cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הונגריה: פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת
גותים, סלאבים, לונגוברדים ואווארים
בשנת 568 הגיעו לאזור האווארים, שבט נוודים אסיאתי, ממוצא מונגולי. הם דחקו את אחרוני הגפידים במערב הונגריה, גירשו את הלנגוברדים מן המזרח, הכניעו את הסלאבים והטמיעו אותם באוכלוסייתם. כמו ההונים לפניהם, ייסדו האווארים אימפריה משני צידי הדנובה. משם התפשטו דרומה, ובילו את המאה השביעית במלחמות עם ביזנטיון. האימפריה האווארית החזיקה מעמד עד לשנת 800 לערך. את התפשטותם דרומה עצרה ברית של הביזנטים עם הבולגרים, ובארצם הותקפו על ידי הפרנקים והסלאבים, אך מעבר לכל הייתה האימפריה שלהם אכולה במלחמות פנימיות, כאשר שבט נוודים זה לא הצליח לייצב הירארכיה פנימית בת קיימא. האווארים שנותרו נטמעו בסלאבים שישבו בהונגריה טרם הגעתם.
בערך בשנת 800 היה צפון מזרח הונגריה לחלק מן המדינה של ניטריה, מדינה סלאבית אשר הפכה בשנת 833 לחלק מן האימפריה הסלאבית של "מורבייה הגדולה". לאחר שנת 800 דרום מזרח הונגריה נכבשה על ידי בולגריה, אך בשנת 881 נכבש שטח זה בחזרה על ידי מורבייה הגדולה. מערב הונגריה (פאנוניה) הייתה בתחילה חלק מממלכת הפרנקים, אך בשנת 839 הממלכה הסלאבית של בלטון נוסדה בדרום מערב הונגריה, באזור אגם בלטון, והתאחדה עם ממלכת מורבייה הגדולה, אשר כבשה את כל מערב הונגריה. הסלאבים הצליחו ליצור ממלכה מאוחדת בעלת יסודות כלכליים ופוליטיים יציבים. עד היום מילים רבות בשפה ההונגרית המתייחסות לחקלאות, פוליטיקה, דת ואומנויות, מקורן בשפות הסלאביות.
בואם של המדיארים
בשנות השישים של המאה התשיעית החלו פשיטות של עם נוודים אסיאתי עובד אלילים, שמוצאו בערבות סיביר, בשם מדיארים. רק בשנת 896 החליטו המדיארים להתיישב באגן הקרפטי. מנהיגם ארפאד נחשב לאיש שהוביל את שבעת שבטי המדיארים מערבות אוקראינה אל אגן הקרפטים. שבטים אלו הפכו להיות גרעין ממלכת הונגריה. בעמקים של הונגריה הדבירו המדיארים את הסלאבים הפזורים שם, והפכו אותם לעם עבדים. אלו ואלו הם אבותיהם של תושבי הונגריה כיום.
דביר (הוצאת ספרים)
דביר היא הוצאת ספרים לספרות עברית, לשירה ולחכמת ישראל.
הוצאת "מוריה" ברוסיה
ההוצאה נוסדה לראשונה באודסה בשנת 1901 על ידי חיים נחמן ביאליק, ש. בן ציון, מאיר דיזנגוף, אלחנן ליב לוינסקי ויהושע חנא רבניצקי תחת השם "מוריה". ספרי ההוצאה היוו את המסד לספריית בית הספר העברי המודרני על ידי הספקת ספרי לימוד וספרי יסוד במקצועות העברית והמקרא ועיבוד לעברית קלה של סיפורי חז"ל ויצירות מתקופת ימי הביניים.
הוצאת "דביר"
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר נסגרה ההוצאה ברוסיה עקב האיסור של השלטון על הוצאת ספרים בעברית מלבד ספרי קודש. איש העסקים אליהו פאינסון, ממייסדי בית החרושת "שמן" הקציב סכום כסף נכבד כדי לסייע להוצאה להתבסס בברלין ואיפשר להוצאה להפתח מחדש ב-1919, על ידי אותם אישים. במשך כחצי שנה הוציאה ההוצאה ספרים תחת השמות "מוריה" ו"דביר" ומשנת 1920 תחת השם "דביר" בלבד, תוך מיזוג הזכויות והנכסים של "מוריה" ב"דביר".
ההבדל העיקרי בין "מוריה" ל"דביר" היה שהוצאת מוריה פנתה לתחום ספרי הלימוד והעיבודים עבור תלמידים בעוד ש"דביר" התמקדה בהוצאת יצירות שלמות לקהל הבוגר ("העם"), בתוכו בוגרי בתי הספר שהתחנכו על ספרי "מוריה". בשנת 1923 החל לצאת גם ה"מאסף העתי" (כתב עת) לחוכמת ישראל "דביר". הרוח החיה בהוצאה ומכתיב דרכה היה חיים נחמן ביאליק שכל ספריו יצאו בהוצאת דביר. סופרים מובילים נוספים בהוצאה היו שלום אש, י"ל פרץ, י"ד ברקוביץ', דוד פרישמן, גרשון שופמן ועוד. המשוררים הבולטים היו שאול טשרניחובסקי, זלמן שניאור ועוד. בנוסף הוציאה ההוצאה סדרות ספרים על ההיסטוריה של עם ישראל בעריכת שמעון דובנוב. השהות בברלין הוגדרה מראש כזמנית, עד שיוקמו התשתיות הדרושות וייאסף הממון הדרוש להעברתה לארץ ישראל. ואכן בשנת 1924 עברה ההוצאה לתל אביב ואל חברי המערכת שלה נוספו הסופרים אחד העם, שמריהו לוין, יהודה גור (גרזובסקי), ואלתר דרויאנוב על הצד הפיננסי הופקד יצחק גולדברג.
המשבר הכלכלי שפקד את הארץ והעולם בשנות השלושים ומלחמת העולם השנייה הביאו לירידה חדה במכירות ולצבירה מהירה של חובות. בנוסף, עמודי התווך של ההוצאה הלכו לעולמם. חיים נחמן ביאליק נפטר ב-1934 ורבניצקי ב-1944. לאחר מותו של רבניצקי, נתמנה שמואל פרלמן לעורך הראשי של ההוצאה. ההוצאה התמקדה בנכסי העבר, כ-1,400 כותרים שהוציאה בעבר והמשיכה להוציא. בנוסף רכשה ההוצאה את הזכויות לספרי הוצאת תרשיש שכלל תרגומים ממיטב הספרות העולמית. הבעלות על ההוצאה התחלקה בין מספר גורמים, ביניהם יורשיו של שמריהו לוין ואיש העסקים אשר רשף (אביהם של רפי וצלי רשף). שמה של ההוצאה הפך לשם נרדף לעולם מיושן ולא רלוונטי.
בשנת 1969 זכו התרגומים לכתבי זיגמונד פרויד שיצאו בהוצאת דביר בפרס טשרניחובסקי.
מטרות ההוצאה והגדרתה
מטרת ההוצאה עם הווסדה הייתה "חנוך לאומי מתוקן על יסודות אנושיים כלליים" וזאת על ידי פרסום ספרות מקורית, בדגש על ספרים בעלי תוכן חינוכי וכינוס הספרות היהודית לדורותיה ובעיקר חוכמת ישראל ושירת ימי הביניים. במכתבו של ביאליק מיום כ"ט באייר תרפ"ג (מאי 1923) לעורכי "המאסף העתי" "דביר" ניתן לראות את ה"אני מאמין" שלו לתפקידה של הוצאת הספרים כולה:
לאחר הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים ראתה עצמה הוצאת דביר כמחויבת להוציא את הספרות המחקרית הנדרשת לתלמידי המוסד, הן פרי עטם של חוקרי האוניברסיטה והן ספרי עזר לתלמידיה. אולם, בהיותה עסק פרטי שלא ראה רווח בהוצאת סוגה זו של ספרות לקהל יעד צר, התמקדה בצד הפופולרי יותר שבשולי העיסוק המדעי והותירה את ההוצאה האקדמית המדעית בידי האוניברסיטה עצמה.
אחד מן העקרונות המנחים של דביר היה אי-התפשרות על איכות החומרים (נייר, כריכה, דפוס וכדומה). בהוצאה יצאו ספרים בפורמט גדול, על גבי נייר איכותי ובכריכות מהודרות. מפעלי הכינוס הגדולים (כגון ספר האגדה) יצאו במספר מהדורות מהודרות במיוחד. הדבר חייב השקעת כספים גדולה שלא תמיד הוחזרה במכירות.
התנגדויות וביקורת
הוצאת דביר ריכזה במהלך שנות השלושים התנגדות מבין הסופרים ובעיקר המשוררים הצעירים (דאז) של ארץ ישראל אשר התאגדו בחבורת "יחדיו", בין הבולטים בחבורה ניתן למנות את נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, יעקב הורוביץ וישראל זמורה. טענתם העיקרית הייתה שההוצאה החשובה מתמקדת בהוצאה לאור של כתבי "משוררים מתים" ומתעלמת מהיצירה העברית החדשה. כתגובת נגד קמו הוצאת "יחדיו" ולאחר מכן הוצאת מחברות לספרות של ישראל זמורה.
מיזוג עם הוצאת זמורה-ביתן
בשנת 1986 רכש אהד זמורה, שותף בכיר בהוצאת "זמורה-ביתן" ובנו של מתנגדה התקיף של "דביר", ישראל זמורה, את הוצאת דביר. מלבד יחס נוסטלגי נרכש עם רכישת דביר קטלוג ענק של זכויות ("בקליסט" בלשון ההוצאה לאור) ותדמית מכובדת ושורשית. מבקר הספרים מיכאל הנדלזלץ כתב:
בשנות ה-90 החלה דביר להוציא לאור את סדרת "מה? דע!", סדרת ספרי מדע פופולרי.
בשנת 2005, במלאת 70 שנה למותו של ביאליק, פג תוקף זכויות היוצרים על יצירתו, נכס חשוב של "דביר". עם זאת הוציא לאור מהדורות חדשות של קובץ השירים וקובץ הסיפורים של ביאליק. בשנת 2009, השיקה דביר שירות דפוס דיגיטלי שמאפשר להזמין באינטרנט ספרים שאזלו מהמלאי ומהחנויות לפי דרישה. כך שהספר המבוקש מודפס במיוחד עבור המזמין, כולל העטיפה המקורית. בשנת 2012, לקראת יום השואה, ראה אור בהוצאת דביר הספר "אנה פרנק - בין מילים לתמונות", שעיקרו תצלומים מחייה של אנה פרנק לצד כיתובים, ציטוטים ועובדות הנמסרות בקצרה.
הוצאת הספרים ממשיכה להוציא תחת המותג "דביר" את ספרי הילדים של מרים ילן שטקליס ופאול קור, כתבי שלום עליכם וסדרת ספרי ההיסטוריה של צבי יעבץ וספרים נוספים.
סבתא (סרט)
סבתא (באנגלית: Grandma) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2015, אשר הופק ובוים על ידי פול וייץ. בסרט מככבת לילי טוֹמְלין בתפקיד אל, משוררת ומרצה לסבית שהתאלמנה, לצד ג'וליה גארנר, בתפקיד נכדתה סֶייג' בת העשרה, המבקשת את עזרתה להשיג כסף להפלה. במהלך היום בו מתרחש הסרט, פוגשות השתיים מספר דמויות מהעבר וההווה ומתעמתות עם סוגיות של משפחה, אהבה ונאמנות.
וייץ כתב את התסריט עבור טומלין לאחר שעבד איתה בסרט "ההרשמה" (Admission, 2013). לאחר שהסכימה לתפקיד, השניים ערכו את התסריט יחדיו. גם רוב השחקנים האחרים היו כאלה שווייץ עבד עמם קודם לכן. הסרט צולם במהלך 19 יום בלוס אנג'לס ב-2014 עם תקציב של פחות מ-600,000 דולר.
עלילה
אל היא משוררת לסבית מזדקנת, בעלת סטטוס קאלט פמיניסטי צנוע. היא מתקשה להתמודד עם מותה של ויי, שותפתה לחיים, מספר שנים קודם לתחילת הסיפור. בפתיחת הסרט היא נפרדת מאוליביה (ג'ודי גריר), בת-זוגה מזה ארבעה חודשים, שאותה הכירה כמעריצה של עבודתה, באומרה שאין ליחסים שהיו ביניהן כל משמעות. מיד לאחר מכן, מגיעה לביקור נכדתה סייג' בת ה-18. סייג' מספרת לה שהיא בהיריון ומבקשת סכום של 630 דולר עבור הפלה, שאותה היא מוכרחה לבצע באותו היום, מכיוון שלמרכז לבריאות האישה אין תורים זמינים אחרים. מתברר שלאל אין כסף זמין, ושכרטיס האשראי של סייג' הוחרם על ידי אמה, אשת העסקים השתלטנית. וכן, יוצאות השתיים למסע חיפוש ברחבי לוס אנג'לס, במכונית הענתיקה של אל, כדי להשיג את הכסף הנדרש. בדרך השתיים לומדות להכיר אחת את השנייה טוב יותר; סייג' אומרת לאל שאמה אומרת שהיא "פילנתרופית, סליחה, התכוונתי מיזנתרופית", ואל מתרעמת על כך שלנכדתה אין שמץ של מודעות פמיניסטית.
הביקור הראשון של שתי הנשים הוא אצל הצעיר שממנו נכנסה סייג' להיריון, ואשר התחמק ממנה מאז גילתה לו את מצבה. כשהוא מסרב לקחת כל אחריות, אל סוחטת ממנו באיומים את כל המזומן שיש לו, סכום של 50 דולר. משם, ניגשות השתיים לחברתה של אל, דת'י (לברן קוקס), אישה טרנסג'נדרית בעלת סלון קעקועים שחייבת לה 400 דולר. דת'י מתוודה שגם היא תפרנית, אך מצליחה לגרד 60 דולר מהקופה כדי לסייע, ומציעה לאל קעקוע חינמי. סייג' מאמינה שהקעקוע העגול אמור להיות האות "O" - האות הראשונה בשמה של אוליביה, אך אל מתעקשת שזו פשוט צורה עגולה. עצירתן השלישית של השתיים הוא בבית הקפה הפמיניסטי, שם אל מנסה למכור לבעלת המקום, קרלה, ספרים קלאסיים יקרים לה מהספרייה הפמיניסטית האישית שלה. אך היא נקלעת למריבה עם אוליביה, שעובדת שם כמלצרית, ובסוף יוצאת משם בסערה כאשר קרלה, שבדקה את שווי הספרים ב-eBay, מציעה לה רק 60 דולר עבורם.
בייאוש גובר פונות אל וסייג' לבקר את קארל, בעלה לשעבר של אל (סם אליוט), שאל לא ראתה מזה עשרות שנים וסייג' לא ידעה על קיומו. אל מספרת לו שהיא צריכה ללוות את הכסף עבור שכר דירה, והוא מבקש נשיקה בתמורה. הדבר מוביל לוויכוח על האופן שבו סיימה אל את מערכת היחסים שלהם. בתגובה לתחינתה של אל, הוא מסכים למסור את הכסף. אך כאשר הוא מבקש ממנה להיות כנה לגבי הסיבה שהיא צריכה את הכסף, והיא אומרת לו שסייג' צריכה לעשות הפלה, קארל מתפרץ עליה בכעס, ומאשים אותה על ההפלה שהיא עברה כשהיו ביחד, ללא ידיעתו, ומביע את תחושת המרמה שהיא אחר כך הלכה וילדה את בתה מסטוץ. אל מסבירה לו שהיא רצתה ילדה, אך לא רצתה בעל. קארל, בזעם, מסרב לתת לה אגורה.
סייג' ואל מבינות שנגמרו להן האופציות, ואוזרות אומץ לגשת לבתה של אל ואמה של סייג', ג'ודי (מרשה גיי הארדן), אשת עסקים חסרת סבלנות, שנזעמת לשמע הריונה של סייג'. אך בלית ברירה היא מספקת את הסכום החסר, ואל מסיעה את סייג' לקליניקה לבצע את ההפלה. בדרך, המכונית - בה אל לא נסעה עד כה מאז מותה של ויי - שובקת חיים. השתיים מצליחות לתפוס טרמפ עם משפחה "טיפוסית" של אמא, אבא וילדים. האם מתעניינת בדאגה למה סייג' צריכה להגיע לקליניקה, אך נענית בצורה מעומעמת. בהגיען, הנשים פוגשות במפגינה נוצרית ובתה, שמנסות להניא את סייג' מלבצע הפלה, לאחר עימות לא נעים, סייג' נכנסת למקום. לאחר התהליך מגיעה ג'ודי, מתחרטת על כעסה, ולוקחת את סייג' הביתה. אל יוצאת לדרכה הביתה לבד, במונית שהזמינה, אך במקום לנסוע ישירות לביתה, היא עוצרת בבית של אוליביה כדי להתנצל על מה שאמרה לגבי מערכת היחסים שלהן. אוליביה מכירה לה את הוריה שבאו לביקור, והם שמחים להכיר את אל, שלאחר מכן צועדת הביתה על המדרכה כשצחוק בפיה.
תמות
"סבתא" מוכר כסרט פמיניסטי, גם מפאת כוונות היוצר וגם על פי קריטריונים חיצוניים, כמו התאמה למבחן בקדל. רייצ'ל סיימון כתבה ב-Bustle על כמה זה יוצא דופן שסרט מתרכז בשתי דמויות של נשים – כאשר אחת מהן זקנה, ולסבית, והשנייה צעירה המבקשת לעשות הפלה – ושגם דמויות המשנה בעלות זהויות מגוונות - לסביות נוספות, אישה לטינה, טרנסית שחורה, ואם חד-הורית "שנכנסה להיריון מתרומת זרע". התסריטאי-במאי פול וייץ אמר שרצה לחקור תקופות שונות בחייהן של נשים דרך שלושה דורות של משפחתה של אל. בעוד אל הייתה לוחמת למען זכויות נשים, הוא ראה את ג'ודי (אשת עסקים מוצלחת) כתוצר ממאבקה של אל. הוא אמר שסייג', שמגלה בורות רבה בנושא התנועה הפמיניסטית, מייצגת את "המחיקה של ההיסטוריה של נשים במוחם של אנשים צעירים כיום". מבקר כתב העת וראייטי, סקוט פאונדס, תיאר את "סבתא" כ"סיקור פוליטי של שלושה דורות של נשיות עצמאית באמריקה".
הסרט גם תואר כבעד הזכות להפלות, מכיוון שהעלילה מתארת את חתירתה של סייג' בעזרת סבתה למצוא את האמצעים לבצע הפלה, ללא שמץ אפולוגטיקה. וייץ היה מושפע מחוסר הייצוג של הסוגיה בסרטי המיינסטרים, ואמר, "היו הרבה סרטים בעבר שלא היו מוכנים אפילו להשתמש במילה, למרות מיליוני הנשים שעושות הפלות ... אז פשוט רציתי שזה יהיה אמיתי." מספר מבקרים שיבחו את הסרט בשל טיפול מאוזן של הנושא: על פי גלן קני, בטור הביקורת של רוג'ר איברט, "כל סרט שמתייחס בכלל להפלות באופן שאינו כטרגדיה או כאל איסור - הוא בהגדרה, סרט פוליטי", והוא הילל את הטיפול האמיץ והנכון בנושא. טיי באר כתב בהבוסטון גלוב כי הנושא "לא מוזער ואף לא הועצם לכדי הצהרה גדולה", בעוד דני לית בפייננשל טיימס העריך כי הסרט הצליח לא להתעלם מן "הרצינות העגומה שבבסיס העניין". מבקר האינדיפנדנט ג'פרי מקנאב סבר שזה "מעודד לראות סרט שמתמודד עם היריון לא מכוון באופן הומוריסטי ורגיש".
פיתוח
וייץ הגה את הרעיון לסרט זמן רב לפני שהוא החל לכתוב את התסריט, אך לא השלים את הסיפור עד שפגש ועבד עם טומלין בסרט "ההרשמה", כשלדבריו "אחרי שפגשתי את לילי, הקול והדמות 'הקליקו' ומכיוון שכבר חשבתי על זה שנים, אז הרבה מזה כבר היה מעובד בראשי, אז פשוט הלכתי לבית קפה ורשמתי את התסריט בכתב יד." בזמן שכתב, הוא שמע בדמיונו את קולה של טומלין מבצעת את התפקיד. כשסיים לכתוב את התסריט, הוא פחד להציג אותו לטומלין מחשש שתדחה את התפקיד הראשי. אך טומלין אמרה שהיא מיד התחברה לדמות ולסיפור, ואז היא וווייץ ניגשו לעבודת עריכת התסריט, תהליך של מספר חודשים. הסרט היה התפקיד הראשי הראשון של טומלין מזה 27 שנים, כאשר הסרט האחרון שכיכבה בו היה לצד בט מידלר בסרט הקומדיה עסקים גדולים, בשנת 1988.
צילומים
הצילומים נערכו באזור לוס אנג'לס באביב של 2014, והושלמו תוך 19 ימים, לאחר שבוע של חזרות. שתי סצנות צולמו במשרדם של כריס ופול וייץ. הרכב הקלאסי בו אל נוהגת בסרט, דודג' רויאל שנת, הוא למעשה רכבה של טומלין; טומלין גם לבשה את הבגדים שלה לתפקיד. תקציב ההפקה הכולל של הסרט הסתכם בפחות מ-$600,000.
יציאת הסרט
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט היה בפסטיבל סאנדנס ב-30 בינואר 2015, כסרט הסגירה של הפסטיבל. מספר ימים לפני הבכורה, רכשה חברת Sony Pictures Classics את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית. הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים טרייבקה ב-20 באפריל 2015, ופתח את פסטיבל הקולנוע של לוס אנג'לס ב-10 ביוני. הסרט יצא בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-21 באוגוסט 2015, והכניס $115,540 בארבעה בתי קולנוע במהלך סוף השבוע הפותח שלו. הסרט יצא בהפצה רחבה ב-18 בספטמבר, והכניס $1,501,101 מ-1,061 בתי קולנוע במהלך השבוע הראשון. בסך הכל, הסרט גרף הכנסות של $6,980,524 במשך 28 שבועות בארצות הברית, ו-$106,928 בהפצה בינלאומית, עם הכנסות מתיאטראות בסכום כולל של $7,087,452.
ביקורת
"סבתא" זכה לביקורות חיוביות, וקיבל ציון "טרי" של 92% ב-Rotten Tomatoes, בהתבסס על 158 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.5/10. Metacritic נתן לסרט ציון של 77 מתוך 100, בהתבסס על חוות הדעת של 37 מבקרים.
מבקר הקולנוע איי. או. סקוט שיבח בניו יורק טיימס את הסרט, על הקצב, הדיאלוג, ודמויות המשנה שבו, ותיאר אותו כ"משעשע ומלא תובנות". סקוט פאונדס מווראייטי תיאר את "סבתא" כסרט "שמתחיל כקומדיה קלילה על אמהות, בנות והפלות, ואט-אט מתפתח מתפתח ונותן בך מכה רצינית". הוא שיבח את וייץ בשל הדיאלוג ה"הרסני" בסצנה שבה אל נפגשת עם קארל, לו הייתה נשואה, עשרות שנים לאחר שעזבו אותו. במגזין ניו יורק, דייוויד אדלשטיין הכריז כי ""סבתא" מסמן עידן חדש בקולנוע הגאה". בריאן מוילן, מבקר בעיתון הגרדיאן, נתן לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, וכתב, "כנראה שהסגולה הגדולה ביותר של "סבתא" היא שהסרט עובר את מבחן בקדל בהצטיינות, טוב יותר מכל סרט אחר שראיתי לאחרונה." ר. קורט אוסלונד, מצד שני, כתב ב-Slant שלדעתו העלילה מאולצת ולא מספקת, ואמר על הסרט ש"מספר האמביציות שלו הוא כמספר האשליות שבו".
טומלין זכתה לתשבחות על הופעה עוצמתית. איי. או. סקוט כתב "את הפלא שהוא 'סבתא' ניתן לסכם בשתי מילים: לילי טומלין." פיטר טרוורס, ברולינג סטון, תיאר את הסרט כ"טור דה פורס טומליני", וכתב כי "טומלין, המכשפת, משאירה אתכם המומים והרוסים." בסן פרנסיסקו כרוניקל, דייוויד לואיס כינה את "סבתא" שיא בקריירה של טומלין, ותיאר את הסרט כ"מצחיק, שנון, נוגע ללב – ובסופו של דבר, מלהיב". ריצ'רד רופר מהשיקגו סאן-טיימס כתב על טומלין, "כמעט כל רגע בסרט הזה הוא כולו שלה", וצפה שתקבל מועמדויות לפרסים עבור הופעתה. בביקורת על הסרט בהבוסטון גלוב, טיי בר הצהיר: "לילי טומלין מככבת בסרט, וזה כל מה שאתם באמת צריכים לדעת".
תעסוקה מבצעית
תעסוקה מבצעית היא פעילות שגרתית או מיוחדת, שצה"ל מוביל בשטחי ישראל או מחוץ למדינה, במטרה להגיע אל היעד שהוא מציב לעצמו.
כל לוחם שסיים את ההכשרה בבסיס האימונים של החטיבה שלו, שירותו הצבאי יהיה מחולק לשניים: תעסוקה מבצעית ואימון. בכל כמה חודשים הסטטוס של הלוחמים משתנה כדי לשמור על מתח אצל הלוחמים.
הלוחמים מתרגלים את שיטות הלחימה הייחודיות לחטיבה ומתנסים במצבי לחימה מדומים כדי להיות מוכנים וטובים יותר בעת הצורך.
חודשי התעסוקה המבצעית הם חודשים בהם גדודי החטיבה שומרים על הביטחון באזור מסוים במדינת ישראל. בחודשים אלו, החיילים צריכים להיות עירנים למתרחש בגזרה עליה הם שומרים - ומבצעים שמירות, סיורים בקרב הגבול או בתוך היישובים הצמודים לגבול, עורכים אימונים בשיתוף המועצות האזוריות ועוד.
לאחר סיום השירות הסדיר, חיילי המילואים נקראים לתעסוקה מבצעית או לאימון לסירוגין.
פאווידוקלה
פאווידוקלה (בליטאית: Paviduklė; בפולנית: Pawidukle) הוא כפר במחוז קובנה שבליטא שבה התקיימה קהילה יהודית עד לשואה. פירוש שם הכפר הוא "ליד וידוקלה", מכיוון שהוא ממוקם כ-1 קילומטר צפונית לעיירה וידוקלה. כיום חיים בכפר רק 4 תושבים.
יחסי אלבניה–צרפת
יחסי אלבניה–צרפת הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים של רפובליקת אלבניה ושל הרפובליקה הצרפתית. שגרירות אלבניה ממוקמת בעיר הבירה פריז, ושגרירות צרפת נמצאת בעיר טירנה.
שתי המדינות הללו חברות בנאט"ו וכן בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה. כמייסדה וחברה באיחוד האירופי, צרפת תומכת באלבניה בדרכה לאינטגרציה האירופית.
תוכנת מערכת
תוכנת מערכת (באנגלית: system software) היא תוכנת מחשב המיועדת להפעלה ושליטה על חומרת המחשב, ומשמשת כפלטפורמה להרצת יישומי מחשב.
המושג כולל בתוכו תוכנות כגון:
יש המייחסים למושג "תוכנת מערכת" גם כלים לפיתוח תוכנה כגון המהדר, המקשר ודיבגר (כלי לניפוי שגיאות).
להבדיל מתוכנות מערכת, תוכנות המאפשרות למשתמשים לעשות דברים כמו יצירת מסמכי טקסט, לשחק במשחקים, להאזין למוזיקה ולגלוש באינטרנט נקראות יישומי מחשב.
אדוורד פרנטס רנטגן
אדוורד פרנטס (פרנץ) רנטגן (בהולנדית: Edvard Frants Röntgen, 12 ביוני 1902, אמסטרדם – 14 בספטמבר 1969, מראנו) היה צ'לן הולנדי.
אדוורד פרנטס היה בנו הרביעי של המלחין יוליוס רנטגן, וקרוי על שמם של המלחינים הנורווגים אדוורד גריג ופרנטס בייר (Frants Beyer), רעיו של אביו. משסיים את לימודיו התיכוניים בעירו למד צ'לו בקונסרבטוריון של אמסטרדם עם מורים שונים, ובהם איסאק מוסל (Isaac Mossel). בשנת 1922 סיים בהצטיינות את חוק לימודיו. כמו כן היה תלמידו של פבלו קזאלס. משנת 1924 ועד לפרישתו בשנת 1967 ניגן בתזמורת הפילהרמונית של האג, שם שימש בתפקידו האחרון כמשנה לצ'לן ראשון. יחד עם שני אחיו, הכנר יואכים רנטגן והפסנתרן יוהנס רנטגן יסד אדוורד פרנטס את שלישיית הפסנתר "טריו רנטגן".
1958 בספורט
אליפות אירופה
אליפות אירופה השישית באתלטיקה נערכה בסטוקהולם שוודיה. האתלטים הסובייטיים זכו במירב המדליות.
אליפות דרום אמריקה
ברזיל זכתה באליפות ואורוגוואי  זכתה במקום השני.
גביע אירופה לאלופות
א.ס.ק. ריגה זוכה באליפות
NFL
בולטימור קולטס מנצחת את ניו יורק ג'איינטס 17-23 באליפות ה-NFL במשחק שנערך בניו יורק.
אליפות אירופה התשיעית בשחייה
נערכה בבודפשט שבהונגריה מ-31 עד 6 בספטמבר 1958.
יום הזיכרון (הולנד)
יום הזיכרון למתים (בהולנדית: Dodenherdenking) הוא יום הזיכרון השנתי להרוגיה של הולנד - חיילים ואזרחים - במלחמת העולם השנייה ואחריה. הוא מתקיים מדי שנה ב-4 במאי. טקס הזיכרון המרכזי ביום זה מתקיים בכיכר הדאם בעיר אמסטרדם.
הטקס בכיכר הדאם
טקס האזכרה המרכזי מתקיים ביום הזיכרון בשעה 20:00 בכיכר הדאם באמסטרדם, למרגלות האנדרטה הלאומית המוצבת בה.
בטקס משתתפת המשפחה המלכותית של הולנד, נציגי הפרלמנט והממשלה, מנהיגים צבאיים, חברי המחתרת לשעבר ונכבדים נוספים וכ-20 אלף צופים מקרב הקהל הרחב. דגל המדינה מונף בחצי התורן. בסמוך לשעה 20:00 מניחים המלך והמלכה זר למרגלות האנדרטה. לאחר מכן מקוימות בכל רחבי המדינה שתי דקות דומייה, שבמהלכן נפסקת כל התנועה. לאחר נגינת ההמנון הלאומי מדקלם משורר צעיר את שירו, שנבחר בתחרות מיוחדת לקראת 4 במאי. ניצולי הכיבוש הגרמני ואחריהם נציגי הפרלמנט, הממשלה והצבא מניחים זרים נוספים וראש עיריית אמסטרדם או אישיות רמה אחרת נושאים נאום.
לפני הטקס בכיכר נערך טקס זיכרון בכנסייה החדשה הממוקמת בשולי הכיכר בהשתתפות קהל מוזמנים של כ-1,700 איש.
מאז 1987 מארגנת את הטקסים הוועדה הלאומית ל-4 ו-5 במאי.
אירועים נוספים
טקסים לרגל יום הזיכרון והנחת זרים נערכים במקביל לטקס המרכזי בערים רבות נוספות בהולנד. הם נערכים גם במספר אתרים הקשורים במאורעות מלחמת העולם השנייה: בבית הקברות הצבאי בכפר Grebbeberg, ליד אתר שבו התחולל אחד הקרבות הקשים במהלך הפלישה הגרמנית להולנד ב-1940; ב-Waalsdorpervlakte - אתר בקרבת חוף הים מצפון לעיר האג, שבו נרצחו אנשי מחתרת הולנדים רבים על ידי הגרמנים; באתר ההולנדסה סחאובורח באמסטרדם; באתרי מחנות הריכוז באמרספורט ובפיכט.
Physical Review
Physical Review (או בקיצור: ) הוא שמם של סדרת כתבי עת מדעיים בנושאי פיזיקה היוצאים לאור על ידי החברה האמריקאית לפיזיקה - American Physical Society (APS). סדרת כתבי העת היא בין הוותיקות והחשובות בתחום הפיזיקה, ומאמרים רבים וחשובים פורסמו בה. כך לדוגמה, מאמרים המדווחים על תגליות עליהם הוענק פרס נובל לפיזיקה ולכימיה לשנת 2007 פורסמו בכתבי עת אלו.
כתב העת Physical Review החל להתפרסם ביולי 1893. עד לשנת 1913 יצא כתב העת לאור על ידי אוניברסיטת קורנל ואז הועברה האחריות עליו לידי ה־APS. הגליונות שיצאו לאור בתקופה 1893–1912 (תקופת קורנל) מכונים Physical Review Series I, בעוד שהגליונות שיצאו בתקופה מאוחרת יותר (1913–1969) מכונים Physical Review Series II. בשנת 1970, בעקבות עליה בכמות המאמרים, פוצל כתב העת Physical Review לארבעה כתבי עת Physical Review A,B,C,D העוסקים כל אחד בתחום אחר בפיזיקה. בשנים מאוחרות יותר נוספו כתבי עת נוספים בנושאים חדשים (ראו את הרשימה המלאה של כתבי העת למטה).
שני כתבי עת בסדרה ראויים לציון מיוחד:
Reviews of Modern Physics היוצא לאור החל משנת 1929, וכולל מאמרי סקירה רחבים (רבים מהם מוזמנים) הסוקרים תחומים שלמים בפיזיקה באופן העוזר לפיזיקאים להחשף ולהיכנס לתחומים חדשים.
Physical Review Letters היוצא לאור החל משנת 1958, והכולל מאמרים קצרים (עד 4 עמודים) המדווחים על מחקרים חשובים בעלי עניין רחב. כתב עת זה נחשב ליוקרתי ביותר בתחום הפיזיקה.
למרות המקור האמריקאי של כתבי העת, מפורסמים בהם מאמרים של פיזיקאים מכל רחבי העולם. כיום מפורסמים בסדרת כתבי העת כ-18,000 מאמרים בשנה, מהם כ-4,000 ב-Phys. Rev. Letters ורוב השאר ב-Phys. Rev. A,B,C,D,E. אחוז המאמרים המוגשים המאושרים לפרסום לאחר ביקורת עמיתים עומד על כ-40% ל-Phys. Rev. Letters וכ-60% ל-Phys. Rev. A,B,C,D,E.
כל המאמרים שפורסמו בכתבי העת ניתנים לקריאה ברשת האינטרנט (לרוב בתשלום) באתר כתב העת או ב- Physical Review OnLine Archive (PROLA)
יתרת רווח
יתרת רווח (או עודפים) (באנגלית retained earnings, retained profits, accumulated earnings, accumulated profits, accumulated losses) הוא מינוח חשבונאי ליתרת הרווח הנקי שנצברה בחברה לכל אורך שנות פעילותה ולא חולקה כדיבידנד לבעלי המניות או הועברה לקרנות הון.
רווחים אלה נשארים בחברה לצורך התרחבות ופיתוח העסק (למשל - קניית נכסים, רכוש קבוע, ציוד או מלאי). ההשקעה בפיתוח העסק אמורה להניב בעתיד צמיחה ברווחי החברה.
סעיף יתרת הרווח במאזן מייצג אפוא את הרווחים שבעלי החברה בחרו להשאיר בה לאורך השנים, כהשקעה נוספת בחברה מעבר להשקעתם המקורית בהקמתה וברכישת מניות נוספות בה במהלך השנים.
יתרת הרווח מוצגת במסגרת דוח המאזן של העסק, כחלק מסעיפי ההון העצמי. יתרת הרווח יכולה להיקרא יתרת הפסד, במידה ולעסק נצברו הפסדים ולא רווחים במהלך חייו. יתרת הרווח מציגה רווחים שנצברו בניכוי ההפסדים על פני השנים.
יש לציין, כי אין בהכרח קשר בין יתרת הרווח במאזן למידת רווחיות החברה. חברה רווחית, שמבצעת מדיניות של חלוקת רווחים מלאה, עשויה להציג מאזן ללא יתרת רווח. מנגד, חברה הפסדית יכולה להציג יתרת רווח שמקורה בשנים קודמות בהן הייתה רווחית.
קישורים חיצוניים
Gewinnvortrag
גלויות האחים אליהו
גלויות האחים אליהו הן סדרות גלויות, שהוציאו לאור האחים מתתיהו אליהו ויוסף אליהו בארץ ישראל המנדטורית, מראשית שנות העשרים עד 1939.
הסדרות כללו כאלף דימויים; רובם של נופי ארץ ישראל ומיעוטם של מנהיגי התנועה הציונית והיישוב.
תולדות
מתתיהו ויוסף אליהו נולדו בעיר קורפו למלכה (לבית בללי) ולאברהם אליה (Elia), פעיל התנועה הציונית בקורפו, אחים ל: מטילדה, מזל, ישעיהו, משה, שבתאי, דוד ולאסתר. הם עלו בשנת תרע"ד 1914, והתיישבו עם משפחתם בסמוך לנווה צדק, ועבדו בבית דפוס בבעלותם בעיר יפו. במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1917, הם גורשו מתל אביב, יחד עם תושביה, ובהיותם נתינים זרים, שלא התעתמנו, ובמיוחד נתיני יוון - מדינת אויב לטורקיה, הם נרדפו, ונשלחו עם מאות יהודים לעיר חמה שבסוריה, ואחר כך לקושטא.
בתום המלחמה חזרו לארץ ועברתו את שמם ל-אליהו. הם הקימו חנות למכשירי כתיבה ברחוב בוסטרוס ביפו, ואחר ברחוב נחלת בנימין בתל אביב, ועברה לרחוב הרצל. הם היו ליבואנים של מוצרי חברת פרקר Parker הבריטית, ובהם: דיו, סוגי עט נובע, ועזרים נוספים, על היבוא והמסחר הייתה פרנסתם; ובמקביל, פתחו במפעל הגלויות שנועד להציג את מראות ארץ ישראל המסורתיים כמו הכותל המערבי וקבר רחל ואת מפעל ההתיישבות הציוני החדש, במושבות כגון פתח תקווה וחדרה, בקיבוצים כגון דגניה ועין חרוד ובערים כגון ירושלים וחיפה. מחצית מדימויי הנוף היו מתל אביב; "וגם פורטרטים של אישים - מנהיגים ציונים ודמויות חשובות ליישוב היהודי בארץ, ביניהם הרצל, נורדאו, סוקולוב, אחד-העם, ביאליק, דיזנגוף, הברון אדמונד דה-רוטשילד, טרומפלדור", וז'בוטינסקי. ד"ר דליה לוי, החוקרת את מפעלם כתבה כי "בשנים 1939-1920 הם היו המפיקים הגדולים ביותר של גלויות ארץ-ישראל".
צלמים וצילום
בסדרת הגלויות שולבו צילומים פרי עבודתם של צלמי ארץ ישראל באותה תקופה, חלקם שעבודתם מומנה על ידי הקק"ל, כגון אברהם סוסקין וזולטן קלוגר.
מפלגת הפיראטים
מפלגת הפיראטים, הוא כינוי שאומץ על ידי מפלגות פוליטיות במדינות שונות הדוגלות בזכויות אדם, דמוקרטיה דינמית (לעיתים גם בדמוקרטיה ישירה), רפורמות בדיני זכויות יוצרים ופטנטים, תוכן חופשי, פרטיות, שקיפות וחופש המידע.
מפלגת הפיראטים הראשונה הייתה מפלגת הפיראטים של שוודיה, אשר נוסדה ב-1 בינואר 2006 על ידי ריקארד פאלקווינגה. מאז נוסדו לאורך השנים, ובהשראת היוזמה השוודית, עשרות מפלגות פיראטים שונות ברחבי העולם. בשנת 2007 נציגי המפלגות הללו נפגשו לראשונה בווינה שבאוסטריה כדי לדון בעתיד התנועה ולהתכונן לבחירות לפרלמנט האירופי של שנת 2009. ב-18 באפריל 2010 נוסד באופן רשמי ארגון גג בינלאומי, האינטרנציונל של מפלגות הפיראטים, בכנס שהתקיים בבריסל, בלגיה. בארגון חברות כשלושים מפלגות ממדינות שונות.
בבחירות לפרלמנט של ברלין שהתקיימו בספטמבר 2011 זכתה מפלגת הפיראטים הגרמנית ב-8.9% מהקולות, ובכך הפכה למפלגת הפיראטים הראשונה שזכתה במושבים בבחירות פרלמנטריות עירוניות. בנובמבר 2012 זכתה מפלגת הפיראטים של איסלנד ב-5.1% מהקולות בבחירות לפרלמנט, ובכך הפכה למפלגת הפיראטים הראשונה שנבחרה באופן דמוקרטי לפרלמנט של מדינה.
בישראל קיימת מפלגת פיראטים מקומית, הפיראטים, שהתמודדה החל מההבחירות לכנסת התשע עשרה. המפלגה לא עברה מעולם את אחוז החסימה.
Chun-Li
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-10 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי מיאנז' וג'רמי ריד והופק על ידי אותם השניים גם כן. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי סטיבן קליין והועלה לערוץ היוטיוב של ניקי מינאז' ב-4 במאי 2018, חודש לאחר צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לשמוע את מינאז' מקריאה טקסט במשך כמה דקות אחדות. בהמשך, מתחיל הקליפ עצמו.
נכון ליולי 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-160 מיליון צפיות.
MVP של הוורלד סיריס
פרס ה-MVP של הוורלד סיריס על שם וילי מייס הוא תואר הניתן לשחקן המצטיין של הוורלד סיריס, סדרת הגמר של ליגת ה-MLB. הבחירה נעשית מיד לאחר סיום המשחק האחרון של הוורלד סיריס, על ידי שקלול בחירותיהם של אנשי תקשורת, פקידי ה-MLB והצבעות של אוהדים. בעבר נבחר השחקן על ידי העורכים של המגזין "ספורט".
סנדי קופקס, בוב גיבסון רג'י ג'קסון הם בעלי מספר תוארי ה-MVP של סדרת הגמר הרב ביותר, עם 2 תארים לכל אחד. ג'קסון הוא היחיד שזכה בתואר עם שתי קבוצות שונות.
הקבוצה בשורותיה זכו הכי הרבה שחקנים בתואר ה-MVP של סדרת הגמר היא ניו יורק יאנקיז, אשר 12 משחקניה זכו בתואר: דון לארסן, בוב טארלי, בובי ריצ'רדסון, ווייטי פורד, ראלף טרי, רג'י ג'קסון, באקי דנט, ג'ון ווטלנד, סקוט ברושיוס, מריאנו ריברה, דרק ג'יטר והידקי מאטסוי. מקבוצת לוס אנג'לס דודג'רס הגיעו שבעה זוכים שונים: לארי שרי, סנדי קופקס, רון סיי, פדרו גררו סטיב ייגר, אורל הרשהייזר וקורי סיגר
ה-MVP של סדרות הגמר לאורך השנים
¹השחקן היחיד שזכה בתואר ה-MVP של האליפות, למרות שקבוצתו הפסידה.
המגישים רנדי ג'ונסון (2001), אורל הרשהייזר (1988), ברט סברהגן (1985), סנדי קופקס (1965) וווייטי פורד (1961) זכו בגביע סאיי יאנג וב-MVP של האליפות באותה השנה.
השחקנים מייק שמידט (1980), וויל סטארג'ל (1979), רג'י ג'קסון (1973), פרנק רובינסון (1966) וסנדי קופקס (1963) זכו ב-MVP של ה-MLB וב-MVP של האליפות באותה השנה.
השחקנים סנדי קופקס, בוב גיבסון ורג'י ג'קסון זכו בפרס פעמיים, כאשר רג'י ג'קסון הוא היחיד שעשה זאת עם שתי קבוצות שונות.
מגלשות הרים
מגלשות הרים הם מתקן שעשועים שבו גולשים במורד הר בתוך מסלול במעין מזחלת בעלת גלגלים. המתקן הוא פיתוח של מזחלת. המסלולים הם בעצם צינורות מיוחדים (העשויים מפלדת אל-חלד או מפלסטיק מחוזק) שבתוכם גולשים הרוכבים בדומה לרכבת הרים אבל בניגוד לרכבת הרים במגלשות הרים לנוסע יש אפשרות לשלוט במהירות.
היסטוריה
מה שקדם למגלשות הרים היה מגלשה אלפינית, בשנת 1970 הציגה חברה גרמנית את המגלשה האלפינית הראשונה, ובשנת 1997 פיתחה החברה את רעיון למגלשות הרים ואף הציגה דגם של מגלשות הרים.
מסלולים
רוב מגלשות ההרים מותקנות באתרי סקי כדי להגדיל את ההכנסה בחודשי הקיץ. כל המסלולים של מגלשות ההרים קלים להתקנה ללא צורך בעבודות בטון מלבד בנקודת ההתחלה. ברוב המסלולים של רכבות ההרים ישנם גשרים או מנהרות. מסלולים שבנויים מאלומיניום או מפלדת אל-חלד הם מסלולים שקל לתחזק אותם אבל העמידות שלהם נמוכה.
אלמנטים שנמצאים ברוב מגלשות ההרים: המגלשה מתעקמת, סיבובים חדים ומעגלי ספירלה.
גשר תעלת סואץ
גשר תעלת סואץ, הידוע גם כגשר השלום המצרי-יפני, הוא גשר מעוגן כבלים מעל תעלת סואץ באזור קנטרה, הנמצא כ־ 60 קילומטרים דרומה מפורט סעיד. הגשר מקשר בין היבשות אפריקה ואסיה.
עיצוב ובנייה
גובהו של הגשר הוא 70 מטרים מעל לתעלה, ואורכו 3.9 קילומטר. הגשר מורכב מכבלים באורך של 400 מטרים. במקטע העיקרי והתלוי, הוא בעל דרכי גישה באורך של כ־ 1.8 ק"מ מכל צד.
גובהם של ארבעת העמודים התומכים העיקריים הוא 154 מטר. העמודים עוצבו בצורת אובליסקים.
גובהו של הגשר הוא 70 מטרים מעל קו המים (סואצמקס), המגדיר בעצם את הגובה המרבי האפשרי לספינות שיכולות לעבור בתעלת סואץ, השווה ל־ 68 מטרים.
התפתחויות משמעותיות באזור
גשר תעלת סואץ היה חלק קטן מפרויקט משמעותי לפיתוח האזורים המקיפים את תעלת סואץ בפרט, ולפיתוח חצי האי סיני בכלל. פרויקטים נוספים ודומים, כגון מנהרת אחמד חמדי, גשר פירדאן ובניית מעבר קו החשמל העליון של תעלת סואץ נועדו אף הם לפתח וליישב את המקום.
בן הורוביץ
בנימין "בן" אברהם הורוביץ (באנגלית: Benjamin Abraham "Ben" Horowitz, נולד ב-13 יוני 1966) הוא יזם, משקיע הון סיכון וסופר יהודי-אמריקאי.
קריירה
לאחר תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת קולומביה ותואר שני במדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, הצטרף בשנת 1990 לחברת sgi כמתכנת. ב-1995 הצטרף אל חברת נטסקייפ שפיתחה דפדפן לאינטרנט. החברה ידעה עליות ומורדות בעקבות מלחמת הדפדפנים וב-1998 נמכרה לחברת AOL, שם שימש הורוביץ כמנהל חטיבה. ב-1999 הקים יחד עם אנדרסין את חברת Loudcloud, מחלוצות מחשוב הענן. החברה הונפקה בבורסה ולאחר מכן התפצלה כאשר החלק הממוקד בשירותי תשתית נמכר והשאר הפך לחברה חדשה שהתמקדה בכלים לניהול תפעול תשתיות תוכנה, Opsware. חברה זו נמכרה ל-HP ב-2007 בכ-1.6 מיליארד דולר במזומן בשנת 2009 הורוביץ ייסד את קרן ההון סיכון אנדרסין הורוביץ (יחד עם מארק אנדרסין), שהיא מהגדולות ביותר בעמק הסיליקון.
הורוביץ הוא מחבר הספר: "The Hard Thing About Hard Things: Building a Business When There Are No Easy Answers". בספר, שפורסם ב-2014 בהוצאת הרפר קולינס, הורוביץ מציע ייעוץ והדרכה בנושא יזמות והקמה של חברות הזנק.
משפחה
בן נשוי, אב לשלושה ילדים ומתגורר באת'רטון, קליפורניה.
רוי ליכטנשטיין
רוי ליכטנשטיין (באנגלית: Roy Lichtenstein; 27 באוקטובר 1923 – 29 בספטמבר 1997) היה צייר ופסל יהודי-אמריקאי, מראשי זרם הפופ ארט. חלק ניכר מהאמנות שיצר הושפע מקומיקס ונועד "להיות מלאכותי ככל האפשר".
קורות חיים
ליכטנשטיין נולד ב-1923, למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני בעיר ניו יורק. עד גיל 12 הלך לבית-ספר ציבורי, ולאחר מכן לאקדמיה פרטית, שם החל להתעניין באמנות כתחביב. במקביל, החל להתעניין בג'אז וביקר לעיתים קרובות בקונצרטים בתיאטרון אפולו בהארלם; באותה תקופה צייר דיוקנאות של אמני ג'אז וכלי הנגינה שלהם.
אחרי שסיים את לימודיו ב-1940 עזב את ניו יורק על מנת ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו שהציעה בזמנו תואר משולב בעבודת סטודיו. ליכטנשטיין נאלץ להפסיק את לימודיו לטובת שלוש שנות שירות צבאי בזמן מלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה שב לאוהיו והתקבל לבית הספר ללימודים גבוהים של האוניברסיטה. ב-1951 הציג את התערוכה הראשונה שלו בגלריה בניו יורק, שזכתה להצלחה מועטה בלבד.
ב-1951 הוא עבר לקליבלנד, שבה הוא גר כשש שנים, ועבד בעבודות שונות, כשרטט וכמעצב חלונות ראווה בין תקופות שבהן צייר. באותה תקופה סגנונו כלל פרשנות לציוריהם של אחרים. ב-1957 הוא עבר לצפון מדינת ניו יורק ושב ללמד. בתקופה זו הוא אימץ את סגנון האקספרסיוניזם מופשט, לאחר שהושפע יחסית מאוחר מסגנון זה; אך ציוריו שהוצגו ב-1959 קיבלו ביקורות פושרות.
ליכטנשטיין כאמן מצליח
עבודותיו הנודעות ביותר, כמו "נערה טובעת" (1963, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק), כוללות קווים עבים, צבעים בוהקים ונקודות בנדיי, אלמנטים הנראים כאילו נוצרו בשכפול תצלומים. עבודותיו לא משכפלות את מושא העבודה, אלא מאתגרות את הדרך בה תקשורת ההמונים מציגה דמויות ציבוריות ודימויי תרבות פופולרית. רבים ממבקרי האמנות בתחילת דרכו ראו בו אמן מקורי; אך לאו דווקא התכוונו לכך כתכונה חיובית.
עבודתו המפורסמת "וואם!" (Whaam!, 1963, מוזיאון טייט מודרן, לונדון) היא אחת הדוגמאות המוקדמות והידועות ביותר לפופ ארט. העבודה מעבדת קטע מחוברת קומיקס: גיליון 1962 של חברת DC קומיקס. הציור מציג מטוס קרב יורה טיל על מטוס אויב, ופיצוץ בצבעי צהוב ואדום חזקים. השימוש באונומטופיה, צירוף האותיות "Whaam!", והתוספת הכתובה: "לחצתי על ההדק ... ולפני חרכו טילים את השמיים ..." ("I pressed the fire control... and ahead of me rockets blazed through the sky...") מחזקים אף יותר את סגנון הציור המדמה קומיקס או סרט מצויר. הדיפטיכון גדול ממדים (1.7 על 4 מטר).
עבודה מפורסמת נוספת היא (1964), שנוצרה בהשראת חוברות קומיקס רומנטיות.
העבודות המפורסמות ביותר של ליכטנשטיין הן אכן עבודות הקומיקס שלו, אף על פי שהוא הפסיק למעשה לצייר בהשראת קומיקס עוד ב-1965 (אם כי מדי פעם שילב מרכיבים בעבודות מאוחרות יותר שלו). ליכטנשטיין השתמש בטכניקות מסורתיות, אך הדגיש מאפיינים של תקשורת ההמונים, תוך הצגת משטחי צבע נקיים ושטוחים או מילוי משטחים בנקודות (כבהגדלת צילומי עיתונות) ובבועות היוצאות מפי הדמויות. ליכטנשטיין הוקסם מתוכנם הרגשני של ציורי הקומיקס אך עיצבם באופן בלתי אישי. רצועות הקומיקס שבהן ליכטנשטיין השתמש לא היו מקוריות שלו, אלא עיבודים לרצועות שאיירו אמני קומיקס כג'ק קירבי ואמני DC קומיקס (כמו ראס הית', טוני אברוצו, אירב נוביק או ג'רי גרנדנטי). בדרך כלל, אמני הקומיקס לא קיבלו קרדיט על היצירה שעל בסיסה יצר ליכטנשטיין את הציורים שלו ומבקרים, כמו האמן והמאייר דייב גיבונס טענו כי "עבודותיו מהוות העתקות חיוורות, ללא הבנה, של יצירות מתוחכמות למדי". עם זאת, בהספד על ליכטנשטיין באקונומיסט נכתב כי אמני הקומיקס לא החשיבו את עבודתו, אבל "אין להתעלם מהישגיו. הרעיון היה שלו. כפי שאמר בראיון, "אמנות היא מה שקורה סביבנו". העבודות אינן בדיוק העתק, אלא שינוי במסר, בצבעים, בגודל, בהשלכות.
ב-1967 הציג את תערוכת הרטרוספקטיבה הראשונה שלו במוזיאון לאמנות של פסדינה (קליפורניה). באותה שנה הציג תערוכות יחיד במוזיאונים באמסטרדם, לונדון, ברן והנובר. ב-1968 נישא לאשתו השנייה, דורותי הרצקה. בשנות ה-70 וה-80 התבססה עבודתו במידה רבה על היסודות שהניח בעבודתו בשנות ה-60 והוא הפיק סדרה של עבודות שהתבססו על עבודות קודמות. בסוף שנות ה-70 העבודות שלו הפכו למופשטות וסוריאליסטיות, כמו Pow Wow מ-1979.
בשנת 1989 הגיע ליכטנשטיין לישראל יחד עם שני עוזריו והם ציירו במוזיאון תל אביב לאמנות ציור ענק המורכב משני בדי קנבס גדולים (דיפטיכון) האחד פיגורטיבי והשני מופשט וביניהם עמוד. היצירה הועמדה על אחד מקירות הכניסה של המוזיאון. יצירה זו נקראת "קיר מוזיאון תל אביב" והיא ניתנה כמתנה למוזיאון מהאמן. בציור הזה ניתן למצוא אלמנטים אדריכליים מתוך הקונסטרוקציה של המוזיאון וכן אזכורים ומוטיבים שונים מתוך אוסף המוזיאון - הכנר המרחף של מארק שאגאל, דמות אישה מהתקופה הקוביסטית של פבלו פיקאסו ועוד, כשלמעשה החלק הימני של הציור מהווה הפשטה של החלק השמאלי. הציור צויר בסגנון הפופ ארט האופייני שלו.
ריוזו ינגימאצ'י
רְיוּזוֹ יָנָגִימָאצִ'י (ביפנית: 柳町 隆造; נולד ב-27 באוגוסט 1928) הוא אמבריולוג יפני, בעל תרומה מכרעת בהבנת תהליכי ומנגנון ההפריה ביונקים. ינגימאצ'י הוא חלוץ בפיתוח טכנולוגיות תומכות הפריה כמו הפריה חוץ גופית והזרקה ישירה של תא זרע לתוך הביצית (ICSI), המשמשות באופן גורף במרפאות אי-פוריות ברחבי העולם. היה גם חלוץ בשדה השיבוט. בשנת 1997 הצליחה מעבדתו באוניברסיטת הוואי במנואה (Manoa) לשבט עכבר תוך שימוש ב"טכניקת הונולולו".
ביוגרפיה
ינגימאצ'י הגיש בקשה למשרת בתר-דוקטורט במעבדתו של ד"ר מין-צ'ואה צ'אנג (Chang) במכון וורסטר (Worcester Foundation) לאמבריולוגיה ניסויית הנמצא בשרוסברי (Shrewsbury), מסצ'וסטס, ארצות הברית. בעת שהותו במעבדתו של ד"ר צ'אנג הוא גילה כיצד להפרות ביציות אוגר בתרבית. עבודה זו הובילה להפריות מבחנה של ביציות אדם ושל מיני יונקים אחרים. בשנת 1964 הוא חזר לאוניברסיטת הוקאידו במשרה זמנית של מרצה עם אפשרות למינוי עתידי כמרצה זוטר, אלא שאדם אחר זכה לבסוף במשרה.
בשנת 1966 התקבל ינגימאצ'י לעבודה באוניברסיטת הונולולו כמרצה זוטר והתקדם לדרגת פרופסור מן המניין לאנטומיה, ביוכימיה, פיזיולוגיה וביולוגיה של הרבייה בבית הספר לרפואה ע"ש ג'ון א' ברנס (John A. Burns). לאחר 38 שנות עבודה באוניברסיטת הוואי, הוא פרש בסוף שנת 2004 ונחשב לפרופסור אמריטוס, אך המשיך לחקור ולעבוד יחד עם עמיתיו הצעירים. הוא נשוי להירוקו (Hiroko), פסיכולוגית ילדים לשעבר. בבואם לארצות הברית היא לא מצאה עבודה במקצועה בגלל מחסום השפה כך שהיא הצטרפה למעבדתו של ינגימאצ'י והתמחתה בתפעול המיקרוסקופ האלקטרוני.
רבייה בדגים ובטפילים
לפני שהחל את מחקריו בנושאי הפריה ביונקים ב-1960, חקר ינגימאצ'י רבייה בדגים (הרינג) וארגון מיני של rhizocephala, על-סדרה של זיפרגליים. בדגים הוא מצא תנועות כמוטקטיות תלויות סידן של זרעונים אל תוך חריר הזרע, דרכו חודר הזרע אל הביצית לשם הפרייתה. ב-rhizocephala הוא מצא כי הבוגרים אינם הרמאפרודיטיים, כפי שחשבו עד אז, אלא דו-מיניים (bisexual). האיבר שנקרא "אשך" בחיה הבוגרת אינו אלא מצעית (receptacle) של תאים מזכרים בדרגת פגית (larval males). ממצא זה גרם למהפך בחקר הביולוגיה של rhizocephala ושל חיות דומות.
שיבוט
ביולי 1998 פרסמה מעבדתו של ינגימאצ'י מאמר ב-Nature בנושא שיבוט עכברים מתאים בוגרים. ינגימאצ'י קרא לשיטת השיבוט החדשה אותה פיתחו לשם ביצוע המחקר, "טכניקת הונולולו". העכברה הראשונה שנולדה בטכניקה זו נקראה קומולינה (Cumulina), על שם תאי הקומולוס שגרעיניהם שימשו לשיבוטה. בעת פרסום העבודה נוצרו בעזרת טכניקה זו יותר מחמישים עכברים שהתפרשו על פני שלושה דורות.
העבודה התבצעה על ידי צוות בינלאומי של מדענים שכונה "צוות ינגימאצ'י", או בקיצור "צוות יאנה". הצוות כלל את טרוהיקו ווקיאמה (Teruhiko Wakayama) מיפן, אנתוני פרי (Anthony Perry) מאנגליה, מאוריציו צוקוטי (Maurizio Zuccotti) מאיטליה וק' ר' ג'ונסון (K. R. Johnson) מארצות הברית. מעבדתו של ינגימאצ'י עברה מהמחסן בו שכנה במשך יותר משלושים שנה למכון החדש למחקר ביוגנטי (Institute for Biogenesis Research) שהוקם במגדל למחקר ביו-רפואי של בית הספר לרפואה ע"ש ג'ון א. ברנס. הכסף והמוניטין שבאו בעקבות הפרסום ב-Nature אפשרו את הקמת המכון.
מעבדתו של ינגימאצ'י ועמיתיו המשיכו להתקדם בנושא השיבוט. הזכר הראשון ששובט מתאים בוגרים פורסם ב-1999. ב-2004 השתתפה המעבדה בשיבוט עכבר זכר בלתי פורה. פיתוח זה יכול להיות מנוצל לשם ייצור הרבה חיות בלתי פוריות שישמשו במחקרי אי-פוריות בבני אדם.
עכברים ששובטו בעזרת "טכניקת הונולולו" הוצגו ב שבהונולולו, הוואי, ובמוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו, אילינוי.
המשך עבודתו
ינגימאצ'י פרש לגמלאות בשנת 2005 אך ממשיך לעבוד על הפריה ופוריות ביונקים ושב לעבוד על הפריה בדגים ובחרקים.
נשיקה-סטירה
אם שניהם סובבו את הראש לאותו הכיוון: הבן נותן לבת נשיקה.
אם כל אחד סובב את ראשו לכיוון אחר: הבת נותנת לבן סטירה. אם הסדר יוצא נשיקה סטירה נשיקה הבת נותנת לבן נשיקה והבן נותן לבת סטירה (הפוך) זה גם חל על הסדר סטירה נשיקה סטירה
אפשרויות נוספות במשחק: גרסה נוספת של המשחק היא כשהמארגן מחליט על שאלה עם שלוש תשובות אפשריות (לדוגמה: מהי הגלידה האהובה עליך? וניל, שוקולד או תות) ובן ובת יושבים גב אל גב. המארגן שואל את השאלה, אם השניים ענו תשובה זהה, עליהם לנשק את השני בלחי, אם הם ענו תשובות שאינן זהות עליהם לסטור אחד לשני.
למרות שמבחינה מתמטית הסיכוי לנשיקה או סטירה שווים (50 אחוזים), המשתתפים יכולים לסכם ביניהם שיתוף פעולה (כאשר מדובר למשל בבן או בת מושכים במיוחד) ובכך להפנות את ראשם לכיוון אליו פנה בפעם הקודמת. בתצורות מסוימות, ניתן לחוש בשרירי הגב את הכיוון אליו פונה בן הזוג, אם מתעכבים בתגובה ולפעול בהתאם.
המשחק חברתי, ומשפיע על דירוגם החברתי של המשתתפים בו. כך למשל, משתתף ש"זוכה" לנשיקות רבות יעלה במעלה ההיררכיה החברתית ומשתתף דחוי יפגע. ביקורת נמתחה על המיניות במשחק כאשר בהשפעת הלחץ החברתי, נדחקים משתתפי המשחק להתנסות אינטימית ראשונה עם שותף שכלל לא בחרו.
ז'ורז' קיווייה
הברון ז'אן לאופולד קרטיין פרדריק דגוברט קיווייה (בצרפתית: Jean Léopold Nicolas Frédéric Cuvier; 23 באוגוסט 1769 – 13 במאי 1832), היה חוקר טבע, זואולוג וחוקר מאובנים צרפתי. היה ידוע כאחד המתנגדים הגדולים לתורת הטרנסמוטציה של המינים (המכונה כיום "אבולוציה") וכתומך בקטסטרופיזם. קיווייה היה מחלוצי מדע האנטומיה. הוא שינה את התפיסה הביולוגית בתחום זה, כאשר פיתח את האנטומיה ההשוואתית שטענה לחלוקה ענפית של סוגי החיים על פני הגלובוס. הוא גם נחשב לאבי הפלאונטולוגיה המודרנית, זאת בעקבות מחקריו בתחום המאובנים, ובעקבות העובדה שהיה אחד הראשונים שהציגו ראיות משכנעות ביותר לכך שבעלי חיים מסוימים שחיו בעבר נכחדו לחלוטין מן העולם.
תקופת ילדותו ונעוריו
קיווייה נולד במונבליאר, עיירה קטנה דוברת צרפתית בטריטוריה פרוטסטנטית שהשתייכה בזמנו לדוכסות וירטמברג. שטח זה היה, לימים, אחת מהמדינות הרבות שהרכיבו בסופו של דבר את גרמניה של היום. כאשר הגיע לבסוף לפריז בשאיפה לפתח קריירה מכובדת כמדען, חש קיווייה ניכור קל, שכן לא היה צרפתי מלידה, אלא שטחי עיר מולדתו סופחו בכוח לצרפת לאחר המהפכה. הוא מצא עצמו בפריז הקתולית, כשהוא נמשך דווקא אחרי דעות המיעוט הפרוטסטנטי של העיר.
קיווייה היה בר מזל, שכן נולד למשפחה שזיהתה את יכולותיו יוצאות הדופן ושלחה אותו ללמוד במוסד לחינוך גבוה בשטוטגרט בשנת 1784. במהלך לימודיו נחשף למספר מקצועות מדעיים, שיחד עם משיכתו הטבעית לתולדות הטבע, הכשירו את הקרקע לקראת עתידו האקדמי. גם העובדה ששלט בשפה הגרמנית עזרה לו והייתה ליתרון מסוים בקרב עמיתיו הצרפתיים, שרובם דיברו צרפתית בלבד.
בשנת 1788, לאחר תום לימודיו, הוא מצא עבודה כמורה פרטי במשפחתו האריסטוקרטית של הדוכס דיהאריסי, ונשלח עקב זאת לגור בעיר קאן, שהייתה מרכז תרבותי חי ותוסס. בשל בידודו האינטלקטואלי נותר לו זמן פנוי להתרכז בתחומי העניין שלו ולימים להפוך אותם למקצוע.
מכתבים ששלח לעמיתיו הגרמנים מעידים כי קיווייה היה מדען שטח יסודי מאוד. לדידו, חשיבות איסוף מידע מדויק הייתה גדולה לא פחות מניתוחו במעבדה. בכך, הושפע קיווייה מעבודתו של גוטלוב ורנר הגרמני. ורנר היה, בין השאר, מאבותיה של גישת הנפטוניזם, שקשרה בין שכבות הקרקע השונות לבין השלבים של היווצרות הארץ.
למחקריו בתחומי הטבע השונים ובעיקר אלה הקשורים בתצפית וניתוח של סלעים שונים קרא קיווייה בשם "מינרלוגיה". הוא סבר כי יחד עם זואולוגיה, בוטניקה ואף כימיה, מהווים ענפים אלה את העיקריים שבתחום הכללי של ההיסטוריה של הטבע. הוא חקר, לדוגמה, את הגאולוגיה של נורמנדי ותופעות של סלעי גיר שהכילו בתוכם שאריות של אבני צור. אולם, נדמה כי את מירב מאמציו השקיע קיווייה דווקא בניתוח ופירוש כתבי המלומד זאן אנדרה דה-לוק, שנולד בז'נבה והתגורר באנגליה תחת חסותו של המלך ג'ורג' השלישי. הוא היה מגדולי המומחים בגאולוגיה במחצית השנייה של המאה ה-18. כנוצרי אדוק הוא בילה את ימיו בניסיונות לפרש את ספר בראשית בצורה שתתאים לתצפיות הגאולוגיות של התקופה. יחד עם זאת, הוא לא היה ליטרליסט ודרך הפירוש שלו הייתה ייחודית. הוא לא האמין שגיל כדור הארץ הוא כמה אלפי שנים בלבד – כדעתם של רוב הגאולוגים הדתיים האחרים של אותו זמן.
הקריירה המדעית
עבודתו של קיווייה הייתה ללא דופי. בגיל 22 הוא קרא ופירש את כתביו של דה-לוק במיומנות מעוררת הערכה והזדהה עם רעיונותיו של השווייצרי לפיהם יש למצוא הסברים סיבתיים טבעיים לתופעות גאולוגיות. גישה זו הייתה פופולרית באותם ימים, והעוסקים בה קראו לענף בשם "התאוריה של הארץ" (שם שמקורותיו הם בשלהי המאה ה-17 בספרו של תומאס בארנט "התאוריה הקדושה של הארץ"). חוקרים אלה ניסו בעיקר להתחקות אחר הגורמים הטבעיים למבנה הייחודי של כדור הארץ והגאולוגיה שלו. הם ייחסו גורמים אלה למספר אירועים (קטסטרופות) משמעותיים שהתרחשו במהלך ההיסטוריה, במקום הסבר באמצעות תהליך רציף של שינויים.
ב-1795 הוזמן קיווייה על ידי ז'ופרואה סנט-אילר (Geoffroy Saint-Hilaire) לבוא לפריז ולעבוד במוזיאון הלאומי המחודש של ההיסטוריה של הטבע. הוא החל את עבודתו כעוזר הוראה ועד מהרה הפך לפרופסור מן המניין. במוזיאון הלאומי עסק קיווייה בשלושה תחומים עיקריים. הוא הרחיב את המיון הטקסונומי של לינאוס, אסף דגים וזוחלים ובעיקר הרחיב את מחקרו על מאובנים. מחקרים אלה היקנו לו לימים את התואר "אבי הפלאונטולוגיה המודרנית".
קיווייה האמין כי ההיסטוריה של כדור הארץ הוכתבה על ידי סדרה של אסונות טבע גדולים באזורים מסוימים על הגלובוס. הוא סבר כי מקרים חוזרים ונשנים של עליית וירידת מי האוקיינוסים גרמה להיכחדותם של מינים רבים, ועדות לכך מצא במאובנים שאסף. אחד מתחומי העניין הגדולים של קיווייה היה תחום האנטומיה ההשוואתית. בעוד שרבים מהעוסקים באנטומיה באותה תקופה התמקדו בניתוח חיצוני של יצורי הטבע, הרי שקיווייה ביכר פעולות של ניתוח וביתור שלהם לפרטים הקטנים ביותר. הוא האמין כי רק בעזרת ניתוח מדוקדק שכזה הוא יוכל לעמוד על טבעם האמיתי של בעלי החיים שחקר, ולהבין לעומק את התהליכים שעברו עליהן לאורך ההיסטוריה.
סגנון עבודה זה הוא שסייע לקיווייה לפתח את "עקרון הקורלציה של החלקים". קיווייה נפעם למראה מערכות הפעולה הפיזיולוגיות שחקר, והגיע למסקנה כי חלקיו של הגוף פועלים בתיאום מושלם האחד עם השני. אם אחד מהם נפגע או מפסיק לעבוד, כך טען, הרי שהמערכת כולה תקרוס. מכאן משתמע כי תאוריה של אבולוציה איננה אפשרית:
קיווייה דחה אפוא כל תאוריה של התפתחות או אבולוציה. כל שינוי, לדעתו, יפר את האיזון שבין חלקי הגוף השונים וכתוצאה מכך אותו הגוף לא יהיה מסוגל עוד לתפקד. מכיוון שמערכת הפעולה של הגוף היא כה מושלמת ורציונלית, האמין קיווייה כי ניתן לשחזר אורגניזמים שונים אף אם אין בידינו אלא רק מקצת משרידיהם, זאת בהתבסס על הנחות מושכלות והגיוניות לגבי הדרך בה הם "עבדו" בעבר הרחוק. ואכן, הוא הצליח בשחזור מדויק להפליא של מאובנים שונים. הוא גילה זנים רבים של יונקים כגון העצלן הענק וחיות אחרות שנכחדו, ובכך חיזק את השערותיו שטענו כי מאובנים שייכים לזנים שנכחדו לפני זמן רב. קיווייה סבר שבשל המקריות הגאוגרפית של הקטסטרופות שפקדו את כדור הארץ בעבר, ייתכן שיימצאו בעלי חיים שנחשבו כנכחדים באזורים שעדיין לא נחקרו בזמנו.
בשנת 1812 ביצע קיווייה חלוקה של בעלי החיים לארבע קבוצות שונות: חולייתנים, פרוקי-רגליים, רכיכות וצורבים. הוא חקר את המבנה האנטומי של כל אחת מהקבוצות הללו והגיע למסקנה שהן נבדלות אחת מהשנייה בצורה משמעותית. כל דמיון שהיה עלול להימצא בין סוג אחד לשני ייחס קיווייה לפונקציות שהיו משותפות לשני סוגי החיות ולא, כדרך מתנגדיו, לתהליך אבולוציוני שמקורו באב קדמון משותף. גישה זו הביאה אותו לוויכוחים פילוסופיים עם עמיתים כסנט-אילר, בופון ומעל הכל לאמארק.
בשנת 1817 הוא פרסם את ספרו "חיבור על התאוריה של הארץ" בו ניסה לקשר בין תופעות גאולוגיות לבין הכתוב במקרא, באופן שהיה שמרני יחסית. בחיבור זה הוא הביא כדוגמה את שכבות הקרקע השונות והדגים כיצד ניתוח שלהן מצביע על כך שבעבר חיו על פני היבשה חיות ימיות. זה הוביל אותו למסקנה כי בתקופה מסוימת של ההיסטוריה האדמה הייתה מכוסה במים, מה שמעיד, לדעתו, על נכונות תאוריית הקטסטרופיזם שנדונה לעיל.
המחלוקת עם לאמארק
ז'אן בפטיסט דה-לאמארק היה מבעלי המחלוקת הגדולים ביותר של קיווייה. לאמארק היה אף הוא זואולוג במוזיאון הלאומי, והשקפותיו היו שונות מאוד מאלו שפיתחו קיווייה ועמיתיו. לאמארק היה חסיד נלהב של תאוריית "שרשרת הקיום הגדולה" (The great chain of being) לפיה הייתה התפתחות של היצורים החיים במהלך ההיסטוריה. לאמארק פיתח את תאוריית הטרנסמוטציה (אבולוציה) של המינים והיה הראשון להציע תאוריית אבולוציה מתוחכמת. הוא סבר כי איברים מסוימים של בעלי חיים מתפתחים או מתנוונים בהתאם לשימוש בהם. עם הזמן השינויים האלה מועברים בירושה לצאצאיהם וכך נוצר מנגנון של אבולוציה:
הדוגמה המפורסמת ביותר לכך היא הג'ירפות. לאמארק מתאר עדר ג'ירפות שמגיע לסביבת מרעה חדשה בה העצים גבוהים יותר מהרגיל. הג'ירפות מותחות את צוואריהן על מנת שיוכלו להגיע לעלים וכך מאריכות אותם מעט. הן מעבירות תכונה זו לצאצאיהן, שבתורם אף הם ינהגו כך. לאחר שנים רבות מאוד תתקבלנה ג'ירפות בעלות צוואר ארוך במיוחד. זאת ועוד, לאמארק ניסח שני חוקים המיטיבים להסביר את שורשי התאוריה שלו:
שני חוקים אלו, שנוסחו בספרו החשוב של לאמארק "פילוסופיה זואולוגית" בשנת 1809, מבהירים נקודות חשובות בתאוריה שלו. אנו יכולים לראות את ההבדלים הבולטים בין לאמארק לקיווייה. לאמארק היה אבולוציוניסט ואילו קיווייה היה פיקסיסט, שדגל בקיבעון המינים. לאמארק לא האמין בהכחדה של מינים לאורך ההיסטוריה, ואילו קיווייה היה מחלוצי החוקרים בתחום זה. לאמארק התפרסם כחוקר המעלה השערות בהתבסס על ממצאים מעטים, ומנגד היה קיווייה ידוע כמדען קפדן שלא מסתפק בשום דבר מלבד עובדות והוכחות חותכות. אפילו יחסם לשלטון היה שונה ובעוד לאמארק הרפובליקני התקשה להרים את קרנו בתקופה זו, הרי שקיווייה היה ביחסים טובים עם נפוליאון ואף כיהן כמפקח במחלקת החינוך של צרפת במשך שנים רבות (הוא שמר על משרה זו גם לאחר נפילתו של נפוליאון).