cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנון כהן (מזרחן)
חייו ופועלו
אחרי 1968 התבקש לחזור להתגייס לצה"ל והיה עוזרם של שלושה שרי ביטחון: משה דיין, שמעון פרס ועזר ויצמן ויועצו של מושל יהודה ושומרון רפאל ורדי. עשה מספר קדנציות במפקדת יהודה ושומרון כיועץ לענייני ערבים, במסגרת תפקידו היה אחראי על הקשרים עם ההנהגה הפלסטינית בשטחים. שימש בתפקיד מ-1974 ועד 1977 השתחרר בדרגת אלוף-משנה.
כהן היה ראש מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח בשנים 1978–1981 ובמסגרתו שימש כיו"ר ועדת המערכת של כתב העת "פעמים". כמו כן כיהן כראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי בשנים 1983–1988. המכון עוסק בהיסטוריה של ארץ ישראל בכלל ושל היישוב היהודי בארץ בפרט, עם דגש מיוחד על ירושלים. במסגרת זאת היה העורך הראשי של כתב העת קתדרה ושימש כיו"ר ההוצאה לאור של יד בן-צבי, שמוציאה כעשרה כותרים בשנה.
במסגרת פעילויותיו באוניברסיטה העברית הקים כהן את מכון שאשא לסמינרים בינלאומיים בנושאי המזרח התיכון ועמד בראשו בשנים 1990–1998. המכון ערך סמינרים בנושאי המזרח התיכון ובנושא ההיסטוריה של עם ישראל עבור משתתפים מחו"ל. בשנים 1998–2003 היה ראש מכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית. זהו מכון מחקר שיוזם, מקדם ומממן מחקרים בתחומים שונים בעולם בעיקר בענייני המזרח התיכון, אך גם מזרח רחוק, אפריקה ואמריקה הלטינית. המכון מקיים סמינרים, פעילויות ציבוריות וימי עיון. במסגרת מכון טרומן יזם מחקרים משותפים עם חוקרים מצריים, פלסטינים, וירדניים. בשנת 2004 פרש מן האוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
כהן שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת יורק בטורונטו שבקנדה, באוניברסיטת פרינסטון, היה עמית מחקר בכיר באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת אוקספורד, בסיינט אנטוני קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, במכון ללימודי היהדות ביארנטון שבבריטניה, ובלינקולן קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
בסוף אוקטובר 2013, ביום העצמאות ה-90 של טורקיה, העניק סגן ראש ממשלת טורקיה לפרופסור כהן חברות כבוד באגודה ההיסטורית הטורקית, כהוקרה על מחקריו על האימפריה העות'מאנית. וזאת במסגרת טקס רשמי בו השתתפו מומחים מכל העולם (רבים ממדינות מוסלמיות), פרופסור כהן היה הישראלי היחיד שזכה בתואר זה.
נשוי לעמליה אב לשלושה נעם, טל, וענבל וסב ל-9 נכדים, שיר, מאי, רועי, אריאל, ליאור, יהונתן, נועה, רותם ותמר.
תיאור מחקריו
עיקר מחקריו של אמנון כהן נסובים על התקופה העות'מאנית וטורקיה. מאז ראשית שנות השבעים מתמקד בירושלים בתקופה הזאת. מחקריו התחילו בעבודת הדוקטורט שלו בה חקר את ארץ ישראל במאה ה-18, במידה רבה מחקריו סובבים סביב ארכיונים. כשעשה דוקטורט נסע לארכיונים של צרפת ואיסטנבול. תקופת מחקריו הראשונה עסקה בפרספקטיבה רחבה: במנהל, שלטון וכלכלה ובהמשך כשגילה את ארכיון בית הדין המוסלמי בתקופה העות'מאנית, חקר את החיים הפנימיים: כלכלה, חיי המשפט, המיעוטים, תוך התמקדות ביהודים.
בשנים האחרונות, בד בבד עם המשך מחקריו בתולדות א"י העות'מאנית, פנה לחקור את ההתרחשויות וההתפתחויות בעיראק של ימינו. הוא הקים קבוצת מחקר במסגרת מכון טרומן של האוניברסיטה העברית בנושא זה, שבה השתתפו חוקרים בכירים מאוניברסיטאות ומוסדות מחקר אחרים בישראל ובחו"ל. הקבוצה המשיכה בפעילותה המחקרית גם לאחר יציאתו לגמלאות, זימנה חוקרים בינלאומיים וקיימה כנסים ציבוריים בינלאומיים, ופרי מחקריה יצא לאור בספר,
בו כתב כהן מאמר.
יהודי ירושלים במאה השש-עשרה: לפי תעודות טורקיות של בית הדין השרעי
ספרו זה של כהן ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1976 הוא כולל תיעתוק באותיות ערביות ותרגום לעברית של 25 תעודות מקוריות מארכיון בית הדין העות‘מאני בענייני היהודים בירושלים באותה מאה.
מפלגות בגדה המערבית בתקופת השלטון הירדני 1967-1948
לאחר כיבוש הגדה המערבית במלחמת ששת הימים נותר בשטחי מדינת ישראל ארכיון של שרותי הביטחון הירדניים, הוקמה קבוצת מחקר שסקרה את החומר וזה הועבר לגנזך המדינה.
מצרים וארץ-ישראל: אלף שנות קשרים (1948-868)
ספרו זה ((Egypt and Palestine: A Millennium of Association (868-1948) אותו ערך כהן ביחד עם פרופסור גבריאל בר ראה אור ב-1984 והוא תוצאה של ועידה שנערכה בנושא בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים. הספר סוקר אלף שנות היסטוריה ביחסים הדדיים בין מצרים לארץ ישראל. בספר מופיע מאמר פרי עטו של כהן על הקשרים בין יהודי ירושלים וקהיר.
ירושלים: מחקרים בהיסטוריה של העיר
ספר זה القدس دراسات في تاريخ المدينة אותו ערך אמנון כהן הוא אסופת מאמרים שהתפרסמו במקור ביד יצחק בן-צבי, על שלבים שונים של ההיסטוריה של ירושלים והוא ראה אור בשנת 1990. המאמרים תורגמו לשפה הערבית ועליהם נוספו כמה מאמרים שמקורם בערבית. המאמרים מתחילים בתקופה העתיקה ומגיעים לעת החדשה. בין הכותבים: שלמה דב גויטיין, יהושע פראוור, יהושע בן-אריה, אפרים אלימלך אורבך, דוד קרויאנקר.
חיי הכלכלה בירושלים העות'מאנית
ספרו זה של כהן Economic Life in Ottoman Jerusalem, ראה אור בשנת 1989 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. ספר זה מרבה לעסוק בתעשיית הסבון בירושלים, דבר שלא היה ידוע קודם לכן (ידוע שהייתה תעשיית סבון בשכם, אך לא היה ידוע שהתקיימה כזו גם בירושלים). הסבון נועד לא רק לשימוש, כי אם גם למסחר ולייצוא ממצרים ועד תימן. כהן השתמש לצורכי מחקרו בארכיונים שונים ביניהם ארכיון לשכת המסחר של מרסיי. מקשרי ארץ ישראל עם אירופה ניתן היה להסיק על הנעשה בארץ ישראל. התקיים יצוא גדול מאוד של כותנה מארץ ישראל (כמו גם מיתר החלק המזרחי של הים התיכון כגון לבנון ומאזור איזמיר) לצרפת בפרט ולאירופה בכלל במאות ה-17 וה-18. יצוא זה שימש את תעשיית הבדים והסרטים באירופה.
יהודים בבית המשפט המוסלמי – חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית
בית הדין המוסלמי בירושלים היה בית הדין היחידי בעיר ומכאן חשיבותו. עד היום נשתמרו כל הפרוטוקולים שלו והם אסופים בלמעלה מ-400 כרכים, כתובים בערבית ובטורקית ומתארים 400 שנים של שלטון הטורקים בירושלים, מ-1516/1517 עד 1917. כהן קיבל אישור מבית המלוכה הירדני לקבל לידיו את תיקי בית הדין. עד כה כתב כהן (ביחד עם אלישבע סימון-פיקאלי, עובדיה סלאמה וד“ר אייל ג‘יניאו) ארבעה כרכים, על המאה ה-16 (1993), המאה ה-18 (1996) והמאה ה-19 (2003) והכרך האחרון על המאה ה-17 יצא לאור לאחרונה (2010), בשני חלקים. כל כרך סוקר מאה שנים.
כל כרך נחלק ל-4–5 חלקים, שעוסקים במכלולים הבאים: הקהילה ככלל: הנהגה, ארגון, מוסדות; היהודי והעולם הסובב אותו; פעילות כלכלית (מקצועות, עסקאות, נכסים, חובות, הקדשים); מעמד משפטי (אישה, משפחה, זרים).
ספרים אלו משנים לחלוטין את התפישה במחקר על הקהילה היהודית בירושלים. עד אז חשבו כי בירושלים היו בעיקר תלמידי ישיבה, מוריהם, זקנים שבאו למות בירושלים ומסכנים שהממשל התעלל בהם והתאנה להם. תמונה זו התבססה על אגרות ששלחו אנשים בירושלים ודרשו כסף מקרוביהם ומקהילות יהודיות. לכך נוספו תיאורים של נוסעים תיירים שרואים שהרחובות מלוכלכים ומסוכנים. מחקרים קודמים אלה התבססו על אברהם לונץ, יוסף סמברי ושלמה רוזאניס.
ארכיון בתי הדין בירושלים משנה את התמונה לחלוטין. אומנם היו אנשים שבאו להיקבר, מסכנים ותלמידי ישיבה, אולם זה רק חלק מהתמונה. למעשה הקהילה הייתה מאורגנת מבפנים, עסקה בחיי קהילה תוססים. היהודים עסקו במגוון מקצועות כגון: חייטים, צורפים, קצבים, נפחים, רופאים. המוסלמים התייחסו ליהודים כנחותים, אך לא עשו פוגרומים, לעיתים סגרו להם בית כנסת. אך בסך הכול היהודים יכלו לנהל חיים סדירים בתוך האוכלוסייה המקומית.
הכרך על המאה ה-19
שעוסקים בהקדשים, שהם מוסד משפטי מוסלמי המכונה וקף. (אדם לוקח נכס השייך לו ומקדיש אותו באקט חד פעמי וסופי, שאין ממנו חזרה לאלוהים. זוהי הקדשה שנועדה למטרות ציבוריות או משפחתיות, והיא נשארת ללא שינוי גם לאחר לכתו). כך האדם יכול לשמור על נכסים, ראשית שלא יתחלקו לחלקים קטנים כתוצאה מירושה ושנית שיתמכו דתית במוסדות ציבור: אצל המוסלמים במסגד, אצל היהודים בבית כנסת. במאה ה-19 תועדו כ-220 הקדשים של יהודים ויהודיות בלבד. למשל הקדש לטובת יהודי וילנא, או הקדש לטובת הגאורגים. במסגרת פרק ההקדשים מתוארת ראשיתה של שכונת ימין משה. מובאת תעודת הקניה ומתואר כיצד משה מונטיפיורי קנה את האדמה באמצע המאה ה-19, מובאת תעודת ההקמה של משכנות שאננים שמשה מונטיפיורי. הקים. אחר כך מובאת תעודת הניהול של ימין משה לאחר מותו. מתואר בניין ארוך וחומה מסביבו לצורכי ביטחון ומונטיפיורי או אנשים מטעמו היה אמור לקבוע מי יגור שם. מוזכרים פולשים יהודים בלתי חוקיים שפלשו לשם ומנהלי ההקדש סילקו אותם. מצוינים ויכוחים בקשר לבתי הקברות של היהודים מהמאה ה-16. היהודים חכרו קרקע תמורת תשלום ומפעם בפעם השלטונות רצו עוד כסף, תשלומים, מתוארים גבולות בית הקברות בהר הזיתים ומוזכר צו מהסולטאן שאוסר לגרש את היהודים.
הגילדות בירושלים העות'מאנית
זהו סיכומו של מחקר רב-שנים בנושא שכמעט לא נזכר בספרות הקיימת, The Guilds of Ottoman Jerusalem, שראה אור בשנת 2001 באנגלית ובטורקית. הספר מבוסס על מקורות שונים, אך בעיקר על בית הדין המוסלמי, מכיוון שהגילדות באו להתדיין בפני הקאדי. הגילדות היו כלליות, אך היו גם בעלי מלאכה יהודים. כהן הציג תמונה של גילדות במשך 300 שנה. הספר מגלה שהייתה מערכת שלמה של גילדות שארגנה את חיי הקהילה בירושלים, כמו שהיה בערים עות'מאניות אחרות באיסטנבול ובבורסה בטורקיה, כמו גם בדמשק ובקהיר, שהיו ערים גדולות. ירושלים קטנה מהללו, אך חשיבותה הדתית רבה. הגילדות מנו בעלי מקצועות שונים כמו חייטים, קצבים ורופאים.
אחד הדברים שעולים מהממצאים בספר הוא הרגלי שתיית הקפה ופעילותם של בתי הקפה בירושלים. ידוע במחקר ששתיית הקפה מתחילה באימפריה העות'מאנית במאה ה-16, אך לא ידעו כיצד בתי הקפה בירושלים פעלו. נוצרה גילדה של בתי קפה, שמנו כחמישה עד שמונה בתי קפה במאה ה-16 בירושלים. מצד אחד הציבור רצה קפה. מצד שני היו אנשי דת מוסלמים שאמרו שאם אנשים ישתו קפה, הם לא יתפללו והייתה על כך התדיינות בבתי דין, סגרו בתי קפה ופתחו אותם מחדש.
מחקרו האחרון (2009)
כהן כתב מאמר העוסק בהר הבית בתקופת השלטון העות'מאני 1917-1517. המאמר מתאר את המדיניות העות'מאנית כלפי הר הבית. המאמר מתמקד בחשיבות שהעות'מאנים יחסו להר הבית כאתר דתי מוסלמי ולכן לא רק בתקופת הזוהר, אלא גם בתקופת הירידה של האימפריה המשיכו לטפח אותו ולשלוח כספים לפרנסתם של כלי הקודש המוסלמים. הם דאגו לשלוח כספים לתקן את המבנים השונים: מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע. הדבר נמשך עד אמצע המאה ה-19 כשהאימפריה הייתה בירידה. המאמר ראה אור בספר העוסק בהיסטוריה של שלוש הדתות בהר הבית בעריכתם של פרופסור בנימין זאב קדר ופרופסור אולג גרבר מאוניברסיטת פרינסטון.
וילהלם השני, רוזן הסן
וילהלם השני, רוזן הסן (בגרמנית: Wilhelm II. von Hessen; 29 באפריל 1469 - 11 ביולי 1509) היה רוזן הסן בין 1493 ל-1509, ואיחד את רוזנות הסן מחדש תחת שלטונו.
ביוגרפיה
וילהלם השני נולד ב-29 באפריל 1469 בקאסל, ללודוויג השני, רוזן הסן התחתית (1438–1471) ולמכטילד מווירטמברג-אוראך, בתו של לודוויג השני, רוזן וירטמברג-אוראך. וילהלם נקרא גם וילהלם האמצעי, כדי להבדילו מאחיו וילהלם הזקן - וילהלם הראשון, רוזן הסן התחתית, ומבן דודו וילהלם הצעיר - וילהלם השלישי, רוזן הסן העילית.
לאחר התפטרותו של אחיו וילהלם הראשון, רוזן הסן התחתית, עלה וילהלם לשלטון ברוזנות הסן התחתית. ב-17 בפברואר 1500 ירש וילהלם את בן דודו וילהלם השלישי, רוזן הסן העילית, ובכך איחד את רוזנות הסן תחת שלטונו.
בשנת 1504 חלה וילהלם בעגבת, ומשום כך מסר את השלטון ב-1506 לעוצר שמשל בשמו. ב-11 ביולי 1509 מת וילהלם בקאסל, ולאחר מותו התפתח קרב ירושה בין אצולת הסן עד שלבסוף הצליחה אשתו אנה ממקלנבורג-שוורין להפוך לעוצרת בשם בנו פיליפ הראשון, רוזן הסן.
משפחתו
ב-9 בנובמבר 1497 התחתן וילהלם עם יולנדה מואודמון, שמתה ב-21 במאי 1500 לאחר לידת בנה וילהלם (27 במרץ 1500 - 8 באפריל 1500), וב-20 באוקטובר 1500 התחתן וילהלם עם אנה ממקלנבורג-שוורין (14 בספטמבר 1485 - 12 במאי 1525), שילדה לו שלושה ילדים:
תל תאומים
תֵּל תְאוֹמִים הוא יישוב קהילתי באזור הצפון בעמק בית שאן, כחמישה ק"מ מהעיר בית שאן. השייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
היסטוריה
העבודות להקמת היישוב החלו בשנת 1982. היישוב יועד לאכלס צאצאים של תושבי שלושת יישובי "ביכורה": רוויה, רחוב ושדי תרומות ולהיות היישוב הרביעי ב"גוש" ביכורה. כמו כן, גם הוא השתייך מלכתחילה לארגון המושבים של הפועל המזרחי. על פי התכנון, נועד היישוב להיות מושב, אולם בהיעדר קרקע הוקם בתחילה כיישוב קהילתי. לכל בית צורפו 5 דונם עם הבטחה לעתיד של קרקעות נוספות שיילקחו משלושת מושבי ביכורה ומקיבוצי הסביבה. טקס העלייה על הקרקע התקיים במאי 1984 בנוכחות שר השיכון, דוד לוי ושר החקלאות, פסח גרופר.
החל משנת 2006 ועד שנת 2017 פעלה בתל תאומים מכינה קדם-צבאית העמק, שלאחר מכן עברה לקיבוץ כפר רופין.
תל א-תום
שם היישוב ניתן בגלל תל תאומים (תל א-תום) הנמצא בו. זה תל יישוב עתיק למן התקופה הכנענית הקדומה ועד לימי שיבת ציון ובתקופות הרומית והביזנטית. בחתך שנגרם עקב פעילות דחפור נחשפו בתל שכבות יישוב אחדות ובהן קירות בנויים ושכבות שרפה.
שלושה תלים חלשו על גזרת עמק בית שאן במלחמת העצמאות: תל שלם (תל רדע'ה) מדרום לטירת צבי, תל מגדע (מוג'דה) ליד שלוחות ותל תאומים (תל א-תום). התלים נתפסו על ידי לוחמי היישובים ללא קרב לאחר שחיל המשלוח העיראקי נטש אותם. לאחר מספר ימים הוחזרו הלוחמים אבל לקראת ביקור משקיפי האו"ם לקביעת הגבולות, הוחלט לתפוס אותם שוב כדי לקבוע עובדות בשטח. הכוחות לא ידעו שהעיראקים תפסו בחזרה את התלים בנגוד להסכם הפסקת האש.
אור ל-1 באוגוסט 1948 יצאו שלוש מחלקות לכבוש את התלים. מניר דוד יצאה מחלקה בפיקודו של משה שטורמן לכבוש את תל מגדע. המחלקה נתקלה באש ממנה נהרגו ו מניר דוד. משה שטורמן נהרג בסמוך למקום בו נהרג אביו, חיים שטורמן, ב-1938.
משדה אליהו יצאה מחלקה לכבוש את תל א-תום אך נתקלה באש ושניים מאנשיה, ו נהרגו.
מטירת צבי יצאה מחלקה לכבוש את תל שלם אך נתקלה באש ונסוגה. לאור העובדה שהתלים לא נתפסו ושמשקיפי האו"ם עומדים להגיע, הוחל בהפגזת מרגמות של התלים. העיראקים נטשו את התלים בגלל ההפגזה והם נתפסו ללא קרב.
על פסגת תל תאומים הוקמה תצפית ולידה שלט המספר על הקרב.
ארוין וולמי
ד"ר ארוין וולמי (Erwin Voellmy ; 9 בספטמבר 1886 – 15 בינואר 1951, בזל) היה מורה למתמטיקה ושחמטאי שווייצרי שזכה באליפות השחמט של שווייץ בשנים 1911 (מקום ראשון משותף) ובשנים 1920 ו-1922 לבדו.
כביש 66
כביש 66 הוא כביש אורך במערב עמק יזרעאל, הנמתח לאורך מורדותיהם המזרחיים של רמות מנשה והכרמל ומקשר בין יוקנעם, אזור מדרך עוז, משמר העמק לצומת מגידו ומעבר סאלם. אורכו הכללי של הכביש הוא 18 ק"מ.
ארוין וולמי
וולמי ערך במשך 40 שנים את מדור השחמט בעיתון Basler Nachrichten וכן כתב מספר ספרי שחמט.
כביש 66
תולדות הכביש
הדרך נסללה לראשונה באופן חפוז ב־1929 מצומת העמקים ועד תל מגידו, לכבוד ביקור מתוכנן של ג'ון ד' רוקפלר בחפירות הארכאולוגיות במגידו, שלא יצא לבסוף אל הפועל. הכביש יוחד לשימוש של החופרים במגידו בלבד, ונאסר השימוש בו למטרות אחרות. עם זאת, הותר לחברי משמר העמק (השוכנת בסמוך מאוד לדרך) להשתמש בכביש ברכב של הקיבוץ. בין השנים 1932–1936 נסלל הכביש מחדש לשימוש כלל הנהגים, דבר שקיצר את מרחק הנסיעה בין חיפה לתל אביב ב־35 ק"מ. במהלך המרד הערבי הגדול סבלו הנוסעים בכביש מירי מצד הכפרים הערביים לאורכו, והשלטונות הבריטיים הטילו על הכפרים קנסות שנועדו לממן כוחות משטרה לשמירת הכביש. מאוחר יותר, עם סלילת כביש 4 במישור החוף, עברה התנועה הבין-עירונית לכביש זה, ופחתה חשיבותו של כביש 66. כינויו של הכביש בתקופה זו היה 'כביש מגידו', או 'כביש חיפה-ג'נין'.
במהלך מלחמת העצמאות שימש הכביש את צבא ההצלה בבואו מג'נין לקרב משמר העמק. בתום המלחמה, עבר קו הגבול בין ישראל לירדן באמצע הכביש, בסמוך לג'למה, והכביש חולק לשני חלקים נפרדים. הכביש שנותר בשטחה של ישראל הפך מכביש ראשי בין ג'נין לחיפה לכביש אזורי בשימוש מועט ובתחזוקה לקויה. בעת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל בינואר 1964, נפתח בנקודת הגבול בין שני חלקי הכביש מעבר גבול מיוחד, בו עבר האפיפיור מירדן לישראל. במלחמת ששת הימים שימש הכביש כציר פריצה של חטיבה 45 למבואותיה המערביים של ג'נין, ולכיוון עמק דותן. לאחר סיום המלחמה שב ואוחד הכביש לקשר בין חיפה ואזור ג'נין, ממנו הגיעו פועלים פלסטינים רבים לעבודה בישראל. ביולי 1968 דווח על כוונה לשקם את הכביש, ששימש את יישובי העמק.
ארוין וולמי
השתתפות באולימפיאדות
וולמי שיחק בנבחרתה האולימפית של שווייץ בשלוש אולימפיאדות שחמט:
כביש 66
תולדות הכביש
במהלך השנים מוספר חלקו הצפוני של הכביש (בין צומת העמקים לצומת התשבי) ככביש 70, בעוד חלקו הדרומי (מצומת התשבי ועד ג'נין) מוספר ככביש 66. עבודות שונות שנעשו במלך השנים גרמו לכך שכיוונה של צומת העמקים שונה, כך שהמסלול הישר עובר מחיפה ליוקנעם, בעוד צומת התשבי שונתה כך שהמסלול הישר עובר מצומת העמקים לכביש נחל תות (ואדי מילק). בסמוך לצומת התשבי נסלל מעקף צפוני קצר כתחליף למעבר בתוך יקנעם.
נכון לשנת 2022, מספר צמתים לאורך הכביש שודרגו והותקנו בהם רמזורים - צומת הזורע, צומת מדרך עוז וצומת היוגב. שדרוג צומת משמר העמק נמצא בעיצומו, לקראת הרחבת הצומת והתקנת רמזורים. בנוסף, הותקן מעקה הפרדה לאורך רוב תוואי הכביש בין צומת התשבי לצומת מגידו.
בחודש אוקטובר 2022, הכריזה שרת התחבורה מירב מיכאלי על הוספת פרויקט שדרוג כביש 66 לתוכנית החומש של משרד התחבורה, והקצאת תקציב של 120 מיליון ש"ח.
הכביש נחשב למסוכן, ואירעו בו תאונות דרכים רבות.
בנימין חייטובסקי
בנימין חַיָיטובסקי (בצורה הליטאית של שמו: חייטאוּסקָאס; ביידיש: כאַיאַטאַוסקאַס; בליטאית: Hajatauskas; ברוסית: Биньямин Хайтовский (Хаятаускас); 25 ביוני 1917 – 1966) היה זמר יהודי-ליטאי.
ביוגרפיה
בנימין חייטובסקי נפטר ב-1966. הותיר את אשתו אסתר חייטובסקי (נפטרה ב-2016), בת ובן. אלמנתו ובנו עלו לישראל. בנו חנן אחיטוב (נולד ב-1948) הוא דיפלומט, איש "לשכת הקשר נתיב".
קישורים חיצוניים
משיריו:
סיפור אהבה (סרט)
סיפור אהבה (באנגלית: Love Story) הוא סרט קולנוע רומנטי בכיכובם של ראיין אוניל ואלי מק'גרו, שיצא לאור בשנת 1970 ומבוסס על רומן מאת אריך סגל. הסרט זכה לפופולריות עצומה בשנות ה-70 והוא מהסרטים האמריקאיים הנצפים ביותר.
התפחה
כאשר מערבבים בצק או בלילה, העמילן שבקמח מתערבב עם המים שבבצק, כך שנוצר מארג (הנתמך לעיתים גם על ידי חלבונים כגון גלוטן או סוכרים כגון פנטוז) שנקרש ומתייצב ובו בועות אוויר שנלכדו. בועות אלו, גם אם הן תורמות ליצירת מאפה תפוח ו"ספוגי", אינן חלק מתהליך התפחה, משום שלא נוצרו כתוצאה מתגובה כימית.
סיפור אהבה (סרט)
"סיפור אהבה" זכה בפרס אוסקר בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר (עם הנעימה שהפכה למוכרת ומזוהה עם הסרט - "איפה להתחיל"), ובמספר פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות: סרט הדרמה הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (אלי מק'גרו), הבימוי, וכן על התסריט המקורי.
התפחה
התפחה ביולוגית
התפחה ביולוגית היא צורת ההתפחה המקובלת ביותר באפיית לחם וכוללת ערבוב של מיקרואורגניזמים ממשפחת השמרים לתוך העיסה. אלו פולטים פחמן דו-חמצני כחלק ממחזור החיים שלהם וגז זה נלכד בבצק. שמרים מותירים תוצרי לוואי (בעיקר אתנול שמתאדה במהלך האפייה, ותוצרי אוטוליזה - עיכול עצמי) התורמים לטעמם הייחודי של מוצרי בצק שמרים. ללחמי שאור טעם ייחודי בגלל השימוש בשמרי בר שחיים בסימביוזה עם חיידקי חומצת חלב שמייצרים תרכובות חומציות בבצק.
סיפור אהבה (סרט)
סיפור העלילה
הסרט מתאר את סיפור אהבתם של צעיר ממשפחה אמידה - אוליבר בארט - וצעירה נטולת אמצעים - ג'ניפר קווילרי - הנפגשים באוניברסיטה ומצליחים להתעלות באהבתם על פער המעמדות ביניהם. על רקע הקשר הרומנטי מוצג יחסו הבעייתי של אוליבר עם משפחתו המיוחסת ואביו הנוקשה. הוא בוחר להתנתק ממשפחתו ומתמיכתה הכספית כדי לשמר את אהבתו לג'ניפר, נתק המשמש קרקע לחילוקי דעות בינו לבינה, שערכי משפחה חשובים בעיניה. לאחר נישואיהם וניסיונותיהם הכושלים להביא ילד לעולם, מתגלה כי ג'ניפר חולה במחלה ממארת וימיה ספורים. אוליבר מוחל על כבודו, ולאחר שנים של שתיקה פונה לאביו בבקשה לתמיכה כספית בסיוע להפחית את סבלה. הסרט מסתיים במותה של ג'ני.
התפחה
התפחה ביולוגית
התפחה באמצעות שמרים מבוססת על תסיסה המשנה את המבנה הכימי של הפחמימות בבצק. בניגוד להתפחה כימית, המופעלת לרוב מיידית כאשר המים מחברים בין הבסיס לחומצה, התפחה על ידי שמרים דורשת השהייה המאפשרת לשמרים לפרק את הפחמימות ולייצר פחמן דו-חמצני הנלכד בבצק. הוספת ביצים, תפוחי אדמה או סוכר לבצק גורמת להאצת גדילת השמרים, בעוד הוספת מלח או שומנים כגון חמאה מאטים את גדילתם.
שמרים משמשים גם להתססת משקאות חריפים כגון בירה ויין. בתהליך התסיסה נוצר קצף הבירה, העשוי לשמש אף הוא כחומר מתפיח ושימש ככזה בעבר, לפני שהחל גידול השמרים התעשייתי.
סיפור אהבה (סרט)
סיפור העלילה
בספר "סיפורו של אוליבר", המהווה המשך ל"סיפור אהבה", מתוארים קורותיו של אוליבר לאחר מותה של אהובתו ג'ני וניסיונותיו להמשיך בחייו.
התפחה
התפחה ביולוגית
בעידן המודרני נעשה שימוש בשמרי אפייה שהותאמו בצורה מיטבית להתפחת בצק ושגודלו בתהליכים תעשייתיים. לצד שמרי האפייה, בהתפחת מוצרי מאפה ביתיים נעשה שימוש גם במוצרים המכילים שמרים מסוגים אחרים או חיידקים, המביאים גם הם לתוצאה הרצויה של בועיות גז הלכודות בבצק. לדוגמה: בירה לא-מפוסטרת (המכילה שמרים חיים), חובצה, בירת זנגביל, קפיר, מחמצת שאור ויוגורט.
סיפור אהבה (סרט)
השפעה תרבותית
בסרט מספר משפטים שנכנסו לז'רגון התרבותי. אחד מהם הוא המשפט: "Love means never having to say you're sorry." מילולית: "אהבה משמעותה שלעולם לא תצטרך לומר שאתה מצטער".
התפחה
התפחה כימית
סוכני התפחה כימיים הם תערובות או תרכובות כימיות המשחררות פחמן דו-חמצני או גז אחר כתגובה לחום או לחות. כמעט תמיד הן מבוססות על שילוב של חומצה (לרוב חומצה אורגנית בעלת משקל מולקולרי נמוך) ובסיס. מתפיחים כימיים משמשים בהכנת עוגות בחושות, עוגיות ומוצרים נוספים, בהם תסיסה ביולוגית אינה מעשית או אפשרית.
כדי לייצר חומר התפחה כימי שיהיה גם יעיל וגם חסר טעמי לוואי נדרשת מומחיות בכימיה. לכן חומרים כאלו נמכרים בתערובות מוכנות שמרכיביהן מדודים מראש. תערובות אלו מכונות לרוב אבקת אפייה.
אבקת אפיה כוללת לרוב לפחות אחד מהבאים: סודה לשתייה, זרחות כגון זרחת מונו-סידן וזרחת נתרן אלומיניום, אמוניום ביקרבונט, אשלגן פחמתי, קרם טרטר ועוד.
התפחה מכנית
כאשר מקציפים סוכר עם שומן מוצק (לרוב חמאה) במערבל מזון, גבישי הסוכר חותכים פיזית את מרקם השומן, כך שמוחדרות לתערובת בועות אוויר קטנות. להתפחה מכנית זו מוסיפים בדרך כלל גם מתפיח כימי. שיטה זו משמשת במתכוני עוגיות רבים.
שימוש במטרפה להקצפת נוזלים מסוימים כגון שמנת וחלבוני ביצה יוצר קצף באמצעות פעולה מכנית. הקצפת שמנת יוצרת קצפת. הקצפת חלבוני ביצים היא השיטה המשמשת להכנת עוגות ספוג, בהן מארג חלבון ביצה הנוצר על ידי הקצפה עזה הוא התורם העיקרי למרקמו של המוצר הסופי.
בבריטניה פותחה שיטת אפיית לחם המערבת התפחה ביולוגית ומכנית (השיטה מכונה CBP). בשיטה זו זמן ההתפחה הביולוגית מקוצר כיוון שחלק מההתפחה מבוצע על ידי ערבול עז מאוד של הבצק במהירות גבוהה. לפיכך מקוצר הזמן הדרוש ליצור המוצר הסופי - כיכר לחם. השיטה נחשבת יעילה להתמודדות עם קמח החיטה הרך המופק בחקלאות הבריטית, אולם היא שנויה במחלוקת בשל האיכות הירודה של הטעם והמרקם של המוצר הסופי, כמו גם נחיתותו התזונתית בשל שימוש בכמות גדולה יותר של שמרים ומלח. למרות זאת השיטה אומצה על ידי מאפיות תעשייתיות באזורים נוספים בעולם.
מתפיחים אחרים
אוויר או קיטור עשויים לשמש כמתפיחים כיוון שהם מתרחבים בחום. על מנת לנצל תכונה זו, על האפייה להתבצע בחום גבוה מספיק להפיכת המים לאדים, עם בלילה בה האוויר ילכד ויוותר עד שהבלילה תתגבש באפייה. התפחה כזו משמשת במאפים מסוג פודינג יורקשייר ובמידה פחותה בטמפורה.
חמצן דו-חנקני משמש כחומר מניע במכלי תרסיסי קצפת. התנדפות הגז מקציפה את התרסיס.
Material Design
Material Design (או Quantum Paper) היא שפת עיצוב שמפותחת על ידי גוגל.
כרטיסים
מעבר לכרטיסים, Material Design מציג קווים מנחים לפיתוח אפליקציות Native, אפליקציות היברידיות ורכיבים גרפיים כמו כפתורים, רשימות ותיבות טקסט.
לופיים
לוּפִיִים (שם מדעי: Araceae) היא משפחה גדולה של צמחים בעלי פרחים בסדרת כף הצפרדע. בעבר, סווגה המשפחה תחת סדרה נפרדת, לופאים. ייחודה של המשפחה הוא בצורת התפרחת, שהיא עשויה משזרה (rachis) שעטופה בעלה עטיף רחב שמכונה מתחל (spathe).
משפחה זו כוללת כ-2000 מינים, בהם צמחים בעלי שימוש מגוון עבור האדם. צמחים ממשפחה זו משמשים לנוי, מאכל, תעשייה, רפואה ועוד. תפוצת המשפחה היא כלל עולמית, אך רוב ברור של המינים מצוי באזורים הטרופיים. בארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי 11 מינים בארבעה סוגים.
מבוא
כל בני המשפחה הם בעלי איבר אגירה תת-קרקעי. אצל מינים אחדים, איבר אגירה זה מזין במיוחד ומשמש למאכל, וזאת על אף הרעילות של כל בני המשפחה.
תופעות רבות במשפחה זו משכו את עין האדם, ולעיתים הם מהווים שיאים ראויים לציון בעולם הצומח, כדוגמת עלי-ענק. בבני משפחה זו מצויים העלים הגדולים ביותר בממלכת הצמחים, שאינם מחולקים (זאת להבדיל מעלי הדקליים). התפרחת המיוחדת לעיתים מייצגת תופעה יוצאת-דופן בעולם החי- הידמות הפריחה לנבלה או מזון תוסס, וזאת על מנת למשוך את המאביקים שהם זבובי תסיסה. הידמות הפריחה באה לידי ביטוי בצבע, בריח וגם בפליטת חום לסביבה. ראוי לציון בהקשר זה המין לוף ענק (Amorphophallus titanum) שלו התפרחת הגדולה ביותר בעולם, אך הישמרו לפני שאתם בוחנים את פריחתו הענקית, שמתקרבת לגובה של 3 מטר, שכן הוא מפיק ריח נבלה עז.
בהקשר של 'שיאים בעולם הצומח', יש לציין שלפי החלוקה המודרנית גם משפחת עדשת המים כלולה במשפחה זו. מכאן, שגם הצמח העילאי בעל הפרח והפרי הקטן ביותר, כדרורית, נמנה עם משפחת הלופיים.
תיאור מורפולוגי
על משפחה זו נמנים עשבים רב שנתיים, בעלי איבר אגירה תת-קרקעי כדוגמת קנה שורש או פקעת. לעיתים קרובות חלקי הצמח מפרישים מוהל חלבי או מימי.
צמחי משפחה זו חסרי גבעול או גזע. העלה מסודר באופן מסורג או מקובץ, ומחולק לטרף ופטוטרת, לרוב בעלת נדן. הטרף בעל צורות מגוונות: לרוב הוא פשוט אך לעיתים רחוקות מחולק, כאשר במקרים רבים הטרף הוא בצורה מעוגלת, ביצתית או דמוית- חץ. הטרף גדול- גודלו אינו יורד מ-1.5 ס"מ. רישות העורקים על העלה הוא אופייני לחד פסיגיים, אך עם זאת באופן חיצוני הוא נדמה לפעמים כדומה לרישות מסועף, שקיים אצל דו-פסיגיים.
פרח הלופיים הוא לרוב חד-זוויגי, חסר עטיף ויושב על שִׁזְרָה-ציר תפרחת מעובה, מקביל לשיבולת אצל דגניים מסוימים כדוגמת חיטה. השזרה בעלת פרחים נקביים בעלי עמוד עלי בודד בחלקה התחתון, ומעליהם פרחים זכריים בעלי 12-2 אבקנים. לעיתים רבות מצויים גם פרחים עקרים.
כאמור, הלופיים מתייחדים בעיקר בצורת התפרחת. השִׁזְרָה מרובת פרחים (900-3, לרוב קבוצים) עטופה בעלה מעטפת גדול, שנקרא מַתְחָל. המתחל בחלקו התחתון, בו נמצאים הפרחים, סגור כעין כד; בחלקו התחתון הוא פרוש ונקרא 'מפרש'. חלק זה של המתחל הוא לרוב צבעוני. החלק העליון של העלה אינו נושא פרחים, הוא לרוב רם יותר מהכד והוא יוצר צורה דמוית אלה.
פרי הלופיים הוא מטיפוס ענבה עסיסית והוא מכיל 1–40 זרעים בתוכו. הענבות מתפתחות צמוד לשזרה.
אטימולוגיה
בשפה העברית, שם המשפחה הוא לפי הסוג הבולט לוּף, שמקור שמו מן המשנה. אין קשר בין שם זה לבין הבשר המשומר לוֹף. בלטינית, שם המשפחה הוא Araceae. גם שם זה נגזר משם הסוג לוף, על אף שאין זה הסוג הגדול במשפחה, וכמו כן תפוצת רוב המינים בו מוגבלת לאזור הים התיכון. שם המשפחה העממי באנגלית הוא Arum family.
בתרבויות רבות, לא התעלמו מהצורה הפאלית של פריחת צמח זה. בערבית מכונה לוף ארצישראלי 'זב-אל-עבד'- שפירושו 'איבר המין של העבד', ביטוי שמרמז על כך שהעבדים היו בעלי גוון עור כהה. במבוא הערך, הוזכר המין לוף ענק (Amorphophallus titanum) שלו התפרחת הגדולה מבין עולם הצמחים; לא לחינם הוא מכונה באנגלית בשם המעודן 'Titan Arum', ובעברית 'לוף ענק', שכן פירוש השם הלטיני הוא 'איבר מין זכרי ענקי וחסר צורה'.
רעילות
מינים רבים מהמשפחה מכילים ברקמותיהם גבישים של אוקסלט הסידן, שנוסחתו הכימית CaC2O4. גם צריכת מנה קטנה מחומר זה עלולה לגרום נזק לאדם, החל מתחושת שרפה בפה, חנק ובמנות גדולות יותר פרכוסים, תרדמת ומוות.
סידן אוקסלאט מצוי בצורת צרורות בכל חלקי הצמח, בריכוזים שונים. הייעוד הראשוני של הרעל הוא מניעת אכילה על ידי בעלי חיים שונים. החומר מתפרק ומאבד את רעילותו לבני אדם לאחר הרתחה או קלייה, דבר שמאפשר לאדם לצרוך עמילנים וחומרי מזון אחרים שמקורם בצמחי משפחה זו. עם זאת, יש לזכור שרבים מצמחי המשפחה הם צמחי בית פופולריים, ולילדים יש גישה קלה אליהם.
היבטים סיסטמטיים
הסיסטמטיקה המסורתית של עולם הצומח, מימיו של קארולוס ליניאוס ועד סוף המאה ה-20, התבססה על סימנים צורניים חיצוניים, ועל סמך אלו התפתחו חלוקות סיסטמטיות שונות. החל מכניסת טכנולוגיות לבדיקות DNA של צמחים, נעשות בדיקות השוואתיות בין צמחים, ואלו מאפשרים מבט אמין יותר על חלוקת הצמחים המוכרת לנו.
על רקע זה, בשנים האחרונות מתפרסמים מחקרים שונים המציעים חלוקות טקסונומיות שונות במידת מה מהמקובל, לדוגמה כפי שבא לידי ביטוי בהבדל בין החלוקה של קרונקוויסט לזו של קבוצת המחקר הגנטית APG II.
על-פי החלוקה הפילוגנטית המסורתית, משפחה זו היא המשפחה העיקרית בסדרת הלופאים, או הלופניים, ומהווה ענף מקביל לדקליים, משפחה שקרובה אליה באופן יחסי. ואילו, על פי החלוקה המודרנית, משפחה זו הועברה לסדרת כף צפרדע, והתווספו אליה קבוצות נוספות, כמו משפחת עדשת המים. לעומת זאת הסוג אקורוס הופרד למשפחה נפרדת.
תפיסת הסיסטמטיקה המבוססת על בדיקות גנטיות עדיין לא השתרשה בקרב הקהילה המדעית העוסקת בנושא, ולא מקובלת על רוב החוקרים. יש לציין, שמראשית ימי הסיסטמטיקה ועד ימינו אין תמימות דעים בקשר לחלוקת עולם הצמחים, והצעות לחלוקות חדשות עולות מעת לעת על ידי חוקרים שונים. לכן, אין לראות את הצעתם של קבוצת המחקר APG II כאמת מוחלטת.
ערך זה מתייחס למשפחה על פי החלוקה המסורתית. אין לראות בכך קביעה מדעית כלשהי אלא שיקול עריכה בלבד.
לופיים בצמחיית הבר של ארץ ישראל
להבדיל מרוב בני משפחת הלופיים, הגדלים באקלים טרופי והמשאבים שמגבילים את גדילתם הם העדר אור וצפיפות, הלופיים שגדלים במזרח הים התיכון מוגבלים על ידי משאב המים שאינו זמין לאורך כל השנה, חום ושונות עונתית גדולה. כך שאלמנטים מסוימים שמייצגים את המשפחה כולה מתקיימים גם בנציגיה בארץ-ישראל, כדוגמת צורת התפרחת ואיבר תת-קרקעי מפותח, וזאת לעומת אלמנטים שקיימים בנציגיה הטרופיים של המשפחה, אך אינם באים לידי ביטוי בישראל כדוגמת עלים רחבים מאוד, ריבוי מטפסים, קיום שורשי אוויר ושורשים אדוונטיביים, ריבוי אפיפיטים במשפחה (צמחים המתקיימים על גבי עצמים אחרים ללא מגע עם אדמה כלל, כדוגמת סחלביים רבים) וכן הלאה.
המשפחה מיוצגת בארץ-ישראל על ידי 11 מינים בארבעה סוגים. הלופיים בארץ כולם נכללים בתת- משפחת ה-Aroideae. סוגים אלו מוגבלים לאזור הצומח הים-תיכוני ו/או האירנו-טורני. הם גאופיטים יובשניים מובהקים, בהיותם חסרי חלקים על-אדמתיים בעונת הקיץ, והם מלבלבים בחורף ובאביב, עונות נוחות לצמיחה. בהקשר זה יש לציין שעונת הפריחה של מינים רבים היא מקדימה מאוד: 6 מהם פורחי סתיו. מיני הלופיים בארץ ישראל היוו כר פורה למחקריו של הבוטנאי יעקב (קובי) כח, שחקר את מיני המשפחה בארץ, עם דגש על מנגנוני ההאבקה הייחודיים שלהם.
ההיסטוריה של חקר הלופיים
עברו מעט פחות מ-2,000 שנות, עד שמשפחה זו הוכרה כקבוצה נפרדת של צמחים, במאה ה-16. בשנת 1789, סיווג הבוטנאי הצרפתי אנטואן לורן דה ז'וסו את הלופיים המטפסים ומספר נוסף של מינים אדמתיים בספרו 'משפחות הצמחים' (Families des Plantes), אך ההתקדמות הגדולה ביותר בחקר המשפחה נעשתה על ידי היינריך וילהלם שוט (Heinrich Wilhelm Schott 1865-1794). בניגוד לקודמיו, חוקר אוסטרי זה התמקד בחקר משפחת הלופיים, והצטרף לשם כך למשלחת מחקר אוסטרית לברזיל בשנים 1817- 1835. ההיכרות הרבה שצבר שוט עם משפחה זו, על פני אזורים גאוגרפיים נרחבים, הביאה אותו לפרסום ארבעה ספרים שנושאם חקר הלופיים, וחלוקתו של משפחת הלופיים ל-12 שבטים היא החלוקה המקובלת עד ימינו.
תכונותיהם ומראם המפליא והמוזר של בני משפחה זו, מביא חוקרים מודרניים רבים לעסוק במחקרם. כך לדוגמה, החוקר הישראלי יעקב כח 'פיצח' את מנגנון ההאבקה בסוג לוף. מקובל שגנים בוטניים מחזיקים אוספים גדולים של לופיים. האוסף הגדול ביותר כיום מוחזק בגן הבוטני בסנט לואיס, מיזורי.
לופיים כצמחי מאכל
על אף רעילותם של מרבית מיני המשפחה, רובם ראויים למאכל לאחר הרתחה או קלייה. כמו כן, הפרי הבשל אינו רעיל ברוב המקרים. מינים אחדים מהמשפחה משמשים כצמחי מאכל בהיקף רחב ומגודלים לשם כך. מינים רבים אחרים מלוקטים למאכל או מגודלים בהיקף קטן.
מינים אחדים מהסוג קולקס (Colocasia) הקרויים בלשון עממית 'אוזן הפיל' מגודלים למטרות איסוף הפקעות, העשירות בעמילנים מזינים, וקרויות טארו. באופן משני גם פטוטרות העלים העבות משמשות למאכל כירק חי. זהו גידול טרופי נפוץ בעל ערך כלכלי רב, שנחשב לאחד מגידולי התרבות הקדומים ביותר, וקיימות הוכחות לגידולו עוד באלף ה-5 לפנה"ס. היקף הגידול העולמי בשנת 2005 היה 9.2 מיליון מטר מעוקב.
המין קולקס הקדמונים (Colocasia antiquorum) היה גידול מקובל במזרח התיכון ונזכר במשנה בשם 'קרקס' ובתוספתא בשם 'קולקס', והוא גודל בחבלי-ארץ חמים ועשירים במים, עד תחילת המאה ה-20. עד שנות ה-70 של המאה הקודמת התקיים המין קולקס הקדמונים כצמח בר בארץ-ישראל. בנחל דוד שבעין גדי, התקיימה אוכלוסייה של מין זה. ככל הנראה, פקעות שלו נשתלו שם, והאוכלוסייה שרדה בתנאי נאת המדבר, שמדמים תנאי גידול טרופיים. ייתכן אף שלאורך השנים צמחים אלו נשתלו וטופחו למאכל על ידי יושבי המקום. המין נכחד מהמקום בעקבות שיטפון, אך הוא עדיין מגודל בארץ כצמח נוי, לרוב ללא ידיעה על ערכו התזונתי.
פירות המין Monstera deliciosa נאכלים טריים, ונקראים גם בשם 'עץ הלחם המקסיקני'. גם מין זה מקובל כצמח נוי למקומות מוצלים, בארץ ובעולם.
כאמור, פרט למינים שלהם ערך תזונתי רב והם מגודלים לשם כך, קיימת תרבות ארוכת שנים של ליקוט מיני לופיים לצורכי מאכל. נוהג זה מוכר עוד מימי הביניים ועד ימינו משתמר בחברות מסורתיות.
לופיים כצמחי נוי
השימוש בלופיים כצמח נוי הוא רחב-היקף ומגוון, הן במספר המינים שמשמשים לשם כך, והן במטרות הגידול. השימוש הנפוץ ביותר הוא כצמחי בית, והם מגודלים בשל גודל ויופי עליהם. מספר הסוגים שמשמשים לשם כך הוא גדול, ונזכיר אחדים מהם- דיפנבכיה, אגלאונמה, קלדיום, ועוד. מספר מועט יותר של צמחים משמש כצמחי גן, כאשר מנוצלת צמיחתם היפה של בני משפחה זו בתנאי צל- ועם זאת, חלקם גם משגשגים בקרינת שמש מלאה. אלה הם צמחים מהסוגים פילודנדרון, פותוס, קולקס וכן הלאה.
פרט ליופיים של עלי הלופיים, התפרחות המיוחדות שלהם מושכות את עין האדם ומספר סוגים מגודלים בשל יופי פרחיהם, הן כצמחי בית וגן והן כצמחי קטיף. מאלה נציין את הסוגים בת-קלה, ספתיפילון ואנתוריון.
סוגים במשפחה
על-פי החלוקה המסורתית, משפחה זו נחלקת ל-12 תת-משפחות. בערך זה מוצגים רק תת-משפחות וסוגים נבחרים, בעיקר כאלו הרלוונטיים לקורא הישראלי.
דן מיכאלי
דן מיכאלי (10 ביוני 1933 – 17 בינואר 2006) היה רופא ישראלי, מומחה לרפואה פנימית ומחלות זיהומיות, שכיהן כקצין רפואה ראשי בצה"ל (1975-1979), מנהל בית החולים איכילוב, מנכ"ל משרד הבריאות (1984-1986), יו"ר מועצת המנהלים שירותי בריאות כללית (1992–2006) ופרופסור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ארס נובה
ארס נובה היה תקופה סגנונית במוזיקה של ימי הביניים המאוחרים. סגנון הארס נובה היה מבריק ויצירתי ונבע מתנועה, שראשיתה באיטליה וששמה לה למטרה לשחרר את המוזיקה מכבליה הנוקשים. מאיטליה התפשטה התנועה במהירות לצרפת. היא הקיפה את השנים שבין פרסום ה-Roman de Fauvel (שנת 1310 ו-1314) ומות גיום דה מאשו (1377). לעיתים נוקטים שימוש חופשי יותר במונח, כמתייחס לכל המוזיקה האירופית במאה ה-14, ואז הוא כולל דמויות כמו פרנצ'סקו לאנדיני, שעבד באיטליה. מדי פעם משמש המונח "ארס נובה איטלקית" לציון המוזיקה של לאנדיני ובני ארצו (ראו מוזיקה של הטרצ'נטו לתנועה המוזיקלית המקבילה באיטליה). פירוש המונח ארס נובה הוא "אמנות חדשה" או "טכניקה חדשה", והוא הופיע לראשונה בחיבור מאת פיליפ דה ויטרי, הנושא אותו שם (בסביבות 1322).
דן מיכאלי
ביוגרפיה
דן מיכאלי נולד בשנת 1933 בירושלים, בן להורים ילידי העיר. משפחתו של אביו, אברהם מיכאלי, הגיעה לארץ ישראל בסוף המאה ה-19 מגאורגיה. אמו, בלהה קוסובסקי, הייתה דור שמיני בארץ ובת למשפחת ריבלין. אחותו הצעירה היא רבקה מיכאלי ואחיו הוא עורך הדין נפתלי מיכאלי.
ארס נובה
המונח ארס נובה משמש בדרך כלל יחד עם מונח אחר, ארס אנטיקווה, המתייחס למוזיקה של תקופת השנים הקודמת, ונמשך בדרך כלל אחורה לכלול את תקופת הפוליפוניה של אסכולת נוטרדאם (ומכסה אם כן את התקופה שבין 1170 עד 1320, פחות או יותר). באומדן גס אפשר אפוא להגיד, שארס אנטיקווה היא המוזיקה של המאה ה-13 וארס נובה היא המוזיקה של המאה ה-14; בתולדות המוזיקה נוטים להשתמש בהגדרה זו, הכללית יותר.
דן מיכאלי
ביוגרפיה
מיכאלי למד רפואה בשווייץ, ואת שנתו החמישית השלים בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בו קיבל את התואר בשנת 1958. עם תום לימודיו התגייס לצה"ל, עבר קורס קציני רפואה ושובץ כרופא קרבי בגדוד הנח"ל המוצנח. לאחר תום שירותו הסדיר נתבקש על ידי ד"ר ברוך פדה לחתום קבע והוא הסכים בתנאי שיתאפשר לו להתמחות במקביל ברפואה פנימית. את התמחותו עשה אצל הרי הלר בבית החולים תל השומר. ובמקביל היה מפקד קורס קציני רפואה שהתקיים לפרקים בבית החולים, וכן הקים ופיקד על בית חולים צבאי מוטס., לאחר תום התמחותו ביוני 1966, התמנה למפקד רפואה פיקודי בפיקוד המרכז. בשנים 1968–1970 שהה בהשתלמות בבוסטון. במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין הרפואה של עוצבת געש, שלחמה ברמת הגולן.
ארס נובה
המוזיקה, שהייתה שנויה במחלוקת בכנסייה הקתולית-רומית, נתקלה בדחיה ברורה ונחרצת מצד האפיפיור יוהאן ה-XXII, אך האפיפיור קלמנט השישי אימץ אותה בשמחה. המזמור המונופוני, המהורמן כבר באורגנום פשוט, עבר שינויים, נקטע ופורק והוסתר מתחת לנעימות חילוניות. מילים של שירי אהבה הושרו מעל טקסטים דתיים, או שהטקסט הדתי היה מושר במלודיה חילונית מוכרת. לא רק הפוליפוניה היא שפגעה באוזניים של ימי הביניים, אלא גם רעיון המוזיקה החילונית, המתמזגת עם הקדושה ומחלחלת אל תוך המוזיקה הליטורגית.
דן מיכאלי
ביוגרפיה
היה סגן מנהל מחלקה פנימית בבית החולים תל השומר, כסגנו של ברוך פדה. כאשר הלה היה גם מנכ"ל משרד הבריאות, שימש מיכאלי כמנהל המחלקה בפועל. בשנת 1971 הקים שם יחידה חדשה למחלות זיהומיות ועמד בראשה.
ארס נובה
סגנונית, נבדלה המוזיקה של הארס נובה מקודמתה בכמה מובנים. השימוש במקצב היה חופשי פי כמה, לאחר שהשתחרר מכתונת הכפיה של התבניות הרתמיות, שהיו שכיחות במאה ה-13; המוזיקה החילונית אימצה לה הרבה מן התחכום הפוליפוני, שנמצא עד אז רק במוזיקת קודש; וטכניקות וצורות חדשות, כמו האזוריתמוס והמוטט האזוריתמי, נכנסו לשימוש תדיר. התוצאה האסתטית של תמורות אלה הייתה יצירת מוזיקה עתירת ביטוי ומגוונת, בהשוואה לזו של המאה ה-13. למעשה, אפשר להשוות את התמורה ההיסטורית הפתאומית, שחוללה העלייה המרשימה בעומק ההבעה המוזיקלית, להופעת הפרספקטיבה בציור, וכדאי לזכור, שהתמורות באמנות המוזיקה בתקופת הארס נובה חלו במקביל למהפכות הגדולות של ראשית הרנסאנס בציור ובספרות. מייצגו העיקרי והגדול ביותר של הסגנון המוזיקלי החדש היה, ללא ספק, גיום דה מאשו, שניהל גם קריירה מכובדת לא פחות ככומר וכמשורר. סגנון הארס נובה מוצג בשלמות שאין דומה לה במערך רב הממדים של מוטטים, לאי, ויראליי, רונדו ובאלאדות של מאשו. בתקופת כהונתו של האפיפיור אורבן החמישי מאביניון חיבר מאשו את המיסה הפוליפונית הראשונה, שנקראה "מיסה דה נוטר דאם".
דן מיכאלי
ביוגרפיה
בשנים 1975–1979 כיהן כקצין רפואה ראשי.
ארס נובה
אסכולת מלחינים, שמרכזה באביניון שבדרום צרפת, התפתחה; המוזיקה המסוגננת לעילא ולעילא של תקופה זו נקראת לעיתים קרובות ארס סובטיליור, אם כי יש מלומדים הבוחרים לראות בה פיתוח מאוחר של הארס נובה, במקום לפצל אותה כאסכולה נפרדת. הרפרטואר המוזר אך המעניין הזה של מוזיקה, המוגבל בתפוצתו הגאוגרפית (דרום צרפת, אראגון ובהמשך, קפריסין), שנועד בבירור לביצוע של מומחים לאוזני קהל של מביני דבר אניני טעם, כמוהו כהערת סיכום לימי הביניים בשלמותם.
דן מיכאלי
ביוגרפיה
בשנת 1979 השתחרר מצה"ל והוטל עליו לאחד את בתי החולים בתל אביב – איכילוב, רוקח והקריה – למרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי ולעמוד בראשו. בנוסף ניהל את היחידה למחלות זיהומיות. בשנים 1984–1986 כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות. בתפקידו זה טיפל ויזם חקיקה בנושאים שונים, בהם בנושאי ביטוח סיעוד והשתלת איברים. טיפל בשביתת האחיות בשנת 1986 ובהיערכות להתמודדות עם האיידס. כמנכ"ל משרד הבריאות שינה מיכאלי את יחס המשרד למדיטציה טרנסצנדנטלית בהוצאת הוראה האוסרת המשך שימוש בחוות דעת חיובית משנת 1980.
ארס נובה
ראו גם
פיליפ דה ויטרי
דן מיכאלי
ביוגרפיה
עם כניסתה של שושנה ארבלי-אלמוזלינו לתפקיד שרת הבריאות הוחלט על סיום כהונתו כמנכ"ל משרד הבריאות בסוף שנת 1986,. ומיכאלי שב לתפקידו כמנהל המרכז הרפואי תל אביב.
היה חבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון, מרכז פרס לשלום, חבר במועצת הבריאות ונשיא איגוד "יוצאי ועולי גאורגיה".
בשנת 2003 קיבל מידי שר הבריאות אות מופת על מפעל חיים.
פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "נייטיב מירושלים".
דן מיכאלי נפטר בינואר 2006 לאחר מחלת לב, בגיל 73.
You (שיר של רגארד, טרוי סיון וטייט מקריי)
רקע והכרזה
ב-1 באפריל 2021, העלה סיון דואט של עצמו ושל מקריי שרוקד ושר את השיר בעמוד הטיקטוק שלו. ב-31 במרץ, העלה רגארד טיזר לקליפ 30 שניות לשיר עמוד היוטיוב שלו. ב-9 באפריל, המשיך סיון לפרסם תמונות שלו עם כיתובי מילות השיר בעמוד האינסטגרם שלו.
חלומות מאבי
חלומות מאבי (באנגלית: Dreams from My Father) הוא ספרו האוטוביוגרפי של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, אשר מתאר את תקופת ילדותו ונעוריו, את החיים כילד שחור במשפחה אמריקנית לבנה מהמעמד הבינוני של סבו וסבתו, בצל דמות האב הקנייתי שאותו הכיר רק מסיפורים, את העיסוק המתמיד בזהותו שסיטואציה זו גרמה לו, ואף את השימוש במריחואנה וההתנסות בקוקאין בסוף שנות העשרה של חייו.
הספר אשר יצא לאור לראשונה בשנת 1995 נכתב במקור על ידי אובמה כאשר היה בן 33 עוד בטרם החל את הקריירה הפוליטית שלו. הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בשנת 2004 כאשר אובמה הפך לדמות פוליטית לאומית.
בשנת 2006, הופק הספר בגרסת אודיו, עליה זכה אובמה בפרס גראמי. הספר היה לרב-מכר, והכניס לאובמה ממון רב, בעזרתו שילמו הוא ורעייתו את חובותיהם מתקופת הלימודים ורכשו בית בשיקגו.
הגרסה העברית של הספר תורגמה על ידי עדנה שמש ויצאה לשווקים בשנת 2008.
עלילת הספר
הספר מציג את סיפור חייו של ברק אובמה עד לתקופה בה התקבל לבית הספר למשפטים הרווארד. ברק אובמה נולד בשנת 1961 בהונולולו, הוואי לאב קנייתי ולאם אמריקנית לבנה אשר היו באותה העת סטודנטים ב"מרכז מערב-מזרח" שבאוניברסיטת הוואי. אביו, ברק אובמה האב, בן למשפחה מוסלמית מצד אביו ונוצרי מצד אימו, בא להוואי מקניה כסטודנט בתוכנית אמריקאית לטיפוח סטודנטים ממדינות מתפתחות. אמו, אן דנהאם, עברה עם הוריה, מדלין וסטנלי דנהאם, שנים קודם לכן מקנזס להוואי, בעקבות משרתם של הוריה בהוראה.
ברק נשאר עם אמו לאחר הגירושים מאביו. בהמשך, אימו נישאה לסטודנט אינדונזי בשם לולו סואטורו, והמשפחה עברה לג'קרטה כאשר ברק היה בן 6. כאשר ברק היה בן עשר, הוא חזר להוואי תחת השגחת סבו וסבתו (ומאוחר יותר תחת השגחת אמו) לצורך לימודים. ברק נרשם לכיתה ה' בבית הספר פאנאהו (Punahou), בית ספר פרטי אשר ממוקד בהכנה ללימודים גבוהים. אובמה היה אחד מתוך שלושה תלמידים שחורים בלבד בעוד שרוב התלמידים בבית הספר היו אסייתים. באותה התקופה הוא נתקל לראשונה בגילויי גזענות והבין מהי המשמעות של להיות אפרו-אמריקני.
עורק החזה ושיא הכתף
עוֹרֵק הֶחָזֶה וְשִׂיא הַכָּתֵף (TA: arteria thoracoacromialis) הוא גזע עורקי קצר בבית השחי המסתעף מחלקו השני של עורק בית השחי ומספק דם דרך ענפיו לאזור הכתף, בית השחי, בית החזה והשד.
עורק החזה ושיא הכתף יוצא מקדמת עורק בית השחי, לכיוון הגבול העליון של שריר החזה הקטן. בדרכו הוא חודר את מחתלת הבריח והחזה. הוא מתפצל לארבעת ענפיו עמוק לראש הבריח של שריר החזה הגדול.
ענפים
ענפי החזה יורדים בין שני שרירי החזה ומספקים דם להם ולשד, תוך שהם יוצרים השקה עם הענפים הבין-צלעיים של עורק החזה הפנימי ועם עורק החזה הצדי.
ענף שיא הכתף מתקדם הצדה בעוברו מעל זיז החרטום ותחת שריר הדלתא, אשר אותו הוא מספק. הוא חודר את השריר ומסתיים בשיא הכתף ברשת עורקית העשויה מענפים של העורק הרום-שכמי, עורק החזה ושיא הכתף ועורק עצם הזרוע הכותר האחורי.
ענף הבריח מתקדם מעלה ותיכונית לעבר מפרק החזה והבריח ומספק דם למפרק זה ולשריר התת-בריחי.
ענף הדלתא, אשר לעיתים קרובות יוצא יחד עם ענף שיא הכתף, חוצה מעל שריר החזה הקטן ועובר במענית, שבה עובר גם וריד האגודל, בין שריר החזה הגדול לשריר הדלתא. שרירים אלה מקבלים דם מענף זה.
Nmap
Nmap (קיצור של Network Mapper תרגום; "ממפה רשת") היא תוכנת סריקת רשת, המשמשת לגילוי מתחמים ושירותים, ברשת מחשבים. דרך פעולת Nmap היא שליחת חבילות בעלות מבנה מסוים אל המתחם הרצוי, וניתוח התגובה המתקבלת ממנו.
תכונות התוכנה יכולות להיות מורחבות על ידי סקריפטים ייעודיים המוסיפים תכונות, כדוגמת בדיקות פגיעות, גילוי מערכת ההפעלה, וגילוי מתחמים מתקדם יותר.
בהתחלה הייתה התוכנה מותאמת לשימוש רק תחת לינוקס, אך היא עברה פורטינג לחלונות, סולאריס, BSD, HP-UX, AmigaOS, ו-SGI IRIX. לינוקס היא המערכת שהכי נפוץ בה השימוש בתוכנה, וחלונות מיד אחריה.
התוכנה נכתבה במקור על ידי גורדון ליון ונמצאת תחת פיתוח ושיפור על ידי קהילת המשתמשים שלה.
פקודות בסיסיות
להלן פקודות בסיסיות לסריקת מטרות:
איסוף מידע - Reconnaissance
התהליך החשוב ביותר במהלך הערכת אבטחה הוא שלב איסוף המידע, בשלב זה, מגלים מעריכי האבטחה - או ההאקרים - נכסים וממפים את משטח ההתקפה של הקורבן כדי ללמוד כמה שיותר, מכיוון שכל פיסת מידע יכולה לעזור. בדרך כלל, בשלב זה, אוספים את כל המידע שניתן למצוא, כולל שמות משתמש, סיסמאות אפשריות, שמות מארחים, כתובות IP, ספקים חיצוניים ושירותים פנימיים, כולל באנרים של גרסאות, בין הרבה פיסות מידע מעניינות אחרות. יש אלפי כלים לצורכי איסוף מידע, עם זאת, ל-Nmap Scripting Engine (NSE) יש יתרון בכך שהתוצאות הפנימיות מתקבלות מהסריקות, בנוסף למקורות נתונים חיצוניים המשלימים את הכלים הרבים שעוזרים להשלים את השלב הזה.
הערכת מיקום גאוגרפי של כתובת IP
זיהוי המיקום של כתובת IP עשוי לעזור למנהלי מערכת או מנתחי מודיעין איומים לזהות את מקורו של חיבור לרשת. Nmap מגיע עם מספר סקריפטים של NSE שעוזרים לנו לבצע מיקום גאוגרפי של כתובת IP מרוחקת, למשל: ניתן לשמור את התוצאות בפורמט KML ולהוציא אותן ממפות Google או ב-Google Earth מאוחר יותר על ידי שימוש בארגומנט הסקריפט traceroute-geolocation.kmlfile כדלקמן:
קבלת מידע מרשומות WHOIS
רשומות WHOIS מכילות מידע שימושי, כגון שם הרשם/ארגון, תאריכי יצירה ותפוגה, מיקום גאוגרפי ופרטי יצירת קשר לרעה בין כמה שדות שעלולים להיות מעניינים. מנהלי מערכת, צוות IT ואנשי אבטחת מידע אחרים משתמשים ברשומות WHOIS, ולמרות שיש הרבה כלים ואתרים זמינים לשאילתות מידע זה, Nmap יכולה לעבד טווחי IP/רשימות יעדים בפורמטים רבים כדי לבצע משימה זו, למשל עם הסקריפט הבא:
שאילתה של Shodan כדי לקבל מידע על יעד
Shodan הוא אחד ממנועי החיפוש למכשירים המחוברים לאינטרנט. זהו מקור מידע שימושי, הכולל אפילו מידע על פורטים ובאנרים של יעדים מרוחקים, בין שאר פיסות נתונים מעניינים. אחד היתרונות של סריקת פורטים פסיבית עם Shodan הוא שלא צריך לתקשר ישירות עם היעד כדי לקבל את רשימת הפורטים הפתוחים, הפרוטוקולים והבאנרים של השירות, הסקריפט הוא כדלקמן :
גילוי שמות מארחים על ידי Brute-Force רשומות DNS
רשומות DNS מכילות כמות מפתיעה של מידע, ובאמצעות Brute-Force או ניחוש שלהן, ניתן לחשוף מטרות נוספות. שמות כניסות DNS לרוב מסגירים מידע; לדוגמה, רשומת DNS מסוג mail מציינת שמדובר בשרת דואר וכדומה, להלן הסקריפט:
מציאת חולשות ידועות בשירותים שונים
גילוי גרסאות חיוני לבודקי חדירה ולמנהלי מערכת מכיוון שהם יכולים להשתמש בבאנרים של גרסאות כדי למצוא פרצות אבטחה ציבוריות המשפיעות על שירות. Nmap מאפשר להתאים מסדי נתונים פופולריים של פגיעות עם גרסאות השירותים המתקבלות מהסריקה שלנו באופן אוטומטי, להלן סקריפט לדוגמה
סריקת מערכות ICS/SCADA
מערכות בקרה תעשייתיות (ICS)/בקרת פיקוח ורכישת נתונים (SCADA) הן חלק מהתשתית הקריטית שנמצאת בתחנות כוח, מפעלים כימיים, בתי זיקוק לנפט ומתחמים גדולים אחרים. ככל שטכנולוגיית הניטור הבשילה, יכולות הרשת שמטרתן לשפר את הקישוריות בין רכיבים הציגו סוג חדש של סיכון: התקפות רשת. כדי להחמיר את המצב, נמצאו מערכות שהאמינו שהן נמצאות ברשתות מבודדות מחוברות לאינטרנט ונגישות לחלוטין מרחוק. מספר המערכות הקריטיות שנמצאות באינטרנט גדל בהתמדה, ועד היום נפוץ מאוד למצוא ארגונים בעלי רשתות מחוברות המאפשרות גישה למקטעי רשת שבהם נמצאות מערכות ICS/SCADA. זה הוכח על ידי חוקרי אבטחה שפרוטוקולים ומוצרים רבים של ICS/SCADA הם פגיעים ביותר שכן רבים מהם נבנו ללא אבטחה. יש להשתמש בזהירות ב-Nmap בעת סריקת תשתית קריטית שכן שכבות רשת רבות הן שבריריות מאוד ורגישות להתקפת מניעת שירות, כאשר חלק מהמנות נוצרות על ידי טכניקות הסריקה השונות. לכן, מומלץ להשתמש תמיד ב-TCP connect scan (-sT) כדי לפתוח ולסגור כל חיבור בדיקה כראוי ולהגביל את רשימת בדיקת היציאות וקצב המנות.
מציאת פורטים נפוצים בשימוש במערכות ICS/SCADA
יש לטפל בתשתית קריטית בזהירות יתרה שכן היו דיווחים על סריקות ואפילו סריקות פינג שניתקו מכשירים מהרשת. הדבר מסוכן במיוחד ברשתות ייצור שכן נזק או הפרעה לשירות עלולים לעלות לארגון מאות אלפי, אפילו מיליוני דולרים. מסיבה זו, לא נהוג להציף באגרסיביות את הרשת ב-TCP/IP של המכשיר; במקום זאת, משתמשים ברשימה שנבחרה בקפידה: כל יציאה הרשומה תואמת לפרוטוקול ICS/SCADA ידוע, זוהי רק סריקת הסיור הראשונית לזיהוי פרוטוקולי ICS/SCADA אפשריים ברשת. אם Nmap מחזיר שירות פתוח, סביר להניח שאכן מדובר בפרוטוקול ICS/SCADA.
מניית PLCs של סימנס SIMATIC S7
התקני PLC של סימנס S7 ממשפחת S7 300/400 משתמשים בפרוטוקול S7comm עבור תכנות PLC, חילופי נתונים בין PLC ומערכות SCADA, ולמטרות אבחון. התקנים אלה בדרך כלל מאזינים בפורט 102 (iso-tsap) וניתן להשתמש בחלק מפונקציות האבחון כדי לקבל מידע מהמכשירים בעזרת הסקריפט:
מניית התקני BACnet
התקני BACnet נפוצים מאוד לחיבור ובקרה של HVAC, מערכות חשמל ואוורור ורכיבים רבים במערכות אוטומציה של מבנים. אפשר לאסוף מהם מידע, כגון ספק, שם מכשיר, מספר סידורי, תיאור, מיקום ואפילו גרסת הקושחה באמצעות הסקריפט הבא:
המאה ה-8 לפנה"ס
המאה ה-8 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 800 לפני הספירה והסתיימה בשנת 701 לפנה"ס. זוהי המאה השמינית לפני תחילת הספירה הנוצרית.
במצרים העתיקה החלה השושלת ה-25 של הפרעונים השחורים מנוביה.
ביוון התפתח האלפבית היווני והופיעו יסודותיה של תרבות יוון העתיקה ביצירותיהם של משוררים כהומרוס והסיודוס. המשחקים האולימפיים נוסדו, ומתיישבים יוונים הקימו מושבות רבות בארצות הים התיכון והים השחור. בתחום הפוליטי, התעצבה החוקה הספרטנית בידי המחוקק האגדי ליקורגוס, ואילו באתונה חל מעבר משלטון מלוכני לשלטון אצילים ארכוני.
באיטליה נוסדה העיר רומא ואופיה עוצב בידי מלכיה הראשונים והאגדיים. במקביל צמחה באיטליה התרבות האטרוסקית.
באירופה גופה התרחשו נדידות עמים שונות. שבטים גרמאניים חצו את הנהר נמן אשר ליד הים הבלטי בחיפושם אחר שטחי מרעה, וגם החלה ההתיישבות הקלטית בבריטניה.
באמריקה החלו האולמקים לבנות פרמידות, ובני המאיה החלו להתיישבותם בחצי האי יוקטן.
בישראל
בהיסטוריה המקראית חלו תמורות גדולות ומרחיקות לכת במהלך המאה ה-8 לפנה"ס.
בראשית המאה הביס המלך יואש את הארמים בעידודו של הנביא אלישע, ושם קץ לשנים רבות של לחץ ארמי קשה על ישראל. בימי בנו ירבעם השני הגיעה ממלכת ישראל לשיא התפשטותה הטריטוריאלית בעידודו של הנביא יונה בן אמיתי. במקביל, עוזיהו מלך יהודה הוביל את ממלכתו לשיאים של עצמה צבאית ושגשוג כלכלי. שגשוג זה הוביל לבסוף לשחיתות וסיאוב שעוררו את תוכחות הנביאים הושע, עמוס ומיכה.
לאחר מות ירבעם השני ורצח בנו זכריהו באמצע המאה, נכנסה ממלכת ישראל לרצף מרידות ומשברים פנימיים שערערו את היחסים עם יהודה והובילו לבסוף לנפילת הממלכה בידי אשור והגליית אוכלוסייתה. ממלכת יהודה סבלה גם היא מהכיבוש האשורי בימי המלך חזקיהו והנביא ישעיהו, ובסופה של המאה הנהיג בה חזקיהו רפורמה דתית שריכזה את הפולחן בירושלים וביערה כל שריד לעבודה הזרה בממלכה.
טוקן כחול-חזה
מאפיינים
אורך הטוקן כחול-החזה כ-42 עד 53 ס"מ, בעוד אורך מקורו כ-10 ס"מ. הזכר שוקל כ-314 גרם, בעוד משקל הנקבה כ-303 גרם. פלג גופו העליון וכנפיו של הטוקן הם בצבע צהוב-זית, הבטן כחולה, הכיפה והעורף שחורים. העכוז צהוב בהיר, והירכיים חומות-אדמדמות. נוצות הזנב אפורות. הקשתית אדומה, וליד העיניים יש כתמים ירוקים וצהובים. המקור שחור, עם כתמים אדומים וצהובים. זהו המין הקולני ביותר של טוקן הרים, וזכרים ונקבות עושים לעיתים קרובות "דואטים קוליים", והקריאות שהקוטן משמיע יכולות להישמע למרחק של עד כקילומטר.
בית הגידול המועדף על הטוקן כחול-החזה הוא יערות הרריים לחים בהרי האנדים עם ברומליאדות וטחבי עלים, הנמצאים בטווח של כ-300 עד 3200 מטרים מעל גובה פני הים; אף על פי שהוא נמצא בדרך כלל בטווח של כ-1,200 עד 2,500 מטרים מעל גובה פני הים. כמות המשקעים השנתית הממוצעת ביערות בהם הטוקן חי, היא 4,250 מילימטרים.
עונת הרבייה מתמשכת ממרץ עד לאוקטובר, ושיאה הוא בין מאי לאוגוסט. הקן ממוקם בגובה של כ-30 מטרים מעל לקרקע היער. הנקבה מטילה 2–3 ביצים בכל תטולה, והיא דוגרת עליהן במשך 16 ימים. הגוזלים עוזבים את הקן לאחר 46–60 ימים. לאחר שהגוזלים עזבו את הקן, הזכר והנקבה יכולים להתחיל בכל התהליך מההתחלה.
האוכלוסייה של הטוקן כחול-החזה נמצאת כעת בירידה, בגלל כריתת יערות וסחר בטוקנים; מסיבות אלה, הטוקן רשום כ"קרוב לסיכון" ברשימה האדומה של IUCN.
עורק החזה הצדי
עוֹרֵק הֶחָזֶה הַצִּדִּי (TA: arteria thoracica lateralis) הוא עורק בבית החזה המסתעף מחלקו השני של עורק בית השחי ומספק דם לחלקיהם הצדיים של בית החזה והשד.