cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטביו
פורטו
ב-1 בספטמבר 2014 עבר אוטביו לפורטו כשחקן חופשי לאחר שאינטרנסיונל ויתרה על זכויותיו, וחתם על חוזה לחמש שנים. הוא שובץ בתחילה לקבוצת המילואים שהתחרתה בליגה הפורטוגלית השנייה.
בינואר 2015 הושאל לויטוריה דה גימארייש. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-8 בפברואר בהפסד 0–1 לבלננסש.
עסקת השאלתו של אוטביו הוארכה למשך כל עונת 2015/2016.
במהלך עונת 2019/2020 הופיע אוטביו ב-48 משחקים וכבש שני שערים, ועזר לקבוצה לזכות בדאבל.
קריירת נבחרות
זמן קצר לאחר שערך את הופעת הבכורה שלו באינטרנסיונל, זומן אוטביו לנבחרת ברזיל עד גיל 20. הוא הופיע בה 4 פעמים וכבש שער אחד.
במרץ 2021 קיבל אוטביו אזרחות פורטוגלית. ב-26 באוגוסט באותה שנה, הוא זומן לנבחרת פורטוגל למשחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד אירלנד ואזרבייג'ן ומשחק ידידות נגד קטר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו וגם כבש שער ראשון בניצחון 3–1 על קטר.
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
אינטרנסיונל
פורטו
אנקדוטה (פרוקופיוס)
האנקדוטה (ביוונית: Ἀνέκδοτα, "דברים שלא פורסמו"), או ההיסטוריה הסודית (ביוונית: Ἀπόκρυφη Ἱστορία, בלטינית: "Historia Arcana"), היא חיבור היסטורי פרי עטו של ההיסטוריון הרומי פרוקופיוס מקיסריה, אשר נכתב במחצית המאה ה-6 לספה"נ ועוסק בתקופת שלטונם של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון ואשתו הקיסרית תאודורה. האנקדוטה מגוללת תיאורים ביוגרפיים של הקיסר, אשתו ואנשי החצר בקונסטנטינופול, ביניהם בליסאריוס ואשתו אנטונינה, מנקודת מבט ביקורתית "לא רשמית" שאינה מחמיאה לשליטים. החיבור הבולט בלשונו החריפה כנגד שלטון זוג הקיסרים ואנשי חצרם, נכתב ככל הנראה בסביבות שנת 550 לאחר מותה של תאודורה, נשמר בסוד ופורסם בעילום שם רק לאחר מות המחבר בשנת 565.
רקע
בימי חייו פרסם פרוקופיוס שני חיבורים היסטוריים המפארים את תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס (527–565 לספה"נ). הראשון, "מלחמות יוסטיניאנוס" מתאר את מסעות המלחמה של המצביא הביזנטי בליסאריוס בפרס ואת מסעות כיבושיו בצפון אפריקה, איטליה וספרד. השני, "על המבנים" מתאר את מפעלי הבניה האדירים שהוקמו תחת שלטונו של יוסטיניאנוס, ביניהם בניית הכנסייה איה סופיה. שני חיבורים אלה זכו להערכה רבה והם מהווים מקור מרכזי לחקר תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס והאימפריה הרומית המזרחית במאה ה-6. בין חיבורם של שני כתבים אלה, חיבר פרוקופיוס חיבור שלישי המתמקד בחייהם של הקיסרים יוסטיניאנוס ותאודורה, וכן בחייהם של בליסאריוס ואשתו אנטונינה. במידה רבה, כפי שהכותב עצמו מעיד בהקדמה לחיבורו, ה"אנקדוטה" מהווה מעין המשך משלים לספרו "המלחמות" ומעניקה הסבר לכוחות המניעים את האירועים ההיסטוריים הנדונים בו.
"האנקדוטה" נכתב לאחר מותה של תאודורה ב-548, אך נשמר בסוד במהלך חייו של פרוקופיוס, והחיבור ככל הנראה הוצג רק בפני חוג מצומצם של מכריו ואנשי סודו מחשש שיתגלה ומחברו יענש על כתיבת דברי הביקורת הנוקבים. החשש מפני חשיפת החיבור ברבים הוביל לכך שגם לאחר מותם של הקיסר יוסטיניאנוס והמחבר פרוקופיוס בשנת 565, החיבור נשמר בידי חוג מצומצם ובעילום שם. ההנחה היא כי החיבור לא הופץ ברבים אף שנים רבות לאחר מות הדמויות המעורבות, שכן האזכור המוקדם הידוע לחיבור כלול ב"סודא", מעין מילון-לקסיקון ביזנטי שנכתב בשלהי המאה ה-10. אזכור זה מתייחס לתוכן הביקורתי של החיבור המכוון לקיסרים, וכן מכנה אותו לראשונה בשם "אנקדוטה". מלבד אזכור זה, ההתייחסות הביזנטית היחידה ל"אנקדוטה" מובאת אצל ההיסטוריון הביזנטי ניקפורוס קאליסטוס מראשית המאה ה-14. החיבור הופץ ברבים רק ב-1623, על ידי ניקולו אלמאני, לאחר שנמצא בספריית הוותיקן.
במשך שנים רבות ניטשה מחלוקת בין החוקרים בדבר זהות המחבר של "האנקדוטה", לאור הפער הניכר בין תיאוריו המהללים ב"מלחמות" לבין דברי הנאצה הקשים המובאים ב"אנקדוטה". ראיות לקשר בין פרוקופיוס לחיבור האנונימי מצויות בין היתר בהתייחסויות ישירות של המחבר לכתביו הקודמים בספרי "המלחמות", בין אם בפתיחה בה נטען כי מטרת החיבור היא המשכם של הדברים שתוארו בחיבור קודם, וכן באזכורים חוזרים לאורך החיבור לאירועים אשר תוארו קודם בפירוט בחיבוריו האחרים. כמו כן, מבחינת הסגנון והשיח הבולטים בחיבור נמצא דמיון רב לנטייתו של פרוקופיוס לשלב מקורות ודפוסים קלאסיים ולהעברת ביקורת דתית. קשיים נוספים בזיהוי החיבור עם פרוקופיוס עולים מפערים סגנוניים שאינם הולמים לרהיטות חיבוריו הקודמים, ובכוחם להעיד על אי-התאמה בין מחברי החיבורים, ואולי אף על ריבוי מחברים. פערים אלה נובעים ככל הנראה מהעדר הגהה מספקת בחיבור שהוסתר ופרסומו נדחה. כיום מקובל אפוא בקרב החוקרים כי פרוקופיוס הוא אכן המחבר של האנקדוטה. נראה כי החיבור אינו נועד לקריאה פרטית בלבד אלא לפרסום, שכן הוא כולל הקדמה ומפנה את הקורא לעיון בפרקים מחיבוריו הקודמים. עם זאת, הנסיבות לכתיבת ה"אנקדוטה"', וכן היחס הראוי לדברים העולים ממנה, שרויים במחלוקת בקרב החוקרים.
תוכן החיבור
ה"אנקדוטה" הוא חיבור קצר יחסית ל"מלחמות" המחולק למספר ספרים המסודרים בהתאם לאירועים באזורים גאוגרפיים שונים של האימפריה, וכן בהשוואה ל"מלחמות" מבנהו גמיש ולא כרונולוגי. החיבור פותח בהקדמה המתארת את מטרות החיבור ואת הגישה המנחה של המחבר בכתיבתו. חמשת הפרקים הראשונים עוסקים בבליסאריוס ויחסיו עם אשתו אנטונינה במהלך מסעות הכיבושים בצפון אפריקה ואיטליה. המשך החיבור עוסק בעלילותיהם של יוסטיניאנוס ותאודורה, בקלקלותיהם ובאופיים המושחת והמרושע. פרוקופיוס מגולל את נסיבות עלייתם לשלטון, פרקים נבחרים ממעשיהם וכן מקדיש חלק ניכר מהחיבור לביקורת מדינית וצבאית של מדיניות השלטון בתקופתם. פרוקופיוס מתאר את הקיסר יוסטיניאנוס כדמות אכזרית וחמדנית אשר מדיניותה הכושלת הובילה לחורבן והרס באימפריה, ולאובדן רב של חיי אדם. את פעולות הקיסר תולה פרוקופיוס בשני מניעים עיקריים: תאוות בצע ורשע סדיסטי ("הנאה לא אנושית מעשיית מעשי רשע וחורבן"). תאודורה מתוארת כאישה מופקרת ואכזרית, ומעלליה המיניים מתוארים בהרחבה וכוללים תיאורים פורנוגרפיים בוטים. דמותו של בליסאריוס, הגנרל הבכיר והאהוד של יוסטיניאנוס, זוכה אצל פרוקופיוס ליחס מאופק בהשוואה לדמויות האחרות ב"אנקדוטה". את מגרעותיו וכשלונותיו הצבאיים הוא מייחס להשפעתה המכשפת של אשתו הנואפת אנטונינה עליו, אשר הסיתה אותו מדרך הישר והרחיקה אותו מהניצחון.
עיסוק רב ב"אנקדוטה" מוקדש לעולם העל-טבעי: למאגיה, לכשפים ושדים. יוסטיניאנוס מוחזק בעיני פרוקופיוס כ"שד הלובש צורת אדם", ולדבריו גם בני זמנו, ראו את יוסטיניאנוס ותאודורה, כיצורים דמוניים לא אנושיים. פרוקופיוס מסכם את אופיים השטני של הקיסרים בטענתו כי "השניים לא היו בני אנוש, הם היו זוג שדים צמאי דם". ניתן לראות בתיאורים אלה ניסיון להקצנת דמותם באמצעים ספרותיים, אך ייתכן כי פרוקופיוס התכוון לדברים כלשונם ולא כמטאפורה שמטרתה דמוניזציה של הזוג הקיסרי, שכן במקומות אחרים ב"אנקדוטה" הוא מתאר את השפעתה של תאודורה על יוסטיניאנוס כמלאכה מאגית הקשורה בכשפים אפלים. הדבר נכון גם בתיאוריו של היחסים בין בליסאריוס לאשתו אנטונינה בפרקים הראשונים של החיבור.
ערך הספר
ה"אנקדוטה" נחשבת כיום על ידי חלק גדול מההיסטוריונים כהוצאת דיבה כנגד שלטון יוסטינינוס, בניגוד לספריו הראשיים של פרוקופיוס נחשבים לספרים בעלים ערך היסטורי רב ותיאור מדויק ונכון של אירועים. ויכול להיות שפרוקופיוס שנא את יוסטיניאנוס בגלל הרפורמות שהחלישו את כוח האצולה.
קהילת יהודי סטשוב
סטשוב (בפולנית: Staszów) היא עיירה בנפת סנדומייז' (Sandomierz) במחוז קיילצה (Kielce) במרכז פולין. היהודים הראשונים הגיעו אליה במאה ה-16 עם הכרזתה לעיר. הקהילה היהודית במקום התפתחה ושגשגה ופעלו בה ישיבות, תלמוד תורה, בנקים, בתי חולים, ספרייה גדולה ואף לא מעט תנועות ומפלגות ציוניות. רוב היהודים במקום התפרנסו מעבודות מלאכה. בערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטשוב כ-4,800 יהודים, יותר ממחצית מתושביה. סטשוב נכבשה על ידי הגרמנים בשנת 1939 והוקם בה יודנראט. בשנת 1940 גויסו ונחטפו גברים רבים לעבודות כפייה. בשנת 1942 הוקם שם גטו. בהמשך נערכה בו אקציה, כאשר יהודים רבים נרצחו במקום ואחרים גורשו למחנות העבודה וההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה. אמנם לא מעט הצליחו להסתתר ביערות ובמחבואים בתוך הגטו, אך רוב יהודי הקהילה נרצחו בשואה והקהילה נכחדה.
ההיסטוריה של העיירה
בשנת 1580 הייתה העיירה לאחד המרכזים של הרפורמציה הפרוטסטנטית בפולין קטן, עם "האחים הפולנים" (Bracia Polscy) שפעלו שם. העיירה השתייכה לכמה משפחות אצולה, כולל אופלינסקי וטנצ'ינסקי (Tęczyński).
בשנת 1795 סטשוב סופחה בידי אוסטריה למחוז מערב גליציה, ולאחר מכן, במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הייתה לחלק מדוכסות ורשה, שמאוחר יותר נשלטה על ידי הרוסים כפולין הקונגרסאית.
בשנת 1815 סטשוב הפכה למושב המחוז. תושביה השתתפו גם ב"מרד נובמבר" וגם ב"מרד ינואר", ולכן ממשלת רוסיה החליטה כי חיל המצב הרוסי הקיסרי של 800 חיילים יוצב שם.
תולדות הקהילה היהודית בסטשוב
ראשוני היהודים התיישבו בסטשוב עם הכרזתה לעיר בשנת 1526, וכעבור זמן קצר קמה במקום קהילה מאורגנת. בשנת 1610 העלילו על היהודים עלילת דם בתואנה לרצח פולחני. נערך משפט נגדם, שלאחריו הם גורשו מן העיר. גם לאחר הגירוש נותרו בעיר כמה יהודים, שגם כן סבלו מעלילות דם. האיסור על ישיבת יהודים בסטשוב בוטל רשמית רק 80 שנה לאחר גירוש היהודים, ב-1690. מספר היהודים אז גדל במהרה והקהילה היהודית חידשה את פעילותה. בשנת 1709 סטשוב נכבשה והושמדה על ידי השוודים ב-2 במאי 1718. הבעלים של סטשוב בתקופה זו, אלזבייטה שיניאוסקה, שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחותו של היישוב היהודי בסטשוב, כאשר העניקה ליהודים כתב זכויות, שכלל היתר לבנות בית כנסת ולהקים בית קברות. בעקבות כך במאה ה-18 כבר ישבו בסטשוב יותר מ-600 יהודים משלמי מס גולגולת. היו ביניהם חייטים, כובענים, צורפים, זגגים ועושי-סבון.
בשנת 1809 ממשלת הנסיכות בוורשה הטילה על היהודים מספר גזירות, שכללו ציווי על היהודים להוסיף לשמותיהם גם שמות משפחה פולניים, ואיסור על היהודים לגור ביחד עם נוצרים. לצורך כך נקבע בסטשוב מושב מחוז ליהודים עד שנת 1844. אך על אף ההגבלות על מגורי היהודים במקום בשנים 1823–1862, גדלה האוכלוסייה היהודית לכדי 4,890 לערך בסוף המאה. באותו הזמן כבר היו בעיר יהודים בעלי בתי מלאכה לעיבוד עורות ולייצור נעליים. בשנת 1900 סטשוב הייתה למרכז סחר מקומי, עם מבשלת בירה, כמה טחנות ומפעלים אחרים.
בשנת 1905 נוסד ה'בונד', בית דין עממי, בשיתוף ממשלה ומשטרה אזרחית שכללו יהודים ופולנים.
סטשוב במלחמת העולם הראשונה
בשבועות הראשונים של מלחמת העולם הראשונה נכבשה סטשוב לזמן קצר בידי הרוסים, וביום הכיפורים, בספטמבר 1914, על פי פקודת הגנרל נוביקוב נרצחו עשרה יהודים בידי קוזאקים חיילי הצבא הרוסי, ויהודי אחד נתלה , בתואנה שהיהודים אשמים בשריפה שפרצה בכפר סמוך. לימים נודע הדבר כ"טבח ה-11". רק כששבו האוסטרים וכבשו את האזור מידי הרוסים הותר ליהודים להביא את ה-11 לקבר ישראל.
בשנת 1915 נלקחו רב הקהילה הרב יהודה לייב גרוברד ור' דוד גולדפדר, אחד מחשובי העיר, וגורשו לרוסיה, כבני ערובה ל'התנהגות טובה' מצד חברי הקהילה במשך המלחמה. רק בשנת 1918, עם תום המלחמה, חזרו השניים לעיירה.
במהלך המלחמה הייתה סטשוב לאזור לחימה כבד בין הרוסים לבין האוסטרו-הונגרים. העיירה החליפה ידיים מספר פעמים, עד שבנובמבר 1918 הייתה חופשייה. זמן קצר לאחר מכן, היא הפכה לחלק ממחוז של סנדומייז' בפרובינציית קיילצה. בשנת 1921 התפקדו בסטשוב 4,704 יהודים, וב-1930, האוכלוסייה הכללית בסטשוב מנתה 10,000 איש, כשמחצית מהם היו יהודים.
בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1918, עת קבלה פולין את עצמאותה, התארגנה הקהילה היהודית מחדש ונבחרה הנהלה מסודרת לקהילה. אמנם ככל קהילות פולין היא לא קיבלה על ידי השלטונות אוטונומיה לאומית מורחבת, אך נהנתה מאוטונומיה דתית וסוציאלית בכפוף לשלטונות. את מקורותיה הכספיים שאבה ההנהלה מהכנסות השחיטה ומה"אטאט", מס מיוחד שהוטל על חברי הקהילה, באישור השלטונות. הכנסות אלו נותבו לשלושה אפיקים:
בשנת 1925 תוקנה סופית החומה של בית הקברות היהודי הישן, לאחר פעילות נמרצת מצד חברי הקהילה, שנאלצו להיאבק מול התנגדותם של הפולנים לעניין.
בשנת 1936 נכנס לכהן בראשות הקהילה אפרים זינגר, אדם בעל מרץ ותעוזה בלתי רגילים, שמילא את תפקידו עד יומו האחרון - יום חיסול הקהילה על ידי הנאצים.
בין שתי מלחמות-העולם פעלו בסטשוב שתי ישיבות, תלמוד תורה, 'חדר מתוקן', בית כנסת, מקוואות, שני בתי מדרש, בתי-ספר, שני בתי-חולים וספריות. כמו כן פעלו בה חברות צדקה וסעד מסורתיות ושני בנקים יהודיים. בשנים אלו התרחבה פעילות ציונית בקהילה ונפתחו סניפי המפלגות הציוניות ותנועות הנוער שלהן וכן קיבוצי הכשרה. בין השאר פעל בעיירה סניף של ההסתדרות הציונית. הציונים גם ייסדו בה ספרייה גדולה. כמו כן פעלו בסטשוב סניף גדול של אגודת ישראל וסניף של הבונד. חלק מילדי הקהילה למדו ב"חדר מתוקן", ובשביל הילדות, שלמדו בבתי ספר פולניים, נפתחו קורסים לעברית, לתולדות עם ישראל וללימודי יהדות.
היהודים בסטשוב התפרנסו ברובם ממלאכה, בעיקר בענף הבורסקאות והסנדלרות, וממסחר – בין היתר בתבואה, בעץ ובמשקאות חריפים.
עם בני קהילת סטשוב נמנה החזן הנודע יוסל'ה רוזנבלט.
בערב מלחמת העולם השנייה חיו בסטשוב כ-4,800 יהודים, יותר ממחצית תושביה.
מבנה העירה
מתוך עדותו של יעקב שילוני ב'ספר סטאשוב':
רבני הקהילה
בין מורי ההוראה בקהילה היהודית התבלט הרב ר' משה שאלתיאל גרשט. הוא היה תלמיד חכם ופוסק הלכתי גדול, גאון בתורה, חריף ופיקח, בעל ידע רחב ובקיא גם בחכמות ובאורחות העולם. הוא שימש לתקופה כדיין בבית הדין הרבני בסטשוב, ובני העיירה מעידים עליו שאת כל פסקיו ועצותיו נתן בכבוד ובנעימות וכי הוא קיבל כל אדם בסבר פנים יפות. הרב משה שאלתיאל גרשט היה חסיד אוסטרובצה וכרבו היה עורך תעניות מערב שבת לערב שבת אשר החלישו את גופו עד שנפטר בגיל צעיר. בניו הרבים המשיכו בדרכו והיו אף הם תלמידי חכמים גדולים.
פלישת הגרמנים לסטשוב
סטשוב נכבשה בידי הגרמנים ב-7–8 בספטמבר 1939. מיד עם בואם עצרו הגרמנים חמישה מאמידי הקהילה ושחררו אותם תמורת כופר גבוה. באוקטובר הוחרמו חנויות היהודים ובתי-המלאכה שלהם וגם נכסים אחרים. על-פי הוראה שפרסם מפקד הס"ס המקומי בראון, היה כל ראש משפחה יהודי רשאי להחזיק לא יותר מ-150 זלוטי במזומן.
בנובמבר 1939 הוקם בסטשוב יודנראט בראשותו של אפרים זינגר. משימתו הראשונה הייתה לאסוף בעבור הגרמנים קונטריבוציה בסך 200 אלף זלוטי. מועד לגירוש היהודים מן העיר, 27 בנובמבר, נקבע למקרה שהתשלום יתאחר. בקשיים מרובים הצליח היודנראט לגייס את כל הסכום במועד.
בדצמבר 1939 חויבו יהודי סטשוב לענוד סרט זרוע לבן שעליו מגן דוד כחול. באותו חודש הובאו לסטשוב פליטים יהודים חסרי כל, שגורשו מקליש ומלודז'. היודנראט הקים ועד עזרה שפתח למען הפליטים מטבח ציבורי ב"שטיבל" של החסידים. ב-29 בינואר 1940 השלימו הגרמנים את החרמת כל החנויות, בתי העסק והסחורות של היהודים. בעזרתם של כמה "פולקסדויטשה" ופולנים מבני המקום ערכו אנשי הס"ס חיפושים אחר סחורות שהוסתרו, ובשעת מעשה גם התעללו ביהודים. כל הסחורות שנמצאו נאספו ונשלחו לגרמניה. לאחר מבצע החיפושים הזה נותרו יהודי העיר חסרי כל, ובדומה לפליטים נזקקו אף הם לסיוע מקופת הציבור. כ-600 יהודים מקומיים ופליטים קיבלו את ארוחותיהם מדי יום ביומו מן המטבח הציבורי.
החלת עבודות הכפייה
במאי 1940 הגיעה לסטשוב פלוגה של "חיל היערות", שהוטל עליה לייצא לגרמניה עצים ומוצרי יער אחרים. הם גייסו עובדי כפייה יהודים, שהועבדו בפרך ביערות האזור וזכו ליחס נוקשה ואכזרי. ביולי 1940 הורה משרד העבודה הגרמני באוסטרובייץ ליודנראט לגייס קבוצה גדולה של עובדי כפייה יהודים שיישלחו למחנות עבודה, ובאותה העת הוקם גם בסטשוב משרד עבודה מקומי. צעירים יהודים הועסקו בסלילת כבישים ובוויסות מי נהרות. בספטמבר 1940 נחטפו 240 גברים יהודים מסטשוב ושולחו למחנה העבודה "ויילקי מייכוב", ליד לובלין. שניים מהם נספו במחנה, והאחרים הוחזרו לסטשוב תשושים וחולים.
הקמת הגטו
בינואר 1942 נאסר על יהודי סטשוב לצאת מתחומי העיר. ב-6 בינואר 1942 נצטוו היהודים למסור לגרמנים את דברי הפרווה שברשותם.
ב-15 ביוני 1942 הכריזו הגרמנים על הקמת גטו בשלושה רחובות שברובע היהודי העתיק. באותו חודש נצטווה היודנראט להגיש למפקדת הס"ס רשימה של מאה צעירים שיישלחו למחנה עבודה. כעבור זמן-מה נודע שכל הצעירים הללו נרצחו ולא הגיעו כלל למחנה. באוגוסט 1942 הוקמו בוורשה שתי מתפרות למדים של הוורמאכט, ובהן אולצו לעבוד חייטים יהודים מהגטו, אשר לא קבלו שכר על עבודתם.
ההכנות לגירוש
בשנה זו החלו להגיע שמועות על גירושים למחנות השמדה. תושבי הגטו התפצלו לשיטות שונות לגבי דרכי ההכנה לגירוש הצפוי. כל משפחה נקטה בדרך התגוננות משלה. א' ארליך בעדותו ב'ספר סטאשוב' מתאר חמש דרכי ניסיונות הצלה ואת אשר עלה בגורלן:
האקציה הגדולה – "יום ראשון השחור"
לאחר הגירוש עוד נותרו בסטשוב 330 יהודים עובדי המתפרות, ועם הזמן הצטרפו אליהם יהודים נוספים שיצאו ממחבואיהם. 50 מתוך המסתתרים נתגלו בעקבות הלשנה של פולנים. הם נעצרו בידי הגסטפו ושולחו לגטו החוזר שהוקם בסנדומייז'. בינואר 1943 צורפו גם הם לטרנספורט לטרבלינקה יחד עם עוד כמה מאות מיהודי סטשוב שיצאו ממקומות המחבוא שלהם ביערות או אצל איכרים.
באוקטובר 1943 שוטרים גרמנים ירו למוות בעשרים ושלושה יהודים שהתגלו במחבואם בסטשוב. יהודים אלו היו מאחרוני השרידים בסטשוב ונקברו בקבר אחים שחפרו לעצמם בהוראת השוטרים טרם מיתתם על יד בית הקברות.
קהילת יהודי סטשוב לאחר השואה
הקהילה לא חודשה אחרי המלחמה, מאחר שרוב אנשיה נרצחו בשואה. בשנת 1952 שלטונות העיר החליטו לפרק את מבנה בית הכנסת.
בית הקברות היהודי
בית הקברות היהודי בסטשוב, שהיה בן למעלה מ-175 שנה, לא נשמר ובנקודת זמן מסוימת הוא אף הוחלף, ללא השארת עקבות, במגרש משחקים. לאחר השואה בית הקברות היהודי החדש היה למגרש מוזנח וריק. מצבות הקברים הובלו החוצה בעגלות הנאצים, כדי להשתמש בהם לריצוף אבנים בדרכי בוץ ונמכרו לחברת בנייה מטעם רשויות מוניציפליות, לאחר המלחמה, כאשר שום יהודי לא שב כדי לטעון עליהם בעלות. בשנות ה-90 של המאה ה-20 שופץ בית העלמין היהודי החדש (שנוסד בשנת 1819) הודות למאמצים של צאצאים מניצולי העיר. בשנת 2002 קנה ג'ק גולדפרב מניו יורק, בן למשפחה מניצולי העיירה כ-150 מצבות שנמצאו בעיר בשטח מטה הגסטפו לשעבר והעביר אותן חזרה לבית העלמין. בנוסף הוא שילם כדי לטפח את הקרקע, להקים אנדרטת זיכרון לזכר הנספים, וכן לשים סימן באזור שבו היה קבר ההמונים מתקופת השואה.
הקמת ארגון יוצאי סטשוב בישראל
לאחר השואה, כאשר נודע על חורבנה הכמעט מוחלט של העיירה, החליטו ניצולי קהילת סטשוב בישראל לקיים כינוס שמטרתו הקמת בית על שם סטשוב, בו יכונס כל החומר על העיירה ועברה המפואר, כמו גם מועדון פגישות ליוצאי העיירה בהווה. 'הכינוס הראשון' נערך ב-22 באפריל 1946 ובו נכחו כל יוצאי הקהילה על צאצאיהם שכבר הספיקו להיוולד בארץ, סך הכל כ-170 איש. בכינוס הוחלטו שתי החלטות חשובות: להוציא 'ספר יזכור'. ולארגן עזרה לשארית הפליטה, על ידי הכרזת מגבית. לצורך הגשמת ההחלטות הללו, משתתפי הכינוס בחרו בוועד ארצי, והוועד בחר במזכירות שמושבה בבית אלפא. מזכירות זו נקראה בהמשך 'ארגון יוצאי סטשוב בישראל'.
בשנים הבאות עסק הוועד רבות ביצירת קשר עם ניצולי העיירה בכל פינה בעולם, ואף בהגשת סיוע כספי באמצעות משלוחים לניצולים אלו, שחלקם עוד ישבו במחנות בגרמניה, ובהמשך גם לעולים החדשים הנצרכים בישראל. במהלך השנים הקשר הישיר עם יוצאי סטשוב בתפוצות הלך והתהדק, והללו הגיעו לביקורים בישראל לעיתים תכופות, ובמהלכם נערכו כינוסים ומסיבות של יוצאי העיירה.
קופת גמילות חסדים
גולת הכותרת של פעילות הוועד הייתה קופת גמילות חסדים. קופה זו התבססה בעיקרה על תרומות של ועד יוצאי סטשוב מחו"ל, בעיקר מארצות הברית, קנדה וארצות מפותחות נוספות. הקופה סיפקה הלוואות ותמיכה כלכלית לניצולי העיירה הנזקקים, שבעיקרם העולים החדשים הנקלטים בארץ. בין פעולות הוועד נרשמת הצלת הילדה פלה הויטמן שנמסרה למשפחה נוצרייה בימים האחרונים שטרם חיסול הגטו. במאמצים מרובים הצליח ועד יוצאי סטשוב בטורונטו להוציא אותה משם כמה שנים לאחר המלחמה.
הנצחה בידי הארגון
מדי שנה, בכ"ח בחשוון מתקיימת עצרת אזכרה של כל יוצאי סטשוב בישראל לציון יום חיסול הקהילה. במהלך השנים נבנה אולם מיוחד לבני הקהילה, ישיבות המזכירות, הפגישות והכינוסים. במאמצים מרובים, בשנת 1962 יצא לאור על יד ארגון סטשוב בישראל ובעזרתם של ארגוני יוצאי סטשוב בתפוצות, ספר יזכור בשם 'ספר סטאשוב' שנערך על יד אלחנן ארליך. ספר זה מקבץ בתוכו מסמכים, תמונות, זכרונות מעבר העיירה ומקורותיה בשואה, מאמרים שכתבו יוצאי העיירה, כמו גם רשימות מפורטות של חלליה ותמונות של חלקם.
מסקאזו קוואבה
מסקאזו קוואבה (ביפנית: 河辺 正三; 5 בדצמבר 1886 - 2 במרץ 1965) היה גנרל יפני, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
קוואבה נולד ב-5 בדצמבר 1886 במחוז טויאמה שבאימפריה היפנית. היה לו אח צעיר בשם טורשירו קוואבה, שגם כן שירת בצבא והגיע לדרגת לוטננט גנרל. בשנת 1907 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית, ולאחר מכן למד במכללה הצבאית עד 1915. ב-1918 נשלח כנספח צבאי לשווייץ, והוחזר ליפן ב-1921. מ-1927 עד 1929 שימש כמדריך במכללה הצבאית, ועד 1932 היה נספח צבאי בברלין. ב-1932 הועלה לדרגת קולונל, וקיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-6 עד 1933. מ-1933 מילא תפקידי הדרכה ומטה, וב-1936 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, קיבל קוואבה פיקוד על בריגדה שהשתתפה בתקרית גשר מרקו פולו. ב-26 באוגוסט 1937 מונה לראש מטה הארמייה האזורית צפון סין, וב-15 בפברואר 1938 מונה לראש מטה צבא המשלוח המרכזי לסין, והחזיק בתפקיד עד 31 בינואר 1939. ב-9 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל, וב-12 בספטמבר מונה למפקח הכללי של האימון הצבאי. ב-9 במרץ 1940 הוא הוחזר לסין כמפקד הדיוויזיה ה-12, ב-1 במרץ 1941 מונה למפקד הארמייה ה-3, וב-17 באוגוסט 1942 מונה לראש מטה צבא המשלוח לסין.
ב-18 במרץ 1943 מונה קוואבה למפקד הארמייה האזורית בורמה, אשר כללה את הארמיות ה-15 ה-28 וה-33. קוואבה תמך בתוכניתו של מפקד הארמייה ה-15 רנייה מוטגוצ'י להרחיב את זירת המערכה על בורמה גם אל הודו הבריטית. מוטגוצ'י וקוואבה הציעו במפקד קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית הצעה לפלוש להודו דרך בורמה, אף על פי שעד אז האמינו רבים שההרים בין הודו לבורמה אינם עבירים לכוח צבאי גדול. תוכנית זו נתקלה בהתנגדות נמרצת, אולם בדצמבר קיבלה את אישורם של היסאיצ'י טראוצ'י מפקד קבוצת הארמיות, המפקדה הכללית הקיסרית וכן של ראש הממשלה הידקי טוג'ו.
הפלישה הייתה בסופו של דבר אסון אדיר. הבריטים הביסו את הכוחות היפנים בקרב אימפהל וקרב קוהימה, ליפנים בחייהם של 30,00 חיילים, ועליהם נוספו אלפי פצועים, כאשר רבות מן האבדות היו בשל תת-תזונה, מחלות ותשישות. מוטגוצ'י ומפקדי הדיוויזיות שלו הודחו מתפקידם. קוואבה עצמו לקה בדיזנטריה בשלב המאוחר יותר של המערכה, והוחלף ב-30 באוגוסט 1944 בידי הייטארו קימורה. לאחר חזרתו ליפן שימש תקופה קצרה כחבר מועצת המלחמה העליונה, וב-1 בדצמבר 1944 מונה למפקד המחוז הצבאי המרכזי. ב-1 בפברואר 1945 מונה למפקד הארמייה האזורית ה-15. בשני תפקידים אלו הוא נדרש לארגן את הגנת האי היפני עצמו מפני פלישה צפויה של בעלות הברית. ב-9 במרץ 1945 הועלה לדרגת גנרל, וב-8 באפריל של אותה שנה מונה למפקד הצבא הכללי האווירי אשר הגן על שמי יפן מפני התקפות אוויריות. בימים האחרונים של המלחמה מונה לראש מטה התעופה הצבאית.
אחריתו
עם כניעת האימפריה היפנית, עבר קואבה לשרת את כוחות הכיבוש של בעלות הברית. ב-1 באוקטובר 1945 הוא מונה בידי המפקד העליון של כוחות הברית למפקד הארמייה הכללית ה-1, כדי לשמור על הסדר באופן זמני עד שכוחות בעלות הברית יכנסו ליפן. הוא פרש מהצבא בסוף אותה שנה, ונפטר ב-2 במרץ 1965 בגיל 78.
ליפואה
ליפואה (שם מדעי: Leipoa) הוא סוג עוף ממשפחת הדגרתליים אשר חיים ביבשת אוסטרליה. רק מין אחד שרד - ליפואה מצויה. בעבר היה מין נוסף - ליפואה ענקית אשר חי עד לסוף הפליסטוקן במזרח אוסטרליה. סוג זה נקרא ב-1840 בידי החוקר ג'ון גולד.
עופות אלה בעלי נוצות אפורות-חומות, מקור שחור קצר ורגליים ארוכות איתם הם חופרים גומות באדמה. במקום קן הם מייצרים תל ענקי ובו שומרים על הטמפרטורה המדויקת בשביל הביצים. מאובנים של ביצים של הליפואה הענקית, אשר נחשבו בעבר לביצי גניאורניס, מוכיחים שגם היא שימרה את הביצים באותה צורה.
דגרתל הפורפוריה
דגרתל הפורפיריה או טָלֵגָלוּס (שם מדעי: Talegalla) הוא סוג של דמויי-תרנגול ממשפחת הדגרתיליים שבסדרת התרנגולאים.
דגרתלים אלה בעלי מקור המזכיר את מקורה הקצר והחזק של הפורפיריה. הסוג כולל 3 מינים החיים רק באינדונזיה ובפפואה ניו גיני ביערות גשם או באזורים הרריים.
הדגרתלים חיים בקבוצות קטנות והם מסתובבים ביער ומחפשים מיני צמחייה, פירות או חרקים למאכל. הם מצויים רוב הזמן על הקרקע ועפים לעיתים רחוקות. הם בונים את קינם במכתש חול עליו הם דוגרים וממלאים בחול ואז בודקים את הטמפרטורה ומורידים או מוסיפים חול על פי הצורך.
אינטגרל
המושג הכללי של אינטגרל כולל בתוכו שני מושגים שונים לכאורה: האינטגרל המסוים והאינטגרל הלא־מסוים (קרי: הפונקציה הקדומה).
המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי קובע ששני המושגים הללו מתלכדים. כלומר: אם הפונקציה f אינטגרבילית בקטע [a,b] (בהמשך יוגדרו התנאים לאינטגרביליות) וגם יש לה פונקציה קדומה, אז האינטגרל המסוים של f בקטע [a,b] שווה לביטוי F(b)-F(a), כאשר F מסמנת את הפונקציה הקדומה של f.
סימון
את האינטגרל מסמנים בסימן ∫ שניתן על ידי גוטפריד וילהלם לייבניץ ושמקורו ב־S הארוכה שבתחילת המילה הלטינית Summa (סְכוּם), שאותה הוא כתב כ־ſumma. אין לבלבל בינו לבין האות ʃ, המייצגת עיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, אטום באלפבית הפונטי הבינלאומי.
האינטגרל המסוים
כאמור לעיל, האינטגרל המסוים של פונקציה ממשית, מעל קטע סגור, שווה לשטח שמתחת לגרף הפונקציה ומעל ציר ה־x (כאשר השטח שמתחת לציר ה־x מוגדר כשטח שלילי). כדי לקבל הגדרה מסודרת של האינטגרל, יש לבחון את המשמעות המדויקת של המושג "שטח", במיוחד כאשר הגרף אינו ישר, ואף אינו בהכרח רציף. השטח של מלבן מובן היטב, ואחת הדרכים להגדיר את השטח שמתחת לגרף היא לקרב את הצורה שמתחת לגרף באמצעות מלבנים זרים (וּמקבילים לצירים). בהגדרה זו יש בעיה עקרונית: כל עוד מספר המלבנים סופי, והפונקציה אינה מלבנית, השטח הכולל שלהם אינו אלא קירוב של השטח האמיתי, וניתן לשפר את הקירוב על ידי הקטנת המלבנים והגדלת מספרם.
ברנרד רימן הפך את הבעיה הזו להגדרה של ערך האינטגרל: במקום לחפש את הקירוב הטוב ביותר, שלרוב אינו קיים, מסכמים מלבנים קטנים ורבים יותר, כך שהקירוב ילך וישתפר. בסופו של דבר בוחרים את הגבול של סדרת הסכומים המתקבלת מסדרת הקירובים. גישה דומה, המגיעה לאותן תוצאות, מבוססת על סכומי דארבו: כאן מקרבים את הצורה החוסמת מלמטה ומלמעלה באמצעות מלבנים הכלואים מתחת לגרף ומלבנים הכולאים אותו מלמעלה.
הראשון שהגדיר את האינטגרל המסוים במדויק היה רימן. בעקבותיו הוצעו הכללות רבות: בתחום של פונקציה של הפונקציה (העשוי להיות הישר הממשי כולו, קובייה במרחב האוקלידי ה־n־ממדי, או כל מרחב קומפקטי מקומית), בערכים שהפונקציה עשויה לקבל (מספרים ממשיים או מרוכבים, מספרים p־אדיים, או וקטורים שאלו רכיביהם), ובאופי הפונקציות שעבורן מחושב האינטגרל.
חלוקה של קטע
סדרה (סופית) של נקודות נקראת חלוקה של הקטע [a,b]. את הסדרה אפשר לפרש כאילו היא מחלקת את הקטע ל־n תת־קטעים, החותכים זה את זה רק בנקודות הקצה שלהם. לכל חלוקה \pi אפשר להגדיר את קוטר החלוקה (או פרמטר החלוקה) באופן הבא:. מכיוון שסכום אורכי הקטעים הוא b-a, הקוטר של חלוקה בת n קטעים הוא לפחות. מכאן שכדי לקרב את קוטר החלוקה לאפס, יש להגדיל את מספר הנקודות באופן שאינו חסום.
חלוקה \pi' היא עידון של חלוקה \pi, אם החלוקה הראשונה כוללת את כל הנקודות המופיעות בחלוקה השנייה. לדוגמה, מעדנת את. ברור שבמקרה כזה,.
הגדרת האינטגרל המסוים באמצעות סכומי רימן
בחלוקה נתונה, אפשר לבחור נקודה מכל תת־קטע. חלוקה כזו, יחד עם הנקודות שנבחרו מהתת־קטעים, נקראת חלוקה מסומנת. לחלוקה כזו אפשר להגדיר את סכום רימן. זהו השטח הכולל של המלבנים שבסיסם הוא הקטע וגובהם f(\xi_i) (עבור ), כאשר השטח הוא "שטח מכוון" (העשוי להיות חיובי או שלילי, בהתאם לסימן של הפונקציה בנקודה \xi_i). כל סכום רימן מהווה קירוב לשטח שמתחת לגרף הפונקציה, בקטע המדובר [a,b].
פונקציה f(x), המוגדרת בקטע [a,b], היא אינטגרבילית לפי רימן, אם לכל בחירה של סדרת חלוקות מסומנות בעלות גדלים  השואפים לאפס, הגבול  קיים (היינו, הסדרה מתכנסת). במקרה כזה, כל הגבולות שווים זה לזה, והאינטגרל המסוים מוגדר כערך (המשותף) של כל הגבולות; ערך זה הוא השטח שבין גרף הפונקציה לציר ה־x. אם לא כל הגבולות האלה קיימים, הפונקציה אינה אינטגרבילית לפי רימן.
את ערך האינטגרל מסמנים כך:. הביטוי שבתוך האינטגרל, f(x), נקרא אינטגרנד. המשתנה x בביטוי זה הוא "משתנה האינטגרציה", והוא קשור לתחום האינטגרציה – המשמעות היא שהנקודה השמאלית בתחום היא x=a והנקודה הימנית היא x=b. אם מחליפים את משתנה האינטגרציה, כדי לשמור על ערך האינטגרל יש לשנות את תחום האינטגרציה בהתאמה. לדוגמה, אם t=kx, אזי מתקיים:.
הגדרה באמצעות סכומי דארבו
נניח ש־ f חסומה בקטע הסגור [a,b]. לכל חלוקה \pi, אפשר לחשב בנפרד את השטח שהחלוקה מאתרת מתחת לגרף, ואת השטח שהחלוקה מאתרת מעל לגרף. לצורך כך נסמן בכל תת-קטע של החלוקה, את החסם העליון של הפונקציה ב־ M_i, ואת החסם התחתון ב־ m_i (אם לפונקציה יש בתת-הקטע הזה ערך מינימלי או מקסימלי, אלו יהיו הערכים של m_i ושל M_i בהתאמה). באופן הזה, מובטח ש־ לכל t בתת-הקטע. משום כך סביר לקבוע ששטחו של התחום המישורי המוגבל על ידי ציר ה־x, גרף הפונקציה, והישרים x=x_{i-1} ו־ x=x_{i}, גדול או שווה לשטח המלבן, וקטן (או שווה) לשטח המלבן.
אם נסכם את כל המלבנים, הסכום נקרא הסכום התחתון של החלוקה, ואילו הוא הסכום העליון שלה. קל להוכיח שאם \pi' מהווה עידון של \pi, אז, ולכן, כאשר מעדנים את החלוקה, המרחק בין הסכום העליון לתחתון מצטמצם.
החסם התחתון של כל הסכומים העליונים, עבור כל החלוקות האפשריות, הוא האינטגרל העליון. החסם העליון של כל הסכומים התחתונים הוא האינטגרל התחתון. הפונקציה אינטגרבילית לפי דארבו, אם שני ערכים אלו שווים זה לזה (פירושו של השוויון הוא שקיימת סדרה של חלוקות \pi_n המעדנות זו את זו, כך שההפרש שואף לאפס).
אפשר להוכיח שהגדרת אינטגרביליות של פונקציה חסומה באמצעות סכומי רימן שקולה להגדרה באמצעות סכומי דארבו, ושהאינטגרל המתקבל בשני המקרים שווה. ההגדרה שנתנה לעיל מתאימה לפונקציות חסומות, ולחישוב מעל קטע סגור. עם זאת, אפשר להרחיב את ההגדרה גם למקרים כלליים יותר – ראו אינטגרל לא אמיתי.
מרחב הפונקציות האינטגרביליות
הסכום של פונקציות אינטגרביליות (לפי רימן) והכפולה של פונקציה אינטגרבילית בסקלר נותנים פונקציות אינטגרביליות; לכן אוסף הפונקציות האינטגרביליות מעל קטע קבוע [a,b] מהווה מרחב וקטורי מעל שדה המספרים הממשיים, ואף מוגדרת בו מכפלה פנימית.
משפט לבג מאפיין אינטגרביליות באופן הבא: פונקציה חסומה היא אינטגרבילית במובן רימן, אם ורק אם קבוצת נקודות אי־הרציפות שלה היא בעלת מידה אפס.
לדוגמה, כל פונקציה רציפה וכל פונקציה מונוטונית בקטע סגור, היא אינטגרבילית. גם פונקציית רימן אינטגרבילית (והאינטגרל שלה הוא אפס). לעומת זאת, פונקציית דיריכלה אינה אינטגרבילית לפי רימן.
ההתאמה היא פונקציונל ליניארי המוגדר על המרחב הזה, משום שהאינטגרל של פונקציות מקיים את התכונה. האינטגרל מונוטוני, במובן הבא: אם f,g אינטגרביליות בקטע [a,b], ולכל מתקיים, אז  ואם f(x) > g(x) לכל x \in [a,b] אז מתקיים אי השוויון החזק.
חישוב האינטגרל המסוים
הנוסחה היסודית של החשבון האינפיניטסימלי מחשבת את האינטגרל המסוים, אם ידוע האינטגרל הלא־מסוים (ראו להלן). במקרים אחרים יש להפעיל שיטות אנליטיות מיוחדות, או שיטות נומריות.
הגדרה
פונקציה נקראת פונקציה קדומה של  בקטע כלשהו, אם לכל נקודה בקטע. כלומר היא הנגזרת של  בקטע.
האינטגרל הלא מסוים של פונקציה f(x) מוגדר לרוב בתור אוסף הפונקציות הקדומות שלו. בסימון:, כאשר F(x) היא פונקציה קדומה של f(x) ו- הוא קבוע שרירותי.
בהינתן פונקציה f(x) אינטגרבילית בקטע הסגור [a,b] ניתן להגדיר פונקציה באופן הבא:
ערכה של פונקציה זו בכל נקודה הוא ערך האינטגרל המסוים של f(x) בין נקודה זו לנקודת מוצא כלשהי. פונקציה זו היא תמיד רציפה, אך אינה בהכרח גזירה ולכן אינה בהכרח פונקציה קדומה של f(x). עבור פונקציית מדרגה, למשל, לא יהיה אינטגרל זה גזיר, שכן פונקציית מדרגה אינה מקיימת את תכונת הנגזרת הבאה לידי ביטוי במשפט דארבו.
המשפט היסודי של החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי אומר ש F(x) גזירה בכל מקום בו f(x) רציפה. כלומר: אם f(x) רציפה ב x_0 אזי מתקיים ש. כלומר, F(x) היא פונקציה קדומה של f(x) באופן כללי, F(x) לא חייבת להיות גזירה בכל מקום.
על כן, המשפט היסודי קושר בין האינטגרל המסוים ובין האינטגרל הלא מסוים של הפונקציה, וממנו נגזרת הנוסחה היסודית  המאפשרת לחשב אינטגרל מסוים באמצעות שימוש בפונקציה קדומה.
דוגמה
ידוע כי הנגזרת של x^2 היא 2x. על כן כל פונקציה קדומה של 2x נבדלת מ-x^2 בקבוע, ונכתוב:.
מציאת האינטגרל הלא מסוים
בניגוד לפעולת הגזירה, שהיא טכנית בעיקרה ומבוססת על כמה כללים ברורים היטב, אין "מתכון" בטוח למציאת אינטגרל לא מסוים של פונקציה. באמצעות נוסחאות הגזירה ניתן למצוא מיידית אינטגרלים לפונקציות האלמנטריות הבסיסיות, ועל מנת לבצע אינטגרציה לפונקציות מסובכות יותר ישנן שיטות אינטגרציה (החלפת משתנים, אינטגרציה בחלקים ועוד) שמאפשרות לפשט את הפונקציה ולהפוך אותה לפונקציה אחרת, שעבורה קל יותר למצוא את האינטגרל.
גם אם לא ניתן לבטא את האינטגרל הלא מסוים באמצעות פונקציה אנליטית, אין זה אומר שהאינטגרל המסוים אינו קיים. בהרבה מקרים (למשל במשוואות דיפרנציאליות) ביטויים מהצורה נחשבים לפתרון קביל.
הערות
למעשה, סכום רימן הוא חלוקה של הקטע למלבנים צרים שגובהם הוא f(\xi_i), סיכום שטחיהם ומעבר לגבול כאשר פרמטר החלוקה שואף לאפס. באנליזה נומרית יש חשיבות גדולה לבחירת נקודות הביניים כדי לקבל התכנסות מהירה של הקירוב הנומרי לערך המדויק (שלרוב אינו ניתן לחישוב).
אינטגרל לבג
אינטגרל לבג הוא הכללה של אינטגרל רימן לפונקציות מדידות שפותחה על ידי המתמטיקאי אנרי לבג במסגרת מחקרו על תורת המידה. אינטגרל לבג מתבסס על מידת לבג המוגדרת מעל הישר הממשי והוא מזדהה עם אינטגרל רימן לכל פונקציה חסומה שהיא אינטגרבילית במובן רימן.
בהיות האינטגרל של לבג הכללה של אינטגרל רימן, מאפשר מושג זה לחשב אינטגרל לפונקציות שאינן אינטגרביליות במובן רימן. הרעיון באינטגרל לבג הוא לחשב את השטח לפי התמונה של הפונקציה ולא לפי התחום שלה. היתרון בגישה זו היא שלרוב התמונה של הפונקציה פשוטה בהרבה ו"פתולוגית" הרבה פחות מתחום הגדרתה. לכן, מחלקת הפונקציות שהן אינטגרביליות במובן לבג רחבה יותר ממחלקת הפונקציות האינטגרביליות רימן. למעשה, גם פונקציות שאינן רציפות באף מקום יכולות להיות אינטגרביליות לבג (בעוד שאינן אינטגרביליות רימן). אחת הדוגמאות הבסיסיות והיפות לפונקציה כזאת היא פונקציית דיריכלה.
אינטגרל רימן־סטילטיס ואינטגרל לבג־סטילטיס
אינטגרל רימן-סטילטיס הוא הכללה אחרת של אינטגרל רימן.
ומוגדר להיות הגבול של הביטוי:
כאשר \,c_i נמצא ברווח ה־\,i בחלוקת הקטע \,[a,b] לקטעים וכאשר אורך הקטע המקסימלי בחלוקה שואף ל־0.
האינטגרל אינו מוגדר כאשר לשתי הפונקציות \,f ו־\,g יש נקודת אי־רציפות משותפת. יש הכללה שתגדיר את האינטגרל כאשר בנקודת אי הרציפות המשותפת אחת הפונקציות רציפה מימין והשנייה משמאל.
הכללה נוספת היא אינטגרל לבג-סטילטיס, שהוא הכללה הן של אינטגרל רימן־סטילטיס והן של אינטגרל לבג. שתי ההגדרות, של אינטגרל רימן־סטילטיס ושל אינטגרל לבג־סטילטיס הן הגדרות זהות כאשר הפונקציה \,g היא פונקציה מונוטונית עולה, וזהו המקרה בו אינטגרל זה משמש בסטטיסטיקה ובמשתנים מקריים כאשר הפונקציה \,g היא פונקציה ההסתברות (המצטברת).
שימושי האינטגרל
שימוש חשוב של האינטגרל הוא מציאת שטח. השטח בין פונקציה f(x) אי־שלילית (כלומר: ) בקטע [a,b] ובין ציר x הוא. כאשר f(x) מקבלת גם ערכים שליליים, האינטגרל מחשב את השטח שכלוא בין גרף הפונקציה לציר x אך מחזיר אותו עם סימן בהתאם למיקום של השטח ביחס לציר ה־x: סימן חיובי אם השטח כלוא מעל ציר ה־x וסימן שלילי אם השטח כלוא מתחתיו. למשל:. כך ייתכן למשל, ששטחים יקזזו זה את זה כאשר חלק מהם מעל לציר ה־x וחלק מהם מתחתיו. למשל: בעוד ש-.
אורך של גרף הפונקציה f(x) שהיא גזירה ברציפות בקטע [a,b] הוא . זאת כמקרה פרטי של הנוסחה לאורך עקומה \gamma (t) גזירה ברציפות ורגולרית:.
בנוסף, אפשר להשתמש באינטגרל לחישוב נפח של גוף סיבוב. גוף סיבוב הוא גוף המתקבל על ידי סיבוב של פונקציה אחת סביב ציר. נפח גוף הסיבוב של הפונקציה f(x) סביב ציר x בקטע [a,b] הוא. נפח גוף הסיבוב של הפונקציה f(x) סביב ציר yבקטע [a,b] הוא.
שטח הפנים של גוף סיבוב הוא (ללא שטח הבסיסים).
הנפח של הגוף ששטח החתך שלו עבור כל שיעור x הוא A(x) שווה ל־.
נוסחאות אינטגרציה
כאשר F היא פונקציה קדומה של f
דגרתל מדולדל (סוג)
הדגרתל מצוי בעיקר ביערות גשם באינדונזיה ובפפואה ניו גיני והוא בעל נוצות כהות על גופו, זנב גדול ורגליים אפורות ארוכות. הצוואר של הדגרתל חסר נוצות ובמקומו עור אפור או כחול המגיע עד הפנים הכחולות או האדומות. לדגרתלים אלו יש דלדל בשרני מעל המקור - ומכאן שמם. הזכרים גדולים יותר מהנקבות וצבעוניים מעט יותר.
הדגרתליים מקימים במקום קנים משטחי הטלה עשויים מחול, בוץ ולבה. הם מטילים ביצים בתוך מכתש חול כזה ואז קוברים אותו ושומרים באזור ודואגים להוריד חול אם חם או להוסיף חול אם קר. הם בודקים זאת על ידי מקורם.
האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה
האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה (באנגלית: The American Academy of Dramatic Arts; (AADA)) הוא מוסד המעניק תוכנית לימודים בת שנתיים הממוקם במנהטן, ניו יורק, שדרת מדיסון, בבניין היסטורי אותו תכנן האדריכל הנודע סטנפורד וייט, כמועדון קולוני המקורי, והשני ממוקם בהוליווד, קליפורניה, בשדרת 1336 North La Brea, בבניין חדש באתר בן שכנו קודם לכן אולפניו של צ'ארלי צ'פלין.
בית הספר למשחק הוותיק ביותר בעולם דובר האנגלית, האקדמיה בניו יורק נוסדה ב-1884 על-מנת להכשיר שחקני תיאטרון. ב-1974, פתחה האקדמיה קמפוס נוסף בפסדינה, קליפורניה, שהיה לבית הספר המקצועי להדרכת שחקנים היחידי שפועל בשני מרכזי התיאטרון החשובים של אמריקה. הקמפוס בלוס אנג'לס עבר מפסדינה להוליווד ב-2001.
יער-אופל
יער-אופל (באנגלית: Mirkwood), נקרא גם "יער האופל" או "יעראפל", הוא יער האלפים בארץ התיכונה (עולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין).
תיאור
יער-אופל היה מקום חשוך ואפל עם מאגיות שחורות עד שהצל עבר למורדור. ביער-אופל שוכנות חיות אפלות ורעות כגון עכבישי ענק. בצפון יער-אופל שוכנים אלפי יער-אופל (או אלפי היער).
קורות יער-אופל
יער-אופל מופיע לראשונה בספר "ההוביט", לאחר שתורין ושותפיו מתראים עם ביאורן. יחד עם גנדלף הם רוכבים עד שהם מגיעים ליער-אופל, שם גנדלף עוזב אותם. הם נכנסים ליער-אופל ומנסים לצאת משם עד שהם מגיעים לנחל שהם צריכים לעבור. בילבו נשלח לנסות לעבור את הנחל, הוא עובר את הנחל בהצלחה ואחריו כל שאר הגמדים עוברים. במבר נופל לנהר ומתעלף, 4 גמדים סוחבים אותו זמן מה עד שאחרי כמה ימים הם רואים אלפים מסביב למדורה בתוך קרחת יער. האלפים לוקחים את תורין איתם, ושאר החבורה בורחים. אחרי זמן מה מגלה בילבו שעכבישי ענק תפסו את הגמדים. הוא משחרר אותם מקורי העכביש והם נלחמים בהם. בזמן הקרב אלפים באים ולוקחים את הגמדים (את בילבו לא לקחו משום שענד את הטבעת) בילבו רץ אחרי האלפים, אך לא מצליח להיכנס לארמון שלהם. הוא מנסה כמה פעמים ולבסוף מצליח להיכנס ולמלט אותם מכלאם שבארמון האלפים.
תושבי יער-אופל
תושבי יער-אופל הם:
יהדות שידלוב
יהדות שידלוב הייתה הקהילה היהודית בשידלוב שהייתה עיירה בפולין קטן ששגשגה במאות 14–17. במהלך המאה ה-19 ירדה למעמד של כפר. הקהילה היהודית שבה קמה ככל הנראה במאה ה-14 והתקיימה כחמש מאות שנה. במאה ה-19 היא היוותה בין מחצית לשליש ממספר התושבים. הקהילה הפסיקה להתקיים עם השמדת בניה ובנותיה על טפם, בידי הנאצים ועוזריהם בעת שואת יהדות פולין, בשנים 1939–1942. בית הכנסת המבוצר של שידלוב הוא העתיק בבתי הכנסת שבאזור קיילצה.
התחלות הקהילה וזכויותיה
היהודים הראשונים התיישבו בשידלוב ככלה נראה לפחות מהמחצית הראשונה של המאה ה-15. התיעוד הראשון לקיום קהילתם הוא מסמך מלכותי משנת 1470. אחרי דליקה שפגעה ביישוב בשנת 1468 הכריז אז מלך פולין על חידוש הפריבילגיות של הכנסייה המקומית. במסגרת החלטה זו הוא הורה לשלם לכומר מעשר גם בעד השדה הנמצא "מאחורי בית הקברות היהודי".
קיימות עדויות על נוכחות של יהודים ביישוב הפולני עוד מן המאה ה-14. בין השאר, אגדות נפוצות בקרב היהודים והפולנים ייחסו לאסתרקה, האהובה היהודייה האגדית שך המלך קז'ימייז' הגדול, קשר כלשהו עם העיר שידלוב. אף נטען לפעמים שהייתה בת שידלוב או לחליפין בת העיר הקרובה אופוצ'נו מן האזור סנדומייז'. לפי אגדות אחדות, אסתרקה הייתה גם זו שהקימה את בית הכנסת הראשון השידלוב. בית הכנסת המבוצר המפורסם של שידלוב הוקם ככל הנראה במקום בית כנסת קודם, בשנים 1534–1564. הקהילה היהודית זכתה במחצית השנייה של המאה ה-15 לפריבילגיות. בשנת 1453 חידש המלך קז'ימייז' הרביעי ליהודי שידלוב את הזכויות שקיבלו בעבר מהמלך בולסלב החסוד. זכויות אלו אושרה מחדש במאה ה-16 על ידי המלכים זיגמונט השני אוגוסט, סטפאן באטורי וזיגמונט השלישי ואזה. בעלי המלאכה היהודים התארגנו באיגוד משלהם.
בשנת 1494 אישר המלך יאן אולברכט את זכות היהודים למכור משקאות חריפים בדיוק באותם תנאים כמו שאר תושבי העיר. בהתאם בשנים 1577 ו-1580 חויבו היהודים בעיר להפריש לאוצר העיר חלק שווה עם שאר התושבים. המלך זיגמונט השלישי ערב בשנת 1588 לזכות היהודים לקנות נכסים ודברי מזון באותם תנאים כמו בני עירם הנוצרים. עם זאת נאסרה השתתפותם בירידים העיקריים. הרב משה איסרליש מזכיר את העיירה בהקדמה לספרו על מגילת אסתר 'מחיר יין' ומציין את הדלות החומרית ששררה בה.
עלילות דם
החל מסוף המאה ה-16 בתקופת הקונטרה-רפורמציה התרבו עלילות הדם נגד היהודים למרות ניסיונות של כמה ממלכי פולין לאסור על כך. בשנת 1590 נפוצה שמועה כי באחד הכפרים הסמוכים לשידלוב נחטף ילד נוצרי על ידי היהודים ועונה על ידיהם. היהודים הואשמו כי הקיזו את דמו עד שהוא מת. הילד, שגופתו נמצאה נטושה במקום מבודד, נקבר בכנסיית הקנוניקים הסדירים בכפר קורוזוונקי. כנראה מספר יהודים נענשו מחמת האשמות הנ"ל.
בשנת 1597 שוב הואשמו יהודים שחטפו ילד והקיזו את כל דמו על מנת להתיז אותו בבית הכנסת. גם בשנת 1600 או אולי 1610 יהודי בשם שמואל (שמול) הואשם שחטף ילד מסטאשוב ומסר אותו לידי יהודים משידלוב. נטען שהיהודים נתפסו בעת שעינו את קרבנם. בפקודת הקסטלן של בלז, אנדז'יי טנצ'ינסקי כל יהודי שידלוב וסטאשוב שנאשמו במעשה הוצאו להורג על ידי תליה וביתור גופותיהם לארבע. גופתו של הילד שהיה כביכול קורבן היהודים נקבר בקפלת יעקב הקדוש בסטאשוב.
"המבול"
הפעולות הצבאיות והפרעות שבימי "המבול" בשטחי ממלכת פולין פגעו קשות ביישוב שידלוב וביהודיה. בשנת 1656 בשומעם על התקרבות לוחמיו של ההטמאן סטפאן צ'ארנייצקי, מאתיים יהודים נמלטו משידלוב עם רכושם בעיקר לקרקוב ולפינצ'וב. לאורך ימי המלחמה (1648–1665) העבירה הקהילה היהודית את פעילותה הכלכלית אל קרקוב. חלק מתוך 37 בתי יהודים שהיו קיימים בשנת 1627 הוצתו. בשנת 1660 נשארו 17 בניינים על תילם. לא נשארו מכולות או חנויות לבגדים. עם זאת צוינה פעילות מוגברת של השוחטים וכמו כן, התאפשר בהמשך ליהודים לשכור שטחי מסחר מן העירייה וזכו לאישורן מחדש של זכויותיהם מידי המלכים יאן קז'ימייז' (1663), מיכאל קוריבוט וישניובייצקי ויאן סובייסקי (ב-1676).
הקהילה היהודית מנתה באמצע המאה ה-17 כ-100 יהודים. הם התפרנסו בעיקר ממסחר בתבואות, בעצים ובעורות. הם שילמו מיסים, בין השאר, על בית הכנסת ועל בית העלמין שלהם. פעילותם המסחרית עוררה תחרות קשה עם בני העיר הנוצרים שהשתדלו בדרכים שונות להצר את צעדיהם. בסוף מאה ה-17 כיהן בשידלוב הרב שמואל מפיורדא.
במאה ה-18
במחצית השנייה של המאה ה-18 נוסע גרמני בשם יוהאן פיליפ פון קארוזי ציין ביומנו כי רוב יהודי שידלוב חיו חיים צנועים למדי. בשנת 1766 נספרו בעיר 430 יהודים, מתוכם 308 חיים בתחום העיר עצמה. בשנת 1792 העניק המלך האחרון של פולין, סטניסלב פוניאטובסקי לסוחרים ולבעלי המלאכה היהודים כתב חסות חדש שבו חזר ואישר את זכותם לקיים קהילה על מוסדותיה.
ימי השלטון הרוסי
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1795 סופח האזור לזמן קצר לאימפריה הרומית הקדושה, למעשה אוסטריה. אחרי קונגרס ברלין ב-1815 סופח לאימפריה הרוסית ששלטה בו עד שנת 1915 בימי מלחמת העולם הראשונה. קהילת שידלוב הגיעה לפריחה מחודשת בתחילת המאה ה-19. בשנת 1827 כשמנתה 1,139 נפשות והפכה לזמן מה לקבוצה האתנית הראשונה ביישוב. בשנת 1847 אספו היהודים כסף לשיפוץ בית הכנסת שהסתיים בשנת 1863. בשנת 1856 חיו בשידלוב 1256 נוצרים ו-742 יהודים, יותר ממחצית התושבים. אולם במחצית השנייה של המאה ה-19 היא הלכה והידלדלה בגלל קשיי פרנסה. בשנת 1897 העיר מנתה 2368 תושבים, מתוכם 867 יהודים - מעל שליש. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי וכעבור זמן קצר חזר לידי הרוסים. משחזרו הרוסים לכפר הם הטילו אימה על היהודים, גזרו עליהם גזרות כלכליות וגרמו לרבים מהם להימלט. בשנת 1915 נכבש שוב על ידי "מעצמות המרכז" - הגרמנים האוסטרים שהחזיקו בשלטון בשידלוב עד סוף המלחמה.
השואה
בספטמבר 1939 עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, יהודי שידלוב סבלו במהרה מרדיפות קשות, מעשי ביזה, הפקעות רכושם ורבים מביניהם נחטפו לעבודות כפייה. הגרמנים הרסו את בית הכנסת על תכולתו. במאי 1940 הוקם מיוזמת הגרמנים יודנראט, שהוטל עליו לגייס יהודים לעבודת הכפייה. כ-80 יהודים חולקו לקבוצות עבודה והועסקו במתקנים גרמניים באזור, בעיקר בעבודות בנייה ושיפוצים. במשך הזמן הועברו לשידלוב יהודים ממקומות אחרים - בעיקר מראדום, לודז' ופלוצק. אחרי יוני 1041 כשפלשו הגרמנים לברית המועצות התווספו עוד יהודים שהועברו מהשטחים הכבושים החדשים. מספר היהודים בשידלוב הגיע ל-1,500. מחלקת הסעד של היודנראט פתחה מטבח ציבורי למען הפליטים והנזקקים. פעילות זו מומנה ב-3,000 זלוטי שנאספו בעיקר על ידי ארגון "יס"ס" (עזרה עצמית יהודית) מקרקוב.
ב-1 בינואר 1942 היהודים נדחסו לתוך גטו שהוקם ביישוב בשטח של כמה רחובות קטנים. היציאה מן הגטו אושרה רק לצורכי עבודה. בחורץ 1941–1942 שרר בגטו רעב כבד שגרמה לתמותה גבוהה. באוקטובר 1942 כיתרו משמרות של אנשי אס אס וכוחות עזר אוקראינים את הגטו והיהודים נצטוו להתייצב בכיכר העיר. היו שניסו להסתתר בעליות גג ובמרתפים, אך רובם נתפסו ונורו למוות. מבין הנאספים בכיכר הפרידו הגרמנים 150 צעירים, ששולחו למחנות עבודה באזור. שאר היהודים, כ-1,000 נפשות, הועברו לגטו חמיילניק ויחד עם יהודי המקום גורשו משם לטרבלינקה.
חיי הדת
בשנת 1556 גלה הרב משה איסרליש (הרמ"א) לשידלוב בגלל "עיפוש האוויר" בעיר מגוריו קרקוב. בשידלוב של אותה תקופה, הוא נחל אכזבה רבה מתנאי המחיה המקומיים. "אין בה תאנה וגפן וכמעט מים אין לשתות בה". משום שלא יכול היה לחגוג בשידלוב את חג הפורים חיבר את ספרו "מחיר יין" המוקדש למגילת אסתר. עם זאת כעבור כמה שנים התחזקה הקהילה היהודית המקומית מבחינה כלכלית וכראייה למעמדה המשופר סיימה את בניית בית הכנסת החדש והמפואר שלה.
מקווה טהרה נבנה לפני 1847 חציו מאבן וחציו מלבנים. בשנים 1864–1866 נהרס בגלל מצבו הירוד ונבנה מחדש. בית העלמין היהודי התקיים מחוץ לעיר, ליד שדה של אחוזה בשם גאצקי, עוד לפני 1470 כשהוזכר בתעודת המלך. הוא השתרע מימין לדרך שחיברה בין דילוב ובין חמיילניק, קרוב לנחל צייקונצה. בית הקברות נהרס על ידי הנאצים. בימינו הוא מכוסה על ידי חורשה ופרדסים. מצבות שנתגלו הועברו בסמוך לבניין בית הכנסת ברחוב טרגוב 3.
במאה ה-19 התנהל בשידלוב "חדר" לתלמוד תורה בבית עשוי עץ.
קהילת יהודי פלויישט
תחילתו של היישוב היהודי
התיישבות יהודית בעיר פלויישט החלה מהמחצית השנייה של המאה ה-17. היהודים היו מעטים מאוד במספרם, ואפילו בית קברות יהודי לא היה במקום. את מתיהם הביאו לקבורה בבית העלמין על העיירה הקרובה בוזאו (ברומנית: Buzău) בסוף המאה רכשו שטח לבית עלמין משלהם, במרחק מה מין העיר העתיקה. הם ישבו בסמוך אליו, ומסביב לבית כנסת היחיד שהיה אז במקום.
בהמשך, נחרבו בית הכנסת ובית העלמין (כנראה בשנים 1714–1716) והיהודים העבירו את מושבם לשכונה מרוחקת כ-2 ק"מ מהעיר. בקרבת שכונה זאת התפתחו שוק הבהמות והשוק הכללי, סוחרים רומנים החלו אף הם לפתוח חניות בשכונה חדשה זו, וכך נקשר קשר בין העיר ובין השכונה. יהודים רבים קבעו את מושבם ברחוב המרכזי המקשר בין העיר לבין השוק. עד שנה 1882 רחוב זה כונה בשם "רחוב היהודים".
אוכלוסיית היהודים
אוכלוסיית היהודים בעיר פלויישט כללה ספרדים ואשכנזים. היהודים הספרדים- הגיעו מארצות הבאלקאן, והשתקעו בעיר בשנת 1806, הם קבעו את מגוריהם ברחוב שנקרא "הרחוב הספרדי". הספרדים היו לבושים בלבוש טורקי. לעומתם האשכנזים, היו לבושים בלבוש רומני מקומי. בהמשך הגיע גל מהגרים גדול מארצות מזרח אירופה (רוסיה ופולין) אשר הביאו עמם את הלבוש היהודי המסורתי, בהשפעתם החלו אף יהודים מקומיים ללבוש לבוש זה.
מספר היהודים השתנה במהלך השנים, כאשר המספר הנמוך ביותר של יהודים בעיר היה 280, והמספר הגבוה ביותר היה 3,843.
רדיפות היהודים
לכל אורך הדרך היישוב היהודי ספג רדיפות בלתי פוסקות. הרחקתם לשכונה נפרדת מקורה בשנאתם של הסוחרים הרומנים ליהודים. היהודים פחדו לעבור דרך העיר, משום שהסוחרים היו מיידים בהם אבנים כאשר התקרבו לשוק. בנוסף התרחשו עשרות עלילות דם כנגד היהודים, שבתגובה נאלצו היהודים להימלט להרים מפחד התושבים הנוצרים.
חיי הכלכלה
פלויישט הייתה אחד המרכזים החשובים ביותר למסחר ולכלכלה, והיהודים תרמו הרבה לפיתוחה. הם עסקו במסחר ומלאכה, בעיקר בענפי הפחחות והחייטות (כגון הכנת נעליים לאיכרים, או סחר של צמר ועור, אותם ייצאו לבראשוב ולווינה).
ארגון הקהילה
עד שנת 1840 היו היהודים מאורגנים ב"גילדה היהודית". בשנה ההיא נוסדה "קהילה יהודית" מאורגנת ובראשם - "ראש הקהל", והרב הראשי - חכם באשי. הקהילה שמשה כגוף מתווך בין היהודים והממשלה. היה פיקוח רב על תנועה זאת.
חיי הדת
החל משנת תר"צ (1930) לערך התפתח בפלויישט המשך של חסידות שפיקוב, שהוכר כחסידות פלויישט, בראשות בנו של האדמו"ר משפיקוב - האדמו"ר מפלויישט, דוד פרידמן. עם הירצחו בשואה בשנת התש"א (1940), נכחדה חסידות קצרת ימים זו.
השפעת המאורעות על מצב היהודים
מפקד המשטרה קוז'קארו פתח מיד בהחרמת עסקים יהודיים ובמאסר סוחרים ואנשי ציבור: ב-1940 הודבקו על חניות יהודים שלטים אשר קראו לנוצרים להחרים את סחורות היהודים, ב-10 בנובמבר 1940 נאסרה קבוצה של 30 יהודים לערך, בתואנה שנתועדו לאספה קומוניסטית, והם עונו במאסר למעלה משבועיים. בליל 27/28 בנובמבר, הוצאו 11 מהם להורג, ובכללם הרב דוד פרידמן, אדמו"ר פלויישט. באותו הלילה נעצר גם רבה הראשי של העיר, ד"ר מנחם שפרן. ורק הודות להתערבות מיוחדת היה ניתן להצילו ברגע האחרון, וגם זאת לאחר שעבר עינויים קשים. מתוך עדותו של הרב שפרן (בתרגום מרומנית):
ב-17 בנובמבר 1940, הרסו אנשי "משמר הברזל" את ההיכל הראשי, את "בית הכנסת הרב", את ההיכל הספרדי, ואת בית הספר "לוקא מויסה". כמה ספרי תורה נשרפו. פלוגות עבודה יהודיות שגויסו לעבודות כפייה, נאלצו לעשות מלאכה זו. הריהוט הועבר לכנסיות, מנזרים ובתי ספר רומניים. בהמשך, כל היהודים ללא הבדל גיל ומקצוע חויבו להתייצב לסיוע פינו הריסות בניינים אלה. ממשרדי הקהילה נגנבו כספים ובגדים, והוחרמו חמישים קרונות מלאים בעצים, שנועדו לעניים. בית הספר ובית המרחץ הוחרמו והותקנו לבתי חולים, בית העלמין הישן שבקרבת בית הספר - נהרס.
בשנת 1941 נשלחו 21 יהודים למחנה אוראוויצא ובהמשך הועברו למחנה טארגו ז'יו בתואנה שהם אזרחים רומניים. ביולי של אותה שנה, נאסרו ונכלאו בניין בית הכנסת שברחוב באסאראב 49 יהודים מראשי העדה והקהילה כבני ערובה, נאמר הם כי על כל הפרת הוראות הכי קטנה יוצאו כולם להורג. עם המתקפה הגרמנית על ברית-המועצות, הועברו גברים יהודים בני 18–60 למחנה הריכוז טייש, בני 13–17 נלקחו לעבודות-כפייה. בינואר 1942 הותר לגברים בני 50 ומעלה לחזור לבתיהם, שאר המגורשים פוזרו לערים אחרות וכעבור זמן נלקחו לעבודות-כפייה בסרביה ובמולדובה.
ניתן לראות כי הקהילה היהודית עברה בתקופה זאת טלטלות רבות, וקשיי פרנסה גדולים. היעדרותם של הגברים, וכמו כן סגירת עסקים יהודים הכבידה על יכולת הפרנסה והכנסות הקהילה.
הקהילה היהודית לאחר שואה
בתום המלחמה חזרו רוב היהודים, כ-3,000 איש, לפלויישט. הקהילה חידשה את פעולותיה כקודם. ב-1950 ירד מספרם לאלפיים.
ב-1969 נותרו בעיר כ-120 משפחות יהודיות ובית-כנסת אחד.
רבי יוסי בן קיפר
__חייב_תוכן_עניינים__
אולם הספורט בגין
אולם הספורט בגין, הוא מתקן לקיום אירועי ספורט בעיר אילת.