cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרס ברינג בריוויק
ביוגרפיה
אביו של ברייוויק, פנסיונר המתגורר בצרפת, אישר כי לא שוחח עם בנו מאז 1995. ביתו בדרום צרפת הוקף שוטרים בעקבות הרציחות שביצע בנו. בתחילה אמרו השוטרים שהם מחפשים את אנדרס ברייוויק במקום, אך בהמשך אמר פרקליט המדינה בחבל קרקסון כי השוטרים הגיעו כדי להגן על ברייוויק האב ואשתו. משרדי ראש העיר המקומי אמרו כי ברייוויק ביקש הגנה מפני הטרדה מעיתונאים. לאחר הפיגוע, יינס ברייוויק צוטט כאומר "אני לא מרגיש כמו אבא שלו", ו"איך הוא יכול רק לעמוד שם להרוג אנשים חפים מפשע רבים כל כך, ולחשוב שמה שהוא עשה היה בסדר? צריך לקחת ממנו גם את חייו. זה מה שצריך לעשות", והוסיף "אצטרך לחיות עם הבושה הזאת למשך שארית חיי". אמו של ברייוויק מסתתרת ומקום הימצאה הנוכחי לא פורסם.
פליאדות (לוויינים)
יישומים
לווייני הפליאדות תוכננו לבצע מגוון משימות ולתמוך ביישומים שונים:
אנדרס ברינג בריוויק
ביוגרפיה
ברייוויק היה פטור מגיוס לצבא הנורווגי ואין לו שום הכשרה צבאית. במניפסט שלו, תיאר ברייוויק איך נמנע משירות החובה שלו בצבא הנורווגי שלוש פעמים, בטענה שלא יקריב את חייו למען מדיניותן של המפלגות הפוליטיות בנורווגיה.
פליאדות (לוויינים)
ביצועים
לווייני פליאדות כוללים שני מטע"די צילום:
אנדרס ברינג בריוויק
ביוגרפיה
במשך זמן מה עבד ברייוויק בחברה לשירות לקוחות. עמיתו לשעבר בעבודה תיאר אותו כ"עמית יוצא דופן", בעוד חבר קרוב שלו טען כי הוא מצטייר כבעל אגו גדול והיה מתגרה ביוצאי המזרח התיכון ובבעלי מוצא דרום אסייתי. לטענת ברייוויק הוא תכנן את מתקפותיו במשך תשע שנים והחל לחפש מימון כבר בשנת 2002, כשייסד חברה לתכנות מחשבים, עסק שהיה בבעלותו, במקביל לעבודתו בחברת שירות הלקוחות. הוא טען שהחברה שלו גדלה לשישה עובדים ו"מספר חשבונות בנק אוף-שורינג". את המיליון הראשון שלו עשה בגיל 24. מאוחר יותר הוכרזה החברה כפושטת רגל. על מנת לחסוך כסף, הוא חזר לבית אמו. בשנת 2007 היה ברשותו 630,000 קרונות נורווגיות, (כך לפי נתוני רשות המיסים הנורווגית). הוא טען כי עד שנת 2008 הגיע הונו ל-2,000,000 קרונות נורווגיות וברשותו היו תשעה כרטיסי אשראי עם מסגרת אשראי של 26,000 אירו.
פליאדות (לוויינים)
המקטע הקרקעי
מערכת פליאדות תעשה שימוש במגוון מרכזי בקרה ותחנות קרקע. סוכנות החלל הצרפתית היא האחראית לפיתוח המקטע הקרקעי לצרכים השונים של המשתמשים העתידיים בלווייני פליאדות. תחנות הקרקע העיקריות של המיזם הן:
אנדרס ברינג בריוויק
ההכנות למתקפת הטרור
במאי 2009 ייסד ברייוויק חברה חקלאית תחת השם "Breivik Geofarm" שתוארה כחווה חקלאית בעלת זכויות לטפח ירקות, מלונים, שורשים ופקעות. באותה שנה ביקר בפראג בניסיון לקנות נשק בלתי חוקי. הניסיון נכשל וברייוויק החליט להשיג נשק בערוצים חוקיים במקום.
לא הייתה לו שום הכנסה בשנת 2009 והונו הסתכם ב-390,000 קרונות נורווגיות. בינואר 2010 הוא דיווח לרשות המס כי הכנסתו עלתה בהדרגה. כדי לממן את בניית הפצצה הוא מכר באינטרנט תעודות אקדמיות מזויפות והרוויח מכך יותר מ-600 אלף דולר שאותם הסתיר במספר חשבונות בנק ברחבי העולם. ב-23 ביוני 2011, חודש לפני ביצוע המתקפות, הוא שילם על תשעת כרטיסי האשראי שלו כדי לשמור על מסגרת האשראי בזמן שהמשיך בהכנות למימוש תוכניתו.
בסוף יוני או בתחילת יולי 2011, הוא עבר לשטח כפרי שמדרום לאסטה באמוט, מחוז בדמארק, כ-140 ק"מ צפונית מזרחית לאוסלו, שם מיקם את החווה החקלאית שלו. החברה שימשה ככיסוי כדי להשיג כמויות גדולות של דשנים מלאכותיים וכימיקלים אחרים לייצור חומרי נפץ. הספק החקלאי מכר לחברה של ברייוויק כשש טונות של דשן במאי 2011. ברייוויק תכנן ליצור פצצה שתהיה גדולה מספיק כדי לחולל הרס בקנה מידה ניכר ובנה פצצת דשן במשקל של 950 ק"ג.
העיתון Verdens Gang דיווח כי לאחר שברייוויק רכש בדצמבר 2010 נתרן חנקתי כדי ליצור נפץ לפצצה, מספק כימיקלים פולני (באמצעות חנות מקוונת), אשר היה ברשימת המעקב של "המגן העולמי" (ארגון מכס בינלאומי העוקב אחר המסחר בכימיקלים מסוכנים), שמו הועלה ברשימה של 41 נורווגים שרכשו כימיקלים מסוכנים מפולין. הרשימה הועברה לידי מחלק המודיעין של משטרת נורווגיה (Politiets Sikkerhets- Tjeneste - PST). בשיחה עם העיתון, אמר יון פיטייה (Jon Fitje) משירות הביטחון כי לאחר ששירות הביטחון בחן את המידע שנמסר להם, לא נמצא שום סימן חשוד. למרות זאת, שירות הביטחון החליט להאזין לטלפון שלו ולעקוב אחר הדוא"ל, אך רק למשך 24 שעות. האחראי על התיק במחלק המודיעין יצא לחופשה זמן קצר לאחר מכן וברייוויק לא זומן לחקירה ושמו לא הופיע בשום רשימה מודיעינית. ברייוויק המשיך לרכוש חומרים כימיקלים מסוכנים. החוק הנורווגי, קבע כי אם לא מתקבל מידע נוסף תוך 4 חודשים יש למחוק את המידע הקודם והרכישות של ברייוויק לא הגיעו לידי חקירה.
במניפסט שלו ברייוויק תיאר את הניסויים הראשונים שלו עם חומר נפץ מדשן ניטראט, הניסוי היה מוצלח ונערך במיקום מרוחק ב-13 ביוני 2011. עלות ההכנות להתקפות עלתה לו 317,000 יורו.
ברייוויק סומן כסכנה כאשר ניסה לרכוש נשק: רובה אוטומטי ואקדח גלוק. מאחר שציד הוא פעילות רווחת בנורווגיה, המשמעות היא שהרבה אנשים מחזיקים בבעלותם רובים, אך ציידים אינם זקוקים לאקדח גלוק. כדי לקבל רישיון לקניית נשק כזה היה עליו להתאמן בקביעות במועדון ירי. מנובמבר 2010 ועד ינואר 2011 השתתף ברייוויק ב-15 אימוני ירי במועדון ירי באוסלו. הוא הגיש בקשה לרכישת אקדח גלוק, אך תחילה המשטרה דחתה את הבקשה וביקשה ממנו מידע נוסף. ברייוויק הסביר שהוא מתכונן לתחרות אשר כלליה השתנו והם מתירים שימוש באקדחים בעלי קוטר כזה. מועדון הירי אישר את גרסתו של ברייוויק וההזדמנות האחרונה לעצור אותו לפני ביצוע מתקפות הטרור שתכנן חמקה מידי רשויות הביטחון.
התקפות הטרור
ב-22 ביולי 2011, בריוויק הגיע בסירה אל האי אוטויה, לא הרחק מאוסלו, היכן שהתמקם מחנה הקיץ לנוער של מפלגת השלטון. כשהוא מחופש לקצין משטרה, הוא פתח באש כלפי בני הנוער ששהו במקום והרג 69 מהם. כאשר נלכד על ידי יחידת ימ"מ מקומית, המשטרה קישרה אותו גם למכונית התופת שהתפוצצה כשעתיים קודם לכן בחזית בניין הממשלה באוסלו, פיצוץ שהביא למותם של שמונה אנשים.
בריוויק לא הכחיש את חלקו בפיצוץ המכונית, הוא התוודה והודה במעשים והוסיף כי עשה זאת "על מנת להציל את נורווגיה ומערב אירופה מהשתלטות המוסלמים", וכי "את המחיר לכך הם היו צריכים לשלם אתמול", במהלך חקירותיו הוא השתמש במילים גבוהות והיה אגרסיבי מאוד בהתבטאויותיו. לדעת מומחים ופסיכולוגים קליניים לבריוויק היה מושג טוב מאוד מה הוא עושה וכי הוא אינו פסיכופת, אלא אדם מרושע ושפוי בדעתו.
עורך דינו של בריוויק טען כי אנדרס ברינג בריוויק אינו שפוי בדעתו. בתגובה לכך טענה מפקדת שירות הביטחון של משטרת נורווגיה, יאנֶה כריסטיאנסן (Janne Kristiansen), כי עורך הדין אינו פסיכולוג ואף היא איננה כזאת, ולכן אין בידיהם האפשרות לאבחן אותו. אך הוסיפה כי, "בעברי הייתי פרקליטה ואני הייתי מסווגת אותו כאדם חולה, אך אין זה כך כיוון שהוא היה ממוקד מאוד בעת ביצוע מעשיו".
בריוויק התוודה כי ימים לפני שיצא לבצע את הירי הוא השתמש בטסטוסטרון, על מנת להתגבר על פחדים שעלולים היו לצוץ בעת ביצוע הפעולות, וכי זה מה שגרם לו להיות אגרסיבי.
פורומים
יאנה כריסטיאנסן (Janne Kristiansen), מפכ"ל שירות הביטחון של המשטרה הנורווגית (PST), הצהירה כי בריוויק "חדל במכוון מן התוכחות האלימות ברשת וכבר פחות או יותר הפך למתון בדעותיו, והוא לא חלק מרשת של קיצוניים". בריוויק כתב דברים רבים על האסלאם הקיצוני שפורסמו באתר document.no. הוא גם השתתף בפורומים המזוהים עם האתר. דבריו של בריוויק פורסמו באתר document.no בין ספטמבר 2009 לבין יוני 2010.
בכתביו בריוויק מציג הערצה לליגת ההגנה האנגלית (English Defence League), ארגון ימני, מביע עניין גם בארגון דומה בנורווגיה וכתב שהוא יעץ להם להמשיך באסטרטגיה של תגובה מוגזמת ומעוררת להתפשטות "הג'יהאד האסלאמי", שעשוי למשוך יותר אנשים להצטרף לארגון. ב-25 ביולי 2011, הודיע ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון על הגברת האבטחה בבריטניה בעקבות הפיגועים, זאת כיוון שליגת ההגנה האנגלית פרסמה הצהרה המגנה את הטרור ככלי להשגת מטרות. העיתון Dagens Næringsliv כתב כי בריוויק ביקש להתחיל בגרסה נורווגית של תנועת מסיבת התה בשיתוף עם בעלי אתר document.no, אלא שהם, לאחר הבעת עניין ראשונית, בסופו של דבר דחו את הצעתו כי לא היו לו הקשרים שהבטיח. הוא גם הביע את הערצתו לראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין, וטען כי מצא אותו "מנהיג תקיף והוגן", אף על פי שהיה "לא בטוח בשלב זה אם יש לו את הפוטנציאל להיות החבר הטוב ביותר שלנו או האויב הגרוע ביותר שלנו". דוברו של פוטין, דמיטרי פסקוב, גינה את פעולותיו של בריוויק ותיארן כ"הזיות של מטורף".
2083: הכרזת העצמאות האירופית
בריוויק כתב מניפסט בן 1,516 עמודים שכותרתו "2083: הכרזת העצמאות האירופית" (תוך התייחסות למצור הכושל שהאימפריה העות'מאנית הטילה על וינה ב-1683), תחת שם העט "אנדרו ברוויק", שבו הוא נשלח בדואר אלקטרוני ל-1,003 כתובות דואר וזאת שעה וחצי לפני פיצוץ רכב התופת באוסלו. במניפסט, המהווה חלק בדיון פוליטי, חלק וידוי, וחלק מסוים תוכנית פעולה, בריוויק טוען כי מעשיו יסייעו להצית מלחמת אזרחים באירופה שתימשך במשך עשרות שנים, ושתתקדם דרך שלושה שלבים ברורים ותסתיים בשנת 2083 עם השמדת המרקסיסטים האירופיים וגירוש המוסלמים מאירופה.
פרק המבוא של המניפסט שכותרתו "המרקסיזם התרבותי" הוא העתק של החוברת "התקינות הפוליטית: קיצור תולדות האידאולוגיה" מאת קרן הקונגרס החופשית. החלקים העיקריים של המניפסט מיוחסים בשם בדוי לבלוגר פיורדמן (Fjordman). הטקסט כולל עותקים מקטעי המנשר של היונבומבר, ללא מתן קרדיט, כאשר המילים "שמאלנים" מוחלפות ב"מרקסיסטים תרבותיים" או במקום "שחורים" - "מוסלמים". הניו יורק טיימס תיאר את ההשפעות האמריקאיות בכתביו של בריוויק וציין כי המניפסט שלו מזכיר את האנטי-איסלמיסט האמריקאי רוברט ספנסר 64 פעמים ומצטט יצירות של ספנסר באריכות רבה. עבודתה של הסופרת היהודייה, ילידת מצרים, בת יאור מצוטטת לעיתים קרובות והסופר הנאו-פגני קונראד אלסט (Koenraad Elst), הבלוגרית פמלה גלר, והסופר הניאו קונסרבטיבי דניאל פייפס מוזכרים כמקורות השראה. החוברת מצטטת מתוך כתבי תומאס ג'פרסון וג'ורג' אורוול, כמו גם את כותב הטור של הסאנדיי טיימס ג'רמי קלארקסון, וכותבת הטור של הדיילי מייל מלאני פיליפס. כמו כן, מוזכרים בה בהערצה אייאן חירסי עלי, ברוס באואר, סרדה טריפקוביץ, הנריק מ. ברודר, חרט וילדרס ואחרים, ובריוויק עצמו הצהיר על הערצתו לוינסטון צ'רצ'יל וטארו אסו.
במניפסט, בריוויק מחשיב עצמו כ"גיבור אירופי אמיתי", "מושיע הנצרות" ו"המגן הגדול ביותר של שמרנות תרבותית באירופה מאז 1950". בריוויק משתוקק לראות באירופה מדיניות לגבי רב תרבותיות הדומה יותר למדיניותן של יפן וקוריאה הדרומית, שלדבריו הם "שמרנות לאומיות תרבותית במיטבה". הוא הביע הערכה ל"חד-תרבותיות" של שתי מדינות אלה המתבטאת בין השאר בסירובן לקבל אליהן פליטים ממדינות זרות.
מגפת הקורונה בפלאו
מגפת הקורונה, בה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה בפלאו, התפשטה אל המדינה במאי 2021. נכון לאוגוסט 2021, פלאו היא אחת המדינות עם אחוז המתחסנים הכי גבוה נגד המחלה - 84% מתושבי פלאו התחסנו.
רקע
ב-12 בינואר 2020 אישר ארגון הבריאות העולמי כי נגיף הקורונה החדש הוא הגורם למחלת נשימה בקרב אנשים בעיר ווהאן, מחוז חוביי, סין, אשר דווח בפני ארגון הבריאות העולמי ב-31 בדצמבר 2019.
שיעור התמותה במקרה של מגפת הקורונה היה נמוך בהרבה ממגפת הסארס שהתפרצה בשנת 2003 בסין, אך ההדבקה מאדם לאדם היא גדולה ומשמעותית המשפיע בצורה מכרעת על מספר מקרי מוות באופן משמעותי.
התפשטות המגפה
פלאו החלה ליישם ביקורת גבולות בשלב מוקדם. נשיא פלאו תומאס רמנגסאו ג'וניור הוציא צו ביצוע השהיה של כל הטיסות מסין, מקאו והונג קונג בין 1 ל-29 בפברואר 2020. עד מרץ, כל גבולות המדינה נסגרו. גם בתי הספר נסגרו החל מאפריל. רמנגסאו השעה בסופו של דבר את כל הטיסות הזרות לפלאו.
לפי הצו, כל הזרים שנכנסו לאחרונה למדינה מחויבים להיכנס לבידוד למשך ארבעה עשר ימים.
ב-1 באפריל 2021 פלאו וטאיוואן הקימו "בועת נסיעות", המאפשרת לאנשים לנסוע בין שתי המדינות, עם הגבלות.
מאי-יוני 2021
מקרה ההידבקות המקומי הראשון ב-COVID-19 בפלאו התרחש ב-31 במאי 2021. הנשיא סורנגל ויפס ג'וניור אמר שהנדבק נמצא בסיכון נמוך להדביק אחרים ובני משפחתו של החולה שבאו עימו במגע נבדקו והחזירו תשובות בדיקה שליליות. ויפס ג'וניור גם הדגיש שרוב האוכלוסייה חוסנה נגד המגפה.
ב-11 ביוני 2021 דווח על מקרה שני.
נכון ל־, מספר המקרים המאומתים המצטבר הוא, מהם נפטרו ו- החלימו.
התחסנות נגד מגפת הקורונה בפלאו
אזרחי פלאו החלו לקבל חיסונים נגד COVID-19 החל ב-3 בינואר ונכון ל-12 באפריל 40% מהאוכלוסייה חוסנו באופן מלא. עד 26 במאי, כ-96% מהמבוגרים (18 ומעלה) במדינה חוסנו במלואם. עד לגילוי חולה הקורונה הראשון במדינה (ב-31 במאי 2021), 97% מהאוכלוסייה הבוגרת חוסנה, כ-70% מכלל התושבים. כמו כן הוכרזו תוכניות להתחיל לחסן מתבגרים מגיל 12 עד 17.
בתחילת אוגוסט 2021, 65% מבני 12 עד 17 קיבלו לפחות מנה אחת של החיסון, וכתוצאה מכך 80% מהאוכלוסייה הזכאית חוסנה במלואה. נכון ל-24 באוגוסט 2021, 14,938 מבוגרים קיבלו לפחות מנה אחת, כאשר 14,447 מהם חוסנו במלואם. 1,146 מתבגרים נוספים (בני 12 עד 17 שנים) קיבלו לפחות מנה אחת כאשר 835 מהם חוסנו במלואם. אוכלוסיית פלאו מונה כ-18,092 אזרחים, כלומר כ-84.5% מכלל האוכלוסייה מחוסנים במלואם.
יחסי ארגנטינה–רומניה
יחסי ארגנטינה–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הארגנטינאית לרומניה. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 החל גל הרומנים הראשון לנדוד לארגנטינה, רבים מהם מחלקים של רומניה שהיו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ומהאימפריה הרוסית. בין המהגרים היו קבוצות מיעוט של יהודים וצוענים מרומניה שנדדו גם לארגנטינה. הקשר הרשמי הראשון בין ארגנטינה לרומניה התרחש בשנת 1880. יחסים דיפלומטיים כוננו בין שתי המדינות ב-24 באפריל 1931.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגעתם של המספר הגדול ביותר של מהגרים רומנים לארגנטינה התרחשה בגלל הרדיפה הנאצית ולאחר מכן ההשתלטות הקומוניסטית הסובייטית על רומניה. במרץ 1964 שודרגו שתי הנציגויות הדיפלומטיות לשגרירויות. במרץ 1974 ביקר נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו ביקור רשמי בארגנטינה ונפגש עם הנשיא חואן דומינגו פרון. לאחר נפילת הקומוניזם ברומניה בשנת 1989, הרומנים הורשו לנוע בחופשיות ללא רשות המדינה.
במרץ 1993 הצהיר שר החוץ של ארגנטינה, גווידו די טלה, בעת ביקור רשמי בהונגריה כי ארגנטינה מסוגלת לקבל מהגרים אירופים. למחרת פרסם שגריר ארגנטינה ברומניה בתקשורת המקומית דיווח על היוזמה על סמך הצהרת שר החוץ, ולמחרת התייצבו 6,000 רומנים בפתח שגרירות ארגנטינה בבוקרשט וביקשו בקשות הגירה לארגנטינה. בתוך מספר ימים קיבלה שגרירות ארגנטינה 17,000 בקשות להגירה, אולם מועמדים רבים לא הצליחו לעמוד בדרישות שונות והיה להם מעט כסף להתיישב בארגנטינה. כשהגיעו הידיעות לארגנטינה, רבים יצאו לרחובות במחאה על הוויתור האפשרי של מהגרים רומנים שהגיעו לארגנטינה ורבים חששו שהמהגרים יתפסו עבודות שלא היו או עבור תושבים מקומיים. ביולי 1993 ביקר נשיא רומניה יון איליאסקו בארגנטינה ונפגש עם הנשיא קרלוס מנם כדי לדון בהגירה רומנית אפשרית לארגנטינה. בסופו של דבר, רק כמה מאות רומנים קיבלו אשרות לעלות לארגנטינה.
לאורך כל השנים התקיימו ביקורים רבים רמי דרג בין מנהיגים ושרי חוץ של שתי המדינות. קשרי שיתוף הפעולה בין ארגנטינה ורומניה הוגברו על ידי זיהוי תחומים התורמים ליישום פרויקטים ספציפיים. לשתי המדינות בסיס משפטי איתן לקידום מסחרי, כלכלי, השקעות, מדע וטכנולוגיה, תרבות וחינוך ביניהם. בשנת 2016, שתי המדינות חגגו 85 שנים של יחסים דיפלומטיים.
הספרייה הנשיאותית על שם בוריס ילצין
הספרייה הנשיאותית על שם בוריס ילצין (ברוסית: Президе́нтская библиоте́ка и́мени Б. Н. Е́льцина) היא ספרייה אלקטרונית בעיר סנקט פטרסבורג, רוסיה. מבנה האוניברסיטה ממוקם בבית מספר 3 בכיכר הסנאט, בבניין הכנסייה לשעבר. הוא נוסד ב-31 בינואר 2007 על פי צו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
הספרייה קיבלה מעמד של ישות משפטית בדמות מוסד תקציבי פדרלי שזוכה למימון מהתקציב הפדרלי. באוקטובר 2008 נכנסו לתוקף תיקוני החוק הפדרלי "בנושא ספרנות", שהעניקו לספרייה מעמד של ספרייה לאומית - כמו זו של הספרייה הממלכתית הרוסית ואת הזכות החוקית להעתיק ספרים. הספרייה כפופה למנהל לענייני נשיא הפדרציה הרוסית ולממשלת הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
ב-31 בינואר 2007 חתם נשיא הפדרציה הרוסית על צו "אודות הקמת הספרייה של נשיא הפדרציה הרוסית", כאשר 5 מיליארד רובל הוקצו להקמת הספרייה. לאחר מותו של הנשיא הראשון של הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין, היא קיבלה את שמה הנוכחי.
הספרייה נחנכה בטקס שנערך ב-27 במאי 2009 על ידי נשיא הפדרציה הרוסית דאז דמיטרי מדבדב ביום הספריות וביום 306 שנה לסנקט פטרבורג.
ב-1 בספטמבר 2009 נפתחה הספרייה לציבור. ההבדל העיקרי בין עבודה דרך האינטרנט לבין עבודה באולמות אלקטרוניים הוא היעדר גישה לחומרים המוגנים בזכויות יוצרים ובמגבלות השימוש בציבור.
בעת פתיחת הספרייה הקליד דמיטרי מדבדב את המילה "חוקה" במערכת חיפוש הספרייה האלקטרונית, אך המסמך שנמצא היה "כבד" מדי (על פי גרסה אחרת לאירועים, המערכת מעולם לא מצאה מסמך אחד).
הנשיא פתח את הספרייה בלחיצה על כפתור בממשק המגע.
כדי לקבל גישה לחומרי הספרייה נדרש מיקרוסופט סילברלייט, מה שמגביל את היכולת להכיר את החומרים במספר לא מבוטל של פלטפורמות. לקוראים אין גישה לתוכן בפורמטים סטנדרטיים של מסמכים, מה שמקשה על עבודה עם מסמכים, כגון שמירה, שיתוף והדפסה. הספרייה נעדרת יכולת חיפוש בתוך טקסט הספרים, מה שמקשה על השימוש: כדי למצוא מידע, יש לקרוא ספר בשלמותו. יכולת החיפוש תדרוש מהספרייה לבצע זיהוי תווים אופטי, וזה דורש יותר זמן מאשר סריקה פשוטה.
תאוריית הצרכים
תאוריית הצרכים היא תאוריה של הפסיכולוג אברהם מאסלו, העוסקת במדרג הצרכים של אדם בחייו. לתאוריה זו השלכות על תחומים רבים, ביניהם ניצול מוטיבציית עבודה. עם זאת, רבים שוללים את התאוריה מכיוונים שונים, והיא לא הוכחה באופן חותך על ידי מחקר מתאים. מחקר מקיף שכלל כ-60 אלף משתתפים מ-123 מדינות הראה כי אכן קיימים צרכים אנושיים אוניברסליים, אך אין ביניהם היררכיה והם פועלים במקביל. תאוריה זו היא אחת מארבע תאוריות המתארות את הגורמים למוטיבציה בקרב בני אדם: תאוריית הצרכים של מקללנד, תאוריית x ותאוריית y של מקגרגור, ותאוריית שני הגורמים של הרצברג.
התאוריה שוכללה על ידי הפסיכולוג האמריקאי קלייטון אלדרפר, שפיתח את תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה.
יסודות התאוריה
תאוריית הצרכים מניחה כי קיימים צרכים אוניברסליים המשותפים לכל בני האדם, המניעים אותם. צרכים אלו עשויים לבוא לידי ביטוי באופנים שונים, בהתאם לסיטואציה התרבותית המסוימת.
הרעיון בתאוריה אומר שקיימת היררכיה של צרכים, אשר מאורגנים על-פי סדר חשיבות. התאוריה מניחה כי רמה מסוימת של צורך עשויה לבוא לידי מימוש, ואז לא תפעל עוד כגורם המניע את האדם. עם זאת, כאשר רמה מסוימת של צורך מסופקת, האדם פונה להגשמת הרמה הגבוהה הבאה במעלה.
חמשת השלבים בתאוריה נובעים משני סוגי מניעים בסיסיים: מניעי החסך ומניעי הגדילה.
מניעי החסך פועלים כדי למלא חסך מסוים בדברים שהם חיוניים לקיומו הפיסי והפסיכולוגי של האדם, כגון מזון, ביטחון ואהבה. מניעים אלה פועלים להפחתת מתח בלתי נעים הקיים באדם בעקבות צורכי החסך, ופועלים להחזרתו למצב של רגיעה, להומיאוסטאזיס.
כאשר האדם חופשי מלספק את צורכי החסך, מופיעים מניעי הגדילה, אשר אינם חיוניים לעצם קיומו של האדם, אבל מספקים לו את התוכן שבשבילו כדאי לחיות. דוגמאות לכך הן הצורך באומנות, ביופי, יצירתיות, והענקת אהבה. מניעים אלו אינם פועלים להפיג מתח, אלא יוצרים מצב של מתח נעים. מניעים אלה פועלים על עקרון ההטרוסטאזיס - אדם שסיפק את רעבונו לא ירצה להמשיך לאכול, אבל אדם שנוסע לארץ רחוקה לראות תרבות שונה משלו ונהנה מכך, ירצה לנסוע לעוד ועוד ארצות.
הרעיון הבסיסי של התאוריה, כפי שניסח אותה מאסלו, קובע כי לא ניתן לעבור לרמה עליונה יותר של צורך, בלי סיפוק צרכים ברמה תחתונה יותר. עם זאת, מבקרי התאוריה טוענים כי קביעה זו איננה מדויקת, וקיימים מקרים יוצאי דופן בהם מספיק סיפוק מרבי (אך לא מלא) של צרכים מרמה מסוימת על מנת לעבור רמה. למשל, אדם שאין לו ביטחון בקיומו היום יומי, לא יחשוב על הקמת מפעלים לעזרה לזולת.
כך, נוצרת פירמידת הצרכים (מדרג) - הצרכים מסודרים כך שבתחתית הפירמידה נמצא את הצרכים הבסיסיים, צורכי החסך ובראש הפירמידה נמצא את הצרכים העליונים, צורכי הגדילה.
תאוריה זו אינה מתארת את הכלים השונים להגשמת כל רמה וייתכן כי כלי מסוים ישרת עבור שני בני אדם שונים ברמת הצרכים שלהם מטרות שונות. המדרג מתחיל בצורך הבסיסי ביותר של האדם, הצורך לקיום פיזי הוא המזון, ומסתיים בקודקוד הפירמידה, שהוא הצורך במימוש עצמי. מאסלו טען כי.
שלבי התאוריה של מאסלו
תאוריית הצרכים של מאסלו מוצגת לעיתים קרובות כ"פרמידה של צרכים" כאשר הצרכים הבסיסיים והחשובים ביותר נמצאים בתחתית הפרמידה, והצרכים שקשורים בצורך למימוש עצמי ולהתעלות נמצאים בראש הפירמידה. במילים אחרות האדם חייב לקיים את הצרכים שבתחתית של הפרמידה כדי שהוא יקבל מוטיבציה להגשים את הצרכים שברמות הגבהות יותר. אף על פי שהרעיון שמאחורי התאוריה הוא רעיון של מאסלו הפרמידה עצמה לא מופיעה בשום מקום בעבודתו המקורית של מאסלו.
רמה ראשונה - צרכים פיזיולוגיים
הצרכים הביולוגיים של האורגניזם, המאפשרים את קיומו (הומאוסטזיס), תופסים את החשיבות העליונה. אלה מורכבים בעיקר מ: רק לאחר מילוי הצרכים הביולוגיים מסוגל האדם למלא את הצרכים הנוספים.
רמה שנייה - צורך בביטחון
ברמה הזאת, האדם שואף לרגיעה ונוחות. כדי להשיג צורך זה, מנסה האדם להבין את העולם ולהפוך אותו למובן וצפוי. האדם מנסה עוד מינקותו למצוא סדר בעולם, ועם התבגרותו הוא מאמץ לעצמו תפיסות עולם ופילוסופיות חיים, שנועדו ליצור סדר בעולם. העדר סיפוק של צורך זה, יוצר חרדתיות, ואף דיכאון.
השגת צורכי הביטחון עשויה להתבטא ביומיום למשל בהשגת יציבות תעסוקתית, ביתית, משפחתית ועוד. היציבות בתחומי חיים שונים מאפשרת יכולת צפייה וניבוי מסוים של העתיד להתרחש, ויוצרת תחושת ביטחון.
רמה שלישית - צורך בהשתייכות
צרכים חברתיים. צורך להיות מקובל, להיות חלק מקבוצה, לאהוב ולהיות נאהב. בשלב הזה האדם לומד להכיר את עצמו ולגבש זהות עצמית. צורך זה בא לידי ביטוי רק כאשר הצרכים הנמוכים יותר באים לידי ביטוי. חסכים בשלב זה יכולים להביא לבדידות, חרדה חברתית ודיכאון.
רמה רביעית - צורך בהערכה חברתית
צורך להרגיש מכובד על ידי אחרים, צורך לכבוד עצמי ולכבד אחרים. אלה יכולים למצוא ביטוי דרך מעמד, הכרה חברתית, הערכה מצד הסביבה והכרה בעבודה. חסכים בשלב זה יכולים להוביל לערך עצמי ירוד ותסביכי נחיתות.
רמה חמישית - צורך במימוש עצמי
הצורך של האדם להשתמש בכישורים הייחודיים לו כדי להגיע למימוש היכולת האישית הטמונה בו. זוהי הרמה הגבוהה ביותר ועל פי מאסלו לא רבים זוכים להגיע אליה.
ביקורות על התאוריה
אחד ממקרי המבחן הידועים ביותר שקראו תיגר על התאוריה היה השואה. ידוע שבגיטאות, ואף במחנות ההשמדה, אשר בהן היהודים חיו בתת-תנאים בסיסיים (רעב תמידי, אי-ביטחון, ועוד) - ועם זאת, קיימו חיי תרבות והגשמה עצמית כגון תיאטראות, לימודים אקדמאים, ולימוד תורה. מקרה המבחן הזה הוכיח שגם אדם שלא מקיים את השלבים הבסיסיים של הפירמידה יכול לקיים גם את השלבים העליונים שלה.
הערות שוליים
Bisogno
ערן ניב
ערן ניב (נולד בשנת 1970) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר. קודם לכן שימש ראש חטיבת שילו"ח באג"ת, מפקד אוגדת איו"ש, ראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה, מפקד בה"ד 1, מפקד חטיבה 55 ומפקד חטיבת אפרים.
ביוגרפיה
בשנת 2001 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. שבוע וחצי לאחר שהגדוד בפיקודו תפס קו בגזרת חברון אירע הפיגוע בציר המתפללים. הוא הוזעק במהלך הפיגוע מביתו. לאחר חילוץ הנפגעים, ארגן כוח מאולתר בקרבת זירת הקרב, והחל באיגוף המחבלים עד לחיסולם. בתפקיד זה שירת עד שנת 2003. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי בין השנים 2003–2005. בהמשך שירת כקצין אג"ם של אוגדת איו"ש בין השנים 2005–2006. לאחר מכן שימש כראש ענף מערכות מידע באגף התקשוב בין השנים 2006–2007.
ב-14 במאי 2007 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אפרים, תפקיד בו שירת עד 22 בנובמבר 2009. בהמשך מונה למפקד חטיבה 55, ובמקביל למפקד קורס פו"ם ברק במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בין השנים 2009–2010. ב-8 בנובמבר 2010 מונה למפקד בה"ד 1. במהלך התפקיד יזם תוכנית לחיזוק המוכנות המנטלית של הצוערים, לאפשרות כי יופתעו על ידי האויב, המתבססת על "תאוריית הברבור השחור". את תפקידו סיים ב-14 ביולי 2013. לאחר מכן יצא ללימודים בבריטניה. בספטמבר 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה, ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2017. ב-13 בספטמבר 2017 מונה למפקד אוגדת איו"ש, ושירת בתפקיד זה עד 22 בספטמבר 2019. בשנת 2019 מונה להקים ולשמש כראש חטיבת שילו"ח באג"ת, בתפקיד זה שימש עד 12 בדצמבר 2021.
ב-16 בינואר 2022 הועלה לדרגת אלוף וב-19 בינואר נכנס לתפקידו כראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
חיים אישיים
ניב נשוי לחגית ואב לשלושה. מתגורר בקדימה. בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
גביע העם 1928
גביע העם או גביע ארץ ישראל הייתה התחרות הארצית הראשונה שאורגנה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל שהוקמה בשנת 1928. המשחקים החלו ב-7 באפריל 1928 והסתיימו ב-26 במאי 1928. בתחרות השתתפו 11 קבוצות, וחברת היינות כרמל מזרחי העניקה את חסותה.
במשחק הגמר הפועל תל אביב (ששמה היה אז "הפועל אלנבי") ניצחה את מכבי חשמונאי ירושלים עם התוצאה 0-2, אך לאחר המשחק הקבוצה הירושלמית הגישה ערעור להתאחדות בטענה שכדורגלן הפועל משה מאיר שהשתתף במשחק לא היה כלול ברשימת הכדורגלנים שהוגשה לפני המשחק. הערעור התקבל תוך החלטה ששתי הקבוצות הוכרזו כזוכות בגביע.
משחק הגמר
בעקבות ערעור הוכרז ששתי קבוצות זכו בגביע
גשר וסטמינסטר
גשר וסטמינסטר (באנגלית: Westminster Bridge) הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון המקשר בין רובע וסטמינסטר לבין רובע למבת'.
לגשר שבע קשתות. את העיטורים הגותיים תכנן צ'ארלס בארי, מתכנן ארמון וסטמינסטר. צבעו של הגשר ירוק - כצבע כיסאות בית הנבחרים הבריטי. גשר למבת' הסמוך צבוע באדום - כצבע כיסאות בית הלורדים.
מצידו המערבי של הגשר נמצא הפרלמנט הבריטי בארמון וסטמינסטר ובית פורטקליס, ובצידו הצפון מזרחי של הגשר נמצאים בניין המחוז של לונדון והלונדון איי.
בסרט הקולנוע המדע הבדיוני 28 יום אחרי מתעורר גיבור הסרט ומגלה שכל תושבי לונדון נעלמו. באחת מסצנות הסרט חוצה הגיבור את הגשר העמוס בדרך כלל, כשהוא ריק לחלוטין.
ב-22 במרץ 2017 אירע על הגשר פיגוע דריסה, בו נרצחו חמישה ונפצעו כחמישים.
היסטוריה
הגשר המקורי במקום נבנה בשנים 1739–1750 אך היה רעוע ביותר. הגשר הנוכחי נבנה בשנת 1862 והוא העתיק מבין גשרי מרכז לונדון הקיימים כיום.
בשנת 1664 הועלה לראשונה הרעיון של הקמת גשר חדש באזור וסטמינסטר אך בשל התנגדות מצד חברות הספנות הבריטיות שתפעלו מעבורות, וקווי תובלת סחורות בין שני חלקי התמזה, לא נתקבלה החלטה לבניית גשר במקום. לאחר סדרת התנגדויות נוספת וגידול מתמיד בנפח התנועה בגשר לונדון קבע המלך הג'ורג' השני במאי 1736 כי יבנה גשר חדש במיקום שהוצע ואנשי חברות הספנות יקבלו פיצוי בגובה של כ-25,000 ליש"ט.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-18 החל סמואל סקוט לצייר את לונדון, במיוחד את גשר וסטמינסטר החדש, שנבנה באותם ימים. לאחר הגעת קאנאלטו ללונדון בשנת 1746, ציורי הנוף של העיר הפכו אופנתיים, הוא החל לעבד את הרישומים לציורי שמן. הוא צייר לפחות אחת עשרה גרסאות לתצפית על גשר לונדון העתיק, הישנה ביותר משנת 1747. סקוט המשיך לצייר עותקים ממנה לאחר 1757, כאשר הבתים הנשענים על הגשר, המוצגים בציור נהרסו. תמונות גשר לונדון צוירו לעיתים קרובות כתליון מורכב מזוג תמונות והשנייה תמונה של מגדל לונדון או גשר ווסטמינסטר.
פיקוד החלל וההגנה מפני טילים של צבא ארצות הברית
פיקוד החלל וההגנה מפני טילים של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army Space and Missile Defense Command) הוא יחידה של צבא ארצות הברית שמשימתה לפתח ולספק הגנה מפני טילים ויכולות בגובה רב עבור הצבא, כוחות בין-זרועתיים ובנות ברית, במטרה לאפשר לחימה רב-ממדית, לשפר את ההרתעה, לאתר התקפות אסטרטגיות ולהגן על ארצות הברית.
בשנת 1957 יצר הצבא תוכנית להגנה מפני טילים בליסטים שעסקה בפיתוח כלים ליירוטם. ב-1962 נרשם היירוט הראשון של טיל בליסטי בין-יבשתי באמצעות הטיל נייק-זאוס מאז פיתח הפיקוד אמצעי לחימה מתקדמים כולל מערכות יירוט באמצעות לייזר.
ב-1997 אורגנה היחידה כאחד הפיקודים של צבא ארצות הברית.
מיטת תינוק
מיטת תינוק היא מיטה קטנה המיועדת לתינוק, מלידתו ועד הגיעו לגיל שנתיים בערך. המיטה מאפשרת טיפול נוח בתינוק, מגנה עליו מפני נפילה ממנה ומונעת ממנו לצאת ממנה ללא עזרה.
כדי לאפשר טיפול נוח בתינוק, המיטה מאפשרת התאמה נוחה של גובה המזרן. בחודשי חייו הראשונים של התינוק, שבהם תנועתו מצומצמת, המזרן גבוה, כך שקל למטפלים בתינוק לגשת אליו ולטפל בו. ככל שהתינוק מתבגר ולומד לנוע, ניתן להנמיך את המזרן, כך שדפנות המיטה ימנעו מהתינוק ליפול מהמיטה או לצאת ממנה ללא השגחה. כאשר התינוק לומד לעמוד, המזרן מורד לגובה הנמוך ביותר, כזה שיאפשר לתינוק עמידה בטוחה במיטה.
החומרים מהם עשוי המזרן נבחרו מתוך ידיעה שהמזרן עלול להירטב בשתן של התינוק, ולכן על המזרן להיות עמיד במים וקל לניקוי.
דפנות המיטה מעוצבות במטרה להגביל את התינוק אליה. הדפנות עשויות חומר קשיח (אך בטיחותי). התקנים המקובלים לבניית מיטת תינוק קובעים כי אין להשתמש בחומרים מסוכנים כמו מתכות לבניית הסורגים המגבילים את התינוק, שאין לצפות את החומר הבונה את סורגי המיטה בחומרים רעילים ושאין לבנות סורגים המסכנים את התינוק בהילכדות ראשו בהם. סטנדרטים אלו נקבעו לראשונה בארצות הברית ב-1973 על ידי משרד ביטחון צריכת המוצרים לצרכן בארצות הברית. הסטנדרטים הללו הפחיתו בצורה ניכרת את מקרי המוות של תינוקות עקב פגיעה במיטתם.
רכבת ההפתעות
רכבת ההפתעות היא רצועה יומית לילדים ששודרה בטלוויזיה החינוכית ב-1982 ולאחר מכן שוב בין השנים 1986-1993 ועוד עונה נוספת ב-1997. הרצועה הכילה בעיקר סדרות אנימציה קצרות מחו"ל - בעיקר מארצות מזרח אירופה.
בפתיח התוכנית המקורי, הופיעו דמויות מתוכה, בהן "שאפי שאפו", "פלטיאל", "הכלב הקטן" ועוד. מאוחר יותר שונה הפתיח, נעשה לצבעוני יותר ואף נוסף לו שיר בעוד שהדמויות הוחלפו. את שיר הפתיחה של הפתיח השני כתבה לאה נאור, הלחין עוזי חיטמן וביצע אלי גורנשטיין.
מריאן ויליאמסון
מריאן דבורה ויליאמסון (באנגלית: Marianne Deborah Williamson; נולדה ב-8 ביולי 1952) היא סופרת, מדריכה רוחנית ופעילה פוליטית יהודייה-אמריקאית.
קריירה
ויליאמסון חיברה ארבעה עשר ספרים, ארבע מהם נכללו ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. פרויקט אנג'ל פוד שייסדה, מספק משלוחי אוכל בהתנדבות לחולי איידס וחולים אחרים הכבולים לביתם בשל מחלתם.
ב-2014 ניסתה להתמודד כמועמדת עצמאית לקונגרס האמריקאי מטעם מחוז הבחירה ה-33 של קליפורניה אך כשלה. היא הכריזה ב-9 בינואר 2019 על הקמפיין שלה למועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2020. בינואר 2020 היא השעתה את הקמפיין ובפברואר העבירה את תמיכתה לברני סנדרס.
ב-23 בפברואר 2023 הכריזה ויליאמסון כי היא מתכוונת לשוב ולהתמודד בפריימריס של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 מול הנשיא המכהן ג'ו ביידן. הקמפיין הרשמי הושק ב-4 במרץ 2023.
שורת המקהלה (סרט)
שורת המקהלה (באנגלית: A Chorus Line) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 1985 בבימויו של ריצ'רד אטנבורו, בכיכובו של מייקל דאגלס. התסריט של ארנולד שולמן מבוסס על הלברית של מחזמר באותו השם, זוכה פרס טוני משנת 1975, מאת ג'יימס קירקווד ג'וניור וניקולס דנטה. השירים נכתבו על ידי מרווין האמליש ואדוארד קלבן.
הסרט יצא ב-13 בדצמבר 1985 על ידי סרטי קולומביה. הסרט קיבל ביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע והיה לכישלון מסחרי בקופות הכרטיסים לאחר שהופק בתקציב של 25 מיליון דולר אך הכניס רק 14 מיליון דולר.
תקציר העלילה
קבוצת רקדנים מתכנסת על במה של אולם תיאטרון בברודוויי לאודישן להפקת מחזמר חדש של הכוריאוגרף זאק (מייקל דאגלס). לאחר מספר ניפויים ראשוניים, נותרים 8 רקדנים ו-8 רקדניות, המקווים להתקבל. אל האודישן מגיעה באיחור קאסי (אליסון ריד), רקדנית ראשית לשעבר, ואשר הייתה בעבר במערכת יחסים רומנטית וסוערת עם זאק, אבל עזבה אותו לטובת עבודה בהוליווד. היא מגיעה אל האודישן לאחר שלא עבדה מזה יותר משנה, והיא נואשת מספיק למצוא עבודה, אפילו אם זה רק להיות רקדנית כחלק משורת מקהלה. קאסי חוששת שמא זאק לא יהיה מסוגל להתגבר על הרגשות האישיים שלו כלפיה.
ככל שהעלילה מתקדמת, סיפורי הרקע של כל אחד משאר הרקדנים מתגלה גם כן. בין אם סיפורם מצחיק, אירוני או שובר לב - לכולם יש דבר אחד במשותף: תשוקה לרקוד.
הפקה
בעקבות ההצלחה של הפקת ברודוויי של המחזמר 'שורת המקהלה', מפיקים בהוליווד הביעו עניין בגרסה קולנועית של המחזמר. במאים רבים דחו את הפרויקט, בטענה שהמחזמר אהוד מדי, וכי לא ניתן לעבד באופן מוצלח את ההצלחה הבימתית למסך הקולנוע. אפילו מייקל בנט, הבמאי והכוריאוגרף של הפקת המחזמר המקורית של ברודוויי, סירב להשתתף בהפקה, כאשר נדחתה הצעתו שהעיבוד הקולנועי לא יהיה "תרגום מילולי" של המחזמר לסרט, אלא שבמקום זאת עלילת הסרט תציג אודישן של שחקנים לסרט מוזיקלי ולא למחזמר. כאשר אטנבורו קיבל על עצמו את תפקיד הבמאי, היה חשש לגבי אופן הטיפול שהבמאי הבריטי יעניק לסיפור האמריקאי.
בחודש פברואר 1984, על פי אטנבורו, הזמרת מדונה נבחנה בתיאטרון רויאל שבברודוויי לתפקיד ריקוד בסרט, תחת שם משפחתה המקורי - צ'יקוני. הוא דחה אותה.
ההחלטה לבצע שינויים בשירים המקוריים איכזבה מעריצים רבים של המחזמר. השירים "Hello Twelve, Hello Thirteen, Hello Love", "!Sing" ו-"The Music and the Mirror" מהמחזמר לא נכללו בסרט, ושירים חדשים - "Surprise, Surprise" ו-"Let Me Dance For You" - נוספו. השיר המצליח ביותר של המחזמר, "What I Did for Love", בוצע במקור על ידי דמותה של דיאנה, כשיר תהילה למסירותם של הרקדנים, אבל בגרסת הסרט השיר הופך לשיר תקווה שקאסי מבצעת בפני זאק כשהיא יורדת מהבמה.
המחזמר בגרסתו התיאטרונית היה לאחד הראשונים שהתייחסו לשחקנים הומואים בתיאטרון. לעומת זאת, בעיבוד הקולנועי בחרו להפוך את הסרט ליותר "ידידותי למשפחה" בכך שצמצמו באופן משמעותי את ההתמודדויות עם החוויות של שחקנים הומוסקסואליים.
את הכוריאוגרפיה של קטעי הריקוד בסרט חיבר ג'פרי הורנדאי.
אודרי לאנדרס, המגלמת את דמותה של ואל, לוהקה לסרט למרות היעדר הכשרה רשמית בריקוד ואף על פי שאיננה רקדנית מיומנת כמו שאר השחקנים. על כן, היא נעדרת מהמסך בכמה מקטעי הריקוד הקשים ביותר מבחינה כוריאוגרפית.
ביקורות ותגובות
לאחר צאתו לאקרנים, הסרט קיבל בעיקר ביקורות שליליות. בסקירתו ב"ניו יורק טיימס", ציין וינסנט קנבי כי "אף על פי שהוסכם כי לא ניתן לעבד את 'שיער' לסרט, מילוש פורמן הפך אותו לאחת היצירות המקוריות ביותר של הקולנוע המוזיקלי של 20 השנים האחרונות. גם על 'שורת המקהלה' אמרו שלא ניתן לעשות זאת - והפעם הם צדקו ... אטנבורו בחר לעשות עיבוד די ישיר [של מחזמר לסרט], בחוסר התלהבות ניכר".
רוג'ר איברט (שיקגו סאן-טיימס) הצהיר כי "התוצאה עלולה שלא לרצות את הטהרנים שרוצים סרט שישקף נאמנה את מה שהם ראו על הבמה, אבל זה אחד מהסרטים האינטליגנטיים והמושכים ביותר מזה זמן רב - ואחד הבוגרים ביותר, משום שאיננו מוגבל, כפי שעושים מחזות זמר כה רבים, לעיסוק בכישורי ההישרדות הנדרשים משחקנים גריאטריים".
בוראייטי נכתב כי "'שורת המקהלה' נראה לעיתים קרובות סטאטי ומוגבל, ורק לעיתים רחוקות מעז להתעלות מעבר לכך. הבמאי אטנבורו בסך הכל הסריט את הגרסה הבימתית כמיטב יכולתו, ובכל זאת, הוא והצלם רוני טיילור עשו עבודה מצוינת לאור הנסיבות, תוך שימוש בכל טריק שיכלו לחשוב עליו על מנת שהעלילה תזרום ... וחשוב יותר, יש להם צוות שחקנים מעולה, מוזיקה טובה ומחזמר נהדר ופופולרי לעבוד איתו. ואם כל מה שהם עשו זה להסריט [את המחזמר] לסרט, זה לא כל כך נורא".
בטיים אאוט לונדון נכתב כי "כוח הסבל והדחף הקיים במקור מתפוגגים לתוך ראוותנות מזויפת וריקנית ... זה נדוש מדי ולא אמין".
נכון לאוגוסט 2017, לסרט דירוג של 39% באתר האינרטנט Rotten Tomatoes.
DVD
שורת המקהלה שוחרר למכירה על גבי DVD על ידי MGM Home Entertainment ב-15 באפריל 2003 ומאוחר יותר שוב ב-14 בינואר 2014. גרסת Blu-ray הושקה גם כן, באותו התאריך.
פרדריק קארל פריסקה
פרדריק קארל פריסקה (באנגלית: Frederick Carl Frieseke; 7 באפריל 1874 - 24 באוגוסט 1939) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקני, שבילה את רוב חייו בצרפת, בעיקר במושבת האומנות בז'ברני. הוא ידוע במיוחד בציור נושאים נשיים, בבית ובחוץ.
רקע וראשית חייו
בשנת 1858 היגרו סבו וסבתו של פרדריק קארל פריסקה, פרדריק פריסקה ואשתו, מפריצרבה (ליד ברנדנבורג, גרמניה) עם בניהם, כולל הרמן קארל. הם התיישבו בעיירה קטנה במרכז מישיגן. הרמן שירת בצבא האיחוד ואז חזר לאובוסו, שם הקים עסק לייצור לבנים. הוא התחתן עם אווה גרהאם ובשנת 1871 נולדה בתם אדית. בנם, פרדריק קארל, נולד באובוסו בשנת 1874.
אמו נפטרה בשנת 1880 כשפרדריק היה בן שש, ובשנת 1881 עברה המשפחה לפלורידה. הרמן הקים עסק נוסף לייצור לבנים בג'קסונוויל. ארבע השנים בפלורידה השאירו רושם חזק על פרידריך הצעיר. שנים מאוחר יותר, כאשר שקל את חזרתו לארצות הברית מאירופה, התרכז בפלורידה.
דודתו של פרדריק סיפרה כיצד, בניגוד לרוב הבנים, הוא התעניין באומנויות יותר מאשר בספורט. סבתו, ואלטה גולד גראהם, אהבה ציור ועודדה את פרדריק בעיסוקיו האמנותיים. הביקור ב־1893 בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו עוררה את רצונו להפוך לאמן.
השכלה
בשנת 1893 סיים פריסקה את בית הספר התיכון באובוסו, ואז החל את הכשרתו האמנותית במכון לאמנות בשיקגו, ולמד אצל פרדריק וורן פרר וג'ון ונדרפו. לאחר שעבר לניו יורק בשנת 1895, הוא חידש את לימודיו באמנות בליגת הסטודנטים לאמנות בשנת 1897.
הוא עבד כמאייר, מכר קריקטורות שצייר לניו יורק טיימס. בשנה שלאחר מכן הוא נסע לצרפת, שם הוא נשאר למשך שארית חייו, למעט ביקורים קצרים בארצות הברית ובמקומות אחרים. הוא המשיך את השכלתו, נרשם לאקדמיה ז'וליאן בפריז, למד אצל ז'אן-ג'וזף בנג'מין-קונסטנט וז'אן-פול לורנס, לימודיו הביאו אותו גם לאקדמיה כרמן ללמוד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. פריסקה ביקר בהולנד, בקיץ 1898. במהלך תקופה זו הוא רשם וצייר בצבעי מים, מאחר שתכנן להפוך אותם למומחיות שלו, אך איתגר אותו המדריך ויליאם מקונוני לעבוד בצבעי שמן.
חיים ועבודה
החל משנת 1899, קצת יותר משנה מאז הגעתו לפריז, הציג פריסקה בסלון של פריז.
השפעתו של ויסלר ניכרת בציוריו המוקדמים של פריסקה, עם גוונים קרובים. בעבודתו שלאחר 1900, לוח הצבעים שלו התפתח לכיוון של האימפרסיוניסטים, והפך קליל וצבעוני; עם זאת, הוא עדיין שמר על המנהגים החזקים של האמנות בארצות הברית. בקיץ 1905 הוא בילה לפחות חודש במושבה האמנות בז'יברני. באוקטובר אותה שנה התחתן עם שרה אן אובריאן אותה הכיר שבע שנים קודם לכן. פריסקה ואשתו שהו בכל קיץ בשנים 1906–1919 בז'יברני. הוא החזיק דירה וסטודיו בפריז במשך כל חייו, ושם שהה במהלך החורף. ביתם בז'יברני, היה בעבר המגורים של תאודור רובינסון, והיה סמוך לביתו של קלוד מונה. למרות הקרבה הגאוגרפית, פריסקה לא התיידד עם מונה, וגם מונט לא הייתה עליו השפעה אמנותית. הוא אמר בראיון, "אף אמן בבית הספר [האימפרסיוניסטי] לא השפיע עליי מלבד, אולי, רנואר."
ביתם בז'יברני והגן שהקימו סביבו היו לעיתים קרובות נושאים בציוריו. אשתו הייתה לעיתים קרובות מדגמנת בפניו. הוא גם החזיק סטודיו נוסף בקרבת נהר האפטה. רבים מציורי הערום שלו צוירו שם. אף שהוא היה ידוע כאימפרסיוניסט, חלק מיצירותיו, מדגימות את ההשפעה הפוסט-אימפרסיוניסטית של האמנים פול גוגן ופייר בונאר. המונח "אימפרסיוניזם דקורטיבי" נטבע על ידי מבקר אומנות כדי להתייחס לסגנונו של פריסקה. הוא שילב את הסגנון הדקורטיבי של תנועת הנאבי, עם תחומי עניין אימפרסיוניסטים קלאסיים באווירה ובאור שמש.
הוא התעניין בציור נושאים המוארים על ידי השמש. עם זאת, לעיתים קרובות הפרשנות שלו לאור שמש לא נראית טבעית. "האור אצלו כמעט ולא נראה כמו אור טבעי. למעשה הוא נראה מלאכותי לחלוטין ... תערובת מדהימה של צבעים חלביים בירוק המוקדם של הקיץ".
השפעתו האמנותית של פריסקה הורגשה מאוד בקרב האמריקנים בז'יברני, שרובם הגיעו גם מהמערב התיכון כמוהו והחלו גם הם בלימודי האמנות בשיקגו. בין אותם אמנים היו לואי ריטמן, קארל אנדרסון, לוטון פרקר וקארל בוהר. פריסקה העדיף את השהייה בצרפת על פני זו שבארצות הברית: "אני חופשי יותר ואין מגבלות פוריטניות השוררות באמריקה - כאן אני יכול לצבוע את העירום כרצוני." הוא מצא את העמדות האמריקאיות מתסכלות, אך לעיתים גם מקור לשעשוע. בביקורו הראשון בביתו באובוסו בשנת 1902, כתב פריסקה, "אני נהנה מאוד להדהים את אנשי הכנסייה הטובים עם ציורי העירום".
ילדתם היחידה הבת פרנסס, נולדה בשנת 1914. בשנת 1920 עברו פריסקה ומשפחתו לחווה בנורמנדי. אמנותו מהתקופה הזו התרכזה בעיקר בדמויות נשים בעירום. תוך כדי פיתוח סגנון מודרני יותר, הוא כלל תמונות היסטוריות ועכשוויים. הוא השתמש בלוח צבעים כהה יותר.
פריסקה ביסס לעצמו מוניטין מעולה במהלך הקריירה.
הוא נפטר בביתו בנורמנדי ב-24 באוגוסט 1939.
פרסים
הוא זכה בפרסים רבים במהלך הקריירה. בשנת 1904 קיבל מדליית כסף בסנט לואיס בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה והוענק לו גם מדליית זהב בתערוכת האמנות הבינלאומית במינכן. הוא זכה בפרס ויליאם א. קלארק בביאנלה של גלריית קורקורן לאמנות בשנת 1908, ובמדליית הזהב בתערוכה השנתית של האקדמיה בפנסילבניה באמנויות יפות משנת 1913. התערוכה הבינלאומית פנמה – פסיפיק, שהתקיימה בסן פרנסיסקו בשנת 1915.
Damage CTRL
Damage Control (לרוב מקוצר לשם: Damage CTRL; בתרגום לעברית: בקרת נזקים) היא קבוצת היאבקות מקצועית נשית המופיעה בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE במותג Raw. הקבוצה מונהגת על ידי ביילי ומורכבת גם כן מדקוטה קאי ואיאו סקיי, כאשר השלוש מגלמות את הדמויות הבלתי חביבות על הקהל (דמויות אלה נקראות בשפת ההיאבקות המקצועית בשם "היל").
היסטוריה
באירוע סאמרסלאם, שהתקיים ב-30 ביולי 2022, ביילי ביצעה את חזרתה לראשונה מאז יולי 2021, כשהציגה לצידה את דקוטה קאי (ששוחררה מהארגון בחודש אפריל) ואיאו סקיי (שם הבמה החדש של איאו שיראי) על מנת להתעמת עם ביאנקה בלאייר לאחר ההגנה המוצלחת של האחרונה על אליפות הנשים של Raw מול בקי לינץ'. ביילי, סקיי וקאי נסוגו לאחור בזמן שלינץ' ובלאייר המשיכו להביע הערכה אחת כלפי השנייה. בניגוד למה שקרה בפועל, במהלך ריאיון שהתקיים עם קאי, היא חשפה שהקבוצה הייתה אמורה לכלול אותה, קנדיס לאריי וטיגן נוקס תחת הנהגתה של ביילי.
באירוע Clash at the Castle, שהתקיים ב-3 בספטמבר, ביילי, קאי וסקיי, שעתה נודעו תחת שם קבוצה רשמי חדש: Damage CTRL, ניצחו את בלאייר, אלכסה בליס ואסקה בקרב שלוש נגד שלוש. ב-12 בספטמבר בפרק של התוכנית Raw, קאי וסקיי ניצחו את אלייה וראקל רודריגז וכתוצאה מכך זכו באליפות זוגות הנשים של ה-WWE. בלאייר אז פתחה ביריבות עם ביילי, כשחגורת אליפות הנשים הונחה על כף המאזניים בשני מקרים שונים: האחד באירוע חוקי אקסטרים, שהתקיים ב-8 באוקטובר תחת חוקי קרב סולם, והאחר, באירוע היהלום שבכתר, שהתקיים ב-5 בנובמבר תחת חוקי קרב מי שעומדת אחרונה; בשני המקרים, ביילי כשלה בניסיונה לזכות בתואר. חרף איבוד חגורות האליפות של קאי וסקיי לאלכסה בליס ואסקה ב-31 באוקטובר בפרק של התוכנית Raw לאחר תקופת כהונה של 49 ימים, הן זכו בהן בפעם השנייה חמישה ימים לאחר מכן באירוע היהלום שבכתר.
פיאצה נאבונה
פיאצה נאבונה (באיטלקית: Piazza Navona) היא כיכר מרכזית בלבו של האזור התיירותי של רומא. את הכיכר בנה כמונומנט ברניני, האדריכל הגדול של התקופה, עבור משפחת האפיפיור אינוקנטיוס העשירי. הכיכר נבנתה על הריסות האצטדיון של דומיטיאנוס מהמאה הראשונה. היא מיצירות אדריכלות הבארוק הבולטות בעיר.
צורת הכיכר אליפטית, כשל זירת מרוצי הסוסים שעל חורבותיה הוקמה. במרכז הכיכר נמצאת מזרקת ארבעת הנהרות, שגם אותה עיצב ברניני.
בכיכר שלוש מזרקות, אחת מהן היא מזרקת ארבעת הנהרות. מסביב לפיאצה חנויות רבות. בצידה השמאלי בתי קפה וכנסיות.
בכיכר הזאת שר מריו לנצה את שירו המפורסם "להתראות רומא" ("Arrivederci Roma") בסרט שבע הגבעות של רומא.
קרב רפיח
קרב רפיח היה קרב מכריע במלחמה הסורית הרביעית בין תלמי הרביעי ממצרים ואנטיוכוס השלישי (הגדול) מהאימפריה הסלאוקית. הקרב נערך ביום ה-22 ביוני 217 לפנה"ס, ליד העיר רפיח, ובעקבותיו זכו המצרים לשוב ולשלוט על קוילה-סוריה. קרב זה היה הקרב היחיד בהיסטוריה בה פילים אסייתים נלחמו בפילים אפריקאים.
רקע
בשנת 219 לפנה"ס, יצא אנטיוכוס השלישי למלחמה נוספת עם מצרים התלמיית. ההחלטה לפתוח במלחמה זו, המכונה המלחמה הסורית הרביעית, נתגבשה לאחר שבחצר אנטיוכוס נוצר הרושם כי תלמי עומד מאחורי, דודו של אנטיוכוס, אשר הכריז עצמו למלך על הטריטוריות של האימפריה הסלאוקית באסיה הקטנה (טורקיה של ימינו) ושאף להילחם באנטיוכוס על השליטה באימפריה.
במטרה למשוך זמן בו יוכלו המצרים לארגן צבא מתאים למאבק באנטיוכוס, הם החלו בדיוני סרק על הסכם בין הצדדים, תוך העמדת פנים כי בכוונתם להתפשר עם אנטיוכוס.
בקיץ 217 לפנה"ס, כאשר אנטיוכוס עוד עסוק בכיבושיו בארץ ישראל, נודע לו על צבאו של תלמי, המתעתד להילחם בו, והוא נזדרז לאסוף את צבאו והציבו מול צבאו של תלמי.
ההכנות לקרב
שני הצבאות נפגשו מעבר לרפיח, כאשר תלמי הוא זה שבחר, הלכה למעשה את שדה הקרב. בראש הצבא עמד תלמי הרביעי עצמו ביחד עם אשתו ואחותו ארסינואי השלישית.
צבאו של תלמי מנה כשבעים אלף לוחמים רגליים, מהם חמישים ושלושה אלף מצוידים בצורה כבדה ומאומנים להילחם במערך פלנקס. להם נוספו כששת אלפים פרשים ו-73 פילי מלחמה, מהסוג הצפון אפריקאי (שנכחד מאז). מולו עמד אנטיוכוס בראש צבא שמנה, לפי ההיסטוריון פוליביוס, ששים ושניים אלף רגלים, אשר מתוכם רק כשלושים אלף היו חיילים כבדים שלחמו במערך פלנקס. היתר היו לוחמים קלים יותר מרחבי הממלכה, שלחמו לפי שיטות הלחימה המקומיות שלהם. איתם רכבו כחמשת אלפים פרשים ו-102 פילים, מהסוג האסייתי, הגדול יותר. תלמי הוא זה שנטל את היוזמה בבחירת פריסת הלוחמים, ואשר הביא את אנטיוכוס לנהוג לפי תכתיביו. הוא פרש את חיל הרגלים שלו במרכז, ומשני צדיו, הציב את פרשיו, ואת פיליו מקדימה להם. בין הפרשים לרגלים הציב את חייליו הקלים יותר ואת קשתיו. אנטיוכוס פרש את צבאו בצורה דומה מולו, מה שהביא לכך שמרכזו היה חלש בהרבה מזה של תלמי.
מהלך הקרב
תלמי פתח את הקרב בכנפו השמאלית, החלשה יותר. אנטיוכוס הצליח באמצעות פיליו העדיפים לדחוק לאחור את הפילים של תלמי וליצור אי-סדר בכנפו השמאלית. התקפה מסיבית של אנטיוכוס בראש פרשיו, הצליחה לבודד את הכנף משאר צבאו של תלמי, ואנטיוכוס החל לרדוף אחרי הכוחות הנמלטים, תוך כדי שהוא מתרחק משדה הקרב האמיתי, קרב שטרם החל.
תלמי לעומתו, ידע לסגת מראש הכנף השמאלית שהייתה בשליטתו לאחר שנוכח בכישלון ההתקפה. הוא עבר לפקוד על כנפו הימנית והחזקה יותר של צבאו. פרשיו של תלמי איגפו את הפילים של אנטיוכוס, ויחד עם הרגלים של האגף הימני הצליחו להכריע את הכנף השמאלית של אנטיוכוס. בשלב זה נתייצב תלמי מאחורי מרכז צבאו, והצעיד את הפלנקס להתקפה. כאמור, היה הפלנקס של תלמי עדיף על זה של אנטיוכוס ובהדרגה החל זה האחרון לכרוע תחת לחץ ההתקפה. את נסיגתו חסמו הפרשים של האגף הימני של תלמי, ומספר ההרוגים לצבא אנטיוכוס היה רב.
רק כעת עמד אנטיוכוס בעצמו, שעוד רדף אחר האגף השמאלי של תלמי, על האירועים בקרב המתחולל, ומרגע שחזר אל זירת הקרב כבר היה מאוחר מדי. אנטיוכוס נאלץ לסגת עם שרידי צבאו, שהתרכזו ברפיח.
תוצאות הקרב
ניצחונו של תלמי היה מוחלט. אבדותיו הסתכמו בכ-1,500 חיילים רגליים, 700 פרשים ו-16 פילים. אנטיוכוס איבד כרבבה מחייליו הרגליים, 300 פרשים וחמישה פילים, ובנוסף להם עוד 4,000 נפלו שבויים.
ההיסטוריון פוליביוס רואה את חוסר ניסיונו של אנטיוכוס וגילו הצעיר כסיבה לכישלונו. בנוסף, חייב תלמי את ניצחונו במידה לא מבוטלת ליתרונו בקרב חיילי הפלנקס שלו אשר היו רבים יותר ומאומנים כראוי. קיימים גם דיווחים כי פיליו של אנטיוכוס נבהלו ונמלטו מהקרב.
המצרים ראו בניצחון כהצלחה חד פעמית, ולא כמנוף להמשך כיבושים על חשבונו של אנטיוכוס. בהסכם הפסקת האש שנחתמה בין הצדדים לאחר מכן, זכתה מצרים לשמור ולהחזיק בפרובינציה של סוריה. עם זאת, לאורך זמן יצאו המצרים מן הקרב כמפסידים: הניצחון הושג הודות לתרומתם של החיילים המצרים המקומיים שאומנו כראוי כהופליטים. בקרב אלו נתחזקו הרגשות הלאומיים וביטחונם העצמי והם העזו למרוד בשלטון בית תלמי.
הקטר הכחול שיכול
הקטר הכחול שיכול (באנגלית: The Little Engine That Could; בתרגום חופשי: הקטר הקטן שהצליח) הוא ספר ילדים אמריקאי פופולרי מאת ווטי פייפר שראה אור לראשונה בשנת 1910, ומאז הודפס במיליוני עותקים.
הספר יצא לאור לראשונה בעברית בתרגומה של לאה נאור בהוצאת כתר.
דמות הקטר בספר מבוססת על קטר מדגם C. P. Huntington.
תקציר העלילה
רכבת נדרשת לעבור הר גבוה במיוחד בדרך ליעד, על מנת להעביר צעצועים ומזון לילדים שגרים מעבר להר. הקטר של הרכבת מתקלקל, ובעקבות כן מבקשות הבובות שברכבת מקטרים גדולים ומואנשים שונים לבצע את המשימה, אך מסיבות שונות הם מסרבים לעשות כן. לבסוף מתבקש קטר קטן וכחול לבצע את המשימה והוא מסכים לעשות כן. הקטר הקטן מצליח לבסוף למשוך את כל הרכבת במעלה ההר תוך שהוא משנן את המוטו שלו, "אני יכול! אני יכול! אני יכול!". בשפת המקור, הקטר הקטן הוא למעשה קטרית, וכך גם הקטרית הגדולה שמתקלקלת.
עיבודים
הסיפור הפך לסיפור ילדים קלאסי, ובשנת 1991 עובד לסרט הנפשה באורך 30 דקות בשם "הקטר הקטן" שהופק בוויילס והופץ בקלטות וידאו. בסרט נקראה דמות הקטר טילי (בדיבוב העברי: רוני) והסיפור הורחב לסיפור גדול יותר על גילוי עצמי. סרט זה שודר בישראל בטלוויזיה החינוכית בדיבוב לעברית, לפני תרגום הספר.
בשנת 2011 עובד הסיפור לסרט הנפשה ממוחשבת בהפקת אולפני יוניברסל, בהשתתפות וופי גולדברג, ג'יימי לי קרטיס, אליסון סטונר וקורבין בליו. סרט זה לא דובב לעברית.
דובינה
דובינה (בבלארוסית: Дубіна; בפולנית: Dubinowo) הוא כפר קטן במחוז משנה ברסלב במחוז ויטבסק שבצפון בלארוס, 2.5 ק"מ מצפון-מערב לאגם שאראנץ . ראשית היישוב במקום במושבה יהודית חקלאית שהוקמה על אדמות מדינה בתקופת האימפריה הרוסית. יהודי המקום נרצחו או גורשו לגטו וידזה בעת מלחמת העולם השנייה והיישוב היהודי במקום חוסל.
היסטוריה
אחרי מלחמת העולם הראשונה התגוררו במקום כ-400 איש, מהם 362 יהודים. דובינובו סופחה עם מחוז וילנה כולו לשטח פולין העצמאית בסוף 1922. גבול לטביה שוכן מאז בסמיכות קרובה (כ-3 קילומטרים) לעיירה.
הארגונים יקופ"ו ואורט סייעו להתארגנות החקלאית של יהודי המקום בין מלחמות העולם, הקהילה התפתחה ולצד בית המדרש הגדול, קם בית מדרש חדש שני.
רבה האחרון של הקהילה היה רבי שמואל פייגין, שנספה בשואה יחד עם יהודי העיירה. רוב יהודי העיירה נרצחו או הוגלו לגטו וידזה בראשית 1942.
ויליאם שיפלי
ויליאם שיפלי (באנגלית: William Shipley; 1715 – 1803) היה אמן רישום אנגלי, רפורמטור חברתי וממציא, שהקים בשנת 1754 חברת לאמנויות בלונדון שהפכה ל"חברה המלכותית לאמנויות" (RSA).
אגודת האומנויות
מבית הספר של שיפלי הגיע הרעיון להקים את "האגודה לעידוד אומנויות, הייצור ומסחר". הוא פרסם את הצעותיו לחברה בשנת 1753, וקיווה שתהפוך את בריטניה למרכז להתקדמות אינטלקטואלית בתחומי האמנויות והמדעים. הארגון שהתגבש נפגש לראשונה בקובנט גרדן ב 22 במרץ 1754. המייסדים כללו את ויסקונט פולקסטון, לורד רומני (1712–1794), אייזק מדוקס, סטיבן האלס ותומאס בייקר. התוכנית של שיפלי פורסמה בשנת 1755 בפוליו.
ההיסטוריון פייר-ניקולאס שאנטרו (אנ' )(1741-1808) אמר כי הוא מתפלא "כי מוסד כזה הוקם, לא על ידי מי שהחזיק במושכות השלטון, אלא על ידי ויליאם שיפלי," החברה העניקה פרמיות תמורת תגליות והמצאות: "ידיעות על כך הופיעו בהודעה בעיתונים היומיים". הם הציעו פרמיות לגילוי פיגמנט לצבע אדום, וקובלט - לצבע כחול. אלה היו נושאים מרכזיים בתעשייה החשובה ביותר של בריטניה, כלומר בטקסטיל. החברה רצתה לשפר את התעשייה החשובה ביותר יצור הטקסטיל, כדי שיוכלו לצבוע את הבדים בברטניה ולא לשלוח אותם לצביעה בארצות אחרות.
האגודה גם הייתה עסוקה בניסיון לפתור את הבעיה של מציאת מספיק עץ מקומי לבניית אוניות. זה היה עניין של ההגנה הלאומית של בריטניה. ללא עץ, הצי המלכותי לא יכול היה לבנות אוניות. האגודהפעלה למטרה זו על ידי נתינת מענקים לגידול עצים, כמו אלונים, ערמונים, ואשוחיות. פעם הם הציעו מענקים לכל מי שהצליח לפתח תוכנית להובלת פרות עץ הלחם מהודו המערבית. שיפלי גייס את הכסף באמצעות מנויים. הוא עודד אנשים להכין מפות חדשות ומדויקות יותר על ידי הענקת מענקים מיוחדים לעידוד המחקר. תרומתו של שיפלי הן לכלכלת אנגליה והן לביטחונה באמצעות האגודה היו משמעותיים.
שנים מאוחרות
שיפלי נבחר ל"חבר תמידי" בחברה בפברואר 1755, והוגשה לו מדליית זהב על ידי החברה בשנת 1758. אך סביר להניח שהוא התעניין פחות בחברה ככל שפעילותה נעשתה בהדרגה טכנית ותעשייתית יותר. בכל אופן, הוא התפטר מתפקידו בחברה בשנת 1760.