cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלאני פיליפס
כתיבתה ודעותיה
פיליפס, כמו גם דניס מק'יואן - הסופר הבריטי - אירי ומעטים נוספים הם בין היחידים בנוף האינטלקטואלי הבריטי המביעים שם דעות פרו ישראליות. לדעתה של פיליפס, "ישראל מעולם לא הייתה מולדתם של הפלסטינים ולפיכך היא גם מעולם לא נלקחה מהם בכוח. ההפך הוא הנכון - הפלסטינים הם אלה שניסו ומנסים עד היום לכבוש את המולדת היהודית בכוח, מידי היהודים, בעליה החוקיים. מבחינה היסטורית, חוקית ומוסרית גם יחד, פלשתינה הייתה והיא מולדתם של היהודים ושלהם בלבד."
במסגרת דעותיה אלו היא מרבה לבקר את ההסברה הישראלית, שאיננה קיימת לדבריה ואיננה נלחמת כלל בתעמולה הפלסטינית בדעת הקהל המערב-אירופית, ולכן מפסידה בזירה זו בצורה מוחלטת..
דוגמה להסברה נכונה יותר על פי דרכה של פיליפס ניתן למצוא במאמר התגובה שכתבה לידיעה של "Associated Press" בנוגע לפתיחתו של מלון חמישה כוכבים חדש בעזה, אשר "רק אורחים חסר לו": "מדוע אין בעזה תיירים? הבה נחשוב חזק. הייתכן שזה נובע מכך שמי ששולט על עזה איננו מעוניין בשלום ובקידום כלכלי? שהוא הפך את האזור לזירה של טרור פנימי ומלחמה חיצונית ומחזיק את אזרחיו בעוני קבוע כמחסן לטרוריסטים וכמגינים אנושיים?"
פיליפס התנגדה לנשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה וטענה שהוא מרקסיסט ואיסלמיסט ואולי אף מוסלמי בסתר בעצמו. באשר לאיראן, פיליפס טוענת שמדינה זו מהווה כיום את האיום החמור ביותר על העולם החופשי ותומכת בתקיפה צבאית כנגדה. לדעתה "הברירה איננה בין מלחמה לשלום בין העולם החופשי לאיראן. מלחמה עם מדינה זו היא כמעט בלתי נמנעת. הברירה היחידה היא בין מלחמה על פי תנאיה של איראן, לבין מלחמה כנגדה על פי תנאי העולם החופשי."
הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של מצרים
הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של מצרים (בערבית: دار الكتب والوثائق القومية; תעתיק מדויק: דאר אלכתב ואלות'אא'ק אלקומיה, מילולית: "בית הספרים והמסמכים הלאומיים"), השוכנת בקהיר, היא הספרייה הגדולה ביותר במצרים, ואחריה מבחינת סדר גודל באות ספריית אוניברסיטת אל-אזהר וביבליותיקה אלכסנדרינה. מבנה הספרייה משמש בתור הספרייה הלאומית וכן מהווה את ספריית הממשלה הישנה.
בספרייה מיליון כותרים במגוון רחב של נושאים, והיא מכילה את מאגר הפריטים העתיקים הגדולים בעולם. היא מכילה גם מגוון עצום של כתבי-יד בערבית ובשפות מזרחיות אחרות.
מרים טבעון
מרים טבעון (נולדה ב-1946) היא מתרגמת ישראלית, מתרגמת מפורטוגזית ומצרפתית לעברית. בין השאר תרגמה ספרים רבים של ז'וזה סאראמאגו, ספרים של ז'ורז' אמאדו ושל לידיה ז'ורז'.
הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של מצרים
הספרייה המרכזית היא בניין בן שבע קומות. הארכיון הלאומי המצרי נמצא באגף נפרד ליד הבניין.
הבניין הוקם בשנת 1870 על ידי צו שליט מהח'דיב איסמעיל פאשה באמצעות יוזמה של עלי פאשה מובארכ, שהיה שר החינוך של מצרים באותה התקופה. בעשורים הראשונים של הספרייה נערכו ונוהלו הספרים על ידי מזרחנים גרמנים.
מרים טבעון
תולדות חייה
מרים טבעון נולדה באוזבקיסטן למשפחת פליטים מפולין. המשפחה עלתה ארצה ב-1950 ומרים גדלה ברמת ישי ובקריית טבעון. ב-1970 השלימה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן את לימודי התעודה בתרגום במרכז לבלשנות שימושית בירושלים. ב-1979 השלימה את לימודי ההמשך בשפה וספרות פורטוגזית באוניברסיטת בורדו בצרפת. תרגומיה הראשונים ראו אור ב-1975 ומאז פרסמה יותר מששים תרגומים למיטב הספרות הפורטוגזית, הברזילאית והצרפתית. ב-1995 זכתה בפרס היצירה מטעם משרד החינוך והתרבות על עבודתה בתרגום.
חוסה סנטמריה
חוסה אמיליו סנטמריה איגלסיאס (בספרדית: José Emilio Santamaría Iglesias; נולד ב-31 ביולי 1929 במונטווידאו) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם, ומאמן כדורגל לשעבר, שאימן בין היתר את נבחרת ספרד בטורניר מונדיאל 1982.
כשחקן, סנטמריה זכה ב-17 תארים ב-18 שנות קריירה במדי נסיונל וריאל מדריד, כולל ארבע אליפויות אירופה. הוא השחקן האורוגוואי היחיד בהיסטוריה שזכה באליפות אירופה. הוא ייצג במהלך הקריירה שתי נבחרות לאומיות, את נבחרת אורוגוואי ואת נבחרת ספרד.
קריירת משחק
סנטמריה, יליד מונטווידאו, החל את הקריירה המקצועית בקבוצת נסיונל הפועלת בעיר. הוא שיחק בקבוצה במשך תשע שנים, בהן זכה עימה בחמש אליפויות אורוגוואי. בשנת 1957, כשהיה בן 28, עבר לשחק בליגה הספרדית, במדי קבוצת הפאר ריאל מדריד, אותה אימן אז הארגנטינאי לואיס קרניליה, וכבר בעונתו הראשונה השלים זכייה ראשונה באליפות ספרד ובגביע אירופה לאלופות, כשפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 3-2 על מילאן בהארכה במשחק הגמר. בזכות הזכייה, היה סנטמריה לכדורגלן האורוגוואי הראשון, והיחיד עד כה, שזוכה בתואר זה. עונה אחר כך הפסידה ריאל את האליפות בספרד אך זכתה בגביע אירופה בפעם השנייה ברציפות. סנטמריה פתח בהרכב במשחק הגמר בו ניצחה קבוצתו 2-0 את סטאד ריימס. ב-1960, הפעם עם מיגל מוניוס כמאמנה, ריאל השלימה זכייה שלישית ברציפות בתואר, כשסנטמריה שוב פותח בהרכב בניצחון 7-3 על איינטרכט פרנקפורט במשחק הגמר. בשנים אלו שיתף סנטמריה פעולה עם שחקנים מהגדולים בהיסטוריה של המועדון, כמו אלפרדו די סטפנו ופרנץ פושקש. עם פתיחת עונת, בזכות הזכייה בתואר האירופי, השתתפה ריאל במהדורה הראשונה בהיסטוריה של הגביע הביניבשתי. במשחק הגמר הכפול פגשה ריאל את פניארול, יריבתה הגדולה של נסיונל, הקבוצה בה גדל סנטמריה. לאחר שוויון 0-0 במונטווידאו, הביסה ריאל את פניארול 5-1 באצטדיון סנטיאגו ברנבאו והייתה לראשונה שזוכה בתואר. באותה עונה השיבה ריאל לעצמה את תואר האליפות, בדרך לחמש זכיות רצופות בתואר. לכולן היה שותף סנטמריה, שקנה לעצמו מקום קבוע בחוליית ההגנה של ריאל. בעונת ריאל גם השלימה זכייה בדאבל, לאחר שזכתה בגביע הספרדי.
במהלך תקופתו בריאל זכה סנטמריה לכינוי "החומה", בשל הופעותיו העקביות והטובות כבלם הקבוצה. הוא הוסיף לשחק בקבוצה עד לסיום עונת, בה זכה עם הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בפעם הרביעית בקריירה. הוא שותף כמחליף בשני משחקים במהלך הטורניר, ובסיום העונה, כשהיה כמעט בן 39, פרש ממשחק פעיל, לאחר 337 הופעות במדי ריאל בכל המסגרות.
קריירה בינלאומית
סנטמריה החל את הקריירה הבינלאומית בנבחרת אורוגוואי. הוא זומן לנבחרת לקראת טורניר מונדיאל 1950, אך קבוצתו נסיונל מנעה את הגעתו לסגל הנבחרת בגלל רצונו של מאמן הנבחרת דאז, חואן לופס פונטנה, לשלב אותו כחלוץ. בסיום הטורניר זכתה אורוגוואי בתואר. שנתיים אחר כך, ב-6 בפברואר 1952, ערך סנטמריה את הופעת הבכורה שלו בשורות הנבחרת בניצחון 6-1 על. שנתיים לאחר מכן, נכלל סנטמריה בסגל נבחרתו למונדיאל 1954 בשווייץ. סנטמריה פתח בהרכב בכל חמשת משחקיה של נבחרתו, ואורוגוואי סיימה את הטורניר במקום הרביעי. על יכולתו במהלך הטורניר זכה סנטמריה למקום בנבחרת הטורניר, כנציגה היחיד של אורוגוואי. הופעותיו האחרונות במדי אורוגוואי היו במסגרת טורניר הקופה אמריקה בשנת 1957, בו סיימה אורוגוואי במקום השלישי. בסך הכל ייצג סנטמריה את אורוגוואי במשך חמש שנים, בהן רשם 20 הופעות במדיה.
בשנת 1958, לאחר שעבר לשחק בריאל מדריד, עבר סנטמריה לייצג את נבחרת ספרד. משחקו הראשון בנבחרתו החדשה היה משחק ידידות מול, שהסתיים בניצחונה של ספרד בתוצאה 6-2. הוא ייצג את נבחרתו במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962, ואף שיחק בשני משחקים בטורניר עצמו שנערך בצ'ילה. סנטמריה לא שב לשחק עוד במדי ספרד לאחר המונדיאל, ובסך הכל בארבע שנים בהן ייצג את ספרד הוא רשם 16 הופעות במדיה.
בשנת 2004 נכלל סנטמריה במקום ה-48 מתוך 50 ברשימת כדורגלן היובל של אופ"א.
קריירת אימון
סנטמריה החל בקריירת אימון בשנת 1968, שנתיים לאחר פרישתו, כשמונה לתפקיד בצוות המקצועי של נבחרת ספרד כמאמן בנבחרת הצעירה והאולימפית. את תפקידו הראשון בקבוצה קיבל סנטמריה בקיץ 1971, כשמונה לתפקיד המאמן באספניול מהליגה הבכירה בספרד. הוא הוביל את הקבוצה במשך שש עונות, והישג השיא שלו עימה היה בעונת, אז סיימה במקום השלישי בטבלה, שלוש נקודות מתחת לאלופה אתלטיקו מדריד. ב-21 בדצמבר 1977 הוא פוטר מתפקידו בעקבות התבוסה 4-0 לראסינג סנטאנדר בחוץ.
ב-1978 מונה סנטמריה לתפקיד מאמן נבחרת ספרד עד גיל 21. הוא החזיק בתפקיד במשך כשנתיים, עד שב-1980 מונה לתפקיד מאמן נבחרת ספרד, לקראת טורניר מונדיאל 1982 שהתקיים במדינה. בפתיחת הטורניר ספרד סיימה בשוויון 1-1 מול, ולאחריו השיגה את ניצחונה היחיד בטורניר, 2-1 על. לאחר הפסד 1-0 ל העפילה ספרד מהמקום השני בבית לשלב הבתים השני, אך הפסד ל ותיקו מול סיימו את דרכה של ספרד בטורניר.
עם סיום המונדיאל פוטר סנטמריה מתפקידו, ולאחר מכן גם פרש לחלוטין מעולם הכדורגל כדי להתרכז בעסקיו, ולא שב עוד לאמן.
יום יום
יום יום הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1998 בכתיבה ובימויו של עמוס גיתאי, עם משה אבגי וג'וליאנו מר בתפקידים הראשיים.
העלילה מתארת חיי יום יום בחיפה בה חיים יהודים וערבים זה לצד זה במשפחות מעורבות של יהודים וערבים.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 1998 - הסרט; הבימוי - עמוס גיתאי; התסריט - עמוס גיתאי; השחקן הראשי - משה איבגי; שחקן המשנה - ג'וליאנו מר; שחקנית המשנה - דלית קהן).
עמוס גיתאי זכה בפרס וולג'ין לסרט ולתסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 1998.
בפסטיבל שלוש היבשות בנאנט 1998 היה הסרט מועמד לסרט הטוב ביותר ומשה אבגי זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
תקציר העלילה
מוש/משה/מוסא (משה אבגי) בן 40, הוא בנם היחיד של חנה (חנה מרון) היהודיה ויוסוף (יוסף אבו ורדה) המוסלמי. למשפחה יש מאפיה בשוק של חיפה.
משה נשוי חמש שנים, ולא באושר, לדידי (דלית קהן). אין להם ילדים והיא מאשימה אותו שהוא עקר. הם מחליטים להיפרד. משה מתנחם בזרועותיה של גרישה (נטלי עטייה). הוא גם היפוכונדר ומתאהב ברופאה שלו (אן פטי לאגרנז').
משה מבלה הרבה עם חבר ילדותו ג'וליאנו/ג'ול (ג'וליאנו מר), גם הוא בן למשפחה מעורבת. לג'ול יש חנות לחפצים משומשים בשוק חיפה. הם גם עושים מילואים משעשעים ביחד. גם ג'ול זוכה לחסדיהן של גרישה ודידי.
שמול (שמואל קלדרון) הוא אחיו של ג'ול וקבלן גדול בחיפה. באמצעות המתווך נאדים (גסאן עבאס) אחיו של יוסף, הוא מנסה לשכנע את יוסף למכור את בית הסבא ושטח צמוד כדי לבנות עליו קניון גדול.
חנה נפטרת באופן פתאומי ויוסוף משתכנע למכור את הבית אבל ברגע האחרון הוא מסרב בגלל קשר נפשי למקום.
מגומד סולימנוב
מגומד עלייביץ' סולימנוב (ברוסית: Мухаммад Алиевич Сулейманов; 29 בפברואר 1976 – 11 באוגוסט 2015), הידוע גם בשם אבו אוסמאן גימרינסקי  (ברוסית: Абу Усман Гимринский), היה טרוריסט אסלאמי-דאגסטני ברוסיה והמנהיג השלישי של אמירות קווקז, קבוצה מיליטנטית ששמה לה למטרה לכונן אמירות אסלאמית בצפון הקווקז תחילה ולאחר מכן להשליט אסלאם בעולם.
ב-11 באוגוסט 2015, מגומד נהרג במהלך פעילות כוחות מיוחדים של הרוסים במהלך פשיטה ליד גימרי שבמרכז דאגסטן.
Sit Still, Look Pretty
Sit Still, Look Pretty (בעברית: שב בשקט, תראה יפה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת האמריקאית דאייה. האלבום יצא לאור ב-7 באוקטובר 2016 על ידי חברות התקליטים רד מיוזיק, Artbeatz ו-Z. מתוך האלבום שלושה סינגלים.
תומאס קלפ
תומאס סאוויג קלפ (באנגלית: Thomas Savig Kleppe; 1 ביולי 1919 – 2 במרץ 2007) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מחוז הקונגרס השני של מדינת דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד. בנוסף ניהל את הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית בין השנים 1971–1975.
ביוגרפיה
קלפ נולד ב-1 ביולי 1919 בקינטאייר (Kintyre) שבדקוטה הצפונית, בנם של לארס א. קלפ ואשתו האנה סאוויג קלפ. בשנת 1936 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ואלי סיטי השוכן בעיירה בעלת שם זהה בדקוטה הצפונית. את לימודיו הגבוהים השלים באוניברסיטת המדינה ואלי סיטי. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת קלפ בדרגת קצין-משנה (Warrant officer) מ-1942 עד 1946. בשנים 1950–1954 היה קלפ ראש עיריית ביסמרק, עיר הבירה של דקוטה הצפונית. הוא היה ראש העיר הצעיר ביותר בהיסטוריה של העיר. בין השנים 1946–1964 היה נשיא וגזבר חברת חותם הזהב (Gold Seal Company).
בבחירות 1964 היה קלפ מועמד המפלגה הרפובליקנית לייצוג דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד לסנאטור הדמוקרטי המכהן קוונטין בורדיק. בבחירות האמצע של 1966 נבחר לקונגרס ה-91 של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס השני של דקוטה הצפונית בבית הנבחרים האמריקאי, ובבחירות 1968 נבחר מחדש לקונגרס ה-92. קלפ הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1968. בשנת 1970 פרש מבית הנבחרים והעמיד את עצמו פעם נוספת לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד בשנית לסנאטור בורדיק בפער ניכר.
אחרי שעזב את הקונגרס של ארצות הברית הצטרף לממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, ונבחר בידו לנהל את הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית, ובהמשך כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית תחת הנשיא ג'רלד פורד. בעת שירותו במחלקת הפנים של ארצות הברית היה קלאפ העותר בתיק "Kleppe v. New Mexico", בו קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי לקונגרס ישנה "הסמכות להגן על חיות הבר על אדמות נחלת הכלל, חרף חוקי המדינה".
רעייתו הראשונה, פרידה ק. קלפ, נפטרה בשנת 1957. קלפ נישא לגלנדורה לואו גומף ב-18 בדצמבר 1958. לקלפ שני ילדים מנישואיו הראשונים ושתי בנות מנישואיו השניים. הוא התגורר בביסמרק שבמדינת הולדתו. ב-2 במרץ 2007 נפטר קלפ בבת'סדה שבמרילנד. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של עיראק
הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של עיראק (בערבית: دار الكتب والوثائق العراقـيـة) היא הספרייה הלאומית וגם הארכיון הלאומי של עיראק, הממוקמת בבגדאד. תחילתה של הספרייה הלאומית בשוק העירהעה בגדאד המכונה גם: "העיר העגולה של בגדאד", המכונים לעיתים גם הספרייה הכללית. הספרייה הוקמה בשנת 1920 על ידי השלטון הבריטי בעיראק ביוזמתו של מיוריאל ג'סי פורבס בעזרת הסיוע של גרטרוד בל, ולאחר מכן על ידי המזכיר לנציב העליון הבריטי. בתחילה הייתה זו ספרייה פרטית שנתמכה על ידי תרומות כספים ותרומות של ספרים. במהלך השנים נתרמו גם אוספים פרטיים בארכיונים שהצטברו בספרייה. בשנת 1963 נחקק חוק הספרייה הלאומית של עיראק שקבע כ יש לאגור בספרייה את כל המסמכים הלאומיים. בשנת 1977 עברה הספרייה אל בניין חדש במרכז בגדאד. לאחר מלחמת המפרץ השנייה בשנת 2003 שבה הופל משטרו של סדאם חוסיין נשרף הבניין על ידי בוזזים וכמויות אדירות של ספרים נשדדו. לאחר מכן עברו רוב הארכיונים לידי אוניברסיטת בגדאד.
העמותה לגיימינג תחרותי בישראל
העמותה לגיימינג תחרותי בישראל (באנגלית: Israeli Electronic Sports Association, ר"ת: IeSA) היא גוף ללא מטרות רווח, השם לעצמו כמטרה לקדם את ענף הספורט האלקטרוני בישראל להכרה מלאה כענף ספורט תחרותי רשמי, המוכר, ונתמך, על ידי מדינת ישראל בכלל ומשרד הספורט והתרבות בפרט. בשנת 2010 הפכה העמותה לחברה מלאה בפדרציה הבינלאומית לספורט אלקטרוני (IeSF).
יו"ר העמותה המכהן הוא עידו ברוש.
היסטוריה של העמותה
העמותה נרשמה בשנת 2010 כארגון ללא מטרות רווח, שמטרתו לקדם ולפתח את ענף הספורט האלקטרוני בישראל. באותה שנה, הגישה העמותה לגיימינג תחרותי בקשה מטעמה להצטרף לפדרציה הבינלאומית לספורט אלקטרוני (IeSF). בדצמבר 2010, אושרה הבקשה, והעמותה לגיימינג תחרותי הפכה לחברה מלאה והמייצגת של ישראל בפדרציה הבינלאומית.
מאז הצטרפותה של העמותה אל הפדרציה הבינלאומית, החלה העמותה להשתתף באירועים בינלאומיים המאורגנים על ידי הפדרציה. בין היתר, שלחה העמותה נבחרות לאומיות לייצג את ישראל להשתתף באליפות העולם, ונציגי העמותה משתתפים בכנסים של הפדרציה, כשהגדולים בהם הם האספה הכללית המתקיימת אחת לשנה, וסימפוזיון הספורט האלקטרוני העולמי, אשר גם מתקיים, אחת לשנה.
משנת 2010 מקיימת העמותה את אליפות ישראל במשחקי מחשב, בכותרי ספורט אלקטרוני מובילים בישראל.
ב-2010 וב-2012 התקיימה האליפות בעיר הוד השרון על ידי העמותה (ב-2010 - בשיתוף אתר הגיימינג Vgames) וע"י עיריית הוד השרון.
בשנת 2011 התקיימה האליפות רק בכותרים אשר משתתפים באליפות העולם, בעוד שבשנת 2013 התקיימה האליפות בצורה מקוונת - דרך הרשת.
ב-10 ביוני 2018 הגישה העמותה בקשה למשרד התרבות והספורט להכיר בה כאיגוד ספורט לענף הגיימינג התחרותי.
מטרות וחזון
המטרה המרכזית של העמותה היא לקדם את ענף הספורט האלקטרוני בישראל. כדי לעשות זאת, העמותה פועלת במספר מישוריים עיקריים:
לאחר שענף הספורט האלקטרוני יוכרז כענף ספורט רשמי במדינה, תהפוך העמותה ל"התאחדות הספורט האלקטרוני בישראל", ותהווה הגוף הרשמי האמון על הספורט האלקטרוני בישראל.
טטייב
טטייב (באוקראינית: Тетіїв. ברוסית: Тети́ев ביידיש: טיטיעוו) היא עיר במחוז קייב שבאוקראינה, כ-180 ק"מ דרומית לבירה קייב, על גדות נהר רוסקה, מיובלי הדנייפר. בטטייב התקיימה קהילה יהודית שהיוותה בשיאה רוב מוחלט בעיירה וחדלה להתקיים בעקבות פרעות פטליורה בשנת 1920.
העמותה לגיימינג תחרותי בישראל
אירועים ופעילויות
בשנת 2014 נערכו מוקדמות עבור המשחקים StarCraft II ו- Hearthstone, על ידי אתר הפורומים 2Rax וקבוצת הפייסבוק Hearthstone Israel בהתאמה.
טטייב
סמל העיר
סמל העיר טטייב כולל מגן שבתוכו פרש רכוב על סוסו בשדה ירוק על רקע מבצר ששעריו פתוחים לרווחה. המגן נתמך מימין על ידי לוחם רוסי קדום עטוי גלימה אדומה ומשמאל בידי קוזק חגור חרב, כאשר שניהם אוחזים בידיהם השנייה חניתות עטורות דגלים אדומים. בתחתית הסמל - ענפי עץ אלון.
הפרש מסמל את המאבק של תושבי האזור הקדומים בקומנים. המבצר מסמל מבצר רוסי ששרידיו עדיין מצויים בטטייב, והשערים הפתוחים מסמלים הכנסת אורחים. הפרש לבדו מופיע גם על דגל העיר.
היסטוריה
טטייב נוסדה ככל הנראה בתקופת נסיכות קייב במאה ה-12 בשם "טימושניה". שרידי ביצורים מתקופה זו ניתן לראות עד היום. ב-1240 כבשו המונגולים את האזור והרסו את טימושניה.
במאה ה-16 הפך האזור לחלק מהדוכסות הגדולה של ליטא ואדמות טטייב היו שייכות לאצילים ליטאים. ב-1596 השתלט על האדמות אציל אוקראיני בשם קונסטנטין אוסטרוזקי. סביב הטירה של שליטי המקום התפתח מקום יישוב, עד שבשנת 1606 זכתה טטייב להכרה כעיר במסגרת זכויות מגדבורג.
טטייב לקחה חלק פעיל במרד חמלניצקי, ובמהלכו עברה העיר מיד ליד כמה וכמה פעמים, וב-1667 הפכה לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בין 1681 ל-1683 שלטה בטטייב האימפריה העות'מאנית. במהלך המאה ה-18 עברה שוב טטייב כמה פעמים מיד ליד, והתחולל בה מרד גדול כנגד הפולנים. כ-1000 מורדים הוצאו להורג לאחר שהמרד דוכא. בסוף המאה סופחה טטייב לאימפריה הרוסית, החל מ-1800 השתייכה למחוז קייב.
במהפכת 1905 שבתו פועלי תעשייה וחקלאות בטטייב. השביתות דוכאו בעזרת הקוזקים, וחלק מהשובתים נכלאו.
לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית ב-1917, הוקמו בטטייב מוסדות וגופים לאומיים אוקראיניים. במהלך מלחמת האזרחים שפרצה באותה תקופה, גל של פרעות שטף את יהודי טטייב (ראו לקמן), במהלכן נהרגו אלפי יהודים והקהילה היהודית חוסלה הלכה למעשה.
הקהילה היהודית
יהודים התגוררו בטטייב החל מהמאה ה-17. ב-1768 בוצע פוגרום ביהודי טטייב בידי ההיידמקים בראשותו של איוואן גונטה.
בסוף המאה ה-18 חי ופעל בטטייב רבי אהרן מטיטיוב, נכדו של הבעל שם טוב (בן בנו רבי צבי). על פי האגדה החסידית, ר' אהרן הגיע לטטייב מקונסטנטין-ישן, לאחר בקשות חוזרות ונשנות, משום שיהודי טטייב האמינו שזכותו תעמוד להם לעצירת מגפה שפרצה בעיר.
ב-1883 הוקם בטטייב בית "ביקור חולים" במימון חברי הקהילה
ב-1897 מנו יהודי טטייב כ-95% מתושבי העיר. בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 החלה הגירת יהודים מטטייב לארצות הברית. קבוצה של יוצאי טטייב התיישבו בקליבלנד, אוהיו, והקימו שם מועדון (Tetiever Verein), שב-1910 התמסד לכדי קהילת "אהבת אחים אנשי ספרד", ובהמשך אף הוקם בית כנסת. בעשור השני של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בטטייב כ-1400 משפחות שבהם למעלה מ-7000 יהודים. עיסוקם של מרבית היהודים היה ב"מקצועות יהודיים" קלאסיים: חנוונות זעירה, נגרות, חייטות, סנדלרות ומסחר. יחסיהם עם שכניהם הנוצרים היו טובים בדרך כלל. יהודים רבים מהעיירה שירתו בצבא הרוסי במהלך המלחמה.
בפרעות
סופה של הקהילה היהודית בטטייב הגיע עם גל הפרעות שנודע בשם "פרעות פטליורה" ב-1919–1920 במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
אליעזר דוד רוזנטל, עורך קובץ העדויות "מגילת הטבח" על הפרעות, כתב על טבח יהודי טטייב:.
על פי העדויות שמביא רוזנטל, ב-1918 נפוצו שמועות על טבח שהולך וקרב לטטייב בעקבות התגברות כוחותיו של סימון פטליורה. יהודי העיר התארגנו להקמת מיליציית הגנה מקומית. הם גבו כסף, גייסו מתנדבים ורכשו נשק. בראש המיליציה עמד צבי (הרש) טורי, לוחם מעוטר בשלושה אותות ממלחמת העולם הראשונה. המיליציה נתמכה גם על ידי האוקראינים המקומיים, והפגינה את כוחה לראשונה ב-6 בדצמבר 1918, כאשר פשטו קוזקים תומכי הצבא הלבן בהנהגת שמרקטיוק על העיר. המגנים היהודים מנעו טבח ושבו את כל הפורעים. ב-3 במאי 1919 התחולל בשנית קרב בין כוח המגן היהודי לבין קוזקים. לאחר קרב עיקש, נכנעה לבסוף המיליציה היהודית וכמה מלוחמיה נרצחו על ידי הקוזקים. כל הגברים כונסו לבית הכנסת, שם הוטל עליהם כופר נפש גבוה. במקביל, בוצעו ברחבי העיירה מעשי שוד וביזה קשים. המיליציה היהודית התארגנה מחדש והתחמשה בחסות הצבא האדום.
בתחילת חודש אוגוסט התקרבו הקוזקים שוב לעיר. כוח ההגנה היהודי פתח עליהם באש והסב להם אבדות, אך נאלץ לברוח מן העיר. הפורעים ערכו מסע נקמה שבמהלכו רצחו ועינו יהודים רבים, אנסו נשים יהודיות ובזזו חנויות ורכוש יהודי. ראש המיליציה טורי שב לעיר כדי להגן על היהודים הנטבחים, ונהרג בקרב מגן שבמהלכו הרג חמישה פורעים. שעות מספר לאחר מכן, פרצה לעיר כנופיה אחרת והמשיכה בהרג ובהרס. מהתקפות אלו נהרגו על פי ההערכות של רוזנטל כשלוש מאות איש, ופצעו רבים. בית הכנסת הפך לבית חולים לטיפול בפצועים.
בספטמבר 1919 התחולל גל נוסף של פרעות, כפי הנראה על ידי חייליו של אנטון דניקין.
הגל האחרון והקשה ביותר של פרעות הגיע ב-24 -26 במרץ 1920 (ה' - ו' בניסן ה'תר"ף). פורעים מכנופיות מקומיות החלו במסע טבח ואונס, ובשיאו הציתו את בית המדרש על היהודים שהתבצרו בו (כאלף וחמש מאות לפי חלק ממהערכות), את בית הכנסת ואת בתי היהודים. בגל זה חוסלה לחלוטין הקהילה, כשמרבית יהודי טטייב נרצחו והמעטים שנותרו נמלטו לערים אחרות (בעיקר לדובובה, פוהרבישצ'ה, בילה צרקווה, אודסה וקייב). הקהילה היהודית בטטייב חדלה מהלתקיים ולא חודשה עד היום.
מקורות יהודיים אומדים את חללי הפרעות בטטייב בכ-4000 עד 5000. גור אלרואי אומד עלמספר החללים בכ-3000. מקורות אחרים נוקטים מספר של כ־1400, כ-2400 או כ-1000 חללים.
ב-2020 הוקמה על חורבות בית העלמין היהודי בטטייב אנדרטת "כותל הדמעות" (Стіна плачу) לזכר יהודי טטייב שנספו בפרעות. האנדרה הוקמה בשיתוף פעולה של תושבים מטטייב והעירייה.
בתרבות
בטטייב נולד המשורר יעקב אורלנד, שנמלט ממנה עם הפרעות בגיל 6. זכרונות טטייב וחורבנה הותירו רושם עמוק ביצירתו של אורלנד והיא עומדת במרכז ספרו "קִיֶּב" שיצא לאור ב-1991, הכולל "פואמה ושתי טיוטות-שיר לזיכרון טטיב". גם שירו המפורסם "אני נושא עימי" שפורסם בספרו "אילן ברוח" בשנת 1939 והולחן בידי דוד זהבי, עוסק בזכרונות מטטייב ומחורבנה.
רב-חנק אזמרגדי
הרב-חנק האזמרגדי מאופיין בצבע הירוק הבוהק שלו, וגופו מכוסה כולו בקשקשים ירוקים עם כתמים לבנים בלתי אחידים, שמספקים לו הסוואה על רקע היער הירוק.
רב-חנקים מאופיינים בעיקר בצורת המנוחה המכודרת בתוך עצמם שלהם, ומכאן בא השם "בואה מתכדרר". הרב-חנק האזמרגדי מזכיר מאוד את המין פיתון עצים ירוק מדרום-מזרח אסיה גם במראה וגם בהתנהגות, למרות שהשניים שייכים לשתי משפחות שונות (האחרון שייך למשפחת הפיתוניים, מה שמהווה דוגמה לאבולוציה מתכנסת).
Beck Depression Inventory
Beck Depression Inventory (באנגלית: שאלון בֶּק להערכת דיכאון, שאלון הדיכאון של בק; ידוע בר"ת BDI; גרסתו הנוכחית ידועה בר"ת BDI-II) הוא אחד הכלים הנפוצים ביותר למדידת חומרת דיכאון. הכלי פותח על ידי אהרון בק, מייסד גישת הטיפול הקוגניטיבי. הוא מבוסס על שאלון רב-ברירתי בן 21 שאלות לדיווח עצמי של הנבדק. פיתוח כלי הערכה פסיכולוגי זה הביא לשינוי מעמיק בתפיסת אנשי מקצוע, אשר עד לפיתוחו תפסו את תופעת הדיכאון במודל פסיכודינמי ולא כתופעה הנטועה במחשבותיו של המטופל.
רב-חנק אזמרגדי
חנק זה מזכיר גם את מין הנחש רב חנק האמזונאס. שניהם שייכים לאותו סוג וקשה להבדיל ביניהם.
Beck Depression Inventory
גרסת ה-BDI הנמצאת בשימוש כיום נועדה לנבדקים מעל גיל 13 ועוסקת בתסמינים של דיכאון כגון חוסר תקווה ורגזנות, מחשבות אשם ועונש, ותסמינים פיזיולוגיים כגון עייפות, ירידה במשקל, ואובדן עניין במין.
ישנן שלוש גרסאות ל-BDI: הגרסה המקורית, אשר התפרסמה לראשונה בשנת 1961; גרסה משנת 1978 (כונתה BDI-1A); וגרסה משנת 1996 (כונתה BDI-II). קיים שימוש נרחב ב-BDI בקרב אנשי מקצועות בריאות וחוקרים בתחומים רבים.
פיתוח והיסטוריה
באופן היסטורי, דיכאון תואר במונחים פסיכודינמיים כ"עוינות פנימית נגד העצמי". בניגוד להשקפה זו, שאלון BDI פותח בדרך חדשנית לתקופתו והתבסס על תגובות מילוליות של הנבדקים בדיווחיהם על תסמיניהם, תוך שימוש בסולם מובנה היכול לשקף את העוצמה, או החומרה, של תסמין מסוים.
לאורך כל מחקריו, והמודל הקוגניטיבי לדיכאון שפיתח, הדגיש אהרון בק את חשיבותן של "תפיסות שליליות": מחשבות מתמשכות, לא מדויקות ולעיתים טורדניות על העצמי. להשקפתו, מחשבות אלה הן שגרמו לדיכאון, ולא היו תוצרי הדיכאון. בק פיתח שילוש של מחשבות שליליות: על העולם, העתיד והעצמי, שלהן היה תפקיד מרכזי בדיכאון. דוגמה לשילוש כזה, הלקוח ממחקרו של בראון, הוא סטודנט אשר קיבל ציון נמוך בבחינה:
BDI
השאלון המקורי, אשר פורסם לראשונה בשנת 1961, הורכב מ-21 שאלות הבוחנות כיצד הרגיש הנבדק בשבוע האחרון. לכל שאלה לפחות ארבע תשובות אפשריות לבחירה, המשתנות במידת העוצמה. לדוגמה:
כאשר ניתן ציון לתגובות הנבחן, כל תשובה מקבלת ערך נקודתי הנע בין אפס לשלוש. סיכום כל הציונים לשאלות מושווה לסולם ציונים קבוע המצביע על חומרת הדיכאון. סולם הציונים התקני מחולק כדלהלן: ככל שהתוצאה גבוהה יותר היא מצביעה על תסמינים קשים יותר של דיכאון. בחלק מן השאלות יותר מתשובה אחת מקבלת את אותו ניקוד.
BDI-1A
BDI-1A היא גרסה של הכלי המקורי אשר פותחה על ידי בק בשנות ה-70, והוגנה בזכויות יוצרים בשנת 1978. כדי להקל על השימוש בשאלון, הוסרו תגובות בעלות ניקוד זהה, והנבדק נשאל באשר להרגשתו בשבועיים שקדמו למענה לשאלון. העקיבות הפנימית של BDI-1A הייתה טובה, עם ציון מהימנות אלפא קורנבך של כ-0.85, אשר משמעותו היא כי קיים מתאם גבוה בין הפריטים. אולם בגרסה זו נותרו מספר חסרונות: השאלון התייחס רק לשישה מתוך תשעה הקריטריונים של דיכאון בהתאם למדריך הפסיכיאטרי האבחוני DSM III. הביקורת על שאלון BDI-1A הביא לפיתוחו של BDI-II.
BDI-II
BDI-II פותח בתגובה לפרסום הגרסה החדשה של המדריך הפסיכיאטרי, DSM-IV, על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, שכללה שינויים לקריטריונים הדיאגנוסטיים של הפרעת דיכאון. בעקבות זאת הוחלפו בשאלון פריטים העוסקים בשינויים בדימוי גוף, היפוכונדריה וקשיים בעבודה. כמו כן, הפרעות שינה ואובדן תיאבון שונו כדי להעריך עלייה וירידה בשינה ובתיאבון. כל הפריטים בשאלון, להוציא שלושה, נוסחו מחדש. רק הפריטים העוסקים בתחושות של הענשה, מחשבות אובדניות ועניין בחיי מין, נותרו ללא שינוי. בשאלון זה נשאלו הנבדקים כיצד חשו בשבועיים האחרונים.
בדומה לשאלון המקורי, גם BDI-II מכיל 21 שאלות וכל תשובה זוכה לניקוד של 0-3 נקודות. סולם חומרת הדיכאון שונה: 0-13 נקודות משמעותן דיכאון מזערי; 14-19 דיכאון קל; 20-28 דיכאון בינוני; 29-63 דיכאון קשה. ניקוד גבוה יותר מצביע על תסמינים דיכאוניים קשים יותר.
אחד המדדים ליעילות כלי הבדיקה הוא השוואתו לתוצאות המתקבלות מכלים אחרים שנמצאו מהימנים, לעומת ראיון קליני המבוצע על ידי איש מקצוע מיומן. במדד זה נמצא BDI-II בעל מתאם גבוה למבחן המילטון לדיכאון — מתאם פירסון של 0.71. המבחן גם נמצא בעל מתאם גבוה לבדיקה חוזרת לאחר שבוע (מתאם פירסון 0.93), המצביע על כך שאינו רגיש לשינויים יומיים במצב הרוח. לשאלון גם עקיבות פנימית גבוהה (α=.91).
הגרסה העברית של שאלון BDI-II נבדקה ועברה תיקוף מול אוכלוסייה נורמטיבית, מול אוכלוסיית מאובחני דיכאון אמבולטורי, ומול מאובחני דיכאון מאושפזים.
הדיוויזיה ה-100 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-100 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד, והושמדה במהלך הקרב. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש, ולחמה בחזית המזרחית עד סוף המלחמה.
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-10 באוקטובר 1940, והועמדה תחת פיקוד ורנר זאנה. הדיוויזיה לחמה במבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה בקרב אומן ובקרב חרקוב הראשון. ב-6 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-100, ובמתקפת הקיץ הגרמנית לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית. ולאחר מכן לחמה עמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוס ה-51, וב-31 בינואר 1943 נכנעו שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי.
הקמה שנייה
ב-17 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בקרואטיה, וביוני אותה שנה הועברה הדיוויזיה לאלבניה. באפריל 1944 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות בפולין כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה במבצע לבוב-סנדומייז'. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחמה עמה בקרב על שלזיה עד סוף המלחמה.
צבי הירש שלז
הרב צבי הירש שלז (שלעֶז; 1834 – כ"ה באלול ה'תרע"ד, 16 בספטמבר 1914) היה מחבר פורה, מייסד רשת ישיבות וראש הישיבה הגדולה בקורסון שבפלך קיוב, באימפריה הרוסית.
ביוגרפיה
נולד בז'ידיק שבמחוז משנה מז'ייקי בזאמוט (אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום בליטא) לרב בן ציון שלז ולפריידא מלכה בת הרב שבתי יפה. למד בישיבת וולוז'ין בעיקר מפי ראש הישיבה רבי נפתלי צבי יהודה ברלין ("הנצי"ב מוולוז'ין"). התוודע לרבי ישראל מסלנט והיה לאחד מתלמידיו. בסביבות 1860 הגיע להתגורר בקורסון שבפלך קיוב, הוא התפרנס ממסחר ועסק בהפצת תורה. למטרה זו הקים ארבע ישיבות גדולות במקומות שבהם התאפשר הדבר ברישיון השלטונות: בעיר אורזיסצ'וב ; בעיר קורסון (קארסאן) שבה התגורר; בעיר צ'רקאסי ובעיר אומן. הישיבות התקיימו במשך ארבעים שנה ולמדו בהן אלפי תלמידים.
נישא בשנית לקריינה. בנו היחיד מנישואיו הראשונים היה הפעיל הציוני אליעזר יוסף.
נפטר בקורסון בכ"ה באלול ה'תרע"ד, 16 בספטמבר 1914, ונקבר לצדו של רב העיר בבית הקברות היהודי המקומי
אהרון דיטשר
ביוגרפיה
דיטשר נולד בקנדה. הוא למד בישיבה יוניברסיטי והיה תלמידה של נחמה ליבוביץ.
דיטשר ניהל את המרכז לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית על שם מלטון בשנים 2002-2008. כמו כן עמד בראש תוכנית עמיתי ירושלים במכון מנדל למנהיגות בשנים 1996-2001.
דיטשר חוקר ומרצה בתחומים: תפיסתו של הילד את הסיפור המקראי, שאלות תאולוגיות והוראת המקרא, טקסי מעבר כחוויה חינוכית ודגמים של מנהיגות חינוכית בימינו. הוא פרסם רבות בנושאים אלו ומנהל מספר פרויקטים חינוכיים בקהילות שונות בצפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה. הוא ערך שלושה ספרים ומעביר השתלמויות מורים בקהילות שונות בעולם.
עד יציאתו לגמלאות בשנת 2022 שימש כמנהל החינוכי של תוכנית רביבים להכשרת מורים מצטיינים ללימודי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
דיטשר נשוי לחני, פסיכולוגית קלינית ולהם שלושה ילדים.
לקריאה נוספת
* Alex Pomson and Howard Deitcher, editors, Jewish Day Schools, Jewish Communities: A Reconsideration, The Littman Library of Jewish Civilization, Oxford, England, 2009
ספנסר גור
ספנסר פרדריק גור (באנגלית: Spencer Frederick Gore; 26 במאי 1878 – 27 במרץ 1914) היה צייר בריטי של נופים, סצנות באולמות מוזיקה ובתים, לרוב עם דמויות בודדות. הוא היה הנשיא הראשון של קבוצת קמדן טאון, והושפע מהפוסט-אימפרסיוניזם.
ביוגרפיה
הוא נולד ב-26 במאי 1878 באפסום בסורי, הצעיר מבין ארבעת ילדיו של אלוף הטניס בוימבלדון, ספנסר גור ואשתו איימי מרגרט. אחיו של אביו היה התאולוג צ'ארלס גור. אביו שלח אותו לבית הספר הארו במידלסקס (לונדון רבתי). הוא המשיך ללמוד ציור בלונדון בבית הספר סלייד לאמנות, שם היה בן זמנו של הרולד גילמן.
בינואר 1912 נישא למרי ג'ואנה ("מולי") קר, עמה נולדו לו שני ילדים - מרגרט אליזבת (1912–1994) ופרדריק ג'ון פים (1913–2009), שהתפרסם כצייר פרדריק גור.
קריירה
בשנת 1904 הציג אלברט רוסטרסטון את גור בפני וולטר סיקרט בדייפ, ואחר כך הוא התחבר לחבורה ברחוב פיצרוי, לונדון, עם וולטר סיקרט, לוסיאן פיסארו, הרולד גילמן וצ'ארלס גינר. בשנת 1909 הוא היה חבר במועדון האמנות החדשה. בשנת 1911 היה מייסד-שותף ונשיא ראשון של קבוצת קמדן טאון.
בשנת 1913 הפך לחבר בקבוצת לונדון.
עבודותיו המאוחרות מראות השפעה גוברת של הפוסט-אימפרסיוניזם. הוא עשה ניסויים בצבע ביצירותיו, כפי שניתן לראות בציורו "בכיכר הרטינגטון".
ספנסר גור העניק לג'ון דומן טרנר הכשרה אומנותית משנת 1908 עד 1913. ההוראה בוצעה ככל הנראה באמצעות התכתבויות מכיוון שדומן טרנר היה חירש. המכתבים מוחזקים כעת באוסף משפחת גור. דומן טרנר היה חבר בקבוצת קמדן טאון, שנבחר על ידי גור, אך היה ביישן ולא בטוח ביכולותיו, מה שגרם כנראה לפרישתו מחברותו בקבוצת לונדון זמן קצר לאחר הקמתה ב־27 בנובמבר 1913.
ריצ'מונד
גור צייר סדרה של שלושים ושניים נופים בפארק ריצ'מונד במהלך החודשים האחרונים לחייו.
הציור שלו מחלון ברחוב קמבריאן, ריצ'מונד, מראה את הנוף מהקומה העליונה בסמוך לכניסה לשער קמבריה של הפארק. זו כנראה התמונה האחרונה שגור עבד עליה לפני מותו.
שתיים מיצירות האמנות של גור, "המזח בברייטון" ו"בתים בריצ'מונד", הופיעו בשער הראשון של כתב העת BLAST שפורסם כשלושה חודשים לאחר מות גור. יש באותו כתב עת, גם קטע הספד של וינדהאם לואיס, שערך את המגזין, וציין את תשוקתו של גור לציור אובייקטים עדינים באווירה הלונדונית שסביבו, ואת התפיסה האפורה שלו על חיי האמן, את עדינותו שהבשילה לאמנות אישית.
ספנסר גור נפטר בריצ'מונד, סורי, מדלקת ריאות ב־27 במרץ 1914, בגיל 35, ונקבר בהרטפורדשייר, שם גרה אמו.
נופר אדריכלים
נופר אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי, המתמחה בתכנון מבני ציבור וחינוך.
אודות המשרד
המשרד, השוכן בתל אביב, הוקם על ידי אדריכל דוד נופר.
תחומי הפעילות של המשרד כוללים מוסדות אוניברסיטאיים, ובעיקר אגף משפט ומקרקעין באוניברסיטת בר-אילן, המכללה האקדמית אשקלון, המכללה האקדמית אחווה ומבנים נוספים במכללות רבות אחרות, מעל 200 מוסדות חינוך ועיקרם בתי-ספר חדשניים. בתחום האמנות והתרבות; מוזיאון יעקב אגם, קונסרבטוריון רעננה, היכלי תרבות: אורנית, שדרות, ספריות, תפוחי פיס ומרכזי ספורט רבים. עיקר העבודות זכו בתחרות תכנון אדריכליות למוזמנים. תערוכות והרצאות רבות בוועידת אדריכלים, תוכניות טלוויזיה "מעצבים תרבות", ותוכנית עיצוב בערוץ 12.
התליינית (סדרת טלוויזיה)
התליינית (ברוסית: Палач) היא סדרת טלוויזיה בלשית בת עשרה פרקים רוסית בבימויו של ויאצ'סלב ניקיפורוב, שצולמה בשנת 2014 על פי סיפור חשיפתה של אנטונינה מקארובה, התליינית של רפובליקת לוקוט, שבמהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, בהיותה בשירות כוחות הכיבוש הנאציות, ירתה ביותר מ-1,500 איש למוות..
הסדרה מהווה סדרת המשך לסדרה מוסגז והשנייה בסדרת סדרות הטלוויזיה הבלשיות על החוקר צ'רקאסוב. הסדרה הבאה - השלישית בסדרה - היא "העכביש".
הסדרה צולמה באביב 2014, הצילומים התרחשו בעיקר ביארוסלבל ותושבים מקומיים ותושבי הערים הסמוכות - ריבינסק, רוסטוב, מישקין, אוגליץ' היו מעורבים באופן פעיל בהפקה. סצנות הכיבוש הנאצי צולמו בכפר סטארוז'ילובו, מחוז ריאזאן, בחוות הרבעה מקומיות.
עלילה
בשנת 1965, במהלך חגיגות יום הניצחון, נרצח באכזריות בוגר בית הספר בן שבע עשרה, פטיה יאקובלב, בפאתי מוסקבה - הרוצח יורה בו בשתי עיניו. החשד נופל על חברתה של הנרצחת, ליונקה פונומארב, עמה הם טענו לתשומת ליבה של ויקה לופטינה. איוואן צ'רקאסוב, חוקר מנוסה במחלק הפלילי המוסקבאי, נבהל מאכזריות הפשע ומסדרת הרציחות שבאה בעקבותיו. בנוסף, נודע כי פטיה הכין הפתעה לדודתו ראיסה איוואנובנה, פרטיזנית לשעבר, חיילת מכובדת מקו החזית, על ידי כתיבת מאמר עליה בעיתון קומסומולסקאיה פרבדה "הם נלחמו למען מולדת" לרגל החג. לשם כך הוא הכין חומרים על עברה ההרואי, חיפש את עמיתיה לשעבר - ותיקי מלחמה, צילם אותם במצלמת קולנוע, שממנה מסכם צ'רקאסוב כי יש לחפש עקבות לפשע בעבר הצבאי. כי לפשעי מלחמה אין חוק התיישנות.
פגיעת הקליעים בקורבנות כופה על צ'רקאסוב להיזכר במקרה של 'אנטונינה "טונקה" מאלישקינה', נערה סובייטית שבמהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, בשנות העשרים שלה, עבדה בשטח כבוש של הנאצים כתליינית ובפקודת שלטונות הכיבוש, ביצעה הוצאות להורג המוניות במקלע של אסירים פרטיזנים ואזרחים. איש לא ראה את פניה, מכיוון שבזמן הביצוע האכזרי שלה היא תמיד חבשה מסכת קרנבל לילדים. לאחר ההוצאות להורג חיסלה "טונקה" את קורבנותיה וירתה בהם בעיניים מחשש שתזוהה. לראות את פניה האמיתיות היה שווה למוות. היא ביצעה משפטים בפני הקורבנות במצב של שכרות. למחרת בבוקר, לאחר זוועותיה, היא הופיעה ללא מסכה סדיסטית וחיה בשקט בין אזרחים, כך שלמעשה לא היו עדים לפשעיה.
בתהליך של חקירה מבלבלת ומורכבת על הפשעים הזוועתיים של רוצח/ת מסתורי/ת, חוקרי המחלק הפלילי במוסקבה יתקשו. לרשותם רק ראיות נסיבתיות ועדות של כמה עדים שנותרו בחיים.
העלילה המרכזית נקטעת מעת לעת על ידי הפסקה המציגה כיצד דודתה של פטיה, ראיסה, במהלך המלחמה, הוקפה על ידי הגרמנים - בדיוק במקום בו "טונקה" ביצעה את ההוצאות להורג שלה.
פרסים
בשנת 2016 קיבלה הסדרה 3 פרסי נשר הזהב במועמדויות לסרט הטלוויזיה הטוב ביותר או מיני סדרה (עד 10 פרקים), השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה (לאנדריי סמוליאקוב) והשחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה (ויקטוריה טולסטוגאנובה).
בוב לאטה
רוברט אדוארד לאטה (באנגלית: Robert Edward Latta; נולד ב-18 באפריל 1956) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת אוהיו. לאטה, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג רבים מפרווריה של העיר טולידו.
ביוגרפיה
לאטה נולד בעיר בלאפטון שבאוהיו. ב-1978 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת בולינג גרין סטייט ובשנת 1981 השלים באוניברסיטת טולידו לימודי תואר שני במשפטים. ב-1995 התקבל לאחוות אומיקרון דלתא קפא. אביו, דל לאטה, ייצג בבית הנבחרים של ארצות הברית את מחוז הקונגרס החמישי של אוהיו בשנים 1959–1989 ואף היה חבר המיעוט הבכיר בוועדת התקציב של בית הנבחרים מ-1975 ועד פרישתו מהחיים הפוליטיים. לאטה עבדה כעורך דין פרטי בטרם נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית. ב-1988 התמודד בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס החמישי (אותו ייצג אביו), אך הפסיד בפער זעום בן 27 קולות לפול גילמור, שהמשיך לנצח בבחירות הכלליות.
ב-22 ביולי 2014 הציג לאטה הצעת חוק שהנחתה את ועדת התקשורת הפדרלית לאפשר ליצרני מכשירים אלקטרוניים בעלי מסך מגע להציג דיגיטלית מידע הנדרש להצגה בידי הוועדה על גבי המסך ולא על גבי תווית המודבקת למכשיר.
בדצמבר 2020 נמנה לאטה בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 2021 יזם לאטה חקיקה האוסרת על עיריות לבנות רשתות פס-רחב משלהן.
סימונה האלפ
סימונה האלפ (ברומנית: Simona Halep; נולדה ב-27 בספטמבר 1991) היא טניסאית מקצוענית רומנייה. בשיאה דורגה במקום הראשון בעולם (9 באוקטובר 2017) בדירוג ה-WTA וכיום (7 ביולי 2022), מדורגת במקום ה-18 בעולם.
הישג השיא של האלפ הוא זכייה בשני תוארי גראנד סלאם, באליפות צרפת (2018) ואליפות וימבלדון (2019). במהלך הקריירה שלה היא זכתה ב-19 תוארי יחידות ב-WTA.
ביוגרפיה
סימונה האלפ נולדה בקונסטנצה שברומניה. אביה היה פועל במפעל חלב. היא החלה לשחק טניס בגיל 4, בחיקוי של אחיה הגדול.
קריירת נוער
האלפ הייתה שחקנית צמרת בנוער והגיעה עד לשלב חצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה לנוער ואף זכתה תואר ליחידות באליפות צרפת הפתוחה לנערות.
קריירה מקצועית
את הקריירה המקצועית החלה האלפ בשנת 2009.
2010
את השנה פתחה עם הפסד בסיבוב המוקדמות הראשון באליפות אוסטרליה הפתוחה. היא שיחקה בטורניר פריז והפסידה בסיבוב המוקדמות השני והאחרון. היא רשמה הצלחה ונכנסה לטורניר ה-wta הראשון שלה ואף הגיעה עד רבע הגמר שם הפסידה לאיטלקייה פלאביה פנטה. היא שיחקה גם בטורניר ברצלונה, צלחה את המוקדמות אך הפסידה בסיבוב הראשון לקרלה סוארס נבארו. היא השיגה את הישגה הגדול בקריירה באותה העת כשטיפסה עד גמר טורניר פס במרוקו. בהמשך העונה שיחקה בהגרלה הראשית של טורניר גראנד סלאם לראשונה בקריירה שלה באליפות צרפת הפתוחה שם הפסידה בסיבוב הראשון לסמנתה סטוסור. בווימבלדון הפסידה במוקדמות. באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסידה בסיבוב הראשון לילנה יאנקוביץ'. בסיאול הפסידה בסיבוב הראשון לדינארה סאפינה.
2011
האלפ פתחה את 2011 עם הגעה עד רבע גמר טורניר אוקלנד שבניו זילנד והפסידה לינינה וויקמאייר. באליפות אוסטרליה הפתוחה השיגה האלפ את הישגה הגדול בקריירה באותה העת כשהפסידה רק בסיבוב השלישי למדורגת 12 בתקופה זו, אגניישקה רדוונסקה. הישגה הגדול הבא היה בפס שבמרוקו שם השיגה את אותו ההישג כמו בשנה הקודמת והגיעה עד הגמר שם עמדה בדרכה אלברטה בריאנטי. במדריד הפסידה בסיבוב הראשון למריון ברטולי. באליפות צרפת הפתוחה הפסידה לסמנתה סטוסור. בווימבלדון הפתיעה כשנכנסה לטורניר, צלחה את הסיבוב הראשון ובסיבוב השני ניצחה מערכה על סרינה ויליאמס לפני שהפסידה את שתי המערכות הבאות. בטורונטו הפסידה בסיבוב השני ללוסי ספרובה. היא הדהימה באליפות ארצות הברית הפתוחה כשבסיבוב הראשון ניצחה בקלות את המדורגת 6 בעולם ואלופת אליפות צרפת הפתוחה בשנה זו, נה לי לפני שהפסידה ללא מדורגת, קרלה סוארס נבארו.
2012
היא פתחה את השנה עם הפסד בטורניר בריסביין לקים קלייסטרס בהוברט ניצחה את קלרה זקופלובה ואת בת ארצה אירינה בגו לפני שהפסידה ברבע הגמר לינינה וויקמאייר. באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסידה בסיבוב הראשון לפאולה אורמצ'אה. בדוחא הגיעה עד שמינית הגמר והפסידה למדורגת 1 ויקטוריה אזרנקה. בדובאי צלחה את המוקדמות והגיעה עד שמינית הגמר שם הפסידה למדורגת 3 אותה העת, קרוליין ווזניאקי. באינדיאן וולס הפסידה בסיבוב השלישי למריה שראפובה. במיאמי ניצחה בסיבוב הראשון את קרלה סוארס נבארו, בסיבוב השני את נדיה פטרובה לפני שהפסידה בשלישי למריון ברטולי. בברצלונה הגיעה עד רבע הגמר לפני שהפסידה לקרלה סוארס נבארו. בפס הגיעה עד חצי הגמר והפסידה לקיקי ברטנס שהמשיכה וזכתה בטורניר. במדריד וברומא הפסידה בסיבוב הראשון לונוס ויליאמס. בבריסל הגיעה עד הגמר והפסידה לאגניישקה רדוונסקה. באליפות צרפת הפתוחה הפסידה בסיבוב הראשון לפטרה סטקובסקה. בווימבלדון הפסידה לאנאבל מדינה גרגס. באולימפיאדת לונדון הפסידה לירוסלבה שבדובה. באליפות ארצות הברית הפתוחה ניצחה בסיבוב הראשון את איווטה בנסובה לפני שהפסידה לנדיה פטרובה. בטוקיו הפסידה פעם נוספת לפטרובה ובבייג'ינג הקשתה על מריה שראפובה אך לבסוף הפסידה לה.
2013
בשנת 2013 זכתה האלפ בארבעה תארים ורשמה את הישג השיא שלה בטורניר גראנד סלאם, באותה העת. היא פתחה את השנה בטורניר אוקלנד והפסידה לאגניישקה רדוונסקה שהמשיכה וזכתה בטורניר. בטורניר הוברט הפסידה בסיבוב השני לסלואן סטיבנס שהגיעה עד חצי הגמר. באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסידה בסיבוב הראשון לסלואן סטיבנס שהגיעה עד חצי הגמר. במיאמי ניצחה בסיבוב הראשון את סבין ליזיקי ובשני את טמירה פאשק לפני שהפסידה בסיבוב השלישי למדורגת 8, שרה אראני. בטורניר המאסטרס רומא השיגה את הישגה הגדול בקריירה, חצי הגמר עם ניצחונות גדולים על שחקניות כמו אגניישקה רדוונסקה המדורגת 3 ועל ילנה יאנקוביץ' המדורגת 18 לפני שהפסידה בחצי הגמר למדורגת 1 בעולם, סרינה ויליאמס. באליפות צרפת הפתוחה הפסידה למדורגת 20, קרלה סוארס נבארו. לאחר מכן הייתה האלפ בכושר שיא. היא זכתה בתואר הראשון שלה בנירנברג כשניצחה בגמר את אנדריאה פטקוביץ'. היא זכתה בתואר השני שלה ברציפות בטורניר דן בוש עם ניצחון בגמר על קירסטן פליפקנס. בווימבלדון ניצחה בסיבוב הראשון את אולגה גוברוצובה לפני שהפסידה בסיבוב השני לנה לי המדורגת 5 בשלוש מערכות. מיד לאחר מכן היא זכתה בתואר השלישי שלה בבודפשט עם ניצחון בגמר על איבון מסבורגר. בבשטאד הפסידה לפלאביה פנטה. היא הגיעה עד רבע גמר טורניר סינסינטי והפסידה למדורגת 1 בעולם, סרינה ויליאמס. לאחר מכן זכתה האלפ בטורניר הרביעי שלה, בניו הייבן. בחצי הגמר ניצחה ניצחון מרשים על המדורגת 4 בטורניר וה-10 בעולם, קרוליין ווזניאקי. בגמר ניצחה את המדורגת 3 בטורניר ו-8 בעולם, פטרה קביטובה. באליפות ארצות הברית הפתוחה רשמה את הישג השיא שלה, שמינית הגמר באותה העת. היא ניצחה בדרך את: הת'ר ווטסון, דונה וקיץ', ניצחון מרשים וקל במיוחד על המדורגת 15 מריה קירילנקו לפני שהפסידה בשמינית הגמר לפלאביה פנטה. בטוקיו ניצחה את אנסטסיה פבליוצ'נקובה ואת אנדריאה פטקוביץ' לפני שהפסידה לונוס ויליאמס שהגיעה עד חצי הגמר. בטורניר בייג'ינג הפסידה בסיבוב הראשון לאורסולה רדוונסקה.
2017
באליפות צרפת הפתוחה העפילה למשחק הגמר, בו הפסידה לילנה אוסטפנקו מלטביה בשלוש מערכות.
2018
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בינואר 2018 העפילה האלפ למשחק הגמר, בו הפסידה לקרוליין ווזניאקי מדנמרק (2 בעולם) בשלוש מערכות (6–7(2–7), 6–3, 4–6). באליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני אותה שנה היא זכתה בתואר גראנד סלאם הראשון בקריירה שלה, לאחר שניצחה בגמר את סלואן סטיבנס מארצות הברית (10 בעולם) בשלוש מערכות (6-3, 4-6 ,1-6).
2019
באליפות וימבלדון שנערכה בשנת 2019 זכתה האלפ בתואר הגראנד סלאם השני שלה, לאחר ניצחון על סרינה ויליאמס בשתי מערכות (2-6, 2-6).
צוות
מ-2016 מתאמנת האלפ בהדרכתו של דארן קהיל. מאמן הכושר שלה הוא טאו קרקל והמנהלת שלה היא וירג'יניה רוזיצ'י.
רביעיית דריידן
רביעיית דריידן (באנגלית: Dryden Quartet) היא רביעיית מיתרים, שהקימו בשנת 2002 בוושינגטון הבירה האח והאחות ניקולס ויומי קנדל, דודנם דניאל פוסטר ונורית בר-יוסף. ייחודה של הרביעייה ביצירת הרכב קאמרי מאוחד ותוסס, שגיבש את כישרונותיהם הבולטים של חבריו להפקת ביצועים מרהיבים ומרגשים, כדברי הביקורות.
נורית בר-יוסף, הקונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית מאז 2001, היא הכנרת הראשונה ברביעיית דריידן. דניאל פוסטר הוא הויולן הראשי של התזמורת מאז 1995. יומי קנדל היא משנה לצ'לן הראשי של תזמורת פילדלפיה מאז 2004 וניקולס קנדל, לצד הופעותיו ככנר סולן, מנגן במגוון סגנונות מוזיקליים בשלישייה שלו, "Time For Three". כמו כן הוא חבר מייסד של "תזמורת החוף המזרחי" (ECCO), תזמורת קאמרית ללא מנצח.
כל אחד מארבעת חברי הרביעייה צבר ניסיון עשיר בנגינת מוזיקה קאמרית בפסטיבלים שונים בארצות הברית. רביעיית דריידן הופיעה בין השאר במכון קרטיס למוזיקה, בסדרת הרסיטלים שלו לבוגרי המוסד, ובסדרת הקונצרטים ע"ש שניידר, בהופעתם הראשונה בניו יורק. כמו כן הופיעו במרכז קנדי, באוניברסיטת מרילנד, באגודת בטהובן ועוד.
בהופעתה הראשונה של הרביעייה, בשגרירות הולנד, חלקה רביעיית דריידן כבוד לג'ון קנדל המנוח - סבם של שלושה מחבריה - שהיה מורה נודע לכינור, מחלוצי ההוראה בשיטת סוזוקי en:Suzuki Method בארצות הברית. במאי 2004 הוזמנה רביעיית דריידן לנגן בוועידה של אגודת סוזוקי במיניאפוליס.
פטרס (פירושונים)
{{פירושונים| אישים
יגון (סיפור קצר)
יגון (בתרגומים שונים נקרא גם "מועקה"; ברוסית: Тоска) הוא סיפור קצר פרי עטו של הסופר הרוסי אנטון צ'כוב, שהתפרסם לראשונה בשנת 1886 בכתב העת הספרותי "פטרבורגסקאיה גָזֶטָה".
"יגון" מתאר את יונה העגלון שהגיע אל העיר הגדולה מהכפר לאחר שבנו מת, בתקווה למצוא אדם כדי לספר לו על מות בנו ולהקל מעט על יגונו. עלילת "יגון" מורכבת מסדרה של מפגשים בין יונה לאנשים שונים, בפניהם הוא מנסה לשפוך את לבו, אבל למרבית הצער הסובבים אותו מרוכזים בעצמם ואינם קשובים לצרתו.
נתן יונתן כתב שיר המאזכר סיפור זה. השיר מתחיל במילים "יונה של אנטון מדבר אל סוסו, אין למישהו אחר".
אפיזודה ראשונה- המפגש עם איש הצבא
איש הצבא היה הנוסע הראשון של יונה והניסיון הראשון של יונה למצוא אוזן קשבת. נוסע זה מתנהג ליונה בצורה מזלזלת ולא אכפתית הוא צועק עליו ומאיץ בו שהוא שכמעט דורס מישהו. וכשיונה מנסה לספר לו על מצוקתו הוא בהתחלה מראה עניין, ובנוסף הוא שואל ממה בנו מת ואחר כך יונה ממשיך את הסיפור הוא נרדם בספסל האחורי בכרכרה ומנתק קשר. איש הצבא מייצג את הממסד והשלטון המורם מעם, שלא אכפת לו מהאדם הקטן ומהקושי שלו. איש הצבא מתנהג כאילו יונה הוא יצור שנברא במיוחד כדי לשרתו המפגש עם איש הצבא נותן לנו מבט על החברה שלנו שלכל אחד בחברה אכפת רק מעצמו לא קיימת אהבת חינם, עזרה לזולת. כל אחד רוצה שיעזרו רק לו אבל הוא אינו תורם מעצמו לחברה כלל וכך ניתן לראות את המעמד בחברה.
אפיזודה שנייה- המפגש עם שלושת הבחורים השיכורים
שלושת הבחורים שעולים הם שניים גבוהים והשלישי נמוך וגיבן, יחסו של הגיבן ליונה בולט במיוחד, כאדם שמצוי בתחתית הסולם החברתי ונאלץ לעמוד במהלך הנסיעה לאחר שחבריו הגבוהים והחזקים ממנו דחו אותו – הוא מתגלה כדמות אטומה ובלתי רגישה.
זוהי סיטואציה אבסורדית מכיוון שדווקא הוא, שאמור להיות רגיש וקשוב יותר ליונה, לא רגיש לבעיה האנושית שלו ונוהג בו בזלזול מופגן במיוחד ואף באלימות.
אפיזודה שלישית- המפגש עם החצרן
יונה העגלון נתקל בצד הדרך בחצרן. יונה הבודד ניגש אל החצרן האלמוני ומנסה לפתח עימו שיחה, על ידי השאלה "מה השעה?". הניסיון נכשל כיוון שהחצרן לא נותן ליונה לגשת אליו. החצרן מאבד את עשתונותיו, נוזף ומצווה עליו לסור מן מקום המפגש.
אפיזודה רביעית- המפגש עם העגלון הצעיר בפונדק
לאחר שיונה לא מצליח למצוא אף אחד שיקשיב לו, הוא הולך בשעות הלילה ומוצא עגלון צעיר בפונדק, ומנסה להעיר אותו כדי לספר לו את הסיפור על בנו ולפרוק את יגונו. העגלון מכסה את ראשו בשמיכה, לא מוכן להקשיב ליונה וחוזר לישון. יונה בדומה לפעמים קודמות לא מצליח לשחרר את יגונו.
אפיזודה חמישית- יונה והסוסה
לאחר שיונה ניסה לספר את סיפורו מספר פעמים לכל אחד ואחת מהדמויות בסיפור, הדמויות אשר לא הקשיבו לו. יונה ממשיך לסחוב עמו את יגונו עד שהוא כבר לא היה מסוגל, לכן מחליט לדבר אל סוסתו. בשיחתו עם הסוסה הוא פורק את יגונו וכך משתפר מצבו הנפשי. יונה מרגיש שסוסתו באמת מקשיבה לו ומהווה שותפה הולמת לשיח עימו. יונה ביקש מהסוסה שתדמיין את כאביו אשר הוא חווה ואיך היא הייתה מרגישה אילו הייתה מאבדת את הסייח שלה. בעת שיחתו עם הסוסה, היא מראה לו סימני תגובה שונים. כגון: ניצוץ בעיניה, הסוסה נראית קשובה כאשר היא נושפת על ידיו ובפיה לועסת קש. יונה חש שסוסתו מזדהה עימו ומרגיש שנוצר חיבור גדול בניהם בכך שהיא מבינה את כאבו.
יגון
מוטיב היגון חוזר לאורך כל הסיפור ומופיע כבר בכותרת שמקבלת משמעות כפולה. מבחינה עלילתית הכותרת מייצגת את היגון של יונה עקב מות בנו. מבחינת המסר של היצירה היא מתכוונת ליגון שנובע מהכישלונות החוזרים של יונה ליצור קשר אנושי. הכוונה ביגון היא לעצב, כאב, אבל בדידות ומועקה. המוטיב חוזר כיגון מעיק, לוחץ ללא גבול, יגון נורא ועוד. מטרת החזרה היא להראות את המצב הקשה של יונה. יגונו נובע: ממות בנו, מחוסר ההקשבה של האנשים ומהקושי לחיות בחברה מנוכרת וקרה. יונה מנסה להתמודד עם קשיים אלו ולכן הוא כמה לתמיכה נפשית אנושית. הוא משתוקק למצוא מישהו שיסכים להקשיב לדבריו אבל כשניסיונותיו נכשלים, יונה מרגיש שהיגון סוגר על ליבו וממלא את עולמו "ויגונו היה עולה על גדותיו, דומה שהיה מציף בו עולם ומלואו" יש לו צורך עז לפרוק את יגונו אבל הוא לא מצליח למצוא מישהו שיקשיב לו באמת. רק בסוף הסיפור, בפואנטה, יונה מצליח לפרוק את יגונו באמצעות הפנייה אל הסוסה. הסוסה מקשיבה לו בעניין כשהיא מגלה סימני תגובה אנושיים כמו עיניים בורקות. יונה שואל את הסוסה איך הייתה מרגישה אילו הייתה מאבדת את הסייח שלה כדי שתחווה את תחושת היגון והאובדן שהוא חש בעת מות בנו. הסוסה מתגלת כאנושית ביחס לכל האנשים בעיר הגדולה.
מוטיב העיניים
העיניים הן ראי נפש. הן משקפות את רגשות האדם, מבטאות את השוני בין יונה לסביבתו. יונה עומד כואב וקפוא בשלג ומאפשר לפתיתי השלג לכסות את ריסיו וליצור מחיצה לבנה בינו לבין סביבתו. בהמשך יונה מנסה ליצור קשר עם הזולת מנסה לספר על אסונו לאיש הצבא. איש הצבא שנראה ידידותי בתחילת הנסיעה מהר מאוד עוצם את עיניו ומתנתק מיונה. יונה שהפנה את מבטו לעבר איש הצבא במושב האחורי של העגלה כמעט פוגע בעובר אורח ברחוב, ולכן הוא נאלץ להתמודד עם כעס וקללות ההמון הזועם וגם עם הדרישה לפקוח עיניים ולהכיר במציאות הקשה ובניכור החברתי. גם בפונדק אף אחד לא מעוניין להקשיב לו. העגלון הצעיר מכסה את עיניו בשמיכה ומנתק את עיניו ומבטו מיונה. אבל כאבו של יונה כבד מנשוא הוא מרגיש כי הוא חייב לפרוק את יגונו. לכן הוא יוצא לאורווה לבדוק את מצבה של הסוסה. באורווה הוא מוצא לעצמו מרגוע. הוא מספר את סיפורו לסוסה ושואל אותה איך הייתה מרגישה אם בנה הסייח היה מת. יונה מרגיש שהסוסה קשובה לסיפורו ובניגוד לעיניי איש הצבא והעגלון הצעיר, עיניה בורקות.
מוטיב הבדידות
בדידות היא מצב חברתי-רגשי המבטא חוסר השתייכות וכמיהה עזה להתחברויות עם אחרים. ההרגשה הזאת מלווה את יונה לאורך כל העלילה והיא מוזכרת מספר פעמים בסיפור. יונה עובר אל העיר הגדולה כדי להגשים את חלום בנו להיות עגלון ומגלה שאפשר להיות בודד גם בעיר גדולה וצפופה. האנשים סביבו מתעלמים מקיומו ולפעמים גם מקללים ומגדפים. היחס המחפיר שמקבל יונה מצד ההמון (המתואר "כגוש אפל") ומצד הנוסעים שהוא מסיע מעצים את תחושת היגון והבדידות. מאחר שבנו מת, יונה מקדיש את עצמו לנוסעיו כדי למצוא מישהו לדבר אתו, לפרוק את יגונו ולספר לו על מר ליבו. עצם נוכחות הנוסעים מקלה על הבדידות של יונה, אך כאשר ניסיונות אלו נכשלים, הוא נשאר לבדו, מבלי לחשוב הבדידות ומובילה אותו אל סוסתו, הוא מאכיל ומשוחח אתה עד הוא חש את עיניה הבורקות. וכך הסוסה מקשיבה לו ומקלה על כאבו.
תיאורי הטבע
שלג, קור, אורות מפלצתיים. כל אלה מטונימיים לקור ולאטימות האנושית המוצגת על ידי יגונו ביצירה.