cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רעידת האדמה בפורט טהון (1857)
אפקטים סייסמיים
תופעות של סייש, מזרקות חול, סדקים רחבים באדמה ושינויים הידרולוגיים דווחו בשטחים נרחבים מסקרמנטו ועד הדלתה של הקולורדו. אפקטים דרמטיים נצפו בגופי מים שמדרום למוקד: נהר קֵרְן שינה את כיוון זרימתו אל מעלה הנהר, ועלה על גדותיו; באגם טוּלֶארִי  נוצר סייש, ודגה מהאגם נמצאה פזורה הרחק מהחוף; נהר לוס אנג'לס  עלה על גדותיו, וכך גם נהר המוקלומני  שמצפון למוקד הרעידה, ולפי הדיווחים הותירו אותו יבש לפרק זמן. שינויים בזרימת מעיינות נצפו באזור סן דייגו, איזבלה ובקצה הדרומי של עמק סן חואקין ; סדקים הופיעו באדמה ליד סן ברנרדינו וב-עמק סן גבריאל. סדקים רחבים נצפו גם בגדות הנהרות: לוס אנג'לס, סנטה אנה וסנטה קלרה  וכן במישור ההצפה של האחרון וגם בסנטה ברברה; חלק מהבארות הארטזיות בעמק סנטה קלרה הפסיקו לנבוע, ואחרות גדלו בתפוקתן; מעיינות חדשים נוצרו ליד סנטה ברברה וסן פרננדו ; בכמה מקומות נוצרו רכסים ברוחב של כמה מטרים ובגובה של למעלה ממטר; בוונטורה נגרם למנזר נזק ניכר, וחלק ממגדל הכנסייה קרס. בכל רחבי דרום ומרכז קליפורניה, דווח שהרעידות הורגשו במשך דקה אחת עד שלוש  ; כ־20 קילומטר ממערב לפורט טהון נעקרו עצים ממקומם. תופעה של שקיעת עצים - כנראה כתוצאה של התנזלות הקרקע, נצפתה בין סקרמנטו לסטוקטון.
רעידות עוקבות
לאחר הרעידה העיקרית הגיעה סדרה של רעידות משנה שנמשכה לפחות כ־4 שנים, אם כי המספר הכולל של הרעידות העוקבות הגדולות היה קטן מהצפוי עבור רעידת אדמה בסדר גודל כזה. חמשת הרעידות העוקבות הגדולות היו כולן במגניטודה של יותר מ-6: הגדולה הראשונה התרחשה ב-9 בינואר בלילה וגודלה היה כ-6.25, עם מוקד רעש אפשרי באזור מדבר מוהאבי; הרעידה העוקבת הגדולה ביותר התרחשה בשעות אחר הצהריים של ה-16 בינואר בגודל של כ-6.7, עם מיקום אפשרי על החוף - הדיווחים מסנטה ברברה וסן ברנרדינו ביטאו עוצמה סייסמית V בסולם מרקאלי, ובלוס אנג'לס על עוצמות סייסמיות V ו-VI; שני אירועים משמעותיים התרחשו באזור סן ברנרדינו ב-15 וב-16 בדצמבר 1858, כאשר האחרון היה במגניטודה של כ-6; הרעידה העוקבת הגדולה האחרונה שתועדה התרחשה ב-16 באפריל 1860, במגניטודה 6.3, עם מוקד קרוב לקטע פארקפילד של שבר סן אנדריאס.
חשיבותה של רעידת האדמה
לרעידת האדמה הזו יש חשיבות מיוחדת בתחום התכנון המונע לקראת רעידות אדמה עתידיות, מכיוון שזו רעידת האדמה הגדולה ביותר שהתרחשה במרכז ודרום קליפורניה במהלך ההיסטוריה המתועדת. המחקר המאקרוסייסמי שעסק ברעידה הזו הצליח להפיק מפה איזוסייסמית של הרעידה, שיחד עם ערכי העוצמה הסייסמית שהוערכו באתרים השונים, ניתן להכין תרחיש לרעידת אדמה דומה בעתיד. אחת ממסקנות החוקרים מתרחיש זה היא שרעידת אדמה דומה באזור לא תגרום נזק משמעותי לבנייה הנמוכה במטרופולין לוס אנג'לס. מאידך היא בהחלט תגרום לנזק משמעותי למבנים השונים שממוקמים לאורך קו ההעתק שפעל ברעידה הזו.
בשנת 2002 התחיל במקום מיזם מחקרי נוסף שמטרתו להעמיק את איסוף הנתונים הגאולוגיים אודות העתק סן אנדריאס, לצורך חיזוי רעידות אדמה עתידיות. אתר המחקר מורכב משני קידוחים משני צידיו של ההעתק: האחד בעומק של 2.2 קילומטרים והשני בעומק 3.2 קילומטרים. בתוך הקידוחים ובעומקים שונים הותקנו חיישנים סייסמיים נוספים לאלו שמוקמו באזור פארקפילד עד אז.
אניה גוסטומלסקי
אניה גוסטומלסקי (באוקראינית: Анна Гостомельська; נולדה ב-9 ביוני 1981) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל. החזיקה בעבר בשיאי ישראל, במשחים ל-50 מטר חופשי, ל-100 מטר חופשי, ל-200 מטר חופשי, ל-50 מטר גב, ל-100 מטר גב, ל-200 מטר גב ול-50 מטר פרפר. ייצגה את ישראל בשתי אולימפיאדות (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008) ובארבע אליפויות עולם (פוקואוקה 2001, ברצלונה 2003, מונטריאול 2005 ומלבורן 2007). בעלת מדליית ארד, באליפות אירופה בבריכת 25 מטר (הלסינקי 2006) ומקום רביעי באליפות עולם בבריכת 25 מטר (מנצ'סטר 2008) במשחה ל-50 מטר גב.
ביוגרפיה
גוסטומלסקי נולדה וגדלה בקייב שבאוקראינה הסובייטית. היא עלתה לישראל בגיל 10 כשחיינית שחייה צורנית. היא שחתה בקבוצת מכבי חיפה. במשך 12 שנים התאמנה בפנימיית המחוננים בשחייה במכון וינגייט, בהדרכתו של לאוניד קאופמן ולאחר מכן עברה לאגודת מכבי קריית ביאליק.
2003
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2003 סיימה גוסטומלסקי במקום 21 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.60 דקות, במקום 29 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.97 דקות ובמקום 31 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.54 שניות.
2004
במאי 2004 קבעה גוסטומלסקי שיא ישראלי חדש במשחה 50 מטר חופשי, 26.41 שניות, ושיא ישראלי גם במשחה ב-100 מטר חופשי, 56.82 שניות.
גוסטומלסקי השתתפה באולימפיאדת אתונה (2004). לאתונה הצטרפה גוסטומלסקי ברגע האחרון, לאחר שקיבלה אישור מיוחד מוועדת החריגים של היחידה לספורט הישגי להשתתף במשחקים, זאת לאחר שלא השיגה את הקריטריון האולימפי. גוסטומלסקי סיימה במקום השלישי במשחה 100 מטר חופשי בתחרות הכנה בינלאומית. באולימפיאדה היא סיימה במקום ה-28 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.06 דקות, במקום ה-32 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.15 שניות ובמקום ה-35 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.72 שניות.
2005
באליפות העולם שנערכה במונטריאול קנדה ביולי 2005 סיימה גוסטומלסקי במקום 23 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.43 שניות, במקום 24 במשחה ל-50 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 29.79 שניות, במקום 25 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.56 דקות ובמקום 32 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:19.83 דקות.
באליפות אירופה לבריכות קצרות, שנערכה בטרייסטה באיטליה, גוסטומלסקי הופיעה בשני גמרים וסיימה במקום השישי בגמר 100 מטר גב ובמקום השמיני בגמר משחה 50 מטר גב.
2006
באליפות ישראל בשחייה, בפברואר 2006, קבעה גוסטומלסקי שיאים ישראלים ב-50 מטר חופשי, 200 מטר חופשי ועם מכבי קריית ביאליק בשליחות.
באליפות העולם בבריכות קצרות בשנחאי, באפריל 2006, סיימה גוסטומלסקי במקום החמישי בגמר משחה 100 מטר גב, מקום רביעי ב-50 מטר גב, 18 מאיות שנייה בלבד הפרידו בין גוסטומלסקי למדליית ארד, עם שיא ישראלי חדש, 27.46 שניות.
2007
באליפות ישראל בשחייה באוגוסט 2007 קבעה גוסטומלסקי שיאים ישראלים חדשים ב-50 מטר חופשי ו-100 מטר גב. גל נבו השיג שיא ב-200 מ' מעורב אישי. גוסטומלסקי וגיא ברנע הוכתרו לשחיינים הבולטים.
2008
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 2008 סיימה גוסטומלסקי במקום ה-10 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.86 דקות, במקום ה-12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.62 שניות, במקום ה-19 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.17 דקות ובמקום ה-22 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.08 שניות. בזכות הישגיה אלו היא קבעה את הקריטריון לאולימפיאדת בייג'ינג (2008)
במשחקים האולימפיים עצמם סיימה גוסטומלסקי במקום ה-19 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 25.23 שניות, במקום ה-22 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.18 שניות (2 מאיות השנייה איטי משיאה הישראלי), במקום ה-25 במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:01.87 דקות, במקום ה-36 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 59.50 שניות.
באליפות עולם בבריכת 25 מטר במנצ'סטר, באפריל 2008 הגיעה למקום הרביעי במשחה ל-50 מטר גב[1] ועלתה לגמר 100 מטר פרפר עם שיא ישראלי - 57.91 שניות.
אוונג'ליסטה טוריצ'לי
אוונג'ליסטה טוריצ'לי (באיטלקית: Evangelista Torricelli; 15 באוקטובר 1608 – 25 באוקטובר 1647) היה מתמטיקאי ופיזיקאי איטלקי, שהתפרסם עקב היותו ממציא הברומטר.
ביוגרפיה
טוריצ'לי נולד ברומא, שם הוטבל בבזיליקת פטרוס הקדוש. אביו היה עובד טקסטיל ומשפחתו הייתה ענייה. את ילדותו העביר בעיר פאנצה, שם גידל אותו דודו, שהיה נזיר קמלדוליזי. בשנת 1624 החל את לימודיו בבית הספר הישועי, בדגש על לימודי מתמטיקה ופילוסופיה, אותם סיים בהצטיינות.
ב-1627, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל ללמוד באוניברסיטת ספיאנצה, שם למד תחת בנדטו קסטלי, שהיה תלמידו של גלילאו גליליי. במהלך לימודיו כתב מסה התומכת בתגליותיו של גליליי אשר הוצגו בחיבורו "דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות".
ב-1641 עבר לעיר פירנצה, שם שימש כעוזרו של גליליי. הוא מילא תפקיד זה עד למותו של גליליי ב-1642. לאחר מות גליליי מונה טוריצ'לי לפרופסור באוניברסיטת פירנצה, והיה למתמטיקאי החצר בחצרו של פרדיננדו השני מטוסקנה. בעת זו החל לעסוק בשאלת יצירת חלל ריק בתוך גליל.
באביב 1644 הצליח ליצור ריק בתוך גליל, באמצעות מילוי הגליל בכספית והפיכתו אל תוך קערת כספית לא מלאה. הכספית החלה להישפך אל תוך הקערה אך נעצרה בגובה 76 סנטימטר מעל הכספית שבמיכל. טוריצ'לי הסיק שמכיוון שדבר לא יכול היה להיכנס לחלל הזה, יש שם ריק. בנוסף, הוא הסיק כי הכוח אשר מחזיק את הכספית במקומה הוא לחץ האוויר אשר מופעל עליה. באותה השנה פרסם מאמר שמסביר כי האטמוספירה היא בעצם אוקיינוס של אוויר, שגובהו 500 מילין, ולפי זאת משקל 500 מילין של אוויר כמשקל 76 סנטימטר של כספית. בעקבות ניסויים ומאמרים אלו המציא טוריצ'לי את הברומטר, המשמש למדידת הלחץ האטמוספירי.
בהמשך הקריירה שלו גילה מספר תגליות מתמטיות חשובות (בהן הבסיס לחישוב שטחים תחת עקומות בחשבון האינטגרלי). טוריצ'לי תרם בין היתר תרומות מדעיות חשובות בתחומי האדריכלות, אופטיקה, אסטרונומיה, בליסטיקה, דינמיקה, הידראוליקה, מכניקה ותנועת הנוזלים.
טוריצ'לי נפטר ב-25 באוקטובר 1647 בפירנצה, איטליה בגיל 39.
על שמו נקראת יחידת מדידת הלחץ טור.
גן הפסלים "המוזיאון" במוסקבה
היסטוריה
הגן הוקם ב-1992 ביוזמת עיריית מוסקבה, וכיום מוצבים בו יותר מ-700 פסלים, והוא אתר הפסלים היחיד במוסקבה שממוקם באוויר הפתוח ולא במבנה. הפסלים בפארק עשויים ממגוון חומרים ובהם אבן, ברונזה ועץ, פרי עבודתם של אמנים רבים, בהם פסלים סובייטיים ידועים כורה מוחינה, ויבגני ווצ'טיץ', וכן אמנים רוסיים עכשוויים. הפארק מחולק לחלקות, ובהן "הגן האוריינטלי", "גן השושנים", "כיכר פושקין", ועוד.
חטיבה מיוחדת בגן מכילה עשרות פסלים של מנהיגים סובייטיים, שהוסרו ממקומם לאחר התפרקות ברית המועצות והובאו אל הגן לתצוגה. פסלים אלה הובאו אל הפארק כבר באוקטובר 1991, עם קריסת ברית המועצות, כאשר במקומות רבים הוסרו פסלים של ההנהגה הסובייטית לדורותיה, וכן פסלים בעלי ניחוח קומוניסטי, והושארו בפארק במצב אופקי. לאחר מכן הוצבו הפסלים שוב על כניהם, וכיום הם מהווים חלק מהתצוגה בפארק. ביניהם ניתן למנות פסלים של לנין, סטלין, פליקס דזרז'ינסקי, מפקד הצ'קה, שפסלו המונומנטלי הועבר לגן מחזית בניין לוביאנקה, וברז'נייב.
ב-1995 התווספה חלקה לרגל 50 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית. חלקה זו כוללת פסלים תעמולתיים העוסקים בנושא.
ב-1998 הוקמה בפארק חלקה המוקדשת לקורבנות הרודן העריץ סטלין, שפסליו מוצגים אף הם בסמוך.
דודתי המגניבה
דודתי המגניבה (באנגלית: Chicago Party Aunt) היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת למבוגרים, שנוצרה כריס וויטאסקה, ג'ון בארינהולץ וקייטי ריץ' עבור נטפליקס, בהשראת חשבון הטוויטר של וויטאסקה. שמונת הפרקים הראשונים שודרו בבכורה ב-17 בספטמבר 2021. החלק השני שודר בבכורה ב-30 בדצמבר 2022.
תקציר
הסדרה עוקבת אחר דיאן דנברובסקי שהיא תמיד "הרוח החיה במסיבה", ומוכרת גם כ"דודת מסיבות שיקגו".
פיתוח
ב-27 ביולי 2021, נטפליקס נתנה סדרה בת 16 פרקים לדודתי המגניבה. הסדרה נוצרה על ידי כריס וויטאסקה, ג'ון בארינהולץ וקייטי ריץ' בהשראת חשבון הטוויטר בעל השם של וויטאסק. וויטאסקה, בארינהולץ וריץ' היו צפויים להפיק בפועל לצד אייק בארינהולץ, דייוויד סטסן, וויל גלוק, ריצ'רד שוורץ, כריס פרינוסקי, אנטוניו קנוביו ובן קלינה. חברות ההפקה המעורבות בסדרה הן 23/34, Olive Bridge Entertainment, ו-Titmouse, Inc.
ליהוק
עם הודעת הזמנת הסדרה, דווח כי צוות הדיבוב כולל את לורן אש, רורי או'מאלי, רופול צ'ארלס, ג'יל טאלי, אייק בארינהולץ, ג'ון בארינהולץ, דא'ויין ג'וי רנדולף, ריץ' וויטאסק.
היפודאמיה
היפודאמיה (יוונית: Ἱπποδάμεια) היא דמות מהמיתולוגיה היוונית, בתו של אוינומאוס מלך אולימפיה, אשת פלופס ואם התאומים אטראוס ותיאסטס.
דמותה
היפודאמיה היפה זכתה למחזרים רבים, אולם אביה, שלא רצה להשיא אותה, העמיד תנאי שרק מי שינצח אותו במירוץ מרכבות יזכה בידה. המפסיד במירוץ היה צפוי למוות. ברשותו של אוינומאוס היה צמד סוסים משובחים שקיבל מאביו, האל ארס, לכן מחזרים רבים מצאו את מותם ואוינומאוס נותר בלתי מנוצח.
היפודאמיה ילדה לפלופס ארבעה בנים, התאומים אטראוס ותיאסטס, פיתאוס ואלקתואוס. לפלופס היה בן נוסף, עלם יפה בשם כריסיפוס, בנה של הנימפה אקסיוכה. היפודאמיה חששה שפלופס יוריש את הממלכה לכריסיפוס, לכן הסיתה את בניה, אטראוס ותיאסטס, להרוג את כריסיפוס. השנים הטילו את כריסיפוס אל מותו לתוך באר (קיימות גרסאות נוספות לגבי מותו, אונס ורצח שביצע בו המחנך שלו או התאבדות בגלל האונס).
האסטרואיד 692 Hippodamia שהתגלה על ידי מקס וולף ואוגוסט קופף ב-1901, נקרא על שמה.
מפלגת העם ההודית
מפלגת בהאראטיה ג'נאטה ("המפלגה העממית ההודית", מכונה BJP, בהינדית: भारतीय जनता पार्टी) היא המפלגה השלטת בהודו, ואחת משתי המפלגות הגדולות במערכת הפוליטית ההודית בעשרות השנים האחרונות (האחרת היא מפלגת הקונגרס הלאומי). מפלגת העם ההודי נוסדה ב-1980. ראש המפלגה הוא נרנדרה מודי. נכון לשנת 2020, חברים במפלגה כ-180 מיליון אנשים, מה שהופך אותה למפלגה הגדולה בעולם.
היסטוריה
שורשיה של מפלגה זו במפלגת בהאראטיה גא'נה סאנה (Bharatiya Jana Sangh) שהייתה מפלגה שהתקיימה בין 1951 ל-1977 ושהייתה בעצמה הזרוע הפוליטית של ה"ראשטריה סווג'מסווק סאנג" (Rashtriya Swayamsevak Sangh, RSS), ארגון פארא-צבאי עם ערכי לאומנות הינדית.
בבחירות 2014 זכתה המפלגה בכ-31% מהקולות, אך עקב השיטה האזורית הנהוגה בהודו היא קיבלה רוב מוחלט של 282 מושבים מתוך 543 בפרלמנט.
בבחירות 2019 זכתה המפלגה בכ-37% מהקולות ובכך הגדילה את כוחה בפרלמנט ל-303 מושבים מתוך 545 המושבים הקיימים.
אידאולוגיה
המפלגה מזוהה עם ההינדוטבה, מושג המשמש לתיאור האידאולוגיה של הלאומנות ההינדית ותנועות לקידום האידאולוגיה הזו. המונח נטבע על ידי וינאיאק דמודאר סבארקאר בשנת 1923 בכתב עת שבבעלותו, דרך הכותרת "הינדוטבה: מיהו הינדי?". המפלגה טוענת כי האידאולוגיה שלה מתבססת על עיקרון ההומניזם האינטגרלי, שמתבסס על ספר שנכתב ב-1965 על ידי דינדאיאל אופאדהיהיה. המפלגה נחשבת לימנית ומזוהה עם לאומיות הודית. המפלגה תומכת בשמרנות סוציאלית, הסתמכות עצמית פרי גישתה של תנועת סוואדשי (Swadeshi movement) שהייתה חלק מתנועת העצמאות ההודית. כמו כן תומכת המפלגה בנקיטת מדיניות חוץ המבוססת על עקרונות לאומיים.
במהלך בחירות של שנת 2019, הצהירה המפלגה על כוונתה ליישם את מרשם האוכלוסין הלאומי לכל המדינה.
יחסי בנגלדש–יפן
יחסי בנגלדש–יפן (בבנגלית: বাংলাদেশ-জাপান সম্পর্ক, ביפנית: 日本とバングラデシュの関係) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין יפן. שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-10 בפברואר 1972. בשנת 2015 היה הסחר השנתי הדו-צדדי של יפן ובנגלדש עמד על כ-2.3 מיליארד דולר.
מבחינה היסטורית, יפן ובנגלדש חולקות קשר היסטורי חזק ובן מאות שנים. הקשר בין הבנגלים ליפנים משתקף אף בדגליהם של שתי המדינות. סקר שנערך על ידי ה-BBC קובע כי 71% מהבנגלים רואים את יפן בהשקפה טובה, מה שהופך את בנגלדש לאחת המדינות הפרו-יפניות הגדולות ביותר בעולם.
היסטוריה
בתקופת הראג' הבריטי היחסים בין בנגלדש ליפן היו דלים, זאת בעקבות היחסים הדיפלומטיים בין יפן לאימפריה הבריטית ששלטה בבנגלדש באותה העת. המגעים הראשוניים בין שתי המדינות אירעו באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 כאשר הנציגות הקונסולרית של יפן בדאקה החלה לייצר קשרים תרבותיים עם העם הבנגלי.
סחר והשקעה
יפן המדינה המייצאת השביעית בגודלה של בנגלדש נכון לשנת 2015, ייבוא מבנגלדש מהווה כ-0.17% מכלל הייבוא היפני. יפן מייבאת מבנגלדש בעיקר טקסטיל, מוצרי עור ושרימפס. יפן היא גם מקור משמעותי וגדול לסיוע בפיתוח בנגלדש. היעדים הפוליטיים של יפן ביחסיה עם בנגלדש כוללים השגת תמיכה בהצעתם להצטרף למועצת הביטחון של האו"ם, ואבטחת שווקים עבור סחורותיהם. בשנת 2001 היו ביפן כ 9,500 בנגלים. יפן הכירה ברפובליקה העממית של בנגלדש ב-10 בפברואר 1972, זמן קצר לאחר עצמאותה של בנגלדש. שני הצדדים חגגו שלושים שנות יחסים בשנת 2002.
שבעה אזרחים יפנים מתו בפיגועי דאקה של ה-1 ביולי 2016 על ידי חמושים אסלאמיסטים. ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, אמר "אני חש כעס עמוק על כך שכל כך הרבה חפים מפשע איבדו את חייהם בטרור האכזרי."
יחיאל שמרלינג
יחיאל אביגדור שמרלינג (1852–1920) היה ממקימי ומעסקני היישוב היהודי ביפו. עמד במרכז פרשת עלילת דם ביפו.
ביוגרפיה
נולד בחברון, בקהילת חב"ד בחברון, בנו של חיים שמואל שמרלינג, שהיה מאבות היישוב האשכנזי ביפו. קיבל חינוך תורני וחסידי במוסדות חב"ד בחברון. בשנת 1869 נישא לבת שבע, בת יוסף וחיה רבקה רוגינסקי מרוגאצ'וב.
התיישב ביפו והיה שותף עם אביו בעסקי עמילות המכס ובעסקי הטבק של חברת "שמרלינג ולנדו". התגורר ב"חצר שמרלינג" שהקים אביו מחוץ לגבולות יפו.
היה מעסקני היישוב היהודי ביפו. היה חבר ועד העיר של יהודי יפו. במשך שנים רבות היה ראש-דגל של החברה הקדישא ביפו. בהשתדלותו הוקמו מצבות על הרבה קברים של נעדרים גלמודים והושלמה בניית הגדר של בית הקברות הישן בתל אביב.
היה פעיל באגודת הסתרים "בני ישראל" שפעלה ביפו ובירושלים, שעל פי השמועה פעילותה העיקרית הייתה מלחמה במיסיון הנוצרי.
פרשת עלילת הדם
בהיותו נתין אוסטרי, שמרלינג לא אפשר לשוטרים שעמדו בראש ההמון להיכנס לחצרו בלי רישיון הקונסול האוסטרי. לאחר שהובא הרישיון נערך חיפוש מדוקדק בביתו וכמובן לא נמצאה הילדה. המשטרה פיזרה את ההמון בכוח. הודות להתערבותו של סגן הקונסול האוסטרי ביפו ומושל העיר, פוטר מפקד המשטרה מתפקידו.
מותו
נפטר ביפו בשנת 1920, ונקבר בחלקת כולל חב"ד בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
משפחתו
חתנו, יוסף רייזיס, היה מקים ובעלי קולנוע רמה ברמת גן.
הוראס מקוי
הוֹראס מֶקוֹי (באנגלית: Horace McCoy; 14 באפריל 1897 - 15 בדצמבר 1955) היה סופר ותסריטאי אמריקאי. הוא משויך לזרם הריאליסטי-דרמטי, המכונה "הארד בוילד" : הספרות הקשוחה והאפלה של שנות השלושים והארבעים בארצות הברית. ז'אנר זה זכה עם השנים - לאחר שנות זלזול והתעלמות - להכרה כאחת הסוגות היותר-משפיעות בספרות המאה העשרים.
ביוגרפיה
מקוי נולד בדאלאס שבטקסס ועבר קריירה מגוונת בה היה, בין היתר, שוער במועדון לילה, מפעיל תחנת-דלק, עיתונאי, יחצ"ן ושחקן. הוא החל לפרסם סיפורים בראשית שנות השלושים, ובמקביל היה תסריטאי בהוליווד במה שכונה ה-B movies, הפקות זולות של אולפנים מדרג בי"ת.
פרסום ספרותי
בעברית הופיעו כמה ספרים של מקוי או שמיוחסים בטעות או בזדון למקוי.
פורסם ספרו מיתת נשיקה / יפו : הספרייה הקטנה, 1953.( לא ברור על איזה ספר שלו באנגלית הוא מבוסס אם כי יש להניח שהיה כזה) תאוה אחרונה /; עברית: ל. עמירם.על המעטפת האחורית: הם יורים גם בסוסים, לא נכון?"תל אביב : הוצאת ספרי כיס, [תש"י-] שתורגם שוב לעברית : הם יורים גם בסוסים מאנגלית: דלי רום הוצאת אחוזת בית 2012 שניהם תרגומים של ספרו המפורסם ביותר של מקוי.
תורגמו גם שני סיפורים שיוחסו לו אבל כלל לא היו שלו :
מוות במטעים " תורגם ועובד' בידי מירון אוריאל (בשם בדוי "אהוד רונן ") בסדרת חוברות בשם ריפיפי במספר 19.אוריאל הרחיב את הסיפור מעבר למה שהיה במקור האנגלי ( גרמני)ווייחס אותו להוראס מק-קוי אבל הסיפור שהוא ידוע ממאוד בשם "לינינגן נגד הנמלים " היה בכלל של קרל סטיבנסו. ואפשר לקרוא אותו בבלוג "המולטי ירום של אלי אשד " כאן " לינינגן נגד הנמלים https://no666.wpcomstaging.com/2022/09/09/%d7%9c%d7%99%d7%a0%d7%99%d7%a0%d7%92%d7%9f-%d7%a0%d7%92%d7%93-%d7%94%d7%a0%d7%9e%d7%9c%d7%99%d7%9d-%d7%a1%d7%99%d7%a4%d7%95%d7%a8-%d7%9e%d7%aa%d7%97-%d7%a2%d7%9c-%d7%9e%d7%90%d7%91%d7%a7-%d7%91%d7%a0/
עוד סיפור בסדרת "ריפיפי" שיוחס בטעות או בזדון להוראס מק-קוי היה "הצייד המושלם " ששוב יוחס להוראס מק-קוי"והיה עיבוד לעברית של מרון אוריאל ( בשם בדוי "אהוד רונן) לסיפור מפורסם מאוד "הציד המסוכן ביותר" של ריצ'רד קונל שלמק קוי לא היה שום קשר אליו. אפשר לקרוא את הסיפור הזה במקורו ב"יקום תרבות " https://www.yekum.org/2017/01/%D7%94%D7%A6%D7%99%D7%93-%D7%94%D7%9E%D7%A1%D7%95%D7%9B%D7%9F-%D7%91%D7%99%D7%95%D7%AA%D7%A8-%D7%A1%D7%99%D7%A4%D7%95%D7%A8-%D7%9E%D7%AA%D7%97-%D7%A7%D7%9C%D7%90%D7%A1%D7%99-%D7%A2%D7%9C-%D7%A6/ לא ברור מדוע ההוצאה לקחה סופר אמיתי בהחלט ויחסה לו ספרים שלא היה לו קשר אליהם אם כי דברים דומים קרו בעבר בעברית עם ז'ול ורן ועם קרל מאי ועם מין ריד.
מקוי פרסם חמישה רומנים בסך-הכל; כולם צנומים, כתובים ברזון ובקשיחות, ובדרך-כלל על הצד המחוספס והאלים של החיים. לדעת מבקרים רבים, מכתיבתו עולה תמונה אותנטית ביותר, עם אלמנטים של יופי וחמלה. הרומן המפורסם שלו ביותר הוא "הם יורים גם בסוסים", שזכה אף לגרסה קולנועית עתירת אוסקרים בבימויו של סידני פולאק ובכיכובם של ג'יין פונדה ומייקל סאראזין. ספר זה אף הוציא למקוי, למרבה הפתעתו, תהילה רבה באירופה – בעיקר בצרפת, שם סארטר וקאמי השוו אותו לקפקא ולדוסטויבסקי.
בין ספריו האחרים ראויים לאזכור "אין יותר מחר", "אין כיסים בתכריכים", ו"הייתי צריך להישאר בבית"
כיום נלמדים ספריו באוניברסיטאות, נחקרים ומוסרטים - תופעות להן לא זכה בחייו הקצרים.
אורלי וגיא
{{פירושונים|
ניקולאוס סטנו
נִיקוֹלַאוּס סְטֶנוֹ (בדנית: Niels Stensen (נילס סטנסן), בלטינית: Nicolaus Stenonis או Steno; 11 בינואר 1638 – 5 בדצמבר 1686) היה מלומד דני, מחלוצי האנטומיה והגאולוגיה.
לימודים ותגליות ראשונות
ב-1660 בהיותו בן 22 החל ללמוד אנטומיה באמסטרדם, וב-1662 כשנתיים לאחר מכן פרסם את ספרו הראשון "תגליות אנטומיות" שבו דיווח על גילוי צינור העובר מבלוטת הפרוטיד לחלל הפה (ductus parotideus) המכונה צינור סטנו על שמו. בהמשך לימודיו התמקד סטנו במערכת השרירים וטבעה של התכווצות השרירים. הוא השתמש בגאומטריה על מנת להראות כי שריר מתכווץ משנה את צורתו, אבל לא את נפחו. את סיכום מחקריו בנושא פרסם סטנו ב-1664 בספרו השני "על שרירים ובלוטות", וב-1667 במחקר בשם "האלמנטים של תורת השרירים" שבו קבע כי התכווצות השרירים היא פעולה מכנית בניגוד לדעה אחרת שטענה כי השריר המתכווץ מתעבה בשל זרימת "מיצים".
התרומה לפלאונטולוגיה
ב-1665 עקר סטנו לפירנצה ושימש כרופאו האישי של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. באוקטובר 1666 לכדו שני דייגים כריש ענק סמוך לעיר הנמל האיטלקית ליבורנו, ופרדיננדו השני הורה לשלוח את ראשו לסטנו. סטנו ניתח את ראש הכריש ופרסם את ממצאיו ב-1667. בחינה של שיני הכריש הראתה דמיון מפתיע לעצמים מסוימים עשויים מאבן שהמלומדים בני זמנו של סטנו כינו "גלוסופטראה" (glossopetrae), כלומר "לשונות אבן" שנמצאו בסלעים מסוימים. מקורות קדומים, כגון פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע" (Naturalis Historiae), העלו השערה שאבנים אלו נפלו מהשמיים או מהירח. אחרים, בעקבות המקורות הקדומים, היו בדעה כי המאובנים גדלו באופן טבעי בתוך הסלעים. לדוגמה, אתנסיוס קירכר, מלומד גרמני ישועי בן זמנו של סטנו, ייחס את המאובנים ל"תכונת ההתאבנות המופצת בכל גוף הגאוקוסמוס", המיוחסת למאפיין פנימי של כדור הארץ, ובכך ייצג את הגישה האריסטוטלית.
בניגוד לגישה זו טען סטנו כי הגלוסופטראה נראים כמו שיני כריש מפני ש"היו פעם שיני כריש" שהגיעו מפיותיהם של כרישים קדומים, ובמשך הזמן נקברו בבוץ או בחול שעכשיו הוא יבשה. היו הבדלים בין הרכב הגלוסופטראה ושיני כרישים חיים, אבל סטנו טען כי תוך כדי תהליך הפיכת השיניים למאובנים השתנה הרכבם הכימי אבל צורתם נשמרה. סטנו לא היה הראשון שזיהה שמקורם של המאובנים באורגניזמים חיים. רוברט הוק וג'ון רי, בני זמנו של סטנו, טענו אף הם כי מאובנים הם שאריות מאורגניזמים שחיו פעם.
פיתוח תורת הסטרטיגרפיה והקריסטלוגרפיה
עקב עבודתו ב"דיון מקדים" זוקפים לזכותו של סטנו כמה עקרונות יסוד במדע הסטרטיגרפיה (תורת השכבות):
בנוסף הניח ספרו של סטנו את היסודות למדע הקריסטלוגרפיה. סטנו ניסח עקרון נוסף הידוע בפשטות כ"חוק סטנו", או "חוק הזוויות הקבועות של סטנו". כשהוא מסתמך על מחקר גבישי הקוורץ קבע סטנו שהזוויות בין פאות מקבילות בגבישים מאותו חומר זהות בכל הדגימות של המינרל או החומר. עיקרון זה היווה פריצת דרך מהותית והוא מונח בבסיס המחקרים שנעשו אחר כך על מבנה הגביש.
לימודי הדת וההסמכה
סטנו היה הראשון שהבין כי ניתן לפענח את ההיסטוריה של כדור הארץ על ידי בחינת שכבות הסלע והמאובנים שבתוכה, אבל בהיותו אדם דתי נאלץ להתמודד עם הדוגמה הדתית ולכן נאלץ לדחוס את כל ההיסטוריה הגאולוגית לתקופת זמן של 6,000 שנה כפי שהאמינה הכנסייה בימיו.
דפוס המחשבה המדעי של סטנו נגע גם להשקפותיו הדתיות. סטנו חונך אומנם על ברכי האמונה הלותרנית, אך למרות זאת הטיל ספק בעקרונותיה, עובדה שהייתה בעלת חשיבות מכרעת לגביו כשפגש בנצרות הקתולית כשלמד בפירנצה. לאחר מחקרים תאולוגיים שכללו גם קריאה בכתביהם של אבות הכנסייה החליט שהדת הקתולית ולא הלותרנית היא הכנסייה האמיתית, וב-1667 המיר את דתו לקתוליות.
שינוי זה גם גרם לו לחדול בהדרגה מהמחקר המדעי. ב-1675 הוא הוסמך ככומר וב-1677 כבישוף, ומונה כשליח אפיפיורי (קרי, אחראי על פעולות המיסיון הקתולי) בצפון גרמניה ובסקנדינביה הלותרניים. תחילה פעל בעיר הנובר שם פגש בגוטפריד וילהלם לייבניץ ואחר כך עקר להמבורג. לאחר שנים בהן נטל על עצמו משימות קשות הוא מת בייסורים בעיר שוורין בירתה של דוכסות מקלנבורג-שוורין (כיום בירתה של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה), שבגרמניה ב-1686.
מורשתו
חייו ועבודתו נחקרו ביסודיות, בייחוד מסוף המאה ה-19, ובמיוחד הוערכו אדיקותו הדתית ומוסריותו במטרה להכריז עליו כקדוש נוצרי. ב-1987 הוא הוכרז מבורך, הצעד הראשון בדרך לתואר קדוש, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני. הקתולים מכנים אותו כיום "ניקולאוס סטנו המבורך".
"מוזיאון סטנו" באורהוס שבדנמרק קרוי על שמו. המוזיאון כולל מוצגים על ההיסטוריה של המדע וההיסטוריה של הרפואה. המוזיאון גם מפעיל פלנטריום וגן צמחי מרפא. בנוסף קרויים לכבודו של סטנו מכתשים על הירח ועל מאדים.
ב-1950 הוקמה הגימנסיה על שם נילס סטנסן במנזר ישועי שנילס סטנסן (סטנו) היה בין מייסדיו.
דיאן סטנקוביץ' (כדורגל חופים)
דיאן סטנקוביץ' (בסרבית: Дејан Станковић; נולד ב-25 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן חופים שווייצרי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת שווייץ בכדורגל חופים.
קריירה
בגיל 11, הוא עבר עם משפחתו מסרביה לשווייץ.
כבר שהחל לשחק בנבחרת שווייץ בכדורגל חופים בשנת 2005, סטנקוביץ' זכה בהישג הראשון שלו בקריירה, גביע אירופה בכדורגל חופים.
בהשתתפותו הראשונה שלו עם הנבחרת בגביע העולם בכדורגל חופים לשנת 2009, סטנקוביץ' הגיע עם הנבחרת למקום השלישי. בטורניר זה, הוא זכה בכדור הזהב (השחקן הטוב ביותר של הטורניר) ובנעל הזהב (מלך השערים הטורניר) עם 16 שערים.
בשנת 2010, הוא זכה באליפות רוסיה בכדורגל חופים ביחד עם לוקומוטיב מוסקבה. שנה לאחר מכן, הוא זכה פעם נוספת עימה באליפות רוסיה.
סטנקוביץ' זכה בתואר מלך השערים של אליפות אירופה בכדורגל חופים חמש פעמים.
כמו רבים משחקני כדורגל החופים הבכירים בעולם, סטנקוביץ' שיחק עבור המון קבוצות במדינות שונות. חלק מהקבוצות שבהן שיחק הן גראסהופרס (שווייץ), טרנובה טראצ'ינה, קטניה, מילאנו וויארג'יו (איטליה), לוקומוטיב מוסקבה, ספרטק מוסקבה וקריסטל (רוסיה), ברצלונה (ספרד), גרמבאך לודז' (פולין), וויביר וארתור מיוזיק (אוקראינה) ואלניהספור (טורקיה), הן במסגרת הליגות והן במסגרת תחרויות בינלאומיות.
אוט-ננדה
אוט-ננדה (בצרפתית: Haute-Nendaz) הוא כפר באלפים הפניניים המשויך לרשות המקומית ננדה הממוקמת בקנטון ואלה בשווייץ.
גאוגרפיה
אוט-ננדה הוא הכפר המרכזי והגדול ביותר ברשות המקומית ננדה, הממוקם על רכס האלפים הפניניים בגובה שבין 1300-1500 מטר וצופה על עמק הרון מעל העיר סיון ועל רכס האלפים הברניים.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה עם שגשוגה של התיירות בשווייץ החליט הכפר להשקיע בפיתוח התיירות ובנה את הרכבל הראשון באזור, מה שגרם להתפתחותו המהירה כאשר עוד ועוד בתי מלון ובקתות כפריות נבנו סביב האזור, ושטחים שלמים שהיו מיוערים הפכו מיושבים.
כיום כלכלתו העיקרית של הכפר היא תיירות, ואתר התיירות שלו הכולל גם את הכפרים סיבייה, וזונה, תיאון וורבייה הוא אחד מהגדולים והיפים באזור, אך מחלוקות פנימיות בין התושבים מונעות את המשך התפתחותו של האתר.
תחבורה
הכביש הראשי העולה לכפר הוא מהעיר סיון, כביש נוסף עולה מהעיירה אפרוז (Aproz) ודרך הכפר פה (Fey) אך הוא כביש צר יותר.
ישנו קו אוטובוס מהעיר סיון ועד לתחנת הרכבל בכפר. משם יוצא אוטובוס גם לעיירה סיבייה.
תיירות
בכפר ישנה מעלית גונדולה העולה לפסגת טרקואה (Tracouet) שם ישנם מתקני משחקים לילדים וכן אגם טרקואה (lac de Tracouet). כן ניתן לרדת רגלית מפסגת ההר לכפר במספר מסלולי הליכה ואופניים. בכפר ישנם עשרות ק"מ של מסלולי הליכה וחלקם מתאימים אף למשפחות עם עגלות.
בתחנת הרכבל ישנם שירותי בייביסיטר וכן אוטובוס היוצא לעיירה הסמוכה סיבייה שם ישנם מס' רכבלים העולים לפסגות הסמוכות ולפסגת המון-פור המתנשאת לגובה של 3,329 מטר.
אליפות העולם באתלטיקה באולם 2018
אליפות העולם באולם ה-17 באתלטיקה שנערכה בברמינגהאם, בריטניה בין ה-1 ל-4 במרץ 2018. התחרויות באליפות התקיימו בארנה ברמינגהאם וכללו 26 תחרויות (13 לנשים ו-13 לגברים) בהשתתפות 144 מדינות וכ-630 אתלטים. זאת הפעם השנייה בה מתקיימת האליפות בעיר, הפעם הקודמת הייתה בשנת 2003.
ארצות הברית זכתה באליפות לאחר שזכתה ב-6 מדליות זהב, 10 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד.
במהלך האליפות נקבע שיא עולם חדש אחד וחמישה שיאי אליפות.
תהליך הבחירה
ברמינגהאם הגישה את מועמדות לארח את האליפות בשנת 2016 ובשנת 2018 לצד פורטלנד, אורגון שהתמודדה גם היא על אירוח שני האירועים. אורגון זכתה באירוח האליפות הקודם, כך שברמינגהאם נשארה המתמודדת היחידה על אירוח האליפות הנוכחית. הבחירה בפורטלנד לאירוח האליפות ב-2016 נבעה מכך שבריטניה אירחה בפרק זמן סמוך מספר אירועי אתלטיקה גדולים: אולימפיאדת לונדון (2012), אליפות העולם בחצי מרתון (2016) ואליפות העולם באתלטיקה (2017).
שיאי אליפות
חמישה שיאי אליפות נשברו במהלך האליפות
אלכסנדר וינוקורוב
וינוקורוב, המכונה לעיתים "וינו", החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1998 כפועל בקבוצת קסינו ומאוחר יותר בקבוצת טלקום. הוא התבלט במשך השנים כרוכב רב גוני והתקדם לאט לאט למעמד של רוכב בכיר. השגי השיא שלו הם: ניצחון בוואלטה אספניה ב-2006, המקום השלישי בטור דה פראנס בשנת 2003, מדליית כסף במרוץ הכביש באולימפיאדת סידני (2000) ושני ניצחונות במרוץ הקלאסי לייז'–בסטון–לייז', ב-2005 וב-2010. וינוקורוב, שהפך לספורטאי נערץ בקזחסטן, הושעה מרכיבה בתחרויות בעקבות שימוש בסימום דם אסור בטור דה פראנס של 2007. בעקבות השעיה זו הוא הודיע על פרישה, אולם שב להתחרות בסוף 2009. באולימפיאדת לונדון 2012, בגיל 39, זכה במדליית הזהב האולימפית במרוץ הכביש והודיע כי יפרוש סופית לאחר המשחקים האולימפיים.
עד לתפיסתו בשימוש בחומרי אימרוץ היה וינוקורוב אחד הרוכבים האהודים ביותר בקרב אוהדי הספורט בשל אופיו ההתקפי והנחוש. הוא הרבה לצאת לניסיונות בריחה, גם במקרים בהם היה נראה כי לבריחה סיכוי מועט להצליח וחזר על ניסיונות אלו גם כאשר נתפס. הוא נחשב לרוכב רב גוני ביותר והצטיין בכל הדיסציפלינות של מרוצי האופניים: מרוצי קטעים ומרוצים חד יומיים, מרוץ נגד השעון, קטעים הרריים ואף יכולת האצה בסיום. במקרים אחדים שימש וינוקורוב כמושך האחרון של הספרינטר הגרמני אריק צאבל בעת מיאוצים רבי משתתפים.
ראשית הקריירה
וינוקורוב החל להתאמן בצורה סדירה ברכיבת אופניים בגיל 11 (או בגיל 13, קיימים חילוקי דעות על כך). בגיל 13 הצטרף לבית ספר לספורט בבירת קזחסטן, אלמטי. בית הספר התנהל בצורה בה התנהלו כל בתי הספר לספורט בברית המועצות ווינוקורוב למד בו חמש שנים שבהן גם מילא את חובת הגיוס הצבאי במשך שנתיים. ב-1991, בעת שקזחסטן הכריזה על עצמאותה, החל וינוקורוב בן ה-18 לרכוב בשורות הנבחרת הלאומית של קזחסטן שהוזמנה למרוצים בינלאומיים מדרג נמוך. ב-1995 וב-1996 ניצח בשני קטעים בטור של אקוודור ובטור של סלובניה. הוא ייצג את קזחסטן במרוץ הכביש באולימפיאדת אטלנטה (1996) וסיים במקום ה-53.
בחורף 1996 קיבל ז'יל מאס, מנהלה הכללי של הקבוצה הצרפתית "קסינו", מכתב ובו בקשה ממאמן נבחרת קזחסטן לסייע בשילוב שישה רוכבים קזחים בקבוצות מקצועיות צרפתיות. מאס הסכים לקחת שני רוכבים בתנאי שירכבו בשנה הראשונה בקבוצת העתודה של קבוצה מסנט אטיין. שני הרוכבים שנבחרו היו וינוקורוב ואנדריי מיזורוב, אלא שמיזורוב לא חפץ לעזוב את קזחסטן ווינוקורוב המליץ על חברו לבית הספר, אנדריי קיבילב ושניהם הגיעו לצרפת באביב 1997.
וינוקורוב הצטיין בקבוצת העתודה מיד מההתחלה וכשקבוצת קסינו עקבה אחריו במרוץ קטעים צרפתי, הוא ניצח בשלושה מתוך ארבעת קטעיו. מנהלה הספורטיבי של קסינו, ונסן לאוונו, הציע לו חוזה לשנתיים ומסוף עונת 1997 החל וינוקורוב לרכוב בשורותיה.
ב-1998, שהייתה עונתו הראשונה כמקצוען, ניצח וינוקורוב בשישה מרוצים, ביניהם במרוץ ארבעת הימים של דנקרק וקטע בטור של פולין. בתחילת עונת 1999 הוא ניצח במרוץ הקטעים של הקהילה האוטונומית של ולנסיה בספרד. ביוני ניצח בשני קטעים במרוץ מידי ליברה ומיד לאחר מכן ניצח במרוץ דופינה ליברה והוכיח יכולת גבוהה שסימנה אותו לראשונה כרוכב בעל עתיד במרוצי הקטעים היוקרתיים.
בקבוצת דויטשה טלקום
בשנת 2000 הצטרף לקבוצת טלקום הגרמנית - אחת הקבוצות הבכירות בדבוקה בה היו שני כוכבים עיקריים: יאן אולריך שהתמחה במרוצי קטעים ארוכים ובמיוחד בטור דה פראנס ואריק צאבל שהיה אחד מהספרינטרים הבכירים בדבוקה המקצוענית.
שנים 2000-2002
הוא ניצח בקטגוריית השילוב (combination) במרוץ פריז - ניס וסיים שלישי במרוץ הקריטריום אינטרנשיונל. בטור דה פראנס באותה שנה הוא סיים במקום ה-15 בדירוג הכללי לאחר ששימש כפועל של יאן אולריך שסיים שני במרוץ. ניצחונו הראשון בקטע במדי קבוצתו החדשה היה בקטע בוואלטה אספניה. בסיום אותה עונה ייצג את קזחסטן באולימפיאדת סידני. במרוץ הכביש ברח וינוקורוב מהדבוקה יחד עם שני חבריו לקבוצת טלקום, הגרמנים יאן אולריך ואנדראס קלודן. השלושה שיתפו פעולה בבריחה ובסיום ניצח אולריך ווינוקורוב ניצח את קלודן במיאוץ על מדליית הכסף.
ב-2001 ניצח בטור של גרמניה ובטור דה פראנס רכב שוב בשירותו של אולריך וסיים במקום ה-16 בדרוג הכללי. ב-2002 ניצח במרוץ פריז ניס לאחר שניצח בקטע שהסתיים במון פארון והצליח לשמור על יתרונו בקטע המסיים שעבר דרך קול ד'אז. בהמשך אותה שנה ניצח קטע הררי בטור דה סוויס אך נפצע בהמשך המרוץ ושבר את עצם העוקץ וכך נמנע ממנו להשתתף בטור דה פראנס, וזאת לאחר שיועד להיות מוביל הקבוצה למרוץ, בהיעדרו של אולריך.
2003
במהלך מרוץ פריז - ניס ב-2003 ארעה תאונה בה נפל חברו הקזחי של וינוקורוב, אנדריי קיבילב (שרכב בקבוצה צרפתית מתחרה), וספג חבטה בראשו. מצבו התדרדר לתרדמת והוא מת כעבור כמה שעות בבית החולים. וינוקורוב הזדעזע מהטרגדיה אך כפי שהמרוץ המשיך, החליט גם הוא להמשיך וביתר מוטיבציה. הוא תקף בקטע החמישי שהסתיים במון פארון, ניצח בו כשהוא מניף את ידיו על קו הסיום ומצביע לשמיים, ועבר להוליך במרוץ. בסיום בניס הוא הניף על הפודיום תמונה של קיבילב והקדיש לו את הניצחון במרוץ כולו. בעקבות תאונה זו קבע איגוד האופניים הבינלאומי את תקנת חובת חבישת הקסדה במרוצי אופניים.
באפריל 2003 ניצח וינוקורוב במרוץ אמסטל גולד בהולנד. הוא היה אחד מהרוכבים שנותרו בחבורת החוד לקראת סוף המרוץ ותקף לבד כ-5 קילומטרים לסיום. במאמץ עילאי הוא הצליח לשמור על יתרונו בטיפוס על גבעת הקובורג והצליח לחצות את קו הסיום ראשון.
בטור דה פראנס באותה שנה הוביל וינוקורוב את קבוצתו. בקטע השמיני, שהסתיים באלפ ד'ואז הוא סיים שני, אחרי איבן מאיו. ביום למחרת, תקף וינוקורוב במעלה הפסגה האחרונה, תשעה קילומטרים לסיום, וברח גם בירידה ממנה בכיוון לנקודת הסיום בגאפ. הוא ניצח בקטע ועבר למקום השני בדרוג הכללי, כשהוא מפגר ב-21 שניות בלבד אחרי המוביל במרוץ, לאנס ארמסטרונג. בקטע האישי נגד השעון, ניצח אולריך (שרכב בקבוצת קואסט) ועקף את וינוקורוב בדרוג הכללי, אך וינוקורוב הצליח לשמור על מקומו השלישי, ובסיום אחד המרוצים המרתקים ביותר בתולדות הטור דה פראנס, עמד בפריז על הפודיום יחד עם ארמסטרונג ואולריך.
2004
במרוץ פריז - ניס ב-2004 ניצח וינוקורוב בשלושה קטעים, אולם לא הצליח לנצח במרוץ כולו אחרי שהחמיץ בקטע השני הצטרפות לבריחה של 36 רוכבים שהצליחה ושממנה יצא מנצח המרוץ ירג יקשה. במרוץ לייז'–בסטון–לייז' באותה שנה היה וינוקורוב חלק משלישייה שברחה בשלבי הסיום, אולם לאחר שהוא וההולנדי מיכאל בוכרט התישו אחד את השני בניסיונות בריחה, ניצח האיטלקי דווידה רבלין ווינוקורוב נאלץ להסתפק במקום השלישי. בטור דה סוויס של 2004 היה מעורב שוב בתאונה בה נגרמו לו קרעים ברצועות הכתף ושוב (כמו ב-2002) נמנע ממנו להשתתף בטור דה פראנס. לאחר תקופת החלמה וחזרה למרוצים באוגוסט 2004, השתתף וינוקורוב בוואלטה אספניה וסומן כאחד המועמדים לזכייה, אולם הוא סבל מהרעלת מזון וספג פיגור גדול בשלבים המוקדמים. במחצית השנייה של המרוץ התאושש אך פרש לאחר הקטע ה-17 במטרה להתכונן לאליפות העולם. באליפות העולם שנערכה בוורונה, זכה וינוקורוב במדליית הארד במרוץ נגד השעון.
2005
במרוץ לייז'–בסטון–לייז' הצטרף וינוקורוב לבריחה של הגרמני ינס פויגט כ-50 קילומטרים לפני הסיום. בריחה זו נראתה תחילה כחסרת סיכוי, אך צמד הרוכבים השכיל להגיע לסיום לפני הדבוקה ובמיאוץ אל הקו ניצח וינוקורוב וזכה לראשונה באחד מחמשת המונומנטים. במרוץ הדופינה ליברה ניצח וינוקורוב בקטע היוקרתי שהסתיים בפסגת המון ונטו. בתווך בין סיום מרוץ זה והטור דה פראנס, טס וינוקורוב לקזחסטן וניצח שם באליפות הלאומית במרוץ הכביש כשהוא מקדים את מיזורוב ואת אנדריי קשצ'קין.
לקראת הטור דה פראנס של 2005 הגיעה קבוצת טי מובייל (לשעבר טלקום) עם שלושה מובילים פוטנציאלים: יאן אולריך, אנדראס קלודן ווינוקורוב. מולם עמדה קבוצת דיסקברי האמריקאית שבה היה מוביל ברור אחד - לאנס ארמסטרונג. כוכבי הקבוצה הגרמנית הצהירו לפני המרוץ כי ירכבו בהתאם למטרות הקבוצה וכי כל אחד מהם יסייע למי שיהיה במצב הטוב ביותר במרוץ. בפרולוג סיים וינוקורוב שלישי והקדים את אולריך ואת קלודן. בקטע השמיני ניסה וינוקורוב לברוח, אך ארמסטרונג נצמד אליו. רכיבתו בנפרד מחברי קבוצתו בהמשך הקטע, עוררה תהיות לגבי הטקטיקה של קבוצת טי מובייל ולגבי מחויבותם של רוכביה הבכירים למטרות הקבוצה. בקטעים ההרריים המוקדמים איבד וינוקורוב זמן למובילים, אך בקטע ה-11 הצליח לנצח לאחר שגבר במיאוץ לקו הסיום על חברו לבריחה, סנטיאגו בוטרו.
בקטע ה-14 ההררי שוב פיגר וינוקורוב, אלא שהפעם התעשת, חזר לדבוקת המובילים ותקף אותה. אולריך וקלודן היו אלו שרדפו אחריו וקבוצת טי מובייל שוב זכתה לבקורת על כך שאין תיאום בין רוכביה ואף קיימת יריבות. לאחר קטע המרוץ האישי נגד השעון בקטע לפני האחרון במרוץ, טיפס וינוקורוב למקום השישי בדרוג הכללי ופיגר בשתי שניות בלבד אחרי האמריקאי לוי ליפהיימר. בקטע האחרון במרוץ, שהוא בדרך כלל בעל אופי טקסי עד הקילומטרים האחרונים בפריז, ניצח וינוקורוב את ליפהיימר במיאוץ ביניים, קיבל שש שניות בונוס לעומת ארבע של ליפהיימר, וכך זמנם היה שווה. עם כניסתם לפריז הודיעו המארגנים לרוכבים כי בגלל תנאי מסלול מסוכנים, יקבע לכל הרוכבים שנכנסו לפריז זמן אחיד בסיום. עם זאת, בונוסי השניות לראשונים נותרו בתוקף. כשני קילומטרים לסיום, תקפו וינוקורוב ועוד שני רוכבים את הדבוקה. וינוקורוב היה היחיד שהצליח לשרוד בבריחה וחצה את קו הסיום ראשון. ניצחון זה בקטע האחרון בפריז, שנחשב כיוקרתי במיוחד ובדרך כלל מסתיים במיאוץ המוני, העניק לו את המקום החמישי בדירוג הכללי.
בקבוצת אסטנה-וירט
בסוף 2005 הסתיים חוזהו של וינוקורוב בקבוצת טי מובייל ועל רקע הבנתו כי לא יזכה למעמד מוביל הקבוצה, החליט לחתום בקבוצה הספרדית ליברטי סגורוס. בעקבות פרשת מבצע פוארטו ומעצרו של מנהלה הספורטיבי של הקבוצה, מנולו סאיז, נסוגה בסוף מאי 2006 חברת הביטוח ליברטי מעמדתה כמממנת הקבוצה. קבוצה של חברות מקזחסטן הצטרפה למממן המשנה וירט (Würth) ושם הקבוצה הפך לאסטנה-וירט. ב-30 ביוני נאלצה הקבוצה לפרוש מהטור דה פראנס עקב השעיית חמישה מרוכביה כתוצאה מ"מבצע פוארטו".
בוואלטה אספניה של 2006 הפסיד וינוקורוב זמן חשוב בקטעי ההרים הראשונים, אולם ניצח בקטעים מספר 8 ו-9 והעפיל למקום החמישי בדרוג הכללי. לאחר רכיבה התקפית בקטעי ההרים המאוחרים הצליח וינוקורוב לעלות לראש הדרוג הכללי ולאחר שניצח גם בקטע האישי נגד השעון, לקראת סיום המרוץ, זכה וינוקורוב ללבוש את החולצה הזהובה (חולצת המוביל בוואלטה) גם בסיום במדריד.
בטור דה פראנס של 2007 היה וינוקורוב מעורב בנפילה בשבוע הראשון ונפגע בשתי ברכיו. בקטעי ההרים באלפים הוא איבד זמן רב ויצא למעשה מרשימת המועמדים לניצחון. הוא התאושש וניצח בקטע האישי נגד השעון ואמר בראיונות כי יתקוף בפירנאים ואמנם, הוא ניצח קטע הררי באחד מהימים שלאחר מכן. ב-24 ביולי התפרסמה הודעה כי נכשל בבדיקת הסמים וכי בדם שנלקח ממנו לאחר ניצחונו בקטע נגד השעון הייתה רמה גבוהה של תאי דם אדומים, דבר שהעיד על עירוי דם אסור. בעקבות כך, פרשה קבוצתו מהמרוץ.
התאחדות האופניים הקזחית השעתה אותו לשנה אחת, דבר שעורר זעם רב באיגוד הבינלאומי לאופניים מאחר שעבור עבירות דומות נענשו רוכבים בהשעיה לשנתיים. וינוקורוב הודיע בדצמבר 2007 על פרישה, אולם מאוחר יותר, הודיע כי ברצונו לשוב ולהתחרות ב-2009. ואמנם, באוקטובר 2009 נטל חלק בג'ירו די לומברדיה ושבוע לאחר מכן ניצח ב"Chrono des Nations" - מרוץ חד יומי יוקרתי נגד השעון.
ב-2010 ניצח במרוץ הקטעים ג'ירו דל טרנטינו ויום לאחר סיום המרוץ האיטלקי ניצח במרוץ הבלגי הקלאסי, לייז'–בסטון–לייז'.
בטור דה פראנס של 2011 הוא נאלץ לפרוש, לאחר שנפצע בתאונה במהלך הקטע התשיעי ופונה לבית חולים. תחילה אישר וינוקורוב כי בכך באה הקריירה שלו כרוכב מקצועני לסיומה, אולם בהמשך הוא חזר בו ונטל חלק בג'ירו די לומברדיה באוקטובר 2011.
אלוף אולימפי
וינוקורוב נטל חלק בטור דה פראנס ב-2012 והפגין רכיבה התקפית בשבוע האחרון של המרוץ אך לא זכה בניצחון כלשהו. כושרו הטוב בא לידי ביטוי שבוע לאחר סיום הטור, כשזכה במדליית הזהב במרוץ הכביש באולימפיאדת לונדון (2012). הוא עשה זאת לאחר שברח בקילומטרים האחרונים של המרוץ יחד עם הרוכב הקולומביאני, ריגוברטו אוראן, והכניע את אוראן, הפחות מנוסה ממנו, במאוץ לקו הסיום. כחודש לאחר ניצחונו באולימפיאדה, מכר וינוקורוב את האופניים עליהם רכב במרוץ האולימפי במכירה פומבית שהניבה מחיר של 243 אלף אירו. סכום זה נתרם על ידי וינוקורוב לטיפול בחמישה ילדים קזחים שסבלו ממחלות קשות.
לאחר הפרישה
החל מעונת 2013 משמש וינוקורוב כמנהל הכללי של קבוצת אסטנה.
בסוף 2012 פרסמו המגזין השווייצרי ל'אילוסטרה והעיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה, כי ניצחונו של וינוקורוב במרוץ לייז'–בסטון–לייז' ב-2010 הושג לאחר שסגר עסקה במהלך חלקו האחרון של המרוץ עם שותפו לבריחה שניצחה במרוץ, הרוסי אלכסנדר קולובנב. לטענת העיתונים, 150-100 אלף אירו החליפו ידיים בעקבות עסקה לא כשרה זו. נושא זה נחקר על ידי ה-UCI ונכון לסוף 2014 עדיין לא הסתיימה החקירה. אך באוגוסט 2014 נמסר על ידי משרד התביעה בליאז' כי הוגש כתב אישום כנגד שני הרוכבים בו הם נאשמים בשחיתות ספורטיבית שהעונש עליה הוא עד שלוש שנות מאסר וקנס כספי גבוה.
קישורים חיצוניים
פרופיל אישי כרוכב
מייל (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
ממרח זיתים
ממרח זיתים הוא ממרח העשוי זיתים, שכאשר מוסיפים לו צלפים הוא מכונה טַפֵּנָד (Tapenade, מפרובאנסלית tapenas, צלפים).
הממרח לרוב ירוק (כאשר הוא עשוי מזיתים ירוקים) או שחור (מזיתים שחורים), אך קיימים גוונים נוספים בהתאם לסוג הזית ממנו עובד. לרוב מרקמו חלק וטעמו כטעם הזית הכבוש - חמצמץ וחזק. כמו כן הממרח מכיל כמות גדולה של שמן זית המהווה את רובו של הממרח.
הטפנד היה נפוץ עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית, בעיקר בקרב ארמון המלוכה של האימפריה בתבשילי הדגים - ובמיוחד בדגים המעושנים, והיה מסווג כממרח לעשירי הממלכה באשר הם.
בתקופות מאוחרות יותר נכלל הטפנד, בצורה שונה, ברוב מרכיבי המאכלים הפופולריים שבהם כיכב שמן הזית - אז נהגו פשוט לרסק את הזיתים (ירוקים ושחורים יחדיו) לתוך צנצנת מלאה בשמן זית. בהמשך נהגו לכתוש את הזיתים שרוסקו בצורה אינטנסיבית יותר, לאחסן בצנצנות - ולמכור בשווקים.
משתנה סביבה
תהליך שרץ יכול לבדוק את הערך של משתנה הסביבה "TEMP", כדי למצוא את הנתיב לתיקייה בה מאוחסנים הקבצים הזמניים, או לבדוק את המשתנים HOME או USERPROFILE, כדי למצוא את נתיבי התיקיות המובילים לתיקייה שבבעלות המשתמש המריץ את התהליך.
הם הופיעו בצורתם המודרנית ב-1979 ביוניקס גרסה 7, כך שהם כלולים בכל הגרסאות של מערכות הפעלה דמויות יוניקס החל מנקודה זו, כולל לינוקס, ו- OS X. היא נוספה לDOS החל מ-PC DOS 2.0 ב-1982, וכל מערכות ההפעלה היורשות של כולל חלונות, ו-OS/2 כוללים את המשתנים, למרות שהתחביר שלהם שונה וכן השמות ואופן השימוש.
מישל אובמה
מישל לווהן רובינסון-אובמה (באנגלית: Michelle LaVaughn Robinson-Obama; נולדה ב-17 בינואר 1964) היא עורכת דין וסופרת אמריקאית. היא רעייתו של הנשיא ה-44 של ארצות הברית, ברק אובמה והייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית הראשונה ממוצא אפרו-אמריקאי.
ביוגרפיה
נולדה בשם "מישל לווהן רובינסון" (Michelle LaVaughn Robinson) ב-17 בינואר 1964 בדה-יונג, עיירה הצמודה מדרום לעיר שיקגו שבמדינת אילינוי. אביה, פרייז'ר רובינסון (שהלך לעולמו ב-1991) עבד במפעל המים של עיריית שיקגו והיה פעיל המפלגה הדמוקרטית באזור ההצבעה בו גרו. אמה, מריאן שילדס רובינסון, עבדה כמזכירה בחברה. הוריה ממוצא אפרו-אמריקאי והם צאצאי עבדים שהובאו לארצות הברית לפני מלחמת האזרחים האמריקנית. סבא של סבא שלה היה עבד בקרוליינה הדרומית, שם מתגוררים עדיין חלק מקרובי משפחתה. בדיקה גנטית שנעשתה לה ופורסמה ב"ניו יורק טיימס" ב-2012 אישרה שמוצאה הוא גם אירי לצד שורשים אירופאיים אחרים, שכן ארבעת סביה וסבתותיה היו ממוצא מעורב. ייתכן שהיא אפילו ממוצא יהודי שכן אחת מסבות-סבותיה מצד אביה נקראה "רוזלה כהן" שהתגוררה בג'ורג'טאון במאה ה-19 המוקדמת בזמן שמשפחה יהודית יוצאת לונדון בשם זה היו אחת המשפיעות בעיר, אך מוצאה של אותה רוזלה אינו ברור והוצע שהיא אולי שפחה שנולדה לעבדים אפריקאים שאמצו את שם המשפחה הזה אחר בעליהם. בן-דודתה (בן אחות-סבהּ) הוא הרב הקונסרבטיבי, קייפרס פוניי.
אובמה גדלה וחונכה באזור הדרומי (South Side) של שיקגו, במשפחה מבוססת כלכלית ששמה דגש על לימודיהם של ילדיה. מישל, כמו גם אחיה הבוגר קרייג, פסחה על כיתה ב' בבית הספר היסודי ("קפצה כיתה"). מישל למדה בבית הספר התיכון ע"ש ויטני מ. יאנג מגנט בשיקגו, בית ספר ציבורי בעל דרישות קבלה מחמירות. היא צוינה כתלמידה מצטיינת בכל אחת מארבע שנותיה בבית הספר ושימשה כגזברית מועצת התלמידים. בשנת 1981 סיימה את לימודיה התיכוניים והמשיכה בלימודי תואר ראשון, בסוציולוגיה ולימודים אפרו-אמריקאים באוניברסיטת פרינסטון, שם סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בשנת 1985. בשנת 1988 סיימה לימודי משפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. בתקופת לימודיה בהרווארד השתתפה בהפגנות סטודנטים בדרישה כי בני מיעוטים ישולבו בסגל ההוראה של בית הספר.
לאחר סיום לימודי המשפטים החלה מישל לעבוד במשרד עורכי הדין "סידלי אוסטין" בשיקגו, אחת מחברות עורכי הדין הגדולות בארצות הברית והוותיקות בעולם. תחומי עיסוקה היו שיווק וקניין רוחני. רובינסון פגשה בברק אובמה כאשר תפקידה היה לחנוך את אובמה אשר עבד בחברה כתלמיד משפטים בתקופת הקיץ. שניהם נמנו על עורכי הדין הבודדים ממוצא אפרו-אמריקאי בחברת עורכי הדין בה הועסקו. היכרותם החלה ביחסי עבודה, והפכה עד מהרה לפעילות קהילתית משותפת ולאחריה התפתחה ביניהם חברות. הם נישאו בחודש אוקטובר 1992.
לאחר העבודה במשרד עורכי הדין, עברה לעבוד במשרדו של ראש עיריית שיקגו ריצ'רד דיילי, כעוזרת ראש העיר הממונה על התכנון והפיתוח בעירייה. בשנת 1993 מונתה למנהלת סניף שיקגו של ארגון "Public Allies", מוסד ללא כוונת רווח הפועל לעידוד צעירים לפעול בנושאים חברתיים ובסוכנויות ממשלתיות. היא עבדה בארגון זה משך ארבע שנים וקבעה שיאים בגיוס תרומות לארגון.
בשנת 1996 שימשה כמשנה לדיקן הסטודנטים באוניברסיטת שיקגו, שם פיתחה את מרכז שירותי הקהילה של האוניברסיטה. בשנת 2002 החלה לעבוד ברשת בתי החולים של אוניברסיטת שיקגו, תחילה כמנהלת יחסי הקהילה והחל מחודש מאי 2005 כסגנית הנשיא לקהילה וליחסי חוץ. היא עדיין מחזיקה במשרה זו, אף שהיא עובדת במשרה חלקית כדי להתפנות לצורכי משפחתה.
עם עליית קרנו של בעלה כמדינאי אמריקאי בולט, הפכה מישל אובמה לחלק מן התרבות הפופולרית האמריקאית. בחודש מאי 2006 היא נמנתה על רשימת "25 הנשים המעוררות השראה במידה הרבה ביותר בעולם" של המגזין אסנס (Essence). בחודש יולי 2007 המגזין Vanity Fair ציין אותה ברשימת "10 הנשים הלבושות היטב בעולם". בחודש ספטמבר 2007 ירחון 02138, המיועד לבוגרי אוניברסיטת הרווארד, ציין את שמה במקום ה-58 בין 100 בוגרי הרווארד המשפיעים ביותר לשנת 2006 (בעלה הופיע במקום הרביעי באותה רשימה). בשנת 2008 הופיעה פעם נוספת ברשימת הנשים המתלבשות היטב בעולם במגזין Vanity Fair, כמו גם ברשימה דומה של המגזין "פיפל", זאת בזכות המראה הקלאסי ונוסך הביטחון של הופעתה.
על פי דוחות מס ההכנסה שמסרו בני הזוג אובמה לשנת המס 2006, הכנסתה השנתית של מישל מעבודתה באוניברסיטת שיקגו הייתה כ-273 אלף דולר, בעוד שבעלה הרוויח באותה שנה רק 157 אלפי דולר מעבודתו כחבר סנאט של ארצות הברית. הכנסתם הכוללת של בני הזוג בשנת 2006 הייתה כ-991 אלף דולר, אשר כללו הכנסותיה כדירקטור של חברת מזון וכן הכנסותיו מתמלוגים מהספרים שחיבר.
לזוג נולדו שתי ילדות: מאליה אן (1998) ונטאשה (המכונה לעיתים "סשה") (2001). בעת מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית, אותו ניהל בעלה בשנים 2007–2008, התחייבה מישל להיעדר מביתם למשך הלילה רק יום אחד בשבוע ולהיעדר מן הבית לצורכי מסע הבחירות רק יומיים בשבוע, כדי להתפנות לצורכי בנותיהם.
הבחירות לנשיאות בשנת 2008
אף שמישל אובמה נטלה חלק במסעות הבחירות של בעלה, בגיוס כספים ובלחיצת ידי תומכים, מעת שהחל להיות פעיל פוליטי, היא לא הראתה התלהבות לפעילות זו בתחילת דרכו. בעת מסע הבחירות של בעלה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2000, שאל אותה הממונה עליה במקום עבודתה באוניברסיטת שיקגו, האם היה דבר אחד במסע בחירות זה שנהנתה ממנו; לאחר שחשבה, השיבה כי ביקוריה בחדרי מגורים בבתים כה רבים נתנו לה רעיונות חדשים באשר לעיצוב ביתה.
בחודש מאי 2007, לאחר שבעלה הכריז על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית, הפחיתה את מחויבויותיה למקום עבודתה בשמונים אחוז, כדי להתפנות ולסייע לו במסעו. בתחילת מסע הבחירות מעורבותה הייתה מוגבלת להופעה באירועים פוליטיים בלבד, רק יומיים בשבוע, והיא נעדרה מביתה בלילות אך ורק אם בנותיהם יכלו להצטרף אליהם במסע. בחודש פברואר 2008 הופיעה ב-33 אירועים בשמונה ימים. היא אף הופיעה פעמיים בתוכניתה של אופרה וינפרי.
בשנת 2007 נשאה נאומי בחירות בתמיכה בבעלה במקומות שונים בארצות הברית. כתבת העיתון שיקגו סאן-טיימס אשר דיווחה על נאום אחד של מישל אובמה במדינת איווה תארה את סגנונה כלוהט ונחוש, ישר מן הלב, בהיר ואינטליגנטי. לצד מישל אובמה הועסק צוות יועצים על טהרת המין הנשי. בראיונות שנתנה הפחיתה מחשיבותה במסע הבחירות של בעלה והדגישה כי איננה משמשת כיועצת בכירה לבעלה. עוד בעת שבעלה היה אחד מבין מספר מועמדים לנשיאות של המפלגה הדמוקרטית, הייתה מישל הפחות בולטת בין בני זוגם של המועמדים. בנאומיה דנה בשאלות גזע וחינוך במסגרת תפקידי האם. בהופעותיה הראשונות העירה לא אחת על ההיבטים האנושיים, יום-יומיים, בהתנהגותו ובאישיותו של בעלה. אולם בהמשך המסע, ככל הנראה בעצת יועציה, הפסיקה להעיר הערות אלה.
נאומה בוועידה הדמוקרטית בשנת 2008
מישל אובמה תוארה כנואמת מלהיבה החל מראשית מסע הבחירות של בעלה. בוועידה הדמוקרטית בשנת 2008 נשאה את הנאום המרכזי בערב הראשון של הוועידה, ב-25 באוגוסט, במהלכו היא תיארה את עצמה ואת משפחתה כהתגשמות החלום האמריקאי. היא תיארה את ברק כאיש משפחה, ואת הדמיון שבינה לבין נשות משפחה רבות אחרות, היא אף תיארה את הסביבה שבה גדלו היא ובעלה. היא הדגישה את האמונה המשותפת לה ולבעלה ולפיה "אתה עובד קשה עבור מה שאתה רוצה בחיים, כי מילתך היא שטר החוב שלך, ואתה עושה את מה שהתחייבת לעשות, אתה מתייחס לאנשים בכבוד, אפילו אם אינך מכירם, ואפילו אם אינך מסכים עמם." היא הדגישה את אהבתה למולדתה, זאת בתגובה לביקורת שנמתחה על הערותיה על ה"פעם הראשונה בחיי הבוגרים". בנותיה הצטרפו אליה על במת הנואמים לאחר סיום נאומה ובירכו את אביהן שהופיע על מסך ענק.
התגובות לנאום זה היו חיוביות ברובן, והפרשן אנדרו סאליבן תיאר אותו כ"אחד הנאומים הטובים, המרגשים, האינטימיים, המעוררים, הצנועים והיפים ביותר ששמעתי מימיי על במת הוועידה." פרשן אחר, עזרא קליין, מן הירחון The American Prospect, כתב כי הנאום "נישא באופן יפהפה, ותוכנן בחוכמה".
עבודתה ונושאים שבחרה לקדם
בחודשיה הראשונים בבית הלבן מישל אובמה ביקרה במקלטים לחסרי בית ובתי תמחוי, שלחה נציגים לבקר בבתי ספר ודיברה בשבח הגברת השירותים החברתיים. בחודש אפריל 2009, בעת שערכה את מסעה הראשון כגברת ראשונה מחוץ לארצות הברית, ביקרה יחד עם שרה בראון, אשת ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון, במחלקה אונקולוגית. דרך ארבעה מיזמים עיקריים שקידמה, עסקה אובמה בנושאי בריאות המשפחה, תמיכה באנשי השירות הצבאי ובני משפחותיהם, קידום השכלה גבוהה, וקידום השכלה לנערות מתבגרות ברחבי העולם. בדומה לקודמותיה, הילרי קלינטון ולורה בוש, מישל אובמה תומכת בתזונה אורגנית ויזמה שתילת גינת ירק והקמת כוורת דבורים בגינת הבית הלבן, לצורך אספקת ירקות ודבש למשפחת הנשיא ולארוחות הרשמיות.