cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה קצב
הבחירות לנשיאות
למחרת היום, בכ"ט בתמוז ה'תש"ס, 1 באוגוסט 2000, הצהיר קצב אמונים בכנסת ונכנס לתפקיד הנשיא השמיני של מדינת ישראל. קצב היה הנשיא הראשון שנבחר מטעם הליכוד, והראשון שנבחר לכהונה בת 7 שנים.
כהונתו כנשיא
השנים הראשונות לנשיאותו התאפיינו במתינות ובממלכתיות, ללא הצהרות מעוררות מחלוקת, בניגוד לקודמו בתפקיד, עזר ויצמן, שניסה לתת לתפקיד משמעויות נוספות שאינן סמליות.
קצב תמך, בניגוד לעמדת ראש הממשלה אריאל שרון, בתוכנית ה"הודנה" להפסקת אש זמנית בין ישראל לפלסטינים בשנת 2002. כמו כן, היה בין הראשונים במערכת הציבורית שקראו להקמת גדר הפרדה בין ישראל לרשות הפלסטינית.
בתחילת נשיאותו הצהיר כי לא יחון את יגאל עמיר, רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין.
בנובמבר 2001 נפגש קצב בבית הנשיא עם נציגי קהילת הלהט"ב. הייתה זו הפגישה הרשמית הראשונה של נשיא המדינה עם נציגות מאורגנת של קהילה זו בישראל.
במאי 2002 אירח במשכן נשיאי ישראל את קנצלר גרמניה לשעבר הלמוט קוהל ודן עמו בשיפור ההסברה הישראלית בחו"ל.
בשנת 2003 ביקר קצב באיטליה וקרא לאפיפיור להשיב לישראל את כלי בית המקדש השני, שלטענתו נבזזו מירושלים בזמן המרד הגדול בשנת 70 לספירה ומוסתרים בקריית הוותיקן. האפיפיור נעתר לבקשת קצב, ואפשר לנציגי רשות העתיקות לחפש אוצרות יהודים במחסניו. נציגי רשות העתיקות שהו כשלושה ימים במרתפי הוותיקן, אך לא איתרו שום ממצא משמעותי.
בנובמבר 2003 כינה את הציבור החילוני "תינוקות שנשבו". אמירה זו גררה ביקורת מצד שר המשפטים טומי לפיד וממספר חברי כנסת ממפלגתו שינוי וממפלגת מרצ.
בפברואר 2004 ביקר קצב בצרפת ונפגש עם נשיא צרפת ז'אק שיראק. ביקורו של קצב בארמון האליזה בא לאחר כשני עשורים בהם לא ביקר נשיא ישראלי בצרפת.
במרץ 2005 הזמין קצב את נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לביקור בישראל. פוטין נענה בחיוב להזמנתו של קצב, והגיע לביקור בישראל בחודש אפריל. במהלך ביקורו בישראל דן פוטין עם קצב בעסקת הטילים בין רוסיה לסוריה ובסיום הסכסוך בין ישראל לפלסטינים. בנוסף, השניים חתמו על הצהרת כוונות משותפת בדבר הגברת המאבק בטרור ובאנטישמיות וחיזוק מערכת היחסים בין ישראל ורוסיה. במהלך ביקורו הביא פוטין לקצב פסל לזכר קורבנות השואה, המוצב עד היום בסמוך לפסלי הנשיאים במשכן נשיאי ישראל.
בפברואר 2005 יצא קצב לביקור באוסטרליה, לאחר כשני עשורים בהן לא ביקר נשיא ישראלי באוסטרליה. במהלך הביקור נפגש קצב עם ראש הממשלה ג'ון הווארד ועם נציג האופוזיציה קים ביזלי וניסה לחמם את היחסים בינם לבין ישראל, זאת לאחר מספר תקריות דיפלומטיות וסילוק שגריר ישראל אמיר לאטי מהמדינה.
באפריל 2005 השתתף קצב בהלוויית האפיפיור יוחנן פאולוס השני. במהלך הלוויה לחץ קצב את ידיהם של נשיא סוריה בשאר אל-אסד ונשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, והחליף מספר מילים עם נשיא איראן מוחמד חתאמי.
ביוני 2005 ביקר קצב בגרמניה ונאם בבניין הרייכסטאג, מקום משכנו של הפרלמנט הגרמני. בנאומו טען כי גרמניה אינה עושה מספיק להילחם בתופעת האנטישמיות באירופה והוסיף כי הפתרון לסכסוך הישראלי פלסטיני נמצא בהישג יד. בנוסף, קצב נפגש עם נשיא גרמניה הורסט קלר, הקאנצלר גרהרד שרדר ושר החוץ יושקה פישר.
ביוני 2005 הקים את ועדת נשיא המדינה לבחינת מבנה הממשל, בראשות פרופסור מנחם מגידור. הוועדה הגישה את המלצותיה בינואר 2007.
במהלך תוכנית ההתנתקות ניסה קצב להביא לדיאלוג בין המתנחלים ברצועת עזה לראש הממשלה אריאל שרון. ב-10 באוגוסט 2005 נשא נאום לאומה בשידור חי. הנאום בא לקראת מימוש תוכנית ההתנתקות ובעקבות הפגנות סוערות ברחבי ישראל. בנאומו חלק שבחים רבים למתנחלים וביקש סליחה ממתיישבי גוש קטיף וצפון השומרון שייאלצו להתפנות מבתיהם, אך קרא לציות לחוק.
ב-9 ביולי 2007 הוצב פסלו של קצב במשכן נשיאי ישראל. במרץ 2011 תמך הנשיא שמעון פרס בהשארת פסלו של קצב בבית הנשיא, אולם בדצמבר 2011 דרש פרס להסיר את פסלו של קצב ממשכן הנשיא. לבסוף החליטה הוועדה לסמלים וטקסים להשאיר את הפסל במקומו. במאי 2016 הוצב ליד הפסל עמוד בו נכתב כי קצב הורשע בעבירות שיש עימן קלון ונדון למאסר.
בשנת 2011 קבע מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, שהנשיא קצב חרג מהניהול התקין של כספי בית הנשיא והנהיג הפקרות תקציבית. בין השאר, בזבז קצב את ההון של קרנות בית הנשיא השונות, שייסדו נשיאים שונים, לתמיכה במיזמים ציבוריים (כמו סיוע לנכים) והביא לסגירתן.
חקירה
ביולי 2006 נפגש קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, והתלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו, על רקע איום בהגשת תלונה על הטרדה מינית. עד מהרה הפך הנשיא ממתלונן לחשוד בעבירות מין. בעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו. ב-23 באוגוסט החלה חקירה באזהרה של קצב. ב-15 באוקטובר 2006 המליצה המשטרה ליועץ המשפטי לממשלה על הגשת כתב אישום נגד קצב.
ב-23 בינואר 2007 פרסם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, את טיוטת כתב האישום, ובה האשמות באונס, הטרדה מינית, מעשה מגונה בכוח ובעילה אסורה תוך ניצול יחסי מרות כלפי ארבע מתלוננות ששמותיהן נאסרו לפרסום וכונו: א' מבית הנשיא (המתלוננת הראשונה; לימים פורסם שמה: אורלי רביבו), א' ממשרד התחבורה (לימים פורסם שמה: אודליה כרמון), וה' ול' מבית הנשיא. כן נאמר בטיוטה כי הנשיא קצב העניק מתנות אישיות מתקציב לשכתו, תוך ביצוע עבירות של מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר בנסיבות מחמירות. הטיוטה כללה גם האשמות בהטרדת עד ובשיבוש מהלכי משפט. קצב הכחיש את כל המיוחס לו בטיוטת כתב האישום ועבר שימוע אצל היועץ המשפטי לממשלה, שבעקבותיו הוסכם להגיע להסדר טיעון במסגרתו יודה קצב בעבירות של מעשה מגונה, הטרדה מינית והטרדת עד ויתפטר מתפקידו כנשיא, ובתמורה יבוטלו האישומים האחרים והעונש יעמוד על מאסר על תנאי ופיצוי למתלוננות.
תפקודו כנשיא במהלך החקירה
בתקופת חקירתו באזהרה, טרם ההחלטה על הגשת כתב אישום, עלתה שאלת השתתפותו באירועים ציבוריים כנשיא המדינה. ב-13 בספטמבר 2006 אישרה ועדת הכנסת לנשיא קצב נבצרות זמנית של 16 שעות, על מנת שיוכל להיעדר מטקס ההשבעה של נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש. ב-16 באוקטובר 2006 החליט קצב להיעדר מישיבת הפתיחה של מושב החורף של הכנסת, לאחר שמספר חברי הכנסת איימו לעזוב את אולם המליאה במחאה.
ב-25 בינואר, לאחר פרסום טיוטת כתב האישום, אישרה ועדת הכנסת את בקשתו של קצב לנבצרות זמנית, לתקופה מרבית של שלושה חודשים, וסמוך לסיום תקופה זו אושרה לו נבצרות נוספת, עד לסיום כהונתו המתוכננת כנשיא, עם תום שבע שנות כהונתו ב-15 ביולי 2007.
הסדר הטיעון
ב-28 ביוני 2007 נחתם הסדר טיעון בין קצב לפרקליטות המדינה ובו סוכם כי קצב יודה ויורשע בסעיפים: ביצוע מעשה מגונה שלא בהסכמה תוך הפעלת אמצעי לחץ לגבי א' ממשרד התיירות והטרדה מינית והטרדת עד כלפי ל' מבית הנשיא. כמו כן התחייב קצב להתפטר מתפקידו כנשיא המדינה, לפצות את המתלוננות בפיצוי כספי בסכום של כ-30,000 ש"ח כל אחת, ולהשיב לקופת המדינה את עלות טובת ההנאה שנטל. על פי ההסדר סוכם כי ייגזר עליו מאסר על תנאי על כל האישומים שבהם היה צפוי להודות. לטענת הפרקליטות תלונתה של רביבו נגנזה עקב העדר ראיות מספיקות, התלונה לגבי אונס כלפי א' ממשרד התיירות נגנזה עקב צפי לקשיים בהוכחה הנדרשת למעשה אונס.
למחרת החתימה הגיש קצב את התפטרותו מתפקיד נשיא המדינה שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2007. הסדר הטיעון עורר סערת רוחות והוגשו לבג"ץ עתירות נגדו, אך אלה נדחו. בעקבות הסדר הטיעון הגישה הפרקליטות כתב אישום מתוקן נגד קצב, בו הוסרה הטענה לאונס ונותרו ההאשמות רק על הטרדה מינית ועל הטרדת עד. אך בעת פתיחת משפטו ב-8 באפריל 2008, שבו היה אמור קצב להודות בחשדות המיוחסים לו, הודיעו פרקליטיו כי קצב חזר בו מהסדר הטיעון.
המשפט וההרשעה
ב-30 בדצמבר 2010 הורשע קצב בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשתי עבירות אונס ובעבירת מעשה מגונה בכוח בא' ממשרד התיירות, בעבירה של הטרדה מינית כלפי ה' מבית הנשיא, בעבירות של מעשה מגונה והטרדה מינית כלפי ל' מבית הנשיא ובעבירה של שיבוש מהלכי משפט כאשר ניסה לתאם גרסאות עם ל' מבית הנשיא. השופטים ציינו שהאליבי של קצב הופרך ועדותו הייתה "זרועה בשקרים". בכך היה לנשיאה היחיד של מדינת ישראל המורשע במשפט. ב-22 במרץ 2011 גזר בית המשפט המחוזי על קצב שבע שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי ופיצוי של 125,000 ש"ח למתלוננות.
בעקבות הרשעתו קיבל קצב מכתב תמיכה מעשרות רבנים, ובהם צבי ישראל טאו ושלמה אבינר, שבו הביעו אמון בחפותו ותקפו את התקשורת הישראלית. עשרות רבנים אחרים, ובהם יעקב אריאל ואהרן ליכטנשטיין וכן חברי הכנסת אורי אורבך ויצחק הרצוג ואישים רבים נוספים יצאו נגד מכתב תמיכה זה.
ביולי 2011 פורסם כי קצב, בנו נועם ואחיו ליאור ויורם נחקרו באזהרה במשטרה בחשד שהזמינו שני חוקרים פרטיים, שהטרידו עדים ומעורבים במשפט.
קצב ערער על הרשעתו לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה. ב-7 בדצמבר 2011 החל קצב לרצות את עונשו באגף התורני של כלא מעשיהו. בקשתו לדיון נוסף נדחתה. באוקטובר 2013 הגיש קצב לנשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, בקשה למשפט חוזר, בנימוק שבהרשעתו יש עיוות דין. בקשתו נדחתה במאי 2014 בנימוק שלא נגרם לו עיוות דין.
בעקבות החשדות למעשים פליליים שהועלו נגד הנשיא קצב, החליטה בשנת 2007 ועדת הכספים של הכנסת, הממונה על משכורות הנשיאים ותנאי פרישתם, שמנשיא לשעבר שהורשע בעבירה שיש עמה קלון יישללו כל זכויות הפרישה, מלבד הזכות לפנסיה חודשית ולשירותים רפואיים.
בזמן שהותו בכלא נשללו מקצב הטבות שונות שלהן זכאי נשיא לשעבר, כגון רכב צמוד עם נהג, אך הוא המשיך לקבל מהמדינה את הפנסיה שצבר בתפקידיו הציבוריים.
במהלך שהותו בכלא ספג קצב התעללויות מצד אסירים אשר סירב להעניק להם חנינה בעת שכיהן כנשיא המדינה, בהם האסיר עמי פופר. בראש השנה הראשון של קצב בכלא אילץ פופר את קצב לשבת לבדו בשולחן נפרד משאר האסירים. תקריות נוספות נרשמו, כאשר אסירים מרחו דבק ממלכודת עכברים על כסאו של קצב ואסרו עליו להיכנס לבית הכנסת באגף התורני.
שחרורו מהכלא
ב-6 באפריל 2016 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו של קצב לשחרור מוקדם. בנימוקיה להחלטה כתבה הוועדה: "האסיר תופס עצמו כקורבן, עסוק בהאשמת גורמים חיצוניים במצבו, מתנהל עדיין בצורה כוחנית ועסוק בעצמו, בצרכיו, בהפסדיו ובמחיר שהוא ומשפחתו שילמו בלבד. גם לאור שאלות הוועדה, לא הביע האסיר חרטה או אמפתיה כלפי נפגעות העבירה, אלא חזר וציין את המחיר הכבד שהוא שילם ומשלם". קצב ערער לבית המשפט המחוזי, שהחליט ב-5 ביולי 2016 להחזיר את הדיון לוועדת השחרורים לצורך דיון בחוות דעת חדשה מטעם הרשות לשיקום האסיר. ב-4 באוגוסט 2016 החליטה ועדת השחרורים פה אחד שאין לשחרר את קצב בשלב זה.
ב-18 בדצמבר 2016 החליטה ועדת השחרורים על שחרורו המוקדם, אך לבקשת הפרקליטות שחרורו עוכב, כדי לאפשר לערער על החלטתה של ועדת השחרורים. בסופו של דבר שוחרר קצב מהכלא ב-21 בדצמבר 2016, תוך שהוטלו עליו הגבלות שונות.
ב-6 במרץ 2017 ביקש קצב מוועדת השחרורים לבטל את מעצר הבית הלילי שהוטל עליו. ב-4 במאי 2017 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו. במאי 2017 פנה לנשיא המדינה בבקשה לבטל את ההגבלות שהטילה עליו ועדת השחרורים. באוגוסט 2017 נדחתה בקשתו.
משפחתו
רעייתו של משה קצב, גילה קצב, נולדה בתל אביב ב-1948, בת לבן-ציון ורחל פרדני, אביה יוצא תנועת בית"ר בפולין, ואימה יוצאת התנועה באוקראינה. שניהם חסידי גור . בני הזוג קצב נישאו בשנת 1969, ולהם ארבעה בנים ובת. גילה קצב עבדה במשך כ-30 שנה בבנק לאומי. במהלך חקירת עבירות המין שבהן נחשד משה קצב והמשפט שבו הורשע, עמדה לצדו והביעה בו אמון מלא, אם כי נמנעה מחשיפה תקשורתית.
בנו של קצב, נעם קצב, התפרסם כסופר צעיר לאחר שהוציא את הרומן "ימים אחרונים של תמימות" בהוצאת שוקן. הספר עוסק בהתבגרות של תלמיד ישיבה וביציאה בשאלה. נעם קצב שימש עורך בעיתון "מעריב", אך התפטר מתפקידו עם פרסום החשד לגבי עבירות המין של אביו.
אחיו הצעיר של משה קצב, ליאור קצב, נבחר בשנת 1998 לראשות עיריית קריית מלאכי, ושימש בתפקיד 5 שנים. אף הוא ניצב לצד משה קצב כשהואשם בעבירות מין.
שפיצברגן
שפיצברגן (בנורווגית: Spitsbergen) הוא האי הגדול ביותר מבין איי סבאלברד בנורווגיה, המשתרע על יותר ממחצית משטח הארכיפלג והוא האי היחיד מביניהם שמיושב באופן קבוע, עם 2,642 תושבים (2012). זהו האי המערבי ביותר בארכיפלג, והוא גובל באוקיינוס הקרח הצפוני (האוקיינוס הארקטי), הים הנורווגי וים גרינלנד. שטחו של האי 39,044 קמ"ר, הגדול בין איי נורווגיה ובמקום ה-36 בין איי העולם כולו. המרכז האדמיניסטרטיבי של שפיצברגן ואיי סבאלברד נמצא בלונגיירבין, בה יש גם שדה תעופה בינלאומי ונמל.
כלכלה
חברה נורווגית וחברה רוסית מפעילות מכרות פחם בשפיצברגן. תיירות ומחקר הם שני מקורות הפרנסה העיקריים. בשפיצברגן נמצאת כספת הזרעים הגלובלית של סבאלברד, בתוך מבנה תת-קרקעי שמטרתו לשמור על דוגמאות מתוך מגוון הזרעים בעולם, למקרה שאלו יכחדו מהעולם.
היסטוריה
האי יושב לראשונה במאות ה-17 וה-18 כבסיס לציד לווייתנים, אך ננטש בהמשך. בתחילת המאה ה-20 החלו לכרות במקום פחם, ובעקבות כך הוקמו מספר יישובי קבע. אמנת סבאלברד שנחתמה ב-1920 הכירה בריבונות נורווגיה על ארכיפלג סבאלברד, אך הגדירה אותו כאזור מפורז מבחינה צבאית והתירה לשאר המדינות החתומות ליהנות ממשאביו הטבעיים. בשנת 1925 הכריזה נורווגיה רשמית על סיפוח האי לנורווגיה. בשנת 1940 התגוררו בקבוצת האיים פחות מ-3000 תושבים.
בספטמבר 1941 עלה על האי כוח צבא בריטי במטרה למנוע השתלטות גרמנית על האי.
שערוריית הצוערים
שערוריית הצוערים (בספרדית: Escándalo de los cadetes), הידוע גם כ-מקרה באלווה (בספרדית: Caso Ballvé), הייתה שערורייה מינית ופוליטית שפרצה בבואנוס איירס, ארגנטינה, בספטמבר 1942, בנוגע למעורבותם של צוערים צעירים מהקולג' הצבאי הלאומי של ארגנטינה במסיבות מין קבוצתי לכאורה שנערכו על ידי הומוסקסואלים מהמעמד העליון. הנאשם העיקרי בשערורייה היה הצלם החובב חורחה הוראסיו באלווה פינירו, שערך התכנסויות קטנות בדירתו ברקולטה וצילם תמונות אירוטיות של הנוכחים, שהפכו לראיה העיקרית ששימשה נגדו.
בשנת 1942, באלווה פינירו וקבוצת חבריו, כולל אדולפו חוסה גודווין, ארנסטו ברילה, רומיאו ספינטו וסוניה (האישה היחידה), בין היתר, החלו לאסוף צוערים מהרחובות למסיבות הפרטיות שלהם, כשחלקם אף פיתחו קשרים רומנטיים.
חקירה פנימית בקולג' הצבאי הלאומי של ארגנטינה חשפה את השערוריה, שהביאה לגירוש, שחרור וענישה של 29 צוערים. כחלק מהשערוריה, באלווה פינירו הואשם כשעיר לעזאזל ונידון ל-12 שנות מאסר באשמת "שחיתות קטינים". הידיעה על השערוריה השפיעה רבות על החברה ועל העיתונות הצהובה של בואנוס איירס, עד כדי כך שרשימות של הומוסקסואלים בולטים לכאורה הופצו בעילום שם בקרב האוכלוסייה, וצוערים זכו בקביעות ללעג ברחובות העיר.
מורשת השערורייה הושוותה לזו של משפטו של אוסקר ויילד בבריטניה, ריקוד הארבעים ואחת במקסיקו ופרשת הארדן-אוילנבורג בגרמניה, ונחשבת לנקודת מפנה בהיסטוריה של הומופוביה במדינה. אף על פי כן, שערוריית הצוערים והרדיפה בעקבותיה זכו להתעלמות היסטורית על ידי היסטוריונים, ולא זכו לניכוס מחדש על ידי הקהילה הגאה המקומית, כפי שעשתה הקהילה הגאה המקסיקנית עם הריקוד הארבעים ואחת. בשנת 2019, המחזאי גונזלו דמריה הפך לאדם הראשון שקיבל גישה לתיקים שקשורים לשערורייה. תוכנם היווה מקור נהדר לספקולציות עבור היסטוריונים להט"בים ארגנטינאים, ופרסם את ממצאיו בשנה לאחריה.
נויה צייטשריפט פיר מוזיק
Die neue Zeitschrift für Musik (גרמנית: כתב העת החדש למוזיקה) הוא כתב עת מוזיקלי מייסודו של רוברט שומאן. כתב העת הופיע לראשונה באפריל 1834 בעזרתו של יוליוס קנר (Julius Knerr), העורך הרשמי הראשון. בשנת 1835 הפך רוברט שומאן רשמית לעורך הראשי של העיתון.
בשנת 1854, שומאן פרש מעריכתו של כתב העת. ובשנת 1855, התמנה פרנץ ברנדל כעורך של כתב העת. פרנץ ברנדל, הגה את הביטוי האסכולה הגרמנית החדשה, והיה ממתנגדי השמרנים שביניהם היו שומאן, ברהמס ועוד. דבר זה הוביל למלחמת הרומנטיקנים.
כתב העת כלל בעיקר ביקורות מוזיקה. בימיו של שומאן, ביקורת המוזיקה לא התייחסה על פי רוב לביצועים, אלא ליצירות מוזיקליות חדשות שנכתבו באותה תקופה. שומאן הרשה לעצמו לבקר מלחינים ויצירות בהתאם לתפישת עולמו האמנותית, כמו שהובעה בגילוי הדעת הרעיוני שלו - Davidsbund. שומאן עצמו עבד בעיתון עד יוני 1843. בעיתון זה פורסם גם גילוי הדעת של ריכרד וגנר במאמר "היהדות במוזיקה". המאמר ספג ביקורת חריפה, הן על תוכנו והן על הנהלת העיתון שפרסמה אותו. בעיתון גם הביע שומאן, במאמר חד-פעמי שנים לאחר שפרש מעריכתו, את התלהבותו מהכישרון הצעיר והלא-ידוע, אז בן 20 בלבד, יוהנס ברהמס.
דייוויד ארקט
דייוויד ג'יימס ארקט (באנגלית: David James Arquette; נולד ב-8 בספטמבר 1971) הוא שחקן יהודי אמריקאי, במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי, מעצב אופנה, ומתאבק מקצועי לשעבר.
ביוגרפיה
ארקט נולד בסובוד קומונה בווינצ'סטר שבווירג'יניה, בנם של ברנדה "מרדי" אוליביה, שחקנית, משוררת, מפעילת תיאטרון, פעילה, מורה למשחק, ומטפלת, ושל לואיס ארקט, שחקן. סבו של ארקט מצד האב הוא הקומיקאי קליף ארקט. אמו של דייוויד ארקט הייתה יהודייה, בתו של פליט שואה מפולין. אביו של ארקט צאצא של החוקר מריווד'ר לואיס, ואביו הקתולי המיר את דתו לאסלאם. האחים של ארקט הם השחקנים רוזנה, אלקסיס, ריצ'מונד ופטרישה.
קריירת משחק
ארקט הופיע במספר סרטים כולל "באפי ציידת הערפדים" (1992) ו"רוק'נרול באוויר" (1994). הוא הופיע גם בתוכניות הטלוויזיה "בלוסום" (1992), "בוורלי הילס 90210" (1992), ו"חברים" (1996).
ארקט הופיע בסדרת סרטי האימה "צעקה" כדיואי ריילי. במהלך הצילומים של הסרט הראשון בשנת 1996 הוא פגש את אשתו לעתיד, קורטני קוקס. בדומה לדמויות שלהם, בני הזוג נישאו בשנת 1999. ביחד הם הופיעו בפרסומת משנת 2003 עבור קוקה-קולה. באותה שנה הם הקימו חברת הפקות בשם "קוקט" (חיבור של שמות המשפחה שלהם ומילה שמשמעותה אישה פלרטטנית) והפיקו מספר סרטים וסדרות טלוויזיה, כולל "דייזי עושה את אמריקה", "לכלוך", ו"קוגר טאון'", שני האחרונים בכיכובה של קורטני קוקס-ארקט. ב-2001 גילם את דמותו של הופמן בתפקיד הראשי בסרט "האזור האפור".
ארקט הופיע בשנת 2007 בסדרת הקומדיה של ABC, "במקרה חירום", אשר בוטלה לאחר עונה אחת בלבד לאחר שידור 12 פרקים. מאז הוא הופיע בסרט "המלט 2" (2008) כגארי. בצעקה 4 חזר לשחק את דיואי ריילי ושוב הוא משחק לצד אשתו.
ארקט הופיע בעונה ה-13 של רוקדים עם כוכבים.
קריירת היאבקות
לאחר שהשתתף בסרט "רצים לזירה" בשנת 2000, הופיע ארקט בארגון ההיאבקות WCW כדי לקדם את הסרט. במהלך הופעתו, ניצח ארקט בקרב זוגות וזכה בתואר האליפות של הארגון. זכייתו בתואר זכתה לביקורות קוטלות מצד מעריצי ההיאבקות שראו בכך כישלון נוסף של הארגון, שנסגר ב-2001. ארקט עצמו היה נגד הרעיון של זכייה בתואר, אולם תרם את כל כספו מהופעותיו למשפחות של מתאבקים שמתו ונפצעו.
חיים אישיים
ארקט מזדהה כיהודי.
ארקט התחתן עם השחקנית קורטני קוקס ב-12 ביוני 1999. ב-13 ביוני 2004 נולדה להם בת. ב-11 באוקטובר 2010 נפרדו בני הזוג, ובמאי 2013 התגרשו.
ביוני 2012 ביקר ארקט לראשונה בישראל. במהלך ביקורו קיים טקס בר-מצווה ברחבת הכותל המערבי.
קללת הגלואמגלוזר
קללת הגלואמגלוזר (אנגלית: The Curse of the Gloamglozer) הוא הספר הראשון בסאגת קווינט, בסדרה קורות קצעולם.
עלילה
בספר זה מוצגים לראשונה קווינט ומריס - הוריו לעתיד של טוויג (המוכר מהספרים הקודמים בסדרה: "מעבר ליערעבות", "רודפתסערה" ו"חצות מעל סנקטפראקס").
קווינט הוא הבן האחרון שנותר לתן הרוח (פיראט רקיע מפורסם) אחרי שאש שרפה את כל המשפחה חוץ ממנו ומאביו. יש קצת בלבול בנוגע לגילו של קווינט. קווינט טוען שהוא "בן שבע-עשרה שנה הבאה", אבל תן הרוח מסביר שקווינט רוצה להיות מבוגר, אך למעשה הוא בן ארבע-עשרה. לקווינט יש עמידות מדהימה מפחד גבהים, שהפוכה מהפחד הגדול שלו מאש. קווינט אמיץ מאוד, דבר שנראה קרוב לסוף הספר כשהוא משחרר את הגלואמגלוזר מכלאו, כשהוא מאמין שליניוס עינה אותו, וגם כשהוא מטפס על הגג כדי להציל את ליניוס, אך מתברר שזה היה הגלואמגלוזר, וקווינט נאבק ומצליח להבריח אותו מסנקטפראקס.
מריס היא הבת היחידה של נשגב בכירי האקדמיה - ליניוס פליטקס. כשהיא מוצגת לראשונה בסאגת קווינט, היא בערך בת שתים עשרה. מריס היא דמות בעלת כוח רצון ועקשנות, דבר לא מוזר בהתחשב בכך שאביה מתעלם ממנה, דבר שגורם לה לדאגה רבה במשך רוב הספר. מריס שונאת את קווינט מההתחלה מהסיבה הפשוטה שאביה נותן לקווינט משימות, מידע, וכו'. המשימות והמידע שמקבל קווינט הם בגלל הסכם בין תן הרוח לליניוס - קווינט יהיה המתלמד של ליניוס, וכך יישאר בטוח. כשהספר נמשך, מריס מוצאת את קווינט כחבר טוב, וכשקווינט אינו מרגיש טוב היא ניצבת ליד מיטתו במקום לעמוד ליד מיטת אביה - דבר שמראה שאכפת לה ממנו. כמו כן היא גם מנשקת את קווינט במסרקאבן כשהוא חסר הכרה, מקווה שהוא לא ימות. זה נראה כמו תחילה של קרבה ביניהם, שמוכחת הרבה פעמים כשקווינט שם את ידיו סביבה. זה הופך לאהבה ב"התנגשות ספינות הרקיע". כשקווינט מורה לנטוש את הספינה, היא מתנשקת איתו. הפירוש לשתי הנשיקות מגיע בסוף הספר. היו לה רגשות כלפיו עוד מההתחלה כשהוא התגבר על הפחד שלו מאש בשבילה. מאז, הפחד שלו מאש הדאיג את מריס.
כשקווינט ומריס מגלים עוד ועוד, הם יורדים למטה למסרק האבן כדי למצוא את המעבדה העתיקה. כשמריס נפצעת מהגליסטר האדום כדם היא נלקחת אל סנקטפראקס על ידי בונגוס (מלומד ארץ שהורחק מסנקטפראקס ואחד מידידיו הוותיקים של ליניוס), קווינט נשאר למטה. בזמן שמריס ובונגוס גילו על הניסוי של ליניוס ועל הגלואמגלוזר, קווינט היה במעבדה העתיקה, משחרר את הגלואמגלוזר בלי לדעת את טיבו של היצור. הגלואמגלוזר בא אל ליניוס ושורף את ארמון הצללים בו הוא גר. שוכני ארמון הצללים ניצלים בזמן שקווינט מתעמת עם הגלואמגלוזר על גג הארמון הבוער. קווינט מצליח לגרש את הגלואמגלוזר מסנקטפראקס, והגלואמגלוזר משאיר את קווינט עם הידיעה שהוא שחרר את הגלואמגלוזר אל הקצה.
הספר נגמר כשמריס מדווחת לקווינט שהפרופסור לאור מציע לו להיכנס לאקדמית האבירים, הסיפור שמסופר ב"אבירי החורף".
La Mejor Versión de Mí
La Mejor Versión de Mí (באנגלית: The Best Version of Me, ובעברית: הגרסה הטובה ביותר שלי) הוא סינגל שהקליטה זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-12 בפברואר 2019, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק לטין ופינה רקורדס, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה, IlumiNATTI.
רקע וכתיבה
השיר בדומה לשאר שיריה של נאטי נטשה, נכתב על ידה ועל ידי ג'וס פאבלה. השיר הוא מעין בלדת פופ לטינית. השיר הועלה לרשתות הזרמות המדיה בזמן שיצא כסינגל ובין היתר עלה לספוטיפיי, לאפל מיוזיק, ולדיזר. כבר כשיצא, הצליח השיר להיכנס למצעדי אייטונס רבים, והיה לשיר הלטיני השמיני הנמכר ביותר בארצות הברית בשבוע צאתו.
בנוסף לכך, הפך השיר לשני בהיסטוריה אשר הצליח לשהות במשך 15 שבועות במצעד השירים הטרופיים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של נאטי נטשה ב-11 בפברואר 2019. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את פניה של נטשה כשהמבט שלה מכוון באופן ממוקד למצלמה. ישנן סצנות בהן ניתן לראותה כשהיא בוכה לעיני המצלמה, תוך שהיא שרה את מילותיו של השיר ומציגה הבעות פנים שונות.
נכון לספטמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-155 מיליון צפיות.
רמיקס
ב-1 באוקטובר 2019, צייצה נאטי נטשה בטוויטר שלה סרטון קצר בו ניתן לראות רכב שטבע בתוך הים. למחרת, צייצה כתר באותו המצב גם כן. ב-3 באוקטובר 2019, חשפה כי ברמיקס החדש של השיר ישתתף הזמר-יוצר הלטיני רומיאו סנטוס. השיר הועלה לרשתות ההזרמת מוזיקה השונות וקודם באופן מסחרי באמצעות וידאו קליפ נלווה.
בסופו של דבר, יצא לאור השיר ב-4 באוקטובר 2019, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק לטין ופינה רקורדס.
הצלחה מסחרית
עם יציאתו הצליח השיר לכבוש את פסגת מצעד האייטונס הלטיני שבארצות הברית. בהמשך, הפך הקליפ של השיר לאחד מהקליפים הוויראליים ביותר ביוטיוב. בנוסף לכך, הצליח השיר לכבוש עשרות פסגות אייטונס ברחבי העולם. השיר זכה לביקורות חיוביות, תוך שבילבורד סקרו אותו גם כן.
ביממה הראשונה של הקליפ ביוטיוב, עמד מונה הצפיות שלו על קרוב ל-6 מיליון צפיות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של נאטי נטשה ב-4 באוקטובר 2019, בסמוך לצאתו של הרמיקס כסינגל. הקליפ בוים על ידי פרננדו לוגו. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את הרכב שטבע, ולאחר מכן את נטשה כשהיא לבושה בשמלה מהודרת ובחוץ יש סופה, תוך שהיא מביטה אל מראה שבורה.
נכון לספטמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-500 מיליון צפיות.
נבחרת ברזיל בכדורגל
נבחרת ברזיל בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ברזיל. הנבחרת מנוהלת על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. נבחרת ברזיל היא הנבחרת המצליחה ביותר בתולדות גביע העולם בכדורגל. לזכותה 5 זכיות בגביע, כשהראשונה שבהן בגביע העולם שהתקיים בשנת 1958, והאחרונה בשנת 2002. ברזיל היא הנבחרת היחידה שהשתתפה בכל טורנירי הגביע העולמי.
עד 1958
הנבחרת לא זכתה להצלחה גדולה בהופעותיה הראשונות במפעל, עקב סכסוכים פנימיים בכדורגל הברזילאי, שמנעו מהתאחדות הכדורגל להרכיב נבחרת חזקה. התאחדויות הכדורגל של מדינות ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו דרשו שהנבחרת תורכב אך ורק מהכדורגלנים ששייכים אליהן.
בשני הטורנירים הראשונים של גביע העולם, ב-1930 וב-1934, הודחה הנבחרת כבר בשלבים המוקדמים, אך בטורניר של שנת 1938 הראתה הנבחרת סימן ראשון לעתיד לבוא, כשסיימה במקום השלישי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר ל האלופה. באותו טורניר נכנס להיסטוריה שחקן הנבחרת לאונידאס דה סילבה, כשחקן הראשון שכבש ארבעה שערים במשחק אחד במסגרת גביע העולם בכדורגל.
ברזיל אירחה את טורניר גביע העולם בשנת 1950, שהיה הטורניר הראשון שהתקיים אחרי מלחמת העולם השנייה. טורניר זה היה היחיד בהיסטוריה שלא התקיים בו משחק גמר. במקום משחק גמר, התקיים בית גמר של ארבע נבחרות, והנבחרת שסיימה את הבית עם המאזן הטוב ביותר הוכתרה כאלופת העולם. במשחק האחרון של בית הגמר שיחקו נבחרות אורוגוואי וברזיל. המשחק התקיים באצטדיון המרקנה בריו דה ז'ניירו לעיני 199,854 צופים, מספר שיא של צופים במשחק כדורגל בכל הזמנים. לברזיל הספיק תיקו על מנת לסיים במקום הראשון בבית, אך היא הפסידה במפתיע לאורוגוואי בתוצאה 2:1, ובכך הפסידה את תואר אלופת העולם. משחק זה ידוע בברזיל בכינוי "אסון המרקנה".
כעבור ארבע שנים, ב-1954, הודחה ברזיל בשלב רבע הגמר על ידי הונגריה, במשחק שזכה לכינוי "הקרב של ברן" בשל האירועים האלימים שאירעו במהלכו ואחריו.
1958–1970
שבחים רבים והערכה קיבל מאמן הנבחרת ויסנטה פאולה, שהיה לעיתים תופס תנומה במהלך אימוני הנבחרת, וכן עוצם את עיניו במהלך המשחקים, דבר שהיה נותן רושם כאילו הוא נרדם במהלך המשחקים. כמו כן, בטורניר זה התגלה לעולם ילד הפלא פלה, שעתיד להפוך לאחד מגדולי הכדורגלנים בכל הזמנים.
נבחרת ברזיל זכתה בתואר גם בטורניר הבא שנערך ב-1962, לאחר שניצחה במשחק הגמר את צ'כוסלובקיה בתוצאה 3:1. בטורניר זה נפצע פלה כבר אחרי שני משחקים. בעקבות פציעתו של פלה, תפס גארינצ'ה את הנהגת הנבחרת, והוביל אותה עד לזכייה בתואר.
כעבור ארבע שנים, ב-מונדיאל 1966, שוב נפצע פלה, אך הפעם לא הצליחה הנבחרת בלעדיו, הודחה כבר בשלב הראשון, ונפרדה מהתואר לאחר שהחזיקה בו 8 שנים רצופות.
1974–1990
ברזיל הגיעה למונדיאל 1974 שהתקיים בגרמניה המערבית כאלופת העולם, אך לא הצליחה להגן על תוארה והסתפקה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה להולנד במשחק המכריע על העלייה לגמר, והפסידה לפולין במשחק על המקום השלישי.
טורניר גביע העולם בכדורגל בשנת 1978 ייזכר בברזיל כטורניר שערורייתי. במחזור האחרון של שלב הבתים השני התמודדה הנבחרת נגד פולין, וארגנטינה התמודדה מול פרו. נבחרות ארגנטינה וברזיל הגיעו למשחק במצב שבו יחס שערים יקבע מי מהשתיים תעפיל לשלב הגמר במקרה של ניצחון של שתי הנבחרות. במשחק הראשון ניצחה ברזיל את פולין בתוצאה 3:1. המשחק השני התקיים מספר שעות אחרי המשחק הראשון, עובדה שבזכותה ידעה נבחרת ארגנטינה בדיוק באיזה הפרש שערים עליה לנצח על מנת להעפיל למשחק הגמר. נבחרת ארגנטינה ניצחה את פרו בתוצאה 6:0, ועלתה על חשבון ברזיל למשחק הגמר. המחלוקת הייתה סביב העובדה ששוער נבחרת פרו, ראמון קווירוגה, שנולד בארגנטינה, ספג עד לאותו משחק שישה שערים בחמישה משחקים, ונבחרת ארגנטינה שהבקיעה רק שישה שערים עד לאותו משחק, הבקיעה את אותו מספר שערים במשחק נגד פרו.
אף על פי שלא זכתה בתואר, הייתה ברזיל לנבחרת הבלתי מנוצחת היחידה בטורניר. עד היום מרגישים תושבי ברזיל מרומים, בעקבות השערורייה בטורניר, שמנעה מהם לזכות בתואר.
בטורניר גביע העולם שהתקיים בספרד בשנת 1982 הציגה ברזיל יכולת מעולה, בהנהגת כישרונות כמו ז'ורז'יניו, זיקו, פלקאו, אדר, ואלדיר פרז בשער וסוקרטס. הנבחרת ניצחה בכל שלושת משחקי שלב הבתים הראשון והעפילה לשלב הבתים השני, שבו שובצה לבית אחד יחד עם נבחרות ארגנטינה ואיטליה. במשחק הראשון הביסה ברזיל את ארגנטינה בתוצאה 3:1, אך הפסידה לאיטליה במשחק השני בתוצאה 3:2. כוכב נבחרת איטליה פאולו רוסי כבש לזכות נבחרתו שלושער, וסייע לנבחרתו להדיח את ברזיל מהטורניר.
במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו הודחה ברזיל ברבע הגמר על ידי צרפת בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר 1:1 בסיום המשחק.
במונדיאל 1990 שנערך באיטליה הייתה זו שוב ארגנטינה שעצרה את ברזיל, הפעם בשלב שמינית הגמר.
1994–עד היום
במונדיאל 1994, 24 שנים לאחר שזכתה בתואר האחרון שלה, זכתה ברזיל בתואר נוסף, והרביעי במספר. שוב התמודדה הנבחרת במשחק הגמר מול נבחרת איטליה. המשחק הסתיים בתוצאה 0:0 לאחר 120 דקות של משחק הגנתי מצד שתי הקבוצות, והפך למשחק הגמר הראשון בגביע העולם שהוכרע באמצעות בעיטות עונשין. חלוץ נבחרת איטליה רוברטו באג'ו החמיץ את הבעיטה האחרונה של נבחרתו, וברזיל הוכתרה כאלופת העולם.
נבחרת ברזיל זכתה בתואר החמישי שלה בטורניר שנערך בשנת 2002 ביפן ובקוריאה הדרומית. משחק הגמר נערך בין שתיים מהנבחרות המצליחות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל העולמי - ברזיל וגרמניה. היה זה המפגש הראשון אי פעם בין שתי הנבחרות במסגרת גביע העולם בכדורגל. ברזיל ניצחה בתוצאה 2:0 מצמד של רונאלדו, וזכתה בתואר החמישי בתולדותיה.
במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה העפילה ברזיל לשלב שמינית הגמר לאחר שניצחה בשלושת משחקיה את קרואטיה 1:0, אוסטרליה 2:0 ויפן 4:1. הייתה זו הפעם העשירית ברציפות שברזיל עלתה לשלב השני במונדיאל, והפעם השישית שהשיגה את מלוא הנקודות בשלב הבתים. בשמינית הגמר ניצחה ברזיל את 3:0, ועלתה לרבע הגמר. רונאלדו כבש את השער הראשון לזכות ברזיל במשחק זה, ועלה לראש דירוג המבקיעים בתולדות המונדיאל עם 15 שערים. ברבע הגמר נוצחה ברזיל 1:0 על ידי, הפסד שקטע רצף של 11 ניצחונות רצופים במשחקי גביע העולם מאז ההפסד לצרפת בגמר מונדיאל 1998.
לאחר מונדיאל 2006 מונה דונגה למאמן הנבחרת. צירופו כמאמן הנבחרת אמנם הביא תוצאות חיוביות, אך דרך משחק לא אטרקטיבית, לדעתם של אוהדים רבים. בקופה אמריקה 2007 זכתה ברזיל לאחר ניצחון 0–3 בגמר על נבחרת ארגנטינה, שהייתה הנבחרת המועדפת לזכייה בתואר. היא זכתה גם בגביע הקונפדרציות 2009, לאחר ניצחון בגמר 3:2 על נבחרת ארצות הברית. נבחרת ברזיל זכתה בגביע הקונפדרציות גם בשנים 1997 ו-2005.
במונדיאל 2010 הודחה ברזיל בשלב רבע הגמר בפעם השנייה ברציפות. ברזיל סיימה ראשונה בשלב הבתים לאחר ניצחון 1:2 על, ניצחון 1:3 על ותיקו 0-0 מול. בשמינית הגמר הביסה ברזיל את 0:3, אולם בשלב רבע הגמר איבדה ברזיל יתרון מוקדם על  והפסידה 2:1.
ב-2011 ברזיל הודחה ברבע הגמר של הקופה אמריקה. ב-30 ביוני 2013 זכתה בגביע הקונפדרציות 2013 שנערך בברזיל, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ספרד בתוצאה 3:0.
ב-2014 אירחה ברזיל את משחקי המונדיאל בפעם השנייה בתולדותיה. במונדיאל זה ברזיל הודחה בחצי הגמר על ידי בתוצאה 7:1, ההפסד הגדול בתולדותיה (לצד הפסד 6:0 לאורוגוואי בשנת 1920), משחק שקיבל את השם מינייראסו.
מקופה אמריקה 2015 הודחה ברזיל בשלב רבע הגמר לאחר שהפסידה לנבחרת פרגוואי בפנדלים. מקופה אמריקה 2016 הודחה ברזיל כבר בשלב הבתים, מה שהביא לפיטוריו של דונגה והחלפתו בצ'יצ'ה. במונדיאל 2018 הודחה ברבע הגמר לאחר הפסד 1:2 ל. בקופה אמריקה 2019 זכתה לאחר ניצחון 1–3 בגמר על. בתום הטורניר הקפטן שלה, דני אלבס, נבחר לשחקן המצטיין וחלוצה אברטון זכה בתואר מלך השערים בצוותא לפאולו גררו כשלשניהם שלושה שערים. גם שוערה אליסון בקר נבחר לשוער המצטיין. בקופה אמריקה 2021, אותו אירחה, הגיעה ברזיל למשחק הגמר, אך הפסידה בו לארגנטינה 1-0.
במונדיאל 2022 הודחה ברזיל ברבע הגמר לאחר שסיימה בתיקו 1-1 עם קרואטיה והפסידה 4-2 בבעיטות הכרעה מ-11 מטר.
ברזיל במשחקים האולימפיים
נבחרתה האולימפית של ברזיל זכתה בשתי מדליות זהב, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכה בברזיל, ובאולימפיאדת טוקיו 2020 שנערכה ביפן. ב-2016 הנבחרת שיחקה בגמר מול גרמניה, וניצחה בדו-קרב פנדלים 5:4 לאחר 1:1 בתום ההארכה. וב-2020 ניצחה את ספרד 1–2 בתום ההארכה. בנוסף על כך זכתה בשלוש מדליות כסף, בשנים 1984, 1988 וב-2012, ובמדליית ארד ב-1996.
סגל הנבחרת
סגל הנבחרת לקראת משחקי מונדיאל 2022 שיערך בקטר
מספר ההופעות והשערים מעודכן ל-9 בדצמבר 2022
שיאי שחקנים
הנתונים נכונים ל-26 במרץ 2023.
בית הכלא אטיקה
מתקן הענישה 'אטיקה' (באנגלית: Attica Correctional Facility) שבמדינת ניו יורק הוא אחד מבתי הכלא הידועים בארצות הברית. הכלא נמצא באטיקה, עיר קטנה ששוכנת במחוז ויומינג באמצע הדרך בין באפלו לרוצ'סטר. כלא זה הוקם בשנות העשרים של המאה ה-20 וישבו בו כמה מן הפושעים האמריקאים המסוכנים ביותר במאה האחרונה. באולם האוכל ובאזורי העבודה של האסירים מותקנת מערכת גז מדמיע המשמשת להפסקת מהומות באותם האזורים. רוב אסירי הכלא כיום הם רוצחים מורשעים המרצים מאסר של 25 שנים ויותר.
מהומות 1971
ב-9 בספטמבר 1971, פרצה התקוממות חריפה בכלא שנמשכה ארבעה ימים. המהומות פרצו כתוצאה ממחאת האסירים על התנאים הקשים בהם היו מוחזקים, ודרישתם לשיפור בתנאי מחייתם (שלא כללו מקלחות), וקבלת השכלה והכשרה מקצועית במסגרת הכלא. לאחר 4 ימים פרצו לכלא למעלה מאלף שוטרים ואנשי המשמר הלאומי של ניו יורק, והשתלטו על הפורעים. בסיום פעולה זו, נהרגו כ-40 איש, רובם במהלך הפריצה לכלא. 11 מהם היו בני ערובה שנלקחו על ידי האסירים (27 בני ערובה נוספים נותרו בחיים).
המהומות היו במוקד העניין הציבורי, והביאו לחשיפת התנאים הקשים ששררו בבתי הכלא בשנות ה-60 וה-70, וגילויי הגזענות החמורים מצד מערכות הענישה כלפי אסירים בני מיעוטים, אפרו-אמריקאים ברובם. כלי התקשורת אף דיווחו בתחילה על שיסוף גרונות בני ערובה בידי האסירים במהלך הפריצה, אם כי בדיעבד התגלו דיווחים אלו כשקריים – רוב ההרוגים במהומות היו מאש הכוחות הפורצים לכלא ולא מידי האסירים.
המהומות בכלא הפכו לסמל לאכזריות המשטרה בארצות הברית והוזכרו ביצירות רבות, בין הבולטות שבהן:
ב-9 בספטמבר 2016, יום השנה למרד בכלא אטיקה, אורגנה שביתת אסירים בארצות הברית. ב-9 בספטמבר 2018 אורגנה שביתה דומה, רחבה יותר בהיקפה.
בפרק האחרון של העונה הרביעית של הסדרה כתום זה השחור החדש פרצה מהומה בכלא ומספר אסירות צעקו "אטיקה" במהלכה.
רוברטו בונינסניה
רוברטו בונינסניה (נולד ב-13 בנובמבר 1943 במנטובה) הוא כדורגלן עבר איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בונינסניה, מבוגרי מחלקת הנוער של אינטר מילאנו, זכה להצלחה במדי הקבוצה הבוגרת עמה זכה באליפות איטליה, העפיל עמה לגמר גביע אירופה לאלופות ופעמיים היה למלך השערים של הליגה. עם 171 שערים. הוא ממוקם שלישי בטבלת כובשי השערים של אינטר בכל הזמנים. בהמשך שיחק ביובנטוס, במדיה זכה בגביע אופ"א, שתי אליפויות וגביע. לזכותו של בונינסניה תשעה שערים ב-22 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בטורנירי מונדיאל 1970, שם העפיל עם הנבחרת עד למשחק הגמר בו כבש בהפסד 1–4 ל, ומונדיאל 1974.
לאחר פרישתו שימש כסקאוט בליגות הנמוכות עבור הנבחרות הצעירות של איטליה למשך למעלה מעשור. הוא שימש לתקופה קצרה כמאמן מנטובה מעיר הולדתו, ומספר שנים אחר כך גם שימש כמנהל הטכני של המועדון.
תחילת הקריירה
בונינסניה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אינטר מילאנו בתחילת שנות ה-60. מאמן הקבוצה הבוגרת באותה התקופה, הלניו הררה, לא מצא לו מקום בקבוצה הבוגרת, שהפכה בהובלתו ל"אינטר הגדולה", ובונינסניה נאלץ להתחיל את הקריירה הבוגרת מחוץ למועדון.
לקראת עונת 1965/1966 עשה בונינסניה את קפיצת המדרגה לליגה הבכירה, כאשר חתם במדיה של וארזה. בונינסניה כבש חמישה שערי ליגה במדיה ב-28 הופעות, שהספיקו לו כדי להוביל את טבלת כובשי הקבוצה בליגה באותה העונה, אך וארזה עברה עונה עגומה עם שני ניצחונות ליגה בלבד, ונשרה לליגת המשנה בתום העונה מהמקום האחרון בטבלה.
קליארי
לקראת עונת 1966/1967, זיהתה קליארי את הפוטנציאל של החלוץ בן ה-23, והחתימה אותו בקבוצה, שם שיתף פעולה עם חלוץ צעיר נוסף, שאף הוא הפך לאחד מגדולי החלוצים האיטלקים בכל הזמנים, לואיג'י ריבה. בונינסניה השתלב בקבוצה היטב כבר בעונת הבכורה שלו במועדון, כאשר שותף בכל 34 משחקי הליגה של הקבוצה באותה העונה. בונינסניה כבש תשעה שערים, ריבה הוסיף כמות כפולה, וקליארי המשתפרת סיימה את העונה במקום השישי.
בקיץ שלאחר העונה, נסעו שחקני קליארי לארצות הברית, להשתתף באחת המהדורות המוקדמות של ה-NASL, שנקראה USA (United Soccer Association; ארגון הכדורגל המאוחד). במסגרת העונה שיחקו שחקניה של קליארי במדיה של שיקגו מוסטנגס, שסיימה שלישית בבית המערבי. בונינסניה, ששותף בתשעה מתוך 12 משחקיה של הקבוצה, סיים את העונה כמלך השערים של הליגה עם עשרה כיבושים. בכך, היה בונינסניה לכדורגלן האיטלקי הראשון שזוכה בתואר מלך השערים בליגה זרה.
עונה לאחר מכן, רשם בונינסניה חמישה שערי ליגה בלבד ב-19 הופעות. במהלך העונה הושעה בונינסניה מ-11 משחקים (עונש שהומתק לאחר מכן לתשעה משחקים) לאחר שתקף מילולית את שופט המשחק ואת הקוון במשחק החוץ של קליארי מול וארזה ב-31 בדצמבר 1967. בעונת 1968/1969, היה שותף בונינסניה לעונת השיא של קליארי עד אז בכל תולדותיה, בה סיימה הקבוצה כסגנית האלופה, עם ארבע נקודות פחות מהאלופה פיורנטינה. בונינסניה עצמו תרם תשעה שערי ליגה בשלושים הופעות באותה העונה. כמו כן, היה שותף למסעה של קליארי במסגרת הגביע האיטלקי, בו סיימה הקבוצה במקום השני בבית הגמר.
בתום העונה, ולאחר שלוש עונות בקבוצה, סיים בונינסניה את דרכו בקליארי. בסך הכול תרם בונינסניה 23 שערי ליגה ב-83 הופעות במדי הקבוצה.
בעונה שלאחר עזיבתו, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה.
אינטר מילאנו
לקראת עונת 1969/1970 החליטה אינטר להחזיר לשורותיה את בונינסניה, שגדל בקבוצת הנוער של המועדון, ותמורתו נפרדה מסכום כסף ומשלושה שחקנים, בהם שני שחקני הנבחרת סרג'ו גורי ואנג'לו דומנגיני. המאמן הריברטו הררה, שהגיע מיובנטוס, העניק לבונינסניה את חולצת ההרכב, ובונינסניה כבש 13 שערי ליגה בשלושים הופעות, ובסך הכול 25 שערים בכל המסגרות, והוביל את טבלת הכובשים של המועדון באותה העונה. אינטר סיימה כסגנית האלופה, ואף העפילה עד לחצי גמר גביע ערי הירידים, כאשר בונינסניה תורם תשעה שערי ליגה בעשר הופעות במסגרת הטורניר, כולל בשמינית הגמר מול ברצלונה, ברבע הגמר מול הרטה ברלין ובחצי הגמר מול אנדרלכט.
בעונת 1970/1971 הוביל בונינסניה את אינטר בזכייתה באליפות איטליה, עם ארבע נקודות יותר מיריבתה העירונית מילאן. בונינסניה קבע שיא קריירה אישי של 24 שערי ליגה ב-28 הופעות, וזכה בתואר מלך השערים של הסרייה א' באותה העונה.
בונינסניה שמר על תואר מלך השערים עונה שנייה ברציפות, כאשר כבש 22 שערי ליגה ב-28 הופעות בעונת 1971/1972. כמו כן, היה למלך שערי הגביע האיטלקי באותה העונה עם שמונה כיבושים. בונינסניה הוא אחד מחמישה שחקנים בלבד לאורך ההיסטוריה שזכו באותה העונה במלכות השערים בליגה ובגביע האיטלקי, לצד דייגו מראדונה, ג'וזפה מאצה, ג'וזפה סיניורי וג'יג'י ריבה. אינטר סיימה את העונה במקום החמישי בליגה, אך רשמה טורניר מרשים בגביע אירופה לאלופות. בונינסניה פתח את הטורניר כאשר כבש בצמד המשחקים מול א.א.ק. אתונה בסיבוב הראשון. בשמינית הגמר פגשה אינטר את בורוסיה מנשנגלדבך. במשחק הראשון כבש בונינסניה עבור אינטר. בדקה ה-29, כאשר אינטר בפיגור 1–2, נזרקה פחית שתייה מכיוון הקהל המקומי ופגעה בראשו של בונינסניה, שהוחלף בעקבות האירוע, וזאת על אף טענות המקומיים לתגובה מוגזמת של החלוץ. ללא בונינסניה, ירדה למחצית בפיגור 1–5. במחצית השנייה נותרה בתשעה שחקנים והובסה 1–7, אך בעקבות זריקת הפחית על בונינסניה ערערה אינטר לאופ"א. הוועדה של אופ"א פסלה את תוצאת המשחק וקבעה משחק חוזר במגרש במדינה נייטרלית (לאחר ערעור הוחלט לקיים את המשחק בברלין המערבית). במשחק במילאנו, שהפך להיות הראשון בדו-קרב, כבש בונינסניה בניצחון 2–4. אינטר המשיכה עד לגמר גביע אירופה לאלופות 1972, שם פתח בונינסניה בהרכב אך לא הצליח לעזור לקבוצתו מול האלופה המכהנת, אייאקס, שניצחה 0–2 מצמד של יוהאן קרויף.
בונינסניה הוסיף לשחק באינטר במשך ארבע עונות נוספות. בעונת 1973/1974 אף היה קרוב לזכייה שלישית בתואר מלך שערי הסרייה א', כשכבש 23 שערי ליגה, אך סיים את העונה עם שער אחד פחות מג'ורג'ו קינאליה, שחקנה של לאציו. בשבע עונות במדי אינטר כבש בונינסניה 113 שערי ליגה, ו-171 שערים בכל המסגרות, שמציבים אותו במקום השלישי בראש טבלת הכובשים של אינטר בכל הזמנים. כמו כן, זכה להישג מרשים, כאשר סיים כמלך שערי הליגה ומלך השערים בכל המסגרות מבין שחקני אינטר בכל עונה מתוך השבע שלו במועדון. בונינסניה זכור כאחד מגדולי שחקני הבית וגדולי הכובשים במועדון בכל הזמנים.
יובנטוס ושלהי הקריירה
לקראת עונת 1976/1977 בוצעה עסקת חליפין שנויה במחלוקת בין שתי היריבות הגדולות, אינטר ויובנטוס, במסגרתה עבר בונינסניה, מסמליה של אינטר, לשורות יובנטוס, בעוד פייטרו אנסטסי, מחביבי הקהל בטורינו, עשה את הדרך ההפוכה. בונינסניה בן ה-33 הצטרף לקבוצה של המאמן החדש ג'ובאני טרפטוני, לצד כוכבים בולטים ובהם דינו זוף, מרקו טארדלי, פרנצ'סקו מוריני, גאטאנו שיראה, קלאודיו ג'נטילה, פרנקו קאוזיו, שותפו להתקפה רוברטו בטגה והקפטן ג'וזפה פורינו.
תחת טרפטוני, זכה בונינסניה עם יובנטוס באליפות איטליה כבר בעונת הבכורה שלו, בה כבש עשרה שערי ליגה ב-29 הופעות. באותה העונה זכתה הקבוצה גם בגביע אופ"א. בסיבוב הראשון כבש בונינסניה במשחק הגומלין מול מנצ'סטר סיטי את השער שקבע 1–2 ליובנטוס בסיכום שני המפגשים. בונינסניה הוסיף צמד גם במשחק הגומלין מול מנצ'סטר יונייטד בסיבוב השני, ובמשחק הראשון מול שחטאר דונצק בשמינית הגמר. את שערו החמישי והאחרון בטורניר כבש בניצחון החוץ על פ.צ. מגדבורג ברבע הגמר. בונינסניה ויובנטוס המשיכו עד למשחק הגמר מול אתלטיק בילבאו. בונינסניה פתח (והוחלף) בצמד משחקי הגמר, שהסתיימו בשוויון 2-2 בסיכום שני המפגשים, ועם הזכייה של יובנטוס בזכות חוק שערי חוץ.
עונה לאחר מכן, השלימו בונינסניה ויובנטוס זכייה שנייה ברציפות באליפות איטליה. בונינסניה תרם עשרה שערי ליגה ב-21 הופעות לזכייה בתואר. בעונתו השלישית והאחרונה במועדון נדחק לקצה הרוטציה ההתקפית, תרם רק שני שערי ליגה בשמונה הופעות כאשר יובנטוס איבדה את התואר וסיימה שלישית בטבלה, אך הצליח לסיים את דרכו במועדון עם זכייה בתואר נוסף, הגביע האיטלקי. יובנטוס גברה 1–2 בהארכה על פאלרמו, כאשר בונינסניה עולה מהספסל לאחר 49 דקות.
בסך הכול בשלוש עונות במדי הקבוצה, כבש בונינסניה 22 שערי ליגה ב-58 הופעות, וזכה בארבעה תארים קבוצתיים.
בעונת, רשם בונינסניה את עונתו האחרונה ככדורגלן מקצועני, כאשר שיחק במדיה של הלאס ורונה מליגת המשנה. בתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת איטליה
בונינסניה ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת איטליה ב-18 בנובמבר 1967, בשוויון 2-2 בחוץ מול במסגרת מוקדמות יורו 1968, כאשר פתח בהרכב של המאמן פרוצ'ו ולקארג'י. עם זאת, לאחר הופעת הבכורה שלו לא שותף עוד במשחקיה של איטליה למשך שנתיים וחצי, והחמיץ את זכייתה הראשונה אי פעם של איטליה ביורו 1968.
על אף חוסר ניסיונו הבינלאומי, ועם הופעה בינלאומית אחת בלבד באמתחתו, זומן בונינסניה על ידי ולקארג'י לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1970 במקסיקו. בונינסניה פתח ושיחק לכל אורך שלושת משחקיה של איטליה בשלב הבתים. איטליה גברה 0–1 על ונפרדה בשוויון 0-0 עם  ועם, תוצאות מינימליות שהספיקו לה למקום הראשון בבית ולכרטיס לשלב הבא. בונינסניה פתח ושיחק תשעים דקות בניצחון 1–4 על המארחת ברבע הגמר, ושמר על מקומו בהרכב לחצי הגמר מול, משחק שזכה בכינוי "משחק המאה" והפך לאחד המשחקים הדרמטיים והזכורים ביותר בתולדות הגביע העולמי. בדקה השמינית כבש בונינסניה בבעיטה ממרחק וקבע 0–1 לאיטליה, תוצאה שנשמרה עד לדקה האחרונה, אז איזנה גרמניה לשוויון 1-1 וגררה את המשחק להארכה. בהארכה נקלעה איטליה לפיגור 1–2, הפכה ליתרון 2–3 ושוב ספגה בדרך לשוויון 3-3. בדקה ה-111, דקה לאחר שספגה איטליה את השוויון, פרץ בונינסניה לרחבה מאגף שמאל והעביר כדור רוחב שטוח, אותו הפך ג'אני ריברה לשער הניצחון, 4-3 לאיטליה, שער ובישול לבונינסניה. במשחק הגמר פגשה איטליה את. בדקה ה-37 של משחק הגמר, כאשר איטליה בפיגור 0–1, חטף בונינסניה כדור מקלודואלדו, עבר שלושה שחקנים ובהם השוער הברזילאי כדי לגלגל לרשת החשופה מכ-16 מטרים ולקבוע שוויון 1-1 בהפסקה. במחצית השנייה נכנעו האיטלקים העייפים והובסו בסיום 1–4. בונינסניה הוחלף במשחק הגמר שש דקות לסיום, ובסך הכול סיים את הטורניר עם שני שערים בשש הופעות.
בונינסניה נטל תפקיד מרכזי במוקדמות יורו 1972, אליהם הגיעה איטליה כאלופת אירופה המכהנת, כאשר כבש שלושה שערים בשש הופעות, אך איטליה נכנעה בשלב פלייאוף המוקדמות ל, וכשלה להעפיל לטורניר הגמר.
לאחר שנעדר מסגל הנבחרת של ולקארג'י למשך שנתיים, זומן בונינסניה לסגל לקראת טורניר מונדיאל 1974 בגרמניה המערבית. לאחר ששיחק תפקיד מרכזי במונדיאל המוצלח הקודם, שימש הפעם כחלוץ הרביעי בלבד אחרי ג'ורג'ו קינאליה, לואיג'י ריבה ופייטרו אנסטסי. הוא לא שותף בניצחון 1–3 על ובשוויון 1-1 מול, ועלה כמחליף במחצית המשחק בו הפסידה איטליה 1–2 ל (בהפסקה פיגרו האיטלקים 0–2), שסימן את סיום דרכה של איטליה בטורניר. הייתה זו הופעתו היחידה בקריירה הבינלאומית כמחליף.
בחצי השנה שלאחר הטורניר הוסיף בונינסניה שלוש הופעות נוספות במדי הנבחרת, כולל הופעה רשמית אחת מול במוקדמות יורו 1976, בה כבש בהפסד נבחרתו 1–3. משחקו האחרון במדי איטליה היה ב-29 בדצמבר 1974, אז נפרדה נבחרתו בשוויון 0-0 ביתי מול. בסך הכול ערך בונינסניה 22 הופעות במדי איטליה, בהן כבש תשעה שערים.
לאחר הפרישה
ב-1989 הצטרף בונינסניה לצוות המקצועי של התאחדות הכדורגל האיטלקית. הוא שימש כסקאוט עבור הנבחרות הצעירות של איטליה (גילאי 19 עד 21) בליגות הנמוכות, וכמאמן נבחרת הצעירים של הליגות הנמוכות. בין השחקנים שאיתר ואימן ב-13 שנותיו בתפקיד ניתן למנות את כריסטיאן אביאטי, פרנצ'סקו טולדו, וינצ'נצו מונטלה, לואיג'י די ביאג'ו, לוקה טוני ועוד.
יחסי אוסטריה–הרשות הפלסטינית
בין אוסטריה לרשות הפלסטינית מתקיימים יחסים דיפלומטיים חלקיים, עקב העובדה שאוסטריה לא מכירה באופן מלא במדינה פלסטינית.
רוברטו בונינסניה
לאחר הפרישה
בדצמבר 2001 נענה לפנייתה של מנטובה מעיר הולדתו, ששיחקה אז בליגה הרביעית, והתמנה למאמן הקבוצה. הוא הוביל את הקבוצה לשמונה ניצחונות ליגה ב-17 משחקים עד לתום העונה, אותה סיימה הקבוצה במקום התשיעי. הוא פתח עם הקבוצה את עונת, אך סיים את תפקידו בינואר 2003 לאחר תשעה משחקי ליגה רצופים ללא ניצחון.
יחסי אוסטריה–הרשות הפלסטינית
ב-1973, במהלך ועידה בלונדון, קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי הכריז על תמיכתו בהקמת מדינה לפלסטינים. ב-1980 כוננה אוסטריה יחסים עם הארגון לשחרור פלסטין.
רוברטו בונינסניה
לאחר הפרישה
בפברואר 2012 נקרא לשוב למנטובה כמנהל מקצועי עד לתום העונה, על מנת לסייע לקבוצה לשרוד בליגה הרביעית. הקבוצה הצליחה לסיים את העונה מעל לקו האדום, במקום ה-16, ולצלוח שני סיבובים של פלייאוף כנגד הירידה על מנת לשרוד בליגה הרביעית.
פטוי
פְּטוּי היא עיר ורשות מקומית בצפון-מזרח סלובניה, השוכנת לגדות הנהר דראווה.
יחסי אוסטריה–הרשות הפלסטינית
הקנצלר קרייסקי, שהיה יהודי, הטיל ספק בציונות כפתרון לבעיות העומדות בפני העם היהודי, בטענה שהיהודים אינם קבוצה אתנית או גזע, אלא קבוצה דתית.
פטוי
היסטוריה
במחצית הראשונה של המאה ה-12 נבנתה העיר מחדש בהנחייתו של קונראד הראשון, ארכיבישוף זלצבורג ובהמשך הוקם גשר מעל הנהר דראווה. העיר עמדה בקו החזית מול האימפריה העות'מאנית ומשלהי המאה ה-17 ועד מחצית המאה ה-18 נגרמו בה נזקים כבדים שהובילו להדלדלות האוכלוסייה שבה. הרוב המוחלט של האוכלוסייה בעיר היה ממוצא גרמני.
העיר נשלטה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית עד למלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נכללה לתקופה קצרה בשטחי אוסטריה הגרמנית אך סופחה בכח לשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נשאר בחזקת הגרמנים ובוצע טרנספר מהעיר של תושבים ממוצא סלובני. במקומם יושבו בעיר תושבים אוסטרים. ב-1945 לאחר סיום המלחמה גורשו התושבים ממוצא גרמני בחזרה לשטחי אוסטריה, והעיר נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה העיר לחזקת סלובניה.
הקהילה היהודית
מסמכים נוספים שנמצאו בארכיוני העיר מעידים על כך שבעיר כיהן שופט לענייני יהודים שעסק בסוגיות כלכליות כגון גביית מיסים, מתן הלוואות בריבית ומסחר, המעידות על החיים הכלכליים של בני הקהילה. ב-1333 היה השופט לענייני יהודים ממוצא יהודי. באמצע המאה ה-14 מתואר בתוכניות העיר "רחוב היהודים" ובהמשך גם גטו בו התגוררה הקהילה ובו פעל בית הכנסת הקהילתי ובית מדרש. עד למחצית המאה ה-14 נודעו קרובי משפחתו של הרב ישראל איסרלן כבנקאים ומלווים בריבית בשטיריה ומרכז פעילותם היה בפטוי. במהלך המאה ה-15 עסקו יהודי הקהילה בייבוא סחורות מהרפובליקה של ונציה. ב-1441 נסגר בית הכנסת והוסב לכנסייה. ב-1446 גורשו יהודי פטוי על ידי אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה וככל הנראה התיישבו בבורגנלנד. בהמשך, נעשה שימוש משני במצבות מבית העלמין היהודי לבניין כנסייה בעיר העתיקה.
ב-1786 נסגרה הכנסייה שפעלה במבנה בית הכנסת הקדום, הוא הוסב למגורים וב-2016 פעל בו משרד אדריכלים. בתקופה האוסטרו-הונגרית שבו יהודים להתגורר בפטוי, אך לא התקיימה פעילות קהילתית. בהמשך, ב-1921 התגוררו בעיר 27 יהודים וב-1931 נמנו בפטוי 24 יהודים.
ספורט
בעיר שיחקה קבוצת הכדורגל דראווה פטוי, שפורקה ב-2011. האקדמיה של המועדון לא פורקה והיא שימשה תשתית לקבוצה חדשה באותו שם שמשחקת בליגה הסלובנית השנייה.
כלאי הכרם
כלאי הכרם הם מסוגי הכלאיים האסורים מהתורה. האיסור כולל מצוות לא תעשה על זריעת גפן היין עם צמחים אחרים ומצוות לא תעשה על אכילת צמחים שנזרעו בסמוך לגפן או הנאה מהם. כלאי הכרם הוא החמור שבאיסורי הכלאים ולכן הוא אסור לא רק בזריעה אלא גם ב"קיום", וכמו כן פירות הגפן והזרעים שגדלו באיסור זה אסורים בהנאה.
האיסור מופיע בתורה בספר דברים:.
איסור הזריעה
אסור לזרוע חרצן ענבים עם שני מיני זרעים אחרים של תבואה, קטניות או ירקות, וכן אסור לזרוע בסמוך לגפן או לכרם זרעים אחרים של תבואה, קטניות או ירקות. איסור הכלאיים מהתורה הוא רק על גפן עם חמשת מיני דגן או קטניות או ירקות, כל צמח שברכתו בורא פרי האדמה אסור בכלאי הכרם. אבל מיני עצים אפילו קטנים לא נכללים באיסור. ותבלינים שלא מברכים עליהם 'האדמה' כי אינם נאכלים בפני עצמם, כל זמן שהם מיני צומח שאם היו נאכלים לבדם ברכתם הייתה 'האדמה', נחשבים באיסור. חכמים הוסיפו ואסרו גם מיני עשבים וירקות שרגילים להאכיל לבהמות.
השיעור המינימלי של ההרחקה שיש להרחיק זרעים מגפן יחידית הוא שישה טפחים, ושיעור ההרחקה המינימלי שיש להרחיק זרעים מן הכרם הוא ארבע אמות.
איסור ההנאה מכלאי הכרם
אם זרע מין זרע ליד גפן במקום אחד, ללא גדר מפסיק ביניהם, נאסרים הזרעים, וכאמור בפסוק:, והם טעונים שרפה. האוכל כזית מהענבים או מהתבואה שגדלו בכרם ונאסרו משום כלאי הכרם חייב מלקות. והאיסור הוא לא רק בזריעה אלא גם ב"קיום" היינו השארת הגידולים סמוכים זה לזה, אפילו אם נגרם על ידי הרוח וכדומה. בכל מקרה בהם בעל הגפנים משאיר את הגידולים, נאסר הכרם והפירות אסורים בהנאה.
הלכות שכנים וכלאי הכרם
הגמרא במסכת בבא בתרא דנה בדין שני שכנים, שהייתה ביניהם גדר, שההלכה היא שהחובה לגדור מוטלת על בעל הכרם. עוד מובא שם שכל עוד בדעתו לגדור, אין הפירות נאסרים, אלא שכאשר התעצל מי שהיה חייב לגדור, ולא גדר, נאסרים הזרעים. לפי האמור בברייתא, במקרה כזה עליו לשלם. אם כי, על בעל הזרעים לומר לו ולהתרות בו קודם לכן, שיגדור את הגדר, וגם אם אמר לו פעם אחת עליו להתרות בו שוב, שכן עלול הוא לחשוב, שהחובה לגדור אינה מוטלת עליו שוב ושוב. אך הרמב"ם לא הביא את הדין של חיוב בעל הכרם בתשלום על הנזק שנגרם לבעל הזרעים. לדברי בעל מרכבת המשנה הרמב"ם פוסק שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו ולכן אין הזרעים נאסרים.
דיורי גדולה בקטנה בכלאי הכרם
כאשר יש חלקת שדה קטנה הסמוכה לחלקת שדה גדולה. לפי הכלל דיורי גדולה בקטנה ואין דיורי קטנה בגדולה, אם יהיו גפנים בשטח הגדול, אסור יהיה לזרוע זרעים בחצר הקטנה, שכן נחשב הדבר כאילו בקטנה ישנן גפנים יחד עם זרעים, ואם זרע הזרעים אסורים, והגפנים מותרות, שכן אין בכוח השטח הקטן להשפיע על השטח הגדול, וכאשר ההתייחסות היא אל הגפנים שבשטח הגדול אין לזרעים שבשטח הקטן השפעה עליהם.
היכן נוהג דין כלאי הכרם
איסור כלאי הכרם נוהג בארץ ישראל כאיסור דאורייתא ובחוץ לארץ כאיסור מדרבנן. בגמרא מבואר שהטעם שחכמים גזרו על כלאי הכרם בחוץ לארץ, מה שלא גזרו באיסורי כלאיים אחרים, הוא משום שהתורה החמירה עליהם יותר משאר איסורי כלאים בכך שהפירות נאסרים בהנאה. כתוצאה מכך יש הבדל בדינים - בעוד ספק כלאי הכרם בארץ ישראל לחומרה כספק דאורייתא, ספק כלאי הכרם בחוץ לארץ להקל, מותר לזרוע שם זרעים בצד הגפנים, ויש מחלוקת האם הזרעים שנזרעו שם בצד הגפנים נאסרו.