cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרל מרקס
הגליאניזם ואקטיביזם מוקדם: 1836-1843
מרקס שקל קריירה אקדמית, אך אפשרות זו נחסמה בפניו על ידי הממשל השמרני, שביטא אופוזיציה לדעות ליברליות, במיוחד לאלו של ההגליאניים הצעירים. הוא עבר לקלן ב-1842 שם התמנה לעורך "עיתון הריין" (Rheinische Zeitung), עיתון צעיר, רפורמיסטי ופרו-דמוקרטי, שהתנגד לשלטון הפרוסי. תחת הנהגת מרקס הפך העיתון להיות רדיקלי יותר ויותר; הוא ביקר את היחסים בין ההנהגה הפרוסית לכנסייה, פרסם מאמרים על מצבו של מעמד הפועלים ואף הציע להחליף את המונרכיה הפרוסית במשטר דמוקרטי. שם החל לראשונה להשמיע גם את דעותיו בנוגע לסוציאליזם. מרקס ביקר את הממשלות האירופאיות הימניות, אך גם לא חסך שבטו מגורמים ליברליים וסוציאליסטים, שלדעתו לא היו אפקטיביים מספיק או הזיקו יותר מאשר הועילו. העיתון החל למשוך אש מצד הממשל, והוגבל על ידי צנזורה קפדנית. לדברי מרקס, "העיתון שלנו מוצג למשטרה על מנת שתרחרח בו, ואם היא מריחה משהו שאינו נוצרי או שאינו פרוסי, אין העיתון רשאי לרדת לדפוס". אחרי שפורסמה בעיתון כתבת ביקורת רחבה כנגד המונרכיה ברוסיה, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה דרש שהעיתון ייסגר ויוצא מחוץ לחוק, וב-1843 ממשלת פרוסיה נענתה לכך והעיתון נסגר. שבע שנים לאחר אירוסיהם, ביוני 1843, מרקס נשא לאישה את יוהאנה.
פריז: 1843-1845
בעקבות הקמתו של העיתון "ספרי השנים הגרמנים-צרפתים" (Deutsch–Französische Jahrbücher), שניסה לאחד את הסוציאליסטים הגרמנים והצרפתים, עקרו מרקס ואשתו בשנת 1843 לפריז, ומרקס היה לאחד מעורכי העיתון. שנה לאחר מכן נולדה בתם, יוהאנה. אף על פי שהעיתון נועד למשוך כותבים צרפתים וגרמנים כאחד, רובו היה גרמני. הכותב הלא-גרמני היחיד היה מיכאיל באקונין, אנרכו-קומוניסט רוסי. ב-1844 פורסם בעיתון חיבורו המפורסם "לשאלת היהודים", בו טען שהיהדות מייצגת את השתקפותן של הכלכלה הקפיטליסטית והחברה הבורגנית. הסיבה לכך אינה טבועה בדת עצמה אלא בעקבות מאות השנים שבהן הורחקו היהודים מעיסוקים רבים, ולכן פנו להתפרנס בעיקר ממסחר ומבנקאות. רק גיליון אחד של העיתון המדובר יצא לאור, וזכה לתפוצה רחבה בעיקר בזכות שיריו הסאטיריים של היינריך היינה כנגד לודוויג הראשון, מלך בוואריה. בעקבות השירים הללו, העיתון נאסר להפצה במדינות הגרמניות, נפסקה הזרמת הכספים אליו והוא נסגר לאחר שהוציא לאור את גיליונו הראשון.
באוגוסט 1844, פגש מרקס בקפה דה לה רז'אנס את פרידריך אנגלס, פילוסוף גרמני יליד פרוסיה שהחזיק בדעות דומות לו בנושאי שוויון חברתי. החברות והשותפות ביניהם עתידה הייתה להימשך עד מותו של מרקס. יש הטוענים כי אנגלס הביא לידיעתו של מרקס את מצבו של מעמד הפועלים וקירב אותו לכלכלה. אנגלס גם מימן את מרקס לאורך כל תקופת היכרותם.
במהלך שהותו בפריז (אוקטובר 1843 – ינואר 1845), מרקס שקע בלימודים אינטנסיביים של נושאים כגון כלכלה פוליטית (לימוד הגותם של אדם סמית', דייוויד ריקארדו, ג'יימס מיל וכו'), הסוציאליזם הצרפתי (במיוחד הגותם של קלוד-אנרי דה סן-סימון, שארל פורייה) והיסטוריה של צרפת. הוא עתיד להמשיך כל חייו לעסוק בתחום הפוליטיקה של הכלכלה, שיסתכם בסופו של דבר בהוצאה לאור של המסה הכלכלית שלו – סדרה של שלושה כרכים בשם "הקפיטל". שלוש השפעות מרכזיות היו לו על פיתוח המרקסיזם: הדיאלקטיקה של הגל, הסוציאליזם האוטופי הצרפתי והכלכלה האנגלית.
אין ספק שהגדרה כללית של זרם המרקסיזם כבר הייתה קיימת במוחו של מרקס בסוף 1844, אך נשארו פרטים רבים באידאולוגיה הכלכלית-פוליטית שלו שהיה צריך לעבד – ועל כן החל בכתיבת "כתבי היד הכלכליים-פילוסופיים", שפורסמו רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. כתבי היד האלה עסקו במספר נרחב של נושאים ובהם פיתח את היסודות התאורטיים וההומניסטיים של ביקורתו על החברה הבורגנית. מושג מרכזי שפותח בחיבור זה היה ה"ניכור", המאפיין את החברה הקפיטליסטית.
כתבי היד הכלכליים-פילוסופיים נכתבו בין אפריל ואוגוסט 1844. תוך כדי כתיבתו, מרקס הבחין שהוא מושפע באופן לא-עקבי מתאוריות של הפילוסוף הגרמני לודוויג פיורבך. הוא הרגיש שיש צורך להתעמת באופן ישיר עם מספר מטענותיו של פיורבך, בעיקר בנושא המטריאליזם ההיסטורי. על כן, שנה מאוחר יותר, באפריל 1845, לאחר שעבר מפריז לבריסל, חיבר מרקס את ה"תזות על פוירבך". התזות המפורסמות בעיקר בזכות האחרונה, האחת-עשרה, שבה כתב "הפילוסופים רק מפרשים את העולם בדרכים שונות, המטרה היא לשנות אותו". בתזה זו מרקס יוצא גם כנגד המטריאליזם (על היותו חסר-אופי), וגם כנגד האידיאליזם (על היותו בכוח יותר מאשר בפועל), ובאופן כללי מבקר את הפילוסופיה על כך שהיא מציבה מציאות אבסטרקטית מעל העולם המוחשי. אם כן בתזה זו הוצג לראשונה חידושו של מרקס: המטריאליזם ההיסטורי, הטוען שהעולם משתנה לא על ידי רעיונות אלא על ידי פעילויות חומריות פיזיות.
בשנת 1845, לאחר שהתבקשו לכך על ידי המלך הפרוסי, השלטונות הצרפתיים סגרו את עיתונו הרדיקלי של מרקס, והשר פרנסואה גיזו גרשו מצרפת. מרקס עבר מפריז לבריסל, שם קיווה להמשיך את מחקרו על קפיטליזם וכלכלה פוליטית.
בריסל: 1845-1847
מאחר שלא היה יכול להישאר בצרפת או בגרמניה, מרקס החליט להגר לבריסל שבבלגיה בפברואר 1845. ברם, כדי להישאר בבלגיה, עליו היה להתחייב שלא להתבטא או לפרסם דבר בעניין פוליטיקה עכשווית. בבריסל הוא חבר לכמה סוציאליסטים גולים משאר ארצות אירופה ביניהם היה משה הס. המפגש הותיר בהס, שהיה מבוגר ממרקס בכעשור, רושם אדיר:
בשיתוף פעולה עם אנגלס, החל מרקס לכתוב את חיבורו החשוב בנושא המטריאליזם ההיסטורי, בשם "האידאולוגיה הגרמנית". בספר זה הפריך מרקס את התיזה ההגליאנית, שהייתה מנת חלקם של מספר סוציאליסטים, שראו חשיבות רבה לאידיאליזם וראו באידאות כמעצבות עולם. ב"האידאולוגיה הגרמנית", מרקס ואנגלס שכללו את הגותם, המבוססת אך ורק על מטריאליזם (קרי, מעשים ומציאות כמעצבים תודעה ועולם ולא אידאות) וקבעו את המטריאליזם כמניע היחיד בהיסטוריה. הספר כתוב בסגנון של ויכוח סאטירי מול הדעות הנוגדות, אך הסגנון הסאטירי לא הציל את הספר מידיה של הצנזורה. כרבים מכתביו המוקדמים, "האידאולוגיה הגרמנית" לא יצא לאור בחייו של מרקס, וירד לדפוס רק בשנת 1932.
בסוף 1847 החלו מרקס ואנגלס בכתיבת מה שבעתיד תהיה עבודתם המפורסמת ביותר: תוכנית פעולה לארגון קומוניסטי, "המניפסט הקומוניסטי", שנכתב על ידם במשותף מדצמבר 1847 עד ינואר 1848. הוא פורסם לראשונה בפברואר 1848 ומילות הפתיחה שלו מגדירות את הנחת היסוד של המרקסיזם, ש"לאורך כל ההיסטוריה, החברה הקיימת נתונה במלחמת מעמדות". המניפסט ממשיך ומתאר את מה שמרקס ראה כרגשות האנטגוניזם שצפים ועולים בעקבות ניגוד האינטרסים בין המעמד הבורגני (המעמד הבינוני האמיד) לפרולטריון (המעמד העובד, פועלי התעשייה).
בהמשך אותה שנה חוותה אירופה מחאות והפגנות, אירועי מרי והתנגשויות אלימות שנודעו לימים כ"אביב העמים" – גל של התקוממויות ומהפכות לאומיות. בצרפת, המהפכה הובילה לביטול המונרכיה ולהקמת הרפובליקה הצרפתית השנייה. מרקס תמך בהתקוממיות הללו, ולאחר שקיבל ירושה בסך 5,000 פרנקים מאביו, לכאורה תרם אותם למטרת חימוש עובדים בלגיים שתכננו התקוממות משלהם במדינתם. אף על פי שאמיתותו של סיפור זה שנויה במחלוקת, מרקס הואשם בכך על ידי השלטונות הבלגיים, מה שהוביל למעצרו מספר פעמים. מרקס נאלץ לנוס בחזרה לצרפת, שם האמין שיוכל להיות בטוח, תחת השלטון החדש והחופשי.
גרמניה ולונדון: 1848-1883
בימי אביב העמים של שנת 1848 שב מרקס לגרמניה, וחזר לערוך במתכונת מחודשת את העיתון הדמוקרטי-רדיקלי "עיתון הריין החדש" (Neue Rheinische Zeitung). כשנכשלו המהפכות הללו עבר מרקס בתחילת יוני 1849 ללונדון, בה בילה את שארית ימיו.
ב-1864 היה מרקס שותף להקמת "האיחוד הבינלאומי של העובדים" שנודע מאוחר יותר כ"האינטרנציונל הראשון". ארגון זה קרס 12 שנים מאוחר יותר, ב-1876, בהשפעת תנועת האנרכיזם והקומונה הפריזאית.
במהלך חייו בלונדון פרסם מרקס את הכרך הראשון של "הקפיטל", שבו תיאר את התפתחות החברה הקפיטליסטית ואת מתחיה הפנימיים האמורים להביא להתפרקותה. הכרכים השני והשלישי של "הקפיטל" פורסמו לאחר מותו, בעריכת אנגלס ואחרים.
תחילה חיו מרקס ומשפחתו חיי מחסור בלונדון. הוא התקיים בעיקר הודות לקצבה חודשית שקיבל מאנגלס. מרקס אף נאלץ לקבור שניים מילדיו שמתו מחולי, כשהוא נטול יכולת להושיע אותם. מאוחר יותר שימש במשך שנים ככתב בלונדון של העיתון הניו-יורקי הרדיקלי "ניו יורק דיילי טריביון". מאורעות אלו תרמו רבות להתפתחותה של תפיסת הצדק החברתי אצל מרקס.
מרקס מת בלונדון מדלקת סימפונות ודלקת קרום הריאה, ב-14 במרץ 1883. הוא נפטר כאדם חסר אזרחות, ונקבר בבית הקברות הייגייט בצפון לונדון.
ילדיו
לקרל ויוהאנה מרקס נולדו שבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בטרם הגיעו לבגרות:
מרקסיזם
לפי השקפתו של מרקס, המציאות היא קונפליקטואלית, בין שני כוחות מרכזיים - מדכאים ומדוכאים. המדכאים (המעמד הבורגני) הם בעלי אמצעי הייצור והמדוכאים (מעמד הפועלים, הפרולטריון) הם אלה שאינם בעלי אמצעי הייצור. בשלב הנוכחי הבורגנות מדכאת את הפרולטריון. לפי השקפתו המטריאליסטית של מרקס, מבנה העל הוא השתקפות של התשתית הכלכלית, דהיינו, התודעה היא תוצר של הוויה. מרקס טען שהמהפכה בוא תבוא, בין השאר כתוצאה מכך שהקפיטליזם יביא אותה על עצמו, בהיותו מכיל סתירה פנימית שאינה ניתנת ליישוב. מעמד הפועלים, לכשיתאחד ויגיע למצב בו לא יוכל עוד לחיות (מרקס מתאר זאת בכך שמעמד הפועלים לא יפסיד דבר "למעט כבליו"), ישתחרר מהתודעה הכוזבת וישנה את תנאי חייו באמצעות מהפכה שתמוטט את הסדר החברתי הקיים: במהפכה זו ישתלט מעמד הפועלים על אמצעי הייצור ויקים את החברה הסוציאליסטית, בה אין מנצלים ומנוצלים, קניין פרטי, כסף, מדינה או משפחה.
עיקרי המרקסיזם פורסמו בשנת 1848 על ידי קרל מרקס ופרידריך אנגלס, במניפסט הקומוניסטי. תקופה זו, של אמצע המאה ה-19, נחשבת לתחילת צמיחת המרקסיזם. הייתה זו תאוריה אחת מבין כמה תאוריות סוציאליסטיות.
במשך השנים לא שמר המרקסיזם על צורתו המקורית. התשתית החשיבתית של המרקסיזם, אמנם לא בצורתו הטהורה, הוסיפה להתקיים, ומורשת המרקסיזם מתקיימת ברוב הזרמים הביקורתיים. גישה זו מיושמת בתחומים שונים (בהם חינוך ומשפחה).
הנצחתו
במרכז ברלין (רובע מיטה) נקרא על שמו ועל שם פרידריך אנגלס פארק ציבורי בשם פורום מרקס אנגלס, אשר הוקם על ידי שלטונות גרמניה המזרחית.
בית ילדותו בעיר טריר הפך למוזיאון המנציח את חייו והגותו. בעיר הוקם פסל של מרקס בגובה 4,4 מטרים, במימון ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
מכלול המגורים הגדול בעולם, קרל מרקס הוף שבווינה בירת אוסטריה קרוי על שמו.
ואלס הדקה
הואלס ברה במול מז'ור, אופוס 64, מספר 1 המכונה לרוב ואלס הדקה הוא ואלס שנכתב לפסנתר סולו על ידי המלחין הפולני פרדריק שופן. הטמפו שסומן ליצירה הוא "מולטו ויוצ'ה" כלומר מהיר מאוד וחיוני. שופן כתב את הוואלס בשנת 1847 ופרסם אותו בלייפציג באותה השנה, כיצירה הפותחת את אופוס 64. הוואלס בוצע ככל הנראה בקונצרט האחרון של שופן בפריז, שהתקיים בשישה עשר בפברואר 1848.
למרות כינויו, ביצוע נפוץ של יצירה זו יימשך בין דקה וחצי לשתי דקות וחצי. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמוציא לאור של שופן, שטבע את הכינוי, התכוון במילה "minute" ל"קטן" ולא ל"דקה". הואלס, על אף שנחשב בעיני רבים כמבריק, אינו גרנדיוזי ואינו ארוך. אחד מהביוגרפים של שופן ציין כי המלחין ניסה לתאר באמצעות הואלס כלב שרודף אחרי זנבו. אכן, במקור הקטע נקרא על ידי שופן "כלב קטן".
מספר אמנים הקליטו גרסאות מושרות של היצירה, לרוב על מנת להדגים את כישוריהם הקוליים. אחת ההקלטות המפורסמות היא של ברברה סטרייסנד. בישראל, דני בן ישראל הקליט גרסה בעברית.
כתב היד של היצירה שמור בספרייה הלאומית של צרפת.
מיכאל הנגבי
מיכאל הנגבי (נולד ב-12 ביולי 1979) הוא שחקן, במאי, תסריטאי, קומיקאי, מדבב ומנחה טלוויזיה ישראלי.
משחק
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 1990 כילד אורח בתוכנית "ועכשיו..ברוך!" בערוץ 2 הנסיוני שבה ברוך היה בובת ספוג ירוקה בעלת קול צפצפני, שיצרה והפעילה הבובנאית רוני נלקן מוסנזון מתיאטרון הקרון. ברוך אירח בתוכנית ילדים ושוחח איתם. בשנת 1990 השתתף גם בתוכנית "קריאת כיוון" בטלוויזיה החינוכית.
בתקופת מלחמת המפרץ בשנת 1991 כיכב בסדרת תשדירי בטיחות בדרכים שבהם חיקה את דובר צה"ל נחמן שי. באותה שנה דיבב את כריס בתוכנית הטלוויזיה "אלף ואחת אמריקות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנים 2002–2017 הוביל מדי שנה את הקמפיין הטלוויזיוני של מותג השוקו של מחלבות יטבתה.
בשנת 2004 השתתף בסדרת הדרמה לנוער "ראש גדול" בערוץ הילדים, באותה השנה השתתף גם בסדרת הדרמה המוזיקלית "השיר שלנו" של yes.
בשנים 2007–2008 השתתף בטלנובלה "בובות" בתור נתן, העוזר של נאווה נאמן, שמגולמת על ידי מיקי קם.
בשנת 2008 השתתף בסדרה "אבי ביטר חי בסרט" בערוץ ביפ, ב-2009 השתתף בטלנובלה "חשופים" ובשנת 2010 שיחק בסדרת הנוער "אחרי הצלצול".
בשנת 2011 שיחק בסדרה "גבוה וגרינבאום" בתפקיד רני היצלפלד בערוץ 2.
בשנת 2013 שיחק בסדרת הילדים "גן חיות".
בשנת 2014 גילם דמות משנה בסדרה של שמוליק לוי "70 מיליון סיבות לעושר" בערוץ 2.
בשנת 2015 שיחק במיני-סדרה "חשודה" בערוץ 10. באותה שנה החל להשתתף באחד משני התפקידים הראשיים בסדרה "שוסטר ושוסטר" (לצד שירה נאור) בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2016 השתתף בקומדיית המצבים "שותפים", בערוץ HOT קומדי סנטרל.
בשנת 2019 שיחק בסדרה "משפחה בהנפקה", בתפקיד אדי זמיר.
דיבוב
הנגבי דיבב את כריס מסדרת האנימציה "אלף ואחת אמריקות", את רפאל מ"מסעות גוליבר", "לאן נעלמה כרמן סן דייגו", ואת האקלברי פין בסדרה ששודרה בערוץ 1.
בשנים 2001–2002 דיבב בשעשועון יומי בערוץ הילדים את ברוך ב"ברוך ושרוך", לצד עמוס שוב.
הוא דיבב דמויות משנה בסדרה המצוירת "ג'ורג' מלך הג'ונגל" בערוץ לוגי, את דאדלי פאפי בסדרה "כלב חשאי" בניקלודיאון.
בשנת 2004 דיבב בסדרת הטלוויזיה המונפשת הסאטירית "מ.ק. 22".
הנחיה
בשנת 1992 הנחה את תוכנית הילדים "בננה בום" לצד סיון רהב-מאיר, בערוץ 2 הניסיוני.
בין השנים 1996 עד 1997 הנחה את התוכנית "טושטוש" בערוץ 2 לצד יעל בר זוהר.
בין השנים 2002–2004 הנחה את תוכנית הנוער "אקזיט".
בין השנים 2004–2006 הנחה לצד הילה נחשון את מגזין הרכילות ביס "Y בעשר".
בשנת 2006 השתתף כפאנליסט אורח בתוכנית "משחק מכור" בערוץ 10.
בשנת 2007 הנחה ביחד עם ארז בן הרוש את שעשועון הסלבריטיז "פפראצי" של yes.
בנוסף ב-2007, הפך לשופט קבוע בתוכנית "כישרון או כישלון" יחד עם רותם סלע.
בשנת 2008 הנחה את "בובות - חדר הלבשה", תוכנית שליוותה את הטלנובלה "בובות" מאחורי הקלעים.
בשנת 2009 החל להנחות את תוכנית המציאות "מגודלים", ששודרה תחת חסותה של סלקום.
בשנים 2009–2012 השתתף בפאנל של תוכנית הבידור "צחוק מעבודה" בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2018 החל להנחות את תוכנית האירוח "חיות במה צוחקות" בכאן חינוכית. במאי 2021 חזר להשתתף בתפקיד סוכן בסדרה "שוסטר ושוסטר" (לצד גאיה גור אריה).
בתור עצמו
בשנת 2007 השתתף בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2011 החל להשתתף בתוכנית "האיש הכי מטומטם בעולם" ברצועת "לילה ביפ" בערוץ 2.
בשנת 2016 השתתף בתפקיד היועץ בשעשועון "פיצוחים" שהיה לכבוד 50 שנה לטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2017 השתתף ב"הצחוקייה" בערוץ ניקלודיאון.
כתסריטאי
בשנת 2000 כתב לסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים" בערוץ הילדים.
בשנת 2009 כתב לסדרת המערכונים הקומית "קצרים" ששודרה בערוץ 2.
כעורך
בשנת 2003 שימש כעורך משנה של התוכנית "המופע המרכזי" בערוץ 2.
משחק
בשנת 1990 שיחק בסרט "המחצבה" של הבמאי רוני ניניו בתפקיד הילד שלום.
בשנת 1998 שיחק בסרט "סודות משפחה" בתפקיד ראשי, לצד רומי אבולעפיה.
בשנת 2001 שיחק בסרט "אינג'יל" של הבמאי ארנון צדוק.
בשנת 2004 שיחק בסרט "אהבה קולומביאנית" בתפקיד עידן.
הנגבי חבר בקבוצת הבמאים הצעירים "באבון", אשר במסגרתה הוא כותב ומביים סרטים קצרים. בשנת 2004 ביים את הסרט "קאמבק", שהשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים באותה שנה.
בשנת 2010 השתתף בסרט הטלוויזיה הקומי "חצי טון ברונזה", שהוקרן ב-VOD.
בשנת 2012 יצא לאקרנים הסרט בהשתתפותו "חתולים על סירת פדלים". באותה שנה שיחק בסרט "ד"ר פומרנץ" של אסי דיין. ב-2017 השתתף ב"מועדון החנונים: הסרט".
בשנת 2019 שיחק בקומדיה "אול אין".
דיבוב
כבר בילדותו דיבב בסרטים, וגם כמבוגר הוא דיבב דמויות שונות: את כריסטופר רובין בחלק מסרטי "פו הדב", ב-2003, דיבב את דינאהי בסרט "אחי הדוב". ב-2011 דיבב בסרט "הופ ארנב".
ב-2014 דיבב את הדמות פרד בסרט "6 גיבורים" מבית דיסני.
עיסוקים אחרים
בשנת 2015 זכה סרטון הפיילוט לסדרה עלילתית ברשת האינטרנט "עסק משפחתי" של הנגבי בתחרות "יוצרים ברשת 2.0", ביוזמת איגוד המפיקים בישראל בשיתוף YouTube ומשרד הכלכלה. "עסק משפחתי" היא סדרת רשת, שיצרו יחד עם הנגבי עמיתיו - גל דרן, ניר נחום, דניאל אדר, אורן קסטנבאום ורודי סעדה, המספרת על עלילותיהם של רודי ומיכאל, שני אחים שיורשים מאביהם חנות כלי עבודה ורבים מי מהם צריך לנהל את העסק המשפחתי.
השם של העולם
השם של העולם (באנגלית: The Name of the World) הוא ספר, שכתב דניס ג'ונסון בשנת 2000 באנגלית, בארצות הברית. הספר הוא ספרו הראשון של דניס שתורגם לעברית. הוא יצא לאור בישראל בשנת 2009 בהוצאת בבל.
העלילה עוקבת אחר מייקל ריד, אשר איבד את אשתו ובתו לפני מספר שנים בתאונת דרכים. ריד עובד כמרצה באוניברסיטה ופוגש בסטודנטית צעירה בת כמחצית מגילו בשם פלאואר קנון. הפגישות המזדמנות שלהם משפיעות עליו ומשאירות עליו רושם ולראשונה אחרי שנים הוא מתחיל להתאהב באישה.
ריד מתבשר כי הוא מפוטר בעקבות פליטיקה פנימית, ובסמוך לזאת משפט שאמרה פלאואר מזכיר לו את בתו המנוחה. הוא עוזב בפתאומיות את פלאואר, מתסבך בקטטה ולבסוף מחליט לעזוב את העיר בה חי ולחפש עבודה חדשה וחיים חדשים במקום אחר.
מזהה תהליך
במערכות הפעלה מבוססות Unix, תהליכים חדשים נוצרים באמצעות קריאת המערכת Fork, המייצרת תהליך בן חדש מתוך התהליך האב. מזהה התהליך של התהליך הבן מוחזר לתהליך האב כך שהאב יוכל לבצע פעולות על התהליך הבן בהמשך. מזהי התהליך ב-Unix בדרך כלל מוקצים סדרתית, כאשר התהליך הראשון שנוצר במערכת מקבל את המזהה 0 וכל תהליך חדש מקבל את המזהה העוקב לזה האחרון שהוקצה. כאשר מגיעים למזהה התהליך המקסימלי (משתנה ממערכת הפעלה אחת לשנייה), חוזרים ל-0 וממשיכים להקצות את המזהים, אך מדלגים על מזהים המוקצים לתהליכים אחרים שעודם קיימים ברשימת התהליכים (בין אם התהליך עדיין רץ ובין אם הוא תהליך זומבי).
ב-Microsoft Windows תהליכים חדשים נוצרים באמצעות הקריאה לפונקציה CreateProcess, ומזהה התהליך החדש שנוצר מוחזר לתהליך האב כשדה dwProcessId במבנה הנתונים PROCESS_INFORMATION. תהליך המעוניין לקבל את המזהה שהוקצה לו יכול לעשות כן על ידי קריאה לפונקציה GetCurrentProcessId.
כריסטין צ'אפל
כריסטין צ'אפל (באנגלית: Christine Chapel) היא דמות בדיונית המופיעה בסדרות הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" ו"מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", ובשלושה מהסרטים המבוססים על זיכיון "מסע בין כוכבים". הדמות גולמה על ידי השחקנית האמריקאית מייג'ל בארט, אשתו/אלמנתו של יוצר "מסע בין כוכבים" ג'ין רודנברי ועל ידי השחקנית ג'ס בוש בסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים". בסרט "סטארטרק" משנת 2009, גילמה את דמותה השחקנית אליזבת' אינגלאס. הדמות נכתבה עבור בארט על ידי ג'ין רודנברי, לאחר שהוחלט לוותר על דמות קודמת שהוא כתב לה, "מספר אחת". הופעת הבכורה של דמותה של כריסטין צ'אפל הייתה בפרק העונה הראשונה "The Naked Time". דמותה הפכה לקבועה בסדרה זמן קצר לאחר מכן, החל מהפרק "What Are Little Girls Made Of?".
הסדרה המקורית
צ'אפל זנחה את הקריירה שלה במחקר בביולוגיה לטובת משרה בצי הכוכבים, בתקווה שמשימה ארוכה אל החלל העמוק תאחד אותה, יום אחד, עם ארוסה ד"ר רוג'ר קורבי, מדען בעל שם, אשר אבד במסע אל כוכב הלכת המבודד אקסו 3 (Exo III). חמש שנים לאחר היעלמותו של ד"ר קורבי, צ'אפל מוצבת על סיפון ספינת החלל "אנטרפרייז", תחת פיקודו של קפטן ג'יימס טי קירק. היא משמשת כאחות הראשית תחת קצין הרפואה הראשי ד"ר לאונרד מקוי.
זמן קצר לאחר שהצטרפה אל צוות האנטרפרייז, הגיעה הספינה אל אקסו 3. קירק וצ'אפל משוגרים אל פני כוכב הלכת, ומהר מאוד חושפים את מזימתו הזדונית של ד"ר קורבי, אשר גילה שרידים של ציוויליזציה אשר מתה מזמן, והחל לנצל את הטכנולוגיה המתוחכמת שלה לייצור אנדרואידים. הד"ר לוכד את קירק, על מנת שזה לא יזהיר את ספוק, ומנסה להשתלט על האנטרפרייז על ידי יצירת אנדרואיד בדמותו של קירק, על מנת לקדם את מזימתו - לאכלס את היקום עם אנדרואידים - אולם התוכנית משתבשת. מתגלה כי ד"ר קורבי עצמו, בעבר, נפצע קשות בגופו, והשתיל את האישיות שלו אל תוך אנדרואיד שהוא העתק של עצמו. קירק משכנע את קורבי כי איננו אנושי עוד, אלא רק מכונה. כאשר קורבי רואה את תגובתה המבוהלת של צ'אפל אל מצבו הנוכחית, הוא, בייאושו, הורג את עצמו ואת בני-הלווייה האנדרואידים שלו. לאחר מותו של קורבי, צ'אפל מטילה ספק בכך שעליה להישאר בתפקידה על סיפון האנטרפרייז, אך לבסוף בוחרת להישאר, עד לתום משימתה בת 5 השנים של ספינת החלל.
מערכת היחסים עם ספוק
אפילו בזמן שבו היא עדיין ביקשה לאתר את ארוסה ד"ר קורבי, צ'אפל הייתה מאוהבת עמוקות בקצין המדע של האנטרפרייז, החצי-אנושי חצי-וולקני, ספוק. בתחילה, צ'אפל הסתירה את הרגשות האלו לעצמה. עם זאת, בפרק "The Naked Time", כאשר צוות האנטרפרייז משתגע (כתוצאה מווירוס), צ'אפל הודתה בגלוי אהבתה לספוק, למרות הצהרתו בדבר אי יכולתו להחזיר רגשות כלפיה. נושא הרגשות של צ'אפל לספוק חזר רק פעמים ספורות במהלך הסדרה, אך במיוחד בפרק "Plato's Stepchildren". בפרק זה, צ'אפל וספוק מאולצים לנשק זה את זו. הדבר גורם לצ'אפל להודות שלמרות רצונה ארוך השנים להיות קרובה עמו, כל שהיא רצתה לעשות, בהתחשב בהשפלה של המצב, הוא "לזחול משם ולמות". בפרק "Amok Time", היא עוזרת לספוק, במהלך ביצוע טקס וולקני קשה, סודי ומסובך. ספוק מסרב לאכול מן המרק שהיא מגישה לו, משליך אותו אל עבר הקיר ומגרש אותה תוך צעקות רמות, אך לאחר שהיא מבקרת אותו שוב, הוא מבין את טעותו ותוהה אם תוכל להכין שוב מרק עבורו.
סרטי מסע בין כוכבים
צ'אפל הופיעה בשניים מסרטי "מסע בין כוכבים" בהשתתפות צוות שחקני הסדרה המקורית. ב"מסע בין כוכבים: הסרט", צ'פאל הפכה לרופאה מן המניין. ההופעה השנייה שלה הייתה ב"מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה", שבו היא וג'ניס ראנד הוצבו במטה של צי הכוכבים בסן פרנסיסקו.
בנוסף, בשנת 2009 בסרט הקולנוע "סטארטרק" קיימת התייחסות אל האחות צ'אפל, אשר אומרת שורת דיאלוג אחת כשהיא אוף-סקרין.
טברסקי
משפחת טוורסקי או טברסקי היא משפחה של יהודים אשכנזים שמוצאם מאירופה מהעיירה טוור ברוסיה או מטבריה בארץ ישראל. הרב מנחם נחום מצ'רנוביל, בן המאה ה-18, מייסד שושלת רבנים נודעת שמשפחתו "טברסקי" במקרה הזה פירוש שם המשפחה הזה הוא "תושב/יוצא טבריה", אחת מערי הקודש בארץ ישראל. אך רוב המשפחות בשם "טוורסקי" גזרו את שמם משמה של העיירה טוור ברוסיה.
מייק באטיסט
מייקל ג'יימס "מייק" באטיסט (באנגלית: Michael James "Mike" Batiste; נולד ב-21 בנובמבר 1977 בלונג ביץ', קליפורניה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי המחזיק באזרחות בולגרית ששיחק בעמדות הפורוורד והסנטר. גובהו 2.04 מטר.
באטיסט שיחק בליגת הקולג'ים עבור אוניברסיטת המדינה של אריזונה במשך שלוש עונות. הוא לא נבחר בדראפט ה-NBA ועבר לשחק באירופה, במועדון הבלגי ספירו שרלרואה (עונת 2001-2000) ובמועדון האיטלקי, לורבנטיה בייאלה (2002-2001).
לאחר שנתיים של קריירה אירופית באטיסט חתם בקבוצת ה-NBA, ממפיס גריזליס בה שיחק 75 משחקים בהם קלע 6.4 נקודות והוריד 3.4 ריבאונדים בממוצע. לאחר עונה אחת עזב את המועדון וחתם בלוס אנג'לס קליפרס, אך זמן קצר לפני תחילת העונה נחתך מן הקבוצה. באטיסט נותר ללא קבוצה ובמשך עונה שלמה לא שיחק כלל במסגרת כלשהי. ביולי חתם במועדון הפאר היווני פנאתינייקוס, בו שיחק עד שפרש מכדורסל. עם פאנתייקוס זכה באטיסט שמונה פעמים באליפות יוון, שש פעמים בגביע היווני ובשלוש באליפות היורוליג, כשבעונת 2006-07 השיג את כל התארים במקביל.
ביולי 2012 חתם באטיסט לעונה בפנרבחצ'ה הטורקית.
באוגוסט 2013 חתם שוב בפנאתינייקוס, ובסיום העונה פרש מכדורסל.
ננסי קייס
רקע
קייס נולדה ב-Falls Church, וירג'יניה, ארצות הברית. קייס למדה בתיכון ריברסייד, קליפורניה, וכן למדה תיאטרון באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
קריירה
לפני שכיכבה בסרט ליל המסכות, שיחקה קייס במותחן בשם: "Assault on Precinct 13", אשר בוים גם הוא על ידי ג'ון קרפנטר. בשנת 1980, שיחקה בסרט "הערפל", בתור סנדי פדל. בסרט גם השתתפה ג'יימי לי קרטיס, אשר שיחקה לצידה גם בסרט ליל המסכות. ב-1981 צילמה קייס סצנה חדשה, אשר נוספה לגרסה הטלוויזיונית של ליל המסכות. כיום עובדת קייס כפסלת, בלוס אנג'לס.
חיים אישיים
קייס הייתה נושאה למפיק, תסריטאי ובמאי טומי לי וולאס, איתו יש לה שני ילדים. כעת הם גרושים.
זכויות להט"ב בארגנטינה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בארגנטינה מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית ברחבי המדינה מאז 1887. בעקבות מעברה של ארגנטינה חזרה לדמוקרטיה ב-1983, נחקקו חוקים לאורך השנים לאחר מכן שהלכו לראשונה להכיר בזוגיות חד-מינית, טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית והשוות זכויותיהם של אזרחי להט"ב לאזרחים הטרוסקסואלים כמו גם דעת האוכלוסייה בנושא. עם הכשרתם של נישואים חד-מיניים ב-15 ביולי 2010, ארגנטינה הפכה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית, השנייה ביבשת-העל של אמריקה (אחרי קנדה), והעשירית בעולם שעושה זאת.
בסקר שנערך על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2020, ארגנטינה דורגה כמדינה באמריקה הדרומית עם העמדות החברתיות החיוביות ביותר כלפי הומוסקסואליות, כאשר כ-76% מכלל הנסקרים אמרו שיש לקבל מערכות יחסים הומוסקסואליות בחברה ו-82% בקרב משיבים צעירים. בירת המדינה והעיר הגדולה ביותר בשטחה, בואנוס איירס, מוגדרת כמקור פופולרי עבור תיירות להט"ב בעולם ומתוארת לעיתים בכלי תקשורת בינלאומיים כ-"בירת הגייז של אמריקה הדרומית". עם זאת, דיווחים על גילויים של בריונות ואלימות נגד להט"ב, במיוחד בקרב בני נוער, עדיין נפוצים.
ארגנטינה מתוארת לעיתים קרובות כאחת המדינות בעלות "מעמד זכויות הטרנסג'נדרים המקיף בעולם". חוק הזהות המגדרית, שאושר על ידי בית הנבחרים הארגנטינאי ב-2012, החל לאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם המשפטי לראשונה ומבלי להידרש לעבור ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור, טיפול הורמונלי או אבחונים פסיכיאטריים קודם לכן עבור הכרה. בעקבות חקיקת החוק, כמו גם הקמת בתי ספר אלטרנטיביים והיווסדות מתנ"ס טרנסג'נדרי ראשון במדינה לאורך השנים, האתר "BBC Mundo"  דיווח ב-2014 כי ארגנטינה "מובילה את המהפכה הטרנסג'נדרית בעולם". בשנת 2015, ארגון הבריאות העולמי הגדיר את ארגנטינה כ-"מדינה למופת" עבור מעמדה כלפי זכויות אזרחים טרנסג'נדרים.
תקופות פרה-קולוניאליות
לפני בואו של הקולוניאליזם הקתולי של האימפריה הספרדית, מספר עמים ילידים אכלסו את שטחה של ארגנטינה. הם כללו את אנשי המפוצ'ה והעם הגוארני, ששניהם היו בעלי קבלה חברתית כלפי מערכות יחסים הומוסקסואליות או התייחסו אליהן באדישות. באופן מסורתי, אנשי המפוצ'ה הכירו במגדר שלישי בשם "ויי" (באנגלית: Weye). בקרב אנשי המפוצ'ה לא היו מושגים מערביים טיפוסיים של הגדרת מגדר או מיניות בעוד שאינדיבידואלים לא נחשבו לא כזכר או כנקבה, אלא כשילוב בין השניים. אנשים שהוגדרו כ-"ויי" מילאו בדרך כלל תפקידים חברתיים חשובים בקרב האוכלוסייה, כולל כהונה כמאצ'י, מרפא מסורתי ומנהיג דתי כחלק מדת המפוצ'ה , דתם של אנשי המפוצ'ה שכללה שורה של אגדות ומיתוסים על בריאת העולם ועל האלוהויות והרוחות השונות השוכנות בו.
הגעתם של המיסיונרים מהאימפריה הספרדית במאה ה-16 הביאה להתפשטות הנצרות בארגנטינה, שכללה עמדות שליליות כלפי הומוסקסואליות. על פי דיווחים, הספרדים התייחסו לעמים הילידים כאל "פראים" על כך שעסקו בפעילות הומוסקסואלית וכינו את אנשי המפוצ'ה "מבצעי הסדום של פטגוניה". בעקבות זאת, הומוסקסואליות הייתה ככל הנראה אחת הסיבות לכך שהכובשים הכריזו מלחמה נגד העמים המקומיים שלאחר התרחשותה הקימו מחוזות ספרדים באמריקה הדרומית, בעוד שמעשים הומוסקסואלים שכונו כ-"מעשי סדום" הפכו לעבירות אסורות שנשאו עונש של העלאה על המוקד.
עצמאות ותחילת המאה ה-20
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בארגנטינה מאז 1887, כאשר חוק מס' 1,920, חוק העונשין הפדרלי הראשון של המדינה, נחקק ולא כלל איסור על ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים. עם זאת, כמה תקנות מקומיות שהוצאו על ידי רשויות מחוזיות, עירוניות ומקומיות כוונו נגד "הומוסקסואליזם" שבעקבותיהן, אזרחים שהוגדרו כלהט"ב באותם אזורים נרדפו באופן קבוע.
במהלך המאה ה-19, דיונים על הומוסקסואליות התייחסו אליה כאל פתולוגיה רפואית, כאשמה שיש להטיל נגד יריבים פוליטיים או כדבר שהובא לאומה הארגנטינאית על ידי זרים. הדימוי הציבורי היחיד של הומוסקסואליות היה זנות עירונית ומקומות ציבוריים ששימשו לקרוזינג. בשנת 1914, מחזה בעל נושא הומוסקסואלי בשם "Los Invertidos" נאלץ להתבטל בשל תוכנו, על אף שעיתונים רפואיים היו רשאים לדון על הומוסקסואליות בפומבי.
הטרדה משטרתית נגד הומוסקסואלים גברה במהלך ההפיכה הצבאית בשנת 1930 שהחלה את "העשור הידוע לשמצה", לאחר שהנשיא איפוליטו איריגוז'ן הודח מתפקידו על ידי הגנרל חוסה פליקס אוריבורו  וחייליו. שערוריית הצוערים, שערורייה מינית ופוליטית שפרצה בבואנוס איירס בספטמבר 1942, בנוגע למעורבותם של צוערים צעירים מהקולג' הצבאי הלאומי של ארגנטינה במסיבות מין קבוצתי לכאורה שנערכו על ידי הומוסקסואלים מהמעמד העליון, הובילה לרדיפה האלימה ביותר נגד הומוסקסואלים בהיסטוריה של ארגנטינה, עם סדרה של פשיטות משטרתיות והשמצות שהובילה לכליאת הומוסקסואלים רבים, התאבדויות ופליטים שברחו לגלות. המדיניות הובילה לפתיחת בתי בושת של אחים בקרבת צריפים צבאיים ב-1944. הדיווחים על אכיפת המדיניות בקדנציות הפרוניסטיות (1955-1946) דווחו לאורך השנים כמעורפלים וסותרים. בשנת 1946, אווה פרון, רעייתו של נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון, הטילה את הגנתה האישית לביטחונו של מיגל דה מולינה, זמר קופלה ספרדי מפורסם שהותקף על רקע היותו הומוסקסואל ונאלץ להימלט מארגנטינה לאחר הוראה של שגרירות ספרד במדינה, לאחר שניסתה לשכנע אותו במשך שנים לחזור למדינה מגלותו במקסיקו. מספר דיווחים נוספים לאורך השנים טענו שדמוניגו פרון הורה למשטרה ולצבא לא לעסוק ברדיפות של הומוסקסואלים.
עידן המלחמה המלוכלכת
ארגון זכויות הלהט"ב הראשון שהוקם בארגנטינה היה "Nuestro Mundo" (בעברית: העולם שלנו) ב-1967 על ידי הפעיל הקטור אנביטרטה. בהמשך פעיליו ייסדו את החזית לשחרור הומוסקסואלים (FLH)  שחיפשה ברית עם מפלגות השמאל הפוליטי במדינה על מנת לקדם את מעמד זכויות האזרח של חברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית. מה שהניע את יצירתו של "Nuestro Mundo" הייתה המדיניות הדיקטטורית של הנשיא חואן קרלוס אונגאנייה בתקופת המשטר הצבאי במדינה שדיכאה בכבדות את זכויותיהם של אזרחים הומוסקסואלים. אף על פי שזה היה רגע מובהק בתנועה למען זכויות להט"ב בארגנטינה כולה, הקמת "Nuestro Mundo" לא הביאה לעידן של רפורמות פוליטיות, והארגון נמנע בדרך כלל מלהיות פעיל באופן פוליטי ודאג בעיקר להעלאת המודעות לדיכוי החברתי שאיתו התמודדה קהילת הלהט"ב במדינה וקרא להפסקת האכזריות המשטרתית נגד הומוסקסואלים ולביטולם של חוקים אנטי-הומוסקסואלים. למרות שלארגון עצמו לא היו הצלחות רבות, היווסדותו היוותה השראה ליצירת קבוצות להט"ב ארגנטינאיות נוספות, בהן "Safo" שהפכה לארגון למען נשים לסביות. במשך השנים לאחר מכן, "Nuestro Mundo" השתלב בסופו של דבר עם קבוצות אקטיביסטיות אחרות - "Safo" ,"El Grupo" ,"Profesionales" ,"Emanuel" ,"Alborada" ,"Bandera Negrea" ו-"Eros" עבור הקמת החזית לשחרור הומוסקסואלים (FLH) ב-1971 שפעלה עד 1976. הארגון נוצר שנתיים לאחר מהומות סטונוול בניו יורק, אירוע שהוביל להתארגנות גדולה של פעילי זכויות להט"ב בארגנטינה. בחמש השנים שבהן פעל, החזית לשחרור הומוסקסואלים ישר קו עם פעילותן של קבוצות פמיניסטיות, מרקסיסטיות וקבוצות שמאלניות אחרות והיה פעיל פוליטית באופן גלוי יותר מארגונים קודמים. למרות שמטרותיו הפוליטיות היו דומות לאלו של ארגונים מערביים שהיוו מודלים לתנועה למען זכויות להט"ב, שיטות הארגון היו שונות מאלו שבמערב. בין היתר הארגון פחות דאג בהקמת דמוקרטיה מגובשת אלא התמקד ב-"יצירת חופש ושוויון באמצעות אנטי-אימפריאליזם" ו-"פוליטיקה של מעמד הפועלים", אידאולוגיה שהובילה לקיום הברית עם ארגוני השמאל הפוליטי שלא בהכרח היו מעורבים באקטיביזם למען זכויות להט"ב.
ההפיכה הצבאית בשנת 1976 שהובילה להדחתה של נשיאת ארגנטינה איסבל פרון בין השנים 1974–1976 ותחילתה של דיקטטורה חדשה בהנהגת חונטה צבאית, חיסלו את התארגנותם של פעילי התנועה למען זכויות להט"ב בארגנטינה. המשטר ביצע פעולות ישירות לפגיעה באזרחי להט"ב. לקראת קיומו של גמר המונדיאל 1978 שנערך בבירה בואנוס איירס, המשטר הצבאי והמשטרה המקומית ביצעו הליך "טיהור" בו עצרו, הכו ודיכאו באלימות אזרחי להט"ב ארגנטינאים. הליך טיהור שני שיזם הארגון הצבאי למחצה "Comando Cóndor" התרחש מינואר 1982 עד ינואר 1983. בתקופה הזו נטבחו כ-18 גברים הומוסקסואלים בהם פעיל החזית לשחרור הומוסקסואלים.
דמוקרטיזציה והווה
מעברה של ארגנטינה חזרה לדמוקרטיה ב-1983 אפשר מחדש את הקמתן של תנועות למען זכויות להט"ב. במהלך עידן הדמוקרטיזציה, הבר ההומוסקסואלי הראשון נפתח בבירה בואנוס איירס וחברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית החלו להיות גלויים יותר בקרב הציבור, עם ציון מצעדי גאווה שנתיים מאז 1992, פרסומים ופעילות פוליטית. בעקבות זאת הוקם הארגון קהילה הומוסקסואלית בארגנטינה (CHA) באפריל 1984, בין היתר על ידי הפעיל קרלוס יאורגוי. הארגון שמר על כוחו ואחידותו לאורך שנות ה-80, לפני שהחל להתפצל בשנות ה-90. קבוצות שונות החלו להיווצר מתוך "CHA" בעקבות התפצלותו, בהן: "החברה הארגנטינאית לשילוב הומואים-לסביות", "הומו-לסבית ארגנטינה" ו-"טרנסקסואלים למען הזכות לחיים ולזהות". כשהקבוצות הללו ורבות אחרות הפכו ליותר ויותר פוליטיות ותבעו שינוי משפטי, הן הגיעו בסופו של דבר להסכמה בשנת 2006 והתאגדו כדי ליצור ארגון אחיד. כך, נוצר ארגון הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים (FALGBT). למרות שהושפע מפעילותו של "CHA", פעילותו של הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים הייתה שונה ושמה דגש על הכשרתם של נישואים חד-מיניים. הארגון נחשב ל-"ארגון גג" ולכן היה פחות ריכוזי ועסק יותר בנושאים מחוץ לזכויות לגברים הומוסקסואלים, כגון נשים לסביות וסוגיות טרנסג'נדרים. יתרה מזאת, הארגון היה פחות עסוק בהתאמה לרעיונות ההטרו-נורמטיביים של מגדר ומיניות שנכללו בפעילותו של "CHA" ועסק בגלוי בסוגיות של יחידים שמאתגרים את הבינאריות המגדריות בזהותם. "FALGBT" אף הרחיק לכת והחל להתחרות בניסיונותיו של "CHA" שניסה להכשיר הגבלה מוגבלת של איחודים אזרחיים לזוגות חד-מיניים ודרש במקום הכרה רשמית בנישואים חד-מיניים. פעילותו של "FALGBT" הושפעה מאוד ממעמד זכויות אזרחי להט"ב בספרד, במיוחד לאחר שספרד, מדינה קתולית כמו ארגנטינה, הכשירה נישואים חד-מיניים בשטחה בשנת 2005. הפדרציה הממלכתית של לסביות, הומואים, טרנסקסואלים וביסקסואלים (FELGTB), ארגון זכויות להט"ב ספרדי, היווה מודל לחיקוי עבור הארגון הארגנטינאי.
מאז הכשרתם של נישואים חד-מיניים בארגנטינה ב-2010, "FALGBT" המשיך לעסוק בסוגיות נוספות של זכויות להט"ב. במשך השנים לאחר מכן, ההצלחות הנוספות שלו כללו: העברת חוק הזהות המגדרית ב-2012, שהחל לאפשר לטרנסג'נדרים גישה להעברת ניתוח להתאמה מגדרית וטיפול הורמונלי כחלק מתוכניות הבריאות הציבוריות או הפרטיות שלהם ושינוי תמונות או שמות לידה במרשם האזרחי ללא אישור רופא או שופט, העברת חוקים המגנים על תלמידי להט"ב מפני בריונות וצורות אחרות של הטרדה בבתי ספר במערכת החינוך והעברת חוק המאפשר למשפחות חד-מיניות להשתמש בטכנולוגיית רבייה מסייעת כגון הפריה חוץ גופית בקרב זוגות לסביות בשנת 2013. בשנים לאחר מכן, החלה ארגנטינה במסע פרסום עבור תיירות להט"ב בשטחה בדגש בבואנוס איירס, בתקווה שהתיירות המוגברת תסייע לכלכלת המדינה. בשנת 2007, גביע העולם הבינלאומי להומואים (באנגלית: International Gay World Cup) נערך בואנוס איירס, בו זכתה נבחרת ארגנטינה.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
בשנת 2005, בעקבות ההכרה באיחודים אזרחיים בין זוגות חד-מיניים בפרובינציית ריו נגרו ובבירה בואנוס איירס, שופט מקומי הורה לרשויות בתי הסוהר בפרובינציית קורדובה לאפשר ביקורים בין אסירים הומוסקסואלים ובני זוגם. החוקים שהכשירו איחוד אזרחי עבור זוגות חד-מיניים בבואנוס איירס ובפרובינציית ריו נגרו אושרו ב-2002 ו-2003 בהתאמה, ובעיר ויז'ה קרלוס פאס ב-2007. בשנת 2009, העיר ריו קוארטו החלה להכיר באיחודים אזרחיים בין זוגות חד-מיניים גם כן. זוגות חד-מיניים באיחוד אזרחי החלו להיות בעלי זכויות רבות כפי של זוגות נשואים מהמין השני, אולם, גישה לאימוץ (חורג או משותף) לא נכללה. הכרה באיחודי קוהביטציה נעשתה חוקית בפריסה ארצית ב-1 באוגוסט 2015 לאחר שהקוד האזרחי והמסחרי (בספרדית: Código Civil y Commercial) שהחליף את הקוד האזרחי לשעבר, נכנס לתוקף. בתחילת נובמבר 2009 פסק שופט מקומי כי האיסור על הכרה בנישואים חד-מיניים אינו חוקתי והתיר לזוג גברים, אלכס פרייה וחוסה מריה די בלו, להינשא. ההחלטה הוכתרה כ-"הכרה משפטית ראשונה" על ידי סוכנות הידיעות הבינלאומית רויטרס שאמרה כי היא "יוצרת תקדים שיכול לסלול את הדרך לארגנטינה להפוך למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שמתירה נישואים חד-מיניים". פרייה ודי בלו הצהירו לאחר מכן שהם "הזוג החד-מיני הראשון באמריקה הלטינית שקיבל את הזכות להינשא". ראש עיריית בואנוס איירס, מאוריסיו מאקרי, הצהיר לאחר מכן כי "לא יערער על ההחלטה". מאקרי אמר בנוסף כי ההחלטה היא "צעד חשוב, כי עלינו ללמוד כיצד לחיות בחופש מבלי לפגוע בזכויותיהם של אחרים. עלינו לחיות יחד, ולקבל את המציאות הזו. העולם הולך לקראת הכיוון הזה". עם זאת, ההכרה הושעתה לבסוף לאחר ששופט אחר ביטל את הפסיקה המקורית בסוף נובמבר 2009. לבסוף, ב-28 בדצמבר 2009, נישאו בני הזוג באושואיה, טיירה דל פואגו, והפכו לזוג הנשוי החד-מיני הראשון באמריקה הלטינית. הם נתמכו על ידי מושלת טיירה דל פואגו, פביאנה ריוס, שחתמה על צו המאשר את נישואיהם בהתבסס על הפסיקה השיפוטית בתחילת נובמבר 2009. מכיוון שהחלטה זו חלה רק במקרה הספציפי של פרייה ודי בלו, זוגות חד-מיניים אחרים נאלצו לערער לרשות השופטת, להמתין לפסיקה שתאשר כי אי ההכרה בנישואיהם אינה חוקתית ולאחר מכן היו רשאים להינשא במחוז טיירה דל פואגו.
הצעת החוק הראשונה למען הכשרת נישואים חד-מיניים שנתמכה על ידי ארגון הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים (FALGBT) הוצגה ב-2007. אף על פי שנכשלה בהעברתה בפרלמנט, היא הובילה לדיון רחב בקרב הציבור לסוגיית הכשרתם של נישואים חד-מיניים בארגנטינה והגשתן של שתי הצעות חוק נוספות בנושא ב-2009. הצעת חוק להכשרת נישואים חד-מיניים הוכשרה לבסוף ב-15 ביולי 2010, לאחר הצבעת רוב בעדה הן בבית הנבחרים (הבית התחתון) והן בסנאט (הבית העליון). בכך, זוגות חד-מיניים בארגנטינה החלו להיות זכאים לאותן הטבות והכרות משפטיות כפי זוגות נשואים מהמין השני בהן הזכות לאימוץ ילדים. לאחר העברת החוק, ארגנטינה הפכה למדינה השנייה ביבשת-העל של אמריקה שמכשירה נישואים חד-מיניים לאחר קנדה, וכן הראשונה באמריקה הלטינית,  והעשירית בעולם, אחרי בלגיה, קנדה, איסלנד, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, דרום אפריקה, ספרד ושוודיה.
הורות ואימוץ
זוגות חד-מיניים רשאים לאמץ ילדים בארגנטינה, הן על ידי אימוץ משותף או חורג מאז יולי 2010, לאחר שהצעת החוק להכשרתם של נישואים חד-מיניים נכנסה לתוקף.
מאז 2013, זוגות לסביות החלו להיות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית לאחר שהצעת חוק להכרה בהליכים כאלה בקרב זוגות נשים אושרה על ידי בית הנבחרים עם רוב של 204 מצביעים בעד, מתנגד 1 ו-10 נמנעים ביוני 2013.
הגנה מפני אפליה
נכון לשנת 2022, לא קיים חוק לאומי שאוסר דה יורה על אפליה או הטרדה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית במתן סחורות ושירותים, אפליה עקיפה או דברי שטנה מלבד ברשויות העיר האוטונומית של בואנוס איירס והעיר רוסאריו שהעבירו חוקים שכוללים נטייה מינית כעילה מוגנת באופן מוחלט מאפליה לאורך השנים. ב-13 באוגוסט 2010 אישר בית הנבחרים תיקון לחוק נגד אפליה שכלל איסור על גילויי אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, אך הוא לא הגיע להצבעה בסנאט. תיקון חדש הוצג במאי 2013 אך גם כן לא התקדם בהליך החקיקה. גילויי אפליה כלפי עובדי המינהל הציבורי על בסיס נטייתם המינית מוגדרת כפלילית בפריסה ארצית מאז 2006.
בשנת 2012 תוקן חוק העונשין כדי לקבוע עונש של עד מאסר עולם על פשעי שנאה המבוססים על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי. סעיף 80(4) בחוק תחת הכותרת "פשע נגד יחידים" קובע כי יוטל עונש מאסר עולם על "מי שהורג לשם הנאה, חמדנות ושנאה על רקע גזע, דת, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי".
ב-27 במרץ 2015, הוצג לקונגרס הלאומי חוק פדרלי נגד אפליה על ידי מספר חברי קונגרס בתמיכתם של פעילי "FALGBT" שכלל את העילות נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות. הדיון הראשון בהצעת החוק בוועדה להעברתו היה ב-29 באפריל, אך לא התקדם להצבעה מאז. הצעת חוק חדשה הוגשה להעברה בסנאט ביוני 2016.
אף על פי חקיקת ההגנות השונות בחוק מפני אפליית אזרחי להט"ב, לאורך השנים נודעו גילויי מקרים הומופובים שונים בממשלה ובמערכת המשפט הארגנטינאית בהם בשערורייה מתוקשרת בשנת 2015 בה הופחת עונשו של אנס שהורשע באונס של ילד בן שש, בטענה כי לילד הצעיר הייתה "נטייה מינית הומוסקסואלית". סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה כי אניבל דומינגו פרננדס, ראש קבינט השרים והמזכיר הכללי של הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר, קרא להדחה של השופטים שפסקו את ההחלטה אותה תיאר כ-"אחת החרפות הגדולות ביותר שראינו אי פעם במדינה הזו".
זהות מגדרית
בשנת 1997 הוקמה האגודה למאבק על זהות טרנסווסטית-טרנסקסואלית כארגון עבור הגנה על זכויותיהם של טרנסג'נדרים ארגנטינאים. אחד מניצחונותיו הראשונים הגיע בשנת 2006 כאשר בית המשפט העליון של ארגנטינה ביטל פסיקה של בית משפט מחוזי שקבע כי לטרנסג'נדרים "אין זכות חוקית להתארגן באופן ציבורי ולבצע מחאה למען זכויותיהם". בשנת 2007 קבע בית המשפט העליון שלילדה בת 17 יש את הזכות החוקית לעבור תהליך של התאמה מגדרית ולשנות את מסמכי הזהות המשפטיים שלה כדי לשקף את מגדרה בהתאם. בשנת 2009 זכתה מרסלה רומרו, פעילה ידועה למען זכויות טרנסג'נדרים בארגנטינה, בגישה לשנות את מגדרה במסמכי זהות רשמיים. בהמשך, קיבלה תואר כבוד על ידי הממשלה.
פרובינציות מנדוסה וסנטה פה היו תחומי השיפוט הראשונים במדינה שאפשרו ליחידים המזדהים כא-בינארים להשאיר את רישומי סמן המין שלהם ריקים במקום לבחור במין "זכר" או "נקבה" בתעודות הזהות שלהם. ב-20 ביולי 2021, הנשיא אלברטו פרננדס חתם על צו הכרח ודחיפות שחייב את מרשם האנשים הלאומי (RENAPER) לאפשר אופציית סמן מגדר שלישי ("X") בכל תעודות הזהות והדרכונים הלאומיים המונפקים על ידו. בהתאם לחוק הזהות המגדרית, המעשה הפך את ארגנטינה לאחת המדינות הבודדות בעולם שמכירות באופן חוקי במגדר שאינו בינארי מגדרית בתעודות זהות רשמיות. האמצעי חל גם על תושבי קבע שאינם אזרחים המחזיקים בתעודות זהות ארגנטינאיות.
שירות צבאי
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של ארגנטינה. ב-27 בפברואר 2009, הקונגרס הלאומי הארגנטינאי העביר חוק רחב לרפורמה בצבא המדינה. אחת מהוראות החוק כוללות איסור אפליה על רקע נטייה מינית בכוחות המזוינים. החוק נכנס לתוקף שישה חודשים לאחר העברתו.
תרומת דם
בספטמבר 2015 ארגנטינה ביטלה את איסורה הגורף על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם במדינה ללא הגבלות.
טיפולי המרה
מאז 2010, נאסר לבצע אבחנות בתחום בריאות הנפש על בסיס בלעדי של "נטייה מינית או זהות מגדרית", תקנה שמהווה דה פקטו איסור על ביצועי טכניקות פסאודו-מדעיות של טיפולי המרה.
תנאי מחיה
מאז סיום הדיקטטורה הצבאית ב-1983 והליך המעבר שלאחר מכן לשלטון דמוקרטי, בארגנטינה החל שינוי משמעותי בעמדות הציבור כלפי סוגיות של חקיקת זכויות להט"ב. בתקופת הדיקטטורה הצבאית, אזרחים שהוגדרו כלהט"ב נרדפו באופן פעיל, בעוד שרבים מתוכם היו קורבנות למקרי רצח, אונס, אלימות או היעלמויות כפויות ומערכות יחסים חד-מיניות ואנשים טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית הוגדרו כ-"לא אנושיים" על ידי האוכלוסייה, המשטר הצבאי והכנסייה הקתולית. בעשורים שלאחר סיום הדיקטטורה הצבאית, ארגנטינה תוארה בכלי תקשורת בינלאומיים כמי שעשתה "צעדים גדולים" בהכרה בזכויותיהם החוקיות של אזרחי להט"ב בשטחה. בשנת 2006 נחקק חוק חינוך מיני במדינה, אם כי החקיקה זכתה לביקורות שליליות על כך שלא כללה מספיק תוכן כדי למנוע בריונות נגד בני נוער להט"ב. בשנת 2017 השיקה הממשלה פלטפורמה דיגיטלית לבני נוער להעלאת מודעות במגוון נושאים בדרך שתוארה כ-"מהנה, ידידותית וויזואלית" בנושאים שונים בהם: מניעת אלימות על רקע מגדרי, סוגיות להט"ב, אמצעי מניעה, הפרעות אכילה ושימוש בסמים. ארגונים למען זכויות להט"ב החלו לקום שנית בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, עבור מסעי פרסום לשיפור מעמדן בארגנטינה והעלאת המודעות הציבורית למטרתם. ב-2010 הפכה המדינה לעשירית בעולם שמכשירה נישואים חד-מיניים, למרות התנגדות נציגי הכנסייה הקתולית רבת ההשפעה. רפורמות משפטיות אחרות כללו לאורך השנים חקיקת חוק לאיסור פשעי שנאה שמכסה נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי כעילות מוגנות, מתן אפשרות לזוגות חד-מיניים לאמץ ילדים באופן משותף וחורג, מתן אפשרות לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם ללא הגבלות, איסור על ביצועי טיפולי המרה במערכת הבריאות והעברת חוק הזהות המגדרית בשנת 2012, שהחל לראשונה לאפשר לטרנסג'נדרים ארגנטינאים לשנות מגדרם החוקי במסכי זהות רשמיים. לאחר העברת החוק, "BBC Mundo" הגדיר את ארגנטינה כמי ש-"מובילה את המהפכה הטרנסג'נדרית בעולם". הגישות החברתיות בקרב האוכלוסייה התפתחו גם כן באופן משמעותי, ועברו מעוינות ציבורית ואנטיפתיה לבעלות קבלה רחבה. סקר שנערך בשנת 2013 מצא כי 74% מהארגנטינאים אמרו שיש לקבל מערכות יחסים הומוסקסואליות בחברה ו-81% בקרב משיבים צעירים. העלייה הזו ברמת הקבלה החברתית בקרב האוכלוסייה כלפי אזרחי להט"ב, הובילה רבים מחברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית להיכנס לעין הציבור ו-"לצאת מהארון" בגלוי.
כיום, ארגנטינה מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם. ישנה סצנת להט"ב גלויה בבירה בואנוס איירס עם ברים הומוסקסואלים רבים, מועדוני לילה, בתי קפה, מסעדות ואירועים אחרים שפונים עבור קהל להט"ב. כתוצאה מכך, בואנוס איירס מכונה לעיתים קרובות בכינוי "בירת הגייז של דרום אמריקה" ומהווה מקור חשוב לתיירות להט"ב. במדינות אמריקה הדרומית בהן נישואים חד-מיניים לא מוגדרים כמוכרים בחוק, זוגות הומוסקסואלים רבים מגיעים לבואנוס איירס כדי להינשא לאור העובדה שלארגנטינה אין דרישה למעמד תושבות עבור הכרה בנישואים. מחוץ לבואנוס איירס, ישנן סצנות להט"ב גלויות בקורדובה, רוסאריו, מנדוסה, פוארטו מדרין, אושואיה ומאר דל פלאטה. במאי 2015, רשת הלהט"ב "PlanetRomeo" דירגה את ארגנטינה כמדינה השנייה עם מדד האושר הגבוה ביותר בדרום אמריקה בקרב גברים הומוסקסואלים, אחרי אורוגוואי במקום הראשון. מצעד הגאווה בבואנוס איירס נערך באופן שנתי מאז הקמתו לראשונה ב-1992, בו השתתפו כ-300 מפגינים בלבד. בשנת 2018, על פי ההערכות, כ-100,000 איש השתתפו בציונו. ערים אחרות שמציינות מצעדי גאווה שנתיים בשטחן כוללות את קורדובה ומנדוסה מאז 2008 ו-2011 בהתאמה.
סרגיי פולונין
סרגיי ולדימירוביץ' פולונין (באוקראינית: Сергій Володи́мирович Полу́нін; נולד ב-20 בנובמבר 1989) הוא רקדן בלט, שחקן, ודוגמן אוקראיני.
ביוגרפיה
פולונין נולד בחרסון לגלינה וולדימיר, מגיל ארבע עד שמונה הוא התאמן באקדמיה לאתלטיקה ולאחר מכן ארבע שנים במוסד מדיני ללימודי ריקוד וכוריאוגרפיה בקייב.
ב-2003 הצטרף לבית הספר המלכותי לבלט במלגה שבוצעה על ידי קרן רודולף נורייב.
ב-2011 הופיע בגרסה הבריטית של הסרט "פנטום האופרה". באותה שנה השתתף בסרטי הבלט, "אליס בארץ הפלאות" ו"פטר והזאב".
ב-2014 שיתף פעולה עם הצלם דייוויד לה-שאפל בפרויקט צילום סרטון ריקוד.
ב-2016 הופק הסרט התיעודי "רקדן" העוקב אחר קריירת הריקוד שלו וחושף פרטים על חייו.
ב-2018 שיחק בסרט "דרור אדום".
בשנת 2020 כיכב בסרט הדרמה הצרפתי "תשוקה צרפתית"; המבוסס על האוטוביוגרפיה באותו שם מאת אנני ארנו.
אנתוני קולינס
אַנְתוֹנִי קוֹלִינְס (באנגלית: Anthony Collins; 21 ביוני 1676 – 13 בדצמבר 1729) היה פילוסוף ומסאי אנגלי, בולט בהיותו אחד התומכים הראשונים בדאיזם בבריטניה הגדולה.
חייו וכתביו
קולינס נולד ב, סמוך להאונסלו (כיום חלק רובע של לונדון) באנגליה, בנם של עורך הדין הנרי קולינס (1646/7–1705) ומרי (לבית דינלי). היו לו שתי אחיות: אן קולינס (נולדה ב-1678), שנישאה להנרי לוביבונד (נולד ב-1675), ומרי קולינס (נולדה ב-1680), שנישאה לאדוארד לוביבונד (1675–1737), סוחר ומנהל של חברת הודו המזרחית הבריטית. בנם של מרי ואדוארד היה המשורר אדוארד לוביבונד.
קולינס התחנך באיטון קולג' ובקינגס קולג' בקיימברידג', ולמד משפטים במידל טמפל. הפרק המעניין ביותר בחייו היה האינטימיות שלו עם ג'ון לוק, שבמכתביו מדבר עליו בחיבה ובהערצה. בשנת 1715 הוא התיישב באסקס, שם כיהן בתפקידי שופט השלום ו, תפקידים שבהם כיהן בעבר במידלסקס. הוא מת בביתו ברחוב הארלי, לונדון.
מסה על השימוש בהגיון
עבודתו הבולטת הראשונה הייתה "מסה בנוגע לשימוש בהגיון בטענות שהראיות שלהן תלויה בעדות אנושית" (Essay concerning the Use of Reason in Propositions the Evidence whereof depends on Human Testimony, 1707), שבה הוא דחה את ההבחנה בין "מעל הגיון" ל"מנוגד לשכל", ודרש שהגילוי יתאים לרעיונות הטבעיים של האדם לגבי אלוהים. כמו כל יצירותיו, הוא פורסם בעילום שם, אם כי זהות המחבר מעולם לא הוסתרה זמן רב.
שיח על חשיבה חופשית
שש שנים מאוחר יותר הופיעה יצירתו הראשית, "שיח על חשיבה חופשית, בעקבות עלייתה וצמיחתה של כת בשם החושבים החופשיים" (A Discourse of Freethinking, occasioned by the Rise and Growth of a Sect called Freethinkers, 1713). על אף העמימות של הכותרת, והעובדה שהיא תוקפת את הכמרים של כל הכנסיות ללא מתינות, היא טוענת לרוב, לפחות במפורש, על לא יותר ממה שחייב להודות כל פרוטסטנט. מחשבה חופשית היא זכות שאי אפשר ואסור להגביל אותה, שכן היא האמצעי היחיד להשגת ידיעת האמת, היא בעצם תורמת לרווחת החברה, והיא לא רק מותרת אלא מצווה על ידי הביבליה. למעשה ההתחלה של הנצרות והצלחתו של כל מפעל המיסיון כרוכים במחשבה חופשית (במובן האטימולוגי שלה) מצד המומרים.
באנגליה מסה זו, שנחשבה וטופלה כאל הטפה לדאיזם, עוררה סנסציה גדולה, וגרמה לכמה תגובות, בין היתר מוויליאם ויסטון, מהבישוף הייר, מהבישוף וריצ'רד בנטלי, שתחת חתימתו של "Phileleutherus Lipsiensis", מטפל בטענות מסוימות שהובעו ברשלנות על ידי קולינס, אך מנצח בעיקר על ידי התקפה על הנקודות הטריוויאליות של הלמדנות, החוברת שלו עצמו אינה חפה מפשע מהבחינה הזו בדיוק. גם ג'ונתן סוויפט, שמתייחסים אליו בספר באופן סאטירי, הפך אותו לנושא לקריקטורה.
שיח על העילות והסיבות של הדת הנוצרית
בשנת 1724 פרסם קולינס את המסה "שיח על העילות והסיבות של הדת הנוצרית" (Discourse of the Grounds and Reasons of the Christian Religion), עם ההקדמה "התנצלות לדיון חופשי וחירות הכתיבה" (An Apology for Free Debate and Liberty of Writing). לכאורה נכתב תוך התנגדות לניסיונו של ויסטון להראות שספרי הברית הישנה אמנם הכילו במקור נבואות על אירועים שהתרחשו בסיפור הברית החדשה, אך אלו הועלמו או הושחתו על ידי היהודים, ולהוכיח שכל התגשמויות הנבואה על ידי האירועים בחייו של ישו הן "משניות, סודיות, אלגוריות ומיסטיות", שכן ההתייחסות המקורית והמילולית היא תמיד לאיזו עובדה אחרת. הוא דחה את התיאורים המואנשים של האל בכתבי קודש והטיף לשימוש בשיטות ביקורתיות-מדעיות בחקר כתבי הקודש. מכיוון שלדבריו התגשמות הנבואה היא ההוכחה התקפה היחידה לנצרות, הוא בסתר מכוון אפוא לסתור את הנצרות כהתגלות. את הקדושה של הברית החדשה הוא מעז להכחיש בגלוי, בטענה שאפשר לתקן את כתבי הקודש רק על ידי אנשים שקיבלו השראה.
לא פחות משלושים וחמש תשובות הופנו נגד ספר זה; הראויים לציון שבהם היו אלה של הבישוף, ארתור סייקס (Arthur Sykes) וסמואל קלארק. לאלו, תוך התייחסות מיוחדת לעבודתו של צ'נדלר, שטען שמספר נבואות התגשמו ממש על ידי ישו, השיב קולינס עם "מחשבה על תוכנית של נבואה מילולית" (Scheme of Literal Prophecy Considered,1727). נספח הטוען נגד ויסטון שספר דניאל זויף בתקופתו של אנטיוכוס אפיפנס.
הכרחנות
בפילוסופיה, קולינס תופס מקום ראשון במעלה כמגן של ה. המסה הקצרה "חקירה בדבר חירות האדם" (Inquiry Concerning Human Liberty, 1717) לא הצטיינה, בכל מקרה בקווי המתאר העיקריים שלה, כהצהרה על העמדה הדטרמיניסטית.
הוא הותקף במסה מפורטת על ידי סמואל קלארק, שלשיטתו חופש הרצון נעשה חיוני לדת ולמוסר. במהלך חייו של קלארק, מחשש אולי להיות ממותג כאויב הדת והמוסר, קולינס לא השיב, אבל ב-1729 הוא פרסם תשובה, בשם "חירות והכרח" (Liberty and Necessity).
כתבים אחרים
מלבד החיבורים הללו הוא כתב:
נטען (למשל ג'ייקובסון ב-"The England Libertarian Heritage") שקולינס היה המחבר האלמוני של עשרה מאמרים "הוויג העצמאי" (The Independent Whig).
נישואים וילדים
נישואיו הראשונים של קולינס היו עם מרתה צ'יילד (Martha Child, 1677–1703) בתם של חבר הפרלמנט סר (1642–1713) ואליזבת, לבית וילר (1652–1720). נולדו להם שני בנים ששניהם מתו צעירים, הבכור בינקות, השני היה אנתוני קולינס (בערך 1701 – 1723); ושתי בנות: אליזבת קולינס (נולדה בערך 1700) שב-1738 נישאה לוולטר קארי; ומרתה קולינס (בערך 1700–1744) אשר, בשנת 1741, נישאה ל (1706–1793). נישואיו השניים היו לאליזבת רוטסלי (Elizabeth Wrottesley, נולדה בערך ב-1680), בתם של (1659–1712) ואליאונורה, לבית ארצ'ר (1661–1692).