cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר הבית
כיוון התפילה
ירושלים נקשרת באסלאם לראשונה, כאשר מוחמד היגר עם תומכיו בשנת 622 לספירה מן העיר מכה אל העיר ית'רב (לימים אל־מדינה), וציווה על מאמיניו להתפלל לעבר כיוון התפילה של היהודים, כלומר כשפניהם לכיוון אבן השתייה שבהר הבית בירושלים. אולם כעבור שנה וחצי בערך שינה את הוראתו, וציווה עליהם להתפלל כשפניהם לכיוון הכעבה שבמכה. לפיכך מכונה ירושלים, ובפרט הר הבית, באסלאם: "כיוון התפילה הראשון" ("אולא אל־קבלתיין" أولى القبلتين).
פרשנויות מודרניות ומחקרים ארכאולוגיים
במרוצת השנים, על פי חוקרים (כגון: ד"ר מרדכי קידר, ד"ר יהודית שפלן, עמנואל סיון ורוזנטל יניב), העלו מחקרים ארכאולוגיים רבים סברות שונות בנוגע לבניית כיפת הסלע ומסגד אל־אקצא:
סיבות דתיות
הר הבית אינו מתואר בקוראן כאתר קדוש, ובאותה מידה יכול היה הפסוק להתייחס לכל מקום אחר. ירושלים מוזכרת בקוראן לא בשמה אלא באופן עקיף כמקום כיוון התפילה הראשון של המוסלמים, לפני שזה שונה למכה. ישנן מספר סברות דתיות־היסטוריות להפיכת מקום הר־הבית בתקופה מאוחרת יותר לקדוש בעיני המוסלמים:
סיבות פוליטיות ואסטרטגיות
התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל שהיא כחלק מגלי הכיבוש הערבי, יצרה ישות מדינית המכונה 'האימפריה המוסלמית' שיצאה מחצי האי ערב והגיעה בתחילת המאה ה־7 לארץ ישראל. האימפריה הייתה רצופה בשינויים פוליטיים ולא הייתה אחידות שלטונית כפי שיש באימפריה, להלן מספר סברות, כגון:
נגישות להר הבית
עד אמצע המאה ה־19 נמנעה הכניסה למתחם הר הבית ממבקרים לא־מוסלמים. בשנת 1839, בעקבות רפורמות טנזימאט בממסד ובחקיקה העות'מאנית, ניתנה הרשות ללא־מוסלמים להיכנס למתחם הר הבית, אולם לשם כך היה נדרש להשיג אישור מיוחד מפחת העיר.
לאחר איחוד ירושלים תחת שלטון ישראלי בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, הורשו מבקרים בני כל הדתות להיכנס להר. אולם, הכניסה למבקרים לא־מוסלמים הותרה רק דרך שער המוגרבים, ואסור היה להם להתפלל במקום. כך למשל, באוגוסט 1994 הורחקו שלושה עולי רגל נוצרים מהר הבית לאחר שהתפללו במקום. לאחר כיבוש ההר, הודיעה הרבנות הראשית לישראל כי העלייה למתחם הר הבית אסורה כיום ליהודים, על רקע איסור הלכתי על כניסה לשטח בית המקדש לטמא מת (מעמדם ההלכתי של כלל היהודים בימינו), ואי־בהירות לגבי מיקומו המדויק של בית המקדש בתוך מתחם הר הבית (ראו לעיל).
עם פרוץ המהומות בהר־הבית בשלהי שנת 2000, שנודעו לימים בכינוי "האינתיפאדה השנייה", נאסרה הכניסה למתחם למבקרים לא־מוסלמים. ההר נפתח שוב למבקרים רק בשנת 2003, בהוראת שר המשטרה צחי הנגבי. נקודת הזמן הרגישה ביותר בהר היא בצהרי יום שישי, בסיומן של תפילות יום השישי במסגדים בהר. בתקופות רגישות מגבילה משטרת ישראל כניסת מתפללים מוסלמים להר הבית, על־מנת להקטין את החשש להתפרצות הפגנות אלימות במתחם. כמו כן המשטרה מונעת עליית יהודים להר הבית בתקופות רגישות, וגם בתקופות רגועות עלייתם מוגבלת, כשאר המבקרים הלא־מוסלמים, לימים ראשון עד חמישי, ורק בשעות הבוקר (7:30-11:00) ושעה אחת בצהריים (13:30-14:30). בימי הרמדאן מאפשרת משטרת ישראל למאות אלפי מוסלמים את העלייה להר.
בשנת 2016 עלו להר הבית 14,054 יהודים ישראלים, לעומת 217,620 תיירים.
בסוף השנה העברית ה'תשפ"ב (2022) עלו להר הבית לכל אורך השנה 47,988 יהודים.
מבנים
הר הבית, בראשיתו, היה מתחם מוקף חומה בראש הר המוריה שבתוך שטחו נבנו בית המקדש הראשון ולאחר מכן בית המקדש השני. צורתו הנוכחית כפלטפורמה שטוחה שנועדה לשמש תשתית למבנים המוקמים עליה, עוצבה על ידי המלך הורדוס שהוסיף קירות תמך ענקיים להר ובכך שינה את צורתו המקורית לחלוטין. כיום נראים על הר הבית המורחב מסגד אל־אקצא, המונומנט – כיפת הסלע וכן מספר מבנים, צריחים, מדרסות ומבני הנצחה.
שני המבנים הגדולים והבולטים במתחם, מסגד אל־אקצא וכיפת הסלע, הוקמו בתקופה המוסלמית הראשונה, המאה השביעית לספירה. כמעט כל יתר המבנים המצויים ברחבי הר הבית מקורם בתקופה הממלוכית, במאות ה־13, ה־14 וה־15.
הכותל המערבי
הכותל המערבי משתרע לאורך כ־488 מטרים. גובהו המקורי היה על פי המשוער כ־30 מטרים מעל מפלס הרחוב בימי בית המקדש השני, אולם עם השנים נוספו בו נדבכים נוספים בתקופה האומיית, המוסלמית ואף הבריטית. החלק המוכר ביותר של הכותל המערבי הוא רחבת הכותל המערבי בה מתנשא הכותל לגובה של 15 מטרים, כאשר כ־8 מהם (7 הנדבכים הראשונים) הם בנייה מקורית מימי שלהי הבית השני.
בכותל המערבי היו ארבעה שערים שדרכם ניתן היה להיכנס להר הבית בתקופת שלהי בית המקדש השני, לאחר הרחבתו של הורדוס: בנוסף לכך, כיום ישנם שערים נוספים בכותל המערבי, שדרכם ניתן להיכנס להר הבית, השער הדרומי הוא שער המוגרבים, שמשמעותו 'שער המערביים' שהוא כינוי לבני צפון אפריקה המרוקאים שהתגוררו בשכונה הסמוכה לו. וכן משום שדרכו נכנסים להר הבית הבאים ממערב הארץ. דרך שער זה נכנסים כיום יהודים ותיירים העולים להר הבית. השער השני מדרום הוא שער השלשלת (שער דוד), אשר בנוי על גבי שרידיו של השער אליו הובילה קשת וילסון. לאחר מכן, מדרום לצפון: שער הטהרה, שער מוכרי הכותנה, שער הברזל, שער המשגיח, שער הסאריה ושער בני עו'אנימה.
מלבד זאת, לצפונה של רחבת הכותל המערבי, בסמוך לשער הברזל, ישנה רחבת קטנה יותר עם גישה לכותל המערבי, המכונה הכותל הקטן.
הכותל הדרומי
הכותל הדרומי הוא אמנם כותלו הדרומי של הר הבית לאחר הרחבת הורדוס, אולם למעשה, בחלקו המזרחי הוא מהווה גם חלק מהכותל הדרומי של העיר העתיקה כולה. ניתן לראות שהנדבכים התחתונים של הכותל הדרומי הם בעלי סיתות שוליים הרודיאני אופייני המוכר מאבני הכותל המערבי. בפינה הדרום מזרחית של החומה השתמרו כ־30 נדבכים הרודיאנים היורדים עד לסלע האם. אורכו של הכותל הדרומי כ־280 מטרים.
שערי חולדה
בכותל נמצאו שרידים של שער משולש ('השער המשולש') ושער כפול ('השער הכפול', מוסתר ברובו על ידי מבנה צלבני). אף על פי שהשערים הנוכחיים מאוחרים לתקופת הורדוס (אומאים) משוער כי הם נמצאים במקומם של שערים מסוף תקופת בית המקדש השני. השם המקובל, שערי חולדה, לקוח מהמשנה במסכת מידות. מתוך השערים היה צורך לעלות מתחת לאדמה עד ההגעה לרחבת הר הבית. בקצהו המזרחי של הכותל נמצא שער יחיד, מהתקופה הצלבנית. כיום, כל השערים סתומים.
הכותל המזרחי
אורכו הכולל של הכותל המזרחי הוא כ־452 מטרים, אולם למעשה הוא מורכב משני חלקים המתוארכים לשתי תקופות שונות. מרכזו של הכותל המזרחי, מ־32 מטרים מהנקודה הדרום מזרחית של הכותל ועד כ־300 מטרים צפונה משם, בנוי בסגנון בנייה המתוארך לתקופת החשמונאים. ואילו 32 המטרים הדרומיים ו־120 המטרים הצפוניים של הכותל המזרחי בנויים בסגנון בנייה המיוחס, על פי רובם הגדול של החוקרים, לתקופת הורדוס, בדומה למבנה שעל מערת המכפלה, שמיוחס גם הוא להורדוס. מקום חיבור שני סגנונות הבנייה, בחלקו הצפוני והדרומי של הכותל, מכונה 'התפר'.
הכותל המזרחי מהווה גם חלק מהקטע המזרחי של חומת העיר העתיקה, אותה שילב סולטאן סולימאן בעת בנייתה עם שרידי החומה העתיקה של הר הבית.
שער הרחמים
בחלקו הצפוני של הכותל המזרחי מצוי שער כפול אטום לכניסה המכונים 'שער הרחמים', שמלבד היותם שערי כניסה להר הבית, הם נכללים בשמונת שערי חומת העיר העתיקה. שמו של הפתח הצפוני שער התשובה ושל הדרומי שער הרחמים. שער הרחמים היה היחיד מבין שערי חומת ירושלים שמוביל ישירות להר הבית.
שער שושן
על פי הנאמר במשנה, בתקופת בית המקדש השני היה בכותל המזרחי של הר הבית שער כניסה שנקרא 'שער שושן' על שם עיר הבירה של מלכות פרס שאישרה את בניית בית המקדש השני. על פי התלמוד הבבלי, שער זה היה מכוון כנגד קדש הקדשים. רבי אשתורי הפרחי זיהה שער זה בשליש הדרומי של הכותל המזרחי. בפועל, כיום לא קיים זיהוי מבוסס כלשהו לשער זה בכותל המזרחי. יש הטוענים ששרידי השער כוסו במתכוון על ידי אחד הקברות של בית הקברות המוסלמי הצמוד לכותל המזרחי.
חקר הר הבית
אף שניתן להקדים את ההתייחסות לחקר הר הבית לרבנים שעסקו בנושא זיהוי מקום המקדש, ובראשם רבי אשתורי הפרחי במאה ה־14, והרדב"ז במאה ה־16. הרי שהם דנו בשאלות הלכתיות, והעניין הכמו־מדעי נדחק לפינה. תחילתו של החקר המדעי של הר הבית נעוצה במאה ה־19.
המאה ה־19
האירופאי הראשון שהצליח לחדור להר הבית, לערוך מדידות ולפרסמן, היה הנוסע עלי ביי אל־עבאסי, שנולד בשם דומינגו באדיה אי לבליץ', אך התחזה לערבי ומוסלמי מלידה, והגיע למקום ב־1807. ספרו פורסם בשנת 1816.
בשלהי התקופה העות'מאנית, במחצית השנייה של המאה ה־19, התיר לראשונה הווקף המוסלמי ביצוע עבודות חקר ומיפוי בהר הבית בידי חוקרים אירופאיים. בהם היו צ'ארלס וילסון, צ'ארלס וורן, פירוטי ואחרים.
תרומה מיוחדת לחקר הר הבית ניתנה בסוף המאה ה־19 על ידי קונרד שיק, שהיה מיסיונר גרמני תושב ירושלים שפעל בה רבות כארכאולוג וכאדריכל מטעם העירייה. מתוקף תפקידו זכה לאמונו של הווקף וקיבל גישה חופשית למתחם הר הבית על מסגדיו, מרתפיו ומחילותיו, וערך רישום ומיפוי קפדני של האתר. לבקשת הווקף בנה דגם עץ של הר הבית ומבניו לצורך הצגתו בתערוכה בינלאומית, ובהמשך יצר דגמים רבים נוספים של המתחם, הן במתכונתו דאז והן במראהו כבימי בית המקדש. שיק סלל את הדרך לחוקרים אירופיים נוספים, כצ'ארלס וורן הבריטי ופליסיאן דה סוסי הצרפתי, לערוך בדיקות ולמפות את החלקים התת־קרקעיים בהר, אם כי זכות החפירה בהר עצמו נשללה מהם.
המאה ה־20
הראשון שזכה לערוך "חפירה ארכאולוגית" במתחם ההר עצמו היה שודד העתיקות מונטגיו פארקר, שיצא לחפש את אוצרותיו הגנוזים של שלמה המלך, ובעזרת שוחד שפיזר לאישים שונים, הצליח לחפור בהר הבית במשך תשעה ימים, בטרם התגלה. אולם כשנתגלה, הוא ברח בעוד המון זועם דולק בעקבותיו, ועוד באותו יום עלה על ספינה ביפו. לא ידוע מה היו תגליותיו ומה לקח עמו.
ברעידת האדמה בשנת 1927 נהרסו מבנים אחדים בהר הבית, ובהם גם אגף של מסגד אל־אקצא. בעקבות רעש זה נערכו שיפוצים נרחבים במבנה וביסודותיו. ראש מחלקת העתיקות המנדטורית, רוברט המילטון, הצליח להגיע להסכם עם הווקף על כך שיינתן לו לערוך מספר חתכים ברצפת המסגד ולתעד את שאר הבורות שנחפרו במסגרת השיפוצים. בחפירות אלו התבררו מספר עניינים הקשורים בסטרטיגרפיה של המבנה, ונאספו חלקים הקשורים במבני המסגד השונים. אלה מוצגים במוזיאון רוקפלר. כמו כן, בתיעוד הבורות שחפר קבלן הווקף נתגלו שרידים ארכיטקטוניים שונים באתרם שלא פורסמו, ותיעוד אודותם נשאר רק בארכיון המחלקה המנדטורית. יצחק דבירה (צויג) פרסם ממצאים אלו בשנת 2008 (צויג 2008), ובהם כלולים: רצפת פסיפס ביזנטית מתחת לרצפת המסגד, מקווה טהרה מימי הבית השני מתחת לחזית המסגד, מבני קמרונות (ככל הנראה מתקופת הבית השני) היושבים מתחת למסגד, ומנהרת סתרים חצובה בסלע אשר פיתחה מצוי בחלל השער הכפול ויורדת במקביל לכותל הדרומי.
חפירה נוספת נערכה ב־1947 על ידי ק' ג'ונס אשר חפר חתך קטן בסמוך למדרגות העולות לרחבה המוגבהת ממזרח. בחפירה זו לא נתגלו שרידים קדומים.
חפירה נוספת נערכה ב־1970 על ידי הווקף במטרה להקים בריכת חירום בסמוך לפינה הצפון מזרחית של המשטח המוגבה. חפירה זו התבצעה ללא פיקוח ארכאולוגי, והארכאולוג זאב ייבין, שביקר במקום, ראה שנתגלתה בה קיר מסיבי קדום, ולאחר שבוע, כשהגיע למקום לתעד את הממצא, גילה שהקיר נעקר ממקומו. עניין זה הגיע לטיפולה הישיר של ראש הממשלה דאז, גולדה מאיר, ונשמר בסוד כשמונה שנים, עד שפורסם על ידי חוקר הר הבית והמקדש, הפיזיקאי אשר קאופמן.
ב־1989 התפרסם ספרה של מרים רוזן־איילון "המבנים המוסלמיים הקדומים בהר־הבית: מחקר איקונוגרפי" (The early Islamic Monuments of al-Haram al-Sharif: an iconographic study). בספר נותנת רוזן־איילון אינטרפרטציה חדשה בניתוח המבנים והתכנון שלהם. היא בודקת את הקשר בין המבנים בהר הבית, המשמעות שלהם וההתפתחות שלהם. היא ממפה את הר הבית בתקופה האומאית ובודקת את היחס בין המבנים והשתקפותם בשטח. טענתה היא שדרך הקמתו של כל מבנה אינה מקרית והיא מעניקה לכך סיבות טופוגרפיות ואיקונוגרפיות. אחת מהן היא שכיפת השלשלת נמצאת במרכז הר הבית, בנקודת ההצטלבות של הציר צפון־דרום־מזרח־מערב.
המאה ה־21
בשנת 2004 הארכאולוגים גבריאל ברקאי ויצחק צויג הקימו את פרויקט סינון עפר הר הבית שמטרתו לסנן כמויות עפר עצומות שנזרקו מהר הבית אל נחל קדרון במסגרת חפירה בלתי חוקית מול החזית של אורוות שלמה (ראה למעלה). הפרויקט מתקיים עד היום (2021) וצפוי להימשך עוד כ־5 שנים. הממצאים מפרויקט זה הם הממצאים הארכאולוגיים הראשונים שנתגלו מתחת למפלסו של הר־הבית ושנחשפו על ידי ארכאולוגים. מכיוון שהממצאים לא נתגלו באתרם, המשמעות המדעית שהחוקרים מייחסים להם דומה לזו של ממצאים המגיעים מסקר ארכאולוגי באתר שמעולם לא נחפר.
באוגוסט 2007 ערך ד"ר יובל ברוך, ארכאולוג מרחב ירושלים מרשות העתיקות, מספר בדיקות בהר הבית כחלק מהפיקוח על עבודות שיקום תשתיות החשמל, ובהן הוא מצא בין יתר הממצאים שרידים מתקופת בית ראשון שהתגלו באתרם, על גבי מפלס של רצפת גיר מהודקת. החפירה נעשתה בחטף ובלילה תחת עינם הפקוחה של שומרי הווקף ובחסות משטרת הר הבית. חפירות בדיקה מצומצמות נוספות בחלקו הצפוני של הר הבית נערכו על ידי יובל ברוך בשנות 2008 ו־2009 ובהן נתגלו קטעי רצפת פסיפס.
הרס עתיקות בהר הבית
בנובמבר 1999 התפרסם מקרה של הרס עתיקות לצורך פתיחת כניסה ראשית למסגד חדש שהוקם שלא כחוק באורוות שלמה: נחפר בור ענק שנעשה ברובו תוך ארבעה ימים בשטח של כ־2,000 מ"ר ולעומק 12 מ', תוך שימוש בציוד מכני כבד וללא כל פיקוח ארכאולוגי. כ־12,000 טון מילויים רוויי עתיקות הוצאו מהבור, תכולתם הועברה באמצעות למעלה מארבע מאות משאיות ונשפכה במזבלה העירונית ובמספר מקומות נוספים. מנכ"ל רשות העתיקות אמיר דרורי הגדיר אז את החפירה "פשע ארכאולוגי", והיועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין אמר שמדובר ב"בעיטה בהיסטוריה של העם היהודי". לימים, בעקבות פרויקט סינון עפר הר הבית, התברר כי אפילו העפר שהושלך אוצר בקרבו אלפי ממצאים זעירים מתקופות רבות ומגוונות החל כבר מלפני כ־10,000 שנה. בין היתר הושלכו גם ממצאים כבדים, בהם עמודים ושברי שער מפואר המתוארך לימי בית שני. מקרה זה היה ביטוי נוסף להתנהלות שיטתית של הרס, מחיקה והסתרה של סממנים וממצאים קדומים המעידים על היסטוריה יהודית במתחם הר הבית.
חידו ואן רוסום
חידו ואן רוסום (בהולנדית: Guido van Rossum; נולד ב-31 בינואר 1956) הוא מתכנת ממוצא הולנדי, מייסד שפת התכנות פייתון. עד לפרישתו ב-2018, שימש ואן רוסום כ-BDFL של פייתון (דיקטטור נאור לכל החיים, כלומר: מקבל ההחלטות בכל הנוגע לשפה). כיום הוא חבר בצוות ההיגוי של השפה.
חיים אישיים
ואן רוסום נולד בעיר הארלם שבהולנד. למד מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת אמסטרדם וב-1982 סיים את התואר השני. לאחר סיום לימודיו, החל ואן רוסום לעבוד במכוני מחקר שונים, בהם המכון הלאומי למתמטיקה ומדעי המחשב באמסטרדם, המכון הלאומי לתקנים בהולנד ועוד. במהלך עבודתו במכון הלאומי למתמטיקה ומדעי המחשב היה שותף ואן רוסום לפיתוחה של שפת התכנות ABC, מעשה שהצהיר כי השפיע רבות על כישורי התכנות שלו.
פייתון
בדצמבר 1989 חיפש ואן רוסום פרויקט שיעסיק אותו כתחביב במהלך שבוע חג המולד והחל בכתיבת פייתון. מאוחר יותר סיפר :
הגרסה הראשונה פורסמה בשנת 1994. בשנת 1999 התווספה מערכת IDLE.
ב-1999 הגיש ואן רוסום לסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים (DARPA) בקשה למימון פרויקט הפיכת פייתון לתוכנה שתנגיש את מקצוע התכנות לכל אדם. בבקשתו הגדיר ואן רוסום את יעדיו עבור פייתון:
בעקבות כתיבת השפה, זכה ואן רוסום בפרסים רבים. ב-2002 קיבל את "הפרס לקידום תוכנה החופשית לשנת 2001" של קרן התוכנה החופשית. מאוחר יותר, ב-2003, זכה בפרס NLUUG, ב-2006 הוגדר כמהנדס יוצא דופן על ידי האגודה למכונות מחשוב ובשנת 2018 נעשה עמית במוזיאון לתולדות המחשב.
על-אף שכוונתו הראשונית לא הייתה ליצור שפה להמונים, הפכה פייתון עם השנים לאחת משפות התכנות המובילות בעולם.
חיים מקצועיים
ב-2005 הצטרף ואן רוסום לגוגל שם פיתח את Mondrian - תוכנה לסקירת קוד אותה כתב בפייתון וכן השתתף בפיתוחה של Google App Engine. בדצמבר 2012 סיים את תפקידו בגוגל והצטרף לחברת Dropbox העוסקת באחסון קבצים בענן. באוקטובר 2019 עזב את החברה והודיע על פרישה. בנובמבר 2020 חזר בו מהפרישה והודיע שיצטרף למיקרוסופט.
דורותי פילדינג
ליידי דורותי מרי אוולין פילדינג-מור (6 באוקטובר 1889 – 24 באוקטובר 1935) הייתה אצילה בריטית אשר קיבלה עיטורים רבים במלחמת העולם הראשונה על תפקידה ההתנדבותי כאחות ונהגת אמבולנס בחזית המערבית. פילדינג זנחה את הייחוס האריסטוקרטי שלה והייתה האישה הראשונה שקיבלה את המדליה הצבאית על אומץ בשדה הקרב. היא קיבלה גם את עיטור כוכב 1914, עיטור "צלב המלחמה" הצרפתי ואת "מסדר לאופולד השני" מבלגיה כהוקרה על טיפולה בפצועים הבלגים.
ראשית חייה
דורותי פילדינג נולדה ב-6 באוקטובר 1889 לרודולף פילדינג, הרוזן התשיעי של דנבי, ולרוזנת של דנבי, ססיליה מרי פילדינג (לבית קליפורד). לפילדינג היו תשעה אחים ואחיות, שלושה אחים ושש אחיות. היא הייתה קרובת משפחחה רחוקה של הסופר הנרי פילדינג.
במלחמת העולם הראשונה
בדומה לרבים מאחיה ואחיותיה, עם פרוץ המלחמה, פילדינג הרגישה בצורך למלא תפקיד במאמץ המלחמתי. שלוש מאחיותיה: הליידי קלייר, הליידי אליזבת ("בתי"), והליידי ויקטוריה, שירתו בצבא יחד עם אחיהם: רב-סרן רודולף (ויקונט פילדינג) ששירת במשמר קולדסטרים ושרד את המלחמה, יו פילדינג מהצי המלכותי הבריטי שנהרג ב-31 במאי 1916 בקרב יוטלנד, והנרי פילדינג, שגם הוא שירת במשמר קולדסטרים ונפטר ב-9 באוקטובר 1917 מפצעיו לאחר פעולה צבאית בפלנדריה, שלושה חודשים בלבד לאחר שאחותו עזבה את האזור.
בספטמבר 1914, לאחר קורס הכשרה קצר בבית חולים בעיר רגבי, פילדינג נסעה לחזית המערבית בבלגיה, שם היא החלה לנהוג באמבולנסים כחלק מכוחות האמבולנס של מונרו. זו הייתה יחידה התנדבותית אשר כללה גם את מיי סינקלר, אלזי נוקר, ומאיירי צ'ישולם. יחידה זו כללה שיירות של אמבולנסים שנתרמו על ידי הצלב האדום הבריטי. הנהגות היו מפנות חיילים פצועים מהחזית שבין ניופורט, לדיקסמיוד, בלגיה, לבית החולים בוויורן, בלגיה. אף על פי שהייתה ממשפחה מיוחסת, לפילדינג הייתה התנהגות נוחה וקלה במלחמה, התנהגות שחצתה גבולות חברתיים. פילדינג התחבבה על כל מי שבאה עמו במגע, ממעמד המלוכה ועד ל"חיילים הפשוטים". נכתב כי הפסקות התה שהייתה נוהגת לקיים בחמש בערב בין הריסות העיר וויורן זכו לפרסום גדול בקרב הקצינים והחיילים הבלגים אשר שירתו שם.
ב-1916, הקומנדר (מקביל לסגן-אלוף) הנרי קרוסבי הלהן כתב מכתב המלצה על פילדינג. את המכתב קיבל הרוזן של אטלון, אלכסנדר קיימברידג', מפקד המשימה הבריטית בבלגיה. במכתב נכתב בין השאר:
פילדינג שירתה עם הכוחות בפלנדריה עד יוני 1917, ולאחר מכן חזרה לביתה בשביל להתחתן. ב-5 ביולי 1917 פילדינג התחתנה עם קפטן (מקביל לסרן) צ'ארלס ג'וזף הנרי אוהארה מור, מהעיר טיפררי שבאירלנד. פילדינג עברה לגור בוורלי, מידלסקס, שם בעלה הוצב בגדוד השני, המשמר האירי. אחרי ירח דבש קצר, פילדינג שבה לתפקידה באמבולנס, להובלת פצועים ברחבי לונדון.
השנים שלאחר המלחמה
לאחר המלחמה, דורותי ובן זוגה חיו רוב הזמן בביתו של מור בדרום טיפררי שבאירלנד. נולדו לזוג ארבע בנות: רות', קליה, אדית' וג'ון, ובן אחד: ארתור. פילדינג נהייתה חברה ב"לגיון הבריטי המלכותי" ונשיאת התאחדות האחיות בטיפררי. היא המשיכה לעסוק בתחביב הציד שלה. בנוסף לכך, דורותי ובעלה החזיקו בסוס הרבעה וכן השתתפו במרוצי סוסים באנגליה ובאירלנד.
מותה
דורותי פילדינג נפטרה מאי ספיקת לב בטיפררי, ב-24 באוקטובר 1935 בגיל 46. גופתה הובאה לביתה שבווריקשייר ונקברה ב-27 באוקטובר בחלקת משפחתה בבית הקברות הקתולי במונקס קירבי.
אנדראה רוסי
אנדראה רוסי (באיטלקית: Andrea Rossi; נולד ב-3 ביוני 1950) הוא ממציא הטוען כי הצליח לפתח תהליך היתוך קר יציב המייצר אנרגיה, וכי הוא משיק מוצר מסחרי המבוסס על התהליך. המוצר נקרא Energy Catalyzer או E-CAT.
אודות
אנדראה רוסי, יליד במילאנו, איטליה, מחזיק בתואר בפילוסופיה משנת 1975 באוניברסיטת מילנו. התיזה שלו עסקה בין היתר בתורת היחסות של אלברט איינשטיין. משנות העשרים של חייו הקים רוסי חברות העוסקות בהפקת אנרגיה ממקורות שונים, ביניהן חברת Petroldragon שעסקה בהפקת נפט ממקורות מבוזבזים. ההתעניינות של רוסי בהיתוך קר, החלה רק בשנת 1989. בשנה זו היה הניסוי המפורסם של פונס ופליישמן.
לדבריו, בשנת 2006 הגיע רוסי לנקודה קריטית במחקרו, כאשר הצליח לאחר אלפי קונפיגורציות שונות שנוסו למצוא נוסחה יציבה, בת שחזור, המאפשרת להפיק אנרגיה מתהליך היתוך קר הנקרא LENR. רוסי יצר קשר עם פרופסור סרג'יו פוקרדי מאוניברסיטת בולוניה, פיזיקאי המתמחה בתהליכים המשלבים ניקל ומימן, ומאז אלה מפתחים מוצר מסחרי המבוסס על התהליך, האמור להפיק אנרגיה במחירים נמוכים בהרבה מתהליכים קיימים.
תאג"ד (סדרת טלוויזיה)
תאג"ד היא סדרת טלוויזיה ישראלית שעלתה לשידור ב-19 בספטמבר 2016 בחברת yes. יוצר הסדרה הוא ציון רובין, שגם כתב וביים. הסדרה מתארת את עלילותיהם של חובשי תאג"ד של גדס"ר צנחנים שמספרו בסדרה שונה ל-33 במקום 35. שיר הנושא של הסדרה בעונה הראשונה הוא "ימים יפים", אותו כתב והלחין אביהו לנדוור, ובעונה השנייה השיר "עוד יום" של להקת פול טראנק.
ביולי 2018 הסדרה נרכשה על ידי חטיבת הטלוויזיה של סרטי פרמאונט, והיא הפיקה את העיבוד האמריקאי "68 Whiskey".
עונה 1
העלילה מתמקדת בפעילותם של חובשי התאג"ד בגדוד 33 של הצנחנים בצה"ל.
הסדרה נפתחת בסצנה בה אמיר, לוחם מהפלס"ר, חווה הזיות ופותח באש לכיוון האמבולנס של התאג"ד. אמיר מתמוטט על מוט ברזל שמנקב את ריאתו, מאבד את ההכרה ולבסוף מאושפז בבית החולים. נטען כי הוא אלרגי לקורטיזון והתנהגותו נבעה מתגובה אלרגית לחומר, אותו קיבל מאלכס, רופא התאג"ד. בשל כך מודח אלכס מהגדוד ומחליף אותו אברי, קצין מילואים שחתם קבע לחצי שנה, כדי לברוח מביתו ומאשתו, בה הוא בוגד. דניאל, החוג"ד, שאלכס קרוב לליבו, וחבריו ליחידה, פועלים לחקר האמת סביב סיבת התמוטטותו של אמיר בתקווה להחזיר את הרופא שלהם בחזרה ליחידה. ליחידה מצטרפת רותם, הפרמדיקית החדשה, שבה מתאהב דניאל ומגלה שהיא הייתה האקסית של איתן, מפקד הפלס"ר והיריב הגדול ביותר שלו.
לבסוף, דניאל מגלה בזכות דיסק-און-קי שאלכס בטעות איבד, כי משפחתו של אלכס, הרופא שהודח מהגדוד, מבצעת בחיילי הפלס"ר ניסוי בסארין כדי לפתח תרופות נגד הגז. חיילי הפלס"ר חושבים שהם מקבלים בסך הכל ממריצים, אך לבסוף איתן מגלה כי נעשה שימוש בסארין. רב-סרן יאיר שניידר הוא הקצין בדרג הבכיר ביותר שמשתף פעולה עם הניסוי האסור יחד עם קבוצת שוטרי מצ"ח.
העונה נגמרת בכך שחובשי התאג"ד מוקפצים לאירוע, ובמקום האירוע, ליד האמבולנס, מתפוצץ מטען חבלה הנועד לפגוע בדניאל כנקמה על חשיפת הפרשה. בפועל, רותם יוצאת ראשונה מהאמבולנס, והיא נפגעת קשה מהמטען.
עונה 2
העונה השנייה החלה ב-15 ביוני 2020.
בעונה זו עובר התאג"ד למוצב צה"ל ברמת הגולן, על גבול ישראל - סוריה. כשבראשו עומדים הרופא עומר (דניאל ליטמן) ובועז (דור הררי), מפקד הטנ"צ.
בפרקים הראשונים, עומר, הרופא, מגיע במסוק למקום הפיצוץ, ופולצ'ק ובן לולו מעלים את רותם באלונקה למסוק. רותם מגיעה לטיפול נמרץ ולניתוח בבית החולים, ובמקביל, ליה, בן לולו ופולצ'ק מגיעים לבית החולים. אחרי הרבה זמן בו רותם נמצאת באשפוז, היא מדברת עם זהבי, המג"ד, שמספר לה כי דניאל, בן זוגה, חשב כי הוא אשם במה קרה לרותם, השתחרר מצה"ל ונסע לחופשה במזרח. בסופו של דבר רותם מחלימה וחוזרת לתאג"ד כפרמדיקית.
בתחילת הסדרה התאג"ד מוקפץ לאירוע סטנדרטי על הגדר, בו עליהם לפנות פצועים שהגיעו מסוריה, להעניק להם טיפול ראשוני ולהעביר אותם לקבלת טיפול בישראל. בזמן הטיפול, ניגש רופא התאג"ד, עומר, לטפל בפצוע סורי. עומר מזהה כי על הפצוע שרשרת ששייכת לאחיו נמרוד, שנעלם לפני 10 שנים ברמת הגולן ונעדר.
בהמשך העונה, עומר מחליט להישאר בתאג"ד ומנסה לברר מה עלה בגורלו של אחיו, אף על פי שהיה אמור לעבור יחידה בתחילת העונה ולהיות רופא ב-669.
עומר ממנה את אמיל (אמיר ח'ורי) להיות החוג"ד החדש של התאג"ד, שתוך כדי שירותו בצבא עושה ככל שביכולתו להציל את חברתו נדין שנמצאת בסכנת חיים בסוריה, בזמן שארגון ג'בהת פתח א-שאם טובח בבני העדה הדרוזית, אליה הוא וחברתו משתייכים. במקביל, בן לולו מגלה כי בת זוגו לשעבר, אמירה, שחשב שברחה עם הדרכון שהביא לה, נמצאת בסוריה ומשמשת שפחת מין של ארגוני הטרור שם. בנוסף, אמיל ובן לולו מגלים שילד שהרס"ר, ניסים, טוען כי הוא בנו, שייך לאל עבסי - ראש ארגון ג'בהת אל נוסרה שהציע פרס כספי למי שיביא לו את בנו.
עומר, בן לולו, אמיל וליה, נכנסים לסוריה בתחפושת חיילי או"ם, במטרה לבצע עסקה עם אל עבסי - הם ייתנו לו את פרחאן, בנו, והוא ייתן להם בתמורה את אמירה, חברתו לשעבר של בן לולו. בזמן העסקה, עומר, הרופא, עולה על צלע ההר שמול מקום העסקה, וברגע החילוף, אמיל יורה בראש הארגון וחייליו, כנקמה על הטבח שהם מבצעים בבני העדה הדרוזית בסוריה, וחוזרים הביתה יחד עם אמירה.
במקביל, עומר מגלה כי בועז, מפקד הטנ"צ, משתמש במעבר הגבול של הסורים הפצועים כדי להעביר את הגבול אנשים סורים עם פציעות מדומות המעבירים על גופם סמים, וכך מבריח סמים לתוך ישראל. בהמשך, בועז מגלה כי מה שאנשים אלה מעבירים לתוך ישראל הוא למעשה חומר רדיואקטיבי המשמש את חיילי האו"ם לבנות פצצה מלוכלכת שהוזמנה על ידי קהילת נטורי קרתא, במטרה לגרום לאירוע טרור גדול בדרך למימוש מטרת העל שלהם, פירוק מדינת ישראל. לקראת סוף הסדרה עומר נכנס לסוריה ונופל לשבי אנשי ג'בהת אל נוסרה ונטורי קרתא, ומגלה כי אחיו, נמרוד, למעשה חזר בתשובה והפך לחלק מהקהילה, ושהוא חי בסוריה.
בפרק הסיום של העונה, עומר מצליח לברוח מהשבי הסורי, ויורה והורג את אחיו, והפצצה שחיילי האו"ם הכינו אמורה להתפוצץ בתוך הבסיס, אך בסצנת הסיום של הסדרה היא מנוטרלת על ידי ליה, רונה, אמיל ופולצ'ק, שפורצים למפקדת חיילי האו"ם ועוצרים את הפצצה.
הפקה ושידור
הסדרה צולמה במבוא חורון. על אף ההיענות הראשונית של צה"ל לשיתוף פעולה עם ההפקה, הם סירבו לעשות כן לאחר קריאת התסריט. לכן, עבור שלב הצילומים נבנה סט שלם ולא נעשה שימוש בבסיס צבאי קיים או נטוש. גם האמבולנס, הנראה בסדרה כצבאי, נבנה לשם הסדרה לאחר ששימש במקור כמרפאת שיניים. לפני תחילת הצילומים בוצע תחקיר של השחקנים והצוות בו עברו קורסים והכשרה חלקית של חובשים בצה"ל, כך שבסצנות בסדרה השחקנים באמת לוקחים דם ומכניסים עירוי ולא כחלק מאפקטים של מחלקת הארט. ציון רובין, יוצר הסדרה, ציין כי רוב הדמויות והאירועים בסדרה מבוססים על טיפוסים וחוויות משירותו הצבאי כחובש גדודי בחטיבת הנח"ל.
ב-7 בנובמבר 2016, "yes" הזמינה עונה שנייה ל"תאג"ד". כתיבת התסריט החלה כבר בדצמבר של אותה השנה, אך השלמתו התעכבה עד ל-2019. אז, במרץ, החלו הליהוקים. שלב הצילומים יועד להתחיל בקיץ, בתקווה לעלות לשידור עד סוף אותה השנה או בתחילת 2020, אך עזיבתו של תומר קאפון הובילה לדחייה משמעותית בכך. בסופו של דבר, ולאחר שדניאל ליטמן נבחר להחליף את קאפון, הצילומים החלו ב-9 בספטמבר ברמת הגולן. הם הסתיימו לאחר כארבעה חודשים, ב-16 בינואר 2020. עונה זו עלתה ב-15 ביוני.
בסמוך לסיום העונה השנייה, רובין והמפיק עוז וידל הכריזו כי החליטו שלא ליצור עונה נוספת על אף הסיום המותח של הפרק האחרון. בהתאם להחלטתם, "yes" החליטה לבטל את הסדרה.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
המועמד ממנצ'וריה (2004)
עלילת הסרט היא על מועמד לסגן הנשיא שמשמש כסוכן רדום של תאגיד בינלאומי כחלק מקנוניה. מפקדו ממלחמת המפרץ מנסה לחשוף את המזימה.
הסרט מהווה את העיבוד השני לספר 'המועמד ממנצ'וריה'. בעוד שהספר והעיבוד הקולנועי מתחילת שנות ה-60 התרחשו במלחמת קוריאה וסיפרו על קנוניה קומוניסטית, תסריטאי הסרט נאלצו להתמודד עם השינויים שחלו בעולם עם קריסת ברית המועצות והגוש המזרחי, ותום המלחמה הקרה. לכן, מצאו כתחליף לכך גוף רב עצמה וגלובליסטי המתגלם בדמותו של תאגיד בדיוני הנקרא "התאגיד המנצ'ורי הגלובלי" שעומד מאחורי המזימה להשליט נשיא בובה על ארצות הברית. במתן שם זה לתאגיד הצליחו יוצריו לפתור את בעיית שמירת שמו המקורי של הסרט. בגרסה החדשה מלחמת המפרץ מחליפה את מלחמת קוריאה, ריימונד שאו עצמו הוא האיש המיועד למלא את תפקיד הנשיא-בובה, אמו היא סנאטורית רבת-עוצמה, ודמותו של הסנאטור אייסלין נמחקה.
עלילה
בהווה, לקראת בחירות 2008, חיילי ארצות הברית נהרגים ברחבי העולם במלחמות, המצב הכלכלי במדינה התדרדר, המים והאוויר מזוהמים, פחד מטרור שולט ברחובות ויש שלטון צבאי בפועל; בחלוף השנים מאז המלחמה, שאו הפך לנציג בבית הנבחרים ונבחר להיות סגנו של המועמד לנשיאות רוברט ארתור על פני הסנאטור תום ג'ורדן (ג'ון ווייט), זאת הודות ללחצים של אימו הסנאטורית המניפולטיבית ולמרות היותו צעיר ולא מוכר בציבור האמריקאי. בנט מרקו, כעת מייג'ור בצבא ארצות הברית, נתקל בחיילו לשעבר מלווין (ג'פרי רייט) שמספר לו על חלומות שיש לו על אותו הלילה ששאו הציל את המחלקה. זה מעורר אצל מרקו סיוטים על שטיפת מוח שעבר עם חייליו, והוא מתחיל לפקפק באירועים שקרו. מרקו מנסה לדבר על כך עם שאו ללא הצלחה, ובמקביל סוכנת FBI, רוזי (קימברלי אליס), עוקבת אחר מרקו וחוברת אליו במטרה לגלות את האמת.
חברו המדען של מרקו, דלפ (ברונו גנץ), מספר לו על תאגיד רב העוצמה 'מנצ'וריאן גלובל' שעשה ניסויים בשטיפת מוח ושתלים שבביים אנושיים, ועושה לו טיפול בנזעי חשמל על מנת לגרום לו לזכור את מה שאירע במלחמה. הם מגלים שאירועי המארב לא באמת קרו, ושלמעשה המחלקה של מרקו נחטפה בכווית ועברה שטיפת מוח על ידי התאגיד ובהוראת הסנאטורית שאו על מנת שיספרו את סיפור הגבורה המומצא, זאת על מנת להפוך את שאו לגיבור מלחמה ולהכין את הקרקע לקראת הפיכתו לפוליטיקאי ובהמשך – לנשיא ארצות הברית, כל זאת על מנת שישמש כשתול רדום של התאגיד בבית הלבן. כאשר מרקו מספר על הקנוניה לסנאטור ג'ורדן שמתעמת בתורו עם משפחת שאו בנושא, אלינור מפעילה את שאו שיהרוג את הסנאטור ואת ביתו ג'וסלין, איתה שאו יצא כאשר היו צעירים. על מנת להשלים את השלב האחרון של המזימה, 'מנצ'וריאן' והסנאטורית מפעילים גם את מרקו.
שאו והמושל רוברט ארתור זוכים בבחירות לנשיאות, ומרקו נשלח למטה המפלגה כדי להתנקש בנשיא הנבחר בעת החגיגות על מנת ששאו יתמנה לנשיא במקומו באופן אוטומטי, אולם שאו מבין זאת ונכנס בקו האש לפני ארתור יחד עם אימו, וכך מונע את הצלחת המזימה תוך שהוא ואימו נהרגים. רוז מספיקה למנוע את התאבדותו של מרקו, וזה מתעורר מהשפעת השליטה שהייתה בו. בהמשך, המעורבות של 'מנצ'וריאן' מתגלה וה-FBI מנקים את מרקו מאשמה בהתנקשות.
בסוף הסרט, מרקו ורוז מגיעים אל האי שבו נערכה שטיפת המוח של החיילים, שם מרקו נזכר שבמהלך שטיפת המוח שעבר הורו עליו לו להמליץ על מדליית הכבוד לשאו.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקרן, והכניס כ-96 מיליון דולר בכל העולם.
ספיינל טאפ
ספיינל טאפ (אנגלית: This is Spinal Tap) הוא סרט מוקומנטרי אמריקאי משנת 1984 שבוים על ידי רוב ריינר. הסרט מתאר את עלילותיה של להקת רוק בריטית בדיונית ובו מככבים רוב ריינר, כריסטופר גסט, מייקל מקיין והארי שירר אשר גם כתבו את התסריט וגם את המוזיקה.
הקרדיט לתסריט של הסרט ניתן לריינר ולשלושת השחקנים הראשיים היות שהם אילתרו את מרבית הדיאלוג. שעות רבות של צילום בוצעו לפני שריינר ערך אותם לתוצר הסופי לפני יציאת הסרט.
שלושת חברי להקת ספיינל טאפ - דייוויד סיינט האבינס, דרק סמולס ונייג'ל טפנל, מגולמים על ידי השחקנים מקיין, שירר וגסט בהתאמה. שלושת השחקנים מנגנים בכלי הנגינה שלהם ומדברים במבטא אנגלי מזויף לאורך כל הסרט. ריינר מופיע כמרטי די ברגי, יוצר הסרט הדוקומנטרי. שחקנים אחרים המופיעים בסרט הם טוני הנדרה המגלם את מנהל הלהקה, איאן פיית', וג'ון צ'אדוויק המגלמת את חברתו של סיינט האבינס, ג'נין. השחקנים פול שייפר, פרד ווילרד, פראן דרשר, ברונו קירבי, הווארד הסמן, אד ביגלי הבן, פטריק מקני, אנג'ליקה יוסטון, ויקי בלו, דיינה קארווי, בילי קריסטל, ברינק סטיבנס ולינה קוויגלי כולם משחקים בתפקידי משנה ועושים הופעות קצרות במהלך הסרט.
בשנת 2002, נבחר הסרט ספיינל טאפ לשימור בספריית הקונגרס האמריקאית בשל היותו שהוא בעל חשיבות "תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עלילה
מבחינת סגנון, הסרט הוא פרודיה על סרטים דוקומנטריים שנהגו לעשות על להקות רוק באותה תקופה. הוא מצולם על ידי מרטי די ברגי (רוב ריינר) הבדיוני שהיה בעצם הבמאי של הסרט. סרט הדוקו הבדיוני, המוקומנטרי, מכסה סיבוב הופעות של להקת הרוק הבריטית בדיונית "ספיינל טאפ", במהלך שנת 1982, כדי לקדם את מכירת אלבומם החדש "הריחו את הכפפה" (Smell the Glove), ובמהלכו חותך לקטעי ראיונות אחד-על-אחד מתקופות אחרות בקריירה שלהם.
את להקת "ספיינל טאפ" הקימו חברי הילדות דוד סיינט האבינס (מייקל מקין) ונייג'ל טפנל (כריסטופר גסט) בשנות ה-60 ונקראה במקור, במקוריות, "המקוריים" ולאחר מכן "המקוריים החדשים". ללהקה הצטרפו בהמשך הבסיסט דרק סמולס (הארי שירר), הקלידן ויו סאבאג' (דוד קף), וסדרה של מתופפים שכולם מצאו את מותם בצורות מוזרות ומסתוריות שכללו "התפוצצות ספונטנית", "תאונת גינון ביזארית" ומחנק למוות מקיא של איש (ים) בלתי ידועים. בסצנה מפורסמת, מתגאה נייג'ל טפנל בפני די ברגי שהמגבר שלו מגיע ל-11. כשנשאל על ידי די ברגי "למה אתה פשוט לא משאיר את 10 כמספר הכי גבוה ועושה אותו יותר רועש?", טפנל יכול רק לענות לו ש-"אלה מגיעים עד 11".
סיבוב ההופעות מתחיל ובמהלכו אנו יכולים לשמוע את מגוון להיטי הלהקה הכוללים את השירים "סטונהנג'" (Stonehenge), "חוות הסקס" (Sex Farm), "תחת גדול" (Big Bottom), "בית ספר לכלבות" (Bitch School) ו-"הלילה אני הולך לנענע אותך הלילה" (Tonight I'm Gonna Rock You Tonight).
ביקורות והצלחת הסרט
הסרט זכה להצלחה מתונה יחסית כשיצא, אך עם השנים הפך פופולרי יותר ויותר וצבר מעמד של סרט פולחן. מוזיקאים רבים ציינו כי הסרט נאמן לחלוטין למציאות. אוזי אוסבורן אף אמר בראיון כי כשצפה בסרט בפעם הראשונה, הוא היה האיש היחיד בקהל שלא צחק מכיוון שחשב שהסרט הוא דוקומנטרי אמיתי. הסרט מחזיק בדירוג משוקלל של 95% באתר Rotten Tomatoes מצד מבקרי הקולנוע.
הופעות במקומות אחרים
הארי שירר, המגלם את דרק סמולס, הפך להיות אחד משחקני הקולות הראשיים בסדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, ונותן את קולו לדמויותיהם של המנהל סקינר, מיסטר ברנס, וויילון סמית'רס, נד פלנדרס ואחרים. חברי להקת ספיינל טאפ תרמו את קולותיהם לדמויותיהם המצוירות בפרק "המופע של אוטו", כשהם מופיעים תחילה בהופעה שבה נמצאים בארט ומילהאוס. לאחר מכן ההופעה הופכת למהומה המאלצת את הלהקה לעזוב באוטובוס שלהם אשר ננגח לאחר מכן מהכביש על ידי אוטו והאוטובוס שלו.
דירוג אתר IMDb, עבור הסרט, הוא על סולם מאחד עד אחת-עשרה, זאת כהומאז' למגבר של נייג'ל טפנל, ביטוי שהפך לפופולרי כתוצאה מהסרט. למרות זאת, ישנה עדיין רק את האפשרות לדרג מאחד עד עשר. הסצנה המפורסמת הזו הופיעה בכתבות חדשות לאחר מותו של ג'ים צ'ארלס מרשל, מייסד החברה שייצרה את ציוד ההגברה שהופיע בסצנה.
תורת חב"ד לבני הישיבות
תורת חב"ד לבני הישיבות הוא ארגון המסונף לצעירי אגודת חב"ד בישראל שבסיסו בכפר חב"ד, הפועל במטרה להפיץ את תורת חסידות חב"ד, בעיקר בקרב ישיבות המזוהות עם הציונות הדתית, בעזרת שיעורים, התוועדויות, הוצאה לאור של עלונים ושל ספרים ועוד.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת תשס"א על ידי הרב משה שילת. בתחילת דרכו קיים הארגון בעיקר שיעורי תורה והתוועדויות בישיבות הסדר. בשנת 2004 נרשם הארגון כעמותה.
משרדי הארגון ממוקמים ליד מרכז צעירי אגודת חב"ד בישראל, מאז תשפ"ג נקרא הבניין חב"ד לצעירים בישראל על שם יוסף ספרא. נכון לשנת 2018, המחזור השנתי של העמותה עמד על כ-11 מיליון שקלים.
אלבומי צמאה
ב-2015 התחיל הארגון להוציא סדרת אלבומים של ניגוני חב"ד בשם ״צמאה״. האלבומים מופקים על ידי המוזיקאי נאור כרמי. בביצוע הניגונים משתתפים זמרים ואמנים ידועים, דתיים וחילונים, בהם: רמי קלינשטיין, אברהם פריד, אהוד בנאי, אביתר בנאי, ברי סחרוף ואחרים. נכון ל-2021 יצאו לאור שישה אלבומים.
אירועי י"ט בכסלו - יריד החסידות ומופעי צמאה
בשנים תשס"ה-תשס"ח ארגן הארגון התוועדות מרכזית לכל בני הישיבות בי"ט בכסלו בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, בשנת תשס"ז נערך לראשונה התוועדות מרכזית בבנייני האומה בהשתתפות הרבנים מרדכי אליהו, יואל כהן ויצחק מנחם וינברג, בתשס"ח נערכו 130 התוועדויות בישראל, שבהן השתתפו כ-10,000 בני ישיבות.
משנת תשס"ט מתקיים אירוע מרכזי במרכז הקונגרסים בירושלים, שהפך עם השנים ל'שבוע החסידות', המוקדש לתורת החסידות. בשבוע זה מתקיימים כנסים והתוועדויות לגברים ולנשים, בהשתתפות הרב יהושע שפירא, הרב שבתי סלבטיצקי, הרב מיכי יוספי, הרב יצחק גינזבורג, הרבנית ימימה מזרחי ועוד. הרב יואל כהן השתתף בהתוועדויות עד לפטירתו בתשפ"א.
החל משנת תשע"א מתקיימת במקום גם מכירת ספרים בתחום החסידות, הכוללים סוגות שונות: אבות החסידות, החסידות לענפיה, חסידות חב"ד, הגות חסידית, סיפורת חסידית וספרי ילדים, במחירים אטרקטיביים לציבור. בשנת תשע"ז נמכרו במהלך ימי המכירות קרוב ל-500,000 ספרים, משתתפים ביריד הספרים בעיקר יהודים דתיים וחרדים.
החל משנת תשע"ד מתקיימות במסגרת האירועים מדי שנה כעשר הופעות מוזיקליות בשם 'צמאה', ונוטלים בהן חלק האמנים המשתתפים באלבומי צמאה, בשנת תשפ"ג הופיע לנשים הזמרת יובל דיין. בשנת תשע"ו עמד מספר המשתתפים על כ-60,000, בתשע"ז כ-70,000 איש ובתשע"ט שוב כ-60 אלף. כמו כן הם קיימו גם כמה אירועי מופע של צמאה בקיץ לסטודנטים ואירוע בתל אביב.
לב לדעת ותוכנית לבנות
בשנת תשע"א יסד הארגון תוכנית רב שנתית ללימוד עצמי בתורת חסידות חב"ד בשם לב לדעת. התוכנית מיועדת לאברכים ולבחורי ישיבות. יחידות הלימוד נערכו על ידי צוות בראשות הרב יואל כהן. התוכנית כוללת מבחנים, ומי שעוברים אותם בהצלחה מקבלים מלגות ושוברי קנייה. בתוכנית מופעלת רשת כוללי ערב לאברכים, ללימוד חסידות בעיון. את הפעילות מנהל הרב מאיר אליאני.
במקביל מתקיימת תוכנית לימוד שנתית עבור בנות מכללות ואולפנות בשם "מעיינותייךְ". בתוכנית שני מסלולים: לימוד ספר התניא, והמועדים בחסידות. מתקיימים ערבי עיון בנושא. את הפעילות מנהלת חיה וולס.
מגזינים
החל משנת תשס"ד מוציא הארגון ארבע פעמים בשנה מגזין לבני הישיבות הציוניות בשם מעיינותיך - למחשבת חב"ד. לציבור החרדי מוציא הארגון החל משנת תשע"ו ארבע פעמים בשנה את המגזין אור וחיות.
הוצאת ספרים מעיינותיך
הארגון מפעיל בית הוצאה לאור בשם "הוצאת ספרים מעיינותיך" המוציא לאור ביוגרפיות, ספרי הגות ומחשבה מקוריים המבוססים על תורת חב"ד ומהדורות מבוארות של ספרי תורת אדמו"רי חב"ד. בין השאר ראו אור הספרים:
פגם במחיצה הבין-פרוזדורית
כתוצאה מהחור שבין העליות נוצר דלף של דם, מהעלייה השמאלית לעלייה הימנית, לאור הפרשי הלחץ הקיימים ביניהן. מידת הדלף תלויה במידת החור ובגורמים נוספים, כאשר בפועל יש עומס של נפח על החדר הימני כתוצאה מזרימה מוגברת של דם אליו (מהעלייה הימנית) וכתוצאה מכך עליה בזרימת הדם הריאתית.
קליניקה
מטופלים הסובלים מפגם במחיצה הבין-פרוזדורית לרוב אינם מציגים תסמינים בשנים הראשונות לחייהם, אם כי לעיתים יש נטייה לזיהומים חוזרים של דרכי הנשימה. במרבית המקרים, מספר משמעותי של חולים בעשור הרביעי לחייהם מתחילים לפתח הפרעות קצב שמקורן בעליות, יתר לחץ דם ריאתי, כאשר לבסוף הדלף מתהפך והופך להיות דלף מימין לשמאל, עם כשל של הלב הימני, כלומר אי ספיקת לב ימנית.
בדיקה גופנית
בבדיקה גופנית ניתן להתרשם מפעימה באזור החדר הימני במישוש. בבדיקה של קולות הלב ניתן להתרשם מפיצול רחב של קול הלב השני, S2, המבטא סגירה של מסתם אבי העורקים ומסתם עורק הריאה. בנוסף יש איוושה באמצע הסיסטולה הנגרמת לאור זרימה מוגברת דרך מסתם עורק הריאה המחבר בין החדר הימני לעורק הריאתי. איוושה נוספת קיימת לאחר הדיאסטולה, אשר נשמעת חזק ביותר לאורך המרווח הבין-צלעי הרביעי. אוושה זו מבטאת עליה בזרימה דרך המסתם התלת-פסיגי המחבר בין עליה ימנית לחדר ימין. ככל שהזמן עובר והלחץ בכלי הדם הריאתיים גדל, יש רושם להתפתחות של איוושה דיאסטולית הנגרמת מאי ספיקה של מסתם עורק הריאה.
במצבים מתקדמים יש כיחלון כתוצאה מאי-ספיקה של הלב הימני וירידה בחמצון של הדם.
ממצאים בהדמיה
באקג ניתן לראות סטייה של ציר הלב ימינה וכן התרשמות לעליה בגודל חדר ימין. באקו לב ניתן לראות את הפגם עצמו שבין העליות.
הטיפול
הטיפול יכול להיעשות באמצעות צנתור או ניתוח. לרוב יהיו התוצאות מצוינות, גם לאחר גיל 40, בתנאי שלא התפתח יתר לחץ ריאתי משמעותי. במומים מורכבים יותר, כגון פגם הפתח הראשוני, לעיתים יש צורך בתיקון המסתם הצניפי בנוסף. אין צורך לבצע סגירה של החור אצל מטופלים עם חורים קטנים ודלף מינימלי או אצל חולים הסובלים מיתר לחץ ריאתי חמור, ללא עדות לדלף חמור משמאל לימין.
לרוב, נדיר שמטופלים עם מומי לב כגון פגם הפתח המשני ימותו טרם הגיעם לעשור החמישי של חייהם, אולם במהלך השנים שלאחר מכן יש עליה בתסמינים המובילים לקושי יומיומי בתפקוד. טיפול תרופתי צריך לכלול טיפול בשכיחות לזיהומים בדרכי הנשימה, תרופות אנטי-אריתמיות וכן טיפול ליתר לחץ דם, אי ספיקת לב וכדומה.
ניר מנוסי
הרב ניר מנוסי (נולד בג' בתמוז ה'תשל"ג, 3 ביולי 1974) הוא רב ופובליציסט ישראלי, ומחבר ספרים ומאמרים.
ביוגרפיה
מנוסי נולד בתל אביב לאביו העיתונאי והסאטיריקן דידי מנוסי, ולאמו המאיירת והקריקטוריסטית צילה מנוסי. למד בתיכון תלמה ילין במגמת אמנות פלסטית. בעל תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה, ותואר שני ללימודי תרבות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו האקדמיים החל בתהליך של חזרה בתשובה, ושינה את שמו מניל לניר.
מנוסי כותב מאמרים באתרי אינטרנט שונים וכן בבלוג אישי. בכתיבתו הוא עוסק בקבלה וחסידות, וכן ביחס בין היהדות לבין תרבות המערב. מלמד ב'תורת הנפש', בית הספר לפסיכולוגיה יהודית חסידית, ומוסר שיעורים והרצאות במקומות שונים. ערך כמה מספרי הרב יצחק גינזבורג, וכן תרגם שני ספרים בנושא חסידות.
מנוסי נשוי לנעמה ואב לשישה, בשנת 2023 עברו בני המשפחה להתגורר בתל אביב.
פרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה
פרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה (Alexandrina von Preußen, 30 בספטמבר 1796 - 1 בינואר 1850), הייתה בתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו של לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט.
ביוגרפיה
פרדריקה וילהלמינה נולדה ב-30 בספטמבר 1796 בברלין ללודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט. חודשיים לאחר לידתה מת אביה, ולאחר מכן התחתנה אמה פעמיים, ואף ילדה את אחיה למחצה גאורג החמישי, מלך הנובר.
ב-1 בינואר 1850 מתה פרדריקה וילהלמינה בביתה שבדסאו, והיא בת 53 שנים.
משפחתה
ב-18 באפריל 1818 התחתנה פרדריקה וילהלמינה עם לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט. לזוג נולדו 6 ילדים:
טוכפלד
טוכפלד הוא שם משפחה אשכנזי.
לאה קייט
לאה קייט קלמנסון (באנגלית: Leah Kate Kalmenson; נולדה ב-9 בספטמבר 1992 ) היא זמרת אמריקאית. קייט הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Impulse, ביוני 2019. בשנת 2022 הוציאה את הסינגל "", שזכה להצלחה באוסטרליה ובממלכה המאוחדת.
ראשית חייה
לאה קייט נולדה וגדלה בקליפורניה, ולמשפחתה הייתה תחנת רדיו.
קריירה
בשנת 2018, קייט החלה לפרסם גרסאות כיסוי לשירים בערוץ היוטיוב שלה. בפרק הזמן הזה היא הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Impulse, שכלל את הסינגלים "" ו-"So Good". לאחר מכן הוציאה את הסינגלים "Visions" ו-"Bad Idea". ביוני 2020, הוציאה את הסינגל "Fuck Up the Friendship" שזכה להצלחה רבה ברשת שיתוף הווידאו, טיקטוק וצבר למעלה מ-68 מיליון השמעות בספוטיפיי. לאחר מכן, הוציאה את הסינגלים: "Grave" ,"Boyfriend" ו-"Boy Next Door".
בשנת 2021, הוציאה קייט את הסינגלים "Calabasas" ו-"Veronica" שנכללו במיני-אלבום השני שלה, , שיצא לאור ב-1 באוקטובר. קייט סיפרה בריאיון שהיא הייתה אמורה לצאת לסיבוב ההופעות ברחבי ארצות הברית וקנדה, אך הוא נדחה וכלל שתי הופעות בלבד בשל התפרצות מגפת הקורונה. ב-24 בספטמבר 2021, הוציאה את הסינגל "Shit Show". לאחר מכן, הוציאה את הסינגל החמישי והאחרון שלה "FU Anthem"; שניהם נכללו במיני-אלבום, .
במרץ 2022, הוציאה קייט את הסינגל "Dear Denny", שזכה להצלחה גם כן בטיקטוק ולאחר מכן, הוציאה את הסינגל "", השיר הראשון שלה שהופץ בהוצאת חברת תקליטים גדולה, 10k פרוג'קטס. השיר המשיך לצבור הצלחה בטיקטוק, כמו גם במצעדים שונים במדינות רבות באירופה. בנוסף, השתתפה קייט בסיבוב ההופעות "Life Support Tour", של הזמרת מדיסון ביר. השיר הגיע בסופו של דבר למקום השני במצעד השירים מתחת להוט 100 בארצות הברית והגיע ל-40 העליונים במצעדים באוסטרליה, ניו זילנד, הולנד ובריטניה. בהמשך השנה, הופיעה קייט כמופע חימום של ההרכב צ'ייס אטלנטיק בסיבוב ההופעות שלו, "Cold Nights", ברחבי אמריקה הצפונית. ב-24 ביולי 2022, הוציאה קייט את הסינגל "Twinkle Twinkle Little Bitch". במהלך השנה, הוציאה את הסינגלים "Life Sux" ,"Monster" ו-"Hot All the Time" שנכללו במיני-אלבום השלישי שלה, Alive and Unwell, שיצא לאור ב-28 באוקטובר. במקביל לצאת המיני-אלבום יצאה קייט לסיבוב הופעות הראשון שלה הנקרא, "Alive and Unwell Tour".
עונת 1942/1943 בלה ליגה
עונת 1942/1943 הייתה העונה ה-12 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-17 בספטמבר 1942 והסתיימה ב-4 באפריל 1943.
הליגה כללה 14 קבוצות.
מליגת המשנה עלו סרגוסה וריאל בטיס.
אתלטיק בילבאו זכתה בתואר בפעם החמישית בתולדות המועדון. בנוסף לכך, היא זכתה בגביע חנרליסימו.
כדורגלנים מצטיינים
חואן אקוניה מדפורטיבו לה קורוניה היה השוער הטוב של העונה. הוא ספג 31 שערים ב-25 משחקים.
איתמר וכובע הקסמים השחור
עלילה
בעוד מסדר אביו של איתמר את המגירות מודע איתמר לקיומו של כובע שחור וגדול שנפל מטה. על פי מה שאביו סיפר לו הוא היה קוסם בעברו והכובע ניתן לו על ידי אביו.
הודות ליכולתו המיוחדת של הכובע גורם איתמר לאביו לחקות בהתנהגותו קוף, זאב ותרנגול והוא נותר חסר-אונים משום שלכובע יש מגבלה: הוא מסוגל אמנם להפוך מישהו לדבר-מה אחר אולם אין ביכולתו לחזור אחורנית. אולם בסוף מציל איתמר את המצב כאשר הוא הופך את התרנגול לאביו.
קהילת יהודי טומשוב לובלסקי
הקהילה היהודית בטומשוב לובלסקי (בפולנית: Tomaszów Lubelski), שבדרום מזרח פולין, התקיימה משנות העשרים של המאה ה-17 ועד שהושמדה בשואה. הקהילה היהודית נוצרה מאיחוד של שני כפרים מקומיים, יליטוב ורוגוז'נו, ותושביה השתייכו על פי רוב לזרם החסידות. בשנים 1648–1649 היא כמעט חוסלה בפרעות חמלניצקי, בהן נרצחו וגורשו יהודים רבים, ורק כעבור מאה שנים חזרה לממדיה. באמצע המאה ה-18 מנתה הקהילה כ-800 איש, וערב מלחמת העולם השנייה מנתה מעל 6,000 איש, יותר מחצי מכלל האוכלוסייה בעיירה. בשנת 1939 פלש הצבא הגרמני לטומאשוב לובלסקי. הגרמנים התעללו ביהודים, ופגעו בממון ובנפש. בשנת 1942 שולחו יהודי הקהילה למחנה ההשמדה בלז'ץ. רבים מבני הקהילה ברחו לצד הסובייטי ב-1939 וכך ניצלו.
תולדות הקהילה
אזכור של נוכחות יהודים בטומשוב לובלסקי קיים כבר משלהי המאה ה-16, הרוזן זמויסקי הכיר בכישוריהם הכלכליים, ולכן עודד את התיישבותם והבטיח להם חופש אישי וכלכלי. בראשית המאה ה-17 גדלה והתבססה הקהילה היהודית. תושביה בנו בית כנסת חדש וחידשו בית עלמין. תושבי הקהילה היהודית עסקו בעיקר במסחר בבקר ובאריגים, בייצור ושיווק משקאות חריפים ובמלאכת יד.
במהלך גזרות ת"ח–ת"ט (המכונות גם פרעות חמלניצקי), שחלו בין השנים 1648–1649, יהודים רבים נרצחו, אחרים גורשו או ברחו. הקהילה כמעט נמחקה, ונשארו מעטים בלבד. כעבור כמאה שנה הקהילה התאוששה, וחזרה לממדיה. באמצע המאה ה-18 מנתה הקהילה כ-800 נפש. בתחילת המאה העשרים מנתה הקהילה כ-3,700 נפש, וערב מלחמת העולם השנייה מעל 6,000 נפש.
בשנת 1846 אסרו שלטונות רוסיה על התיישבות יהודים בטומשוב לובלסקי בגלל קרבתה לגבול האוסטרי. בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 רבים מיהודי טומשוב לובלסקי עבדו בתעשייה הזעירה המקומית. כמחצית מ-18 המפעלים בעיירה היו בבעלות יהודים, ורבים אחרים הועסקו בבתי המלאכה המקומיים. מעטים עבדו כספקים לצבא הרוסי שחנה בפאתי העיירה או כקבלנים שסיפקו לו שירותים שונים.
במאות ה19 וה20 היוו היהודים כמחצית מהאוכלוסייה בעיירה. מספרם גדל, ותוך מאה שנה מ-1827 עד 1931, הוכפלה האוכלוסייה היהודית בעיר פי חמישה.
רבנים
רבה הראשון של טומשוב לובלסקי הידוע לנו בשמו, ר' נח, נפטר בשנת 1644. אחריו כיהן בקהילה ר' יעקב ב"ר אורי פייביש, שנהרג בפרעות ת"ח-ת"ט. במחצית השנייה של המאה ה-18, עם התפשטות החסידות בפולין, התמנו רבנים חסידיים, וטומשוב לובלסקי הפכה למרכז חסידי ומקום מושב לאדמו"רים. הוקמו בה בתי מדרש של חסידויות רבות: קוצק-גור, טוריסק, רדזין, בלז, צאנז ועוד. מהבולטים שבתלמידי החכמים שהיו בטומשוב לובלסקי הם ר' שמעיה, מחבר 'סיעתא דשמיא'; ר' יעקב ליינר ובנו ר' מרדכי יוסף (האדמו"ר מאיזביצה), מחבר 'מי השילוח'; ר' אליעזר בר גרבוביצר, הנואם של חסידי פשיסחה; ר' צבי הירש לייבל טומשובר, נאמן ביתו של ר' מנחם מנדל מקוצק ור' מאיר אברהם פרישרמן.
מוסדות וארגונים
רוב התושבים השתכרו לפרנסתם, אך היו גם משפחות שנזקקו לסיוע ופנו לארגוני העזרה ההדדית היהודיים. לצד החברה קדישא פעלה חברת "ביקור חולים", שב-1880 הקימה בית חולים קטן, ו"לחם עניים", שחילקה לחמים לחסרי אמצעים. כמו כן ב-1884 הוקמה קופת גמ"ח שסייעה בהלוואות קטנות ללא ריבית לבעלי מלאכה וסוחרים זעירים.
בשנת 1909 הוקם בטומשוב לובלסקי סניף של "הבנק העממי", שהיה מראשוני מוסדות האשראי היהודיים בפולין.
שרון ון רוונדאל
שרון ון רוונדאל (בהולנדית: Sharon van Rouwendaal; נולדה ב-9 בספטמבר 1993) היא שחיינית הולנדית, אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם (קאזאן 2015) ואלופת אירופה (ברלין 2014) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ חופשי. היא סגנית אלופת העולם (קאזאן 2015) במשחה ל-400 מטר חופשי וזוכת מדליית ארד באליפות העולם (שנגחאי 2011) במשחה ל-200 מטר גב. היא שותפה לשיא העולם הנוכחי (2017) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) ומחזיקה בו זמנית ב-12 שיאי הולנד (6 בבריכה אולימפית ו-6 בבריכת 25 מטר).
קהילת יהודי טומשוב לובלסקי
חינוך ותרבות
השלטון הרוסי לא פעל לקידום האזור שנמצא תחת שליטתו. נציגי הצאר פעלו למניעת חדירה של השכלה וקידמה לאזורי שליטתם. נוסף על כך הייתה התנגדות עקרונית להשכלה ולציונות בתוך הקהילה היהודית, שמנעה אף היא את קידום החינוך.
בסמוך לשנת 1910 החלו לנשוב בעיירה רוחות של קידמה. הגיעו לעיירה כמה בעלי מקצועות חופשיים שהקימו קבוצת תיאטרון והעלו הצגה בשם "באבע יאכנע".
שרון ון רוונדאל
ביוגרפיה
ון רוננדאל נולדה בבארן וגדלה בסוסט. מאוחר יותר עברה עם משפחתה לצרפת. בשנת 2009 התאמנה בהדרכתה של יאנט מולדר באיינדהובן ומשנת 2010 התאמנה בהדרכתו של יקו ורהרן. משנת 2014 היא מתאמנת בהדרכתם של פיליפ לוקאס בנרבון שבצרפת ומרסל ואודה באיינדהובן.
קהילת יהודי טומשוב לובלסקי
חינוך ותרבות
קהילת טומשוב לובלסקי הייתה מראשוני הקהילות היהודיות שהקימו אגודת ספורט לנוער יהודי, בשנת 1911.
שרון ון רוונדאל
2008
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבלגרד, סרביה בסוף יולי 2008 זכתה ון רוונדאל ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר בשיא הולנד חדש של 16:36.44 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.30 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.53 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:39.00 דקות.
קהילת יהודי טומשוב לובלסקי
בזמן מלחמת העולם הראשונה
עד שנת 1915 הייתה טומשוב לובלסקי תחת שלטון רוסיה. בשנה זו כבשו האוסטרים והגרמנים את האזור. השלטונות מינו מועצת עיר בראשות יהודי בשם יהושע פישלזון. היהודים נאלצו להעלות מיסים כבדים, חלק גדול מרכושם הוחרם, והם סבלו מרעב כבד. ארגוני הצדקה הקהילתיים פעלו ככל יכולתם.
שרון ון רוונדאל
2009
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפראג, צ'כיה ביולי 2009 זכתה ון רוונדאל ב-2 מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בתוצאה של 4:12.35 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.59 דקות.
קהילת יהודי טומשוב לובלסקי
בזמן מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1918, עם תום מלחמת העולם הראשונה, כבשו את טומשוב לובלסקי הפולנים, אך עד שביססו את שלטונם, סבלו היהודים מתקופה קשה. הכוחות ששחררו את העיר נהגו בהם באלימות, בזזו אותם וקצצו את פאותיהם וזקנם ברחובות.
שרון ון רוונדאל
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה ון רוונדאל במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בשיא הולנד חדש של 2:07.78 דקות, אחרי מליסה פרנקלין מארצות הברית (2:05.10 דקות) ובלינדה הוקינג מאוסטרליה (2:06.06 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.14 דקות.
קהילת יהודי טומשוב לובלסקי
חינוך ותרבות
גם בין מלחמות העולם שמרו היהודים על אורח חיים דתי חסידי כמיטב המסורת של הקהילה, אולם בראשית המאה ה-20 החלו לחלחל השפעות הציונות. הציונים ייסדו את מקהלת 'הזמיר' (1911) ומועדון התעמלות. במשך השנים למדו רוב הבנים היהודים בחדרים פרטיים ובתלמוד-תורה לבני עניים, וב-1913 נפתח בעיירה בית-ספר יהודי מודרני לבנים. בשנת 1916 נפתח "חדר מתוקן" שלמדו בו גם לימודי חול ועברית, ונוסדה ישיבה שלמדו בה כ-100 בחורים. הישיבה התקיימה רק זמן קצר, שכן בדלקה שפרצה בשנת 1918 עלו באש בית-המדרש בנוסף על 130 בתים של יהודים. 325 משפחות בעיר נותרו ללא קורת גג. לעזרתן התארגן ועד סיוע משותף של יהודים ופולנים.
שרון ון רוונדאל
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה ון רוונדאל במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.28 דקות, כשחיינית ראשונה היא שחתה את סגנון הגב בתוצאה של 1:00.72 דקות, במקום 11 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.50 דקות ובמקום 20 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.61 דקות.