cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הנבחרים של ארצות הברית
בעלי תפקידים שאינם חברי הבית
בבית הנבחרים מספר עובדים שאינם חברים. בעל התפקיד המרכזי מסוג זה הוא מזכיר בית הנבחרים (Clerk), האחראי על פרסום דיוני הבית, מכין את המסמכים, ומפקח על הצוות הזוטר. המזכיר הוא גם יושב בראש הבית במושב הראשון של כל קונגרס, עד לבחירתו של היושב ראש הקבוע. בעל תפקיד נוסף הוא הקצין המנהלי הראשי, האחראי על התחזוקה של הבית והמינהלה היום יומית, במגוון נושאים החל מתשלום המשכורות וכלה בשירותי ההסעדה. תפקיד זה נוצר בשנת 1994, והחליף בעלי תפקידים קודמים. לבית הנבחרים כומר המנהל תפילת בוקר מדי יום, וכן ראש המשמר (Sergeant at Arms) האחראי על הביטחון והסדר בתחומי בניין בית הנבחרים. השיטור היום יומי השגרתי מבוצע על ידי משטרת הקפיטול, שראש משמר הבית שייך אליה.
אלק דאגלס-יום
שר החוץ (1974-1970)
ממשלו של וילסון מיזג ב-1966 את משרד המושבות עם משרד קשרי חבר העמים הבריטי למשרד חבר העמים ששנתיים מאוחר יותר מוזג עם משרד החוץ כדי ליצור את משרד החוץ וחבר העמים. הית' מינה את דאגלס-יום לעמוד בראש המשרד ושוב בשותפות עם שר נוסף, הפעם אנתוני ברבר, שהיה אחראי, כמו הית' בשנות השישים, על המשא ומתן על הצטרפותה של בריטניה לשוק האירופי המשותף. הפעם שני השרים היו חברי בית הנבחרים. באופן רשמי היה ברבר הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר.
שבועיים לאחר הבחירות עבר ברבר למשרד האוצר כדי לרשת את תפקיד השר מידי מקלאוד שמת באופן פתאומי ב-20 ביולי. אף על פי שהיחסים ביניהם לא היו מעולם פשוטים, הכיר דאגלס-יום בשיעור הקומה של מקלאוד וחש שאובדנו היה הן פוליטי והן אישי. כמה מהפרשנים טענו שמותו של מקלאוד והחלפתו בדמותו החלשה יותר של ברבר גרמה לאי הצלחתה של ממשלת הית' בתחום הכלכלה.
בית הנבחרים של ארצות הברית
הליך
בדומה לסנאט, מתקיימות ישיבות בית הנבחרים בבניין הקפיטול בוושינגטון. באולם המליאה ישנו דוכן, אשר ממנו מנהל היושב ראש את ישיבות הבית. מתחת לדוכן ישנו מקום המיועד לשימוש בידי פקידים ומנהלנים שעליהם לסייע בניהול הישיבה. החברים יושבים בחצי מעגל אל מול דוכן היושב ראש, כאשר בין כיסאותיהם ישנו מעבר רחב. באופן מסורתי יושבים הדמוקרטים בצידו הימני של המעבר, ואילו הרפובליקנים בצידו השמאלי (מנקודת המבט של היושב ראש). הישיבות נערכות בימי השבוע. לעיתים נדירות יושב הבית בימי ראשון או שבת. הישיבות פתוחות לציבור, ומשודרות ברשת הכבלים האמריקנית C-SPAN בשידור חי.
אלק דאגלס-יום
שר החוץ (1974-1970)
במשרד החוץ וחבר העמים הוחלף ברבר על ידי ג'פרי ריפון שטיפל במשא ומתן היומיומי תחת הנחייתו של הית'. דאגלס-יום התמקד כמו קודם לכן ביחסי מזרח-מערב וביחסים עם מדינות חבר העמים. הוא הסכים עם מדיניותו של הית' בנוגע לשוק האירופי המשותף ועשה רבות כדי לשכנע את הספקנים באגף הימני של המפלגה השמרנית בכדאיות של כניסתה של בריטניה לארגון. הארד כתב:
בתחום יחסי מזרח-מערב המשיך דאגלס-יום במדיניות הריסון שלו כלפי ברית המועצות. בספטמבר 1971, לאחר שתוצאות המשא ומתן עם גרומיקו בנוגע לפעילות השערורייתית של הק.ג.ב. בבריטניה היו בלתי מספקות מבחינתו, הוא גירש 105 דיפלומטים סובייטים בעוון ריגול. בנוסף להמולה שעורר צעד זה, הסובייטים חשו שגישתה של ממשלת בריטניה למשא ומתן על הדטאנט באירופה הייתה זהירה מדי ואף ספקנית. אף על פי כן, לגרומיקו הייתה גישה מציאותית מספיק כדי לשמור על יחסי עבודה עם ממשלת בריטניה. תוך ימים ספורים לאחר גירוש הדיפלומטים הוא נפגש עם דאגלס-יום וקיים איתו דיון בנוגע לפירוק החימוש ובנוגע למזרח התיכון. בסוגיות אלו במדיניות החוץ שלו, הוא זכה לשבחים על הצלחותיו.
בית הנבחרים של ארצות הברית
הליך
ההליך לפיו מתנהלות הישיבות אינו תלוי רק בכללים הפורמליים, אלא נסמך גם על מגוון מנהגים, תקדימים ומסורות. במקרים רבים יכול הבית להגמיש את הכללים הכתובים (במיוחד בכל הנוגע לזמן המוקדש לנאומים בעת הדיון) אם ישנה הסכמה פה אחד לכך בין חברי הבית. היושב ראש של הישיבה הוא האחראי על אכיפת הכללים, ויכול להזהיר את המתדיינים שלא לסטות מהם. הוא משתמש בפטיש קטן על מנת לשמור על הסדר.
על פי החוקה, הקוורום הנדרש לשם הדיונים הוא רוב של חברי הבית. על פי המנהג יש להניח תמיד כי הקוורום הנדרש אכן מכונס, אלא אם כן אחד החברים קורא לספירה של הנוכחים. ברוב המקרים אכן אין הרוב הנדרש נוכח בעת הדיונים, אך הקריאות לספירת הקוורום נדירות.
אלק דאגלס-יום
שר החוץ (1974-1970)
הצלחתו של דאגלס-יום במשא ומתן על עתידה של רודזיה הייתה פחותה יותר. הוא הצליח לשכנע את מנהיג המורדים, איאן סמית', לקבל את ההצעות להעברת השלטון לרוב השחור. דאגלס-יום הקים ועדה עצמאית בראשותו של השופט הבריטי הבכיר, הלורד פירס, שתבדוק כיצד יתקבלו ההצעות בקרב רוב אוכלוסיית רודזיה. לאחר עבודת שדה יסודית שהתנהלה בכל רחבי רודזיה, דיווחה הוועדה, "אנו סמוכים ובטוחים שההצעות מקובלות על הרוב הגדול של האירופאים. באופן זהה אנו שבעי רצון... מכך שהרוב המכריע של האפריקאים דחה את ההצעות. לדעתנו עמה של רודזיה ככלל לא מקבל את ההצעות כבסיס לקבלת עצמאות". לאכזבתו של דאגלס-יום לא התקבלה החלטה והשלטון ברודזיה המשיך להיות מורד זמן רב לאחר שהוא סיים את תפקידו.
בית הנבחרים של ארצות הברית
הליך
במהלך הדיונים רשאי חבר הבית לדבר רק אם קיבל לכך את רשותו של היושב ראש. היושב ראש קובע מי מבין החברים יקבל את רשות הדיבור, ובכך יש לו שליטה על מהלך הדיון. כל הנאומים מופנים אל יושב ראש, ומתחילים במילים "אדוני היושב ראש" או "גברתי יושבת הראש". אין לפנות לחבר אחר מן הבית בעת הנאום, ואל הנוכחים יש להתייחס בגוף שלישי. ברוב המקרים אין החברים מתייחסים זה לזה בשמם אלא באמצעות התייחסות למדינתם, כגון "הג'נטלמן מוירג'יניה" או "הגברת מקליפורניה".
דיון בהצעות חקיקה
לפני שמגיעה חקיקה לדיון במליאת הבית, על ועדת הכללים להחליט על הכללים לדיון בהצעה, כגון האם יתאפשר לחברים להביא תיקונים להצעה. לעיתים מגבילה הוועדה את הזכות להעלות תיקונים. דיון בהצעת חוק מוגבל לרוב לשעה אחת, ומחולק באופן שווה בין מפלגות הרוב והמיעוט. "מנהל המליאה" מקציב את זמן הדיבור לחברים מראש. בנושאים חשובים ישנם רבים המבקשים את זכות הדיבור, ולעיתים מוקדשת לשמיעת כל אחד מהם כדקה אחת בלבד, או אף פחות מכך.
כאשר מסתיים הדיון מועלית ההצעה להצבעה.
אלק דאגלס-יום
פרישתו ומותו
בין השנים 1977 – 1989 הוא כיהן כנגיד מועדון הקריקט הנודד, I Zingari. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים הוא פרסם שלושה ספרים. הראשון היה "הדרך בה הרוח נושבת" (he Way The Wind Blows) שיצא לאור בשנת 1976, ותואר על ידי הארד כ"אוטוביוגרפיה טובה מטבעה, שאולי היו בו יותר אנקדוטות מאשר תובנות". השני היה הספר Border Reflections שיצא לאור ב-1979 והשלישי היה "מכתבים לנכד" (Letters to a Grandson) שיצא לאור ב-1983 וכלל את ההתכתבויות של דאגלס-יום עם נכדו, מתיו דרבי. בשנות השמונים בילה דאגלס-יום חלק ניכר יותר מזמנו עם משפחתו בסקוטלנד. הוא היה דייג חובב נלהב ועסק להנאתו גם בציד. הארד כתב ש"לא היה רגע פתאומי אחד בו הוא נטש לחלוטין את העיסוק בפוליטיקה" ותחת זאת "מעורבותו הלכה ופחתה בהדרגה". את נאומו האחרון בבית הלורדים הוא נשא ב-1989 כאשר הוא דיבר כנגד הצעותיו של הרד לשפוט פושעי מלחמה בבריטניה: "לאחר פרק זמן כה ארוך, הצדק לא יראה ולא יעשה. זה עלול להיות מסוכן להסתמך על זיכרון האירועים שהתרחשו לפני זמן רב כל כך. מאוחר מדי לפתוח את הנושא הזה". פרישתו מענייני הציבור בלטה יותר לאחר מותה של אשתו ב-1990, לאחר 56 שנות נישואים.
אלק דאגלס-יום מת ב-9 באוקטובר 1995 באחוזת הירסל בגיל 92. הוא נטמן בחצר כנסיית לנל שבעיירה קולדסטרים שבמחוז סקוטיש בורדרס, סקוטלנד.
בית הנבחרים של ארצות הברית
הצבעה
ההצבעה נמשכת בדרך כלל כרבע שעה, אך אם ישנו צורך בהבאתם של חברים נוספים להצבעה, יוכל היושב ראש להאריכה. בשנת 2003 התקיימה הצבעה על חוק להסדרת תרופות מרשם, שנמשכה בין השעה 3:00 ל-6:00 לפנות בוקר.
יושב ראש הישיבה מצביע ככל חבר. קולו של היושב ראש נחשב לקול אחד, ואין לו זכות להכריע בהצבעה צמודה. אם לא הושג רוב להצעה, רואים אותה כאילו נדחתה, אפילו אם מספר המתנגדים שווה למספר התומכים.
אלק דאגלס-יום
תדמיתו
תקופת כהונתו של דאגלס-יום כראש הממשלה הייתה קצרה ולא בלטה לעין בחדשנותה. הארד העיר, "הוא לא היה מסוגל להפליג למחוזות הדמיון כמו מקמילן", אך הוא היה פוליטיקאי יעיל ומעשי. במשרד קשרי חבר העמים הבריטי ובמשרד החוץ הוא לקח חלק חשוב במעבר של בריטניה מאימפריה לשותפה עם מדינות אירופה. בוב ת'ורפ והארד ציטטו מזכר שכתב מקמילן ב-1963 שמטרתו היה לסייע למלכה להגיע להחלטה על בחירת יורשו:
בית הנבחרים של ארצות הברית
ועדות
הבית משתמש בוועדות, כמו גם בתת-ועדות, למגוון של מטרות, לרבות עיון בהצעות חוק, וביקורת על הרשות המבצעת. מינוים של חברי הוועדות מוטל באופן פורמלי על הבית כולו, אך נעשה למעשה בדרך של מיקח וממכר פוליטי. באופן כללי, כל מפלגה מכבדת את העדפותיהם של החברים כבודדים, ונותנת עדיפות בחברות בוועדות על בסיס של ותק. כל מפלגה מקבלת הקצאה בחברות בוועדות על בסיס כוחה היחסי בבית.
אלק דאגלס-יום
תדמיתו
דאגלס הארד, ששימש בעבר כמזכירו הפרטי של דאגלס-יום, ולאחר שנים רבות גם כיהן גם הוא כשר החוץ וחבר העמים, כתב: "שלושת האנשים האדיבים ביותר שהכרתי בפוליטיקה היו הלורד יום, חוסיין, מלך ירדן ונלסון מנדלה. כל השלושה לא היו צריכים להיות מוטרדים בנוגע לתדמיתם האישית וכך התאפשר להם להעסיק את עצמם בנוגע להרגשותיהם של האחרים".
אף על פי שחלק מחברי המפלגה השמרנית הסכימו עם וילסון ועם ג'ו קרימונד, מנהיג הליברלים, שהשמרנים היו מנצחים בבחירות 1964 אם בטלר היה מכהן אז כראש הממשלה, בטיימס נכתב, "אין להתעלם מכך שבאוקטובר 1963 קיבל דאגלס-יום ממשלה שהמורל שלה היה מרוסק ושמצבה בסקרי דעת הקהל היה על סף התהום. שנה לאחר מכן ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות עם רוב של ארבעה מושבים בלבד בבית הנבחרים. דאגלס-יום הצליח לבצע עבודת שיקום נרחבת כל כך שהייתה הישג בפני עצמו". אף על פי כן, במבט לאחור על הקריירה של דאגלס-יום, התייחס הטיימס לכך שהמוניטין שלו התבסס לא על תקופת כהונתו הקצרה כראש הממשלה, אלא על שתי תקופות הכהונה שלו כשר החוץ: "הוא הביא למשרד... את יכולת הדיבור הישיר שלו, את קשיחותו כלפי ברית המועצות ואת ההחלטיות שלו (שלעיתים התפרשה כחוסר סימפתיה) כלפי מדינות אסיה ואפריקה. אך הוא הביא משהו נוסף עמו לתפקיד: מידה רבה של כבוד עולמי".
בית הנבחרים של ארצות הברית
ועדות
הוועדה הגדולה ביותר היא "ועדת הכל" ("Committee of the Whole") הכוללת את כל חברי הבית. הוועדה מתכנסת באולם המליאה. מתפקידיה לתקן הצעות חוק, אך היא אינה מוסמכת לאשרן באופן סופי. לרוב הליכי הדיון בוועדה הם גמישים יותר מן הדיון במליאת בית הנבחרים.
רוב עבודת הוועדות מבוצעת בעשרים ועדות קבועות, שלכל אחת שיפוט בעניין מסוים, כ"יחסי חוץ" או "חקלאות". כל ועדה קבועה דנה בהצעות חוק המתייחסות לתחום שיפוטה ומתקנת אותן. לוועדות ישנם כוחות נרחבים ביחס להצעות חוק. הן יכולות למנוע מהצעת חוק להגיע לדיון במליאה. הוועדות הקבועות עוסקות גם בביקורת על מחלקות וסוכנויות של הרשות המבצעת. במסגרת זו יכולות הוועדות לערוך שימועים, ובמסגרתם לגבות ראיות, להזמין עדים בצו, ולשמעם.
כמה מן הוועדות משותפות לשני בתי הקונגרס, לרוב ועדות העוסקות בתפקודן של סוכנויות עצמאיות כגון הוועדה העוסקת בענייני ספריית הקונגרס או ועדות שתפקידן לייעץ בנושאים מסוימים כגון הוועדה העוסקת במיסוי. הצעות חוק ומינויים אינם מופנים אל הוועדות המשותפות, וכוחן נחשב לחלש מאלו של הוועדות הקבועות.
כל ועדה ותת ועדה מונהגת על ידי יושב ראש, הממונה מקרב מפלגת הרוב. בשנת 1995 במסגרת הרפורמה של גינגריץ' הוגבלה כהונת היושב ראש לשלוש תקופות בנות שנתיים. כוחותיו של היושב ראש הם נרחבים. הוא קובע את סדר היום של הוועדה, ובכוחו למנוע ממנה אישורה של הצעת חוק.
חקיקה
לבית הנבחרים, כמו לסנאט, הכוח ליזום הצעות חוק. עם זאת, החוקה קובעת כי הצעות להעלאת מיסים תהיינה נדונות לראשונה בבית הנבחרים. כתוצאה מכך הסנאט אינו יכול ליזום הצעות חוק הנוגעות למיסוי. יתרה מכך, בית הנבחרים סבור כי הסנאט אינו יכול לדון כלל בהקצבות או בחלוקת כספים פדרליים. בעבר היה קיים ויכוח בין חברי הסנאט ובין חברי בית הנבחרים בנקודה זו. בפועל, בכל פעם שבו עלתה הצעה כזו מן הסנאט, סירב בית הנבחרים לדון בה, ובכך הביא לקבלת הפרשנות המצמצמת את סמכות הסנאט.
על אף שאינו יכול ליזום הצעות חוק הנוגעות למיסוי, הסנאט שומר את הכוח לתקנן או לדחות אותן.
כל הצעת חוק דורשת את הסכמתם של הסנאט ושל בית הנבחרים, לרבות הצעות חוק הנוגעות למיסוי, על מנת להשלים את הליך החקיקה. שני הבתים חייבים לקבל בדיוק את אותו הנוסח של החוק. אם ישנם שינויים בנוסח, הם מוסדרים בוועדה בה מכהנים חברים משני הבתים.
בלמים ואיזונים
החוקה קובעת כי "הסכמתו ועצתו" של הסנאט דרושים לנשיא לצורך מינויים מסוימים ואישורן של אמנות בינלאומיות. לבית הנבחרים אין סמכות בעניינים אלו. מכאן שכוחותיו של הסנאט בהקשר זה הם נרחבים יותר מכוחותיו של בית הנבחרים.
החוקה מסמיכה את בית הנבחרים להדיח פקידי ממשלה בשל "בגידה, שוחד ופשעים חמורים אחרים", ומסמיכה את הסנאט לשפוט את הפקידים המודחים. בית הנבחרים יכול לאשר "סעיפי הדחה" בהצבעת רוב פשוטה. עם זאת הצבעה של שני שלישים נדרשת במשפטו של המודח בפני הסנאט. פקיד שנשפט בפני הסנאט והורשע, יסולק ממשרתו לצמיתות. בנוסף לכך יכול הסנאט לקבוע כי לא יחזיק בעתיד בכל משרה ציבורית. הליכי ההדחה אינם כוללים עונש נוסף, אך המודח צפוי לעמוד למשפט בפני בית משפט רגיל.
במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית הדיח בית הנבחרים שבעה עשר עובדי ציבור, ושבעה מהם הורשעו על ידי הסנאט. אחד מהם התפטר ממשרתו בטרם נשפט על ידי הסנאט. רק שלושה נשיאים של ארצות הברית עמדו בפני הליכים מסוג זה, אנדרו ג'ונסון ב-1868, ביל קלינטון ב-1999 ודונלד טראמפ ב-2020. שלושת המשפטים אל מול הסנאט הסתיימו בזיכוי. במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון חסר קול אחד על מנת לסיים את ההליך בהרשעה ברוב הנדרש של שני שלישים מן הקולות.
קארקה
אנטוניו דה אוליביירה פיליו (בפורטוגזית: Antônio de Oliveira Filho; נולד ב-5 באוקטובר 1960 בארראקוארה שבסאו פאולו, ברזיל), המוכר יותר כקארקה (Careca), הוא כדורגלן עבר ברזילאי שהתפרסם בעת ששיחק בנאפולי.
קריירה
קארקה החל לשחק כחלוץ בקבוצת גוארני מהעיר קמפינס שבמדינת סאו פאולו. הוא שיחק בקבוצה בין השנים 1976 עד 1982 והצטיין. 46 השערים שכבש ב-77 הופעותיו עבור הקבוצה הביאו את סאו פאולו, מהקבוצות הבכירות של ברזיל, לרכוש את כרטיסו. הוא שיחק עבור ה"טריקולור פאוליסטה" (כינוי הקבוצה) עד 1982 וביסס את מעמדו כאחד החלוצים הטובים בברזיל. במדי סאו פאולו שיחק 68 משחקים וכבש עבורה 54 שערים.
ב-1987 הצטרף קארקה לנאפולי. בנאפולי שיתף קארקה פעולה עם דייגו מראדונה, שנחשב אז על ידי רבים כשחקן הטוב בעולם. שיתוף הפעולה בין השניים היה פורה והוביל את נאפולי לזכייה באליפות ובזכייה בגביע אופ"א ב-1989, כאשר הוא כובש גם במשחק הראשון וגם בגומלין בשלב הגמר מול שטוטגרט. השניים גם נהפכו לחברים קרובים וקארקה אף עקב מקרוב אחר מצב בריאותו של מראדונה כשזה אושפז בשל בעיות הסמים מהן סבל. לאחר עזיבתו של מראדונה את הקבוצה, שיתף קארקה פעולה עם ג'אנפרנקו זולה.
ב-1994 עזב קארקה את נאפולי ועבר לשחק ביפן בקבוצת קאשיווה רייסול. ב-1997 חזר לשחק בברזיל עד פרישתו בשנת 1999.
קארקה הופיע לראשונה במדי ברזיל ב-1982 אך החמיץ את מונדיאל 1982 בשל פציעה. הוא הצטיין במונדיאל 1986 עם 5 שערים, שני רק לגארי ליניקר שזכה בתואר מלך השערים. קארקה היה גם חלק מהסגל הברזילאי שהודח בשמינית הגמר במונדיאל 1990 על ידי ארגנטינה.
מגאריקיון
מגאריקיון (שם מדעי: Magericyon) הוא סוג נכחד של יונק טורף, שחי באירופה של תקופת המיוקן לפני 10 עד 9 מיליון שנה מזמננו. יונק זה היה בעל דמיון לכלביים ולדוביים, אך השתייך למשפחה נפרדת - כלבי דב. המאובנים של טורף זה התגלו בספרד המודרנית ותוארו בשנת 2008. הסוג כולל שני מינים: Magericyon anceps ו-Magericyon castellanus.
טורף זה היה היפרקרניבור גדול מאוד באורך של 2.2 מטרים ומשקל של עד 200 קילוגרם. הוא היה בעל רגליים חזקות שצוידו בטפרים רחבים, אך לא התאימו לריצה מהירה, והיה בעל לסתות דומות ללסתות של זאב או שועל, אך היו חזקות בהרבה. השיניים הטוחנות שלו היו שטוחות והניבים היו רחבים וקצרים יחסית, אך מחודדים ומותאמים לניפוץ עצמות. טורף זה היה בעל עוצמת נשיכה חזקה משל צבועיים, בשל מבנה שרירי הלסת והצוואר החזקים.
השלד של יונק זה נחשף במהלך 1981 במדריד בספרד, והוא נחשב תחילה לממצא של אמפיקיון, טורף קרוב מאותה המשפחה. בהמשך העבירו אותו לסוג נפרד.
הטורף הקדום חי ביערות ושטחי המרעה העשבוניים של ספרד הקדומה שבאותו זמן קיימה עדרי פרסתנים כמו הקרנף אצרתריום, ההיפריון, החזיר Microstonyx והפילאי Tetralophodon וכן כמה מיני אנטילופות וג'ירפיים. במישורים אלה התקיימו גם טורפים כמו המכיירודוס ועוד שנחרבים, דוביים כמו האגריותריום והאינדרקטוס והצבוע הקדום פרוטיקטיתריום. מרבית טורפים אלה היו זריזים יותר מהמגאריקיון, ואולי הוא חטף להם את טרפם בהנחה שצדו בכמות גדולה יחסית לגופו. התחרות עם טורפים מוצלחים כמו השנחרבים עיצבה את יחסי הגומלין בין שתי הקבוצות והובילה לשגשוג הדדי.
קוינזי
קוינזי הוא מבנה בנוי משלג, שנועד לספק הגנה זמנית מפני פגעי מזג האוויר.
להבדיל מהאיגלו הבנוי מלוחות שלג והמיועד למגורים עונתיים, הקוינזי נבנה ביתר קלות, משלג מהודק ביד.
פורד סוג 48
פורד סוג 48 (באנגלית: Ford Model 48) היא מכונית משפחתית, מתוצרת חברת פורד, ארצות הברית, אשר יוצרה בין השנים 1935–1936.
דגם "פורד סוג 48" התבסס על דגם "1932 Ford Model B".
יוצרו 820,000 יחידות.
==תצורות==
==רמות גימור==
NVM Express
NVM Express (NVMe) הוא תקן המגדיר ממשק עבור התקן לוגי כדי לגשת לאחסון לא נדיף המחובר בדרך כלל באמצעות (PCIe). הקיצור NVM מציין זיכרון לא נדיף (non-volatile memory) שהוא לרוב זיכרון הבזק מבוסס NAND שיכול לבוא בצורות שונות כגון Solid state drive (SSD), כרטיסי PCIe או כרטיסי M.2. NVMe כממשק להתקן לוגי תוכנן כדי לנצל השהיה נמוכה ומקביליות פנימית של התקני אחסון אלו.
NVMe מאפשר לחומרה ולתוכנה לנצל את המקביליות הנתמכת ב-SSDs מודרניים, וכך לצמצם את התקורה של פעולות קלט/פלט (I/O) ולשפר את הביצועים ביחס לממשקים קודמים של התקנים לוגיים. פרוטוקולים קודמים כדוגמת AHCI פותחו כדי לתמוך בדיסקים קשיחים איטיים, שבהם היה עיכוב רב (ביחס למהירות המעבד) בין בקשת המידע לקבלתו, מהירות העברת הנתונים הייתה איטית בהרבה ביחס ל-RAM, וזמן החיפוש כתוצאה מסיבוב הדיסק, יכלו לשמש כדרישות לאופטימיזציה.
רקע
היסטורית רוב כונני ה-SSD השתמשו באפיקי נתונים כדוגמת SATA, SAS וערוצי סיבים (FC) כדי להתממשק עם יתר מערכת המחשב. מאז הפיכתם של כונני SSD לנפוצים בשוק, היה SATA הדרך הנפוצה לחיבור כונני SSD למחשבים אישיים; אולם SATA תוכנן בעיקר כדי לתקשר עם דיסקים קשיחים מכניים, ולא מתאים כל כך ל-SSDs, שהשתפרו במהירות לאורך הזמן. בין השנים 2005 ל-2010, חלק מכונני SSD הגיעו למיצוי התפוקה המקסימלית של SATA.
כונני SSD יוקרתיים השתמשו באפיק PCI Express עוד לפני הגדרת NVMe, אך על בסיס ממשקים שאינם תקניים. באמצעות תקנון הממשק של כונני SSD, יכולות מערכות הפעלה להסתפק במנהל התקן (דרייבר) אחד שיתאים לכל כונני ה-SSD הפועלים בהתאם לתקן. כמו כן יצרני SSD לא נדרשים למשאבים נוספים לתכנון מנהלי התקן ייחודיים.
תקן ואופן הפעולה
התקן מגדיר את הממשק המאפשר גישה לאחסון לא נדיף. התקן מיועד לאפשר גישה לכונני SSD על גבי PCIe. הממשק של NVMe מספק ממשקים יעילים לשליחת משימה לביצוע ולמעקב אחרי השלמתה. התקן תומך בביצוע פעולות במקביל הודות לתמיכה בכ-65 אלף תורי משימות, כשכל תור יכול לטפל ב-64 אלף משימות. בנוסף כולל התקן יכולות מתקדמות המשמשות חברות כדוגמת הגנה מידע מהקצה לקצה, דיווח שגיאות מפורט ותמיכה בווירטואליזציה (כדוגמת SR-IOV). בין היתר מגדיר התקן תמיכה בפסיקות של MSI/MSI-X ובתורי עדיפויות.
NVMeOF
NVM Express over Fabrics (בקיצור NVMeOF) הוא תקן המרחיב את NVM Express כדי להשתמש בפרוטוקול תעבורה על גבי הרשת לגישה להתקנים מרוחקים, בשונה מ-NVMe בסיסי שבו הגישה להתקן נעשית בצורה ישירה על גבי אפיק PCIe. יש מספר סוגים של NVMeOF, הנבדלים על פי סוג פרוטוקול התעבורה המשמש אותם. התקן מגדיר מיפוי של NVMe על גבי גישה ישירה מרוחקת לזיכרון (RDMA) ובהמשך נוספה גם הגדרה ל–NVMe-oF/TCP כששכבת התעבורה היא TCP.
התקן מגדיר קפסולה כיחידת בסיס להעברת מידע, וקיימות קפסולות פקודה (command capsule) וקפסולות תשובה (response capsule).
היסטוריה
עבודה טכנית על NVMe החלה במחצית השנייה של 2009. התקן של NVMe הוגדר על ידי קבוצת עבודה שהורכבה מיותר מ-90 חברות; בראש הקבוצה עמדה אמבר הופמן מאינטל. גרסה 1.0 של התקן פורסמה ב-1 במרץ 2011, וגרסה 1.1 פורסמה באוקטובר 2012. גרסה 1.1 כללה הרחבה של גישה למסלולים מרובים (multi path; באמצעות שיתוף מרחבי שם) וגודל שרירותי לרשימת פיזור/איסוף. בשלביה הראשונים נקראה גרסה 1.1 בשם "NVMHCI לחברות". בינואר 2013 פורסם עדכון לגרסה הבסיסית של NVMe, עדכון 1.0e.
בספטמבר 2014 הוצע תקן FC-NVMe, המאפשר NVMe על גבי Fibre Channel. ב-2016 פורסמה גרסה 1.0 של NVM Express over Fabrics.
חיים ישראלי
חיים ישראלי (1927 - 7 ביוני 2011) היה בכיר במשרד הביטחון, שנחשב כיועצם הקרוב של מרבית שרי הביטחון של מדינת ישראל במשך למעלה מחמישים שנה. חתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשנ"ח (1998).
ביוגרפיה
חיים ישראלי נולד ב-1927 בעיירה מוטאל שבפולין (כיום בלארוס), ונקרא על שם דודו הרב מאיר חיים דולינקו (1882–1917), רבה של מוטלה אשר נפטר בדמי ימיו במלחמת העולם הראשונה ממחלת הטיפוס. משפחתו הוגלתה לקזחסטן וכך נמנע ממנה גורל מרבית יהודי העיירה, שנרצחו במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה קיבלה המשפחה אישור לעבור לפולין ומשם הם עברו לגרמניה, בנתיב של הבריחה. במחנה מעבר בגרמניה, הכיר חיים ישראלי את מי שהייתה עתידה להיות אשתו, שרה. לאחר הגעתו לארץ נמנע גיוסו לצה"ל מסיבות בריאות, לכן הוצב לעבודה זמנית בארכיב של משרד ראש הממשלה. לאחר זמן מה הצליח לשכנע את רופאי לשכת הגיוס לגייס אותו ובשנת 1950 נשלח לעבוד, במסגרת שירותו הצבאי, במשרד הביטחון.
בנו הוא הרב פרופסור עודד ישראלי.
היה לעוזרו הקרוב של נחמיה ארגוב, שלישו הצבאי של ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון, דוד בן-גוריון.
תפקידיו במשרד הביטחון:
במהלך שנים אלו עבד בשירותם של 14 שרי ביטחון. אלה למדו להכיר ולהוקיר את יושרו, חוכמתו, נאמנותו והדיסקרטיות שעליה הקפיד. לכולם היה מאוד מסור. אך הערצתו הגדולה ונאמנותו הראשונית היו לדוד בן-גוריון, שר הביטחון הראשון של מדינת ישראל. גם לאחר שבן-גוריון פרש מתפקידיו הממלכתיים וחזר לצריפו בשדה בוקר, המשיך ישראלי לטפל בענייניו ולקיים איתו קשר אישי הדוק ורצוף עד יומו האחרון. בן-גוריון כתב עליו, כי "אילו היו כולם נאמנים כמוהו - היינו שוכנים בגן עדן."
ישראלי התנדב לשרת בעמותות ובקרנות ציבוריות, וברובן הוא המשיך להתנדב גם לאחר פרישתו לגמלאות:
פרסים
ב-1998 ביום העצמאות ה-50 של מדינת ישראל קיבל את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה מנימוקי השופטים:
פרסים ואותות הערכה נוספים:
גירנים
גירנים (שם מדעי: Calcarea) הם מחלקה של ספוגים בעלי שלד העשוי מאוסף של מחטי שלד עשויות מסידן פחמתי בצורת קלציט או ארגוניט בעלות 3 קודקודים ברוב המינים, אך לעיתים גם שניים או ארבעה קודקודים. כיום מוגדרים כ-680 מינים שהם כ-8% ממיני הספוגים.
ביולוגיה
כל הספוגים מקבוצה זו הם אך ורק ימיים, ובעוד שהם מופצים ברחבי העולם, רובם נמצאים במים הטרופיים הרדודים. כמו כל הספוגים האחרים, הם נייחים וניזונים על ידי סינון.
כל שלוש צורות הגוף בספוגיים מיוצגות בתוך בקבוצת הגירנים: סיקון, אסקון, ולאוקון. בדרך כלל, הגירנים הם קטנים, גובהם פחות מ-10 סנטימטרים, וחדגוניים בצבעם. עם זאת, ידועים גם כמה מינים צבעוניים.
הגירנים מגוונים במבנה הגוף החל מסימטריה רדיאלית דמוית אגרטל, למושבות שמורכבות ממעשה-רשת של צינורות דקים, או בצורות מסיביות לא סדירות. השלד נראה כרשת או במבנה של חלת דבש.
מיון
הטקסונומיה המודרנית מחלקת את המחלקה לשני תתי מחלקות:
רחביה רוזנבוים
רחביה רוזנבוים (נולד ב-29 באפריל 1934) הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, המזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
קריירה ככדורגלן
רוזנבוים גדל בשכונת שפירא ובגיל 13 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער גדנ"ע יהודה. כעבור שלוש שנים הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, עמה זכה בגביע ובאליפות הליגה לנוער. בשנת 1951 הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון והחל לתפוס את מקומו בהרכב הפועל תל אביב, לצידם של כוכבי הקבוצה דאז, השוער יעקב חודורוב והקשר אשר בלוט. ב-5 בינואר 1952 כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, מול מכבי ראשון לציון.
עם הפועל תל אביב זכה רוזנבוים באליפות הראשונה של המועדון מאז קום המדינה, והשישית בסך הכל, בשנת 1957. בעונה זו שיחק רוזנבוים בכל משחקי הליגה והבקיע תשעה שערים, ביניהם צמד בניצחון 4–2 בדרבי מול מכבי תל אביב. בשנת 1961 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה הראשון שלה מאז קום המדינה (והשביעי בסך הכל), כשבישל לגדעון טיש את שער הניצחון בגמר הגביע מול האלופה דאז, הפועל פתח תקווה.
ב-12 באוקטובר 1962 שימש רוזנבוים כקפטן הפועל תל אביב במשחק הראשון אי פעם שנערך באצטדיון בלומפילד, מול שמשון תל אביב. ב-2 בדצמבר נחנך האצטדיון באופן רשמי במשחק חגיגי מול הקבוצה ההולנדית טוונטה אנסחדה, כשגם במשחק זה משמש רוזנבוים כקפטן הקבוצה.
רוזנבוים שיחק בהפועל תל אביב עד שנת 1964 ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל. רוזנבוים כבש 78 שערי ליגה במדי הקבוצה, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת מלך השערים של הפועל תל אביב בכל הזמנים. בסך הכל כבש במדי הקבוצה 99 שערים בכל המסגרות.
נבחרת ישראל
ב-8 בנובמבר 1953, כשהוא בן 19 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק מול נבחרת יוגוסלביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954. רוזנבוים שיחק גם בגביע אסיה שנערך בבנגקוק בשנת 1956, ובסך הכל רשם 18 הופעות במדי נבחרת ישראל, האחרונה שבהם במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה, ב-25 בנובמבר 1962.
קריירת כמאמן
לאחר שפרש פנה רוזנבוים לאימון, ותחילה שימש מאמן-שחקן בקבוצת הפועל כפר שלם מהליגות הנמוכות. במקביל מונה למאמן קבוצת הנוער של הפועל תל אביב. גם בתפקיד זה הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע ובאליפות הליגה לנוער, כשתחתיו מככב השחקן הצעיר רוני קלדרון. לאחר שנתיים בקבוצת הנוער מונה רוזנבוים למאמן הראשי של הפועל תל אביב, וכבר בעונתו הראשונה כמאמן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות בעונת 1968/1969, כשתחת שרביטו מככבים בקבוצה קלדרון הצעיר, שייע פייגנבוים, יחזקאל חזום וג'ורג' בורבה. בעונתו השנייה כמאמן הקבוצה הגיע עמה לגמר אליפות אסיה לקבוצות, כשהקבוצה סיימה במקום השני בטורניר.
לאחר שנתיים כמאמן הפועל תל אביב עזב רוזנבוים את תפקידו ואימן לתקופות קצרות את הפועל כפר סבא ואת הפועל פתח תקווה, ממנה פוטר בשנת 1973 כשהקבוצה נקלעה לסכנת ירידה שמונה מחזורים מסיום העונה. הוא עבר לאמן את מכבי יפו והמשיך לעונה נוספת עד לסיום עונת 1974/1975 בליגה הלאומית. בשנת 1975 חזר להפועל תל אביב ואימן אותה עונה נוספת, שהסתיימה בצורה מאכזבת כשהקבוצה סיימה במקום העשירי. לאחר מכן ניהל רוזנבוים במשך שנים ארוכות את קבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
חיים אישיים
רוזנבוים עבד שנים רבות בחברת מקורות. נשוי לרחל, ולהם שני ילדים.
אלקה זומר
אלקה זומר (בגרמנית: Elke Sommer, הברונית אלקה פון שלץ Elke Baronesse von Schletz; נולדה ב-5 בנובמבר 1940) היא שחקנית גרמנייה, זוכת פרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
במהלך חופשה באיטליה התגלתה על ידי הבמאי האיטלקי ויטוריו דה סיקה, והחל מ-1958 החלה להופיע בסרטים איטלקיים. במהלך תקופה זו שינתה את שמה לזומר, כדי להקל על ההגייה על ידי קהל לא-גרמני. בשנות ה-60 עברה להוליווד והחלה לעבוד בסרטים. במהרה החלה להיחשב כסמל מין. באותה תקופה תמונות שלה היו פופולריות מאוד, וגם פורסמו במגזין "פלייבוי".
זומר הייתה משחקניות הקולנוע המובילות בשנות השישים. היו לה תשעים ותשע הופעות בקולנוע ובטלוויזיה מ-1959 ועד 2005, ובהן בסרטים "אמנות האהבה", לצד דיק ואן דייק, "מלכודת הכסף", לצד ריטה הייוורת', ו"האוסקר", לצד סטיבן בויד.
ב-1964 זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "הפרס". נודעה גם בכך ששרה במספר פרקים בתוכנית "המופע של דין מרטין".
ב-1967 הופיעה בתפקיד קצר בסרט הפרודיה על ג'יימס בונד "קזינו רויאל".
בשנות השבעים שיחקה בסרט "זפלין" לצד מייקל יורק (1971), ובאחד מהעיבודים הקולנועיים של ספרה של אגתה כריסטי "עשרה כושים קטנים" (1974).
ב-1981 לקחה חלק בהנחיה ובפרשנות של טקס בחירת מיס תבל. בשנות השמונים גם הנחתה את התוכנית "העולם המרגש של מהירות ויופי".
ב-1986 גילמה את סופיה שרלוטה מהנובר במיני-סדרה של NBC "פיוטר הגדול". באותה שנה שיחקה בסרט "אנסטסיה: המסתורין של אנה" העוסק בסיפור ההתחזות לאנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה לצד איימי אירווינג. בשנות התשעים התמקדה יותר בציור וזנחה את קריירת המשחק.
בשנת 2000 לקחה חלק בדיבוב הגרמני של הסרט "הקיסר נפל על הראש".
זומר נישאה פעמיים במהלך חייה. דוברת שבע שפות.
פרסים והוקרה
בין הפרסים שזכתה בהם במהלך השנים:
ג'ורג' גאלאוויי
ג'ורג' גאלאוויי (באנגלית: George Galloway; נולד ב-16 באוגוסט 1954) הוא פוליטיקאי, שדרן רדיו וסופר בריטי ממוצא סקוטי. בעבר היה חבר הפרלמנט הבריטי. הוא ידוע בשל דעותיו האנטי-אימפריאליסטיות, פרו-פלסטיניות ואנטי-ציוניות.
עמדותיו
גאלאוויי הוא בעל תפיסות שמאליות מרקסיסטיות. ידוע בשל התבטאויות אנטי-ציוניות רבות, שהפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת בפוליטיקה הבריטית (בין היתר הצדיק פגיעה של אזרח עיראקי בראש ממשלת הממלכה המאוחדת טוני בלייר). גאלאוויי מתנגד לארצות הברית, שאותה הוא מכנה "אימפריאליסטית", ודוגל בפירוז עולמי מלא מנשק גרעיני.
הואשם בהיותו תומך של הרודן סדאם חוסיין, שאצלו ביקר בשנת 1993 ושיבח אותו על עמידתו במלחמת המפרץ, אף כי גאלאוויי עצמו אומר כי דבריו לא צוטטו נכונה. עיקר עיסוקו לאחר מכן היה ניהול מאבק נגד המעורבות הבריטית במלחמה בעיראק, כמו גם הופעות פומביות נגד מדינת ישראל ותמיכה בפעילות אלימה נגדה. בשל תמיכתו בארגון הטרור חמאס, גורש גאלאווי ממצרים והוכרז שם כאישיות בלתי רצויה, וב-2009 נאסרה כניסתו לקנדה.
גאלאוויי בעד זכויות להט"ב, אם כי ספג ביקורת מקרב פעילים עקב תמיכתו בממשלת איראן, המוציאה להורג הומוסקסואלים. גאלאוויי טוען בתגובה שהתקשורת מנצלת את הנושא ההומו-לסבי לתעמולה נגד איראן. הוא נמנה עם האגף המרקסיסטי בפוליטיקה הבריטית, ושיבח מנהיגים כפידל קסטרו, הוגו צ'אווס וגמאל עבד אל נאצר. בשנת 2008 הודיע בתוכנית הרדיו שלו המשודרת בתחנת השידור של ה-BBC כי הוא תומך במועמדותו של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית, אך הביע מורת רוח מתמיכתו של אובמה בישראל.
בפוליטיקה
משנת 1987 גאלאוויי כיהן כחבר פרלמנט מטעם המחוזותגלאזגו הילהד וגלאזגו קלווין מטעם מפלגת ממפלגת הלייבור הבריטית
ב-2003 גורש גאלאוויי ממפלגת הלייבור בעקבות התנגדותו להשתתפות הממלכה המאוחדת במלחמת עיראק והקים סיעת יחיד בשם ריספקט. כנציג סיעה זו נבחר במאי 2005 לבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז בת'נל גרין ובואו בלונדון רבתי שבו האחוז הגבוה ביותר של מוסלמים בבריטניה (מעל 40%).
בבחירות 2010 התמודד גאלאוויי במחוז בחירה אחר (Poplar & Limehouse), והפסיד למועמד של מפלגת הלייבור. ב-2012 נבחר בבחירות הביניים שוב לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה מערב ברדפורד, שהיה קודם לכן בשליטת הלייבור. בבחירות 2015 הובס גאלאוויי ואיבד את מקומו בפרלמנט.
בשנת 2008 החל להנחות תוכנית אקטואליה שבועית בשם "The Real Deal" ("העסק האמיתי") בערוץ החדשות האיראני Press TV, הממומן על ידי ממשלת איראן. בשנת 2012 קיבל משרת מנחה בערוץ אל-מיאדין, המזוהה עם חזבאללה ועם משטר אסד.
גאלאוויי וישראל
גאלאוויי מגדיר את עצמו "אנטי-ציוני". לדבריו, הקמת ישראל היא הטרגדיה של הפלסטינים (הנכבה). שנאתו לישראל נעוצה בתמיכת ארצות הברית בה, ובאמונתו כי ישראל היא "חלק מהשליטה האימפריאליסטית של ארצות הברית במזרח התיכון".
הוא קרא מספר פעמים להטיל עיצומים כלכליים על ישראל ולבודד אותה מבחינה בינלאומית, וכן קרא גם לאיגוד השידור האירופי שלא לאפשר את השתתפות ישראל בתחרות האירוויזיון. השווה בין פלישת ישראל ללבנון בשנת 1982 לפיגועי 11 בספטמבר. במהלך מלחמת לבנון השנייה השתתף בהפגנות רבות נגד ישראל ובמהלך אחת מהן הניף את דגל חזבאללה, והרבה לשבח את מנהיג הארגון חסן נסראללה. ב-20 בפברואר 2013 עזב במפגיע עימות בכריסט קולג', אוניברסיטת אוקספורד, אחרי שגילה שאחד הדוברים הוא סטודנט ישראלי. מעשה זה של גאלאוויי ספג גינויים רבים.
בקיץ 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הכריז גאלאוויי על מחוז ברדפורד, אותו הוא מייצג בפרלמנט, כאזור נקי מישראלים, כלומר במחוז זה לא ימכרו מוצרים מישראל וכן תיירים מישראל אינם רצויים בו. במחוז ברדפורד גרה קהילה מוסלמית גדולה. הכרזה זו גררה גינויים וכן הוגשה במשטרה תלונה כנגד גאלאוויי. ב-29 באוגוסט הותקף גאלאווי בלונדון ולסתו נשברה. לדברי גאלאווי התוקף צעק הערה על השואה אך לא ידוע אם הוא ישראלי.
למאר
{{פירושונים|
וירג'יל אקסנר
וירג'יל אקסנר (באנגלית: Virgil Exner; 24 בספטמבר 1909, אן ארבור – 22 בדצמבר 1973, רויאל אוק) היה מעצב מכוניות, שעבד עבור קרייזלר וסטודיבייקר.
ביוגרפיה
וירג'יל אקסנר נולד באן ארבור וגדל במשפחה מאומצת. כבר בגיל צעיר הוא התעניין באמנות ועיצוב. הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת נוטרדאם, אך בשנת 1928 נשר מחוס יכולת לשלם עבור שכר לימוד.
בשנת 1931 וירג'יל אקסנר התחתן ובשנת 1933 נולד בנו הראשון. באותה תקופה הוא התחיל לצייר פרסומות עבור סטודיבייקר.
בשנת 1938 הוא התחיל לעבוד בעיצוב מכוניות עבור ג'נרל מוטורס, בעיקר עבור מכוניות צבאיות. בשנת 1944 וירג'יל אקסנר פוטר והתחיל לעבוד בסטודיבייקר. הוא היה המעצב הראשי של סטודיבייקר סטארליט. תוך זמן קצר, בעקבות חילוקי דעות עם ריימונד לואוי אקסנר עזב ועבר לקרייזלר. בשנת 1952 הוא היה מעצב של קרייזלר C-200, מכונית קונספט של היצרן. בהיותו בקרייזלר הוא התקדם והיה אחראי על כמה סדרות של מכוניות. בשנת 1956, בזמן שעבד על מודלים של שנת 1961 וירגיל אקסנר עבר התקף לב. בעקבות כך, הוא עזב תפקידי ניהול אך המשיך לעבוד כיועץ. בין המכוניות האחרונות שהוא עיצב היה Lincoln Continental.
בהמשך הוא פתח משרד עיצוב פרטי ביחד עם בנו. וירג'יל אקסנר נפטר בשנת 1973 בעקבות התקף לב.
ננסי קאסבאום
ננסי לנדון קאסבאום בייקר (באנגלית: Nancy Landon Kassebaum Baker; נולדה ב-29 ביולי 1932) היא פוליטיקאית אמריקאית שייצגה את מדינת קנזס בסנאט של ארצות הברית בשנים 1978–1997. היא בתו של אלף לנדון, שכיהן כמושל קנזס בשנים 1933–1937 ומועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1936, ואלמנתו של הסנאטור והדיפלומט הווארד בייקר. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה אי פעם לכהונה מלאה בסנאט, מבלי שבעלה כיהן בעבר בקונגרס.
ביוגרפיה
בייקר נולדה בשם ננסי לנדון בטופיקה, בירת קנזס, בתם של תיאה (לבית קוב) והמושל אלף לנדון. היא למדה בבית הספר התיכון של טופיקה וסיימה את לימודיה התיכוניים ב-1950. היא בוגרת אוניברסיטת קנזס ב-1954, שם היא הייתה חברה באחוות קאפא אלפא תיטה. ב-1956 הייתה למוסמכת בהיסטוריה דיפלומטית מאוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, פיליפ קסבאום והשניים נישאו ב-1956. הם התיישבו בעיר מייז שבקנזס, שם גידלו ארבעה ילדים.
היא עבדה כסגנית נשיא קאסבאום תקשורת, חברה בבעלות משפחתית שהפעילה תחנות רדיו אחדות. קאסבאום הייתה אף חברה במועצת בית הספר התיכון של מייז. ב-1975 קאסבאום ובעלה נפרדו באופן חוקי; ותהליך הגירושין הגיעו לידי גמר ב-1979. היא עבדה בוושינגטון הבירה, כעוזרתו של הסנאטור ג'יימס פירסון מקנזס (שלימים תחליפו בסנאט) ב-1975, אולם קאסבאום שבה לקנזס בשנה שלאחר מכן.
קאסבאום הייתה האישה הראשונה שנבחרה לכהונה מלאה בסנאט של ארצות הברית, מבלי שבעלה שירת בעבר בקונגרס, האישה השנייה שנבחרה למושב בסנאט שאויש קודם לכן על ידי בעלה (מרגרט צ'ייס סמית ממיין נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית על-מנת למלא את המושב הריק שהותיר בעלה, אך מאוחר יותר זכתה בארבע מערכות בחירות לסנאט) והראשונה שלא מונתה להשלים את כהונת בעלה המנוח. נוסף על כך, הייתה האישה הראשונה שייצגה את קנזס בסנאט.
בזמן שהכריזה על מועמדותה לסנאט מטעם קנזס, קאסבאום נפרדה מבעלה פיליפ מבחינה משפטית. אך, עם זאת, עדיין לא התגרשה. היא בחרה להשתמש בשם "ננסי לנדון קאסבאום" בתכלית לנצל את התהילה הפוליטית של אביה. היא גברה על שמונה רפובליקנים אחרים בבחירות המקדימות ב-1978 שנערכו על מנת לבחור מחליף להלכה לסנאטור הפורש ג'יימס ב. פירסון, ולאחר מכן הביסה את חבר הקונגרס הדמוקרטי לשעבר ביל רוי (שהפסיד בבחירות הקודמות לסנאטור הזוטר של קנזס בוב דול, ב-1974) בבחירות הכלליות. במשך כל הקריירה הפוליטית שלה, נודעה בשם ננסי קאסבאום. היא נבחרה מחדש למושבה בסנאט שלה ב-1984 וב-1990, אך לא ביקשה להיבחר מחדש ב-1996.
קאסבאום הצביעה בעד מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1991. באותה השנה, הוזכרה קאסבאום על ידי מגזין טיים כמועמדת פוטנציאלית לעמיתתו למרוץ של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, אך בסופו של דבר נבחר הסנאטור הצעיר דן קווייל מאינדיאנה.
ב-1996 נישאה לסנאטור לשעבר הווארד בייקר, שייצג את טנסי. הוא נפטר ב-2014. בנה, ויליאם קסבאום, היה חבר בבית הנבחרים של קנזס. בנה השני, הבמאי ריצ'רד קאסבאום, מת מגידול מוחי ב-27 באוגוסט 2008, בגיל 47. נכון ל-2015, מתגוררת קאסבאום בחווה משפחתית בסמוך לעיירה בורדיק שבקנזס.
כיכר מסריק
כיכר מָסָרִיק היא כיכר במרכז תל אביב, הנמצאת בסמוך לכיכר רבין. הכיכר נקראת על שם טומאש מסריק, נשיא צ'כוסלובקיה הראשון הנחשב לידיד העם היהודי והיישוב העברי, ואף ביקר בתל אביב הצעירה בשנות ה-20.
מבנה הכיכר
הכיכר בנויה כשדרה באורך של כ-100 מטר בעלת אופי דומה מאוד לשדרות נוספות בתל אביב, כגון שדרות ח"ן או שדרות בן-גוריון הסמוכות לה. חלקה הצפוני הצר לכדי רחוב דו-סיטרי רגיל, וחלקה הדרומי הרחב, מקנים לשדרה כולה את התואר כיכר. מדרום לכיכר ממשיך הכביש כרחוב המלך ג'ורג'.
במרכז הכיכר גינה ומסביבה נמצאים בתי עסק שונים ובתי קפה רבים, בסמוך לרחוב פרישמן. הכיכר נחשבת לאחת הכיכרות החשובות של העיר הלבנה של תל אביב, וסביבה בנויים כמה בנייני מגורים בסגנון הבינלאומי.
מבנים בכיכר
במרכז הכיכר נמצא מקלט ציבורי המשמש כמועדון חברתי-שיקומי של עמותת אנוש, הפועלת למען בריאות הנפש בקהילה.
ב-17 בספטמבר 2009 הוצב בחלקה הצפוני של הכיכר, סמוך למזרקה, פסל הברווז של הצייר דודו גבע.
היסטוריה
כיכר מסריק היא מהכיכרות הוותיקות בתל אביב, ונבנתה עם הקמתו של הצפון הישן של העיר.
במהלך "העוצר הגדול" על תל אביב בקיץ 1946, התמקמה בכיכר יחידת צנחנים בריטים.
במהלך מלחמת העצמאות, התארגנו סביב הכיכר שיירות הסיוע לירושלים הנצורה. באחת ההפצצות המצריות על תל אביב נחתה פצצה במרכז הכיכר, וגרמה למותה של תושבת בית הסמוך לכיכר, שיצאה למרפסת על מנת לצפות במטוס.
תום חגי
תום חָגִי (נולד ב-6 באוקטובר 1983) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
חגי גדל והתחנך בקיבוץ משמרות ולמד במגמת תיאטרון, במוסד החינוכי מבואות עירון. לאחר שירות בצה"ל כלוחם בגדוד 50 של חטיבת הנח"ל, עבר להתגורר בתל אביב ובשנים 2008–2011 למד משחק בסטודיו לאומנויות התיאטרון של יורם לווינשטיין.
בשנת 2012 השתתף במחזה גלילאו גליליי מאת ברטולט ברכט בתיאטרון באר שבע, בבימויו של עידו ריקלין. חגי גילם את אנדריאה סארטי והיה מועמד לפרס השחקן המבטיח בטקס פרס התיאטרון הישראלי בשנת 2012, שבו זכה בשנת 2014 על תפקיד "ארנולד אפשטיין" ב"טירונות בלוז" בתיאטרון באר שבע. "איזה יופי" בבימויו של ניר ארז.
שיחק בתפקיד ראשי בסרט גמר "חזרה" מאת שי לוי (קיבל מועמדות בפסטיבל קאן 2012).
"רוחות" מאת הנריק איבסן, בבימויו של ריקלין ובכיכובו של חגי עלתה באוגוסט 2014, אף היא בתיאטרון באר שבע. נוסף ל"רוחות", שיחק גם ב"הצעה מגונה" וב"רומיאו ויוליה" (בתפקיד "מרקוציו").
את הקריירה הטלוויזיונית החל חגי בשנת 2011 כשגילם את יעקב מזוז בסדרה "אורים ותומים" אשר שודרה בערוץ yes. באותה שנה התפרסם גם כ"ריקו" בסדרה "אחת אפס אפס" ששודרה בערוץ 10. בשנת 2012 השתתף בסדרה תא גורדין אשר שודרה לראשונה בערוץ yes Drama HD, אותה כתב רון לשם וביים דני סירקין. באותה השנה גילם גם את "דני" בסדרה "המגפה".
ב-2017 גילם את מוטקה, גיבור המחזה "מלך הכלבים", בתיאטרון בית לסין.
ב-2017 שיחק בסדרה "כבודו" ששודרה ב-yes. בסדרה שיחק את בנו של ראש משפחת הפשע.
החל מ-2018 מגלם בתיאטרון בית לסין את עופר במחזה "היורשת" מאת גורן אגמון ואת יעקב מרקוביץ' במחזה "לילה אחד, מרקוביץ'" על פי ספרה של איילת גונדר-גושן.
החל מ-אוקטובר 2019 מגלם בתיאטרון בית לסין את אוורט במחזה ״שיעור ריקוד״ מאת מארק סנט ג׳רמן. חגי מגלם דמות על הספקטרום האוטיסטי, אשר מעוניין ללמוד לרקוד כדי להתבגר על ביישנותו.
ב-2020 השתתף בתפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה תאג"ד, בה שיחק את אחד מקבוצת נטורי קרתא. באותה שנה שיחק בסדרה של כאן 11 "שעת נעילה".
מ-2020 מגלם את אפרים בסדרה "מלכת היופי של ירושלים".
מ-2022 החל לשחק בסדרה אינפינטי.
ולדימיר פדוסייב (שחמטאי)
ולדימיר ואסילייביץ פדוסייב (ברוסית: Владимир Васильевич Федосеев; נולד ב-16 בפברואר 1995) הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן (משנת 2011). ב-2017 זכה בטורניר אירופלוט הפתוח.
דירוג השיא שלו היה בספטמבר 2017: מקום 28 בעולם, והשישי ברוסיה לפי מד כושר.
נכון לנובמבר 2021, מדורג במקום ה-10 ברוסיה וה-34 בעולם.
הישגים בולטים
ב-2011, פדוסייב זכה במדליית כסף באליפות העולם לנוער בשחמט (עד גיל 18). ב-2014, הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם לנוער בשחמט ובמדליית ארד באליפות אירופה בשחמט ליחידים. בעקבות ביצועיו באליפות אירופה הוא העפיל לגביע העולם בשחמט 2015 בו הוא הודח בסיבוב השני. בגביע העולם בשחמט 2017 הוא העפיל לרבע הגמר שם הוא הודח על ידי וסלי סו.
בשנת 2017 באליפות העולם בשח מהיר פדוסייב סיים במקום השני. בגביע העולם בשחמט בשנת 2017 הוא הודח ברבע הגמר.
בגביע העולם בשחמט 2021 הגיע למקום הרביעי.
פטר מיכאלב
פטר מִיכַאלֶב (בבולגרית: Петър Михалев; 14 במאי 1899, קיוסטנדיל, נסיכות בולגריה – 19 ביוני 1985, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה חבר הפרלמנט הבולגרי, עורך דין ומושל מחוז קיוסטנדיל. מיכאלב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים בעת מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו
ב-1921 סיים מיכאלב את לימודי המשפטים באוניברסיטת סופיה ובין השנים 1921 – 1926 הועסק כשופט רשם בעיר בוטבגרד. בין 1926 – 1929 היה עורך דין בעיר הולדתו ולאחר מכן ועד 1944 עסק בעריכת דין גם בעיר סופיה. ב-19 במאי 1934 פרצה הפיכה צבאית בממלכה, כאשר חברי הליגה הצבאית נטלו את השלטון ופזרו את הפרלמנט. חברי מנגנון השלטון הצבאי מינו את מיכאלב לתפקיד מושל מחוז קיוסטנדיל והוא כיהן בתפקידו עד ינואר 1935, מועד בו פיזר המלך את הפרלמנט ופירק את הליגה הצבאית. בין 1940 – 1944 כיהן כחבר הפרלמנט הבולגרי.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה
בראשית 1942 החלו דיונים בממשלה הבולגרית לקראת יישום "פתרון סופי לבעיית היהודים בממלכה". הגרמנים, שהיו עסוקים במלחמה עם ברית המועצות הפעילו לחץ כבד על הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי ארצם. המלך הבולגרי היסס וטען כי היהודים נדרשים לעבודות תשתית וכבישים. הלחץ הכבד נמשך ולבסוף נכנע המלך ובתאריך 22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם נציג גרמניה הנאצית תיאודור דנקר, על מסירת 20,000 יהודים המצוים בחזקת הבולגרים לידי הגרמנים.
הממשלה הבולגרית נקטה בשורת אמצעים כדי לשמור את דבר תוכנית הגירוש בסוד, אך היא דלפה והועברה לידיעת בני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל על ידי ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב. למרות הדלפת הידיעה המשיכו השלטונות להכחיש אותה, תוך טענה שמדובר בשמועה חסרת ביסוס. בראשית מרץ נפגשו ראשי הקהילה היהודית בסופיה ובראשם הקולונל בדימוס אברהם תג'ר עם שר המסחר ניקולה זאכרייב שמסר להם כי פקודת הגירוש חלה רק על היהודים שהתגוררו בשטחים שסופחו לבולגריה, בהתבססו על החלטת הממשלה הבולגרית בעניין.
ב-4 במרץ החלו הבולגרים מגרשים את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט אל מחנות ההשמדה. ב-9 במרץ נחתם צו הגירוש למכסה ראשונית של 6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" ובכללם 100 מיהודי קיוסטנדיל וזאת כדי להגיע למספר המגורשים עליו סוכם עם הגרמנים. תוכננו מכסות נוספות.
ב-6 במרץ נצטוו יהודי קיוסטנדיל על ידי המשטרה המקומית להיערך לגירוש למזרח ובכלל זה להצטייד במזון ובגדים למספר ימים. מנהיגי הקהילה היהודית בעיר פנו לנכבדי הקהילה הנוצרית ומנהיגים מקומיים בבקשת סיוע. ראשון נרתם לסייע ולדימיר קורטב אשר עמד בקשרי חברות עם מנהיגי הקהילה היהודית ואליו הצטרפו בהמשך איוואן מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב. הוסכם, כי בראש המשלחת יעמוד פטר מיכאלב, שהיה חבר פרלמנט וזכה להערכה רבה בקרב עמיתיו בסופיה. ב-8 במרץ 1943 יצאה המשלחת מקיוסטנדיל לסופיה. במקור הביעו את הסכמתם לצאת במשלחת 40 אישי ציבור מקיוסטנדיל, אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4.
חברי המשלחת הצטרפו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ונועדו עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן. מיכאלב תיאר בפני השר את ההכנות לגירוש היהודים מקיוסטנדיל. בתחילה הכחיש גברובסקי את דבר הגירוש, אך פשב טען בפניו כי החלטת הממשלה הבולגרית הייתה לגרש את היהודים רק מן השטחים החדשים שסופחו לבולגריה וכל פעולה אחרת מנוגדת לחוקה הבולגרית, שכן לא נתקבלה החלטה בעניינה. מיכאלב תבע מהשר להתקשר למושל קיוסטנדיל ולברר את העניין. לאחר איום מרומז על חייו שהשמיע ולדימיר קורטב, הודה גברובסקי שניתנה פקודת גירוש ל-10 במרץ והוא מוכן להשעותה כדי לשקול את טענות חברי המשלחת. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והורה לו לדחות את הגירוש, במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וככל הנראה ההנחיה להשעיית הגירוש הגיעה מארמונו.
מועדון דג הזהב
מועדון דג הזהב (באנגלית: Goldfish Club) הוא מועדון בינלאומי המאגד אנשים שניצלו ממטוסים מתפוצצים על ידי צניחה לתוך המים, או שכלי הטיס שלהם התרסק במים וחייהם נצלו על ידי חגורת הצלה, סירה מתנפחת וכדומה.
הסמליל של המועדון הוא דג זהב עם כנפיים לבנות שעף מעל שני גלים כחולים. המטרה העיקרית של המועדון היא "לשמור על רוח החברה המיוחדת המשותפת לעוברי חוויית השרדות".
מלחמת העולם השנייה
בתמיכת החברה, נקרא המועדון "מועדון דג הזהב": זהב לערך החיים, ודגים למים. כל אחד מהחברים קיבל כרטיס חבר ותג רקום על בגדו, אך תקנות לבוש אחידות אסרו לענוד את טלאי דג הזהב על מדים בריטיים ואמריקאיים. בשל כך, רבים מחיילי חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי שלחמו במלחמת העולם השנייה תפרו את התג לחגורת ההצלה שלהם.
למועדון הצטרפו גם טייסים ממלחמת העולם הראשונה, שמטוסיהם הופלו יותר מעשרים שנה לפני שהמועדון התחיל.
האתיקה של סירת ההצלה
האתיקה של סירת ההצלה (באנגלית: Lifeboat ethics) הוא דימוי לבחינת הבעיה המוסרית של חלוקת המשאבים בין תושבי כדור הארץ. דימוי זה נוצר על ידי החוקר ופעיל הסביבה גארט הרדין במאמר שנוי במחלוקת שפרסם ב-1974 ב-Psychology Today.
במאמרו מתאר הרדין סירת הצלה הנושאת עליה 50 איש ויש עליה מקום לעשרה אנשים נוספים. הסירה נמצאת באוקיינוס וסביבה שוחים 100 אנשים נוספים השואפים לעלות על הסירה ולמצוא עליה מפלט. הבעיה האתית הנובעת מהמצב המתואר היא האם על יושבי הסירה לאפשר לניצולים נוספים לעלות על סיפונה.
מועדון דג הזהב
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היו במועדון כ-9,000 חברים מכל סניפי כוחות בעלות הברית. המועדון ניסה לסיים את מתן החברות, אך בקשות המשיכו להגיע. כאשר עזב רוברטסון את עבודתו בשנת 1947, הוא שמר על רשומות המועדון והמשיך להפעיל אותו על חשבונו.
האתיקה של סירת ההצלה
הדימוי של הרדין משווה את סירת ההצלה לאנושות המנצלת משאבים מוגבלים. בדימוי זה הוא טוען כנגד דימוי האנושות ל"ספינת חלל", דימוי שפותח ב-1966 על ידי קנת' בולדינג בשיח של שמירת איכות הסביבה בהקשר של הקצאת המשאבים המוגבלים של כדור הארץ. הרדין טען במאמרו כי את ספינת החלל מנווט מפקד אחד והוא זה אשר מקצה את המשאבים, בעוד שעל פני כדור הארץ אין איש, מדינה, או גוף בינלאומי אשר יש לו הסמכות או הכוח לשלוט על הקצאת המשאבים. בהמשך המאמר, משווה הרדין את נוסעי סירת ההצלה לאומות העשירות המפותחות כלכלית וטכנולוגית ואת השוחים סביב סירת ההצלה הוא מדמה לאומות העניות והבלתי מפותחות מבחינה טכנולוגית.
מועדון דג הזהב
לאחר המלחמה
נכון ל-2013 יש במועדון כ-500 חברים.
בתרבות
המועדון הוזכר במספר כתבות בעיתונות ואורגנו מטעמו מספר "ארוחות ערב איחוד". כמו כן היו מספר מועדונים שנפתחו מטעמו.
על המועדון פורסמו שני ספרים: "'Down in the Drink" ו-"The Goldfish Club".
אביב בושינסקי
אביב בושינסקי (נולד ב-13 באפריל 1967) הוא עיתונאי, מנהל, איש עסקים ומרצה לתקשורת באוניברסיטה. מכהן כיו״ר התאחדות הסקווש בישראל, ובעבר כיהן כיו"ר מועדון הכדורגל של מכבי תל אביב וכיו״ר האיגוד הישראלי לשחמט.
ביוגרפיה
בושינסקי הוא בנו של ג'יי בושינסקי, עיתונאי וכתב חוץ בישראל (ממקימי CNN). הוא גדל בסביון ולמד בתיכון מקיף יהוד, שירת בצה"ל כקצין מבצעים בחיל האוויר והוא בעל דרגת רב-סרן. לאחר שחרורו סיים תואר ראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת בר-אילן. עבד כעיתונאי בקול ישראל ובגלי צה"ל, שימש כדוברו של בנימין נתניהו במשרד ראש הממשלה וראש המטה שלו במשרד האוצר. בשנת 2004 פנה לדרך עסקית. בושינסקי משמש כיום כמנהל קרן הישג בישראל ונציגו של איש העסקים הקנדי ג'רי שוורץ בארץ.
עיתונאות
ב-1991, בתקופת מלחמת המפרץ, החל לשמש כתב לענייני ירושלים בקול ישראל וכן סיקר את השטחים. עם המעבר של משה נוסבאום לערוץ 2, מונה בושינסקי לכתב לענייני משטרה של הרדיו. בתפקיד זה שימש 7 שנים.
ב-1997 חשפה כתבת הטלוויזיה איילה חסון מערוץ 1 את פרשת בר-און חברון, שבמהלכה הועלה חשד כי נרקמה קנוניה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו ומפלגת ש"ס למינוי רוני בר-און ליועץ משפטי לממשלה כדי שידאג לעסקת טיעון מקלה לאריה דרעי במשפטו. בדיווחיו ברדיו נטה בושינסקי להמעיט מערך הסיפור, ובשלב מסוים דיווח כי בפרשה לא יוגשו כתבי אישום (שאכן לא הוגשו). הדבר הכעיס את מנכ"ל רשות השידור מוטי קירשנבאום (שהיה ממונה על חסון ועל בושינסקי) , שאמר "הדיווחים של בושינסקי אינם פרק שהרדיו יכול להיות גאה בהם". בושינסקי ענה למבקריו כי דיווח אמת וכי היא הכואבת.
פוליטיקה
בין השנים 2004-2003 כיהן כראש המטה של שר האוצר בנימין נתניהו, בעת כהונתו בממשלתו השנייה של אריאל שרון.
דרכו העסקית
לאחר פרישתו מעבודתו הפוליטית, החל לייצג בישראל משקיעים מקנדה, ובראשם איש העסקים הקנדי ג'רי שוורץ. הוא הקים את חברת ההשקעות "היי אנד ונצ'רס בע"מ". בין השאר קישר בין קבוצת Can West הקנדית ובין קבוצת אלי עזור, בעסקת רכישת העיתון "ג'רוזלם פוסט".
ב-2006 שימש יו"ר חברת "לייפוויב", חברת סטארט אפ העוסקת בייצור ושיווק של מכשור רפואי. בדצמבר 2006 פעל להנפקת החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. באפריל 2007 עלה שמה של החברה לכותרות העיתונים הכלכליים בהקשר של הרצת מניות. מיד עם תחילת היסחרותה בבורסה, שווי המניה של החברה זינק ב-900 אחוזים בתוך ארבעה חודשים, ובתוך יומיים צנחה בכ-70 אחוזים. רשות ניירות ערך ביקשה הבהרות בעניין, אשר נמסרו על ידי החברה. באוגוסט 2007 התפטר בושינסקי מתפקידו כיו"ר חברת לייפוויב, עקב חילוקי דעות עם בעלי השליטה.
בין השנים 2006–2012 היה דירקטור בחברת קמור מוטורס וכיום חבר בלשכת המסחר הבינלאומית (ICC).
פעילותו הציבורית ועיסוקו בספורט
בושינסקי היה שחמטאי בילדותו וביולי 2005 נבחר ליו"ר האיגוד הישראלי לשחמט למועדונים ושחמט בזק. בשלוש הקדנציות שכיהן כראש האיגוד התקיימו בישראל שתי אליפויות עולם בשחמט וכן נשבר שיא גינס במשחק סימולטני.
אחיו של אביב, שי, הוא ממפתחי תוכנת השחמט "דיפ ג'וניור" שזכתה שבע פעמים באליפויות העולם לתוכנות מחשב.
בהיותו נער היה בושינסקי אלוף הנוער של כינוס הפועל בטניס שולחן.
אחותו, דליה בושינסקי, שימשה מאמנת מכבי אשדוד בכדורסל נשים ומאמנת נבחרת הקדטיות.
בשלהי 2007 החל לשמש כנציגו של המיליארדר אלכס שניידר במשא ומתן לרכישת קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב מידיו של לוני הרציקוביץ'.
בינואר 2008 מונה ליו"ר מועדון הכדורגל של מכבי תל אביב.
בשנת 2010 הביא בושינסקי את המיליארדר הקנדי מיטשל גולדהר לרכוש את המועדון מידיו של שניידר. כעבור שנה החליט לפרוש מתפקידו כיו״ר המועדון וכמה חודשים לאחר מכן פרש גם מתפקידיו בהתאחדות הישראלית לכדורגל.
במסגרת המכביה ה-18, התנדב לשמש כיו"ר אגף יחסי ציבור. במסגרת חגיגות המאה לעיר תל אביב היה חבר בתאגיד העירוני "עיר-עולם".
כיום בושינסקי משמש פרשן במספר כלי תקשורת, ובד בבד מלמד תקשורת ויחסי ציבור לתואר ראשון בקריה האקדמית אונו. כמו כן הוא חבר באגודת הידידים של בצלאל.
האמנה האטלנטית
האמנה האטלנטית היא הכרזה שסוכמה על ידי וינסטון צ'רצ'יל מצד בריטניה ופרנקלין דלאנו רוזוולט מצד ארצות הברית ב-12 באוגוסט 1941 בפגישתם על אה"מ פרינס אוף ויילס, באוקיינוס האטלנטי מול חופי ניופאונדלנד, ופורסמה יומיים לאחר מכן כהצהרת עקרונות משותפת למען השלום. מפגש זה היה אחד משבע הפגישות המרכזיות בין מנהיגי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.