cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוסתם
מערכה שלישית: רוסתם נלחם בדרקון
רוסתם הולך לישון ומורה לרחש להעיר אותו במקרה של סכנה ולא להתמודד עימה בעצמו כמו במקרה עם האריה. בחצות הלילה מגיע למקום דרקון, ורחש שמזהה את הסכנה מתחיל לצהול ולרקוע בפרסותיו עד שרוסתם מתעורר. רוסתם מביט סביב אך אינו רואה את הדרקון, שנעלם. הוא גוער ברחש על שהעיר אותו לשווא וחוזר לישון. הדרקון ממשיך להופיע ולהיעלם מספר פעמים, ורחש ממשיך להעיר את רוסתם ובכל פעם זוכה לגידופים הולכים ומחריפים מצד אדונו. בסופו של דבר, רוסתם מצליח לראות את הדרקון ולאחר קרב קשה קוטל אותו בעזרתו של רחש.
מערכה רביעית: רוסתם נלחם במכשפה
רוסתם ממשיך במסעו ועם ערב מגיע לחלקה ירוקה. להפתעתו, הוא מגלה שולחן שעליו אוכל ויין, ומתחיל לאכול ולשתות מבלי לדעת שהשולחן שייך לחבורת מכשפים. רוסתם מסיים לאכול ומתחיל לנגן ולשיר אודות הרפתקאותיו. השיר מגיע לאוזניה של מכשפה, אשר לובשת את דמותה של נערה יפהפייה ומתיישבת לצדו. רוסתם מגיש למכשפה כוס יין ומפציר בה לשתות לחיי אורמזד, אך למשמע שמו של האל, הכישוף נשבר והמכשפה שבה לדמותה המקורית. רוסתם מתעשת, תופס את המכשפה בפלצור וחותך אותה לשניים בחרבו.
מערכה חמישית: רוסתם נלחם באולאד
רוסתם נרדם ליד שדה זרוע בזמן שרחש מתחיל ללחך בו. שומר השדה מגיע להתלונן בפני רוסתם על ההתנהגות של סוסו, אך רוסתם מכה אותו ומגרש אותו. השומר המוכה קורא לבעל האדמה, אולאד, שיוצא לתקוף את רוסתם עם חייליו. רוסתם הורג את חייליו של אולאד, תופס אותו ומכריח אותו לגלות לו היכן נמצאים קאי-קאווס והדיב הלבן שלקח אותו בשבי. רוסתם מבטיח לאולאד שאם הוא יעזור לו הוא יקבל את השליטה במאזנדראן לאחר שהדיבים יובסו. אולאד מסכים, ומשלב זה הופך למורה הדרך של רוסתם עד סוף מסעו במאזנדראן.
מערכה שישית: רוסתם נלחם בדיב ארז'אנג
בהדרכתו של אולאד רוסתם מגיע לעיר מאזנדראן, שם הוא הורג את הדיב ארז'אנג, מפקד צבא מאזנדראן, ותולה את ראשו על אוכפו. חיילי צבא מאזנדראן נתקפים פחד למראה ראש מפקדם הכרות ובורחים. לאחר מכן, אולאד מוביל את רוסתם ברחבי העיר למקום כלאו של קאי-קאווס, אשר התעוור כתוצאה מכשפיו של הדיב הלבן. קאי-קאווס מהלל את רוסתם ושולח אותו להרוג את הדיב הלבן.
מערכה שביעית: רוסתם נלחם בדיב הלבן
רוסתם מגיע למקום משכנם של הדיבים. אולאד מייעץ לו לתקוף באמצע היום, כאשר השמש נמצאת גבוה בשמיים, משום שבשעה זו הדיבים ישנים והם יתעוררו מבולבלים. רוסתם עושה כן והורג את הדיבים, ולאחר מכן נכנס למאורתו של הדיב הלבן. בין השניים מתפתח קרב איתנים שבסופו רוסתם מביס את הדיב, עורף את ראשו ועוקר את ליבו. רוסתם שב אל קאי-קאווס ומורח את הדם מליבו של הדיב על עיניהם של השאה וחייליו וכך משיב להם את מאור עיניהם.
בהמשך קאי-קאווס שולח למלך מאזנדראן מכתב בו הוא כותב כי רוסתם קטל את הדיב ארז'אנג ואת הדיב הלבן וקורא לו להיכנע לאיראן. מלך מאזנדראן מסרב להיכנע ואף מאיים להחריב את איראן. שני הצבאות נפגשים בשדה הקרב ולאחר קרב ארוך חיילי איראן מנצחים את חיילי מאזנדראן. במהלך הקרב רוסתם ומלך מאזנדראן נלחמים זה בזה, אך לאחר שרוסתם מביס את המלך, זה משתמש בכשפיו כדי להפוך את עצמו לסלע. קאי-קאווס דורש שמלך מאזנדראן יועמד לדין, ולכן רוסתם נאלץ לשאת את הסלע לארמונו של השאה, שם הוא מאיים לנפץ אותו אם המלך לא ישוב לצורתו המקורית. מלך מאזנדראן המפוחד שב לצורתו המקורית, נשפט על ידי קאי-קאווס ומוצא להורג. לבסוף, קאי-קאווס מעניק לרוסתם עושר רב ואף מעניק לאולאד את השליטה במאזנדראן כפי שהבטיח לו רוסתם.
רוסתם וסוהראב
רוסתם מחפש אחר סוסו שנגנב ומגיע לעיר סמנגאן, שם הוא מתארח בארמונו של המלך ופוגש את בתו, הנסיכה תהמינה. הנסיכה מגיעה לחדרו של רוסתם באישון לילה ומתוודה על הערצתה כלפיו. היא מתחננת שייתן לה ללדת את בנו ובתמורה מציעה להשיב לו את סוסו האבוד. רוסתם נענה לבקשתה של תהמינה, נושא אותה לאישה ומקיים את חלקו בעסקה. טרם עזיבתו, הוא משאיר ברשותה תכשיט שענד על זרועו כדי שתענוד אותו על זרועו של בנו אם ייוולד לה בן, או בשערה של בתו אם תיוולד לה בת. תשעה חודשים לאחר מכן תהמינה יולדת בן וקוראת לו סוֹהְרָאבּ. בגיל עשר סוהראב כבר לוחם בלתי מנוצח ואימו מגלה לו שאביו הוא הגיבור האגדי רוסתם. סוהראב מחליט למצוא את אביו ולעזור לו לתפוס את מקומו של השאה כמלך איראן, ולצורך כך מצטרף לצבאו של אפרסיאב, מלך טוראן. עד מהרה השמועה על כוחו של סוהראב נפוצה בקרב האיראנים ומגיעה לאוזניו של רוסתם, אך הוא סבור כי בנו עדיין רק ילד ולכן פוסל את האפשרות שמדובר בו. בסופו של דבר, צבאות איראן וטוראן נפגשים וסוהראב מתייצב מול רוסתם בדו-קרב. סוהראב חושד שיריבו הוא למעשה אביו ומנסה לגרום לו להודות שהוא רוסתם, אך רוסתם מכחיש את זהותו פעם אחר פעם. השניים נלחמים זה בזה ולאחר קרב קשה ידו של סוהראב על העליונה, אך בעזרת סיוע אלוהי רוסתם מצליח לגבור עליו ולשבור את גבו. סוהראב הגוסס מאיים על הורגו שאביו, רוסתם, ינקום את מותו, ורוסתם מבין שהרג את בנו במו ידיו. הוא פותח את שריונו של סוהראב וכאשר הוא רואה על זרועו את התכשיט שהעניק לתהמינה, הוא נתקף צער עמוק ואף מנסה להתאבד. רוסתם מבקש את עזרתו של קאי-קאווס בריפוי בנו, אך השאה מסרב לבקשתו מחשש שכוחם המשולב של האב והבן יביא למפלתו. לפני מותו, סוהראב מבקש מאביו לחוס על צבא טוראן, ורוסתם נענה למשאלתו. לאחר מכן, רוסתם המתאבל לוקח את גופת בנו עמו לזאבוליסטן ומקים לו שם קבר מפואר.
מותו של רוסתם
שגאד, אחיו-למחצה של רוסתם, ומלך קאבול קושרים קשר לרצוח את רוסתם. בהתאם לתוכניתם, המלך עורך משתה ומעמיד פנים שהוא מעליב את שגאד ואת רוסתם. שגאד, המעמיד פני נעלב, הולך להתלונן אצל רוסתם ומשכנע אותו לצאת לקאבול לבדו כדי לדרוש את התנצלותו של המלך. רוסתם עושה כן ומקבל את התנצלותו של מלך קאבול, אשר מזמין אותו למשתה ולמסע ציד ביום המחרת. במהלך מסע הציד שגאד מנתב את רוסתם למסלול בו נחפר קודם לכן בור שבתחתיתו הוצבו חרבות וחניתות, ורוסתם נופל לבור עם סוסו. רוסתם הגוסס מבין ששגאד בגד בו, ומבקש ממנו להביא לו את קשתו וחציו כדי שיוכל להגן על עצמו מחיות טרף ברגעיו האחרונים. שגאד נעתר לבקשתו אך ממהר להתחבא בתוך גזע עץ חלול. בכוחותיו האחרונים רוסתם יורה חץ שחודר את קליפת העץ והורג את שגאד, אך מת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן. דבר מותו של רוסתם מגיע לאביו זאל, שמתאבל עליו ומקים לו קבר מפואר. מותו של רוסתם חותם את השאהנאמה.
ונן
ונן (שוודית: Vänern) הוא האגם הגדול ביותר במערב אירופה, השלישי בגודלו באירופה (אחרי האגמים לדוגה ואונגה), וה-29 בעולם. הוא משתרע במרכזה של שוודיה, על שטח של 5,648 קמ"ר, ומוקף בשלושה חבלי ארץ: ורמלנד, יטאלנד המערבית ודלסלנד. ונן מתחבר אל האגם שממזרח לו, וטרן, באמצעות תעלת יטה, שחוצה את מרכז שוודיה לרוחבו, ואל הים הצפוני שממערב, באמצעות הנהרות הזורמים ממנו ובראשם נהר יטה, שמתרוקן בעיר גטבורג.
22,000 איים ואיונים מצויים במי האגם, הגדול בהם הוא האי טוֹרש (62 קמ"ר).
האגם נוצר לאחר עידן הקרח האחרון, לפני כ-10,000 שנה. כאשר הקרח נמס, שוודיה הייתה מכוסה במים, ונוצר מצר בין קטגט למפרץ הבוטני. ממצר זה נותרה ימת ונן.
סביבת האגם
מחקרי ניטור סביבתי באזור הונן נעשים מדי שנה. בדיווח מ-2002, הנתונים לא הצביעו על הפחתה ניכרת באיכות המים הכוללת, אך ניכר צמצום קל של בהירות האגם כתוצאה מעלייה בהתרבות אצות, כנראה בשל תהליך אאוטריפיקציה שהתרחש באזור לאחר עליית רמת החנקן באוויר מן הערים הסמוכות בין שנות ה-70 לשנות ה-90. כיום מושקעים מאמצים לווסת את הגורמים המזהמים לרמה יציבה.
עולם החי
במי הונן חיים מיני סלמון אנדמיים שונים המשריצים באגמים הסמוכים. מינים אלה התפתחו באגם במשך כ-9,000 שנה. הם ידועים בכך שמעולם לא נכנסו לאוקיינוס, שלא כמו רוב מיני הסלמון בעולם. מינים אלה גם מצטיינים במשקלם; סלמון ממוצע באגם שוקל כ-18 ק"ג. סלמון האגמים הגדול ביותר נתפס בימת ונן ושקל יותר מ-20 ק"ג.
באזור האגם מצויים שחפיות ושחפים ממינים שונים.
רוברט פיילוט
ביוגרפיה ועבודה
פיילוט נולד ב-9 באוקטובר 1898, בסנט ג'ון, ניופאונדלנד, לאדוארד פרידריך פיילוט ואשתו ברברה. אביו נפטר, ואימו התחתנה בשנת 1910 עם האמן מוריס קולן, ועברה לביתו של קולן במונטריאול. בילדותו סייע פיילוט לקולן בסטודיו שלו והשניים היו עורכים יחד טיולי רישום. בהמשך למד במונטריאול בהדרכתו של ויליאם ברימנר, ואז, במרץ 1916, הצטרף לצבא.
הוא שימש בכוח המשלחת הקנדית, ביחידת הארטילריה של הדיוויזיה החמישית, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1920–1922 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז. בשנת 1922 הציג בסלון פריז. עבודתו קיבלה השפעות אימפרסיוניסטיות לאחר שביקר במושבת האמנים בקונקרנו.
בשובו לקנדה נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1925, וכיהן כנשיא האקדמיה בשנים 1952-1954.
תערוכת היחיד הראשונה שלו היה בשנת 1927 בגלריות האמנות וטסון. הוא זכה בפרס ג'סי דאו באותה שנה ובשנת 1934.
הוא התגייס מחדש בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כיהן כקפטן בחיל רגלים, ושירת באיטליה. הוענקה לו מדליית ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה בשנת 1953.
ציורים של פיילוט הוצגו בפני וינסטון צ'רצ'יל ולמלכה אליזבת השנייה והדוכס מאדינבורו. אחרים נמצאים באוסף הגלריה הלאומית של קנדה והמוזיאון הלאומי של ביו-ארטס קוויבק.
פיילוט נפטר במונטריאול ב-17 בדצמבר 1967.
תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו התקיימה במוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות בשנת 1969.
שלמה שירזי
שלמה (מומו) שירזי (נולד ב-18 בדצמבר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בתחילת דרכו כקשר ימני והוסב מאוחר יותר לעמדת המגן השמאלי. היה ידוע במהירות ואגרסיביות הרבה אשר סייעה ליכולתו ההתקפית.
קריירה
שירזי שיחק החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב ולאחר מכן שעבר עם משפחתו לנתניה עבר לשחק במחלקת הנוער של מכבי נתניה. ובגיל 17 עלה לשחק בקבוצה הבוגרת. בגיל 18 התגייס שירזי לצה"ל לחטיבת גולני שם היה חייל סדיר בשירות קרבי שנה שלמה, עד לקבלת מעמד של ספורטאי מצטיין שבזכותו שב לשחק בקבוצה הבוגרת באופן סדיר. בהמשך הושאל שירזי למכבי יפו שנאבקה על ירידת ליגה שם שיחק בתור קשר קיצוני שמאלי בעמדה התקפית. לאחר עונה בלבד חזר לשחק במכבי נתניה ועד 1981 שיחק בעמדת הקיצוני. בשנה זו מונה מרדכי שפיגלר למאמן הקבוצה והסיט את שירזי לעמדת המגן השמאלי. בעמדה זו זכה עם הקבוצה שירזי באליפות המדינה בעונת 1982/1983. ב-1984 קנתה בית"ר ירושלים את שירזי תמורת סכום גבוה, ובה שיחק שירזי בעמדת המגן השמאלי לאורך זכייה בשלושה גביעים (בעונות 1985, 1986 ו-1989) ובאליפות ההיסטורית שלה בעונת 1986/1987. ב-1990 סיים שירזי את דרכו בבית"ר ועבר לשחק בהפועל ראשון לציון מליגת המשנה, איתה עלה לליגה הבכירה. ב-1991, בגיל 31 בלבד, תלה שירזי את הנעליים ופרש ממשחק פעיל.
מעבר לסגנון המשחק האגרסיבי יחסית שלו, נודע שירזי כאדם סוער ופרובוקטיבי במגרש ומחוצה לו, והסתבך מספר פעמים בפלילים מחוץ לספורט. ב-1986 שימש כעד מדינה נגד חברי כנופיה מנתניה בפרשות שוד וייבוא וסחר בהרואין, דבר שהוליך להשעייתו לצמיתות מנבחרת ישראל לאחר 11 הופעות. באותה שנה הורחק לחודשיים מפעילות על ידי בית הדין המשמעתי של ההתאחדות לכדורגל, לאחר שהורשע בהתנהגות בלתי ספורטיבית והעלבת שופט.
שירזי נשוי, אב לשלוש בנות, ומתגורר בראשון לציון. אחיו הוא העבריין הנתנייתי ריקו שירזי.
קלף משחק
קלף משחק הוא לרוב חתיכה מלבנית של נייר מנויילן, פלסטיק דק או עבה, המשמש למשחקי קלפים. סט שלם של קלפים נקרא חפיסת קלפים. בקלפי משחק משתמשים בין היתר לביצוע קסמי קלפים ולשימושים שונים במיסטיקה. מספר משחקי קלפים מערבים הימורים.
טריפת קלפים
ילדים עשויים לטרוף את הקלפים על ידי פיזורם וערבובם על גבי השולחן, כאשר פני הקלפים מופנים מטה. בעלי קואורדינציה טובה יותר טורפים את הקלפים במגוון שיטות, כאשר קלפנים מומחים עשויים לבטא מיומנות גבוהה ואף הצגה ראוותנית של טריפת קלפים. ניתן לטרוף את הקלפים על ידי חלוקתם לשתי ערימות, ואיחוד הערימות מחדש, כאשר קלפים מגיעים לסירוגין מאחת משתי הערימות. אחת השיטות לכך היא העמדת החפיסות זו מעל זו, ודחיקתן זו לתוך זו. שיטה אחרת, המכונה "טריפת רוכסן", היא פריטת שתי ערימות הקלפים בו זמנית בשתי ידיים, כך שקצותיהן מוצאים עצמם לסירוגין באותו מקום; אז מאוחדות הערימות. שיטה זו דורשת מיומנות גבוהה יותר.
היסטוריה מוקדמת
למרות התפוצה הרחבה שקיבלו הקלפים בכל רחבי העולם בזמן המודרני, אין מידע חד משמעי על מקום היווצרותם הראשונית. עם זאת, נראה שהקלפים הומצאו סמוך להמצאת הנייר בסין כשטרות משחק, כאשר המנצח לוקח את הקלפים של היריב. לאחר מכן במאה ה-13, הקלפים הגיעו לצרפת, והוספו להם 4 צורות: "מטבעות", "גביעים", "חרבות" ו"מקלות פולו". קלפים אלו היו דומים מאוד לקלפים של היום. 4 צורות, 10 קלפי מספר ו-12 קלפי ציור. לאחר מכן, הקלפים הופצו באירופה והצורות שונו ל-"עלה" (באנגלית: spade), "יהלום" (diamond), "לב" (heart) ו"תלתן" (club) מכיוון שהיה יותר קל להעתיק צורות אלו עם נייר פחם.
הקלפים הישנים משמשים עדיין כקלפי טארוט (אם כי במספר חפיסות של אלה המטבעות שונו לפנטקלים, משטח עגול ושטוח דמוי צלחת שעליו חרוט סימן הפנטגרם) לצורך הגדת עתידות.
הקלפים העתיקים ביותר שהרשומות עליהם הגיעו עד ימינו שייכים לסין של המאה השביעית לספירה. קלפים אלה נוצרו באמצעות ציור על גבי נייר כותנה, כאשר הם חולקו לשני חלקים – על החלק העליון ציטוט מיצירה ספרותית כלשהי, ולמטה איור המציג סצנה מיצירה זו. מטרת המשחק הייתה לחבר את שני החלקים בצורה נכונה. באותה המאה היו בסין גם קלפי משחק, שהחפיסה שלהם כללה 36 יחידות, אשר התחלקו לארבעה צבעים. לכל קלף הייתה דרגה משלו, שהתאימה לדרגות הפקידים של סין. בקלפים אלה השתמשו למשחק ולהגדת עתידות.
הקלפים היפניים של אותה התקופה היו שונים בתכליתם ונעשה בהם שימוש למטרות לימודיות בלבד. החומר שמהם נוצרו היו חלקי צדפים בצורות מרובעות, ועליהם שורות של שירים. על המשתתף במשחק היה ליצור שיר שהתאים מבחינה הגיונית.
קלפים מסוג שונה היו נפוצים בימי הביניים – אלה היו קלפי טארוט, כאשר מטרת הקלפים האלה הייתה קריאת עתידות. החפיסה התחלקה לשני חלקים – הארקנים הגבוהים והנמוכים. הארקנים הנמוכים, למעשה, הם דגם קרוב ביותר לחפיסת קלפים המודרנית, בזמן שמהארקנים הגבוהים הגיע רק קלף אחד – ג'וקר.
התפוצה של הקלפים באירופה החלה בזמן מסעות הצלב למזרח המוסלמי במאות ה-11 עד ה-13. אחד המקורות הראשונים שמדברים על הקלפים שייך לכרוניקה האיטלקית של שנת 1379: "בוויטרבו קיים משחק בקלפים שמקורה בארץ הסאראצין וקרויה על ידם נעיב". מאוחר יותר בספרד נוצר משחק מקומי שמקבל את השם "לומברה". המשחק הזה זכה לאהדה רבה ברחבי היבשת ואף שולחן ההימורים נקרא באופן מסורתי "שולחן לומברי".
קלפי משחק כיום
ל-52 קלפי המשחק הנפוצים ביותר כיום, קוראים קלפים אנגלו-אמריקאיים. קלפים אלה מכילים 13 קלפים בכל סדרה.
הרכב חפיסה
בכל סדרה יש 9 קלפים הממוספרים מ-2 עד 10. אלה מכילים מספר תואם של ציורים. על קלפים מודרניים מצוין מספרם בשתי פינות נגדיות או בכל ארבע הפינות על מנת להקל בזיהוי הקלף כאשר הם מוחזקים פרושים במניפה. בנוסף בכל סדרה יש 4 קלפים נוספים: "נסיך", "מלכה", "מלך" ו"אס". נהוג לכלול בכל חפיסה שניים או שלושה ג'וקרים (שני ג'וקרים רגילים ואחד מעין סופר- או "על-ג'וקר", החזק מהם) (אך אלה עדיין אינם נחשבים כחלק מהחפיסה הסטנדרטית).
העיצוב המפואר והלוגו של היצרן המופיעים לרוב על אס עלה התחיל להופיע לראשונה תחת שלטונו של ג'יימס הראשון באנגליה. מלך זה העביר חוק הדורש חתימה מיוחדת על הקלף כהוכחה לתשלום מס של יצרן הקלפים המקומי. עד ה-4 באוגוסט 1960 הייתה חובה לשלם מס על חפיסות קלפים שהודפסו ועל האס עלה היה רשום את שם המדפסת וצוינה העובדה שהמס שולם על הקלפים. כמו כן, חפיסות הקלפים היו חתומות בעטיפה ממשלתית רשמית.
ניתן להבחין בכמה עובדות מעניינות בקשר לקלפי המשחק. נסיך עלה, נסיך לב ומלך יהלום מצוירים בצדודית, בזמן ששאר קלפי המלוכה מצוירים כך שכל פניהם גלויים. כל המלכים עם חרב בידם, למעט מלך יהלום שאומרים שידו מושטת לשלום. המלך לב נראה עם חרב מאחורי ראשו, דבר שהוביל לכינוי הקלף כ-"המלך המתאבד" (suicide king) כמו כן הוא המלך היחידי ללא שפם. ה-אס עלה מיוחד בסימן העלה שעליו, שהוא גדול ומקושט במיוחד ומדי פעם נאמר שהוא קלף המוות (death card). כל קלפי המלוכה מטים את ראשם לצד שמאל מלבד קלפי המלוכה מסוג עלה ונסיך תלתן ולפעמים מלכה לב שמטים את ראשם לצד ימין. הרבה פעמים בקסמי קלפים משתמשים באס עלה במיוחד בגלל קישוטיו ובידולו משאר הקלפים. בנוסף בחלק מהקלפים יש תכונה של סימטריה סיבובית (אם נסובב את הקלף ב-180 מעלות הוא ייראה כמו הקלף במצב רגיל), הקלפים הם: כל הקלפים של 2, 4, 8, 10, כל קלפי המלוכה, וכל קלפי היהלום חוץ מהקלף של 7.
משחקי קלפים רבים דורשים סדר של דרגת הסדרה והם מסודרים מהחזק לחלש כמו במשחק ברידג': עלה, לב, יהלום, תלתן (ניתן לזכור את הסדר בעזרת ראשי התיבות עלי"ת),או לפי סדרות: מייג'ור=, מיינור=.
מידות הקלפים
על פי התקן, גובה של חפיסה סטנדרטית (לא משנה איזה סוג) הוא 88.9 מ"מ ("3.5). רוחב הקלפים במידת פוקר הוא 63.5 מ"מ ("2.5), והרוחב במידת ברידג' הוא 57.15 מ"מ ("2.25 צר ברבע אינץ' ממידת הפוקר).
המדאן
המדאן (בפרסית: همدان; בפרסית עתיקה בשם הַנְגְמַתַנַא ובמקרא בשם אַחְמְתָא) היא עיר במערב איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה. העיר שוכנת למרגלות הר אלוונד בגובה 1,850 מטרים מעל פני הים כ-282 ק"מ דרום-מערבית לבירה טהראן. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 554,406 בני אדם.
היסטוריה
המדאן נחשבת לאחת הערים העתיקות באיראן, ואף בעולם. היא מוזכרת בתנ"ך בשם אחמתא. נכבשה על ידי ממלכת אשור בשנת 1100 לפנה"ס, ועל פי ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס, היא הייתה בירת מדי כ-700 שנה.
מאורעות המדאן
בשנת 1871 בימי השאה נאצר אל-דין, פרץ רעב כבד בפרס, ובאיגרת ששלח ר' אברהם בן ר' יעקוב מהמדאן דווח על מקרי קניבליות, ועל כ-200 יהודים הרוגים. שכניהם המוסלמים, בניצוחם של השלטונות רקמו כנגדם עלילות על מנת לשים ידם על כספי תרומות. אחת משיטות הסחיטה הייתה הרס מקומות הקדושים ליהודים (קברי אסתר ומרדכי, בדומה לעות'מאנים בא"י באותה תקופה), הכאת תלמידים יהודים עד זוב דם, ואף עוורון - היו דבר שבשגרה. בסוף האיגרת מובעת תחינתם לסיוע מאת משה מונטיפיורי, כמו גם כמיהתם העזה ורצונם בעלייה לארץ ישראל. באיגרת גם מופיעה בקשתם מאחיהם שברוסיה לאיתור הספרים הנדירים - "שם-הגדולים" ו"כסף-נבחר". באיגרת אחרת מפורטים מעשיהם של המומרים מקרב היהודים שמנצלים את מעמדם החדש כדי להגיע עם השלטונות ולהחרים בתים גם ממשפחות גדולות עם ילדים קטנים בתואנה שכמומרים החוק מעניק להם חזקה זו. בנוסף מבקשים הם סיוע במעמד קונסולרי שייגן, ולו במעט על זכויותיהם הבסיסיות. מכתב התשובה שהגיע ממשה מונטיפיורי הודיעם על כך שהשגריר - תומפסון ייפגש עם השאה ויתבע ממנו להגן על היהודים. מוזכר גם אודות הסיוע 1200 ליש"ט שהועברו באמצעות הכומר סייר חוסיין מיופה הכוח מאנגליה. היהודים קובלים על כך שנוכו 125 ליש"ט.
מלחמת איראן–עיראק
במלחמת איראן–עיראק המדאן הייתה מוקד להפצצות של הצבא העיראקי. אחת ההפצצות הקשות ביותר התרחשה ביום שישי 25 ביולי 1981. בהתקפה זו עשרות בתים נהרסו, 97 אזרחים נהרגו ו-595 נפצעו.
בית הקברות
החפירות בבית הקברות החלו בעקבות גילוי של סרקופג קבורה מחרס על ידי ארכאולוגים. בעקבות הגילוי התרחבו החפירות והתגלה בית קברות שבו למעלה מ-51 קברים. מהתקופה האחמנית, הסלווקית (בדרום מערב בית הקברות) והפרתית (בצפון מזרח בית הקברות). לפי המחקרים בית הקברות היה בשימוש למעלה מ-200 שנה.
זיהוי העיר אחמתא
הארכאולוגים מזהים גבעה עתיקה במרכז העיר כעיר העתיקה אחמתא. גודל הגבעה הוא כ-30 דונם ונמצאים עליה מבנים רבים. בתוך העיר עברה רשת מפוארת של תעלות מים וביוב. החפירות המדעיות על הגבעה התחילו בשנת 1913 על ידי משלחת של צרפתיים ממוזיאון הלובר בפריז. עד היום לא נמצאו תוצאות חפירות אלו. מאז חפירה זו נערכו חפירות רבות שחשפו מאות פריטים שהיו על הגבעה. בעיר נמצאו לוחות רבות שמספרות את סיפור אחמתא ונמצאים במוזיאונים שונים ברחבי העולם. כמו כן נמצאו חפצי מתכת וכסף רבים בעתיקות.
זיהוי העיר שושן
יהודי העיר זיהו עיר זאת בתור שושן המקראית המוזכרת במגילת אסתר. כמו כן, בעיר מוזוליאום שמזוהה בקרב היהודים כקבר אסתר ומרדכי. במתחם הקבר היה גם בית כנסת ששימש את הקהילה היהודית במקום.
נמל התעופה המדאן
נמל התעופה בהמדאן החל לפעול ב-1930 בטיסות פנים וטיסות לסוריה. מאוקטובר של 1930 התחיל לפעול שדה התעופה במתכונת גדולה יותר עם טיסות יומיות ליותר ערים ושיתף פעולה עם 3 חברות תעופה. בנמל התעופה נוסעים בעיקר עולי רגל מוסלמים.
רכבת המדאן
קיימת מסילת רכבת מטהראן להמדאן באורך של למעלה מ-200 ק"מ. תוכנית זו עלתה למעלה מ-100 מיליארד תומאן.
מסופי הנוסעים של המדאן
בהמדאן קיימים שלושה מסופי נוסעים:
ג'יל לפור
ג'יל לפור (באנגלית: Jill Lepore; נולדה ב-27 באוגוסט 1966) היא היסטוריונית ומסאית אמריקאית. היא פרופסור להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת הרווארד וכותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005. היא כותבת על היסטוריה אמריקאית, משפטים, ספרות ופוליטיקה.
מאמריה וסקירותיה הופיעו גם ב"ניו יורק טיימס", "ב-The Times Literary Supplement", ב-"The Journal of American History", ב-"Foreign Affairs", בכתב העת למשפטים של אוניברסיטת ייל, "אמריקן סקולר" וב-"American Quarterly". שלושה מספריה מקורם במאמרים ב"ניו יורקר": "אחוזת האושר: היסטוריה של חיים ומוות" (2012), מועמד למדליית קרנגי למצוינות בתחום הסיפורת; "סיפורה של אמריקה: מאמרים על מקורותיה של אמריקה" (2012), ברשימה המקוצרת לפרס הספרות PEN לאמנות המסה; ו"הלבן בעיניהם: המהפכה של מסיבת התה והקרב על ההיסטוריה האמריקאית" (2010). ספרה "ההיסטוריה הסודית של וונדר וומן" (2014) זכה בפרס ספר ההיסטוריה האמריקני לשנת 2015.
ראשית חייה והשכלתה
לפור נולדה וגדלה במערב בוילסטון, עיירה קטנה מחוץ לווסטר שבמסצ'וסטס. אביה היה מנהל חטיבת ביניים ואמה הייתה מורה לאמנות. לפור החלה את לימודיה במכללה עם מלגה של חיל ההכשרה לקציני מילואים (ROTC) באוניברסיטת טאפטס, ולמדה מתמטיקה כמקצוע ראשי. היא עזבה את ROTC ושינתה את המקצוע הראשי לאנגלית.
לאחר לימודיה עבדה לפור כמזכירה בבית הספר למינהל עסקים בהרווארד. היא למדה לתואר שני בתרבות אמריקאית באוניברסיטת מישיגן בשנת 1990 וכן לתואר דוקטור בלימודי אמריקה באוניברסיטת ייל בשנת 1995, שם התמחתה בהיסטוריה של ראשית ארצות הברית.
המדאן
ספורט
ב־9 ביוני 2007 הוקמה בעיר קבוצת כדורגל שמשתתפת בליגת איראן. בעיר קיימת גם קבוצת הוקי, נבחרת הוקי נשים, אצטדיון רכיבה, אתר סקי ואצטדיון מרכזי בעל 5000 מושבים.
ג'יל לפור
קריירה
לפור לימדה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו מ-1995 ובאוניברסיטת בוסטון החל מ-1996. היא החלה ללמד בהרווארד בשנת 2003. בשנת 2008 פרסמה רומן היסטורי, "נקודת עיוורון" (Blindspot), שנכתב עם ג'יין קמנסקי, אז פרופסורית להיסטוריה באוניברסיטת ברנדייס ולימים פרופסורית להיסטוריה ומנהלת קרן פורציימר בספריית שלזינגר באוניברסיטת הרווארד. השתיים הקימו כתב עת מקוון להיסטוריה בשם Common-place. לפור היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד, שם היא מלמדת היסטוריה פוליטית אמריקאית.
המדאן
נוצרים
במשך תקופה הייתה קיימת בעיר קהילה ארמנית גדולה שעם השנים נעלמה כיום נשארו ממנה מספר משפחות. בעיר הייתה קיימת גם כנסייה ארמנית.
ג'יל לפור
קריירה
לפור אוספת ראיות היסטוריות המאפשרות ללמוד ולנתח תהליכים והתנהגויות פוליטיות. מאמריה הם היסטוריים ופוליטיים כאחד. מדבריה: "ההיסטוריה היא אמנות הטיעון לגבי העבר על ידי סיפורו של סיפור העומד במבחן הראיות".
לפור כותבת ב"ניו יורקר" מאז 2005.
משנת 2011 עד 2013 הייתה לפור חוקרת אורחת של האגודה פי בטא קפא. היא הרצתה את הרצאת תיאודור ה' וייט על עיתונות ופוליטיקה בבית הספר על שם קנדי לממשל בהרווארד (2015), את הרצאת ג'ון ל' הטפילד במכללת לאפייט (2015), את ההרצאה לכבוד לואיס וולפול באוניברסיטת ייל (2013), הרצאה לזכר ג'ואנה ג'קסון גולדמן בספריית העיר ניו יורק (2012), הרצאת קפרד בוילנובה (2011), הרצאת סטאפורד-ליטל באוניברסיטת פרינסטון (2010) ועוד. היא נשיאת אגודת ההיסטוריונים האמריקאים ומפקחת אמריטוס ב"גלריית הדיוקנאות הלאומית של הסמית'סוניאן". היא הייתה יועצת ותורמת לפרויקטים תיעודיים וציבוריים.
חיים אישיים
לפור גרה בקיימברידג' עם בעלה ושלושת בניה.
ג'ון ויליאמס (גיטריסט)
ג'ון כריסטופר ויליאמס (באנגלית: John Christopher Williams; נולד ב-24 באפריל 1941) הוא אחד הגיטריסטים הקלאסיים הנודעים ביותר בעולם.
חייו
ויליאמס נולד במלבורן, אוסטרליה וקיבל את שיעורי המוזיקה הראשונים שלו מאביו, לן ויליאמס. כשהיה בן 12 נסע לאיטליה ללמוד אצל הגיטריסט הנודע, אנדרה סגוביה. בהמשך למד בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, אך שם למד פסנתר בהיעדר מחלקת גיטרה בימים ההם. עם סיום לימודיו הוצע לו לבנות מחלקה כזאת, וכגיטריסט מושבע, קפץ על ההזדמנות וניהל את המחלקה בשתי שנותיה הראשונות.
ויליאמס הזמין קונצ'רטי לגיטרה אצל מלחינים כמו סטיבן דודג'סון, אנדרה פרווין, פטריק גוארס, ריצ'רד הארווי וסטיב גריי. הוא עבד גם עם מלחינים בני ארצו, ביניהם פיליפ הוטון, פיטר סקאלתורפ ונייג'ל וסטלייק, ליצירת מוזיקה לגיטרה שרוח מולדתו שורה עליה.
ויליאמס ידוע בעיקר כגיטריסט קלאסי, אך בחן הרבה מסורות מוזיקליות שונות. הוא שיתף פעולה עם ג'וליאן ברים ועם פאקו פניה והיה חבר בלהקת הפיוז'ן "סקיי". בנוסף, הוא מלחין ומעבד בעצמו. ויליאמס השתתף בביצוע הלהיט העולמי "קאוואטינה" של סטנלי מאיירס, אשר שימש כנעימת הנושא לסרט זוכה פרס אוסקר "צייד הצבאים" (1979). היצירה נכתבה קודם לכן לסרט "מטה הטיול" (1970) כיצירה לפסנתר, אך עובדה מחדש לגיטרה והורחבה לפי הזמנת מאיירס וויליאמס. בשנת 1973, הוסיפה קליאו ליין מילים והקליטה את הקטע תחת השם "הוא היה יפה" (He was Beautiful) בליווי גיטרה של ג'ון ויליאמס.
ויליאמס משמש פרופסור אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. הוא ואשתו, האמנית קאתי פאנאמה, מתגוררים בלונדון ובאוסטרליה.
אורנגאוטן
טקסונומיה
בסוג אורנגאוטן שלושה מינים: אורנגאוטן בורנאי (Pongo pygmaeus), אורנגאוטן סומטרי ('Pongo abelii) ואורנגאוטן טפנולי (Pongo tapanuliensis). בעבר נכללו בסוג עוד שני מינים נוספים שנכחדו - Pongo hooijeri ו-Pongo weidenreichi.
בעבר שויכו גם קופי המרטולה לסוג זה אך בעקבות מחקר שנעשה במאה ה-18 הגיעו למסקנה שאינם מתאימים לזן זה. לכן, כיום הסוג אורנגאוטן הוא היחיד בתת-משפחת פונגינאים, שבה נכללו בעבר קופי-אדם גדולי ממדים דוגמת גיגנטופיתקוס או סיוופיתקוס. השם "אורנגאוטן" מקורו בשם המלאי והאינדונזי של הקוף orang hutan, שפירושו "איש היער".
אטימולוגיה
המילה orangutan (נכתב גם orang-utan, orang utan ו-orangutang) גזורה מהמילה orang, שפירושה במלאית ובאינדונזית "אדם", ומהמילה hutan, שפירושה במלאית ובאינדונזית "יער" - כלומר "איש היער". המילה "אורנגאוטן" נמצאת בשימוש הן באינדונזית והן במלאית, אך בני שבטי הילידים החיים בתחום תפוצתו של האורנגאוטן קוראים לו, לעיתים, במילים אחרות, בשפתם שלהם. במלאית, גם המילים maias ו-mawas מתייחסות לאורנגאוטן. המילה "אורנגאוטן" (Orangutan) נקלטה באופן רשמי בשפה האנגלית בשנת 1691, אך בזמן זה המילה אויתה בצורה "orang-outang" ולא בצורתה הנוכחית.
מקור שמו המדעי של האורנגאוטן, Pongo, נמצא בעדותו של מלח אנגלי בן המאה ה-16, אנדרו בטל, שנשבה בידי הפורטוגזים באנגולה ותיאר זוג "מפלצות" דמויות-אדם שנקראו פונגו (Pongo) ואנגקו (Engeco). נראה כי בטל למעשה פגש בגורילות ולא באורנגאוטנים, אולם בסוף המאה ה-18 לאירופאים לא היה ידע רב על קופי האדם השונים, ולכן כשהעניק הטקסונום הצרפתי ברנאר ויל-סור-אילון רוזן לאספד את השם המדעי לאורנגאוטן, הוא בחר לקרוא לו Pongo.
תיאור
פרוות האורנגאוטן אדמדמה עד חומה ושערותיו ארוכות. זרועותיו חזקות וארוכות מאוד יחסית לממדי גופו, והן מסייעות לו להיתלות על צמרות העצים ולהתנייד מעץ אחד למשנהו. כשהזרועות פרוסות, הן מגיעות יחדיו לאורך של כ-2.4 מטרים. בגלל היותו שוכן-עצים, האורנגאוטן אינו עושה שימוש נרחב ברגליו והן קצרות יחסית וחלשות. הפנים מאופיינות במצח גבוה, בעיניים קטנות יחסית, בפה רחב וגדול ובשפה מעט עקומה, בעת שהאורנג אוטן מתבגר הוא מצמיח זקן.
בקרב האורנגאוטן קיימת דו-צורתיות זוויגית בולטת בין הזכר והנקבה: הנקבה מגיעה לגובה של כ-1.3 מטרים ולמשקל של כ-45 קילוגרמים, ואילו הזכר מגיע לגובה של 1.8 מטרים ולמשקל של כ-118 קילוגרמים. בנוסף, את הזכרים הבוגרים ניתן לזהות בקלות בשל כריות הלחיים הגדולות שלהם, שיוצרות מראה המזכיר מסכה, בשל הגרון הבשרני ובשל השיער הארוך.
סביבת מחיה ואורח-חיים
האורנגאוטן הוא שוכן-עצים מובהק, והוא מבלה עליהם כמעט את כל זמנו. הוא אחד מהאקרובטיים שבקופי-האדם, ומסוגל לעבור בין צמרות העצים בקלות רבה. האורנגאוטן הוא בעל-חיים יחידאי, והוא מבלה את מרבית זמנו לבדו; בדרך כלל הזכר והנקבה נפגשים רק על-מנת להזדווג, להוציא מפגשים אקראיים ביער. בית הגידול של האורנגאוטן הם עצים ממינים שונים המצויים ביערות הגשם הטרופיים של מזרח אסיה, והוא הגדול שבבעלי החיים המצויים בעצים אלו. הוא נפוץ באזורי יער-גשם שונים: החל מאזורי ביצה ועד ליערות-גשם הררים בגובה של 1,500 מטרים מעל פני הים. בסביבתו כורתים עצים רבים על מנת לנטוע מטעי דקלים, דבר שעלול לגרום להכחדתם.
סביבת המחיה של האורנגאוטן גשומה מאוד, ולעיתים האורנגאוטן מתקין לעצמו מעין מטרייה שעשויה מעלה גדול להגנה מפני הגשם. הוא ניזון בעיקר מפירות ומעלים, והוא מסייע למינים מסוימים של צמחים להתרבות בכך שהוא אוכל אותם ופולט את זרעיהם באזורים אחרים ביער. בנוסף לפירות ולעלים, האורנגאוטן ניזון גם מחרקים קטנים ומביצי עופות. בפרט הוא מחבב את פרי הדוריאן (Durio), שאת קליפתו הקוצנית הוא שובר ואוכל את פנים-הפרי הטעים. בדרך כלל לאורנגאוטן אופי רגוע ושליו, אך התנהגות תוקפנית כלפי אורנגאוטנים זרים שכיחה יחסית; בהיותו יחידאי, הזכר נוטה להגן על הטריטוריה שלו מפולשים. לתוך הטריטוריה של הזכר נכנסות לעיתים נקבות אחדות, והוא אינו מתיר לאף זכר אחר להזדווג עימן.
האורנגאוטן פעיל בעיקר בשעות היום. גם את שנת הלילה מבלה האורנגאוטן על גבי העץ, ולפנות ערב הוא מכין לעצמו קן-שינה העשוי ענפים ועלווה רכה. בדרך כלל, בונה האורנגאוטן קן חדש מדי לילה, אולם לפעמים הוא משתמש באותו הקן פעמים מספר. בדרך כלל, האורנגאוטן יורד אל האדמה אך ורק כדי לעבור בין עץ אחד למשנהו, במידה ולא ניתן לעשות זאת מתוך צמרות העצים. כשהוא יורד לאדמה, נע האורנגאוטן בביישנות על ארבע רגליים. על-גבי העצים נע האורנגאוטן בעזרת טיפוס, קפיצה ומעבר בין ענפים או עצים שונים. זרועותיו החסונות מסייעות לו לעבור בקלות בין ענפים שונים, והוא בעל-חיים אקרובטי מאוד, אולם תנועתו בצמרות העצים איטית יותר משל פרימטים שוכני עצים אחרים, דוגמת הגיבון.
רבייה ומחזור חיים
זכרים לא-בוגרים ינסו להזדווג עם כל נקבה בה יפגשו - גם אם היא לא בוגרת - ובמידה והנקבה לא חזקה מספיק כדי להתנגד, הזכר יזדווג איתה בכוח. נקבות בוגרות הודפות בקלות זכרים לא-בוגרים, והן מעדיפות להזדווג עם זכרים בוגרים. ההריון אורך בין 230 ל-260 ימים, ובסופו נולד אורנגאוטן צעיר במשקל ממוצע של 1.5 קילוגרמים. את שבוע החיים הראשון מבלה הגור כשהוא נצמד לאמו. בגיל ארבעה חודשים האורנגאוטן הצעיר מתחיל לאכול מזון מוצק שאמו מכינה לו, ובגיל 3.5 שנים הוא נגמל סופית מחלב-אמו. הנקבה שוהה עם צאצאה תקופה ארוכה, בדרך כלל עד הגיעו לגיל שש או שבע שנים. תקופת ילדות ונערות ארוכה זו אופיינית לקופי אדם, ובמהלכה לומד האורנגאוטן הצעיר מאמו את כל הכישורים הדרושים לו כדי לשרוד בטבע. הזכר אינו משתתף בטיפול בצאצאים. בדרך כלל, נקבה לא תמליט יותר משלושה גורים במהלך חייה.
לאחר הפרידה מהאם, יחפש הגור אחר נחלה משלו. לעיתים כמה פרטים צעירים בני גיל דומה יתלכדו לקבוצות קטנות החיות יחדיו, עד לתפיסת טריטוריות משלהם. נקבות בדרך כלל ימקמו את נחלתן בסמוך לנחלת אמן, לעומת הזכרים שבדרך כלל יתרחקו ממנה. הזכרים הצעירים קטנים באופן משמעותי מהבוגרים וחסרים את כיסי הלחיים האופייניים, המתפתחים רק בגיל מאוחר יותר, אולם הם בוגרים מינית ומוכנים להזדווג. בבר, תוחלת החיים של האורנגאוטן עומדת על 35 שנים, ואילו בשבייה (ובפרט בגני חיות) היא עומדת על 50 שנים.
אכילה
האכילה תופסת בחייו של האורנג אוטן מקום נכבד ביותר, בעת שהאורנג אוטן ער סביר להניח כי הוא מחפש מזון או עוסק באכילה. בהיותו בטבע הוא אוכל יותר מ-300 סוגי מזון, והוא נחשב לבעל תפריט הפירות המגוון ביותר בעולם.
הזמן הטוב ביותר של האורנג אוטן הוא בקיץ, שאז עיקר מזונו מבוסס על הפירות המבשילים. בתקופה זו של השנה אוכל האורנג אוטן כמעט ללא הפסק והוא אוגר בגופו את המזון בצורת שומן לחודשי הסתיו והחורף. בחודשי החורף יאכל האורנג אוטן עלים, קליפות עצים וכמה מיני סוגי עשבים, גם חרקים כגון נמלים, טרמיטים, צרצרים וזחלי פרפר, גם דבש יהווה חלק מהתפריט.
מכיוון שהאורנג אוטן נחשב לבעל חיים חכם, הוא ישתמש לעיתים ב"מכשיר" כדי לעשן, למשל הוא ישבור מקל להוצאת טרמיטים או נמלים מהקן. המקלות אף ישמשו לו לעזרה להורדת קוצים מפירות מסוימים.
תאבונו הגדול של האורנג אוטן עלול לשמש כנגדו. רוב קופי האורנג אוטן שנתפסו או ניצודו נלכדו בעת האכילה, מכיוון שהיו שקועים באכילה ולא שמו לב לאורבים להם.
אינטליגנציה ותקשורת
בדומה לשאר קופי-האדם, האורנגאוטן הוא בעל-חיים אינטליגנטי למדי. למרות ששימוש בכלים בקרב שימפנזות תועד בידי ג'יין גודול כבר במהלך שנות ה-60, רק במהלך שנות ה-90 תועדו אורנגאוטנים המשתמשים בכלים באופן ממושך. מאמר שפורסם בשנת 2003 בכתב העת Science תיאר התפתחות של מנהגים נרכשים, שניתן לזהות אותם כתרבות, בקרב אוכלוסיות של אורנגאוטנים.
תוכנית המחקר הראשונה שעסקה בחקר צורת התקשורת של האורנגאוטנים ושפתם בוצעה על ידי דוקטור פרנסין נגו. הפארק הזואולוגי הלאומי סמית'סוני שמצוי בוושינגטון הפעיל גם הוא מיזם מחקר על שפת האורנגאוטנים, שנעזר בניתוחי מחשב. לגן החיות של אטלנטה מחשב בעל מסך מגע שבו זוג האורנגאוטנים הסומטריים המוחזקים בגן החיות יכולים לשחק במשחקי וידאו. החוקרים מקווים להפיק ממחקרים ומתוכניות אלה ידע על דפוסי החשיבה והלמידה של האורנגאוטנים ועל המבנה החברתי שלהם. לדוגמה, המדענים מעוניינים ללמוד האם האורנגאוטנים מחקים יכולות שלמדו מפרטים אחרים, או האם הם לומדים בדרך של ניסוי וטעייה. בנוסף, ממחקרים אלה ניתן יהיה ללמוד על טכניקות שימור חדשות.
שימור ותפוצה
שלושת מיני האורנגאוטן נתונים בסכנת הכחדה. האורנגאוטן הבורנאי נתון בסיכון גבוה להכחדה והאורנגאוטן הסומטרי נתון בסיכון גבוה-מאוד להכחדה. על-פי ההערכות, קיימים כ-45,000 אורנג-אוטנים בורנאים בטבע, בעוד שמהמין הסומטרי נותרו בין 7,000 ל-7,500 פרטים בלבד. מצבו של אורנגאוטן טפנולי הוא הגרוע ביותר משום שישנם רק כ-800 פרטים ממין זה.
מצבו העגום של האורנגאוטן נובע ממספר גורמים, שכולם קשורים לאדם. סביבת המחיה של האורנגאוטן מצטמצמת כתוצאה מבירוא יערות, כרייה ושריפות-יער. שטחי-יער נרחבים שמהווים את בית הגידול של האורנגאוטן מוחלפים במטעי-דקלים לתעשיית שמן הדקלים. נוסף על-כך, באורנגאוטן קיים סחר לא חוקי: ציידים הורגים את האמהות במטרה לקחת את גוריהן ולמכור אותם בשווקים של מזרח אסיה. המבקרים קונים לעיתים קרובות את הגורים החמודים למראה ומגדלים אותם בסביבה אנושית ולא-טבעית, וכאשר הגורים גדלים ונעשים חזקים הם אינם יודעים מה לעשות איתם. כיום, סחר בחיות מחמד נדירות אסור במרבית המדינות, אולם הוא עדיין קיים. פקחים מחרימים חיות משווקים המוכרים אורנג-אוטניים ומגדלים אותם במרכזי שימור, בתקווה שניתן יהיה לשחרר אותם לטבע.
חלק ניכר מהאורנג-אוטניים החיים כיום כבר מצויים בשמורות טבע ובפארקים לאומיים, בהם הם מוגנים מציד לא-חוקי וממדי האוכלוסייה מבוקרים בקביעות. למרות זאת, גם בשטחים המוגנים קיים ציד לא-חוקי, שישנם ניסיונות רבים לעצור. גורם נוסף שמקשה על התאוששות אוכלוסיית האורנג-אוטניים הוא קצב-הילודה הנמוך.
בתרבות
האורנגאוטן ידוע ממספר תרבויות אסייתיות ויש לו השפעה גדולה על שבטים אינדו-מלאים שונים. הוא מופיע בהרבה סיפורי עם וטקסים. ומכונה בחלקם: מאואס. אורנגאוטנים ידועים גם ממספר סיפורים וסרטים ידועים, למשל מדמותו של המלך לואי מספר הג'ונגל.
אורנג אוטן במקורות יהודיים
המשנה בכלאים (פרק ח משנה ה) המונה מספר בעלי חיים שדינם כבהמות ואחרים, המשנה מזכירה שם בעל חיים הנקרא "אדני השדה" בתלמוד הירושלמי פורש כי היצור דומה לאדם אך מחובר לקרקע בחבל טבור היוצא מטבורו. על זה פירש בעל "תפארת ישראל": . וכך כתב גם המלבי"ם:
אולם, האורנגאוטן נפוץ רק ביערות הגשם של האיים בורנאו וסומטרה (ובעבר גם במזרח אסיה), ובשל כך קשה להניח שחכמי המשנה הארצישראלים אכן הכירו אותו, ויותר סביר להניח שהכוונה לגורילה או שימפנזה החיים באפריקה.
קישורים חיצוניים
כללי שימור תמונות וסרטונים
מירב דורי
מירב דורי (נולדה ב-25 במאי 1986) היא כדורסלנית עבר ודוגמנית ישראלית אשר שיחקה במשך 14 שנה בעמדת הסמול פורוורד בקבוצות רבות בליגת העל וביניהן מכבי בנות אשדוד וא.ס רמת השרון (בהן שימשה כקפטנית הקבוצה) ובכל נבחרות ישראל.
ביוגרפיה
בגיל 15 עברה לרמת גן על מנת להגשים את החלום להיות שחקנית כדורסל מקצוענית. למדה בתיכון בליך.
בליגת העל
דורי שיחקה בקבוצות מכבי רמת חן, בני יהודה ובקבוצת הפועל תל אביב עימה זכתה גם באליפות הליגה לשנת 2006. בשנת 2007 חתמה בקבוצת אלקטרה רמת השרון, עימה זכתה באליפויות הליגה בשנים 2009 ו-2010.
ביולי 2011 חתמה דורי בקבוצת מכבי בנות אשדוד, עימה זכתה בדאבל (גם בגביע המדינה וגם באליפות הליגה) לשנת 2012 ובגביע נוסף בשנת 2013.
בשנת 2014 חזרה לרמת השרון ולאחריה בשנת 2015 חזרה לשחק בקבוצה בה גדלה, לסגירת מעגל, מכבי רמת חן. לקראת סוף העונה בסדרת הפלייאוף היא נפצעה במהלך משחק, קרעה את הרצועה הצולבת בברך וסיימה את העונה. פציעה זו למעשה סיימה לה את הקריירה ומאז לא חזרה לשחק כדורסל עד לפרישתה הרשמית מן המשחק בשנת 2017.
נבחרת ישראל
דורי שיחקה בנבחרת הנערות של ישראל (שימשה כקפטנית הקבוצה) והובילה את הנבחרת להישגים ולניצחונות על נבחרות מובילות כגון רוסיה, ספרד, צ'כיה, הונגריה ועוד. כמו כן, שיחקה בנבחרת העתודה של ישראל וזכתה עימה באליפות אירופה דרג ב' לשנת 2005. משנת 2006 היא שיחקה גם בנבחרת ישראל הבוגרת, עימה עלתה 3 פעמים רצוף לאליפות אירופה.
סך הכל שיחקה דורי 14 שנה בנבחרות ישראל.
חיים אישיים
בשנת 2012 סיימה דורי בהצטיינות תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות במימון במרכז הבינתחומי הרצליה. בשנת 2017 סיימה תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק ואסטרטגיה במסלול האקדמי המכללה למנהל.
כיום, דורי מנהלת שיווק ומכירות בחברת 'שחקן אמיתי', העוסקת בענף הכדורסל.
הבשורה (טיציאן)
הבשורה (באיטלקית: Annunciazione) היא יצירה מעשה ידי האמן האיטלקי מתקופת הרנסאנס טיציאן, שצוירה בין השנים 1559–1564. היצירה מוצגת כיום בכנסיית סן סלבדור בוונציה שבאיטליה.
היצירה רחבת הממדים מתארת את הבשורה למרים. מרים ניצבת בימין התמונה, ואילו המלאך המבשר לה על הולדת ישו, ניצב משמאלה. המלאך, הגבוה ממרים מושך את מבטו של הצופה ליונה המסמלת את רוח הקודש במרכזה של היצירה. מסביב ליונה מתוארים כרובים רוקדים רבים העפים בשמים.
רות במברגר
רחל רות במברגר (Ruth Rachel Bamberger) (ה' באב תר"ע, אוגוסט 1910 - י"ז בחשון תשל"ז, נובמבר 1976) הייתה ציירת ישראלית. במברגר נולדה בשווייץ. היא למדה באקדמיה לאמנות בציריך, ובאקדמיה לאמנות במינכן (1926–1930).
נוח סוויין
נוח היינס סוויין (באנגלית: Noah Haynes Swayne; 7 בדצמבר 1804 – 8 ביוני 1884) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי. הוא היה הרפובליקני הראשון שמונה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
רות במברגר
היא עלתה לישראל בשנת 1934 והתגוררה ברחוב החבשים בירושלים. בארץ ישראל היא למדה אצל הציירים יעקב שטיינהרדט, איזידור אשהיים ומרדכי ארדון (1934). במברגר עבדה עם הציירת מרילין דינטנפס בירושלים בשנת 1966
נוח סוויין
ראשית חייו
נוח סוויין נולד במחוז פרדריק שבווירג'יניה בחלקו העליון של עמק שננדואה, כ-160 ק"מ מצפון-מערב לוושינגטון הבירה. הוא היה הצעיר מבין תשעת ילדיהם של ג'ושוע ורבקה (לבית סמית') סוויין. הוא היה צאצא של פרנסיס סוויין, שהיגר מאנגליה ב-1710 והתיישב ליד פילדלפיה. לאחר מות אביו ב-1809, התחנך נוח סוויין בבתי ספר מקומיים עד לכניסתו לאקדמיית מנדנדהול שבווטרפורד, וירג'יניה, בית ספר קווייקרי מכובד בו הוא למד בשנים 1817–1818. הוא החל לימודי רפואה באלכסנדריה, אך פרש מהלימודים לאחר שב-1819 נפטר מורו דר' ג'ורג' תורנטון. אף על פי שלמשפחתו לא הייתה אפשרות לממן את המשך לימודיו, הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתם של ג'ון סקוט ופרנסיס ברוקס בוורנטון, וירג'יניה, וב-1823 התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה. כקווייקר אדוק (ועד היום הקווייקר היחידי שכיהן בבית המשפט העליון), התנגד סוויין באופן נמרץ לעבדות, וב-1824 הוא עזב את וירג'יניה ועבר לאוהיו, שהייתה מדינת חירות.
רות במברגר
בשנים 1966–1967 לימדה בבצלאל ציור ובטיק. עבודותיה מוצגות באוסף של קתרין יוכלסון במרכז להיסטוריה יהודית שבניו יורק, כמו גם במוזיאון ישראל.
נוח סוויין
ראשית הקריירה
סוויין פתח משרד עורכי דין בקושוקטון, וב-1825 הוא נבחר לתפקיד התובע המחוזי. ארבע שנים לאחר מכן הוא נבחר לבית המחוקקים של אוהיו. ב-1830 הוא מונה על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון כתובע הפדרלי של אוהיו ועבר לבירת המדינה קולומבוס כדי לקבל על עצמו את המשרה.
רות במברגר
במברגר נפטרה ב-1976 בירושלים, הותירה אחריה את בן זוגה אורי במברגר, ובתה היחידה, תמר כרמי, אדריכלית.
נוח סוויין
ראשית הקריירה
בעת כהונתו כתובע הפדרלי, נבחר סוויין ב-1834 כחבר במועצת העיר קולומבוס וב-1836 הוא נבחר שוב לבית המחוקקים של אוהיו. כתובע פדרלי הוא יצר ידידות קרובה עם שופט בית המשפט העליון ג'ון מקלין. בשלהי הקריירה שלו היה מקלין תומך נלהב ברפובליקנים, וכאשר המפלגה הוקמה ב-1855, היה סוויין לאחד מראשוני חבריה ומארגניה.
ב-1835, כאשר סכסוכי הגבול הגוברים בין אוהיו לבין טריטוריית מישיגן ("מלחמת טולידו") איימו להפוך לעימות אלים, שיגר מושל אוהיו רוברט לוקאס את סוויין, יחד עם חבר הקונגרס לשעבר ויליאם אלן וחבר בית המחוקקים של אוהיו לשעבר, דייוויד דיסני, לוושינגטון, כדי להוועד עם הנשיא ג'קסון. המשלחת הציגה בפני הנשיא את עמדתה של אוהיו ודחקה בו לפעול במהירות כדי לטפל במצב.
מינויו
ג'ון מקלין היה אחד משני שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית שהתנגדו לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. בבחירות לנשיאות של 1860 הוא שאף להיבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית, אך הפסיד לאברהם לינקולן. במספר הזדמנויות המליץ מקלין ללינקולן שהמועמד להחליפו על כס השיפוט יהיה סוויין. המלצה זו הגיע בעיתוי מתאים, כאשר באפריל 1861 הלך מקלין לעולמו, זמן קצר לאחר השבעתו של לינקולן לנשיאות. עם פרוץ מלחמת האזרחים פתח סוויין במסע למינויו לתפקיד, ושידל מספר חברי קונגרס מטעם אוהיו לתמוך במועמדותו. כפי שצוין באחד המקורות: "סוויין ענה לקריטריונים של לינקולן להתמנות לתפקיד: מחויבותו לאיחוד, התנגדותו לעבדות ומוצאו מאוהיו, מדינתו של לינקולן". קיימת גם סברה שסוויין ייצג עבדים נמלטים בבית המשפט.
תשעה חודשים לאחר מותו של מקלין, ב-21 בינואר 1862, הוגשה מועמדותו של סוויין. ב-24 בינואר אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-27 בינואר הוא הושבע לתפקידו.
פסיקותיו
ב-1866, כשופט בסבב רכיבה בבית המשפט המחוזי הפדרלי, אישר סוויין את תאימותו לתיקון ה-13 לחוקה של בפסיקתו בתיק "ארצות הברית נגד רודס". בפסק דין זה הוא כתב:
בפסק הדין "תיקי בית המטבחיים" מ-1873, פסק דין מכריע לפירושו של סעיף 1 של התיקון ה-14 לחוקה, הוציא סוויין חוות דעת מיעוט יחד עם השופטים סטיבן פילד וג'וזף בראדלי. חוות דעת המיעוט של פילד הייתה חשובה, ובישרה החלטות מאוחרות יותר שהרחיבו עוד יותר את הפרשנות לתיקון ה-14. עם זאת, ארבע שנים מאוחר יותר הצטרף סוויין לדעת הרוב בפסק הדין "מון נגד אילינוי", פסק דין בו פילד ובראדלי היו עדיין בדעת המיעוט.
גדולתו השיפוטית של סוויין לא באה לידי מימוש. הוא היה הראשון מבין חמשת מינוייו של לינקולן לבית המשפט העליון. ארבעת האחרים היו סמואל מילר ודייוויד דייוויס, שמונו ב-1862; סטיבן פילד, שמונה ב-1863; וסלמון צ'ייס, שמונה כ-נשיא בית המשפט העליון ב-1864. הוא בלט רק בתמיכתו בצעדים שנקט הנשיא לינקולן במהלך המלחמה: הטלת המצור הימי על נמלי הקונפדרציה בפסק הדין "תיקי הפרס" ב-1862, הנפקת שטרות הכסף, והתמיכה בזכותו של הנשיא להכריז על ממשל צבאי בפסק הדין "אקס פארטה מיליגן"  ב-1866.
בפסק הדין "גלפק נגד דביוק" (Gelpcke v. Dubuque) מ-1864 כתב סוויין את פסק דין הרוב, בו הוא דחה את הטענה שחוקת איווה עלולה לפגוע בהתחייבויות החוקיות כלפי מחזיקי איגרות חוב. כאשר חוזים נחתמו על בסיס אמון בהחלטות שיפוטיות קודמות, חוזים אלו יכולים להיפגע על ידי כל חקיקה שבאה אחריהן. "לעולם אל לנו להקריב את האמת, הצדק והחוק, בשל העובדה שבית המשפט של המדינה בנה את המזבח והציב עליו את הקורבן". הוא תמך בזכויות החוזיות של מחזיקי איגרות החוב של חברת הרכבות, גם לנוכח ההתכחשות אליהן, הן מצד בית המחוקקים של איווה והן מצד בית המשפט העליון של המדינה. "התחייבויות הכפופות לחוק לא צריכות להיות מופרות רק מפני שבית המשפט של המדינה הקים את המזבח והציב עליו את הקורבן".
סוויין המשיך לכהן על כס השיפוט עד לפרישתו ב-1881. פעמיים הוא ניסה להתמנות כנשיא בית המשפט העליון, ב-1864 לאחר מותו של רוג'ר טוני וב-1873 לאחר מותו של סלמון צ'ייס.
שנותיו האחרונות
סוויין לא נחשב לשופט מפורסם במיוחד. הוא כתב כמה פסקי דין, ובדרך כלל חתם על פסקי דין שנכתבו על ידי אחרים והמשיך לכהן על כס השיפוט זמן רב לאחר שהוא לא היה במיטבו מבחינה בריאותית. הוא נעתר ללחציו של הנשיא רתרפורד הייז לפרוש לאחר שהובטח לו שידידו ועמיתו מאוהיו סטנלי מתיוס ימונה במקומו.
בנו, וייג'ר סוויין, שירת במלחמת האזרחים, הגיע לדרגת מייג'ור גנרל ושירת כמושל הצבאי של אלבמה לאחר המלחמה. לאחר מכן הוא ייסד משרדי עורכי דין בטולידו ובניו יורק. בנו של וייג'ר, שנקרא נוח הייז סוויין על שם סבו, היה נשיא חברת האחים ברנס, מיבילת הפחם הגדולה בארצות הברית, עד לפרישתו ב-1932. בן אחר של וייג'ר, אלפרד האריס סוויין, היה סגן נשיא ג'נרל מוטורס. בן נוסף של סוויין, נוח סוויין הבן, היה עורך דין בטולידו ותרם קרקע ששמשה לבניית מגרשה של קבוצת הבייסבול המקומית Toledo Mud Hens.
נוח סוויין נפטר ב-8 ביוני 1884 בניו יורק ונטמן בבית הקברות אוק היל שבוושינגטון הבירה.
תאים מיאלואידים
תאים מיאלואידים הם משפחה של תאי דם המיוצרים במח העצם.
בהקשר של לוקמיה (Leukemia), ביוונית ליקימיה פירושה דם לבן, משתמשים במונח לוקמיה מיאלואידית לתיאור ממאירות המאופיינת בעיקר בייצור מוגבר של תאים שמקורם מיאלואידי. לפיכך ייתכן ייצור מוגבר של גראנולוציטים (תא המכיל גראנולות ושמקורו מתא מיאלובלסט: אאוזינופיל, נויטרופיל, באזופיל), או ייצור מוגבר של מונובלסטים (היוצרים מונוציטים/מאקרופגים), או יצירה מוגברת של אריתרובלסטים (תאי דם אדומים לא בשלים) או מגהקריובלסטים (תאי מגהקריוציטים לא בשלים). לרוב מדובר בייצור מוגבר של תאי דם לבנים גראנולוציטים.
ראו סיווג לוקמיה מיאלואידית חריפה (Acute myeloid leukemia (AML.
בהקשר של מחלה מיילופרוליפרטיבית מדובר בגדילה לא מבוקרת של כל התאים שמקורם מתאים מיאלואידים. גדילה ממארת של תאים לימפוציטים היא לוקמיה לימפוציטית.
מינדי קלינג
ורה מינדי צ'וקלינגם (באנגלית: Vera Mindy Chokalingam; נולדה ב-24 ביוני 1979) הידועה בשם הבמה מינדי קלינג (Mindy Kaling), היא שחקנית, קומיקאית, כותבת ומפיקה אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידה כקלי קאפור בקומדיית המצבים "המשרד", ומינדי להירי בסדרה "מינדי", אותה היא גם יצרה וכתבה.
ביוגרפיה
קלינג בלטה בשנותיה בתיכון, והתקבלה ללימודים בדארטמות' קולג'. במהלך לימודיה עבדה כמתמחה בתוכנית הלילה של קונאן או'בריאן, שהיווה השראה בשבילה. היא סיימה את לימודיה בשנת 2001.
קריירה
קלינג הופיעה במספר תפקידים קטנים בסרטי קומדיה שונים, כמו "בתול בן 40", "קטינים ללא השגחה", "גנוב על הירח", "קשר לא מחייב" ו "סוף.". היא הצטרפה לצוות הכותבים של הסדרה הקומית "המשרד" בגיל 24, והייתה האישה היחידה בצוות מבין שמונת הכותבים. בהמשך, היא גילמה את דמותה של קלי קאפור. קלינג כתבה 22 פרקים שונים, כולל הפרק "ניאגרה" בעונה השישית של הסדרה, שזיכה אותה למועמדות בפרס אמי יחד עם גרג דניאלס.
בשנת 2007 שיחקה קלינג בקומדיה הרומנטית "רישיון לחתונה" לצד רובין ויליאמס ומנדי מור. בשנת 2012 שיחקה בקומדיה הרומנטית "עד החתונה זה יעבור" לצד ג'ייסון סיגל ואמילי בלאנט. באותה שנה, הציעה קלינג לרשת פוקס להעלות קומדיה בשם "מינדי" (במקור: "הפרויקט של מינדי"), שנכתבה על-ידה. הדמות הראשית של הסדרה, אותה היא מגלמת, היא גינקולוגית בת 30 המתמרנת בין חייה כרופאה לבין חיי האהבה שלה. קלינג ביססה את הדמות על אמה, שנפטרה זמן קצר לפני עליית הסדרה לשידור. הסדרה שודרה במשך 3 עונות ברשת פוקס, ולאחר מכן בשירות הסטרימינג "הולו" במשך 3 עונות נוספות.
בשנת 2015 דיבבה את הרגש "גועל" בסרט "הקול בראש". באותה שנה גילמה את שרה בסרט הקומי "הלילה שלפני" בכיכובם של סת' רוגן וג'וזף גורדון-לוויט.
בשנת 2018 הופיעה בסרט "קמט בזמן", וכן בסרט "אושן 8" לצדן של סנדרה בולוק וריהאנה.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "לייט נייט", לצד אמה תומפסון. בסוף חודש יולי של אותה שנה עלתה המיני-סדרה "ארבע חתונות ולוויה אחת", שיצרה לרשת הולו.
בשנת 2020 היא יצרה את סדרת הטלוויזיה אמת או חובה עם מאיטריי רמקרישנן בתפקיד הראשי, המבוססת על חייה כילדה. הסדרה מתארת ילדה בשם דיווי עם הורים ממוצא הודי, שאמה רופאת עור ואביה נפטר במפתיע.
חיים אישיים
בשנת 2017 ילדה קלינג את בתה הבכורה קתרין סוואטי, בשנת 2020 נולד בנה השני ספנסר. קלינג בחרה לא לגלות את זהות האב הביולוגי של ילדיה.
הקולג' האוניברסיטאי אוטרכט
הקולג' האוניברסיטאי של אוטרכט (University College Utrecht) הוא מוסד הכבוד האקדמאי של אוניברסיטת אוטרכט בהולנד. הקולג' הוא תוכנית לימוד בינלאומית לתואר ראשון המלומד כולו בשפה האנגלית. שיטת הלימוד היא שיטת ליברל ארטס אנד סיינס (Liberal Arts and Science) אשר יוצרת תוכנית לימוד בין תחומית, רחבה ומעמיקה במגוון המחלקות השונות.
היסטוריה
הקולג' פתח את שעריו בשנת 1998 והיה לתוכנית הראשונה מסוג קולג' אוניברסיטאי בהולנד. הקולג', שנוצר כמחלקת-על של אוניברסיטת אוטרכט, הוקם על ידי פרופסור הנס אדריאנסס (Hans Adriaansens) וב-1999 קיבל את האישור הסופי להיותו מוסד אקדמאי מוכר ממשרד החינוך, התרבות והמדע ההולנדי. מהמחזור הראשון התאפיין הקולג' באוכלוסייה מגוונת ובינלאומית מרחבי העולם. ב-1999 הוקמה אגודת הסטודנטים של הקולג' (USCA - University College Student Association) וב-2003 הוקמה מועצת הסטודנטים האקדמאית (ASC - Academic Student Council).
מבנה אקדמאי
הקולג' מחולק לשלושה מחלקות: בנוסף למחלקות השונות ישנה הנהלת הקולג' אשר מפקחת על כלל המחלקות ובראשה יושב הדין של הקולג', רוב ואן דר וארט (Rob van der Vaart). לצד דין הקולג' בהנהלה ישנן מחלקות המזכירות, הקבלה, החינוך, הפיננסית, הסטודנטיאלית והטוטריאלית. הקולג' ממוקם בקמפוס בדרום מזרח העיר אוטרכט שחלקים רבים ממנו הוכרזו כאתרי מורשת לאומית לשימור.
גופים מייצגים
לסטודנטים הלומדים בקולג' ישנם שני גופים מייצגים. הראשון, אגודת הסטודנטים של הקולג', הוא ארגון הגג לכלל הפעילות החברתית, התרבותית והיומיומית אשר מתרחשת בקולג'. בנוסף, תפקידה של האגודה הוא לייצג את האינטרסים של הסטודנטים אל מול מחלקת הדיור והמעונות, חדר האוכל, מגוון המתקנים וגופים אחרים. ניהול האגודה מופקד בידי יושב ראש, גזבר, מזכיר, ושלושה מנהלים אשר נבחרים באופן דמוקרטי מבין אוכלוסיית הסטודנטים בקולג'. הגוף המייצג השני הוא מועצת הסטודנטים האקדמאית, ארגון זה מטרתו לייצג את האינטרס האקדמאי של כלל הסטודנטים אל מול הנהלת הקולג', הנהלת האוניברסיטה ומוסדות המדינה. ניהול המועצה הוא תחת יושב ראש, שלושה מנהלים, ובוחן סטודנטיאלי. חברי הוועד נבחרים באופן דמוקרטי מתוך אוכלוסיית הסטודנטים בקולג'.
צורת לימוד
מתודיקת הלימוד בקולג' היא בצורת ליברל ארטס אנד סיינס (Liberal Arts and Science). שיטה זו דוגלת בלימוד בין-מחלקתי אשר משלבת תחומים רבים בבניית הקורסים של התואר הראשון. מתודיקה זו באה לידי ביטוי בעובדה שכלל התלמידים בקולג' מחויבים לקחת לפחות קורס אחד בכל בחלקה (מדעי החברה, מדעי הטבע ומדעי הרוח). בנוסף, כל סטודנט מחויב להשלים שני קורסי שפה ותרבות. כמו כן ישנן דרישות ספציפיות בכל מחלקה.
כדי להשלים תואר בקולג' על הסטודנט לסיים לפחות שני מסלולים באחת המחלקות ולעמוד בדרישות של המחלקה שבה סיים את המסלולים. כל קורס מזכה את הסטודנט ב 7.5 נקודות זכות אקדמאיות (ECTS), כאשר בסמסטר ישנם 4 קורסים, כלל הקורסים מלומדים באנגלית.
בנוסף ישנם קורסי קיץ וחורף אשר כוללים מעבדות, קורסי שטח, הרצאות אורח ואף קורסים מחוץ להולנד. לקולג' ישנם מספר רב של תוכניות לחילופי סטודנטים עם אוניברסיטאות בכל יבשות העולם מברקלי בקליפורניה ועד אוניברסיטת סינגפור באסיה. כמעט 50 אחוז מהסטודנטים יוצאים לסמסטר מחוץ לקולג' במסגרת התוכנית לחילופי סטודנטים. לבסוף, כדי להשלים את התואר, על הסטודנט לכתוב עבודת תזה בשנתו האחרונה אשר כוללת סיכום של ספרות מחקרית ועריכת מחקר עצמאי.
תנאי קבלה
תנאי הקבלה לתוכנית הם:
לאחר תהליך הסינון הראשוני המועמדים עוברים בשלב א' אימות פרטים ולאחר מכן, בשלב ב', ריאיון אישי עם פרופ' באוניברסיטה. לאחר הריאיון הבקשה של המועד מועברת לוועדה של הקולג' שבה מתקבלת ההחלטה הסופית בנוגע לקבלה. אחוז הקבלה לקולג' עומד על כ-25%.
שכר לימוד ועלויות
לתלמיד בעל אזרחות אירופאית: לתלמיד בעל אזרחות זרה: כל שנה מוענקות מלגות לסטודנטים בינלאומיים על בסיס צורך כללי ובתנאי שהסטודנט שומר על ממוצע ציונים של 3.0.
הקמפוס וחיי החברה
כלל הסטודנטים בקולג' גרים, אוכלים וחיים בקמפוס. ישנו חדר אוכל לכלל התלמידים, המעונות ממוקמים לצד הבניינים האקדמאים, והסטודנטים מקיימים חיי חברה ענפים בקמפוס. מצב זה יוצר ש750 הסטודנטים בקולג' הם קבוצה חברתית מגובשת. חיי החברה מנוהלים על ידי אגודת הסטודנטים אשר מארגנת הרצאות, מסיבות, פעילויות ספורט שונות וטיולים ברחבי אירופה.
ועדות
חיי החברה בקולג' מאורגנים על ידי שלל ועדות בתחומים השונים. הוועדות מפוקחות על ידי שלושת המנהלים של אגודת הסטודנטים ומחולקות לכשלושה תחומים. בנוסף ישנם צוותים שמארגנים אירועים חד-פעמיים במהלך השנה כגון הנשף, פסטיבל, שבוע הכרות ועוד.
אחוות
ישנן 4 אחוות אשר פעולות בקמפוס, אחוות פרימוס ואחוות אקווטוס לבנים ואחוות לונה ואחוות אלוור לבנות.