cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaughterhouse
2008: התחלה
הלהקה הוקמה בסוף 2008 לאחר שג'ואל אורטיז, Crooked I, רויס דה ''9'5 וג'ו באדן הופיעו יחד בשיר "Slaughterhouse" מהאלבום "Halfway House" של ג'ו באדן. הם החליטו להקים ביחד להקה וקראו ללהקה על שם השיר שבו שיתפו פעולה יחד. כל ארבעת חברי הלהקה עוררו בעברם המוזיקלי מידה מסוימת של מחלוקת. הם התייחסו לעובדה זו בשיר "Move On" שם אמרו לכל השואלים, כי עברם מאחוריהם ושאלות הנוגעות לאירועים אלו אינן רלוונטיות, לדעתם.
2009–2010: אלבום בכורה
האלבום הראשון של הרביעייה בתור להקה יצא לאור ב-11 באוגוסט 2009 תחת חברת התקליטים E1 Music. דווח שהאלבום הוקלט במשך שישה ימים בתחילת חודש יוני. מפיקי האלבום היו די ג'יי ח'ליל, מיסטר פורטר, דה אלכימיסט ו-StreetRunner.
ב-18 ביוני 2009 יצא לאור הסינגל הראשון (הלא רשמי) מתוך האלבום דרך חשבון הטוויטר של ג'ו באדן. שמו של הסינגל היה "(Woodstock (Hood Hop" ובו התארחו צמד הראפ .M.O.P. הסינגל הרשמי הראשון היה "The One". בסוף 2009 יצא לאור הקליפ השני מהאלבום לשיר "Microphone", שבוים על ידי ריק קורדארו. אלבום הבכורה שלהם מכר כ-18,000 עותקים בשבוע הראשון (רק כ-20,000 נשלחו לחנויות), ועד 5 בספטמבר עמדו המכירות על כ-31,000 עותקים בסך הכל.
תחילה הלהקה תכננה להוציא לאור את אלבומם השני בשנת 2010 כש-Crooked I הציע לקרוא לו "No Muzzle", לעומת זאת רויס דה רויס דה "9'5 שניהל שיחות עם חברת התקליטים שיידי רקורדס (של אמינם הידוע כידידו של רויס דה "9'5) אמר, כי לדעתו את האלבום השני שלהם יש להפיץ בחברת תקליטים גדולה.
2011–הווה: שיידי רקורדס, On The House ו-Welcome to: Our House
השמועות על החתמת הלהקה בחברת התקליטים שיידי רקורדס גברו מאוד, ובסופו של דבר במרץ 2010 פרסם ג׳ואל אורטיז בחשבון הטוויטר שלו האשמות כנגד חברת E1 Music, שלדבריו ניסו לחסום את ההתקשרות שלהם עם חברת שיידי רקורדס ורמז שגורם אחר מעורב בעניין. בתגובה לטענות מצד חברת Amalgam Digital אמר ג'ו באדן, כי סיבוכים עם חברת E1 Music היו הגורם לכך שהעסקה עם שיידי רקורדס לא יצאה לפועל בעבר. הלהקה הוציאה לאור את השיר "(Beamer, Benz or Bentley (ShadyMegaMix" כשהם עדיין חתומים ב-E1 Music. הלהקה (ללא ג'ו באדן) התארחו באלבום Recovery של אמינם בשיר "Session One", גם זה בעודם חתומים ב-E1 Music. הלהקה התארחה בשיר "Loud Noises" של Bad Meets Evil.
ב-8 בפברואר 2011 הוציאה הלהקה לאור את המיני אלבום "Slaughterhouse EP", שכלל ארבעה שירים חדשים ושני רמיקסים לשירים ישנים. ב-12 בינואר 2011 אושר באופן רשמי שהלהקה חתמה יחד עם הראפר Yelawolf בשיידי רקורדס. שניהם הופיעו יחד עם אמינם בשער של המגזין XXL במרץ 2011.
ב-19 באוגוסט 2012 הוציאה הלהקה לאור את המיקסטייפ "On The House". תשעה ימים לאחר מכן (ב-28 באוגוסט) הלהקה הוציאה לאור את אלבומם השני, "Welcome to: Our House". בשבוע הראשון לצאת האלבום נמכרו כ-52 אלף עותקים בארצות הברית.
יחסי דנמרק–קנדה
יחסי דנמרק–קנדה מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין קנדה לדנמרק. קנדה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ואילו דנמרק מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה וקונסוליה כללית בטורונטו. שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו והמועצה הארקטית. היחסים בין המדינות משכו תשומת לב לאור המחלוקת על האי הנס.
היסטוריה
בשנת 1928 התחזקו היחסים הדו-צדדיים בין קנדה לדנמרק, כאשר חברי הרכבת הלאומית הקנדית נפגשו עם תומאס מדסן-מיגדל.
האמנה הראשונה בין קנדה לדנמרק הייתה הסכם דרישות ויזה, שנחתם ב-22 בספטמבר ו-14 באוקטובר 1949. שתי המדינות חתמו על הסכם בנושא מיסים בשנת 1956. קנדה ודנמרק הסכימו לשתף פעולה עם מדעי ההגנה בשנת 1969. בשנת 1983 נחתם בקופנהגן הסכם ימי, סביבתי, חברתי וכלכלי.
בשנת 2010 הושקה תוכנית דנמרק – ארצות הברית / קנדה. התוכנית מכוונת לבינאום של תוכניות חינוך דניות.
האי הנס
האי הנס הוא אי לא מיושב בשטח של 1.3 קמ"ר, הנמצא על קו הגבול שבין קנדה לבין גרינלנד, טריטוריה דנית, בשטחה של תעלת קנדי שבמצר נארס.
עד 10 ביוני 2022, האי עמד במרכזו של סכסוך גבול בין קנדה לדנמרק באשר שתי המדינות טענו לחזקה על האי, אך לבסוף הוחלטה חלוקה של האי בין שתי המדינות. הסכסוך כונה גם מלחמת הוויסקי.
הצי הקנדי השתמש בסכסוך על האי כטיעון לטובת תקצוב ספינות המתאימות לשיט במים הצפוניים כמשקל נגד לספינות דומות שנמצאות בשירות הצי הדני מזה שנים.
ביקורים רמי דרג
נסיכת הכתר מרגרטה (לימים מלכת דנמרק) ובעלה הנסיך הנריק ביקרו בקנדה בספטמבר 1967. המלכה מרגרטה ביקרה גם בקנדה בשנת 1991. יורש העצר פרדריק ונסיכת הכתר מארי ביקרו באוטווה ובטורונטו בשנת 2014. כאשר הנסיך יואכים התחתן עם מארי, הם בילו את ירח הדבש שלהם בקנדה. ארבעת הימים הראשונים בטופינו, האי ונקובר והשאר במונטריאול.
מהגרים
כ-200,000 איש בקנדה הם ממוצא דני. הם גרים בעיקר באונטריו, אלברטה ובקולומביה הבריטית.
דנמרק החדשה היא קהילה כפרית קנדית במחוז ויקטוריה, ניו ברנזוויק. הקהילה קיבלה את שמה מכמה מתיישבים דנים שאכלסו את האזור בשנת 1872, ובסופו של דבר היוו את האוכלוסייה הגדולה ביותר והייתה לקהילה הדנית הוותיקה ביותר בקנדה; ההשפעה הדנית פחתה במקצת בעשורים האחרונים בגלל ההגירה החוצה.
God Is a Woman
God Is a Woman (בעברית: אלוהים היא אישה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה, מתוך אלבומה הרביעי, Sweetener. השיר יצא לאור ב-13 ביולי 2018, כסינגל השלישי מתוכו, וזכה להצלחה רבה.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100, והרביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-24 בדצמבר 2022, השיר חצה את רף 900 מיליון ההשמעות בשירות הזרמת המדיה ספוטיפיי, ונהפך לשירה ה-10 של גרנדה אשר עושה זאת.
רקע ויציאה לאור
במקור, היה צריך השיר לצאת ב-20 ביולי 2018, אך לבסוף הוחלט כי צאתו תוקדם והוא יצא ב-12 ביולי 2018.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר בוים על ידי דייב מאיירס והועלה לערוץ ה-Vevo של אריאנה גרנדה ב-13 ביולי 2018. הקליפ מכיל בתוכו מסרים פמיניסטיים ומציג את גרנדה בשלל סצנות שונות. באחת מן הסצנות, ניתן לשמוע את מדונה מקריאה קטע קריאה מסוים.
נכון למאי 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-366 מיליון צפיות.
נהקי וולס
נהקי מיכאל וולס (באנגלית: Nahki Michael Wells; נולד ב-1 ביוני 1990) הוא כדורגלן ברמודי, המשחק בעמדת החלוץ בבריסטול סיטי ובנבחרת ברמודה.
קריירת מועדונים
וולס נולד בהמילטון, בירת ברמודה. וולס התחיל לשחק כדורגל, כאשר הצטרף בגיל 12 לדנדי טאון הורנטס המקומית. כעבור כמה שנים, היה מועמד להצטרף למחלקת הנוער של אייאקס, דבר שלא יצא לפועל בסופו של דבבר. בעונת, הצטרף לקבוצה הבוגרת של דנדי, במדיה הבקיע 20 שערים עד לינואר , אז וולס חתם בברמודה הוגס, במדיה כבש 2 שערים ב-9 משחקים.
בקיץ וולס חתם באקלסיל יונייטד, מהליגות האזוריות באנגליה ובדצמבר של אותה השנה, חתם בקרלייל יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה, אליה הצטרף כעבור חודש. ב-15 ביונאר, וולס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד בריסטול רוברס.
ב-22 ביולי 2011, וולס חתם בברדפורד סיטי מהפוטבול ליג השנייה. ב-6 באוגוסט, וולס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לאלדרשוט טאון. ב-27 באוגוסט, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 2–4 נגד בארנט. בספטמבר, וולס חתם על חוזה לשלוש שנים נוספות במועדון. בינואר, וולס הפך לכדורגלן הברמודי הראשון שמשתתף בגמר גביע הפוטבול ליג. בספטמבר, וולס זכה בתואר כדורגלן החודש של בליגה, אך בסיום החודש נפצע בקרסול ונעדר מספר שבועות.
ב-31 באוגוסט 2017, וולס חתם בברנלי ששילמה תמורתו 5 מיליון פאונד.
ב-23 באוגוסט 2018, וולס הושאל לקווינס פארק ריינג'רס עד לסיום העונה. בסיום העונה, וולס האריך את חוזהו בקווינס לשנה נוספת, אך ב-30 בינואר 2020, עזב את המועדון וחתם בבריסטול סיטי תמורת 6 מיליון פאונד.
קריירה בינלאומית
ב-14 בדצמבר 2007, וולס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברמודה במשחק ידידות בו הפסידה 1–2 ל. ב-10 ביולי 2011, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
חומת הקרמלין
חומת הקרמלין היא חומה הגנתית, מרובת מגדלים, שנבנתה על מנת להגן על הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
היסטוריה
העיר מוסקבה נוסדה בשנת 1147. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1156, נבנתה החומה הראשונה של העיר - ככל הנראה חומה עשויה עץ ולה מספר מגדלי שמירה. חומה זו נהרסה בשנת 1238 בעת הפלישה המונגולית לרוסיה. לאחר בניית הקרמלין מחדש על ידי איוון הראשון, הקים איוון מצודה חדשה בין השנים 1339–1340. חומה זו הייתה בנויה ככל הנראה מקירות עץ אלון עבות. חומה זו נשרפה בשריפה הגדולה של שנת 1365. הנסיך דמיטרי דונסקוי החל בשנת 1367 בבניית החומה - והפעם חומת אבן גיר. חומה זו עצרה את הפלישה של הטטרים בשנת 1382 ומנעה את כיבוש העיר.
בסוף המאה ה-15 החליט הנסיך איוואן הגדול להקים חומה חדשה לעיר. זו נבנתה בין השנים 1485–1495 על ידי האדריכלים האיטלקים: אנטוניו גילארדי (המכונה אנטוניו פרייאזין), מארקו רופו (המכונה מארקו פרייאזין), פייטרו אנטוניו סולארי (המכונה פיוטר פרייאזן) ואלואיסיו דה מילאנו (המכונה אלקסי פרייאזין). החומה החדשה נבנתה על בסיס החומה הישנה (ובמספר אתרים עדיין ניתן לראות את החומה התחתונה).
במהלך השנים גדלה העיר אל מחוץ לחומות, ובסוף המאה ה-17 נבנתה חומה חדשה סביב העיר. במהלך שלטונו של הצאר אלכסיי רומאנוב נבנו בחומת הקרמלין מגדלים דקורטיביים - מגדלים אלה נבנו לבנים ולא אבן. החומה שופצה במהלך שלטונם של הצארינה יליזבטה והצאר אלכסנדר הראשון וכן שופצו בתקופת השלטון הסובייטי.
תיאור החומה
אורכה של החומה 2,235 מטרים, והיא מקיפה שטח משולש. גובה החומה נע בין 5 מטרים ל-19 מטרים בהתאם לפני השטח. עובי החומה נע בין 3.5 ל-6.5 מטרים. זיזים הגנתיים נבנו בראש החומה לאורך המעבר וגובהם נע בין 2 - 2.5 מטרים, ועוביים נע בין 65 - 75 ס"מ. בראש החומות ישנו מעבר הגנתי שעוביו נע בין 2 ל-4.5 מטרים (בהתאם לעובי החומה).
20 מגדלי שמירה שרדו עד ימינו. העתיק שבמגדלים - מגדל טיינטיסקאיה נבנה בשנת 1485, והחדש שבהם - מגדל צאסקאיה נבנה בשנת 1680. בחומה ארבעה מגדלי שערים: ספאסקאיה, סורויצקאיה, טרויצקאיה וניקולסקאיה. כל המגדלים עוטרו בכוכבים אדומים בתקופת השלטון הסובייטי. שער ספאסקאיה משמש כיום לבעלי תפקידים רשמיים ולטקסים דתיים וסגור לציבור. שער מגדל ניקולסקאיה משמש את עובדי הקרמלין, שער טרויטצקאיה משמש את התיירים המבקרים באתר (למעט המבקרים בנשקיית הקרמלין הנכנסים לאתר דרך מגדל סורויצקאיה).
חלקה הדרומי של החומה פונה לנהר מוסקבה, חלקה המזרחי לכיכר האדומה, חלקה המערבי פונה לנתיב בו עבר נהר נגלינאיה (כיום נמצא במקום גן אלכסנדר ובו קבר החייל האלמוני).
מעברים תת-קרקעיים
תחת החומה מצויים מעברים וחללים תת-קרקעיים רבים, המחייבים תחזוקה שוטפת עקב שקיעת הקרקע. מקובל שהמעברים נוצרו סמוך לבניית החומה, ושמשו כדרכי מילוט וכמחסנים. רוב המעברים סגורים כיום לקהל, דבר הגורר היווצרות אגדות אורבניות בדבר שימושן כיום, ויש הסוברים ששוכנת בהם ובמעברים הפזורים תחת כל הקרמלין עיר תת-קרקעית נרחבת מהתקופה הסובייטית.
17 בינואר
17 בינואר הוא היום ה-17 בשנה בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 348 ימים (349 בשנה מעוברת).
ירח דבש
יֶרַח דְבַשׁ (באנגלית: Honeymoon) הוא פרק זמן קצר (ימים אחדים או שבועות מעטים) לאחר טקס הנישואים, אותו נוהגים בני הזוג לחגוג בנסיעה לאתר מרוחק, לרוב כזה הנחשב מיוחד ורומנטי, כדי שיוכלו לבלות באינטימיות.
מקור הביטוי
הביטוי "ירח דבש" בא לציין את המתיקות המאפיינת את תחילת הנישואים, מתיקות המשולה למתיקות של דבש. במקור, המונח שימש לשלילה, כרמיזה לכך שלאחר תקופה קצרה, המתיקות צפויה לפוג. בימינו, נעשה שימוש בביטוי במשמעות חיובית, המתקשרת בעיקר לנופש רומנטי שנהוג לערוך זמן קצר לאחר הנישואים. יֶרַח הוא שם נרדף לחודש, ולכן תקופה זו קרויה ירח דבש. עם זאת, לפי מילון אוקספורד, מקור הביטוי אינו קשור לחודש אלא ליָרֵחַ: האהבה בין בני הזוג הושוותה לירח, שמיד לאחר מילואו הוא מאפיל.
בהשאלה משמש הביטוי ירח דבש גם לתיאור יחסים חדשים בתחומים שונים. בעברית ישראלית הביטוי "זה לא ירח דבש" מתאר מצב שאין לצפות כי יהיה נעים.
היסטוריה
"Honeymoon" (במקור: Hony moone) באנגלית - שהמונח "ירח דבש" הוא תרגומו בעברית, מתועד כבר משנת 1540, אולם נחשב לעתיק יותר.
בתרבות המערבית, המסורת בה נשואים טריים נוסעים לחופשה ביחד החלה בתחילת המאה ה-19 בבריטניה. הרעיון הגיע מחוגי העשירון העליון בהודו, בשעה שזאת הייתה תחת הקולוניאליזם הבריטי. זוגות מהשכבות העליוניות באוכלוסייה יצאו ל"מסע הכלה", כאשר לעיתים הם מלווים על ידי חברים ומשפחה, זאת על מנת לבקר קרובים שלא יכלו להגיע לחתונה. מבריטניה המנהג התפשט לשאר אירופה משנות 1820 ואילך.
ירח הדבש המודרני הפך לכלל עולמי כאחד המקרים הראשונים של תיירות המונית מודרנית. כאשר היעדים הפופולריים היו הריביירה הצרפתית וערים באיטליה, כדוגמת רומא, ורונה וונציה, וערים בעיקר לחופי הים התיכון. לרוב הנשואים הטריים החלו בנופש בליל הנישואים כשהזוג עוזב מיד לאחר החתונה ברכבת או אוניה. אולם במאה ה-21 מרבית הזוגות עוזבים 1–3 ימים לאחר החתונה, זאת בשל אילוצים וסדרי עדיפויות המחייבים לסדר את עלויות החתונה וכל מה שנדרש מסביב, לבקר אורחים ולצאת בראש שקט לחופשה הרומנטית.
"ירח דבש" ביהדות
המונח תורגם מלועזית, כך שלפי היהדות אין ירח דבש במתכונתו הנהוגה בדתות אחרות, אומנם לפי ספר דברים, לאחר הנישואים מחויב הבעל לקחת חופשה בת שנה, בה הוא משוחרר מהשתתפות במלחמה, זאת על מנת שיוכל לשמח את האישה שאותה נשא. בנוסף, עוד בתקופת יעקב אבינו נהוג היה שהנושא אשה לוקח חופשה בת שבוע על-מנת להכיר ולהיות עם אשתו לבד ובלבד. כך שלמעשה ניתן לראות זאת כמעין מקבילה יהודית לירח הדבש.
לאופולד אינפלד
לאופולד אִינְפֶלד (Leopold Infeld; 20 באוגוסט 1898, קרקוב – 15 בינואר 1968, ורשה) היה פיזיקאי תאורטי יהודי פולני שנודע בעיקר בזכות עבודתו המשותפת עם אלברט איינשטיין על בעיית שני הגופים, אשר הסבירה את תנועת הפריהליון של כוכב חמה. אינפלד היה פציפיסט ובערוב ימיו אף שב לפולין הקומוניסטית, שאותה עזב לפני מלחמת העולם השנייה. בספרו Quest: An Autobiography, אשר זיכה אותו בפרס אניספילד-וולף בשנת 1942, מספר אינפלד את סיפור חייו מילד ברובע היהודי בקרקוב בתחילת המאה ה-20, עבור בעבודתו בארצות הברית וקנדה עד לחזרתו לפולין לאחר שהואשם כקומוניסט.
ילדותו ונעוריו
אינפלד נולד למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני-גבוה ברובע קז'ימייז' בקרקוב. הוריו של אינפלד נמנו עם שכבת אוכלוסייה אשר שמרה פחות באדיקות על המסורות החרדיות כדוגמת הלבוש השחור ואי-קשר עם הגויים השכנים, בילדותו אף מונתה לו מטפלת פולנייה. בילדותו למד אינפלד ב"חדר", וכאשר בגיל 6 החל ללמוד בבית ספר פולני (במקביל להמשך לימודיו בחדר) כבר הכיר את האלפבית העברי. לאחר ארבע שנות לימוד כלליות לאופולד הצעיר רצה ללמוד בגימנסיה, אולם נאלץ להמשיך בלימודים בבית ספר אזרחי ולאחר מכן בבית ספר מקצועי כהכנה לחיים כמוכר בחנות מוצרי הסנדלרות של אביו.
ספרי מדע לנוער שקרא סיקרנו את דמיונו, אולם אינפלד הבין שעל ידי לבוא על סיפוקו יהיה עליו להמשיך בלימודים גבוהים. ההשכלה לה זכה בבתי הספר האזרחיים לא הייתה מספקת לצורך קבלה לאוניברסיטה, ולאחר מאמצים רבים הצליח אינפלד ועבר את בחינות ה"מטורה" (המקבילות לבחינות הבגרות בישראל).
הוראה ומחקר אקדמי
אינפלד סיים את עבודת הדוקטורט ב-1921 באוניברסיטה היגלונית שבקרקוב. חיפושיו אחר משרה אקדמית בפולין לא צלחו בשל יהדותו, ולכן בשנים שלאחר תום לימודיו לימד בבתי ספר תיכוניים יהודיים בפולין.
נישא לפאני ביליג, מורה למתמטיקה ילידת 1898 בקולבושובה שבפולין, ובשנת 1925 נולד בנם, הנריק-רישארד (לימים גיל). כעבור שנים ספורות התגרשו בני הזוג ופאני עלתה לארץ ישראל ב-1929 עם בנם ונישאה למלחין והמורה יצחק אֶדֶל, שאימץ אותו. (גיל חלה ונפטר בעת שירותו בפלמ"ח.)
לאחר מכן נישא מחדש, להלינה. ב-1930 התקבל למשרה אקדמית כעוזר מחקר בכיר בפיזיקה תאורטית באוניברסיטת לבוב. לאחר מות אשתו הלינה ממחלה ממושכת, קיבל אינפלד את מלגת קרן רוקפלר, ועבר ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' עד 1935, שם כתב מספר מאמרים עם מקס בורן. אינפלד הצליח במחקר האקדמי בקיימבריג', אך בגלל קשיים חברתיים שב ב-1935 ללבוב. בזמן זה ההשפעה הנאצית הקשתה עליו, ובהמלצתו של אלברט איינשטיין פנה בבקשה לקבלת מענק לביקור במכון למחקר מתקדם שבאוניברסיטת פרינסטון. ב-1936 בקשתו אושרה בתמיכתו של איינשטיין, שאליו הצטרף למחקרים בתורת היחסות הכללית.
מכיוון שאינפלד היה זקוק להכנסה נוספת נענה להצעה של איינשטיין לכתוב ספר מדע פופולרי תחת חסותו. הספר, "התפתחות הפיזיקה החדשה" שמו, זכה להצלחה (ואף תורגם לעברית).
ב-1938 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת טורונטו. במהלך השנים הבאות פרסם מאמרים חשובים במשותף עם איינשטיין ואחרים, בהם "משוואות הכבידה ובעיית התנועה" ב-1938, "משוואות התנועה באלקטרודינמיקה" (1940), "שעונים, מוטות קשיחים ותורת היחסות" (1943). ב-1945 פרסם עם א' שילד, שהיה דוקטורנט בהנחייתו, מאמר בשם "דגש על בעיות תנועה קפלריות במרחב עם עקמומיות שלילית קבועה" וכן "גישה חדשה לקינמטיקה קוסמולוגית".
שערוריית הריגול
בליל ה-16 באפריל 1948 האזין סוכן סמוי של "המחלק המיוחד" של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה לאינפלד במסגרת הרצאה לקהל הרחב שנתן באוניברסיטת מקגיל. אינפלד, בדומה לאיינשטיין, היה ידוע כפציפיסט ואף היה מ-11 החותמים על מניפסט ראסל-איינשטיין כנגד השימוש בנשק גרעיני, והיחיד מביניהם שלא זכה לקבל פרס נובל, על אף שנחשב לפיזיקאי החשוב ביותר בקנדה. שנתיים מאוחר יותר הכריז הפרלמנט הקנדי על אינפלד כבוגד אשר עלול למסור מידע סודי על אודות פצצת האטום לברית המועצות. למרות עיסוקו רב השנים של אינפלד בתורת היחסות, תחום המחקר שבו התמחה ושעליו זכה לפרסום, ואף על פי שתחום זה אינו נוגע בתחומי הידע הנדרשים לייצור פצצת אטום, גם עובדה זו לא סייעה לאינפלד באותן שנים. אף על פי שהאשמות אלו בוססו על שמועות, הדבר פורסם בהרחבה בעיתונים ומשפחתו של אינפלד הוטרדה רבות. ב-1950 שב לפולין, ואזרחותו והאזרחות הקנדית של ילדיו, שאף נולדו בקנדה, נשללה.
בשובו לפולין נתקבל בחום על ידי המשטר הקומוניסטי, ונתמנה לחבר באקדמיה הפולנית למדעים ולמנהל וראש המכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת ורשה. בשנים 1950–1968 היו חייו של אינפלד מלאים בפעילות מחקרית, שבמהלכה פרסם יותר מ-40 מאמרים אקדמיים ואת הספר "תנועה ויחסות" (1960). ב-1995, כמעט 30 שנים לאחר מותו, השיבה אוניברסיטת טורונטו לאינפלד את תואר הפרופסור כאמריטוס.
04:48
04:48 הוא המיקסטייפ השלישי והאחרון של הראפר הישראלי אורטגה. הוא יצא לאור ב-13 ביולי 2018 בהוצאת חברת קמע, כאלבום המשך למיקסטייפ 04:47, שיצא ב-2009. הוא יצא לפלטפורמות הזרמות המוזיקה השונות בלבד, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק, ולא בפורמט תקליטור כמו שאר אלבומיו.
תא סרטולי
תאי סרטולי (באנגלית: sertoli; או תאים "תומכים" או תאים "מזינים") הם תאים גדולים באשך אשר מרכיבים את האפיתליום של האבוביות נושאות זרע (seminiferrous tubules).
תאים אלו אינם מתחלקים, כלומר אינם מתרבים. הם מכונים תאים "תומכים" או "מזינים" מכיוון שהם תומכים בתהליך ייצור הזרע (ספרמטוגנזה). ביניהם מתרחשת הספרמטוגנזה, הפיכתם של תאי גזע (ספרמטוגוניה) דיפלואידים (בעלי שני סטים של חומר תורשתי) לתאים ממויינים יותר ויותר עד שהם הופכים לתאי זרע חסרי יכולת תנועה (את יכולת התנועה תאי הזרע יקבלו לאחר הבשלתם ביותרת האשך (ה-epididymis)).
תאי סרטולי מפרישים נוזל לחלל האבוביות נושאות זרע שבו יימצאו תאי הזרע עד שייצאו מהאשך באמצעות תנועה פריסטלטית שמחוללים שרירים חלקים בדפנות האבוביות נושאות זרע, הטובולים הישרים (tubuli recti) ויותרת האשך (epididymis). בנוסף, לתאים אלו תפקיד פאגוציטי. הם בולעים את הציטופלסמה העודפת של תא הזרע. תאי הסרטולי משפיעים על החומר הגנטי ומגינים עליו, שומרים על רמת החומציות קבועה, יוצרים ומפרישים את ההורמון Inhibin (הורמון מעכב).
NetBus
נטבאס פותחה על ידי קרל פרדריק נייקטר (Carl-Fredrik Neikter) והופצה לראשונה במרץ, 1998. התוכנה פותחה כחלק ממעשה קונדס אך במהרה הפכה לתוכנה פגיעה המשמשת דלת אחורית במערכות ההפעלה השונות.
מבנה התוכנה
ישנם שני מרכיבים לתצורת שרת-לקוח, קובץ הלקוח (netbus.exe) וקובץ השרת (patch.exe, בגודל 500 קילו בייט).
קובץ השרת חייב להיות מותקן במחשב המרוחק בו רוצים לשלוט. לאחר שקובץ השרת מופעל לראשונה, הוא מתקין את עצמו באופן אוטומטי ומבצע שינויים ב-Registry של מערכת ההפעלה. קובץ הלקוח מכיל ממשק הפעלה פשוט המאפשר לבצע פעולות שונות:
AC Aceca
AC Aceca היא מכונית ספורט בתצורת מכונית קופה, 3 דלתות, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית AC Cars" Group Ltd" (קרוי גם: "Auto Carriers Ltd"), אשר יוצרה בין השנים 1954–1963.
סך הכול יוצרו 326 יחידות.
אולריך וילה
קונרד אולריך זיגמונד וילה (בגרמנית: Conrad Ulrich Sigmund Wille; 5 באפריל 1848 – 31 בינואר 1925) היה איש צבא שווייצרי, אשר שימש כמפקד צבא שווייץ במהלך מלחמת העולם הראשונה. היה אחד מארבעת האנשים היחידים בהיסטוריה שקיבלו דרגת גנרל בצבא שווייץ.
ביוגרפיה
וילה נולד בהמבורג שהייתה אז עיר חופשית, ב-5 באפריל 1848, להורים שווייצרים ממוצא גרמני. הוא התחנך בציריך, ולמד משפטים באוניברסיטת ציריך. ב-1867 התגייס לצבא שווייץ, ושרת בכוחות הארטילריה. הוא נשא חן בעיניו של מפקד כוחות הארטילריה הפדרלי הנס הרצוג, ותודות לכך התקדם במהירות. הוא החל לפרסם מאמרים בכתבי עת צבאיים אשר בהם טען שצבא שווייץ זקוק לרפורמה מיידית בתחום החינוך. הוא הועבר לחיל החינוך, וביצע רפורמה מקיפה בחיל הפרשים השווייצרי. הוא טען שיש להפוך את הצבא השווייצרי שהיה עד אז צבא מיליציוני בעיקרו, לצבא מודרני המבוסס על המודל הפרוסי. ב-1885 הוא הועלה לדרגת אוברסט, והתגלע סכסוך חריף בינו לבין המפקד העליון של הפרשים אוברסט גוטליב זנדר. הסכסוך הסתיים כאשר זנדר פרש מהצבא ב-1891. עם זאת, ב-1896 אילצו התככים הפוליטיים גם את וילה להתפטר מתפקידיו בחיל החינוך.
הוא הועבר ללמד היסטוריה צבאית, ארגון צבאי, טקטיקות וחינוך צבאי במחלקה למדעי הצבא של המכון השווייצרי הפדרלי לטכנולוגיה בציריך. ב-1900 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, וב-1901 מונה לעורך הראשי של העיתון אלגמיינה שווייצריש מיליטר-זייטונג. בתפקידו כמפקד הדיוויזיה ה-6 הוא התבלט בעיקר בשל המשמעת הרבה שהפגינו אנשיו, ובשל התרגילים רחבי ההיקף שערך. הרפורמה הצבאית שהועברה בשווייץ ב-1907 הושפעה מאוד ממאמריו. ב-1912 הוא הוביל את התמרונים הצבאיים שנערכו לכבוד ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה בשווייץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה שווייץ מוקפת במדינות לוחמות. הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית מחד, וצרפת וממלכת איטליה מאידך. בשל כך, התגבר החשש שהמלחמה תזלוג לשווייץ. ב-3 באוגוסט 1914 וילה מונה כמפקד העליון של הצבא, ובמסגרת זו הוא הועלה לדרגת גנרל. דרגה זו מוענקת בשווייץ רק בעתות משבר, והיא מבוטלת כאשר המשבר מסתיים. בעתות שלום הדרגה הגבוהה ביותר בצבא שווייץ היא "מפקד קורפוס". בחירתו לתפקיד הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שהוא נודע כגרמנופיל מושבע, ולא היה אהוד בקרב דוברי הצרפתית והאיטלקית במדינה. ב-20 ביולי 1915 הוא עורר סערה כאשר הציע להצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז. ב-1916 שני אוברסטים גרמנים בצבא שווייץ יירטו הודעות מוצפנות רוסיות, והעבירו אותן לגרמנים והאוסטרים. כאשר התפרסם הדבר, הורה וילה להעניק לאוברסטים 20 ימי מעצר. עונש שנתפס כבלתי מספק. בנוסף על כך, היה על וילה להתגבר גם על בעיות נוספות שצצו בעקבות המלחמה, כמו מהומות קומוניסטיות שפרצו בשווייץ בהשראת, והשפעת הספרדית שפגעה גם בשווייץ.
יחסי דנמרק–צ'ילה
יחסי דנמרק–צ'ילה מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין צ'ילה לדנמרק. היחסים בין המדינות מתוארים כ"ידידותיים" ומצוינים.
רקע כללי
שתי המדינות חתמו על הסכם סחר ב-4 בפברואר 1899. ב-23 בדצמבר 1931 נחתם הסכם התיישבות והסכם פיוס בין צ'ילה לדנמרק. בשנת 1965 נחתם הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכני. המועצה העסקית הצ'ילאית-דנית הוקמה בשנת 2004. המועצה נוצרה עבור נציגי העסקים שעבדו בצ'ילה ובדנמרק.
בשנת 2009, צ'ילה ייצאה בשווי 840 מיליון DKK לדנמרק, ואילו דנמרק ייצאה לצ'ילה בשווי 645 מיליון DKK. בשנת 2010 השקיעה חברת Vestas הדנית 250 מיליון דולר בטאלינאי אוריינטה, צ'ילה.
שני נשיאי צ'ילה, פטריסיו איילווין, ואדוארדו פריי רואיס-טאגלה ביקרו בדנמרק במהלך כהונתם. ב-26 בינואר 2004 ביקר בדנמרק נשיא צ'ילה, ריקארדו לאגוס.
המכונית הנשיאותית
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה
מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה (גרמנית: Demokratische Bauernpartei Deutschlands, DBD) הייתה מפלגה מזרח-גרמנית. מפלגת האיכרים הדמוקרטית נוסדה ב-1948. היו לה 52 נציגים בפולקסקאמר, כחלק מ"החזית העממית". מפלגת האיכרים הדמוקרטית השתתפה בכל ממשלות הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. ייסוד מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה הייתה ניסיון להחליש את השפעת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי והמפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה על הקהילות הכפריות על ידי הקמת מפלגה שתהיה נאמנה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. סגל הנהגת המפלגה הגיע בעיקר ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בשנות ה-80, במפלגה היו חברים כ-117,000 אנשים.
לאחר נפילת חומת ברלין, המפלגה ניסתה למתג את עצמה כמפלגה חקלאית-אקולוגית, אך בבחירות החופשיות הראשונות לפולקסקאמר ב-1990 המפלגה השיגה רק 9 מושבים. ב-1990 מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה התמזגה לתוך האיחוד הנוצרי-דמוקרטי.
קשרים בין-לאומיים
למפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה היו יחסים חברותיים עם שאר מפלגות האיכרים בגוש המזרחי. למפלגה היו קשרים עם "המפלגה העממית הפולנית המאוחדת" ו"האיחוד הבולגרי האגררי-לאומי". חוץ למפלגות אלו, למפלגה היו קשרים עם כמה איגודי חקלאים בגרמניה המערבית. למפלגה היו גם קשרים עם מפלגות חקלאיות בפינלנד ובשוודיה.
כ"ז בכסלו
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בכ"ז כסלו היא תמיד פרשת מקץ.
סמל אוטווה
סמל העיר אוטווה מורכב משלט אצולה המוחזק משני צדדיו על ידי כורת עצים הנושא בידו גרזן וכן רובאי קנדי. הן החייל והן כורת העצים עומדים על גבעת דשא. על גבי שלט האצולה עצמו מצויר צלב כחול על רקע לבן. ברביע הימני התחתון שיוצר הצלב מצוי עלה עץ אדר - סמל קנדה, וברביע השמאלי העליון כתר מלכות אדום. מעל מגן האבירים מצוירים על רקע אדום שני חצים מוצלבים מצד שמאל, אצטרובל ושני כלי עבודה מוצלבים.
מעל מגן האבירים מצויר עץ אורן העומד על ענפי עץ אלון.
בתחתית הסמל, על גבי קלף רשום מוטו העיר: ADVANCE OTTAWA EN AVANT - "התקדמי אוטווה"
המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה
המערכה בסוריה ולבנון או מבצע יצואן (באנגלית: Operation Exporter) הייתה סדרת קרבות, שהתחוללו באזור סוריה ולבנון במהלך מלחמת העולם השנייה. המערכה החלה עם פלישת כוחות בעלות הברית ובהם הצבא הבריטי, צבא צרפת החופשית וכוחות ממושבות בריטניה והדומיניונים אל סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון צרפת של וישי.
המערכה, שהתחוללה בחודשים יוני ויולי 1941 הסתיימה בניצחון מכריע של בעלות הברית, בכיבושן של סוריה ולבנון, נסיגה מסודרת של כוחות צרפת של וישי כתוצאה מהסכם עם הבריטים והעברתן לשלטון אנשי צרפת החופשית. לאחר המערכה הכריזו אנשי צרפת החופשית על עצמאות מדינות אלו ועל ביטול המנדט הצרפתי שניתן על ידי חבר הלאומים.
פעולות ההכנה וההערכות למערכה בוצעו בארץ ישראל תוך השתתפות ערה של אנשי היישוב. יחידות סיירים וגששים מבני היישוב השתתפו במערכה באופן פעיל, והיא מסמלת את תחילת פעילותו של הפלמ"ח ככוח צבאי לוחם.
סוריה ולבנון בין שתי מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה העות'מאנית הוחלט בוועידת סן רמו למסור את סוריה ולבנון במנדט לצרפת. בשתי המדינות היו בעיות וסכסוכים עדתיים קשים, וכן סכסוכי גבולות עם שכנותיהן, ובשתיהן עלתה דרישה לעצמאות.
בשנת 1936 חתמה צרפת עם סוריה ועם לבנון על הסכמים לפיהם מוענקת להן עצמאות, אך לצרפת יישאר מעמד מפקח מיוחד. אך החוזים לא אושררו על ידי הפרלמנט הצרפתי, ולא נכנסו לתוקף מעולם. המצב בסוריה היה רווי מתח. עליית מפלגת הגוש הלאומי בראשות האשם אל אתאסי לא הצליחה להביא לעצמאות המקווה, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית וחברתית. בעיית מדינת האטיי שבשנים אלו סופחה רשמית לטורקיה התסיסה אף היא את הרוחות. הלכי רוח לאומניים, עדתיים ובדלניים, הובילו לתסיסה ולתמיכה בהיטלר. כאשר בראשית 1939 סירבה הממשלה הצרפתית לאשרר את החוזה הפרנקו-סורי, נפלה ממשלת הגוש הלאומי. מצב דומה היה בלבנון. חתימת החוזה עם צרפת הביאה לתסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים ולהקמת ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן.
נפילת צרפת והשפעותיה
כאשר הגיע מיטלהאוזר למזרח התיכון, עמדו כבר צבאות צרפת בצרפת גופא בפני התמוטטות מוחלטת ותבוסה צבאית ניצחת, אך כוחות הצבא הצרפתי במזרח התיכון, לרבות הכוח המקומי, צבא הלבאנט, היו עדיין רבי כוח, לא ניזוקו, לא היו מעורבים בלחימה פעילה, ויכלו לשמש להמשך הלחימה גם לאחר נפילת צרפת. בתחילה דחקו מיטלהאוזר ופואו בממשלת בצרפת כי תורה להם להמשיך ולהילחם, ואף שלחו מברק ברוח זו לנשיא הרפובליקה לברן. הם קראו בפומבי להמשך הלחימה משטחי סוריה ולבנון, על מנת להגן על כבודה של צרפת, אך לאחר שממשלתו של אנרי פיליפ פטן הכריזה על כניעה, ופקודתו של וייגאן גם לאנשי מיטלהאוזר להניח את נשקם, הודיע מיטלהאוזר, ב-28 ביוני 1940 כי הוא מקבל את תנאי הפסקת האש, וכי הפסקת האש חלה מבחינתו הן כלפי גרמניה ואיטליה, והן כלפי בריטניה.
התגובה הבריטית להצהרת מיטלהאוזר הייתה כי הם מפרשים הצהרה זו באופן שבו במצב בו ייעשה ניסיון גרמני או איטלקי לכבוש את סוריה ולבנון, ייתקל ניסיון זה בהתנגדות צרפתית, וכי לא יאפשרו מצב בו ישמשו שטחי סוריה ולבנון להיכבש על ידי גורם זר, או לשמש בסיס לפעולות עוינות. הייתה זו הכרה משתמעת בשלטון צרפת של וישי בסוריה ובלבנון. באותה העת חששו הבריטים מפעולות כוחות הציר לכיבוש תעלת סואץ שאכן התרחשו עם הפלישה האיטלקית למצרים בספטמבר 1940, ולא היו מסוגלים להתערב בנעשה בסוריה ובלבנון.
רבים מקציני הצבא הצרפתי סירבו לקבל את הסכם הכניעה הצרפתית. כך, למשל, מפקד הכוחות בחלב, קולונל אדגאר דה לרמינא ארגן בחשאי את יציאתם של אנשי צבא צרפתים מסוריה ולבנון לארץ ישראל. הגנרל ויוול שפיקד על הכוחות הבריטים במזרח התיכון סירב לשתף פעולה עם יזמה זו, והחזיר את אלו שהצליחו לעבור את הגבול וכך התגלו פעולותיו של דה לרמינא על ידי מיטלהאוזר, והוא הורה לכלוא את דה לרמינא בדמשק. דה לרמינא הצליח להימלט. ב-3 ביולי 1940 התפטר מיטלהאוזר מתפקידו ושב לצרפת. הוא הוחלף בגנרל פוז'ר (François-Marie-Jacques Fougère).
בה בעת החל להתגבש בלונדון צבא צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול. דה גול ניסה להעביר לצידו את אנשי המושבות הצרפתיות באפריקה, להן ייחס חשיבות, במיוחד לאור הלחימה הפעילה בשטחי אפריקה במערכה במדבר המערבי ובמערכה במזרח אפריקה. בשלב זה לא ניסה ליזום פעולות להשתלטות על אזור הלבאנט.
קאטרו ודנץ
לקראת סוף 1940 חל שינוי ביחסם של אנשי צרפת החופשית אל הלבאנט. התבוסה שנחלו אנשי צרפת החופשית בקרב על דקר בספטמבר 1940, מיקדה את מאמציו של דה גול בלבאנט כמקום בו יוכל להשיג הישגים, שהיו דרושים לו בדחיפות. מעבר לכך, חשד דה גול שעם סיום המלחמה, אם יגורשו משם אנשי וישי על ידי האנגלים, יאבדו שטחים אלו לצרפת, ולכן החליט החלטה אסטרטגית כי עליו לעשות כל הנדרש כדי להשליט את מרותה של צרפת החופשית על דמשק ועל בירות.
אל הזירה הגיע הגנרל ז'ורז' קאטרו. קאטרו היה איש הממסד הקולוניאלי הצרפתי, ושימש בעבר במשרות רמות במזרח התיכון. הוא הצטרף לאנשי דה גול, לאחר שהסתכסך עם שלטונות וישי כאשר שימש כמושל הודו סין הצרפתית. עתה הסכים להיות כפוף לדה גול (שהיה נמוך ממנו בדרגה), ולשמש כמוציא לפועל של התוכנית לכיבוש סוריה ולבנון. הוא קבע את מושבו בקהיר ומשם ניסה לשכנע את בכירי שלטון וישי בלבאנט, פואו ופוז'ר, כי יצטרפו לצרפת החופשית.
ניסיונות אלו תמו כאשר הוחלף פואו בדנץ, וזמן מה לאחר מכן הוחלף גם פוז'ר בגנרל ז'וזף דה ורדיליאק שנהנה מאמונו האישי של המרשל פטן. חילופי גברי אלו נתפסו כהפיכה שכנגד של אנשי וישי בלבאנט, וכפעולה שמנעה ברגע האחרון את נפילתו של הלבאנט מרצון בידי אנשי צבא צרפת החופשית.
מנגד, לא הביעו הבריטים עניין מיוחד בלבאנט. מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, הגנרל ארצ'יבלד וייוול, עמד במלחמה בת מספר חזיתות. הופעתו של רומל במערכה במדבר המערבי בישרה רעות באשר להמשך הלחימה, וכך גם הפקודה להעביר גייסות לסיוע ליוון במלחמת איטליה–יוון, שמתחה את כוחותיו הדלילים ממילא של ויוול עד לקצה גבול היכולת. ויוול סירב להפצרותיהם של דה גול וקאטרו לשלוח גייסות אל סוריה ולבנון, וטען כי הוא מאמין שבבוא יום פקודה יתנגד דנץ לגרמנים. הוא גם פעל להסרת המצור הימי על סוריה ועל לבנון שהוטל לאחר כניעת צרפת, וביד אחת עם האמריקנים ניהל מדיניות של פיוס כלפי אנשי וישי בסוריה ובלבנון.
דה גול, ועמו הגנרל הבריטי אדוארד ספירס ניסו לעקוף את ויוול, ולקבל גישה ישירה לאזנו של צ'רצ'יל. באפריל 1941 ניסו מספר פעמים לקדם רעיון של פלישת כוחות צרפת החופשית ללבאנט (במקום תוכניתו של קאטרו לערער את היציבות השלטונית ולהביא להפיכה). בתוכנית זו, שגם דה גול מודה בזכרונותיו שאינה ריאלית, שכן כוחותיה של צרפת החופשית חסרו חיפוי ארטילרי ואמצעי תובלה היה לפחות את היתרון שהיא אינה דורשת כוח אדם בריטי, אך גם לכך התנגד ויוול. באמצע אפריל 1941 חזר דה גול למפקדתו בברזוויל, ונראה כי הרעיון לכבוש את הלבאנט נדחה לפי שעה.
ההחלטה לפעול
בעוד הכוחות הבריטים לוחמים בעיראק, ניסו הגרמנים לתת סיוע צבאי לאל-כילאני. מטוסים של חיל האוויר האיטלקי ושל חיל האוויר הגרמני נתנו סיוע אווירי לכוחות הקרקע העיראקיים. מכיוון שלא היו יכולים לעבור את המרחקים הכרוכים בכך מבלי לתדלק, ביקשו הגרמנים מדנץ כי יאפשר להם לנחות ולתדלק בבסיסי האוויר של וישי בסוריה ובלבנון, ונענו בחיוב. אצל בעלות הברית נתפסה פעילות זו כמסוכנת ביותר, עד שב-15 במאי 1941 ערך ה-RAF פשיטה אווירית בה השמיד מטוסים שחנו בשדות תעופה בסוריה ובלבנון.
במשא ומתן שערך עם הגרמנים האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, סגנו של המרשל פטן, הוסכם כי לא רק שמטוסי הציר יוכלו לחנות בשדות התעופה של וישי בלבאנט, אלא גם שחלק מהנשק והציוד הצבאי שאספה "ועדת שביתת הנשק" האיטלקית בלבאנט, יועבר לעיראק וישמש ללחימה כנגד הבריטים. צ'רצ'יל, שקיבל בחוסר רצון עד עתה את דעתו של ויוול, נטה עתה לדעתם של ספירס ודה גול, והחליט כי הגיע הזמן לפעול.
ויוול סבר כי לא יוכל להקצות לפעולה כוחות כלשהם, והדרך היחידה היא לפעול באמצעות צבא צרפת החופשית, שאינו ערוך לפעולה ועלול רק להחמיר את המצב. צ'רצ'יל, שמאס בהססנותו של ויוול (והיה עתיד להדיחו מפיקוד המזרח התיכון בתוך חודש ימים) פקד עליו להכין מתקפה בכל האמצעים העומדים לרשותו. ב-21 במאי הורה ויוול לדיוויזיית הרגלים האוסטרלית ה-7 לנוע לכיוון ארץ ישראל. כמו כן, הורה לגנרל הנרי מייטלנד וילסון שהיה מפקד הכוחות הבריטים בארץ ישראל ובירדן להכין תוכניות לכיבוש סוריה.
הקשר הצרפתי
מיד עם הקמת צבא צרפת החופשית, בראשותו של דה גול, ביוני 1940, נוצר עמו קשר הדוק על ידי מנהיגי הסוכנות היהודית. ב-9 באוגוסט 1940 נפגש דה גול בלונדון עם איש הסוכנות, הסופר אלבר כהן, והשניים סיכמו על שיתוף פעולה הדוק בין הצדדים. עם הזמן נוצרו שני מסלולים לשיתוף פעולה, האחד מדיני, בלונדון, והשני מבצעי, בארץ ישראל. ככל שקרב מועד הפלישה כך אוחדו שני מסלולים אלו, ושיתוף הפעולה הגיע לשיאו ב-8 ביוני 1941 עת נפגש דה גול עם משה שרת ויגאל אלון בעת ביקורו אצל חיילי צבאו בקסטינה.
מסגרת הקשר הביאה לכמה וכמה פעולות חשובות. בביתו של איש הסוכנות, דוד הכהן, הוקמה תחנת רדיו בשם רדיו לבאנט צרפת החופשית ששידרה תעמולה לסוריה ולבנון מפי קצינים צעירים בצבא צרפת החופשית, וביניהם ריימון שמיטלן, פייר ז'ילבר, פרנסואה קולה (Francois Coulet) שעלה לאחר מכן לדרגת גנרל, ופאול רפיטון-פרנף (Paul Repiton-Préneuf).
פעולה נוספת שהתבצעה היא יצירת רשתות ריגול וחבלה בסוריה ובלבנון עצמן. שתי רשתות ריגול הוקמו ופעלו החל משנת 1940. בראש הראשונה עמד יוסף פיין מחניתה שהפעיל רשת מסועפת בראשותו של טוביה ארזי. הרשת עסקה בעיקר בהפצת תעמולה בלבנון, ומרכזה היה בביירות. בדצמבר 1940 נחשפה הרשת. אנשיה הועמדו למשפט ונשפטו לשנות מאסר ארוכות עם עבודת פרך. ארזי הצליח להימלט, והגיע לגבול ארץ ישראל כשהוא פצוע, לאחר שבמהלך ניסיון בריחה שבר את רגלו. חוליה אחרת פעלה בנפרד בערים שונות בסוריה ובלבנון, בראשותם של יוסף קוסטיקה וישראל בן-יהודה המכונה "עבדו". ז'ק סעד ויצחק יפה התמקמו בדמשק, שלם מואס ושלמה צאלח בביירות, ויוסף קוסטיקה בטריפולי. חוליה זו לא נחשפה, ואנשיה העבירו מידע מודיעיני רב ערך עד ליום הפלישה ובמהלכה. לאחר המערכה יהיו רשתות אלו בסיס להקמתן של המחלקה הסורית ולאחריה המחלקה הערבית של הפלמ"ח.
פעולות אלו לוו בליווי צמוד על ידי אנשי המודיעין הבריטי, ומשום כך עוררו חשד אצל אנשי צרפת החופשית בקהיר ובראשם קאטרו. קאטרו הפעיל בסוריה ובלבנון רשת סוכנים משלו, וחשד בכל מי שהיה קשור עם הבריטים. הדבר הקשה מאוד על עבודת אנשי הביון היהודים בסוריה ובלבנון.
הקשר הבריטי
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, נוצר קשר מאולץ בין הנהגתו המאורגנת של היישוב שהחזיקה בזרוע הצבאית של ההגנה, וביכולת גיוס כוח אדם ומשאבים, שיכולה הייתה לשמש כמשאב רב ערך בלחימה בארץ ישראל ובמדינות השכנות, ובין שלטונות המנדט הבריטי. הנהגת היישוב עמדה במאבק קשה ואף אלים כנגד הבריטים בשל גזירות הספר הלבן בשנת 1939. משנפלה ההחלטה לשתף פעולה עם הבריטים בלחימה באויב המשותף, לא הייתה בתחילה התגייסות נלהבת ליחידות הצבא הבריטי. המשא ומתן על הקמת דיוויזיה יהודית קירטע וכשל, ועל אף שמפקדי ההגנה במחוזות קיבלו מכסות לגיוס לצבא הבריטי, הייתה רתיעה מההתגייסות, במיוחד משהובהר שהמדובר ביחידות שאינן יחידות לוחמות.
הקשר הישיר בו יכולים היו היישוב המאורגן והצבא הבריטי להועיל זה לזה נוצר בין המנגנונים החשאיים של שני הגופים, ובמיוחד בין ה-SOE הבריטי והמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וראשיה ראובן שילוח ודוד הכהן. שטחי הלבאנט הצרפתי לא נתפסו אצל הבריטים כשטחי אויב עד נפילת צרפת, וביוני 1940 נוצרה מציאות חדשה, שחייבה עריכת תוכניות ללחימה בשטחים אלו, וקבלת מידע מודיעיני מפורט. ההגנה הקימה צוות שפעל בשיתוף פעולה עם הבריטים, ובראשו עמד יוחנן רטנר שהתפטר לשם כך מתפקידו כמרצה לארכיטקטורה בטכניון. רטנר ניסה ללמוד את דרכי הפלישה האפשריות לארץ ישראל, ואת נקודות התורפה של הכוח הצבאי בסוריה, מתוך תוכניות שבוצעו בשנים שקדמו למלחמה בסוריה ובלבנון, לסלילת קווי מסילות ברזל ובניית תשתיות. מידע גלוי זה נותח ולעיתים אף נבדק בשטח. בסוף 1940 עזב רטנר את התפקיד, והותיר אחריו את התוכניות.
את ההצעה לשתף את אנשי הפלמ"ח במבצע העביר איש המודיעין הבריטי ג'וליאן אמרי אל משה שרת. ימים ספורים לפני המערכה קרא מנהל המחלקה הערבית במנהלת השירותים המיוחדים לאמרי ואמר לו שהוא הכין קבוצה של חבלנים ערבים, שאותם התכוון לשלוח לביצוע פעולות חבלה בדרכי התחבורה של כוחות וישי, אך הם נתקפו פחד וברחו. המנהל שאל לעצתו של אמרי מה עליו לעשות. אמרי השיב לו כי הוא סועד באותו יום בחברתו של משה שרתוק, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ויבדוק עמו האם יש בחורים יהודים דוברי ערבית שיתנדבו להשתתף במבצע כסיירים וכמורי דרך לכוחות הבריטים, ושרתוק השיב לו כי זהו רעיון הראוי לבדיקה. הצעתו של אמרי הניעה את התהליך שבו שולבו לוחמי הפלמ"ח במבצע. בסוף מאי התגבשה קבוצה בכפר גלעדי ובחניתה שהתכוננה לתפקיד המיועד. הייתה זו תחילתו של הפלמ"ח, ופעולותיו הראשונות נעשו במסגרת המערכה העתידה לבוא, לצדם של הבריטים והצרפתים בסוריה ובלבנון.
אסון הכ"ג
כחלק מההכנה ללחימה בסוריה ובלבנון, אומנו החל מתחילת שנת 1941 מספר חוליות של חניכי הקורסים לימאות של ההגנה לפעולות חבלה ונחיתה בשטח אויב. במאי 1941 כאשר הייתה סכנה כי שדות התעופה של וישי ישמשו את מדינות הציר למלחמה בעיראק, הוחלט להרוס את בתי הזיקוק שבטריפולי, שעשויים היו לשמש לתדלוק מטוסים אלו. ב-18 במאי 1941 יצאה לדרכה חוליה ובה 23 לוחמי פלמ"ח מלווים בקצין בריטי, כשמטרתה פיצוץ בתי הזיקוק בטריפולי. החוליה לא הגיעה ליעדה, ומעולם לא נודע מה עלה בגורלה.
הכוח הבריטי
הכוחות שעמדו לרשותו של ויוול לצורכי הפלישה המתוכננת היו קטנים בהרבה מהכוחות שלדעתו יכולים היו לנצח במערכה. ויוול התנגד לשימוש בכוחות הצרפתים החופשיים, ששהו בארץ ישראל מזה מספר שבועות, כי סבר ששימוש בהם יכול להביא ללחימה עיקשת יותר מצד אנשי וישי. בסופו של דבר עמדו לרשותו הכוחות הבאים: כוח יבשתי זה היה שקול, ואף נחות, ביחס למגינים אנשי וישי. כוחות אלו חסרו במיוחד אמצעי תובלה וחיפוי ארטילרי.
תוכנית הפעולה הייתה לפרוץ אל סוריה ולבנון בחזית רחבה בשלושה טורים. הדיוויזיה השביעית האוסטרלית תתקדם בשני טורים. האחד יגיע דרך החוף אל ביירות. השני יתקדם דרך מרג' עיון לכיוון בקעת הלבנון. החטיבה ההודית, מתוגברת באנשי חיל הספר העבר ירדני תפרוץ אל דרעא ותנסה להגיע אל מסילת הרכבת החיג'אזית. לאחר מכן יתקדמו הצרפתים החופשיים של לז'נטיום דרך מסילת הרכבת אל דמשק.
על אף שהמבצע חייב סיוע אווירי מאסיבי, הצטמצם הסיוע האווירי שהוקצה לו ל-70 מטוסי קרב והפצצה בלבד, שעמדו מול צי אווירי של 289 מטוסים שהפעילו אנשי וישי, וכוח נוסף של מפציצי יונקרס Ju 88 והיינקל He 111 גרמניים שהגיעו מיוון, מרודוס ומכרתים. שני הצדדים הקצו משאבים לקרב על כרתים וייחסו לו חשיבות רבה יותר, ולפיכך לא היה ביד הבריטים והגרמנים להקצות מספרים גדולים יותר של מטוסים לזירת הלבאנט. ה-RAF הפעיל בזירה שש טייסות של מטוסי הוקר הוריקן, קרטיס P-40 וורהוק ומטוסי בריסטול בלנהיים ששימשו כמפציצים וכמטוסי קרב. הצי הבריטי הקצה למערכה שתי טייסות של מטוסי פיירי פולמאר, וטייסת של מטוסי פיירי סורדפיש. בסך הכל היה הכוח האווירי עדיף באיכותו על הכוח האווירי שהפעילה וישי, והצליח להכריע את חיל האוויר של וישי, ולהתמודד עם התוקפים הגרמנים.
הכוח של וישי
הכוח שעמד לרשות דנץ כלל שישה רגימנטים של חיילים סדירים, מהם רגימנט המשויך ללגיון הזרים, אחד המעורב בחיילים צרפתים וחיילים מהמושבות, וארבעה רגימנטים של חיילים ממושבות אפריקה. כן עמדו לרשותו 9,000 חיילים שהוגדרו כפרשים, אנשי צבא הלבאנט, חלקם אכן רכובים על סוסים וחלקם ממונעים בטנקים ושיריוניות. בנוסף לכך עמדו לרשותו כ-10,000 חיילי חיל רגלים מקומיים, ובסך הכל 35,000 חיילים, כוח זה היה שווה ערך לשתי דיוויזיות, ונחשב לשווה באיכותו ובכמותו לכוח התוקף שיצא מארץ ישראל.
הכוח הימי הצרפתי כלל שתי משחתות בנות 3,000 טון ושלוש צוללות. כוח זה היה נחות בהרבה בהשוואה לכוחות הימיים שהפעילו הבריטים בזירה.
בסמוך לתחילת המערכה החזיקו אנשי וישי בכ-100 מטוסים, מתוכם כ-60 מטוסי קרב אך לאחר תקיפת שדות התעופה בלבנון ובסוריה ב-15 במאי, התחילה ממשלת וישי, בסיוע גרמני, להעביר לזירה מטוסים. מטוסים אלו יצאו מצפון אפריקה, חומשו ותודלקו באתונה הכבושה בידי הגרמנים, ונשלחו לסוריה וללבנון. בסופו של דבר השתתפו בלחימה בלבאנט לצד ממשלת וישי 289 מטוסים. הכוח כלל מטוסי קרב מתקדמים מסוג דבואטין D.520, אך גם מטוסי קרב מסוג מוראן-סולנייה M.S. 406, מפציצים מסוג מרטין מרילנד ובלוק M.B. 200, מטוסי סיור ותצפית מסוג פוטז 63 ולואר 130. בסופו של דבר היה הכוח עדיף מספרית על הכוח הבריטי, אך נחות ממנו מבחינה איכותית. אל המערכה האווירית הצטרפה גם כנף של מטוסי יונקרס Ju 88 גרמנים, שיצאו מבסיס הסמוך לאתונה ומרודוס, וכוח נוסף של מטוסי היינקל He 111 שהגיעו מכרתים. מטוסים אלו ביצעו גיחות הפצצה על המתקנים והספינות שבנמל חיפה.
המערכה האווירית והימית
המערכה כללה גם התמודדות מול חילות האוויר והצי של וישי, וכן מול מטוסים גרמנים שהגיעו מאזור יוון, רודוס וכרתים. המערכה הימית והאווירית החלה עוד בטרם החלה המערכה היבשתית, ונמשכה מעט לאחריה. מערכה זו החלה, למעשה, עוד ב-15 במאי 1941 כאשר החל ה-RAF בהפצצת שדות התעופה בסוריה ובלבנון, מחשש שישמשו את הגרמנים והאיטלקים לסיוע לעיראק. המערכה הסתיימה בהפצצת חיפה על ידי הגרמנים ב-20 ביולי 1941, כשבוע לאחר כניעת הכוחות הצרפתיים. במסגרת מערכה אווירית זו התמודדו טייסי ה-RAF עם טייסי וישי, במשימות קרב והפצצה בסיוע לכוחות הקרקע ובהשמדת מתקנים אסטרטגיים, וטייסי הצי הבריטי עם טייסי וישי וטייסים גרמנים בהגנה על פעולות ספינות הצי, שסייעו בהנחתת כוחות ובהרעשת מטרות יבשתיות. הגרמנים והצרפתים הגיבו לפלישה בסדרת מתקפות על מטרות אזרחיות בחיפה ובתל אביב שגבו קורבנות רבים.
התמודדות מטוסי בעלות הברית עם מטוסי וישי
במערכה עצמה השתמשו שני הצדדים בחילות האוויר שלהם למגוון הפעולות להם מיועד חיל האוויר, מסיוע לכוחות קרקע ועד הפצצת מתקנים אסטרטגיים. כאשר החלה הלחימה זרמו תגבורות לכוח האווירי הצרפתי מצרפת ומצפון אפריקה. הכוח הכולל מנה בסופו של דבר 289 מטוסים, כנגד 70 מטוסים של בעלות הברית. עם סיום המערכה הושמדו 179 מטוסים, רובם על הקרקע. הבריטים איבדו ארבעים מטוסים.
הקרב הימי והאווירי בחופי לבנון וחיפה
הכוח הימי הבריטי היה בעל מספר משימות חשובות במערכה. חלק חשוב מהתכנון היה ההתקדמות צפונה לאורך כביש החוף. על הצי הוטל להנחית את יחידת הקומנדו הסקוטי מספר 11 בשפך נהר הליטאני ולאחר מכן לסייע בהפגזת כוחות וישי בעומק החזית, ולאורך כביש החוף. הצי פעל מנמליו בחיפה ובפורט סעיד, התעמת עם כוחות ימיים של וישי, ועם כוחות אוויריים של וישי וגרמניה.
הפצצת מטרות אזרחיות
במהלך המערכה, הפציצו מטוסי וישי וגרמניה מטרות אזרחיות בחיפה ובתל אביב וגרמו לאבדות רבות בנפש. כן הפציצו הגרמנים את דמשק, לאחר שזו נכבשה בידי הצרפתים החופשיים.
פעולות מקדימות, ושיתוף הפלמ"ח בלחימה
לפני הפלישה החלו הבריטים בהפעלת כוחות מיוחדים בעורף אנשי וישי כהכנה לפלישה. הכוח שהוקם מנה 13 צוותים שכללו 37 לוחמים יהודים, 5 מורי דרך ערביים, ו-159 חיילים אוסטרלים. כוח זה כלל חוליות בפיקודם של יגאל אלון ומשה דיין. דיין ואנשיו ביצעו פעולות סיור מוקדמות עוד בשבועות שקדמו לפלישה, ובמיוחד בחנו כיצד להבטיח את דרכי הגישה מראש הנקרה צפונה לכיוון ביירות על כביש החוף. הפלישה החלה במוצאי שבת, 7 ביוני 1941. החוליות יצאו מחניתה, מטולה, דן, דפנה, יסוד המעלה ותל חי, במטרה לנתק קווי טלפון באזור הפלישה, לתפוס גשרים אסטרטגיים, ולשמש חיל חלוץ בכיבוש כפרים באזור בינת ג'בל.
רוב הפעולות הסתיימו בשלום. הכוח של יגאל אלון הצליח לתפוס את הגשרים על הליטאני באזור מרג' עיון, אך הסתבכותו של הכוח האוסטרלי מנעה את חבירת האוסטרלים והשימוש בגשרים, ולאחר שהחזיקו בגשרים כ-24 שעות, נאלצו לסגת, והצבא הצרפתי המגן פוצץ את הגשרים. אנשי וישי החזיקו בעמדותיהם באזור מרג' עיון כנגד התקפות אוסטרליות עזות ממש עד לסיום הלחימה ב-14 ביולי, והעיר עצמה עברה מספר פעמים מיד ליד.
הכוח של משה דיין נשלח לתפוס גשרים אסטרטגיים באזור הכפר איסקנדרון, כעשרה קילומטרים צפונית לראש הנקרה. הם נתקלו ביחידה צרפתית, וכבשו מבנה של תחנת משטרה. למקום הגיעו תגבורות רבות, ובחילופי האש נפצע דיין ואיבד את עינו. הכוח החזיק במקום עד שהגיעו אליו אנשי הצבא האוסטרלי בדרכם צפונה.
בתוככי סוריה פעלה החוליה של ישראל בן-יהודה. עד לתחילת הלחימה לא היה לאנשי החוליה קשר עם מפקדת בעלות הברית, אך לאחר תחילת הלחימה חודש הקשר ואנשי החוליה - ישראל בן-יהודה וחיים לבקוב נשלחו לאזור חלב כדי לפגוע במתקנים של הצרפתים, שגילו עדיין התנגדות. כאשר הגיעו אנשי החוליה לשדה התעופה בחלב גילו כי המטוסים המוצבים שם הם מטוסי דמה. הם החליטו לפגוע במטרות אחרות וחיבלו בתחנת רכבת ובמאגרי דלק.
ההתקדמות הראשונית
לאחר ביצוע הפעולות המקדמיות החלה ההתקדמות בשלושת הצירים השכם בבוקר 8 ביוני. בגזרה המזרחית התקדמו ההודים והצרפתים עד חמישה עשר קילומטרים מדמשק בתוך ארבעה ימים, והגיעו עד סמוך לעיר אל כיסווה סביבה נערכו קרבות קשים. בגזרה המרכזית התקדמו האוסטרלים עד מרג' עיון וכבשו שם את עמדות הצרפתים. בגזרה המערבית הצליחו האוסטרלים להתגבר על מכשולים שהוצבו בכביש החוף, ואף לחצות את נהר הליטאני.
בקרב בנהר הליטני נעזרו האוסטרלים בכוח הקומנדו הסקוטי מספר 11. הכוח יצא לדרכו ב-7 ביוני, יום לפני הפלישה המתוכננת, כשהוא מפליג בספינת התובלה "גלנגייל" (HMS Glengyle), בליווי משחתות, ומטרתו לנחות בשפך הליטני ולהכשיר את מעבר הדיוויזיה האוסטרלית ה-7 בנהר. ברגע האחרון בוטלה המשימה, והספינות שבו לפורט סעיד. מיד עם הגיען לפורט סעיד קיבלו את הפקודה לשוב, והכוח הונחת בשפך נהר הליטני בלילה שבין 8 ביוני ו-9 ביוני. כאשר נחת הכוח בשפך הנהר, חלה טעות. מחצית הכוח נחתה מדרום לנהר ומחצית מצפונו. עקב העיכוב במשימה החלה בינתיים הדיוויזיה האוסטרלית את התקדמותה, והכוח לא מצא עצמו בעורף האויב, אלא בלב אזור הלחימה כשהוא מנותק לשניים על ידי הנהר. הכוח הצליח לגבור על אנשי וישי, ולחבור אל האוסטרלים, במחיר של 231 הרוגים ופצועים, כחצי מהכוח שנחת. מפקד הכוח, ריצ'רד פדר, נהרג אף הוא בפעולה.
מתקפות הנגד של וישי
לאחר כשבוע של לחימה, התקדמו הכוחות הפולשים ונסמכו על קווי אספקה ארוכים. האוסטרלים באזור מערב לבנון נלחמו בקרב צידון ובקרב ג'זין, בעוד שההודים והצרפתים נלחמו באל-כיסווה ומטרתם להגיע לדמשק. הערכת המצב של אנשי וישי הייתה כי ניתן להכריע את הפולשים באמצעות ניתוק קווי האספקה שלהם מאחור, תוך שימוש בטנקים שלא עמדו לרשות הכוח הפולש. ב-16 ביוני, כשבוע לאחר תחילת המתקפה, החל דנץ בסדרה של מתקפות נגד. האוסטרלים במרג' עיון הותקפו, ונסוגו מהעיר. באזור ג'בל דרוז הותקפו קווי האספקה של הצרפתים וההודים, וכן הותקפו האוסטרלים בכביש החוף הלבנוני. התקפת הנגד הקשה ביותר הייתה בקוניטרה, שם הותקף גדוד הקלעים המלכותי הראשון. הגדוד החזיק בקוניטרה בכוח של 570 חיילי רגלים, שהנשק הכבד ביותר שלהם היה תותח נ"מ ברדה מודל 35 איטלקי בקוטר 20 מילימטרים. אלו הותקפו במפתיע על ידי 1,500 צרפתים שנעזרו באחד עשר טנקים, עשר שריוניות, וארטילריית שדה. חלק גדול מהגדוד הושמד. בשעה 7 נכנעו 13 הקצינים ו-164 החיילים שנותרו בחיים. כיבושה של קונייטרה היה מכה קשה לכוח התוקף, אך הוא לא הצליח לנתק את קווי האספקה של יתר החטיבה, ושל הצרפתים החופשיים, שהמשיכו בהסתערותם על דמשק.
המתקפה של כוח עיראק
בעקבות מתקפת הנגד הצרפתית היה ברור כי ההערכה הראשונית באשר להתנגדות הצרפתית הייתה שגויה, וכי הכוח שהוקם בחופזה והורכב מגורמים שונים לא יספיק על מנת להשלים בהצלחה את המשימה. ויוול החליט להעמיד לרשות המתקפה כוחות רבים נוספים.
בתחילה הקצה לגנרל וילסון שתי חטיבות הודיות מדיוויזיית הרגלים הבריטית השישית, וגדוד תותחנים. לאחר מכן הורה למפקד כוח עיראק, הגנרל אדוארד קינאן כי יעמיד את כל הכוחות העודפים העומדים לרשותו לצורך המתקפה בסוריה.
ב-21 ביוני הצליחו אנשי החטיבה ההודית והצרפתים החופשיים לכבוש את דמשק לאחר קרב קשה, וזאת על אף הפעולות של אנשי וישי באגפם וכיבושה הזמני של קונייטרה. בשלב זה החלה המתקפה של כוח עיראק.
שני גדודים הודים נשלחו לכבוש את אזור "צוואר הברווז" שבצפון מזרח סוריה, על מנת להגן על דרכי התחבורה בין טורקיה ועיראק שעברו שם. שתי חטיבות מדיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10, בפיקודו של הגנרל ויליאם סלים נעו דרך אבו קמאל אל דיר א-זור לאורך הפרת, כשמטרתן הסופית חלב. "כוח חבניה" שהוקם במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית, בסדר גודל של חטיבה מתוגברת בכוחות ארטילריה ואוויר, לרבות יחידה של הלגיון הערבי, נע לכיוון תדמור וכבש אותה, ב-3 ביולי לאחר קרב קשה שנמשך תשעה ימים. מתדמור התקדם "כוח חבניה" לחומס, כאשר במקביל התקדם טור של הצרפתים החופשיים מדמשק לחומס.
יחידות הדיוויזיה השישית התקדמו, במקביל, מדמשק לשדה התעופה ריאק שבלבנון, שהיה שדה התעופה הצבאי החשוב ביותר בלבאנט. אנשי הדיוויזיה ה-7 האוסטרלית, לאחר קרבות קשים באזור דאמור ובג'זין הצליחו להתגבר על הקשיים, ועמדו להתקיף את ביירות. ביירות הייתה מקום מושבו של דנץ, והבירה האדמיניסטרטיבית והצבאית של הלבאנט הצרפתי. נפילתה משמעה נפילת הלבאנט הצרפתי כולו. לאחר השבוע הראשון של יולי עמד דנץ בפני הכרעה קשה, האם להמשיך בלחימה עד הסוף, או להיכנע, כשמרבית הכוח העומד לרשותו טרם הושמד.
המשא ומתן שקדם לכניעה
ב-11 ביולי התקבלה אצל קלוד אוקינלק, המפקד החדש של פיקוד המזרח התיכון, שנכנס לתפקידו ב-5 ביולי, הצעה מאת דנץ להפסקת אש מיידית ודיונים על בסיס מזכר שהעבירה ממשלת בריטניה לקונסול האמריקאי בביירות. דנץ התנה את ההצעה בכך שלא יישא וייתן עם אנשי צרפת החופשית. אוקינלק, שקיבל מהקונסול האמריקני חוות דעת כי דנץ אינו כן בדרישותיו, סבר כי ייתכן שהמדובר בניסיון למשוך זמן על מנת לאפשר קבלת סיוע גרמני והמשך המערכה, וסירב. הוא דרש כי נציגים של צרפת של וישי יגיעו למחסום בדאמור על מנת לשאת ולתת על כניעה, עד למחרת היום בשעה 09:00 שאם לא כן יחדש את המתקפה.