cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איוואן מאסון
קריירת מועדונים
ב-31 בינואר 2020 חתם מאסון בקבוצת סנט אטיין מליגת העל הצרפתית. ב-9 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 למונפלייה במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת 2019/2020.
ב-8 בדצמבר 2022 הושאל מאסון לפריז מליגת המשנה הצרפתית עד לתום עונת. הוא ערך 18 הופעות ליגה במהלך תקופתו במועדון.
ב-2 ביולי 2023 חתם במכבי תל אביב.
טקס פרסי אוסקר ה-59
טקס פרסי אוסקר ה-59 (באנגלית: 59th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1986 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-30 במרץ 1987. הנחו את הטקס השחקנים צ'בי צ'ייס, גולדי הון ופול הוגאן.
סרט המלחמה "פלאטון" היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בארבעה, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר (אוליבר סטון).
במהלך הטקס הוענקו פרס אוסקר לשם כבוד לשחקן ראלף בלאמי, ופרס לזכר לבמאי ולמפיק סטיבן ספילברג. שחקנית הסרט "ילדים חורגים לאלוהים", מרלי מטלין, הייתה החירשת הראשונה שזוכה בפרס אוסקר, וכן הזוכה הצעירה ביותר בפרס לשחקנית הטובה ביותר בהיותה בת 21.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
ג'ף גרלין
ג'פרי טוד "ג'ף" גרלין (באנגלית: Jeffrey Todd "Jeff" Garlin; נולד ב-5 ביוני 1962) הוא שחקן, מדבב, מפיק, במאי קולנוע וקומיקאי יהודי-אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל תפקידו בסיטקום "תרגיע" מבית HBO, אשר בזכותה הועמד לפרס אמי 7 פעמים כמפיק בפועל.
ביוגרפיה
למד בברווארד קולג' שבפורט לודרדייל, ולאחר מכן קולנוע באוניברסיטת מיאמי אך לא סיים. החל להופיע כסטנדאפיסט שם.
קריירה
ב-1984, בגיל 22 חזר גרלין לשיקגו והתחיל לעבוד כקומיקאי. הוא עבד כמוכר כרטיסים עם סטיבן קולבר. בסוף שנות ה-80 היה שותפו לדירה של קונאן או'בריאן.
ב-1997 שיחק בפרק אחד בסדרת האנימציה "ד"ר כץ, מטפל מקצועי" בערוץ קומדי סנטרל.
בשנים 1997–1999 שיחק בסדרה הקומית "משתגעים מאהבה" בתור מארווין.
משנת 2000 משחק בתפקיד ראשי בקומדיית המצבים של רשת HBO "תרגיע", בתפקיד ג'ף גרין.
בשנים 2001-2003 שיחק בשני פרקים בסיטקום "כולם אוהבים את ריימונד" של רשת CBS.
ב-2003 כיכב בסרט הקומדיה "אבא בא לגן" לצד אדי מרפי. ב-2004 שיחק בסרט הנעורים "מסיבת פיג'מות" לצד ג'יין לינץ'.
בשנת 2006 כיכב בסרט הקומי "מישהו לאכול איתו גבינה" לצד שרה סילברמן, ואותו גם כתב וביים.
ב-2008 דיבב את הקברניט בסרט האנימציה "וול-E" מבית דיסני.
החל מ-2013 שיחק גרלין בקומדיית המצבים "הגולדברגים" של רשת ABC, בתור אב המשפחה, מארי. הוא פרש מהסדרה ב-15 בדצמבר 2021, עקב פתיחת חקירה הנוגעת להאשמות בדבר הטרדות מילוליות ורגשיות מצידו בסביבת העבודה. את מקומו של גרלין ביום הצילומים האחרון של העונה התשיעית מילא כפיל.
באותה שנה ביים את הסרט הקולנועי הראשון שלו "להתמודד עם אידיוטים" בו גם שיחק בתפקיד הראשי וכתב את התסריט.
ב-2014 שיחק בקומדיה "התבגרות מאוחרת" בכיכובן של קירה נייטלי וקלואי גרייס מורץ.
בשנת 2017 כיכב בסרט "האנדסום: סרט מסתורין של נטפליקס" בתפקיד ג'יני האנדסום, והשתתף בסרט הדוקו-דרמה "להיות בונד", על חייו של השחקן ג'ורג' לייזנבי והדמות שגילם ג'יימס בונד.
בשנת 2018 העניק את קולו להקלטת ספר הילדים "יום בחייו של מרלון באנדו". בשנת 2019 שב לדובב את באטרקאפ בסרט "צעצוע של סיפור 4" ובסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
בשנת 2022 שיחק את ג'רמי שיל בסרט האימה "סטודיו 666" בתפקיד מנהל להקת הפו פייטרס.
חיים אישיים
ב-1994 נישא למרלה בת' כהאן. לזוג שני בנים. הם מתגוררים בלוס אנג'לס ושיקגו לסירוגין.
הוא נוהג לתרגל מדיטציה טרנסצנדנטלית, בין השאר כדי להתגבר על הפרעת הקשב וריכוז.
הוא אוהד את קבוצת הבייסבול שיקגו קאבס.
לוח השנה הלאומי של הודו
לוח השנה הלאומי של הודו הוא לוח שנה שִימְשי שאימצה ממשלת הודו בראשות ג'ווהרלל נהרו בשנת 1957 כלוח השנה האזרחי של הודו. הלוח הוא בן 12 חודשים של 30 או 31 ימים, והיא מתחילה ביום בראשון של חודש צ'יטרה (चैत्र) שחל ביום השוויון האביבי (בדרך כלל ב-22 במרץ). התאריכים בלוח הלאומי של הודו חופפים לתאריכים המקבילים בלוח הגרגוריאני עד כדי הבדל של יום אחד. הלוח משמש בפרסומים רשמיים של ממשל הודו וקביעת "חגים" אזרחיים כגון השנה החדשה, יום גנדי ויום הרפובליקה. הלוח הוצע על ידי ועדת רפורמה בראשות האסטרופיזיקאי מגהנאד סאהה (Meghnad Saha), וניכנס לתוקף ב-22 במרץ 1957. מניין השנים בלוח מבוסס של "מניין שאקה" ולכן הלוח מכונה לוח שאקה כשמו של אחד מהלוחות ההינדים המסורתיים המרכזיים, שגם משתמש באותו מניין שנים ולכן נקרא בשם דומה. לעיתים הדבר יוצר בלבול.
מבנה הלוח
כאמור, מניין השנים הוא על פי מניין שאקה (שאקה סאמוואט) המסורתי כך ששנת 1957 בה אומץ "לוח השנה הלאומי" הייתה שנת 1879 למניין זה. ככלל, כדי לחשב את השנה על פי לוח השנה הלאומי של הודו יש להפחית 78 מהשנה הגריגוריאנית. כאמור הלוח הוא בין 12 חודשים. החודש הראשון יכול להיות מעובר או חסר, חמשת החודשים אחריו הם בני 31 ימים וששת החודשים האחרונים בשנה הם בני 30 יום. חודש צ'איטרה מעובר כל 4 שנים בדרך כלל, בהתאמה עם עיבורו של חודש פברואר בלוח הגרגוריאני. שמות רוב החודשים נלקחו מלוח שאקה המסורתי עם כמה שינויי איות.
המלצות הוועדה והתקבלות הלוח
עם הקמת הודו היו במדינה כ-30 לוחות שנה שונים. בשנת 1952 הקימה ממשלת הודו ועדת רפורמה שמטרתה הוגדרה "לבחון את כל לוחות השנה הנמצאים בשימוש ולאחר מחקר מדעי של הנושא להציע לוח שנה מדויק ומאוחד לכל הודו". בשנת 1955 הגישה הוועדה את המלצותיה ללוח אזרחי שמשי שמניין השנים שלו ימשיך את מניין שאקה המסורתי. כמו כן הציעה הוועדה להחיל את הלוח משנת 1956 כך ש-21 במרץ 1956 יהיה היום הראשון (1 בחודש צ'איטרה) של שנת שאקה 1878 ואת החודש האחרון (פאלגונה) של שנת שאקה 1877 להאריך ב-6 או 7 ימים. ממשלת הודו קיבלה את המלצות הוועדה בשנת 1955 אבל הלוח ניכנס לתוקף רק ב-22 במרץ 1957.
עם כניסת הלוח לתוקף ממשלת הודו יצאה במסע הסברה כדי ליצור מודעות ללוח. בפועל נראה שעם השנים המודעות לשימוש בלוח ירדה וחלקים גדולים בציבור ההודי לא מודעים לקיומו ואף קורה שגורמים רשמיים מתעלמים ממנו. לעיתים קרובות תאריכם אזרחיים מצוינים על פי הלוח הגרגוריאני.
סרגל FLACC
סרגל FLACC (ראשי תיבות של Face, Legs, Activity, Cry, Consolability scale) הוא סרגל כאב, המשמש להערכת כאב לילדים בגילאי חודשיים עד 7 שנים או אנשים שאינם מסוגלים להביע את כאבם בצורה מילולית. הסרגל נקבע בטווח של 0–10 כאשר 0 אינו מייצג כאבים. הסרגל כולל חמישה קריטריונים, אשר לכל אחד מהם ניתן ציון של 0, 1 או 2. הציון מחושב במספר דרגות כאב: 0 - אין כאב, 3-1 - כאב קל, 7-4 - כאב בינוני, 10-8 - כאב חזק.
נמצא כי סרגל ה-FLACC מדויק לשימוש עם מבוגרים ביחידות לטיפול נמרץ (ICU) שאינם מסוגלים לדבר בגלל ההנשמה. סרגל FLACC מספק הערכה זהה לסרגל Checklist of Nonverbal Pain Indicators (CNPI) המשמש בטיפול נמרץ.
נקודת המסתורין
נקודת המסתורין (אנגלית: The Mystery Spot) הוא אתר תיירות הסמוך לעיירה סנטה-קרוז שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. מפעיליה של בקתה באתר טוענים כי מתרחשות בה לכאורה תופעות הסותרות את חוקי הפיזיקה המקובלים באשר להשפעת כוח הכבידה של כדור-הארץ. לטענתם הדבר גורם לכך שהמבקרים במקום נראים נוטים בזווית לא טבעית כלפי מישור הקרקע, כדור מתגלגל במעלה קרש ועוד מספר תופעות דומות.
כללי
בשנת 1939 רכש ג'ורג' פרת'ר שטח אדמה הנמצא במרחק של כ-5 ק"מ צפונית לעיירה סנטה-קרוז שבמדינת קליפורניה, כדי להקים בו את ביתו. לטענתו של פרת'ר, המודדים שסיירו במקום לקראת בניית הבית, הבחינו בהפרעות למצפן שבידם. מאוחר יותר אף הסתבר, לטענתו, שהבקתה שנבנתה סטתה מספר מטרים ממקומה המקורי.
מאחר שלכאורה התגלתה בבקתה נטייה לא טבעית של עצמים ביחס למישור הקרקע (משיכה של שלוש עד חמש מעלות לכיוון דרום-מערב), הפך פרת'ר את הבקתה בשנת 1941 לאתר מסחרי בשם "The Mystery Spot" - "נקודת המסתורין", והמבקרים בו מוזמנים להתנסות בחוויה שונה ומיוחדת בתחושתם באשר למיקומם במרחב.
יחסי קרואטיה–רומניה
יחסי קרואטיה–רומניה הם יחסי החוץ בין קרואטיה לרומניה. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו. שתי המדינות כוננו יחסים ב-29 באוגוסט 1992.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, קרואטיה ורומניה, כמו גם סלובקיה, יצרו ברית נגד התפשטות הונגריה. בנוסף, במהלך המלחמה פעלו כוחות סלובקיים וכוחות אוויר וים קרואטיים בידידות מאדמת רומניה. הסכם דומה, ההסכמה הקטנה בין שתי מלחמות העולם, נחתם בעבר בין רומניה, יוגוסלביה (שכללה את רוב קרואטיה של ימינו) וצ'כוסלובקיה.
נקודת המסתורין
כללי
בבקתה מספר אלמנטים, ובהם: מדרגות שהעומד עליהן נראה נוטה לכיוון הקרקע בעוד שהוא עצמו מרגיש כעומד באופן רגיל, קרש הגורם לכאורה לכדור להתגלגל מלמטה למעלה, קרש מפולס שחציו נמצא בתחום שטח הסטייה וחציו לא, והמבקר שעומד על קצה הקרש שבתחום הסטייה נראה גבוה בכ-15 ס"מ מהעומד בצידו האחר של הקרש.
יחסי קרואטיה–רומניה
היסטוריה
בשנת 2019, במהלך פגישה בין שרת החוץ הקרואטית מריה פיצ'ינוביץ' בוריץ' לבין מקבילה הרומני תאודור מלקאנו, הם אמרו כי "היחסים בין קרואטיה לרומניה משתפרים". שניהם דיווחו כי הם מרוצים מהטיפול במיעוטים שלהם. הם אמרו כי קרואטיה ורומניה "חולקות יעדים דומים", כמו כניסה לאזור שנגן וגוש האירו. קרואטיה ורומניה חתמו על 47 אמנות והסכמים, מתוכם 38 בתוקף.
נקודת המסתורין
כללי
סביבת הבקתה אף היא אינה רגילה, שכן העצים שמסביבה גדלו כך שחלקם התחתון פונה לכיוון הבקתה ורק חלקם העליון "התיישר" והמשיך לצמוח בניצב לאדמה.
יחסי קרואטיה–רומניה
מיעוט אתני
ברומניה, באזור באנאט, קיימת אוכלוסייה של קרואטים. הם מהווים את אחד המיעוטים הקטנים ביותר במדינה, 6,807 איש על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2002. למעלה מ-5,500 קרשובאנים חיים בקומונות קרשובה ולופאק שבמחוז קרש-סוורין, שם הם מייצגים כ-90% מהאוכלוסייה. קומונות אלו מורכבות משבעה כפרים, Carașova עצמה, Nermed, Clocotici, Iabalcea, Rafnic, Lupac עצמה ו- Vodnic. כאן, השפה הקרואטית אינה משמשת רק בקרב המשפחה, אלא בסביבה היומיומית, ומשמשת במוסדות ציבוריים לצד רומנית. למעשה, רומנית מלמדת ילדים בכניסה לגן ילדים, לא קודם לכן. שאר הקרואטים מחוץ לכפרים הללו מתגוררים בעיקר בכפרים Cenei, Checea ו-Recaş, גם הם באזור הבאנאט. ידוע שהקרואטים הרומנים היגרו לבאנאט לפני מאות שנים, אך לא ידוע מתי בדיוק עשתה הקהילה הגדולה שבהם (זו של קרשובה ולופאק).
נקודת המסתורין
הסבר לתופעה
התופעה היא אשליה אופטית המוכרת ממקומות רבים בעולם, כולל בישראל במקום הנקרא הכביש המכושף. האשליה נוצרת מכך שהסביבה מוטה, באופן טבעי ואולי גם מכוון, בצורה לא רגילה לצופה האנושי, והמוח מפרש את יחסי הגבהים בצורה לא נכונה. מפעילי האתר מספרים לתיירים על מספר תאוריות חלופיות, הנעות בין נוכחות של גז מטשטש ועד להשפעה של חוצנים.
יחסי קרואטיה–רומניה
מיעוט אתני
האיסטרו-רומנים של קרואטיה מתגוררים בשמונה כפרים באיסטריה, בהם הם אינם מהווים את הרוב. בכפרים אלה חיים כ-120 איסטרו רומנים. 450 נוספים גרים בערים ובעיירות בקרואטיה וכ-500 בחו"ל, שניהם תוצאה של הגירה. השפה האיסטרו-רומנית אינה משמשת בתקשורת, בדת ובתחומים אחרים, מה שגורם למיעוט דוברי השפה. שינוי השפה מתקדם, יותר בכפרים מסוימים מאשר בכפרים אחרים. רומניה לוקחת רשמית אחריות על קבוצה אתנית זו וטוענת כי הם "רומנים בחו"ל" וכי הם חלק מהקהל התרבותי והלשוני הרומני. ב-8 בנובמבר 2016 שופץ ונפתח מחדש בית הספר של הכפר שושניצה. פרויקט זה עלה 451,600 קונות (סביב 61,100 אירו). רומניה ייסדה חלק ממנה, והעניקה 100,000 קונות (כ-13,550 אירו). ביום זה השתתפו בהשבעה השגריר הרומני בקרואטיה קונסטנטין מיכאיל גריגוריה וקודמו, קוסמין דינסקו, וכן הרשויות האזוריות של מחוז איסטריה. האיסטרו-רומנים כנראה היגרו מטרנסילבניה לאיסטריה ודלמטיה. הקהילות שלהם נמצאות בסכנה מתמיד, והן עלולות להיעלם בעשורים הבאים.
ויקטוריה אלונסו
ויקטוריה אלונסו (באנגלית: Victoria Alonso; נולדה ב-22 בדצמבר 1965) היא מפיקת קולנוע ארגנטינאית.
ביוגרפיה
אלונסו נולדה בעיר לה פלאטה שבמחוז בואנוס איירס בארגנטינה. כשהייתה בת 19 עברה לעיר סיאטל כדי להיות שחקנית. היא עברה ללוס אנג'לס והחלה לעבוד בתעשיית האפקטים החזותיים ועבדה על סרטים כמו "סיפורי דגים" שיצא בשנת 2003 והיה מועמד לפרס באפט"א לאפקטים החזותיים הטובים ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-57.
בשנת 2005 אלונסו הצטרפה לאולפני מארוול כסגנית-נשיא חטיבת האפקטים החזותיים ופוסט-פרודקשן, ועבדה כמפיקה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול, "איירון מן", "איירון מן 2", "תור" ו"קפטן אמריקה" והייתה מפיקה בפועל בכל פרויקט של אולפני מארוול החל מהסרט "הנוקמים".
בשנת 2015 היא קודמה לתפקיד סגנית-נשיא של חטיבת ההפקה של האולפנים.
בשנת 2021 קודמה אלונסו לתפקיד נשיאת חטיבת הפושט פרודוקשן, VFX, אנימציה ומוצרים פיזיים באולפני מארוול.
תיאודור הויס
תולדות חייו
נולד בעיירה ברקנהיים שליד היילברון בוירטמברג. למד כלכלה, מדע המדינה ותולדות האמנות באוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת הומבולדט בברלין. ב-1905 קיבל תואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת מינכן. ב-1908 נשא לאשה את אלי הויס-קנאפ, כלכלנית ומדינאית אף היא. הכומר שהשיא אותם היה ידיד משפחתה, אלברט שווייצר (זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1952), נולד להם בן יחיד בשם ארנסט לודוויג הויס.
ויקטוריה אלונסו
ביוגרפיה
בשנת 2023 אלונסו עזבה את אולפני מארוול.
תיאודור הויס
תולדות חייו
לאחר סיום לימודיו עבד כעיתונאי כלכלי בעיתונות הליברלית. בעיתונים Die Hilfe (1905-1912) ו-Neckarzeitung (1912-1918). ב-1910 הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית, שהתמזגה לאחר מלחמת העולם הראשונה עם הפלג השמאלי של המפלגה הליברלית הלאומית ויצרה את המפלגה הדמוקרטית הגרמנית. בשנים 1923–1926 ערך את המגזין Die Deutsche Nation ("האומה הגרמנית"), בשנים 1924–1928 ו-1930–1933 היה חבר הרייכסטאג. לאחר כניסתו לתוקף של חוק ההסמכה, שהעניק לממשלה סמכות לחוקק חוקים ללא אישור הרייכסטאג (שהויס הצביע בעדו מחוסר-ברירה), פוטר הויס מחברותו ברייכסטאג ביולי 1933 בצו שהוציא שר הפנים הנאצי וילהלם פריק, בעת שבוטלו כל המפלגות פרט למפלגה הנאצית.
ויקטוריה אלונסו
ביוגרפיה
אלונסו היא לסבית מוצהרת ונשואה לשחקנית האוסטרלית אימלדה קורקורן. להן בת אחת.
תיאודור הויס
תולדות חייו
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, מינו אותו כוחות הכיבוש של ארצות הברית לשר החינוך של מדינת באדן-וירטמברג. בין השנים 1946–1949 היה חבר הלנדטאג (Landtag; הפרלמנט המדינתי) של באדן-וירטמברג. כן לימד היסטוריה במכון הטכנולוגי של שטוטגרט. הויס ניסה (יחד עם וילהלם קילץ, שר הפנים לשעבר של רפובליקת ויימאר) להקים מפלגה ליברלית כלל-גרמנית, שתאחד פלגים ליברליים-ימניים וליברלים-שמאליים בכל אזורי הכיבוש של גרמניה. לאחר שנכשל בכך נבחר בדצמבר 1948 ליו"ר המפלגה הדמוקרטית החופשית באזורי הכיבוש של ארצות הברית וחבר המועצה הפרלמנטרית (Parlamentarischer Rat) בבון. בתפקידו זה היה בין ראשי המגבשים של חוקת גרמניה. הויס כיהן כחבר הבונדסטאג הראשון החל ממאי 1949; הוא ויתר על המנדט שלו סמוך לאחר מכן, כאשר נבחר לנשיא בספטמבר 1949, במושב משותף מיוחד של שני בתי הנבחרים (Bundesversammlung) בסיבוב בחירות שני, מול נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה קורט שומאכר.
תקופת נשיאותו
ב-29 באפריל 1952 אישר הויס את בקשתו של אדנאואר להכריז על הבית השלישי של השיר Das Lied der Deutschen כהמנונה הרשמי של גרמניה המערבית, בעצה אחת עם האופוזיציה בראשותו של קורט שומכר (רשמית, כיוון שבשני הבתים הראשונים מוזכרים תווים גאוגרפיים של גבולות גרמניה שאינם תואמים את גבולותיה של מערב גרמניה, למעשה, כיוון ששני בתים אלה מעוררים רגשות לאומניים מסוכנים).
בשנת 1952 נפטרה אשתו ובשנת 1954 נבחר מחדש לנשיא לכהונה שנייה בתמימות דעים. את ביקורו הדיפלומטי הרשמי הראשון כנשיא ערך רק ב-1956, עת הוזמן על ידי פאולוס, מלך יוון. בהמשך ערך ביקורים גם בטורקיה, איטליה, ארצות הברית ובריטניה. ביקורים אלה הוכיחו לעולם את קבלתה המחודשת של גרמניה למשפחת העמים. בשנת 1955 הביע התנגדות להקמתו מחדש של הצבא (הבונדסוור), אך לא היה יכול למנוע זאת. חייליו וקציניו הראשונים של הצבא הושבעו על ידו.
לאחר שסירב להצעה לכהונה שלישית, פינה את תפקידו בסוף תקופת הכהונה השנייה, ב-12 בספטמבר 1959 לטובת היינריך ליבקה, איש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
יחסו לשואה ולישראל וביקורו
הויס הבין שחלק בלתי נפרד מהשיקום של גרמניה וקבלתה מחדש לקהילה הבינלאומית תלוי ביכולתה להתעמת עם עברה הנאצי. פליקס שנער, השגריר הראשון של ישראל בגרמניה, כתב בזיכרונותיו כי הויס "הביע את רעיון החרפה הבלתי ניחמת של גרמניה בטבעת המושג 'בושה קולקטיבית' של העם הגרמני על מה שקרה". הויס טבע את המושג 'בושה קולקטיבית' כחלופה ל'אשמה קולקטיבית' שהופנתה כלפיה ביקורת נרחבת מחוגים לאומיים. בהקדשת המצבה לזכר קורבנות מחנה הריכוז ברגן-בלזן ב-1952, אמר הויס: "אסור לגרמנים לשכוח את מה שנעשה בשנים המבישות הללו. […] אף אחד, ממש אף אחד, לא יפטור אותנו מהבושה הזו".
יחסו של הויס לימי הרייך השלישי הקנה לו את אמונתם של אנשים רבים, כולל בישראל, וסייע להקל על הפשרת היחסים עם גרמניה, שההד לפשעיה נגד האנושות טרם שכך. אישיותו של הויס סייעה אפוא להכרה בגרמניה ה"אחרת". ב-5 במאי 1960, לאחר פרישתו, הגיע לביקור בישראל שנשמר מסווג לחלוטין טרם יצא לפועל.
הויס התקבל בחום רב על ידי האליטה האקדמית הישראלית, שרבים מחבריה היו ילידי גרמניה. הויס, שעיקר מעייניו האישיים נגעו לכתיבה ולתרבות, העריך שהתקרבות מחודשת בין העם היהודי והעם הגרמני לא תיווצר רק דרך חוזים כספיים וטקסים דיפלומטיים. אבני היסוד של היחסים בין ישראל לגרמניה, הוא האמין, יהיו חילופי דעות פתוחים וכנים בין אינטלקטואלים, אמנים ופילוסופים משני הצדדים. ביקורו בירושלים היה אפוא אחד משיאי סדרת מפגשים משמעותיים וביקורי גומלין, שבהם הוחלפו רעיונות בתחומי השכל והתרבות, ושלא נועדו בעבור מטרות דיפלומטיות.
מרטין בובר, גרשם שלום, עקיבא ארנסט סימון ושמואל הוגו ברגמן היו המארחים הרשמיים של האוס באוניברסיטה העברית, והם נשאו נאומי קבלת פנים בכנס שהתקיים לכבודו בקמפוס גבעת רם, בו דיבר הויס על עיצוב הדמוקרטיה. למחרת בבוקר דיווח העיתון היומי מעריב כי "יש 750 מקומות באודיטוריום וייס באוניברסיטה העברית. יותר מ-1,000 איש השתתפו בכנס, ורבים נשארו בחוץ." הביקור באוניברסיטה העברית הסב עונג רב להויס, ככל הנראה מכיוון שהיה זה האירוע היחיד במהלך סיורו הארוך בישראל בו לא הוזכרה השואה במפורש ולא הוצגו בפניו שאלות בנושא. בתקופה שבה אזרחי ישראל המתינו לתחילת משפטו של אדולף אייכמן, שבועות ספורים לאחר שנודע לציבור, נושא פשעי השואה היה עניין רגיש ונדון רבות. אי אפשר להכחיש שבמהלך הביקור ההיסטורי הזה, רבים בקרב האוכלוסייה הישראלית ביקרו בחריפות את קבלת הפנים החמה שקיבל נציג העם הגרמני.
הויס, שדווח כי הוא נושא עמו בכל עת פנקס קטן בו שירבט רשמים, פרסם זמן קצר לאחר ביקורו בישראל ספר ובו הצהרות שנשא בישראל ודברים שנאמרו לכבודו האוניברסיטה העברית. באוגוסט 1960, חודשיים בלבד לאחר שובו לגרמניה, הוא שלח למרטין בובר עותק של הספר עם הקדשה חמה. במהלך ביקורו בירושלים עשה הויס מחווה אישית לבובר וביקר אותו בביתו ברחוב חובבי ציון.
פרסים והוקרה
כן על שמו קתדרה בניו סקול ומאז שנת 1964 מוענק פרס על שמו עבור נטייה דמוקרטית למופת. דיוקנו הופיע על מטבעות 2 מארק עד החלת האירו. מטוס השרד של ראשי השלטון בגרמניה נושא את שמו. כן קרויים על שמו רחובות וכיכרות בערי גרמניה.
מעונו בעת שכיהן כנשיא פתוח כיום לציבור (Theodor-Heuss-Haus).
אנפנמן
אנפנמן (ביפנית: アンパンマン, באנגלית: Anpanman) הייתה סדרת מאנגה ואנימציה יפנית אשר נוצרה במקור כסדרת מאנגה על ידי טאקאשי יאנאסה משנת 1973 ועד מותו בשנת 2013. משנת 1988 ועד היום משודרת בטלוויזיה היפנית גרסת אנימה שמתבססת על עלילת סדרת המאנגה, אשר היא אחת מסדרות האנימה הפופולריות ביותר בקרב ילדים צעירים ביפן. הסדרה עוקבת אחר עלילותיו של אנפנמן, סופר גיבור עם ראש אנפן (מאפה מתוק יפני אשר לרוב ממולא בריבה), אשר מגן על העולם מפני חיידק אנתרופומורפי רשע בשם באיקינמן.
לזיכיון יש קו מוצרים עצום. הדמויות של הסדרה מופיעות כמעט על כל מוצר לילדים ביפנים, כולל מבגדים, משחקים אלקטרוניים, צעצועים, ואפילו מוצרי מזון. ב-26 בספטמבר 2006 מכרו הספרים בסדרה מעל ל-50,000 עותקים ביפן.
במזרח התיכון שודרה הסדרה במספר מדינות בעולם הערבי בדיבוב לערבית תחת השם "אל-ראפף אל-אג'יב" (בתרגום חופשי לעברית "הלחמנייה המדהימה").
יחסי אירלנד–הממלכה המאוחדת
יחסי אירלנד–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדיפלומטיים המלאים, ההיסטוריים והטעונים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. מלבד האומה של אנגליה והרפובליקה של אירלנד לוקחות חלק חשוב ביחסים גם ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד, יחד עם שלושת שטחי החסות הבריטיים ג'רזי, גרנזי והאי מאן.
כל הישויות הללו היו קשורות פוליטית החל מהמאה השבע עשרה, כשבשיא הקשר הקמת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בשנת 1801. שפל הקשר קרה כאשר חמש שישיות מהאי החליטו לפרוש מהאיחוד בשנת 1921 כשהן יוצרות את מדינת אירלנד החופשית. היחסים בין המדינות העצמאיות הושפעו מאוד מההיסטוריה המשותפת בין השתיים, מתהליך יצירת אירלנד החופשית ומממשל צפון אירלנד. בנוסף, הסחר הנפוץ בין השתיים, המיקום הגאוגרפי הקרוב ואף כמעט חופף, השפה המשותפת, התרבות הקרובה, הקשרים התרבותיים והבין-אישיים הקרובים והעובדה ששתי המדינות היו איים ב, משפיעה מאוד על ההתפתחויות ביחסים בין שתי המדינות.
מוזיאון שפיירא
מוזיאון SchPIRA הוא מוזיאון של הקהילה היהודית בעיר שפייר שבריינלנד-פפאלץ, גרמניה.
יחסי אירלנד–הממלכה המאוחדת
במאה העשרים ואחת, זוכים אזרחי הממלכה המאוחדת ואירלנד לזכויות כמעט שוות בשתי המדינות ואין ביקורת גבולות בין שתי המדינות ושטחי התלות הבריטיים. הוועידה הבין ממשלתית הבריטית–אירית משמשת כפורום רשמי לשיתוף פעולה בין ממשלת אירלנד לממשלת הממלכה המאוחדת בנושאים בעלי אינטרס הדדי בכלל, ובנוגע לצפון אירלנד בפרט. שני גופים נוספים, המועצה הבריטית–אירית והאסיפה הפרלמנטרית הבריטית–אירית, מהווים פורום לדיון משותף בין ממשלות המדינות והפרלמנטים שלהן בהתאמה.
מוזיאון שפיירא
היסטוריה
המוזיאון נפתח בנובמבר 2010, 72 שנה לאחר ליל הבדולח, שבמהלכו נהרס גם בית הכנסת בשפייר. המוזיאון מהווה השלמה לגטו הסמוך, שבו ניתן לצפות בשלושת המוסדות החשובים ביותר של הקהילה היהודית: בית הכנסת, בית קברות יהודי ומקווה.
יחסי אירלנד–הממלכה המאוחדת
שתי המדינות היו חברות באיחוד האירופי החל מ-1973, ללא שטחי התלות הבריטיים, עד לפרישת הממלכה המאוחדת ב-2020. תושבי הממלכה המאוחדת החליטו על הפרישה מהאיחוד במשאל עם ביוני 2016, במהלך המכונה "ברקזיט". עם זאת, רוב תושבי צפון אירלנד בחרו במשאל דווקא בהישארות באיחוד.
מוזיאון שפיירא
תצוגה
המוזיאון מציג תערוכות ארכאולוגיות מחיי קהילת יהודי שפייר בימי הביניים. המוזיאון משתרע על 80 מטר רבוע, ונמצא בו שבר קשת עגול מהמאה ה-12, מאה מצבות מהמאה ה-14 שנלקחו מבית הקברות לפני שהוסב לתחנת רכבת וחלון קשת כפול משנת 1110. חלק מהתערוכות במוזיאון נמצאות בו בהשאלה קבועה מהמוזיאון ההיסטורי של ריינלנד-פפאלץ שנמצא בשפייר.
יחסי אירלנד–הממלכה המאוחדת
רקע היסטורי
מאז שחר ההיסטוריה האנושית באיים הבריטיים התקיימו יחסים בין האנשים המתיישבים שם. רומנו-בריטון בשם פטריסיוס, הנודע לאחר מכן בשם סנט פטריק, הביא את הנצרות אל אירלנד. לאחר הנפילה של האימפריה הרומית הביאו מיסיונרים מאירלנד את הנצרות לבריטניה הגדולה.
הגעת התרבות הגאלית לחבל הארץ שנודע כיום כסקוטלנד ("Scoti" בשפה הלטינית משמעותו "גאלי") הביאה לקשרים פוליטיים ומשפחתיים הדוקים בין התושבים באירלנד לתושבים בבריטניה. הקשרים המשפחתיים החלו לעיתים מימי הביניים והגיעו עד למאה השבע עשרה. בעבר דוברה גם שפה גאלית אחת בשני האיים ובהמשך היא התפצלה לגאלית אירית ולגאלית סקוטית. באזור התקיימו גם ממלכות שנהגו על פי התרבות הגאלית המשותפת.
מלחמות וקולוניזציה בריטית באירלנד במאות ה-16 וה-17 הביאו את אירלנד לשלטון של ממלכות בריטיות שונות. השלטון בודד את הקהילות הגאליות של סקוטלנד ושל אירלנד אחת מהשנייה עד כדי יצירת שפות חדשות, שפה אחת לכל קהילה.
מחתרות אלימות המתנגדות או תומכות בשלטון הבריטי באירלנד צמחו באזור במהלך המאה השמונה עשרה. בשנת 1796 צרפתים שלחו לאי כוח צבאי במטרה לעודד פעילות נגד שלטון אנגלי. שיא הפעילות של מחתרות אלו היה במהלך המרד האירי של 1798, לאחר המרד, בו נחלו המחתרות האיריות הפסד מוחץ, קבוצות של שרידי המורדים המשיכו במלחמת גרילה מספר שנים נוספות. האחרונות מבין קבוצות אלו נכנעו ב-1803 וב-1804. חוק האיחוד של 1800 הוא אחד מתוצאות המרד העיקריות. חוק זה, שחוקק הפרלמנט הבריטי, איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה, תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שקמה ב-1 בינואר 1801. טרם חוק זה אירלנד נחשבה לממלכה נפרדת תחת הכתר הבריטי ולאחריו היא הפכה לחלק בלתי נפרד מבריטניה. כתוצאה מכך פחתה האוטונומיה של המעמד השליט האירי, הפרוטסטנטי, ושוויון זכויות לקתולים הושג בהדרגה בשנים שלאחר מכן. עם זאת, קיפוח כלכלי והתמרמרות של האירים הקתולים שררו גם שנים רבות אחר כך. מחיר הדמים של המרד נאמד בעשרת אלפים ויותר הרוגים אירים, כ-530 חיילים בריטים נהרגו, וכן כ-2,000 לויאליסטים, לוחמים ואזרחים.
הדאל אירן המהפכני הכריז על עצמאותו של האי אירלנד כולו מהשלטון הבריטי, כשהוא משחזר את נאומו של פטריק פירס מבניין הדואר המרכזי בדבלין במרידת חג הפסחא. עוד באותו הערב נרצחו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי, וזו הייתה שריקת הפתיחה של מלחמת העצמאות האירית. ב-2018, יום זה הוכרז כיום העצמאות של אירלנד. בסופו של דבר בשנת 1922 נחתמה בין שתי המדינות האמנה האנגלו-אירית שחתמה את מלחמת העצמאות והפכה את אירלנד לדומיניון בריטי בעל מעמד זהה לאוסטרליה, ניו זילנד וקנדה של אותה התקופה.
בשנת 1937, אירלנד הכריזה על עצמה כריבונית ועצמאית לחלוטין מהממלכה המאוחדת ללא אף תלות בה והקימה את הרפובליקה של אירלנד.
רקע גאופוליטי
החל מהמאה העשרים, האיים הבריטים (British Isles) כוללים שתי מדינות ריבוניות: הרפובליקה של אירלנד (או בפשטות - אירלנד) והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. הממלכה המאוחדת כוללת את ארבע האומות: ויילס, סקוטלנד, אנגליה וצפון אירלנד. כל אחת מארבע האומות מלבד צפון אירלנד הייתה מדינה עצמאית בהיסטוריה.
בנוסף, קיימים גם שטחי חסות של הכתר הבריטי - גרנזי, ג'רזי והאי מאן. שלושת שטחי החסות הללו מהווים יחידה נפרדת מהממלכה המאוחדת ואינם מהווים חלק ישיר ממנה, ולמרות זאת ממשיכה הממלכה המאוחדת לקחת אחריות על תחומים כגון יחסי החוץ של האיים והבטחת ממשלה שתפעל ביעילות. שטחי החסות של הכתר הבריטי לוקחים חלק בכל המוסדות המשותפים שנוסדו בין אירלנד לממלכה המאוחדת בהסכם יום שישי הטוב. שלושת שטחי החסות והממלכה המאוחדת יוצרים את האזור לו מקובל לקרוא "האיים של בריטניה" (British Islands).
המונרך הבריטי היה ראש המדינה בכל האומות והמדינות שנמצאות בארכיפלג האיים הבריטיים מאז האוניה הפרסונלית שנוצרה ב-1603. תפקיד המונרך הבריטי באירלנד הפך מעורפל לאחר יציאתה לאור של חוקת הרפובליקה של אירלנד בשנת 1937, ולבסוף ב-1949 הועברו רשמית כל סמכויות המונרך הבריטי באירלנד לנשיא אירלנד במהלך חקיקה שזכה לכינוי "חוק אירלנד".
ועידת הגבול האירי
יום לאחר הקמת המדינה החופשית האירית החליט הפרלמנט הצפון אירי לפנות לג'ורג' החמישי במברק על מנת להבטיח את הישארותו מחוץ למדינה החדשה שהוקמה. מיד לאחר יציאתה של צפון אירלנד ממדינת אירלנד החופשית נוצר הצורך לגבול קבוע בין שתי המדינות. בעקבות צורך זה הוקמה ועידה מיוחדת שזכתה לכינוי "ועידת הגבול האירי". בוועידה היו מעורבים נציגים מצפון אירלנד, מדינת אירלנד החופשית והממלכה המאוחדת עצמה (שנציגיה עמדו בראש הוועידה). בין שתי המדינות נקבע גבול, ועם זאת, המחלוקות והתביעות ההדדיות של שתי המדינות בשני צידי הגבול לא פסקו. בסופו של דבר נקבע הגבול שבין צפון אירלנד למדינת אירלנד החופשית בשנת 1925 בהסכם עליו חתומות הממלכה המאוחדת (כשצפון אירלנד בתוכה), והמדינה החופשית האירית.
מלחמת הסחר האנגלו-אירית
מחלוקת נוספת בין אירלנד לממלכה המאוחדת התעוררה בשנת 1930, לאחר סירובה של ממשלת אירלנד להחזיר לממלכה המאוחדת את "קצבאות הקרקע" שניתנו לתושבים במשך השנים. "קצבאות הקרקע" נגזרו מהלוואות רכות שמומנו על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת וניתנו לחקלאים האירים לפני העצמאות, כדי לאפשר להם לרכוש את המשק אותו שכרו מבעלי האחוזה שלהם. סירוב ממשלת אירלנד להעביר את הכספים שגבתה מההלוואות הבריטיות במקור הביא ל"מלחמת סחר" נקמנית בין שתי המדינות משנת 1932 עד 1938, תקופה המכונה מלחמת הסחר האנגלו-אירית או המלחמה הכלכלית.
בעוד בריטניה הושפעה בצורה מזערית מתוצאות "הלחימה הכלכלית" שלה עם אירלנד, אירלנד שהתבססה באותה התקופה על הממלכה המאוחדת בתחומים רבים קיבלה מכה כלכלית קשה. האבטלה באירלנד הייתה גבוהה מאוד והשפעות השפל הגדול העולמי רק גרמו לקשיים האיריים לתפוח ולגדול. הממשלה האירית דחקה באנשים לתמוך בעימות עם הממלכה המאוחדת בעיקר מתוך רגש לאומי. בסיכומו של דבר, לחצים, בעיקר מצד יצרנים חקלאיים באירלנד ויצואנים בריטים, הביאו להסכם בין שתי הממשלות בשנת 1938 וליישוב המחלוקת.
סעיפים 2 ו-3 בחוקה האירית
הממלכה המאוחדת קיבלה בתחילה את שינוי השם של המדינה האירית החופשית ל"אירלנד". הפרלמנט הבריטי שינה את החוק כך שהיה ניתן לקרוא לאירלנד "Eire" (בלי סימנים דיאלקטיים) במשפט הבריטי. בעקבות הממלכה המאוחדת החלו מדינות רבות ואחרות מתוך חבר העמים הבריטי לתמוך בשינויים ובשנות השישים של המאה העשרים הפך "אירלנד" לשם המקובל דיפלומטית.
במהלך הסכסוך בצפון אירלנד החלה הסתייגות בריטית מהשם "אירלנד" וזאת דווקא לצד התחממות ביחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות. כאשר נשיאת אירלנד מרי רובינסון ביקרה בממלכה המאוחדת, לא הסכימו נציגיה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת להתייחס אליה כנשיאת אירלנד ובסופו של דבר סיכמו על הנוסח "הנשיאה רובינסון מאירלנד".
בשנת 1999, במהלך תהליך השלום בצפון אירלנד, שונו סעיפים 2 ו-3 בחוקה האירית. בכך יצרו אירלנד והממלכה המאוחדת חברה צפון אירית משותפת לשתי המדינות. כל הטענות לריבונות על צפון אירלנד בחוקה נמחקו ונכתב בה כי הרשויות האיריות ינהגו בכבוד בכל חלק של האי או בכולו.
משבר ההתפטרות וחוק הרפובליקה של אירלנד
המדינה האירית החופשית נשלטה, לפחות עד שנת 1936, תחת מונרכיה חוקתית בראשה עומד מלך הממלכה המאוחדת. למלך היו מספר תפקידים סמליים אך חשובים - הפעלת הרשות המבצעת של המדינה (הממשלה), מינויה ואישור חוקים שונים. בשנת 1936 הציע אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת, נישואין לווליס סימפסון, אישה גרושה אמריקאית. כל מנהיגי הדומיניונים חוץ מאיימון דה ואלירה ששימש כראש ממשלת אירלנד, התנגדו לנישואין אלו. בסופו של דבר נישאו אדוארד השמיני ווליס סימפסון, דבר שגרם למשבר חוקתי בממלכה המאוחדת. אירלנד ניצלה את המשבר החוקתי שנוצר בממלכה המאוחדת על מנת לתקן את החוקה שלה עצמה ולמחוק את כל סמכויותיו של המלך הבריטי מלבד סמכות אחת והיא ייצוג המדינה בביקורים רמי דרג במדינות שונות.
במהלך התקופה שבין דצמבר 1936 עד אפריל 1949, לא היה ברור אם המדינה האירית היא רפובליקה או מונרכיה חוקתית והאם ראש המדינה שלה היה נשיא אירלנד (דאגלס הייד עד 1945, וכן שון או'קלי לאחר מכן) או מלך אירלנד (ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת). מצבה החוקתי המדויק של המדינה בתקופה זו הוא מחלוקת אקדמית פוליטית עד היום.
מעמדה העמום של המדינה הסתיים בשנת 1949, כאשר חוק הרפובליקה של אירלנד נטל מן המלך את כל התפקידים שלו והכריז כי המדינה היא רפובליקה - הרפובליקה של אירלנד. ההחלטה לחוקק חוק זה הייתה החלטה פתאומית ובלתי צפויה. עם זאת, לא חלה התדרדרות ביחסים שבין אירלנד לממלכה המאוחדת בעקבות החוק. שאלת ראש המדינה האירית בין השנים 1936 ו-1949 הייתה במידה רבה עניין של סמליות והמשמעות המעשית שלה הייתה מועטה מאוד (שכן, התפקיד היחיד עליו המלך שמר הוא ניהול יחסי החוץ של המדינה ודה פקטו הוא התבצע על ידי הנשיא). תגובת הממלכה המאוחדת לחוק זה הייתה חוק שחוקק בפרלמנט הבריטי וקבע כי היא לא תיתן את צפון אירלנד לשלטון הרפובליקה של אירלנד ללא הסכמת הפרלמנט העצמאי של צפון אירלנד. הסיכויים שהפרלמנט העצמאי של צפון אירלנד יסכים לקבל על עצמו שלטון אירי היה סיכוי קלוש באותה התקופה, שכן הרוב הגדול בפרלמנט הצפון-אירי היה יוניוניסטי.
משמעות מעשית אחת הייתה להכרזתה של אירלנד כרפובליקה והיא ביטול מעמדה של המדינה כחברה בחבר העמים הבריטי (בהתאם לחוקי הארגון באותה התקופה). עם זאת, הממלכה המאוחדת המשיכה לשמור על יחסים קרובים עם האזרחים האיריים ואלו זוכים לזכויות אזרחיות כמעט שוות לזכויות האזרחיות של אזרחי חבר העמים הבריטי.
חוק הרפובליקה של אירלנד נכנס לתוקפו ב-18 באפריל 1949. עשרה ימים לאחר מכן, ב-28 באפריל 1949, השתנו חוקי חבר העמים הבריטי באמצעות הצהרת לונדון על מנת שכאשר הודו תכריז על עצמה כרפובליקה, היא לא תצטרך לעזוב את חבר העמים הבריטי. החזרה של אירלנד לחבר העמים הבריטי ממשיכה לעלות מדי פעם על ידי גורמים שונים, אך עם זאת היא לא נשקלה אף פעם על ידי גורמים ממשלתיים אירים רשמיים.
השם "האיים הבריטיים"
מקור לסכסוכים מינוריים חוזרים ונשנים בין הרפובליקה של אירלנד לבין הממלכה המאוחדת הוא שם הארכיפלג שבו שתי המדינות נמצאות "האיים הבריטיים". גורמים שונים באירלנד מתנגדים לשימוש בשם זה ואף ממשלת אירלנד עצמה מתנגדת באופן רשמי לשימוש בשם זה. דובר שגרירות אירלנד בלונדון אמר כי: "מונח זה הוא מיושן מאוד. המשתמשים בו נשמעים כאילו הם מכלילים את אירלנד בתוך האימפריה [הבריטית]. אנחנו עצמאיים, אנחנו לא חלק מבריטניה, אפילו לא גאוגרפית, ואנחנו נדכא כל שימוש במונח זה".
אין הסכמה על שם אחר לאיים. בפועל, שתי הממשלות והמוסדות המשותפים של הארכיפלג נמנעים משימוש במונח, פעמים רבות נכתב במסמכים רשמיים המאזכר "These Islands".
הצרות
אלימות פוליטית רבה פרצה בצפון אירלנד בשנת 1968. קמפיין "זכויות האזרח" בצפון אירלנד, שעוצב בדמות תנועת זכויות האזרח האמריקאית של מרטין לותר קינג ואחרים, שאמנם לא היה חלק מהאלימות עצמה, נחשב בעיני חלק מקהילת תומכי האיחוד כנקודת ההתחלה של הסכסוך, שזכה לשם "הצרות". לטענתם, התנועה הובילה לחוסר יציבות של הממשל וליצירת חלל שהתמלא מאוחר יותר על ידי קבוצות פרא-צבאיות. אחרים, רובם לאומנים אך לא רק, אינם מסכימים וטוענים שקמפיין זכויות האזרח היה תגובה לשיטת ממשל מושחתת, כשל שלטוני שגרם לקריסת הסדר הציבורי והחוק שהתגלם בצרות. האלימות הרבה באזור גררה אחריה נוכחות של חיילים בריטיים בשטח.
בעקבות המהומות הביעה הרפובליקה של אירלנד את דאגתה מהמצב. בשידור טלוויזיוני הצהיר טישך אירלנד ג'ק לינץ' כי ממשלת אירלנד כבר לא יכולה לעמוד מנגד ולצפות בזמן שמאות אנשים נפצעים. אמרה זו התפרשה בחוגים מסוימים בפוליטיקה הבריטית כאיום להתערבות צבאית אירית בצפון אירלנד.
המון זועם שרף את שגרירות הממלכה המאוחדת בדבלין במחאה על הירי ב-13 אזרחים רפובליקנים על ידי חיילים בריטים בדרי ביום ראשון העקוב מדם ב-1972. ב-1981 ניסו פעם נוספת המונים זועמים להתפרץ אל השגרירות הבריטית בדבלין בתגובה לשביתות רעב של רפובליקנים רבים. בשנת 1978 קבע בית המשפט האירופי לזכויות אדם במשפט של אירלנד נגד הממלכה המאוחדת, כי הטכניקות המשמשות לחקירת עבריינים בצפון אירלנד כוללות בתוכן יחס לא אנושי וזוהי הפרה בוטה של האמנה האירופית לזכויות אדם.
ניסיון של שתי הממשלות לפתור את הסכסוך בצפון אירלנד בצורה פוליטית בשנת 1972 באמצעות הסכם סונינגדייל נכשל עקב התנגדותם של פלגים קיצוניים רפובליקנים ולויאליסטים כאחד בצפון אירלנד. ב-1984 ניסתה ממשלת אירלנד למצוא פתרון לצרות באמצעות פורום שהוקם בשם "ניו אירלנד". מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דחתה את הצעות הפורום לשלום והתחילה מצידה במגעים עם טישך אירלנד גארט פיצג'רלד. בשנת 1992 החלו לשכוך הצרות ובשנת 1998 נחתם הסכם יום שישי הטוב שהביא את השלום לצפון אירלנד וסיים את הצרות.
ממשלת אירלנד הקימה בשנת 1982 "קרן פיוס" לתמיכה בארגונים שעבודתם נוטה לשפר את היחסים בין הקהילות של אירלנד הצפונית ואירלנד הדרומית. מאז 2006 מארח שר החוץ האירי פורום פיוס שנתי בדבלין.
הברקזיט
מאז הוכרע משאל העם ב-2016, ארך ניסוח הסכם הפרישה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי מספר שנים. העיכוב בהשגת ההסכם נבע במידה רבה מהרצון להימנע מצעדים שיפגעו בפתרון הסכסוך בצפון אירלנד, שהושג בהסכם יום שישי הטוב. גם לאחר שהושג ההסכם, הגבול בין הרפובליקה של אירלנד לצפון אירלנד הותיר שאלות בנוגע למכסים, הגירה וחופש תנועה שהוחלט לבחון אותן שוב במועד מאוחר יותר.
לפי ההסכם שנכנס לתוקף בפברואר 2020 תהווה הממלכה המאוחדת, כולל צפון אירלנד, אזור מכס ורגולציה נפרד מהאיחוד האירופי, אך צפון אירלנד תיישם את תקנות המכס והרגולציה של האיחוד האירופי לתקופה של ארבע שנים לאחר סיום תקופת המעבר (דצמבר 2020). בתקופה זו הים האירי יהווה בפועל מחסום מכס בין בריטניה הגדולה לבין צפון אירלנד. לפני תום ארבע השנים האספה הצפון אירית תוכל להצביע על המשך ההסדר.
שיתוף פעולה
הוועידה הבין ממשלתית הבריטית–אירית היא האחראית על שיתוף הפעולה שבין אירלנד לממלכה המאוחדת בכל הנושאים בהם יש לשתי המדינות אינטרס הדדי לפעול. הוועידה מתקיימת בקונספט של פגישות בין ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לטישך אירלנד והתדירות אינה קבועה – הפגישות נקבעות על פי הצורך. כאשר מדובר בעניינים זוטרים יותר, הממשלות מיוצגות על ידי השרים המתאימים לכל תחום בו מתקיים הדיון. לאור ההתעניינות המיוחדת של אירלנד בממשל של צפון אירלנד, מתקיימות ישיבות בין מזכיר המדינה הבריטי לשר החוץ האירי על בסיס קבוע במסגרת הוועידה.
בישיבות אלו של מזכיר המדינה הבריטי לשר החוץ האירי, ממשלת אירלנד עשויה להעלות דעות והצעות, אולם הריבונות הצפון אירית נשארת של הממלכה המאוחדת והיא הגורם היחיד שמיישם את ההחלטות בשטח. דה יורה, "כל ההחלטות המתקבלות בוועידה יהיו בהסכמה בין שתי הממשלות אשר יעשו מאמצים נחושים לפתור חילוקי דעות ביניהן". הוועידה מנוהלת על ידי מזכירות קבועה בבלפסט, בירת צפון אירלנד.
מוסדות "All-islands"
המועצה הבריטית–אירית (BIC) היא ארגון בינלאומי. הקמת המועצה הבריטית–אירית עלתה במסגרת הסכם יום שישי הטוב שנחתם בסיום הצרות ב-1998. הארגון הוקם בפועל שנה לאחר מכן ב-1999. החברות בארגון הן:
המועצה נוסדה באופן רשמי ב-2 בדצמבר 1999. מטרתה המוצהרת של המועצה היא "לקדם את התפתחות ההרמוניה והתועלת של היחסים בין העמים באיים אלו" (These Islands=האיים הבריטיים). למועצה הבריטית–אירית מזכירות קבועה הממוקמת באדינבורו, בירת סקוטלנד, אשר פסגתה נפגשת בתדירות דו שנתית. פגישות בנושאים סקטוריאליים יותר ופחות כלליים קורות בתדירות גבוהה הרבה יותר. בישיבות הפסגה משתתפים ראשי הממשלות של כל הגורמים הרלוונטיים ובישיבות הסקטוריאליות משתתפים השרים האחראיים על התחום בו מתקיים הדיון.
המועצה הבריטית–אירית מורכבת מנציגי הממשלות השונות באזור, אך אין לה עצמה סמכות ליישם את ההחלטות המתקבלות בה. ההחלטות המתקבלות בישיבות ופסגות המועצה מיושמות בנפרד על ידי כל ממשלה על בסיס הסכמה הדדית לעשות כן. בהתחשב בכך שלמועצה אין אמצעים להכריח את הממשלות החברות בה ליישם את תוכנית הפעולה עליה הוחלט במסגרתה, התפקיד המעשי של המועצה מוגדר כ"חילופי מידע וייעוץ הדדי בין הגורמים השונים החברים בה.
מוסדות ה-All islands תוארו כמוסדות הפועלים בגישה קונפדרטיבית.
מוסדות "All-ireland"
מועצת השרים הצפונית/דרומית (NSMC) אחראית על תיאום בין הרשויות המבצעות בצפון אירלנד וברפובליקה של אירלנד ואף מיישמת תחומים אחדים באיים בעצמה. מועצת השרים הצפונית/דרומית אחראית על לפחות שנים עשר מגזרים שונים (בהתאם לצורך - יותר משנים עשר) של שיתוף פעולה, מהם:
מועצת השרים הצפונית/דרומית והפרלמנט הצפון-אירי מוגדרים בהסכם יום שישי הטוב כ"תלויים הדדית זה בזה כאשר אף גוף לא יכול לתפקד בצורה מוצלחת ללא הגוף השני". ההשתתפות במועצת השרים הצפונית/דרומית היא תנאי לקיומו של הפרלמנט הצפון-אירי ואם צפון אירלנד תפרוש מן המועצה יועברו סמכויות הפרלמנט שלה לוועידה הבין ממשלתית הבריטית–אירית.
פגישות מועצת השרים הצפונית/דרומית ברובן הן פגישות בנושאים סקטוריאליים והן מתקיימות בתדירות תכופה בין שרים ממשלת אירלנד לשרים בממשלת צפון אירלנד. ישיבות מליאה של מועצת השרים הצפונית/דרומית מתקיימות פעמיים בשנה, בישיבות אלו משתתפים כל השרים והן מנוהלות על ידי סגן הטישך (ראש ממשלת אירלנד) והשר הבכיר ביותר בממשלת צפון אירלנד. למועצה משרדים בעיר ארמה שבצפון אירלנד, בהם נמצאת המזכירות הקבועה שלה.
לא קיים פורום פרלמנטרי משותף לאי אירלנד כולו. עם זאת, במסגרת הסכם יום שישי הטוב מתבקשים האירכטס והפרלמנט הצפון-אירי לשקול הקמה של גוף משותף שכזה. הסכם יום שישי הטוב מכיל גם הצעה להקמת פורום ייעוץ לפרלמנט המורכב מחברי אזרחים ממגזרים שונים של החברה האירית והחברה הצפון-אירית בהתאמה. במסגרת הסכם אנדרוס הקדוש שנחתם בשנת 2007, הודיעה צפון אירלנד על תמיכה בהקמת פורום ייעוץ ייעודי צפוני/דרומי לפרלמנטים, וכי תעודד את המפלגות השונות בפרלמנט הצפון-אירי לתמוך ביצירת גוף פרלמנטרי משותף לשתי המדינות.
קשרים בין אזוריים
עצמאית מההתערבות של ממשלת הממלכה המאוחדת, גם לאומות של הממלכה המאוחדת ולשלושת שטחי החסות של הכתר הבריטי יש יחסים עם אירלנד.
לדוגמה, ממשלת אירלנד וממשלת ויילס מנהלות שיתוף פעולה בפרויקטים כלכליים שונים במסגרת פרויקט אירלנד-ויילס של יוזמת אינטרג של הממלכה המאוחדת. ממשלות אירלנד וסקוטלנד, יחד עם המנהלה הצפון-אירית, שיתפו פעולה בפרויקט ISLES שהחל במסגרת הסכם יום שישי הטוב. הפרויקט כלל בתוכו הקמה של מקורות אנרגיה מתחדשת באירלנד, סקוטלנד וצפון אירלנד וסחר באנרגיה זו בין שלוש הישויות.
אזור הנסיעה המשותף
אירלנד הייתה החלק היחיד של האיחוד האירופי שלא חויב להיכנס לאזור התנועה החופשית שנגן, לפני פרישת הממלכה המאוחדת. שטחי החסות של הכתר הבריטי, שנמצאו מחוץ לאיחוד מלכתחילה, לא היו חברים באזור שנגן גם הם. במקום זאת, קיים אזור נסיעות משותף בין אירלנד, הממלכה המאוחדת ושטחי החסות של הכתר הבריטי. אזור הנסיעה המשותף לא הוזכר בשום הסכם שנחתם בין אירלנד לממלכה המאוחדת, מדובר בהסכם בלתי פורמלי בין שתי המדינות. כאשר שולב אזור שנגן באיחוד האירופי באמנת אמסטרדם שנחתמה בשנת 1992, הוזכר אזור הנסיעה המשותף באופן פורמלי בסעיף הפוטר את אירלנד ואת הממלכה המאוחדת מהשתתפות באזור שנגן.
הרתיעה של הממלכה המאוחדת מהצטרפות לאזור שנגן בגלל חשש לאובדן הפיקוח על הגבולות העצמאיים שלה, היא בדרך כלל הסיבה הרשמית לאי הצטרפות בה משתמשת הממלכה. הממלכה המאוחדת טענה כי עבור אי, הפיקוח על הגבולות הוא הדרך הטובה ביותר למנוע הגירה בלתי חוקית מאשר אמצעים אחרים כגון תעודות זהות לאזרחים, אישורי שהייה במדינה ורשימה של מהגרים בלתי חוקיים במשטרה. בהתחשב במיקומה של אירלנד ובגבול המשותף שלה עם הממלכה המאוחדת - היא אינה יכולה להצטרף לבדה לאזור שנגן. אם הייתה אירלנד מצטרפת לאזור שנגן היה צורך בהקמת מסופי גבול.
למעט תקופה במהלך מלחמת העולם השנייה ומספר שנים לאחריה, אירלנד והממלכה המאוחדת לא הציבו מגבלות על נסיעות מאחת לשנייה עבור אזרחים שמקום מושבם הוא אחת המדינות מאז העצמאות האירית. אפילו בזמן מלחמת העולם השנייה, כאשר אירלנד נותרה נייטרלית והממלכה המאוחדת הייתה חלק בלתי נפרד מבעלות הברית, שתי ההגבלות המשמעותיות היו החרמת מדי הצבא הבריטי באירלנד (כולל איסור על הלבוש בשטח אירלנד) והקמת ביקורת דרכונים בין בריטניה הגדולה לאירלנד. כאשר אירלנד הכריזה על עצמה בפתאומיות כרפובליקה בשנת 1949, החליטה ממשלת הממלכה המאוחדת כי אף על פי שהרפובליקה של אירלנד כבר אינה דומיניון בשליטה בריטית וכבר אינה חלק מחבר העמים הבריטי, היא תתייחס אליה בצורה מיוחדת ולא כמדינה זרה בכל הנוגע לחוק הבריטי.
לפני מלחמת העולם השנייה, הכירו שתי המדינות באשרות אחת של השנייה כאשרות כניסה לזרים. בשנת 1952 ביטלו שינויים בחוק בממלכה המאוחדת הסדר זה. בשנת 2011 פורסם ההסכם הציבורי הראשון בין הממשלה הבריטית לממשלה האירית בנושא אזור הנסיעה המשותף.
ההסכם שבין אירלנד לממלכה המאוחדת היה הסכם שאינו מחייב והוא הגביר את התיאום בין רשויות ההגירה האיריות והבריטיות. החל מיולי 2011 מכירה אירלנד באשרות כניסה של אזרחי 16 מדינות לתקופות קצרות בממלכה המאוחדת. ההסכם העלה את האפשרות של "אשרת ביקור באזור הנסיעה המשותף" - אשרה משותפת לממלכה המאוחדת ולאירלנד, עם אפשרות לפרויקט ניסיון.
אין הסדרי אשרות מיוחדים בין אזור הנסיעה המשותף לאזור שנגן - אזרחים בריטים ואירים המעוניינים להיכנס, לבקר ולשהות באזור שנגן נדרשים להנפיק אשרת שנגן על מנת לעשות כן. מן הצד השני, אזרחי כל מדינות האיחוד האירופי, נורווגיה, איסלנד, ליכטנשטיין ושווייץ רשאים להיכנס לאזור הנסיעה המשותף עם ביקורת דרכונים בלבד ועם פטור מאשרה.
אזרחות וזכויות אזרח
כדומיניון בשלטון האימפריה הבריטית, אזרחי מדינת אירלנד החופשית הוגדרו כנתינים בריטיים - כמו כל הדומיניונים האחרים שבאימפריה. ב-1942 המשפט הבריטי קבע כי אזרחות אירית "לא מעניקה יותר מאופי לאומי כאזרח אירי בתוך הלאום הרחב של הממלכה המאוחדת". ובמשך שנים אחדות סירבו הרשויות הבריטיות להכיר בדרכונים האיריים כדרכונים של מדינה.
שתי המדינות מעניקות עד היום הכרה הדדית זו לאזרחי זו. אזרחים בריטים ואירים יכולים להיעזר בשירותים ציבוריים (למשל, שירותי בריאות ורווחה) באירלנד ובממלכה המאוחדת באופן שוויוני. אזרחי שתי המדינות רשאים לבחור לגור במדינה השנייה כאשר גירוש מתבצע בנסיבות חריגות ביותר. לכל אחד מהאזרחים בשתי המדינות זכות הצבעה שווה בכל הבחירות שנערכות ברחבי הממלכה המאוחדת ואירלנד (למעט הבחירות לנשיא אירלנד, הבחירות הכלליות בבריטניה ומשאלי עם).
צפון אירלנד היא ייחודית בתחום האזרחות וזכויות האזרח באיים. אנשי צפון אירלנד זוכים להכרה במסגרת "הסכם יום שישי הטוב" כאזרחי הממלכה המאוחדת או אזרחי אירלנד, וזאת על פי בחירתו האישית של כל אדם.
הממלכה המאוחדת ואירלנד שתיהן חברות באיחוד האירופי. לפיכך, אזרחי אירלנד והממלכה המאוחדת הם אזרחי האיחוד האירופי באופן אוטומטי והם זכאים ליתרונות הנלווים לכך. תושבי איי התעלה ואנשי האי מאן הם אזרחי הממלכה המאוחדת ומכאן אזרחי אירופה. עם זאת, חלות על שטחי החסות של הכתר הבריטי (שאינם חלק מהאיחוד האירופי) מגבלות אחדות המוסרות רק כאשר מוכח קשר יחיד של האזרח לממלכה המאוחדת עצמה דרך לידה, מוצא ההורה או הדור שלפניו או מגורים של חמש שנים באי בריטניה הגדולה.
ישנם אזרחים המנצלים פרצות בחוקים אזרחיים מסוימים של המדינה השנייה על מנת לבצע עבירות.
אנרגיה
בשנת 2004 נחתם הסכם שיספק אנרגיית גז טבעי לממלכה המאוחדת ולאירלנד. ההסכם כולל אספקה של גז טבעי בצינור המתחיל באירלנד ומסתיים בסקוטלנד ועובר בדרך באי מאן. בשנת 2011, חברי המועצה הבריטית–אירית הסכימו על פרויקט בשם "גישה לכל האיים (AIA)" בנושא החשמל שבאיים. חברי המועצה השיקו תוכנית עבודה משותפת הבוחנת את המסחר שבין שתי המדינות באנרגיה מתחדשת, כמו גם את קשרי הגומלין והשילוב שבין שוק החשמל האירי לשוק החשמל הבריטי.
שיתוף פעולה צבאי
לשתי המדינות משמר הצלה ימי אחד משותף - "Royal National Lifeboat Institution".
הרפובליקה של אירלנד והממלכה המאוחדת הקימו ביניהן שיתוף פעולה צבאי באמצעות חתימה על מזכר הבנות בין מחלקת ההגנה האירית למשרד ההגנה הבריטי בשנת 2015. אירלנד שומרת על מדיניות נייטרלית מאז ההקמה הרשמית שלה. כתוצאה מכך, אירלנד לעולם לא באה לעזרת בריטניה כבעלת ברית פעילה במהלך אף סכסוך מודרני בו לקחו חלק הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת.
תנועות פוליטיות משותפות
תנועה פוליטית חשובה בשתי המדינות ובכל האיים היא היוניוניזם הבריטי, אידאולוגיה הקוראת להמשך האיחוד של הממלכה המאוחדת. התנועה פועלת בעיקר בצפון אירלנד, וגם באנגליה ובסקוטלנד. ליוניוניזם הבריטי קשרים אידאולוגיים ללאומיות הבריטית. יוניוניסטים קיצוניים הם הלויאליסטים, התומכים באיחוד מלא של הרפובליקה של אירלנד עם הכתר הבריטי.
השיח בנושא יוניוניזם ולאומיות בדלנית מהווה נדבך חשוב מאוד בפוליטיקה הבריטית והאירית כאחד. הלאומיות יכולה להיות של מגוון עמים שנמצאים על חצי האי הבריטי למשל: לאומנות וולשית, לאומיות קורנית, לאומיות אנגלית, לאומנות סקוטית, לאומיות צפון אירית, לאומיות אירית בצפון אירלנד, תנועות למען העצמאות של האי מאן או תנועות למען עצמאות איי התעלה.
המפלגה הירוקה היא המפלגה הפוליטית היחידה שמיוצגת גם באירלנד, גם באנגליה, גם בוויילס, גם בצפון אירלנד וגם בסקוטלנד. עם זאת, מפלגה זו מחולקת לתתי מפלגות קטנות כאשר כל אחת מיוצגת בפרלמנט המתאים לה. כמה מפלגות לאומיות איריות זכו לייצוג גם בצפון אירלנד לדוגמה מפלגת שין פיין והמפלגה הירוקה. מפלגת הפיאנה פול זכתה בייצוג בפרלמנט הצפון אירי בשנת 1933 אך ויתרה על המושב שלה.
בשתי המדינות קיימת גם תנועה בשם "פאן-קלטיות" המנציחה את הלאומיות והתרבות הקלטית ופועלת למען איחוד העמים הקלטיים הנמצאים בין היתר באירלנד ובממלכה המאוחדת.
הגירה
הגירה אירית לממלכה המאוחדת היא גורם חשוב בפוליטיקה ובשוק העבודה של שני האיים. העמים האיריים הם קבוצת המיעוט האתנית הגדולה ביותר בממלכה המאוחדת במשך מאות שנים, והגיעו לאי בריטניה הגדולה דרך הים האירי. החל מההיסטוריה המוקדמת ביותר ועד ימינו, ישנה תנועה ממושכת והדדית של אנשים בין איי אירלנד ובריטניה עקב קרבתם. במפקד האוכלוסין הכללי של שנת 2011 בממלכה המאוחדת נספרו 869,000 תושבים ילידי אירלנד.
תרבות
הממלכה המאוחדת ואירלנד אינן חולקות תקשורת אחת, ולמרות זאת, הטלוויזיה הבריטית, המגזינים הבריטיים והעיתונים השונים הבריטיים נפוצים מאוד באירלנד וזמינים למכירה. הדבר נותן לאירים היכרות תרבותית קרובה עם הממלכה המאוחדת. העיתונים והמגזינים הנפוצים ברפובליקה של אירלנד זמינים למכירה בצפון אירלנד, ושני העיתונים האיריים הראשיים "The Irish Times" ו"The Irish Independent" נפוצים מאוד בקרב הדיאספורה האירית בבריטניה הגדולה. תוכניות ריאליטי מסוימות בריטיות או איריות כיסו את כל האיים הבריטיים - כך למשל אקס פקטור בריטניה קיימה מספר ימי אודישנים בדבלין, בירת אירלנד, אשר היו פתוחים להצבעת הקהל האירי. קונספט זה אומץ למשך מספר עונות.
אירלנד והממלכה המאוחדת חתמו על הסכם שקובע ש-BBC צפון אירלנד וערוץ 4 הבריטיים ישדרו גם באירלנד, ו-RTE ו-TG4 האיריים ישדרו גם בצפון אירלנד. ערוץ בשם "טארה טלוויז'ן" שידר גם בבריטניה עד ל-2002, השנה בה נקלע לקשיים כלכליים בעקבות ההשקעה הרבה והתפוקה המזערית ממנה.
ישנם אירועי תרבות מסוימים המאורגנים עבור קבוצת האיים הבריטיים בכללותה. לדוגמה, פרסי הספרים - "קוסטה", מוענקים לסופרים תושבי הממלכה המאוחדת או אירלנד, ופרס המוזיקה - "מרקורי" מוענק לאלבום הטוב ביותר של מוזיקאי או להקה מהממלכה המאוחדת או אירלנד.
קבוצת "האריות הבריטיים והאירים" היא איחוד של שחקנים מאנגליה, אירלנד, ויילס וסקוטלנד אשר משחקים בטורנירים רבים בחצי הכדור הדרומי כל ארבע שנים. בנוסף, בעבר התקיים בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת ואירלנד (קבוצה מאוחדת) טורניר גולף בשם "ריידר קאפ". מאז 1979 הורחב הטורניר וכל מדינות אירופה יכולות לקחת בו חלק.
ב-2012 לפני אולימפיאדת לונדון, הגיע הלפיד האולימפי לדבלין שבאירלנד. בתגובה אמר שר התרבות והספורט הבריטי, ג'רמי האנט כי: "הרפובליקה של אירלנד היא המדינה היחידה מחוץ לממלכה המאוחדת אשר הגיע אליה הלפיד ובצדק, היחסים שבין אירלנד לבין הממלכה המאוחדת הם קשרים עמוקים ומיוחדים."
יחסים כלכליים
בעקבות הדמיונות הרבים בתחומי השפה, התרבות והחוק (שתי המדינות הן מדינות המשפט המקובל) בין הממלכה המאוחדת לאירלנד, עסקים רבים בשתי המדינות פועלים במדינה השנייה. שתי המדינות הן שותפות הסחר הגדולות ביותר אחת של השנייה, ושתיהן נמצאות באותם ארגוני סחר בדיוק הכוללים את האיחוד האירופי ואת ארגון הסחר העולמי.
חברות בריטיות ידועות בציבור הרחב הפועלות באירלנד הן רשת הסופרמרקטים "טסקו", חברת בגדי היוקרה והמזון "מרקס אנד ספנסר", הבנק המסחרי RBS, חברת החשמל SSE ועוד. חברות איריות ידועות בציבור הרחב הפועלות בממלכה המאוחדת הן חברת התעופה "ריינאייר", רשת חנויות הבגדים "פריימרק" ועוד.
בעקבות הקרבה של שתי המדינות אחת לשנייה, עסקים רבים מתייחסים לשתי המדינות כיחידה אחת: "הממלכה המאוחדת ואירלנד", ולא כשתי מדינות נפרדות. עם זאת, הקרבה בין שתי המדינות גם יוצרת תחרות בין שתיהן, כאשר שיעור מס החברות באירלנד הוא 12 אחוזים ושיעור מס החברות בממלכה המאוחדת הוא 22 אחוזים. מה שהופך את אירלנד לאטרקטיבית יותר לפעילות עבור חברות שבוחרות לפעול משם ולא מתוך הממלכה המאוחדת.
אדית מאסי
אדית "אדי" מאסי (באנגלית: Edith Massey; 28 במאי 1918 – 24 באוקטובר 1984) הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית.
מאסי מוכרת בעיקר עקב השתתפותה במספר סרטים בבימויו של ג'ון ווטרס. היא הייתה אחת מהדרימלנדרים, שהיוו את הצוות והשחקנים הקבועים בסרטיו של ווטרס.