cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אידיוקרטיה: הטמטום שולט
עלילת הסרט
תא ההקפאה של ג'ו נופל מערמת זבל ענקית שהצטברה במשך תקופה ארוכה לתוך דירת מגורים. התא מתפרק וג'ו מתעורר מן התרדמת בה היה שרוי 500 שנים. בעל הדירה יושב על כורסה שהיא גם מושב אסלה ומצווה על ג'ו לצאת מהבית. הוא צופה בתוכנית קומית בטלוויזיה בה הדמות הראשית נופלת או מקבלת בעיטות ללא הרף באשכים וצוחק. ג'ו מבין שהוא הגיע לעתיד שכן הוא רואה מכוניות עתידיות, אך מנגד הכל מזוהם ומלוכלך. מערכות מחשב שונות לא עובדות או מקולקלות ואנשים לא יודעים כיצד לתקנם. הבניינים מטים ליפול, האוויר והמים מזוהמים, והאנשים גסים במראם, בלבושם ובדיבורם. אין חוקים ברורים לשפה האנגלית וכאשר ג'ו מדבר הוא נשמע מיושן ומתנשא כלפי אלה שמקשיבים לו. ג'ו מגיע למרפאה ולתדהמת הרופא שלו אין לו ברקוד על היד - ברקוד אותו כל אזרח מקבל מיד עם היוולדו. ג'ו נלקח בכוח למכונה המעניקה ברקוד אישי, הוא מדבר עם השוטר האמון עליו ואומר שהוא "לא בטוח" ברגע שבו רובוט הברקוד שואל אותו לשמו. הוא מתוייג בתור אזרח בשם "לא בטוח" ואין ביכולתו לשנות קביעה זו. לאחר מכן ג'ו מושלך לכלא על כך ש"התפרע" בבית החולים ועל כך שלא היה לו ברקוד. הוא יוצא ממאסר בקלות בכך שהוא אומר לשוטר שזה תאריך השחרור שלו ושהוא בטעות נעמד בתור הכניסה לכלא במקום בתור היציאה.
לפני שג'ו הושלך לכלא הוא עבר מבחן פסיכוטכני המתאים לרמה של ילד בן 8 עד 9 בן ימינו, שאר האסירים התקשו מאוד במבחן, אך לא ג'ו. לפי מבדק זה ג'ו מוכרז כ"אדם החכם ביותר בעולם" והוא מגויס לתפקיד מזכיר הפנים על ידי נשיא ארצות הברית "דווין קמצ'ו". לתדהמתו של ג'ו נשיא ארצות הברית הוא אלוף היאבקות וכוכב פורנו לשעבר היורה ללא הרף בנשק, מקלל וצועק ואחד מן השרים בממשלה הוא ילד שהגיע לתפקיד עקב זכייה בהגרלה. תפקידו הראשון של ג'ו הוא לגרום ליבולים במדינה לצמוח, שכן תאגיד בשם קוסקו החליט להשקות את כל היבולים במשקה האנרגיה שלו. ג'ו מציע להשקות את היבולים במים רגילים, כולם לועגים להחלטה שלו שכן הם "יודעים" שאלקטרוליטים טובים לצמחים והיבולים לא צומחים כי האדמה מורעלת לעומקה ממשקה האנרגיה.
הנשיא קמצ'ו זועם על ג'ו ומחליט לשלוח אותו לתוכנית שיקום. הוא מושלך לרכב קטן כאשר סלע ענק קשור לרגלו. לתוך הזירה נכנסים רכבי ענק הבאים למחוץ אותו. ג'ו מערים עליהם וגורם לרכבים הבהמיים להתנגש ולהתפוצץ, אז נכנס לזירה "ביף סוּפְּרִים" (בשר ענק) - כוכב היאבקות האוחז בלהביור ואמצעי לחימה נוספים. ג'ו נמלט על נפשו אך ריטה מצליחה לשכנע את הצלם להפנות את המצלמה לעבר יבולים שצמחו. ג'ו וריטה מנסים להימלט למכונת זמן אך מגלים שמדובר במתקן שעשועים כושל. הם משלימים עם גורלם שאין ביכולתם לחזור לעבר, ג'ו ממונה לנשיא ארצות הברית וריטה הופכת להיות אשתו. ילדיהם הופכים לילדים החכמים ביותר בעולם, בעוד שהנשיא קמצ'ו מביא לעולם תריסר ילדים מנשים שונות, אותם הקריין מתאר כילדים הטיפשים ביותר בעולם.
צוות השחקנים
שחקנים נוספים כמו דייוויד הרמן כמזכיר המדינה, אנתוני קמפוס כמזכיר ההגנה, ברנדן היל כמזכיר האנרגיה, דני קוקרן כמזכיר החינוך, שרה רו כהתובעת הכללית, ג'סטין לונג כדוקטור לקסוס, סטיבן רוט כשופט הקטור ותומאס היידן צ'רץ' כמנכ"ל של חברת בראנדו מופיעים בתפקידים ללא קרדיט.
נושאים
את הרעיון של חברה דיסטופית המבוססת על אפשר לייחס לעבודתו של סר פרנסיס גולטון. הרומן של הרברט ג'ורג' ולס - "מכונת הזמן" מציב בבסיסו הנחת יסוד על חברת בני אדם שהידרדרה עקב היעדר אתגרים, בעוד שבני מעמד "אפסילון", מתוך הספר "עולם חדש מופלא" מאת אלדוס האקסלי, גדלו בכוונה תחילה כדי לספק כוח עבודה למטלות הפשוטות; אולי את ההקבלה הטובה ביותר מספק הסיפור הקצר "מצעד המטומטמים" מאת סיריל מ. קורנבלות'.
הפקה
במהלך העבודה על הסרט ניתנו לו הכותרות "The United States of Uhh-merica" (ארצות הברית של אהה-מריקה) ו-"3001". הצילומים התרחשו בשנת 2004 במספר תחנות באולפני אוסטין ובערי טקסס: אוסטין, סן מרקוס, פלוגרוויל וראונד רוק. הקרנות מבחן בסביבות מרץ 2005 הניבו דיווחים לא רשמיים על תגובות לא חיוביות מהקהל. לאחר כמה צילומים חוזרים בקיץ 2005, הקרנת מבחן שהתרחשה בבריטניה הניבה דיווח על רושם חיובי.
הפצה
תאריך ההפצה המקורי של הסרט היה 5 באוגוסט 2005, לפי מייק ג'אדג'. באפריל 2006, נקבע תאריך הפצה ל-1 בספטמבר 2006. באוגוסט, כתבות רבות חשפו כי הפצת הסרט אמורה להיות מושהית לזמן בלתי מוגבל. הסרט הופץ כמתוכנן אך רק בשבע ערים (לוס אנג'לס, אטלנטה, טורונטו, שיקגו, דאלאס, יוסטון ועיר הולדתו של מייק ג'אדג', אוסטין, טקסס), והפצתו התרחבה ל-130 בתי קולנוע בלבד, לא ההפצה הנרחבת הרגילה של 600 בתי קולנוע או יותר. לפי העיתון היומי Austin American-Statesman, אולפני המאה ה-20, חברת ההפצה של הסרט, נפקדה לחלוטין בקידום הסרט.
בשנת 2017, ג'אדג' אמר לניו יורק טיימס כי חוסר השיווק וההפצה של הסרט היה תוצאה של הקרנות מבחן שליליות. הוא הוסיף כי האולפנים החליטו לאחר מכן לא לתת לסרט דחיפה שיווקית רצינית מכיוון שחברת ההפצה האמינה שהוא יפתח קהל חסידים מפה לאוזן ותחזיר את התקציב שלו באמצעות מכירת קלטות ביתיות, כפי שהיה לסרט הקודם של ג'אדג', "מהומה במשרד".
ביקורות
למרות שהוא לא הוקרן מראש למבקרים, הסרט קיבל ביקורות חיוביות. באתר Rotten Tomatoes, לסרט ישנו הציון 71%, עם דירוג ממוצע של 6.4/10, על סמך 52 ביקורות. ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 66 מתוך 100, המבוסס על ביקורות של 12 מבקרים, מה שמציין "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
מבקרת הלוס אנג'לס טיימס, קארינה צ'וקאנו, תיארה אותו כסאטירה "מדויקת". בביקורת של אנטרטיינמנט ויקלי באורך 87 מילים בלבד, ג'ושוע ריץ' ציין ש"מייק ג'אדג' מפציר בנו לחשוב על עתיד בו בריטני וקווין הם כמו אדם וחוה החדשים". ניית׳ן רבין, מהעיתון המקוון The A.V. Club, מצא את לוק וילסון כ"ליהוק מושלם... כהאדם הטיפוסי"; וכתב על הסרט "כמו כל כך הרבה [סרטי] מדע בדיוני עילאיים, הסרט משתמש בעתיד פנטסטי כדי להגיב על הווה... יש סיכוי טוב שהסרט הנבער באופן המתוחכם של ג'אדג' ייחשב בטעות בתור שימוש בסאטירה".
ספין-אוף
באוגוסט 2012, קרוז אמר שהוא בניהול מגעים עם הבמאי ג'אדג' ואולפני המאה ה-20 על ספין-אוף אפשרי לסרט שמציג את דמותו של הנשיא קומצ'ו, שנועדה בתחילה כסדרת רשת. שבוע לפני בחירות 2012, הוא שיחזר את הדמות בסדרה של מערכונים קצרים עבור Funny or Die. לפני בחירות 2016, רולינג סטון פרסם מאמר שציין כי ג'אדג' וכהן יפיקו מסע תעמולה בנושא הסרט המתנגד למסעו של דונלד טראמפ אם יינתן אישור מהאולפנים לעשות זאת. קרוז אמר מאוחר יותר ל-Business Insider שהקמפיין לא ימשיך כמתוכנן, אלא יציג את קומצ'ו מתאבק בקרב בתוך כלוב מול המועמדים האחרים.
מורשת
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות המפלגה הרפובליקנית בשנת 2016, שותף לכתיבת הסרט איתן כהן ואחרים הביעו דעות לפיהן תחזיות הסרט מתגשמות כנכונות,   תחושה שחזרה על ידי הבמאי ג'אדג' במהלך הבחירות באותה שנה. באותה תקופה ג'אדג' השווה גם את המועמד הרפובליקני לנשיאות דונלד טראמפ - שנבחר מאוחר יותר לנשיא - לדמות הסרט של המתאבק המקצועי שהפך לנשיא קומצ'ו. כשנשאל לגבי חיזוי העתיד, הוא התלוצץ: "אני לא נביא, אני שגיתי ב-490 שנה".
נערכו השוואות בין הסרט לבין הנשיאות של טראמפ. מאמר עבור Collider הצביע על הדרכים שבהן עמדותיו של טראמפ הובילו להחלטות הפוליטיות של הדמויות בסרט בתחומים כמו מדע, עסקים, בידור, סביבה, שירותי בריאות, אכיפת חוק ופוליטיקה. ממים באינטרנט הולידו השוואות לטראמפ ולדמויות בסרט.
ישראל סגל (נגן)
ישראל סגל (1902 – 31 במרץ 1972) היה נגן ישראלי, כנר בהכשרתו, ששימש כנגן כלי הקשה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית מראשיתה ב-1936 ועד פרישתו בסוף שנות ה-60. חובב תיאטרון ואמנות ואספן בולים.
ביוגרפיה
ישראל בן זלמן מנחם סגל נולד ב-1902 למשפחה ציונית בעיר דווינסק שבלטביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. בגיל תשע החל ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון. הוא למד אצל יורי פאייר (שהיה כנר באופרה של ריגה, מאוחר יותר מנצח ראשי בתיאטרון בולשוי במוסקבה) ולאחר מכן בבירה סנקט פטרבורג. בגיל 15 החל לנגן בכינור בקונצרטים. לאחר המהפכה שב לריגה וניגן בתזמורת הסימפונית ובתזמורת הרדיו. בנוסף ללימודי מוזיקה, למד מדעי האמנות באוניברסיטאות ריגה וסנקט פטרבורג.
הוא עבר לירושלים, הצטרף ככנר לתזמורת המשטרה המנדטורית שייסד ב-1921 הקצין היהודי-בריטי קפטן אוברי סילבר. באותן שנים, שבהן טרם נוסדה בארץ תזמורת ראויה לשמה, הופיעה התזמורת בניצוחו של סילבר במופעים מוזיקליים רבים ובהם גם קונצרטים סימפוניים. (לימים, כשעבר סגל לנגן בכלי הקשה, העניק לו סילבר את מקל המתופף של הגדוד העברי, שבו שירת קודם לכן.)
ב-1926 שב לתל אביב, שם ניגן ככנר (לרוב ככנר ראשי) בתזמורת האופרה הארצישראלית מיסודו ובניצוחו של מרדכי גולינקין ובאורטוריה הארצישראלית מיסודו ובניצוחו של פורדהאוז בן-ציסי. במקביל, החל ב-1928 ובמשך קרוב לעשרים שנה, ניגן ככנר בתזמורת של "הבימה". בנוסף, היה ממייסדי ארגון הנגנים בהסתדרות. המעבר לכלי הקשה אירע בתזמורת האופרה של גולינקין: יום אחד עזבו המתופפים את התזמורת, וגולינקין שידל את סגל, שעד אז שימש ככנר ראשי, לעבור לכלי הקשה כדי שאפשר יהיה להמשיך לקיים את התזמורת.
בראשית שנות ה-30 הצטרף ל"האנסמבל הקונצרטי הראשון בא״י" שייסד מנצח "הבימה" צבי קומפנייץ. האנסמבל, שמנה 14 נגנים, הופיע בקונצרטים שבועיים של מוזיקה קלאסית מדי מוצאי שבת בבית העם בתל אביב וכן בערים נוספות בארץ (בסך הכול יותר מ-50 קונצרטים). בהמשך הצטרף ל"איחוד סימפוני" (או "איחוד סימפוני-פילהרמוני בא״י"), התזמורת שנוצרה בתל אביב בסתיו 1933 ממיזוגם של "החברה הפילהרמונית הארצישראלית" ו"חוג ידידי הסימפוניה" שליד ועדת התרבות של ההסתדרות. התזמורת מנתה 60 נגנים, מנצחיה היו האמנים העולים משה יעקבסון, וולפגנג פרידלנדר (זאב פריאל) ומיכאל טאובה, והיא הופיעה עם אמנים נודעים מחו"ל, בהם המנצח אוסקר פריד והכנר יאן קובליק (אביו של המנצח רפאל קובליק).
כעבור שלוש שנות פעילות התזמורת, כשהגיע לארץ ב-1936 הכנר הנודע ברוניסלב הוברמן, היה סגל בין נציגי התזמורת שנפגשו עמו בתל אביב בביתו של רופא העיניים ד"ר שלמה הילדסהיימר בתל אביב. התזמורת החדשה שייסד הוברמן – התזמורת הסימפונית הארצישראלית (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית) – כללה 70 נגנים, מתוכם 18 נגנים ארצישראלים, ובהם סגל, שנכנס אליה כמתופף. סגל ניגן בתזמורת יותר משלושה עשורים, ועד פרישתו בסוף שנות ה-60. ניגן על שישה כלי הקשה, תופים ומצלתיים.
מלבד מוזיקה היה סגל חובב תיאטרון, וכן ארכאולוגיה והיסטוריה של המזרח הקדום. ב"הבימה" ארגן וטיפח את הספרייה התיאטרונית-אמנותית. פרסם כמה מאמרים בתולדות התיאטרון (בעיקר בכתב העת "במה" בעריכת גרשון חנוך), בהם 'התיאטרון והתנ"ך', 'התנ"ך בדרמה הנוצרית של ימי-הביניים', 'ספריה כמוסד-עזר לתיאטרון' ועוד. בשדה המוזיקה, בימי מלחמת העולם השנייה החל לעבוד על מחקרו הגדול בשאלת מוצאו של ריכרד וגנר. לשם מחקרו היסודי עיין בכ-900 פרסומים. פרקים מן המחקר נדפסו כמאמרים בכתב העת הספרותי "טורים": 'למוצאו של ואגנר', 'פרשת ניצשה וואגנר'. ואולם ספרו השלם, בן כ-400 עמודים, נותר בכתב יד.
סגל היה אספן בולים מן המדרגה הראשונה. האוסף שלו בולים יקרים ונדירים בנושא "מוזיקה ומוזיקאים": בולים של מלחינים, התנ"ך כמקור השראה ליצירות מוזיקליות, ילדים ובני נוער מנגנים וכלי נגינה פרימיטיביים; בולים המציגים את התפתחות התיאטרון מהתיאטרון ביוון העתיקה ועד לתיאטרון המודרני; וכל ההוצאות המיוחדות של בולים בצרפת (כגון ניסיונות הדפסה והדפסות מיוחדות עם חתימת הצייר). האוסף שלו היה בעל שם בינלאומי, נחשב אחד האוספים המושלמים בנושא מוזיקה בבולים, וזכה ב-15 מדליות בתערוכות בינלאומיות, בעיקר במדורים הנושאיים (בהן מדליות זהב; וכן מדליית כסף על ה"מרסייזה" בתבי"ל (תערוכת בולים בינלאומית) בתל אביב ב-1957 ומדליית כסף על הנושא "מלחינים צרפתים" בתחרות הבינלאומית באיסטנבול ב-1963). ב-1977, לאחר מותו, נמכר האוסף שלו במכירה פומבית ביותר מ-160 אלף ל"י.
ישראל סגל נפטר ב-31 במרץ 1972, בגיל 70. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הניח את אשתו, רוזה לבית דיקשטיין (1906–2002), ובתו, יעל טנא.
אשתו הייתה אחותם הצעירה של האמן ועורך הדין מרדכי אבניאל (דיקשטיין) ושל מדריכת ההתעמלות היוצרת והריקוד, המלחינה והמשוררת צביה שוויג (אשתו של הצלם שמואל יוסף שוויג ואמה של הפסלת ואמנית הקרמיקה גדולה עוגן).
בתו יעל נישאה ליאיר טנא (נולד ב-1940), שהיה פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון ולאחר מכן הקים חברה להנדסה בארצות הברית. יעל הייתה מורה בבית ספר בקריית שפרינצק בחיפה, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לארצות הברית, שם התגוררה עד פטירתה ב-2008.
יאן בפטיסט ואן הלמונט
יאן בפטיסט ואן הלמונט (בהולנדית: Jan Baptist van Helmont; 12 בינואר 1580 – 30 בדצמבר 1644) היה כימאי, פיזיולוג ורופא פלמי, שנחשב לעיתים כאבי הכימיה הפנאומטית. ואן הלמונט נודע בשל גילויו את פחמן הדו-חמצני, התמיכה הרבה שלו בתאוריית הבריאה הספונטנית, הניסויים שערך על תהליכי הזנה בצמחים, ועל המצאת המילה "גז" (gaz), הנגזרת מהמילה היוונית "כאוס" (chaos).
ואן הלמונט ערך עשרות ניסויים בחייו. אחד מהניסויים היותר מפורסמים שלו היה ניסוי שקשור לתהליכי הזנה בצמחים. הוא שתל ערבה, שמסתה כ 2.2 ק"ג, בעציץ גדול והוסיף לו אדמה במשקל של כ-90 ק"ג. מדי יום במשך חמש שנים השקה את העציץ במים. לאחר כ-5 שנים בדק את מסת העץ ואת מסת האדמה, וגילה שמסת העץ עלתה ל-77 ק"ג, בעוד מסת האדמה ירדה ב-57 גרם בלבד. הוא הסיק שתוספת המשקל הגיעה מן המים, בהם השקה את הצמח.
כתביו קובצו ויצאו לאור אחרי מותו בספר Ortus medicinae, vel opera et opuscula omnia ("מקור הרפואה או כל כתביו").
טיסמוגיורוש
טיסמוגיורוש (בהונגרית: Tiszamogyorós) הוא כפר על גדות נהר הטיסה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית טיסמוגיורוש קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 693 תושבים ובשנת 2020 רק 802 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודי טיסמוגיורוש
יהודים חיו בטיסמוגיורוש במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1867 הייתה הקהילה כפופה לקהילת מאנדוק, בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
סיטיפס
סיטיפס בע"מ, הייתה זכיינית ומפעילת הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים בין השנים 2011–2021.
היסטוריה
סיטיפס הוקמה בשנת 2001 כדי להתמודד על המכרז להקמת הקו הראשון של הרכבת הקלה בירושלים בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
ביולי 2001. חמש קבוצות ניגשו למכרז לפרויקט הקמת הקו, שהיקפו נאמד ב-1.7 מיליארד שקל, לאחר שעברו את שלב המיון המוקדם. לאחר פרישת המתמודדות האחרות נותרו שתי מתמודדות במכרז, "סיטיפס" ו"פס ירושלים".
באוקטובר 2002, נבחרה סיטיפס כחברה שתבצע את הפרויקט, לאחר שדרשה מענק בגובה 1.36 מיליארד ש"ח עבור הפרויקט, בהשוואה ל־1.87 מיליארד ש"ח שדרשה קבוצת פס ירושלים. בחלק הטכני הייתה עדיפות להצעתה של קבוצת פס ירושלים, אך בשקלול הכללי הועדפה הצעתה של סיטיפס.
בנובמבר 2002 נחתם חוזה בין קבוצת סיטיפס לבין המדינה. על פי החוזה, באחריות המגזר הציבורי היו תכנון העבודות, העתקת התשתיות, פינוי נכסים ופיצוי בעלי שטחים וסלילת המת"צ לרכבת, הקמת גשר המיתרים והחניונים לנוסעים. באחריות סיטיפס היו סלילת המסילות, התקנת קווי החשמל ואמצעי האיתות והתקשורת, רכישת הקרונות והפעלת הרכבת בשיטת בנה-הפעל-העבר למשך 27 שנה, לאחר תקופת בנייה שמשכה הוערך בכ־3 שנים.
עבודות הבנייה של סיטיפס היו אמורות להתחיל באוגוסט 2003 לאחר השגת מימון לעבודות, אולם בשל הקושי של סיטיפס להגיע לסגירה פיננסית עם גורמי מימון, הם נדחו שוב ושוב. העבודות החלו בפועל רק בקיץ 2005, באיחור של שנתיים, בשל הקושי להשגת הסכם מימון. במרץ 2006 החלו העבודות להקמת הדיפו של הרכבת, ובסוף 2006 החלה חברת סיטיפס בהנחת המסילות, עבודות שהחלו בשדרות הרצל.
על פי החוזה עמו היה היזם אמור לסיים את העבודות תוך 3 שנים, עד 2008, בפועל נמשכו העבודות זמן כפול של 6 שנים, והסתיימו רק ב־2011. הקו נפתח לתנועת נוסעים ב־19 באוגוסט 2011.
סיום הזיכיון
בשנת 2010, התקבלה ההחלטה על ידי משרד האוצר, משרד התחבורה ועיריית ירושלים להאריך את הקו האדום ולבנות את קו הקמפוסים. כמו כן, הוחלט שהתוכנית תבוצע כפרויקט קבלני במימון תקציב המדינה, ולא באמצעות זכיין כפי שנעשה בקו האדום. העבודות על הארכת הקו האדום החלו בשנת 2013, על ידי חברת מוריה העירונית ולא באמצעות סיטיפס. בשלב הראשון העבודות התמקדו בפינוי תשתיות והכנת התוואי. עם זאת, הסכם הזיכיון מקנה לסיטיפס זכות ראשונים בכל פרויקט הארכות ושלוחות. בשנת 2015, החלו משרדי האוצר והתחבורה לנהל משא ומתן עם סיטיפס, וקבלנית העבודות אלסטום על ביצוע העבודות הרכבתיות בפרויקט הכוללות: סלילת מסילות, הגדלת מספר הקרונות ואספקת מערכות לפרויקט. המשא ומתן נתקע בשל מחלוקת על עלות הפיצויים שתקבל סיטיפס מקופת המדינה אם זו תחליט לרכוש מידיה את הפרויקט ב–2019 (לפי תנאי הזיכיון של סיטיפס, החל בשנת 2019 רשאית המדינה להפעיל מנגנון "Buy Back", שבו תוכל לרכוש את הבעלות על המיזם מידי סיטיפס). ביולי 2017, החליטה לבסוף מדינת ישראל לצאת למכרז חדש הכולל את הזיכיון להארכת הקו האדום, הקמת הקו הירוק והפעלת שני הקווים. לשלב המיון המוקדם של המכרז, בתחילת 2018 ניגשו 7 קבוצות, כולל סיטיפס. באפריל 2019, הודיעה סיטיפס למשרד האוצר כי היא פורשת מהתמודדות במכרז, עקב אי כדאיות כלכלית שלוש קבוצות הודיעו שיגשו למכרז בסבירות גבוהה. באוגוסט 2019 נבחרה החברה החדשה שתפעיל את הרכבת הקלה, חברת כפיר, שהוקמה באופן ייעודי לטובת הפרויקט על ידי קבוצת שפיר הנדסה שכוללת את סופרבוס והשותפה הספרדית Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles.
ב-12 בפברואר 2020, חתמו נציגי משרדי התחבורה והאוצר על הסכם עם חברת סיטיפס להשבת הזכויות בפרויקט הרכבת הקלה (מנגנון ה-"Buy Back"). כמו כן, נחתמו הסכם גמר חשבון בנוגע להקמת הפרויקט והסכם העדר תביעות הדדי. על פי ההסכם, תשלם מדינת ישראל 1.6 מיליארד שקל לסיטיפס.
בעלות
בעת הקמת החברה קבוצת סיטיפס כללה את יצרנית הרכבות הצרפתית אלסטום, חברת אלקו, חברת אשטרום, קבוצת פולאר השקעות (שנקרא אז "פועלים השקעות") וחברת ההפעלה הצרפתית Compagnie Générale d'Entreprises Automobiles (CGEA) (ששמה שונה בהמשך לויאוליה תחבורה). בשנת 2003 יצאה קבוצת אלקו מהפרויקט, ופולאר ואשטרום רכשו את חלקה, כך שחלוקת הבעלות בתחילת הפרויקט הייתה: פולאר 37.5%, אשטרום 37.5%, אלסטום 20% ויאוליה תחבורה 5%.
בשנת 2004, נכנסה חברת הביטוח הראל כשותפה בפרויקט, כשרכשה 20% מסיטיפס, תוך דילול אחזקותיהן של אשטרום ופולאר השקעות. לאחר הצטרפותה של הראל לקבוצת סיטיפס, אשטרום החזיקה 27.5% בקבוצה, ופולאר השקעות החזיקה 27.5%. בשנת 2011, אלסטום ופולאר מכרו את חלקם בסיטיפס לאשטרום, הראל וקרן תשתיות ישראל. בשנת 2016, רכשו קרנות ההשתלמות של המורים והגננות 10% מסיטיפס.
מימון הפרויקט
סך היקף ההשקעה של סיטיפס בפרויקט היה כ-2.3 מיליארד ש"ח ומורכב מהלוואות בעלים של בעלי המניות בסיטיפס בסכום של כ-0.2 מיליארד ש"ח, הלוואות בנקאיות, מבנק הפועלים ומבנק לאומי, בסך כולל של כ-2.1 מיליארד ש"ח. בנוסף הייתה סיטיפס זכאית למענקים שהמדינה התחייבה לשלם בגין הקמת הפרויקט, בהתאם להסכם הזיכיון ולעמידה באבני דרך שנקבעו בהסכם הזיכיון, בסך כולל של כ-1.6 מיליארד ש"ח. כמו כן, סיטיפס זכאית לגבות תשלום מהנוסעים בקו בתקופת התפעול והמדינה התחייבה להעמיד לסיטיפס "רשת ביטחון" כך שתובטח לה הכנסה שנתית מינימלית.
בכר בן לאדן
בכר בן מוחמד בן עוואד לאדן (בערבית: بكر بن محمد بن عوض بن لادن; נולד בשנת 1946 במכה, ערב הסעודית) הוא איש עסקים סעודי מהעיר ג'דה, יו"ר קבוצת בן לאדן הסעודית ובעל המניות הגדולה ביותר בקבוצה, עם 23.58%, הנחשב לדעת רבים "השליט האמיתי של ג'דה". בנו של ראש המשפחה - מוחמד בן עוואד בן לאדן - ואחיו למחצה של אוסאמה בן לאדן.
קריירה
למרות ענף הבנייה הקטן באזור, הוא הצליח להרחיב את העסק. החברה הצטרפה יחד עם דיאר הקטרית להשיק חברת החזקות משותפת, שהפכה לבסיס הון מסיבי. במיזם החדש אוגדו שתי חברות גג שאחת מהן מבצעת עבודות מגה קבלנות ובנייה בקטאר ובשאר העולם. בנוסף היא עובדת על חוזה של 994.6 מיליון דולר לתכנון ובניית 30 מבנים במחוז העסקים המלך עבדאללה, בערב הסעודית.
באפריל 2018 העביר בכר את חלקו בקבוצת בן לאדן הסעודית לידי ממשלת ערב הסעודית.
מעצרו
ב-4 בנובמבר 2017 נעצר בכר בן לאדן בסעודיה במסגרת "חקירת שחיתות" שנערכה על ידי ועדה מלכותית חדשה נגד השחיתות ונעצר ללא משפט , בהוראת יורש העצר מוחמד בן סלמאן. בכר עוכב בתחילה במלון ריץ-קרלטון, ריאד ואחר כך הוחזק במקום לא ידוע. ממשלת סעודיה גם השתלטה על הווילה שבבעלות בכר המשקיפה על הים האדום.
בינואר 2019 שחררה הממלכה בשקט את בכר בן לאדן יחד עם כמה עצורים בולטים נוספים. בין אלה שפורסמו על פי הדיווחים היו מוחמד אל-עמודי, איש עסקים שבבעלותו חלק גדול מאתיופיה ועמאר דבאח, שר לשעבר שעמד בעבר בראש רשות ההשקעות הכללית בערב הסעודית, שמטרתה למשוך השקעות זרות. המהלך הגיע בשל לחץ עולמי חסר תקדים על הממלכה ויורש העצר מוחמד בן סלמאן לאחר רצח בעל טור בוושינגטון פוסט ג'מאל ח'אשוקג'י בידי סוכנים סעודים בקונסוליה הסעודית באיסטנבול.
בכר בן לאדן למד בקולג' באוניברסיטת מיאמי בקורל גייבלס, פלורידה, ארצות הברית בשנת 1979.
סופיה ביל
סופיה ביל (באנגלית: Sophia Beale; 5 בנובמבר 1837–1920) הייתה ציירת דיוקנאות וסופרת בריטית שכתבה על אמנות ואדריכלות.
ביוגרפיה
ביל נולדה במרכז לונדון. אביה היה המנתח ליונל ג'ון ביל ואמה הייתה פרנסס סמית'. אחיה,, היה מנתח ואחותה, אלן ברוקר ביל, הייתה גם אמנית ושתי האחיות עבדו לעיתים קרובות יחד. גם סופיה וגם אלן ביל למדו ב בלונדון ולקחו שיעורים בבית ספר פרטי לאמנות בניהולו של האמן מתיו לי.
הן בילו תקופות ניכרות בגלריה הלאומית ובמוזיאון הבריטי בהעתקת עבודות של מאסטרים ישנים ועתיקות. מ-1860 עד 1867 לשתי האחיות היה סטודיו בקובנט גארדן. ב-1869, ושוב ב-1872, נסעה סופיה ביל לפריז, שם למדה בסטודיו של שארל ג'ושיה שפלין וגם עבדה כמפקחת באולפן אחר. כשחזרה ללונדון, ביל השתמשה בכסף שהרוויחה כדי לפתוח בית ספר לאמנות ב ליד ריג'נטס פארק.
הטכניקות שלמדה בפריז היו מבוקשות באותה תקופה. ב-1889 היא הייתה בין 2,000 החותמות על הצהרה התומכת בזכות הבחירה לנשים והיא גם פעלה באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) ובאוניברסיטאות כדי לאפשר גישה רבה יותר לנשים.
אף שבמהלך הקריירה שלה חלל התצוגה המרכזי שהיה פתוח לביל היה גלריית Sussex Street של (RBA) שבה הציגה כשלושים יצירות, היו לה גם שמונה יצירות שהתקבלו על ידי האקדמיה המלכותית בין השנים 1863 ו-1887. בין 1868 ל-1882 הציגה ב (RHA) ו (SWA) מ-1860-1881.
בשנת 1908 פרסמה ביל את האוטוביוגרפיה שלה.
זשערמינאל
זשערמינאל היה עיתון אנרכיסטי ביידיש שיצא בלונדון ונערך על ידי רודולף רוקר שנולד בגרמניה. הוא הופיע בין 1900 עד 1903 ואחרי כן, שוב, בין 1905 ל-1908.
ב- 1898 שכר העיתון ארבעטער פריינד את רודולף רוקר, שלא היה יהודי ורק התחיל ללמוד יידיש, להיות עורכו. אבל, למרות התערבותה של אמה גולדמן ומסירותם של פעילים רבים שניסו להציל את העיתון הוא נאלץ להיסגר בשל סיבות כלכליות בינואר 1900. אבל האנרכיסטים היהודים שהוציאו לאור את ארבעטער פריינד לא רצו להישאר בלי אמצעי להפיץ את המסר שלהם. לכן, רוקר בעזרתו של מדפיס צעיר הידוע בשם נרודיצקי (Narodiczky) ייסד כתב עת שמנה 16 עמודים ויצא לאור פעם בשבועיים. הוא נקרא על שם ספרו של אמיל זולה ז'רמינל. בהשוואה לארבעטער פריינד הוא היה מכוון לקהל אינטלקטואלי יותר ודן בפילוסופיה וספרות כשהוא משתמש במושגים ליברטיניים כדי לנתח אותם. ב-1903 גם הוא נאלץ להיסגר בשל מחסור בכסף.
השפעתו של העיתון הגיעה הרחק מעבר ללונדון. ברוב הערים בעולם בהן היו יישובים משמעותיים של מהגרים יהודים מרוסיה ופולין היו קוראים לזשערמינאל. כך בכל הערים הגדולות בארצות הברית, פריז, ברלין, בוקרשט, סופיה, קהיר, אלכסנדריה, יוהנסבורג, קייפטאון ובואנוס איירס.
יחסי מקסיקו–קטר
יחסי מקסיקו–קטר הם היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין מדינת קטר.
זשערמינאל
העיתון פסק מלהופיע ב-1908.
יחסי מקסיקו–קטר
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-30 ביוני 1975, כ-4 שנים לאחר שקטר קיבלה את עצמאותה מהבריטים. מאז כינונם, היחסים תוחזקו ונוהלו בעיקר על ידי ארגונים בינלאומיים דוגמת האו"ם. רק במהלך השנים האחרונות שיתוף הפעולה בין המדינות הלך וגדל. בשנת 2014 קטר פתחה שגרירות במקסיקו סיטי. המחווה הייתה הדדית ובשנת 2015 נפתחה שגרירות חדשה בדוחה.
בחודש נובמבר בשנת 2015 נסע אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני לביקור במקסיקו, בו ביקר את נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו וחתם בין היתר על כמה הסכמים דוגמת הסכם שירותי אוויר משותפים לשתי המדינות והסכמים נוספים בתחומי האנרגיה, התרבות והאומנות. בחודש ינואר בשנת 2016 נסע נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו לקטר וביקר את אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני, בין היתר חתמו גם על הסכמים.
יחסי סחר
ב-2014 הסתכם הסחר השנתי הכולל בין שתי המדינות בסך של 284 מיליון דולרים אמריקאים. הייצוא של מקסיקו לקטר יכלול לרוב כלי תחבורה, מקררים ומשאיות. הייצוא של קטר למקסיקו יכלול לרוב סגסוגות אלומיניום וגז טבעי. קטר היא המייבאת ה-61 בגודלה למקסיקו ומקסיקו היא המייבאת ה-28 בגודלה לקטר.
נבסו
נֶבְסוּ (מאמהרית: ነፍሱ נֵפְסוּ, נשמה/נפש) היא קומדיית מצבים ישראלית. נבסו עלתה לראשונה לשידור ב-9 במרץ 2017 בערוץ 2, במסגרת שידורי הזכיינית "רשת". את הסדרה יצרו וכתבו יוסי ואסה, שי בן עטר וליאת שביט, ביים שי בן עטר ומככבים בה יוסי ואסה, מירב פלדמן, חנה לסלאו, גדי יגיל, מסקי שיברו וסולומון מרשה. הסדרה זכתה בפרס אמי הבין-לאומי לסדרה הקומית הטובה ביותר של 2018.
לאחר שבעה פרקים ב-6 באפריל 2017 הסתיים החצי הראשון של העונה הראשונה. החצי השני של העונה הראשונה עלה ב-6 בנובמבר 2017, לאחר פיצול ערוץ 2 ושודר בערוץ 13. צילומי העונה השנייה החלו במאי 2019 והסתיימו ביולי 2019, והעונה עלתה לשידור ב-13 ביוני 2020, והסתיימה ב-28 במאי 2021.
בספטמבר 2017 נמכרה הסדרה לרשת FOX האמריקאית. ב-12 בנובמבר 2017 פורסם כי הסדרה המקורית עלתה גם לגמר טקס הטלוויזיה הבינלאומי של C21Media בלונדון שם הייתה מועמדת כקומדיה הטובה ביותר. בספטמבר 2022 נמכרה לערוץ ZDF הגרמני ותעלה למסך בשנה הבאה.
בסוף אותו החודש הסדרה נמכרה לנטפליקס עם שתי העונות של הסדרה.
עלילה
גילי צ'לצ'או (יוסי ואסה), פרסומאי ממוצא אתיופי, נשוי לתמר (מירב פלדמן), אמנית ופסלת ממוצא אשכנזי פולני. גילי ותמר מנסים לגדל את ילדתם בת החמש, למרות הדעות הקדומות והמתחים של המשפחה המורחבת, כאשר כל מפגש של המשפחות המורחבות גורם בעיקר לחילוקי דעות. הם מתגוררים אצל ניצה (חנה לסלאו) אמה חסרת הטאקט והמתנשאת של תמר ואצל יעקב (גדי יגיל), פנסיונר טרי שמבצע כל מה שניצה אומרת לו לעשות. אלמיטו צ'לצ'או (מסקי שיברו), אמו של גילי נאמנה למסורת האתיופית ודואגת לילדיה, כעת גרה עם אחיה שמלש (סולומון מרשה), דודו של גילי.
הסדרה עוסקת בסיטואציות שנקלעים אליהן תמר וגילי בחיי היומיום, לצד סיטואציות של המשפחה המורחבת. בכל פרק שלושה מישורים: עלילה מרכזית ושתי עלילות משנה; לרוב העלילה הראשית עוסקת בתמר וגילי ולרוב עלילות המשנה עוסקות בשני צדי המשפחה המורחבת: אלמיטו ושמלש או יעקב וניצה.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות:
2020 בזמביה
אירועים
מתמשך – מגפת הקורונה בזמביה
התינוקת ק.
התינוקת ק. (באנגלית: Baby K; 13 באוקטובר 1992 - 5 באפריל 1995) הייתה תינוקת אננספאלית (שחלק ממוחה חסר) מפורסמת, שהייתה במוקדו של פולמוס ציבורי, משפטי וביו-אתי בארצות הברית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
היסטוריה
אמה של התינוקת קיבלה הודעה על המצב הצפוי לאחר שביצעה במהלך ההיריון אולטרסאונד מיילדותי, אך בחרה ללדת את בתה בכל זאת בשל מה שבית המשפט הציג כ"אמונה נוצרית איתנה שיש להגן על כל החיים". היא האמינה שאלוהים לבדו רשאי להחליט על חיי בתה. נקודת המבט של בית החולים הייתה שונה בתכלית, ובכיריו גרסו כי יהיה זה בזבוז כספי ציבור להמשיך ולהחזיק את התינוקת ק. בחיים. אמה של התינוקת דרשה שבית החולים ימשיך להעניק לבתה טיפול תומך מתקדם, ובעיקר ימשיך לחברה למכונת הנשמה, אף על פי שתינוק שנולד ללא המוח הגדול אינו ניתן לריפוי או לטיפול. רשויות בית החולים פיירפקס דרשו מהאם לתת הוראת DNR שאוסרת על המשך טיפולים רפואיים (Do Not Resuscitate), אך היא סירבה.
התינוקת נותרה מחוברת למכונת ההנשמה במשך שישה שבועות, בעת שבבית החולים פיירפקס חיפשו בית חולים אחר שיסכים לאשפזה, אך לא נמצא כזה. לאחר שהתינוקת נגמלה ממכונת ההנשמה והצליחה להגיע לנשימה עצמונית, הסכימה האם להעבירה למתקן לטיפול סיעודי בילדים, אך התינוקת המשיכה לחזור לבית החולים לאשפוזים חוזרים פעמים רבות בשל קשיי הנשימה שלה.
הכרעה משפטית
כאשר התינוקת אושפזה שוב בגיל שישה חודשים עם בעיות נשימה קשות, הגיש בית החולים בקשה לבית המשפט כדי שהוא ייטול את האפוטרופסות על התינוקת מידי אמה, וגם התבקש צו משפטי שיאפשר לבית החולים להסתפק במתן טיפול תומך ופליאטיבי בלבד, טיפול המיועד להקלת סבלו של חולה הנוטה למות. בבית המשפט העידו כמה מומחים שחיבור של תינוקת אננספאלית למכונת ההנשמה הוא פרקטיקה רפואית לא מקובלת. בניגוד אליהם, קו ההגנה של האם היה חופש דת וקדושת החיים. בית המשפט המחוזי של המחוז המזרחי בווירג'יניה פסק כי בית החולים חייב להמשיך לספק לתינוקת טיפול רפואי מלא, כולל חיבורה למכונת ההנשמה, ככל שתזדקק לה.
בית המשפט פירש את החוק כמחייב המשך מתן טיפול נשימתי לתינוקת. הנוסח המדויק של החוק מתייחס לחולים הנמצאים במצב חירום רפואי וזקוקים לטיפול שייצב את מצבם לפני שיועברו למתקן רפואי אחר. לאור הפסיקה, התינוקת הוחזקה בחיים הרבה מעבר למקובל אצל תינוקות אננספאליים. השופט שהיה בדעת מיעוט כתב שיש לראות את המצב הרפואי הבסיסי של התינוקת לצורך המשפט כאננצפלוס ולא קשיי נשימה, וכיוון שזהו מצב בלתי הפיך, לדעת הקהילה הרפואית, הוא טען שכל טיפול רפואי שיינתן יהיה חסר תועלת וישחק את המשאבים הרפואיים העומדים לרשות הציבור.
התינוקת ק. נפטרה מדום לב ב-5 באפריל 1995, בבית החולים פיירפקס, בגיל שנתיים וחצי.
ישראל אדסניה
ישראל מובולג'י טמיטאיו אודונאיו אוולאבי אדסניה (באנגלית: Israel Mobolaji Temitayo Odunayo Oluwafemi Owolabi Adesanya; נולד ב-22 ביולי 1989) הוא לוחם MMA ניו זילנדי יליד-ניגריה. אלוף ה-UFC בהווה במשקל בינוני.
ביוגרפיה
אדסניה נולד בלאגוס שבניגריה, כבכור בין חמישה אחים. למד בבית ספר כריסלנד, אופבי. ב-1999 משפחתו עברו לגאנה למשך 10 חודשים, אך עקב רצונם של הוריו שיקבל חינוך גבוה ומוכר הם היגרו לניו זילנד כשהיה בן 10.
דובר שוטף את השפות יורובה, ניגרית-פידג'ין ואנגלית.
קריירה
בקרב האליפות שנערך במלבורן, אוסטרליה ב-6 באוקטובר 2019 ניצח אדסניה את האלוף לשעבר רוברט ויטאקר מאוסטרליה. בקרב שנערך בלאס וגאס, נבדה ב-27 במרץ 2020 הוא ניצח את יואל רומרו מקובה בהחלטת שופטים והגן על תוארו. ב-27 בספטמבר 2020 נלחם נגד פאולו קוסטה הברזילאי. וניצח בנוקאאוט טכני. ב-6 במרץ 2021 ערך את קרב הבכורה שלו במשקל קל כבד נגד האלוף הפולני יאן בלחוביץ’ אולם הפסיד בהחלטת שופטים.
נכון לאפריל 2023, אדסניה מחזיק במאזן ניצחונות של 2–24, מהם 17 בנוקאאוט, ומדורג במקום השישי ברשימת הלוחמים הטובים ביותר של ה-UFC.
שמלה שחורה קטנה
שמלה שחורה קטנה היא שמלה בעלת גזרה פשוטה, קצרה ובצבע שחור. המושג נפוץ בשימוש ביחס לשמלות שחורות באורכים שונים למעט שמלת מקסי. היסטוריונים מתחום האופנה מייחסים את העיצוב המקורי של הפריט לקוקו שאנל.
השמלה השחורה הקטנה התפרסמה בזכות הגיוון שהיא מאפשרת בשילוב עם אביזרי אופנה שונים, מפריט לבוש סולידי ליומיום לשמלת ערב אופנתית, כמו גם הנגישות שלה במגוון מחירים ומידות שיתאימו לאוכלוסיות שונות.
מילון אוקספורד מגדיר אותה: "בגד שחור פשוט לאישה, הנלבש ומתאים לאישה ברוב הנסיבות החברתיות הפורמליות". קרל לגרפלד אמר: "עם שמלה שחורה קטנה האישה אף פעם אינה פחות מדי לבושה או יותר מדי לבושה".
היסטוריה
עד שנות העשרים של המאה העשרים לבוש שחור היה שמור לאבל ולבישת שחור בנסיבות אחרות לא היתה מקובלת חברתית.
גם הוליווד השפיעה על אימוץ השמלה השחורה הקטנה. בשיטת הטכניקולור, השמלה השחורה נראתה טוב יותר על המסך מאשר שמלות בצבעים. פריט הלבוש אף הופיע לעתים קרובות בז'אנר הסרט האפל ("פילם נואר") בשנות הארבעים והפך לאחד המאפיינים הבולטים של דמות הפאם פאטאל.
בשנות השישים דמותה של אודרי הפבורן בסרט "ארוחת בוקר בטיפאני" תרמה גם היא לפופולריות של הפריט, כשהפכה למזוהה מאוד בזכות הסטיילינג שלה הכולל שרשרת פנינים מעל שמלה שחורה קטנה.
ב-1995 קלווין קליין ומיוציה פראדה כללו את השמלה השחורה כבסיס לתצוגות האופנה שלהם.
גרסאות מפורסמות
השמלה שלבשה אודרי הפבורן בסרט "ארוחת בוקר בטיפני'ס", שעוצבה על ידי הוברט דה ז’יבנשי, נמכרה ב-2006 במכירה פומבית ב-410 אלף יורו - פי שישה מהאומדן המקורי שלה.
בטי בופ, הדמות המצויירת המבוססת על ה"איט גירל" של שנות ה-20, לבשה במקור שמלה שחורה קטנה.
הזמרת הצרפתית אדית פיאף נהגה להופיע בשמלות שחורות קצרות לאורך כל הקריירה שלה. בעקבות הרגל זה היא זכתה לכינוי "ציפור דרור קטנה ושחורה".
דיאנה, הנסיכה מוויילס, לבשה שמלה שחורה קטנה במסיבה מתוקשרת של המגזין ואניטי פייר בערב שבו התוודה הנסיך צ'ארלס על בגידתו בה עם קמילה בולס. השמלה זכתה לכינוי "שמלת הנקמה".
בפריז הוצגה ב-2013 במרכז האמריקאי לאמנות ותרבות ע"ש מונה ביסמרק תערוכה של שמלות שחורות וקטנות.
אנני לונדונדרי
אנני לונדונדרי (באנגלית: Annie Londonderry; 1870 - 11 בנובמבר 1947) הוא השם שבו נודעה אנני כהן קופצ'ובסקי, יהודייה אמריקאית שבשנים 1894–1895 הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם באופניים.
ביוגרפיה
אנני כהן נולדה ב–1870 בלטביה ללייב ובאשה כהן, בת שלישית מתוך חמישה ילדים. בשנת 1875 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, והמשפחה התיישבה בבוסטון. בגיל 17 התייתמה משני הוריה. שנה לאחר מכן נישאה לרטכל סיימון קופצ'ובסקי, יהודי אורתודוקסי, שעבר להתגורר בביתה שבבוסטון. במהלך ארבע השנים הבאות נולדו להם שלושה ילדים. אנני התפרנסה ממכירת שטחי מודעות באחדים מעיתוני בוסטון.
מסעה מסביב לעולם
בשנת 1887 תומאס סטיבנס היה האדם הראשון שהקיף את העולם על אופניים. בשנות ה-90 של המאה ה-19 אופניים הפכו לפופולריים בקרב נשים, ובגדי הנשים הותאמו לכך. על פי המסופר, אך ספק האם כך היה, בשנת 1894 התערבו שניים מעשירי בוסטון שאישה לא תוכל להקיף את העולם ברכיבת אופניים תוך 15 חודשים. למי שתצליח במשימה הובטח פרס של 5,000 דולר.
אנני לא הייתה מועמדת אידיאלית למשימה זו. שמה הבהיר שהיא יהודייה, בעיר ובמדינה שבה האנטישמיות הייתה נפוצה. היא למדה לרכב על אופניים רק ימים מעטים קודם שיצאה לדרך. בנוסף הייתה נשואה ואם לשלושה פעוטות, המבוגר שבהם בן חמש.
חסות הייתה חיונית למימון הנסיעה ולפרסומה. אנני קיבלה אופניים מיצרן אפניים בוסטוני. יצרן מים מינרליים בשם "לונדונדרי ליתיה" העניק לאנני 100 דולר, ובתמורה היה באחורי האופניים שלט שפרסם מותג זה, ואנני אמצה לעצמה את השם אנני לונדונדרי למשך המסע.
היא התגברה על המכשולים הביורוקרטיים, ורכבה מפריז למרסיי. למרות מזג האוויר הגרוע, עשתה דרך זו בשבועיים, תוך שהסתייעה ברכבת. ממרסיי הפליגה באונייה לסידני שבאוסטרליה, כשגבל תחנה של האונייה יצאה לרכיבה באופניים. בדרך זו ביקרה באלכסנדריה, קולומבו, סינגפור, סאיגון, הונג קונג, שנגחאי, נגאסאקי וקובה שביפן.
ב-9 במרץ 1895 אנני הפליגה מנמל יוקוהמה, וב-23 במרץ הגיעה לסן פרנסיסקו. משם רכבה על אופנים ללוס אנג'לס, ומשם המשיכה, דרך אריזונה וניו מקסיקו לאל פאסו. משם המשיכה צפונה, וב-20 ביולי יצאה מאלבקרקי לכיוון דנבר, שאליה הגיעה ב-12 באוגוסט. מחמת הדרכים הבוציות עברה את רוב נברסקה בנסיעה ברכבת. ליד גלדברוק שבאיווה שברה את מפרק כף היד כאשר התנגשה בעדר חזירים, והמשיכה עם יד מגובסת עד סוף מסעה. ב-12 בספטמבר הגיעה לשיקגו, מלווה בשני רוכבי אופניים שאותם פגשה באיווה, וקיבלה את הפרס בסך 10,000 דולר.
ב-24 בספטמבר חזרה לביתה בבוסטון, 15 חודשים לאחר שיצאה לדרך. ב-20 באוקטובר פרסמה את חוויותיה מהמסע בעיתון New York World.
יזמות
אנני לונדונדרי פעלה לאורך מסעה ולאחריו כאשת מכירות וכמספרת סיפורים, וכך גייסה כסף למימון מסעה ולכדה את תשומת הלב של אמצעי התקשורת שתרמה להצלחת המסע. הכנסתה העיקרית נבעה ממכירת פרסומות על אופניה ועליה, שכללו מוצרים מצמיגי אופניים ועד בושם. נותנת החסות הראשונה שלה הייתה חברת המים המינרליים "לונדונדרי ליתיה". בשיקגו זכתה לחסות של חברת האופניים "סטרלינג סייקל".
במהלך מסעה הרצתה על חוויותיה, פעמים רבות תוך הגזמות. בצרפת, למשל, הציגה עצמה כיורשת עשירה, סטודנטית לרפואה באוניברסיטת הרווארד וממציאה של שיטת קצרנות חדשה וכאחיינית של סנטור. בארצות הברית סיפרה שצדה נמרים בהודו עם בני משפחת המלוכה הגרמנית ונשלחה לכלא ביפן עם פצע ירייה בכתפה.
לאחר פרסום חוויותיה מהמסע בעיתון New York World קיבלה טור בעיתון זה, שבו כתבה במסגרת האידיאל הפמיניסטי של "האישה החדשה". לשם כך עברה עם משפחתה לניו יורק.
מורשתה
אנני לונדונדרי נפטרה ב-1947. בשנת 2007 יצא לאור ספרו של קרוב משפחתה, הסופר פיטר זויטלין, "Around the World on Two Wheels: Annie Londonderry's Extraordinary Ride", שסיפר את סיפור מסעה. ביוני 2021 יצא לאור ספר נוסף של זויטלין, "Spin: A Novel Based on a (Mostly) True Story" - רומן המבוסס ברובו על סיפורה של לונדונדרי.
בשנת 2011 יצאה האמנית הקנדית במופע "SPIN" העוסק באופניים, ובו שיר העוסק בלונדונדרי ("The Ballad of Annie Londonderry").
גיליאן קלמפנר יצרה סרט תיעודי בן 26 דקות בשם "The New Woman - Annie 'Londonderry' Kopchovsky", שהקרנת הבכורה שלו הייתה בפברואר 2013.
לבד על המרבד
לבד על המרבד (באנגלית: Cat on the Mat) הוא ספר ילדים שכתב ואייר בריאן וילדסמית. יצא לאור באנגלית ב-1982 ובעברית, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ב-1986 בתרגומה של מיריק שניר.
מאז צאתו נהפך הספר לרב-מכר ונחשב ספר קלאסי לפעוטות, במקרים רבים בבחינת ספר ראשון לילדים קטנים מאוד.
מבנה וקהל יעד
הספר מיועד לילדים צעירים מאוד, ומודפס על קרטון קשיח. בכל כפולת דפים מופיע איור גדול (של החתול על המרבד, לבד או עם שאר החיות), ושורה אחת בלבד של טקסט. הספר נבנה בהדרגה עם מתח הולך ועולה עד לרגע השיא שבו החתול מגרש את שאר החיות. הספר משעשע ילדים קטנים וגם מאפשר להם להבין שלכל אחד מותר להיות לפעמים קצת לבד, בלי שיפריעו לו במרחב האישי שלו.
עונת 1969/1970 בסרייה א'
עונת 1969/1970 בסרייה א' הייתה העונה ה-68 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-14 בספטמבר 1969 והסתיימו ב-26 באפריל 1970.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
לאציו, ברשה ובארי היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
קליארי זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו ברשה, פלרמו ובארי. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו וארזה, פוג'ה וקטניה.
כדורגלנים מצטיינים
לואיג'י ריבה מקליארי כבש 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השלישית בקריירה ובעונה השנייה ברציפות.
לאיוש רונה
לאיוש רונה (עד 1893 רוט, בהונגרית: Róna Lajos; גיור (גיור האי - Győrsziget), 17 באוגוסט 1869 – בודפשט, 20 ביולי 1942) היה עיתונאי, מוציא לאור, עורך ראשי, האיש שהצליח ללא השכלה פורמלית, ממשפחה עשירה שהתרוששה. במשך חייו עסק רבות בפעילות ציבורית ומקצועית באמצעות אגודות מקצועיות שונות. הוא אביה של העיתונאית, עורכת העיתון, היסטוריונית הספרות והמתרגמת אווה רונה (1907–1986).
ביוגרפיה
לאיוש רוט נולד במשפחה יהודית כבנם של בני רוט וקטי שטרן. הוא החל את לימודיו בגימנסיה הראשית גיור של מסדר בנדיקטוס הקדוש של פנונהלמה, אך אביו - שהיה סוחר עשיר - פשט את הרגל ולכן נאלץ לוותר על לימודיו. הוא בילה את ארבע השנים הבאות כשוליה בבית הדפוס של גוסטב גרוס בעיר גיור.
הוא מת בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (כיום המרכז הרפואי הלאומי) כתוצאה מסרטן המעי הגס.
רונה נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (20-23-4).
משפחתו
אשתו הייתה גיזלה וירקמן (1871–1960), בתם שלאדולף וירקמן ושל רוזליה היידושקה, לה נישא ב-3 בפברואר 1901 בז'בליי.
ילדיהם:
סוזן דאוני
סוזן ניקול דאוני (לבית לוין; נולדה ב-6 בנובמבר 1973) היא מפיקת סרטים יהודייה-אמריקאית. עד לפברואר 2009 הייתה מנהלת מחלקת סרטי האימה ב-Dark Castle Entertainment (שלוחה של Silver Pictures). עברה לעבוד עם בעלה השחקן רוברט דאוני ג'וניור, ושניהם הקימו את חברת ההפקות המשותפת Team Downey.
ביוגרפיה
נולדה בשם סוזן ניקול לוין בפרבר שאומברג של שיקגו שבמדינת אילינוי בארצות הברית, למשפחה יהודית. היא נשאה את נאום הפרידה בטקס סיום בית הספר התיכון שאומברג בשנת 1991. מתוך עניין בקידום קריירה של הפקת סרטים, סוזן עברה לקליפורניה שם סיימה בהצטיינות יתרה את בית הספר לאומנויות הקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
היא התחילה לעבוד בThreshold Entertainment, שם פיקחה על ההתקדמות והפקה של פרויקטים. אלו כללו את הסרטים "מורטל קומבט", "מורטל קומבט 2" וכן את סדרת הטלוויזיה בת 22 הפרקים "מורטל קומבט: כיבוש".
הפיקה לצד ג'ואל סילבר, את סרט האימה "גוטיקה" בו כיכבו האלי ברי, פנלופה קרוז, ורוברט דאוני ג'וניור.
הפיקה סרטים רבים נוספים, ביניהם "שרלוק הולמס", "איירון מן 2", "אל תלחצי, אני בדרך, בית השעווה" ו"זהות לא ידועה".
חיים אישיים
מאז 2005 היא נשואה לשחקן רוברט דאוני ג'וניור, ולהם שני ילדים.
משפט קרנו (תרמודינמיקה)
משפט קרנו בתרמודינמיקה קובע חסם עליון לנצילות התאורטית של מנוע חום. המשפט קובע שבין כל מכונות החום שפועלות בין אמבט חם לאמבט קר, מכונת קרנו הפועלת בין שני המאגרים היא בעלת הנצילות המרבית, וערכה של נצילות מרבית זאת תלוי רק בטמפרטורות של המאגר החם והקר. נצילות זאת אינה תלויה בפרטים המדוקדקים של מחזור העבודה או בסוג המרכיב החומרי באמצעותו מתבצעת עבודה. המשפט פותח ב-1824 על ידי הפיזיקאי הצרפתי סאדי קרנו.
הנצילות המרבית היא היחס בין הפרש הטמפרטורות של המאגרים לטמפרטורה של המאגר החם, ומבוטאת במשוואה, כאשר TC ו-TH הן הטמפרטורות המוחלטות של המאגר הקר והחם, בהתאמה, והנצילות \eta מוגדרת להיות היחס בין העבודה המכנית שביצע המנוע לחום שנמסר מהמאגר החם.
משפט קרנו הוא מסקנה מן החוק השני של התרמודינמיקה. מבחינה היסטורית, המשפט פותח על סמך הקונספציה של תאוריית הקלוריק (השקפה שהייתה רווחת בתקופתו של קרנו), והקדים את ניסוח החוק השני.
הוכחה
ההוכחה של משפט קרנו היא הוכחה על דרך השלילה: האסטרטגיה המרכזית שלה היא להראות שהנחת קיומה של מכונת חום היפותטית בעלת נצילות גבוהה מהחסם של קרנו מאפשרת לבנות מכונת חום מורכבת המזרימה חום ממאגר קר למאגר חם ללא התערבות אנרגטית חיצונית. באיור מופיעים שני מנועי חום מצומדים הפועלים בין שני מאגרים בטמפרטורות שונות. מנוע החום בעלת הנצילות הגבוהה יותר (\eta_M) מניע מנוע חום עם נצילות נמוכה יותר (\eta_L), ולמעשה גורם לאחרון לפעול כמשאבת חום. צמד המנועים לא מקבל שום אנרגיה ממקור חיצוני, ופועל לגמרי באמצעות האנרגיה המשתחררת כאשר חום מועבר מהמאגר החם לתוך המאגר הקר. אף על פי כן, אם מתקיים, אז זרימת החום השקולה תהיה אחורנית, כלומר מהמאגר הקר לחם ובניגוד לכיוון ההתרחשות הטבעי של תהליכים:
מצב שאינו אפשרי אודות לחוק השני של התרמודינמיקה.
תיאור הגדלים התרמודינמיים
החום Q שזורם מהמאגר החם מומר לעבודה ולחום  שזורם אל המאגר הקר. מכונת החום השנייה היא משאבת חום, כך שהעבודה W שהפעיל המנוע הראשון משמשת כדי לשאוב חום מהמאגר הקר למאגר החם. מכיוון שמשאבת החום היא למעשה מנוע קרנו הפוך, החום Q' שהיא תמסור למאגר החם יקיים:. מכיוון שהנחת המוצא שלנו היא ש-, קיבלנו איפה ש-Q'>Q, כלומר שזרם חום מהמאגר הקר למאגר החם ללא עזרה חיצונית, בסתירה לחוק השני.
הסבר מודרני למשפט קרנו
מנקודת המבט שנוצרה אחרי ניסוח משפט קרנו, מעגל קרנו הוא הדרך היעילה ביותר להמיר מפל חום (ממאגר חם למאגר קר) לעבודה מכנית משום שזהו המעגל התרמודינמי היחידי שהוא גם תהליך הפיך - כלומר כזה שהאנטרופיה הכוללת של היקום (האנטרופיה של המערכת ועוד האנטרופיה של הסביבה) בסיום התהליך שווה לזו שבתחילתו. מעגל קרנו הוא מעגל הפיך משום שכל אחד מארבעת השלבים שמרכיבים אותו (התפשטות איזותרמית, התפשטות אדיאבטית, דחיסה איזותרמית ודחיסה אדיאבטית) נעשה באופן הפיך:
כאשר מבינים בדרך זו את החשיבות העקרונית של כל אחד מהשלבים במעגל קרנו, ניתן להבין באופן אינטואיטיבי יותר מדוע זהו התהליך היעיל ביותר: עלייה באנטרופיה של היקום מקושרת לתהליכים ספונטניים ובזבזניים מבחינה אנרגטית, המעלים את אי-הסדר הכולל, ולכן, מכיוון שבמעגל קרנו אין שינוי באנטרופיה הכוללת, זהו גם התהליך בעל הנצילות המרבית. בלשון ציורית, תהליך בזבזני מבחינה אנרגטית משול למנוע חורק, שרכיביו מבצעים תנועות עודפות ומיותרות, ואשר צורך בכללותו יותר אנרגיה מזו הנדרשת לפעולתו.
חשוב להבין שמשפט קרנו מספק חסם עליון תאורטי בלבד על הנצילות של מנועי חום; מעגל קרנו הפיך ניתן למימוש רק כאשר כל אחד משלבי המעגל נעשים באופן איטי במידה אינסופית, אחרת תתפתח עד מהרה סטייה בין המיקום התרמודינמי של המערכת במישור P-V למיקום המצופה שלה על פי המודל של מעגל קרנו. מטבע הדברים, מנועי חום משמשים דווקא במקום שבו נדרשת מהירות עבודה רבה (למשל במנועי רכב), כך שהנצילויות שמושגות בפועל רחוקות מחסם קרנו.
מסקנות ממשפט קרנו
המסקנה המתבקשת ממשפט קרנו היא:
לכל מכונות החום ההפיכות הפועלות בין שני מאגרי חום נתונים יש אותה נצילות.
זוהי תוצאה חשובה משום שהיא עוזרת לבסס את משפט קלאוזיוס, אשר קובע שהשינוי באנטרופיה הוא ייחודי עבור כל התהליכים ההפיכים:
מעגן דרור – מעגן הפולינום
מעגן דרור – מעגן הפולינום הוא מעגן הנמצא בבסיס חיפה של חיל הים. המעגן נקרא על שם מייסד שייטת הצוללות הישראלית, יוסף דרור.
בניית המעגן
בניית המעגן החלה בשנת 2006 – לאחר תהליך של מאבק הגופים הירוקים בחיפה – במטרה להשפיע על עיצובו של הפולינום תוך מורת רוח מחסימת קו הים, ותוך הבטחה שבעתיד יפונה ויוכל לשמש כמתקנים עירוניים.
הפרויקט הוא ייחודי בתכולותיו - בעיקר בשל הצורך להילחם בים.
את השלב הראשון בבניית הנמל – הקמת שוברי הגלים – החלה חברת "אוקיניה". במהלך הפרויקט נכנסה לקשיים כספיים וחברת שפיר החליפה אותה.
את השלב השני – ייבוש שטח הבסיס – ביצעה חברת "שיכון ובינוי סולל בונה".
את תשתיות "שלב הביניים" - ביצעה חברת "שניידר הנדסת חשמל"
את השלב השלישי – בניית מבנים ותשתיות טכניות – ביצעה חברת "שיכון ובינוי סולל בונה".
בשלב החמישי (והסופי) - זכתה חברת "שיכון ובינוי" והחלה באמצע 2021 לבצע.
הקורפוס התשיעי (בריטניה)
הקורפוס ה-9 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בגליפולי ובחזית המערבית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם במהלך המערכה בתוניסיה.
מלחמת העולם הראשונה
הקורפוס הוקם באנגליה בשנת 1915 בפיקודו של פרדריק סטופפורד, והיה מופקד על הנחיתה במפרץ סובלה כחלק מהמערכה בגליפולי. בשנת 1916 נשלח הקורפוס לצרפת, שם לחם בשנת 1917 בקרב מסין ובקרב איפר השלישי. באפריל 1918 ספג הקורפוס אבדות כבדות בקרב איפר הרביעי ולכן הועבר לגזרת האן שהייתה שקטה, אולם הותקף במהלך הקרב השלישי על האן וספג שוב אבדות כבדות. במהלך מתקפת מאה הימים לחם הקורפוס כחלק מהארמייה רביעית, ולאחר המלחמה פורק הקורפוס.
מלחמת העולם השנייה
באפריל 1941 הוקם הקורפוס מחדש, כחלק מכוחות הבית בבריטניה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיה ה-59, דיוויזיית המחוז דרהאם ונורת' ריידינג ודיוויזיית המחוז נורת'מברלנד. בנובמבר 1942 לחם הקורפוס במבצע לפיד כחלק מהארמייה הראשונה, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך המערכה בצפון אפריקה, ובכלל זה במהלך המערכה בתוניסיה. ב-13 במאי 1943 נכנעו 250,000 חיילי מדינות הציר בתוניסיה, וב-3 ביוני 1943 פורק הקורפוס.
עדן אורבך עפרת
עדן אורבך עפרת (נולדה ב-1979) היא אמנית וידאו ארט ומיצבי וידאו ישראלית. אורבך עפרת זכתה במלגת הצטיינות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל, ובפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
ביוגרפיה
עדן אורבך עפרת, נולדה בירושלים בשנת 1979 להיסטוריון האמנות גדעון עפרת והצלמת עליזה אורבך. בשנות ילדותה למדה בבית הספר הניסויי ירושלים ובשנים 1999–2000 למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2000–2004 למדה בבצלאל במחלקה לאמנות. בשנת 2008 למדה שנה בקולג' גולדסמית' באוניברסיטת לונדון. בין השנים 2010–2012 למדה בתוכנית לתואר שני בבצלאל, תל אביב. בשנת 2004 קיבלה את מלגת ההצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל ובשנת 2014, זכתה בפרס האמן הצעיר והשתתפה בתערוכת הזוכים שהוצגה בינואר 2015 במוזיאון תל אביב.
GDRN
קיד'רון ייר אייפירד' יוהנסדוטיר (באיסלנדית: Guðrún Ýr Eyfjörð Jóhannesdóttir; נולדה ב-8 בינואר 1996) הידועה בשם הבמה: GDRN היא זמרת ושחקנית איסלנדית. היא שרה בעיקר בסגנון ג'אז-מושפע מפופ. היא זכתה בארבע מועמדויות בתוכנית פרסי המוזיקה של איסלנד לשנת 2018 (בנוסף לזמרת הפופ של השנה). היא אף הייתה מועמדת לפרס המוזיקה הנורדית לאותה שנה.
ראשית חיים
יוהנסדוטיר נולדה ברייקיאוויק ועברה למוספלסבאיר בגיל ארבע.
קריירת כדורגל
בגיל חמש, יוהנסדוטיר החלה לשחק כדורגל בליגת הילדים של מועדון ה-UMFA (איגוד הספורט של איסלנד). בגיל חמש עשרה עברה לשחק בליגת הנוער. ב-2011 היא סבלה מקרע ברצועה הצולבת ושנה לאחר מכן מקרע במיניסקוס. למרות הפציעות היא הספיקה לשחק 7 משחקים נוספים במשך עונות הבאות, אך בסופו של דבר הפציעות סיימו למעשה את הקריירה שלה לאחר עונת 2014. באפריל 2022, היא חתמה על חוזה של 3 שנים כדי להפוך לאחת מהספונסריות הראשיים של קבוצת הנשים של המועדון.
קריירת מוזיקה
יוהנסדוטיר למדה לנגן על כינור למשך 11 שנים, ואחר כך גם פסנתר-ג'אז ושירה. היא הלכה לג'וניור קולג' של רייקיאוויק ללימודי רפואה, אך בסוף החלה ליצור מוזיקה בשנה האחרונה שלה בג'וניור קולג' והחליטה לעסוק בזה לאחר סיום הלימודים.
מרל רוברטסון
מרל גרין רוברטסון (באנגלית: Merle Greene Robertson; 30 באוגוסט 1913 – 22 באפריל 2011) הייתה מאיאניסטית (חוקרת בני המאיה), היסטוריונית של האמנות, ארכאולוגית, אמנית ואשת חינוך אמריקנית. רוברטסון נודעה במאמציה ותרומתה לשימור האמנות, האיקונוגרפיה והכתבים של בני המאיה, בעיקר בזכות שעתוקיה של תבליטים מחורבות ערי בני המאיה, כמו גם בגין ייסוד מכון פאר"י (PARI, המכון לאמנות פרה-קולומביאנית) וסדרת מפגשי השולחן העגול של פלנקה (Mesa Redonda de Palenque).
גרין רוברטסון היא כלת אות מסדר העיט האצטקי לשנת 1994 ופרס Orden del Pop לשנת 2004.
ילדות ונעורים
רוברטסון נולדה במיילס סיטי, מונטנה. אמה, אמה-לאדה, הייתה מורה, ואביה, דארל אירווינג מק'קאן, עבד במפעל לאריזות. לגרין רוברטסון אח בשם אירווינג מק'קאן. משפחתה של רוברטסון נדדה אל ביוט ולאחר מכן אל הלנה, וב-1921 התיישבה בגרייט פולס.
את רוב ילדותה בילתה רוברטסון בעומק הטבע הפראי של מונטנה, והעידה על עצמה: "אני מנחשת שתמיד הייתי סוג של חוקרת". היא הייתה נוהגת להתלוות אל אביה במפגשים שערך עם חבריו, צ'יפים מזרם בלאקפוט, ומהם למדה את שפת הסימנים הילידית. השפעה זו תלווה אותה לתוך חייה הבוגרים ותתבטא בעיסוק במאיאניזם. השפעה חשובה נוספת הייתה מפגש מקרי ברכבת עם הצייר צ'ארלס ראסל שעורר בה, לדבריה, את הרצון להיות אמנית. משנודע לה היכן הוא מתגורר, הייתה נוהגת לבוא אל ביתו ולצפות בו מצייר.
בשנתה השנייה בתיכון עברה עם משפחתה אל סיאטל, וושינגטון. שם למדה בתיכון "רוזוולט". כשסיימה את לימודיה התיכוניים החלה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון תואר ראשון באמנות. במהלך לימודיה האוניברסיטאיים עסקה רוברטסון בעבודות אמנות קטנות כמו עיצוב תוכניות לנשפי סטודנטים וזיגוג בעלי זהב, ובמהלך הקיצים עבדה כמדריכה במחנה קיץ.
GDRN
קריירת מוזיקה
הלהיט הראשון שלה היה "Lætur mig" משנת 2018.
בשנת 2019, יוהנסדוטיר עלתה לכותרות כשהשתתפה בפסטיבל השנתי המפורסם Þjóðhátíð ונבחרה לאמנית של מוספלסבאיר לשנת 2019. באותה השנה היא אף לקחה חלק במחזה "Shakespeare in Love" שהוצג בתיאטרון הלאומי של איסלנד.
בשנת 2020 הוכרז שהיא לוהקה כשחקנית ראשית לסדרה האיסלנדית KATLA של שירות הסטרימינג נטפליקס, בבימויו של בלתזאר קורמקיר. שם היא מגלמת את דמותה של גרימה.
מרל רוברטסון
קריירה מחקרית
בשנת 1961 הגיעה רוברטסון לראשונה אל אתר חורבות מאיה – טיקאל, בגוואטמלה. שם התחילה את תקופת החניכות שלה בארכאולוגיה ובילתה את שלושת הקיצים הבאים בציור ציורים אדריכליים של האקרופוליס עבור אוניברסיטת פנסילבניה. במקביל, החלה בפיתוח טכניקת השעתוק שלה. היא עבדה באתרי מאיה אחרים, בתיעודים עבור אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטאות נוספות. בסך הכל, רישומיה, צילומיה ושעתוקיה התיעודיים של רוברטסון חולשים על פני יותר ממאה אתרי מאיה.
GDRN
חיים אישיים
ב-26 ביולי נולד בנה הראשון.
מרל רוברטסון
קריירה מחקרית
בשנת 1964 הגיעה רוברטסון אל אתר חורבות המאיה פלנקה, מקסיקו. היא קבעה את ביתה במרחק של שמונה קילומטרים מפלנקה ונתנה לו את השם הילידי "נה צ'אן-באהלום" (Na Chan-Bahlum). רוברטסון העבירה את רוב שנות השבעים בחקר האתר הסמוך אליו. מייקל קו כינה את הבית "גן עדן לפלנקו-פילים [אוהבי פלנקה]"; זאת משום שבמקום זה התקיימו מפגשי הרצאות וסיעור מוחות שזכו לכינוי "מפגשי השולחן העגול של פלנקה" (Mesas Redondas de Palenque). בשנה הראשונה נכחו במפגש שלושים וחמישה איש, אך כאשר הם הובאו לידיעת מקסיקו סיטי, סטודנטים וסטודנטיות התחילו להגיע למפגשי "השולחן העגול" והתעורר צורך להעתיק את מקום הפגישה. עד יוני של 1993 ארגנה אותם רוברטסון, אז הודיעה על פרישתה מניהולם, ואת המפגשים המשיך לתחזק המכון המקסיקני הלאומי לאנתרופולוגיה והיסטוריה, עם רוברטסון בתפקיד של נשיאת כבוד.