cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע על כנפי נשרים
שלב ראשון
קטנה בשם אלסקה נשכרה על ידי נציגי הג'וינט על מנת להטיס את העולים. המטוס הראשון יצא לכיוון מדינת ישראל ביום 15 בדצמבר 1948, כלומר עוד בטרם נסתיימו הקרבות בחזית הדרום. עד מרץ 1949 עלו לישראל 5,550 עולים ב-56 טיסות. המכשולים הלוגיסטיים שעמדו בפני מבצע ההטסה היו רבים, החל מתחזוקת המטוסים באקלים המדברי והקושי להבטיח אספקת דלק מטוסים שהיה מצרך נדיר בעת מלחמה, ועד להתחמקות מירי נ"מ בעת שמסלול הטיסה עבר בסמוך לשטחי מדינות אויב. המטוסים המריאו מהעיר אסמרה, העמיסו את הנוסעים בעיר עדן ובסופה של טיסה שארכה שמונה שעות בנתיב מתפתל נחתו העולים בשדה התעופה לוד. בשלב זה לא היה ברור מה ילד יום ומחלוקות שונות סימנו כי ייתכן והמבצע הגיע לקיצו. עם סיום השלב הראשון של המבצע פורק מחנה "גאולה".
חילוקי דעות בארץ ישראל
באותו זמן פרץ ויכוח בישראל בנוגע לעיתוי העלאת יהודי תימן. חילוקי הדעות לא נגעו לפליטים המצטופפים במחנה "גאולה", בשיח' עות'מאן ובעיר עדן ומצבם הולך ומדרדר, אך בנוגע לשאר קהילת יהדות תימן נתגלעו חילוקי דעות בהנהגה הציונית – בסוכנות היהודית ובממשלת ישראל.
המתנגדים לעליה מיידית של עולי תימן הצביעו על מצבם הרפואי הקשה של עולי תימן והעלו חשש כי מדינת ישראל ויכולת הקליטה המוגבלת שלה לא תוכל להתמודד עם מה שנתפס כנטל. מדינת ישראל יצאה זה מקרוב ממצב של מלחמה, והתמודדה באמצעות משטר מדיניות הקיצוב (צנע) עם בעיות כלכליות קשות. הטענה העיקרית הייתה כי בשלב זה עדיף להעלות את יהודי אירופה בלבד ולדחות את העלאת יהודי תימן למועד מאוחר ונוח יותר. גזבר הסוכנות היהודית, יצחק גרינבוים, מהמתנגדים להעלאת יהודי תימן אמר בישיבת ההנהלה הציונית ב-18 ביוני 1949:. משלחות שבדקו את מצב הקהילה חזרו עם דיווחים קשים. אחד מהם, דו"ח שנכתב על ידי משלחת רפואית בראשות ד"ר יוסף מאיר הוגש בספטמבר 1949 תיאר בצבעים קודרים את מצבם הקריטי של בני הקהילה. ראש הממשלה דוד בן-גוריון. כתב ביומנו:
ובהמשך בנאום שנשא בכנסת אמר דוד בן-גוריון:.
שינויים פוליטיים בתימן
בפברואר 1948 נרצח שליט תימן, האימאם יחיא, על ידי מתנקשים ממשפחות האצולה של תימן במהלך ניסיון מהפכה שטלטל את תימן. במסגרת המאבק בין בנו של האימאם המת לקושרים הותקפו היהודים, שהיו עד אז בני חסותו של האימאם. גם משהתגבר האימאם החדש על הקושרים-המורדים, הוציאם להורג ותפס את רסן השלטון סבלו היהודים מפרעות ומהתנכלויות קשות. השילוב של תקופה קשה מלווה ברעב בתימן וחדשות על הקמת מדינת ישראל היה זרז מספק למוסלמים לפרוק את תסכולם על שכניהם היהודים.
חילוקי דעות בתימן
במקביל למכשולים הפוליטיים בישראל נתקל המבצע במכשולים בתימן. שני "שחקנים" נוספים, בריטניה ותימן, הערימו קשיים כל אחת מסיבות ייחודיות לה.
בריטניה סירבה לאשר לעולים בגיל גיוס, מתימן ומכל מקום אחר, להיכנס לארץ ישראל. הבריטים, ששלטו בארץ ישראל תחת מנדט, חששו כי יואשמו על ידי מדינות ערב בנקיטת מדיניות הפועלת לטובת היהודים במאבק על עתיד שטחי המנדט בארץ ישראל. פעילות דיפלומטית נמרצת של מדינאים יהודיים, השלמה עם המציאות שנוצרה במחנה "חאשד" אליו המשיכו להגיע בזרם הולך וגובר פליטים והמצב הקשה ששרר במחנה הביאו את בריטניה להסכים כי הפתרון היחיד לבעיה הנמצאת על פתח מושבת הכתר הוא מתן אישורים לפליטים להיכנס לישראל.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים, בחודש ינואר 1949, ניתן האישור המיוחל ליהודים לעלות לישראל. בחודש אפריל 1949 הודיע האימאם אחמד בן יחיא כי הוא הופך את המדיניות שהייתה נהוגה על ידי אביו וכי מעתה כל יהודי אשר ברצונו לצאת את תימן לצמיתות רשאי לעשות זאת, בתנאי שימכור תחילה את רכושו.
התכנסות במחנה "חאשד"
הידיעה על הקמת מדינת ישראל יצרה גלי התרגשות והתעוררות בקהילה היהודית בתימן. "איגרות גאולה" של שליחים של הסוכנות היהודית קראו ליהודים לקום ולעזוב את מקומות מגוריהם ולעלות לארץ הקודש. בני הקהילה ארזו את מעט הרכוש שהצליחו לאסוף ויצאו למסע שמטרתו הסופית היא ארץ ישראל. רוב העולים עשה את דרכו ברגל בדרכים קשות ורצופות סכנות. הם נאלצו להתמודד עם שודדים וראשי שבטים מקומיים שארבו על אם הדרך והתקיפו את העולים במטרה לגזול את רכושם ולעיתים אף נטלו את חייהם. העולים שסבלו מרעב, מהשמש היוקדת, המחלות והמגפות, תינוקות, ילדים זקנים וחולים מתו עוד בטרם הצליחו להגיע למחוז חפצם. השאר הצליחו, לאחר שבועות של תלאות וטלטולים בדרך, להגיע באפיסת כוחות למחנה המעבר באזור העיר עדן.
בחודש יוני 1949 הגיעו ראשוני העולים למחנה בזרם אנושי שהלך וגבר עד שבחודש ספטמבר היו במחנה יותר מ-13,000 עולים. על הטיפול הרפואי הופקד רופא אחד בלבד שהסתייע בשתי אחיות. המצב במחנה היה קשה ביותר והתמותה בקרב העולים התשושים הייתה גבוהה. אחת האחיות העידה על מצבם הבריאותי של העולים:
ישראל ישעיהו שנשלח למחנה דיווח על. ארגון הג'וינט פיטר 2 אחראים למחדל מחנה חאשד אך שמר על המידע חסוי.
ד"ר אברהם שטרנברג, חבר המשלחת הרפואית שהגיעה למחנה, כתב בספרו בהיקלט עם:
המצב במחנה הלך והתדרדר, מחסור במזון ובמים זורמים, מחסור בתרופות ותנאי סניטציה קשים מחד וכוח אדם מצומצם מאידך העמיד את המחנה בפני קריסה. על פי התוכנית של הסוכנות היו העולים צריכים לקבל טיפול רפואי במחנה בטרם העלייה לישראל אולם לא ניתן היה לדבוק בתוכנית זו ולא נותר אלא לנסות ולהעלות את העולים לארץ ישראל מהר ככל שניתן.
העלייה לישראל
לאחר הפסקה בטיסות שסימנה את תום השלב הראשון למבצע חודשו הטיסות ביוני 1949 בתדירות משתנה בגלל סיבות שונות אך לעיתים בקצב של מספר טיסות ליום הצטופפו יותר מ-150 עולים במטוס ובשקט וסדר מופתי חיכו להגעת המטוס לישראל. במהלך הטיסות נולדו 12 תינוקות.
גולדה מאיר מתארת בזיכרונותיה את העלאת יהודי תימן:
בשלב השני של מבצע על כנפי נשרים, על פי נתוני ארגון הג'וינט, עלו מתימן 42,592 יהודים (כ 1500 מהם תושבי העירעדן עצמה) וכן מעל 500 יהודים מאריתראה וג'יבוטי. בנובמבר 1949 הוסר איסור הפרסום שהוטל על מבצע זה בעיתונות הישראלית, כאשר העיתונים היהודיים בארצות הברית פרסמו מבצע זה מוקדם יותר.
סוף מבצע על כנפי נשרים
נוסף על הטסת העולים בשני השלבים העיקריים של המבצע, היו עוד 28 טיסות עם עולים תושבי העיר עדן עצמה. בשלב זה הגיעו עוד 1,793 עולים מתימן (כ 449 מהם תושבי העיר עדן עצמה) ב-80 טיסות נוספות שנערכו בין אוקטובר 1950 לאפריל 1956.
לאחר שני המבצעים נותרו בתימן כ-300 יהודים המהווים את השריד של קהילת תימן המפוארת.
נחיתה בישראל
עליית יהודי תימן במסגרת מבצע על כנפי נשרים החלה בסבל וכאב ודרכם של העולים עם הנחיתה בישראל נתקלה במידה לא מבוטלת של מחלוקת, קשיים וכאב. תוצאות קשיים אלו מהדהדים עד היום.
מחנות העולים ומעברות
עולי "על כנפי נשרים" שוכנו בישראל בשלושה מחנות מרכזיים, ששימשו קודם לכן מחנות של הצבא הבריטי- ראש העין, בית ליד (פרדסיה), ועין שמר. חלק מן העולים שהה זמן קצר במחנה המעבר בעתלית. אורח החיים במחנות העולים היה דומה לזה של חיילים במחנה צבאי. בד בבד עם הקמת המחנות היה צריך גם לגייס ולהכשיר צוות מנהלי שיטפל באלפי העולים. מחנות אלה נסגרו לאחר כשנה וחצי, בשלהי שנת 1950, ושוכניהם הועברו למעברות, שבהן חיו ההורים והילדים יחד. עולים שוכנו גם במחנות העולים שער העלייה (בחיפה) ובבאר יעקב.
מחלוקת בנושא חינוך
עם הגיעם של העולים מתימן לישראל התנהל מאבק קשה על הטיפול בהם ועל האחריות לקליטתם. ליריבות בין התאחדות התימנים בישראל לסוכנות היהודית נוספו גורמים פוליטיים נוספים וביניהם הפועל המזרחי ואגודת ישראל רצו אף הם להיות מעורבים בתהליך הקליטה.
פרשה אחת שהתפתחה לעימות פוליטי קשה הייתה משבר החינוך. טענות הועלו כי עולי תימן נאלצים באמצעי כפייה לזנוח את דרכם המסורתית. נושא זה שימש זירה להתנגחות פוליטית. ועדת חקירה, בראשותו של שופט בית המשפט העליון בדימוס גד פרומקין ובהשתתפות יצחק בן-צבי שנודעה בשם ועדת פרומקין, הגישה את ממצאיה לממשלה ב-9 במאי 1950.
הוועדה קבעה כי אכן מוצדקות טענות העולים והמפלגות הדתיות בנוגע לחינוך הניתן לעולים בכלל ולעולים מתימן בפרט.
רכוש
לאחר שהעולים נאלצו להיפטר במהירות מרכוש שלא ניידי במחירים מגוחכים, הצליחו חלק מהעולים להגיע למחנה חאשד עם חפצי ערך ותכשיטים, ספרי תורה וכתבי קודש. חפצים אלו נאספו ברובם לפני העלייה למטוס ולעיתים, עוד במחנה, נלקחו מהם ספרי תורה וכתבי יד עתיקים. לפי טענות של עולים רבים, חפצים אלו לא הושבו לבעליהם.
מטענים רבים אוחסנו בתיבות עץ במחסנים בעדן ונשלחו לישראל בדרך הים. המטענים הגיעו למחסנים של הסוכנות היהודית, שם פתחו אותם זרים ונטלו לעצמם חלק מן התכולה.
בתי חולים זמניים
רבים מהמבוגרים והילדים סבלו ממחלות שונות ותת-תזונה. קשה במיוחד היה מצבם של תינוקות וילדים קטנים. הילדים חלו במלריה, טיפוס הבטן וכן מקרים קשים של שחפת בילדים במצב של תת-תזונה. כמו כן היו מקרים מעטים של פוליו (מחלה שהתפשטה מאוחר יותר בכלל ישראל). גם המבוגרים חלו במחלות שונות אבל לרוב מצבם היה קל יותר. בניסיונות להתמודד עם מצב זה הוקמו בצורה מהירה בתי חולים זמניים בסמוך לחלק מהמחנות. בתי חולים זמניים אלה היו עם מכשור מוגבל ביותר, ועם כושר הקליטה מוגבל. במקרה של מחסור במקום או במקרים קשים הועברו התינוקות, כמו חולים אחרים, לבתי חולים אחרים. במחנה בית ליד ובמחנה עין שמר הוקמו בתי חולים שתופעלו על ידי "השירות הרפואי לעולה" של הסוכנות (שר"ל), וילדים פונו בדרך כלל לבתי החולים הממשלתי בחיפה (כיום בית החולים רמב"ם) ובית החולים העמק בעפולה. במחנה בראש העין הופעל בית חולים מקומי כשלוחה של בית החולים הדסה בתל אביב, ובמקרים חמורים או חוסר במקום הועברו תינוקות בדרך כלל לבתי החולים הממשלתיים תל השומר וסרפנד (בימינו בית החולים אסף הרופא), וכן לבית החולים דג'ני ביפו. חולים במחלות מידבקות, לרבות שיתוק ילדים ושחפת, הועברו לבתי חולים ממשלתיים בפרדס כץ ובדיר עמר (בית חולים איתנים).
ד"ר ג'ורג מנדל, מי שהיה אז רופא צעיר מדרום אפריקה, מספר על התנאים בבית החולים הזמני במחנה ראש העין שתופעל מטעם "הדסה". הוא עצמו הגיע למחנה שבוע בלבד לאחר שעלה לישראל, בערב ראש השנה 1949, וזאת לאחר שהתבקש להגיע לישראל בבהילות, ללא ידיעת השפה העברית. בית החולים היה בתחילה צריף עם חלונות ללא שמשות, ללא חומר סטרילי, ללא מים זורמים ושירותים מחוץ למבנה. במבנה זה היו 14 מיטות ועם תינוקות במצב רע מאוד כולל התייבשות ותת תזונה. הילדים נזקקו לעירוי נוזלים אבל הציוד היה פרימיטיבי. עם הזמן גדל בית החולים ל-100 מיטות וסודרו החלונות, המים והביוב במקום. חורף 1950 היה קשה מאוד ובית החולים הוצף בעכברים שחיפשו מזון. בכל לילה הגיעו בין 10 ל-20 ילדים ותינוקות במצב של תת-תזונה קיצוני.
הגישה למחנות הייתה קשה - לדוגמה, למחנה בראש העין לא ניתן היה להגיע באוטובוס, ובאותה תקופה למעטים בלבד היו מכוניות. לאחר מכן ניתן היה להגיע ב-3 אוטובוסים מתל אביב. בשל המרחק הרב והתנאים הקשים במחנה לא היו אנשים רבים ששמחו לעבוד בו ברפואה. הצוות נאלץ לישון במקום על מיטות סוכנות. בית החולים בראש העין הכיל במקרה הטוב 4 רופאים וכ-6 אחיות שטיפלו הן בחולים בבית החולים והן בילדים בבתי הילדים. רוב הצוות הורכב מעולים חדשים, אך היו גם שתי אחיות מתימן. הקשר עם העולים מתימן היה בעייתי בגלל מחסור בשפה משותפת משני הצדדים.
בתקופת הקיץ היו במחנה מקרים של שלשול ומקרים של דיזנטריה חיידקית, עקב תנאי התברואה הירודים. הורים היו לוקחים בלי רשות את הילדים מבית החולים ומנסים לטפל בהם בעצמם על ידי כוויות. תחלואה נוספת הייתה במחלת העיניים גרענת וכן גזזת שטופלו ללא אשפוז. הטיפול המקובל באותו זמן בגזזת היה הקרנת רנטגן לשם הנשרת השערות מהשורש ואז מריחת יוד. דבר שנחשב כיום מסוכן והוחלף על ידי תרופות חדישות יותר שלא היו קיימות באותה תקופה., פרשה זו פורסמה לאחר מספר שנים והפכה במהרה לסערה ציבורית שכונתה "פרשת הגזזת".
מנדל מעיד גם על ניסוי שנעשה במחנה על ידי פרופ' ידוע בשם דנשה מארצות הברית, אשר סבר כי לתימנים דם בדומה לשחורים ומכאן שייתכן ולהם מחלת דם מסוג אנמיה חרמשית. הוא שלח סטאז'רים לראש העין והם היו בודקים את טיפות הדם שהצוות הרפואי לקח לבדיקות מלריה. הבדיקות בוצעו רק אצל מי שבא להבדק ולא רק בקרב ילדים.
בתי תינוקות
בשל מצבם הבריאותי של התינוקות ותנאי המגורים במחנות הוחלט שתינוקות שהגיעו למחנה או שנולדו בישראל, לא יועברו לאוהלים. אמהות ילדו בבתי חולים מחוץ למחנה וביום השלישי לאחר הלידה הועברו לבתי תינוקות, שהיו במקור צריפים צבאיים. עד חמישים תינוקות שוכנו בחדר אחד. הדבר יצר בעיה קשה, שכן עקב הצפיפות וקשיי הגיינה, אם תינוק אחד חלה המחלה התפשטה. דוגמה אחת לכך הייתה התפשטות מהירה של דלקת ריאות. עם זאת העברת התינוקות לאוהלים הייתה כנראה אפשרות גרועה עוד יותר. האמהות נקראו להניק ולטפל בתינוקות בצד הצוות הרפואי.
העברת הילדים לאשפוז
לפעמים היה צורך להעביר תינוק מבית התינוקות לבתי החולים הזמני או לבתי חולים אחרים (כתלות בסוג המחלה). לדוגמה בראש העין ילדים עם מחלות מידבקות כמו אסכרה ודפטריה הועברו לבית חולים בפרדס כץ בשל חוסר יכולת לטפל בהן בבית החולים הזמני עקב צורך בבידוד רפואי, טיפול סיעודי מיוחד ופעולות מיוחדות. מקרים שדרשו ניתוח הועברו לבילינסון. לטענת מנדל "המצב היה די דחוף ולא תמיד הצלחנו למצוא את ההורים בתוך המחנה. השיטה למצוא הורים לא הייתה משוכללת. היה איזה רמקול במשרד של הסוכנות והיו צועקים את השם של אב. לדוגמה: יחיא יחיא, או אברהם יחיא! הייה ממש בלאגן שלם. והיו שמות דומים." העברה לאשפוז בבתי החולים הממשלתיים נעשתה על פי החלטת הסגל בבית התינוקות או בית החולים המקומי במחנה מבלי לשתף את ההורים, ואשפוז התינוק התברר להורים בדרך כלל רק בדיעבד כשלא נמצא התינוק בבית התינוקות.
לדברי מנדל לעיתים קרובות הילדים היו במצב קשה והצוות הרפואי היה מחויב להעביר אותם בתוך שעה לבית חולים, לא ניתן היה לחכות להורים, בשל החשש להדבקת ילדים נוספים ובגלל קושי לתת טיפול במחלות אלה.
בין הסגל של בתי התינוקות (שרובו היה מקרב יוצאי אירופה) לבין המשפחות היו קשיי תקשורת שהותירו משקעים מרים והולידו אי הבנות. היו מקרים של היעדרות ההורים בגלל הנסיבות הקשות של אותה תקופה, והדבר עשוי היה ליצור תחושה אצל המטפלות שהמשפחה נטשה את התינוק ושיש למצוא לו סידור חלופי.
ההורים התקשו לשמור על קשר רציף עם הילדים שהיו בבתי חולים, במיוחד בתי חולים מחוץ למחנה. בחלק מהמקרים האבות עבדו מחוץ למחנות בעבודות קשות ונסיעה לבתי חולים מרוחקים התאפשרה רק בתחבורה ציבורית, שהייתה מחוץ להישג ידם של חלק מהעולים. חלק מההורים היו חולים בעצמם או טיפלו בילד חולה נוסף.
לפי מנדל היו מקרים רבים של מוות ילדים. במקרה כזה הגופה הועברה להנהלת המחנה וזו העבירה אותה לחברה קדישא לקבורה. גם בקשות מצד הרופאים לראות בני משפחה הועברו דרך משרד המחנה. לטענת מנדל הרישומים של כל התיקים הרפואיים הועברו בסופו של דבר להדסה. הם נשארו שם במשך שבע שנים ואז פקיד כלשהו החליט להשמיד אותם.
פרשת ילדי תימן
בגין סיבות הקשורות להתנהלות במחנות העולים בהם שוכנו עולי תימן, הועלתה עוד במחנות הטענה כי ילדים מקרב העולים נעלמים מבתי הילדים ונחטפים על ידי אלמונים. באמצע שנות השישים של המאה העשרים קיבלו חלק מהמשפחות צווי גיוס לצה"ל עבור הילד שנעלם. בסערה הציבורית שפרצה הוקמה בשנת 1967 ועדת חקירה לבדיקת הפרשה, הראשונה מתוך שלוש, בשנת 1988 הוקמה ועדת בדיקה שנייה ובשנת 1994 החליטה ממשלת ישראל להקים ועדת חקירה שלישית.
בעיקרון דחו ועדות החקירה את הטענות כי ילדים מקרב עולי תימן (או עולים אחרים שהעלו טענות דומות) נחטפו על ידי אנשים מקרב עובדי המחנות בפרט ואנשים אחרים בכלל. על פי ממצאי הוועדות רוב הילדים עליהם דווח כי נעלמו נפטרו ממחלות שונות.
אלזה לנצ'סטר
אלזה סאליבן לנצ'סטר (באנגלית:  Elsa Sullivan Lanchester; 28 באוקטובר 1902- 26 בדצמבר 1986) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה אנגלייה זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פעמיים לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1949 על תפקידה בסרט " בוא לאורווה" ולשנת 1957 על הופעתה בסרט "עד התביעה".
ביוגרפיה
לנצ'סטר נולדה בשכונת לואישהאם שברובע לואישהאם, דרום מזרח לונדון. בתם של אדית' לנצ'סטר וג'יימס סאליבן, למדה ריקוד בפריז אצל הרקדנית איזדורה דאנקן. לאחר שחזרה לאנגליה היא לימדה בגיל צעיר מאוד ריקוד והופיעה כשחקנית חובבת במועדוני לילה. באותם מועדונים לנצ'סטר למעשה התגלתה בין היתר על ידי המחזאי ארנולד בנט.
קריירת משחק
לנצ'סטר החלה את דרכה כשחקנית בסרטים אלמים בשנות ה-20. לנצ'סטר פרצה לתודעה בשנות ה-30 לאחר ששיחקה לצד בעלה, כוכב הקולנוע האנגלי צ'ארלס לוטון. לשניים הייתה שותפות מקצועית הדוקה ומוצלחת. הם הופיעו יחד בבריטניה בדרמות ההיסטוריות של אלכסנדר קורדה, "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" - לנצ'סטר הופיעה בתפקיד אן מקליווס, אשתו הרביעית של המלך הנרי השמיני (לוטון) - ו"רמברנדט" על חייו של הצייר ההולנדי רמברנדט הרמנזון ואן ריין. לאחר ההצלחה לה זכו, נסעו לנצ'סטר ולוטון לארצות הברית על מנת להצליח כשחקנים בהוליווד.
בשנות ה-40 שיחקה לנצ'סטר בדרמה "נשים בגמלאות" בתור אמילי אחותה של אלן קריד (אידה לופינו), בעיבוד הקולנועי לספר "לאסי שובי הביתה" בתפקיד אמו של הילד ג'ו קרקלו (רודי מקדואל) בסרט האפל "בסחור המעלות (1946) ובמותחן הפשע של ג'ון פרוו "השעון הגדול". לנצ'סטר הופיעה בשנת 1949 בדרמה של הנרי קוסטר "Come to the Stable" בתור הציירת אמליה פוטס, תפקיד עליו הייתה מועמדת לנצ'סטר לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, כן הופיע באותה שנה בסרטו "המפקח הכללי" לצידו של דני קיי.
לנצ'סטר זכתה בשנת 1957 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בתפקיד גברת פלימסול, האחות הפרטית של סר ווילפרד רוברטס, בדרמה של בילי ויילדר "עד התביעה". לנצ'סטר הועמדה גם לפרס האוסקר בפעם השנייה והפסידה לאלמונית היפנית מיושי אומקי. ב-1958 השתתפה בקומדיה "כישופי אהבה" (Bell, Book, Candle) בתפקיד קוויני, דודתה של ג'יליאן הולרוייד (קים נובאק).
בשנות ה-60 שיחקה לנצ'סטר תחת הבמאי ריי סטיבנסון בפנטזיה המוזיקלית הקלאסית "מרי פופינס" בתפקיד קטי ננה האומנת של משפחת בנקס, במותחן הקומי "הבלש בעל רגלי הקטיפה" בתפקיד גברת מק'דוגאל ובפנטזיה "תעתועי שחור הזקן" בתור אמלי סטווקרופט. בשנת 1969 הופיעה בדרמה הקומית "אני, נטלי" בתפקיד בעלת הדירה מיס דניסון.
את תפקידיה האחרונים על מסך הקולנוע עשתה לנצ'סטר בשנות ה-70 בקומדיית המסתורין "חמישה בלשים לקינוח" בתור ג'סיקה מרבלס ובסרט האימה "ווילארד " בתור הנרייטה אמו של ווילארד סטילס (ברוס דוויסון).
חיים אישיים
לנצ'סטר התחתנה עם השחקן האנגלי המצליח צ'ארלס לוטון בשנת 1929, לנצ'סטר שיתפה פעולה עם לוטון ב-12 סרטים והיא נשארה נשואה לו במשך למעלה מ-30 שנה עד למותו בסוף 1962. לזוג לא נולדו ילדים. לאחר מותו של לוטון טענה לנצ'סטר שלוטון היה הומו ונישואיהם היה למעשה סיפור כיסוי. בנוסף חשפה שמהלך חייה עברה שתי הפלות.
לנצ'סטר סבלה בשנותיה האחרונות מסיבוכים רפואיים שכללו שני מקרי שבץ, היא נפטרה בשכונת וודלנד הילס שבלוס אנג'לס ב-26 בדצמבר 1986 כשהיא בת 84. גופתה נשרפה ואפרה פוזר באוקיינוס השקט.
קובנה (כדורגל)
מועדון כדורגל ובייסבול קובנה (בליטאית: Kauno futbolo ir beisbolo klubas, או בקיצור FBK קובנה) היה מועדון כדורגל ליטאי שמקורו היה בעיר קובנה שבליטא. הקבוצה הייתה אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל הליטאי בשנים 2000–2008, כאשר זכתה בתקופה זו בשבע אליפויות ליגת העל הליטאית, מתוכם חמש ברצף, ובארבעה גביעי ליטא. כמו כן זכה המועדון בשלושה גביעי סופרקאפ ליטאיים. לפני כן בתקופת ליטא הסובייטית זכתה הקבוצה בשתי אליפויות הליגה האזורית ובגביע אחד. ב-2008 זכתה הקבוצה גם בליגה הבלטית בכדורגל. צבעי הקבוצה היו ירוק וצהוב והיא אירחה את משחקיה באצטדיון דריוס וג'ירנאס שבקובנה, שהכיל 9,180 מושבים.
בסיום עונת 2011/2012 התפרקה הקבוצה.
באנגה קובנה
במקור הקבוצה נוסדה בשנת 1960 בשם "בנגה קובנה" (Banga Kaunas) ושיחקה את שלוש השנים הראשונות שלה בליגת המשנה הסובייטית. לאחר מכן החליט המועדון לשחק באליפות ה-SSR הליטאית (התחרות האזורית של ליטא תחת המשטר הסובייטי) ושם הם עשו זאת עד 1990. באותה תקופה הם זכו בשני אליפויות אזוריות של ליטא. אחד ב-1986 ועוד אחד ב-1989. כשליטא חזרה לעצמאות ב-1991 נוצרה ליגת העל הליטאית, שם היא שיחקה בתור באנגה קובנה עד 1993 לפני שהמועדון שינה את שמו.
FBK קובנה
המועדון שינה את שמו ב-1993 ל"מועדון הבייסבול והכדורגל של קובנה" - FBK קובנה. בשנותיו הראשונות המועדון לא זכה להצלחה, מ-1999 עד 2008 זכתה קובנה בשמונה אליפויות, ארבעה גביעי ליטא, שלושה גביעי סופרקאפ ותואר ליגה בלטית אחת, אך בסתיו 2008 הסתיימה השליטה של קובנה כאשר אקרנאס זכתה באליפות על חשבונה.
קובנה שיחקה בין היתר מול סלטיק, ריינג'רס וליברפול בשלבי מוקדמות הליגה האירופית וליגת האלופות לאורך שנות שליטתה בכדורגל הליטאי. ב-5 באוגוסט 2008, FBK קובנה ניצחה את ריינג'רס, 2–1, כדי לעלות לראשונה לסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות של אופ"א. המשחק הסתיים בנסיבות דרמטיות כאשר קובנה נאלצה להגיע מפיגור ולבסוף עלתה ליתרון רק ארבע דקות לסיום, כאשר המבקיע היה לינאס פיליבאיטיס.
Everyway That I Can
Everyway That I Can (בעברית: בכל דרך שאני יכולה) הוא השיר המנצח באירוויזיון 2003. השיר בוצע על ידי הזמרת הטורקית סרטאב ארנר, שייצגה את טורקיה באירוויזיון. השיר נכתב והולחן על ידי דמיר דמירקאן. זהו השיר הטורקי הראשון והיחיד אי פעם שהצליח לנצח בתחרות האירוויזיון.
השיר התמודד בשיר היובל באירוויזיון והגיע למקום ה-9 בשלב חצי הגמר.
הקליפ
קליפ השיר הצטלם בטירה בסגנון עות'מאני. הקליפ "חקר" את הטירה ואת מאפייניה, נראו בו גני הוורדים הענקיים האופייניים לטירות מהתקופה העות'מאנית, החמאם, והאולמות הענקיים. בקליפ מופיעים הרבה מאוד ורדים, והם מנסים להצביע על הפאר שבחיים בטירה. ארנר לבושה בלבוש עות'מאני מסורתי לאורך כל השיר. הצבע השולט בקליפ הוא אדום.
קובנה (כדורגל)
FBK קובנה
FBK קובנה לא קיבלה רישיון לליגה הבכירה לשנת 2012 בגלל בעיות כלכליות (הייתה אמורה לשחק בה אחרי שעלתה). עם זאת, בשל בעיות כלכליות שהולכות וגוברות במועדון, החליט יושב הראש בסופו של דבר למשוך את המועדון מכל התחרויות ובהמשך הכריז על פשיטת רגל. זמן קצר לאחר מכן החליטו האוהדים על הקמת מועדון חדש.
Everyway That I Can
גרסאות כיסוי
בשנת 2010 ביצעה הזמרת האלבנית אלהיידה דני את השיר במופע למען הסניף האלבני של ארגון וראייטי. דני הייתה הנציגה האלבנית באירוויזיון 2015 עם השיר "I'm Alive".
קובנה (כדורגל)
FBK קובנה
קובנה הייתה במשך שנים רבות (1993–2012) בחסות "אוקיו באנקאס", הבנק בו היה ולדימיר רומנוב בעל המניות העיקרי. באוקטובר 2005 הפך רומנוב לבעל מניות הרוב של קבוצת הפרמיירליג הסקוטית, הארט אוף מידלות'יאן. לאחר מכן השתמש רומנוב בקובנה כמועדון הזנה עבור הארטס על ידי החתמת שחקנים לכאורה לקובנה, ולאחר מכן השאיל אותם מיד לקבוצה הסקוטית. הניהול של רומנוב והעסקאות המפוקפקות שלו, גרמו לקריסה למעשה של המועדונים בהם היה מעורב, כאשר מעבר לקובנה פשטה רגל גם פרטיזן מינסק הבלארוסית והארטס הייתה תחת חקירה. בהמשך ברח רומנוב לרוסיה שם קיבל מקלט ב-2014 והפך למבוקש על ידי התובעים הליטאים באשמת הונאה ומעילה בסכום של כ-308 מיליון ליש"ט. בעקבות כך לא הצליח הקבוצה להתאושש ונסגרה.
דגל קוריאה הדרומית
דגל קוריאה הדרומית (בקוריאנית: 태극기) הוא דגלה הלאומי של קוריאה הדרומית. עיצובו לבן ועליו סמל יין-יאנג בצבעי אדום (למעלה) וכחול; בפינות הדגל ישנן טריגרמות שונות בצבע שחור מתוך האי צ'ינג ("ספר השינויים"). בקוריאנית נקרא הדגל "טגק". הדגל עוצב בשנת 1882 בזמן שלטון המלך גוג'ונג על ידי בק יאונג-היו, שגריר קוריאה ביפן. גוג'ונג הכריז על ה"טאגאוקגי" כדגל הרשמי ב-6 במרץ 1883.
ארבע הטריגרמות הן:
בפילוסופיה הסינית, שמונה הטריגרמות קשורות לחמשת היסודות: אש, מים, אדמה, עץ, ומתכת.
מיכל קראוס
מיכל קראוס (נולדה ב-1956) היא מנהלת ישראלית ששימשה כמנכ"לית מועצת החלב. היא הייתה האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה וכמנכ"לית של מועצת ייצור.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בקבוצת שילר לגורי ושרה מיר ונכדתם של שלמה ומרים מיר שהיו מבין ראשוני הקיבוץ. דור שלישי בקיבוץ.
בעלת תואר B.Sc בכלכלה מהאוניברסיטה העברית, פקולטה לחקלאות (רחובות) ולימודי תואר שני בכלכלה, גם כן מהאוניברסיטה העברית.
נשואה ואם לשלושה.
קריירה עסקית
תפקידה הראשון של קראוס היה ככלכלנית בקבוצת שילר בין השנים 1985-1991. לאחר מכן שימשה כסמנכ"ל כספים ומנהלת של תאגידי קרן התק"מ. בין השנים 1999-2008 שימשה כמנהלת כספים ומנהלת היחידה לשותפויות וגיוסי הון באיגוד התעשייה הקיבוצית. החל משנת 2000 ועד שנת 2014 שימשה קראוס כיו"ר של מספר קיבוצים, ביניהם גבולות, גלאון, שריד, מעלה החמישה, גליל ים ועין חרוד מאוחד. החל משנת 2014 מכהנת קראוס כמנכ"לית מועצת החלב. המועצה היא חברה לתועלת הציבור והיא מהווה על פי חוק את הגוף הרשמי שבמסגרתו מתקבלות ההסכמות החיוניות לתפקודו התקין של ענף החלב בישראל. כמנכ"לית המועצה אחראית קראוס על תכנון ותיאום הניהול של משק החלב בישראל לצד הסברה ענפה על חשיבות צריכת מוצרי החלב ופיתוח הקשרים הבינלאומיים בענף חקלאי מוביל זה.
דירקטורית בחברות הבאות: אורן צובה – מפעל פרטי לייצור זכוכיות ממוגנות בבעלות קיבוץ צובה.
דירקטוריונים בעבר:
אוניברסיטת מקמסטר
אוניברסיטת מקמסטר (באנגלית: Mcmaster University) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בעיר המילטון באונטריו, קנדה. כ-25,000 סטודנטים לומדים באוניברסיטה.
האוניברסיטה קרויה של שמו של הסנטור וילהלם מקמסטר, שתרם לאוניברסיטה את ההון הראשוני להקמתה. בית המחוקקים של אונטריו הכריז על הקמתה בשנת 1887. הלימודים התקיימו בבניין אולם מקמסטר בטורונטו. תארים ראשונים הוענקו בשנת 1894. בשנת 1930 עברה האוניברסיטה מטורונטו לעיר המילטון.
בלו אנג'ל (להקה)
בלו אנג'ל היא להקה שהוקמה בשנת 1980, ושבה סינדי לאופר הייתה סולנית. הלהקה הוציאה אלבום ראשון ויחיד, "בלו אנג'ל", שנכשל מסחרית וגרם ללאופר לפשוט רגל וללהקה להתפרק.
אוניברסיטת מקמסטר
האוניברסיטה חברה בארגון האוניברסיטאות העולמי של אונסק"ו. האוניברסיטה חברה ברשת אוניברסיטאס 21 וחברה בקבוצת אוניברסיטאות המחקר הקנדי U15. אוניברסיטת מקמסטר מחזיקה בארכיון האישי של הפילוסוף הבריטי ברטרנד ראסל.
בלו אנג'ל (להקה)
לאחר מכן פתחה לאופר בקריירת סולו מצליחה, ואפילו חידשה 2 שירים מהאלבום של הלהקה.
אוניברסיטת מקמסטר
פקולטות
באוניברסיטת מקמסטר שש פקולטות :
בלו אנג'ל (להקה)
דיסקוגרפיה
{{טורים
פיוטר פוטיומקין
פיוטר פוטיומקין (ברוסית: Пётр Потёмкин; 2 במאי 1886 – 21 באוקטובר 1926, בזל) היה שחמטאי רוסי.
קריירה
פוטיומקין הגיע למקום השביעי בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1904 (ניצח: מיכאל צ'יגורין), הגיע למקום החמישי בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1907 (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי) והגיע למקום השמיני בתחרות סנקט פטרבורג בשנת  1913 (ניצח: אנדרי סמורודסקי). בשנת 1912 שיחק עם אלכסנדר אלכין ועם ואסילי אוסיפוביץ' סמיסלוב (אביו של וסילי סמיסלוב) בסנקט פטרבורג. בשנת 1920 חלק את המקום 3-6 בתחרות מוסקבה (ניצח: אלכסנדר אלכין). בתחרות פראג 1923 הוא חלק את המקום 7-8 (ניצח: קארל סקליצ'קה). בתחרות פריז 1924 הוא חלק את המקום 4-7 (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי).
באולימפיאדת השחמט 1924 יצג פוטיומקין את ברית המועצות למרות הגם שהיה גולה סובייטי שהתגורר בצרפת. בבית המוקדם סיים עם ניצחון בודד וארבעה הפסדים, ובבית התנחומים סיים עם ניצחון ושתי תוצאות תיקו.
בתחרות פריז 1925 חלק פוטיומקין את המקום 5-6 (ניצח: ויקטור קאהן) וחלק מקום ראשון עם ויטלי הלברשטט בתחרות פריז 1926.
בשנת 1926 נוסדה בפריז "אגודת פוטיומקין לשחמט".
הזרם הרומנטי באמנות
חלק נכבד מהסגנון הרומנטי באמנות מתקיים במקביל לנאו קלאסיציזם, אלא שהסגנון הנאו קלאסי מזוהה בעיקר עם צרפת וקשור לאירועים פוליטיים חברתיים שנבעו מהמהפכה הצרפתית והשלכותיה. לעומת זאת, הרומנטיקה היא תנועה בינלאומית שחצתה ארצות וגבולות ומשותפת בהשקפת עולמה לאינטלקטואלים ואמנים רבים.
אם הנאו קלאסיקה העלתה את הלאומנות כערך נעלה וביטאה את ויתור הפרט על מימוש עצמיותו למען הכלל, הרי שהרומנטיקה מעלה את האינדיבידואליזם, בו מחפש היוצר את מימושו העצמי באמצעות יצירתו. היצירה של היוצר הרומנטי מבטאת את תחושותיו, מכאוביו ואף את מחאתו האישית ביחס לנעשה בארצו.
האמנות הרומנטית התקיימה לא רק במקביל לנאו קלאסיציזם אלא גם בו-זמנית בארצות שונות במערב אירופה, כשהמכנה המשותף לבסיס היצירה הרומנטית אצל אמנים שונים בא לידי ביטוי בסגנון דומה.
יצירתו של אמן רומנטי נובעת בראש ובראשונה מהמצב העכשווי והאירועים המשפיעים עליו בחיי היומיום, ולא טעונה בנושאים היסטוריים החוזרים אל העולם הקלאסי. רוב הנושאים הרומנטיים עוסקים במהות הקיום האנושי, ביצרים, כאכזריות האדם כלפי רעהו, או בעוצמתם של כוחות הטבע הגדולים של הבריאה אל מול האדם העומד חסר אונים כנגדם.
סקירה כללית
הסגנון הרומנטי בציור מעלה את ערך הצבע על חשבון הקו, זאת בניגוד לנאו קלאסיציזם. לכן מכונה הסגנון הרומנטי "ציור קולוריסטי". רוב הציורים הרומנטיים משלבים בין צורה לתוכן: התכנים עוסקים באדם ואלו מתבטאים בצבעוניות גועשת, ניגודי צבעים חריפים וכתמיות חופשית.
הקומפוזיציות לרוב דינאמיות, בנויות על כתמי צבע המתמזגים זה בזה עם הרבה גוני ביניים, שבאמצעותם מודגשת האווירה הדרמטית ולעיתים אף קודרת שמעוניין האמן לבטא. בדרך כלל אווירה כזו תואמת את רגשותיו ותחושותיו של האמן.
הומו גאורגיקוס
הומו גאורגיקוס (שם מדעי: Homo georgicus; "הומו" מלטינית - "אדם", "גאורגיקוס" ממדינת גאורגיה) הוא מין נכחד מן הסוג אדם שהוגדר על מנת לייצג מספר גולגולות וחלקי שלד מאובנים שנחשפו החל משנת 1991 בדמניסי שבגאורגיה על ידי הפלאונטולוג הגיאורגי דויד לורדקיפנידזה וצוות בינלאומי.
מאובנים אלו מתוארכים בשיטות רדיומטריות לגיל של כ-1.8 מיליון שנה לפני זמננו, אשר הופך אותם למאובני האדם העתיקים ביותר שנמצאו אי-פעם מחוץ לאפריקה. נפח המוח הקטן של גאורגיקוס, כמו גם שאר תכונות הגולגולת והשלד שלו וכלי האבן הפרימיטיבים שהתגלו איתו, מציבים אותו כמאובן מעבר בין הומו הביליס להומו ארקטוס, אבל גילו ומיקומו הגאוגרפי ערערו את התאוריות המקובלות בפלאואנתרופולוגיה לגבי ההגירה הראשונה של האדם מאפריקה, ומצביעים על תפקיד חשוב יותר לאירואסיה ממה שהיה מקובל עד אז באבולוציה המוקדמת של סוג האדם.
ישנם חילוקי דעות בקרב החוקרים בתחום אם גאורגיקוס זכאי להיחשב כמין בפני עצמו, ואם לא, האם יש לכלול אותו במין הביליס, ארקטוס או הומו ארגסטר.
גילוי
באתר דמניסי כפר ומצודה חרבים מימי הביניים, שארכאולוגים חפרו בהם מאז שנות ה-30 של המאה ה-20. הממצא הפרהיסטורי הראשון במקום התגלה ב-1983: עצמות מאובנות של מין קרנף נכחד, ובעקבותיו הוחל גם בחפירות פלאונטולוגיות על ידי צוות בראשות דויד לורדקיפנידזה ממוזאון המדינה של גאורגיה. ב-1984 חפירות אלה העלו לראשונה כלי אבן פרימיטיביים שהעידו על מציאותם של בני-אדם קדמונים.
המאובן ההומיניני הראשון באתר התגלה ב-1991: לסת תחתונה שנמצאה מתחת לשלד של טיגריס שנחרבי. הלסת סווגה למין הומו ארקטוס ותוארכה לגיל של 1.6 מיליון שנה, מוקדם מן השרידים ההומינינים העתיקים ביותר שהיו ידועים עד אז מחוץ לאפריקה - כלי אבן (אך לא מאובנים) בני כ-1.2 עד 1.5 מיליון שנה מאתר תל עובדיה בישראל - ואולם תארוך זה התקבל בתחילה בספקנות.
בשנת 1999 התגלו, במרחק כמה מטרים בלבד מהמקום בו התגלתה הלסת, שתי גולגולות, אחת מהן הידועה בסימון הקטלוגי D2280 שלמה כמעט לגמרי, ונפח המוח שלה היה נמוך באופן מפתיע בשביל מאובני ארקטוס: 780 סמ"ק. השנייה, המסומנת D2282, הכילה את קופסת הגולגולת בנוסף לחלקי פנים ולסת, ונפח המוח שלה היה נמוך אפילו יותר: 650 סמ"ק. בנוסף התאפשר תיארוך רדיומטרי מדויק יותר בזכות שכבת אבן בזלת געשית שהתגלתה מעט מתחת למאובנים (כלומר מעט קדומה מהם) ותוארכה בשיטת ארגון-ארגון לגיל של 1.85 מיליון שנה. כמו כן בוצע תיארוך פלאומגנטי שנתן תוצאה בלתי-תלויה של 1.76 מיליון שנה, ותיארוך פלאוביולוגי באמצעות מיני בעלי חיים מאובנים הידועים מאתרים אחרים כבני 1.6 עד שני מיליון שנה. תודות לכך גילם של מאובני דמניסי ידוע בדיוק טוב ובאמינות גבוהה מאוד.
בשנת 2000 נחשפה באתר לסת תחתונה (D2600) מפתיעה בגודלה. ב-2001 נחשפה במקום גולגולת מושלמת D2700, ונפח המוח שלה קטן אף יותר משל הגולגולות הקודמות: כ-600 סמ"ק בלבד, פחות ממחצית מנפח המוח של אדם מודרני ובדרך כלל נחשב על הגבול המפריד בין סוג האדם לקופי אדם ולאוסטרלופיתקנים. לסת תחתונה (D2635) שנמצאה בסמוך ב-2002 תואמת גולגולת זו בדיוק וכנראה שייכת לאותו הפרט.
בשנת 2002 הציעו חופרי האתר, כולל לורדקיפנידזה עצמו, לסווג את מאובני האתר למין משלהם, הומו גאורגיקוס, במאמר מדעי רשמי. ברם, כיום לורדקיפנידזה ומרבית שאר חופרי האתר מעדיפים לסווג אותם כהומו ארקטוס.
מאובני אדם נוספים התגלו מאז באתר, כולל גולגולת חלקית המסומנת D3444 ולסת תחתונה D3900, שתיהן שייכות לאותו פרט קשיש החסר את כל שיניו.
בשנת 2005 התגלתה באתר גולגולת נוספת במצב טוב במיוחד, על ידי חוקרים מאוניברסיטת ציריך החופרים באתר בשיתוף עם הצוות הגאורגי. גולגולת זו נחשפה ונחקרה באופן יסודי ביותר, שארך 8 שנים. תוצאות המחקר פורסמו לראשונה בשנת 2013, במאמר מדעי של לורדקיפנידזה ומספר פלאואנתרופולוגים בעלי-שם נוספים, בכללם יואל רק, בכתב העת המדעי היוקרתי סיינס. הגולגולת קיבלה את הסימון הקטלוגי D4500, והיא תואמת במדויק את הלסת התחתונה D2600, שהתגלתה באותו מקום עוד בשנת 2000. ביחד הן מרכיבות את גולגולת האדם השלמה והמפורטת ביותר שהתגלתה באתר דמניסי, ואולי בין כל גולגולות ההומינינים מן התקופה הפלאוליתית התחתונה. גולגולת D4500/D2600 יוצאת דופן בכך שנפח המוח שלה, 546 סמ"ק, קטן משל כל שאר גולגולות דמניסי. זאת אף על פי שתוויה המפותחים מעידים שהיא השתייכה לזכר בוגר, בעוד שגולגולת D2700 עם מוח גדול מעט יותר מוערכת לפי תווי פניה כגולגולת של מתבגר. למעשה, המוח של D4500/D2600 קטן משל כל גולגולת שאי-פעם סווגה למין ארקטוס או גאורגיקוס, ונמצא בתחום המיוחס למין הביליס, או אף לסוגי אוסטרלופיתקוס ופרנתרופוס. למרות זאת מאפייניה של הגולגולת גרמו למחברי המאמר לסווג אותה כארקטוס ולא כהביליס. המחברים ציינו שביחד עם D4500/D2600, השונות בין גולגולות דמניסי גדולה משל כל מין אדם יחיד שהוגדר מן התקופה הפלאוליתית הקדומה. לדעתם, דבר זה מצביע על כך שגולגולות שהוגדרו למינים גאורגיקוס, ארקטוס, ארגסטר, הביליס, רודולפנסיס ועוד, למעשה שייכות כולן למין אדם אחד שהשונות בין פרטיו גדולה ממה שהיה נהוג לחשוב.
בסמוך לגולגולת D4500/D2600 נמצאו מספר עצמות שלד אשר ככל הנראה שייכות לה. עצמות אלו עדיין לא תוארו בפירוט, אך החופרים העריכו מתוכן גובה של 146–166 ס"מ, ומשקל של 47–50 ק"ג.
אנטומיה ומורפולוגיה
בתכונותיהן הכלליות גולגולות דמניסי מהוות מעין מאובן מעבר בין הומו ארקטוס אפריקני (או הומו ארגסטר) להומו הביליס הקדום והפרימיטיבי יותר. מאפייני פנים וגולגולת רבים דומים לאלו של ארגסטר, עד כדי כך שהמגלים סיווגו בתחילה את הגולגולות למין זה. ואולם נפח המוח שלהן קטן משל כל מאובני ארגסטר, ותואם יותר את הומו רודולפנסיס (כ-750 סמ"ק) עד הטווח התחתון של הומו הביליס (600 סמ"ק). גם רכסי הגבות הקטנים יחסית והעורף המעוגל של D2700 מזכירים את הביליס.
עצמות השלד שנמצאו מאפשרות להעריך את גודל הגוף של גאורגיקוס. גובה הפרטים שנמצאו הוערך ב-1.43 עד 1.66 מטר ומשקלם ב-40 עד 50 ק"ג. גם נתונים אלו קטנים משל ארגסטר, שגודל גופו כשל אדם מודרני, ודומים יותר לשל הביליס. הרגליים של גאורגיקוס היו ארוכות בדומה לרגלי ארקטוס, אבל עצם הזרוע שלו חסרה את הפיתול האורכי האופייני למיני אדם מתקדמים, תכונה הנחשבת פרימיטיבית באבולוציה של האדם. גם עצם הזרוע של הומו פלורסיינסיס חסרה פיתול כזה, מה שנחשב לעיתים קרובות לראיה למוצאו הקדום.
בית גידול ואורח חיים
הממצאים מדמניסי מראים שגאורגיקוס חי באירופה בבית גידול מעורב שכלל אזורי ערבה פתוחה, יער וביצה. באותה תקופה היה האקלים במקום ממוזג ונוח למדי, כפי שניתן להסיק ממשרידי מאובנים של מינים האופייניים לאזורים ממוזגים כמו דורבנים וצבים. בעלי חיים נוספים שנמצאו באתר הם סוסי בר, איילים ושני מינים שונים של טיגריס שנחרבי. בגולגולת D2280 יש חור גדול אשר נגרם על פי החשד מטריפה על ידי טיגריס שנחרבי.
כלי האבן שנמצאו בדמניסי עם מאובני גאורגיקוס דומים לכלים של התרבות האולדובאית מאותה תקופה מערוץ אולדובאי ושאר אתרי הביליס אפריקנים. אלו כלים פרימיטיבים יותר מהכלים מן התרבות האשלית, אשר מאפיינים את ממצאי ארגסטר וארקטוס החל מגיל של 1.6 מיליון שנה באפריקה ובאתר עובדיה. זוהי אינדיקציה נוספת לעתיקות והפרימיטיביות של גאורגיקוס. כמו כן לא נמצאו בדמניסי שום ראיות לשימוש באש אצל גאורגיקוס.
אחת הגולגולות שנמצאו בדמניסי שייכת בבירור לפרט זקן שאיבד את כל שיניו אבל המשיך לחיות זמן מה לאחר מכן, כך שהנקבים בחניכיים הספיקו להסתם. פרט זה היה יכול להתקיים רק ממזון רך אשר סופק לו כנראה על ידי פרטים צעירים יותר, אולי מזון שנלעס על ידם. זו העדות העתיקה ביותר לדאגה לקשישים אצל בני-אדם קדמונים.
האבולוציה של גאורגיקוס והגירת האדם מאפריקה
עד לגילוי מאובני דמניסי הסברה המקובלת על החוקרים הייתה שהאדם הראשון שהיגר מיבשת אפריקה היה הומו ארקטוס האפריקני, המסווג לפעמים כהומו ארגסטר, בתקופה שבין 1.2 ל-1.5 מיליון שנה. זהו התיארוך המקובל של ממצאי אתר עובדיה בישראל, אשר עד תגליות דמניסי היה אתר האדם הקדום העתיק בעולם מחוץ לאפריקה. אף שמאובני אדם עצמם כמעט ולא נמצאו בעובדיה, כלי האבן שנחשפו שם הם מן התרבות האשלית, שממצאים רבים מאפריקה מייחסים את המצאתה לארגסטר בתקופה של כ-1.6 מיליון שנה לפני זמננו. בתקופה זו ארגסטר היה גם מין האדם הראשון בעל קומה גבוהה ופרופורציות גוף מודרניות, מוח גדול יחסית לתקופתו, עסק בציד וניזון כנראה מתפריט עשיר יותר בבשר, וייתכן שאף ידע להשתמש באש.
על בסיס כל הממצאים האלו היה מקובל לשער שההגירה מאפריקה התאפשרה רק בזכות תכונותיו המתקדמות של ארגסטר, בייחוד תרבות הכלים המשוכללת ואולי גם השימוש באש שאפשר לו להתקיים באקלים קר יותר. על פי תפיסה מקובלת זו ארגסטר היה אביו של הומו ארקטוס האסייתי, שאתריו נפוצים באסיה החל מלפני כמיליון שנה ועד כמה עשרות אלפי שנים לפני זמננו, וכנראה גם אבי הענף האירופי המיוצג על ידי הומו אנטקסור, הומו היידלברגנסיס ובסופו של דבר האדם הניאנדרטלי (כל הענפים החוץ-האפריקנים האלו נכחדו בסופו של דבר, כאשר גל נוסף של הגירה מאפריקה, הפעם של אדם מודרני, התפשט בעולם לפני כמאה אלף שנים בלבד). ואולם חשיפת ממצאי דמניסי חוללה מהפכה בתפיסה המקובלת הזו. ממצאים אלו מראים בבירור שבני האדם העתיקים ביותר באירופה קדמו כרונולוגית למרבית ממצאי ארגסטר באפריקה. יתר על כן, המאפיינים הפיזיים שלהם, בעיקר גודל המוח וגודל הגוף, קדומים משל ארגסטר ומזכירים את הביליס הקדום יותר, ואף תרבות הכלים שלהם היא התרבות האולדובית הפרימיטיבית יותר. מכאן שההגירה מאפריקה לא חייבה את היתרונות המודרניים של ארגסטר.
יתר-על-כן, מבחינת כל מאפייניו גאורגיקוס נראה כמאובן מעבר מובהק בין הביליס וארגסטר, ולמעשה היה עשוי לספק אישוש משכנע מאוד לכך שהשני התפתח מן הראשון, אילולא היה מתגלה דווקא במערב אסיה בעוד שמאובני הביליס וארגסטר נמצאו באפריקה בלבד. לכן לא ברור אם ארגסטר הוא צאצא של שושלת הביליס שיצאה לאירופה ואחר-כך חזרה לאפריקה, או שגאורגיקוס הוא ענף צדדי של הביליס שהיגר לאסיה בזמן שסעיף אפריקני התפתח לארגסטר. כמו כן לא ברור אם ארקטוס האסייתי המאוחר יותר הוא צאצא של גאורגיקוס או של אוכלוסיית ארגסטר שהיגרה מאפריקה כמה מאות אלפי שנים לאחר גאורגיקוס. בכל מקרה נראה כי שושלת האדם מסועפת יותר ממה שהיה מקובל לחשוב בתחילה.
מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה
המרכז הוקם על ידי קרן רש"י באמצעות תוכנית מדערום לפיתוח מוקדי מצוינות במדעים. מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה מאפשר לימודים יישומיים בפיזיקה לתלמידי מחוז הדרום הניגשים לבגרות בפיזיקה ב-5 יחידות לימוד. במקום קיים גם מרכז אסטרונומי לנוער ולקהילה ובו פלנטריום משוכלל, טלסקופ רובוטי משוכלל, טלסקופים ניידים וטלסקופ שמש.
המרכז נמצא בבניין פיזיקה באוניברסיטה והוא המוקד של תוכניות מדערום. המרכז מעודד תלמידים לכתיבת עבוד­ות גמר והגשת פרויקטים, מאתר תלמידים מחוננים בתחומי הפיזיקה ומסייע להם להרחיב ולהעמיק את לימודיהם והתעניינותם בפיזיקה. בשנת הלימודים 2012 קבוצה של 15 תלמידי ותלמידות תיכון ביקרו במאיץ החלקיקים ה-LHC שב-CERN במסגרת לימודיהם במרכז אילן רמון.
המרכז מקיים לימודים בבוקר ובערב, בפיזיקה ואסטרונומיה בדגש על לימוד חווייתי והתנסות מדעית, ומחנות מדע בקיץ.
שנת האסטרונומיה
במלאת 400 שנים לשימוש הראשון שנעשה בטלסקופ על ידי גלילאו גלילי, הכריז האיגוד האסטרונומי הבינלאומי על שנת 2009 כשנת האסטרונומיה העולמית. מרכז אילן רמון החליט עקב כך על קיום של חידון אסטרונומי ראשון לתלמידי בתי ספר יסודיים. החידון התנהל בשלושה שלבים: שלב א' התנהל באינטרנט ובו השתתפו 1300 תלמידים. מתוכם העפילו 100 לשלב השני שהיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לאחר שקיבלו המתחרים חוברת למידה על אסטרונומיה וחקר החלל. 10 ילדים הגיעו לשלב הגמר שהתקיים באוניברסיטת בן-גוריון ונערך בעל פה, בנוכחות נשיאת האוניברסיטה הפרופ' רבקה כרמי. כשופט הראשי שימש הד"ר יגאל פתאל. מאז החידון התקיים מדי שנה ומספר המשתתפים בו עולה בהתמדה.
מצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים
מצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים (באנגלית: Regional Mexican Albums) הוא מצעד מוזיקה ספציפי, המתפרסם מדי שבוע על ידי מגזין בילבורד בארצות הברית. המצעד הוקם ביוני 1985 ובמקור כלל את 25 האלבומים הנמכרים ביותר מהסוגות הבאות: מריאצ'י, טחאנו, נורטניו, בנדה ודורנגואנסה. כולן סוגות משנה של מוזיקה מקסיקנית אזורית. הסוגה תוארה על ידי המוזיקולוגים כ"סוגת המוזיקה הלטינית הנמכרת ביותר בארצות הברית". בנוסף לכך, תיארו את הסוגה כמצליחה ביותר בארצות הברית, תוך שציינו את תור הזהב שלה שאירע בשנות ה-90 של המאה ה-20, בשנים בהן אירע רצח סלינה; בזמן מותה של סלינה, 52% מכלל מכירות המוזיקה הלטינית היו מכירות של מוזיקה מקסיקנית אזורית; רובן היו של מוזיקת הטחאנו, שהפכה לאחת מסוגות המוזיקה הלטיניות הפופולריות ביותר. במקור, נאספו הנתונים על ידי בילבורד ובמרוצת השנים החלו נילסן סאונד-סקאן לאסוף אותם ולתרגם אותם למצעד הנוכחי.
האלבום Entre a Mi Mundo, של סלינה נחשב לאלבום המקסיקני האזורי הנמכר ביותר בכל הזמנים וזאת, לאור העובדה שאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר היהלום הלטיני.
האלבומים הנמכרים ביותר בכל שנה
על פי ה-RIAA, יהלום לטיני מוענק על מכירות של 600,000 עותקים, פלטינה לטינית מוענקת על מכירות של 60,000 עותקים וזהב לטיני מוענק על מכירות של 30,000 עותקים.
MIDI
מידי (באנגלית: Musical Instrument Digital Interface, MIDI, בעברית: ממשק דיגיטלי עבור כלים מוזיקליים) הוא פרוטוקול תקשורת המשמש להעברת פקודות מוזיקליות בין כלי נגינה אלקטרוניים. הפרוטוקול, שהוכרז כסטנדרט ב-1983, מאפשר למוזיקאי אחד לנגן בכמה כלים באמצעות מקלדת שליטה או באמצעות תוכנת מחשב. יכולת זו חוללה שינויים בתעשיית המוזיקה ויצרה ז'אנרים מוזיקליים חדשים.
פקודות מידי נוצרות כאשר מוזיקאי מנגן על כלי-שליטה אלקטרוני, בדרך כלל מקלדת, ומכילות הוראות כגון "נגן את התו X בעוצמה Y" (לדוגמה: "נגן את התו רה-2 בעוצמה 127"). הפקודות נשלחות לכלי-נגינה אלקטרוני, הנקרא Sound Module, שמסוגל לייצר צליל בצבע מסוים, לפי בחירתו של המוזיקאי (לדוגמה: צליל של פסנתר כנף). כלי נגינה זה מפיק צלילים בהתאם (בדוגמה שלפנינו: יופק צליל של פסנתר כנף מנגן את התו רה באוקטבה השנייה ובעוצמה מקסימלית).
תוכנות מסוגלות גם לייצר פקודות מידי, ובכך להחליף את כלי השליטה, וגם לייצר צלילים בהתאם לפקודות, ובכך להחליף את כלי הנגינה. תוכנה שמייצרת מידי נקראת "סקוונסר" (Sequencer), ותוכנה שמייצרת צלילים בתגובה למידי נקראת "כלי נגינה וירטואלי" (Virtual Instrument). כיום קיימות תוכנות שמשלבות סקוונסר וכלי נגינה וירטואליים עם יכולות הקלטה של אודיו, ונקראות "מערכות אודיו דיגיטליות" (Digital Audio Workstation, DAW)
פרוטוקול מידי תוכנן בראשית שנות ה-80, ולכן הוא בנוי בפורמט מיושן שמסוגל להעביר רק מספרים שלמים בין 0 ל-127. רזולוציה זו מספיקה לרוב הצרכים המוזיקליים, ולכן מידי הוא עדיין הסטנדרט השולט בתעשיית המוזיקה, אף על פי שלא עודכן משמעותית מאז שנות ה-80. כיום, אם נדרשת רזולוציה גבוהה יותר, ניתן להשתמש בפרוטוקול חדש יותר הנקרא Open Sound Control או OSC, ובתוכנות שתואמות אותו.
בחורף 2020, בתערוכת המוזיקה NAMM, הושק פרוטוקול MIDI 2.0.
היסטוריה
עם התפתחות המוזיקה הדיגיטלית בשנות ה־70 של המאה ה־20, כלי הנגינה ששומשו אז, הסינטיסייזרים, היו מונופונים, כבדים וגדולים עד כגודל חדר שלם, חסרי זיכרון ויקרים מאוד. הצורך בשפה נוחה יותר היה נדרש עם התפתחות המוזיקה. לכן בשנות השבעים החלו מספר חברות, בהן רולנד ופנדר, לייצר מכשירי נגינה דיגיטליים שעובדים על שפת מחשב ולא על מתח חשמלי כמו שהיה עד אז. בשנת 1983, לאחר שנתיים של פיתוח בין SEQUENTIAL CIRCUITS מארצות הברית (חברה אשר כיום כבר לא פעילה) ו־ROLAND מיפן הומצאה השפה הרשמית לתקשורת בין כלי נגינה דיגיטליים, שפת ה־MIDI.
חיבורים
חיבור מידי סטנדרטי הוא מחבר מסוג DIN5 (בעל חמישה פינים). על כלי נגינה או מכשיר שתואם מידי יהיו שקעים מתאימים, עם התוויות MIDI OUT, MIDI IN, ולפעמים MIDI THRU. כבל מידי מעביר מידע בכיוון אחד בלבד, ולכן אם מכשיר צריך גם להגיב למידי וגם לייצר מידי (למשל: מקלדת שהיא גם סינתסייזר וגם קונטרולר) יש לחבר אותו עם שני כבלים: אחד לכל כיוון. טכניקה נפוצה לנגינה על כמה סינתסייזרים באמצעות מקלדת אחת (או מחשב) היא שרשור שלהם זה לזה דרך MIDI THRU, והגדרת כל מכשיר שיגיב לערוץ מידי אחר. באופן זה ניתן לנגן על עד 16 כלים שונים ממקלדת שליטה אחת. הסטנדרט מגביל את האורך של כבל מידי ל-15 מטרים.
מאז ראשית המאה ה-21 נפוץ להעביר מידי דרך כבל USB, וקיימים מכשירים שאין להם את החיבור הסטנדרטי (DIN5) אלא חיבור USB בלבד. היתרון של חיבור USB הוא תקשורת דו-כיווניות (ניתן לשלוח ולקבל פקודות באמצעות כבל אחד בלבד), שהיא מהירה ואמינה יותר מהחיבור הסטנדרטי. החיסרון הוא הטווח המקסימלי של 5 מטרים.
לאחרונה גובר השימוש בהעברת מידי באופן אלחוטי, דרך MIDI over Bluetooth. היכולת לנגן על כלי אלקטרוני ללא תלות בכבל מהווה יתרון עצום, אך לשיטה זו יש זמן השהיה ארוך יותר מאשר לחיבור בכבל.
פקודות מידי
פקודת מידי בנויה מארבעה מספרים ברצף:
להלן מספר פקודות נפוצות:
פקודה: תו (Note)
פקודת תו מורה על לחיצה על קליד (Note On) או שחרור שלו (Note Off). הפקודה בנויה משני מספרים שלמים בטווח של 0–127: מס' התו (Note Number) כלומר מיקומו בטווח של 10 אוקטבות; ו-וֶלוֹסִיטִי (Velocity), כלומר המהירות בה נלחץ הקליד. נגינה רכה תיצור פקודות עם ולוסיטי נמוך, ונגינה אגרסיבית תיצור פקודות עם ולוסיטי גבוה, ולכן ולוסיטי מקושר בדרך כלל עם עוצמת הנגינה, לדוגמה: כלי אלקטרוני שמדמה צליל של פסנתר ייצור תווים עמומים וחלשים בתגובה לפקודות עם ולוסיטי נמוך, ותווים חדים וחזקים בתגובה ל-ולוסיטי גבוה.
כאשר המוזיקאי משחרר את הקליד, נוצרת פקודה עם מספר התו ששוחרר וערך ולוסיטי אפס (0), פקודה הנקראת Note Off. לעיתים, עקב תקלה בתקשורת או במכשיר, פקודת Note Off לא נוצרת או לא מגיעה לכלי הנגינה, וכלי הנגינה ימשיך לנגן את התו האחרון ללא הפסק. מצב כזה נקרא "תו תקוע" (Stuck Note), וניתן לפתור אותו בין השאר על ידי שליחת פקודת Note Off עם התו התקוע ממקלדת אחרת, אתחול כלי הנגינה, או הפעלת פקודת "All Notes Off" (המכונה לעיתים "Panic").
פקודה: שַׁלָּט רָצִיף (Continuous Controller)
פקודת "תו" מורה על נגינת תו בעוצמה מסוימת, אולם זה לא מספיק לצורך הבעה מוזיקלית עשירה. כלי נגינה רבים משנים את אופי הצליל לאורך תו בודד, למשל מעמעמים אותו בהדרגה, או מוסיפים ויברטו, ובכך מוסיפים עומק רגשי לביצוע המוזיקלי. פקודת "השלט הרציף", הנקראת בקיצור MIDI CC, עונה על הצורך הזה, בכך שהיא מאפשרת למכשירים לשלוח פקודות רציפות, למשל סיבוב של חוגה (Knob) או הזזה של סליידר (Slider), ולתרגם אותן להשפעה הדרגתית על הצליל שייווצר, למשל הד שהולך וגובר או פילטר שהולך ונפתח.
ההשפעה של פקודת MIDI CC על הצליל שייווצר תלויה לחלוטין בכלי הנגינה שיבצע אותה. כלי נגינה וירטואליים ואלקטרוניים שונים מגיבים לפקודות שונות באופנים שונים, כדי לאפשר למוזיקאי שליטה מקסימלית בכל סוג של צליל (לדוגמה: השלט Modulation Wheel יכול לשמש לעמעום של הצליל בסינתסייזר מסוים ולהוספת ויברטו לצליל בסינת' אחר). בכלים רבים ניתן לתכנת איזה CC# ייצור כל שלט על המקלדת וכן לאיזה CC# יגיב כל פרמטר בסינתסייזר ובאיזו עוצמה.
פקודה: הפעלת גלגל כיפוף צליל (Pitch Bend)
כלי נגינה רבים מסוגלים לשנות את הגובה של צליל תוך כדי נגינתו - למשל באמצעות מתיחת המיתר בגיטרה. כדי לחקות פעולה זו מקלדות שליטה רבות מכילות שלט מיוחד שנקרא Pitch Bender ומייצר פקודות מסוג Pitch Bend או בקיצור PB.
שני הפרמטרים של פקודת PB משתלבים ליצירת ערך אחד בן 14 בתים, כלומר בין 8129- ל-8129. בסינתסייזר או בתוכנה שמקבלים את הפקודה יהיה פרמטר בשם Pitch Bend, שיקבע את הכמות המקסימלית של הכיפוף בחצאי טונים - למשל: אם פרמטר זה הוגדר כ-2 אזי סיבוב של גלגל כיפוף הצליל עד הסוף כלפי מעלה יגרום לצליל לעלות בטון שלם, וכלפי מטה יגרום לו לרדת בטון שלם.
ערוץ מידי (Midi Channel)
כל פקודת מידי משויכת לאחד מ-16 "ערוצי מידי" באמצעות מספר בין 1–16. ניתן לתכנת כל כלי נגינה שיגיב רק לפקודות מערוץ מסוים, וכך לנגן במקביל על מספר כלים דרך יציאת מידי אחת, כאשר כל כלי מגיב רק לפקודות שמיועדות אליו. יש כלים שיכולים לנגן במצב Omni, בו הם מגיבים לכל הפקודות שנכנסות ומתעלמים ממספר הערוץ. בכלים מרובי-שכבות (Multi-Timbral) קיים גם מצב Poly, בו כל שכבה בכלי מגיבה לפקודות מערוץ מידי אחר. מצב זה מאפשר שליטה מקסימלית על התפקיד המוזיקלי ועל הצליל של כל שכבה בנפרד.
מידי אוניברסלי
ב-1983, עם הופעת פורמט המידי, הושקו כלים מוזיקליים רבים ממשק זה, בהם תופים אלקטרונים, מקלדות שליטה, סינתסייזרים, בס אלקטרוני, מודולים (תיבות יצירת צליל ללא מקלדת) שניתנים לחיבור ביניהם. מיד עם יציאת המכשירים הראשונים הופיעו בעיות של תאום בין הכלים, דבר שגרם לבעיות רבות. לכן בהתאחדות המידי העולמית - המתכנסת מדי שנה - נקבע סטנדרט חדש המקובל כיום על רוב החברות - המידי האוניברסלי. המכשירים שעליהם מופיע סימון GM מתקשרים אחד עם השני בסטנדרט קבוע זה וכיום גם כרטיסי הקול במחשבים מכילים מודול מידי ותומכים בסטנדרט זה.
מידי סטנדרטי
כיום כבר מקובל לעבוד ברוב המכשירים בפורמט מידי אוניברסלי מס 2 - GM2 שבו כל היכולות הוכפלו - 256 כלי נגינה, 32 ערוצים וכו'.
השואה בין פורמט אודיו - AUDIO לפורמט מידי - MIDI
קובץ אודיו מכיל ייצוג דיגיטלי של גלי קול, בעוד קובץ מידי מכיל אך ורק פקודות נגינה. לעובדה זו השלכות רבות, למשל:
מוזיקאים ואולפני הקלטה כיום מעדיפים בדרך כלל לשלב את שתי האפשרויות, כדי לנצל את היתרונות היחסיים של כל פורמט. למשל: בהכנת סקיצה, בה הסולם והטמפו של היצירה עדיין לא סופיים, ייתכן שישתמשו במידי כדי לשמור על גמישות מקסימלית בפרמטרים אלה. לאחר מכן ישתמשו באודיו כדי להקליט נגנים וזמרים וכדי לעבד את הצליל בעזרת אפקטים. פרט לסיטואציות בודדות, התוצאה הסופית של עבודת אולפן תהיה קובץ אודיו, גם אם בתהליך ההפקה נעשה שימוש אינטנסיבי במידי.
חיים חייקל גרינברג
הרב חיים חייקל גרינברג (תרס"ט, 1909 - כ"ב בחשוון תש"ל, 3 בנובמבר 1969) היה רבה של קענע בליטא, מו"ץ וחבר ועד הרבנים בווילנה וממקורבי הרב חיים עוזר גרודזנסקי. לאחר עלותו ארצה כיהן כרבה של שכונת רסקו בצפון תל אביב. מחבר הספר "ברכת חיים".
ביוגרפיה
נולד בסלונים, בנם של ר' אברהם ומרים גיטל גרינברג. סבו היה רבה של דרובנין שבפולין. אחיו, הרב יעקב סנדר גרינברג, כיהן כרבה של מייצ'ט. נשא לאשה את בתו של השו"ב של סלונים, הרב אליהו אהרן ווגיניקר.
בשנות ה-30, בשנות העשרים לחייו, התמנה לכהן כרבה של קענע שליד וילנה. כמו כן כיהן כמו"ץ בווילנה והיה חבר ועד הרבנים של העיר. היה מקורב לרב חיים עוזר גרודזנסקי וביצע עבורו שליחויות שונות. שליחות בולטת הייתה בפרשת "גזירת השחיטה". הוא נשלח על ידי הרב גרודזנסקי לרב יחיאל יעקב וינברג להורות לו שלא לפרסם את קונטרסו ההלכתי שבו הוא נוקט גישה מקלה בנושא. כמו כן ביקר מספר פעמים בוורשה כשליחו של הרב גרודזנסקי בנושא. פרשה אחרת קשורה במינויו של רב משכיל באושמינה שנחשד בדעות כפרניות. הוא נשלח על ידי הרב גרודזנסקי לפעול כנגד המינוי, ולשם כך נסע לפולין להיפגש עם האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, הרב מנחם זמבה והרב מנחם מנדל אלתר.
בשנת תרצ"ו (1936) הוציא את הקונטרס "ברכת חיים" על יורה דעה. הקונטרס זכה להסכמת הרב גרודזנסקי, הרב חנוך אייגש והרב שמחה זליג ריגר. בהמשך הוציא את ספרו במהדורה מורחבת וכן את הספר "אמרי חיים".
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לתלמידי הישיבות שנמלטו לשאנגחאי ושם שהה עד תום המלחמה. לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל והתמנה כרב שכונת רסקו בצפון תל אביב.
פרסם מאמרי זיכרונות מליטא בבמות שונות, ובהן ב"המודיע", "דגלנו", "הפרדס" ו"המאור". מדי שנה, ביום השנה לפטירת הרב גרודזנסקי, נהג לפרסם מאמר לזכרו, חלק מהמאמרים התפרסמו בקובץ התורני "אחיעזר" שהוציא. לאחר פטירת הרב יחיאל יעקב וינברג פרסם קונטרס הספד "מגדולי הדור" ובו תיאר את שליחותו אליו בפרשת "גזירת השחיטה" בגרמניה. בשנת תשע"ד (2014) הוציא "מכון גנזי גאוני ליטא" מהדורה חדשה של ספרו "ברכת חיים" ובסופו קונטרס "מפיו אנו חיים" המרכז את זכרונותיו ומאמריו.
נפטר בשנת 1969 בגיל 60. הלווייתו התקיימה בתל אביב והספידוהו ידיד נעוריו הרב צבי מרקוביץ והרב יחיאל מיכל פיינשטיין. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
אחיו הצעיר הוא הרב שמואל יצחק גרינברג מברוקלין, חניך ישיבת ברנוביץ' וישיבת מיר.