cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלאומיות הלבנונית
וועידת ורסאי
ועידת ורסאי נפתחת ב-1919 במטרה לפתור את הבעיות העולמיות לאחר מלחמת העולם הראשונה. מנהיגים שונים משטחי האימפריה העות'מאנית מגיעים לפריז כדי לדבר עם הנציגים של המעצמות. המלך פייצל, שהקים כבר מדינה בדמשק, שלח משלחת מטעמו כדי להציג את העמדה הערבית, אשר שאפה להקים מדינה ערבית בסוריה רבתי. מטעם הנוצרים המרונים יצאה משלחת בהנהגתו של ראש המועצה האדמיניסטרטיבית של המתצרפייה, דאוד עמוד. הוא הראשון שאמר שהוא מחפש דרך להקים לבנון גדולה, אשר תהיה מבוססת על הגמוניה נוצרית. הוא ניסה לשכנע את נציגי המעצמות להרחיב את המתצרפייה, ולהחזיר את האזורים אשר טען כי נלקחו בעבר מלבנון, כלומר בקעת לבנון, טריפולי, החוף, ודרום לבנון. הוא מבסס את דבריו על התאוריות של הנרי למנס ויוסוף אלסודא. דאוד עמוד לא הצליח לשכנע את הצרפתים, והם לא הקימו מדינה למרונים. הפטריארך המרוני, אליאס חוואייכ, לוקח אנשי דת מרונים ויוצא לפריז. הוא אמר לז'ורז' קלמנסו, ראש ממשלת צרפת, שהוא בא כדי להחזיר את האדמות שנאנסו על ידי העות'מאנים ללבנון. קלמנסו אמר לאחר הישיבה שהצרפתים לא יפקירו את בני בריתם המרונים, וכי יש להם יחסים היסטוריים איתם מאז תקופת הצלבנים. צרפת תעשה הכול כדי לרצות את השאיפות הלאומיות שלהם.
הקמת לבנון הגדולה
מדינת לבנון הגדולה מוקמת ב-1920, בהתאם לדרישותיו של אליאס חוואייכ. הלאומיות הלבנונית הטרייה מתבטאת לראשונה במדינה אשר נמצאת תחת שליטת המנדט הצרפתי.
ויליה-טוליה הואוטרינן
וִילְיָה-טוּלִיָה הוּאוֹטָרִינֶן (בפינית: Vilja-Tuulia Huotarinen; נולדה ב-26 בדצמבר 1977) היא משוררת וסופרת פינית.
ביוגרפיה
הואוטרינן נולדה בשנת 1977 בכפר סֵאִיָּה, הסמוך לעיר טמפרה. בעלת תואר מוסמך לפילוסופיה מאוניברסיטת טמפרה, והיא מורה לכתיבה יוצרת.
שיריה תורגמו לשפות: איטלקית, איסלנדית, גרמנית, הונגרית, ליטאית, פולנית וצ'כית. הרומן שכתבה, "אור אור אור", תורגם לדנית ולשוודית. תרגומים עבריים של אחדים משיריה ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
פרסים והוקרה
זכתה בפרסים גם על ספריה בפרוזה.
חיים אישיים
הואוטרינן היא אם לשני ילדים ומחלקת את זמנה בין הלסינקי לרייקיאוויק.
הנריקה טאווי
הנריקה טאווי (בפינית: Henriikka Tavi; נולדה ב-4 בינואר 1978) היא מורה, משוררת ומתרגמת פינית.
ביוגרפיה
הנריקה טאווי נולדה בנפת וֶהְקָלַהְטִי, שבדרום-מזרח פינלנד. למדה באוניברסיטת הלסינקי פילוסופיה תאורטית, אסתטיקה וספרות כללית. בעלת דוקטורט מאוניברסיטת ייבסקילה.
עובדת כמורה לפינית בתיכון שלשון ההוראה בו היא שוודית, ומתרגמת ספרות שוודית וגרמנית לפינית. גרה בהלסינקי.
תרגומים לעברית של אחדים משיריה ראו אור בספר "חסד ויערות", אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
קודגורו
קודגורו היא תחרות מחשבים ישראלית לעידוד המצוינות במדעי המחשב הנערכת במרכז הבינתחומי הרצליה. התחרות התקיימה לראשונה בשנת 2000 ומתקיימת מאז ברציפות מדי שנה. קהל היעד הוא בני 15 עד 18 (התחרות פתוחה לכל מי שטרם מלאו לו 19 שנה ביום התחרות עצמו).
התחרות נועדה לאתר בני נוער בעלי יכולות גבוהות במיוחד ולסייע להם להתקדם בתחומים אלה.
נותני החסות של התחרות מגיעים מהגופים הבולטים במשק בתחום האקדמיה, התעשייה והצבא ונותנים לתחרות ולמשתתפים ערך מוסף באמצעות שיתופי פעולה עם המשתתפים וליווי שלהם לאחר התחרות.
הפרסים בתחרות הם ציוד מחשוב מתנת חברת יבמ ישראל.
נושאי השאלות
התחרות בוחנת ידע בתחומי ההיגיון, המתמטיקה והתכנות בשפות תכנות מגוונות וכן בוחנת ידע כללי בתחומי המחשבים. יש בה שאלות מחמישה סוגים:
מבנה התחרות
לתחרות שלושה שלבים:
קודגורו אקסטרים
בשנת 2005 התווספה תחרות קודגורו-אקסטרים, המשלבת ידע בשפת סף (אסמבלי 8086 סטנדרטי). לתחרות זו אין מגבלת גיל.
המשתתפים כותבים "שורדים" המתמודדים זה עם זה תחת מנוע המשחק המריץ אותם בזה אחר זה. מטרת כל מתחרה היא להפטר מהמתחרים היריבים, בדרך כלל על ידי שיבוש הקוד של המתחרה. "שורד" המריץ פקודת מכונה לא חוקית "עף" והשורד האחרון שנותר מנצח. אם אחרי 200,000 צעדים עדיין אין זוכה יחיד, כל השורדים שנותרו מתחלקים בנקודה.
תחרות זו מבוססת בחלקה על המשחק Core War שפותח בשנת 1984. כיום עדיין קיימות קבוצות המגלות עניין רב במשחק (מלך הגבעה), ואף נערכים טורנירים ברחבי העולם.
בתחרות שהתקיימה בשנת 2008 זכו הצוותים של אורט ביאליק במקומות ראשון, שני ורביעי ובכך יצרו תקדים בו נציגי בי"ס אחד זוכים בשלושה מתוך חמשת המקומות הראשונים.
תומכים
התחרות נתמכת על ידי הארגונים יבמ ישראל; עמותת בוגרי 8200; אגף התקשוב בצה"ל; יחידת אופק של חיל האוויר; בית ספר אפי ארזי למדעי המחשב במרכז הבינתחומי הרצליה; האוניברסיטה הפתוחה.
גוג'ו ריו
גוג'ו ריו, (מיפנית: 剛柔流) היא שיטת קראטה מסורתית שפירוש שמה "דרך רכה-קשה". מקור השיטה באי היפני אוקינאווה, אך ידוע כי השיטה מושפעת מאמנויות לחימה בנות למעלה ממאתיים שנה שמקורן בדרום סין.
השיטה מבוססת על טכניקות ישרות ומעגליות ולחימה מטווח קרוב. השיטה משתמשת בכלים שונים, כגון משקולות יד ומאקיווארה, העוזרים בפיתוח וחישול הגוף והנפש.
הארגון הבינלאומי לגוג'ו ריו
הארגון הבינלאומי של קראטה מסוג גוג'ו ריו הוא Traditional Okinawan Goju-Ryu Karate Federation, או בראשי תיבות TOGKF. הארגון נוסד בשנת 1979 באוקינאווה, יפן.
בראש הארגון העולמי עומד כיום מוריו היגאונה סנסיי, (חגורה שחורה דאן #10, יליד אוקינאווה, 1938), הנאמן לדרכו (ה"דו") של צ'וגון מיאגי סנסיי ושם לו למטרה לשמר אותה בעזרתם של תלמידיו - תלמידי ומדריכי גוג'ו ריו בכל רחבי העולם.
לארגון סניפים בכל רחבי העולם: ישראל, איטליה, קנדה, צ'כיה, אזרבייג'ן, נמיביה, סרי לנקה, ארגנטינה ועוד מדינות בעיקר באירופה, מזרח אסיה ואמריקה.
מהלך אימון בגוג'ו ריו
מהלך אימון טיפוסי כולל:
קאטות
קאטה היא סדרה של תנועות לחימה, הן הגנתיות והן התקפיות, שמתבצעות באופן יחידני נגד יריב וירטואלי. הן מהוות חלק אינטגרלי חשוב מכל סוג של קראטה ומטרת לימודן לאפשר למתאמן להפנים את מטרתן ומהותן של התנועות שהוא עושה. בשלב מאוחר יותר יוכל המתאמן לשלב את התנועות הללו ברנדורי (קרבות חופשיים) ולפתח אינסטינקטים בהתאם.
קאטות נשימה וכוח זורם:
גוג'ו ריו בישראל
את תורת הגוג'ו ריו הביא לישראל סנסיי (ליאון) יהודה פנטנוביץ' (נולד ב-30 בנובמבר 1938 בקלקרסדוף טרנסוואל, דרום אפריקה, נפטר ב-12 באוקטובר 2006 בישראל), וייסד את קראטה-דו ישראל - הארגון הישראלי לגוג'ו ריו.
בשנת 1972 עלה לישראל ביחד עם אשתו, נורמה - אשר תרמה גם היא רבות לקיומה של השיטה בארץ ותמכה בו, ועם שלושת ילדיו. הוא הקים את המועדון הראשון של שיטת הגוג'ו ריו בפתח תקווה. את השיטה למד בדרום אפריקה מיו סט ג'ונסון והתאמן תחת השיטה עד לדרגה דאן 5, בשנת 1985 חזר למקורות למורהו - סנסיי מוריו היגאונה, יושב ראש הארגון העולמי לגוג'ו ריו, אותו פגש לראשונה שנים קודם לכן, כאשר שהה עמו באותו חדר במלון בחו"ל, ובמשך כל שנות חייו הקפיד על הקראטה האוקינאוי המסורתי כדרך חיים, והעביר זאת לתלמידיו. בדצמבר 2004 קיבל דרגת דאן #8. הדוג'ו עבר לנתניה בתחילת שנות שמונים. סנסיי יהודה היה אדם מאמין והשתמש רבות במקורות היהודיים לחינוך תלמידיו.
הארגון שייסד סנסיי פנטנוביץ' ממשיך בפעילותו גם כיום. הדוג'ו הראשי של הארגון (הונבו דוג'ו) עדיין פעיל בנתניה ואת הארגון הארצי מובילים כיום תלמידיו הבכירים החברים בארגון העולמי IOGKF של סנסאי נקמורה.
ארבעה תלמידים בכירים לשעבר של פנטנוביץ' הפכו למורים בולטים לאמנויות לחימה בישראל. הראשון מביניהם, שעדיין מלמד גוג'ו ריו קראטה בפתח תקווה, הוא רוני קלוגר סנסיי. השני הוא ירון בנימיני, אשר לימד גוג'ו ריו משך שנים רבות, אך ברבות הזמן עבר לתרגל וללמד אמנויות לחימה סיניות. השלישי הוא, יוסי קאבלי, שפרש בתחילת שנות התשעים לאחר מעבר למדינה אחרת, הרביעי הוא תלמידו של יוסי, אילן אופנהיימר, אשר פרש מארגון IOGKF ומלמד גוג'ו ריו בפתח תקווה, בתל אביב וברעננה. אחד המורים היותר מוכרים באזור הדרום,תאודור שפיר מאורוגוואי אשר מלמד את שיטת הגוג׳ו ריו ,עלה לישראל משנת 1974, והיום מלמד באזור המרכז ,גם הכשיר שני תלמידים בכירים בולטים לאמנויות לחימה בישראל, הראשון הוא אורליו בוניה, כיום מתגורר בספרד,והשני הוא אלברט בן דוד.
נמל התעופה ורשה מודלין
נמל התעופה ורשה מודלין (בפולנית: Port Lotniczy Warszawa Modlin, באנגלית: Warsaw Modlin Airport) הוא נמל תעופה בינלאומי, שדה תעופה צבאי לשעבר, שנפתח ביולי 2012. הוא ממוקם 40 ק"מ (25 מייל) מצפון למרכז העיר ורשה בנובידבור מזובייצקי. נמל התעופה מיועד לשימוש על ידי חברות לאו קוסט המשרתות את ורשה, בירת פולין. החל משנת 2017, שדה התעופה הוא שדה התעופה החמישי העמוס ביותר בפולין, עם 2,932,639 נוסעים אשר משורתים באופן בלעדי על ידי ריינאייר. עם זאת, נמל התעופה הבינלאומי הראשי של העיר הוא נמל התעופה פרדריק שופן.
היסטוריה
השדה הוקם בשנת 1937 ושימש במלחמת העולם השנייה כבסיס של הלופטוואפה.
בשנת 2000 נסגר הנמל לאחר שמצבו היה גרוע ולא התאפשרו בו נחיתות.
בשנת 2010 החלו שיפוצים בנמל וב-2012 הוא נחנך מחדש. האוריינטציה הספציפית של נמל התעופה בחברות תעופה בעלות נמוכה באה לידי ביטוי ברכיבים מסוימים של התשתית, מסוף נוסעים מודרני בן שתי קומות עם שטח פנים של 13,380 מ"ר. מאז 2012 פועלות שתי חברות תעופה בעלות נמוכה, ויז אייר וריינאייר, מנמל התעופה ורשה מודלין ומציעות טיסות נוסעים בינלאומיות סדירות ל-26 ערים באירופה. כיום הוא משמש בעיקר את חברות התעופה הזולות, שאר הטיסות הבינלאומיות נוחתות בנמל התעופה פרדריק שופן.
מסלול טיסה
בנמל ישנו מסלול טיסה אספלט באורך 2,500 מטרים, ברוחב 60 מטר ובגובה של 104 מטר, אשר כולל גם מסלול הסעה מקביל על כל אורכו.
ברכב
נמל התעופה ממוקם 35 ק"מ צפון מערבית לוורשה ליד כביש 62 הלאומי, אשר מחובר לכביש המהיר S7 שמוביל למרכז העיר וורשה ולעיר גדנסק.
באוטובוס
שתי מפעילות אוטובוסים, מודלינבוס ואוקבוס, מספקות שירותים מנמל התעופה לוורשה ולודז' ולערים ביאלא פודולסק, טורון, צ'חוצ'ינק, ולוצלאווק ופלוצק מספר פעמים ביום.
ברכבת
בנמל התעופה עצמו אין תחנת רכבת, אולם ישנם שירותי אוטובוסים תכופים לתחנת הרכבת במודלין (במרחק של 4 ק"מ), שם יש רכבות מקומיות או ארוכות טווח לוורשה עד 62 פעמים ביום. 21 משירותים אלה (כל 60 דקות) פועלים מתחנת הרכבת המרכזית של ורשה עד נמל התעופה פרדריק שופן בעוד אחרים מסתיימים בתחנת וורשה מערב.
צמד ראות
צמד ראוֹת הוא הרכב מוזיקלי ישראלי של שניים מיוצאי להקת הרוק זקני צפת, מאור כהן ורע מוכיח.
כהן ומוכיח החלו לעבוד יחד על הוצאת אלבום מוזיקה בניו יורק ב-1995, אך הוא יצא רק ב-2000 בהוצאת "קדמא" ונשא את השם "צעצועים מהבית-ספר הישן". האלבום כולל טקסטים ושירה בהגשה הומוריסטית של כהן, והוא מנוגן בז'אנרים שונים בערבוביה, ביניהם רוק פסיכדלי, בלוז ומוזיקה אלקטרונית. את עטיפת האלבום ואת החוברת שצורפה אליו איירו חברי "חבורת החור" (דודו גבע, זאב אנגלמאיר ותמיר שפר) בסגנון קומיקס.
האלבום כולל שני סיפורים בלשיים פרודיים שאותם קורא כהן בסגנון תסכיתי רדיו במסגרת הרצועות 7 ו-11 של האלבום. הסינגל "שקט שקט בייבי", בסגנון הדיסקו, זכה להצלחה. כהן המשיך לשיר שירים הומוריסטיים גם בשיתוף הפעולה שלו עם אורן לוטנברג במסגרת הצמד "הבליינים", שהחל ב-2001.
שיר השירים רבה
מדרש שיר השירים רבה (ידוע גם בשם: מדרש חזיתָ על שם הפסוק הפותח: 'חזיתָ איש מהיר במלאכתו') הוא מדרש ארץ ישראלי קדום על מגילת שיר השירים, ומשתייך לקבוצת מדרשי האגדה המכונים גם מדרשי אמוראים. המדרש דורש את כל פסוקי המגילה על פי סדרם.
זמנו ומקומו
שיר השירים רבה הוא מהמאוחרים שבמדרשי האגדה הארץ-ישראליים הקלאסיים הכוללים גם את בראשית רבה, ויקרא רבה ופסיקתא דרב כהנא, וזמן עריכתו המשוער הוא במאה השישית או השביעית לספירה. בראש המדרש מובאות חמש פתיחתות, אשר לדעת קדרי שייכות לרובד מאוחר יותר של החיבור.
מקורותיו של החיבור וסגנונו
עורך שיר השירים רבה עשה שימוש נרחב במדרשים שקדמו לו, ובעיקר במדרש פסיקתא דרב כהנא, ויקרא רבה ובראשית רבה. כמו כן הוא הביא מהירושלמי ומהתוספתא, אבל ככל הנראה לא הכיר את התלמוד הבבלי. העורך שילב את המדרשים על שיר השירים על פי הסדר של פסוקי המגילה במקומם המתאים. לצד חומרים אלה יש מדרשים רבים בתוך החיבור שאין להם מקבילות בספרות התלמודית.
השיטה הרווחת בפרשנות המגילה היא השיטה האלגורית-היסטורית. דרשות רבות דורשות את תיאורי האהבה שבמגילה כאהבה שבין האל ובין כנסת ישראל. הדוד (המכונה גם דודי, רעי) הוא האל, והרעיה (המכונה גם כלתי, יונתי, תמתי, אחותי) היא ישראל. הדרשות סובבות בדרך כלל סביב אירוע היסטורי מסוים, כגון: הגאולה ממצרים, קריעת ים סוף, נדודי בני ישראל במדבר, מתן תורה, המשכן, בית המקדש, קיום המצוות, שיעבוד הגלויות ואחרית הימים. לדעת שאול ליברמן כבר בתקופה התנאית היו קיימות ארבע שיטות עקביות לפרשנות אלגורית של המגילה: ים סוף, סיני, אוהל מועד ובית העולמים (מקדש שלמה). כל שיטה דרשה את כל פסוקי המגילה בעקביות בנושא אחד. במדרש שיר השירים רבה לא ניתן למצוא שיטתיות ברורה. על כל פסוק ופסוק מובאות דרשות אלגוריות מגוונות ושונות בזה אחר זה. יש גם שחלק אחד של פסוק נדרש בשיטה אלגורית אחת והחלק השני נדרש על פי שיטה אלגורית אחרת.
מהדורות החיבור
סיכום עדכני על מחקר המדרש מצוי בעבודת הדוקטורט של תמר קדרי. קדרי עוסקת בשנים האחרונות בהתקנת מהדורה מדעית של המדרש, בתמיכתה של הקרן הלאומית למדע (מס' 09 / 1152). במסגרת זו הוכן סינופסיס של מדרש שיר השירים רבה ובו כל עדי הנוסח של החיבור. ניתן לצפות בו בעמוד של מפעל המדרש באתר של מכון שכטר למדעי היהדות.
קתרין הפבורן
קתרין יוטון הפבורן (אנגלית: Katharine Houghton Hepburn; 12 במאי 1907 - 29 ביוני 2003) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. הקריירה של הפבורן כגברת הראשונה של הוליווד ארכה כ-60 שנה. היא שיחקה במגוון רחב של סגנונות קולנועיים; מקומדיות מטורפות עד דרמות. במרוצת השנים היא זכתה בארבעה פרסי אוסקר, יותר מכל שחקן אחר. דמויותיה של הפבורן אופיינו כנשים חזקות ועצמאיות עם פגיעות נסתרת.
הפבורן נולדה וגדלה במדינת קונטיקט שבארצות הברית למשפחה מבוססת. היא החלה ללמוד משחק במכללה. לאחר ארבע שנים של משחק בתיאטרון ובברודוויי היא החלה לשחק בסרטים בהוליווד. שנותיה הראשונות שם היו מוצלחות והיא אף זכתה בפרס אוסקר על סרטה השלישי, "תהילת בוקר" (1933). אולם לאחר מספר כישלונות כלכליים היא הוגדרה כ-"box office poison" (בתרגום לעברית: רעל לקופות). למרות זאת הפבורן חתמה חוזה עם חברת ההפקה "RKO" והיא קנתה את זכויות הסרט "סיפור פילדלפיה" (1940) שבו היא התעקשה לשחק בתפקיד הראשי. בשנות ה-40 היא חתמה חוזה עם חברת ההפקה "מטרו גולדווין מאייר", שם שיתפה פעולה עם השחקן ושותפה לחיים, ספנסר טרייסי, במשך כ-25 שנה.
הפבורן נודעה בדעתנותה, עצמאותה ובדעותיה הפמיניסטיות. לדוגמה, היא החלה ללבוש מכנסיים בשנות ה-40 וה-50, עוד לפני שאופנה זו הייתה מקובלת על נשים. היא אף הוגדרה כ"אישה המודרנית" של המאה העשרים. היא נישאה בצעירותה אך מאז היא לא נישאה שנית. מערכת היחסים שלה עם ספנסר טרייסי הייתה נסתרת מהציבור. ב-1999, מכון הסרטים האמריקאי דירג אותה כשחקנית הטובה ביותר בכל הזמנים.
רקע וילדות
הפבורן נולדה בהרטפורד קונטיקט ב-12 במאי 1907. היא השנייה מבין שישה ילדים. הוריה היו תומאס נורבל הפבורן (1879–1962), אורולוג מבית החולים של הרטפורד, וקתרין מרתה הוגהטון (1878–1951), פעילה פמיניסטית. שני הוריה היו פעילים חברתיים; אביה היה ממקימי איגוד הבריאות הסוציאלי האמריקאי ואימה הייתה פעילה באיגוד מתן זכויות הצבעה לנשים ובתנועה לזכות האישה על גופה ביחד עם פעילות פמיניסטיות כמו מרגרט סנגר. הוריה חינכו את ילדיהם לדבר בזכות עצמם ולהתבטא בכל נושא. הפבורן דורבנה לנקוט ביד עצמאית כאשר הקהילה של משפחתה מתחה ביקורת על הוריה.
בשחרותה הפבורן נהגה לקרוא לעצמה "ג'ימי" ולקצוץ את שיערה בתספורת של בנים. תומאס הפבורן דרבן את ילדיו לעסוק בפעילויות ספורטיביות וכך הפבורן החלה לעסוק בגולף ובשחייה. בנוסף כבר בילדותה היא החלה לאהוב סרטים והיא הייתה מבקרת בקולנוע לעיתים תכופות.
בשנת 1924 הפבורן החלה ללמוד במכללת ברין מאר שבפאתי פילדלפיה. היא לא רצתה ללמוד שם אך היא נרשמה למכללה עקב בקשותיה של אימה. הפבורן לא הסתדרה עם המטלות ועם חבריה לספסל הלימודים. אולם כאשר נודע שבשביל להתקבל לחוג התיאטרון עליה לשפר את ציוניה היא החלה להשתפר בלימודים. הפבורן החלה לשחק במחזות כמו "The Woman in the Moon" שעליו היא קיבלה ביקורות מהללות. היא סיימה תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה ביוני 1928.
קריירה ראשונית (1928-1932)
הפבורן הייתה נחושה למצוא עבודה כשחקנית ויום לאחר סיום לימודיה היא עזבה לבולטימור. היא הצטרפה לתיאטרונו של אדווין קנוף. בתיאטרון היא שיחקה במחזה "The Czarina" שזיכה אותה בביקורות חיוביות. אולם היא לא הצליחה במחזות הבאים עקב קולה הגבוה. לכן היא עזבה את התיאטרון ועברה לניו יורק במטרה ללמוד פיתוח קול.
בניו יורק קנוף הציע להפבורן את התפקיד הראשי במחזה "The Big Pond". הופעתה הייתה כושלת והיא פוטרה. היא הצטרפה למחזו של ארתור הופקינס, "These Days", שגם כשל. אולם הופקינס ליהק אותה לתפקיד הראשי ב-"Holiday". הפבורן דחתה את התפקיד כיוון שהיא החליטה לזנוח את מקצועה לטובת נישואיה עם לודלאו אודג'ן סמית'. אך לבסוף היא נעתרה לבקשתו של הופקינס עקב כמיהתה למשחק.
הפבורן ויתרה על תפקיד במחזה של תיאטרון הגילדה לטובת תפקיד ראשי ב-"Death Takes a Holiday" שלבסוף היא פוטרה ממנו. היא חזרה לתיאטרון הגילדה עם משכורת מינימום לתפקיד ב-"A Month in the Country". באביב 1930 היא הצטרפה לתיאטרון במסצ'וסטס, אך היא עזבה אותו לטובת לימודי משחק פרטיים. בתחילת 1931 היא לוהקה ל-"Art and Mrs. Bottle" בברודוויי. אך התסריטאי פיטר אותה עקב חוסר ביטחונה העצמי. לבסוף כאשר הוא לא מצא מחליפה הוא החזיר אותה וההצגה הצליחה.
הפבורן המשיכה להצליח. בקיץ 1931 פיליפ ברי הציע לה להשתתף במחזהו החדש "The Animal Kingdom" לצד לסלי האווארד. למרות רצונה העז להשתתף במחזה האווארד לא חיבב אותה ולכן היא פוטרה. המאורע פגם לה בביטחון העצמי. היא קיבלה תפקיד משני, אך במהלך החזרות הוצע לה תפקיד ראשי ב-"The Warrior's Husband".
הופעתה של הפבורן ב-"The Warrior's Husband" זיכתה אותה בביקורות מהללות וחשיפה גדולה. ההופעה עלתה ב-11 במרץ 1932 בברודוויי. ההצגה רצה במשך כשלושה חודשים.
הצלחה בהוליווד (1932-1934)
במהלך הרצת ההצגה "The Warrior's Husband" סוכן הוליוודי בשם לילאנד הייוורד איתר אותה והציע לה לגשת למבחן בד של הסרט "A Bill of Divorcement" של חברת ההפקה "RKO". אף על פי שהפבורן לא הייתה מרוצה ממבחן הבד הבמאי ג'ורג' קיוקור התרשם לטובה ממנה. בתמורה לקבלת התפקיד הפבורן דרשה שכר של 1,500 דולר לשבוע. חרף היותה שחקנית לא מוכרת קיוקור עודד את אולפן ההפקה לשכור אותה. המפיק דייוויד או. סלזניק סיפר שהאולפן לקח סיכון עצום בללהק שחקנית שונה ולא מוכרת כהפבורן.
הפבורן הגיעה להוליווד ביולי 1932. היא הצטלמה ל-"A Bill of Divorcement" לצד ג'ון ברימור. הסרט זכה להצלחה אך הפבורן קיבלה ביקורות מהללות. בעקבות כך חברת ההפקה "RKO" האריכה את החוזה איתה לטווח ארוך. קיוקור והפבורן נעשו חברים קרובים ועמיתים, והם שיתפו פעולה בעשרה סרטים.
סרטה השני של הפבורן "Christopher Strong" (1933) זכה לביקורות פושרות, אך היא זכתה לביקורות טובות על הופעתה. סרטה השלישי "תהילת בוקר" שיצא גם באותה שנה זיכה אותה בביקורות מהללות וזכייה בפרס האוסקר הראשון שלה. היא שכנעה את המפיק פנדרו ברמן שילהק אותה לתפקיד בסרט. אף על פי שהפבורן לא נכחה בטקס האוסקר שבו היא קיבלה את הפרס - דבר שהיא התמידה איתו במהלך כל הקריירה שלה - היא הייתה מרוצה מהזכייה. בנוסף באותה שנה היא גילמה את ג'ו בסרט "נשים קטנות". הסרט היה הצלחה כלכלית אדירה ונחשב לאחד הלהיטים הגדולים ביותר של אותה תקופה. הפבורן זכתה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה לשחקנית הטובה ביותר על סרט זה.
בסוף שנת 1933 הפבורן כבר זכתה להצלחה עצומה, אך היא השתוקקה לשוב לתיאטרון. היא נעתרה להצעתו של ג'אד האריס לשחק במחזהו "The Lake" במשכורת נמוכה. בנוסף היא הופיעה בסרט "Spitfire" (1934) בתור נערה חסרת השכלה. הסרט והופעתה של הפבורן בפרט זכו לביקורות קוטלות.
תקופת הכישלון (1934-1938)
אחרי הכישלונות ב-"Spitfire" וב-"The Lake" אולפן ההפקה "RKO" ליהק אותה לסרט "The Little Minister" (1934) המבוסס על ספרו של ג'יימס מתיו ברי במטרה לשחזר את הצלחתה של הפבורן מ"נשים קטנות". אולם הסרט היה כישלון כלכלי. לאחר מכן היא שיחקה לצד שארל בואייה בסרט "Break of Hearts" (1935) שגם נחל אכזבה. באותה שנה לאחר שלושה סרטים רצופים כושלים הפבורן שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "אליס אדמס". הסרט מתאר נערה העולה בסולם החברתי. הסרט זכה להצלחה מרובה, והפבורן זכתה למועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. בנוסף הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
לאחר הסרט "אליס אדמס" הפבורן שיחקה בארבעה סרטים כושלים ברצף; "Sylvia Scarlett" (1935) בבימויו של ג'ורג' קיוקור ולצד קרי גרנט, "מרי מלכת סקוטלנד" (1936) בתור מרי, מלכת הסקוטים ובבימויו של ג'ון פורד, "A Woman Rebels" ו-"Quality Street"  (שניהם מ-1937).
מלבד הכישלון הכלכלי תדמיתה של הפבורן דעכה. היא סבלה מיחסים מורכבים עם התקשורת. היא סירבה להתראיין ורבים כינו אותה "קתרין היהירה". בנוסף הציבור לא אהב את לבושה הגברי והיא הפכה לאחת מהאישים השנואים ביותר בהוליווד. היא החליטה לעזוב את הוליווד ולשחק בהצגה "ג'יין אייר". אולם למרות הצלחת ההצגה היא החליטה לא לקחת אותה לברודוויי עקב החשש מכישלון. לקראת שנת 1936 היא ניסתה לקבל את התפקיד של סקרלט או'הרה בסרט "חלף עם הרוח" (1939). אולם היא לא קיבלה את התפקיד כיוון שהמפיק דייוויד או. סלזניק טען שהיא לא מספיק מושכת והוא לא יכול לדמיין את רט באטלר רודף אחריה במשך שתים עשרה שנה.
בסרטה הבא "דלת הבמה" (1937) היא שיחקה לצד ג'ינג'ר רוג'רס. בסרט היא גילמה נערה עשירה המנסה להיות שחקנית. הביקורות המוקדמות על הסרט היללו את הפבורן, והיא קיבלה משכורת גבוהה משל רוג'רס. יתרה מזאת הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. אולם הסרט לא היווה הצלחה כלכלית כמו שהאולפנים ציפו. הפבורן השתתפה בסרט הקומדיה של הווארד הוקס "צער גידול חיות" (1938) שזיכה אותה בביקורות מהללות עקב תפקידה הקומי. אולם הסרט נחל אכזבה בקופות ורבים טוענים שזה נבע עקב הסלידה הציבורית מהפבורן. הסרט קיבל ביקורות חיוביות אך נכשל כלכלית.
לאחר הכישלונות הרבים הפבורן הוגדרה ביחד עם שחקנים כמו פרד אסטר, ג'ואן קרופורד, מיי וסט, דולורס דל ריו ומרלן דיטריך כ-"Box Office Poison" (בעברית: רעל לקופות), כינוי הניתן לשחקנים שהשתתפו במספר רב של סרטים כושלים. אולפן ההפקה "RKO" הציע לה להשתתף בבי מובי "Mother Carey's Chickens". בעקבות זאת הפבורן החליטה לנטוש את האולפן ולשלם 75,000 דולר כדי לצאת מהחוזה. לאחר מכן היא השתתפה בסרט "חופשה" (1938) של "סרטי קולומביה" לצד קרי גרנט.
הצלחה חוזרת (1939-1942)
לאחר הדעיכה המתמשכת בקריירה של הפבורן היא החליטה להשתתף בהצגתו החדשה של פיליפ בארי "סיפור פילדלפיה". הווארד יוז, חברה הקרוב באותה תקופה, קנה את זכויות ההצגה להפקת סרט. הוא חשב שזה עשוי לעזור להפבורן. ההצגה עלתה במרץ 1939, והיא זכתה להצלחה כלכלית וביקורות מהללות.
לאחר ההצלחה המסחררת אולפני הפקה רבים פנו להפבורן במטרה להפיק את הסרט. היא בחרה להפיק אותו באולפני "מטרו גולדווין מאייר" שבזמנו נחשבו לטובים ביותר. הפבורן רצתה ללהק את קלארק גייבל וספנסר טרייסי, אך שניהם היו עסוקים בפרויקטים אחרים. לבסוף קרי גרנט וג'יימס סטיוארט לוהקו לתפקידים הראשיים. בסצנת הפתיחה של הסרט דמותם של גרנט והפבורן מתקוטטים וגרנט דוחף את הפבורן על הרצפה. הפבורן הסבירה שהיא הסכימה לעשות את הסצנה הזאת כיוון שהיא ידעה שקהל רצה לראות אותה על הרצפה וכך היא תוכל לעורר סימפתיה ואהדה. הסרט זכה להצלחה ענקית והוא אף שבר שיאים באולם המוזיקה רדיו סיטי. המבקרים אף שינו את יחסם כלפי הפבורן והם החמיאו לה על הופעתה. הפבורן צברה את מועמדותה השלישית לפרס האוסקר וזכייה בפרס מבקרי ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר.
הפבורן קידמה גם את סרטה הבא "אשת השנה" (1942). הרעיון לסרט הובא לה על ידי גארסון קאנין והיא הביאה את התסריט למפיק מ"מטרו גולדווין מאייר", ג'וזף ל. מנקייביץ'. הפבורן דרשה כ-250,000 דולר עבורה ועבור כותבי הסרט. בנוסף היא ביקשה שספנסר טרייסי והבמאי ג'ורג' סטיבנס ישתתפו בפרויקט. האולפנים נעתרו לבקשותיה. הסרט זכה להצלחה ענקית והפבורן קיבלה את המועמדות הרביעית שלה לפרס האוסקר. עקב ההצלחות של סרטיה האחרונים אולפני "מטרו גולדווין מאייר" חתמו עם הפבורן חוזה לטווח ארוך.
האטת הקריירה בשנות ה-40 (1942-1949)
בשנת 1942 הפבורן חזרה לשחק במחזה בשם "Without Love" של פיליפ ברי. למרות הביקורות הפושרות ההצגה הייתה הצלחה כלכלית בעקבות הפופולריות של הפבורן. באותה שנה אולפני "מטרו גולדווין מאייר" ליהקו את הפבורן וטרייסי לסרט "Keeper of the Flame". הסרט היה מותחן בעל תעמולה אנטי פאשיסטית. הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך הוא היווה הצלחה כלכלית.
מאז צילומי הסרט "אשת השנה" הפבורן וטרייסי ניהלו מערכת יחסים רומנטית. ובמהלך שנות ה-40 הפבורן מיעטה להופיע בסרטים ובמחזות מפאת רצונה לעזור לטרייסי להתגבר על בעיות השתייה ובעיות השינה שלו. בשנת 1943 היא הופיעה בהופעת קמע בסרט הכוכבים "Stage Door Canteen". שנה לאחר מכן היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "Dragon Seed" בתור איכרית סינית. למרות התלהבותה מהפרויקט הסרט נחל כישלון. בשנת 1945 הפבורן ויתרה על תפקיד בסרט "חוד התער" לטובת הסרט "Without Love" לצד טרייסי. הסרט היה הצלחה כלכלית עצומה.
הופעתה הבאה של הפבורן הייתה בסרט האפל "Undercurrent" (1946) לצד רוברט טיילור ורוברט מיצ'ם. שנה לאחר מכן היא התאחדה עם טרייסי בסרט "The Sea of Grass". כמו שני הסרטים הקודמים שלה ושל טרייסי הסרט קיבל ביקורות פושרות, אך הוא זכה להצלחה כלכלית מרשימה. באותה שנה היא גילמה את קלרה שומאן בסרט "Song of Love". לאחר מכן הפבורן התקשתה למצוא עבודה עקב צייד המכשפות בהוליווד. הפרויקט הבא של הפבורן היה סרטו של פרנק קפרה "מצב האומה" (1948) שבו היא החליפה כמה ימים לפני הצילומים את קלודט קולבר. בסרט היא שוב שיחקה לצד טרייסי. הסרט היווה הן הצלחה כלכלית והן הצלחה ביקורתית.
שנה לאחר מכן הפבורן וטרייסי שיחקו יחדיו בסרט "צלע האדם". כמו ב"אשת השנה" גם בסרט זה היה מאבק בין המינים. הסרט נכתב על ידי גארסון קאנין ורות גורדון במיוחד עבור הצמד. בסרט הם גילמו שני עורכי דין נשואים הנמצאים משני צידי המשפט. הסרט זכה להצלחה עצומה ולביקורות מהללות והוא הפך לסרט המצליח ביותר של השניים עד לאותה שנה.
(1950-1952)
החל משנות ה-50 הפבורן לקחה כמה סיכונים מקצועיים, והקריירה שלה צברה תאוצה בעוד ששחקניות בנות גילה החלו לדעוך. בשנת 1950 היא גילמה את רוזלינדה במחזה השייקספירי "כטוב בעיניכם". המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון בניו יורק והוא רץ כ-148 פעמים. למרות הביקורות המעורבות על ההצגה הפבורן זכתה לביקורות חיוביות על לקיחת הסיכון בבחירת תפקיד כזה.
בשנת 1951 היא השתתפה בסרט "מלכה אפריקאית", ולראשונה היא השתתפה בסרט שצולם בטכניקת הטכניקולור. היא גילמה את רוז סוויר, רווקה זקנה הגרה במושבה במזרח אפריקה הגרמנית עם אחיה הכומר במהלך מלחמת העולם הראשונה. רוב הסרט צולם בקונגו הבלגית ובמהלך צילומי הסרט הפבורן אף חלתה. הסרט יצא לאקרנים בסוף השנה וזכה לביקורות מהללות והצלחה קופתית מרשימה. הפבורן זכתה במועמדות חמישית לפרס האוסקר. בנוסף הסרט היה הראשון מאז "סיפור פילדלפיה" שהפבורן זכתה להצלחה ללא ספנסר טרייסי. שנה לאחר מכן היא שבה לשחק לצד טרייסי בסרט הספורט "פאט ומייק" שנכתב על ידי קאנין וגורדון. קאנין שאב השראה לסרט כשהוא צפה בהפבורן משחקת טניס. הסרט זכה להצלחה מרובה והפבורן הגדירה אותו כסרט האהוב ביותר עליה מבין הסרטים שהיא עשתה בשיתוף עם טרייסי. היא גם זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בקיץ 1952 היא הופיעה במחזהו של ג'ורג' ברנרד שו, "המיליונרית", בלונדון. הפבורן שגדלה על מחזותיו של שו התרגשה להשתתף בהצגה. היא עבדה קשה במשך שנתיים להפיק את הפרויקט. ההצגה הגיעה לברודוויי באותה שנה באוקטובר. היא גם ניסתה לעבד את המחזה לסרט, אך הדבר נמנע ממנה.
(1953-1962)
הפבורן הופיעה בסרטים של גדולי הבמאים של זמנה: ג'ורג' קיוקור ("צלע האדם" - 1949), ג'ון פורד ("מרי, מלכת סקוטלנד" - 1936), הווארד הוקס ("צער גידול חיות" - 1938), וינסנט מינלי ("מתחת לזרם" - 1946) ועוד רבים וטובים.
עם סרטיה המפורסמים נמנים: "אשת השנה" - 1942, "סיפור פילדלפיה" - 1940, "פאט ומייק" - 1952, "מלכה אפריקאית" - 1951 ו-מוריד הגשם - 1956.
הפבורן היא האישה היחידה שזכתה בארבעה פרסי אוסקר: 1933 - "תהילת בוקר", 1967 - "נחש מי בא לסעוד", 1968 - "אריה בחורף", 1981 - האגם המוזהב.
הפבורן זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן (1962, עבור "מסע ארוך אל תוך הלילה", בפרס ה"אמי" (1975) ובפרס באפט"א הבריטי, אך בפרס גלובוס הזהב לא זכתה מעולם, על אף 7 המועמדויות שלה לפרס זה. זכתה בפרס על מפעל חיים מטעם איגוד השחקנים האמריקני, ב-1980. שלושת סרטיה האחרונים נעשו כולם ב-1994 (ומתוכם שני סרטי טלוויזיה).
הייתה עשרות שנים בת זוגו של ספנסר טרייסי, ואף הופיעה איתו במס' לא מועט של סרטים -"אשת השנה" "ללא אהבה", "פאט ומייק", "צלע האדם", ועוד כולל סרטו האחרון של טרייסי - "נחש מי בא לסעוד?". בנוסף השפיעה רבות על האופנה בתקופתה- סוף שנות ה-40 תחילת ה-50, כשלבשה מכנסיים בסרטיה וגם ביום יום, כאמירה פמיניסטית.
ב-2005 גילמה השחקנית קייט בלאנשט את דמותה של הפבורן בסרט "הטייס".
מחלתה ומותה
הפבורן הלכה לעולמה ב־2003 בגיל 96, לאחר מאבק במחלה קשה.
פרסים ומועמדויות
האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה להפבורן שתים עשרה מועמדויות לפרס אוסקר על הסרטים הבאים:
פילמוגרפיה נבחרת
במהלך קריירה שהתפרסה במשך כשישים ושש שנים הפבורן הופיעה בארבעים וארבעה סרטים, שמונה סרטי טלוויזיה ושלושים ושלושה מחזות. היא שיחקה במגוון רחב של סוגי סרטים כמו קומדיות מטורפות, מלודרמות ודרמות תקופתיות. היא הופיעה בתיאטרון משנות ה-20 עד שנות ה-80 במאה העשרים במחזמרים, מחזות של שייקספיר, מחזות של שו וכדומה.
פילמוגרפיה נבחרת:
תפקידים נבחרים בתיאטרון:
פטר דמיינוביץ' אוספנסקי
פטר (פיוטר) דמיינוביץ' אוספנסקי (4 במרץ 1878 - 2 באוקטובר 1947) היה מורה רוחני, פילוסוף ומיסטיקן רוסי.
אוספנסקי נודע בשל הצגתו הבהירה והמפורטת את עבודתו המוקדמת של המורה האזוטרי היווני-ארמני גיאורג איבאנוביץ' גורדייף, אותו פגש במוסקבה ב-1915. הוא התחבר לרעיונות והתרגילים שמקורם בגורדייף משנתו השלושים ושמונה. בסופו של דבר הוא נפרד מגורדייף, ונאמר עליו שלבסוף עזב את ה"שיטה" שחלק עם אנשים במשך 25 שנה באנגליה ואמריקה, אך דבר זה אינו ברור מתוך דבריו (בספר שפורסם לאחר מותו, "A Record of Meetings") ואף לא מתוך אמרות אחרים. במהלך הרצאה ב-1924 בלונדון הצהיר כי ימשיך באופן עצמאי את הדרך בה התחיל ב-1921.
קורות חיים
אוספנסקי נולד במוסקבה. ספרו הראשון, The Fourth Dimension ("הממד הרביעי") הופיע ב-1909. ספרו השני, Tertium Organum; ומודל חדש של היקום (A New Model of the Universe) ב-1931. הוא גם כתב את הרומן חייו המוזרים של איבאן אוסוקין (Strange Life of Ivan Osokin) ואת הרומן שיחות עם השטן. במסעותיו ביקר אוספנסקי באירופה ובמזרח-הודו, ציילון ומצרים—בחיפוש אחר ידע. אולם, עם שובו לרוסיה, הציגו בפניו את גורדייף והוא בילה את השנים הבאות בלימוד איתו.
לאחר המהפכה הבולשביקית אוספנסקי היגר ללונדון דרך איסטנבול. באותו הזמן, לאחר שגורדייף ייסד את המכון להתפתחותו ההרמונית של האדם בצרפת, הגיע אוספנסקי למסקנה כי אינו מסוגל יותר להבין את מורהו הקודם והחליט לנתק את הקשר איתו. למרות זאת, הוא כתב על הלימוד של גורדייף בספר שכונה תחילה קטעי תורה לא נודעת, ופורסם רק לאחר מותו ב-1947 תחת הכותרת החיפוש אחר המופלא. למרות שיצירה זו ספגה ביקורת מצד חלק מתלמידי גורדייף כמהווה אך תיאור חלקי של מכלול רעיונותיו של גורדייף, היא מספקת ככל הנראה את ההסבר התמציתי ביותר של החומר המצוי בתוכה. בניגוד חריף לכך, בכתבי גורדייף עצמו, כמו סיפורי בעל זבוב לנכדו, רעיונות הלימוד של גורדייף טמונים עמוק תחת רעלה אלגורית. יש לציין כי אוספנסקי קיבל רשות מגורדייף לפרסום החיפוש אחר המופלא, דבר שלכאורה נמנע כמעט מכול תלמיד אחר של גורדייף, אפילו במקרים בהם הדברים המתוארים היו במידה ניכרת פחות שלמים או בהירים, וחלקם נכתבו נגד גורדייף על שגרם לו סבל רב.
הוא נפטר ב-Lynne Place, בסארי שבאנגליה.
זמן קצר לאחר מותו, ב-1947, פורסם הספר הקצר הפסיכולוגיה של התפתחותו האפשרית של האדם, שעל פי אחדים מממשיכי דרכו הוא יצירתו השלמה ביותר, יחד עם החיפוש אחר המופלא. תעתיקים של חלק מהרצאותיו פורסמו תחת הכותרת הדרך הרביעית ב-1957. ברובו זהו אוסף של שאלות ותשובות, המתאר בפרוטרוט רעיונות חשובים, הן בסיסיים והן מתקדמים, עבור תלמידי לימוד זה.
מאמריו של פ. ד. אוספנסקי נמצאים בארכיון ספריית אוניברסיטת ייל.
הדרך הרביעית
לאחר שאוספנסקי נפרד מגורדייף, הוא לימד בקבוצות שלו את הדרך הרביעית כפי שהוא הבין אותה. המחלוקת בין אוספנסקי וגורדייף לא הייתה לגבי התכנים של ה"עבודה" כי אם בעניין לימוד ה"עבודה" והעברת הידע לתלמידים חדשים. בספרו "החיפוש אחר המופלא" מציין אוספנסקי סיבות למחלוקת ביניהם. הראשונה מביניהן היא פגיעה בליבו של אוספנסקי, והיא גם הסיבה לעזיבתו את גורדייף.
אוספנסקי הפך את המונח "הדרך הרביעית" והשימוש בו למרכזיים בלימודו את רעיונותיו של גורדייף. הוא התמקד בהרחבה בבתי ספר של הדרך הרביעית ובקיומם במהלך ההיסטוריה.
זכירה עצמית
במונח זכירה עצמית מתכוון אוספנסקי לחוויה של חיבור האדם עם עצמו בצורת מודעות גבוהה ביותר, כמעט וללא הסחות דעת. מצב זה תואר בדרכים שונות על ידי בתי ספר ומסורות שונים, והוגדר בשם זה לראשונה במערב על ידי גורדייף.
על פי אוספנסקי, במצב של מודעות "רגילה" (relative consciousness), אין לאדם אפשרות לזכור את עצמו, דהיינו להיות "ער", כיוון שהוא נמצא בהיסחפות מוחלטת אחרי מסיחי דעת כגון מחשבות ורגשות המסיחים את מודעות האדם מעצמיותו, ומביאים אותו לידי היסחפות אחרי מחשבות צדדיות שמנתקים אותו מחוויה זו.
זכירה עצמית איננה דבר פשוט, והיא דורשת לימוד ואימון מרובים. היא מתחילה כאשר אדם מבין שאיננו זוכר את עצמו כמעט אף פעם, ומבין שבאפשרותו לשנות את מצב זה אם יעבוד קשה ובכיוון הנכון.
המונחים עירנות וערות לפי גורדייף ואוספנסקי מתייחסים למצבים שונים של מודעות באדם. המצב הרגיל אצל רוב בני האדם הוא מצב של שינה, והמצב שאליו אנו צריכים לשאוף הוא מצב של עירות.
תלמידיו ותרומתם
רודני קולין, שכתביו הושפעו עמוקות על ידי מורו, פ. ד. אוספנסקי, ודרכו על ידי ג. א. גורדייף, ושיטתם להתפתחות רוחנית. רודני קולין הוא יוצר פורה ואחד מתלמידיו המוכרים ביותר של אוספנסקי. הוא פגש את אוספנסקי בסתיו 1946. "רודני קולין מיד תפס שמצא את מה שחיפש במסעותיו ובמה שקרא. מאותו הזמן הקדיש את כל עיתותיו ללימוד של אוספנסקי ". יצירתו הנודעת ביותר, תיאורית ההשפעה השמימית, The Theory of Celestial Influence, היא ניסיון שאפתני לאחד את תחומי האסטרונומיה, הפיזיקה, הכימיה, הביולוגיה, הפסיכולוגיה וההיסטוריה האנושית עם גרסתו של קולין להשפעות פלנטריות. קולין עושה שימוש נרחב בתשיעון, כסמל המאפשר את פענוח סודות הקיום. על אף היותו ספר המתאר את היקום ומקומו של האדם בתוכו, רעיון אפשרותו של האדם לזכור את עצמו עובר כחוט השני לכל אורכו, ונראה שהיווה עבור קולין סיבה עיקרית לכתיבתו.
בתי ספר של הדרך הרביעית
עד היום ישנן קבוצות, בארץ ובעולם, הלומדות את "הדרך הרביעית", תורתו של גורדייף. ישנן קבוצות הקשורות ישירות ל"בתי-ספר", זו של גורדייף בפריז או זו של אוספנסקי. אלו השתיים קשורות ל"מרכז" רעיונותיו של גורדייף. ישנן גם קבוצות שלא קשורות ל"בתי-הספר" המקוריים אך מתבססות על רעיונות של גורדייף.
בישראל פועלות מספר קבוצות הלומדות את תורתו של גורדייף: בירושלים בתל אביב וביודפת קיימות קבוצות הקשורות לבתי ספר המקוריים שלו.
חשיבה מייחלת
חשיבה מייחלת (או: חשיבה משאלתית) מתארת תהליכי קבלת החלטות ויצירת אמונות שונות על סמך דברים שנעים לדמיין אותם, ולא על סמך המציאות או ראיות מבוססות וחשיבה רציונליות. חשיבה זו היא תוצר של רצון לפתור את הקונפליקט בין אמונה לתשוקה.
חשיבה מייחלת היא הקשר בין העדפות/משאלות לבין ציפיות.
ישנן מתודולוגיות מגוונות לבחינת חשיבה מייחלת. דיסציפלינות ואסכולות שונות בוחנות מנגנונים הקשורים לכך, למשל: מעגלים עצביים, קוגניציה, רגשות אנושיים, סוגים שונים של הטיות קוגניטיביות, דחיינות, מוטיבציה, אופטימיות, תשומת לב וסביבה. נהוג לראות את המונח חשיבה מייחלת בהקשר לכישלון, אך לא רק.
בתוצאות של מחקרים שונים שנעשו בתחום מתבטאת החשיבה הזו בכך שנחקרים בעלי העדפות שונות מספקים ניבויים שונים לתוצאות במציאות (למשל תוצאות משחקי כדורגל או של בחירות) כפונקציה של ההעדפות שלהם.
העיתונאי והסופר האנגלי כריסטופר בוקר תיאר את המושג כך:
מחקרים הראו בעקביות כי כאשר כל שאר המשתנים נשארים קבועים, נבדקים ינבאו תוצאות חיוביות בסבירות גבוהה יותר מתוצאות שליליות. עם זאת, מחקרים מראים כי בנסיבות מסוימות, למשל כאשר האיומים גדלים, מתרחשת תופעה הפוכה לכך.
כתוצאת כשל
המונח "חשיבה מייחלת", בנוסף להיותו הטיה קוגניטיבית ודרך לקויה בתהליכי קבלת החלטות, הוא בדרך כלל גם כשל לוגי, בהנחה שכאנחנו רוצים להאמין שדבר כלשהו יהיה נכון או לא נכון, הוא למעשה בסופו של דבר גם במציאות מוכח כנכון או לא נכון. טעות זו מתאפיינת בדפוס החשיבה: "הלוואי שדבר כלשהו היה נכון/לא נכון; לפיכך, אותו הדבר הוא אכן אמיתי/לא אמיתי."
ראייה מייחלת
ראייה מייחלת היא תופעה בה מצבו הפנימי של האדם משפיע על התפיסה הוויזואלית שלו. לאנשים יש נטייה להאמין שהם תופסים את העולם בדיוק כמו שהוא במציאות, אך מחקרים מראים אחרת. נכון לעכשיו, יש שני סוגים עיקריים של ראייה מייחלת בהתאם לקונטקסט בו היא נחווית: בסיווג אובייקטים או בייצוגים של סביבה.
המושג "ראייה מייחלת" הוצג לראשונה על ידי גישת "המראה החדש" בפסיכולוגיה. גישה זו זכתה לפופולריות בשנות החמישים באמצעות עבודתם של ססיל גודמן והפסיכולוג הקוגניטיבי ג'רום ברונר. במחקר משנת 1947, הם ביקשו מילדים להפגין את תפיסתם לגבי גודלו של מטבע על ידי מניפולציות בהיקפם של המטבעות על קופסת עץ.
כל ילד החזיק את המטבע ביד שמאל באותו הגובה והמרחק מהצמצם והפעילו את הידית כדי לשנות את גודל הצמצם ביד ימין. הילדים חולקו לשלוש קבוצות, שתי קבוצות ניסוי וקבוצת ביקורת, עם עשרה ילדים בכל קבוצה. קבוצת הביקורת התבקשה לאמוד את גודל דיסקי-הקרטון בגודל של מטבע, במקום מטבעות אמיתיים. בממוצע, הילדים שהיו בקבוצות הניסוי נטו להעריך את גודל המטבעות בשלושים אחוז יותר מגודלם האמיתי. בסיבוב השני של הניסוי החוקרים חילקו את הילדים לקבוצות על בסיס המעמד הכלכלי שלהם. שוב, גם קבוצות ה"עניים "וגם ה"עשירים" התבקשו להעריך את גודל המטבעות האמיתיים על ידי מניפולציה בקוטר הצמצם. כצפוי, שתי הקבוצות העריכו יתר על המידה את גודל המטבעות, אך הקבוצה ה"ענייה" העריכה יתר על המידה בכחמישים אחוזים, שהם עד שלושים אחוז יותר מהקבוצה "העשירה". מתוצאות אלה הגיעו ברונר וגודמן למסקנה שילדים עניים יותר חשו רצון גדול יותר לכסף ולכן תפסו את המטבעות כגדולים יותר. השערה זו היוותה את הבסיס לגישה הפסיכולוגית של המראה החדש שמציעה כי החוויה הסובייקטיבית של אובייקט משפיעה על התפיסה החזותית של אותו אובייקט. חלק מהפסיכולוגים הפסיכודינמיים אימצו את השקפותיה של גישת המראה החדש כדי להסביר כיצד אנשים עשויים להגן על עצמם מפני גירויים חזותיים מטרידים. הפרספקטיבה הפסיכודינמית איבדה תמיכה מכיוון שהיה חסר בה מודל מספיק כדי להסביר כיצד המודע יכול להשפיע על התפיסה.
אף על פי שמחקר נוסף הצליח לשכפל את התוצאות שנמצאו על ידי ברנר וגודמן, גישת המראה החדש ננטשה ברובה בשנות השבעים מכיוון שהיו בניסויים הרבה שגיאות מתודולוגיות שלא לקחו בחשבון משתנים מתערבים. מחקרים עדכניים הביאו לתחייה של פרספקטיבות מגישת המראה החדש שכללו שיפורים מתודולוגיים שמטרתם הייתה לפתור את הבעיות המרכזיות שנתגלו במחקרים המקוריים.
חשיבה מייחלת הפוכה וראייה
תהליך זה מתרחש כאשר יש התגברות של איום כלשהו. האשליה של אבינגהאוס (אשליה אופטית) שימשה למדידת חשיבה מייחלת הפוכה, כאשר המשתתפים שצפו ביעדים השליליים המעיטו מערכם של יעדים חיוביים או נייטרליים. רגשות של פחד מביאים גם לתפיסה של האובייקט הגורם לאימה כקרוב יותר ממה שהוא במציאות. בדיוק כמו תוצאות מחקרים קודמים, שהצביעו על כך כי ככל שחפץ מסוים הוא רצוי יותר, כך הוא ייתפס כקרוב יותר. יתרה מזאת, יש אנשים שפחות נוטים לחשיבה מייחלת על סמך מצבים רגשיים או אישיותיים.
קוגניציה
המנגנונים הקוגניטיביים העומדים בבסיס חשיבה וראייה מייחלת לב אינם מוכרים. מכיוון שמושגים אלו עדיין מתפתחים, המחקר על המנגנונים התורמים לתופעה זו עדיין בעיצומו.
עם זאת יש כיום הצעה לכמה מנגנונים שניתן לייחס לחשיבה מייחלת: הטיית קשב, הטיית פרשנות או הטיית דיווח. לפיכך, ישנם שלושה שלבים שונים בעיבוד הקוגניטיבי בהם עלולה להתעורר חשיבה מייחלת.
ניתן לייחס את אותם המנגנונים לראייה מייחלת ולחשיבה מייחלת, מאחר ששתיהן כוללות עיבוד רמזים הקשורים בסיטואציות, כולל רמזים חזותיים. עם זאת, גם הטיית הפרשנות וגם הטיית הדיווח מתרחשות בשלבי עיבוד קוגניטיבי מודעים. מנגנון רביעי הנקרא "סט תפיסתי" יכול גם להסביר תופעה זו. מנגנון זה מציע שמצבים נפשיים או אסוציאציות המופעלות לפני שאובייקט נצפה, ינחו את מערכת הראייה בעדינות. לכן ניתן לזהות בקלות רמזים כאשר הם קשורים למצב נפשי או לאסוציאציות.
יש המשערים שראייה מייחלת נובעת מכישורים קוגניטיביים. תפקודים קוגניטיביים גבוהים יותר מסוגלים להשפיע ישירות על איך שחוויות נתפסות, במקום להשפיע רק על התפיסה ברמות עיבוד גבוהות יותר. אלו הטוענים נגד כישורים קוגניטיביים סבורים כי מערכות חישה פועלות באופן מודולרי כאשר מצבים קוגניטיביים מפעילים את השפעתם רק לאחר שהגירויים נתפסו. התופעה של ראייה מייחלת מרמזת על כישורים קוגניטיביים בחוויה התפיסתית. ראייה מייחלת נצפתה בשלבים מוקדמים של סיווג. מחקרים המשתמשים בדמויות מעורפלות ומשחקים תחרותיים שונים, מראים נטייה זו. המודלים ההיררכיים המסורתיים של עיבוד מידע מתארים עיבוד חזותי מוקדם כרחוב חד כיווני: עיבוד חזותי מוקדם נכנס למערכות רעיוניות, אך מערכות רעיוניות אינן משפיעות על תהליכים חזותיים. נכון לעכשיו, המחקר פוסל את המודל הזה ומציע כי מידע רעיוני יכול לחדור לעיבוד חזותי מוקדם ולא רק להטות את המערכות התפיסתיות. מחקרים שנעשו על ידי כישורים רעיוניים מנצלים גירויים של זוגות בקטגוריה מושגית ומודדים את זמן התגובה כדי לקבוע אם יש לקטגוריה השפעה על עיבוד חזותי.
מעגלים עצביים
האזורים במוח המניעים ראייה וחשיבה מייחלת קשורים לאותם אזורים העומדים בבסיס הזדהות חברתית ותגמול. מחקר בדק מבנים אלה באמצעות MRI בזמן שהמשתתפים העריכו את ההסתברויות לניצחון בסדרת משחקים של קבוצות פוטבול. לפני תחילת מחקר זה, הנחקרים הגדירו את ציוותי קבוצות ה-NFL שניתנו להם: המועדפים, הנייטרלים והפחות מועדפים. חשיבה מייחלת משויכת לתאוריה של זהות חברתית, על פיה האדם מעדיף חברים בקבוצה על פני חברים שלא שייכים בקבוצה. במקרה זה, אנשים אלה העדיפו את הקבוצה שהם הזדהו איתה ביותר.
במהלך משימות המשתייכות לתחום זה, נמצאה פעילות דיפרנציאלית בשלושה אזורים במוח: קליפת המוח הקדם-מצחית, האונה הקודקודית והאונה העורפית. פעילות דיפרנציאלית באזורים מסוימים אלו מרמזת על מצב של קשב סלקטיבי לאותות שקיבלו הנחקרים; לפיכך, ממצאים אלו של פעילות מוחית תומכים בסברה שהעיבוד הקוגניטיבי ברמה נמוכה או בנוכחותה של הטיית קשב. עם זאת, פעילות דיפרנציאלית בקליפת המוח הקדם-מצחית מעידה גם על עיבוד קוגניטיבי גבוה יותר. פעילות קליפת המוח הקדמית קשורה להעדפות המעורבות בזיהוי חברתי. כתוצאה מכך, כאשר האותות הניתנים רלוונטיים לאותו אדם, למשל קבוצת כדורגל מועדפת, קליפת המוח הקדם-מצחית מופעלת. זיהוי עצמי זה מכיל גם גורם של נהנתנות, אשר בתורו מעורר את מערכת התגמול. הפעלה דיפרנציאלית של אזורי מערכת התגמול נצפתה רק בשילוב עם הפעלת האונה העורפית. כך, הפעלת אזורי מערכת התגמול עם זיהוי עצמי יכולים להביא לתשומת לב ויזואלית.
מסלולים במערכת הראייה אשר מזינים את קליפת המוח הארובתית-מצחית, ממלאים תפקידים חשובים בתהליכים הרגישים להפרעות קוגניטיביות. גירויים העוברים עיבוד של מערכת הראייה מפעילים את קליפת המוח הארובתית-מצחית; דימות תהודה מגנטית תפקודי שימש לפיקוח על פעילות המוח בקליפת המוח הארובתית-מצחית ובאזורים הוונטרוטמפוראלי כדי לקבוע איזה מסלול יסייע לזיהוי מהיר יותר של אובייקטים. התוצאות תמכו בכך שנוירונים של מערכת הראייה ממלאים תפקיד חיוני בזיהוי אובייקטים ברזולוציה נמוכה, שכן הנוירונים מסייעים להפעלת תהליכים המספקים רמזים לניחושים ראשוניים המובילים לזיהוי מהיר יותר של האובייקטים.
תשומת הלב
לבני אדם שדה ראייה מוגבל פיזיולוגית, ויש להפנות אותו באופן סלקטיבי לגירויים מסוימים. תהליך הקשב מאפשר לבצע את ההפנייה של תשומת הלב, שעשויה להיות אחראית לתופעת הראייה המייחלת. ציפיות, רצונות ופחדים הם גורמים שמסייעים בהפניית הקשב ותשומת הלב. כתוצאה מכך, לחוויות קוגניטיביות אלו יש אפשרות להשפיע על החוויה התפיסתית. תשומת הלב יכולה לסייע בארגון של תנועה מתוכננת ולספק מנגנון דרכו גירויים חזותיים יכולים להשפיע על ההתנהגות.
הפרעות קשב וריכוז יכולות גם הן להביא לשינויים בתפיסה החוייתית. עיוורון קשבי, בו אירועים בלתי צפויים עוברים ללא שאדם יבחין בהם, הוא סוג כזה של הפרעה. החוקרים ווייט ודייוויס, חקרו את העיוורון הקשבי על ידי כך שביקשו ממשתתפי המחקר לקבע צלב במרכז המסך. בשלב הראשון הנחקרים קיבלו במרכז הצלב סימן מספרי המציין את מספר האותיות שיופיעו על זרועות הצלב. לאחר מכן, האותיות בפועל הופיעו על זרועות הצלב. במהלך ארבעה סבבים של הניסוי, מספר האותיות התאים למספר שנרמז. בסבב החמישי של הניסוי, למחצית מהמשתתפים נרמז לצפות למספר קטן יותר של אותיות ולמחצית השנייה נרמז לצפות למספר האותיות הנכון. לאחר מכן הופיעו האותיות על המסך בליווי גירוי בלתי צפוי. המשתתפים נתבקשו לציין את האותיות שהופיעו ונשאלו האם בנוסף לאותיות הם ראו חפצים נוספים. המשתתפים שנרמז להם לצפות לפחות אותיות מהמספר האמיתי נטו יותר לעיוורון קשבי, מהמשתתפים שנרמז להם המספר האמיתי של האותיות. תוצאות אלה מצביעות על כך שיכולת הקשב מושפעת מהציפיות המוקדמות. תוצאות אלו מספקות הוכחות נוספות לכך שתהליכים קוגניטיביים מתכנסים בתהליך הבנייה התפיסתית.
פרשנות רגש
רגשות מתפרשים לעיתים קרובות באמצעים שונים, למשל: רמזים חזותיים בפנים, שפת גוף וקונטקסט. עם זאת, הוכח כי קונטקסט ורקע תרבותי משפיעים על התפיסה הוויזואלית ועל פרשנויות לרגש. הבדלים בין-תרבותיים בעיוורון לשינוי נקשרו לסט תפיסתי, או לנטייה לקלוט סצינות חזותיות בדרך מסוימת. לדוגמה, תרבויות מזרחיות נוטות להדגיש את הרקע של אובייקט, ואילו התרבויות מערביות יש נטייה להדגיש עצמים מרכזיים בסצנה. קבוצות תפיסתיות הן גם תוצאה של העדפות אסתטיות תרבותיות. לכן, הקשר תרבותי יכול להשפיע על האופן בו אנשים מקבלים מידע מהבעות פנים שונות. לדוגמה, אנשים לבנים מערביים יתמקדו לרוב באזור שסביב העיניים, האף והפה, ואילו אסייתים יתמקדו באזור העיניים.
כאשר אנשים מרקע תרבותי שונה קיבלו סדרת פרצופים ונתבקשו למיין אותם לערימות לפי הרגש שרואים בתמונה, ההתמקדות של אנשים ממוצא אסייתי הייתה בעיקר באזור העיניים. אותה התמקדות הביאה לכך שנחקרים אלו תפסו את הבעות הפנים שאמורות היו להראות בהלה, כהבעות שמראות הפתעה ולא בהלה או פחד. כתוצאה מכך, אסוציאציות או הרגלים מסוימים שיש לאדם יכולים להוביל לסיווג שונה של הדברים. ההבדל הספציפי הזה בתפיסה הוויזואלית של הרגש מעיד ככל הנראה על מנגנון הטיה של ראייה מייחלת.
אופטימיות
ראייה מייחלת קשורה גם להטיית האופטימיות: אנשים נוטים לצפות לתוצאות חיוביות מאירועים אף על פי שלציפיות אלו אין ביסוס משמעותי במציאות. כדי לקבוע את הקורלציה העצבית העומדת בבסיס הטיית האופטימיות, נעשה מחקר הדמיה של דימות תהודה מגנטית תפקודית. במחקר צולם מוחם של הנחקרים בזמן שהם נזכרו ברגעים אוטוביוגרפיים הקשורים לאירועי חיים ואז נתבקשו לדרג את זיכרונותיהם בכמה סולמות. לפי הדירוגים נראה כי נחקרים צפו שאירועים עתידיים יהיו חיוביים יותר מאשר אירועים חיוביים בעבר, ואת האירועים השליליים הם חוו כמרוחקים יותר בתנאי זמן ומרחב. אזורי המוח הפעילים, בהשוואה לנקודת הקיבוע, היו פיתול החגורה הקדמי והאמיגדלה הימנית. שני אזורים אלו היו פעילים פחות כשהנחקרים נתבקשו למיין אירוע שלילי בעתיד.
חשוב לקחת בחשבון גם היבטים גופניים: תנועות עיניים, פעילות מוחית ועוד, והקשר שלהם לחשיבה וראייה מייחלת ולאופטימיות. לטענתו של איזקוביץ' (2006) שחקר את התפקיד המוטיבציוני של המבט, יש קורלציה גבוהה בין מבט של אדם לבין מאפיינים אישיותיים שלו. במחקר שלו, נתנו לנחקרים שדיווחו על רמות אופטימיות שונות להתבונן בשלושה סוגי תמונות: תצלומים של סרטן העור, רישומים שדומים לתמונות אלו ותצלומי פנים נייטרלים. באמצעות מערכת שמדדה את מבטי הנחקרים מצא איזקוביץ' כי בוגרים צעירים שהגדירו את עצמם כאופטימיים יותר, הביטו פחות זמן בתצלומי הסרטן בהשוואה למשתתפים הפחות אופטימיים. תוצאות אלו חזרו על עצמן במחקר המשך בו נבדקו משתתפים בסיכון גנטי לחלות בסרטן העור (אף על פי שחלק מהמשתתפים היו ברמות סיכון גבוהות יותר מאחרים, נחקרים בעלי אופטימיות גבוהה יותר, נטו פחות למקד את מבטם על תמונות סרטן העור).
מתודולוגיה
המחקר בנושא החשיבה המייחלת נעשה לעיתים קרובות בהקשר לפסיכולוגיה באמצעות יישום מחקרי של דמויות דו משמעיות, כאשר ההשערה היא שכאשר אנשים נחשפים לגירויים שאינם חד משמעיים, הם לרוב יפרשו את אותם הגירויים בהתאם לתנאים האישיים או החוויות האישיות שלהם.
בלקטיס ודאנינג (2013) חקרו חשיבה מייחלת בשני ניסויים: הניסוי הראשון כלל גירויים דו משמעיים שיכולים להיתפס כדברים שונים, והניסוי השני כלל גירוי שהתפרש כסוס או ככלב ים.
במחקרים שבדקו את התופעה ונערכו באצטדיוני כדורגל, בתחנות טוטו, ובקרב מצביעים סמוך לבחירות הכלליות בישראל (ב-1988 וב-1992) ובניו זילנד (ב-1990) נמצא כי חשיבה זו משפיעה על תהליכי ניבוי מסוגים שונים.
ייצוגים של הסביבה
תחום נוסף בו ניתן לבדוק ראייה מייחלת הוא באמצעות ייצוגים סביבתיים. מחקרים רבים תמכו בהנחה שרצון או מוטיבציות משפיעים על הערכות של גודל, מרחק, מהירות ועוד. לדוגמה, אנשים יתפסו חפצים רצויים כקרובים יותר. ראייה מייחלת משפיעה גם על הדרך שבה אתלטים תופסים ציוד ספורט שונה, למשל כדורים ועוד. לדוגמה, שחקני סופטבול התופסים את הכדור כגדול יותר מכים חזק יותר, וטניסאים שיש להם מספר החזרות גדול יותר יחסית, נוטים לתפוס את מהירות תנועת הכדור כנמוכה יותר מזו שבמציאות ואת הרשת כממוקמת נמוך יותר. תפיסת המרחק והשיפוע מושפעות שתיהן גם מרמות אנרגיה שיש לנחקר: נבדקים שסחבו עימם עומסים כבדים נטו לראות את הגבעות כתלולות יותר ואת המרחקים כגדולים יותר. יעדים המוצבים במעלה הגבעה לעומת אלו המוצבים על קרקע שטוחה נתפסו כרחוקים יותר, ואנשים שנמצאים בכושר גופני טוב תופסים גבעות כמתונות יותר בניגוד לרצים עייפים. במילים אחרות, עלייה נתפסת כמאמץ גדול יותר עבור נחקרים כשהם מותשים פיזית, מה שיכול להביא למצב בו אנשים ינוחו יותר כדי לשמור את רמות האנרגיה שלהם.
תפיסת המרחק מושפעת גם מהדיסוננס הקוגניטיבי. דיסוננס זה עבר מניפולציה על ידי מחקר בו משתתפים חולקו לשתי קבוצות: את המשתתפים בקבוצה הראשונה שכנעו להאמין שהם אלו שבחרו ללבוש תלבושת של הזמרת והשחקנית כרמן מירנדה כדי לחצות את הקמפוס, לעומת המשתתפים בקבוצה השנייה להם ניתנה הוראה שהם מחויבים ללבוש את התלבושת הזו. הסתבר כי הנחקרים בקבוצה הראשונה שינו את הגישה שלהם כדי להתאים למצב ולהפחית בדיסוננס הקוגניטיבי. הנחקרים בקבוצה הראשונה, שבעצם האמינו שהם אלו שביצעו את הבחירה בתלבושת, תפסו את הסביבה בצורה קיצונית פחות מהמשתתפים בקבוצה השנייה, שהבחירה נכפתה עליהם.
דחיינות ומוטיבציה
סיגל, קרוגלנסקי ופיוק (2000) מצאו כי אנשים שהוערכו ככאלו בעלי חשיבה מייחלת, היו בעלי סיכוי גבוה יותר לדחיינות כשהייתה להם מוטיבציה לדחיינות הזו. כשהחוקרים אמרו להם שמשימה שהם עומדים לעשות היא משימה לא נעימה אותם נחקרים נטו יותר לדחות אותה. כאשר נאמר לנחקרים שהמשימה עומדת להיות נעימה, לא היה הבדל גדול בדחיינות בין נחקרים שהוערכו כבעלי חשיבה מייחלת ואלו שלא. מה שהראה שכאשר לאותם אנשים שמוגדרים כבעלי חשיבה מייחלת יש מוטיבציה כלשהי, הם יראו את עצמם כמסוגלים לבצע את המשימה מהר יותר ממה שבפועל הם יבצעו אותה. כתוצאה מכך, הם נוטים לדחות את העבודה על המשימה הלא נעימה.
יואל כהן
הרב יואל כַּהַן (מאוית לעיתים קאהן, מכונה: רֶבּ יואל; ט"ז בשבט ה'תר"ץ, 14 בפברואר 1930 – ו' באב ה'תשפ"א, 15 ביולי 2021) היה ה"חוזר" הראשי של הרבי מלובביץ' ועמד בראש קבוצה שתפקידה היה לזכור את מהלך התוועדויותיו של הרבי, בעיקר בשבתות ובחגי ישראל. שימש כמשפיע בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 ונחשב לאחד מגדולי המשפיעים, המסבירנים והעמקנים בתורת חסידות חב"ד.
ביוגרפיה
נולד בברית המועצות, לרבקה ולרפאל נחמן הכהן (בן אחר בן לרב רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג וצאצא ישיר לבנו בכורו של רבי שבתי הכהן (הש"ך)), שלמד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'. בגיל חמש עלה עם משפחתו לארץ ישראל ולמד בישיבת "אחי תמימים" בתל אביב, אצל המשפיע הרב חיים שאול ברוק, שכיהן גם כראש ישיבה, ולמד בחברותא עם הרב מרדכי שלמה ברמן.