cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלף אפל
האלף האפל בפנטזיה המערבית
האלפים האפלים דומים בממדיהם לאלפים אחרים, עורם שחור מבריק וצבע שערותיהם לבן או כסוף חיוור. לאלפים האפלים תרבות עשירה ומתוחכמת הכוללות ידע נרחב בקסמים כולל העלאה באוב, זימונים ושינויי צורה. כמו כן מצויים ביניהם סופרים משוררים, מוזיקאים, ציירים ואומנים פלסטיים.
מבנה המשפחה בחברת אלפים אלה הוא מטריארכלי. יחדיו הם יוצרים את התא המשפחתי הכולל את אם הבית, בני זוגה ואת הצאצאים הצעירים. האלפים האפלים מגיעים לגיל של 1,200 שנים. נקבות האלפים האפלים נעשות פוריות בסוף העשור השמיני לחייהן.
האלף האפל בפנטזיה המזרחית
בשנים האחרונות מופיעים אלפים אפלים גם בעולמות פנטזיה יפנים וקוריאנים, ככל הנראה בעקבות הפיכתם לפופולריים בפנטזיה המערבית. לדוגמה, במשחק המחשב מרובה המשתתפים המאסיבי Lineage 2 מהווים האלפים האפלים את אחד מהגזעים האפשריים למשחק. בדומה לקרוביהם המערביים, גם אלפים אלו נוטים להצטייר כבעלי אופי קודר וגישה לוחמנית, תוך שימוש רב בקסם. כמו דודניהם האלפים הרגילים, אוזניהם של האלפים האפלים מוארכות באופן יוצא דופן בעולמות הפנטזיה המזרחיים.
האלף האפל ברומח הדרקון
בעולם רומח הדרקון שנוצר על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן, האלף האפל אינו נבדל מהאלפים ה"רגילים" באופן פיזיולוגי אלא אידאולוגי. אלף אפל הוא אלף הבוחר לסור מן האור ולאמץ את דרכי האופל והרשע, בעיקר על ידי למידת קסמים אפלים או התנהגות בניגוד לנורמות הקבועות בחברה האלפית. על אותו האלף נגזר לצאת לגלות מאחת ממלכות האלפים, ולא לחזור אליה לעולם. רבים מן האלפים אינם יכולים לסבול עונש זה ומאבדים עצמם לדעת. בממלכת סילבנסטי יש טקס מיוחד במקדש א'לי (פלאדין), הקובע בדרכי לחש האם האלף הוא אכן אפל, אך בממלכת קאלינסטי מספיקה הצבעה של מועצת האלפים, התלס-אנת'יה, כדי לקבוע האם האלף אפל.
הדוגמה הנפוצה ביותר לאלף אפל בעולם רומח הדרקון הם פאל-תאס ודאלאמר האפל, לשעבר דלאמר ארג'נט, אשר בניגוד לאלפי סילבנסטי, בחרו ללמוד את הקסם האפל של האל נויטארי. לאחר שהתגלו, הם גורשו מסילבנסטי (בהפרש של 370 שנה זה מזה), אליה לא חזרו מעולם. דלאמר עלה לגדולה לאחר שהפך להיות השוליה הראשון של רייסטלין מאז'ר. בספר מתקדם יותר שלא תורגם לעברית, "wizards conclave" (בתרגום חופשי- "קונקלאווה הקוסמים") הוא ממונה לראש מסדר נויטארי. פאל תאס הפך לשר הדרקונים הלבנים בזכות כישופי הכפור הייחודיים שלו.
אלפים אפלים נוספים מופיעים בספרות, כדוגמת פורתיוס ואלהנה צפריר, המלכים לשעבר של ממלכות האלפים, שהוכרזו כאלפים אפלים בעקבות תככים פוליטיים שארגן הסנטור רשאס הקאלינסטי והנציב פלתינון הסילבנסטי על מנת למנוע מהם לאחד את ממלכות האלפים.
האלף האפל של סלבטורה
במספר סדרות של ספרים המבוססות על עולם המוד"מ (מבוכים ודרקונים מורחב) - "ממלכות נשכחות" - מספר ר. א. סלבטורה (R.A Salvatore) על עיר האלפים האפלים מנזוברנזן, בה שולטת היררכיה תאוקרטית הסוגדת לאלילת הכאוס המרשעת ליות'. בעיר זו עשרות בתים (משפחות שולטות) שממוספרות לפי שליטתן בעיר ורמת הדתיות שלהם. 8 הבתים השולטים מהווים את המועצה, ו-20 הראשונים מתכנסים בכנסים מיוחדים. לכל בית יש "matron", אם שולטת, ואב שמשמש יותר לפריה ורבייה.
סלבטורה מתמקד בקורותיו של דריזט דו'אורדן (Drizzt Do'urden) - אלף אפל (drow) מיוחד שהוא - בניגוד לשאר בני מינו - טוב לב. דריזט הוא אמן בשימוש בחרב מעוקלת (סימיטר), ולאחר שנאלץ להשתמש בחרבות כנגד אלפים אפלים אחרים הוא עוזב את עולמם התת-קרקעי ויצא אל מעל לפני האדמה. במהלך הקרב האחרון, כנגד אלף אפל קוסם בשם מאסוזי האנט, דריזט מצליח לשחרר מידיו את גווינביר (Guenhwyvar) - פנתר שחור קסום שחי במישור האסטראלי ובא לעזרתו של דריזט בעת הצורך. בטרילוגיית "בקעת רוח-כפור" (Icewind Dale) הוא מתיידד עם וולפגר, הברברי האנושי משדות בקרח, ברונור מקבת-קרב, המלך החוקי של מכרות הגמדים - היכלי המיתריל (mithril halls), רג'יס "בטן הרעם" הזוטון ובת האנוש קאטי-ברי, בתו המאומצת של ברונור. דריזט רוכש גם אויבים רבים בדרכו כמו רודי הצייד והמתנקש ארטמיס אנטררי, אשף-לחימה שווה ערך לדריזט, אף שמהווה את ההפך המוחלט לערכיו המוסריים. במהלך מסעותיהם של החברים עוברות הרפתקאות רבות, אך כמעט אף אחד לא מצליח לעמוד בפני החמישייה הזאת, בשל אומץ לבם.
אלפים אפלים אחרים
במספר יצירות פנטזיה המונח אלפים אפלים אינו מתייחס לתת גזע כהה של השדונים, אלא לפרטים מתוך הגזע שנודו בגלל מעשיהם או שהוטלה עליהם קללה.
אלפים אפלים אצל טולקין
בסילמריליון מאת ג'.ר.ר. טולקין, המוריקוונדי, או האלפים האפלים, הם האלפים אשר לא הלכו בעקבות אורומה לוואלינור ולא חזו באור שני העצים, ומכאן כינויים. סביר להניח שכולם יצאו לוואלינור בסוף העידן השלישי.
פורמולה 1 עונת 2018
עונת 2018 בפורמולה 1 היא העונה ה-69 בה התקיימה האליפות. העונה החלה ב-25 במרץ 2018 והסתיימה ב-25 בנובמבר 2018, במהלכה התקיימו 21 מרוצים.
לואיס המילטון זכה באליפות הנהגים בפעם השנייה ברציפות ובפעם החמישית בסך הכל. בכל השווה את הישגו של חואן מנואל פנג'יו. קבוצת מרצדס זכתה באליפות היצרנים בפעם החמישית בתולדותיה.
קבוצת פורס אינדיה נקלעה במהלך העונה לבעיות כלכליות, החלה בהליך של פשיטת רגל ונאלצה להפסיק את פעילותה באליפות ולאבד את כל הנקודות שצברה באליפות היצרנים. קבוצת משקיעים בראשות לורנס סטרול רכשו את הקבוצה והקימו אותה מחדש אתחת השם "רייסינג פוינט פורס אינדיה" שהצטרפה לאליפות בגרנד פרי בלגיה.
רשת נטפליקס, בשיתוף עם קבוצת פורמולה 1 ליוו במהלך העונה את הקבוצות והפיקו את הסדרה דוקומנטרית "פורמולה 1: המרוץ לניצחון" שעלתה לשידור במרץ 2019.
דירוג האליפות
הניקוד באליפות מחולק בהתאם למפורט בטבלה הבאה:
קהל צופים
למעלה מ-4 מיליון איש צפו מהיציע במהלך ימי המרוץ, גידול של 2.7% בהשוואה לעונה שעברה. בשליש מהמרוצים כמות הקהל עלתה על 200,000 איש. 1.7 מיליון איש צפו במרוצים עצמם, שהתקיימו ביום ראשון. גרנד פרי בריטניה היה האירוע שמשך את מספר הצופים הגדול ביותר: 140,500 צופים במרוץ עצמו ו-340,000 צופים במצטבר במהלך שלושת ימי האירוע.
שני המרוצים שנוספו ללוח המרוצים השנה, גרנד פרי צרפת וגרנד פרי גרמניה, משכו ביחד 315,000 צופים (150,000 בצרפת, 165,000 בגרמניה) מספר הגבוה מ-110,604 הצופים שהשתתפו בשנה הקודמת בגרנד פרי מלזיה, שהוצא מלוח המרוצים.
מספר הצופים בטלוויזיה רשם עלייה, שנה שנייה ברציפות, והסתכם ב-1.758 מיליארד צופים במצטבר. גרנד פרי מונקו היה האירוע הנצפה ביותר עם קהל של 110 מיליון צופים. בשישה מרוצים נוספים צפו למעלה מ-90 מיליון איש. סין הייתה המדינה בה נרשמה העלייה הגדולה ביותר במספר הצופים עם גידול של 69% וזאת בשל העובדה שהמרוצים שודרו בערוץ CCTV שהוא ערוץ חינמי.
אולימפיאדת שאמוני (1924)
אולימפיאדת החורף ה-1 נערכה מ-25 בינואר ועד 5 בפברואר 1924 בעיר שאמוני שבצרפת.
באולימפיאדה השתתפו ספורטאים מ-16 מדינות.
פיליפ לאם
פיליפ לאם (בגרמנית: Philipp Lahm; נולד ב-11 בנובמבר 1983 במינכן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן בעיקר בקבוצת באיירן מינכן, בה שימש כקפטן מאז שנת 2010 ועד לפרישתו. לאם נחשב לאחד מהשחקנים החשובים בהיסטוריה של באיירן מינכן, עמה השתתף בשלושה גמרים של ליגת האלופות וזכה בטרבל בעונת 2012/13.
ללאם 113 הופעות במדי גרמניה, עמה השתתף בשישה טורנירים גדולים, וזכה במונדיאל 2014, בו שימש כקפטן הנבחרת.
לאם נחשב לאחד השחקנים הטובים בעולם בתפקידו ושיחק בעיקר עם רגל ימין, אך יכול היה לשחק בשני האגפים ואף כקשר אחורי. לאם היה ידוע באינטליגנציה הטקטית ובסגנון המשחק הוורסטילי שלו. בזכות הצלחתו של לאם הן בבאיירן מינכן והן במדי נבחרת גרמניה, הוא נכלל חמש פעמים בנבחרת השנה של אופ"א, ובנבחרות מצטייני הטורניר של מונדיאל 2006, יורו 2008, מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014. לאם נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה לשנת 2017. לאם נודע באינטליגנציית המשחק שלו, ובעובדה שלא קיבל אפילו כרטיס אדום אחד לאורך כל הקריירה שלו, על אף היותו שחקן הגנה.
קריירת מועדונים
לאם הצטרף בגיל 11 לקבוצת הילדים של באיירן מינכן, לאחר שמאמנו יאן פיינטה עקב אחריו מספר פעמים כאשר שיחק בקבוצת הילדים גרן מינכן. כבר בגילאים אלה נחשב לאם לעילוי. כנער זכה לאם פעמיים באליפויות הנוער, ובגיל 17 החל לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן. לאם השתייך לקבוצת המילואים עד לשנת 2003, שם שיחק תחת המאמן הרמן גרלנד במגוון תפקידים ואף שימש קפטן. בנובמבר 2002 ערך לאם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן, במשחק ליגת האלופות מול לאנס הצרפתית, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-92, במשחק שהסתיים בתיקו 3-3. לאם לא מצא את מקומו כמגן כנף בקבוצה, בה שיחקו באותו זמן וילי סניול וביצ'נטה ליזארזו כמגנים, ולא ערך הופעות נוספות עד לתום עונת 2002/03.
בקיץ 2003 עבר לאם בהשאלה לשטוטגרט לתקופה של שתי עונות, ובמדי שטוטגרט ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כאשר החליף את סילביו מייסנר במחזור הראשון של עונת 2003/04, בו שטוטגרט ניצחה 2-0 את האנזה רוסטוק. לאם התבלט בקבוצה וסומן כאחד הכישרונות העולים בכדורגל הגרמני. תחילה סומן לאם כגיבוי לאנדראס הינקל ששיחק כמגן ימני, אך המאמן פליקס מגאת העדיף את לאם בעמדת המגן השמאלי, כאשר לאם הדיח מעמדה זו את הייקו גרבר הוותיק. תוך זמן קצר הפך לאם לשחקן הרכב קבוע בשטוטגרט. באוקטובר 2003 ערך לאם את הבכורה בליגת האלופות, במשחק מול מנצ'סטר יונייטד. באפריל 2004 הבקיע לאם את שערו הראשון בבונדסליגה, בניצחון 5-1 על וולפסבורג. בעונת 2003/04 ערך לאם 31 הופעות בבונדסליגה אותה סיימה שטוטגרט במקום הרביעי, ושבע הופעות בליגת האלופות, ממנה הודחה שטוטגרט בשמינית הגמר על ידי צ'לסי. לאם סיים במקום השני בבחירה לתואר כדורגלן השנה בגרמניה לשנת 2004, כאשר אאילטון זכה בתואר. בקיץ 2004 לאם זומן לסגל של נבחרת גרמניה ליורו 2004, והייתה לו חופשה קצרה בלבד לפני תחילת עונת 2004/05, דבר שהוביל לכך שהציג יכולת פחות טובה, והתקשה להסתגל לטקטיקה של מאמנו החדש בקבוצה, מתיאס זאמר. למרות זאת, המשיך לשחק בהרכב, ופתח 14 פעמים בליגה ושש פעמים בגביע אופ"א עד לפגרת החורף. בינואר 2005 נפצע לאם ברגלו, והושבת לתקופה של שלושה חודשים. באפריל 2005 חזר לאם למשחק ליגה מול שאלקה 04, אך כעבור זמן קצר קרע את הרצועה הצולבת, וסיים את העונה, ולמעשה את תקופתו בשטוטגרט, שהסתיימה בתום ההשאלה שארכה שתי עונות.
בקיץ 2005 חזר לאם לבאיירן מינכן, תחת המאמן פליקס מגאת. תחילה לאם עדיין החלים מהפציעה ברצועה הצולבת מהעונה הקודמת והחל את העונה בתהליך של שיקום, וחזר לשחק בנובמבר 2005 במשחק ליגה מול ארמיניה בילפלד. לאחר שחזר מהפציעה, הפך לאם עד מהרה לשחקן הרכב ולאחד המגנים הטובים באירופה, כשהוא מתחרה על מקום בהרכב עם ביצ'נטה ליזארזו. בעונת 2005/06 זכה לאם עם באיירן מינכן בדאבל. באוגוסט 2006 הבקיע לאם את שערו הראשון בבאיירן מינכן, בניצחון 2-1 על בוכום. באותה עונה, 2006/07, תחת המאמן אוטמר היצפלד, ערך לאם 34 הופעות בבונדסליגה, ועשר הופעות בליגת האלופות, בה הודחה באיירן מינכן ברבע הגמר על ידי מילאן. על יציבותו ויכולתו הטובה, לאם היה חלק מעונה חלשה במיוחד של באיירן מינכן, שסיימה רק רביעית בבונדסליגה ולא העפילה לליגת האלופות לראשונה מאז 1997.
בעונת 2007/08 באיירן מינכן רכשה את המגן השמאלי מרסל ינסן, ולאם הוסב כתוצאה מכך לעמדת המגן הימני לעיתים קרובות, כשהוא מחליף בעמדה זו את וילי סניול שסבל מפציעות רבות. גם ינסן סבל מפציעות באותה עונה, ולאם תמרן בין עמדות המגן הימני והמגן השמאלי. לאם עצמו הביע את העדפתו לשחק בצד ימין. בתום עונה זו, זכו לאם באיירן מינכן בדאבל נוסף, והבטיחו מקום בליגת האלופות לאחר עונת היעדרות. באותה עונה, הגיעו לאם ובאיירן מינכן לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחו על ידי זניט סנט פטרסבורג לאחר תבוסה 4-0 במשחק הגומלין, לה לאם היה שותף. במאי 2008 נפוצו שמועות בדבר רצונו של לאם לעזוב את הקבוצה. בין הקבוצות שגילו עניין בשחקן הייתה ברצלונה, אך לבסוף נשאר לאם בקבוצה והאריך את חוזהו עד לקיץ 2012. בעונת 2008/09, תחת המאמן החדש יורגן קלינסמן, הבקיע לאם שלושה שערי ליגה ושער אחד בגביע הגרמני, אך עונה זו הייתה חלשה עבור באיירן מינכן, שסיימה שנייה לאחר האלופה וולפסבורג, הודחה מהגביע הגרמני ברבע הגמר על ידי באייר לברקוזן, וברבע גמר ליגת האלופות על ידי ברצלונה.
בעונת 2011/12, תחת המאמן יופ היינקס, לאם המשיך להציג יכולת טובה מאוד, אך באיירן איבדה הן את האליפות בבונדסליגה והן את הגביע הגרמני לבורוסיה דורטמונד שזכתה בדאבל, כשהיא מנצחת את באיירן מינכן בגמר הגביע הגרמני בתוצאה 5-2. באותה עונה, באיירן מינכן ולאם העפילו לגמר ליגת האלופות 2012, בו שימש לאם קפטן. גמר זה, שנשלט בצורה ברורה על ידי באיירן מינכן, הסתיים בתיקו 1-1, והגיע לבעיטות הכרעה, בהן היה לאם ראשון הבועטים של באיירן מינכן והבקיע את הפנדל שלו, אך הקבוצה הפסידה לבסוף לצ'לסי באליאנץ ארנה.
בעונת 2012/13, עדיין תחת המאמן יופ היינקס, לאם היה בורג חשוב באחת העונות הטובות ביותר בהיסטוריה של באיירן מינכן, שהסתיימה בזכייה בטרבל, לאחר שהקבוצה, בהנהגתו של לאם, הראתה עליונות מוחלטת בכל המסגרות, הן בבונדסליגה, בה זכתה הקבוצה באליפות בפער של 25 נקודות מהסגנית בורוסיה דורטמונד, הן בגביע הגרמני, בו זכתה באיירן מינכן לאחר ניצחון 3-2 בגמר על שטוטגרט, והן בליגת האלופות, בה לאם ובאיירן מינכן זכו לאחר שני הפסדים בגמרים, כאשר ניצחו 2-1 בגמר ליגת האלופות 2013 את בורוסיה דורטמונד. לאם היה באותה עונה חלק מחוליית הגנה שמיעטה לספוג שערים, עם מנואל נוייר בשער, דאנטה, ג'רום בואטנג ודויד אלאבה בהגנה, וחאבי מרטינס בקישור האחורי.
בעונת 2013/14, חתם בבאיירן מינכן המאמן פפ גווארדיולה, ששינה את תפקודו של פיליפ לאם במערך הקבוצתי, והפך אותו לקשר אחורי, בעוד שבעמדת המגן הימני הוצב ראפיניה. גווארדיולה אמר אז על לאם שהוא הכדורגלן האינטליגנטי ביותר שיצא לו לאמן אי פעם, ולכן העדיף שינווט את המשחקים מעמדת הקישור האחורי. בזירה הגרמנית המשיכו לאם ובאיירן מינכן להראות עליונות מוחלטת, כשזכו באליפות המוקדמת ביותר בתולדות הכדורגל הגרמני, שהובטחה שבעה מחזורים לתום העונה, וזכו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על בורוסיה דורטמונד. עם זאת, בזירה האירופית, כשלו לאם ובאיירן מינכן כאשר הובסו בחצי הגמר ליגת האלופות 4-0 על ידי ריאל מדריד באליאנץ ארנה. עם זאת, ביוני 2014 האריך לאם את חוזהו במועדון עד ליוני 2018.
באוקטובר 2014 הבקיע לאם את הצמד הראשון בקריירה שלו, בניצחון 6-0 על ורדר ברמן בבונדסליגה. באפריל 2015 הבטיחה באיירן מינכן את האליפות לעונת 2014/15, שהייתה השביעית של לאם בקריירה. תואר זה היה היחיד של באיירן מינכן באותה עונה, שכן הקבוצה הודחה בחצי גמר הגביע הגרמני על ידי בורוסיה דורטמונד לאחר תיקו 1-1 בתום 120 דקות והפסד 2-0 בבעיטות הכרעה. לאם היה אחד מארבעה בועטים של באיירן מינכן שכולם החמיצו את הבעיטות שלהם. בליגת האלופות היה ללאם תפקיד חשוב מאוד באותה עונה, שכן הקבוצה סבלה מפציעות רבות בשלבים המכריעים של העונה, ולאם אף מילא תפקידים התקפיים במשחקים מסוימים כתוצאה מריבוי הפציעות של שחקני הכנף. דוגמה לכך היא העובדה ששיחק כקשר התקפי ימני בניצחון 6-1 על פורטו בעקבות פציעתו של אריין רובן, והצטיין במשחק זה. באותה עונה, הודחה באיירן מינכן בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ברצלונה לאחר תבוסה 3-0 בקמפ נואו וניצחון 3-2 בגומלין באליאנץ ארנה.
בעונת 2015/16, שהייתה האחרונה של גווארדיולה בקבוצה, לאם חזר לשחק לעיתים קרובות בעמדת המגן הימני, עם הגעתו של יוזואה קימיך לקבוצה. לאם שימש במידה רבה כמנטור לקימיך, שהפך לשחקן הרכב המחליף עמדות עם לאם לעיתים קרובות, כששניהם משחקים הן בעמדת המגן הימני והן בעמדת הקשר האחורי. בתום עונה זו זכתה באיירן מינכן בדאבל, כשהקבוצה מנצחת בגמר הגביע הגרמני את בורוסיה דורטמונד בבעיטות הכרעה, וזוכה באליפות הרביעית ברציפות. בליגת האלופות ערך לאם את הופעתו המאה, בתיקו 2-2 מול יובנטוס בטורינו בשמינית הגמר, והיה לגרמני השני שמגיע להישג זה לאחר אוליבר קאן. ב-13 באפריל 2016, מול בנפיקה ליסבון ברבע הגמר, השווה לאם את שיאו של קאן, 103 הופעות, ושבר בהמשך את השיא הזה. בעונה זו, הודחו לאם ובאיירן מינכן בחצי הגמר ליגת האלופות בפעם השלישית ברציפות, והפעם על ידי אתלטיקו מדריד.
במאי 2017 הוכרז כי לאם יהיה חלק מהיכל התהילה של באיירן מינכן. בקיץ 2017 הוכרז כי לאם הוא כדורגלן השנה בגרמניה לשנה זו.
קריירה בינלאומית
פיליפ לאם שיחק בבל נבחרות גרמניה הצעירות, ובשנת 2002 זכה במדליית כסף באליפות אירופה עד גיל 19 עם הנבחרת הגרמנית עד גיל 19. בטורניר זה הבקיע לאם שער בדקה ה-90 מול הנבחרת המקבילה של אנגליה שצימק עבור גרמניה את התוצאה ל-3-2, והמשחק הסתיים בתיקו 3-3 לאחר שמייק הנקה השווה את התוצאה. בגמר הפסידו לאם וגרמניה לנבחרת המקבילה של ספרד בתוצאה 1-0. בהמשך לאם ערך מספר הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, והציג יכולת מצוינת, שבגינה זומן על ידי מאמן נבחרת גרמניה הבוגרת, רודי פלר, להופעת בכורה מול נבחרת קרואטיה בפברואר 2004. גרמניה ניצחה 2-1 במשחק זה, בו לאם שיחק 90 דקות. לאם זומן על ידי פלר לסגל הגרמני ליורו 2004. לאם פתח בהרכב ושיחק במלוא הדקות של גרמניה בטורניר זה, בו הודחה הנבחרת הגרמנית כבר בשלב הבתים, בטורניר שנחשב לאחד החלשים בתולדותיה. העיתונות הגרמנית ראתה בלאם לאחר הטורניר כאחת מהבטחות העתיד של הכדורגל הגרמני, ונקודת אור בטורניר חלש של גרמניה. לאחר יורו 2004, לאם לא שיחק בנבחרת הלאומית מעל לשנה, בין ינואר 2005 למרץ 2006, עקב רצף של פציעות, והחמיץ בגין זאת את גביע הקונפדרציות 2005.
לאם זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 2006 שנערך בגרמניה על ידי המאמן יורגן קלינסמן, על אף שסבל מפציעה במרפק. לאם שיחק במונדיאל עם תחבושת מיוחדת. במשחק הפתיחה מול נבחרת קוסטה ריקה, הבקיע לאם את השער הראשון במונדיאל זה, בבעיטת יעף מחוץ לרחבה בדקה השישית של המשחק, שהסתיים בניצחון גרמני בתוצאה 4-2. לאם נשאר בהרכב הגרמני לאורך כל שבעת משחקיה של גרמניה במונדיאל, ולא החמיץ אפילו דקה אחת. במשחק נגד נבחרת פולין, בו ניצחה גרמניה בתוצאה 3-0, נבחר לאם לאיש המשחק. לאם נכלל בתום הטורניר בנבחרת המצטיינים של המונדיאל, אותו סיימה גרמניה במקום השלישי לאחר הפסד 2-0 בחצי הגמר לנבחרת איטליה וניצחון 3-2 על נבחרת פורטוגל.
לאם שותף בכל משחקי הנבחרת ביורו 2008. תחילה תופקד כמגן ימני, אך עבר לעמדת המגן השמאלי לאחר הופעות חלשות של מרסל ינסן בעמדה זו בתחילת הטורניר. טעות של לאם בחצי הגמר מול נבחרת טורקיה הובילה לשער של הטורקים, אך לאם כיפר על הטעות כאשר הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-90, שהקנה לגרמניה ניצחון בתוצאה 3-2. לימים, לאם אמר שזה השער החשוב ביותר בקריירה שלו, אך הוא גם טען שלא הגיע לו לזכות בתואר איש המשחק, בו זכה לאחר ניצחון זה. במשחק הגמר מול נבחרת ספרד, נגרם שוב שער משגיאה של לאם, לאחר אי הבנה בינו לבין השוער ינס להמן, אותה ניצל פרננדו טורס להבקעת שער הניצחון לספרדים. השער הזה היה השער היחיד במשחק, ובזכותו ספרד זכתה בגביע. לאם נפצע והוחלף כבר במחצית המשחק על ידי מרסל ינסן, וזו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שהוחלף בטורניר זה. בסיום הטורניר, נבחר לאם לנבחרת מצטייני יורו 2008.
במוקדמות מונדיאל 2010 לאם לא החמיץ ולו דקה אחת, והיה השחקן היחיד בסגל גרמניה ששיחק את כל הדקות. במונדיאל 2010 עצמו מונה לאם לתפקיד קפטן הנבחרת, לאחר פציעתו של מיכאל באלאק שנאלץ להחמיץ את הטורניר. במשחק הראשון של גרמניה במונדיאל, בו הביסה הנבחרת את נבחרת אוסטרליה בתוצאה 4-0, לאם הפך לקפטן הצעיר ביותר בתולדות נבחרת גרמניה במונדיאלים, בגיל 26 בלבד. לאם המשיך להציג יכולת טובה מאוד לאורך כל הטורניר, והנהיג את הנבחרת שהביסה בשמינית הגמר את נבחרת אנגליה בתוצאה 4-1, וברבע הגמר את נבחרת ארגנטינה בתוצאה 4-0. לאם וגרמניה הפסידו בחצי הגמר לנבחרת ספרד בתוצאה 1-0, ונאלצו לשחק במשחק על המקום השלישי. לאם נעדר ממשחק זה, בו ניצחה גרמניה את נבחרת אורוגוואי בתוצאה 3-2 בגין מחלה, ואת מקומו כקפטן מילא בסטיאן שוויינשטייגר. גם בטורניר זה, נכלל לאם בנבחרת המצטיינים של המונדיאל.
במוקדמות יורו 2012 גרמניה ולאם השיגו עשרה ניצחונות בעשרה משחקים, כאשר לאם מבשל שני שערים, אחד למסוט אוזיל והשני למריו גומז. ביורו 2012 עצמו, סיימו לאם וגרמניה את שלב הבתים עם שלושה ניצחונות בשלושה משחקים. ברבע הגמר מול נבחרת יוון, הבקיע לאם את השער הראשון בניצחון הגרמני בתוצאה 4-2. בחצי הגמר הודחו לאם וגרמניה לאחר הפסד 2-1 לנבחרת איטליה. גם בטורניר זה, לאם לא פספס דקה אחת, ונכלל בסיומו בנבחרת המצטיינים של היורו.
חיים אישיים
פיליפ לאם ידוע כאדם שנוטה להתרחק מהתקשורת וממדורי הרכילות, ושומר על פרופיל נמוך מחוץ לעולם הכדורגל. הדבר בא לידי ביטוי בכך שבחתונה שלו עם קלאודיה שטנברג, הכדורגלן היחיד שהוזמן היה חברו הטוב מבאיירן מינכן, אנדראס אוטל. ללאם ולשטנברג יש ילד אחד, יוליאן.
לאם הוא יליד מינכן וידוע שהיה אוהד מושבע של באיירן מינכן עוד לפני ששיחק במועדון. כילד, לאם שימש כמביא כדורים במשחקיה של באיירן מינכן באצטדיון האולימפי במינכן.
לאם ידוע כפעיל חברתי, ומעורב בפרויקטים רבים של תרומה לקהילה. בשנת 2007 נסע לאם עם פיוטר טרוחובסקי לדרום אפריקה על מנת לקדם את מונדיאל 2010, כאשר במקור היה אמור להצטרף לנסיעה זו גם אואן הארגריבס שנפצע. במהלך הנסיעה, לאם התנדב בכפרי ילדים בדרום אפריקה והשתתף באירועים שונים הקשורים למודעות למחלת האיידס ולמניעת הידבקות. לאם אף ייסד עמותה בעניין זה, ובהמשך אף התעסק בהעלאת המודעות לתופעת ניצול הילדים, והקים קמפיינים בנושא.
בשנת 2008 זכה לאם בפרס הסובלנות עקב התנגדותו להומופוביה ולחוסר סובלנות כלפי השונה, בעיקר בתחום הספורט והכדורגל. לאם אף התבטא בעניין כשאמר שחבל שלהיות כדורגלן הומוסקסואל זה טאבו ואסור לדבר על זה, ושאין לו שום בעיה שיהיה עמו בקבוצה שחקן הומוסקסואל. עם זאת, לאם נמנע מלדרוש משחקנים לצאת מהארון, משום שהם עלולים לסבול לאחר מכן מהתנכלות.
בשנת 2011 הוציא לאם ספר אוטוביוגרפי, שנקרא "ההבדל הדק-כיצד להפוך לכדורגלן על". בספר זה, לאם מתאר את הקריירה שלו ככדורגלן ואת החוויות שצבר. ספר זה נמכר היטב וזכה לתהודה ופרסום המוני, אך ספג ביקורות רבות, עיקר הביקורת התמקדה בהשוואה שערך לאם בין יעילות שיטות האימון השונות של מאמניו כמקצוען. רודי פלר היה מהמבקרים החריפים של הספר, וראוי לציין שפלר ספג ביקורות רבות בספר זה. גם אוטמר היצפלד נמנה עם מבקרי הספר.
תארים
עם באיירן מינכן:
עם נבחרת גרמניה:
תארים אישיים:
סזן אקסו
סזן אקסו (בטורקית Sezen Aksu, נולדה ב-13 ביולי 1954) היא זמרת, מלחינה, ומשוררת טורקיה, העוסקת בעיקר במוזיקת פופ. היא נחשבת, יחד עם אז'דה פקאן, למייסדת הפופ הטורקי בשנות ה-70, והשפעתה על עולם הזמר הטורקי הייתה עצומה.
היא זכתה לכינויים "הדרור הקטן" (Minik Serçe) ו"מלכת הפופ הטורקי" (Türk popunun kraliçesi). עד שנת 2009 הוציאה אקסו 14 סינגלים ו-22 אלבומים, אשר נמכרו בלמעלה מ-20 מיליון עותקים. היא כתבה יותר מ-400 שירים ופרסמה כמחצית מהם בשנת 2006 בספרה "שירה חסרה" (Eksik Şiir). היא הופיעה ביותר מ-1,500 הופעות בפני כ-4 מיליון צופים וזכתה ביותר ממאתיים פרסים. שיריה בוצעו על ידי יותר ממאה אומנים אחרים, והיא טפחה זמרי פופ מקומיים ושרה עימם. על אלה נמנים טרקאן, סרטאב ארנר, לוונט ייקסל (Levent Yüksel), שבנם פרה (Şebnem Ferah) והאנדה ינר (Hande Yener).
ביוגרפיה
אקסו נולדה ליד דניזלי בשם פטמה סזן ילדרם (Fatma Sezen Yıldırım) וגדלה באיזמיר. בשנת 1973 החלה ללמוד חקלאות באוניברסיטת הים האגאי באיזמיר, ושנה לאחר מכן נישאה לראשונה לאלי אנגין אקסו (Ali Engin Aksu). היא הוציאה את המיני אלבום הראשון שלה, "Haydi Şansım" (קדימה מזלי), בשנת 1975 תחת השם סזן סליי (Sezen Seley), ובו שני שירים. שנה לאחר מכן הוציאה מיני אלבום נוסף שבו שני שירים, "Kusura Bakma" (סליחה), אך זה נחל כישלון חרוץ ורק חמישים עותקים ממנו נמכרו. אקסו פרצה לתודעה עם המיני אלבום השלישי שלה - "Olmaz Olsun" (הלוואי ולא קרה) שגם בו שני שירים, ושיר הנושא הגיע לראש המצעד המקומי.
בכך ניתן האות לפרסום האלבום הראשון שלה שהוקלט באולפן הקלטות, "Allahaısmarladık" (לך לשלום), שיצא בשנת 1977; ו-"Serçe" (הדרור), אלבומה המלא הראשון, שיצא בשנת 1978. שמו של אלבום זה, הדרור, דבק בה והיה לכינויה מאז. היא התגרשה מאקסו ונישאה בשנית לסינאן אזר (Sinan Özer) ב-1981 לאחר שהרתה לו. לקראת סוף השנה ילדה את בנה היחיד מיטהט ג'אן אזר (Mithat Can Özer). ב-1983 התחרתה לראשונה על הזכות לייצג את טורקיה באירוויזיון, אך ללא הצלחה. היא שבה וניסתה להגיע את התחרות מספר פעמים נוספות, אך לא הצליחה בכך. עם זאת, ניצחונה של בת טיפוחיה, הזמרת סרטאב ארנר, באירוויזיון 2003, נזקפת גם לזכותה של אקסו. באותה שנה (1983) התגרשה אקסו בשנית. אלבומה "Git" (לך), שהתפרסם בשנת 1986, זכה להצלחה רחבה, והיא נבחרה על ידי המגזין "Onyedi" (שבע-עשרה) כזמרת השנה לשנת 1985. גם האלבום "Sezen Aksu Söylüyor" (סזן אקסו שרה) שפורסם בשנת 1989 קצר שבחים.
בשנת 1990 שיחקה בסרט "Büyük Yalnızlık" (הבדידות הגדולה) שזכה בפרס "תפוז הזהב" של פסטיבל הסרטים באנטליה (Antalya Altın Portakal Film Festivali). בשנים אלה החלה אקסו לקדם זמרי פופ צעירים, וכן החלה לפעול במשותף עם אונו טונצ' (Onno Tunç) שהיה גם חברה לחיים. יחד עמו הוציאה בשנת 1991 את אלבומה המצליח ביותר עד כה "Gülümse" (חייך), שנמכר בלמעלה משני מיליון עותקים. היא שיתפה פעולה עם טונצ' עד שנהרג בהתרסקות מטוסו הפרטי ב-1996. היא הקדישה לו את אלבומה "Düş Bahçeleri" (גינות החלום) שהתפרסם באותה שנה.
אקסו הקפידה כל השנים לנסות ולהתחדש ביצירתה. כך לדוגמה שילבה באלבומה "Işık Doğudan Yükselir" (אור עולה מהמזרח") שיצא בשנת 1995, מוזיקת פופ עם מוזיקה מסורתית אנטולית. היא שיתפה פעולה גם עם אומנים זרים, דוגמת גוראן ברגוביץ', ויחד עמו פרסמה את אלבומה "Düğün ve Cenaze" (חתונה והלוויה) ב-1997. עוד שיתפה פעולה עם האומן הטורקי ממוצא ארמני ארטו טונצ'בויאג'יאן (Arto Tunçboyacıyan), אחיו הצעיר של אונו טונצ', עם חאריס אלקסיו היווניה, עם הטנור האיטלקי אלסנדרו ספינה (Alessandro Safina) ועם אודו לינדנברג (Udo Lindenberg) הגרמני. בנוסף היא הקפידה להתגייס לפעילות ציבורית, ופעלה למען שוויון זכויות לנשים, רפורמות בחינוך ובעניינים סביבתיים, דוגמת התגייסותה למאבק נגד התוכנית להקמת גשר שלישי מעל הבוספורוס באיסטנבול.
עד שנת 2000 הוציאה אקסו 15 אלבומים וסינגלים רבים נוספים, היא המשיכה להצליח, ואלבומה "Deliveren" (מביא לשיגעון) נמכר בלמעלה ממיליון עותקים. בשנת 2005 הופיעה בסרטו של פאטי אקין (Fatih Akın) "לחצות את הגשר: צליליה של איסטנבול" (Crossing the Bridge: The Sound of Istanbul). אלבומה האחרון עד כה, "Deniz Yıldızı" (כוכב הים), התפרסם בשנת 2008.
סיבוכיות סנכרון
סיבוכיות סנכרון הוא מושג מתחום הנדסת תוכנה המתייחס לסוג של סיבוכיות קוד, אשר מודד את השפעת השימוש באמצעי סנכרון על הקושי לבדוק את המוצר הסופי בתחום התוכנה המקבילית.
הנוסחה פותחה לראשונה במחלקה למדעי המחשב של האוניברסיטה הפתוחה בישראל. הרעיון הכללי הוא להרחיב את הסיבוכיות הציקלומטית של מקקייב למערכות מקביליות המשתמשות באמצעי סנכרון בקוד.
דוגמאות לאמצעי סנכרון בקוד הן, למשל, נעילות הדדיות, שימוש בזיכרון משותף, תקשורת בין תהליכים וכדומה.
אופן פעולה
הנוסחה פותחה בהתבסס על הנוסחאות הקיימות לחישוב סיבוכיות ציקלומטית של גרף המייצג מסלול בקרה של התוכנה הנבדקת. הסיבוכיות הציקלומטית היא מספר המייצג את סיבוכיות הגרף כתלות במספר הקשתות והצמתים בו, ואם לתרגם את זה לעולם התוכנה - כתלות במספר מבני הבקרה (מבנים מסוג if...then, while וכדומה). סיבוכיות סנכרון באה להרחיב את המודל למצב בו יש יותר ממסלול בקרה אחד בתוכנה (כל מסלול כזה נקרא interleaving), והמסלולים מצטלבים בנקודות מוגדרות (נקודות סנכרון - synchronization points). המדד מבוסס על כך שנקודות הסנכרון האלה הן מוגדרות מראש ובעלי מאפיינים ידועים. דוגמאות לנקודות סנכרון הן למשל השהיה (פקודת sleep), נעילה הדדית (mutex), או גישה לזיכרון משותף (shared memory, volatile variable).
סתיו ימי הביניים
סתיו ימי הביניים (בהולנדית: Herfsttij der Middeleeuwen; לפעמים מתורגם גם בסתיו ימי הביניים) הוא ספרו של יוהאן הויזינחה, אשר ראה אור בשנת 1919, העוסק בחברת ימי הביניים במאות 14 ו-15, ובו הוא מנסה להראות כי ימי הביניים לא היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסאנס, אלא היו בהם מאפיינים ייחודיים משלהם.
תוכן הספר
בהקדמתו למהדורה האנגלית משנת 1924, כתב הויזינחה כי מטרתו היא לקשר את שלהי ימי הביניים לתרבות של התקופה שקדמה לה, ולא לבוא בגישה בה נקטו בני זמנו, לפיה ימי הביניים היוו רק הקדמה ארוכה מאוד לרנסנאס, וכי לא התחדש בהם דבר. ככל שהוא מעמיק במחקרו, הוא מביא עוד ועוד ציטוטים, בעיקר ממקורות בני המאות 14 ו-15, על מנת להוכיח את טיעוניו. למרות שהויזינחה מתבסס בעיקר על רעיונות מקוריים שלו, הוא מביא מדי פעם ציטוטים מחוקרים אחרים, בני זמנו וקודמים להם, אשר גם כן העלו השערה דומה לשלו בנושא מסוים.
הויזינחה נזהר מהמקורות המדיאבליים שברשותו, והוא די ביקורתי כלפיהם. הוא טוען שישנם מקרים בהם הסיפורים מנופחים, במידה כזו או אחרת, ובמקרה אחר הוא טוען כי הסיפור, למרות שנלמד ממקור מהימן יחסית, לוקה בחסר בפרטים חשובים. הוא גם שם דגש רב על העניין הרגשי, וטוען שמעשים רבים במהלך ימי הביניים, היו תלויי רגשות ולאו דווקא רציונל. כמו כן הוא מציין כי כותבי העיתים של ימי הביניים, אפילו בני המאה ה-15, התאפיינו בפסימיות גדולה ונהגו להדגיש יותר את השלילי והרע מאשר את החיובי והטוב. התמונה שהצטיירה בייתה בדרך כלל קודרת, והיא שונה מהאווירה האופטימית ששררה ברנסאנס.
הויזינחה בדק ומצא כי אנשי ימי הביניים יצרו לעצמם מודל לחיקוי, על מנת לנסות ולהינתק מקשיי היום-היום שסבבו אותם. הגיבור האידיאלי היה האביר, אשר הרפתקאותיו שימשו השראה לאנשי התקופה ומפלט מדאגות העולם. המקבילה הרנסאנסית של האביר המדיאבלי היה החכם הקדמוני, בן יוון ורומא, אשר ביטא את תמצית הרעיון ההומניסטי. הוא מרבה להשוות את ימי הביניים לרנסאנס, הן משום סמיכות הזמנים עליהם הוא כותב, והן משום השפעת ספרו של יעקב בורקהארט, תרבות הרנסאנס באיטליה, עליו. עיקר ההשוואה של הויזינחה מתבססת על ספרו של בורקהארט.
בבוחנו את התחום הדתי, הויזינחה בחר להסתכל על תמונה נרחבת יותר מאשר ההווי השגרתי של החיים בימי הביניים, והוא כותב כי מלבד המשמעות הדתית שלהם, הטקסים הדתיים היו חלק מהאסתטיקה החברתית של התקופה וכי הייתה להם גם משמעות מאגית. הויזינחה גם מרבה לציין את האכזריות שפשטה בימי הביניים, וטען כי הטקסים הדתיים וגינוני החצר של האצולה היוו רק מסיכה של המציאות האלימה והאכזרית של התקופה.
בפן המחקרי, הויזינחה מעביר ביקורת מסוימת על החוקרים המודרניים הראשונים של ימי הביניים, בני המאה ה-19, וטוען כי הם התמקדו יתר על המידה בהשפעתם של האצולה ומסעי הצלב על החיים בימי הביניים התיכונים והמאוחרים, והתעלמו כמעט לחלוטין מהתנאים הכלכליים והחברתיים של התקופה. מאידך, הוא גם מעביר ביקורת על כותבי העיתים המדיאבלים בטענה כי הם עצמם, אפילו במאה ה-15 (אותה הוא לוקח כמקרה בוחן) הפריזו יתר על המידה בתיאור השפעתה של האצולה עם מרקם החיים הימי ביניימי. לדעתו, ייתכן כי זוהי הסיבה שחוקרים מודרניים טעו בהערכתם נכונה את החברה המדיאבלית.
כמו כן, בביקורת זו של הויזינחה ניתן לשים לב שלמרות שהוא עצמו השתייך לאסכולה הפוזיטיביסטית, ושבעת פרסום ספרו (1919) טרם יצא לאור הגיליון הראשון של ה-Annales d'histoire économique et sociale, הוא בכל זאת לקח בחשבון את התמונה החברתית הכוללת של ימי הביניים, ולא רק את מקרה הבוחן של האדם היחיד. למשל, כשהוא מתאר את ההיסטוריוגרפיה המדיאבלית כמפריזה בערכה של האצולה, הוא גם מביא מקור אחד שדווקא שם דגש על חשיבותם של פשוטי העם, ולאו דווקא של האצילים, כדי להראות שהתמונה היא לא חד משמעית, כפי שעשויים להסיק מקריאת המקורות ההיסטוריים השונים.
האבירות
הויזינחה מציין כי על אף שההיסטוריונים בימי הביניים נהגו לכתוב בשבחה של האבירות, הרי שבפועל הם תיארו מציאות הפוכה של תאוות בצע, אכזריות, ערמומיות דיפלומטית ועוד תכונות אשר אינן יאות לאביר האידיאלי אותו הם היללו. לדעתו, השימוש במונח "אבירות" נבע מכך שההיסטוריונים בימי הביניים לא ממש הבינו את התהליכים סביבם, ובחרו במודל האביר כמפלט. למרות הביקורת, הויזינחה בוחר לדון לכף זכות את הכרוניקאים המדיאבלים, והוא כותב כי על אף שגישתם היא שטחית ומוטעית הרי שהייתה זו הדרך הטובה ביותר שהייתה ברשותם על מנת לתאר את עולמם.
בהמשך הוא מציין כי לא האבירים עצמם (בני התקופה) היו האידיאל, אלא דווקא הקדמונים דוגמת אלכסנדר, קיסר וחניבעל. הוא בוחן את טענותיהם של היסטוריונים מודרניים, ומגיע למסקנה כי תחיית האבירות בימי הביניים המאוחרים אינה אלא הקדמה לרנסאנס. בהמשך הוא אף כותב כי:"השאיפה לתפארת של חיי הזמן העתיק, שהיא אופיינית לרנסאנס, שורשיה נעוצים באידיאל האבירי".
כמו שעשועי האבירים, גם שורשיהם של מסדרי האבירות נמצא בתרבויות אליליות מהעת העתיקה. נדרי האבירות של החברים במסדרים באו להדגיש את השאיפה למוסריות עליונה של חברי המסדר. הנדר היה חלק מטיפוח אידיאל האביר המוסרי, שכפי שציינתי לעיל, היה שונה מהמציאות. הנדרים היו מנוסחים בצורה ספרותית, והיו בהם מוטיבים אשר היו שאובים מאגדות האבירים העתיקות.
הויזינחה ממשיך וכותב כי ההיסטוריונים בימי הביניים גם הבחינו בין קרב, אשר מועדו וזירת התרחשותו נקבעו מראש, לבין תגרה, בה הצדדים הלוחמים נפגשו במקרה. ניצחון בקרב היה אפוף תהילה יותר מאשר ניצחון בתגרה, ועיקר שירי האבירות היו על ניצחונות בקרבות. ככלל, המלחמות בימי הביניים נתפשו יותר כ"ריבים" בין אצילים מאשר מלחמות בעלות רקע אידאולוגי, כאשר היוצאים מן הכלל הם מסעי הצלב והרקונקיסטה הספרדית. ההכנות לקרב הזכירו יותר הכנות למשחק ספורט אצילי או קרב אבירים מאשר הכנה למלחמה כפי שאנו מכירים זאת היום.
כשהויזינחה בא לסכם את נושא האבירות, הוא כותב כך:
ציטוט זה מראה כי למרות ביקורתו את הכתיבה ההיסטורית של ימי הביניים, הוא מצליח להבין, מנקודת מבטם של בני הזמן, מה הייתה משמעותה של האבירות לגביהם, ואיך היא עיצבה את החברה המדיאבלית בדרכה הייחודית ובאידיאלים שבה.
האהבה
הויזינחה כתב כי החל מהמאה ה-12, עת הגיעו הטרובדורים לדרום צרפת, החלה לפרוח במערב אירופה שירת האהבה החצרונית. שירת אהבה זו שימרה חלק מהמוטיבים של שירת האהבה מהעת העתיקה, אך הייתה שונה ממנה. בשירה המדיאבלית הושם דגש על מידותיו הטובות של המאהב החצרוני, וכיאה לחברה דתית, יוחסה לאהבה גם היכולת להביא את האדם ליראת שמים. ביטויים בשירת האהבה המדיאבלית הושפעו מספרות האבירים של התקופה וממושגים בתחום המוזיקה, אך הסגנון האהוב ביותר על הקהל היו הפרודיות על הדת. הטרובדורים השתמשו במשחקי מילים על מנת להעניק למילים בעלי משמעות דתית – משמעות מינית.
הוא גם מציין שהכנסייה (באופן לא מפתיע) לא תמכה במגמה ספרותית זו, אך מאידך, לא הפריעה להמון "לפרוק יצרים" בצורת שירה, גם אם הייתה גסה. גישה זו השתנתה בעקבות ועידת טרנט. השינוי היחיד שנעשה על ידי הכנסייה עוד בימי הביניים, היה הוצאת טקס הנישואים מידי העם והפיכתו לסקרמנט דתי. שירת האהבה של ימי הביניים לא שמה דגש על תכונות נשיות, כמו חמלה ורחמים, אלא הדגישה בעיקר תכונות מלחמתיות-גבריות כמו אכזריות וסבל, עקב האהבה הנכזבת שהופיע בשירים ובסיפורים. הסיבה העיקרית לכך הייתה שנשים לא כתבו את שירת האהבה, אלא המונופול על הכתיבה היה בידי הגברים.
ראיית החיים וראיית המוות
ההיסטוריונים החדשים (של שלהי ימי הביניים) בחרו כאידיאל דווקא את חיי הכפר, משום שהם סימלו את האידיאל של השלווה והשקט, בעוד חיי האבירות היו מלאי מלחמות, אי שקט ולמודי סבל. הכפרי הוצג כאדם שנהנה מהחיים בחיק הטבע ונטול דאגות, בעוד האציל או איש הכנסייה הוצגו כאנשים הוללים, שיכורים ורודפי תענוגות.
המוות נתפס כניגוד מוחלט לחיים, בין של אצילים בין של אנשי כפר. אנשי ימי הביניים חיו את המוות בכל עת ובכל שעה, והקריאה המתמדת momento mori (מלטינית: "זכור את המוות") הייתה משותפת לכולם. המוות נתפס כדבר דוחה ומבזה, אך עם זאת – בלתי נמנע. אנשים היו נמדדים לפי מצבם לאחר המוות, שכן האמונה הייתה שמי שהיה צדיק בחייו או הוכר כקדוש – גופתו לא נרקבה – ולפיכך לא נאכלה על ידי תולעים. בעקבות אמונה זאת, הקדושים סימלו אידיאל מוות, בו האדם גם זוכה לכבוד על פני האדמה (שכן גופתו לא נרקבת) וגם בשמיים (כי הוא מגיע לגן העדן).
הדת והמחשבה הדתית
הויזינחה כתב כי תקופת שלהי ימי הביניים הייתה תקופת פריחה של המיסטיקה הדתית. אמנם הדת והכנסייה שלטו בכיפה במשך כמעט אלף שנים, אך המאות ה-14 וה-15 התאפיינו בהופעה של קבוצות דתיות קטנות רבות, בין אם בצורה של מסדרים דתיים ובין כקהילות, והביטוי לכך ניתן על ידי בנייה מאסיבית של כנסיות חדשות, התחזקות פולחן הקדושים ועלייה של מספר ימי החג בשנה.
בעיה נוספת איתה היה צריך להתמודד היא השגרה הרבה מידי שהייתה לדת בחברה המדיאבלית. הויזינחה גרס כי דברים שבקדושה נתפסו כבר כדברים יום-יומיים, והיה חשש שהאדיקות הדתית תיפגע בעקבות הבנאליות של הטקסים והמנהגים. הוא מציין כי בביקורות שהושמעו על ידי הרפורמיסטים במאה ה-16, עלתה בין היתר הטענה שהכנסייה מעורבת יתר על המידה בחיי היום-יום, מה שמעמיס עליה מבחינה ביצועית, והופך אותה לשגרתית למדי בעיני הבריות. הוא מביא כדוגמה את המוזיקה חילונית, שהתערבבה עם המוזיקה הדתית כמעט ללא הבחנה. מקהלות כנסייתיות למשל, שרו שירים חילוניים לחלוטין בשעת המיסה הדתית. גם בתחומי חיים אחרים, הגבולות שבין החילוניות לדתיות התערבבו בצורה כזו, עד שכבר לא היה ניתן לדעת מה הוא מה.
בעקבות העירוב בין עולם המושגים החילוני לדתי, היה קשה לקבוע מהו קו התיחום בין האמונה לבין המינות. הויזינחה מסתמך על מקורות התקופה בכתבו כי כמרים התנהגו בצורה שאינה ראויה לאיש דת, ועל כן בוּזו, בעוד אנשים שאינם שפויים טענו כי ראו חזיונות. פרטים אלו גרמו לאי נוחות לאנשי כנסייה שנחשבו לצדיקים, שכן כשהם טענו כי ראו חזיון אמת, לעגו להם.
בסופו של דבר, הכנסייה, אשר אפשרה את פולחן הקדושים העממי, הייתה צריכה להטיל משמעת חמורה על כל סטייה מהדוקטרינה שלה, שכן סטיות אלה הן שהביאו להופעתן של כיתות מינות מגוונות (דוגמת האלביגנזים במאות 11 – 13), ולפריחתה של הרפורמציה הפרוטסטנטית בתחילת הרנסאנס.
הביקורות על הספר
משה ברש, במבוא שהוא כתב לספר (במהדורת 1977), ציין כי "מדובר בספר מופת", וכי מחקרו של הויזינחה "הוא מאותם מחקרים בודדים אשר הינם מהפכנים הן בדורם והן בדורות אחריהם." הוא תיאר את הספר כ"דגם של כתיבה היסטורית של הרוח, של ציור תמונה רחבת-ידיים של תרבות מסוימת, והוא יצירה ספרותית סגולית." בהמשך הוא כתב כי ההנחה ההיסטורית של הויזינחה במחקרו, סתרה את התפיסות המקובלות בזמנו, ועוררה ריב ופולמוס.
דרור לוי, בהקדמה למהדורת 2009, כתב כי כבר בראשית דרכו כהיסטוריון ידע הויזינחה שאין ספר היסטורי אובייקטיבי, וכי ישנה רק שאיפה לאובייקטיביות ומחויבות מצפונית להגיע אליה. בעוד היסטוריונים אחרים בתקופתו של הויזינחה הבליטו את צמיחתם של האבסולוטיזם, הקפיטליזם וההומניזם בימי הביניים המאוחרים, הויזינחה שם דגש דווקא על הדפוסים הישנים של סנטימנטים, טקסים, נדרים, חלומות, פנטזיות הליכות ונימוסים וכו'. ספרו של הויזינחה הוא בעצם סוג של ניתוח אנתרופולוגי של חברת ימי הביניים המאוחרים במערב אירופה.
על פי לוי, הויזינחה העמיד את התיזה שלו על בחינת תאוריות של מה שהוא מכנה "מילות רשמים". ייחודן של מילים אלה הוא בהיותן מילים שאין לסווגן סיווג פשוט. מילים אלה עשויות להרחיב את משמעותן באמצעות המטפורה, והוא עצמו מבין בין שני סוגי מטפורות: מטפורה "לוגית" ומטפורה "לירית". ב"מטפורה לוגית" כוונתו היא למקרים בהם נשענת המטפורה על דמיון כלשהו בין הדברים השונים המקושרים בקשר המטפורי. ב"מטפורה לירית" כוונתו למקרים בהם אין בסיס קונקרטי להשוואה בין המתואר לבין המציאות.
בביקורתו על עבודתו של הויזינחה כהיסטוריון, כתב רוברט אנקור (Robert Anchor) כי הויזינחה האמין שמקצוע ההיסטוריה הוא לא פחות מהצורה האינטלקטואלית בה החברה נותנת ערך לעברה, וכי הוא גם האמין במסורתו של קאנט לפיה ההיסטוריון הוא זה שמעצב את ההיסטוריה עליה הוא כותב. כהיסטוריון של התרבות, הויזינחה תמיד התעניין יותר באומנות, ספרות, דת, ריטואלים, נימוסים ומוסר וניתן לראות זאת בספר, שכן הויזינחה מתמקד בעיקר בפן התרבותי של התקופה, ופחות בפן הפוליטי-כלכלי. עוד טוען אנקור כי חקירתו את תחומים אלה מציבה אותו באותה שורה עם מלומד אחר שקדם לו: יעקב בורקהארט.
השפעת הספר
ספרו של הויזינחה לא השפיע מיידית על כותבי ההיסטוריונים המדיבאליסטים של המאה ה-20, אלא לאחר זמן. בקרב הציבור לעומת זאת, הוא הפך לרב מכר, והוצאו לו 4 מהדורות עוד בטרם מלחמת העולם השנייה (תוך 20 שנה), והוא תורגם למספר שפות בתקופה זו.
הסיבה העיקרית להצלחתו של הספר בקרב הציבור הייתה הדרך בה העביר הויזינחה את מחקרו לקורא. סגנון הכתיבה של הויזינחה גורם לקורא "להרגיש" כאילו הוא חי בתקופה המתוארת. למרות זאת, הספר לא נכתב כתיאור היסטורי מוחלט, אלא התבסס רבות על מקורות משניים, ונראה היה כי הוא מנסה לעשות על תשובות לשאלות שנשאלו כבר בתחילת המאה ה-20. עם סיום הקריאה, נראה כי התשובות שניתנו הן ברורות. למרות הפופולריות הרבה שלו, מטרת הספר איננה מובנת. הויזינחה לא מנסה להראות את עלייתו ונפילתו של בית בורגונדיה, אלא מנסה להעביר לקורא את התחושה של החיים בתקופה זו של ימי הביניים.
תרגומי הספר לעברית
סתיו ימי הביניים תורגם לעברית פעמיים. בפעם הראשונה, בשנת 1977 על ידי אהרון אמיר, אשר השתמש בתרגום הספר לאנגלית, משנת 1924, זאת משום שהויזינחה השתתף אישית בתרגום הספר לשפה זו, ולכן תרגומו היה אמין מאוד. בתרגום זה בחר אמיר בכותר בסתיו ימי הביניים.
עם זאת, בשנת 2009, שנה לאחר פטירתו של אמיר, בחרה קרלה פרלשטיין לתרגם את הספר מחדש, הפעם ישירות מהמקור ההולנדי. פרלשטיין שינתה את הכותר כך שיתאים בדיוק למקור ההולנדי (סתיו ימי הביניים), והיום שתי הגרסאות מקובלות. כמו כן, שלא כמו במהדורת 1977, המבוא למהדורה זו (מאת דרור לוי) הוא באורך 41 עמודים, לעומת 4 העמודים שתרם משה ברש בתרגום של 1977.
החיל הכללי
החיל הכללי (חכ"ל) הוא סמכות המאגדת בתוכה את כל החיילים שהוכשרו תחת המטה כללי או שאינם שייכים לחילות האחרים.
בראש החיל עומד ראש חטיבת הסגל של אגף כוח האדם. מפקד החיל הנוכחי הוא תא"ל יוסי מצליח.
מערכים השייכים לחיל הכללי:
כמו כן, קיימים מקצועות צבאיים המשויכים לחיל הכללי, כגון רכז בירור, פקיד, ועובד כללי, ללא שום קשר ליחידה בה משרת החייל. מאידך, חיילים שיחידותיהם שייכות לחיל האוויר או לחיל הים, ישויכו על פי יחידתם, ללא שום קשר למקצוע הצבאי שלהם.
היחידות השייכות לחיל אינן נמצאות תחת פיקודו של ראש החיל.
חיילים המשתייכים לחיל הכללי יכולים לצאת לקורס קצינים, במסלול הרגיל, אשר כולל הכנה את המסלול בבה"ד 1 ואת ההשלמה החילית (כך שכל תהליך ההכשרה לקצונה נמשך כחמישה חודשים).
ורשה
ורשה (בפולנית: Warszawa - וארְשַאווה - IPA: ) היא בירת פולין והעיר הגדולה ביותר בה. העיר ממוקמת על גדות נהר הוויסלה, כ־350 קילומטרים מחופי הים הבלטי בצפון ומהרי הקרפטים בדרום. מאז שנת 1596 העיר היא בירת פולין, על גילגוליה השונים (לרבות פולין הקונגרסאית).
נכון לדצמבר 2010 רשומים בעיר 1,720,398 תושבים, ובשטחה המטרופוליטני כ־3,350,000 תושבים. שטח העיר הוא כ־516.9 קמ"ר, ושטח אגד הערים הוא כ־6,100.43 קמ"ר. ורשה היא העיר השמינית בגודלה באיחוד האירופי. ברית ורשה, ועידת ורשה, חוזה ורשה ומרד ורשה נקראו על שמה.
היסטוריה
ההיסטוריה של ורשה מקבילה להיסטוריה הכללית של פולין.
ורשה נוסדה במאה ה-9, וקיבלה זכויות של עיר במהלך המאה ה-13. במשך מאות שנים התפתחה העיר והתפשטה בתחומי השטח אשר נקרא כיום "העיר העתיקה של ורשה" (Stare Miasto). במהלך השנים ידעה העיר מגפות רבות, פלישות, שריפות הרסניות והגבלות מנהליות שהעיבו על התפתחותה.
מהאירועים החשובים ביותר: המלחמה הצפונית הגדולה (1702, 1704, 1705), מלחמת הירושה הפולנית (1733-1738), מרד ורשה והקרב על ורשה (1794), מרד נובמבר (1830-1831), מרד ינואר (1863), מלחמת העולם הראשונה (1914-1918), המצור על ורשה (1939), מרד גטו ורשה (1943) ומרד ורשה (1944) אשר במהלכו נהרסה העיר כמעט לחלוטין. לצד האירועים המלחמתיים שימשה העיר כמרכז בחירת מלכי פולין, מקום מפגשו של הפרלמנט הפולני (הסיים), ומוקד הניצחון הפולני על הבולשביקים בוויסלה במהלך קרב ורשה (1920), אשר היה ידוע כ"נס על הוויסלה".
למרות אירועים אלו, התפתחה העיר לבירה רב־תרבותית של מדינה אירופית מודרנית ולמרכז תרבות ומסחר לכל מרכז ומזרח אירופה.
היסטוריה מוקדמת
האזור שידוע כיום כוורשה המודרנית יושב לראשונה לפני כ-1,400 שנים, כאשר כמה ממצאים ארכאולוגיים אף מתארכים את ההתיישבות באזור העיר לתקופת הברונזה (2300-600 לפנה"ס).
במרכז העיר העתיקה ניצב פסלה של בת הים - סמלה של העיר המתבסס על אגדה המסופרת בווריאציות שונות על נסיך שאיבד את דרכו ובת ים הנחתה אותו לבית משפחת דייג עני שהאכילו והלינו אותו למרות שלא ידעו שמדובר בנסיך. לדייג היו שני בנים תאומים: וארס וסאווה. לאות תודה החליט הנסיך לבנות במקום עיר ולקרוא את שמה על שם התאומים.
מקומות היישוב המבוצרים הראשונים בשטחי ורשה המודרנית היו בּרוּדְנוֹ, (שהוקמה במהלך המאה התשיעית או העשירית, ויַאזדוּב (Jazdów) שהוקמה במאה ה-12 או ה-13. לאחר שיַאזדוּב נבזזה ונשרפה על ידי הליטאים, התיישבות דומה הוקמה בשנת 1300 לערך, לצד כפר דייגים קטן הנקרא בשם "וֳארְשׁוֹבָה" (Warszowa) על ידי הנסיך בוֹלֵסְוָב ה-2 של מאזובשה. התיעוד ההיסטורי הראשון לקיומו של מבצר ורשה מתוארך לשנת 1313. בתחילת המאה ה-14 שימשה העיר כאחד ממקומות מושבם של דוכסי מאזובשה ונהפכה לבסוף לבירת מאזובשה בשנת 1413. במהלך המאה ה-14 נשענה כלכלתה של ורשה בעיקר על מסחר. בשנת 1529, בעקבות מצבם הכלכלי הקשה והבדלי המעמדות ערכו אנשי העיר הפיכה. אנשי העיר היו מדוכאים ביותר בשל מצבם הכלכלי הרעוע, שנבע מהבדלי מעמדות - בראש החברה עמדו אצילי העיר, ושאר העם היה במעמד חברתי-כלכלי נמוך מאוד. ורשה נקבעה כמקום מושבו של הפרלמנט הפולני, הסיים, כאשר בשנת 1569 קיבלה החלטה זו מעמד של קבע. בשנת 1573 הוקם איחוד ורשה (אשר נקרא על השם העיר), אשר ביסס חופש דת באיחוד הפולני ליטאי.
ממרד אזרחי וכיבושים לצמיחה כלכלית ותרבותית
ההבדלים ההולכים וגדלים בין המעמדות, גרמו בסופו של דבר למרד אזרחי בשנת 1525 כנגד עשירי העיר והרשויות. כתוצאה ממרד זה הוקם גוף עירוני חדש, אשר חלק את הכוח עם גופים שנוצרו על ידי האצילים: מועצת העיר ויועצי העיר. הסיפור של מרד זה שפרץ בשל הרצון לשוויון זכויות חברתי מתוארך מההפגנה הראשונה בשנת 1525.
בשל מיקומה המרכזי בין בירות האיחוד הפולני-ליטאי - קרקוב (פולין) ווילנה (ליטא), נהפכה ורשה לבירת האיחוד, ובאותו הזמן גם לבירת מלכי פולין, כאשר המלך זיגמונד ה-3 החליף את עיר הבירה מקרקוב לוורשה בשנת 1596. במהלך העברת סמכויות עיר הבירה מקרקוב לוורשה, מנתה ורשה כ-14,000 תושבים, כאשר בעיר העתיקה היו 169 בתים, בעיר החדשה היו 204 בתים, ובפרווריה של העיר היו כ-320 בתים. במרוצת השנים העיר התרחבה לעבר הפרוורים - הוקמו כמה רבעים עצמאיים, שהיו רכושם של האצילים ובני המעמד הגבוה, ויושבו בהם אנשי מלאכה וסוחרים.
שלוש פעמים בין השנים 1655–1658 הייתה העיר נתונה תחת מצור, ושלוש פעמים היא נכבשה ונבזזה על ידי השוודים, הברנדרבורגים והטראניסלבים. הארכיטקטורה של אמצע המאה ה-17 של העיר העתיקה והחדשה של ורשה שכללה בנייה בסגנון הרנסאנס המאוחר עם רצפות גותיות, אשר ניצלו מהשרפה בשנת 1607, שרדה למרות כל הפלישות עד לכיבוש הנאצים אשר הרסו כליל את העיר. בשנת 1700 פרצה המלחמה הצפונית הגדולה והעיר כותרה מספר פעמים. בשנת 1702 נכבשה ורשה על ידי הכוחות השוודים תחת הנהגתו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה. במהלך כיבוש זה סבלה העיר קשות מהשלטון השוודי ופעמים רבות במהלך המלחמה נאלצה לשלם מיסים כבדים לכובש.
ב-1 בספטמבר 1704 נכבשה ורשה שוב על ידי הצבא הסקסוני בהנהגתו של אוגוסט השני לאחר חמישה ימים של הפגזות ארטילריות כבדות. באותה השנה, לאחר בריחתו של אוגוסט השני, המליכו השוודים את סטניסלאב לשצ'ינסקי כמלך הפולני. דבר זה הכריח את אוגוסט השני להכניס את פולין למלחמה לצד רוסיה (הברית נחתמה בעיר נרבה שבאסטוניה בקיץ 1704). ב-21 באוקטובר 1705 הטיל הצבא הרוסי- סקסוני מצור על העיר. ב-1707, כתוצאה מהסכם שלום בין אוגוסט השני מסקסוניה והמלך קרל ה-12 משוודיה, נכנסו הכוחות הרוסים אל העיר, אך לאחר כחודשיים עזבו אותה.
המחצית השנייה של המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19 סימנו שלב חדש בהתפתחותה של העיר. ורשה נהפכה לעיר קפיטליסטית, כמו כן הצמיחה בפעילות הפוליטית, התפתחות רעיונות מתקדמים, שינויים כלכליים ופוליטיים- כל אלו השפיעו על מבנה העיר כאשר הארכיטקטורה משקפת את התקדמותה של העיר והתפתחותה. מפעלים התפתחו, מספר הפועלים גדל, מעמד הסוחרים עלה, ומספר התעשיינים ומומחי כספים צמח, וכתוצאה מכך הייתה הגירה גדולה של איכרים לעיר מהאזורים הכפריים (תהליך העיור).
ב-1792, ורשה כבר מנתה כ-115,000 תושבים, בהשוואה ל-24,000 בשנת 1754. יתר על כן, המעמד הגבוה התרחב, המעמד הבינוני התחזק וכבר היה יכול לבנות את בתיו, כך שיתאימו למעמדם החברתי החדש. אזורי מגורים חדשים התפתחו, אשר סיפקו את הצרכים והטעם של הבורגנים החדשים.
מאיחוד עם רוסיה לעצמאות
ורשה נשארה בירת האיחוד הפולני-ליטאי עד לשנת 1795, כאשר היא סופחה לממלכת פרוסיה ונהפכה לבירת דרום פרוסיה. העיר שוחררה על ידי צבאו של נפוליאון ב-1806, וורשה הייתה שנית לבירתה של דוכסות ורשה.
בעקבות קונגרס וינה בשנת 1815, הפכה ורשה לבירת פולין הקונגרסאית, מלוכה חוקתית בשליטתה של האימפריה הרוסית. האוטונומיה הפולנית תחת שליטה רוסית לא עברה תמיד על מי מנוחות. בעקבות הפרות חוזרות ונשנות של החוקה הפולנית על ידי הרוסים, פרץ מרד בנובמבר 1830. למרות זאת, המלחמה הפולנית- רוסית בשנת 1831 נגמרה בתבוסת המורדים הפולנים, והקטנת שטחה של האוטונומיה הפולנית. ב-27 בפברואר 1861, המון ורשאי שהפגין כנגד השליטה הרוסית בעיר נורה על ידי הכוחות הרוסים, כתוצאה מהירי נהרגו 5 בני אדם.
ורשה שגשגה במהלך המאה ה-19 תחת ראש העיר סוֹקרטס סטַארְנֶקיֵוִויץ' (Sokrates Starynkiewicz), שעמד בראש העיר בין השנים 1875–1892. סוקרטס היה גנרל רוסי, שמונה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי. בימי כהונתו התפתחה ורשה רבות, ונבנו בה מערכות מים וביוב שתוכננו ונבנו על ידי מהנדס אנגלי בשם ויליאם לינדלי (William Lindley), ובנו ויליאם הארלין לינדלי (William Heerlein Lindley). בעיר ניכרו ביטויים נוספים לתהליך המודרניזציה כדוגמת: החשמלית, תאורת רחוב, ומפעלי גז לתעשייה.
פולין שבה להיות עצמאית בתום מלחמת העולם הראשונה. ורשה נהפכה לבירתה של פולין העצמאית בשנת 1918 וכבר בשנת 1920 הייתה מעורבת בעוד מלחמה, המלחמה הפולנית-סובייטית, אשר הקרב העיקרי בה, קרב ורשה, נערך בפרווריה המזרחיים של העיר. הכוחות הפולנים הצליחו לבסוף לעצור את הצבא הסובייטי, ולמנוע הפיכה סובייטית במדינה.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939 החלה גרמניה בהפצצות כבדות ביותר של ערי פולין בכלל, וורשה בפרט. הפצצות אלו היוו את תחילתה של מלחמת העולם השנייה. במהלך הימים בהם התנהלה המערכה נספו בוורשה כ־8,000 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה היה מרכז פולין, כולל ורשה, תחת שלטון גנרלגוברנמן, אשר היה אזור שלטון גרמני.
כל מוסדות החינוך הגבוהים נסגרו מיידית, וכל האוכלוסייה היהודית, כ-300,000 בני אדם, אשר היוו 30% מכלל תושבי העיר, הועברו אל גטו ורשה. כאשר הגיע ההוראה "לחסל" את הגטו בשנת 1943 כחלק מתוכנית הפתרון הסופי של אדולף היטלר, מרדו לוחמים יהודים כנגד הנאצים, מרד שידוע כמרד גטו ורשה. למרות היות היהודים נחותים הן מספרית והן מבחינת כמות כלי הנשק, המרד ארך כמעט חודש. כאשר תמה הלחימה, כמעט כל המורדים נרצחו ומעטים בלבד הצליחו להימלט מהגטו.
האוכלוסייה הפולנית סבלה קשות בימי שלטון הכיבוש הנאצי. על אף כישלון מרד גטו ורשה גברו הקולות בעיר שקראו למרד גלוי ורחב היקף של כלל האוכלוסייה נגד השלטון הנאצי. ביולי 1944, התקדם הצבא האדום במהירות לעבר ורשה, לאחר ששחרר שטחים נרחבים מפולין. בידיעה שסטלין היה עוין לרעיון של פולין עצמאית, נתנה הממשלה הפולנית הגולה בלונדון הוראה למחתרת הפולנית לנסות להשתלט על ורשה מידי הגרמנים לפני כניסת הצבא האדום. ב-1 באוגוסט 1944, החל מרד ורשה. המאבק המזוין תוכנן להמשך כ-48 שעות, אבל בסופו של דבר נמשך 63 ימים.
לאחר 63 ימי לחימה הוכרעו הלוחמים, והנהגת המרד נכנעה לנאצים. בזמן דיכוי המרד נהרגו 150,000 אזרחים. 15,000 מן הלוחמים שנותרו נפלו בשבי (אך על פי הסכם הכניעה קיבלו מעמד של שבויי מלחמה, בעוד שקודם להסכם הם נורו במקום בו נמצאו), ושארית האוכלוסייה האזרחית של ורשה, כ-180,000 איש, גורשה.
היטלר, אשר התעלם לחלוטין מהתנאים המוסכמים של הכניעה, הורה להרוס את ורשה לחלוטין, ואת מוצגי המוזיאונים והספריות - לקחת לגרמניה או לשרוף. אנדרטאות ובנייני ממשל פוצצו על ידי כוח גרמני מיוחד שמונה לכך. כ-85% מהעיר נהרסו, כולל העיר העתיקה והטירה המלכותית. העיר ורשה הפכה לעיר חרבה ברוב שטחה.
במהלך המרידה היה הצבא האדום במרחק של 30 קילומטר מוורשה, אך לא טרח להשלים את המרחק ולסייע למורדים. הרוסים סירבו לאפשר למטוסים בריטים ואמריקאים גישה לשדות התעופה שלהם, וכך נמנע סיוע אווירי שהיה יכול לסייע למתמרדים.
ב-17 בינואר 1945, לאחר תחילת המתקפה של הצבא האדום על הנאצים, נכנסו כוחות סובייטים להריסות העיר ושחררו את פרווריה מהכיבוש הגרמני. העיר כולה שוחררה במהרה על ידי הצבא האדום, אשר התקדם במהרה אל עבר לודז', כאשר הכוחות הגרמנים נערכים מחדש בנקודות מערביות יותר.
לזכר כ-20 אלף חיילים סובייטים שנהרגו בקרבות סביב העיר הוקמה אנדרטה בשנת 1950.
זמנים מודרניים
הניצולים חזרו לעיר כמעט מיידית לאחר שחרורה והחלו לבנות אותה מחדש. חלקים נרחבים של העיר העתיקה שוחזרו באופן מדויק. בחלקים אחרים החלה תנופת בנייה של שדרות ושיכונים חדשים.
את שליטת הסובייטים על העיר ניתן היה לראות בבנייתו של ארמון התרבות והמדע בשנת 1955 (שבמקור היה על שמו של יוסיף סטלין). כיום משמש הבניין כבית תרבות ובו מספר תיאטראות, אולמות קולנוע ואולמות כנסים.