cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריטריוני קופנהגן
התאמת חוק המדינה לחוקי האיחוד
סקוליק (Sekulić) מסבירה כי כדי להקל על תהליך ההצטרפות, ה-Acquis communautaire מאורגן בפרקים שונים, כל אחד מתמקד בתחום מדיניות ספציפי. פרקים אלו משמשים בסיס למשא ומתן בין האיחוד האירופי למדינות מועמדות, ומבטיחים גישה שיטתית ומובנית להתאמת החקיקה הלאומית. מספר הפרקים עשוי להשתנות בהתאם לנסיבות הספציפיות של כל מדינה מועמדת ולהתפתחות מדיניות האיחוד האירופי. לדוגמה, במהלך תהליך ההצטרפות של בולגריה ורומניה ב-2007, המדינות נדרשו להתייחס ל-31 פרקים. ואילו המשא ומתן עם קרואטיה, טורקיה ואיסלנד כלל התאמת החוקים הלאומיים ל-35 פרקים. פרקים אלו מכסים תחומי מדיניות שונים כגון דייג, חקלאות, תנועה חופשית של אנשים, תנועה חופשית של סחורות, חינוך, יחסי חוץ, סביבה ועוד רבים. כל פרק מתאר את האמצעים החקיקתיים והמנהליים הספציפיים שצריכה המדינה המועמדת לאמץ על מנת לעמוד בסטנדרטים של האיחוד האירופי.
מנגנוני אכיפת הקריטריונים
לאחר שהקריטריונים סוכמו ב-1993, היה צורך להבטיח שגם מדינות קיימות באיחוד האירופי יעמדו בקריטריונים אלה. כתוצאה מכך, הוטמעו מנגנונים לאכיפת עמידה בקריטריונים. דוגמה בולטת אחת לאמצעי אכיפה כאלה התרחשה בתחילת שנות ה-2000 כאשר הוטלו "סנקציות" על ממשלת אוסטריה בראשות וולפגנג שוסל. פעולה זו ננקטה על ידי ממשלות 14 המדינות החברות האחרות בשל חששות מהשתתפותה של מפלגת החירות הימנית הקיצונית בממשלת אוסטריה. מקרים כאלה מדגישים את החשיבות של שמירה על עקרונות הליבה והערכים של האיחוד האירופי.
כדי להבטיח את העמידה בקריטריונים, האיחוד האירופי החיל מנגנוני פיקוח, תוך הגברת הבדיקה של ציות המדינות החברות לחוקים ולעקרונות האיחוד האירופי. דיווחים ודיאלוגים בנושא מתקיימים באופן קבוע בין הנציבות האירופית, המועצה האירופית והמדינות החברות. מנגנונים אלו מטרתם לזהות ולטפל בכל ליקוי או חריגה מהקריטריונים שנקבעו. יתרה מכך, לאי עמידה בקריטריונים עלולה להיות השלכות, כמו למשל, הפעלת סעיף 7 של האמנה על האיחוד האירופי, מה שעלול להוביל להשעיית זכויות מסוימות של מדינה חברה, לרבות זכויות הצבעה במוסדות האיחוד האירופי.
הסדרים אלו לאכיפת עמידה בקריטריונים הונהגו רשמית ב-1 בפברואר 2003, בהתאם להוראות אמנת ניס. ההוראות המפורטות באמנת ניס חיזקו עוד יותר את המנגנונים להבטחת דבקות המדינות החברות בדרישות החוק, תוך שמירה על הערכים והעקרונות שעליהם בנוי האיחוד האירופי.
אתגרי היישום
אחד האתגרים הגדולים ביותר בנושא קריטריוני קופנהגן הוא היכולת להבטיח שחברים חדשים יהיו מסוגלים ליישם באופן מלא את החוקים והתקנות של האיחוד האירופי, כולל ה-acquis communautaire. זה איתגר מדינות מסוימות במיוחד, מכיוון שתהליך האימוץ והיישום של חוקי האיחוד האירופי עלול להיות מורכב ודורש משאבים זמן. כתוצאה מכך, חלק מהמדינות התקשו לעמוד בקצב האינטגרציה של האיחוד האירופי, מה שהוביל למתיחות עם החברות הקיימות ועיכבה את הצטרפותן.
עדנה שביט
ביוגרפיה
שביט ביימה יותר ממאה הפקות בכל אחד מהתיאטראות הממוסדים בישראל. היא האישה הישראלית הראשונה שפרצה לתחום הבימוי, שנחשב לתחום גברי בלבד עד הגיעה.
בשנת 1968 ביימה שביט את יצירתו הראשונה של חנוך לוין, "את ואני והמלחמה הבאה". הצגה זו עוררה תגובות קשות מאוד בקרב הציבור לאחר מלחמת ששת הימים, ונחשבת עד היום לאבן דרך בתיאטרון הפוליטי הישראלי.
שביט ביימה מחזות קלאסיים רבים, כגון "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס בתיאטרון הבימה (1978), וגם מחזות אבסורד, דוגמת "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, שאותו תרגמה וביימה מספר פעמים בתיאטראות שונים בישראל.
עסקה בתחומי העיתונאות, התסכיתאות, התרגום, הגשת תוכניות רדיו ועוד.
ב-1995 השתתפה בסרט "שחקנים" בבימויו של רוני ניניו.
במשך שנות הוראה רבות גידלה שביט דורות רבים של שחקנים ובמאים איכותיים, מהשורה הראשונה בישראל. היא היוותה גשר בין עולם המשחק הישן של התיאטרון הישראלי המתפתח של שנות החמישים והשישים במאה ה-20 לבין עולם המשחק של תחילת המאה ה-21, אותו היא יצרה בעזרת תלמידיה והשחקנים אותם היא ביימה. כמורה למשחק ובימוי היא דרשה הן מהשחקן והן מהבמאי טוטאליות מוחלטת בתהליך העבודה. פרופ' תום לוי סיכם את תפיסת עולמה התיאטרונית במאמר בכתב העת "מותר": "'השחקן החדש' הוא יותר מעורב עם עצמו ופחות מעורב עם העולם שאותו הוא יכול להכיר דרך הספרות או הקולנוע או אפילו המוזיקה או כל אמנות שהיא, או דרך נסיעה או אפילו דרך התבוננות בעולם שמסביבו. השחקן הצעיר שמגיע אלינו רואה את עצמו, הוא מתעסק בעצמו והוא מאמץ את הבעיות שיכולות להיות של דוסטויבסקי או תומאס מאן או סופוקלס... הוא מיד מחבר אותן אל עצמו, ונותן להן ביטוי דרך האני שלו. וזאת סכנה גדולה מפני שהתיאטרון כולו לא נולד אלא כדי שאנחנו נבין את האחר, את הזר; כדי שאנחנו נדע שיש עולם אחר לבד מהעולם שלנו. ואנחנו יכולים להזדהות עם העולם האחר ולהזדהות מתוכנו. כלומר, לקבל נוכחות אחרת, חשובה לא פחות מהנוכחות שלנו, אישיות אחרת, חשובה לא פחות מהאישיות שלנו. מהבחינה הזאת התיאטרון הוא באמת הומניסט גדול".
בשנת 2006, לאחר 50 שנות יצירה תיאטרונית ענפה, זכתה עדנה שביט בפרס משה הלוי לאמנויות הבמה מאת עיריית תל אביב. בנימוקים להענקת הפרס נאמר:
שביט כיהנה כפרופסור מן המניין לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ופרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
היא התגוררה ברמת אביב. ויש לה בן עם רפי תבור. תקופה מסוימת הייתה במערכות יחסים עם השחקן והשדרן אלכס אנסקי ועם השחקן, הבמאי והצייר יורם גל.
עדנה שביט נפטרה בביתה ב-2015, בגיל 80. ונטמנה בקיבוץ גבעת ברנר.
בימוי בתיאטרון
שביט ביימה יותר מ-100 הצגות בכל תיאטרוני ישראל. להלן מבחר:
הרובע העתיק, רב חנוך ורב יוספכי, איך אנחנו נראים?, סטטוס קוו ואדיס, חיי קליגולה, הבעל הנצחי, רוזנטה חוזר משדה הקרב, הידעת את שביל החלב?, שירי רחל, סיפור גן החיות, ההודי רוצה לברונקס, התור, וויצק, כנרת כנרת, רביזור, צחות בדיחותא דקידושין, חלום ליל קיץ, הקלפנים, הדה גאבלר, קברט בשדה הקרב, הנשים האבודות מטרויה, הפשע לא משתלם, כי עודני מאמין בך, בילי בול הגדול, בית ספר לנשים, קברט לוין, בילורה, דונה רוזיטה, שלושה שחקנים דרמה אחת, גם הוא באצילים, הרופא בעל כרחו, מדיאה, רוח נמוכה, אוידיפוס בשמים, תמיד אשה, ערב שירי החיפושיות, אני יוצאת עם שירי לדרך, החייל האמיץ שווייק, מוריס שימל ועוד.
תרגומי מחזות
אנה פרנק מחזה מאת מאיר לוין מ-1957, שתורגם עם שולמית גבעולי. וכמו כן: טרטיף מאת מולייר, מחכים לגודו מאת בקט, בית קברות למכוניות מאת ארבאל, היותר חזקה מאת אוגוסט סטרינברג, הדב מאת צ'כוב, הדה גאבלר מאת איבסן, הזמרת בעלת הקרחת מאת יונסקו, הרובע העתיק, העתיד טמון בביצים, דונה רוזיטה, קפה שחור, סקאפינה, הכתבנים, מחזה קצר, שוגר פלם, הכפיל, הדלת צריכה להיות או סגורה או פתוחה, אני הרברט, ההלם של ההזדהות, האזעקה, קיץ בכפר, אני אחזור הביתה לחג, בקול דממה דקה, ועוד.
גוגל גלאס
גוגל גלאס (באנגלית: Google Glass) היה מיזם מחקר ופיתוח של חברת X המתמקד ביצירת אבטיפוס של משקפיים עם מסך תצוגה, אשר יוכלו להציג מציאות רבודה (שילוב של שכבות עצמים וירטואליים לתוך מציאות אמיתית). בינואר 2015 הודיעה גוגל על השהייה של המיזם במתכונת בה פעל עד לאותו היום, תוך ציון כי תקים חטיבה נפרדת שתעסוק בפיתוח משקפיים חכמים.
היסטוריית המיזם
Project Glass מפותח על ידי גוגל במתקן שמיקומו מעולם לא נחשף המכונה באמצעי התקשורת Google X Lab, בו מפותחות גם טכנולוגיות עתידניות אחרות, כגון מכונית ללא נהג. על אף שמסכי תצוגה המציגים מציאות רבודה אינם רעיון חדש בפני עצמו, פרויקט זה משך תשומת לב תקשורתית רבה. זאת בעיקר משום שהפרויקט מפותח על ידי תאגיד ציבורי גדול, וכמו כן מפני שהאבטיפוס הוא קטן-ממדים באופן משמעותי בהשוואה לכל מסכי התצוגה המציגים מציאות רבודה שהושקו עד היום. המוצר שהוצג בעת החשיפה הראשונית של הפרויקט דומה במראהו לזוג משקפיים רגילים כאשר העדשה הוחלפה במערכת תצוגה עילית, אותה יוכלו המשתמשים בעתיד גם להתקין על גבי משקפיים רגילים.
הבדיקות למוצר החלו באפריל 2012. הניו יורק טיימס דיווח כי המשקפיים יהיו זמינים ב"עלות של סמארטפונים כיום", בסביבות 250 עד 600 דולרים, ויהיו זמינים לציבור עד סוף שנת 2013.
הייעוד של מוצרי Project Glass יהיה לאפשר להציג מידע הזמין כיום לרוב המשתמשים בטלפונים חכמים מבלי שיהיה צורך להפעיל את היישומים באמצעות הידיים, וכמו כן הם יאפשרו לקיים אינטראקציה עם האינטרנט באמצעות פקודות קוליות שיעבדו על בסיס עיבוד שפה טבעית, באופן הדומה מאוד ליישום ה-סירי ב-אייפון. כדי להפעיל את הזיהוי הקולי יש להגיד בקול "OK GLASS" ולתת את הפקודה לדוגמה "TAKE A PHOTO". הזיהוי הקולי יהיה זמין לראשונה בשפה אנגלית אך בעתיד צפוי לפעול גם בשפה העברית. המשקפיים יופעלו על מערכת ההפעלה אנדרואיד (מערכת ההפעלה של גוגל).
בחודש אפריל 2013 החלה גוגל להפיץ את משקפיה עבור המפתחים ברחבי העולם שהזמינו את המשקפיים מבעוד מועד וזאת כדי שיחלו לבנות אפליקציות ייעודיות עבור המשקפיים. הטכנולוגיה מאפשרת שילוב תמידי של הוירטואלי למציאות כמציאות רבודה. יישומי גוגל יפותחו בחינם על ידי מפתחי צד שלישי. ב-16 במאי הודיעה גוגל על הוצאת אפליקציות ליישומי חדשות, זיהוי פנים, פעילות גופנית, צילום, תרגום, שיתוף תמונות ברשתות חברתיות ועוד. בדצמבר 2013 הודיעה גוגל לציבור חובשי המשקפיים כי היא עובדת כיום על דגם המשלב את עדשת המשקפיים עם הטכנולוגיה של גוגל כך שגם הם יוכלו ליהנות מהמשקפיים.
בינואר 2015 הודיעה גוגל על הפסקת מכירת המשקפיים החכמים ושהייה של המיזם במתכונת בה פעל עד לאותה עת.
רעיון הטכנולוגיה הלבישה
הטכנולוגיה החדשה של משקפי גוגל עוררה דיון ציבורי באמצעי התקשורת על אופן השימוש העתידי שלנו בה. בין היתר עלו שאלות אתיות בנוגע לכיצד העולם צריך להיערך לטכנולוגיה שכזו. דוגמה לדיון שכזה עלתה כאשר נהגת בקליפורניה בארצות הברית נעצרה על מהירות מופרזת וקיבלה כפל קנס על כך שהרכיבה את משקפי גוגל בטענה כי הם חוסמות את שדה הראייה במהלך נהיגה וכי יש במדינה חוק האוסר על צפייה בצגים במהלך נהיגה. בעקבות המקרה, מדינות נוספות ברחבי העולם החלו לאסור על השימוש במשקפיים במהלך נהיגה כמו בריטניה, אילינוי, מערב וירג'יניה ועוד.
פרטיות
חששות רבים עלו על ידי מקורות שונים בנוגע לחדירה לפרטיות, כללי ההתנהגות, האתיקה של השימוש במכשיר והקלטת המשתמשים בו ללא רשותם. אחת הטענות הייתה שכיום קיימים שירותי אינטרנט כמו תצוגת הרחוב של גוגל, העושה את אותה הפעולה בקנה מידה עצום ואין מחלוקת כי משקפי גוגל יפרו זכויות של פרטיות גם כן. שוחרי פרטיות מודאגים מכך שמרכיבי המשקפיים עשויים להיות מסוגלים לזהות זרים בציבור באמצעות זיהוי תווי פנים בגלוי או בחשאי ואף להקליט ולשדר את השיחות הפרטיות. חששות נוספים הועלו לגבי חוקיותם של המשקפיים במספר מדינות, בעיקר ברוסיה, אוקראינה ועוד.
בחודש פברואר 2013, משתמש בגוגל גלאס הבחין בסוגיות משפטיות עם המשקפיים ופרסם לקהילת הגוגל גלאס כי המכשיר עשוי להיות לא חוקי לשימוש לפי החקיקה הנוכחית ברוסיה ובאוקראינה, האוסרות על שימוש ביישומי ריגול וגאדג'טים שיכולים להקליט וידאו, אודיו או לצלם באופן בולט. חשש נוסף עלה על ידי הוועדה של הקונגרס האמריקני בכל מה שקשור לפרטיות והאבטחה של משתמשי המשקפיים במקרה והמכשיר נגנב או אבד.
כחלק מתגובתה לוועדה הממשלתית, גוגל הצהירה בתחילת יולי 2013, שהיא עובדת על מערכת נעילה והעלאת מודעות ליכולת של המשתמשים לאפס את המשקפיים מרחוק במקרה של אובדן.
שיקולי בטיחות
עלה חשש בנוגע להפעלת כלי רכב בזמן השימוש בגוגל גלאס.
ב־31 ביולי 2013 דווח כי נהיגה בעת לבישת גוגל גלאס עשויה להיות מוחרמת בבריטניה, ותחשב כנהיגה רשלנית ועבירה על החוק, אשר תדרוש קנס כספי.
במרץ 2013, בעקבות החלטה של משרד התחבורה בארצות הברית, במערב וירג'יניה, הוצע תיקון לחוק במדינה נגד הודעות SMS בזמן הנהיגה אשר יכלול איסורים כנגד "שימוש במחשב לביש עם תצוגה מותקנת בראש". הם טענו כי "הדבר העיקרי הוא דאגה לבטיחות, וכי המשקפיים יכולים להקרין טקסט או וידאו לתוך שדה ראייה שלך ושיש לכך הרבה פוטנציאל להסחת דעת בניגוד לחוק."
באוקטובר 2013, נהגת בקליפורניה קיבלה דוח כספי עבור נהיגה במהירות מופרזת ונעצרה על ידי קצין משטרת סן דייגו. הנהגת קיבלה כפל קנס על כך שהרכיבה את הגוגל גלאס במהלך הנסיעה בטענה שהמכשיר פוגע בשדה הראייה.
יישומי בריאות
הגוגל גלאס עברו כמה ניסויים בנוגע לתחום הבריאות.
ביולי 2013 החל מחקר על השימוש וההשפעה של משקפי גוגל בשטח. המחקר נערך בחדרי ניתוח, אמבולנסים, מסוק טראומה, רפואה כללית, וטיפול בבית, כמו גם בתחבורה ציבורית לבחינת ראייה תקינה או ראייה לקויה.
ממצאים עיקריים של המחקר כללו:
בחודש יוני 2013, המנתח ד"ר רפאל גרוסמן היה האדם הראשון ששילב את גוגל גלאס בחדר הניתוח, כשהוא לבש את המכשיר במהלך PEG (גסטרוסטומיה אנדוסקופית).
בחודש אוגוסט 2013, גוגל גלאס כבר שולבה בשימוש גם במרכז הרפואי וקסנר שבאוניברסיטת המדינה של אוהיו ושאפשרה גם להתייעץ עם עמיתים מרחוק. המנתחים הצהירו כי.
יישומים באמנויות הבמה
הגוגל גלאס משמשים מאז יוני 2014 באופרה, בה הם מתפקדים כמצלמה המאפשרת לשדר בפני הקהל את מה שרואים השחקנים שעל הבמה ובכך לספק חוויה עשירה יותר במהלך ההופעה.
קריטריוני קופנהגן
המקרה הפולני
המדינות החדשות אשר הצטרפו לאיחוד האירופי עניות משמעותית מהחברות הקיימות. עם תמ"ג ממוצע לאדם של מחצית מזה של המדינות החברות טרם ההתרחבות המזרחית. על פי דיווחי הבנק העולמי, עשויות לחלוף יותר מעשרים שנה עד שמדינות מרכז-מזרח אירופה, לרבות פולין, יגיעו לרמה הממוצעת בתוצר לנפש של האיחוד האירופי. קשיים כלכליים וחברתיים אלה עוררו חששות ניכרים בקרב חברות קיימות לגבי האופן שבו יש להתקדם עם קבלת פולין לאיחוד. כשוק יחיד המבוסס על תנועה חופשית ופעילות כלכלית מאוחדת, האיחוד האירופי פגיע במיוחד לבעיות המתמשכות המאפיינות את חברותיו החדשות. לאור זאת, האיחוד האירופי יצר תוכניות רבות והשקיע וממשיך להשקיע סכום כסף עצום בחברות החדשות על מנת לעזור להן ליישם ולאמץ את כל הנחיות האיחוד האירופי. עם זאת, כל הכסף שהאיחוד האירופי משקיע בחברות החדשות שלו עדיין לא מספיק. אחת הסיבות הבולטות לכישלון של פולין ביישום כל הדו"חות, מלבד התנגדות של מקומיים פולנים ופוליטיקאים, היא "חוסר יכולת פיסקלית ומעמסה תקציבית". יישום רבות מההנחיות הוא יקר. פקיד ממשל פולני, דנוטה הובנר, העריך שאימוץ חוקי ההגנה על עובדים עשוי לעלות שניים עד שלושה אחוזים מהתמ"ג בשנה, וכי שיפור התנאים הסביבתיים כדי לעמוד בתקני האיחוד האירופי עשוי לעלות עוד שני אחוזים. דו"ח הנציבות האירופית משנת 2003 על ההתקדמות הפולנית לקראת הצטרפות זיהה מספר רב של בעיות בתחום שבו פולין עדיין לא עמדה בדרישות ההצטרפות, ואשר פולין לא תוכל לעמוד בהן עד למועד האחרון להצטרפותה. למרות שהועלו חששות אלה, מועד ההצטרפות לא נדחה, והאיחוד האירופי קיבל את פולין בזרועות פתוחות. פולין לא אימצה רבות מהדירקטיבות של האיחוד האירופי, ועד היום היא עדיין מתקשה לעשות זאת.
האתגרים הדמוקרטיים ביישום קריטריוני קופנהגן: המקרים של מונטנגרו וסרביה
עמידתו של האיחוד האירופי על קריטריוני קופנהגן כמדד זכאות לחברות הייתה משמעותית בקידום הדמוקרטיה ושלטון החוק במדינות אשר שאפו להצטרף לאיחוד. עם זאת, הניסיון של מונטנגרו וסרביה, שתי המדינות העוסקות כיום במשא ומתן להצטרפות, מעלה חששות לגבי האפקטיביות של גישת האיחוד האירופי. למרות הציפיות הראשוניות מהתקדמות דמוקרטית, שתי המדינות הראו התקדמות מוגבלת, ובמקרים מסוימים, אפילו נצפתה רגרסיה במהלך תקופת המשא ומתן שלהן. ניתוח ההתקדמות של מונטנגרו וסרביה מגלה כי התקדמותן הפוליטית אינה בהכרח מותאמת לשלבים השונים של המשא ומתן ולתנאי האיחוד האירופי. למרות ששתי המדינות יישמו כמה שינויים בתגובה לדרישות האיחוד האירופי, אימצו רפורמות חקיקה וטיפלו בליקויים במערכות הבחירות, שלטון החוק, זכויות יסוד ונלחמו נגד שחיתות שלטונית, יישומם לא היה עקבי, הן לא הצליחו ליישם שיפורים מהותיים בפרקטיקות הדמוקרטיות הכוללות במדינות ואף חוו רגרסיה דמוקרטית בנושאים מסוימים. ובכל זאת, האיחוד האירופי המשיך במשא ומתן עם מדינות אלה מבלי להציע לעצור או לבטל הסכמים כלכליים. רעיון זה מאתגר את ההנחה שתהליך החברות באיחוד האירופי והתנייתה בעמידה בקריטריוני קופנהגן מניעים למעשה התקדמות דמוקרטית במדינות החברות השואפות למעמד המיוחל. גם בסבבי הרחבה קודמים, האיחוד האירופי הפגין גמישות בשמירה על הסטנדרטים שלו והתעלמות מפגמים פוליטיים מסוימים. יש הטוענים כי חוסר הרצון של האיחוד האירופי לנקוט בגישה נוקשה לקידום דמוקרטיה עולה בקנה אחד עם ההשקעה העיקרית שלו בפיתוח כלכלי דווקא. ההתחייבויות הכספיות של האיחוד האירופי לסיוע לפני הצטרפות נותנות עדיפות לצמיחה כלכלית על פני ממשל דמוקרטי. יתרה מזאת, האיחוד האירופי העדיף ביטחון אזורי ויחסי שכנות טובים, שלעיתים מאפילים על הקריטריונים המקוריים לחברות באיחוד האירופי, מה שמעלה שאלות לגבי אמינות תנאי ההצטרפות לאיחוד האירופי בתחום זכויות האדם. מצב זה מעורר שאלות לגבי העקביות של האיחוד האירופי ביישום העקרונות הדמוקרטיים שלו וכישלונו לדרוש עמידה מלאה בתנאים שנקבעו למדינות חברות פוטנציאליות. על ידי חוסר במתן דין וחשבון למדינות אלה על אי ההתקדמות שלהן ותגמולן על הישגים מינימליים, האיחוד האירופי מחזק את הסטטוס קוו הבלתי דמוקרטי. בכך האיחוד נותן לגיטימציה לפרקטיקות המנוגדות לקריטריוני קופנהגן. היעדר השלכות שליליות על אי ציות מערער את תפקידו של האיחוד האירופי כישות על דמוקרטית ומעורר ספקות לגבי יעילות קביעת הקריטריונים להצטרפות אליו.
עמימות קריטריוני קופנהגן
למרות שתוכניות רבות הונהגו כדי לטפח שיתוף פעולה בין המדינות החברות ולהקל על הצטרפותן של מדינות מועמדות, הקריטריונים שכל אחת מהמדינות המועמדות נדרשות לעמוד בהם עדיין לא מוגדרים באופן אחיד. ניתן לראות כי הקריטריונים מיושמים באופן שונה ובעבור כל מקרה לגופו. ההתקדמות נבחנת על ידי המועצה ונושאים בעייתיים מזוהים ומטופלים בדו"חות שוטפים ככל שתהליך ההצטרפות נמשך. עם זאת, אין הגדרה ברורה מה הם הקריטריונים בפועל, כגון מה מהווה "יציבות מוסדית" או "כלכלת שוק מתפקדת". זה עשוי להיות בעייתי ויכול להסביר את הסיבות לכך שמדינות ברמות שונות כל כך של פיתוח ורמות שונות של ממשל הורשו להיות חברות באיחוד האירופי. הסיבה לכך היא שללא הגדרה ברורה של המונחים המהותיים בקריטריוני קופנהגן, האיחוד האירופי יכול לפרש את המונחים בצורה לא עקבית בכל פעם. המטרה של האיחוד האירופי צריכה להיות לקבל מדינות שעמדו באופן מהותי בקריטריונים ואשר מסוגלות לעמוד במלואן בזמן סביר. מטרה זו קשה להשגה אם בכל פעם הקריטריונים מתפרשים אחרת, והתוצאה היא קבלת מדינות כמו פולין שלא עמדו בחלק מן הדרישות בזמן ההצטרפות ועדיין לא עומדות בהן שנים לאחר מכן.
אליעזר די אבילה
הרב אליעזר די אבילה (כונה: רב אד"א; י"ד בניסן ה'תע"ד, 1714 - ג' באדר א' ה'תקכ"א - 1761) היה ראש ישיבה בעיר רבאט שבמרוקו, דיין ופוסק. בנו של הרב שמואל די אבילה, ואחיינו של רבי חיים בן עטר.
קורות חייו
בגיל חמש עשרה נשא אישה יתומה, בת ר' אליהו הלוי בן שושן, אחד מנכבדי סאלי. את עיקר תורתו למד מפי אביו הרב שמואל די אבילה, לו היה בן יחיד, ולמד ממנו את דרכי העיון והפלפול. כבר בגיל צעיר נודע בשקידתו העצומה בתורה, אך בשל חריפותו ואי מתינותו אז, לא היה עומד על דעתו, אלא כותב את חידושיו וחוזר ומוחק.
חתנו ותלמידו, רבי שלמה די אבילה, מספר על רבו:
רבי אליעזר היה אדם אמיד ועשיר גדול, אך בשל רצונו להתמסר ללימוד הוא מסר את עסקי המסחר לניהולם של בני משפחתו.
נפטר בגיל צעיר בתאריך ג' באדר א' תקכ"א (1761) בגיל ארבעים ושבע. השאיר אחריו בת אחת, שהייתה נשואה לאחד מבני משפחתו, רבי שלמה די אבילה, שהוציא לאור את כתביו.
דרכו בלימוד ובפסיקה
רבי אליעזר ראה בלימוד התלמוד מטרה כשלעצמה, אשר דרכו ניתן לפתח כושר עיוני וחוש ביקורת מפותח. הוא נודע בחריפותו הגדולה ועיונו העמוק בתלמוד, ונחשב לגדול המפולפלים בדורו. גדולי דורו החשיבוהו כ"מהרש"א של בני המערב".
בנוסף להרבצת תורה, כיהן רבי אליעזר גם כרב ואב"ד בערי רבאט וסאלי, והיה נחשב לנושא דגל ההוראה בארצות המערב. אליו היו מריצים את השאלות הסבוכות שלא ניתן היה להגיע בהם לפשרה. גדולי דורו כינוהו בשם "רב אד"א" (ראשי תיבות " אליעזר די אבילה", לשון מושאל משמם של האמוראים רב אדא), ובעירו רבאט כונה "רבי אליעזר הגדול" (על שם התנא רבי אליעזר הגדול).
חיבוריו
פעילותו הספרותית הייתה ענפה ביותר, והוא חיבר ספרים בכל מקצועות התורה. הוא שאף להדפיס את ספריו בחייו, אך לא הספיק לעשות זאת בשל פטירתו הפתאומית, וחיבוריו נדפסו על ידי חתנו ונכדיו, תחת טיפולה של אשתו.
אחים בנפש
רקע
מילות השיר עוסקות באמונה וביטחון ובאחדות בעם היהודי.
השיר זכה לפרסום רב ולהצלחה במגזר הדתי והחרדי והושמע גם במגזר החילוני. היה מהשירים המושמעים בתחנות רדיו קול חי ורדיו קול ברמה בתוכניות סופי שבוע בהם שלושה שבועות ברצף.
ואסה (עיר)
ואסה (בפינית: Vaasa, בשוודית: Vasa) היא בירת אזור אוסטרובוטניה שבמערב פינלנד. ואסה שוכנת לחוף המפרץ הבוטני, ומרוחקת כ-419 ק"מ צפונית מערבית להלסינקי, כ-244 ק"מ צפונית לטמפרה, ו-121 ק"מ דרומית לקוקולה.
ואסה היא עיר חשובה לאוכלוסיית הפינו שוודים, בעיר מתגוררים 69.8% פינים, ו-24.8% פינים שוודים.
מבחינת גודל תחום השיפוט שלה מדורגת ואסה במקום ה-251 בפינלנד, מבחינת כמות האוכלוסייה בעיר, מדורגת ואסה במקום ה-15 במדינה.
פנורמיו
פנורמיו הוקם בשנת 2005 על ידי שני יזמים מספרד, חואקין קואנקה אבלה ואדוארדו מנצ'ון אגילאר. הוא הושק באופן רשמי ב-3 באוקטובר 2005, ב-19 במרץ 2007 היו מאוכסנים בו 1,000,000 תצלומים שהועלו אליו. שלושה חודשים לאחר מכן, ב-27 ביוני הגיע מספר המשתתפים באתר ל-2 מיליון. אחרי ארבעה חודשים נוספים ב-25 באוקטובר הגיע מספר התמונות בארכיון לכדי 5 מיליון.
ב-30 במאי באותה השנה, הודיעה חברת גוגל כי היא מתכננת לרכוש את אתר האינטרנט פנורמיו, וכחודשיים לאחר מכן בחודש יולי נרכש האתר באופן רשמי.
בנובמבר 2013, החל מהלך של איחוד "פנורמיו" עם מכלול ה"תמונות" של "גוגל פלוס". המשתמשים התבקשו לאחד את שמות המשתמש שלהם כך שהשם יהיה אותו שם משתמש כמו של חשבון גוגל הרגיל שלהם. תמונות שמועלות ל"פנורמיו", אוטומטית (אם המשתמש בחר כך), מגובות ב"גוגל פלוס".
האתר עבר גם שינוי משמעותי של שיטת הצגת התמונות על גבי מסך נתון ובתצורתו החדשה, התמונות תופסות שטח הרבה יותר גדול מהמסך.
בספטמבר 2014, גוגל הודיעה על כוונתה לסגור את האתר ולמזג אותו לתוך Google Views, תוך שמירה של מספר הצפיות בכל תמונה וללא פרטים מעבר לכך. סיבת המעבר עליה הצהירה גוגל היא תשתיות ישנות של פנורמיו ורצון לשלב את התמונות בצורה שנותנת מגוון גדול יותר של אפשרויות למשתמש, אינטגרציה משופרת עם גוגל מפות, כולל עם האפשרות להעלות Photo-Spheres, ואולם, ללא פירוט רב מעבר לכך. האתר נסגר באופן רשמי ב-4 בנובמבר 2016, אך ניתן היה לגשת לתמונות עד ינואר 2018.
צב ראשתני
צב ראשתני (שם מדעי: Platysternon megacephalum) הוא מין יחיד בסוגו ובמשפחת הצבים הראשתניים (Platysternidae) של צבים. מין זה חי בנהרות וביצות בסין ובדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
אורך הצב הראשתני עד 20 ס"מ והוא בעל שריון עבה, אך בעיקר ראש גדול ומעובה עם מקור שמזכיר מעט את צב נשכני (Chelydra). הצוואר והראש מגודלים והרגליים והשריון קטנים יותר. הצב לא מנסה להיכנס שריונו בעת מתקפה עליו, אלא יתקוף וינשוך את התוקף במקורו הגדול.
הוא חי ושוחה במים, אך עולה גם ליבשה, משתמש בטפריו החזקים כדי לטפס. הוא ניזון מדגים ומשבלולים.
צב זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע, עקב ציד ושימוש בעורו ובשריונו בשוקי אסיה.
ויקיפדיה הקוריאנית
ויקיפדיה הקוריאנית היא מהדורת ויקיפדיה בשפה הקוריאנית (한국어 위키백과, בתעתיק לאנגלית: Han-gugeo Wikibaekgwa). ויקיפדיה זו החלה את דרכה באוקטובר 2002, וחצתה את רף 10,000 הערכים הראשונים ב-4 ביוני 2005. נכון לנובמבר 2020, הייתה זו מהדורת ויקיפדיה ה-23 בגודלה בעולם.
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
מדד העומק של ויקיפדיה הקוריאנית (המהווה מדד גס לאיכות הערכים) נכון ליולי 2019 עומד על 150. זאת לעומת מדד עומק של 964 עבור ויקיפדיה האנגלית ו-259 עבור ויקיפדיה העברית באותה תקופה.
זהו אתר הויקי השני בגודלו בשפה הקוריאנית, לאחר namu.wiki.
היסטוריה
בתחילתה, ויקיפדיה הקוריאנית ניסתה לעשות שימוש בגרסאות המוקדמות ביותר של גרסה המדיה-ויקי, גרסה זו לא תמכה כראוי בהנגול שהיא שיטת הכתב הנהוגה בקוריאה. באוגוסט 2002 גרסת המדיה-ויקי שופרה כך שתתמוך גם בשפות בהם לא נעשה שימוש באותיות לטיניות, אולם דפדפן אינטרנט אקספלורר לא תמך באותיות קוריאניות, הדבר הוביל לירידה בכניסות לאתר וכן לירידה לתרומות. מאוקטובר 2002 ועד יולי 2003, מספר הערכים עלה מ-13 ל-159, ובאוגוסט 2003 המהדורה כללה כבר 348 ערכים. לבסוף, רק בספטמבר 2003 נפתרה בעיית הצגת הטקסט הקוריאני, הנגול, ויצירת מאמרים חדשים עמו, פתרון שהוביל לעלייה במספר התרומות וכן עלייה בכניסות לאתר. קהילת הכותבים גדלה בזמן זו גם הודות לחשיפת המיזם בכלי התקשורת.
ציוני דרך:
גלריה
סמליל ויקיפדיה הקוריאנית לרגל חציית הרף בכמות הערכים:
מונטיאק שחור
מונטיאק שחור (שם מדעי: Muntiacus crinifrons; ידוע גם כמונטיאק שעיר חזית) הוא מין אייל קטן בסוג מונטיאק החי ביבשת אסיה ואנדמי למחזות סין. בסוג מונטיאק קיים מין נוסף דומה מאוד הקרוי מונטיאק גונגשאן (Muntiacus gongshanensis), ובינו לבין המונטיאק השחור שורר בלבול נרחב עד כדי כך שחוקרים רבים מחליפים בין תפוצתם.
תיאור
למונטיאק השחור כשמו יש פרווה כהה מאוד בצבע חום שוקולד או שחור, עם כתמים בהירים בצבע חום אדמדם או כתמתם על האוזניים, צידי האף ובחלק העליון של הראש. לעיתים השיער השחור שעל הכתפיים עשוי להיות מהול בשערות כתומות, ומצד שני הלחיים או אפילו הראש כולו עלולים להיות שחורים לגמרי. הזנב הוא קצר ובעל צבע שחור, וצידו התחתון של זנבו בולט מאוד בשל שערותיו הלבנות. מונטיאק גונגשאן אמנם בעל צבע זהה, אך בדרך כלל הוא בהיר יותר בכתפיים, פרותו מהולה בשערות כתומות גם בשדרה ובבטן, ופניו לעולם לא יהיו שחורים. לזכרי המונטיאק השחור יש זוג קרניים קטנות ובהם סיעוף אחד בלבד המוקפות כמעט עד סופם בפרווה גרמית; כמו כן הזכרים גם מתאפיינים בזוג ניבים מוארכים שלא תמיד בולטים מהשפה. גופו של מונטיאק זה הוא קופקטי, וצווארו וראשו קצרים. גבו מקושת מעט, רגליו קצרות יחסית והגפיים האחוריות גבוהות יותר מהקדמיות. האף גדול ושחור, העיניים קטנות ושחורות ותחתיהם בלוטות ריח גדולות, ומעליהם יש שני חריצים שחורים הנראים כגבות ונמשכים עד הפרווה הגרמית של הקרניים. מידות גופו של המונטיאק השחור הן: אורך הראש והגוף: 132-98 ס"מ.
גובה הכתפיים: 78-62 ס"מ.
משקל: 28.5-21 ק"ג.
תפוצה ואקולוגיה
המונטיאק השחור אנדמי למזרח סין העממית, ונפוץ שם במחוזות: דרום מזרח אנהוי, צפון פוג'יין וג'יאנג'קסי, וצפון מזרח ומערב ג'יאנגשי וז'איג'יאנג; בעבר הטווח התארך מעט מערבה למחוז גואנגדונג. ישנם דיווחים שהמין נצפה גם במחוז יונאן (דרום סין) וצפון מיאנמר, אך דיווחים אלו נובעים מבלבול עם מונטיאק גונגשאן.
איומים ושימור
המספרים של המונטיאק השחור ירדו בצורה דרסטית (למעלה מ-30%) בשל כריתת יערות, הרחבת שטחי חקלאות, ציד לבשרו ועורו, והפרעות אחרות על ידי האדם, ומסווג כיום על ידי IUCN כמין במצב "פגיע" (VU). באזורים הקרובים לכפרים המונטיאקים גם סובלים מכלבי בית שהורגים חיות בגודל שלהם כאשר יש להם הזדמנות. ב-1980 דיווחו הסוקרים כי 500 מונטיאקים שחורים ניצודים מדי שנה לעורות ובשר הנמכרים לשווקים המקומיים. בשנת 1989 גודל האוכלוסייה נאמד בכ-5,000 עד 6,000 פרטים, וב-1998 בסביבות 7,000 עד 8,500 פרטים; עם זאת ייתכן כי המספר ירד מאז בהרבה.
בין מאמצי השימור של מין זה ניתן למנות את הכללתו בחוק הסיני הלאומי להגנת חיות הבר תחת הקטגוריה הראשונה מ-1988, ועל ידי רישומו בנספח א' של אמנת הסחר הבינלאומי בזנים נכחדים (CITES), שאוסרת סחר בינלאומי באייל זה. המונטיאק בשחור מצוי גם במספר אזורים מוגנים כגון חואנגשאן והרי וו-יי, אך כרגע הוא אינו נתון תחת פעולות שימור ספציפיות.
גביע דייוויס 2007
לתחרות נרשמו 123 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת BNP פריבה.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-3 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
המשחק על התואר התקיים בין נבחרת רוסיה לבין נבחרת ארצות הברית. הוא הסתיים עם התוצאה 1:4 לטובת ארצות הברית. בכך הם זכו בגביע בפעם ה-32.
ישראל בגביע דייוויס
בעקבות הניצחון נבחרת ישראל עלתה למשחק נגד איטליה.
בעקבות ניצחון זה נבחרת ישראל עלתה למשחק עליה לבית העליון נגד נבחרת צ'ילה.
בעקבות ניצחון זה בתחרות שנת 2008 נבחרת ישראל שיחקה בבית העליון.
רצח יוליוס קיסר
יוליוס קיסר נרצח על ידי קבוצת סנאטורים באידו של מארס (15 במרץ) של שנת 44 לפני הספירה במהלך פגישת הסנאט הרומי בקוריה של פומפיוס של תיאטרון פומפיוס ברומא, שם דקרו הסנאטורים את קיסר 23 פעמים. הם טענו שהם פועלים בשל חשש שריכוז הכוח חסר התקדים של קיסר במהלך הדיקטטורה שלו מערער את הרפובליקה הרומית. לפחות 60 עד 70 סנאטורים היו שותפים לקשר, בראשם מרקוס יוניוס ברוטוס, גאיוס קסיוס לונגינוס ודקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס. למרות מותו של קיסר, הקושרים לא הצליחו לשקם את מוסדות הרפובליקה. ההשלכות של ההתנקשות הובילו למלחמת אזרחים ובסופו של דבר לתקופת הפרינקיפט של האימפריה הרומית.
סיבות
קיסר שירת את הרפובליקה הרומית במשך שמונה שנים במלחמת גאליה, וכבש במלואו את אזור גאליה (צרפת של ימינו). לאחר שהסנאט הרומי דרש מקיסר לפרק את צבאו ולחזור הביתה כאזרח, הוא סירב, חצה את הרוביקון עם צבאו והכניס את רומא למלחמת האזרחים של יוליוס קיסר בשנת 49 לפנה"ס. לאחר שהביס את אחרוני האופוזיציה, מונה קיסר לדיקטטור פרפטו (, "דיקטטור לנצח") בתחילת שנת 44 לפנה"ס. ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס מתאר שלוש תקריות שהתרחשו מ-45 עד 44 לפני הספירה כגורמים הסופיים לרצח קיסר - "שלושת הקשים ששברו את גב הגמל" מבחינת חלק מהרומאים.
התקרית הראשונה התרחשה בדצמבר 45 לפנה"ס או בתחילת 44 לפנה"ס. על פי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, לאחר שהסנאט הצביע בעד הענקת תארים רבים לקיסר, הם החליטו להציגם בפניו באופן רשמי, וצעדו כמשלחת סנאטורית למקדש ונוס גנטריקס. כשהם הגיעו, הגינונים חייבו את קיסר לקום כדי לברך את הסנאטורים, אך הוא לא קם. הוא גם התבדח על החדשות שלהם, ואמר שצריך לקצץ את כבודו במקום להגדיל. ההיסטוריון הרומי סווטוניוס כתב (כמעט 150 שנה מאוחר יותר) שקיסר לא הצליח לקום במקדש, בין אם נעצר על ידי הקונסול לוקיוס קורנליוס בלבוס או בין אם נרתע מהרעיון שעליו לקום. בכך שדחה למעשה מתנה סנאטורית ולא הכיר בנוכחות המשלחת עם נימוסים נאותים, עשה קיסר את הרושם העז שכבר לא אכפת לו מהסנאט.
התקרית השנייה התרחשה בשנת 44 לפני הספירה. יום אחד בינואר גילו הטריבונים גאיוס אפידיוס מרולוס ולוקיוס קסטיוס פלאבוס עטרה על ראש פסלו של קיסר על הרוסטרה בפורום רומאנום. לפי סווטוניוס, הטריבונים הורו להסיר את העטרה כיוון שהייתה סמל ליופיטר ולמלוכה. איש לא ידע מי הניח את הכתר, אבל קיסר חשד שהטריבונים ארגנו את הופעתו כדי שיהיה להם הכבוד להסירו. העניינים הסלימו זמן קצר לאחר מכן ב-26 בינואר, כאשר קיסר רכב על סוס לרומא בוויה אפיה. כמה חברים מהקהל קיבלו את פניו בתור רקס ("מלך"), וקיסר השיב להם: "אני לא רקס, אלא קיסר" ("Non sum Rex, sed Caesar"). זה היה משחק מילים, מפני ש"רקס" היה שם משפחה וגם תואר לטיני. הטריבונים מרולוס ופלאבוס לא היו משועשעים, והורו לעצור את האיש שצעק ראשון "רקס". בישיבת סנאט מאוחרת יותר האשים קיסר את הטריבונים בניסיון ליצור לו התנגדות, והוציא אותם מתפקידם ומחברות בסנאט. הפלבס הרומי לקח ברצינות את הטריבונים שלהם כנציגי פשוטי העם, ומעשיו של קיסר נגד הטריבונים הציבו אותו בצד הלא נכון של דעת הקהל.
התקרית השלישית התרחשה בפסטיבל הלופרקליה, ב-15 בפברואר 44 לפנה"ס. מרקוס אנטוניוס, שנבחר לקונסול שותף עם קיסר, טיפס על הרוסטרה והניח עטרה על ראשו של קיסר, ואמר "העם נותן לך את זה דרכי". בעוד כמה מחברי הקהל מחאו כפיים, רובם הגיבו בשתיקה. קיסר הסיר את העטרה מראשו, אך אנטוניוס שוב הניח אותה עליו כדי לקבל את אותה תגובה מהקהל. לבסוף הניח קיסר את העטרה בצד כדי להשתמש בה כקורבן ליופיטר אופטימוס מקסימוס. "יופיטר לבדו הוא מלך הרומאים", אמר קיסר, שזכה לתגובה נלהבת מהקהל. באותה תקופה רבים האמינו שדחייתו של קיסר את העטרה היא דרכו לראות אם יש לו מספיק תמיכה כדי להפוך למלך, ובזו לו על כך.
לפי סווטוניוס, רצח קיסר התרחש בסופו של דבר בעיקר בשל חששות שהוא רצה להכתיר את עצמו למלך רומא. חששות אלה החריפו בעקבות "שלושת הקשים" של 45 ו-44 לפני הספירה. בתוך כמה חודשים בלבד, קיסר לא כיבד את הסנאט, הסיר את הטריבונים של העם והשתעשע במלוכה. בפברואר נולד הקשר שגרם להתנקשות בו.
קשר
הקשר להתנקש בחיי יוליוס קיסר החל בפגישה בין קסיוס לונגינוס לגיסו מרקוס ברוטוס בערב ה-22 בפברואר 44 לפנה"ס, כאשר לאחר דיון מסוים הסכימו השניים שיש לעשות משהו למנוע מקיסר להפוך למלך הרומאים.
לאחר מכן החלו שני הגברים לגייס אחרים. אף על פי שנדרש רק אדם אחד כדי לרצוח אדם אחר, ברוטוס האמין שכדי שרצח קיסר ייחשב כסילוק לגיטימי של עריץ שנעשה למען ארצם, הוא חייב לכלול מספר רב מהאנשים המובילים ברומא. הם ניסו להגיע לאיזון, ושאפו לגייס מספיק גברים כדי להקיף את קיסר ולהילחם בתומכיו, אך לא יותר מדי כך שיסתכנו בחשיפת הקשר. הם העדיפו חברים על פני מכרים ולא גייסו לא צעירים פזיזים ולא זקנים חלשים. בסופו של דבר גייסו הקושרים סנאטורים קרובים לגיל ארבעים, כמותם. הגברים העריכו כל מתגייס פוטנציאלי בשאלות תמימות לכאורה. המקורות העתיקים מדווחים כי בסופו של דבר בערך שישים עד שמונים קושרים הצטרפו למזימה.
הקושרים הבולטים כללו את פקוביוס לאבאו, שהשיב בחיוב ב-2 במרץ כאשר ברוטוס שאל אותו אם כדאי לאדם לסכן את עצמו על מנת להתגבר על אנשים מרושעים או טיפשים; דקימוס ברוטוס, שהצטרף ב-7 במרץ לאחר שפנו אליו לאבאו וקסיוס; גאיוס טרבוניוס, טיליוס סימבר, מינוסיוס בסיליוס והאחים קסקה (פובליוס ועוד ששמו לא ידוע), כולם אנשים משורותיו של קיסר עצמו; ופונטיוס אקילה, שהושפל אישית על ידי קיסר. על פי ניקולאוס איש דמשק, הקושרים כללו את חייליו, הקצינים ומקורביו האזרחיים של קיסר, ובעוד שחלקם הצטרפו לקנוניה עקב דאגות לגבי הסמכותנות של קיסר, לרבים היו מניעים אינטרסנטיים כמו קנאה: הרגשה שקיסר לא גמל להם מספיק או נתן יותר מדי כסף לתומכיו לשעבר של פומפיוס. הקושרים לא נפגשו בגלוי אלא התאספו בחשאי זה בביתו של זה ובקבוצות קטנות על מנת לגבש תוכנית.
ראשית דנו הקושרים בצירוף שני גברים נוספים למזימה. קיקרו, הנואם המפורסם, זכה לאמון הן מקסיוס והן מברוטוס, ולא הסתיר כי הוא רואה את שלטונו של קיסר מדכא. הוא היה פופולרי בקרב פשוטי העם והייתה לו רשת גדולה של חברים שהייתה יכולה לעזור למשוך אחרים לקשר. עם זאת, הקושרים ראו את קיקרו זהיר מדי; באותו זמן הוא היה בין יותר משישים, והקושרים חשבו שהוא צפוי לתעדף את הבטיחות על המהירות בעת תכנון ההתנקשות. לאחר מכן שקלו הקושרים לצרף את מרקוס אנטוניוס בן ה-39 ואחד הגנרלים הטובים ביותר של קיסר. הקושרים הסכימו לנסות לגייס אותו עד שגאיוס טרבוניוס גילה שפנה אישית לאנטוניוס בקיץ הקודם וביקש ממנו להצטרף לקשר אחר לשים קץ לחייו של קיסר, ואנטוניוס דחה אותו. הדחייה הזו לקנוניה הישנה גרמה לקושרים להחליט שלא לגייס את אנטוניוס.
לקושרים עלה רעיון חדש. אנטוניוס היה חזק בשל היכרותו עם החיילים ובזכות היותו קונסול. אם אנטוניוס לא היה מצטרף אליהם, אז עליהם לרצוח גם את אנטוניוס, פן יפריע לקשר. בסופו של דבר הרעיון הורחב ופיצל את הקושרים לשני פלגים. האופטימאטים, "הגברים הטובים ביותר" של רומא, רצו לחזור לאיך שהיו לפני קיסר. רצון זה גרר הכרח לרצוח את קיסר וגם את הסובבים אותו, כולל אנטוניוס, וביטול הרפורמות שלו. תומכיו לשעבר של קיסר מבין הקושרים לא הסכימו לכך. הם אהבו את הרפורמות של קיסר, ולא רצו טיהור של תומכיו של קיסר. עם זאת, גם הם הסכימו להרוג את אנטוניוס.
ברוטוס לא הסכים עם שני הפלגים. הוא טען שצריך להרוג את קיסר ולא לעשות שום דבר אחר. הוא אמר שעל מנת לטעון שהם פועלים בשם עקרונות החוק והצדק, להרוג את אנטוניוס לא יהיה צודק. בעוד שרצח קיסר ייחשב כהרג של עריץ, הריגת תומכיו תיראה רק כטיהור פוליטי ועבודתם של תומכיו לשעבר של פומפיוס. ברוטוס טען כי הגבלת הקשר לרצח קיסר ושמירה על הרפורמות שלו יבטיחו את תמיכת העם הרומי. הטיעון שלו שכנע את הקושרים האחרים, והם החלו לתכנן תוכניות להתנקשות בקיסר.
הקושרים האמינו שלמיקום ולדרך בהם יתנקשו בקיסר תהיה השפעה. למארב באזור מבודד תהיה השפעה שונה על דעת הקהל מאשר רצח בלב רומא. הקושרים העלו מספר רעיונות להתנקשות. הם שקלו התקפה על קיסר בזמן שהוא הולך ב, "הרחוב הקדוש". רעיון נוסף היה לתקוף אותו במהלך הבחירות לקונסולים חדשים. הקושרים ימתינו עד שקיסר יתחיל לחצות את הגשר אותו חצו כל הבוחרים כחלק מהליך הבחירות, ולאחר מכן יפילו אותו מעל למים, שם יהיו קושרים שיחכו לו עם פגיונות שלופים. תוכנית אחרת הייתה לתקוף את קיסר בקרב גלדיאטורים, שם אף אחד לא יחשוד בגברים חמושים.
לבסוף, מישהו העלה את הרעיון לרצוח את קיסר באחת מישיבות הסנאט. לכל שאר התוכניות היה חסרון אחד: בעוד שלקיסר לא היו שומרי ראש רשמיים, הוא ביקש מחבריו להגן עליו בפומבי. רוב החברים הללו היו מרשימים ומסוכנים למראה והקושרים חששו שהם יפריעו להתנקשות בחייו של קיסר. מכיוון שרק סנאטורים הורשו להיכנס לבית הסנאט, לרעיון זה לא נלווה החיסרון. היו גם שאמרו כי רצח של עריץ לעיני הסנאט לא ייראה כמזימה פוליטית, אלא כמעשה אצילי, שנעשה למען ארצם. הקושרים החליטו בסופו של דבר על תוכנית זו כתוכנית הפעולה. קיסר יעזוב את העיר ב-18 במרץ כדי לצאת למסע צבאי נגד הגטים והפרתים. ישיבת הסנאט האחרונה לפני תאריך זה הייתה ב-15, אידו של מארס, ולכן בחרו הקושרים בתאריך זה כיום ההתנקשות.
בימים שקדמו לרצח, קיסר לא היה מודע לחלוטין למה שתוכנן. לפי ההיסטוריון הקדום פלוטרכוס, רואה הזהיר את קיסר שחייו יהיו בסכנה לא יאוחר מאידו של מארס. בנוסף, ב-1 במרץ צפה קיסר בקסיוס מדבר עם ברוטוס בבית הסנאט ואמר לעוזרו, "מה אתה חושב שקאסיוס זומם? אני לא אוהב אותו, הוא נראה חיוור."
אידו של מארס
באידו של מארס 44 לפנה"ס התכנס הסנאט בבית הסנאט של פומפיוס שבתיאטרון פומפיוס, לישיבת הסנאט. בדרך כלל הסנאטורים היו נפגשים בפורום רומאנום, אך קיסר מימן שחזור של הפורום ולכן הסנאטורים נפגשו במקומות אחרים ברחבי רומא, וזה היה אחד מהם. בתיאטרון התנהלו משחקי גלדיאטורים, ודקימוס ברוטוס, בעל חברת גלדיאטורים, הציב אותם בפורטיקו של פומפיוס, הממוקם אף הוא בתיאטרון פומפיוס. הגלדיאטורים יכלו להועיל לקושרים: אם יתפתח קרב להגן על קיסר, הגלדיאטורים יכלו להתערב, גם במקרה שקיסר היה נהרג אך הקושרים היו מותקפים. מכיוון שאי אפשר היה להיכנס לבית הסנאט מבלי לעבור דרך הפורטיקו, הגלדיאטורים יכלו לחסום את הכניסה במידת הצורך.
הסנטורים המתינו לבואו של קיסר, אך הוא לא הגיע. הסיבה לכך היא שמוקדם באותו בוקר התעוררה קלפורניה, אשתו של קיסר, מסיוט. היא חלמה שהיא מחזיקה בזרועותיה את קיסר שנרצח ומתאבלת עליו. בגרסאות אחרות חלמה קלפורניה שהגבול הקדמי של ביתם קרס ושקיסר מת, ואחרת טוענת כי היא חלמה על גופתו המדממת של קיסר. בסביבות 5בבוקר התחננה קלפורניה בפני קיסר לא ללכת לישיבת הסנאט באותו יום. לאחר היסוס מסוים, הסכים קיסר. אף על פי שלא החזיק באמונות טפלות, הוא ידע שהחוזה וקלפורניה מעורבים בפוליטיקה הרומית, והחליט להיות זהיר. קיסר שלח את מרקוס אנטוניוס לפזר את פגישת הסנאט. כאשר שמעו הקושרים על פיזור הישיבה הלך דקימוס לביתו של קיסר כדי לנסות לשכנע אותו להגיע. "מה אתה אומר, קיסר?" אמר דקימוס. "האם מישהו במעמדך ישים לב לחלומות של אישה ולסימנים של גברים טיפשים?". קיסר החליט בסופו של דבר ללכת.
קיסר הלך לבית הסנאט וראה את החוזה. "ובכן, אידו של מארס הגיע!" קרא קיסר בשובבות. "כן, הוא הגיע," אמר החוזה, "אבל עדיין לא נגמר." מרקוס אנטוניוס נכנס עם קיסר, אך עוכב על ידי אחד מהקושרים (טרבוניוס או דקימוס) ונעצר בחוץ. הוא נשאר שם עד לאחר ההתנקשות, ואז ברח.
לפי פלוטרכוס, כשקיסר התיישב הגיש לו לוקיוס טיליוס קימבר עצומה להחזיר את אחיו הגולה. הקושרים האחרים התגודדו כדי להציע את תמיכתם. הן פלוטרכוס והן סווטוניוס מסכימים שקיסר דחה אותו, אך קימבר תפס את כתפיו של קיסר והוריד את הטוגה שלו. אז קרא קיסר לקימבר, "למה, זו אלימות!" ("!Ista quidem vis est"). במקביל הוציא קסקה את פגיונו והעיף מבט בצווארו של הרודן. קיסר הסתובב במהירות ותפס את קסקה בזרועו. לפי פלוטרכוס הוא אמר בלטינית, "קסקה, נבל, מה אתה עושה?". קאסקה, מבוהל, צעק "אחי! עזור לי!". אף על פי שקיסר הצליח להעיף את קסקה באלימות, גאיוס סרביליוס קסקה דקר אותו בצדו. תוך רגעים ספורים הותקף קיסר הותקף מכל עבריו, כאשר קסיוס חותך את פניו של קיסר, בוקיליאנוס דוקר אותו בגבו ודקימוס משסף את ירכו. קיסר ניסה להשיב מלחמה, אך מעד ונפל. הגברים המשיכו לדקור אותו כשהוא שכב חסר הגנה על המדרגות התחתונות של האכסדרה. הוא נדקר 23 פעמים. סווטוניוס מספר שרופא שביצע נתיחה של קיסר קבע שרק פצע אחד היה קטלני. דו"ח נתיחה זה (הדו"ח הנתיחה שלאחר המוות המוקדם ביותר הידוע בהיסטוריה) מתאר כי מותו של קיסר נובע בעיקר מאיבוד דם מפצעי הדקירה שלו.
מילותיו האחרונות של הדיקטטור הן נושא שנוי במחלוקת בין חוקרים והיסטוריונים. סווטוניוס עצמו אומר שלא אמר דבר, אך בכל זאת הוא מזכיר שאחרים כתבו שמילותיו האחרונות של קיסר היו הביטוי היווני "καὶ σύ, τέκνον" (קאי סו, טקנון?, גם אתה, ילד?). פלוטרכוס טען גם הוא שקיסר לא אמר דבר, ומשך את טוגתו מעל ראשו כשראה את ברוטוס בין הקושרים. על פיו, לאחר ההתנקשות צעד ברוטוס קדימה כאילו אמר משהו לחבריו הסנאטורים שאינם מעורבים בקשר, אך הם נמלטו מהבניין. לאחר מכן צעדו ברוטוס וחבריו בעיר והכריזו: "אנשי רומא, אנחנו שוב חופשיים!" הם נתקלו בשתיקה, שכן אזרחי רומא הסתגרו בתוך בתיהם ברגע שהשמועות על הרצח החלו להתפשט. לדברי סווטוניוס, לאחר הרצח נמלטו כל הקושרים. גופתו של קיסר נותרה במשך זמן מה לאחר מכן, עד שלבסוף שלושה עבדים פשוטים נשאו אותו לביתו, עם זרוע אחת תלויה מטה.
לאחר הרצח
בפורום הוקם פסל שעווה של קיסר המציג את 23 פצעי הדקירות. קהל שהצטבר שם הביע את זעמו על המתנקשים על ידי שרפת בית הסנאט. יומיים לאחר ההתנקשות זימן מרקוס אנטוניוס את הסנאט והצליח להגיע לפשרה בה המתנקשים לא ייענשו על מעשיהם, אך כל המינויים של קיסר יישארו בתוקף. בכך, קרוב לוודאי שאנטוניוס קיווה למנוע סדקים גדולים כתוצאה ממותו של קיסר. במקביל צמצם אנטוניוס את הישגיהם של הקושרים. התוצאה, שלא נצפתה על ידי המתנקשים, הייתה שמותו של קיסר דווקא זירז את סופה של הרפובליקה הרומית. המעמדות הנמוכים, שקיסר היה פופולרי בקרבם, זעמו על כך שקבוצה קטנה של אריסטוקרטים רצחה את קיסר. אנטוניוס ניצל את צערו של ההמון הרומי ואיים להסית אותם נגד האופטימאטים, אולי מתוך כוונה להשתלט על רומא בעצמו. עם זאת, להפתעתו ולצערו מינה קיסר את בנו המאומץ גאיוס אוקטביוס ליורשו היחיד, הוריש לו את שם הקיסר והפך אותו לאחד האזרחים העשירים ביותר ברפובליקה. לאחר ששמע על מות אביו המאמץ נטש אוקטביוס את לימודיו באפולוניה והפליג על פני הים האדריאטי לברונדיסיום. אוקטביוס הפך לגאיוס יוליוס קיסר אוקטביאנוס או בקיצור אוקטביאנוס, בנו של הקיסר הגדול, ובעקבות כך גם ירש את הנאמנות של חלק ניכר מהאוכלוסייה הרומית. אוקטביאנוס, בן 18 בלבד בעת מותו של קיסר, התגלה כבעל כישורים פוליטיים ניכרים, ובעוד אנטוניוס התמודד עם דקימוס ברוטוס בסיבוב הראשון של מלחמות האזרחים החדשות, אוקטביאנוס ביסס את מעמדו. אנטוניוס לא ראה בתחילה את אוקטביוס כאיום פוליטי אמיתי בשל גילו הצעיר וחוסר הניסיון שלו, אך הוא זכה במהירות לתמיכה והערצה של חבריו ותומכיו של קיסר.
כדי להילחם בברוטוס ובקסיוס, שהרכיבו צבא עצום ביוון, נזקק אנטוניוס לחיילים, לכסף מתיבות המלחמה של קיסר וללגיטימציה ששמו של קיסר יספק לכל פעולה שינקוט נגדם. עם המעבר של חוק לקס טיטיה ב-27 בנובמבר 43 לפנה"ס הוקם רשמית הטריומווירט השני, שהורכב מאנטוניוס, אוקטביאנוס ומרקוס איימיליוס לפידוס. זה הגדיר רשמית את קיסר בתור "יוליוס האלוהי" (Divus Iulius) בשנת 42 לפנה"ס, ואוקטביאנוס הפך ל-Divi filius ("בנו של האלוהי"). כשראה שחסדו של קיסר הביא לרציחתו החזיר הטריומווירט את האיסור, שבוטל מאז סולה. הוא עסק ברצח שאושר על פי חוק של מספר רב ממתנגדיו על מנת לממן את ארבעים וחמישה לגיונותיו במלחמת האזרחים השנייה נגד ברוטוס וקסיוס. אנטוניוס ואוקטביאנוס ניצחו אותם בקרב פיליפי.
רשימת הקושרים
רוב שמות הקושרים אבדו ורק כעשרים מהם ידועים. לא ידוע דבר על חלק מאלה ששמותיהם שרדו. החברים בקשר הידועים הם:
מרקוס טוליוס קיקרו לא היה חבר בקשר והופתע ממנו. מאוחר יותר הוא כתב לקושר טרבוניוס שהוא היה רוצה להיות מוזמן "למשתה המעולה הזה", והאמין שהקושרים היו צריכים להרוג את מרקוס אנטוניוס.
אורסולה קאמפ
אורסולה קאמפ גריי (באנגלית: Ursula Kemp; 1525–1582) הייתה מיילדת בריטית, אשר נשפטה בשנת 1582 על כישוף וגזר הדין שלה היה מוות בתלייה. קאמפ הואשמה והתוודתה בכך שנעזרה ב"רוחות מוכרות" ו"מדריכיי בעלי חיים" כדי להרוג ולהדביק את שכניה במחלות.
ביוגרפיה
קמפ נולדה ב-St Osyth, Essex, היא לעיתים מאוד קרובות נקראה על ידי השכנים שלה כדי לרפא מחלות ופציעות. מאוחר יותר היא הואשמה בגרימת מוות ומחלה במכוון. בסופו של דבר זה גרם לה להישפט על כשפים בבית המשפט Chelmsford בפברואר 1582. במשפט שלה כמה מהשכנות שלה העידו נגדה והעלו טענות כלפיה לשופט בריאן דארסי. יחד עם חברתה, אליס ניומן, היא הואשמה בגרימת מותם של עדנה סטרטון ושני ילדים, ג'ואן ת'ורטה ואליזבת לטרדייל.
המשפט
המשפט שלה נגרם על ידי שכנה וחברה לשעבר ששמה גרייס ת'ורטה שהעידה שכאשר בנה דייוויד היה חולה היא ביקשה את עזרתה של קאמפ. דייוויד התאושש באופן זמיני מהמחלה וגרייס האמינה שקאמפ ריפאה אותו. לאחר תקופת זמן ת'ורטה וגרייס התווכחו על הטיפול של התינוקת של ת'ורטה וכאשר התינוקת הייתה בת כמה חודשים היא נפלה מהעריסה שלה ושברה את המפרקת של הצוואר שלה. כאשר ת'ורטה חלתה והייתה צולעת היא ביקשה שוב את עזרתה של קאמפ, היא הסכימה אך רק בתמורה של שכר של 12 פיני. הצליעה של ת'ורטה השתפרה אך היא סירבה לשלם לקאמפ, מכייון שלא היה לה את הסכום כסף שקאמפ דרשה. שתי הנשים התווכחו וקאמפ טענה שתתנקם בת'ורטה בשיטת "עין תחת עין, שן תחת שן", ומתוך כך גרייס חזרה לצלוע. ת'ורטה טענה והאשימה את קאמפ שמאז המריבה שלהן היא ובנה סבלו מאוד. היא האשימה את קאמפ במחלות של בנה, בבדידות ובמוות בתה הקטנה. ובעקבות כך נפתחה חקירה על קאמפ.
בנוסף אליס לטרדייל מעידה כי קאמפ ביקשה ממנה קצת חול והיא סירבה בידיעה שקאמפ לא תחזיר לה כשתצטרך. בתה של לטרדייל, אליזבת ראתה את קאמפ ממלמלת עליה משהו כמו כישוף לאחר מכן היא חלתה ונפטרה. לטרדייל האשימה את קאמפ בכך שכישפה את הנערה למות. בנה של קאמפ בן השמונה, תומאס העיד שאמו שמרה 4 נשמות או אושיות מוכרות והוא תיאר אותם בתור חתול אפור ששמו טאפין, כבש לבן ששמו טיטטיי, קרפדה שחורה בשם פייגין וחתול שחור בשם גאקי. הוא טען כי אמו נתנה להם עוגות ובירה וגם נתנה להם למצוץ דם מגופה.
תומאס אמר כי היה נוכח כאשר אליס ניומן ביקרה את אמו. הוא אמר שאמו נתנה לה סיר חרס, שהוא האמין שבתוכו היו כל החיות. לאחר כמה ימים הוא שמע את ניומן אומרת לקאפ כי היא שלחה את החיות להרוג אדם מקומי ואת אשתו.
הווידוי
השופט בריאן דארסי אמר שקאמפ התוודתה בפניו בפרטיות. קאמפ אמרה לו שכעשר שנים קודם לכן, היא חוותה תהליך בעצמות הגוף שלה והיא הלכה לאישה ערמומית מקומית שאמרה לקאמפ שהיא מכושפת ושהיא צריכה "להתיר" את עצמה. היא המליצה על הפולחן לקאמפ באמצעות גללי חזיר, שארנל, מרווה וג סנט ג'ון. קמפ ביצעה את הפולחן והתאוששה. שתי נשים שהכירה ביקשו את עזרתה בגלל הבדידות. היא עזרה להם באותה דרך שהיא עזרה לעצמה, והם כנראה התאוששו. מאז היא ביצעה שירותי ריפוי לשכנותיה. היא הודתה בארבעת המקרים שבנה הזכיר. היא אמרה שהיו שתי רוחות גבריות, שהרגו אנשים, ושתי רוחות נשיות, שהביאה לאנשים מחלות והרסו את הבקר. קמפ המשיך להתוודות על כך ששלח את המשפחה שלה כדי לגרום לגרייס ת'ורטה להיות עלובה ולהרוג את ג'ואן ת'ורטה, אליזבת לטרדייל והגיסה של קמאפ. היא קראה לתריסר נשים אחרות כמכשפות, שישה מהם נתלו, כולל קמאפ, בשנת 1582. רבים מהנאשמים הודו באופן חופשי בכישוף למרות הידיעה שהם יתמודדו עם המוות כתוצאה מכך.
הוצאה להורג
אורסולה קאמפ נתלתה ב-Chelmsford בשנת 1582. בשנת 1921, נמצאו שלדים של שתי נשים בגינת סנט אוסיסט מאת צ'ארלס ברורר, שאחד מהם האמין שהוא של קאמפ "שלדי המכשפות" הפכו לאטרקציה תיירותית מקומית עם דמי כניסה.ב-2007, ההיסטוריון אליסון רולנדס אמר כי על פי המחקר שלה, השלדים יכולים להשתייך לכל אחת מעשר נשים שבוצעו עבור כשפים במאות ה -16 וה -17.
פוספורוזאורוס
פוספורוזאורוס (שם מדעי: Phosphorosaurus; מילולית: "לטאת פוספט") הוא סוג זוחל ימי קדום ממשפחת המוזאזאוריים, אשר חי במימי הקרטיקון העליון שלפני 72.1 עד 66 מיליון שנה מזמננו. נמצאו מספר מאובנים של זוחל ימי זה, רובם בהוקאידו שביפן ובבלגיה, אף שחלקם נחשבו לשייכים לסוג הקרוב הליזאורוס.
סוג זה תואר למדע ב-1889 בידי החוקר הבלגי לואיס דולו, על בסיס גולגולת באורך של כ-50 ס"מ ועוד כמה עצמות, אשר דמו למספר מוזאזאורים קטנים יחסית, ביניהם ה-Eonatator, ה-Pluridens וההליזאורוס. אורכו המוערך הגיע ל-3 עד 4 מטרים בקירוב.
מבנהו התאים לחתירה מוצלחת ואולי הוא התקיים במים עמוקים, שם חיפש דגים ודיונונים בעומקים שונים, כשאולי היו לו התאמות לראייה בחשיכה. היו לו לסתות קצרות יחסית ולהם שורות של שיניים משוננות שנועדו לתפוס טרף. כל הנראה גם היה צייד ממארב, מאחר שלא היה שחיין יעיל ביותר.
בסוג זה נכללו 2 מינים:
פולמוס המשיחיות בחב"ד
פולמוס המשיחיות בחב"ד הוא המחלוקת הנסובה אודות שאלת מעמדו כמשיח של האדמו"ר האחרון מחסידות חב"ד-ליובאוויטש, הרב מנחם מנדל שניאורסון, שנפטר בתשנ"ד, 1994. הלה הקדיש את חייו להפצת האמונה כי הגאולה קרבה, ויש להתכונן לקראתה. בשנות ה-80 נודע בציבור כי רבים בחב"ד מאמינים שמנהיגם עצמו הוא המשיח, וכי הוא עתיד להתגלות. בין 1990 ל-1992, בייחוד, ערכו החסידים מסע פרסום נרחב שהצהיר על כך בריש גלי. הרב אומנם מעולם לא הכריז במפורש כי הוא המשיח, אך הוא אף לא הכחיש את הטענה בבירור. חסידיו ורוב החוקרים האקדמיים העוסקים במשנתו ראו בדבריו רמזים מובהקים כי האמין בכך.
על רקע מחלתו ומותו ללא יורש, ניבע בתוך חסידות חב"ד קרע הולך ומתעצם בין שני מחנות. הפלג ה"משיחיסטי" מתמיד באמונה כי המנהיג המת הוא הגואל, עוסק בפרסום נמרץ של הדבר בקרב הקהל הרחב, ורבים מאנשיו אף מכחישים את עצם מותו וסבורים שהוא חי בגופו הפיזי, ורק נעשה בלתי נראה. הפלג ה"לא-משיחיסטי", השולט בממסד החב"די, מתנגד לכל עיסוק פומבי בסוגיה לאחר המוות, אם כי אינו שולל בהכרח את אמונות המחנה האחר, ולו בחלקן. חלק משמעותי מן ה"לא-משיחיסטים" ממשיכים לסבור שהרב עודנו המשיח, וישוב בעתיד מן המתים למלא את שליחותו. מחוץ לחב"ד, עוררו אמונות אלו התנגדות חריפה בעולם האורתודוקסי.
מקורות המשיחיות בחב"ד: 1893–1950
בחסידות חב"ד לא התקיים מתח משיחי עד לקבלת האדמו"רות לידי הרב שלום דובער שניאורסון (רש"ב) ב-1893. הוא השתכנע שהתפוררות החברה היהודית המסורתית ברוסיה, תחת לחצי המודרניות, החילון והאקולטורציה, היא אות לכך שקץ הימין מתרגש ודורו הוא דור עקבתא דמשיחא. בתור האדמו"ר מליובאוויטש – שראשיה ראוה כמייצגת את נשמת כלל ישראל – נגזר שימלא את תפקיד המנהיג בעידן זה. הציונים, הסוציאליסטים והמתבוללים (הוא עיין אף את הישיבות הליטאיות, שראה כמודרניות מדי) מילאו להבנתו את דברי המדרש אודות "דור מחרף ומגדף" שישתרר אז, ופעלו מכוחן של הקליפות שביקשו לחבל במהלך האלוהי. לכך צירף את המסורת אודות עליית הנשמה של הבעש"ט להיכלו של משיח, במהלכה נגלה לאבי החסידות כי הישועה תתרחש בעת שהמוני העם ייחשפו לתכנים האזוטריים של תורתו.
הוא הסיק מכך כי משימת הדור היא הפצת עיקרי החסידות, מפני הצורך להחיש את ביאת המשיח, למעט בחבליו ולהבטיח שיהודים מרובים ככל האפשר ייגאלו. לשם כך ייחד את תלמידי ישיבת "תומכי תמימים" שפתח בעירו, בהנהלת בנו ויורשו לעתיד רבי יוסף יצחק (ריי"צ), בה הונחלו רעיונותיו באינטנסיביות. השקפתו האפוקליפטית של הרש"ב הייתה כבר מגובשת בערב שמחת תורה תרס"א (14 באוקטובר 1900), עת נשא דרשה פרוגרמטית באוזני תלמידי הישיבה, שהיא הבסיס לתפישתה של חב"ד מאז:
.
בוגרי "תומכי תמימים" יצאו לשמש כרבנים וכלי קודש בארצות ההגירה בהן התיישבו המוני יהודים מזרח-אירופאיים, שעברו שם חילון מהיר, ואף בגאורגיה ובוכרה. חב"ד הייתה חלוצה בעולם החסידי (ויחידה כמעט גם מאז) בעניין שגילתה ביהודים מחולנים ובלא-אשכנזים, ובשימוש בטכנולוגיה. הדואר והטלגרף אומצו כדי לתקשר עם ה"תמימים". עם מות הרש"ב ב-1920, ראה הריי"צ יורשו במשטר הסובייטי האתאיסטי שקם, מבחן אחרון לפני בוא המשיח. הוא נאלץ לצאת את המדינה ב-1927, וב-1933 חיסלו רדיפות הממשל את רשת הפעילים שטיפח בתוככי רוסיה. הריי"צ, שהתיישב בוורשה, היה חולה, טרוד וחסר השפעה ציבורית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה עוררו מחדש. הוא נאחז בציפייה אסכטולוגית: זוועות המלחמה היו בעיניו חבלי משיח, הכנה אלוהית להחריב את העולם הקיים ולפנות מקום לבא, ונדרשה חזרה בתשובה מיידית. ב-1940 נחת בארצות הברית, והחל לפרסם את משנתו בפומבי, תחת הסיסמה "לאלתר לתשובה – לאלתר לגאולה". הריי"צ הסביר שהשמדת יהודי מזרח-אירופה המסורתיים הייתה עונש וזיכוך הכרחי בשל חטאי הדור כולו, ושטבח דומה יתרגש על יהודי ארצות הברית אם לא יתקנו את דרכיהם. הוא פרסם מודעות בעיתונות הכללית ואף הוציא עיתון משלו, "הקריאה והקדושה". דבריו עוררו לעג וביטול בציבור הרחב, והתנגדות וחשש בקרב הרבנים האורתודוקסים, שהצרו את צעדיו. המתח בחב"ד עבר את שיאו עם תום המלחמה, כשהנסיבות העולמיות התייצבו. הוא נפטר ב-1950, ובחצר שררו משבר ודכדוך על רקע אי-התגשמות הציפיות שטיפח.