cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כיבוש המדינות הבלטיות (1941)
השתלשלות הקרבות
המבצע לא היה נסיגה אחת מתמשכת, אלא היה נקודתי עם התקפות נגד קצרות מועד ומתקפות נגד.
שלב ההתקפה
"התקיפה מתחילה ב-3:05 לפנות בוקר לאחר מטח אש קצר אך כבד על פני החזית. הסובייטים מופתעים לחלוטין ומגלים בתחילה התנגדות מועטה. […] יחידות החי"ר הרוסיות נסוגות לכל עבר. הם גילו הגנה עיקשת רק בבונקרים הבטון ברחובות ורק לעיתים רחוקות חושבים על כניעה."
צי האוויר ה-1 בפיקודו של גנרל-אוברסט אלפרד קלר תמך במתקפה של קבוצת ארמיות צפון עם 450 מטוסים, מתוכם 271 מטוסי קרב ו-203 מטוסי תקיפה. ההתקפה של הארמייה ה-18 נגד הארמייה ה-8 הסובייטית הצליחה מיד. התקיפה הגרמנית העיקרית פגעה באגף השמאלי של הארמייה ה-8, בתפר שבין דיוויזיית הרובאים ה-90 ל-125, בעוד שהאגף הימני נופץ על ידי הקורפוסים הגרמנים ה-26 וה-1 וכותר. באגף השמאלי תפסה דיוויזיית הרגלים ה-61 את הגשר מעל הממל והתקדמה לעבר גרסדן, בעוד שדיוויזיית הרגלים ה-291 התקדמה בלגונה הקורונית דרך קליפדה לקרוטינגן. דיוויזיית הרובאים ה-90 הסובייטית החלה לסגת לצפון-מזרח לכיוון שאולן, ואילו דיוויזיית הרובאים ה-125, לאחר לחימה עיקשת בגבול עם הקורפוס הממונע ה-41 נאלצה לסגת. קרבות נערכו סביב פולנגן, ההגנות של דיוויזיית הרובאים ה-10 הסובייטית נפרצו והיא נאלצה לסגת צפונה.
הקורפוס הממונע ה-56 היה באזור מזרחית לרגניט עד האסלברג כיחידה המובילה להתקפה מעבר לממל. דיוויזיית הפאנצר ה-8 (אריך ברנדנברגר), מכוסה משמאל על ידי דיוויזיית הרגלים ה-290, כבשה את יורבורג, והדיוויזיה הממונעת ה-3 התקדמה אחריה לדוביסה, שם הוקם ראש גשר באריוגלה אחר הצהריים. הקורפוס הממונע ה-56 הגיע לאזור Ukmerge ב-24 ביוני. הארמייה ה-16 הגרמנית השאירה את הקורפוס ה-2 (ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט) דרומית לשלוסברג ותקפה מעבר לגבול ליטא. דיוויזיית הרגלים ה-121 תקפה באזור וירבאלן ומצאה עצמה מעורבת במהירות בלחימה מבית לבית בקיבארטן. הקורפוס ה-38 תקף עם דיוויזיות הרגלים ה-122 וה-123 ליד נוישטאדט ומצפון-מערב לסינטאוטאי יחד עם הקורפוס ה-6 (דיוויזיות החי"ר ה-6 וה-26) והשיגו פריצת דרך בין מריאמפול לקלוואריה. ביומן של קבוצת ארמיות צפון צוין כי ההתנגדות הסובייטית בגבול הייתה נמוכה מאוד, האויב נסוג במהירות וכל מעברי הנהר החשובים אובטחו בבטחה.
באגף הימני של קבוצת ארמיות צפון, בעקבות קבוצת ארמיות מרכז, חיפשו חיילי קבוצת הפאנצר השלישית לאבטח גשרים חשובים על פני הממל. לאחר כיבוש הגשר השני מעל הממל מדרום לאליטוס, נעצרה ההתקדמות על ידי הארמייה ה-11 הסובייטית (וסילי מורוסוב). חלקים מדיוויזיות הרובאים ה-128 וה-184 והדיוויזיה המשוריינת הסובייטית גילו התנגדות חזקה בגדה המזרחית של הממל.
בערב ה-22 ביוני, דיוויזיית הפאנצר ה-7 (הנס פון פונק) נקלעה לקרב טנקים גדול מזרחית לאוליטה. מפקד הדיוויזיה הסובייטית, קולונל פ. פדורוב, הצליח להכניס לתגבור את הארטילריה של רגימנט הרובאים הממונע ה-5 וגדוד 2 של רגימנט השריון ה-9, אך נהדף לאחור. דיוויזיית השריון ה-5 של הקורפוס הממוכן השלישי נסוגה חזרה באי-סדר. 70 טנקים סובייטים ו-20 מטוסים (בשדות התעופה) הושמדו בקרב זה, הקורפוס הממונע ה-39 הגרמני טען שהוא איבד 11 טנקים. חלקים מהקבוצה הלוחמת הסובייטית (3 טנקים, 12 משוריינים ו-40 משאיות) נדחקו לחזית המערבית השכנה. בקטע זה ספגו הכוחות הסובייטים אבדות קשות, והתקדמות נוספת של הקורפוס הגרמני ה-39. לא ניתן היה לעצור את הקורפוס הממונע (אגף ימין של קבוצת הפאנצר השלישית) שהתקדם לעבר וילנה.
נוצר אפוא פער חזיתי גדול בין החזית הצפון-מערבית והמערבית בגזרת הארמייה ה-11 הסובייטית, שהצבא האדום לא הצליח עוד לסגור. מרבית הארמייה ה-11 נלכדה בנוסף בין המלקחיים של קבוצות הפאנצר 3 ו-4. הכוחות העיקריים של ארמייה 8, לעומת זאת, נסוגו שלמים יחסית מחזית השריון של האויב צפונה. אספקת התחמושת והדלק נותרה מנותקת כמעט לחלוטין. המצב דרש פעולה נחרצת כדי לעצור את פריצת הדרך הגרמנית. בערב 22 ביוני קיבל גנרל קוזנצוב צו מס' 3 מהסטבקה: "החזיקו את חופי הים הבלטי, נדרש תזמון של התקפת נגד חזקה מאזור קובנה נגד האגף של קבוצת האויב בסובלקי, בשיתוף עם האגף הימני של החזית המערבית, יש להחזיר את סובלקי לשליטתכם עד הערב של 24 ביוני." לא ניתן היה לבצע את הנחיית הסטבקה הזו, מאחר שללא עתודות אי אפשר היה למנוע נסיגה נוספת, וודאי שלא להחזרת המצב לקדמותו.
קרב ראסייניאי
בעוד דיוויזיות הרובאים המובילות של הארמייה ה-8 נסוגו תחת התקפת חיילים גרמנים, הדיוויזיות של הקורפוס הממוכן ה-12 עדיין היו פרושות על פני גזרה של 90 קילומטרים. לפני קבלת הנחיית התקפת הנגד ב-23 ביוני, הורה הגנרל קוזנצוב לקורפוס הממוכן ה-3 (גנרל קורקין עם כ-31,970 איש ו-650 טנקים) לצאת להתקפת נגד בשעה 10:00 נגד הכוח הגרמני שפרץ דרך מאזור טילזיט. שש דיוויזיות של הקורפוס הממונע ה-41 יצאו להתקפת נגד לאורך הגבול. מפקד הארמייה ה-11 ניסה לשקם את המצב באמצעות דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-84 כגיבוי לכוחות שהחזיקו ביאנובה. למרות העליונות בטנקים, הכוחות הסובייטיים היו נתונים בעיקר לחסדי הדומיננטיות של מטוסי האויב. בשלב זה, הדיוויזיה המשוריינת הסובייטית ה-2 התקדמה דרך Kedainiai לכיוון Tauroggen והחלה להפעיל את הכוחות הממונעים של האויב ב-Skaudvilė. מתוך הקורפוס הממוכן ה-12 עד השעה 10:00 ב-23 ביוני, רק דיוויזיית הטנקים ה-28 הגיעה לעמדת המוצא.
לאחר צעדה ארוכה נכנסו הכוחות לקרב בעיקר בקבוצות לא מרוכזות. רק חלקים קטנים של דיוויזיית הטנקים ה-23 הגיעו לשדה הקרב, חלק הארי נשאר מרוכז ביערות שמצפון ללאקובה. כ-56,000 איש ו-300 טנקים נפרסו. גם ארטילריית השדה סיפקה תמיכה לא מספקת לטנקים בגלל מחסור חריף בתחמושת. מטרתן של קבוצות הקרב הגרמניות "ראוס" (חטיבת הפאנצר ה-6) ו"סקנדורף" (רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-114) של דיוויזיית הפאנצר ה-6 הייתה לכבוש את העיירה הליטאית Raseiniai ולאחר מכן לעלות על שני גשרי הדרכים ממזרח לעיירה על הדוביסה. שמאלה מהם דיוויזיית הפאנצר ה-1 התקדמה לעבר קלמה ולאחר מכן היא התקדמה לגשר הרכבת Lyduvėnai כדי להגן על האגף הצפוני של דיוויזיית הפאנצר ה-6 (גנרל פרנץ לנדגראף). החלקים הקדמיים של דיוויזיית הפאנצר הסובייטית 28 נתקעו ואיבדו 14 טנקים ו-20 תותחים, ועזבו את שדה הקרב בליל 24 ביוני. דיוויזיית הרובאים ה-48 איבדה את המפקדה שלה ו-70% מאנשיה. המפקד, גנרל מיור בוגדנוב נלכד בשבי. הפיקוד העליון של קבוצת הפאנצר הרביעית דיווח בשעה 18:00 למפקדת קבוצת ארמיות צפון כי התקפות סובייטיות עם טנקים כבדים וחי"ר פוגעים באגף הימני של הקורפוס נממונע ה-41 ומאלצים אותו להיכנס למגננה. הקורפוס הממוכן ה- ודיוויזיית הרובאים ה-125 איבדו עד 40 טנקים ו-30 תותחים ב-Raseiniai ביום הראשון. עם עלות השחר ב-24 ביוני, פרצו קרבות במרץ מחודש. משני הצדדים יחד היו מעורבים כעת בלחימה כ-900 טנקים ו-175,000 חיילים. סגן מפקד גדוד הטנקים ה-55, מיור ב.פ. פופוב, השמיד באש שלו כמה תותחי נ"ט גרמניים. חיילי חטיבת תותחי הנ"ט ה-9 בפיקודו של קולונל פוליאנסקי הצליחו להשמיד 30 טנקים עד הערב של 24 ביוני, אך אז נאלצו לסגת יחד עם הדיוויזיה הממונעת 202. דיוויזיית הטנקים ה-23 עדיין חיפתה על נסיגתו של קורפוס הרובאים ה-10.
אבדות כבדות של חיילים סובייטים במהלך התקפות נגד ומחסור בדלק ותחמושת הביאו לנפילת קובנה ווילנה ב-24 ביוני ושיאוליאי ב-25 ביוני. הדיוויזיות המותשות של הקורפוס הממוכן ה-12 החלו לסגת לאזור הריכוז שהוקצו לאחרונה 15–20 ק"מ צפונית לשיאוליאי ב-26 ביוני. הכוחות הגרמנים הצליחו לכתר את המפקדה באזור בוריסלי. גנרל שסטופאלוב נפצע קשה ונלכד, הרמטכ"ל של הקורפוס פ.ס. לבדב וקולונל פ.י. קליניצ'נקו נהרגו בקרב. גם דיוויזיית הטנקים ה-2 של הקורפוס הממוכן ה-3 נסוגה לאזור שמצפון לשיאוליאי. בקרב נהרגו מפקד הדיוויזיה, גנרל א. סוליאנקין וקציני מטה נוספים. רק 35 טנקים היו עדיין בעלי יכולת לחימה בשתי הדיוויזיות של הקורפוס הממוכן ה-12.
קרב הדווינה
לאחר קרב הטנקים מדרום-מזרח לשיאוליאי, לא ניתן היה להחזיק עוד את העמדות בחזית הצפון-מערבית, והכוחות הסובייטים נסוגו לצפון-מזרח. המועצה הצבאית של החזית הצפון-מערבית הורתה לכוחות העומדים של הארמיות ה-8 ל-11 לסגת לאורך הנהרות ונטה, שושבה וויליה. בליל 25 ביוני קיבלה הסטבקה החלטה חדשה: קורפוס הרובאים ה-16 בפיקודו של גנרל מ.מ. איבנוב שתקף נגד את הקורפוס הגרמני ה-2 באזור שמצפון למריאמפול קיבל הוראה לאבטח את קובנה, אף על פי שהאירועים חייבו נסיגה לנהר וילייה. בתחילה הצליח הקורפוס בתפקידו, אך עד מהרה נאלץ להחזיר את דיוויזיות הרובאים ה-5 וה-33 לתפקידיהן המקוריים. יחד עם הכוחות הנסוגים, נסוגו מזרחה גם קרוב ל-60,000 פועלי בניין, שהגיעו לאחרונה לתגבר את השטח המבוצר הסמוך לגבול. הרחובות היו עמוסים בהמוני פליטים מעמדות הגבול, התקפות אוויריות גרמניות גרמו לבהלה בעמודים והרסו את התקשורת. בשלושה ימי לחימה איבדה החזית הצפון-מערבית 921 מטוסים, והיו גם אבדות כבדות בארטילריה ובעיקר בטנקים.
בעוד טריזי השריון של הקורפוסים הגרמניים הממונעים ה-41 וה-56 התקדמו בשיאוליאי, אגפי דיוויזיית הטנקים הסובייטית ה-2 כותרו. בליל 25 ביוני הורה הגנרל סובניקוב על נסיגה כללית לקו הגנה חדש באופן מאורגן יחסית: קורפוס הרובאים ה-10 עבר לקו Mazeikiai - Kurtuvenai וקורפוס הרובאים ה-11 לקו קאנלאס-רדווילישקיס. החזית של הארמייה ה-8 הסובייטית נמתחה כעת על פני 110 קילומטרים של חזית: מימין היה פער נוסף של 85 קילומטרים לליבאו, שם דיוויזיית הרובאים ה-67 הגנה, ומשמאל, כתוצאה מהתקדמות קבוצת הפאנצר הרביעית, הפער עם הארמייה ה-11 התרחב מיום ליום מדרום לקובנה, ויחידות מפוזרות של הארמייה ה-11 הסובייטית נסוגו מזרחה. הארמייה ה-11 הסובייטית נקלעה למצב קשה. קומיסר ההגנה העממי דיווח ב-26 ביוני כי המפקדה והמועצה הצבאית של הארמייה ה-11 נתפסו או נהרגו. מצבן של דיוויזיות הרובאים המנותקות 5, 33, 188, 128 לא היה ידוע, ושרידי היחידות שהיו מחוץ לכיתור ניסו להימלט לכיוון הדונה (דאוגבפילס).
קרבות באזור החוף
יחד עם הקורפוס ה-28, הקורפוס הגרמני ה-2 חצה את הממל ליד קובנה ב-25 ביוני. עד 25 ביוני התפתחה המתקפה הגרמנית בקורלנד באופן הבא: דיוויזיית הרגלים ה-291 (גנרל קורט הרצוג), שפעלה באופן עצמאי על החוף, נלחמה על הנמל החשוב של ליבאו והתקדמה עם חלקים לכיוון וינדאו.
עיקר חיל הרגלים של הארמייה ה-18 המשיך להתקדם לעבר ריגה דרך Jelgava (מיטאו). חלקים מהארמייה ה-8 הסובייטית כבר נצטוו לחזור לגדה הצפונית של הדווינה, לכבוש את קו הביניים אוצ'ה - ושקאי - קרומינש ולאחר מכן לבנות קו הגנה על הדווינה לכיוון ריגה. על מנת לייצב את המצב, חיילי החזית הצפון-מערבית היו אמורים להחזיק בעיקול של דווינה המערבית.
מעבר הדווינה וכיבוש דינאבורג
הקורפוס הממונע ה-41 הגרמני התקדם בינתיים דרך Panevėžys ליקובשטדט והקורפוס הממונע ה-56, שעקף הרחק את יחידות הארמייה ה-16 מימין, המשיך להסתער לעבר דינאבורג. על מנת לחזק את ההגנה על קו דווינה, נמשכו גם הקורפוס המוטס ה-5 והקורפוס הממוכן ה-21 (דיוויזיות השריון ה-42 וה-46) בפיקודו של גנרל דמיטרי לליושנקו מעתודות הסטבקה. הארמייה ה-27 של הגנרל ניקולאי ברזרין נאלצה להתרכז באזור גולבן כדי להבטיח את ההגנה על ה-Dünalinie בין Lievenhof ל-Dünaburg. סגן מפקד החזית הצפון-מערבית, גנרל ס.ד. אקימוב, קיבל פקודות להוביל את הכוחות באזור דינאבורג. אלא שהקורפוס הממוכן ה-21, שהיה אמור להגן כאן, טרם הגיע לגזרה.
בבוקר 26 ביוני הגיעו דיוויזיית הפאנצר ה-8 (גנרל אריך ברנדנברגר) והדיוויזיה הממונעת ה-3 (גנרל קורט יאהן) אל הדווינה, כבשו את דינאבורג ואבטחו ראש גשר על הגדה הימנית של הנהר. הפעולה הושגה גם באמצעות שימוש בכוחות הכפופים של רגימנט ברנדנבורג, כדי לאבטח את גשרי הדווינה החשובים מבחינה מבצעית ליד דינאבורג ב-28 ביוני 1941, כאשר חברי הפלוגה ה-8 חצו את הגשר על משאיות סובייטיות שנתפסו והפתיעו את השומרים, ולאחר מכן החזיקו בתפקיד זה במשך שעתיים נגד התקפות נגד סובייטיות. מפקד הפלוגה, סגן הנס-וולפרם קנאק, נפל בקרב וקודם לאחר מותו לדרגת האופטמן ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
בינתיים, מפקדת הסטבקה הקימה חזית הגנה על דווינה המערבית, שתוגברה עם הארמייה ה-27 מעתודת הסטבקה באגף השמאלי של היחידות הנסוגות של הארמייה ה-8.
ב-27 ביוני, יחידות הארמייה ה-8 הסובייטית נסוגו מעבר לדאוגבה בגלל סכנת כיתור. שרידי הארמייה ה-11 (דיוויזיות הרובאים ה-28, ה-188 וה-126) התאספו עד הארגון מחדש באזור אופוצ'קה. רק אחר הצהריים של 27 ביוני הגיע הקורפוס של הגנרל לליושנקו לאזור דינאבורג. דיוויזיית הטנקים ה-42 עסקה בלחימה עם יחידות של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-121. שעתיים לאחר תחילת הלחימה, דיוויזיית הטנקים ה-46 והקורפוס המוטס ה-5 היו מעורבים בלחימה עזה ליד דינאבורג. המצב הצריך פריסה מיידית של דיוויזיות הרובאים ה-42 וה-185. עם זאת, התערבותם נמנעה על ידי חיל האוויר הגרמני. לאחר אובדן דינאבורג, מפקדת הארמייה ה-27 המובסת עברה לרז'קנה בערב ה-28 ביוני, שם אובטחה על ידי הקורפוס המוטס ה-5 והקורפוס הממוכן ה-21. ב-28 ביוני התקבלה פקודה מאוחרת מהחזית הצפון-מערבית: "הארמייה ה-27 (קורפוס מוטס 5, קורפוס ממוכן 21, רגימנט ארטילריה 110 וחלקים מקורפוס הרובאים ה-16) תגן על הגדה הצפונית של נהר דווינה בין ליבאני, דינאבורג וקראסלבה." בבוקר ה-29 ביוני נסוגו הכוחות הסובייטים אל קו ההגנה החדש בין וירצ'נו ללוקנאס.
בליל 29 ביוני חלפה מחלקת הסיור של הקורפוס הממונע ה-41 בפיקודו של ריינהרדט מדרום-מזרח לריגה, על הדווינה המערבית ליד יקובשטאדט ולייבנהוף. בסוף יוני התרכז הקורפוס הגרמני ה-1 עם דיוויזיות הרגלים ה-1, ה-11 וה-21 בדוונה באזור פרידריכשטאדט.
מזרחית לדינאבורג ליד קרסלבה, ב-3 ביולי, חצו כוחות הרגלים של הקורפוס הגרמני ה-2, את הדווינה. באגף הימני של הארמייה ה-27 הסובייטית פרצו כוחות גרמנים את ההגנות וכבשו את רזקנה. דיוויזיית הרובאים ה-18 ודיוויזיית הטנקים ה-46 נסוגו, ונפגעי דיוויזיית הטנקים ה-42 היו קשים במיוחד. האויב ניסה להקיף ולהשמיד את הקורפוס הממוכן ה-21. דיוויזיית הטנקים הסובייטית ה-42 שנדחקה החזיקה מעמד במחוז דגדה עד ערב 3 ביולי. מתוך 107 טנקים ו-129 תותחים שעמדו לרשותו של הגנרל לליושנקו בתחילת הלחימה, רק 28 טנקים פעלו למחרת. הגנרל לליושנקו קיבל פקודות עם חייליו הנותרים להחזיק קו הגנה חדש בין לודזה לאודרי עד סוף היום ב-4 ביולי. דיוויזיית הפאנצר ה-8, הדיוויזיה הממונעת אס אס ה-3 ודיוויזיות הרגלים ה-290 וה-121 החלו לתקוף את העמדות הסובייטיות שלא יכלו להחזיק. התקפת הכוחות הגרמניים אילצה את הקורפוס לנטוש את קו לודזה - לודרי ולסגת לעבר לסבז' ואופוצ'קה. למחרת הורה הגנרל ברזארין על נסיגת יחידות הארמייה שלו מעבר לגבול מדינת ברית המועצות הישן.
"עכשיו קבוצת ארמיות צפון פרסה מערכים מהירים בכל מקום כדי להישאר על עקביו של האויב הנמלט."
כיבוש ליבאו
לאחר הנסיגה הכללית של הכוחות של החזית הצפון-מערבית, נתקלו הכוחות הגרמנים בהתנגדות עיקשת מול ליבאו. הפיקוד הגרמני תכנן לכבוש את העיר לא יאוחר מהיום השני. אך רק מה-24 ביוני חסמו הגרמנים את העיר מפני היבשה והים. נגד חיל המצב הקטן, המורכב מחלקים מדיוויזיית הרובאים ה-67, החלה בהתקפה דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-291, שנתמכה על ידי טנקים ועל ידי הצי. בפקודת הפיקוד העליון של החזית הצפון-מערבית בלילה שבין 27 ל-28 ביוני עזבו המגנים האחרונים את ליבאו והחלו לנוע מזרחה. ב-28 ביוני ליבאו נכבשה ללא התנגדות מיוחדת, ב-1 ביולי נכבשה ונטספילס (ווינדאו).
בעוד הכוחות העיקריים של קבוצת ארמיות צפון ערכו את פעולותיהם הצבאיות על הדווינה, יחידות האגף (דיוויזיית הרגלים ה-291) של הארמייה ה-18 השתלטו על טיהור האזור הדרומי של המדינות הבלטיות.
לכידת ריגה
הכוחות העיקריים שנותרו של הארמייה ה-8 הרוסית עברו לגדה הימנית של נהר דאוגבה בערב 29 ביוני, שם התכוונו לארגן את ההגנה על ריגה. הכוחות הגרמנים לא אפשרו לכוחות הסובייטים להשיג דריסת רגל. במקומות מסוימים הגיעו הכוחות הגרמנים לדאוגבה לפני הכוחות הסובייטים: הקורפוס הממונע ה-41 הגיע לנהר ב-Krustpils ב-26 ביוני. ב-29 ביוני נכבשה ילגבה (מיטאו) על ידי הארמייה ה-18 הגרמנית. הפקודה ניתנה להדוף את הכוחות הגרמנים שנכנסו לריגה מעבר לדאוגבה. בשעה 7:40 בבוקר ב-29 ביוני חצו טנקים גרמניים גשר מעל דווינה המערבית, חמישה טנקים גרמניים פרצו לגדה הימנית. ב-29 ביוני החלוץ של הקורפוס הגרמני ה-26 (דיוויזיות הרגלים ה-61 וה-217) נכנס לריגה וכבש את הגשרים על פני הנהר. בשעה 12.00 פרצו חיל הרגלים של רגימנט הרגלים הגרמני ה-185 לעיר דרך גשר ריגה, והארמייה ה-18 ריסקה את התנגדות האויב.
פקודות ההתקפה הנגדיות של סטלין
ב-30 ביוני הורה הקולונל-גנרל פיודור קוזנצוב לחייליו לסגת מהדווינה המערבית ולהחזיק את הקווים המבוצרים של אוסטרוב, פסקוב וסבז'. סטלין פיטר מיד את הגנרל מתפקידו ברגע שנודע לו על המהלך הזה. המפקד העליון החדש, גנרל פ.פ סובניקוב, קיבל את הוראתו של סטלין: "שיקום העמדה הקודמת: חזרה לקו על הדווינה המערבית". הלוחמים קיבלו פקודות לעצור את הנסיגה ולפתוח במתקפת נגד לשיקום ההגנות על הדווינה. המשימות הבאות הוטלו על עוצבות הארמייה ה-8: קורפוס הרובאים ה-10 קיבל פקודה לכבוש מחדש את ריגה; משמאלו היה אמור קורפוס הרובאים ה-11 להיכנס לאזור אוגרה ולכבוש את קוקנזה; הקורפוס הממוכן ה-12, בשיתוף עם חיילי הארמייה ה-27, היה אמור לרסק את קיבוץ האויב בקרוספילס. כדי למלא את המשימה האחרונה, הארמייה ה-27 השתמשה בקורפוס הרובאים ה-24 (דיוויזיות הרובאים 181 ו-183) כתגבורת. לחיזוק קורפוס הרובאים ה-41 באזור סבז' הוכנסו ללחימה הקורפוס הממוכן ה-1, שהוצא מחזית קרליה, ודיוויזיית הרובאים ה-234 מהעתודה.
כיבוש אסטוניה
המצב בחזית הצפון-מערבית הסובייטית נותר קשה. שרידי יחידות הארמייה ה-8, כעת בראשות הגנרל פ.ס. איבנוב, שניתקו באסטוניה, נאלצו לסגת צפונה. ההגנות בגדה הימנית של הדווינה המערבית קרסו. במצב זה, הקורפוס הממוכן ה-1 מקרליה ב-30 ביוני, חצה לחזית הצפון-מערבית ולמחרת הועבר לגזרת הארמייה ה-27 יחד עם הדיוויזיה הממונעת ה-163. ב-30 ביוני הורה הגנרל קוזנצוב על נסיגה לאורך הדווינה כדי לארגן את ההגנה על קו פסקוב, סבז' ואוסטרוב. בערב ה-3 ביולי כבשו הכוחות הגרמנים את גולבן.
בבוקר 2 ביולי נותק הקשר בין הארמיות ה-8 וה-27 באזור אוסטרוב ופסקוב, ויחידות השריון הגרמניות חדרו לפרצה בחזית. הקורפוס הממוכן ה-1, דיוויזיית השריון ה-3 והדיוויזיה הממונעת ה-163 הואצו לתוך אזור פסקוב. קולונל-גנרל קוזנצוב הודח מתפקידו; אותו גורל פקד את פ.וו. דיברו, חבר המועצה הצבאית, ואת ראש המטה של החזית, פ.ס. קלנוב. ב-4 ביולי קיבל מפקד הארמייה ה-8, גנרל סובניקוב, את הפיקוד בחזית. קומיסר החיל ו.נ. בוגטקין מונה לחבר המועצה הצבאית, והגנרל ניקולאי ואטוטין, סגן הרמטכ"ל, הפך לראש מטה החזית הצפון-מערבית. בבוקר 4 ביולי, הקורפוס הגרמני ה-41 עם דיוויזיית הפאנצר ה-1 באוסטרוב, שם הגנו חלקים מקורפוס הרובאים ה-41. בשל ליקויים, נאלצו להוציא את כל הקצינים ו-1,445 גברים מקורפוס הרובאים ה-24 ללא יוצא מן הכלל עד ה-7 ביולי. זה קרה בשל העובדה שבקורפוסי הרובאים ה-22, ה-24 וה-29 לחמו בעיקר חיילים בני לאום אסטוני, לטבי וליטאי. הקורפוס הממוכן ה-21 נסוג לתוך השטח המבוצר של סבז'. יחידות של הקורפוס הממונע ה-56 הגרמני כבשו את רזקנה ב-4 ביולי ורק אז נתקלו בהתנגדות סובייטית נוקשה.
קרבות על אוסטרובו ופסקוב
המפקד החדש של החזית הצפון-מערבית, פיוטר סובניקוב, קיבל פקודות לכבוש מחדש את עמדתם של חלקים מקורפוס הרובאים ה-41 והקורפוס הממוכן ה-1. כדי לבצע משימה זו, הוקצתה דיוויזיית הטנקים ה-3 לקורפוס הממוכן ה-1. הגדודים של דיוויזיית הרובאים 235 סיפקו תמיכה אנרגטית, אך לא ניתן היה לעצור את הכוחות הגרמנים. ב-5 ביולי, תקפו היחידות הסובייטיות (דיוויזיית הרובאים ה-111 ודיוויזיית הטנקים ה-3) והדפו את הכוחות הגרמניים מאוסטרוב לזמן קצר, אך ב-6 ביולי נפלה העיר חזרה לידיים גרמניות. יחידות קורפוס הרובאים ה-41 נאלצו לסגת לפסקוב, אך היחידות הגרמניות הרודפות היו מהירות יותר ופרצו את קווי המשמר האחורי הסובייטי. אחר הצהריים של 6 ביולי.
בבוקר 8 ביולי, דחפו הכוחות הגרמניים את היחידות הסובייטיות המוחלשות מעבר לגדה הצפונית של נהר צ'רהי בקרסטי והתקדמו לפרבר הדרומי של פסקוב. מפקד דיוויזיית הרובאים ה-118, נ.מ. גלווצקי, ביקש ממפקד הקורפוס ה-41 לאפשר לדיוויזיה שלו לחצות את הווליקאיה. במהלך הלילה שבין 7 ל-8 ביולי הצליחו הגרמנים לפרוץ לפאתייה הדרומיים של פסקוב. מול המצב חסר התקווה, החלו היחידות הסובייטיות לסגת לתוך העיר, אך לא הצליחו עוד לחצות את הגשרים המפוצצים. ב-8 ביולי הדפו הכוחות הגרמניים את שרידי קורפוס הרובאים ה-41 מעבר לנהר זה וכבשו את חלקה המערבי של פסקוב. הפיצוץ בטרם עת של גשר פסקוב מעל הווליקאיה הוביל לנסיגה לא סדירה של דיוויזיות הרובאים ה-118 וה-111, ואילו כוחות של האזור המבוצר ה-25 שהו על הגדה המערבית של הנהר עד הסוף. נטישת פסקוב הובילה לנסיגת קורפוס הרובאים ה-41 ל-Gdow (דיוויזיית הרובאים ה-118) ולחלקת לוגה (דיוויזיות הרובאים ה-111, ה-235 וה-90). מפקד דיוויזיית הרובאים ה-118, הגנרל גלווצקי, הורשע על ידי בית המשפט הצבאי ב-6 ביולי "על מסירת העיר פסקוב לידי הגרמנים".
איום על לנינגרד
לאחר שהתקרבו הכוחות הגרמנים ללנינגרד, היה צורך להקים שני קווי הגנה חזקים בדחיפות. הראשון היה על הגדה הימנית של הלוגה, הקו השני עבר לאורך הלוגה עד אגם אילמן. האיום של פריצת דרך של האויב דרך פסקוב ללנינגרד אילץ את הסטבקה להקים את הקבוצה המבצעית לוגה, שמפקדה, הגנרל ק.פ. פייאדישב, היה אמור לכסות את הגישות הדרום-מערביות לנבה. ב-7 ביולי הגיע הקורפוס הממוכן ה-10 ללוגה מהחזית הצפונית, יחד עם דיוויזיית הטנקים ה-24 (קולונל מ. צ'סנוקוב). למחרת בבוקר חדרה דיוויזיית הפאנצר ה-1 לפאתיה הדרומיים של אוסטרוב וחצתה את גזרת וליקאיה.
בינתיים, בגדה השמאלית של הדונה המערבית, הקורפוס הגרמני ה-26 של הארמייה ה-18 פתח במתקפה לכיבוש אסטוניה וב-10 ביולי הגיע לקו דורפט - פרנאו. חלקים מהארמייה ה-8 היו בנסיגה מ-4 ביולי, הכוחות הגרמניים הגיעו לקו פרנאו, לחוף הצפוני של אגם Võrtsjärvi ו-Dorpat ב-7 ביולי. קורפוס הרובאים ה-11 (שרידי דיוויזיות הרובאים ה-48 וה-125 והרגימנט של דיוויזיית הרובאים ה-11) תפס עמדות הגנה בגדה הצפונית של Emajõgi דרך Võrtsjärv עד אגם פייפסא. דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-217, בתמיכת הצי, כבשה את פרנאו ללא קרב ב-9 ביולי ומיהרה לטאלין דרך מריאמאה. התקפות נגד של הארמייה השמינית נהדפו בין 9 ל-15 ביולי. הגעתה של דיוויזיית הרובאים ה-235 מאיוואנובו התעכבה (הגדודים הראשונים הגיעו רק ב-5 ביולי). במקביל, דיוויזיית הטנקים ה-28 עם 1,500 איש ו-10 טנקים נסוגה מאסטוניה. עד 8 ביולי הגנו חיילי הארמייה השמינית על הגזרות הבאות: קורפוס הרובאים ה-10 (שרידי דיוויזיית הרובאים ה-10, דיוויזיית הרובאים ה-22 ורגימנט NKVD של דיוויזיית הרובאים ה-11) הגנו מפרנאו עד אגם וירצ'ארב לכיוון טאלין. הגנת החוף האסטוני בגזרת פלדיסקי, האפסל וופרנאו בוצעה על ידי דיוויזיית הרובאים ה-16, חטיבת הרגלים ה-3 קיבלה את ההגנה על האיים הבלטיים.
ב-10 ביולי תקפה קבוצת הפאנצר ה-4 במטרה לפרוץ את חזית לוגה לכיוון לנינגרד. באגף ימין התקדמה דיוויזיית הפאנצר ה-8 מאזור אופוצ'קה לכיוון קו פורכוב - נובגורוד. ב-11 ביולי, הדיוויזיה הממונעת ה-3 כבשה את פורכוב ודיוויזיית הפאנצר ה-8 הייתה אמורה לעבור לסולזי כדי לתפוס את המעבר בין נהר משגה לאגם אילמן. הקורפוס הממונע ה-41 תקף באגף השמאלי עם דיוויזיות הפאנצר ה-1 וה-6 מצפון לפסקוב ואילץ את ההתקדמות דרך גדוב לכיוון הלוגה. הגרמנים חצו את נהר פליוסה ליד המקום בעל אותו השם ופתחו את קרב הלוגה עם כוחות מכוח המשימה הסובייטי לוגה בפיקודו של גנרל פייאדישב. בעוד הכוחות העיקריים של קבוצת ארמיות צפון ביצעו את הפעולות הצבאיות שצוינו, כוחות מהקורפוס ה-42 בפיקודו של ולטר קונצה שהגיעו לאחרונה, השתלטו על הטיהור של האזור הדרומי של המדינות הבלטיות.
טאלין
פעולת ההגנה הגדולה של החזית הצפון-מערבית נכשלה. במהלך שלושה שבועות של פעולות צבאיות, נסוגו הכוחות הסובייטים כמעט 450 קילומטרים ואיבדו שליטה כמעט על כל חוף הים הבלטי. החזית איבדה יותר מ-90,000 איש, יותר מ-1,000 טנקים, 3,500 תותחים ומרגמות וכמעט 950 מטוסים.
דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-61 וה-217 שנלחמו באסטוניה תוגברו באזור פלין עד אמצע יולי על ידי הדיוויזיה ה-254 ועל ידי דיוויזיית הרגלים ה-291, שהתקדמה דרך ריגה לפרנאו. החל מה-17 ביולי, כמה חגורות ביצורים סביב טאלין הופעלו מחדש בהנחיית המחלקה הטכנית של הצי הבלטי. חגורת ההגנה נבנתה במרחק של 9–12 ק"מ מהעיר וכללה 39 ק"מ של תעלות שדה ונ"ט מחוזקות בכ-900 בונקרים בטון, 500 פלדה ו-600 בונקרים מעץ.
הקורפוס ה-42 הוביל את הקרב על טיהור החוף האסטוני. העיר טאלין לא הייתה ערוכה להגנה יבשתית, אף על פי שאכן נבנו בה ביצורים תת-קרקעיים לפני מלחמת העולם הראשונה. ב-5 באוגוסט הקים מפקד הצי הבלטי את מפקדת ההגנה בטאלין.
ב-5 באוגוסט הגיעו היחידות הגרמניות לטאלין וב-7 באוגוסט הגיעו לחוף מפרץ פינלנד בקונדה. היחידות של הארמייה ה-8 הסובייטית פוצלו כעת סופית - קורפוס הרובאים ה-10 החל לסגת לטאלין, קורפוס הרובאים ה-11 נסוג לנארווה. המספר הכולל של החיילים הסובייטים באזור טאלין כלל עדיין כ-25,000 איש שהגנו בעקשנות על העיר.
ב-14 באוגוסט, הועברה הנהגת ההגנה של טאלין למועצה הצבאית של הצי הבלטי (מפקד - סגן אדמירל ו.פ. טריבוץ; סגן - מפקד קורפוס הרובאים ה-10, גנרל מיור י.פ. ניקולאייב). ב-19 באוגוסט התקדמו החיילים הגרמנים דרך החגורה הראשונה של הגנת טאלין, וב-20 באוגוסט, בכוחות מחודשים, הם המשיכו במתקפה לאורך כל החזית. הגרמנים ניהלו את המתקפה העיקרית ממזרח על אזור החוף, שם ההגנות היו חלשות משמעותית. ב-25 באוגוסט נסוגו הכוחות הסובייטים מקו ההגנה הראשי של טאלין. ב-17 באוגוסט נפלה נארווה לאחר התנגדות קשה.
ב-27 באוגוסט הוציא אדמירל ו.פ. טריבוץ את ההוראה לפנות את חיילי הצי שלו, ביום זה נכנסו כוחות גרמנים לטאלין, שם עדיין התנהלו קרבות רחוב. כוחות גרמנים הצליחו לכבוש את העיר והנמל. כ-15,000 טונות של חומר טכני, 17,000 נשים וילדים ו-9,000 פצועים פונו בהצלחה על ידי ועדת הפינוי בפיקודו של גנרל מיור מ.י. מוסקלנקו. הפינוי על ידי הצי הבלטי (כ-100 ספינות ו-67 ספינות הובלה ואספקה עם צוות של 20,500 איש) בוצע לקרונשטאדט ב-28–30 באוגוסט.
על פי נתונים גרמנים, 11,432 חיילים נשבו בטאלין. לצד זה נתפסו 97 תותחי שדה, 52 תותחי נ"ט ו-144 תותחים נגד מטוסים, 91 כלי רכב משוריינים, 2 רכבות משוריינות, 304 מקלעים, 4,000 מוקשים ו-3,500 טורפדות. בנוסף, נלכדו סיירת אחת, 15 משחתות, שש ספינות טורפדו, 28 שולות מוקשים, 6 צוללות ו-25 ספינות קיטור. בסוף אוגוסט דיווחה קבוצת הארמיות על 35,000 שבויים.
מאמצע ספטמבר עד אמצע אוקטובר, דיוויזיית הרגלים ה-61, בשיתוף עם נחתים מהצי, הצליחה לכבוש את האיים הבלטיים.
המשך המערכה
במסגרת הכוללת של קבוצת ארמיות צפון, הקורפוס ה-1 כבש את נובגורוד, העיר העתיקה ביותר ברוסיה, באגף הימני באמצע אוגוסט. דיוויזיית הרגלים ה-1 הגיעה לים בסטרלניה וכך כותרו כוחות אויב סביב אורנינבאום. בעקבות כך, המתקפה רחבת ההיקף נגד לנינגרד התחילה. דיוויזיות הרגלים הגרמניות וכוחות השריון של הגנרל ריינהרדט התקדמו ב-11 בספטמבר להסתער על ביצורי העיר ולפלוש לפרברים. הדיוויזיה הממונעת ה-20 לכדה את שליסלבורג באגם לדוגה, ובעקבות כך לנינגרד נותקה ממזרח. המתקפה, שהתקדמה יפה, בוטלה רק שלושה ימים לאחר מכן בהוראתו המפורשת של היטלר. הארמייה ה-18 עברה למלחמת חפירות בעוד שקבוצת הפאנצר ה-4 הועברה לקבוצת ארמיות מרכז לקראת מבצע טייפון. בעקבות כך, וילהלם פון לב מפקד קבוצת ארמיות צפון התפטר מתפקידו לראשונה.
לאחר מכן
הכוחות הסובייטיים הובסו ונאלצו לסגת לאחור. המבצע הבא, לפי ההיסטוריה הרשמית של ברית המועצות, היה מבצע ההגנה האסטרטגי של לנינגרד (10 ביולי–30 בספטמבר 1941), שניסה להקים חזית יציבה לאורך קו נרווה-נובגורוד.
מרין (שדה גז)
היסטוריה
בספטמבר 1999, הודיע גאולוג מארצות הברית כי חשף שדה גז בים בין אשדוד ועזה". בנובמבר 1999, מנהיג הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, חתם על הסכם מול חברת בריטיש גז (BG), אשר העניק לחברה אפשרות לבצע חיפוש אחר שדות גז ימיים באזור המים הטריטוריאליים של רצועת עזה. בתמורה, הוסכם כי החברה תחזיק בזכות ניצול בלעדית של שדות אלו לפרק זמן של 25 שנה. זאת לאחר שביוני 1999 חתמה על הסכם דומה עם ישראל. באותה עת הייתה החברה גם בעלת שדות גז ונפט נרחבים במצרים. במרץ 2000, אישר ראש ממשלת ישראל אהוד ברק את ביצוע הפרויקט.
שדה הגז הימי מרין התגלה בספטמבר 2000. השדה ממוקם כ-36 ק"מ (22 מייל) מהחוף, קידוח "מרין 1" נקדח לעומק 1,895 מטר, כשעומק המים באתר הקידוח כ-550 מטר. לפי הערכות ראשוניות אז, השדה מכיל כ-25 מיליארד מ"ק מטר מעוקב (BCM), בשווי מוערך של כ-8 מיליארד דולר. באוקטובר 2000, עם פריצת האינתיפאדה השנייה, בוטל קידוח "מרין 2". למרות זאת החלה בריטיש גז במשא ומתן לאספקת גז לחברת החשמל ועם קבוצת האחים עופר לאספקת גז למפעלי כימיקלים לישראל ולתחנת הכוח רמת חובב, שהייתה אז בהקמה. בתחילת 2002, חתמה על הסכם עם האחים עופר, לפיהם ירכשו ממנה 0.8-0.7 מיליארד מ"ק לשנה, וחצי מיליארד מטר מעוקב בשנה לחברת החשמל. בסך הכל חתמה עם ישראל, בשלב הראשון, על חוזים לאספקת 1.4-1.3 מיליארד מ"ק גז טבעי בשנה, כמות שהייתה בה כדאיות להקמת מערך הפקה. בשנת 2004 חתמה על הסכם נוסף עם האחים עופר לאספקת גז לתחנת הכוח במישור רותם. ביצוע ההסכם התעכב, בעקבות מחלוקות פוליטיות שונות, תחילה ראש ממשלת ישראל אריאל שרון הטיל וטו על רכישה של גז פלסטיני, ואילו שר האנרגיה יוסף פריצקי תמך בהסכם, כדי לייצור תחרות בשוק האנרגיה בישראל. לבסוף, בספטמבר 2005, אישר אריאל שרון את רכישת הגז מעזה.
במאי 2005, אישר משרד הביטחון לבריטיש גז לבצע את קידוח "עזה מרין 3" בשדה הגז נועה, שבמבנה גאולוגי משותף לישראל ולפלשתינאים, הנמצא משני צדי הגבול הימי. במקביל קיימה משא ומתן עם שותפות ים תטיס, שהחזיקה במאגרים מצידו הישראלי של הגבול, על הפקה משותפת של גז מהמאגר. הפרויקט לא יצאה לפועל ובריטיש גז הודיעה שהיא מפסיקה את קידוחיה בישראל ועזה (כולל הפרויקט שהביא לתגלית של שדה הגז התמר). בפברואר 2006 הודיעה שהיא חוזרת לפעול בשוק הגז הטבעי בישראלי.
בשנת 2006, אהוד אולמרט החליף את שרון כראש ממשלת ישראל. והמשא ומתן בין בריטיש גז וישראל הותנע פעם נוספת בשנת 2007, והצדדים אף הספיקו לנסח טיוטה משותפת, אשר נועדה להיכנס לתוקף בשנת 2009. על פי הסיכום המוקדם, ישראל הסכימה לרכוש חצי מיליארד מטר מעוקב של גז טבעי תמורת 4 מיליארד דולר. בעקבות דרישת ישראל, הכסף היה עתיד להיכנס לחשבון שאינו נגיש ישירות לגורמי הרשות הפלסטינית, ומצוי בפיקוח צד שלישי. בבחירות 2006 לרשות הפלסטינית, תנועת החמאס, אשר הוכרזה כארגון טרור מצד ישראל ומדינות נוספות ברחבי העולם, זכתה לראשונה לרוב בפרלמנט הפלסטיני. שינוי פוליטי זה, אשר המשיך בהשתלטות חמאס על רצועת עזה שנה לאחר מכן, הוביל לנסיגת ישראל מהנכונות לחתום על העסקה, בטענה כי הרווח הכספי שיצמח לחמאס מהעסקה ישמש לפעילויות טרור כנגד ישראל.
במרץ 2011, ביקש ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לחדש את המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית לרכישת גז טבעי ופנייה רשמית בנושא הועברה ללשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן. הפנייה נעשתה כמה ימים לאחר הפיצוץ בסיני, שהביא להפסקת הזרמת הגז המצרי לישראל. בין השנים 2012–2013, ישראל והרשות הפלסטינית פתחו במשא ומתן בניסיון נוסף להגיע להסכמה בנושא. עקב התנגדות חמאס לכל הסכם בנושא שלא יתנהל דרכו, המשא ומתן נעצר בשנית.
בתחילת שנת 2014, בעקבות ביקורו של נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן במוסקבה, החל משא ומתן לבחינת אפשרות למעורבות של חברת גזפרום בפיתוח שדה הגז, במסגרתה החברה תשקיע בפיתוח השדה כמיליארד דולר.
באפריל 2016, הרשות הפלסטינית חתמה על מסמך עקרונות לניהול משא ומתן על אספקת גז לתחנת הכוח המתוכננת בג'נין ממאגר מרין.
באפריל 2018, חברת BG (שהפכה לחברת בת של תאגיד האנרגיה "רויאל דאטש של") ויתרה על הזכיות בשדה והם עברו חזרה לקרן ההשקעות הפלסטינית (PIF) בתנאים שלא פורטו. ביוני 2018 הודיעה הרשות הפלסטינית שתתחיל בפיתוח המאגר, והחלה במשא ומתן עם חברת אנרג'יאן על הסכם פיתוח.
דז'ב
דז'ב, ג'בה, או ג'אבאי, הוא הכינוי שניתן למצביא המונגולי זורגדאי שמת בסביבות 1224.
בתחילת דרכו הצבאית, בשנת 1201, השתתף זורגדאי בקרב בין שבטים מונגוליים יריבים, במהלכו ירה חץ שפצע קשות את ג'ינגיס חאן. לאחר שהתאושש מפציעתו בירר ג'ינגיס חאן מי הקשת שפצע את סוסו בצוואר (רמז לשאלה מי פגע בו), וזורגדאי הודה בכך ביושר. ג'ינגיס חאן גייס אותו לשירותו ונתן לו את הכינוי, שבו התפרסם. דז'ב שירת את ג'ינגיס חאן בנאמנות ובכישרון והפך לאחד המצביאים הבולטים בצבאו.
ב-1216 נשלח דז'ב על ידי ג'ינגיס חאן לפקד על המערכה נגד קוצ'לוק ונחל הצלחה גדולה. לאחר מכן הוא כבש את ממלכת קארה-חאטאי, השתתף בפלישה המונגולית לאימפריה הח'ווראזמית במרכז אסיה, ונשלח יחד עם המצביא סובוטאי להוביל כוח מרדף מונגולי, שיעדו המקורי היה ללכוד או להרוג את שליט חווראזם, מוחמד השני. בשנים 1221–1223 עמד בראש כוח פשיטה מונגולי, שערך מסע מלחמה מסביב לים הכספי, והביס בדרכו צבא רוסי-קומני משותף בקרב על נהר קלקה ולאחר מכן כבש את אזור רוס של קייב. ככל הנראה, מת דז'ב ב-1224, בדרכו חזרה למונגוליה ממסע הכיבושים שלו.
בסיס חיל הים הסיני בג'יבוטי
בסיס חיל הים הסיני בג'יבוטי הוא בסיס צבאי המופעל על ידי חיל הים של צבא השחרור העממי הסיני בג'יבוטי שבקרן אפריקה. הוא הבסיס הצבאי הראשון של סין מעבר לים, ונבנה בסביבות העיר אובוק שבמזרח ג'בוטי, סמוך לנמל דוֹראלֶה. הבסיס נבנה על ידי סין, בעלות של $590 מיליון דולר. המתקן מאריך משמעותית את זרועותיה של סין מבחינה צבאית בקרן אפריקה ובאוקיינוס ההודי.
בהקמת הבסיס סין למעשה מְחקה צעדים דומים של מעצמות אחרות: על פי סין הבסיס ישמש לתמיכה לוגיסטית לכוחות הפועלים במפרץ עדן, למטרות שמירת שלום, ולמשימות הומניטריות באפריקה.
גודל הבסיס הוא כ-0.5 קמ"ר, ומאויש על ידי כ-1,000 אנשי צוות.
היסטוריה
ב-11 ביולי 2017, שלח צבא השחרור העממי ספינות של "צי הים הדרומי זהנג'יאנג" אל עבר הבסיס בג'בוטי, ובכך נחנך בטקסיות. רשמית נפתח הבסיס ב-1 באוגוסט 2017.
באפריל 2018 דווח על תלונה של ארצות הברית לסין על שימוש בלייזרים מבסיס זה לסינוור טייסיה לכאורה.
עונת 2006/2007 בליגת האלופות
עונת 2006/2007 בליגת האלופות הייתה העונה ה-52 של התחרות האירופית לקבוצות כדורגל וה-15 במסגרת ליגת האלופות. היא אורגנה על ידי אופ"א. המשחק הראשון התקיים ב-11 ביולי 2006 ותחרות הסתיימה ב-23 במאי 2007.
בתחרות השתתפו 73 קבוצות.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 73 קבוצות. על מספר הקבוצות מכל מדינה הוחלט על בסיס דירוג אופ"א לשנים 2001-2005. מ-15 מדינות השתתפו יותר מנציג אחד:
למנצחת במשחק הוענקו שלוש נקודות.
שלב המוקדמות הראשון
הסיבוב הראשון נערך ב-11 וב-12 ביולי והסיבוב השני נערך ב-18 וב-19 ביולי 2006.
שלב המוקדמות השני
הסיבוב הראשון נערך ב-25 וב-26 ביולי והסיבוב השני נערך ב-1 וב-2 באוגוסט 2006.
שלב המוקדמות השלישי
הסיבוב הראשון נערך ב-8 וב-9 באוגוסט והסיבוב השני נערך ב-22 וב-23 באוגוסט 2006.
שלב הפלייאוף
משחקי הבתים נערכו בין 12 בספטמבר 2006 לבין 5 בדצמבר 2006. בהם השתתפו 16 קבוצות שעברו את השלבים המוקדמים ו-16 קבוצות שהעפילו ישירות לשלב זה. הקבוצות שזכו במקום השלישי בבית, הועברו לגביע אופ"א: ורדר ברמן, ספרטק מוסקבה, בורדו, שחטיור דונצק, סטיאווה בוקרשט, בנפיקה ליסבון, צסק"א מוסקבה וא.א.ק. אתונה.
משחקי רבע הגמר החלו ב-20 בפברואר 2007. לשמינית הגמר העפילו ארבע קבוצות מאנגליה ו-3 מספרד.
ישראל בתחרות
מכבי חיפה הייתה הקבוצה הישראלית שהשתתפה בתחרות. הקבוצה התחילה בשלב המוקדמות השלישי בו הפסידה לקבוצת ליברפול מאנגליה ולא עברה לשלב הבתים. בגלל מלחמת לבנון השנייה משחק הבית של חיפה נערך בקייב.
אלכס דימיטריאדס
אלכס דימיטריאדס (באנגלית: Alex Dimitriades; נולד ב-28 בדצמבר 1973) הוא שחקן אוסטרלי.
ביוגרפיה
דימיטריאדס נולד בסידני וגדל בארלווד. הוריו היגרו מיוון, והוא היה הצעיר מבין שלושה אחים.
רבים מהתפקידים אותם גילם היו של אוסטרלים ממוצא יווני, ובכלל זה גם תפקידו הראשון, בסרט "The Heartbreak Kid" (1993), בו גילם את התפקיד הראשי. ב-1994 גילם דמות דומה בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "תיכון הלבבות השבורים", שהייתה ספין אוף של הסרט. ב-1995 השתתף בסדרת הטלוויזיה "Blue Murder", וב-1998 גילם שוטר ממוצא יווני בסדרת המשטרה "הצד הפראי" לצד אבי קורניש.
ב-1998 שב למסכי הקולנוע, כשגילם את דמותו של צעיר הומוסקסואל ממשפחה יוונית-שמרנית, בסרט "Head On". על תפקידו זה זכה בפרס המבקרים האוסטרלים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס מוסד הקולנוע האוסטרלי. בשנת 2001 היה מועמד לפרס מוסד הקולנוע האוסטרלי בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "La Spagnola". בשנת 2002 שב לגלם דמות שוטר, בסדרת הטלוויזיה "Young Lions". באותה שנה השתתף לראשונה בסרט הוליוודי, "ספינת רוחות". ב-2005 השתתף בסרט הוליוודי נוסף, "הג'יגולו מת מצחוק 2: ג'יגולו אירופאי", וב-2008 השתתף בסרט היווני "To gamilio party". באותה שנה השתתף גם בסדרת הטלוויזיה "Underbelly" שעסקה במלחמות הכנופיות במלבורן.
בשנת 2015 שיחק בדרמה "Ruben Guthrie" לצד ברנטון ת'ווייטס, וגילם את המורה מאט באשיר במיני-סדרת הדרמה "המנהל".
בשנת 2016 השתתף לצד אנה טורב בסדרת הטלוויזיה - המותחן הפוליטי "עיר סודית" ברשת Fox Showcase האוסטרלית ובהפצה בינלאומית בנטפליקס. ב-2019 שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה.
בשנת 2017 שיחק לצד הוגו ויבינג בסדרת הדרמה "שבעה סוגי עמימות" של רשת ABC האוסטרלית; וזו מבוססת על ספר באותו שם מאת אליוט פרלמן.
בשנת 2018 שיחק בסדרת הטלוויזיה "ארצות הגאות", סדרת מקור של שירות נטפליקס. שיחק גם במיני-סדרת הדרמה "הבכי", הפקה משותפת בין אוסטרליה לבריטניה, בתפקיד הבלש פיטר אלכסיאדס.
בשנת 2020 שיחק לצד הארייט וולטר ופרנסס או'קונור בסדרת הדרמה "The End" בדמותו של ד"ר ניקוס לומידיס.
בשנת 2021 גילם את קירק גילברט בסדרת הדרמה "גרייס המופלאה" מבית ערוץ 9.
בשנת 2022 החל לשחק בתור קוסטה פניגיריס בסדרת הטלוויזיה "התייר" של רשת ה-BBC.
בתיאטרון
בנוסף לקריירה הקולנועית והטלוויזיונית, הופיע דימיטריאדס מספר פעמים על בימות התיאטרון. בין המחזות בהם השתתף: "האישה עם עיני הכלב" (2004), "קיסר סידני" (2006)", "שומר הלילה" (2007) ומחזה המבוסס על הסרט "איש הגשם" (2010).
בניין לודינגטון
בניין לודינגטון (באנגלית: Ludington Building) הוא הבניין קדום ביותר שנבנה בשיטת השלד ממסגרות פלדה בשיקגו, אילינוי. הוא ממוקם באזור הקהילה של הלופ. הוא תוכנן על ידי ויליאם לה ברון ג'ני והוכרז כנקודת ציון של שיקגו ב-10 ביוני 1996. הוא התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-8 במאי 1980. בניין לודינגטון "הוזמן על ידי מרי לודינגטון בארנס עבור חברת הספרים האמריקאית"; כיום זהו אחד מעשרים בניינים המרכיבים את הקמפוס של קולומביה קולג' שיקגו.
מדף
מדף הוא משטח או אזור שטוח המוחזק מעל הקרקע עליו ניתן להניח חפצים שונים. מדף סטנדרטי הוא מלבן תלת־ממדי שטוח, העשוי מחומרים שונים כגון: עץ, פלסטיק ו/או מתכות שונות, המעוגן מעל הקרקע אל גוף גדול יותר, לרוב קיר או ארון.
המדפים משמשים בעיקר לאחסון חפצים ולנוי. משקל וכמות החפצים שניתן להניח על מדף תלויים בגודל המדף, חוזק ואופן הקיבוע שלו אל הקיר (או גוף גדול אחר) וחוזק החומרים ממנו הוא בנוי. ישנם מדפים שתפקידם לאפסן חפצים ספציפיים - לדוגמה מדף ספרים.
כמו כן, ישנם גם מדפים לאחסנה כבדה. מדפים אלו נועדו לעומס כבד ואחסון משטחים. מערכת מדפים נפוצה בסוג אחסון שכזה, היא מערכת מדפים מודולרית אשר מעניקה פתרון הולם וראוי לאחסון מגוון רב של פריטים תוך כדי גישה נוחה וישירה לכל משטח. צורת אחסון זאת נעשית על ידי סידור בשורות, סידור שכזה מתאים לכל גודל או משקל של משטח. על מדפים אלו, ניתן להעמיס משקל שנע בין 5000 -1000 ק"ג.
כיכר וינגייט (ירושלים)
כיכר אורד וינגייט (נקראה בעבר כיכר סלאמה) היא כיכר עירונית מרכזית בשכונת טלביה שבירושלים.
הכיכר שהוקמה בשנות ה-30 כחלק משכונת טלביה, נמצאת בהצטלבות הרחובות ז'בוטינסקי עם בלפור ומרכוס, שמהווים רחוב המשכי אחד. לכיכר מראה ייצוגי ייחודי, בגלל מידותיה והבתים המפוארים הבנויים בה, ביניהם וילה קונסטנטין סלאמה.
היסטוריה
במאה ה-19 מכרו תושבי הכפרים מלחה וליפתא את אדמות האזור לכנסייה היוונית-אורתודוקסית. האדמות היו נטועות זיתים וענבים ונקראו "כרם אל-ענב". הכוונה להקים על השטח את הכיכר ואת הרחובות הצולבים ז'בוטינסקי ובלפור-מרכוס מופיעה כבר בתוכנית גדס משנת 1919 ובתוכנית הולידיי משנת 1930, ובאמצע שנות ה-20 החלה השכונה להיבנות. המבנה הראשון בכיכר היה וילה כתאנה, שנבנתה ב-1926 על ידי איש העסקים הנוצרי אנטוניו כתאנה, ושימשה גם כמכולת. בשנים שלאחר מכן קנה את רוב אדמות השכונה איש העסקים הנוצרי קונסטנטין סלאמה, ובסוף שנות ה-30 בנה את ביתו בכיכר - וילה קונסטנטין סלאמה בתכנון האדריכל הצרפתי קארבו לוסיין, המשמשת היום את הקונסוליה הבלגית. מלבד ביתו בנה סביב הכיכר שלושה בתי דירות נוספים בתכנון האדריכל זולטן הרמט, שהדירות בהם הושכרו לפקידים בריטים ולעשירים מקומיים. המבנים כולם בנויים אבן אדמדמה ומצטיינים בשילוב בין הסגנון המודרניסטי לאלמנטים מזרחיים ומקומיים.
במלחמת העצמאות ננטשו הבתים, ולאחר מכן שוכנו בהם עולים חדשים. שם הכיכר, שנקראה עד אז "כיכר סלאמה", שונה ל"כיכר אורד וינגייט". עם הזמן הפכה השכונה ליוקרתית, ובקרבת הכיכר נבנו האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ומוסדות ציבור נוספים.
תיאור הכיכר
במרכז הכיכר מוצב הפסל "חלומו של זית" המתאר עץ זית ונוצר משיתוף פעולה בין האמנים רות הורם וניהאד דביט. מיקומו של הפסל בצומת מסמל את החיבור בין הציבורים והלאומים השונים בעיר. הפסל נוצר לבקשת קרן "ראות ורעות" בירושלים, התומכת בין השאר באמנים עם נכות ראייה.
חאן סאהיב
חאן סאהיב הוא תואר כבוד שניתן על ידי שלטון הראג' הבריטי עד לשנת 1947.
התואר הוא הרכבה של התארים חאן ("מנהיג") וסאהיב ("מאסטר"), והוא יועד לנתינה ליהודים, מוסלמים ומאמיני זרתוסטרא בלבד. התואר היה דרגה אחת מעל התואר "חאן" ודרגה אחת מתחת לתואר חאן בהאדור.
סקירה
התואר הוענק יחד עם מדליה ותעודה מטעם הממשלה הבריטית על ידי המושל הכללי של הודו, ומקבל התואר היה רשאי להשתמש בו ולומר אותו קודם אמירת שמו.
התואר "חאן סאהיב" הוענק במקור על ידי האימפריה המוגולית למוסלמים נותני שירות ציבורי, והוא אומץ על ידי האימפריה הבריטית לאותה מטרה. ההודים זכו בתואר "ראי סאהיב", אבל מכיוון שלא היו תארים נפרדים ליהודים ולמאמיני זרתוסטרא, הוענק להם התואר המוסלמי "חאן סאהיב".
אליעזר אבי הבעל שם טוב
אליעזר היה יהודי במזרח אירופה במאה ה-17, שפרסומו העיקרי הוא הודות לבנו הבעל שם טוב. אין כמעט תיעוד היסטורי ומחקרים אודותיו, והידוע עליו הוא בעיקר מסיפורי שבחי הבעש"ט, שם מופיעים עליו סיפורים רבים והוא מתואר כ"צדיק נסתר". פרטים נוספים עליו קיימים במסורת החב"דית.
ביוגרפיה
שנת הולדתו אינו ידועה. על פי המסורת החסידית, הבעל שם טוב נולד כשהיה קרוב למאה שנה, ואם כן נולד לערך בשנים ה'ש"נ–ה'ש"ס. נשא את שרה. הזוג התגורר ב"". רבי יוסף יצחק שניאורסון זיהה את המקום כנסיכות ולאכיה, הזוג התגורר בעיירה "אוקופ" (כיום ), הסמוכה לקמניץ-פודולסק, או טלוסט. לפי משה אידל אזור מגוריהם הוא יותר צפונית-מערבית: בצפון נסיכות מולדובה שכונתה מולדו ולאכיה בעבר. בספר "שבחי הבעל שם טוב" נכתב שהם היו גרים סמוך לגבול.
על פי המסורת החסידית, רבי אליעזר היה עשיר, אך חי בפשטות ואת רוב כספו השקיע בהכנסת אורחים בביתו. לפרנסתו עסק בממכר לחם, והיה מחלק כיכרות רבים לעניים בלא לגבות מהם תשלום. אשתו הייתה תופרת, ואף היא לא נטלה שכר על עבודות שביצעה עבור משפחות נזקקות. לפי גרסאות אחרות, פרנסתם של הזוג הייתה מעיסוקה של שרה, כמיילדת. הוא נחשב כצדיק נסתר, והרבה היו מזכירים אצלו שמות לתפילה. אחרים מציינים אותו סתם כ"איש המוני".
אליעזר ואשתו היו עקרים במשך שנים רבות, ובנו - רבי ישראל בעל שם טוב - נולד לו רק לעת זקנתו.
במסורת חב"ד מתוארכת פטירתו לטווח השנים שבין ה'תנ"ה–ה'תס"ה. בעת פטירתו היה בנו רבי ישראל בן חמש שנים. אשתו נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
בספר ההגיוגרפי "שבחי הבעל שם טוב" מסופר שהגיעו לעירו שודדים, ששבו ומכרו אותו לאחד מיועצי המלך, ובזכות עצה מוצלחת שנתן למלך, התמנה למשנה למלך, אולם כאשר ביקשה בת המלך להינשא לו, נאלץ רבי אליעזר לגלות שהוא יהודי. לאחר מכן, באישורה של בת המלך ברח וחזר אל רעייתו.
המסורת החסידית מייחסת לרבי אליעזר מעשה מיוחד שבזכותו זכה שנולד לו בן. על פי הספר "שבחי הבעש"ט", היה זה בזכות עמידתו בניסיון והימנעותו מלהתחתן עם בתו של המלך, נגלה אליו אליהו הנביא והבטיח לו בן (הבעל שם טוב) שנולד לו כשהוא קרוב לגיל מאה, אולם על פי הגרסה החב"דית, הדבר היה בזכות שהסכים לקבל אורח שהגיע לעיירתו במהלך השבת, שהתברר בסוף כאליהו הנביא.
על פי המסורת החב"דית, לפני פטירתו ציווה את בנו הילד שני דברים: 1. לא לפחד משום יצור, אלא רק מה'. 2. לאהוב כל יהודי באשר הוא.
איגור ריבק
איגור מיכאילוביץ' ריבק (באוקראינית: Ігор Михайлович Рибак; 21 במרץ 1934 – 28 בספטמבר 2005) היה מרים משקולות אוקראיני ממוצא יהודי, שייצג את ברית המועצות. אלוף אולימפי (מלבורן 1956) ואלוף אירופה במשקל עד 67.5 ק"ג.
ביוגרפיה
ריבק נולד בחרקוב.
אלוף אירופה
באליפות ברית המועצות בהרמת משקולות שנערכה בשנת 1956 זכה ריבק במדליית כסף במשקל של עד 67.5 ק"ג, לאחר שהרים 375.0 ק"ג במצטבר: לחיצה - 110 ק"ג, הנפה - 115 ק"ג ודחיקה - 150 ק"ג. באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בסוף יוני אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשקל של עד 67.5 ק"ג, לאחר שהרים 382.5 ק"ג במצטבר: לחיצה - 112.5 ק"ג, הנפה - 120 ק"ג ודחיקה - 150 ק"ג.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה ריבק במדליית זהב בהקמת משקולות במשקל של עד 67.5 ק"ג, לאחר שקבע שיא אולימפי חדש של 380 ק"ג במצטבר: לחיצה - 110 ק"ג, הנפה - 120 ק"ג ודחיקה - 150 ק"ג, לפני בן ארצו רוויל חבוטדינוב (372.5 ק"ג: 125 ק"ג, 110 ק"ג, 137.5 ק"ג) וקים צ'אנג-הוי מקוריאה הדרומית (370.0 ק"ג: 107.5 ק"ג, 112.5 ק"ג, 150 ק"ג).
בסוף שנות ה-50 סיים ריבק את לימודיו והחל לעבוד כרופא ספורט.
אה"מ גרייר (1806)
אוניית הוד־מלכותו "גֶּרְיֶיר" (באנגלית: Guerriere, בצרפתית: Guerrière) הייתה פריגטת מפרשים בעלת 38 תותחים של הצי הבריטי. האונייה השתייכה לפנים לצי הצרפתי ונלקחה שלל על ידי הבריטים ב־1806, במהלך המלחמות הנפוליאוניות. היא מפורסמת בעיקר על שום הקרב האחרון שניהלה, אונייה־מול־אונייה, עם הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן" במלחמת 1812.
ההפלגה עם " דּוּגֶה־טְרוּאָה"
"גרייר" החלה את שירותה במלחמות הנפוליאוניות. המפגש המתועד הראשון של "גרייר" עם אניות הצי המלכותי אירע ליד כף פִּיקוֹלֶט, בחופה הצפוני של סן דומיניק (כיום האיטי). "גרייר" הייתה חלק משייטת צרפתית קטנה שפעלה בים הקריבי וכללה מלבדה את אוניות הקו (74 תותחים) "דּוּגֶה־טְרוּאָה" ו"דוּקֶן". בעת התקרית הנדונה היו שלוש האוניות הצרפתיות כלואות בנמל קָפּ־פְרָנְסֵייז, כששייטת בריטית המונה ארבע אוניות קו (74 תותחים כל אחת) מטילה עליו הסגר. ב־24 ביולי 1803 בשעות אחר הצהריים התעורר משב רוח חזק ופתאומי מכיוון היבשה, והאוניות הצרפתיות החליטו לפרוץ מן הנמל בחסות החשיכה והרוח הטובה ולשוב אל אירופה. "דוגה־טרואה" ו"גרייר" התגלו בבוקר שלמחרת על ידי אה"מ "אֶלֶפֶנְט" (74 תותחים) והסְלוּפּ " טָרְטֶר" (18 תותחים), אך הצליחו לחמוק מרודפיהן תוך חילופי מטחים. שונה היה גורלה של "דוקן". בלילה שלמחרת, לאחר מרדף וחילופי ירי עם אה"מ "וָאנְגָרְד" (74 תותחים) ואה"מ "סְנֵייק" (32 תותחים), נכנעה האונייה ונלקחה שלל.
"דוגה־טרואה" ו"גרייר" חצו את האוקיינוס ללא אירועים מיוחדים. בשעות אחר הצהריים של ה־29 באוגוסט, כשהן נמצאות מרחק קצר מנמל פֶרוֹל בספרד, גילתה את השתיים אה"מ "בּוֹדִיסֵיאֶה", פריגטת 38 תותחים בפיקוד קפטן ג'ון מֵייטְלֶנְד. החשיכה היורדת והערפל שכיסה את הים בבוקר שלמחרת מנעו ממנו לנקוט פעולה. בשעות הצהריים, עם התפזרות הערפל וחידוש המרדף, התחוור למייטלנד כי כלי השיט הגדול מבין השניים הוא אוניית 74-תותחים. על פי שורת ההיגיון צריכה הייתה "בודיסיאה", החלשה יותר, לנתק מגע ולהתרחק. אלא שמייטלנד ידע, כי האניות הצרפתיות ששבו מסן דומיניק חומשו לעיתים קרובות בחֶסֶר וצוותן היה מותש לאחר ההפלגה הארוכה ולפעמים גם קטן מן הרגיל. על כן החליט להסתכן, להתקרב אל "דוגה־טרואה" ולבחון את כוחה. בשתיים בצהריים, כשהן נמצאות מרחק רבע מייל זו מזו, פתחו השתיים באש אחת על השנייה. מטח הדופן של "דוגה־טרואה" לא היה יעיל, אך די היה בו כדי להבהיר למייטלנד כי מדובר באונייה חמושה במלואה והוא מיהר להימלט. "דוגה־טרואה" ו"גרייר", שנמצאה מרחק ניכר ממנה לצד החסי, סבו לעברה של "בודיסיאה" ודלקו אחריה. המרדף נמשך כשעה, וכשראו השתיים כי לא יצליחו להשיגה, הירפו ממנה.
ב־2 בספטמבר, ליד כף פְּרִיוֹר, מרחק מה מקוֹרוּנְיָה, נתקלו "דוגה־טרואה" ו"גרייר" בשייטת בריטית נוספת בפיקודו של קומודור אדוארד פִּילוֹ. מבין האוניות הבריטיות רק אה"מ "קָאלוֹדֶן" (74 תותחים) הייתה מסוגלת באותו זמן לרדוף אחר שתי האוניות הצרפתיות. המרדף החל ב־11:50 לפני הצהריים. "דוגה־טרואה" הצליחה להיכנס ראשונה לנמל קורוניה בחסות תותחי המצודה, שירו על "קאלודן" עם התקרבותה. המרדף אחר "גרייר" נמשך תוך חילופי מטחים עד השעה 2:30, אז נמצאה "קאלודן" שוב בקרבה מסוכנת לתותחי המצודה ועל כן ניתקה מגע והתרחקה. "גרייר", שנחלצה בעור שיניה, נכנסה חבולה לנמל. שישה מבין אנשי צוותה נהרגו במהלך המרדף ו־15 מתוכם נפצעו, ביניהם הקפטן לואי־אלכסי בּוֹדוּאַן והלפטננט הראשון.
הקרב עם אה"מ בְּלֶנְץ'
ב־28 במרס 1806 הפליגה "גרייר" מנמל לוֹרְיֶיא בלווית הפריגטות "רֶבָאנְשׁ" ו"סִירֶן" והבריג "נֶאַרְק". משימתן הייתה לתקוף ולהשמיד ציידות־לווייתנים בריטיות ורוסיות שפעלו באוקיינוס הארקטי, ליד חופי גרינלנד. היא נפרדה מאוניות השייטת, אך למרות זאת הצליחה ללכוד ולהעלות באש כמה ציידות לווייתנים. ידיעות על מעלליה ועל כך שנראתה לאחרונה ליד איי פארו הגיעו ב־16 ביולי אל לֶפְטֶנֶנְט תומאס לֵיוִוי, מפקד אה"מ "בְּלֶנְץ'". הפריגטה הבריטית נמצאה אז ליד איי שטלנד, ומיד יצאה לחפש אחריה. ב־18 ביולי הבחינה "בלנץ'" ב"גרייר". באותו זמן נשאה "גרייר" 50 תותחים לעומת 46 של "בלנץ'".
ב־26 ביולי 1806 נכנסו "בלנץ'" ואניית השלל אל יארמות'. לתומאס ליווי הוענק תואר סֶר, והוא הלפטננט הראשון בצי המלכותי שזכה לאות הוקרה מעין זה על ניצחון בקרב. .
שירותה בצי הבריטי
"גרייר" צורפה לצי המלכותי בשמה המקורי. במהלך שנת 1807 תוקנה האונייה במספנת צֶ'טֶם וחומשה ב־48 תותחים. ב־1808 הוכנסה לשירות פעיל ונשלחה אל תחנת הצי בג'מייקה. כאן עסקה עם אוניותיו האחרות של הצי בליווי שיירות, בהגנה על האינטרסים המסחריים של בריטניה באזור ובפגיעה בספנות המסחרית של אויבותיה – צרפת וספרד. בפברואר 1808 לכדה ליד חופי ברזיל את הפריבטיר הצרפתית "מלווינה" וחילצה מידיה את אוניית הסוחר הבריטית "ג'וליאנה". ביולי אותה שנה לכדה לאחר מרדף של 24 שעות את הפריבטיר הצרפתית "פֶּרָאטִי" מגוואדלופ, שהתחקתה אחר עקבותיה של שיירת אוניות סוחר גדולה. באוקטובר 1809 הועברה "גרייר" אל השייטת הפועלת מתחנת הצי בהליפקס שבקנדה. את השנים עד התלקחותה של מלחמת 1812 עשתה ללא אירועים מיוחדים.
הקרב עם הפריגטה האמריקנית "קונסטיטושן"
"גרייר" מוכרת בעיקר על שום הקרב שניהלה עם האונייה המפורסמת ביותר בתולדות הצי האמריקני – הפריגטה "קונסטיטושן". ההתנגשות בין השתיים ארעה ב-19 באוגוסט 1812, חודשים אחדים לאחר פרוץ מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה. "גרייר", בפיקודו של קפטן ג'יימס דייקרס, נפרדה מן השייטת המטילה הסגר על נמל ניו יורק, ועשתה דרכה אל הליפקס לשם הצטיידות. בצהרי אותו יום, כ-360 מייל דרומית־מזרחית להליפקס, הבחינו השתיים אחת בשנייה, ומשהתבררה לכל אחת מהן זהותה של האונייה האחרת – הוחל מיד בהכנות לקרב. "קונסטיטושן", שנבנתה מלכתחילה חזקה, מהירה ובעלת עוצמת אש גדולה מן הפריגטות הסטנדרטיות באותו זמן, פגעה ללא רחם בתרונה, בחיבל ובאנשים שעל סיפונה של "גרייר". מטחי הדופן של האונייה הבריטית, לעומת זאת, הסבו נזק מועט לפריגטה האמריקנית. עם רדת החשיכה החליט דייקרס, בעצה אחת עם קציניו, להיכנע. האבדות והנזקים שנגרמו ל"גרייר" היו כה גדולים, שלא ניתן היה להביאה לנמל. לאחר שהורדו ממנה הפצועים והועברו אל "קונסטיטושן", הועלתה האונייה באש.
קפטן דייקרס שלח דוח על הקרב ותוצאותיו אל תת-אדמירל הרברט סוייר, מפקד תחנת הצי בצפון אמריקה. בית דין צבאי שהתכנס על סיפונה של אה"מ "אפריקה" ב-2 באוקטובר, לא מצא כל דופי בהחלטתו של דייקרס להסגיר את האונייה כדי להציל את חיי שאר הצוות. כמו כן קבעו חברי בית הדין, כי תורני האונייה התמוטטו ונפלו בשל ליקויים בבנייתם ולא בשל כדורי האויב. לאחר זמן קיבל דייקרס אונייה חדשה לפיקודו, את הפריגטה "טַייבֶּר".
עונת 1954/1955 בפוטבול ליג
עונת 1954/1955 הייתה העונה ה-56 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-21 באוגוסט 1954 והסתיימה ב-30 במאי 1955. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה ובדיוויזיון השלישי שחולק ל-2 מחלקות.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. לסטר סיטי ואברטון היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.