cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איליושין Il-28
מלחמת סיני
החל מדצמבר 1955 קיבל חיל האוויר המצרי 50 מפציצי Il-28 כחלק מעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית אשר העלו את רף האיום על ישראל מבחינה איכותית וכמותית. בחיל האוויר הישראלי החלו לתכנן תוכניות למתקפה אווירית שתשמיד את חיל האוויר המצרי ובתוכו את המפציצים כבר מנובמבר 1955, תוכניות שהשתכללו עם קבלת מטוסי דאסו מיסטר IV חדישים מצרפת החל מאפריל 1956. ה-Il-28 הוצבו בבסיס קהיר מערב והשתייכו לפיקוד האסטרטגי שמטרתו הפעלת תקיפות כנגד ישראל. תקיפת הפיקוד, בדגש על השמדת המפציצים, נכללה בתוכניות שקדמו למלחמת סיני - "קדש 1" ו"קדש 2", כאשר את המשימה היו אמורים לבצע מטוסי הקרב החדישים והמהירים ביותר שברשות חיל האוויר, הגלוסטר מטאור והמיסטר.
עד פרוץ מלחמת סיני ומבצע מוסקטר הייתה ברשות המצרים רק טייסת אחת כשירה מבצעית של Il-28, עם כתריסר מטוסים, כאשר שתי טייסות נוספות היו בתהליכי הקמה ולכן לא ראו פעילות רבה. בלילה שבין 30 ל-31 באוקטובר יצאו לפעולה מספר Il-28 והטילו פצצות סמוך לרמת רזיאל, ובלילה שלאחר מכן הפציצו את קיבוץ גזר, לא הרחק ממפקדת חיל האוויר ברמלה, ומטוסי המטאור, ששימשו כמטוסי קרב-לילה, לא הצליחו ליירטם. בתגובה לאיום מצד ה-Il-28, ואי כניסתם לפעולה של מטוסי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר הצרפתי כפי שסוכם לפני תחילת הלחימה, החל פיקוד חיל האוויר לתכנן את תקיפת שדה התעופה קהיר מערב והשמדת המפציצים, ומטוסי המטאור, הדה הבילנד מוסקיטו וה-B-17 מבצר מעופף הועמדו בכוננות. רק ב-1 בנובמבר בשעה 20:00, כ-48 שעות לאחר הזמן המיועד, החלו הבריטים להפציץ את שדות התעופה המצריים, מהלך שסימן את תחילת מבצע מוסקטר. הפיקוד המצרי הבין שה-Il-28 הבלתי שמישים יהפכו למטרות נייחות ועם תחילת ההפצצות הוברחו 20 מהם לבסיס סמוך לריאד שבסעודיה על ידי צוותים סובייטיים וצ'כיים. 24 או 28 המטוסים האחרים הועברו לבסיס חיל האוויר המצרי הדרומי והמרוחק ביותר סמוך ללוקסור, מתוך הנחה ששם יהיו בטוחים. ב-4 בנובמבר הפציצו מטוסי אינגליש אלקטריק קנברה בריטיים את לוקסור וגרמו לפינויים של שמונה מפציצים נוספים לסעודיה. באותו היום תקפו את לוקסור גם מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט צרפתיים מבסיסם בשדה התעופה לוד, וטענו להשמדת כל כלי הטיס שנותרו בבסיס (18 או 17 מטוסים, מתוכם לפחות עשרה Il-28), בעוד המצרים הודו באיבוד שבעה מפציצים והיתר הוברחו לג'דה שבסעודיה.
מלחמת ששת הימים
חיל האוויר הישראלי תכנן והתאמן רבות לקראת העימות ובנה בסיסי אוויר מדומים בנגב, וכל טייסות הקרב של החיל הוכשרו בתקיפת שדות תעופה במתקני אימונים אלה. בהתבסס על תוצאות האימונים, בנה פיקוד חיל האוויר תוכנית להנחתת מכה מקדימה, הידועה כמבצע מוקד. היות שכוחן האווירי המשולב של חילות האוויר של מדינות ערב המעורבות עלה על מטוסי חיל האוויר הישראלי, הוחלט לתקוף ולהשמיד את המטוסים על הקרקע במקום לנהל קרבות אוויר. התוכנית כללה את תקיפתם של תשעה-עשר שדות תעופה במצרים והשמדת מטוסיהם, אך הוחלט לא לפגוע במסלולים בארבעת הבסיסים שבחצי האי סיני על מנת שחיל האוויר יוכל לעשות בהם שימוש מאוחר יותר, ברגע שייכבשו (בסופו של דבר הותקפו כל המסלולים, מלבד שדה התעופה באל עריש, כדי לאפשר הטסת אספקה לכוחות המתקדמים). על פי התוכנית יחל המבצע בשעה 07:45 (או 08:45 בשעון מצרים) עם תקיפת גל המטוסים הראשון, כאשר אחריו יגיעו שלושה גלים נוספים אשר יסיימו את השמדתו של חלק גדול ככל הניתן של מטוסי חיל האוויר המצרי עד השעה 14:00, ולאחר מכן יופנו המטוסים כנגד חילות האוויר של סוריה, ירדן ועיראק.
בתחילת המלחמה הגיע כוחן האווירי של מדינות ערב לכ-800 מטוסים, אשר כללו בין 49 ל-56 מפציצי Il-28: בין 35 ל-40 במצרים, כעשרה בעיראק ובין ששה לארבעה בסוריה. מטוסים אלה, בצוותא עם הטופולב Tu-16 (30 יחידות במצרים ושש בעיראק) נחשבו כמטרות איכות ברמת עדיפות גבוהה ביותר. בבוקר המתקפה הושמדו מפציצי Il-28 בבסיס אבו סואר, לו הקדיש חיל האוויר במהלך היום הראשון ללחימה לא פחות משמונה מבני תקיפה שכללו 52 מטוסי קרב, ובשדה התעופה קהיר מערב, בו הושמדו בגל הראשון מחצית מהמפציצים שחנו בו. מפציצים נוספים הושמדו בלוקסור ושני Il-28 נוספים הופלו בקרבות אוויר. בתקיפת שדה התעופה H-3 שבעיראק הושמדו שלושה Il-28 וחיל האוויר הסורי איבד שני מפציצים בתקיפת שדה התעופה אל-מאזה. סך הכול הושמדו במהלך ששת הימים 31 מפציצי Il-28.
מלחמות ההתשה ויום הכיפורים
במלחמת ההתשה לקחו ה-Il-28 המצריים חלק בגיחות תקיפה וצילום מעל שטח ישראל והופעלו בתגובה למבצעים ישראליים: ב-21 בינואר 1970 תקף Il-28 את כוחות צה"ל אשר כבשו את האי שדואן במבצע רודוס, ומטוס נוסף הוזנק לחיפוש אחר כוחות צה"ל במסגרת מבצע בוסתן 25א, בין 1 ל-2 ביולי של אותה שנה. במרץ אותה שנה הופל Il-28 שהיה במשימת גרירת מטרות כתוצאה מ"אש ידידותית", כאשר סוללת טילי קרקע-אוויר מדגם SA-3, שהייתה מאוישת בצוות סובייטי, זיהתה אותו בטעות כפנטום ישראלי. ב-25 באוקטובר של אותה שנה הופל Il-28 בטיל MIM-23 הוק ישראלי מעל האגם המר הגדול.
בתגובה למבצעי פריחה, תקיפות העומק של חיל האוויר בעומק מצרים ב-1970, ביצעו Il-28 מצריים שתי תקיפות עומק בסיני: בליל 23 באפריל הפציץ מטוס בודד באזור נח"ל ים ופצצותיו נפלו באזור חולי ולא גרמו לנפגעים או לנזק. הפצצה של זוג מטוסים באל עריש בליל 25 באפריל שפגעה בבית חרושת לקרח והרגה כ-30 ראשי צאן, הסתיימה בהפלתם על ידי מטוס F-4 פנטום (בהפלה ראשונה של מטוס מצרי בטיל "לביד") ומטוס מיראז' 3 של חיל האוויר.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים היו בשירות המצרים בין 35 ל-40 Il-28 שהרכיבו ארבע טייסות מפציצים וטייסת סיור אחת, ובסיסם שכן באסואן. ככל הנראה הוגבל תפקידם במהלך המלחמה לטיסות סיור בלבד. לא יותר מחמישה מתוכם נותרו בשירות עד 1983.
צפון תימן
ב-1962 התערב גמאל עבד אל נאצר במלחמת האזרחים של צפון תימן ושלח סיוע (שכלל גם מפציצי Il-28) לכוחות הרפובליקנים שהדיחו את מלך תימן מוחמד אל-בדר, וברית המועצות סיפקה גם היא מטוסים נוספים. ה-Il-28 טסו בצפון תימן במשימות סיור והפצצה כנגד עמדות הכוחות המלוכנים, אותם הטיסו, על פי כלי תקשורת מערביים, צוותי אוויר תימניים וסובייטיים. בין יעדי התקיפה במלחמה נכללו גם ערים בצד הסעודי של הגבול, כגון נג'ראן וח'מיס מושייט, כאשר טיסות סיור בוצעו גם מעל עיר הנמל של ג'אזאן (جازان). עם פריצתה של מלחמת ששת הימים פונו כל הכוחות המצריים בתימן בחזרה למצרים.
ניגריה
ה-Il-28 שירת בחיל האוויר הפדרלי הניגרי בזמן מלחמת ביאפרה שפרצה ב-1967, במהלכה זכה הממשל הפדרלי לסיוע ממדינות מוסלמיות שתמכו בשלטון המרכזי כנגד הבדלנים הנוצרים. מצרים ואלג'יריה העבירו מטוסי מיג 17 ושישה מפציצי Il-28 משומשים ב-1969, אשר הוטסו בידי שכירי חרב מצריים. השפעתם על הלחימה הייתה מועטה, ומספר גבוה של תאונות וחוסר יכולתם של הניגרים לקיים תחזוקה נאותה גרם לקרקוע המפציצים תוך זמן קצר.
צפון וייטנאם
ה-Il-28 הופיע לראשונה בשירות חיל האוויר של צפון וייטנאם בפברואר 1968, כאשר שלושה מהם נפרסו בבסיס כ-30 ק"מ צפונית-מערבית להאנוי, ככל הנראה במטרה לסייע לווייטקונג במתקפת טט, אך לא הופעלו בסופו של דבר. בשל האיום שנשקף ממטוסי חיל האוויר האמריקאי חנו בדרך כלל המפציצים בדרומה של סין. ב-1971 סייעו המפציצים לצבא צפון וייטנאם וללוחמי הגרילה של הפאת'ט לאו בלאוס, כאשר גם אנשי צוות אוויר סובייטיים השתתפו בלחימה, ושניים מהם אף זכו לעיטורים מטעם צפון וייטנאם.
עיראק
מפציצי ה-Il-28 של חיל האוויר העיראקי השתתפו בפעולות כנגד הכורדים בצפון עיראק בסוף שנות ה-60 ובמהלך ששת החודשים הראשונים של 1974. המורדים הכורדים טענו להפלת מפציץ אחד באפריל של אותה שנה. במהלך מלחמת איראן–עיראק תקפו ה-Il-28 שדות תעופה, אזורי עורף ומרכזי תעשייה איראניים. במהלך מבצע סופה במדבר פוזרו המטוסים ששרדו על מסלולים שונים כדי לשמש כפיתיון ולמשוך את מתקפות מטוסי כוחות הקואליציה ממטרות חשובות יותר.
קמבודיה
בסוף שנות ה-70 הפעיל משטרו הרצחני של פול פוט מספר קטן של Il-28 (ככל הנראה מגרסת H-5 שנבנו בסין) כנגד כוחות האופוזיציה בהנהגת הנג סמרין, שהפך לאחר תבוסת החמר רוז' לראש ממשלת קמבודיה בחסות בעלת בריתו, וייטנאם. לפחות מפציץ אחד הופל בקרבות ושניים נתפסו ללא פגע, לאחר ששדה התעופה בו שהו סמוך לפנום פן נכבש ב-7 בינואר 1979 על ידי כוחות צבא וייטנאם שתמכו בכוחות האופוזיציה.
אפגניסטן
אפגניסטן הייתה המדינה האחרונה בה נעשה שימוש מבצעי ב-Il-28. על אף גילו של המטוס, התאים מבנהו הקשוח ופשטות תפעולו לתנאי השטח הקשים ולשדות התעופה הדלים והמאובקים של המדינה. באופן לא צפוי, הוכיחה עצמה עמדת התותחן האחורית המיושנת של המטוס כיעילה מאוד, כאשר הירי בתותחים אלה מיד לאחר סיום התקיפה הפריע לכוח המותקף להשיב באש נ"מ. היעילות של טקטיקה זו נתמכת בעובדה כי אף Il-28 של חיל האוויר האפגני לא אבד כתוצאה מאש הנ"מ של לוחמי המוג'אהדין. אף על פי כן, אבדו ה-Il-28 בלילה אחד בינואר 1985 בדרך שלא הייתה בלתי מקובלת במהלך מלחמת אפגניסטן: המורדים הצליחו לשחד כמה מאנשי סגל הבסיס בו שכנו המפציצים, אשר פוצצו 11 מטוסים. השריפה התפשטה במהירות למטוסים האחרים והשמידה לחלוטין את הכוח כולו.
פינלנד
בשנים 1960–1961 רכש חיל האוויר הפיני רכש מפציץ Il-28 ומטוס סיור Il-28R. שני Il-28R נוספים הגיעו ב-1966 ובאופן מוזר פעלו כל ארבעת המטוסים דווקא במסגרת טייסת התובלה. שלושת ה-Il-28R הוסבו מאוחר יותר לגוררי מטרות על פי הסטנדרט של גרסת ה-Il-28BM. ה-Il-28 הראשון שנרכש יצא משירות לאחר תאונת נחיתה ב-1976 ושלושת האחרים ב-1981. ה-Il-28 הרביעי שנרכש (מספר סידורי NH-4) שמור במוזיאון חיל האוויר הפיני.
מטוסי ה-Il-28R של חיל האוויר הפיני שימשו לאיסוף מודיעין טקטי בגבול ברית המועצות. ברגע שזיהו מערכות המכ"ם הסובייטיות את ה-Il-28R הפיני מתקרב לאזור הגבול, הוזנקו מטוסי קרב ליירטו. לאחר שהבין שהתגלה, היה צוותו מטיס את ה-Il-28 לאורך הגבול מצידו הפיני בעוד מטוסי הקרב נשארו מצידו השני. לאחר זמן מה היה ה-Il-28 חוזר לכאורה לתוך פינלנד ולאחר שגם מטוסי הקרב החלו לשוב לבסיסם, היה מסתובב וחוזר שנית לעבר הגבול. בשלב זה כבר סבלו מטוסי הקרב ממחסור בדלק והם נאלצו לשוב לבסיסם, בעוד הודות למכלי הדלק הנתיקים שלו, היה ל-Il-28 הפיני יכולת שהייה ארוכה יותר באוויר והאפשרות להמשיך במשימתו.
Il-28 ששרדו
מאז שנות ה-60 הושמדו Il-28 רבים, בשל העדפתו של ניקיטה חרושצ'וב להשקיע בטילים בליסטיים, או סיימו את חייהם כמטרות אימונים למערכות הגנת נ"מ ולטילי קרקע-אוויר. אחרים נותרו זנוחים שנים רבות בשולי שדות תעופה בהמתנה לגריטה. מטוסים אחרים נשמרו לתצוגה במוזיאונים לתעופה כגון המוזיאון המרכזי של חיל האוויר הרוסי במונינו השוכן כ-40 ק"מ מזרחית למוסקבה, במוזיאון הכוחות המזוינים המרכזי שבמוסקבה, מוזיאון זרוע האוויר של הצי הצפוני ואחרים. מטוסי Il-28 מוצבים בכניסות למספר בסיסים של חיל האוויר הרוסי או משמשים כאנדרטאות. מספר Il-28 נשמרים במוזיאונים לתעופה או מוצגים כאנדרטאות בבולגריה, הונגריה, פולין, פינלנד, צ'כיה, רומניה ומדינות נוספות.
חשיבות ומורשת
ל-Il-28 היה חלק חשוב בהתפתחותו ובבניית כוחו של חיל האוויר הסובייטי. לסובייטים ולבעלות בריתם היה ה-Il-28 שווה בחשיבותו למה שהיה האינגליש אלקטריק קנברה למדינות המערב, מה שנתן לו את הכינוי "הקנברה הסובייטי", אם כי בשלב מאוחר יותר, כאשר כבר יצא משירות מבצעי. הקנברה, לעומתו, המשיך לשרת בתפקידים מגוונים אל תוך שנות ה-80 (לרוב כמטוס סיור או כגורר מטרות) ויצא משירות חיל האוויר המלכותי רק ב-2006.
ניסיון להמשיך את מורשתו של ה-Il-28 בא לידי ביטוי בעיצובו של המפציץ הבינוני איליושין Il-46, שפיתוחו החל ב-24 במרץ 1951: תכנון זה הציג מעין Il-28 מוגדל עם זוג מנועי טורבו-סילון חדשים מסוג ליולקה AL-5 בעלי דחף 11,022 ליברות-כוח כל אחד. החימוש ההגנתי נותר כשהיה, מלבד מתן שדה אש גדול יותר לתותחי הצריח האחורי ועלייה בכמות התחמושת. גלגלים נוספו לכן הנסע עם זוג תומכות נפרדות לבולמי הזעזועים ומטען הפצצות המרבי הוגדל לשישה טון.
שלב התכנון הסתיים ב-4 בדצמבר 1951 ואב הטיפוס הושלם כבר ב-29 של אותו חודש. ב-3 במרץ 1952 בוצעה טיסת הבכורה ב-Il-46 וטיסות הניסוי הראו על מהירות מרבית של 928 קמ"ש בגובה 5,000 מטר וטווח של 4,845 ק"מ. אב הטיפוס הועבר לטיסות המבחן של המדינה ובינתיים החלה בניית אב טיפוס שני שסומן כ-Il-46S והיה בעל כנפיים משוכות לאחור בזווית של 35 מעלות. עם זאת, לא הושלמה בנייתו של ה-Il-46S בשל בחירתו של הטופולב Tu-16 המבטיח והמודרני יותר.
ה-Il-28 תואר בידי סופר רוסי כ"עיצוב מוצלח אך תמיד ללא מזל". אף על פי שהפוטנציאל המבצעי שלו לא מוצה במלואו, היה מטוס זה לראשון שהכניס את מנוע הסילון ויכולת הפעולה בכל מזג אוויר לכוח המפציצים של חיל האוויר הסובייטי ולזרועות אוויריות נוספות. ה-Il-28 סייע בהכשרתם של מאות טייסי הצי הסובייטי. מומחי תעופה מערביים העריכו מאוד את ה-Il-28 ותיארו אותו כיצירת מופת של תעשיית המטוסים הסובייטית.
מפעילות
עיראק - לפני מלחמת ששת הימים היו בשירות חיל האוויר העיראקי עשרה Il-28 וזוג Il-28U, אשר סופקו ב-1958 דרך מצרים. ב-1982 דווח כי עשרה Il-28U עדיין נמצאו בשירות. במהלך מלחמת עיראק-איראן עדיין הייתה טייסת מטוסי Il-28 בשירות אבל ככל הנראה לא היו מבצעיים והוצאו משירות זמן קצר לאחר מכן. - חיל האוויר הפולני קנה 80 מפציצים מגרסאות Il-28 ו-Il-28R ו-16 מגרסת Il-28U סופקו, כאשר המטוס הראשון הגיע ב-20 ביולי 1952. חלק מהמטוסים הוסבו לגרסאות לוחמה אלקטרונית וכמעבדות ניסויים מעופפות למנועים ולמצנחי עצירה. ה-Il-28 האחרון הוצא משירות ב-1977.
- חיל האוויר הפקיסטני רכש מסין 14 Il-28 תוצרת ברית המועצות ב-1966. הסיבה לעסקה הייתה הסרת תמיכתה הצבאית של ארצות הברית בשל המלחמה עם הודו ב-1965, והמחסור שהתפתח כתוצאה מכך לחלקי חילוף למטוסי המרטין B-57 קנברה (Martin B-57 Canberra) שברשות חיל האוויר הפקיסטני. פקיסטן אף ניהלה משא ומתן על רכישת בין 30 ל-40 מפציצי Il-28 ישירות מברית המועצות, עסקה שהייתה עלולה לדרדר את יחסי ברית המועצות עם הודו. בסופו של דבר רכשה פקיסטן מנועים עבור ה-B-57 שלה מצרפת, וה-Il-28 הועברו לאחסנה ומעולם לא נעשה בהם שימוש.
- חילות האוויר של צפון תימן ודרום תימן הפעילו את ה-Il-28 במספרים קטנים החל מאמצע שנות ה-60, כאשר שישה מפציצים שירתו בצפון ותריסר בדרום.
- קומץ Il-28 (ככל הנראה מגרסת H-5 שסופקו על ידי סין) שירתו בחיל האוויר של החמר רוז' בתקופת שלטונו של פול פוט במדינה.
ראו גם
מפציצים טקטיים סובייטים:
קרל פרידריך לואיס דוברמן
קרל פרידריך לואיס דוברמן (Karl Friedrich Louis Dobermann; 2 בינואר 1834 בטוברמן-9 ביוני 1894 באפולדה) היה מגדל כלבים וגובה מס, אשר יצר את גזע הכלבים דוברמן פינצ'ר. הוא החל במלאכה בעיר אפולדה, בסביבות שנת 1890.
דוברמן אשר שירת כגובה מס וניהל את בית המחסה לחיות בית באפולדה, ביקש ליצור כלב עבודה ושירות, אשר יגן עליו בעת עבודתו, בעיקר מפני שודדים. מאחר שהייתה לו גישה לגזעי כלבים רבים, הוא הרביע את אלה שסבר כי יביאו ליצירת גזע כלבים חזק, נאמן, אינטליגנטי ובה בעת עז. לאחר מותו נקרא הגזע שיצר על שמו - "דוברמן פינצ'ר", אם כי, עם הזמן, הושמטה המילה "פינצ'ר", המתאימה בעיקר לטריירים.
צסק"א קייב (כדורסל)
מועדון הכדורסל צסק"א קייב (באוקראינית: Баскетбольний Блуб ЦСКА Київ) היה מועדון כדורסל מהליגה האוקראינית שהתקיים משנת 1946 עד שנת 2005 וייצג את העיר קייב.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1946 כמועדון ספורט צבאי בשם סק"א קייב והשתתף אליפות ברית המועצות בכדורסל גברים. לאחר שברית המועצות נפלה המועדון שינה את שמו לצסק"א-ריקו ב-1994 ולאחר מכן נקרא צסק"א-אוקרטטנאפטה ב-1999, על שם נותנת החסות Ukrtatnafta.
בשנת 2001 המועדון עמד לפני פירוק. לאחר שינוי השם לקבוצת VPPO (קיצור של כוחות הנ"מ), המועדון המשיך לשחק בליגות הנמוכות באוקראינה עד שנת 2005, כאשר פורקה סופית בשל העדר מימון.
סוסיתא (להקה)
סוסיתא הוא שמה של להקת רוק מתקדם ישראלית, המשלבת מוזיקה עממית-עברית עם רוק מתקדם במסורת של להקות ישראליות משנות השבעים כששת וקצת אחרת. היא נוסדה בשנת 2003 על ידי חברים מבית הספר למוזיקה רימון. בראשית 2005 יצא אלבומם הראשון והיחיד עד עתה: סוסיתא ובסוף אותה שנה הם חדלו מלהופיע אחרי ארבע שנות הופעה. בשלהי שנת 2009 חזרה הלהקה להופיע.
נקר קמפו
נקר קמפו (שם מדעי: Colaptes campestris) הוא מין עוף ממשפחת הנקריים החי באמריקה הדרומית במדינות: ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי, בוליביה, ברזיל ובסורינאם.
תיאור
אורכו של נקר זה כ30 ס"מ ומשקלו כ-150 גרם בקירוב, כאשר שני הזוויגים דומים במראם, למעט פס אדום מתחת למקור של הזכר בעוד לנקבות הפס שחור. מקור הנקר חזק ומחודד, מותאם לניפוץ נקרות עצים בחבטות עזות. גווניו חומים משורטטים בלבן עם קצוות צהובים כשהחלק התחתון אפרפר בהיר, הזנב כהה והחזה והפנים צהובים. המקור והלחיים אפורים, העיניים שחורות וכיפת הראש והסנטר שחורים. הרגליים אפורות ובדומה לשאר הנקרים בעלי ארבע טפרים המתפצלות קדימה ואחורה כדי לעזור לנקר לטפס אנכית.
הנקר מצוי בטבע בסביבות פתוחות טרופיות באמריקה הדרומית עד לגובה 1,700 מטר מפני הים בשטחי הפמפס, הפנטנל, הסראדו ויערות פתוחים. הנקר פעיל במשך היום ולרוב מצוי באותם סביבות מחיה בלי לנדוד.
הוא ניזון בין ענפי העצים מחרקים וזחלים שונים ולעיתים גם מפירות. נקרים להוטים במיוחד על נמלים וטרמיטים וההם מנצלים את מקורם כדי לפתוח את קיניהם ואז אוספים אותם בלשונם הארוכה. לעיתים מאספים עד 7 פרטים סמוך לקן טרמיטים אחד.
הנקר מקנן בחללי עצים, סלעים רכים או גדרות, אותם הם מכינים בחבטות מקורם. לפי מחקרים נראה שיש מחלוקות טריטוריאליות רבות בין פרטים, הן בין קבוצות שונות והן בתוכם. הנקבה מטילה 4 עד 5 ביצים. לעיתים נקבות מטילות ביצים בקיני נקרים אחרים מסיבות לא ברורות.
תת-מינים
למין זה ישנם 2 תת-מינים המכליאים ביניהם ושניהם נפוצים בדרום-מזרח ברזיל:
זיאד אבו זיאד
ביוגרפיה
ב-1986 יצא הספר "The West Bank handbook : a political lexicon" שערך יחד עם מירון בנבנישתי ודני רובינשטיין.
ב-1994 ייסד עם העיתונאי ויקטור ציגלמן את הרבעון Palestine–Israel Journal.
ב-1996 נבחר כנציג ירושלים למועצה המחוקקת הפלסטינית, בה כיהן עד 2006.
בסוף שנות ה-90 התמנה לתפקיד השר לענייני ירושלים בקבינט הפלסטיני. ב-18 במרץ 1999 הטילה עליו ישראל הגבלות תנועה, לאחר שנפגש עם דיפלומטים זרים באוריינט האוס. ב-27 במאי 1999 נעצר על ידי כח מג"ב במזרח ירושלים כאשר הפר צו האוסר עליו להיכנס לתחומי ירושלים. ב-8 בספטמבר 2001 פשטה המשטרה על משרדו במזרח ירושלים. לאחר חקירה גורש מירושלים.
ב-2006 יצא הספר "Islamophobia and Anti-semitism" אותו ערך יחד עם הלל שנקר.
מור קיש
מור קיש (בהונגרית: Kiss Mór; קלוז', 12 במאי 1857 – בודפשט, 6 בספטמבר 1945) היה משפטן, יהודי-הונגרי מומחה למשפט הרומי פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה
קיש נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל קיש ויוהנה קוהן. הוא סיים את לימודיו בקולג' היוניטרי בקלוז'-נאפוקה ואת לימודיו האקדמיים באוניברסיטה בבודפשט (1872–1876), תחילה במדע המדינה (1876) ולאחר מכן כדוקטור למשפטים (1877). הוא המשיך את לימודיו במלגה מחוץ להונגריה (לייפציג, ברלין, האלה, מינכן, גטינגן, פריז). הוא הוסמך כמרצה למשפט הרומי ב"אוניברסיטת פרנץ יוזף של קלוז'-נאפוקה" (1878) והחל את ההוראה בשנה האקדמית 1879/1880). יש סברה שהתנצר (הדת הרומית קתולית) בשנות ה-90 של המאה ה-19, אך אין לכך שום תיעוד.
קיש היה מרצה במשך ארבע שנים באקדמיה למשפטים בעיר סיביו (1880–1884). שם נולד בנו, גזה קיש, והפך גם כן למשפטן בתחום המשפט הרומי. אחרי סגירת האוניברסיטה בסיביו (19 ביוני 1884) חזר קיש לאוניברסיטת קלוז'-נאפוקה כדי לשמש כמרצה למשפט רומי. הוא לימד משפט רומי באוניברסיטה במשך למעלה מ-25 שנה (1884–1910). כמרצה למשפט הרומי וכתלמידו וחסידו של ברנהרד וינדשייד (Bernhard Windscheid) ושל רודולף פון ירינג (Rudolf von Jhering) קיש נחשב לאחת הדמויות הדומיננטיות בחינוך המשפטי ההונגרי במשך יותר משלושה עשורים. כפרופסור באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, במחלקה למשפט פנדקה (1990–1915), אחר כך פרופסור במחלקה למשפט רומי (1915-1919). שלוש פעמים היה דקאן הפקולטה למשפטים ולמדע המדינה, ובשנת הלימודים 1904/1905 היה רקטור האוניברסיטה. בשנת 1910 הוענק לו תואר "יועץ חצר המלוכה". בשנת 1921 פרש לגמלאות מאוניברסיטה.
בשנת 1919, לאחר ביטול אוניברסיטת פרנץ יוזף בעיר, הוא נשאר בקלוז'-נאפוקה, שם חי בין שתי מלחמות העולם. הוא המשיך בעבודתו המדעית גם לאחר פרישתו, ובכך הצטרף גם לעבודת "איגוד המוזיאונים בטרנסילבניה". הוא נפטר בבודפשט בראשית הסתיו של 1945. אשתו הייתה אסתר פישר.
ג'נין פירו
ג'נין פריס פירו (באנגלית: Jeanine Ferris Pirro; נולדה ב-2 ביוני 1951) היא פרשנית טלוויזיה אמריקאית, תובעת מחוזית ושופטת לשעבר, והייתה מועמדת מטעם המפלגה הרפובליקנית לכהונה בסנאט של ארצות הברית ולמשרת התובע הכללי של מדינת ניו יורק.
ביוגרפיה
שימשה כשופטת בבית משפט במחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק, ובהמשך כתובעת המחוזית של המחוז בשנים 1994–2006.
ב-2006 הציגה את מועמדותה בבחירות לסנאט של ארצות הברית על המושב של מדינת ניו-יורק, שהיה מאויש על ידי הילרי קלינטון, אשר התמודדה על כהונה שנייה. פירו לא נבחרה להיות המועמדת הרפובליקאית.
בהמשך שנת 2006 היא התמודדה למשרת התובע הכללי של מדינת ניו-יורק, אך הפסידה למועמד הדמוקרטי, אנדרו קואומו שהיה שר השיכון בממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
דונלד טראמפ, שלימים נבחר לנשיא ארצות הברית, היה בין התורמים לפירו הן במסגרת התמודדותה לסנאט, והן במסגרת התמודדותה למשרת התובע המחוזי.
פירו הנחתה את התוכנית "השופטת ג'נין פירו", תוכנית ריאליטי בית משפט, בשנים 2008–2011. התוכנית שודרה ברשת The CW.
בשנת 2011 היא החלה להגיש את התוכנית השבועית "Justice with Judge Jeanine" בערוץ פוקס ניוז, והיא משמשת גם כפרשנית במספר תוכניות של הערוץ.
ג'יימס גאת'רי
ג'יימס גאת'רי (באנגלית: James Guthrie; 10 ביוני 1859 – 6 בספטמבר 1930) היה צייר סקוטי, הקשור לחבורת גלאזגו. הוא נחשב כצייר של הריאליזם הסקוטי.
ג'נין פירו
ביוגרפיה
פירו נישאה ב-1975 לאלברט, לוביסט, ונולדו להם בן ובת. ב-2007 הם נפרדו, וב-2013 הושלם תהליך הגירושים שלהם.
ג'יימס גאת'רי
ביוגרפיה
גאת'רי נולד בגרינוק, בנם הצעיר של הכומר ג'ון גאת'רי, מכנסיית האיחוד האוונגליסטי. הוא נרשם במקור לאוניברסיטת גלאזגו כדי ללמוד משפטים, אך ב-1877 נטש זאת לטובת הציור. בניגוד לרבים מבני דורו, הוא לא למד בפריז, היה בעיקר אוטודידקט, אם כי למד תקופה קצרה אצל ג'יימס דראמונד בגלאזגו ולאחר מכן אצל ג'ון פטי בלונדון. ב-1879 הוא עבר ללונדון כדי ללמוד ציור. במהלך הקיץ הוא צייר במקומות כפריים. גאת'רי בילה עם חברו אדוארד ארתור וולטון שהתגורר בצ'לסי.
קריירה
גאת'רי חי את רוב חייו בגבולות סקוטלנד, מאז 1883 בברוויקשייר, שם צייר כמה מיצירותיו החשובות ביותר, כולל בתו של הינד (1883), וחבריו ללימודים (1884). הוא הושפע מאוד מהריאליסטים הצרפתים, במיוחד ז'ול בסטיאן-לפאג', והיה קשור לחבורת גלאזגו.
ב-1888 הוא נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, וחבר מלא ב-1892. בנובמבר 1902 הוא נבחר פה אחד לרשת את סר ג'ורג' ריד כנשיא. והוא עבר עם משפחתו מגלזגו לאדינבורו. בשנת 1903 זכה לתואר אבירות. כחבר במועדון האמנות של גלאזגו, גאת'רי הציג לעיתים קרובות בתערוכות השנתיות של המועדון.
בשנת 1919 הוזמן גאת'רי על ידי איש הכספים הדרום אפריקאי סר אברהם ביילי, הברונט הראשון, לצייר דיוקן קבוצתי של 17 פוליטיקאים ומדינאים של בריטניה ובעלות בריתה שכיהנו בתפקידם במהלך מלחמת העולם הראשונה. הציור, "מדינאי מלחמת העולם הראשונה", הושלם ב-1930, זמן קצר לפני מותו של גאת'רי. הציור נתרם לגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון. 17 ציורי ההכנה בשמן של גאת'רי נתרמו לגלריה הלאומית של סקוטלנד לפורטרטים.
בשנת 1920, מלך בלגיה העניק לגאת'רי את צלב מפקד מסדר הכתר.
בשנת 1921, הוא הצטרף לאגודה החדשה לאמנות גרפית, והציג איתם ב-1921.
נישואים ומוות
בסוף שנות ה-80 פגש גאת'רי את הלן ניוטון וויטלאו, אלמנה עשירה הם נישאו ב-1897 וב-1899 נולד בנם תומאס וויטלאו בויד גאת'רי בצ'לסי, לונדון. ב-20 באוקטובר 1912 אשתו נפטרה מסרטן בגיל 52.
גאת'רי מת בבית אבות ב-1930. קברו תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ניסבט פטרסון.
ולטקו ווקוביץ'
ולטקו ווּקוביץ' קוסאצ'ה (בבוסנית וסרבית-קרואטית: Vlatko Vuković Kosača, בסרבית בכתב קירילי: Влатко Вуковић Косача, ? - 1392) היה ווייבוד גדול (vojvoda) סרבי, אחד מטובי מפקדיו של מלך טברטקו הראשון של בוסניה. הוא שלט כ"גוספודר" על חבל ארץ החצי-עצמאי זחלומיה או חום, שבהרצגובינה, במסגרת ממלכת בוסניה.
ולטקו היה בנו של הוויבוד ווּק קוסאצ'ה, מייסד בית קוסאצ'ה, ומאצילי הצאר דושאן. חבל חום שבשליטתו היה חלק מבאנות בוסניה ואחרי 1377 מממלכת בוסניה. שמו מוזכר לראשונה בשנת 1378 כשייצג את המלך טרבטקו במשא ומתן עם הרפובליקה של רגוזה. היה לו אח, חראן ווקובויץ'. בשנת 1382 ייצג שוב את מלכו במגעים עם רגוזה בקשר להפקת מלח ומכירתו לידי העיר נובי ולאזור דראצ'וויצה הסמוך, ושוב ב-1388 במו"ם עם הערים בדלמטיה.
בשנות ה-1380 התחיל האיום העות'מאני להתקרב לבוסניה, מכיוון הרצגובינה השכנה. ב-27 באוגוסט 1388 הוויבוד הגדול ולטקו הצליח להביס צבא פולשים עות'מאני (כוח של 18,000 לוחמים) בקרב בילצ'ה, בשטח חום. כוח בוסני של פרשים כבדים הצליח לפרוץ אל שורות הכוח העות'מאני ואחר כך לרדוף אחרי הטורקים הנסוגים. המפקד העו'תמאני לאלה שהין פאשה הצליח להימלט עם קבוצה קטנה של חיילים.
ביוני 1389 השתתף ולטקו ווקוביץ' עם 5,000 חיילים בקרב קוסובו המפורסם לצד הנסיך לזר חרבליאנוביץ', נגד הצבא בעות'מאני בפיקוד הסולטן מוראט הראשון. ולטקו פיקד על האגף השמאלי של הכוחות הסרבים שהותקף על ידי הנסיך באיזיט. הוא הביא גם תותח אחד, אותו קיבל משליט רגוזה ושהיה כלי הארטילריה היחיד של המחנה הנוצרי. בקרב נגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים אבל בסופו של דבר הוא נחשב לניצחון גורלי של העות'מאנים. ולטקו, שהיה אחד ממעטי המפקדים ששרד את הלחימה, חזר לארצו עם בשורת ניצחון הנוצרים, בגלל הנסיגה הזמנית של הטורקים ששורותיהם הידלדלו ובגלל מות סולטנם מוראט.
שמו של ולטקו ווקוביץ' מוזכר גם בנוגע לסוגיית מכירת קונאוולה על ידי ראדיץ' סנקוביץ' לידי דוברובניק. ולטקו ווקוביץ' ופאבלה רדינוביץ' שהתנגדו למכירה כבשו מאוחר יותר את קונאבלה וחילקו אותה ביניהם. בשנת 1391 שלט במזרח חום ובדרום קונאוולה. ולטקו מת בשנת 1392. היה נשוי אך לא היו לו יורשים בנים. על כן ירש אותו אחיינו סאנדאל חראניץ'. ולטקו ווקובויץ' נקבר ליד הכפר בוליון, על יד סטולאץ, בהרצגובינה. על קברו נכתב בסרבית-קרואטית: "פה שוכב גיבור גדול ואדם גדול, ולטקו ווקובויץ'" ("Ase leži dobri junak i čovjek Vlatko Vuković")
קרביץ
קרביץ היא חברה ישראלית המספקת ומפיצה מכשירי כתיבה, ציוד וריהוט משרדי, ציוד היקפי, מוצרי אלקטרוניקה ומחשבים, מוצרי אמנות ומתנות.
היסטוריה
חברת "קרביץ" נוסדה ב-1925 על ידי נתן קרביץ, שבצעירותו עלה לארץ ישראל מרוסיה. קרביץ סיפק ציוד משרדי בסיסי לעסקים קטנים שהחלו לקום ביישוב בעת ההיא. את החנות הראשונה שלו הקים בדרום תל אביב תחת השם "ירדניה". אחת ההתמחויות של קרביץ הייתה ייצור אלפונים ופנקסים בגדלים שונים לצורכי הנהלת חשבונות. קרביץ ובת זוגו ייצרו אותם בעבודה ידנית ובהתאמה לצרכים המיוחדים של המשרדים והמפעלים הקטנים באזור.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 הצטרף לחברה חתנו של קרביץ, ישראל אורן. יחד החלו לפתח את החברה ולהקים חנויות. חנות אחת נפתחה ברחוב הרצל בשנת 1954 והשנייה ברחוב החשמונאים בשנת 1960. בהמשך נפתחו חנויות נוספות בחיפה, ירושלים וערים נוספות.
משנות התשעים והלאה
עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 המרכז הלוגיסטי של החברה שכן בהתנחלות ניל"י, משם הועבר למודיעין.
קרביץ עסקים
הזרוע העסקית של קרביץ אמונה על הספקה והפצה של ציוד משרדי לכ-7,000 עסקים, חברות ומוסדות ממשלתיים כגון צה"ל, משטרת ישראל, משרד הביטחון, משרדי ממשלה ובנקים.
דנהולם אליוט
דנהולם מיטצ'ל אליוט (באנגלית: Denholm Mitchell Elliott; 31 במאי 1922 - 6 באוקטובר 1992) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1986 על הופעתו בסרט זיכרונות אהבה מפירנצה.
אליוט הוא השחקן היחיד שזכה שלוש פעמים ברציפות בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
ביוגרפיה
אליוט נולד בלונדון, בנם של נינה ומיילס אליוט, ולמד במכללת מאלברן והאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. בעת מלחמת העולם השנייה התגייס אליוט לחיל האוויר המלכותי, שם שירת בתור קשר רדיו בטייסת מס' 76.
לקראת סוף שנת 1942 השתתף אליוט בפשיטה על בסיס צוללות גרמניות בעיר הנמל פלנסבורג. במהלך התקיפה נפגע מפציץ ההנדלי פייג' הליפקס בו שהה אליוט מאש נ"מ גרמנית והוא נאלץ לנטוש את המטוס ולצנוח בשטח הים הצפוני על יד איי סיילט. אליוט ועוד שני אנשי צוות ששרדו את ההתרסקות נלקחו בשבי והועברו למחנה שבויים גרמני בשלזיה עד לסוף המלחמה.
קריירת משחק
בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 השתתף אליוט בשתי דרמות המלחמה הבריטיות, מחסום הקול, בבימויו של דייוויד לין, והים האכזר. באמצע שנות ה-60 השתתף בדרמה המבוססת על רומן המלחמה ההיסטורי מלך עכברוש (ע"פי רומן ובימוי של ג'יימס קלאוול; ניסיונו האישי של אליוט סייע לו בגילום אחד הטובים בתפקידיו;) המתרחשת במחנה שבויים יפני, ובתור רופא המבצע הפלות בלהיט הקומי של אותו עשור, אלפי, בבימויו של לואיס גילברט. ב-1973 הציגה אותו האקדמיה הבריטית כמועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור ד"ר ראנק בעיבוד הקולנועי למחזה בית בובות. שיחק בדרמה הקומית הקנדית המרוץ לצמרת של דודי קרביץ, בסרט רובין ומריאן בדמותו של וויל סקרלט חברו של רובין הוד (בגילומו של שון קונרי), בסרט המלחמה ההיסטורי של ריצ'רד אטנבורו גשר אחד רחוק מדי בתור טייס קרב בריטי ובתור סידני ביינון בדרמת השואה הבדיונית הנערים מברזיל. ב-1979 היה מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר מטעם האקדמיה הבריטית על תפקידו בסרט ג'ק הקדוש.
אליוט זכה בפרס באפט"א ב-1980 בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה בריטית על הופעתו בלהב על הנוצה. את הופעתו הראשונה בסרט קולנועי עם הצלחה מסחרית עשה ב-1981 במותחן ההרפתקאות של סטיבן ספילברג שודדי התיבה האבודה בו גילם את ד"ר מרקוס ברודי, אוצר מוזיאון שקונה את חפציו של אינדיאנה ג'ונס (בגילומו של האריסון פורד) ומארגן פגישה בינו ובין סוכני ממשל אמריקאים. על התפקיד הועמד בפעם השלישית לשחקן המשנה הטוב ביותר של האקדמיה הבריטית. האקדמיה הבריטית העניקה לאליוט שלוש זכיות רצופות בפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בין השנים 1984–1986 על הופעותיו בתור קולמן בקומדיה משנה מקום משנה מזל, ד"ר צ'ארלס סווביי בקומדיה הבריטית פונקציה פרטית ובתור ורנון בייליס במותחן מותו של עיתונאי. אליוט הוא השחקן הראשון והיחיד עד היום (2010) שזכה בשלוש זכיות רצופות בפרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע.
חיים אישיים
אליוט היה ביסקסואל בארון והתחתן פעמיים. אשתו הראשונה למשך מספר חודשים ב-1954 הייתה השחקנית ורג'יניה מקינה. נישואיו השניים היו נישואים פתוחים עם השחקנית סוזן רובינסון, ונולדו להם בן ובת.
אליוט אובחן כנשא נגיף ה-HIV בשנת 1987, ונפטר ממחלת השחפת על רקע מחלת האיידס, בה היה חולה, בשנת 1992 בגיל 70 בביתו שבאיביזה, גופתו נשרפה. בתו של אליוט, ג'ניפר, תלתה את עצמה ב-2003 כתוצאה משימוש בהרואין. אשתו של אליוט, סוזן רובינסון, נשרפה למוות בשנת 2007 בשריפה שפרצה בדירתה בלונדון.
מקסים פודופריגורה
מקסים פודופריגורה (בגרמנית: Maxim Podoprigora; נולד ב-18 באפריל 1978, בקייב, אוקראינה) הוא שחיין עבר יהודי-אוסטרי. סגן אלוף עולם (פוקוקה 2001), זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (הלסינקי 2000) ואלוף אירופה (בריכת 25 מטר) (אנטוורפן 2001) במשחה ל-200 מטר חזה.
פודופריגורה היה לשחיין האוסטרי הראשון שזכה במדליה באליפות עולם.
ביוגרפיה
פודופריגורה נולד וגדל בקייב, אוקראינה, להורים שחיינים, יבגניה רקיטינה ויורי פודופריגורה. בשנת 1992 עבר עם משפחתו לווינה שבאוסטריה. בהמשך הוא למד באוניברסיטת וינה.
2000
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 2000 הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:15.07 דקות, אחרי דמיטרי קומורינקוב מרוסיה (2:13.09 דקות) ודומניקו פיורבנטי מאיטליה (2:14.87 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) הוא סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.20 דקות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בפוקוקה, יפן בשנת 2001 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 2:11.09 דקות, אחרי ברנדן הנסן מארצות הברית שקבע שיא אליפות חדש של 2:10.69 דקות ולפני קוסוקה קיטאג'ימה מיפן (2:11.21 דקות) ובכך היה לשחיין האוסטרי הראשון שזכה במדליה באליפות עולם. נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:02.22 דקות.
2002
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בתחילת אוגוסט 2002 הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.69 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:13.03 דקות ועלה מהמקום השני למשחה הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.86 דקות.
2003
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.33 דקות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:13.17 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 28 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.97 דקות.
2004
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 הוא פסל במשחה הגמר ל-200 מטר חזה. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:14.37 דקות, ועלה מהמקום הרביעי למשחה הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 15 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.58 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:03.13 דקות.
2005
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בסוף יולי 2005 הוא סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.33 דקות ובמקום 28 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.38 דקות.
2006
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בתחילת אוגוסט 2006 הוא סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.24 דקות. בשלב המוקדמות הוא סיים במקום 17 בתוצאה של 2:15.32 דקות ועשה swimoff אותו ניצח לאחר שקבע תוצאה של 2:15.51 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 30 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.72 דקות.
2007
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בסוף מרץ 2007 הוא סיים במקום 27 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:15.80 דקות ובמקום 31 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.71 דקות.
2008
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2004 הוא סיים במקום 11 במשחה הגמר ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.76 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:13.13 דקות ועלה מהמקום השביעי לשלב חצי הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 36 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.22 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שנערכה באוגוסט הוא סיים במקום 35 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.43 דקות.
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בסוף יולי 2009 הוא סיים במקום 19 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.17 דקות ובמקום 43 במשחה ל-100 מטר חזה שיא אישי חדש של 1:01.59 דקות.
פליינאס
פליינאס (בערבית: طيران ناس, לשעבר נאס אייר) היא החברה לטיסות חסך הגדולה ביותר בסעודיה. המשרד הראשי של החברה ממוקם בריאד.
היסטוריה
חברת הטיסה "סעודיה" הייתה חברת התעופה היחידה במדינה עד 2006, כאשר בשנה זו ניתנו הרישיונות לחברות הלואו-קוסט נאס אייר וסאמה איירליינס. פעילות "נאס אייר" החלה בסוף 2007. במקביל, החברה הזמינה רכישת 20 מטוסים ממשפחת איירבוס A320.
בנובמבר 2013 נאס אייר שינתה את שמה ל"פליינאס". בינואר 2017 פליינאס חתמה על הסכם להזמנת 80 מטוסי איירבוס A320neo שמסופקים באופן הדרגתי מ-2018 עד 2026. המטוס הראשון ממהזמנה אכן הגיע בנובמבר 2018.
יעדים
היעדים הראשונים של החברה בעת הקמתה היו אסיוט ושארם א-שייח' במצרים. בשנת 2011 פליינאס פתחה שלושה קווים בטורקיה: אדנה, אנטקיה ואיסטנבול. בפברואר 2013 נחנך קו בין ינבוע לדמאם. באותו חודש נחנך קו מדמאם לחרטום (הקו הבינלאומי הראשון לדמאם).
בפברואר 2014 פליינאס הציגה תוכנית לטיסות לואו קוסט בין ג'דה ליעדים באפריקה, אסיה ואירופה, וכן לטיסות מוזלות לתיירים דתיים לסעודיה. במרץ 2014 החלה החברה לחכור מטוסי איירבוס A330. באותה העת פליינאס גם תכננה להוסיף את ה-Airbus A350 לצי שלה.
פליינאס היא חברת הלואו-קוסט הראשונה שהפעילה קו בין סעודיה לממלכה המאוחדת, כשהשיקה את הטיסות מג'דה לנמל התעופה לונדון גטוויק. קו זה, שנחנך ב-2014, היה גם הקו האירופי הראשון של פליינאס. באותה העת תוכננו קוים גם לג'קרטה, קואלה לומפור, קזבלנקה, מנצ'סטר, קהיר, איראן, הודו, סין, הפיליפינים, ניגריה, דרום אפריקה, צרפת, ארצות הברית ואיסלמבאד. במאי 2014 מנצ'סטר הפכה ליעד השני בבריטניה, אך פעילות הקו הופסקה לאחר שלושה חודשים בלבד. באוקטובר הופסקו רוב הטיסות הארוכות מסיבות כלכליות.
הסכמי קוד
לפלייאנאס יש הסכם שיתוף קוד עם איתיחאד איירווייז מ-2012. במאי 2016 חתמה החברה על הסכם שיתוף קוד עם פגאסוס איירליינס.
בפברואר 2020 פליינאס הצטרפה ליאט"א.
אלפונס טרנט
אלפונס "אלפונסו" טרנט (באנגלית: Alphonse Trent; 24 באוגוסט 1905 - 14 באוקטובר 1959) היה פסנתרן ג'אז אמריקאי ומנהיג להקות ריקודים (Territory bands).
ביוגרפיה
טרנט נולד בפורט סמית', ארקנסו ב־24 באוגוסט 1905. הוא ניגן בפסנתר מילדות ועבד בלהקות מקומיות בארקנסו בתקופת נעוריו.
הוא הקים את להקתו הראשונה באמצע שנות העשרים, כבר בשנת 1923. הם נתנו את המופע הראשון שלהם במלון באסין פארק ביוריקה ספרינגס, ארקנסו. כשהחוזה הסתיים בספטמבר אותה שנה, הוא נסע לליטל רוק ללמוד ב- Shorter College.
בשנת 1924 הוא ניגן בליטל רוק עם Synco Six של יוג'ין קוק, ואז לקח על עצמו את ההנהגה של הלהקה, שניגנה עד 1934. הם ניגנו בעיקר בדרום ארצות הברית ובמערב התיכון האמריקאי, כמו גם על אניות קיטור. באביב 1925, הלהקה, שנקראת אז "התזמורת של אלפונסו טרנט", נסעה לכיוון טקסס. בדרכם הם הופיעו בפינות רחוב כדי להרוויח מספיק כסף לאוכל ולדלק. ללהקה הוצעה חוזה לשבועיים להופיע באולם האירועים של מלון "אדולפוס". הם נענו להצעה, אך בסופו של דבר ניגנו שם במשך 18 חודשים, וקבעו שיא שלא נשבר.
בקיץ 1926 לאחר סיום החוזה באדולפוס, הלהקה ניגנה במלון גונטר בסן אנטוניו. בהמשך הם סיירו בערי טקסס והופיעו בבתי מלון שונים. הם הופיעו בפתיחת מלון פלאזה החדש בסן אנטוניו.
עד שנת 1927 המשיכה הלהקה להופיע בטקסס, לואיזיאנה, מיסיסיפי וארקנסו.
בשנת 1929, לאחר חוזה הופעות בקיץ באתר נופש בפורט סטנלי שבאונטריו, הלהקה הופיעה הופעה יחידה בעיר ניו יורק - שבוע באולם הסבוי.
למרות ההצלחה בניו יורק, בסביבות 1930, טרנט בחר שלא להמשיך ולעבוד בחוף המזרחי. הוא עזב את המוזיקה באמצע שנות השלושים אך חזר עם להקה אחרת בשנת 1938. בין חבריו ללהקה היו נגן החצוצרה טרנס הולדר, הפסנתרן אלכס היל, הכנר סטוף סמית', נגן הטרומבון סנוב מוסלי, צ'רלי כריסטיאן, החצוצרנים הארי (סוויט) אדיסון, מאוס רנדולף ופינטס הולנד.
כמנהיג הוא הקליט רק שמונה צדדים של תקליט: ארבעה בשנת 1928, שניים בשנת 1930 ושניים בשנת 1933.
הוא נפטר בפורט סמית ב־14 באוקטובר 1959
מורשתו
המורשת הקטנה אך המתועדת שלו הפכה אותו לדמות מעט לא ברורה כיום, אך התחכום של העיבודים שלו והדיוק שבו בוצעו עוררו יראה כבוד בקרב בני זמנו - אחד כזה, באד ג'ונסון (צוטט על ידי גונתר שולר במגזין "The Jazz Review") אמר עליו:
'''
צסק"א קייב (כדוריד)
מועדון הכדוריד צסק"א קייב היא קבוצת כדוריד מהעיר קייב, אוקראינה המתמודדת בליגת האוקראינית בכדוריד.
המועדון, אשר כרגע לא פעיל, פעם היה אחד ממועדוני הכדוריד החזקים באליפות ברית המועצות אליפות ובאליפות אוקראינה עד 1996.
.zr
.zr היא סיומת אינטרנט מדינית, שהייתה שייכת לזאיר, וכשהוקמה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בוטלה סיומת זו ובמקומה נוצרה .cd.
סיומת אינטרנט זו נוצרה ב-1996. בשנת 1999 נסגרה ההרשמה לסיומת זו ובשנת 2001 היא נמחקה סופית.
טטרה מקסיקנית עיוורת
טטרה מקסיקנית עיוורת (שם מדעי: Astyanax mexicanus) הוא מין של דג גרם ממשפחת החריתיים, החי בדרומה של אמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית במקווי מים מתוקים, לרוב סביב הריו גראנדה ויובליו. היא נפוצה מדרום טקסס, ברחבי מקסיקו ובחלק מאמריקה המרכזית וחלק מהטטרות החיות במערות איבדו את צבעם ואת עיניהם.
פליטת כדור
פליטת כדור היא תאונה המתרחשת כתוצאה משימוש לא זהיר בנשק קל (אקדח, רובה וכו'). בתאונה זו נורה כדור (או צרור כדורים) מבלי שהמחזיק בנשק התכוון לכך. תוצאה קיצונית של תאונה זו היא מוות של אדם שבו פגע הכדור שנפלט.
טטרה מקסיקנית עיוורת
לעיתים מתייחסים לטטרות העיוורות כאל תת-מין נפרד אך לדבר אין הוכחות טקסונומיות. בנוסף חלק מהחוקרים מאחדים איתה את המין הקרוב Astyanax jordani, אשר שויך למין בעבר וגם הוא חי במערות ומאבד את צבעו. מין דומה נוסף הוא stygichthys typhlops, אשר איננו קרוב אל הטטרה.
מאפיינים
אורכה עד 12 ס"מ. כסופה עם עיניים לבנות ואישון שחור גדול, לסתות קטנות ומותאמות לאכילת מזון קטן, אשר נתפס קרוב לקרקעית והסנפירים קצרים וכסופים. הפרטים החיים במערות איבדו את עיניהם ואת גווניהם וצבעם דהוי יותר ושקוף, למעט מראה הוורידים האדומים שלהם. את הראייה מחליפה מערכת קו הצד המונעת להתנגש בעצמים ומאפשרת לחוש בטורפים.
פליטת כדור
כלי נשק מצוידים בנצרה, שמטרתה למנוע פליטת כדור. נוהלי החזקת נשק דורשים החזקתו כנצור בכל עת, למעט כאשר מתכוונים לירות בו. נהלים נוספים למניעת פליטת כדור כוללים החזקתו בלתי טעון כאשר אינו משמש בפעילות מבצעית ופריקתו המבוקרת ובדיקתו בתום פעילות מבצעית. בצה"ל הוכנס לשימוש בשנת 2014 מ"ק פורק – התקן פלסטיק למניעת פליטת כדור מנשק.
טטרה מקסיקנית עיוורת
מאפיינים
האוכלוסיות החיות במערות מימיות אינן אחידות. ישנן 30 אוכלוסיות כאלה לאורך מקסיקו, לחלקן מאפיינים של דגים החיים מחוץ למערות והן עוד לא פיתחו את כל המאפיינים הייחודיים, אשר נובעים בעיקר לדגים שהפכו כבר זמן רב לטרוגלוביטים.
פליטת כדור
פליטת כדור כתוצאה מרשלנות עלולה להתרחש בעת טלטולו של כלי נשק כאשר הוא טעון, דרוך ולא נצור, בעת משחק בו בלי ידיעה שיש כדור בבית הבליעה ובנסיבות נוספות.
טטרה מקסיקנית עיוורת
מאפיינים
חיה במקווי מים חמימים סובטרופיים, אם כי בכמה מערות הטמפרטורות נמוכות יותר. הדג ניזון בעיקר מסרטנים, חרקים ותולעים שהוא מוצא ולעיתים הוא אוכל-כל.
פליטת כדור
תכנון לקוי של כלי הנשק עלול לגרום לריבוי אירועי פליטת כדור. במלחמת העולם השנייה גרסאות ראשונות של תת-מקלע "סטן" נודעו בתאונות של פליטת כדור כאשר ה"סטן" נשמט מידי המחזיק בו. המנגנון הפשוט של תת-מקלע "עוזי" בגרסאותיו הראשונות הובילו לריבוי יחסי של תאונות פליטת כדור (ראו עוזי).
טטרה מקסיקנית עיוורת
מאפיינים
אלו דגים קלים לגידול באקווריום, אשר מסתגלים בהצלחה לתנאי האקווריום למרות עיוורונם. עם זאת לעיתים פרטים בוגרים הופכים למעט אגרסיביים. ניסויים הראו שלהחזקת דגים אלו באקווריום בעלי כיסוי בהיר אין השפעה על התפתחות דש העור שנוצר על עיניהם בזמן שהם גדלים.
פליטת כדור
פליטת כדור עלולה להוביל להעמדה לדין, באשמה הנעה מרשלנות ועד הריגה.
פוצ'פטרי
פוצ'פטרי (בהונגרית: Pócspetri) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פוצ'פטרי קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בעיר 1,791 תושבים ובשנת 2020 רק 1,612 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי פוצ'פטרי
יהודים התיישבו בפוצ'פטרי בראשית המאה ה-19 ובמקום קיים בית קברות יהודי ובו כ-20 מצבות
בשנת 1944, לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נרצחו יהודים רבים מהקהילה בשואת יהודי הונגריה.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 61 חברים, רב הקהילה הוא רבה של קהילת נירבאטור הרב אהרון טייטלבוים.
רמת דקאן
רמת הדקאן (באנגלית: Deccan Plateau) היא רמה גבוהה ונרחבת שגובה כ-600 מטר מעל לפני הים ומכסה חלק נרחב במרכז ודרום הודו.
את הרמה חוצים נהרות רבים, ולצידיה משתרעים שני רכסי הרים: הרי הגהט המזרחיים והמערביים. חלקה הדרומי של הרמה הוא מישור גשום ועשיר בצמחייה. רמת דקאן נמצאת מדרום למישור אינדו גנגטי. הרמה נמצאת בשטחן של 8 מדינות בהודו.
רוב תושבי רמת הדקאן חיים במישורים שלאורך חופי הים ועוסקים בחקלאות.
ויקר פארק (שיקגו)
ויקר פארק (באנגלית: Wicker Park) היא שכונה הממוקמת בעיר שיקגו שבארצות הברית. השכונה ידועה בהיות אחד ממרכזי חיי לילה, המוזיקה והאופנה של העיר.
בתרבות הפופולרית
הסרט 3 בפארק משנת 2004 בכיכובם של ג'וש הארטנט ורוז ביירן מתרחש בשכונה.
סנט (מטבע)
סנט (באנגלית: Cent) הוא יחידת מטבע שערכה הוא החלק המאה (מאית) של יחידת המטבע הבסיסית. המונח סנט מתייחס גם לסכום שערכו הוא חלק המאה של המטבע וגם למטבע בעל אותו ערך.
מקור השם הוא במילה הלטינית סנטום (Centum), שפרושה מאה.
השם סנט נהוג בעיקר במדינות דוברות אנגלית. בשפות אחרות יש שמות מאותו מקור: סנטאבו בספרדית (וגם סנטימו או סנטיסימו), סנטים בצרפתית, צ'נטזימו באיטלקית ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21 עלתה עלות ייצורו של סנט אמריקאי בצורה חדה, עד כדי ספקות בכדאיות הייצור.
בית הנייר
בית הנייר (בספרדית: La Casa De Papel) היא סדרת דרמה ספרדית של היוצר אלכס פינה. הסדרה מספרת על מהלכו של שוד במטבעה המלכותית של ספרד. הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-2 במאי 2017, בספרד בערוץ הספרדי Antena 3. לאחר מכן נרכשה, עלתה ב-25 בדצמבר 2017 ושודרה בנטפליקס. החלק השני של הסדרה שודר בין 6 באפריל ל-23 בנובמבר 2018. החלק השלישי עלה לשידור ב-19 ביולי 2019. באוקטובר 2019 אושר כי צילומיו של החלק הרביעי הסתיימו באוגוסט 2019. החלק הרביעי עלה לשידור ב-3 באפריל 2020. ביולי 2020 הסדרה חודשה לחלק חמישי ואחרון, אשר עלתה לשידור בשני כרכים, כרך ראשון ב-3 בספטמבר 2021, וכרך שני ב-3 בדצמבר 2021.
בדצמבר 2021 הוכרז על סדרת בת בשם "ברלין", שתעסוק בסיפורו של אנדרס דה פונויוסה, הידוע בכינויו "ברלין", הסדרה צפויה לעלות לשידור ב-2023.
עלילה
איש מסתורי, המכנה עצמו "הפרופסור" ("El Profesor"), מתכנן את השוד הגדול ביותר בהיסטוריה. על מנת לבצע את תוכניתו השאפתנית הוא מגייס צוות של שמונה אנשים עם התמחויות שונות, שלרובם אין מה להפסיד. המטרה היא להיכנס למטבעה המלכותית של ספרד, ולהדפיס 2.4 מיליארד אירו בשטרות לא מסומנים. הם משתלטים על המטבעה על פי תכנון קפדני, וצריכים להסתגר בה במשך 6 ימים כדי להדפיס את כמות השטרות שתכננו. במהלך ימים אלו עליהם להתמודד עם כוחות עילית של המשטרה הצרים עליהם, ועם 67 בני ערובה שנלכדו במטבעה בזמן ההשתלטות עליה.
סקירת סדרה
הסדרה שודרה במקור בערוץ אנטנה 3 וכללה לשני החלקים של העונה הראשונה 15 פרקים. בעת רכישת הסדרה נטפליקס החליטה לערוך את מספר הפרקים מ-15 במקור ל-22 פרקים ולשדר אותן לשני החלקים בעונה הראשונה.
עונה ראשונה
ב-2 במאי 2017, עלתה לראשונה הסדרה לשידור בספרד בערוץ הספרדי Antena 3 החלק הראשון הכיל 9 פרקים בלבד והסתיים ב-27 ביוני. ב-16 באוקטובר, עלה החלק השני שהכיל 6 פרקים בלבד והסתיים ב-23 בנובמבר.
ב-6 באפריל 2018, עלה החלק השני בנטפליקס ברחבי העולם. הפרקים של החלק השני נערכו מחדש מ-6 פרקים ל-9 פרקים ללא שם בני 40–50 דקות כל אחד.
עונה שנייה
ב-19 ביולי 2019, עלה החלק השלישי של הסדרה המשודר בבלעדיות בנטפליקס ברחבי העולם. באפריל 2020 עלה החלק הרביעי. ב-18 באפריל 2018 פורסם סרטון בערוץ היוטיוב בו הופיעה כותרת: "Este es un mensaje para la resistencia". בסרטון מופיעים כמה חברי צוות, שמדברים על כך שהם יודעים שהקהל מחכה לעוד, ומספרים ש"השוד עדיין לא נגמר".
הפקת הסדרה
אף על פי שסיפור העלילה מתרחש במטבעה המלכותית של ספרד, הסדרה צולמה במטה מועצת המחקר הלאומית של ספרד (CSIC) שבמדריד, אשר דומה במראהו למטבעה הספרדית.
שיר העם האיטלקי בלה צ'או, המזוהה עם ההתנגדות לפשיזם, מתנגן מספר פעמים במהלך הסדרה, והוא מהווה מעין מטפורה לחופש. לפופולריות מיוחדת זכה השיר כש"ברלין" והפרופסור שרים אותו שניהם בהתרגשות בפרק 13 (האחרון) של החלק הראשון של הסדרה.
קבלת הסדרה
נטפליקס הודיעו בהודעתם לבעלי המניות על הרבעון הראשון של 2018 שהסדרה הייתה הסדרה שאינה דוברת אנגלית הנצפית ביותר בנטפליקס מעולם.
אסלאם בממלכה המאוחדת
האסלאם הוא הדת השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת. במפקד אוכלוסין שנערך בבריטניה בשנת 2011 התפקדו כ-2.7 מיליון איש כמוסלמים (כ-4.5% מהאוכלוסייה). הרוב המכריע של המוסלמים, כ-2.66 מיליון, חיים באנגליה, 76,700 בסקוטלנד, 46,000 בוויילס, ו-3,800 בצפון אירלנד.
היסטוריה
על אף שהאסלאם נחשב כדת שהגיעה מאוחר יחסית לממלכה המאוחדת, סימנים שונים מעידים על אינטראקציה קלה שהייתה קיימת בין שני הצדדים לאורך המאות.
מלומדים בריטיים הכירו מדענים ופילוסופים מוסלמים, באמצעות כתביהם שתורגמו ללטינית. התזכורות בספרות האנגלית הקלאסית מעידות על כך; ג'פרי צ'וסר שחי במאה ה-14, כתב בספרו "סיפורי קנטרברי" על אחד מעולי הרגל הנוצרים שהיה דר' לפיזיקה מלומד, והיה בקי בתורתם של מדענים ופילוסופים מוסלמים. שייקספיר, שחי במפנה המאות ה-16 וה-17, נתן את התפקיד הראשי למורי (כינוי נפוץ למוסלמים באירופה) אותלו.
בתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה במאה ה-16 כוננו יחסים דיפלומטים עם הסולטאן העות'מאני, בעקבות יחסי סחר בין שתי האימפריות.
בראשית המאה ה-18 תורגמו סיפורי אלף לילה ולילה הערביים לאנגלית ומשמשים מאז כהשראה ליצירות רבות. יצירות קלאסיות ערביות נוספות תורגמו במהלך הזמן.
אירוע שמיקד את תשומת לב העולם במוסלמים בבריטניה, היה פרסום הספר "פסוקי השטן" בשנת 1988 של סלמאן רושדי, סופר בריטי-מוסלמי ממוצא הודי, שעורר מחלוקות קשות בבריטניה. הספר זכה לביקורות טובות ולמספר פרסים, אך מוסלמים רבים ראו בספר כפירה בדת האסלאם וגינו אותו בחריפות. לאחר שאייתוללה חומיני, המנהיג האיראני הוציא על הסופר, סלמאן רושדי, גזר דין מוות ("פתווה") בדצמבר 1988- בוצעו מספר ניסיונות להתנקש בחייו, והוא ירד למחתרת. הספר עצמו נשרף בנוכחותם של אלפי מוסלמים בערים בולטון וברדפורד.
דמוגרפיה
האסלם הוא הדת השנייה בגודלה בבריטניה. מספר המוסלמים בבריטניה גדל בצורה עקבית מאז 1950, בעקבות הגירה מתמשכת, עלייה בשיעור הילודה והמרות דת לאסלאם. מספרם של המוסלמים עמד בשנת 2011 על 2,706,000, המהווים 4.83% ממספר התושבים בבריטניה.
היישובים עם מספר המוסלמים הגבוה במדינה הם: ברדפורד, לוטון, בלקברן, ברמינגהאם, ולונדון. מספר גדול של מוסלמים נמצא בין השאר גם במנצ'סטר, דרבי, ליברפול, גלאזגו ואדינבורו. בערים גדולות מסוימות, כמו לידס למשל, חיים המוסלמים ברבעים נפרדים משלהם.
ב-2009 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של בריטניה, שהשם מוחמד (על הטיותיו השונות) הוא השם הפופולרי השלישי במדינה.
מרדכי פרבמן
מרדכי (מקס) פרבמן (1 באפריל 1886 - 20 באפריל 1950) היה פסל ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
שאנהאיגוואן
שָׁאנְהָאיגְווָאן (סינית: 山海關; פין-יין Shānhǎi Guān; מילולית "מעבר בין הר לים") או מעבר שָׁאנְהָאי, היא עיר, חלק מנציבות העירונית צִ'ינְחְוָאנְגְדָאוֹ בחביי שברפובליקה העממית של סין, כ-300 קילומטרים מזרחית לבייג'ינג, בירת סין. על המעבר מגינה מצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן השוכנת בקצה המזרחי של החומה הגדולה של סין, ויחד עם ג'וּיוּנְגגְווָאן וגְ'יָאיוְּגְווָאן מהווה את אחד משלושת המעברים העיקריים שלה.
היסטוריה
מעבר שָׁאנְהָאיגְווָאן הוא מעבר צר בין הר יֵן מצפון לו, לבין ים בוהאי מדרום לו המחבר בין צפון מזרח סין לאזור המרכז המזרחי של סין. המעבר שימש במהלך ההיסטוריה הסינית כקו הגנה כנגד שבטי נוודים ממנצ'וריה, כדוגמת החיטאן, היורצ'ן והמאנצ'ו.
ביצורים נבנו במקום בתקופת שושלת צ'י הצפונית ושושלת טאנג, אבל המצודה של ימינו (כמו כל החומה הגדולה של סין) נבנתה בתקופת שושלת מינג (1644-1368). ראשיתה עוד בתקופת הקיסר חוֹנְגְווּ, מייסד שושלת מינג שהקים מצודות מגְ'יָאיוְּגְווָאן בגאנסו שבמערב ועד שָׁאנְהָאיגְווָאן בחביי. את המצודה בשָׁאנְהָאיגְווָאן הקים שׂוּ דָה, מפקד בצבא מינג ב-1381. מאוחר יותר חיזק צִ'י גִ'יגוָאנְג (1588-1528), מפקד בצבא מינג בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג (שלט 1567-1521), את הביצורים סביב שָׁאנְהָאיגְווָאן שהפכה לאחד המעברים המבוצרים ביותר בסין.
אסלאם בממלכה המאוחדת
דמוגרפיה
האסלאם הוא הדת השלישית בגודלה של המיעוט ההודי בבריטניה, לאחר דת ההינדו והסיקיזם. 8% מהמוסלמים הם ממוצא הודי. כ-100,000 נתינים ממוצא סומלי חיים בבריטניה (על פי דו"ח משנת 2008). הקהילה הגדולה ביותר ממוצא זה באירופה. הם החלו להגיע לבריטניה עוד במאה ה-19, כמלחים וסוחרים. אך ההגירה הגדולה ביותר חלה בשנים האחרונות. מיקומם הוא בדרך כלל בבריסטול, בקארדיף, במנצ'סטר, בליברפול ובלונדון. הטורקים החלו להגיע לבריטניה מקפריסין בשנות הסכסוך בין הטורקים ליוונים באי. לאחרונה החלו להגיע גם מארצות אירופה אחרות. בשנת 2011 נמנו בבריטניה כ-500,000 אזרחים ממוצא טורקי. כמו כן, ניתן למצוא בלונדון כ-14,000 מוסלמים מניגריה (על פי נתונים ממשלתיים משנת 2009)
מוצאם של מוסלמים אחרים הוא מצפון אפריקה ומארצות ערב השונות כמו תימן, סוריה, עיראק, לבנון, וירדן. חלקם גם הגיעו מישראל.