cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שואת יהודי איטליה
יהדות רומא
ב-26 בספטמבר סירב הפלדמרשל אלברט קסלרינג, מפקד הצבא הגרמני באיטליה, לאשר את הפעולה המתוכננת נגד היהודים מתוך חשש לסיבוך עם האוכלוסייה והוותיקן. ראש הגסטפו ברומא, אוברשטורמבנפירר הרברט קפלר החליט לפעול בעצמו, ודרש מיהודי רומא כופר של 50 קילוגרם זהב תוך 36 שעות. כופר זה הובא לגסטפו ב-28 בספטמבר, אולם כבר למחרת היום, ב-29 בספטמבר החרים ה-אס.אס. את תיקי השמות והכתובות של היהודים מבית הכנסת הגדול.
באוקטובר 1943 שלח אדולף אייכמן את תיאודור דנקר, שמילא קודם לכן תפקיד מרכזי במדיניות ההשמדה בפריז ובסופיה, בראשות סגל של 44 אנשי אס אס, עם הוראה שהסמיכה אותו לגרש את יהודי רומא. הקונסול הגרמני פרידריך מלהאוזן, שהיה אז הממונה על שגרירות גרמניה ברומא, ביקש, לשווא, את התערבות הוותיקן ומשרד החוץ הגרמני.
בשבת, 16 באוקטובר 1943, בחג הסוכות החל ה-'Judenrazzia' - המתקפה על היהודים. יחידות ביטחון מיוחדות מגרמניה חילקו את רומא לעשרים וששה אזורים ולפי כתובות ידועות מראש אספו את היהודים לכלא. ה"היודנאקציון" הסתכמה ב-1,259 נפשות: גברים, נשים וטף. בהתערבות האפיפיור שוחררו בני נישואי תערובת. ממסמכים שפורסמו לאחר המלחמה, הסתבר כי ביומיים שיהודי רומא היו במאסר לקראת משלוחם, ראשי הכמורה פעלו בצורה מינורית לביטול הגזירה. אחד מראשי הכמורה נפגש עם המושל הגרמני של רומא והעלה את הנושא רק בדרך של רמז. לבסוף נשלחו 1,007 יהודים אל מחנה ההשמדה בבירקנאו והושמדו בתאי הגזים. בסוף המלחמה חזרו לרומא 13 גברים ואישה אחת.
קפלר הודיע למפקד האס-אס באיטליה, אוברגרופנפירר קרל וולף, שלא שיתף את המשטרה האיטלקית בגלל חוסר אמינותה, וכי האוכלוסייה האיטלקית הפריעה למעצרים ואף עזרה באופן פעיל ליהודים. הימלר ועוזריו לא היו מרוצים מכך שעל כול יהודי שנתפס ברומא נמלטו 11. בינואר 1944 החליף את קפלר שטורמבנפירר פרידריך רוברט בוסהמר, המומחה לענייני איטליה ביחידתו של אייכמן. ב'רציות' שנערכו אחר-כך נתפסו עוד 1,084 יהודים בידי הגרמנים ושותפיהם האיטלקים. הדבר כלל שילוח יהודים למחנות ההשמדה, וכן רצח 75 יהודים בטבח בפוסה ארדיאטינה (Fosse Ardeatine). ב-25 במרץ 1944 נרצחו במחצבות 335 אזרחים, נוצרים ויהודים, כפעולת תגמול על הריגת חיילים גרמניים על ידי הפרטיזנים האיטלקים. במקום בו קבורים הנרצחים נבנה אתר זיכרון בחסות רשת המוזיאונים של הצבא האיטלקי.
הכנסייה הקתולית, תוך כדי הסכמה חשאית של הוותיקן, העניקה מקלט ליהודים במנזרים הרבים אשר ברומא. מספרם נאמד ב-4,700. פיוס השנים עשר חש ששלטון הגרמנים עומד להגיע לקיצו. בעלות הברית נחתו בסלרנו, דרומית מנאפולי, בספטמבר 1943.
ב-4 ביוני 1944, אחרי תשעה חודשים של רדיפות והשמדה, נתפסה רומא בידי הארמייה החמישית של צבא ארצות-הברית, והיהודים הנמלטים יצאו ממקומות מחבואם. מיהודי רומא נספו בשנות השואה יותר מאלפיים נפש. שמותיהם מצוינים על קיר בית הכנסת הגדול של רומא.
יהדות מילאנו
יהדות מילאנו, שקמה רשמית ב-1866, היא הקהילה היהודית הצעירה ביותר באיטליה. מילאנו היא עיר התעשייתית וצומת תחבורה חשוב בצפון איטליה, הייתה מוקד להפצצות בעלות הברית משנת 1942. חלק מתושבי העיר ברחו לכפרי הסביבה. וכך ב-1 בדצמבר 1943 גם חלק מיהדות מילאנו לא היו בבתיהם שבעיר. במצוד אחרי היהודים נתפסו חלק מהם ומ-2,000 יהודי העיר נעצרו פחות מאלף. ולאחר מיון כנדרש על ידי הכנסייה הקתולית לבירור דתם של הנתפסים בני "הגזע היהודי", נשלחו להשמדה 877 יהודים.
יהדות טוסקנה
יהדות פירנצה קמה במאה ה-15. הקהילה ספגה מכה קשה עם פיטורי היהודים מהאוניברסיטאות. ספרו הביוגרפי של הסופר פאולו צ'אמפי, אשר פורסם בשנת 2006,"שם אחד" מתאר את התלאות, הרגשות וגורלם המר של יהודי איטליה בימי השואה. הספר מספר על אנריקה קלברזי, חוקרת ומרצה מצטיינת לביולוגיה באוניברסיטאות פיזה ובפירנצה, שסולקה מעבודתה משום יהדותה. היא סירבה להסתתר בימי ציד היהודים על ידי המשטרה הפשיסטית והס.ס., נאסרה בביתה, נכלאה בבית הסוהר לנשים "מורטה" והרעילה את עצמה כדי לא להישלח לאושוויץ.
הצבא הגרמני הגיע לפירנצה ושהה בה, ואף החרים את בית הכנסת הגדול לשימושו, אך היא לא נכללה בתחומי שלטון ממשלת סאלו. יהודי פירנצה חוו תקופה קשה של השפלות והורעו מאוד תנאי חייהם, אולם רובם לא נשלחו להשמדה כיהודי צפון איטליה. מתוך יהודי פירנצה נשלחו למחנות כ-250 איש. רוב המשולחים נספו, ביניהם רב הקהילה נתן קאסוטו. בית הכנסת הראשון של פירנצה, שנבנה במאה ה-15, פוצץ על ידי הגרמנים ב-5 באוגוסט 1944. הוא ניזוק קשה כאשר הצבא הגרמני פיצץ בניינים ממערב ל"פונטה וקיו" במטרה להקשות על בעלות הברית לכבוש את פירנצה בשלהי מלחמת העולם השנייה. שער הכניסה לבית הכנסת שוקם והוצב במקום שלט הנצחה.
רב הקהילה ד"ר נתן קאסוטו ארגן את רשת ההצלה בפירנצה, שפעלה עם אנשי הכנסייה, ובראשם הקרדינל אליה דלה קוסטה, להצלת יהודי פירנצה. ראשי רשת ההצלה פתחו בפני היהודים את המנזרים וחלק מיהודי העיר מצאו מסתורין במקומות אלה.
הפרנס ג'וזפה פארדו רוקס (Giuseppe Pardo Roques), מיהדות פיזה, בהיותו אישיות מוכרת בעיר ובעל אמצעים הרשה לעצמו להתעלם מהצו המורה להגיע לתחנת המשטרה. גם כאשר אנשי האס אס חיפשו יהודים ברחובות פיזה הוא נשאר בביתו. ב-1 באוגוסט 1944, חודש לפני שחרור פיזה מהכיבוש הגרמני בידי בעלות הברית, הגיעו החיילים לביתו ורצחו אותו, שישה זקנים אשר היו עמו ומשרתת נוצרייה.
מקרב יהדות ליבורנו נשלחו 90 יהודים למחנות השמדה, אחרים נרצחו בהרים הסובבים את העיר על ידי חיילי הוורמאכט שהיו פעילים בסביבה. בתום השואה נותרו בליבורנו כ-1,000 יהודים. בית הכנסת של ליבורנו, אשר נפתח ב-1962, נבנה על המגרש שבו עמד בית הכנסת המפואר של העיר שנהרס במלחמת העולם השנייה.
יהדות פיימונטה
היהודים הראשונים הגיעו למחוז פיימונטה במאה ה-14 מצרפת ומספרד. טורינו היא העיר הרביעית בגודלה באיטליה. בעת מפקד היהודים באיטליה בשנת 1938 מנתה יהדות טורינו כ-6,000 יהודים. לאחר פרסום חוקי הגזע באיטליה ב-1938, פיתחו רוב יהודי פיימונטה עמדה אנטי-פאשיסטית חזקה. בתקופה זו היו בטורינו רק כ-4,060 יהודים. מספרם של היהודים ירד, הן בשל עזיבתם של פליטים יהודים זרים רבים והן מחמת הגירתם של יהודים איטלקים.
יהודי טורינו סבלו מגילויי אנטישמיות רבים, שרק הלכו והחריפו. גרפיטי אנטישמי החל להופיע על קירות בעיר, במיוחד בקרבת בית הכנסת של טורינו. בליל 14 באוקטובר 1941, היה ניסיון שלא צלח, להצית את בית הכנסת. בשלושת הימים שלאחר המקרה, החלו להופיע פוסטרים ומודעות ברחבי העיר שקראו לרצוח יהודים, ועליו הופיעו רשימת שמות של יהודים מקומיים וכתובותיהם. אך על פי דברים שכתב הפרטיזן היהודי אמנואלה הרטום ביומנו, כתובות אלה כלל לא היו מדויקות, וסוכנים גרמנים הם אלה שביצעו את הפעולות. משפחות יהודיות רבות נאלצו לעזוב את בתיהם בין השנים 1941 ל-1943, והן עברו להתגורר באזורים כפריים או בהרים עד לשחרור צפון איטליה בסוף אפריל 1945.
בתחילת אוקטובר 1943, פרצו כוחות פאשיסטיים לספרייה של הקהילה היהודית, לקחו את כל הספרים, ושרפו אותם בשריפות ענק בפיאצה קרלינה. בעקבות האירוע, מרבית יהודי טורינו ברחו באופן מיידי מהעיר או מצאו מקומות מסתור. כך, מרבית יהדות טורינו ניצלה מהגורל של קהילות יהודיות אחרות באיטליה. כאשר החלו מבצעי הנאצים להשמדת יהודי איטליה, עם המבצע לאיסוף יהודי רומא להשמדה ב-16 באוקטובר, לא יכול היה להתקיים מבצע דומה בטורינו באותו ההיקף, משום שלא היו בבתיהם. איסוף היהודים התבצע בעזרת המשטרה האיטלקית, על פי כתובות היהודים במפקד האוכלוסין משנת 1938, שעודכנו במחציתה של 1943. פקידי הממשל של רפובליקת סאלו המריצו את עובדיהם ואת תחנות המשטרה לפעול בחריצות מרבית לאיסוף וגירוש יהודים. כאשר ביצעו הכוחות הגרמניים חיפושים בבתי היהודים, הם מצאו רק שתי נשים מבוגרות בביתן. בנוסף, הכוחות הנאצים החרימו רכוש יהודי, ובניינים של הקהילה היהודית הושחתו ונבזזו.
יהודים שעדיין נמצאו בעיר שמרו על זהירות בצעדיהם, והסתמכו על אמונם במכרים איטלקים. יהודים רבים ניצלו הודות לעזרה של איטלקים שהכירו, אך היו כאלה שנתפסו בשל עזרה של איטלקים לכוחות הגרמנים. כך לדוגמה, ב-27 באוקטובר, נעצרו 11 מיהודי טורינו בעקבות הלשנות. חלקם פותו להיכנס לחנויות, שבהן חיכו להם חיילי אס אס. אחרים נתפסו במקום עבודתם. משפחה אחת נתפסה, משום שחזרה לחנות בבעלותה בעיר.
בסך הכל גירשו הנאצים 875 יהודים מטורינו וסביבותיה, מתוכם נותרו בחיים רק 31. כ-400 יהודים מטורינו וסביבותיה נרצחו בזמן השואה. רדיפת יהודים נמשכה עד היום האחרון של המלחמה, ואפילו ב-25 באפריל 1945, יום כניעת הכוחות הגרמנים, נהרגו שישה יהודים בקרבת קונאו.
יהודים רבים הצטרפו לכוחות הפרטיזנים שפעלו בעיקר באזורי ההרים של פיימונטה ועמק אאוסטה. פרימו לוי מספר על כך בספרו. המפורסם שבהם הוא אמנואלה הרטום. במבנה בית הכנסת מצויה ספרייה על שמו. גם בית הספר היהודי בטורינו נקרא על שמו. יהודים רבים ניצלו הודות לכך שמשפחות איטלקיות, פרטיזנים ואנשי כנסייה הסתירו אותם, תוך כדי סיכון רב לחייהם.
שלט לזכר יהודי טורינו שנרצחו בשואה הוצב בתחנת הרכבת של העיר.
יהדות אסטי, במחוז פיימונטה, הייתה קהילה יהודית שהתפתחה במהלך המאה ה-15. היו בה כמה עשרות יהודים. בעת הכיבוש הגרמני, בשנת 1943, נלקחו מהשכונה היהודית שלושים יהודים למחנות ההשמדה. רק שלושה מהם חזרו. מאז מספרם פחת, בעיר נשארו בודדים והקהילה לא הוקמה מחדש.
יהדות ונציה וטריאסטה
לכידת היהודים בוונציה וטריאסטה החלה כאשר רוב היהודים כבר היו מודעים לגורלם. בוונציה היו 1,200 יהודים. בשנים 1943–1944 נלקחו להשמדה 200 תושבים, כולל זקנים וזקנות מבית האבות וחולים מבית החולים לחולי נפש באחד האיים. אליהם הצטרף הרב של הקהילה, הרב אדולף אוטולונגי - כולם הוגלו ונרצחו. בככר המרכזית של הגטו, ליד בית האבות, מצוי קיר ועליו תחריטי נחושת, המתארים את גורלם של יהודי ונציה בשואה.
בטריאסטה הייתה לפני המלחמה קהילה יהודית של 6,000 נפש. במהלך הכיבוש הגרמני נערכו שני מבצעים ללכידת יהודים: ב-19 באוקטובר 1943 וב-29 בינואר 1944. המבצע האחרון כלל את החולים והזקנים שהיו במוסדות היהודים. ב-4 באפריל 1944 הוקם מחנה הריכוז בריזיירה די סן סאבה (Risiera di San Sabba) הסמוכה לטריאסטה. במחנה זה, ששימש גם כמחנה השמדה, הוקמה משרפה, וממנו נשלחו להשמדה יהודים, פרטיזנים ומתנגדי השלטון. מספרם של יהודי טריאסטה שנספו בשואה נאמד ב-710.
יהדות נאפולי
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בנאפולי בדרום איטליה כאלף יהודים. נאפולי ספגה הפצצות יותר מכל עיר איטלקית אחרת במלחמת העולם השנייה, אף על פי שהעיר לא התמרדה בזמן השלטון הפאשיסטי. היא הייתה הראשונה להתנגד לשלטון הצבאי הגרמני. 14 יהודים נספו בשואה. 45 יהודים הסתתרו בכפרים ליד העיר בקזרטה שבמחוז קמפניה, היתר עזבו את העיר. העיר שוחררה לגמרי ב-1 באוקטובר 1943 על יד כוחות בריטיים ואמריקאים. בתום המלחמה 540 יהודים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית כ-160 נפש.
יהודים תחת הכיבוש האיטלקי ביוון
ב־28 באוקטובר 1940 תקפה איטליה הפאשיסטית את יוון והחלה מלחמת איטליה–יוון. הצבא היווני הדף את הפלישה למשך חצי שנה והסב לאיטלקים אבדות כבדות. ב־6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את יוון, וב-27 באפריל נכנסו כוחות גרמניים לאתונה והושלם כיבוש רוב יוון בידי גרמניה הנאצית. יוון חולקה בין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית ובולגריה. רוב היהודים בשטחים הבולגרים והגרמנים הושמדו בין מרץ לאוגוסט 1943. רוב יהודי סלוניקי שהיו בשטח גרמני נשלחו לאשוויץ ונרצחו שם.
למרות דרישות הנאצים, האיטלקים סירבו להסגיר יהודים יוונים בשטחם לגרמניה, וכך ניצלו יהודים רבים בערים כמו אתונה, יואנינה, לאריסה ועוד. כ-5000 יהודים נוספים, רובם מסלוניקי וחלקם ממקומות אחרים, נמלטו לאתונה ומצאו שם מסתור. ב-8 בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית וכוחות גרמניה הנאצית השתלטו על אזור הכיבוש האיטלקי ביוון. עם זאת בשלב זה נענו יוונים רבים לקריאות הארכיבישוף דמסקינוס לסייע למנוע פגיעה ביהודים, ובזכות דבר זה, כמו גם פעילות המחתרת היוונית ופועלם של יהודים ועוזרים אחרים ניצלו חייהם של אלפי יהודים ביוון.
הנצחת השואה
באיטליה היום נערכות פעולות הקשורות לשואה. יום הזיכרון לשואת יהודי איטליה, יום אסונם של יהודי רומא, מצוין ברבות מערי איטליה, גם בכאלה שאין בהן קהילות יהודיות. משרד החינוך האיטלקי כלל בתוכנית הלימודים פרקים על השואה. קיים שיתוף פעולה עם יד ושם בירושלים הן בהכשרת מורים והן בפעולות הנצחה.
כיום הנצחת השואה נעשית בדרכים הבאות:
שואת יהודי איטליה בספרות ובקולנוע
הסופר היהודי-איטלקי פרימו לוי נלקח בספטמבר 1943 למחנה הריכוז פוסולי, ובפברואר 1944 נשלח למחנה הריכוז אושוויץ. מקרב 650 יהודים איטלקים שהיו במשלוח שלו, לוי היה אחד מ־20 ששרדו את אושוויץ. לאחר שחרורו כתב ספרים אחדים המתבססים על חוויותיו באושוויץ: "הזהו אדם", "ההפוגה" (שזכה ב-1997 לגרסה קולנועית בסרטו של הבמאי פרנצ'סקו רוסי, "לשוב הביתה"), "זמן שאול" ו"השוקעים והניצולים".
שואת יהודי איטליה באה לידי ביטוי בשני סרטי קולנוע נודעים:
בשנת 2003 צולם סרט נוסף חלון החזית על הנושא.
ארנסט ביברשטיין
ארנסט אמיל היינריך ביברשטיין (16 בפברואר 1899 – 8 בדצמבר 1986). כומר פרוטסטנטי, קצין אס אס ועוצבות המבצע בדרגת "אוברשטומבנפיהרר", פושע מלחמה נאצי.
ביוגרפיה
ביברשטיין נולד בעיר הילכנבאך שבגרמניה בשם ארנסט זימנובסקי, הוא שירת כחייל בצבא הקיסר הגרמני במלחמת העולם הראשונה. אחרי שחרורו, החל ללמוד תאולוגיה וב-1924 מונה לכמורה בכנסייה הפרוטסטנטית.
ב-1926 הצטרף ביברשטיין (אז עדיין ארנסט זימנובסקי) לשורותיה של המפלגה הנאצית. ב-1936 התנדב לאס אס. ב-1941 שינה את שם משפחתו לביברשטיין.
במהלך ממלחמת העולם השנייה שירת כקצין בעוצבות המבצע ("איינזצגרופן"), שתפקידן העיקרי היה התלוות לחיילי הוורמאכט בכיבוש מזרח אירופה, איסוף היהודים באזורים שנתפסו, ורציחתם. לאחר ההתנקשות בחייו של ריינהרד היידריך, מראשי האס.אס, על ידי פרטיזנים צ'כים, מונה ביברשטיין, ביוני 1942, למפקד עוצבה "C" ב"איינזצגרופן".
היה אחראי לרציחתם של קרוב לשלושת אלפים יהודים. בין היתר, הובאו עדויות ראייה להשתתפותו האקטיבית ברציחתם של כשישים יהודים בעיר רוסטוב על הדון (בברית המועצות של אז), ובנוכחותו ופיקודו על הוצאות נוספות להורג. העדויות קשרו אותו לרציחות המוניות באמצעות גז ובורות ההריגה (בהם נורו הקורבנות על סיפם של בורות, שהיו לקברי אחים).
אחרי מלחמת העולם השנייה
ביברשטיין הועמד לדין, יחד עם פושעי מלחמה נאצים אחרים ב"משפט האיינזצגרופן", שהיה חלק ממשפטי נירנברג. ביברשטיין כפר בכל האישומים נגדו.
ביברשטיין הורשע במשפטי נירנברג ונידון למוות, אך עונשו הומתק, והוא יצא לחופשי ב-1958 (כ-10 שנים בלבד לאחר מעצרו). ביברשטיין חזר לעסוק בכמורה ומת בגיל 87 בעיירה נימונסטר שבגרמניה.
מים ביאליק
מים חיה ביאליק (באנגלית: Mayim Chaya Bialik; נולדה ב-12 בדצמבר 1975) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה יהודיה-אמריקאית, בעלת תואר דוקטור במדעי המוח. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה כבלוסום רוסו, בקומדיית המצבים "בלוסום" ששודרה ברשת NBC בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, וכאיימי פארה פאולר, בקומדיית המצבים "המפץ הגדול" של רשת CBS, תפקיד שבעבורו הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי.
ביוגרפיה
ביאליק נולדה בסן דייגו, קליפורניה למשפחה יהודית רפורמית; הוריה הם בוורלי (לבית ווינקלמן), מנהלת גן ילדים, ובארי, מורה לדרמה בבית ספר תיכון.
משפחתה היו מהגרים יהודים שהתגוררו תחילה בברונקס, ניו יורק. שלושה מתוך ארבעת סביה היגרו לארצות הברית בשנות ה-30 מפולין, צ'כוסלובקיה והונגריה. היא גדלה כיהודייה רפורמית, אך כיום מחשיבה את עצמה ליהודייה אורתודוקסית מודרנית. ביאליק אף חגגה בת מצווה וכינתה את עצמה "ציונית מושבעת". שמה, "מים" ("מים" בעברית), מקורו בכינוי משפחתי של סבתא רבתא שלה, מרים. ביאליק היא בת משפחתו של חיים נחמן ביאליק, שהיה דודו של סב סבה.
ביאליק סיימה את לימודיה ב-1993 בתיכון נורת' הוליווד בהוליווד, קליפורניה. לאחר מכן למדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). שם היא סיימה תואר ראשון במדעי המוח עם חוג משני בלימודי יהדות ועברית, בשנת 2000.
ביאליק אמרה שאין לה את הציונים הדרושים לבית הספר לרפואה. היא המשיכה ללימודי דוקטורט במדעי המוח. היא לקחה הפסקה מהלימודים ב-2005 כדי לחזור למשחק. בשנת 2007 היא חזרה כדי לקבל את תואר הדוקטור במדעי המוח מ-UCLA תחת ד"ר ג'יימס מק'קרקן. עבודת הדוקטורט שלה כונתה "ויסות היפותלמי ביחס להתנהגויות לא מסתגלות, הפרעה טורדנית-כפייתית, שותפות ושובע בתסמונת פראדר וילי".
קריירה
ביאליק החלה את קריירת המשחק שלה כילדה, ותפקידה הראשון היה בסרט האימה "ראש דלעת" (1988). היא הופיעה בתפקידי אורח בכמה סדרות הטלוויזיה, בהן "מקגייוור", "עובדות החיים" ו"היפה והחיה". בסרט "חופים" (1988) הופיעה בתפקיד ססיליה בלום (דמותה של בט מידלר) בגיל 11. כמו כן השתתפה בקליפ לשיר "Liberian Girl" של מייקל ג'קסון.
ב-1990 הופיעה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "מולוי", שהופסקה אחרי שישה פרקים בלבד. באותה שנה עלתה למסכים קומדיית הנעורים "בלוסום" של רשת NBC. ביאליק הופיעה בתפקיד הראשי, בלוסום רוסו, במשך חמש עונות (114 פרקים) עד סיום שידורי הסדרה ב-1995.
ביאליק התקבלה לאוניברסיטאות יוקרתיות בחוף המזרחי אולם היא בחרה ב-1995 ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, כדי לא להתרחק מהוריה. בשנת 2000 השלימה תואר ראשון בעברית, מדעי היהדות ומדעי המוח. ב-2008 השלימה עבודת דוקטורט במדעי המוח, העוסקת בתסמונת פראדר וילי.
ב-2010 הצטרפה לצוות של קומדיית המצבים ברשת CBS "המפץ הגדול". היא מופיעה בה, החל מהפרק האחרון של העונה השלישית, בתפקיד איימי פארה פאולר, בת זוגו של שלדון קופר. היא מגלמת בסדרה דוקטור למדעי המוח, כמו בחייה. על תפקידה בסדרה קיבלה ארבע מועמדויות רצופות לפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית בשנים 2015—2012.
בשנת 2021 החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרה הקומית של רשת פוקס; "Call Me Kat", בתפקיד קייט, רווקה בת 39 שמנהלת בית קפה לחתולים. באותה שנה החלה לצלם את סרטה הראשון כבמאית "As Sick as They Made Us"; דרמה קומית בכיכובם של קנדיס ברגן, דסטין הופמן, סיימון הלברג, דיאנה אגרון וצ'ארלי ובר. הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית באפריל 2022.
חיים אישיים
ב-2003 נישאה למייקל סטון, אמריקאי שהתגייר. השניים התגרשו בנובמבר 2012. להם שני בנים.
ביאליק פעילה למען ישראל והגדירה עצמה כ"נאמנה לציונות". ב-2014 במהלך מבצע צוק איתן, היא תרמה כסף לרכישת וסטים לחיילי צה"ל. במרץ 2018, היא ביקרה באתרי מורשת בירושלים ולאחר מכן נפגשה עם הנשיא ריבלין.
ביאליק הפכה לצמחונית בגיל 19 והיא כיום טבעונית. היא גם שומרת כשרות. בשנת 2014 הוציאה לאור ספר בישול טבעוני המאגד את המתכונים האהובים עליה. כמו כן הייתה בין המייסדים של המכון "שמיים וארץ", תנועה של יהודים אמריקאים הפועלים למען זכויות בעלי חיים.
ביאליק היא דוברת של הארגון Holistic Moms Network אשר תומך בהורות הוליסטית לפי תאוריית ההתקשרות, בחינוך ביתי ובצמחונות. היא כתבה מדריך להורות הוליסטית, שיצא לאור במרץ 2012, בשם "Beyond the Sling: A Real-Life Guide to Raising Confident, Loving Children the Attachment Parenting Way".
אמינות
אמינות היא המידה בה אפשר להאמין לדבר מה.
דיווח אמין הוא דיווח, שהוקפד שלא יהיו בו שקרים או שגיאות (יש הדורשים, כחלק מהתנאים הבסיסיים, שגם לא יושמטו מהדיווח תכנים באופן סלקטיבי ומניפולטיבי רק כדי ליצור הטיה בקרב ציבור הנחשפים אליו).
אדם אמין הוא אדם המקפיד לדווח דיווחים אמינים.
מכשיר מדידה אמין הוא מכשיר מדידה, שהסיכוי שייתן ערך שונה (או, לכל הפחות, ערך שונה באופן מהותי) בשתי מדידות של אותו גודל הוא סיכוי קטן.
מכונה אמינה היא מכונה שהסיכוי לקלקול בה הוא סיכוי קטן.
אמינות בחוק ובאתיקה
הקפדה על דיווח אמין היא ערך. הדיווח האמין הוא חלק בלתי נפרד מהמקצועיות של בעלי מקצועות שונים כגון חייל, מדען (הכוונה לדיווח אמין על תוצאות הניסוי. ניסוי בו משקרים למשתתפים או מציגים להם מצג שווא ומגלים להם את האמת לאחר זמן קצר יכול לקבל אישור מוועדת האתיקה) או חוקר פלילי (דיווח אמת על ממצאי החקירה, לא אמירת אמת לנחקר במהלך החקירה). למעט דיווח אמת על תוצאות החקירה, מחויב החוקר הפלילי גם להשתדל לגבות עדות אמינה מהנחקר. נחקרים פליליים עשויים לתת עדות שקר כדי לנקות אדם יקר להם מחשד פלילי או כדי להפסיק את הסבל שהם חשים בעקבות החקירה עצמה. גם עד במשפט חייב להיות אמין על פי החוק. כך גם במשפט העברי - על פי ההלכה; עשרת הדיברות מצווים: "לא תענה ברעך עד שקר".
אמינות בהנדסה
אמינות (Reliability) היא ההסתברות שמכשיר או מערכת יתפקדו באופן תקין (בהתאם למפרט שלהם), כעבור זמן t מתחילת פעולתם-בזמן t=0, האמינות היא 1 (דהיינו 100%) והיא יורדת ככל שזמן הפעולה t גדל (הסיכוי לתקלה גובר).
על מנת לחשב את האמינות כעבור זמן פעולה t, יש צורך לדעת מהי פונקציית האמינות או להניח שהיא מתנהגת לפי אחת מפונקציות ההתפלגות המוכרות, שלגביהן יודעים לחשב את הפרמטרים שלה (כגון תוחלת וחציון) או לשרטט את הגרף שלה. בגופי תחזוקה עושים שימוש בנתוני תפעול כגון MTBF (באמצעות סקירת אופי התקלות והתדירות שלהן, תוך פילוג לפי מערכת) כדי להעריך יותר טוב את האמינות של כל פריט.
לגבי מערכות אלקטרוניות, נמצא שהפונקציה האקספוננציאלית, דהיינו, מהווה הקירוב הטוב ביותר לפונקציית האמינות. לגבי מערכות מכניות נמצא שהתפלגות וייבול היא הפונקציה בעלת הקירוב טוב ביותר.
הנדסת אמינות היא תחום מקצועי המאפשר להעריך אמינות של מוצר ובהתאם לקבל החלטות בהיבט של תפעול, רכש והצטיידות (למשל כמה חלקי חילוף נדרשים בפרק זמן מסוים) או מתן המלצות תכנוניות להשגת אמינות נדרשת או לשיפור אמינות נתונה (למשל מה מידת היתירות הנדרשת של שרתים). כפי שניתן להבין, העיסוק בהנדסת אמינות דורש ידע בתחום הסטטיסטיקה.
מדף הקרח רון-פילכנר
מדף הקרח רון-פילכנר (באנגלית: Ronne-Filchner Ice Shelf), המוכר גם בשם מדף הקרח פילכנר-רון, הוא מדף קרח אנטארקטי הגובל בים ודל.
תיאור
הים של מדף הקרח רון-פילכנר מפוצל לשני חלקים - המזרחי (פילכנר) -79°N, -40°W והמערבי הגדול יותר (רון) -78.5°N, -61°W באי ברקנר. כל מדף הקרח מקיף כ-430,000 קמ"ר, ובכך הוא מדף הקרח השני בגודלו באנטארקטיקה, אחרי מדף הקרח רוס. הוא גדל בהתמדה הודות לזרימת תכסיות קרח מפנים היבשה. מזמן לזמן, כשלחצי הקריעה גוברים על חוזק הקרח, נוצרים בקיעים וחלקים גדולים מתכסית הקרח נפרדים ממדף הקרח וממשיכים כהרי קרח. תופעה זו ידועה כהינתקות.
מדף הקרח רון הוא חלקו המערבי והגדול יותר של מדף הקרח רון-פילכנר. הוא תחום ממערב בבסיס חצי האי האנטארקטי (ארץ גרהאם עם חוף זומברג וחוף אורוויל) וארץ אלזוורת'. קומנדר פין רון, מצי ארצות הברית, שפיקד על משלחת רון לחקר אנטארקטיקה בשנים 1947 -1948, גילה וצילם רצועה לכל אורך חלקו הצפוני של מדף הקרח הזה, בשתי טיסות בנובמבר ודצמבר 1947. הוא כינה אותה בשם "מדף הקרח לאסיטר" ונתן את השם "ארץ אידית' רון" לכברת הארץ שנמצאה לפי השערתו מדרום לו. בשנים 1957–1958 קבעה קבוצת US-IGY, בפיקודו של מי שהיה עתה לקפטן רון, שמדף הקרח גדול מכפי שנקבע במיפוי הקודם, שהוא משתרע דרומה לכסות את רובה של "ארץ אידית' רון". אף ששמו של קפטן ג'יימס לאסיטר הוקצה לחוף של ארץ פאלמר, הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) אישרה את השם "מדף הקרח רון" למדף הקרח הגדול הזה, משום שרון היה הראשון שצפה במדף הקרח וחקר אותו עם הקבוצות שבהנהגתו. המדף קרוי אפוא על שם אידית' רון, אשתו של פין רון וחברה במשלחת RARE.
מחקר
בשנת 1973 נחנכה התוכנית הבינלאומית לחקר מדף הקרח פילכנר-רון.
עובי הקרח של מדף הקרח פילכנר-רון יכול להגיע ל-600 מ'; עומק המים מתחתיו הוא כ-1400 מ' בנקודה העמוקה ביותר.
מחקר שפרסמו בכתב העת Nature בשנת 2012 מדענים ממכון אלפרד וגנר לחקר קטבים וימים בגרמניה מנבא את היעלמותו של מדף קרח עצום בגודל 450,000 קמ"ר באנטארקטיקה עד סוף המאה ה-21, שיכולה להעלות את מפלס פני הים ב-4.4 מ' מדי שנה אך ורק בתוקף התמוססותו.
התדרדרות
באוקטובר 1998 ניתק הר הקרח A-38 ממדף הקרח פילכנר-רון. גודלו עמד על כ-50X150 ק"מ. בהמשך נשבר הר הקרח בשלושה חלקים. התנתקות בסדר-גודל דומה שאירעה במאי 2000 יצרה הר קרח בגודל 167 על 32 ק"מ, שכונה A-43 - מניחים שהתפרקותו היא האחראית לצפייה בנובמבר 2006 של כמה הרי קרח גדולים מחוף האי הדרומי של ניו זילנד, הפעם הראשונה שהרי קרח נצפו מניו זילנד מאז 1931. קבוצה גדולה של הרי קרח קטנים (הגדול בהם באורך של כ-1000 מ'), נראו מן החוף הדרום-מזרחי של האי, ואחד מהם נסחף אל קרבת החוף עד שאפשר היה לראותו מן הגבעות שמעל העיר דנידין. אם אכן היו אלה שרידי ההתנתקות הזאת, הרי שבמהלך חמש שנים ומחצה שייטו לאיטם צפונה ומזרחה סביב כשליש היקף כדור הארץ, מסע של כ-13,5000 ק"מ.
ב-12 ו-13 בינואר 2010 ניתק שטח גדול של קרח ים מעל מדף הקרח רון-פילכנר והתנפץ להרבה חלקים קטנים. האירוע נקלט בסדרת תמונות של ספקטרורדיומטר ההדמיה ברוזולוציה בינונית שעל לווייני נאס"א Aqua וTerra.
ליגת העל הפינית בכדורגל
ליגת העל הפינית בכדורגל, הוייקאוסליגה (בפינית: Veikkausliiga) היא ליגת הכדורגל הבכירה בפינלנד המכילה בתוכה את 12 המועדונים המובילים בפינלנד. הספונסר העיקרי של הליגה היא סוכנות ההימורים וייקאוס ומכאן שמה של הליגה.
לפני הקמת הליגה המקצוענית ב-1990, התקיימה ליגה חצי-מקצוענית בשם המסטרוסריה, שנוסדה ב-1930. עוד לפני כן בשנים 1908 ועד 1929 התקיימה אליפות פינלנד במתכונת גביע שהייתה למעשה טורניר נוק-אאוט.
גביע האליפות הפיני והמסטרוסריה (1908 - 1989)
לאחר מכן החל מ-1930 שימשה המסטרוסריה (Mestaruussarja) כאליפות המדינה והייתה ליגה חובבנית, חצי מקצוענית. בעונת הבכורה, הליגה כללה 8 מועדונים עם הקמתה. בהמשך הורחבה לעשרה ובעת הפירוק בליגה היו 12 מועדונים. הפופולריות של הליגה הגיעה לשיאה בשנות ה-60.
בשנת 1943 התחרות הופסקה עקב מלחמת העולם השנייה. בשאר שנות המלחמה התקיימה תחרות מצומצמת במתכונת גביע שהיוותה את האליפות.
החל מ-1955 החל להתקיים במקביל לתחרות הליגה, תחרות הגביע הפיני. האיקננליגה (Ykkönenliiga) משמשת כליגת המשנה מאז שנת 1973.
העונה האחרונה הייתה בשנת 1989 כאשר Kuusysi הוכתרה כאלופה האחרונה של המסטרוסריה.
הוייקאוסליגה
כשאר מדינות צפון אירופה הליגה משוחקת בחודשי הקיץ בלבד, בין החודשים אפריל ואוקטובר בשל מזג האוויר הקר השורר בהן בדרך כלל בחודשים נובמבר-מרץ. הקבוצות משחקות 33 מחזורים. בתום העונה הקבוצה המדורגת במקום ה-13 יורדת ליקונן ליגה והקבוצה הראשונה ביקונן ליגה עולה לווייקאוסליגה. כמו כן, הקבוצה במקום ה-12 בווייקאוסליגה וכן הקבוצה השנייה ביקונן ליגה משחקות שיניהן שני משחקי גומלין כאשר המנצחת משחקת בעונה שלאחר מכן בווייקאוסליגה ואילו המפסידה משחקת ביקונן ליגה.
הליגה היא אחת ממייסדות "European Leagues". נכון לשנת 2010 השכר הממוצע של כדורגלני הליגה עמד על 24 אלף יורו.
טבלת אליפויות בפינלנד
הערות:
מיון אקראי
במדעי במחשב, מיון אקראי (בנוסף מיון טיפש, מיון איטי, מיון קוף ובאנגלית bogosort ) הוא אלגוריתם מיון מאוד לא יעיל המבוסס על ניסוי וטעייה. האלגוריתם מאוד לא שימושי למיון, אך שימושי למטרות לימוד, לדוגמה השוואה עם אלגוריתמים יותר שימושיים. אם ננסה למיין חפיסת קלפים על ידי מיון זה היינו בודקים כל פעם אם החפיסה ממוינת, אם לא - נזרוק את החפיסה לאוויר, נרים את הקלפים בסדר אקראי. נחזור על התהליך עד שהחפיסה ממוינת.
תיאור האלגוריתם
הדרך שהאלגוריתם ממומש מיוצגת בפסאודו קוד כך: כל עוד החפיסה לא מסודרת סדר את החבילה באקראיות
ריצה וסיום
בהנחה שכל האיברים שונים, מספר ההשוואות הממוצע ישאף ל(e-1) n! ומספר ההחלפות הממוצע יהיה (n-1) n!. הסיבה להפרש בין מספר ההשוואות המצופה למספר ההחלפות המצופה הוא שמגלים שלא כל האיברים ממוינים רק אחרי מספר השוואות, ללא תלות במספר האיברים הכולל, בעוד שמספר ההחלפות תלוי במספר האיברים.
ספר
ספר הוא טקסט מודפס או כתוב בכתב יד שדפיו כרוכים יחדיו. המונח הטכני לספר כזה הוא "קודקס".
היסטוריה
מתחילת היווצרותו אסף האדם את יצירותיו הספרותיות תחת ספרים. בתחילה הכינוי ספר התייחס למגילות קלף, בעוד הקודקס כונה בשמות אחרים. בתקופות אלו היו הספרים מצומצמים בהיקפם. עם התפתחות הדפוס באמצע המאה ה-15 עלה היקפם של הספרים. במשך מאות שנים היו הספרים אמצעי עיקרי להפצת ידע ולהעברתו מדור לדור. בשלהי המאה ה-20 החלה גם הפצתם של ספרים אלקטרוניים המוצגים על קורא ספרים אלקטרוני, טאבלטים, צג המחשב או טלפונים חכמים. הטקסט המופיע בספר יכול להיות עיוני, עלילתי ועוד.
תהליך היצירה
בתהליך יצירתו של ספר שני שלבים עיקריים:
ספרי עלילה רבים מעובדים אל מסך הקולנוע או הטלוויזיה.
סוגי ספרים לפי תוכנם
קיימים סוגים שנים של ספרים, המחולקים על פי קטגוריות רבות, ביניהם ידועים סוגים אלו:
מרכיבי הספר
עיקרו של הספר הוא התוכן הנכלל בו, בין אם זה תוכן עיוני, מדריך שימושי או סיפורת. סביב תוכן זה נכללים מרכיבי תוכן נוספים, חלקם המופיעים בכל ספר, חלקם המופיעים בסוגים מסוימים של ספרים, וחלקם מופיעים בהתאם לשיקול דעתם של המחבר והמו"ל. רכיבים אלה כוללים:
אפיון פיזי של הספר
ספר, במשמעות המקובלת של מושג זה במאות השנים האחרונות, מורכב מדפי נייר כרוכים, וביתר פירוט:
בסוף המאה ה-20 החל הספר להתממש כספר אלקטרוני בגרסאות שונות. פרויקט השו"ת, שתחילתו בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, מאחסן אלפי ספרי הלכה ומאפשר גישה אליהם באמצעות מחשב. פרויקט גוטנברג, ומקבילו העברי פרויקט בן-יהודה, הם אתרי אינטרנט המאחסנים טקסטים של ספרים שזכויות היוצרים עליהם פגו, ומאפשרים קריאה של ספרים אלה על-גבי מסך מחשב (או הדפסתם על ידי הקורא). שירות Google Book search מאפשר לחפש בטקסט המלא של ספרים (גם כאלה שמוגנים על ידי זכויות יוצרים) שגוגל סורקת ואוגרת במאגר הדיגיטלי שלה.
שילוב בין ספר הנייר לספר האלקטרוני היה מקובל בספרי הדרכה בנושאי מחשבים, שבהם צורף תקליטור (וקודם לכן דיסקט) ובו תרגילים המלווים את הספר.
בנוסף לספרי נייר שהועברו למדיום אלקטרוני, ספרים רבים נוצרים מלכתחילה במדיום זה.
מקום הספר בתרבות היהודית
מקום של כבוד שמור במסורת ישראל לספרים, אך בעיקר לספרות התורנית (המכונה גם "ספרי קודש"), ובפרט לספר התורה. כך, סוגיות רבות יוחדו לקדושת הספר. בין ההלכות המפורסמות יותר לגבי כבוד הספר הן האיסורים להשליך אותו ארצה או להפוך אותו על פניו, והחובה לגנוז ספר משהתבלה. על פי היהדות המסורתית, המקור לכבוד כלפי ספרי הקודש נובע מכמה גורמים: בשולחן ערוך נפסק שכל איש מישראל צריך לקנות ספרי קודש שלומדים מתוכם. בחלק מן הזרמים ביהדות נהוג לעודד את תלמידי החכמים להעלות את חידושיהם על הכתב, ואף להדפיסם בספר. כמו כן, מקובל לרמוז את שם המחבר בשם הספר.
גם בעולם היהודי החילוני שמור מקום של כבוד לספר בכלל ולספרות התורנית בפרט, וכך מתקיימים מדי שנה ירידים לעידוד הקריאה (ביניהם, שבוע הספר), מתקיימת תרבות ענפה של העברת ספרים מיד ליד על מנת שלא להשליכם לפח, ועסקים שלמים המתבססים על שימור ספרים ישנים.
בתולה וסטלית
בתולה וסטלית (בלטינית: Virgo vestalis) הייתה כוהנת של האלה וסטה, אלת האש והאח, שהייתה האלה המרכזית בפולחן הבית והמשפחה ברומא העתיקה. תפקידן של הכוהנות הווסטליות היה לשמר את האש הקדושה, אש התמיד שבערה במקדש וסטה בשנים 509 לפנה"ס – 394 לספירה.
מקור הפולחן
השם של האלה וסטה מקביל לשם האלה היוונית 'הסטיה', שפירושו ביוונית "אח". פולחן האש והאח נעוץ בחשיבות העצומה שהייתה לאש בשלבי ההתפתחות המוקדמים של האנושות. אש הייתה מצרך נדיר שהיה צורך לשמור עליה במקום אחד בו תבער תמיד, וכך תהיה זמינה במידת הצורך. המסורת הרומית גורסת כי מייסדו של פולחן אש התמיד היה המלך נומה פומפיליוס, המלך השני של רומא. תחילה בערה אש התמיד בבית המלוכה עצמו, ועל שמירתה הופקדו בנותיהם או נשיהם של המלכים. עם ביטול מוסד המלוכה בשנת 509 לפנה"ס וכינון הרפובליקה הרומית, הועבר ניהול פולחן אש התמיד לידי המדינה ונבחרו כוהנות מיוחדות לצורך העניין, שתפקידן לשמר את בעירתה של האש הקדושה. הבתולות נדרו נדר פרישות, האוסר עליהן לקיים כל מגע מיני עם גבר או להקים משפחה במשך כל שנות כהונתן.
הביוגרף והפילוסוף היווני פלוטרכוס מתאר בספרו "חיי נומה" את בחירת הבתולות הווסטליות על ידי המלך נומה השני, ועל חשיבות היותן בתולות טהורות.
ובתרגום לעברית:
"הוא גם משגיח על הבתולות הקדושות, שהם קוראים להם וסטאליות. כי לנומה מייחסים את הקדשת הבתולות הביסטאליות ואת פולחן אש-התמיד בכללו, שהללו שומרות עליה. ואפשר שנומה היה סבור, שהאש טהורה היא ולא מקולקלת, ולפיכך הפקיד אותה בידי גופים טהורים ולא מחוללים, אך ייתכן שדעתו הייתה שהאש אינה פורייה והיא עקרה, ולפיכך שיכנה עם הבתולים. כי ביוון שומרות על אש-התמיד בכל מקום שבו היא קיימת, כגון דילפוי ואתונה, לא בתולות, אלא אלמנות שעברו את גיל הנישואין.
בחירת הבתולות הווסטליות
במקור, נבחרו לכהונה שתי בתולות בלבד אך לאחר מספר שנים עלה מניינן ל-6 בתולות, וככל הנראה מספר זה לא השתנה לאורך כל התקופה בה פעל מקדש וסטה ברומא. (509 לפנה"ס – 394 לספירה) הבתולות נבחרו בצעירותן, בגילים 6–10. הן היו חייבות להיות נטולות כל מום גופני וללא פגם בשמיעה או בדיבור. הוריה של הבתולה היו חייבים להיות אזרחים חופשיים מלידה ותושבי איטליה. בתחילה מונו לכהונה מועמדות ממשפחות אצולה אמידות, אך בשל מחסור במועמדות התיר אוגוסטוס גם לבנותיהם של עבדים משוחררים להיבחר. בחירתן של הכוהנות התבצעה על ידי הפונטיפקס מקסימוס, כוהן הדת הבכיר ביותר ברומא. 20 מועמדות מתאימות היו מובאות לפניו, וביניהן הופל גורל. הפונטיפקס מקסימוס היה אוחז בחוזקה בזרועה של הילדה הזוכה, ומושכה מידי אביה. בכך למעשה הוצאה הילדה פיזית מאחזקתו של אביה וכעת היא אינה רכושו עוד, כמקובל בתרבות הרומית בה נשים היו בחזקת אביהן או בעליהן.
פולחן האלה והבערת האש
התפקיד העיקרי והחשוב של הבתולות הווסטליות היה לשמור על אש התמיד במקדש וסטה, ולדאוג שלא תכבה לעולם. האש סימלה את נצחיותה ושגשוגה של העיר רומא עצמה, ולכן שמירתה הייתה חשובה מאין כמוה, למעשה הבתולות הווסטליות שמרו על שלום רומא ועל אזרחי רומא כולה. לבתולות נשמר מקום מרכזי בטקסים דתיים רבים, והן היו אחראיות להכנת הקמח המלוח המיוחד, המולה סלסה (mola salsa), אשר הוכן מהיבול הראשון של גרעיני חיטה ושאותו הן טחנו. לקמח היו מוסיפות מלח, ואותו היו מפזרים על הקורבנות שהוקרבו בטקסים הקשורים בפריון ובחקלאות.
בית הבתולות הווסטליות
לאחר טקס בחירתה, הובאה הכוהנת החדשה אל מגורי הווסטליות ששכנו במבנה הצמוד למקדש וסטה, ששכן על ה-via sacra בכניסה לפורום רומנום. הבתולות המכהנות התגוררו בבית מידות מרשים למדי. הבית היה בעל שלוש קומות, הכיל שישה חדרי שינה, אטריום (חצר פנימית) ומטבח. במטבח נמצאו שרידי תנור, אשר שימש כנראה להכנת קמח הקורבנות. הבית שוחזר לאחר שניזוק קשות בשריפת נירון בשנת 64 לספירה. מיקומו המרכזי של הבית והמקדש ביחס למקדשים חשובים אחרים בפורום מלמד על מרכזיותן של הבתולות הווסטליות ופולחן אש התמיד בחיי הרומאים בעת העתיקה.
מעמדן הפוליטי חברתי
לבתולות הווסטליות היה מעמד שונה ומיוחד בהשוואה למעמד הנשים ברומא של העת העתיקה. מדי שנה הייתה מקבלת הבתולה מענק שנתי, ובתום שנות כהונתן זכו למעין "מענק שחרור" מאוצר המדינה. הבתולות היו בחזקת עצמן, ורכושן שלהן בלבד, לכן כאשר סיימו את שירותן היו נשים עצמאיות בעלות אמצעים. אף על פי כן, מרבית מהבתולות בחרו להמשיך ולכהן כבתולות וסטליות מהסיבות הבאות: הבתולות היו בגדר קדושות ממש, ואסור היה להתיר את דמן. הן היו הנשים היחידות אשר היו בעלות תפקיד במערכת הדתית הרומית, ונהנו מזכויות שהיו שמורות לגברים בלבד. כאשר היו מסתובבות ברחובות רומא, צעד לפניהן ליקטור, זכות השמורה למגיסטראטים בלבד. הן היו מורשות לנסוע בכרכרה דו-גלגלית כאשר אפילו קונסול אמור לפנות להן את הדרך; הן יכלו לתת עדות בבית משפט ולכתוב צוואה. היו להן מקומות שמורים בשורות הראשונות בקולוסיאום ובתיאטראות השונים. בידיהן הפקידו חפצים חשובים לשמירה, כגון הצוואות של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס.
בעקבות קדושתן, ייחסו להן כל מיני יכולות על-טבעיות. כך למשל, האמינו כי אדם הפוגע בבתולה וסטלית מקולל. כאשר גזזו את שיערן, לא נהגו להשליך אותו לפח אלא שיערן היה נתלה על עץ פרי מסוים, מנהג שנתפס כסגולה לפריון בטן לנשות רומא. אם פושע הנידון למוות היה רואה בדרכו אל הגרדום בתולה וסטלית, מיידית היה מקבל חנינה.
חשיבותן הלאומית
מעמדן הבכיר של הבתולות נבע בעיקר מחשיבות מעמדה של אש התמיד. כל שנה, ב-1 במרץ היו מכבים את האש במקדש וסטה, ומדליקים מחדש על ידי שפשוף שני ענפי עץ שנקרא "העץ בר המזל". את האש היו מביאים במסננת עשויה נחושת אל המזבח. דעיכתה של האש היה מוביל אוטומטית להענשת הבתולה הווסטלית אשר במשמרתה אירע הדבר, משום שכאמור לאש הייתה חשיבות לאומית לשלום אזרחי רומא. עונשה של הכוהנת היה להישלח לחדר חשוך, ובעודה עירומה לקבל מלקות רבות על ידי הפונטיפקס מקסימוס שעמד מאחורי ווילון. אם הבתולה הפרה את נדרי פרישותהּ, מועצת כוהנים הייתה מתכנסת בראשות הפונטיפקס מקסימוס, ואם הבתולה נמצאה אשמה גזר דינה היה מוות על ידי קבורה בעודה בחיים. משלחת כוהנים הייתה מובילה את הבתולה אל שדה מרוחק (שׂדה החטאים – campus sceleratus) ליד השער הקוֹליני (בצד הצפוני של חומת סרוויוס). שם היו מכניסים את הבתולה באמצעות סולם לתוך פיר המוביל לחלל תת-קרקעי, מושכים את הסולם וסותמים את החור באבנים גדולות. בחלל החשוך השאירו לבתולה מעט מזון ומים, וזאת כדי לאפשר לאלה וסטה לחולל נס, אם אכן הכוהנת הווסטלית ראויה לכך, וכדי שהמתתה לא תיחשב הוצאה להורג. עם זאת לא ידוע על מקרה שבו יצאה הבתולה בחיים מאותו חלל בבטן האדמה. אם נתפס שותפה של הבתולה הווסטלית, הוא היה מוצא להורג במלקות. מכיוון שפגיעה בתומתן של הבתולות ובטוהר מידותיהן היווה פגיעה ברומא עצמה – כל אסון כבד או סימנים מבשרי רעות של מלחמה או בצורת הובילו לאצבע מאשימה אל הבתולות הווסטליות. עניין זה העמיד את הבתולות בסכנה מתמדת.
על פי המסורת הרומית מתוארת התופעה עוד קודם למלך נומה השני, כאשר ריאה סילביה, אימם של התאומים רמוס ורומולוס, מייסדי רומא, הייתה בעצמה בתולה וסטלית אשר נאנסה על ידי אל המלחמה מרס. הכוהנים התירו לה ללדת את בניה, אך לאחר מכן נענשה על הפרת נדריה, נאלצה לעזוב את בניה ונקברה בעודה בחיים.
השפעת עליית הנצרות על מקדש וסטה
הבתולות הווסטליות שירתו במקדש וסטה במשך כאלף שנים, ויוקרתן ומעמדן לא נפגעו בכל התקופה הזו. עם התבססות הנצרות נשמר עדיין פולחן וסטה, ואפילו קונסטנטינוס הגדול (306–337) נמנע מלפגוע בהן ובפולחנן. הקיסרים שבאו אחריו היו פחות סובלניים. הקיסר תאודוסיוס הראשון החליט לבטל סופית את פולחן וסטה, במסגרת מאבקו בפולחן הפגני, ובשנת 394 כבתה אש התמיד במקדש וסטה, ולא חודשה עוד לעולם.
שמעון לוי (ניצב)
שמעון לוי הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
ביוגרפיה
לוי נולד במרוקו ועלה לישראל בשנת 1955. יחד עם משפחתו הגיעו למעברת חצרים בבאר שבע. שם התחיל את לימודיו. מספר שנים לאחר מכן, עבר יחד עם משפחתו לשכונה ד'. עם סיום לימודיו בבית ספר התיכון הדתי, התגייס לצה"ל כאלחוטן בפיקוד דרום. לאחר שירותו הצבאי התגייס למשטרת ישראל והיה שוטר סיור בתחנת באר שבע. לאחר סיום קורס הקצינים, הוצב בתחנת קריית גת כמפקד תחנה בתקופת מלחמת יום הכיפורים. משם עבר לתחנת באר שבע, הקים ופיקד על חקירות ומודיעין ומאוחר יותר כמפקד תחנת אשקלון. בין השנים 1982-1987 שימש כקצין אג"מ של מרחב נגב, סגן מפקד מרחב הנגב, מפקד נפת יהודה, מפקד נפת עזה. בתקופתו החלה האינתיפאדה הראשונה, דצמבר 1987 ותוך מספר ימים, כל שוטרי הנפה הערבים התפטרו משירותם במשטרת ישראל ולוי התחיל בגיוס מסיבי של שוטרים מתוך הארץ על מנת למלא את השורות ולהקים נפה על טהרת שוטרים ישראלים אחרים. לאחר מכן, שימש כמפקד מרחב לכיש. בחג השבועות של אותה שנה מאי 1990, פיקד יחד עם כוחות צה"ל על ניסיון הפיגוע בחוף ניצנים בו נהרגו ונתפסו מחבלים. בסוף 1990 הוחלט על קידומו לדרגת תת-ניצב כסגן מפקד המחוז הדרומי. בתפקיד זה, היה בצוות ההקמה של המחוז הדרומי במשכנו החדש בבאר-שבע.
בשנים 1993–1996 היה מפקד מחוז הדרום. בתקופת היותו מפקד המחוז נערכו שינויים רבים במחוז. -הוקמו תחנות חדשות, העיירות, נתיבות, הנחת אבן הפינה לרהט. -הוקם מרחב שמשון עם פינוי הרצועה ופריסת חמש תחנות משטרה במעברים ובגוש קטיף. -הוקמו יחידות מחזויות בדמות היס"מ, הימל"ס ויחידות מיוחדות נוספות. -הוקם בית ספר מחוזי להכשרת שוטרי המחוז. -הוקם מחט"ב מגב לראשונה בתחום המחוז בעקבות קבלת האחריות לביטחון פנים באזור לכיש. -הוקמה יחידת אילת (מרחב) ונפתחו מעברי גבול חדשים מול ירדן ורצועת עזה וחיזוק מעברים קיימים. -במהלך שלוש השנים, גדל המחוז בלמעלה מאלף שוטרים ובאמצעים רבים ומגוונים.
יש לציין שבתקופה זאת, אירע הטבח במערת המכפלה, הסכמי השלום (אוסלו), והסכמים עם ירדן. בעקבות אסון פסטיבל ערד רשם לו המפכ"ל אסף חפץ הערת מפקד. על אף השערות בנוגע לקידומו האפשרי הודיע לוי על פרישתו לגמלאות.
לוי בעל תואר ראשון במדעי הרוח, נשוי ואב לחמישה.
סמל ניגריה
סמל ניגריה אומץ ב-20 במאי 1960.
שמעון לוי (ניצב)
ביוגרפיה
,
סמל ניגריה
הסמל מורכב ממגן שחור, המייצג את פוריות האדמה. בתוך המגן שני פסים לבנים עולים ויורדים המתמזגים לפס אחד. הפסים מסמלים שני נהרות הזורמים במדינה: נהר הניז'ר ונהר הבונואה. במגן תומכים זוג סוסים לבנים אציליים, המייצגים את האצילות והכבוד של האומה. מעל המגן ישנם פסים ירוקים לבנים המייצגים את חקלאות ניגריה. החלקה מתחת לסמל היא דשא עם פרחים. הפרחים המפוזרים על הדשא הם הפרח הלאומי של ניגריה, Costus spectacilis, מכיוון שהוא נפוץ בכל רחבי המדינה ומסמל את היופי של האומה. הסלוגן מתחת לחלקה הוא: "אחדות ואמונה, שלום וקדמה". מעל כל הסמל מוצב נשר אדום כהה, המייצג כוח.
יחסי ארצות הברית–בנגלדש
יחסי ארצות הברית–בנגלדש הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין ארצות הברית של אמריקה. לארצות הברית שגרירות בדאקה, ולבנגלדש שגרירות בוושינגטון וקונסוליות בניו יורק ולוס אנג'לס. בשנת 2014, 76% מאזרחי בנגלדש הביעו דעה חיובית על ארצות הברית, באחד הדירוגים הגבוהים ביותר מקרב המדינות הנסקרות בדרום אסיה.
היסטוריה
המגעים בין בנגלדש לארצות הברית היו מוגבלים בתקופת השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוקמה סוכנות קונסולרית של צ'יטאגונג בידי הקונסוליה האמריקנית בפורט ויליאם. במלחמת העולם השנייה, כוחות צבא וחיל אוויר אמריקניים הוצבו במזרח בנגל כחלק מחזית בורמה.
ארצות הברית הקימה קונסוליה כללית בדאקה ב-29 באוגוסט 1949, בעקבות חלוקת הודו ומזרח בנגל והפכה למזרח פקיסטן. מורים אמריקנים, אדריכלים, ועובדי סיוע ביקרו בעיר הבירה של מזרח פקיסטן בשנות ה-60.
במהלך מלחמת השחרור של בנגלדש ב-1971, אזרחים אמריקאים, בהובלת הקונסול הכללי בדאקה, ארצ'ר קדם, שלחו סדרה של מברקים המפרטים את הזוועות שבוצעו בידי הצבא הפקיסטני נגד אזרחים, סטודנטים ואנשי רוח. הם התנגדו למדיניות הממשל של ניקסון, שהעלימה עין מרצח העם, בשל הברית האמריקאית הקרובה עם החונטה הצבאית בפקיסטן. כמו כן, בתוך ארצות הברית השתנתה דעת הקהל נגד המדיניות של הנשיא ניקסון באשר למדיניותו בבנגלדש. כמו כן, מחוקקים דמוקרטים ורפובליקנים, ובהם טד קנדי, פרנק צ'רץ' ואחרים, גינו את הבית הלבן על שתיקתו בנושא ה"דיכוי השיטתי" במזרח פקיסטן. דמויות תרבות אמריקניות כמו המשורר אלן גינסברג והזמרת ג'ואן באאז קידמו את המודעות למלחמה בבנגלדש. הקונצרט למען בנגלדש אורגן בניו יורק על ידי מוזיקאים בריטיים, אמריקנים והודים; והשתתפו בו סמלים אמריקאים כמו בוב דילן. על אף שהקונגרס האמריקני הטיל אמברגו נשק על פקיסטן, הבית הלבן הפר את האמברגו בשולחו משלוחי נשק סודיים לחונטה הצבאית בפקיסטן. כאשר הודו התערבה בדצמבר 1971, הבית הלבן שיגר נושאת מטוסים למפרץ בנגל. פעילי שלום חסמו כמה משלוחי נשק בכמה נמלים בצפון מזרח ארצות הברית. דיפלומטים בנגלים בשגרירות פקיסטן בוושינגטון די.סי, ערקו והפעילו שליחות של הממשלה הזמנית של בנגלדש.
לאחר שחרורה של בנגלדש בדצמבר 1971 ונסיגת הכוחות ההודים במרץ 1972, הכירה ארצות הברית רשמית במדינה העצמאית החדשה ב-4 באפריל 1972 והבטיחה סיוע של 300 מיליון דולר. הרברט ד. ספיבק היה הנציג הדיפלומטי האמריקאי של ארצות הברית בדאקה באותה עת. ארבעה ימים לאחר מכן הסכימו ארצות הברית ובנגלדש לכונן יחסים דיפלומטיים ברמה של שגרירות. הקונסוליה הכללית שודרגה באופן רשמי לשגרירות ב-18 במאי 1972. היחסים בין בנגלדש לבין העולם המערבי בהנהגתה של ארצות הברית השתפרו באורח דרמטי בסוף שנות ה-70, כאשר נשיא בנגלדש זיאור רחמן שינה את המדיניות הסוציאליסטית של הממשלה הראשונה שהוקמה לאחר העצמאות, ושיקם את השוק החופשי. ב-1983 הוזמן לבית הלבן לפגישה עם הנשיא רונלד רייגן השליט הצבאי, סגן-אלוף חוסיין מוחמד ארשאד. הנשיא רייגן שיבח את דאקה על תפקידה במלחמה הקרה, וציין כי
ארצות הברית היא אחת משותפות הפיתוח העיקריות של בנגלדש מאז העצמאות, ומספקת למעלה מ-6 מיליארד דולר באמצעות USAID מאז 1972. היא סייעה בהקמת תשתיות חשובות במדינה, כולל סיוע של נאס"א לחקר החלל ולחישה מרחוק (SPARRSP) וכור מחקר TRIGA בוועדת האנרגיה האטומית של בנגלדש.
חתן פרס נובל לספרות מוחמד יונוס זכה במדליית החירות הנשיאותית ובמדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר בארצות הברית.
בנגלדש היא בעלת ברית אמריקאית גדולה בדרום אסיה. שתי המדינות משתפות פעולה במגוון רחב של נושאים ביטחוניים, אזוריים ובינלאומיים, נגד הטרור ושינוי האקלים. בנגלדש הייתה שותפה מרכזית ביוזמות הפיתוח הבינלאומיות העיקריות של ממשל אובמה, כולל ביטחון התזונה, הבריאות ואיכות הסביבה. הסכם אסטרטגי נחתם בין שתי המדינות ב-2012. שגרירת ארצות הברית בבנגלדש מרתה ברניקאט תיארה ב-2015 את היחסים כ"תוססים, רבי-פנים ובלתי נמנעים".
מדיניותה של ארצות הברית ביחס לבנגלדש מעודדת יציבות פוליטית, זכויות אדם ודמוקרטיה. ארצות הברית רואה בבנגלדש כבעלת ברית מוסלמית מתונה מקרב מדינות האסלאם. למרות שהיחסים הם מצוינים באופן מסורתי, ארצות הברית מתחה ביקורת חריפה על הממשלה בבנגלדש בשל חוסר כבוד לשלטון החוק, דיכוי חופש העיתונות והפרות זכויות אדם בידי כוחות הביטחון, לטענתה. עקב הבחירות הכלליות ב-2014 אותן החרימה מפלגת האופוזיציה העיקרית, ארצות הברית נתנה כתף קרה לבנגלדש.
על פי דיפלומטים אמריקאים, מדיניות ארצות הברית בבנגלדש מבוססת על "שלושת הדי", כלומר דמוקרטיה, פיתוח ומלחמה בטרור.
מסחר והשקעה
ארצות הברית היא יעד הייצוא הגדול ביותר של בנגלדש. ארצות הברית היא גם אחד מהמקורות הגדולים ביותר המשקיעים ישירות בבנגלדש. ההשקעה האמריקאית הגדולה ביותר במדינה היא הפעילות של חברת צ'ברון, המייצרת 50% מהגז הטבעי של בנגלדש. הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות עמד בשנת 2014 על 6 מיליארד דולר. הייצוא האמריקאי העיקרי לבנגלדש הוא מוצרים חקלאיים (פולי סויה, כותנה, חיטה ומוצרי חלב), מטוסים, מכונות, מנועים ומוצרי ברזל ופלדה. ייבוא אמריקאי מבנגלדש כולל מוצרי הלבשה, הנעלה ומוצרי טקסטיל; צעצועים, משחקים ומוצרי ספורט; חסילונים וסרטנים; מוצרים חקלאיים.
בחודש יוני 2013, בעקבות קריסת הבניין בבנגלדש שהובילה ליותר מ-1,000 מקרי מוות, השעתה ארצות הברית הסכם סחר מועדף עם בנגלדש, שאפשרה גישה חופשית לשוק האמריקאי בשל תקני בטיחות ירודים. משרד החוץ של בנגלדש פרסמה אז הצהרה שכותבת: "זה לא יכול להיות מזעזע יותר עבור עובדי המפעל של בנגלדש כי ההחלטה להשעות מערכת כללית של העדפות (GSP) מגיעה בזמן שממשלת בנגלדש נקטה צעדים גלויים כדי לשפר את בטיחות המפעל ולהגן על זכויות העובדים".
ברית צבאית
בנגלדש היא התורמת הגדולה בעולם לכוחות שמירת השלום של האו"ם. ארצות הברית היא תומכת חיונית של כוחות שמירת השלום בבנגלדש.
חינוך ותרבות
3,828 סטודנטים מבנגלדש למדו באוניברסיטאות בארצות הברית בשנת 2013.
מבחינה תרבותית, הגרסה הבנגלדשית של רחוב סומסום היא תוכנית הילדים הנצפית ביותר בבנגלדש.
פנינה
פנינה (וכן מרגלית) היא אבן חן הנוצרת לעיתים ברכיכות ממחלקת הצדפות וכן לעיתים בקונכיות חלזונות. זוהי אבן חן נפוצה מאוד, ובשונה מרוב אבני החן, מקורה ביולוגי (ולא מינרלי).
היווצרות הפנינה
הפנינה עצמה עשויה מחומר אורגני הנוצר מהפרשות של רכיכות מסוימות ממחלקת הצדפות, ובעיקר מסדרת דמויי-פניניות (Pterioida). שנוצרות כתוצאה מגירוי החודר לצדפה. הרכיכה מפרישה במהלך הזמן קלציט וארגוניט, שהם פולימורפים של סידן פחמתי (CaCO3), בשילוב עם חלבון קרני קשה בשם Conchiolin. הפרשות אלו נערמות זו על זו בשכבות ויוצרות עם הזמן כדור מבריק.
צדפות הפנינה החשובות ביותר הן אלה שקשוותיהן מצופות, בצדן הפנימי, בחומר הקרוי דָּר (nacre), ומכוּנה "אם הפנינה" או "צִדְפַּת הַפְּנִינִים".
בגלימת הצדפות הללו מצויים תאים מפרישי דר. אם חודר גוף זר כלשהו מעבר לגלימה, התאים הללו נצמדים אליו ומפרישים דר, המצפה אותו למען לא יזיק לגוף הצדפה. תהליך זה נמשך במשך כל ימי חייה של הצדפה. בניגוד לאמונה הרווחת, שהגוף הזר הוא תמיד גרגיר חול שנכנס בטעות לצדפה, הרי שזה מתרחש לעיתים נדירות. לרוב מקור הגירוי הוא אורגניזם טפיל, חומר אורגני כלשהו, או אפילו נזק לרקמת המגן הפנימית המגינה על הרכיכה. בדרך כלל הגירוי החיצוני נכנס לצדפה בעת שזו פוערת את שריונה. גם רכיכות אחרות יוצרות גושי חומר דומים לפנינים, אך אין אלה נחשבות פנינים אמיתיות.
מכיוון שהפנינה עשויה בעיקר מסידן פחמתי, היא נמסה בחומצה - חומץ, יין ואפילו מיץ תפוזים.
הפנינה המפורסמת בעולם היא ה-HOPE PEARL שמשקלה כ-90 גרם והיא נמצאת במוזיאון הבריטי. אורכה של פנינה זו כ-5.5 ס"מ והיקפה כ-8 ס"מ.
הפנינה והאדם
הפנינה משמשת כקישוט בלבד. אין לה ערך כשלעצמה וערכה הכספי נובע מיופייה ונדירותה. ערכה של הפנינה משתנה בהתאם לגודלה, צורתה, בהירותה, צבעה ומין הצדפה או השבלול שממנו נלקחה.
כבר העמים הקדמונים נהגו לייחס כוחות שונים לאבני חן בכלל, ולפנינה כוח של פוריות ומלכות. נמצאו תכשיטי פנינה מהתקופה שלפני הספירה בחפירות ארכאולוגיות ובקברים שנחקרו. בימי הביניים נהגו מלכים לשלוח משלחות גדולות בחיפוש אחר פנינים כדי לשבצן בכתריהם.
על פי פליניוס, מצביא רומאי, התרברבה קלאופטרה בפני מאהבה אנטוניוס כי תוך ארוחה אחת תכלה כעשרה מיליון מטבעות ססטרטיוס. השניים ערכו התערבות, ולמחרת קלאופטרה הגישה לאנטוניוס ארוחת ערב מפוארת וביקשה שיגישו לה משקה חמוץ שמסוגל להמיס פנינים. הגישה ידה אל אחת מאוזניה, שם הייתה תלויה פנינה, ושמה אותה בתוך הכוס. הפנינה נמסה בתוך המשקה שבכוס, וקלאופטרה גמעה את המשקה. שופט ההתערבות, פלנקוס, עצר בעדה מלכלות גם את הפנינה השנייה, והכריז על קלאופטרה כמנצחת בהתערבות.
תפוצה
פנינים ניתן למצוא בדרום יפן, סביב סרי לנקה וחופי דרום הודו, באינדונזיה, בפיליפינים, בחופי קליפורניה ומפרץ מקסיקו שבאמריקה, ובאיים רבים באוקיינוס.
פניני ים (מכונות גם פניני מים מלוחים) ופניני מים מתוקים
גידול פניני ים מצליח פחות בגידול מלאכותי מאשר פניני מים מתוקים (הגדלות בנהרות ובאגמים), ולכן לרוב הן יקרות יותר. פניני ים גם גדולות יותר מפניני מים מתוקים. בעוד שגודל ממוצע של פניני מים מתוקים הוא כ-9 מ"מ, גודלן הממוצע של פניני ים הוא כ-12 מ"מ. הגודל המשמש בתעשיית התכשיטים נע בין 15 ל-20 מ"מ.
כאשר החלו בתרבוּתם של פניני מים מתוקים בשנות השבעים, היה מעט ידע וטכנולוגיה כיצד לחזק את ברק הפנינה. לעומת זאת, ההיסטוריה של הגידול המלאכותי של פניני ים ארוכה יותר (הוחל בתרבותם כבר במאה התשע עשרה) ולכן ידעו כיצד לחזק בהן את הברק. כיום ההפך הוא הנכון מכיוון שתחום גידול פניני מים מתוקים התפתח מאוד.
כיוון שגידול פניני ים קשה יותר מגידולם של פניני מים מתוקים ומניב פחות רווח, הן יקרות יותר עד כדי פי כמה מאות.
צבעי הפנינה
לפניני מים מתוקים צבעים רבים. לעומת זאת, לפניני ים רגילות צבע אפור, לבן וכסוף. קיים זן ייחודי של פנינים שנקרא "פניני הים הדרומי" שצבען זהוב ושחור. כיום מתקיימים ניסיונות לגידול צדפות שיניבו פנינים בצבע זהב, אך ללא הצלחה מרובה. מנגד, פניני מים מתוקים לא יכולות להיות שחורות. צבען של פניני הים מסוג "פניני טהיטי", הוא כהה או שחור.
פנינה מתורבתת
שליית פנינים כרוכה במקומות רבים בצלילה לפרקי זמן ממושכים, לעיתים קרובות ללא אמצעי עזר. הצולל פוקק את אוזניו ונחיריו ושוהה במים במשך דקות תוך שימוש בצלילה חופשית בלבד. גם לאחר שהועלו הצדפות, הרי שפנינים נמצאות באחוז קטן ביותר מהצדפות שנשלו. מסיבה זו, רבים "מגדלים" פנינים מתורבתות: פנינים אלו גדלות בתוך צדפות בשבי, באמצעות גירויין באופן מלאכותי. פנינים אלו עגולות יותר מן הפנינים הטבעיות, וערכן נמוך הרבה יותר. הגירוי המלאכותי מתבצע בדרך כלל באופן שיגרום כמה שפחות דחייה לגוף זר, כדי שהרכיכה לא תמות: פותחים בכוח את שריון הצדפה - אך בזהירות רבה ולא יותר מסנטימטר אחד, ו"שותלים" בתוכה חתיכה זעירה שהופקה משריון צדפה אחרת, יחד עם חתיכה זעירה נוספת של קרום צדפה פנימי. לאחר מכן משאירים את הצדפה בתוך התקן רשת מיוחד מתחת לפני הים, לשנתיים שלוש. בניגוד לצדפות טבעיות, אחוז ההצלחה בגידול שכזה מגיע לכ-50%. מפרץ אגו ביפן היה בין האזורים הראשונים בעולם בהם התחילו גידול פנינים.
פנינים בישראל
האזכור הראשון בעברית לפנינה הוא בספר משלי:
את הפנינים ייבאו בני ישראל לרוב מהפיניקים.
רבינו גרשום כתב כי "רגילים אנשים לשחוק פנינה לתוך משקה משום רפואה" (תרגום מארמית). כלומר, היה מקובל בזמנו (המאה ה-10 וה-11) להמיס פנינה לתוך משקה ולצרוך אותה בתור תרופה, אולם ייתכן שרק עשירים יכלו להרשות לעצמם תרופה יקרה כזאת.
גם כיום אין שליית או ייצור פנינים בישראל והן מיובאות, אם כי שוויין היחסי נמוך משהיה.