cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוסטב יאנוך
ביקורת על יאנוך
יאנוך זכה לביקורות דואליות, אוהדות מחד ונוקבות מאידך, בעקבות פרסום הספר שיחות עם קפקא. אחד מהמאמרים החריפים שנכתבו על יאנוך, הוא פרי עטה של העיתונאית Alena Wagnerová, הכותבת באופן קבוע על נושאים הקשורים בקפקא. במאמר הנושא את הכותרת "כשיאנוך פגש אותי" ("Als Janouch mir entgegenkam"), היא טוענת שהספר "שיחות עם קפקא" משקף באופן מושלם מערכת יחסים הנובעת מפער גילאים בין סטודנט שאפתן, בלתי יציב ואינטליגנט אשר לו שאיפות ספרותיות, לבין קפקא המבוגר. ספר זה, עונה לדעתה על הצורך המיתולוגי להתייחס לקפקא כאל מורה דרך בחיפוש אחר האמת. היא אף הוסיפה כי כל חייו של יאנוך נבעו מתוך צרכים פתולוגיים להכרה. "הוא החל עם שאיפות גדולות, אך נכשל בכל, אפילו כסופר". בסיום דבריה, טענה כי יאנוך היה יכול להיות אחד מהגיבורים הספרותיים של קפקא.
פעולת קיביה
פעולת קיביה (בשמה הרשמי: מבצע שושנה; ידוע גם כ-"טבח קיביה") הייתה פעולת תגמול של צה"ל שנערכה בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר 1953 בכפר קיביה בגדה המערבית, אז בשליטת ירדן. במהלך האירוע נהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר וכ-45 בתים פוצצו. לצה"ל לא היו נפגעים.
רקע
בלילה שבין 12 באוקטובר ל-13 באוקטובר 1953 אירע הפיגוע ביהוד, שבמהלכו הסתננה לישראל חוליית פדאיון מהגדה המערבית, אז בשליטת ירדן, והשליכה רימון יד לתוך בית משפחת קניאס ביישוב יהוד. בפיצוץ נהרגו אם המשפחה סולטנה (סוזן) בת 39, בתה שושנה בת שלוש והתינוק בני, בן שנה. ילד נוסף יצחק, שהיה בן 13, נפצע קשה בראשו ונפטר לאחר שלוש שנים.
עקבות המחבלים הובילו לסביבות הכפר רנתיס, כחמישה קילומטרים צפונית לקיביה. לפי בני מוריס, "התקיפה חזרה על דפוס שנשתגר" מאז חודש מאי אותה השנה.
אף שמפקד הלגיון הירדני, ג'ון באגוט גלאב, הבטיח שירדן תתפוס ותעמיד לדין את מבצעי הפיגוע, כבר בבוקר 13 באוקטובר החליטו ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהיה בתקופה זו בחופשה ואת מקומו מילא משה שרת, הרמטכ"ל מרדכי מקלף, ראש אג"ם משה דיין וממלא מקום שר הביטחון פנחס לבון, לבצע פעולת תגמול קשה בתגובה לפיגוע. הכפר קיביה נבחר כיעד לפעולה. כיוון שבאופן רשמי היה עדיין בחופשה ולבון היה שר הביטחון בפועל, בחר בן-גוריון לשתוק בעת שהתקבלה ההחלטה. הפעולה לא הובאה לאישור הממשלה, ושר החוץ, משה שרת שהיה אז ראש הממשלה בפועל, לא הוכנס בסוד המבצע.
פקודת המבצע
נוסח פקודת המבצע שהוכנה במטכ"ל היה מעומעם ומתון יחסית:"."פקודת המבצע שהוכנה בפיקוד המרכז בעקבות הפקודה המטכ"לית היה שונה באופן משמעותי וחריף יותר: "."לא ברור מדוע ועל ידי מי שונתה הפקודה בדרך מהמטכ"ל לפיקוד.
אריאל שרון, מפקד הפעולה, חיבר את פקודת המבצע שלו ברוח הפקודה הפיקודית (ולא זו המטכ"לית):""
הפעולה
בפעולה השתתפו כ-130 חיילי צה"ל, שנשאו עמם כ-700 ק"ג חומר נפץ. כשליש מהחיילים השתייכו ליחידה 101 והיתר לגדוד 890 של הצנחנים. על הכוח המשולב פיקד אריאל שרון. פקודת המבצע שהורתה על חדירה לכפרים שוקבא ונעלין לא בוצעה, ובמקום זאת בוצעו בכפרים אלה פעולות הסחה קטנות בלבד. לאחר מכן הגיעו החיילים לכפר קיביה, שם בוצעה הפקודה ככתבה וכלשונה. החיילים עברו מבית לבית, השליכו רימונים וירו דרך החלונות והדלתות. לאחר מכן פוצצו כ-45 בתים. כ-60 אזרחים, רובם נשים וילדים, נהרגו. לצה"ל לא היו נפגעים. בשל פעולות ההסחה, לא ידע פיקוד הלגיון הירדני על הפעולה בקיביה ולא הגיע לכפר. מיד לאחר היוודע מספר ההרוגים, הסבירו דוברים ישראלים באופן בלתי רשמי כי רבים מהתושבים הסתתרו בתוך הבתים, וכי החיילים לא ידעו עליהם וחשבו שהבתים אותם הם מפוצצים הם ריקים.
אריאל שרון טען בזיכרונותיו כי חייליו בדקו את הבתים טרם פיצוצם, לוודא כי הם ריקים. רק בשנת 1992, כ-40 שנה לאחר הפעולה, הודה במאמר שהתפרסם ב"ידיעות אחרונות" כי מטרת הפעולה הייתה לגרום למקסימום אבדות בנפש, אך הוסיף, בהתייחסו לקורבנות הרבים: "."סגן מפקד יחידה 101, שלמה באום, סיפר בריאיון עיתונאי שנים לאחר הפעולה: "."עם זאת, הוסיף כי כשנפגשו הוא ואריאל שרון עם בן-גוריון, לאחר שכבר נודעו ממדי ההרג, קם ראש הממשלה לכבודם ואמר "."
התגובות לפעולה
הפעולה עוררה תגובות רבות בכל רחבי העולם, בעיקר לנוכח העובדה שהיא הופנתה נגד אזרחים ולא נגד חיילים.
בישראל
בישראל היו התגובות מעורבות, בעוד שהיו כאלה שתמכו בפעולה, היו כאלו שהתנגדו לה בנימוק של "טוהר הנשק". המתנגד הבולט ביותר לפעולה היה שר החוץ משה שרת, אשר מתוקף תפקידו התמודד עם ביקורות רבות מממשלות העולם בעקבות הפעולה. שרת טען שהצבא הונה אותו – הצבא הציג לפניו תוכנית לפעולת תגמול רגילה, שאליה התנגד. שרת כתב ביומנו:. שרת טען שפעולת קיביה הציגה את ישראל בעולם כ"חבר שואפי דם". הוא גם חשש מהצתת מלחמה עם ירדן שתיתפס בעולם כמלחמה שאותה יזמה ישראל. הוא טען שמעשיה האלימים של ישראל ימשיכו ו"ידבקו" בישראל למשך שנים רבות. מאוחר יותר הצטרף לדעתו של שרת גם משה דיין (שהשתתף בקבלת ההחלטה על ביצוע הפעולה), וטען שגם כאשר מדינות ערב פוגעות באזרחים תמימים אסור הדבר לישראל. הוא טען שעל ישראל להפנות את תגובותיה כלפי "אובייקטים צבאיים", שכן "מה שמותר לערבים ואף לעמים אחרים לא יסולח ולא יכופר ליהודים ולישראל". תומכי הפעולה טענו שלא ניתן להמשיך ולחיות בפחד מתמיד ממסתננים ומפיגועים. טענתם הייתה שבשל הזעזוע העמוק בירדן יחל בית המלוכה להילחם בתופעת ההסתננות, ושהרג האזרחים הירדנים עתיד להציל ישראלים רבים.
הממשלה הכחישה את הפעולה בכלי התקשורת. דובר משרד החוץ אמר לעיתונות שכנראה ביצעו את הפעולה תושבי ספר זועמים בתגובה לרצח האם וילדיה ביהוד. ב-18 באוקטובר 1953 חזר בן-גוריון מחופשתו וניהל את ישיבת הממשלה. ב-19 באוקטובר אמר בנאום רדיו לאומה: "ממשלת ישראל דוחה בכל תוקף את הגרסה האווילית והפנטסטית כאילו 600 איש מצבא הגנה לישראל השתתפו בפעולה נגד הכפר קיביה. עשינו בדיקה מדויקת, ונתברר לנו בהחלט כי אף יחידה צבאית אחת, אפילו הקטנה ביותר, לא נפקדה ממחנה בליל ההתקפה על קיביה". אמצעי התקשורת בישראל אימצו בתחילה גרסה זו, אך בתוך זמן קצר הסתבר שחיילי צה"ל אכן ביצעו את הפעולה. את האחריות למעשה, הטיל בן-גוריון על תושביהם של "כמה ישובי ספר" "שפקעה סבלנותם" לאחר הרצח ביהוד. אריאל שרון הסביר כי הכוח שפוצץ בתים בכפר לא ידע שבתוכם הסתתרו אזרחים. במאמר שפרסם 39 שנים לאחר הפעולה טען שרון כי בשיחה אישית שקיים עם בן-גוריון ימים אחדים לאחר הפעולה אמר לו בן-גוריון:.
בעקבות הפעולה פרסם ישעיהו ליבוביץ ב-15 בדצמבר 1953 את מאמרו "לאחר קיביה". במאמר זה, לאחר הרחבתו, מתאר ליבוביץ כיצד תקומת העם היהודי בארצו מאפשרת לו לראשונה לפעול למען הערכים שעליהם התחנך בגולה. כתוצאה מכך, נוצרת לראשונה בעיה מוסרית בהתנגשות בין היצר הטוב והיצר הטוב, להבדיל מהקושי המעשי (אך הפשטות המוסרית) שבהגנה על יצר הטוב מפני יצר הרע. בסיום מאמרו הוא משווה את הפעולה בקיביה לטבח שביצעו שמעון ולוי בבני העיר שכם בתגובה לאונס דינה, בטענה כי הפעולה בקיביה מלמדת על בעיה דתית מובהקת:
בעקבות פעולת קיביה הוטלו מגבלות על פעולות התגמול: בפקודות המבצע יצוין במפורש שאין לפגוע בנשים ובילדים, ובנוסף על כך חיילים יצוידו בפנסים, כדי לבדוק היטב את הבתים המיועדים לפיצוץ. לאחר מכן התגבשה ההכרה כי יש לבצע את פעולות התגמול נגד מטרות צבאיות ולא אזרחיות.
לימים הודה בן-גוריון בפני אחד ממקורביו כי אכן שיקר בהודעתו ברדיו, אך עשה זאת למען טובת המדינה. כעבור שנים לאחר הפעולה, אמר במפגש סגור כי היא הייתה "משגה". מאוחר יותר גם אמר בשיחה פרטית כי הוא "מתבייש בפעולה". בזמן מערכת הבחירות של 1965 אף ניסה להתנער מאחריות ולהטיל את האשמה על לבון.
בעולם
בעולם היו התגובות כנגד פעולת קיביה קשות מאוד. העיתונות גינתה אותה בכל תוקף, ומבחינות רבות ציירה את ישראל כמדינה שוחרת מלחמה ואלימות. בעולם לא נתפס ההקשר לפיגוע ביהוד. פעולותיה של ישראל גרמו לזעם רב גם בקרב ממשלות שונות, שמחו על הפגיעה באזרחים.
מדינות ערב והמעצמות הביאו את הנושא בפני מועצת הביטחון של האו"ם, וזו נזפה בחומרה בישראל ב-24 בנובמבר, מבלי לאזכר, כפי שדרשה ישראל, את פעולות הטרור שקדמו לפעולת קיביה. בדיון חזר שגריר ישראל באו"ם, אבא אבן, על דברי בן-גוריון, לפיהם ההתקפה על קיביה לא בוצעה על ידי צה"ל. וינסטון צ'רצ'יל כתב איגרת אישית לבן-גוריון, בה הביע את צערו על המעשה.
הזעזוע בדעת הקהל העולמית מפעולת קיביה הקל על ארצות הברית לנקוט צעדים כלפי ישראל בנוגע להטיית אפיק הירדן וב-20 באוקטובר 1953 הודיעה שהחליטה לעכב את המענק השנתי לישראל.
בירדן
בעקבות פעולת קיביה, רמזה בריטניה על אפשרות הפעלת ברית ההגנה שלה עם ירדן ואף שלחה נשק לחזק את המשמר הלאומי שלה. בירדן נערכו הפגנות רחוב, בהן דרשו המפגינים לבצע פעולת תגמול נגד ישראל ודרשו את פיטוריהם של גלאב והקצינים הבריטים האחרים, בשל אי-התערבותו של הלגיון בזמן הפעולה. ישראל גונתה בחריפות בוועדת שביתת הנשק ישראל־ירדן.
השלכות הפעולה
הלגיון הירדני נפרס לאורך הגבול עם ישראל, וכתוצאה מכך גבר בהרבה מספר התקריות בין צה"ל ללגיון. השאלה האם הפעולה בקיביה צמצמה את ההסתננויות לישראל נתונה במחלוקת. צה"ל וחלק מצמרת המדינה טענו שבעקבות הפעולה צומצם במידה ניכרת מספר ההסתננויות. לעומת זאת, אבא אבן, גדעון רפאל ואחרים טענו שלא הייתה לפעולה השפעה משמעותית, וכי תמיד יש ירידה במספר ההסתננויות בחודשי החורף. באזור לטרון–טולכרם פחתה כמות ההסתננויות באופן דרמטי. בעקבות ההשלכות המדיניות של הפעולה, הוסטו מעתה מטרות פעולות התגמול נגד ירדן ומצרים, מכפרים אזרחיים לבסיסי צבא ומשטרה. כתוצאה מכך, בניגוד לפעולות התגמול שבוצעו עד אז, בהן רוב הנפגעים היו אזרחים, בפעולות שבוצעו בשנים 1954–1956 עיקר הנפגעים בצד הערבי היו חיילים ואנשי משטרה. עם זאת, פעולות אלו גרמו להתגברות החיכוך בין הצבאות הסדירים וכתוצאה מכך למספר גדול של נפגעים בשני הצדדים, שהובילו בסופו של דבר למבצע קדש ב-1956 (בעקבות פעולת עזה ב-1955).
פינגווין עב-מקור
פינגווין עב-מקור (שם מדעי: Eudyptes pachyrhynchus) הוא מין של פינגווין מהסוג פינגווין מצויץ, שאנדמי לניו זילנד. הוא מצוי לחופי פיורדלנד והאיים הסמוכים לה, ובאי סטיוארט. מין זה תועד לראשונה על ידי הזואולוג האנגלי ג'ורג' רוברט גריי, ומשמעות שם המין היא "עב-מקור" (מורכב מהמילים היווניות pachy - עבה; ו-rhynchos - מקור). הפינגווין קרוי "טאוואקי" במאורית.
מאפיינים
המין בינוני בגודלו ביחס לשאר המינים בסוג; אורכו כ-60 ס"מ, ומשקלו הממוצע כ-3.7 ק"ג. הגב, הסנפירים, הכיפה והעורף כחלחלים-אפורים, הבטן והחזה לבנים. מהעיניים מתמשך פס צהוב, ומהעורף מתמשכת ציצת נוצות צהובה. על הראש יש פסים לבנים; בדרך כלל, יש לכל פרט בין 3 ל-6 פסים.
הפינגווין ניזון בעיקר מסילוניות (שמהוות כ-85% מתזונתו של הפינגווין), סרטנאים (כ-13%) ודגים (כ-2%). אם כי ייתכן שחשיבותן של הסילוניות פחותה מתוצאות סקר זה.
אוכלוסייתו של הפינגווין נמצאת בסיכון בגלל תחום התפוצה המוגבל שלה. כיום, גודל האוכלוסייה נע בין 2,500 ל-3,000 זוגות, כ-33% פחות מב-1980. מיני בעלי חיים רבים טורפים את הפינגווינים, בין השאר כלבים, חתולים, עכברים וחולדות.
יסעורון אטלנטי
יסעורון אטלנטי (שם מדעי: Hydrobates leucorhous) הוא עוף ימי קטן ממשפחת היסעורוניים.
אזורי המחיה
היסעורון האטלנטי מקנן באיים מבודדים ובלתי נגישים באזוריהם הצפוניים והקרים של האוקיינוסים האטלנטי והשקט. מושבותיו ממוקמות סמוך לים, לרוב מוסתרות, כמו סדקים וכוכים של צוקים סלעיים, מאורות קטנות וכדומה.
בעונות הקינון הוא פעיל בשעות הלילה באופן בלעדי, על מנת למנוע טריפה על ידי שחפים וחמסנים.
מחוץ לעונת הקינון הוא מבלה את מרבית זמנו בשוטטות בים הפתוח. בשל עובדה זו, יחד עם העובדה שהוא מקנן באיים די נידחים, קשה לצפות בו מן היבשה. רק בזמן סערות הוא נוטה להתקרב ללשונות יבשה. המושבה הגדולה ביותר של היסעורון האטלנטי נמצאת באי בקאלייה שבמזרח קנדה, שם חיים למעלה משלושה מיליוני זוגות של יסעורונים אלו. היסעורון האטלנטי נצפה גם בחופי ישראל והים התיכון.
תיאור ואורח חיים
אורכו של היסעורון האטלנטי 18 - 21 ס"מ, ומוטת כנפיו - 43 עד 48 ס"מ. ניצוי גופו כהה (חום - שחור), למעט אזור הישבן העליון - הצבוע לבן. מעופו תזזיתי, וכנפיו מטפפות על מי האוקיינוס כאשר הוא צד פלנקטון. יכולת ההליכה שלו, כמו של יתר היסעורונים, היא קצרת טווח - והוא מסוגל ללכת רק מרחק קצר עד למאורתו. נחיריו נראים כצינור כדי למנוע כניסת מים דרכם. ליסעורון האטלנטי חוש ריח מפותח ביותר, בעזרתו הוא מוצא את מזונו, הכולל דגים, רכיכות ופלנקטון. כשטורף כלשהו מתקרב ליסעורון האטלנטי, היסעורון פולט מפיו נוזל שמנוני ומסריח, שמבריח את אויביו. הנקבה מטילה ביצה יחידה, שבצדה הרחב יותר טבעת של נקודות דהויות. הנקבה דוגרת על הביצים כחודשיים עד שהן בוקעות. ההורים מאכילים את הגוזלים משך כחודשיים, ולאחר שבועיים, במהלכם כנפיהם מגיעות לאורך המתאים, הגוזלים עוזבים את הקן.
אריכות ימים והתארכות הטלומרים
תוחלת חייו של היסעורון האטלנטי היא 30 שנים ויותר, והיא חריגה באורכה ביחס לעופות בגודל דומה.
ליסעורון האטלנטי תכונה גנטית מיוחדת. ב-2003 הבחינו מדענים שאצל היסעורון האטלנטי, הטלומרים (רצפי DNA בקצוות הכרומוזומים שבין השאר מגנים עליהם מאיבוד מידע גנטי בשכפול) מתארכים עם הגיל, ולא מתקצרים. תופעה זו נצפתה גם בלובסטרים וגם בסוגים מסוימים של צבים. ייתכן שהיא המסבירה את אריכות ימי היסעורון האטלנטי, כמו גם את אריכות ימי הלובסטרים והצבים.
ג'ני גארת'
ג'ניפר איב "ג'ני" גארת' (Jennifer Eve "Jennie" Garth; נולדה ב-3 באפריל 1972) היא שחקנית אמריקנית. ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של קלי טיילור בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "בוורלי הילס 90210". בנוסף, היא מוכרת כוואלרי טיילור בסדרה "אחיות או לא להיות".
ילדותה ונעוריה
גארת' נולדה באילינוי, ארצות הברית. יש לה 6 אחים גדולים מנישואין קודמים של הוריה. בגיל 13, עברה גארת' עם משפחתה לאריזונה, שם היא לקחה מעט שיעורי ריקוד, ודגמנה. בגיל 15, צייד כישרונות גילה את גארת' בתחרות כישרונות בה ניצחה, ועודד אותה לפתח קריירת המשחק.
בעקבותיו, היא נשרה מהתיכון בשנה האחת לפני האחרונה, והיא ואמה עברו ללוס אנג'לס, קליפורניה כדי שהיא תוכל להיות שחקנית. מאוחר יותר היא קיבלה את תעודת הבגרות שלה בקליפורניה. שם היא התחילה לקחת שיעורי משחק, והלכה לאודישנים בתדירות רבה. ב-1989, לאחר שגרה בלוס אנג'לס כארבעה חודשים, היא קיבלה את התפקיד של "אריקה מקרי" בסדרה "A Brand New Life".
קריירה
בשנת 1990 הצטרפה לצוות השחקנים הראשיים של סדרת טלוויזיה ניסיונית העוסקת בחייהם של נערים ונערות, תושביה של שכונת הפאר בוורלי הילס ליד לוס אנג'לס. סדרת הנעורים, שהופקה על ידי אהרון ספלינג, נקראה בוורלי הילס 90210. גארת' קיבלה תפקיד מפתח בסדרה - גילום דמותה של "קלי טיילור", נערה יפה, עשירה וסנובית. "90210" (קיצור לשמה של הסדרה, אחד המיקודים של השכונה שחלק ניכר מפרסומה בעולם בא לה מסדרה זו) זכתה להצלחה רבה בארצות הברית וברחבי העולם במהלכן של שנות התשעים. כוכביה, בהם גם גארת' הפכו לאלילי נוער. גארת' הייתה מהשחקנים הבודדים ששיחקו לכל אורכה של הסדרה (1990 עד 2000). ב-1993 היא שיחקה את התפקיד הראשי בסדרה "Danielle Steel's Star". בשנת 1994 שיחקה בסרט הטלוויזיה "ללא הסכמה", על פי תסריט של טים קרינג, ובסרט הטלוויזיה "שקרים של הלב: סיפורה של לורי קלוג" לצד אלקסיס ארקט.
בין השנים 2002–2006 כיכבה גארת' בקומדיית המצבים "אחיות או לא להיות" עם אמנדה ביינס. בשנת 2005, היא דיבבה פרק בסדרה "סטואי גריפין - הסיפור שלא סופר" וב-2006, היא דובבה פרק בסדרה "אבא אמריקאי". בשנת 2007 התמודדה בתוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים, והייתה למודחת התשיעית. בין השנים 2008–2010 שיחקה בסדרה "90210" שהיא ספין אוף לבוורלי הילס 90210. בסדרה היא שיחקה את אותה הדמות שהייתה ב-90210, לאחר שעברה שינויים רבים ונעשתה ליועצת בית הספר בתיכון "ווסט בוורלי". בשנת 2013, היא התארחה בפרק בסדרה "קומיוניטי", וב-2018 התארחה בסדרה "המיק" בתפקיד עצמה.
סיפור פרי עטה של גארת', בשם "אני בבית" ("I Am Home"), פורסם בסדרת הספרים "מרק עוף עבור הנשמה" ("Chicken Soup for the Soul").
חייה האישיים
ב-16 באפריל 1994 נישאה גארת' למוזיקאי דניאל קלארק, אך השניים נפרדו לאחר כשנתיים. בשנת 1995, היא פגשה את פיטר פצ'ינלי על הסט של סרט הטלוויזיה "רומן לא גמור". הם נישאו ב-20 בינואר 2001. יש להם שלוש בנות. במרץ 2012 פצ'ינלי הגיש בקשה לגירושים, וביוני 2013, התגרשו השניים סופית.
בשנת 2014, היא הוציאה אוטוביוגרפיה בשם "מחשבות עמוקות של בלונדינית מהוליווד". בספר היא מספרת שסבלה מאגורפוביה בעבר. בסוף אותה שנה, היא החלה לצאת עם השחקן דייוויד אברהמס לאחר שנפגשו בפגישה עיוורת. הם התארסו באפריל 2015, ונישאו ב-11 ביולי 2015.
מוזיאון חצר היישוב הישן
מוזיאון חצר היישוב הישן הוא מוזיאון אתנוגרפי השוכן ברחוב אור החיים ברובע היהודי, בסמוך לרובע הארמני, בעיר העתיקה של ירושלים. המוזיאון מציג את אורח החיים המסורתי של אנשי היישוב הישן במאתיים השנים שקדמו לנפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות.
מוצגי המוזיאון
במוזיאון ישנו שפע של ריהוט, ביגוד וחדרים תקופתיים המשקפים את אופי החיים של "החצר היהודית" ברובע. חצר זו כללה מרחב מרכזי משותף שהוקף בדירות קטנות וצמודות זו לזו. במרחב זה היו הנכסים המשותפים של הדיירים, כולל בור מים, צמחי תבלין, מטבח ופינת כביסה. בתחומי המוזיאון מצויות שתי חצרות, כולל הדירות שסביבן, וכן שני בתי כנסת.
המוזיאון, השוכן בחדרי הדירות, מסודר באופן כרונולוגי ומציג אורחות חיים של משפחות אשכנזיות וספרדיות החל מהמאה ה-19 ועד שלהי תקופת המנדט. בין היתר מוצגים במוזיאון קמעות, שמלות כלה, מיטת יולדת שעברה בין נשות הרובע, כלי מטבח, חפצי כביסה ועוד.
הקמת המוזיאון
המוזיאון הוקם לאחר מלחמת ששת הימים במהלך שיקום הרובע היהודי, על ידי רבקה ויינגרטן, בתו של אברהם מרדכי ויינגרטן, "מוכתר" הרובע היהודי עד מלחמת העצמאות, בניסיון להציג את אורח החיים שהיה ברובע לפני נפילת הרובע היהודי במלחמת העצמאות. המוזיאון, הקרוי על שם יצחק קפלן נפתח לקהל ביום ירושלים בשנת 1976.
בתי הכנסת
במתחם המוזיאון מצוי בית כנסת האר"י הספרדי, בחלק אחר, בקומה השנייה, מצוי בית הכנסת אור החיים, לשעבר כמנהג איטאליאנו והספרדים ועתה כמנהג יהדות אשכנז.
בית הכנסת האר"י
בית הכנסת נוסד בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל במקום בו לפי המסורת נולד רבי יצחק לוריא (האר"י) ונקרא על שמו. שימש כבית כנסת לעדת הספרדים, תחילה באופן מוסווה ומאז המחצית השנייה של המאה ה-19 באופן גלוי. היה פעיל עד פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שבמהלכן נשרף ונבזז.
יצחק שלמה בלויא מביא ב"קונטרס ישִבת ציון" סיפור על בית הכנסת יוחנן בן זכאי, אחד מארבעת בתי הכנסת הספרדיים אבל נראה שהוא מכוון לבית כנסת זה או שיש עירוב מסורות משני בתי הכנסת.
דייגו ריברה
דייגו ריברה (ספרדית: Diego Rivera; 8 בדצמבר 1886 – 24 בנובמבר 1957) היה צייר מקסיקני. נודע בעיקר בזכות ציורי הקיר המרשימים שלו, שתרמו לפריחת הז'אנר במקסיקו ובשאר מדינות אמריקה הלטינית, ובזכות היותו בעלה של פרידה קאלו. ריברה היה קומוניסט בדעותיו, ואלו השפיעו באורח משמעותי על עבודתו, ואף הובילו אותו לעימותים קשים עם הכנסייה ועם גופים אמריקניים; העימות הקיצוני ביותר אף הוביל להריסת ציור הקיר "אדם בצומת דרכים" של ריברה בידי צוות מרכז רוקפלר שהזמין את הציור, בשנת 1934. ריברה היה חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו (1943).
שנים ראשונות
דייגו מריה דה לה קונספסיון חואן נפומוסנו אסטניסלאו דה לא ריברה אי בריינטוס אקוסטה אי רודריגס (Diego María de la Concepción Juan Nepomuceno Estanislao de la Rivera y Barrientos Acosta y Rodríguez) נולד בשנת 1886 בגואנחואטו בירת גואנחואטו שבמקסיקו. סבתו מצד אביו, אינֶס דה אקוסטה אי פֶּדֶרוֹ, טענה להיותה מצאצאי אנוסי פורטוגל, ממשפחת אקוסטה הנודעת, וריברה העיד ב-1935 כי "יהדותי היא אלמנט דומיננטי בחיי". כישרונו של ריברה הוכר מגיל צעיר, וכבר בגיל עשר זכה במלגה ממשלתית ללימודים במכללת סן קרלוס לאמנות. בהמשך קיבל מענק ממשלתי שאפשר לו לנסוע לאירופה להמשך לימודיו.
באוטוביוגרפיה של ריברה נטען כי במשך תקופה ב-1904, הוא וחבריו לא אכלו דבר מלבד גוויות שנקנו מחדר המתים המקומי. ריברה היה מודע היטב להלם שבסיפור זה. ריברה טען כי הוא חשב שקניבליזם היא הדרך המורה את העתיד. "אני מאמין שכאשר האדם יפתח תרבות נעלה יותר מהתרבות הממוכנת, אך הפרימיטיבית של היום, אכילת בשר אדם תהיה מותרת. משום שאז בני האדם יתנערו מכל האמונות התפלות והאיסורים חסרי ההגיון".
בשנת 1907 הגיע ריברה לברצלונה ללימודים, ושנתיים מאוחר יותר המשיך לפריז, שם חי ועבד בשכונת מונפארנאס עם קבוצה של אמנים ידועים. ריברה בילה זמן רב בבית האמנים לָה רוּש (La Ruche) במונפרנאס, שם צייר ידידו אמדאו מודיליאני דיוקן של ריברה ב-1914. עם ידידיו הקרובים נמנו איליה ארנבורג, חיים סוטין, אשתו של מודיליאני ז'אן אבוטרן, מקס ז'אקוב, בעל הגלריה לאופולד סבורובסקי, והאמן מואיז קיזלינג; הקבוצה הונצחה בציורה של מארי וורוביף-סטבלסקה "הומאז' לחברים ממונפארנאס", המוצגת כיום במוזיאון ברוסיה. בנוסף, יצר ריברה באותן שנים קשר עם אמנים כפיקאסו וז'ורז' בראק, והושפע מסגנונם הקוביסטי. מאוחר יותר (בשנת 1917) התרחק ריברה מהקוביזם והושפע מסגנונו של פול סזאן, המדגיש משטחי צבע עזים וצורות פשוטות. במקביל החלו ציוריו לזכות בתשומת לב, והוא הציג במספר תערוכות.
ציורי קיר במקסיקו
בשנת 1920 עזב ריברה את צרפת, ביקר באיטליה וחזר למקסיקו ב-1921. הוא הצטרף לאופנה החדשה במקסיקו - ציורי קיר - בה היו מעורבים האמנים המקסיקניים רופינו טאמאיו, דוד אלפארו סיקיירס, חוסה קלמנטה אורוסקו והאמן הצרפתי ז'אן שארלו. הוא החל את ניסיונותיו בציור פרסקאות על קירות גדולים, ובמהרה פיתח שיטה משלו, שהתבססה על גודל, צורות פשוטות וצבעים עזים.
במקביל החל ריברה להתעניין בפוליטיקה, ושייך את עצמו לשמאל הקומוניסטי. מסיבה זו כלל ציור הקיר הראשון שלו דמויות מקסיקניות אתניות (אינדיאנים ובני תערובת) בהקשר פוליטי. גם בהמשך עסקו ציורי הקיר של ריברה באורח סימבולי בחברה ובהגות המקסיקנית אחרי המהפכה של 1910. ציוריו מספרים סיפורים, באורח הדומה ליצירות תרבות המאיה. יש הרואים בציור הקיר שלו "In the Arsenal", התייחסות לרצח המהפכן הקובני חוליו אנטוניו מֶלָה (Mella). דעותיו הקיצוניות של ריברה, התקפותיו על הכנסייה ועל אנשי הדת, וקשריו עם טרוצקי ושמאלנים קיצוניים אחרים הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת גם בחוג הקומוניסטי.
חלק מציורי הקיר הטובים ביותר של ריברה מוצגים לראווה בארמון הלאומי במקסיקו סיטי ובבית הספר החקלאי הלאומי של מקסיקו "צ'אפינגו" בעיר טקסקוקו אשר ליד מקסיקו סיטי.
עבודותיו המאוחרות מחוץ לארצו
בסתיו 1927 קיבל ריברה הזמנה לקחת חלק בחגיגות 10 השנים למהפכת אוקטובר במוסקבה בירת רוסיה. ריברה נשאר ברוסיה, אך גורש ממנה בשנת 1928 בשל מעורבת פוליטית אנטי סובייטית וחזר למקסיקו. ציור הקיר שלו "In the Arsenal" שובש בעקבות מעורבותו הפוליטית אשר בסופה גרמה גם לסילוקו מהמפלגה הקומוניסטית. בתקופה זו קיבל כעוזרו את ויקטור ארנטוף צייר קירות ממוצא רוסי אשר היה קומוניסט.
ריברה צייר כמה ציורים בארצות הברית. בשנים 1930 - 1933 הצליח לסיים כמה פרסקו בארצות הברית, כשרובם של הציורים כללו בנושאם את החיים התעשייתיים. היצירה Detroit Industry (תעשיית דטרויט), אשר צוירה בשנת 1932, נחשבת לאחת מעבודותיו הטובות ביותר אשר שרדו בארצות הברית, ומוצגת במוסד לאמנות שבדטרויט.
ריברה צייר במרכז רוקפלר בניו יורק בשנת 1933. עבודתו במרכז רוקפלר, "אדם בצומת דרכים", פגעה ברגשות המממנים בשל שילוב דמותו של לנין בציור. יצירה זו נהרסה בידי המרכז, ושוחזרה מחדש על ידי ריברה עצמו במרכז לאמנות במקסיקו סיטי לאחר מכן. בעקבות הפרסום השלילי לו זכה ריברה בארצות הברית, לאחר ציורו במרכז רוקפלר, בוטלה ההזמנה לציור קיר בתערוכה העולמית של שיקגו (1933). בדצמבר 1933 כועס ומושפל חזר ריברה למקסיקו. בשנת 1934 הוא חידש את עבודתו אשר ב-Palacio de Bellas Artes שבמקסיקו סיטי. הגרסה החדשה נקראה - "איש, מפקח היקום". ב-5 ביוני 1940 חזר ריברה לארצות הברית בפעם האחרונה על מנת לצייר 10 לוחות של ציורי קיר בשביל תערוכת גשר הזהב הבינלאומית אשר בסן פרנסיסקו.
חיים אישיים
ריברה היה רודף שמלות ואב לפחות לשני ילדים שנולדו מחוץ לנישואין משתי נשים שונות: אנג'לינה בלאוף ילדה את בנו דייגו (1916–1918); מריה סטבלסקה ילדה את בתו בשנת 1918. הוא התחתן עם אשתו הראשונה, גואדלופה מרין, בשנת 1922, ממנה נולדו לו שתי בנות. הוא היה נשוי כאשר הוא פגש את הסטודנטית פרידה קאלו. הם התחתנו ב-21 באוגוסט 1929; הוא היה בן 42, היא הייתה בת 22.
הבוגדנות והאלימות שלו הובילו לגירושין בשנת 1939, אבל הם התחתנו מחדש ב-8 בדצמבר 1940 בסן פרנסיסקו. לאחר מותה של פרידה, ריברה התחתן בשלישית עם אמה הארטדו.
תפילה זכה
תפילה זכה היא תפילה שנהוג לאומרה ברבות מקהילות אשכנז בכניסת יום הכיפורים, קודם תפילת כל נדרי. עיקרה של התפילה הוא וידוי של האדם על חטאיו ועוונותיו, ובקשת למחילה. התפילה היא תפילה אישית, ואינה נאמרת בציבור, אלא בידי כל אחד ואחד.
מחבר התפילה
התפילה חוברה על ידי הרב אברהם דנציג והובאה בספרו חיי אדם (כלל קמ"ד, סימן כ'), במהדורה השנייה שנדפסה בשנת תקע"ט (1819). הוא חיבר תפילה זו כדי שתיאמר בכניסת היום דווקא, משום שישנם פוסקים הסבורים שיש להתוודות ביום הכיפורים עם כניסת היום. וכך כתב: "אחר זה (=סעודה מפסקת) ילך לבית הכנסת באימה ורעדה… וכבר נדפס בחמדת הימים התפילה שסידר, ואמנם לא כל אדם מבין הדברים רק למי שבא בסוד ה' ומי שאינו יודע הוא להם כספר החתום, ולכן העתקתי מספרים קדמונים תפילה בלשון קל, כי בלאו הכי לדעת הרבה פוסקים מצות וידוי הוא סמוך ללילה דווקא, וראוי לכל אדם לאומרה... ואשרי מי שיאמר אותה גם בשחרית". התפילה התפשטה בקרב יהודי אשכנז, הודפסה בקונטרסים נפרדים ובהמשך הוכנסה לתוך המחזורים.
בעקבות פנייה של הרב בן ציון שטרנפלד אל הרב ישראל מאיר הכהן, פעל האחרון להקדים את החלקים העוסקים ב"בין אדם לחברו" בתפילה זכה, לתחילת התפילה, בשל חשיבות עניינים אלו והאפשרות שאנשים לא יאמרו את התפילה כולה והמודעות לחשיבות המצוות שבין אדם לחברו תיפגע.
תוכן התפילה
התפילה מנוסחת כפנייה אישית של המתפלל לבוראו וכל אחד אומר אותה בשקט בינו לבין בעצמו. נוסח התפילה כולל וידוי וחרטה על חטאי השנה שחלפה ובקשה לקבלת יסורי התענית והרהורי תשובה. באחת הפסקאות מופיע נוסח הבעת מחילה מצד המתפלל לכל מי שפגע בו במשך השנה. היו שכתבו שאם הזמן קצר כדאי לומר לפחות את הפסקה הזאת.
אליהו כי טוב בספר התודעה כותב על התפילה:
ברבדוס במשחקים האולימפיים
ברבדוס השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). עוד קודם לכן, כשהייתה חלק מהפדרציה של איי הודו המערבית, השתתפו ספורטאים מברבדוס במשלחת של הפדרציה לאולימפיאדת רומא (1960), והאצן הברבדוסי ג'יימס ודרברן אף היה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית ארד במירוץ ל-400X4 מטרים. מאז החלה להשתתף במשחקים כמדינה עצמאית, נעדרה מהם ברבדוס רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
ברבדוס מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
היסטוריה
במשחקים הראשונים בהם השתתפה, לא הגיעו הספורטאים הברבדוסים להישגים גבוהים. הראשונה לעשות זאת הייתה השחיינית ליאה מרטינדייל, שזכתה במקום החמישי במשחה ל-50 מטר חופשי באולימפיאדת אטלנטה (1996).
ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת סידני (2000), זכה האתלט אובדלה תומפסון במדליה האולימפית הראשונה בתולדותיה של ברבדוס, והיחידה נכון לתום אולימפיאדת טוקיו (2020). תומפסון סיים במקום השלישי בריצת 100 מטר, אחרי מוריס גרין ואטו בולדון. בריצת 200 מטר הגיע תומפסון למקום הרביעי, מאית השנייה אחרי בולדון, ושתי מאיות אחרי כריסטיאן מלקולם, שסיים במקום השני.
תומפסון לא הצליח לשחזר את הישגיו באולימפיאדת אתונה (2004). הוא סיים במקום השביעי בריצת 100 מטר, ולא התחרה בריצת 200 מטר. באותם משחקים הגיע רוכב האופניים בארי פורד למקום השישי במירוץ הספרינט. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה השחיין בראדלי אלי הספורטאי המצליח ביותר. אלי סיים במקום התשיעי בחצי הגמר במשחה ל-200 מטר מעורב, והחמיץ ב-10 מאיות השנייה את ההעפלה לשלב הגמר. במשחה ל-400 מטרים באותו סגנון סיים במקום העשירי. באולימפיאדת לונדון (2012) בלט ראיין בראת'ווייט, שסיים במקום החמישי בריצת 110 מטר משוכות.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
צרברוזיד
צרברוזידים (באנגלית ביחיד: Cerebroside) הם משפחה של ספינגוליפידים המהווים מרכיבים חשובים בקרום התא בתאי עצב ובתאי שריר. מבחינה כימית, צרברוזיד מורכב מצרמיד עם שייר סוכר יחיד. הסוכר יכול להיות גלוקוז או גלקטוז. סוג הצרברוזיד נקבע לפי סוג הסוכר: גלוקוצרברוזיד או גלקטוצרברוזיד.
פגיעה בפירוק גליקוצרברוזיד גורמת למחלת גושה. פגיעה דומה בפירוק גלקטוצרברוזידים גורמת למחלת קראב.
נייסה
הנייסה (בצ'כית: Lužická Nisa; בפולנית: Nysa Łużycka; בגרמנית: Lausitzer Neiße; בסורבית: Łužiska Nysa) הוא נהר שמוצאו בנובה ווס נד ניסואו (Nová Ves nad Nisou) בצ'כיה בגובה של 774 מטר. הוא זורם לאורך 54 ק"מ בתחומי צ'כיה ולאחר מכן לאורך גבול פולין-גרמניה, ונשפך לנהר האודר בגובה של 32 מטר ליד רצדורף (Ratzdorf). אורכו הכולל של הנהר הוא 252 ק"מ וגליל מימיו משתרע על פני 4,297 קמ"ר.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה הנהר, יחד עם האודר, לגבול בין פולין לגרמניה.
ערים ועיירות על הנהר:
לוע
הלוע (מאנגלית: Pharynx) הוא איבר שקיים בחולייתנים ורכיכות, למרות היותו שונה בין מין למין. בבני אדם הלוע מהווה חלק ממערכת העיכול ומערכת הנשימה. תפקידיו הם בין היתר לסייע בהעברת המזון מחלל הפה אל הוושט, לסייע בחימום, סינון, העברת אוויר, הוספת לחות לאוויר הנכנס אל הריאות ומתן תהודה נוספת לקול. הלוע מחולק לשלושה חלקים: הלוע האפי (Nasopharynx), הלוע הפומי (Oropharynx) והלוע הגרוני (Laryngopharynx). הלוע מתחיל בבסיס הגולגולת ומאחורי חלל האף עובר בין חלל הפה לחוליות הצוואריות ומגיע בערך לחוליה הצווארית השישית (C-6) לתחילתו של הוושט.
מבנה
הלוע הוא מעין צינור שרירי בעל ציפוי פנימי של רירית (mucosa) שמחבר את חלל האף וחלל הפה עם תיבת הקול, קנה הנשימה, הוושט ודרך חצוצרת הלוע והתוף (Auditory tube) גם את האוזניים. הלוע מתחיל מבסיס הגולגולת, מתחת לעצם היתד, ומסתיים בערך בחוליה הצווארית השישית. גבולותיו הקדמיים הם הנחיריים הפנימיים (Choanas), החיך הרך, גבולותיו האחוריים של חלל הפה- מצר הפה והלוע (Oropharyngeal isthmus), מכסה הגרון (Epiglottis), ותיבת הקול.
שכבות הלוע
ניתן לחלק את שכבות הלוע לשתי שכבות: שכבת רירית- הפנימית ביותר ושכבה חיצונית יותר הנקראת מיופיישל (Myofascial layer) המורכבת משלוש תת-שכבות:
שרירי הלוע
שרירי הלוע נחלקים לשתי קבוצות: סוגרי הלוע (Constrictors) ושרירי האורך (Longitudinal). מטרתם של שרירים אלה היא לצור את מבנה הלוע ולייצר תנועתיות של הלוע כדי לעזור בבליעת האוכל ומעבר של חומרים אחרים דרך הלוע אל מערכת העיכול.
סוגרי הלוע (Constrictor muscles)
בקבוצת סוגרי הלוע ישנם שלושה שרירים: סוגר הלוע העליון (Superior constrictor muscle), סוגר הלוע האמצעי (Middle constrictor muscle), סוגר הלוע התחתון (Inferior constrictor muscle) כל אחד משרירים אלה מתחיל ממבנה קדמי ונאחז במבנה אחורי בשם תפר הלוע (Paryngeal raphe). השרירים האלה עוטפים אחד את השני כך שהעליון הוא הפנימי ביותר, האמצעי עוטף חלק ממנו, והתחתון עוטף חלק מהאמצעי.
הרווחים בין סוגרי הלוע
בין סוגרי הלוע נוצרים רווחים שבהם יכולים לעבור שרירים, עצבים, כלי דם ומבנים אחרים שמטרתם לספק דם, עצבוב או תנועתיות ללוע או למבנים פנימיים יותר שנמצאים בתוך הלוע.
שרירי האורך (Longitudinal muscles)
ישנם שלושה שרירי אורך, שלושתם מתחילים משלוש נקודות אחיזה שונות ונאחזים בנקודות שונות בקיר הלוע. שלושת השרירים האלה מקבלים את שמותיהם על פי נקודות האחיזה שלהם: שריר הסטיילופארינג'יוס (Stylopharyngeaus Muscle) מתחיל מזיז סטיילואיד (Styloid process), שריר הלוע הצינורי (Salpingopharyngeus muscle) מתחיל מהחלק הסחוסי של חצוצרת הלוע והתוף (Auditory tube salpinx), שריר הלוע החכי (Palatopharyngeus muscle) מתחיל מאֲלַל החיך (Palatine aponeurosis). פעולתם של שרירים אלו היא לסייע בתהליך הבליעה על ידי העלאת הלוע כלפי מעלה וסגירת מצר הפה והלוע (Oropharyngeal isthmus).
חלוקה
החלק הפנימי של הלוע מחולק לשלושה חלקים שמקבלים את שמם על פי האזור בו הם נמצאים: הלוע האפי נמצא מאחורי חלל האף, הלוע הפומי נמצא מאחורי חלל הפה, והלוע הגרוני נמצא בגרון. חלקים אלה נבדלים אחד מהשני בתפקידם, בסוג הרקמה הרירית שלהם והחומרים שעוברים דרכם. לדוגמה: רקמת האפיתל בלוע האפי שונה מרקמת האפיתל בלוע הגרוני מפני שבלוע האפי היא מותאמת יותר למעבר אוויר, לסינונו והוספת לחות לאוויר. מאידך, בלוע הגרוני רקמת האפיתל מתאימה יותר למעבר של מזון דרכה.
הלוע האפי מתחיל בבסיס הגולגולת מתחת לעצם הכנפה, מאחורי קונכית האף האמצעית (Middle Concha) וקונכית האף התחתונה (Inferior Concha) ונגמר בחיך הרך כך שגבול זה משתנה בהתאם לבליעה ודיבור. מעבר זה בין הלוע האפי ללוע הפומי נקרא מצר הלוע (Pharyngeal isthmus). הלוע הפומי תחום בין מצר הלוע למכסה הגרון (Epiglottis) ולכן הגבול התחתון של הלוע הפומי הוא למעשה אלכסוני. בדומה למצר הלוע, הגבול התחתון של הלוע הפומי משתנה כתלות בתהליך הבליעה כך שהוא אינו קבוע. הגבול התחתון של הלוע הגרוני נמצא באזור החוליה הצווארית השישית (C-6) במקום בו מתחיל הושט.
הלוע האפי (Nasopharynx)
הלוע האפי הוא החלק העליון ביותר של הלוע. בחלקו העליון הוא נמצא מתחת וקדמית לעצם היתד (Sphenoid bone), עצם זו היא עצם אלכסונית ולכן היא מהווה תקרה שלאחר מכן הופכת גם לקיר האחורי של הלוע האפי. הקיר האחורי של הלוע האפי ממשיך על החלק הבסיסי עצם העורף (Basal part of Occipital bone). בצמוד לתקרה ולדופן האחורית של הלוע האפי ניתן למצוא את שקד האף (Nasopharyngeal tonsil) הנקרא אדנואיד כאשר הוא מוגדל. אספקת הדם לשקד האף מיוחדת, בנוסף לעורקים שיוצאים מעורק התרדמה החיצוני (External carotid artery) מתפצל עורק מעורק יותרת המוח (Hypophyseal artery) שעובר דרך עצם היתד הישר לשקד האף. במקרים בהם שקד האף מוגדל, הוא יכול לסתום את מעבר האוויר מחלל האף דרך הלוע כך שתתאפשר נשימה רק דרך הפה. במקרים כאלה נשקלת פעולה כירורגית על מנתן לפתור את הבעיה.
בקיר הצידי של הלוע האפי קיימת בליטה עגלגלה שנוצרת כתוצאה מהחלק הסחוסי של חצוצרת השמע והתוף, בליטה זו נקראת בלט החצוצרה (Torus tubarius). ליד בלט החצוצרה נמצאים שני כפלים: המהווים את נקודת החיבור של שני שרירים אל חצוצרת השמע והתוף. ממש בתוך הבלט נמצא כפל החיך הצינורי (Salpingopalatine fold) שהוא למעשה שריר מרים וילון החיך (Levator veli palatini muscle) המצופה ברקמות העוטפות את הלוע. אחורית לבלט החצוצרה נמצא כפל הלוע הצינורי (Salpingopharyngeal fold) שהוא, בדומה לכפל החיך הצינורי, שריר הלוע הצינורי (Salpingopharyngeus muscle) שמצופה ברקמות העוטפות את הלוע.
בחלק הקדמי של הלוע האפי, ישנו מעבר בין הלוע לחלל האף דרך הנחיריים הפנימיים (Choanas).
הלוע הפומי (Oropharynx)
הלוע הפומי תחום בין החיך הרך לבין מכסה הגרון, אחורית לחלל הפה וקדמית לחוליות הצוואריות. למעשה, כאשר אנו נפתח את הפה ונסתכל פנימה אל מעבר לענבל (Uvula) ולמצר הפה והלוע (Oropharyngeal isthmus) אנו נסתכל אל הלוע הפומי ונוכל להבחין בקיר האחורי שלו. כאמור, המבנה שמפריד בין חלל הפה ללוע הפומי נקרא מצר הפה והלוע. מבנה זה תחום בצידו העליון על ידי החיך הרך ובצידו התחתון על ידי הלשון. גבולותיו הצדדיים נוצרים על ידי שני שרירים, אחד בכל צד, מצופים ברקמה רירית שיוצרים קשת בין הלשון לחיך. קשת זו נקראת קשת הלשון והחיך (Palatoglossal arch). למבנה זה משמעות גדולה בתהליך הלעיסה, הבליעה והנשימה בכך שכאשר אנו לועסים ונושמים תוך כדי מצר הפה והלוע נסגר כך שאנו מסוגלים לנשום וללעוס בלי להיחנק. מעט אחורית לקשת הלשון והלוע נמצאת קשת נוספת הנקראת קשת החיך והלוע (Palatopharygeal arch). קשת זו נוצרת, בדומה לקשת החך והלשון, על ידי זוג שרירים נוסף מצופה ברקמה רירית שנקראים שריר הלוע החכי (Palatopharyngeaus muscle). בין שתי הקשתות הללו נמצאים שקדי החיך (Palatine tonsils) המוכרים בשפה העממית כ"שקדים". מתחת למצר הפה והלוע הקיר הקדמי של הלוע הפומי הופך להיות השליש האחורי של הלשון. חלק זה של הלשון מיוחד בכך שהשכבה הרירית שלו מצופה בכמות גדולה רקמה לימפתית שיוצרת את שקדי הלשון (Lingual tonsil).
הלוע הגרוני (Laryngopharynx)
הלוע הגרוני מתחיל באזור מכסה הלוע (Epiglottis), מסתיים בוושט, עובר אחורית לתיבת הקול וקדמית לחוליות הצוואריות. בדומה ללוע הפומי, בלוע הגרוני עוברים אוויר ומזון כך שבעזרת שרשרת רפלקסים, הנקראת תהליך הבליעה, אנו יוצרים מעבר של מזון מחלל הפה דרך הלוע הפומי אל הלוע הגרוני ומשם לוושט.
אספקת דם
אספקת הדם ללוע מגיעה דרך עורק התרדמה החיצוני (External Carotid artery) חלקה ישירות וחלקה דרך פיצוליו:
הטבעת על שם ולדייר
החגורה הלימפטית על שם ולדייר היא מונח אנטומי המתאר מספר רקמות לימפתיות המסודרות במעין מבנה טבעתי באזור בלוע האפי והלוע הגרוני. הטבעת היא למעשה מערך ההגנה הראשוני של הגוף כנגד מזיקים שנכנסים לגוף דרך חלל הפה או האף ומשם ללוע. הטבעת מורכבת ממספר שקדים: בין השקדים מפוזרת רקמה לימפתית, המהווה חלק מהרקמה הרירית של הלוע, היוצרת חיבור בין השקדים (MALT- Mucosa Associated Lymphatic Tissue).
דגל מדינת אורנג' החופשית
דגל מדינת אורנג' החופשית (בהולנדית: Vlag van de Oranje Vrijstaat) עוצב בשנת 1856 ואומץ רשמית ב-23 בפברואר 1857 ביום עצמאותה השלישי של המדינה.
עיצוב
עיצוב דגלה הלאומי של מדינת אורנג' החופשית מייצג את הקשר הלאומי, התרבותי וההיסטורי בין המדינה לבין מדינת האם שלה בעיני מייסדיה - ממלכת הולנד. הדגל כולל שישה פסים אופקיים הצבועים לסירוגין בלבן ובכתום (שלושה פסים כתומים וארבעה לבנים) כאשר בקנטון הדגל משובץ הדגל ההולנדי. הפס הלבן הנמתח במרכז הדגל ההולנדי מקבל את ביטויו בארבעת הפסים הלבנים שבדגל מדינת אורנג' החופשית, ושלושת הפסים הכתומים מייצגים את הצבע הלאומי של הולנד (הצבע הרשמי של בית אוראניה-נאסאו).
היסטוריה
בתחילה, מיד עם הקמת המדינה בפברואר 1854, קבעה הממשלה של המדינה הצעירה דגל "אדום, לבן וכחול". פרטים על העיצוב המדויק היו מעורפלים, אך סביר להניח שכוונת המנסחים הייתה לדגל דומה או זהה לדגל הולנד. הדגל נועד להיות זמני, ככל הנראה עד לעיצוב דגל מקורי. לבסוף, לבקשת נשיא מדינת אורנג' החופשית הראשון, יוזיאס פיליפ הופמן, ובהסכמת מלך הולנד וילם השלישי (1849-1890), הדגל עוצב לבסוף על ידי "המועצה העליונה לענייני אצולה" (Hoge Raad van Adel) - גוף רשמי של ממשלת הולנד. בינואר 1856 הוא הובא לאישור מועצת העם, הפרלמנט של מדינת אורנג' החופשית, ואושר כחודש לאחר מכן. ב-23 בפברואר 1857, הדגל הנוף לראשונה במעמד רשמי, במסגרת חגיגות יום העצמאות השלישי של המדינה. הדגל היה בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז מדינת אורנג' החופשית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים.
לאחר ניצחון הבריטים על מדינת אורנג' החופשית, הם הקימו על חורבותיה את מושבת נהר האורנג', אשר התקיימה עד שנת 1910. למושבה זו בחרו הבריטים נס אדום כללי, האופייני לדגלי מושבותיהם, כאשר אין בדגל שום ייצוג לדגל ההיסטורי של המקום - דגל מדינת אורנג' החופשית. בשנת 1910 אוחדו שטחי מדינת אורנג' החופשית עם שאר המושבות הבריטיות באזור, ועל בסיסן הוקם איחוד דרום אפריקה. בשנת 1928 אימצה המדינה החדשה דגל חדש, אשר כלל ייצוג בולט לדגל מדינת אורנג' החופשית. במרכז הדגל החדש עמד על צידו דגם מוקטן של דגל מדינת אורנג' החופשית, כאשר ברקע הדגל נמתחים שלושה פסים אופקיים, כתום, כחול ולבן, אשר ניתן לזהותם עם הפסים המופיעים בדגל מדינת אורנג' החופשית. לאחר נפילת האפרטהייד והקמת דרום אפריקה החדשה, יש אשר זיהו את ייצוג האדום, הלבן והכחול בדגלה החדש כנקודות השראה מדגל מדינת אורנג' החופשית, וכניסיון לתת בדגל ביטוי לנוכחות ההולנדית בתולדותיה של דרום אפריקה. באופן דומה יש גם המתארים את בולטות הצבע הלבן (שמהווה את הצבע העיקרי בדגל מדינת אורנג' החופשית) בדגל פרובינציית המדינה החופשית אשר משתרעת כיום בשטח עליו פעם התקיימה מדינת אורנג' החופשית.
ג'רארד שוורץ
ג'רארד שוורץ (Gerard Schwarz; נולד ב-19 באוגוסט 1947) הוא מנצח אמריקאי. בעבר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סיאטל, משרה בה הוא כיהן משנת 1985 עד שנת 2011, אחרי שהצטרף לארגון בשנת 1983. הוא גם המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול ויועץ מוזיקלי לפסטיבל המוזיקה של המזרח. החוזה שלו עם תזמורת ליברפול הסתיים בשנת 2006, אז החליף אותו כמנצחה הראשי וסילי פטרנקו.
חייו
שוורץ נולד בניו ג'רזי להורים אוסטרים. הוא סיים את ג'וליארד והחל בקריירה מוזיקלית כחצוצרן. עד 1973 ניגן כחצוצרן ראשי בפילהרמונית של ניו יורק בניצוח פייר בולז, אבל במקביל החל לנצח בשנת 1966. הוא שימש מנהל מוזיקלי לעוד כמה ארגונים, שהנודע ביניהם הוא "פסטיבל בעיקר מוצרט" בניו יורק, שעליו ניצח משנת 1982 עד 2001.
שוורץ ידוע בעידוד יצירותיהם של מלחינים אמריקאים, בעבר ובהווה, ו-100 ההקלטות, בקירוב, שעשה עם תזמורת סיאטל כוללות יצירות אמריקאיות רבות. כמו כן הקליט את כל הסימפוניות של מאהלר ואת הפואמות הסימפוניות של ריכרד שטראוס עם הפילהרמונית של ליברפול. כיום הוא אחד המנצחים המוקלטים ביותר בעולם.
אלכסנדרו טירולר
אלכסנדרו טירולר (אנגלית: Alexandru Tyroler; 19 באוקטובר 1891 – 3 בפברואר 1973) היה אלוף רומניה בשחמט.
ג'רארד שוורץ
חייו
שוורץ עשה לו שם בעיקר ביכולתו לבנות תזמורת. כשהחל לנהל את תזמורת סיאטל בשנת 1985, היו לה 3,000 מנויים; נכון לשנת 2004, התקרב מספר המנויים ל-40,000. הוא היה גם ראש החץ במאמץ להקים בית חדש לתזמורת, אולם בנארויה.
בין פרסיו הרבים: מנצח השנה באמריקה לשנת 1994, 11 מועמדויות לפרס גראמי ומועמדות לפרס אמי על ביצוע הרקוויאם של מוצרט בקונצרט חי מלינקולן סנטר.
אלכסנדרו טירולר
קריירה
גם בשנת 1927 זכה טירולר באליפות רומניה שהתקימה בבוקרשט. בשנת 1928 הגיע למקום ה-15 באליפות העולם לחובבי שחמט (ניצח: מקס אויבה).
בשנת 1929 זכה באליפות רומניה בתחרות שהתקיימה ביאשי והגיע למקום השישי בתחרות בוקרשט. ובשנת 1930 ייצג את רומניה באולימפיאדת השחמט 1930 שהתקיימה בהמבורג, יחד עם שחמטאי יהודי נוסף, אברהם באראץ Abraham Baratz, אלוף רומניה לשנת 1930. בין היתר ניצח את השחמטאי האמריקאי הרמן שטיינר ואת הצ'כי עמוס פוקורני. באותה שנה הגיע למקום השלישי באליפות השחמט של רומניה.
אחרי 1960 השתקע בהונגריה.
הריקוד (מאטיס)
"הריקוד" (בצרפתית: "La Dance") הוא ציור פוביסטי מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס. הוא נחשב לאחת מיצירותיו הידועות ביותר ולנקודת ציון חשובה של הקריירה של מאטיס בפיתוח האמנות המודרנית. לציור שתי גרסאות. המוקדמת יותר מוצגת כיום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, והמאוחרת יותר מוצגת במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
בחודש מרץ, 1909, קיבל מאטיס הזמנה ליצירת תמונה זו עבור ביתו המוסקבאי של אספן האמנות הרוסי סרגיי שצ'וקין. לאחר שהזמין ציור זה, פנה שצ'וקין והזמין ממאטיס יצירה נוספת - "מוזיקה" (1910), בה מופיעות דמויות דומות המנגנות ושרות בסביבה דומה. שתי היצירות מתארות דמויות העוסקות בפעילות אמנותית וממשיכים את עיסוקו של מאטיס בתיאור הרמוני של האדם בטבע בכלל ובתיאור איקונוגרפי של אמנות הריקוד בפרט.
בציור מתוארות חמש דמויות נשיות עירומות הרוקדות במעגל באופן אקסטטי. הציור משקף את משיכתו של מאטיס לאמנות פרימיטיבית. משיכה זו מעוצבת אל דימוי מטפורי של שחרור מן התרבות. הקצביות ההמשכית של הריקוד, המתבטאת בעיצוב מעגלי וסגור, משדרת מסר של שחרור רגשי ושל הדוניזם. מבחינת עיצובו הציור מעוצב בשטיחות ובסכמאטיות בעיצוב הדמויות, בניגודיות העזה בין הדמויות לבין המרחב הכחול-ירוק הקר, ובשימוש בקווי קונטור. הסביבה בה נמצאות הדמויות מסומלת בעזרת משטחי הצב, אולם היא איננה סביבה מוחשית ובעלת מאפיינים ספציפיים.
בגרסה השנייה של הציור, המתוארכת לשנים 1909–1910, שמר מאטיס את מבנה הקומפוזיציה, אולם הפך את הצבעוניות לעזה יותר. גם בעיצוב הקונטורים ניכרת חופשיות ואקספרסיביות רבה יותר.
מאטיס עשה שימוש נוסף בקומפוזיציה זו וציטט אותה כחלק מרקע של ציורים אחרים כגון "טבע דומם עם 'הריקוד'" (1909) או "'הריקוד' עם עציץ כובע הנזיר" (1912) . "הריקוד" מקושר לעיתים עם "ריקוד הנערות" מתוך היצירה המוזיקלית המודרנית "פולחן האביב" שהלחין איגור סטרוינסקי שנים ספורות לאחר מכן.
ביקורת
הציור זכה התעניינות רבה לצד ביקורת קשה על הסגנון, שהיה שונה מסגנונו הקודם של מאטיס. התמונה מציגה דמויות מוכרות בצורה מופשטת ופרימיטיבית, הרקע מאוד דל והניגודיות בצבעים בולטת מאוד. שצ'וקין, שהזמין את היצירה לביתו קיבל אותה בחשדנות רבה וכתב לאומן "אני מוצא תמונות אלו למעניינות ומקווה לאהוב אותן בהמשך. אני בוטח בך. הקהל נגדך, אך העתיד שיך לך.". עם זאת, התמונה הפכה להיות לאחת היצירות המזוהות ביותר של מאטיס ולאחד הציורים הידועים בעולם.
המרכז לאמנות דיגיטלית
המרכז לאמנות דיגיטלית (לשעבר: המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית) הוא מרכז לאמנות עכשווית, קהילתית, פוליטית וחדשנית, הפועל בחולון.
היסטוריה
המרכז הוקם במטרה לקדם ולהפיץ את אמנות המדיה והווידאו בישראל. המרכז פונה לאוכלוסיות מגוונות ולשכבות גיל שונות ורואה כיעד חינוכי-חברתי את פיתוח הקשר עם תושבי חולון והסביבה והקניית כלים מעשיים ותאורטיים להבנת האמנות הדיגיטלית.
במרכז מוצגות תערוכות נושא מתחלפות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, סדרת אירועים לאמנות סאונד ומוזיקה חדשה, ארכיון וידאו המכיל עבודות של אמנים מקומיים ובינלאומיים, תוכנית אמן אורח, סדרות של הרצאות וסדנאות ועוד. כמו כן המרכז מוציא לאור את ”מארב” – מגזין אינטרנט לתרבות ואמנות ואת הרדיו האינטרנטי "חאלאס" (Halas - Holon Art Lab Audio Service). התחנה נוסדה ב-2008 על ידי דני מאיר ואורי קצנשטיין כערוץ עצמאי ולא מסחרי, ששם דגש על תכנים מוזיקליים מגוונים ואלטרנטיביים מישראל ומהעולם, שלא מיוצגים בערוצי הרדיו הציבוריים או המסחריים בישראל.
בתחום הווידאו ארט היה המרכז שותף להקמתה של "וידאוזון", הביאנלה הבינלאומית לווידאו ארט. המרכז מכיל גם ארכיון וספרייה ליצירות וידאו ארט, ובו למעלה מ-1200 כותרים של יצירות מאת אמנים ישראלים ובינלאומיים.
בין פעולותיו של המרכז בולטת המגמה לטשטוש גבולות בין סוגי האמנות השונים. במסגרת זו הוצג פסטיבל "הפזורה", אשר הציג מופעים ואירועי מוזיקה נסיונית ופרויקטים של סאונד. במקביל הציג המוזיאון תערוכה של יצירות סאונד ושל כאלו המשלבות דימוי חזותי עם סאונד.
עונת 2021/2022 בסרייה א'
עונת 2021/2022 בסרייה א' הייתה העונה ה-120 של התחרות שמאורגנת על ידי Lega Serie A. העונה החלה ב-21 באוגוסט 2021 והסתיימה ב-22 במאי 2022. בעונה זו בעקבות מגפת הקורונה בחלק מהמשחקים הוגבלה כניסת קהל למגרשים. מילאן זכתה באליפותה ה-19 בתולדותיה. בסיום העונה הקבוצות קליארי, גנואה וונציה ירדו ליגה.
צ'ירו אימובלה מלאציו זכה בתואר מלך השערים לאחר שהבקיע 27 גולים.
קבוצה אינסופית
קבוצה אינסופית היא קבוצה שמספר איבריה אינו סופי, כלומר קבוצה שאינה קבוצה סופית. קבוצות אינסופיות הן נושא מרכזי בתורת הקבוצות ובענפים נוספים של המתמטיקה.
עונת 2021/2022 בסרייה א'
קבוצות
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית וחוץ. עבור ניצחון הוענקו שלוש נקודות, ועבור תוצאת תיקו הוענקה נקודה אחת.
הקבוצות אמפולי, סלרניטנה וונציה הן הקבוצות שעלו מהסרייה ב'.
קבוצה אינסופית
בתורת הקבוצות האקסיומטית נקבע קיומה של קבוצה אינסופית באקסיומת הקבוצה האינסופית (או אקסיומת האינסוף).
תכונה המבדילה קבוצה אינסופית מקבוצה סופית היא שקבוצה אינסופית יכולה להיות שקולה לתת קבוצה שלה השונה ממנה. לדוגמה, קבוצת כל המספרים הטבעיים 1,2,3,\dots שקולה לקבוצת כל המספרים הזוגיים 2,4,6,\dots, על-פי ההתאמה שמתאימה לכל מספר טבעי \!\, n את המספר הזוגי 2n. ברור שההתאמה הזו מסדרת את המספרים משתי הקבוצות בזוגות, ושהזוגות ממצים את כל המספרים משתי הקבוצות. תכונה זו של המספרים הטבעיים הוצגה על ידי גלילאו גליליי, ברעיון שזכה לשם הפרדוקס של גלילאו. תכונה זו היא ההגדרה הפורמלית של קבוצה אינסופית בתורת הקבוצות הנאיבית, והיא הוצגה לראשונה על ידי ריכרד דדקינד: קבוצה אינסופית היא קבוצה שקיימת קבוצה החלקית לה ממש ושקולה לה. בניסוח אחר: קבוצה A היא אינסופית אם ורק אם קיימת פונקציה חד-חד ערכית מ-A ל-A שאינה על A.
כאשר מתקיימת שקילות בין שתי קבוצות אינסופיות פירוש הדבר שיש להן אותה עוצמה. הראינו שלקבוצת המספרים הטבעיים ולקבוצת המספרים הזוגיים יש אותה עוצמה. קבוצת המספרים הטבעיים היא קבוצה בת מנייה, וכך גם כל קבוצה השקולה לה (כגון קבוצת המספרים הזוגיים). האלכסון של קנטור הוא הוכחתו של גאורג קנטור שהמספרים הממשיים אינם בני מנייה כלומר, לא קיימת התאמה חד-חד ערכית בינם לבין המספרים הטבעיים.
תכונותיהן של קבוצות אינסופיות עשויות להיראות מפתיעות למדי למי שמורגל לעסוק רק בקבוצות סופיות (שהן הקבוצות שאנו פוגשים בחיי היומיום). המחשה פופולרית של אחדות מתכונות אלה ניתנה על ידי המתמטיקאי הנודע דויד הילברט בסיפור שזכה לשם המלון של הילברט.
תכונות של קבוצות אינסופיות:
יעקב ברזילי
יעקב ברזילי (אייזנר) (נולד ב-29 במרץ 1933) הוא משורר ישראלי יליד הונגריה, סופר ומתרגם, חבר במועצת יד ושם וחבר באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
ביוגרפיה
יעקב אייזנר נולד בעיר דברצן בהונגריה למשפחה חילונית ששמרה על סממני היהדות בשבתות ובחגים. הוא סיים ארבע כיתות לימוד בבית ספר יהודי וכיתה חמישית למד בגימנסיה לא-יהודית.
ב-19 במרץ 1944, כשהנאצים כבשו את הונגריה, משפחת אייזנר יחד עם כל היהודים בדברצן הועברו לגטו שהוקם בעיר. לאחר חיי גטו קצרים גורשו רוב יהודי העיר למחנות מוות שונים ואילו משפחתו עם עוד משפחות אחרות נשלחו לאוסטריה לעבוד בחוות חקלאיות. משם בספטמבר 1944 גורשו למחנה ברגן-בלזן. אביו וסבו מתו במחנה. באפריל 1945 לפני שחרור המחנה, הגרמנים הוציאו שלוש רכבות מלאות ביהודים שנועדו להשמדה אך לא הספיקו כי צבאות בעלות הברית הקדימו אותם. ב-13 באפריל 1945 הצבא האמריקאי שחרר את יהודי אחת הרכבות, בהם יעקב, אמו ואחותו שחזרו להונגריה. יעקב המשיך ללמוד בגימנסיה (לא יהודית) והצטרף לתנועת השומר הצעיר שבה התכונן ביחד עם חבריו ששרדו לעלות לארץ ישראל. לאחר התחזקות המשטר הקומוניסטי ירדו כל תנועות הנוער למחתרת. השורדים הצעירים הוברחו באישון ליל דרך סלובקיה ואוסטריה עד לאיטליה וביולי 1949 בנמל טראני עלה לאנייה עצמאות והגיע לנמל חיפה. שם שינה את שם משפחתו מאייזנר לברזילי.
שנתיים היה עם חבריו בקיבוץ חצור במסגרת חברת נוער כהכנה להקמת קיבוץ חדש. במאי 1951 התגייס עם חבריו לנח"ל. ב-13 בספטמבר 1951 הקימו את קיבוץ דביר (השם הרשמי דבירה) השייך לקיבוץ הארצי של השומר הצעיר. ברזילי היה עורכו של המקומון "נתיב בעפר" ריכז את ועדת התרבות והיה אחראי לקבלת אמנים שהגיעו לקיבוץ, בהם אורנה פורת, שמואל רודנסקי ואחרים. בשנת 1954 נשלח מטעם הקיבוץ לרכז את החטיבה הצעירה של מפ"ם בתל אביב למשך שנתיים. בתום השליחות באוקטובר 1956 עזב את הקיבוץ ועבר לגור בתל אביב עם אמו ואחותו שעלו לישראל באותה שנה.
ב-5 בנובמבר 1958 התחתן עם מלכה לבית אילני. לאחר הכשרה יסודית התקבל לעבודה במס הכנסה בתפקיד מפקח-מבקר. 19 שנות מגורים ברמת גן ובגבעתיים ומ-14 ביולי 1977 גרים ברעננה.
בין השנים 1979 – 1991 ניהלו ברזילי ואשתו מלכה גלריה לאמנות הציור והפיסול במרתף ביתם בשם "גלריה המרתף". בשנות ה-60 השתתף בלהקת מפ"ם שהופיעה ברחבי ישראל.
ברבות השנים ריכז את מאמציו האמנותיים בנושא הכתיבה:
ביקורות וראיונות
.
אירועים ומיזמים
מאמצע שנות ה-90 טקסי זיכרון השואה בבתי ספר שונים ברחבי הונגריה מבוססים על יצירותיו
חסידות גורליץ
רבי ברוך הלברשטאם
מייסד החסידות היה רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ (1826-1906), בנו החמישי של האדמו"ר מצאנז רבי חיים הלברשטאם. רבי ברוך נפטר בתרס"ו. כל בניו שימשו באדמו"רות וברבנות.
רבי אלישע הלברשטאם
בנו הרביעי, רבי אלישע הלברשטאם מגורליץ (1860-1941) כיהן אחריו כרב בגורליץ. רבי אלישע סירב לנהוג באופן רשמי כאדמו"ר, והסתייג מכך שהחסידים מביאים לו "פתקאות". נישא לבת דודו רבי מרדכי דב מהורניסטייפול. במלחמת העולם השנייה הוגלה רבי אלישע לסיביר, בה נפטר בט"ו בניסן תש"א.
ילדיו היו:
החסידות אחרי השואה
בנו של רבי אלישע, רבי ברוך, נישא לגיטל, בתו של הרב יששכר שלמה טייכטל, עלה לישראל ובהתחלה סירב לכהן באדמו"רות, אך חסידי גורליץ בנו בית כנסת ומינוהו בראשם ולימים החל להתנהג באדמו"רות. כיום שני בניו של רבי ברוך, רבי אלישע הלברשטאם (חתנו של הרב יהודה אריה דייטש) ורבי חיים מנחם הלברשטאם (חתנו של הרב מנחם מנדל מנדלזון רבה של קוממיות), מכהנים כאדמו"רי גורליץ. בן נוסף הוא רבי ישכר שלמה הלברשטאם המשמש כאדמו"ר מקאלשיץ.
בארצות הברית מכהן חתנו של רבי ברוך, רבי יצחק דב יונגרייז (נכדו של רבי אשר אנשיל יונגרייז מטשנגר ). חתנים נוספים הם הרב יחיאל מאיר פנט, חסיד בעלז, ר"מ בישיבת נדבורנה בבני ברק, והרב אליהו זלמנוביץ (בנו של הרב ישראל אריה זלמנוביץ אב"ד עכו, ששימש כראש הכולל בבית הכנסת גורליץ). הרב אליהו נפטר בב' כסלו תשע"ה, ונטמן בבית העלמין סגולה בפ"ת סמוך לציון אביו.
הערות שוליים
Sanz (Hasidic dynasty)
ג'יבריש
גִ'יבְּרִישׁ (לפי האקדמיה ללשון העברית: קַשְׁקֶשֶׁת) הוא כינוי לדיבור הנשמע כשפה טבעית אך אינו אלא רצף של הברות חסרות פשר, שאינן מובנות אף לדובר עצמו.
מקור המילה
המילה לקוחה מאנגלית: gibberish, מהבסיס gibber והסיומת -ish, המציינת בין היתר שפות. ישנן מספר תאוריות למקור הבסיס gibber: לפי האחת, המקור הוא הפועל gibber, הקרוב לפועל jabber, "לקשקש", אך מאחר שהמילה gibberish תועדה עוד לפני המצאת הפועל הזה, נכונות התאוריה מוטלת בספק. לפי השנייה, נקראת השפה על שמו של האלכימאי הערבי גַּ'אבִּר בִּן־חַיַאן (ערבית: جَابِر بِن حَيَّان), הידוע גם בשמו הלטיני Geber, אשר כתב את עבודותיו בכתב סתרים לא מובן לאחרים מחשש לרדיפה דתית. הסבר אחר מייחס את השם לבליל השפות של יורדי הים השונים שהתיישבו בגיברלטר.