cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנזר וורונץ
בימי נסיכות מולדובה
המנזר וורונץ נבנה במקום שבו פעלה בעבר כנסייה מעץ. אגדה המופיעה בספרו של הכרוניקן יון נקולצ'ה O samă de cuvinte ("שורה של דברים", מבוא ל"כרוניקת ארץ מולדובה") מספרת כי בעת משבר במהלך מלחמתו בעות'מאנים, ביקר השליט שטפאן הגדול אצל הנזיר המתבודד דניאל בכוך שלו ("סקיט") בוורונץ וביקש את עצתו. דניאל עודד אותו ויעץ לו לא להרים ידיים. אחרי שינצח יהיה על שטפאן לבנות מנזר המוקדש לגאורגיוס הקדוש. בנרתקס של כנסיית המנזר נמצא שריד של הכניסה לכנסייה המקורית ומעליה כתובת בה ניתן לקרוא:
עוד לפני סיום עבודות הבנייה העניק שטפאן הגדול למנזר את אחוזת שטילביקאן (Ştilbicani). בהמשך העניק השליט למנזר תרומות רבות - אחוזות, ספרים כולל ספר ארבע הבשורות ("טטראוונגליון") משנת 1490, בגדים וכלי קודש, מזון ( שמן, דגן, יין, פירות ים), קטורת, שעווה, וגם כסף. כך עשו גם שליטים אחרים אחריו כמו בוגדאן השלישי, פטרו רארש ואלכסנדרו לפושניאנו. לעיתים קרובות הוענקו התרומות לרגל חג הקדשת הכנסייה וחגים אחרים. בין היתר נשמרו תעודות המעידות על תרומות של השליטים ירמיה מובילה ב-27 במרץ 1598 ו-3 באפריל 1602, שטפאן טומשה השני ב-21 באפריל 1614 או קונסטנטין מברוקורדט ב-7 בנובמבר 1733 בפנקס האזכרות ("פומלניק") של המנזר נרשמו לצורך אזכרה בויארים בכירים ביותר ובני משפחותיהם. הכנסייה נבנתה לפי תוכנית תלת אפסידיאלית (טריקונכית) עם קנצלה, ספינה עם צריח ואכסדרה. בשנת 1547 בנה המיטרופוליט גריגוריה רושקה אקסונרתקס (פורטיקו או פרידבור) בקצה המערבי של הכנסייה והוסיף ציורים על הקירות החיצוניים. תרומתו מוזכרת משמאל לכניסה:
במנזר נמצאים קברותיהם של דניאל המתבודד, גריגוריה רושקה וכמרים ואצילים אחרים.
המנזר ידע פריחה בתקופתו של האגומן מקאריה (1756–1782); נבנו תאים חדשים, הכנסייה עברה שיפוצים שכללו גם שיפוץ של נכסי המנזר, נרכשו ספרים ומספר הנזירים גדל. בשנת 1775 נערך קודקס נכסי המנזר (תורגם ושופר על ידי ברתולומיי מאיריאנו).
בימי השלטון ההבסבורגי (1774–1918)
אחרי סיפוחה של בוקובינה לאימפריה ההבסבורגית הקתולית בשנת 1774, איבדו המנזרים והכנסיות האורתודקסיות הרומניות באזור את הפריבילגיות שלהם. ב-13 בנובמבר 1782 התכנסו אבות שבעת המנזרים שנפגעו מכך ובחרו בשני נציגים כדי להציג את בקשותיהם בפני הקיסר יוזף השני וכן בפני הבישוף האורתודוקסי של צ'רנוביץ. בסופו של דבר הושגה פשרה, לפיה הוסכם על צמצום מספר הנזירים, סגירת המנזרים הקטנים (ה-"סקיטים") והקמת קרן כנסייתית שתפקח על הכנסות הכנסיות והמנזרים. אדמות המנזרים, כולל של מנזר וונורץ, הופקעו. החל מ-1785 מנזר וורונץ הפסיק להתקיים כמנזר גברים למשך 206 שנה. פעילות כנסיית גאורגיוס הקדוש (גאורגה) נמשכה ככנסייה פרוכית. רוב השרידים הקדושים שבה הועברו למנזרים דרגומירנה, סוצ'ביצה ופוטנה.
בימי השלטון הרומני המחודש
בשנת 1918 בוקובינה חזרה לשלטון רומניה במסגרת ממלכת רומניה הגדולה (1918–1940). המנזר וורונץ לשעבר הוכרז כמונומנט היסטורי של רומניה ב-1918, מעמד אותו הוא שומר עד היום. בתקופת השלטון הקומוניסטי ברומניה (1947–1989) נערכו באתר חפירות ארכאולוגיות ומספר שיפוצים.
אחרי מהפכת 1989
בעקבות הדחת המשטר הקומוניסטי, ב-1991 הוקם מחדש מנזר וורונץ כמנזר נשים. הצו לשם כך נחתם ב-14 במרץ 1991 על ידי פימן, הארכיבישוף הרומני של סוצ'אבה ורדאוץ. בהמשך נבנו מגורים לנזירות, קפלה חדשה, בארות, אורוות ואסמים וכמו כן אכסניה לעולי רגל.
המבנה והאמנות
הקתוליקון - הכנסייה המרכזית - על שם גאורגיוס (גאורגה) הקדוש בוורונץ היא אחת הכנסיות המפורסמות ברומניה. נודעה בעולם הודות לציורי הקירות החיצוניים - פרסקואות בצבעים בוהקים עם מאות תמונות של דמויות, שנשמרו היטב, על רקע כחול. חלונותיה הקטנים, עם מסגרות מלבניות ממוטות צלובים, וקשתותיהם הנסוגות המחודדות או הכתפיות של המשקופים הפנימיים נוצרו בסגנון גותי. לדלתות הצפוניות והדרומיות של האקסונרתקס משנת 1547 מסגרות מלבניות, כמין מעבר בין סגנון גותי לסגנון רנסאנס. על כל קיר יש חלון גבוה עם קשת גותית מצועצעת. החזית המערבית נעדרת פתחים כלשהם, מה שמעיד על כוונת המיטרופוליט רושקה בזמנו לשמור אותה עבור ציורי הקיר. בחזית הצפונית עדיין נראה הקישוט המקורי של הכנסייה, שורות דיסקים מקרמיקה מצופה אמאיל בצבעים צהוב, חום וירוק, והמעוטרים בתבליטים. הקישוט כולל מוטיבים הרלדיים כמו אריה מתפרע וראש ביזון (סמל מולדובה) ויצורים בהשראת ספרות ימי הביניים מערבית כמו בתולות ים דו זנביות. המגדל מעוטר באחת עשרה גומחות, ארבע מהן עם חלונות. מעליהן שורת נישות קטנות המקיפות את המגדל. הגג המקוטע נבנה, ככל הנראה, לפי הגג המקורי.
הציורים
הציורים הפנימיים של הכנסייה נוצרו רובם בשנת 1496 בימי שטפאן הגדול. בתמונות המזבח והספינה שאף האמן להעביר את המשמעות התאולוגית של הסצנות, תוך יצירת מכלול מהודר, בעל צביון מונומנטלי. במזבח בולטות מיוחד תמונות "הסעודה האחרונה", "הקומוניון של השליחים", "רחיצת הרגליים" ובספינה - "מחזור הייסורים" ותמונתו של השליט שטפאן הגדול.
הציורים על הקירות החיצוניים של הכנסייה, הם מימי שלטונו של פטרו רארש וימי כהונתו של המיטרופוליט גריגורה רושקה, ונחשבים לפסגה של האמנות המולדובית בימי הביניים. הדמויות מכתבי הקודש נראות ריאליות, טבעיות. ציורי הקיר מתאפיינים בצבע בוהק, קרוב לזה של הטבע מסביב ושולטים בהם הצבעים ירוק וכחול.
בחזית המערבית נראית סצנה מרשימה של יום הדין המורכבת מארבעה מרכיבים: סביב ציר המרכזי נראה השילוש הקדוש של הנצרות, אלהים האב, ישו ורוח הקודש. בחלק העילי מתחת לקרניז נראה אלהים האב, הבד של הזמן, ארבעה מלאכים והארכימלאכים מיכאל וגבריאל וסימני המזלות המסמלים חלית הזמן. במרכז החלק השני נראית תמונת ה"דאיסיס" (Cinul) שבה יושב על כיסא מלכות ישו "שליט העולם" כשופט החיים והמתים, כשמצדיו אמו מרים ויוחנן המטביל. הוא מחזיק בידו את "מאזני הצדק" מסביבו שליחים היושבים על ספסלים בסגנון עממי רומני. מרגלי ישו יוצא נהר של אש שבו מתענים החוטאים. במרכז המרכיב השלישי של הציור נראים אדם וחוה המשתחווים בפני ה"הטימסיה" (ה"הכנה") של רוח הקודש, אותה מסמלת יונה, עם "אוונגליון הקדוש" המבשרים את חזרתו של ישו כמשיח רואים בצד גם "האבות הקדמונים של האומה הרומנית". בכיוון צפון - מתוארת קבוצת מאמינים בהדרכת השליח פאולוס ההולכים אל גן עדן ובכיוון הדרומי - קבוצות של כופרים כולל טטרים, טורקים, יהודים, ארמנים הננזפים על ידי משה בדרך אל הגיהנום. במרכיב הרביעי - באמצע נראים המאזניים השוקלים את המעשים הטובים והרעים, והמאבק בין המלאכים לשדים על הנשמות, בכיוון צפון - גן העדן ובכיוון דרום - הגיהנום.
הציירים הכניסו ביצירות יסודות מההווי הרומני, למשל כשמציגים את הארכימלאכים (ארכאנגלים) צופרים בבוצ'ום, כלי נשיפה אופייני לרועי הצאן בהרי רומניה. בפנים הכנסייה בולטים הכיסאות ועמדות המוזיקה עם מדפי הספרים (ה"קלירוס" או ה"סטראנה") מהמאה ה-16 וכן כורסה מלכותית, מלאכת מחשבת של הפיסול בעץ. ניתן לראות גם את קברו של המטרופוליט גריגוריה רושקה בפורטיקו ("פרידבור") ואת קברו של דניאל המתבודד בפרונאוס.
ביבליוגרפיה
Ligia Doina Constantinescu (מישלן - המדריך הירוק של רומניה, תרגום מצרפתית לרומנית מאת Eugen Damian, Irina Ohanisian)
בית הכנסת נחלת יעקב (ירושלים)
בית הכנסת האשכנזי נחלת יעקב הוא בית הכנסת האשכנזי הראשון שנבנה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים ונבנה בשנת התרל"ג (1873). בית הכנסת ממוקם בשכונת נחלת שבעה שבמרכז העיר ירושלים. כיום בית הכנסת משמש גם כבית חב"ד.
לבית הכנסת יש קומה אחת ובה שלושה חדרים המסודרים בצורת ריבוע, החדר האמצעי משמש כחדר התפילה בעוד ששני החדרים האחרים משמשים כעזרת נשים ומבוא לעזרה. לעיתים החדרים משמשים גם כבית מדרש, בעבר העזרה שמשה כבית מדרש קבוע.
הקמת בית הכנסת
בעקבות מגפת הכולרה בעיר העתיקה של ירושלים שנמצאת בתוך החומות שהתרחשה בשנת 1866, וכחלק מתהליך היציאה מן החומות, שבע משפחות, ביניהן משפחתו של נשיא מדינת ישראל העשירי ראובן ריבלין, חכרו אדמה ובנו בשנת 1869 את השכונה השלישית היהודית מחוץ לחומות בשם "נחלת שבעה".
בית הכנסת נוסד בראש חודש ניסן של שנת 1873 בשכונת נחלת שבעה שבירושלים. השכונה נחלת שבעה היא בין השכונות הראשונות שנבנו מחוץ לחומות ירושלים, ונחלת יעקב הוא בית הכנסת הראשון שנבנה מחוץ לחומות. הגבאים הראשונים של בית הכנסת היו יואל משה סלומון, אריה לייב הורוביץ ויוסף ריבלין. רב בית הכנסת הנוכחי הוא הרב יוסף יצחק סלונים, מצאצאי שושלת אדמו"רי חב"ד שגרה בחברון. הממלא את מקום אביו הרב זאב דב סלונים שכיהן כרב בית הכנסת עשרות שנים עד פטירתו. גם הרב יהושע פישל זקס שימש כרב בית הכנסת.
מספר שנים לאחר הקמתו בשנת 1888, הוקם מולו בית כנסת ספרדי בשכונה בשם "אוהל יצחק", הממוקם בסמוך לו, על ידי ר' יצחק רקנטי. בית הכנסת נחשב לאחד מבתי הכנסת המפוארים ביותר בשכונה.
המאה ה-20 ואילך
בית הכנסת כמעט ונסגר בתקופת מלחמת העולם הראשונה עקב נזק נרחב שנגרם למבנה. בתקופה שלאחר הקמת המדינה, בית הכנסת כמו שאר בנייני השכונה יועד על עיריית ירושלים להריסה וכמעט שהוחרב בעקבות החלטה להקים אזור סיטי בירושלים. ההחלטה בוטלה בעקבות מחאות נמרצות של תושבי ירושלים והעירייה בחרה לשמר את המבנים העתיקים.
למרות ההחלטה שלא לשפץ את האזור בשל האתרים ההיסטוריים, נעשו עבודות קלות לשדרוג התשתיות ברחוב יואל משה סלומון הסמוך לרוב מעלות נחלת שבעה בו בית הכנסת ממוקם, ביניהן החלפת תשתיות וריצוף הרחוב. העבודות נגמרו ביוני, 2019.
פסק דין אפרופים
פסק דין אפּרופים הוא פסק דין של בית המשפט העליון שניתן ב-6 באפריל 1995, והיווה ציון דרך משמעותי בעניין פרשנות החוזה במשפט הישראלי.
נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק קבע בפסק דינו, שהפך להלכה מחייבת, כי הוראת סעיף 25 לחוק החוזים (חלק כללי), התשל"ג–1973, אינה מחייבת פרשנות החוזה בשני שלבים (תחילה בדיקת לשון החוזה ולאחר מכן, אם הדבר נדרש, בדיקת הנסיבות החיצוניות), אלא באופן חד שלבי שתכליתו בירור אומד דעת הצדדים, באמצעות בדיקת לשון החוזה והנסיבות החיצוניות גם יחד: מבקריו של פסק הדין טענו, כי הוא פוגע בעקרונות של ודאות מסחרית ומשפטית בהקשר לפרשנות חוזים.
בינואר 2011 התקבל בכנסת תיקון לחוק החוזים, שנועד לשנות את הלכת אפרופים ולהגביר את הוודאות המשפטית לכאורה, אולם צפוי שיעבור זמן עד שתתגבש פרשנות מובילה של התיקון. בפסק הדין העיקרי שעסק בתיקון, עמדת הרוב היא שהתיקון דווקא חיזק את הלכת אפרופים.
הלכת אפרופים ושורת פסקי הדין שנפסקו בעקבותיה קובעים כי על בית המשפט לעשות כל שניתן על מנת להתחקות אחר אומד הדעת הסובייקטיבי של הצדדים לחוזה, ולהישמר ככל הניתן מלקרוא לתוך החוזה תניות חדשות, שמא ימצא עצמו בית המשפט כותב עבור הצדדים חוזה שהם מעולם לא התכוונו להתקשר בו. בית המשפט העליון קבע גם כי בכל מקרה שבו החוזה נכתב על ידי "שחקנים מתוחכמים" – למשל חברות גדולות ואנשי עסקים – בית המשפט ייטה לפרש את החוזה ככתבו וכלשונו. זאת, מתוך הנחה שההצדדים יודעים בדיוק מה הייתה הכוונה שלהם.
רקע
הוראת סעיף 25(א) לחוק החוזים, כנוסחו לפני שתוקן ב-17 בינואר 2011, הייתה: "חוזה יפורש לפי אומד דעתם של הצדדים, כפי שהיא משתמעת מתוך החוזה, ובמידה שאינה משתמעת ממנו – מתוך הנסיבות". בהתאם לכך התגבש מבחן דו-שלבי לבדיקת אומד דעת הצדדים, על פיו יש לבדוק קודם את לשון החוזה ורק לאחר בדיקה זאת, אם אומד הדעת אינו ברור, לבדוק את הנסיבות החיצוניות.
המחלוקת
במסגרת המאמץ של משרד השיכון לעודד בניית דירות רבות לצורך קליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, חתם משרד השיכון על חוזים עם קבלנים שונים, ובהם חברת אפרופים (Aprofim), שבהם הובטחו תמריצים לקבלנים, ובכללם התחייבות של המדינה לקנות דירות שהקבלנים לא יצליחו למכור. התחייבות שונה ניתנה לגבי בנייה בפריפריה ובנייה במרכז הארץ. על בנייה במרכז הארץ התחייבה המדינה לקנות עד 50% מהדירות, בעוד על בנייה בפריפריה התחייבה המדינה לקנות עד 100% של הדירות. החוזה כלל גם סעיפים שנגעו לסכום שיופחת ממחיר הדירות במקרה של איחור. בחוזה הוצגו שני סוגים של איחורים: איחור בסיום הבנייה ואיחור בבקשה מהמדינה לרכוש דירות. אולם, בעוד החוזה מציב בבירור את סכום ההפחתה על שני סוגי האיחורים לגבי בנייה במרכז הארץ, לגבי הבנייה בפריפריה הוצג בבירור רק סכום ההפחתה לגבי איחור בבקשת רכישת דירות.
בעקבות איחור של מעט מעל חודש בביצוע הבנייה על ידי חברת אפרופים, ניכתה המדינה מהתשלום לחברה 6% ממחיר הדירות, על סמך טענתה שסעיף 6(ח)(3) בחוזה קובע ניכוי של 5% על כל חודש איחור בביצוע הבנייה. חברת אפרופים פנתה לבית המשפט בדרישה לקבלת תשלום מלא, בטענה שסעיף 6 (ח)(3) נוגע לאיחור בבקשה לקניית דירות ולא לאיחור במסירת הדירות. לשון סעיף 6 (ח)(3) הייתה:
תביעתה של החברה נתקבלה בבית המשפט המחוזי בירושלים על ידי השופט צבי טל, שכתב שפירוש זה מתחייב מלשונו הברורה של הסעיף וכן מהיותו חלק מסעיף 6(ח). פסק הדין של המחוזי הפנה לשם השוואה לסעיף 6(ז), שעניינו הפחתת המחיר בשל איחור בביצוע הבנייה בפרויקטים של דירות במרכז הארץ, ובו נאמר במפורש, שדירות ש"ביצוען הושלם לאחר תום תקופת הביצוע שבחוזה הספציפי...".
המדינה ערערה על פסק הדין לבית המשפט העליון, וערעורה התקבל ברוב של שניים נגד אחד. השופט אליהו מצא, בדעת מיעוט, סמך על פסק הדין של בית המשפט המחוזי. אולם השופט דב לוין כתב: לאור זאת קבעו השופטים לוין וברק, שיש לפרש את החוזה על פי תכליתו ולא על פי לשונו וקיבלו את עמדת המדינה.
בקשה של חברת אפרופים לדיון נוסף נדחתה על ידי השופטת טובה שטרסברג-כהן בנימוק ש"אין פסק הדין מבטא גישה חדשנית או מהפכנית בפרשנות חוזה".
הלכת אפרופים
בפסק דינו הרחיב השופט אהרן ברק והציג השקפה מפורטת על דרך פרשנות חוזים. בסיכום ביניים הציג את עיקרי השקפתו:
השפעה
הלכת אפרופים הייתה להלכה המצוטטת ביותר בדיני חוזים, ובמהלך השנים יושמה במגוון תחומים ובין השאר שימשה לפרש הסכמים קיבוציים, שטרות, חוזה אחיד, צוואות, כתבי התחייבות חד-צדדיים ופטנט.
פרופ' איל זמיר כתב שחשיבות פסק הדין לא נבע מתוצאתו האופרטיביות ואף לא נבעה מה"חידוש" שלטענתו כלל לא היה בו. לטענתו: "חלק מההסבר לתגובות שעורר פסק הדין נעוץ באופן הכתיבה של פסק הדין, ברמות הגבוהות של הכללה והפשטה שבהן הוא מצטיין וברטוריקה החזקה, הפולמוסית, הנחרצת והאקדמית שלו. הסבר נוסף, שאף הוא קשור להבחנה בין כתיבה שיפוטית לכתיבה אקדמית, נעוץ באקטיביזם השיפוטי הגלום בין שורותיו של פסק הדין."
צוואות
השופט אהרן ברק ציין שגם בענייני צוואות, יש מקום לפרשנות במובן הרחב אשר אינו נצמד ללשון החוזה, אולם השאיר ב"צריך עיון" את השאלה האם כללי הפרשנות הדו שלבית של צוואות התבטלו בעקבות פסק דין אפרופים. השופט ניל הנדל ציין שניתן להסתייג מן ההישענות על הלכת אפרופים, בכל הנוגע לפרשנות צוואה, בחמישה מישורים, הכוללים את ההבדל בין חוזה הנכרת בין שני צדדים המשפיעים על תוכנו לצוואה לה יש רק צד אחד הקובע את תוכנו, כוונת המחוקק בחקיקת חוק הירושה, השוני המהותי בין דיני חוזים לדיני ירושה והשאלה הפתוחה האם התיקון לחוק החוזים שינה את הלכת אפרופים.
ביקורת
על הלכת אפרופים נמתחה ביקורת רבה, בטענה שהיא פוגעת בעקרונות של ודאות מסחרית, ונטען שלביקורת שותפים רוב עורכי הדין. על פי הביקורת, אם עד פסק הדין יכול היה צד להסתמך על לשון ברורה בחוזה, מעתה גם ודאות זו כפופה לפרשנות שפסק דין אפרופים נותן לה מרחב רב של אפשרויות, וגמישות רבה מעבר לטקסט הכתוב. היו שטענו שאנשים חוששים לפנות לבית המשפט כדי לאכוף קיום חוזים מכיוון שקשה לצפות מה תהיה התוצאה בגלל הלכת אפרופים.
אחד ממבטאי הביקורת היה הפרופ' דניאל פרידמן. לטענתו, העקרונות התאורטיים מאחורי הלכת אפרופים הם נכונים, אולם היישום המרחיב של עקרונות אלו הפך כללים המיועדים למקרים יוצאי דופן לכללים הקובעים את הכלל, באופן ש"יצר תחושה שלפיה אין בנמצא חוזה ברור, הכול פתוח, וכל תוצאה ניתנת להשגה באמצעות פרשנות". במקרה הספציפי של אפרופים, לטענת פרידמן, היה צריך להימנע מסטייה מלשון החוזה ממספר סיבות:
ביקורת נוספת וכללית יותר בוטאה בידי הפרופ' גבריאלה שלו וד"ר אפי צמח. לדבריהם, הלכת אפרופים פוגעת בחלוקת הכוח הראויה בין בית המשפט לבין צדדים לחוזה וסוטה מהמטרות הבסיסיות של דיני פירוש החוזה. לדבריהם: "אין להתעלם מכך שהלכת אפרופים מעניקה תפקיד חשוב, חשוב מדי, לשופט ולפרשן בגיבוש כוונת הצדדים... ונותנת משקל רב, רב מדי, לעקרון תום־הלב בתהליכי הפירוש וההשלמה. אין זה מיותר להזכיר כי עקרון חופש החוזים הוא - עדיין - העיקרון החשוב ביותר בדיני החוזים. עיקרון זה אינו קובע רק את החופש להתקשר בחוזים ולעצב את תוכנם, אלא גם את תוקפם וכוחם של חוזים ואת ההגנה המוענקת להם על ידי שיטת המשפט. עקרון חופש החוזים.... מחייב הימנעות מהתערבות בחוזה שנערך מתוך רצון [חופשי]... באמצעות תורת הפרשנות התכליתית מורחבות סמכויות בית המשפט להתערב בחוזים ואף לעצב מחדש את תניותיהם, לעיתים בניגוד לרצונם הברור של הצדדים. חוזה שיצרו הצדדים שוב אינו בשליטתם...".
ביוני 2005 ניצל השופט מישאל חשין, המשנה לנשיא בית המשפט העליון שהתנגד לדרך בה בתי משפט השתמשו בהלכת אפרופים, פסק דין בפרשת '''ארגון מגדלי ירקות נ. מ"י''' שבו נחלקו דעות השופטים כדי להעביר לדיון נוסף בהרכב מורחב את כללי פרשנות החוזים. בדיון הנוסף, בהרכב של 9 שופטים, הביעו השופטים תמיכה בהלכת אפרופים (ויש המכנים את פסק הדין הזה אפרופים השני), אולם שני שופטים: אשר גרוניס ומישאל חשין, יצאו כנגד הרוח הנושבת מהלכת אפרופים, וכדברי השופט גרוניס: "הבעיה איננה בהלכת אפרופים עצמה, אלא באווירה שיצרה. האזהרה מפני הפיכתו של בית המשפט למעין "צד" לחוזה, ומפני שִכְתוּב החוזה על ידי בית המשפט, ראוי לה שתהדהד מבית המשפט בקרית שמונה ועד זה שבאילת". השופט אליעזר ריבלין העיר לחשין על כך, וציין שדבריו וחששותיו אינם מגובים בנתונים אמפיריים, ואינם נתמכים אפילו בדוגמאות. ריבלין, שכתב את חוות הדעת המובילה אשר אשררה את ההלכה, ציין שהפרשן יפנה לתכלית האובייקטיבית רק כאשר "לא ניתן, בשום אופן, לברר את התכלית הסובייקטיבית". ריבלין הוסיף שעל השופט לעשות כל מאמץ כדי לאתר את כוונת הצדדים, ולא למהר לדלג את התכלית הסובייקטיבית. "אל לו לשופט למהר לקבוע שלא ניתן לאתר את התכלית הסובייקטיבית, ויש להימנע מליצור תחושה או אוירה שלפיה אף חוזה אינו ברור, הכל פתוח, וכל תוצאה ניתנת להשגה באמצעות פרשנות".
הלכת אפרופים מזוהה עם הנשיא בדימוס אהרן ברק ולאחר פרישתו יש המזהים מגמה לסטות ממנה. מאז מינויו לבית המשפט העליון, התבטא השופט יורם דנציגר כנגד הלכת אפרופים. כך למשל אמר:
מנגד, התייחס השופט אהרן ברק לביקורתו של השופט יורם דנציגר ואמר שהיא אינה מגובשת ואינה מציגה עמדה נוגדת.
באחד מפסקי הדין נימק השופט אליעזר ריבלין את פרשנותו לחוזה בשלושה גורמים: בהצטרפו לתוצאת פסק הדין, כתב השופט יורם דנציגר כי: "מקום בו לשון החוזה ברורה, חזקה עליה כי היא משקפת את אומד דעת הצדדים ולכן יש להעניק לה משקל מכריע בפרשנותו ולתת לחוזה את המשמעות הפשוטה והברורה העולה מלשונו ... ואיני רואה צורך לפנות ל"סביבה הנורמטיבית" של הסכמות הצדדים על מנת לקבוע מה היה תוכן ההסכם". השופט אליעזר ריבלין התייחס לדברי השופט יורם דנציגר, בדברים: "המקרה שבפנינו מטיל אור נגוהות על פרשנותה הברורה של הילכת מגדלי ירקות ... להבדיל מהמחלוקת הרטורית שאין בה דבר".
כוח ההתנאה על הלכת אפרופים
קיימת מחלוקת האם צדדים לחוזה יכולים לקבוע בחוזה שהחוזה לא יהיה כפוף לכללי הפרשנות של פסק דין אפרופים. פרופ' גבריאלה שלו וד"ר אפי צמח טוענים שזכות התניה זאת נובעת מכך ש"כוחם של הצדדים לקבוע ביניהם את כללי הפירוש בעניינם - מובן מאליו". לטענתם של שלו וצמח, אפשרות זאת של התניה על פסק דין אפרופים יכולה לעדן את המחלוקת סביב פסק הדין, שכן כל המעוניין בכך יכול פשוט להתנות בחוזים שהוא צד להם שהם יפורשו שלא על פי פסק דין אפרופים.
מנגד, פרופ' איל זמיר גורס כי הצדדים אינם יכולים להתנות על הלכת אפרופים. הטעם לכך, לפי זמיר, הוא כי לדין הפרשנות קיימות תכליות נוספות לבד מחשיפת אומד דעת הצדדים. פרופ' שחר ליפשיץ וד"ר אלעד פינקלשטיין הביעו עמדה מסויגת בהקשר זה שלפיה במקרים מסוימים ראוי לכבד את החלטת הצדדים לסטות מדין הפרשנות שנקבע בהלכת אפרופים.
באחד מפסקי הדין הפנתה השופטת ענת ברון למאמר של שלו וצמח. השופטת ברון, שכתבה את פסק הדין המרכזי בהכרעה, קבעה בהקשר זה כי "אין מקום ללמוד על כוונה לכאורית של הצדדים ממצג קודם, שעה שהם עצמם שללו במסגרת ההסכם הסופי את האפשרות להיזקק למצגים חיצוניים לצורך פרשנותו". עם זאת, פסק הדין לא הכריע באופן עקרוני ומפורש בסוגיית ההתנאה על הלכת אפרופים.
התיקון לחוק
ביולי 2009 יזם חבר הכנסת יריב לוין תיקון לסעיף 25(א), על מנת לבטל את הלכת אפרופים. לשון הסעיף שהוצע:
גרסת ההצעה שפורסמה בקובץ "הצעות חוק" שנה לאחר מכן הייתה שונה לגמרי. היא לא נגעה בסעיף 25(א), אלא הציעה הוספה של סעיף 25(ב2), שלשונו:
כמו כן, מציע התיקון, באמצעות הוספת סעיף 25(ב1), לעגן כלל פרשנות שהוכר עד אותה עת רק בפסיקה, והוא כלל "הפירוש כנגד המנסח".
לאחר דיון בוועדת חוקה חוק ומשפט אושר בכנסת ב-17 בינואר 2011 תיקון לחוק החוזים, שבו הוחלף סעיף 25(א) לנוסח הבא:
התיקון לחוק, מכיל את הוספת סעיף 25(ב1) כפי שהופיע בהצעה, אך ללא סעיף 25(ב2).
ההתייחסויות לתיקון
בדברי תודתו לאחר אישור החוק, אמר חבר הכנסת יריב לוין:
אולם, הדעות חלוקות האם התיקון אכן השיג את מטרתו. פרופ' נילי כהן והשופט יורם דנציגר הביעו את העמדה שהתיקון השיג את מטרתו. פרופ' נילי כהן כתבה: השופט דנציגר כתב: גם השופט ניל הנדל סבור שהתיקון משנה את המצב המשפטי. כך אמר, בעמדת מיעוט, בפסק דין שעסק בתיקון (עניין המוסד לביטוח לאומי): "התיקון נועד לשנות את המצב הקיים, לא רק לשמור עליו. התיקון נולד בשל הסתייגות מהמצב הקיים, בין אם הסתייגות זו מוצדקת ובין אם לאו". לגישתו של הנדל: "יתרונו של תיקון מס' 2 בא לידי ביטוי בשילוב שבין גמישות בקבלת ראיות להוכחת הנסיבות החיצוניות לחוזה, לבין מתן עמדת בכורה ללשונו המפורשת של החוזה. כאמור, קיימים שני סוגי חוזים. היה ויתברר שמדובר בחוזה בו אומד דעתם של הצדדים משתמע במפורש מלשונו – יהא הפירוש על פי הלשון. היה ולא – ייקבע הפירוש לפי הלשון והנסיבות. משקלה של כל אפשרות במצב האמור תלוי מקרה קונקרטי, תוך שיש לשמור על חשיבותה ומעמדה של הלשון".
לעומת זאת, הפרשן המשפטי יובל יועז, פרופ' שחר ליפשיץ, פרופ' איל זמיר, פרופ' גבריאלה שלו (במאמר משותף עם אפי צמח), סברו שהתיקון אימץ הלכה למעשה את הלכת אפרופים. לדבריהם של שלו וצמח: "עולה שהתיקון לחוק, כפי לשונו, אינו אלא ברכה סטטוטורית על המוגמר, באשר בא זה ועיגן בכתובים את שכבר נשתרש בהלכה הפסוקה... את הכוח שביקש המחוקק ליטול הצליח הוא דווקא להעמיק".
המשנה לנשיאה אליעזר ריבלין פרש באופן מפורט את עמדתו בפסק הדין בעניין המוסד לביטוח לאומי, וסיכם אותה במילים:
כפי שצפו מלומדים, נראה שהתיקון לחוק איננו סוף פסוק והוא משמש תשתית איתנה להמשך המחלוקות השיפוטיות בכל הנוגע לדין פרשנות החוזה. בפסק דין שניתן בבית המשפט העליון למעלה משלוש שנים לאחר התיקון לחוק, עדיין נחלקו עמדות השופטים ביחס לתיקון לחוק. השופטת חיות והשופטת דפנה ברק-ארז סברו כי התיקון לא הביא עמו תמורה משמעותית בדין פרשנות החוזה. מנגד, ציין השופט דנציגר כי:
Growing Up Is Getting Old
Growing Up Is Getting Old הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הבולגרייה ויקטוריה גאורגייבה. השיר יצג את בולגריה באירוויזיון 2021.
רקע
ב-25 בנובמבר 2019, רשות השידור הבולגרית הכריזה כי גאורגייבה נבחרה לייצג את בולגריה באירוויזיון 2020. ב-18 במרץ 2020, תחרות האירוויזיון לשנת 2020 בוטלה עקב מגפת הקורונה. ב-21 במרץ, רשות השידור הבולגרית אישרה כי גאורגייבה נבחרה לייצג את בולגריה גם באירוויזיון 2021. השיר נבחר באמצעות קדם פרטי בן שישה שירים מתוך מיני-אלבום הבכורה של גאורגייבה, A Little Dramatic. ב-10 במרץ 2021, הוכרז השיר הנבחר, "Growing Up Is Getting Old".
באירוויזיון
ב-20 במאי 2021, גאורגייבה ביצעה את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והגיעה למקום השלישי עם 250 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיעה בולגריה למקום ה-11 עם 170 נקודות.
מבצע אנתרופואיד
מבצע אנתרופואיד הוא שם הקוד למבצע ההתנקשות בריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך והרייכספרוטקטור של אזור בוהמיה ומוראביה (צ'כוסלובקיה), אשר לאחר כיבושו בידי הנאצים כונה "הפרוטקטורט". המבצע יצא אל הפועל בפראג ב-27 במאי 1942, לאחר שאנשי ממשל צ'כים הגולים בבריטניה, ובראשם ראש הממשלה הצ'כית הגולה, אדווארד בנש, קיבלו החלטה אסטרטגית לערער את השליטה בצ'כוסלובקיה הכבושה בידי הנאצים. היידריך נפצע במהלך ההתנקשות והובהל לבית החולים. לאחר מספר ימים, ב-4 ביוני 1942, מת מפצעיו. מותו הכה בתדהמה את צמרת השלטון הנאצי ועורר פשעים חמורים נגד האוכלוסייה המקומית, אשר בשיאן בוצע הטבח בכפר לידיצה.
רקע
ריינהרד היידריך היה מבכירי הקצינים הנאצים אשר פעלו לצדו של אדולף היטלר. הוא שימש כסגנו ויד ימינו של היינריך הימלר כראש המשרד הראשי לביטחון הרייך. לימים הטיל עליו היטלר את המשימה למצוא פתרון ל"בעיית היהודים", תפקיד אשר היידריך, כבירוקרט, ביצע בדייקנות רבה. היידריך הוא שכינס את "ועידת ואנזה" בינואר 1942 ועמד מאחורי שואת יהודי אירופה, הוא אדריכל הפתרון הסופי, והיה אחראי להוצאתו לפועל. יד ימינו בהוצאה לפועל של השמדת יהודי אירופה היה אדולף אייכמן. ב-15 במרץ 1939 נכנסו הנאצים לפראג והשלימו את השליטה בצ'כוסלובקיה, היידריך שימש בפועל כרייכספרוטקטור של אזור בוהמיה ומורביה, וכך שימש, הלכה למעשה, המושל מטעמו של הרייך הגרמני על צ'כוסלובקיה הכבושה בידי הנאצים.
תכנון המבצע
ברחבי הפרוטקטורט השליט היידריך טרור כלפי העם הצ'כי, תוך דיכוי של כיסי התנגדות וכוחות המחתרת באזור. שלטונו האכזר של היידריך ועצם השליטה הנאצית בפראג הובילו, בשנת 1941, את הממשלה הצ'כית הגולה, אשר מקום מושבה היה בלונדון, לפעול לערעור שלטון הנאצים בצ'כוסלובקיה. תחילה הוחלט להוציא אל הפועל מבצע התנקשות בחייו של קרל הרמן פרנק, מזכיר המדינה ומפקד המשטרה של הפרוטקטורט הנאצי, אשר פעל תחת היידריך. עד מהרה שונתה התוכנית ונפלה ההחלטה לכוון את המבצע אל ראש הפירמידה: יעד המבצע הפך להיות ריינהרד היידריך עצמו. מלבד רציחת היידריך הייתה להתנקשות מטרה נוספת - להוכיח לנאצים עצמם ולעולם כולו כי הנאצים אינם חסינים מהתקפה.
מבצע ההתנקשות בחייו של ריינהרד היידריך זכה לכינוי "אנתרופואיד" (באנגלית: "דמוי אדם"). ההכנות למבצע החלו ב-20 באוקטובר 1941. יאן קוביש (בצ'כית: Jan Kubiš) וקארל סוובודה (בצ'כית: Karel Svoboda) נבחרו לבצע את פעולת ההתנקשות. לאחר פציעתו של סוובודה במהלך האימונים לקראת המבצע הוא הוחלף בחברו של קוביש מהשירות הצבאי, יוזף גבצ'יק (בסלובקית: Jozef Gabčík).
בליל ה-28 בדצמבר 1941 צנחו קוביש וגבצ'יק יחד עם שתי קבוצות צנחנים, Sliver A ו-Silver B, ממטוס חיל האוויר המלכותי הבריטי, בכפר Nehvizdy, מזרחית לעיר פראג, לא רחוק מהעיר פלזן. עם הגעתם חברו ל, וב-8 בינואר 1942 הגיעו השניים לפראג ונטמעו באוכלוסייה. מרבית הזמן קיבלו סיוע ומסתור ממשפחת מורבאק, אשר סייעה למחתרת הצ'כית.
כעבור מספר חודשי התאקלמות החלו קוביש וגבצ'יק לתכנן את ההתנקשות בהיידריך. נשקלו מספר אפשריות: האחת הייתה לחסל את היידריך בעודו נוסע ברכבת, באמצעות רימון יד, אך היא נפסלה. נשקלה אפשרות לחסלו ביער, בדרכו מפראג, ולחלופין למתוח חבל לרוחב הכביש, בכל נקודה אחרת, דבר שיכפה על נהגו של היידריך לעצור את מכונית המרצדס, בעלת הגג הפתוח, באופן שיאפשר ליצור מגע עם היידריך ולחסלו.
תוכנית ההתנקשות שנבחרה לבסוף הייתה התקנתו של מארב מתוכנן להיידריך, בעודו נוסע ברכבו בדרכו מביתו שבפרבר צפוני של העיר פראג בשם Panenské Břežany, לעבר מצודת פראג (Pražský hrad), מעונו הרשמי של היידריך. לקראת המבצע החלו קוביש וגבצ'יק באיסוף מידע אודות סידורי האבטחה ושגרת חייו של היידריך.
ההתנקשות
ב-27 במאי 1942, התמקמו קוביש וגבצ'יק בעיקול חד ברחוב הולשוביצה (בצ'כית: V Holešovičkách) שברובע Libeň שבפראג. צנחן נוסף, יוזף ולצ'יק מהכוח Silver A שצנח עימם, התמקם בגבעה סמוכה כשתפקידו היה לאותת לשניים כאשר רכבו של היידריך מתקרב לעיקול. מעט אחרי השעה 10:00 בבוקר, בחלוף למעלה משעה מהמועד הצפוי, בעוד רכבו של היידריך בושש מלהגיע ונראה היה כי לא ניתן יהיה להוציא את המבצע אל הפועל, אותת וולצ'יק לשניים כי רכבו של היידריך מתקרב לעיקול. קוביש שעמד מן העבר השני של הדרך, חצה אותה לכיוונו של גבצ'יק כאשר בתיקו, אשר הוסתר במעיל שאחז, הוסתר מקלע מדגם סטן. בשניות שלפני הגעת הרכב הגיחו זוג קרונות של הרכבת החשמלית אשר חשפה אזרחים לסכנה ואיימה לשבש את התוכנית. בהחלטה מהירה ונחושה, כאשר רכבו של היידריך הגיע לעיקול, שלף גבצ'יק את מקלע הסטן במטרה לירות על היידריך היושב ברכבו לצד נהגו.
ברגע הקריטי סבל מקלע הסטן ממעצור ולא ירה. נהגו של היידריך בלם את רכב המרצדס ונעצר. היידריך התרומם ממקום מושבו תוך שהוא שולף את אקדחו. בתגובה מהירה שלף קוביש רימון יד בריטי נגד טנקים אשר הסתיר באמתחתו ויידה אותו לעברו של היידריך. הרימון פגע בצידו הימני אחורי של הרכב והתפוצץ - היידריך ונהגו נפגעו.
מיד לאחר הפיצוץ, קוביש, שנפצע אף הוא מהפיצוץ, החל להימלט מזירת ההתנקשות, רכוב על אופניו. גבצ'יק, גם הוא, פתח במנוסה רגלית. השניים ברחו לכיוון מרכז העיר פראג, כל אחד בכיוון שונה, שם מצאו מקלט בעזרתה של משפחת מוראבק המקומית.
לאחר ההתנקשות הובהל היידריך כשהוא פצוע במצב קשה אך בהכרה, לבית החולים הסמוך. הרופאים קבעו כי יש להביאו במהרה אל שולחן הניתוחים, אך הוא דרש להיות מנותח אך ורק על ידי רופא גרמני שיגיע מברלין. רק כאשר השתכנע כי יש לנתחו מיד ולא, תישקף סכנה לחייו, התרצה והסכים כי רק רופא מהמרפאה הגרמנית בפראג ינתחו.
היידריך נותח, הרופאים הצליחו לייצב את מצבו, והוא החל מתאושש מהפציעות הקשות שספג. לאחר מספר ימים מצבו הידרדר ואובחן שהוא סובל מאלח דם. ההשערה היא כי נגרם כתוצאה משערות זנב הסוס אשר ריפדו את מושב הרכב וחדרו לגופו שעה שעפו לכל עבר עקב התפוצצות הרימון. לשם טיפול במצבו המתדרדר נדרש לרופאים פניצילין. אלא שחומר זה, שהיה באותה תקופה לאנגלים, אויבי הרייך, לא היה בנמצא ברחבי גרמניה. מצבו של ריינהרד היידריך הלך והחמיר, וב-4 ביוני 1942 מת מפצעיו.
הטבח הנאצי בעקבות המבצע
ההתנקשות, ומותו מאוחר יותר של היידריך, הכו את המשטר הנאצי כרעם ביום בהיר. תגובתו של היטלר הייתה נזעמת והנקמה האכזרית לא בוששה לבוא. במקביל לחקירה המאומצת ולחיפושים נרחבים של כוחות אס.אס בכל רחבי הפרוטקטורט הגיע אל הגסטאפו מכתב אשר הועבר ממנהל בית חרושת פרו-נאצי. המכתב, אשר נשלח בסמוך למועד ההתנקשות, היה ממוען לאחת מעובדות המפעל אשר לא הגיעה לעבודה באותו היום ובשל כך נקרא על ידי מנהלה. המכתב רמז על קשר רומנטי בין צעיר לאהובתו, אותה הוא חושש שלא יראה עוד לעולם. חוקרי הגסטאפו הנואשים לקצה חוט היו משוכנעים כי זהו מכתב מאחד המתנקשים. המשך החקירה הובילה לכפר לידיצה, שם מצאו אנשי הגסטאפו שני חיילים צ'כים מחיל האוויר הבריטי אשר אינם קשורים לאירוע ההתנקשות, אך לגסטאפו זה היה מספיק. האשמה הוטלה על הכפר לידיצה כולו כמקום ממנו יצאו המתנקשים בהיידריך. כאשר הועבר המידע להיטלר הוא החליט כי הכפר ישלם את המחיר הכבד.
היטלר הורה לכוחותיו למחוק את הכפר מן המפה, הלכה למעשה, ולהחריבו עד היסוד. מיד לאחר פקודתו של היטלר נכנסו אל הכפר כוחות אס.אס בפיקודו של קורט דליגה וביצעו בו טבח במהלכו הוצאו להורג מרבית תושבי הכפר, נשים, גברים, ילדים וזקנים, וחלקם הקטן נשלח למחנות. הגרמנים לא הסתפקו בכך, על השטח עלו כלים הנדסיים כבדים אשר לא הותירו כמעט אף מבנה על תילו ומתים הוצאו מקבריהם. הכפר לידיצה נמחק ולא הותר ממנו זכר.
החדשות אודות הטבח בכפר לידיצה הגיעו למהדורות העיתונים המודפסות ברחבי העולם, חשפו את העולם לזוועות אשר ביצעו הנאצים ועוררו זעם רב ותחושות הזדהות.
בנוסף להשמדת הכפר לידיצה השמידו הנאצים באותן השיטות גם את הכפר לז'אקי, ובנוסף רצחו הנאצים מאות אזרחים צ'כים שנחשדו בשיתוף פעולה עם המחתרת הצ'כית, אלפים רבים - רובם יהודים - נשלחו למחנה הריכוז מאוטהאוזן ולמחנות ריכוז נוספים. כמו כן החל בפועל "מבצע ריינהרד" (שברור שהיה מתבצע גם ללא הצורך בנקמה - שהרי ריינהרד היידריך בעצמו שקד על תכנונו ועל שמו הוא נקרא) במסגרת מבצע זה הוקמו מחנות ההשמדה הראשונים – טרבלינקה, סוביבור ובלזץ', שבהם נרצחו כשני מיליון יהודים.
המרדף אחר המתנקשים
המאמצים ללכידת המתנקשים הורגשו בכל הפרוטקטורט ובעיר פראג בפרט. על העיר הוטל עוצר בשעות הלילה ופרס של עשרה מיליון קרונות הוצע תמורת כל המוסר מידע אודות המתנקשים. כוחות אס.אס שטפו את העיר בחיפושים אחר קצה חוט אך לשווא.
קוביש וגבצ'יק יחד עם וולצ'יק וצנחנים נוספים בצוות המבצע: אדולף אופולקה, בובליק, שוורץ והרובי מצאו מקלט, בעזרתם של בני משפחת מוראבק והאב פטרק, כומר אורתודוקסי מכנסיית סיריל ומתודיוס (בצ'כית: Kostel svatého Cyrila a Metoděje) הסמוכה למרכז העיר פראג. קוביש, אופולקה ובובליק הסתתרו משך ימים בגלריית המקהלה של הכנסייה. בעוד יתר הצנחנים הסתתרו בקריפטה הממוקמת מתחת לרצפת הכנסייה.
לאחר כשבועיים ללא כל מידע ממשי נקלעה החקירה למבוי סתום ונראה היה כי הסיכוי למצוא את המתנקשים הולך ופוחת. אלא שאז, הגיע למטה הגסטאפו בפראג קארל צ'ורדה (בצ'כית: Karel Čurda), שהיה חבר בכוח הצנחנים שנשלח לביצוע המבצע, ומסר לגסטאפו את כל הידוע לו אודות מקומות המסתור של הכוח וכן מידע אודות משפחת מוראבק אשר העניקה להם מקלט.
ב-18 ביוני 1942, לפנות בוקר, על בסיס מידע מודיעיני מדויק אותו מסר לגסטאפו צ'ורדה, הגיעו כוחות האס.אס לכנסייה. כאשר ניסו לטפס במעלה המדרגות לעבר גלריית המקהלה, בחיפוש אחר הצנחנים, פרץ קרב אותו ניהלו קוביש, אופולקה ובובליק כנגד עשרות חיילי אס.אס. הצנחנים ניהלו קרב בנחיתות מספרית משך שעות, תוך שהם יורים ומגלגלים רימונים במורד המדרגות ומונעים את הגישה אליהם. כל אותו זמן כוחות אס.אס ירו מכל עבר, מתוך הכנסייה ומחוץ לה, בשילוב מטחי מקלעים.
לאחר קרב התשה ארוך נפגעו קוביש ובובליק באופן קשה. חיילי האס.אס שהצליחו לבסוף להגיע אל הגלריה מצאו את קוביש ובובליק כשהם מוטלים פצועים אך חיים. אופלקה היה מוטל ללא רוח חיים. במהרה, על מנת לנסות להצילם לשם חקירה, פונו קוביש ובובליק באמבולנס לבית החולים. עם הגיעם לבית החולים מת בובליק, מעט אחריו, מת יאן קוביש.
יתר הצנחנים, אשר הסתתרו בקריפטה אשר מתחת לכנסייה, התגלו מאוחר יותר על ידי כוחות אס.אס. משך שעות ניהלו הצנחנים הנותרים קרב שבמהלכו ניסו כוחות האס.אס להכניעם בשלל אמצעים בעודם מנסים לחדור מכל כיוון אפשרי לאזור הקריפטה, אך לשווא. לאחר סדרת מאמצים שכשלו, נקראו לאזור כוחות כיבוי אש, אשר קיבלו הוראה להפנות את זרנוקי המים שברשותם לפתח קטן בקיר אליו מתאפשרת הגישה מהרחוב, במטרה להציף את חלל הקריפטה וכך להטביע את הצנחנים. כל אותה העת המשיכו הצנחנים את הלחימה, חלקם הודפים באמצעות סולם את צינור המים החוצה מהפתח הקטן, חלקם ממשיכים בהשבת אש וחלק אחר מנסה לחפור בקיר בניסיון להגיע לצנרת, דרכה אולי יוכלו להסתנן למי נהר הולטאבה הסמוך, החוצה את פראג.
בחלוף שעות, כאשר התחמושת שהייתה ברשותם של הצנחנים עמדה להסתיים ולאחר שהבינו כי אפסו הסיכויים לצאת בשלום מהקריפטה, עשו הצנחנים שימוש בכדורים האחרונים שנותרו ברשותם ושמו קץ לחייהם על מנת שלא ליפול בשבי ולמות מות גיבורים.
המלשין צ'ורדה נעצר על ידי המחתרת הצ'כית בימי המלחמה האחרונים, נשפט, נידון למוות והוצא להורג בתלייה ב-1947.
הנצחה
קוביש וגבצ'יק הפכו לגיבורים לאומיים ולסמל המאבק ההירואי שניהלו הצ'כים בכיבוש הנאצי בארצם. סיפורם הוא חלק מההיסטוריה הלאומית של צ'כיה וחלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר. בסמוך לכנסיית סיריל ומתודיוס ישנו כיום פאב הנושא את השם "פאב הצנחנים" ובו שלל תמונות ותיאורים מההתנקשות ומהקרב בכנסייה.
העיקול ברחוב הוולשוביצה עבר בחלוף השנים שינוי תוואי וכיום האזור הוא חלק מדרך בין-עירונית מהירה. בשנת 2009, בדיוק בנקודה בה בוצעה ההתנקשות בריינהרד היידריך, אשר היום הפכה לאחת הכניסות לכביש המהיר, הוקמה אנדרטה לזכרם של קוביש, גבצ'יק וולצ'יק. האנדרטה היא עמוד ובראשו שלושה חיילים עומדים ומשלבים ידיים במבנה מעגלי.
דייוויד ריימר
דייוויד פיטר ריימר (נולד בשם ברוס פיטר ריימר, 1965–2004) היה גבר קנדי אשר בעת שנולד היה תינוק זכר, ובעקבות ניתוח מילה כושל גודל על ידי הוריו כילדה.
ביוגרפיה
כשהיה בן 8 חודשים ובריא - למעט שסבל מפימוזיס, עבר הליך מילה שהתסבך ובו הושחת איבר מינו לחלוטין על ידי רופא בשם ד"ר יוט. הוריו שלא ידעו איך להתמודד עם המקרה פנו לפסיכולוג, ד"ר ג'ון מאני, שהמליץ להם לגדלו כילדה ואף מאוחר יותר לנתח את מערכת הרבייה שלו כך שתראה כנקבית.
הסניגור
הסניגור הוא כתב עת משפטי אשר נוסד בשנת 1996, ויוצא לאור כירחון על ידי סקירה משפטית, חברת הוצאה לאור של ספרות משפטית, בשיתוף עם הסניגוריה הציבורית. כתב העת מפרסם תקצירי פס"ד, תמצית פסיקה ומאמרים בתחומי המשפט הפלילי. נכון לינואר 2018, פורסמו 262 גיליונות של כתב העת. עורכת הירחון היא עו"ד יעל לוי-פרי וצוות עורכי המאמרים מטעם הסניגוריה הציבורית הם ד"ר חגית לרנאו, המשנה לסניגור הציבורי הארצי, ד"ר אלקנה לייסט, הסניגור הציבורי המחוזי (בפועל) של מחוז תל אביב, ד"ר איילת עוז, מנהלת תחום בכירה - המשפט המנהלי בסניגוריה הציבורית הארצית ועו"ד יגאל בלפור מהסניגוריה הציבורית הארצית.
דייוויד ריימר
ביוגרפיה
מאוחר יותר ריימר אף התחתן ואימץ את ילדי אשתו והחל להרצות על הטראומה האישית שלו אך בשנת 2004, לאחר שסבל מדיכאון שהוחרף מאבטלה, ממות אחיו התאום בריאן ממנת יתר של נוגדי דיכאון ומרצונה של אשתו לעזוב אותו, ריימר שם קץ לחייו בירייה במכוניתו בחניון סופר מרקט בשנת 2004.
הסניגור
מאפיינים ותחומי עיסוק
בכל גיליון מתפרסמים תקצירי פסקי-דין, מאמר מקורי, עדכוני ספרות וחקיקה מתחום המשפט הפלילי.
דייוויד ריימר
ביוגרפיה
לאורך השנים, מאני, שיוקרתו נפגעה קשות, סירב להתייחס למקרה, בנימוק של חיסיון רפואי, אם כי רמז לכשלונו והציע הסברים לכך בספרו משנת 1998.
הסניגור
מאפיינים ותחומי עיסוק
כתב העת מפרסם מאמרים בנושאים שונים אשר קשורים לתחום המשפט הפלילי ולתחומים משיקים, לרבות בנושאים של דיני העונשין, סדר הדין הפלילי, דיני הראיות, עבירות צווארון לבן, דיני תעבורה, דיני מעצרים ועוד. בנוסף, כתב העת סוקר פסיקה פלילית אקטואלית מכלל ערכאות השיפוט בישראל, חידושים בתחום החקיקה הפלילית וכן עניינים של משפט השוואתי בתחום הפלילי.
דייוויד ריימר
קישורים חיצוניים
עם ד"ר מרים גרוסמן
הסניגור
מאפיינים ותחומי עיסוק
כותבי המאמרים הם ברובם הגדול עורכי דין, אנשי אקדמיה ושופטים.
כתב העת מדורג במדד ירושלים לסיווג כתבי-עת במשפטים, ומאמריו מצוטטים דרך קבע בפסיקת בית המשפט העליון ובספרות המשפטית.
כתב העת זמין למנויים בתשלום בלבד, אך חלק נרחב ממאמריו זמין לכל באתר האינטרנט של כתב העת, ובאתר משרד המשפטים.
מעון ניב
מעון ניב הוא מתחם של שלושה מבנים חד-קומתיים ברחוב עמק רפאים בירושלים, ששימש עד 2005 מעון לילדים חירשים ונערות חוסות. נבנה בסוף שנות ה-20 על מתחם של 3.6 דונם. כיום המתחם נטוש ומיועד להקמת מרכזי פנאי ומלון בוטיק.
היסטוריה
מעון ניב היה מוסד לילדים חירשים בירושלים. המעון שימש כמקום מגורים לילדים חירשים בין הגילאים 10 ו-17. המעון נבנה בשנות ה-20 בתקופת המנדט הבריטי, בסגנון ערבי מסורתי.
סגירת המעון
בשנת 2005 הוחלט בעיריית ירושלים כי המעון ייסגר והילדים הנמצאים בו יועברו לכפר הנוער אונים בכפר סבא. בזמן סגירת המעון חסו בו שמונה ילדים חירשים מרקע סוציו-אקונומי נמוך. מכיוון שכפר הנוער מאחסן למעלה מ-200 תלמידים, רובם בני נוער, בעוד שחלק מהילדים במעון היו בגילאים נמוכים, קמה התנגדות לסגירת המעון והעברת הילדים מצד ההורים. ההתנגדות בעיקר הייתה נגד העברת הילדים לכפר הנוער אונים ולא למשפחתונים או חזקה פרטית אחרת, ופחות נגד סגירת המעון. כחלק מהמאמצים שלחה יושבת ראש ועד ההורים בירושלים אתי בנימין מכתב ליושב ראש ועדת החינוך של הכנסת נגד העברת הילדים למסגרות אחרות, אולם המאמצים עלו בתוהו.
הקמת מרכז הבילוי
בשנת 2010 עלתה תוכנית בעיריית ירושלים להפוך את מתחם שלושת המבנים ששמשו בעבר את מעון ניב למרכז בילוי. על פי התוכנית, המתחם ישמש כמקום כניסה ויציאה מחלקו העירוני של פארק המסילה, שישתרע לאורך תוואי מסילת הרכבת הישנה בירושלים. במסגרת התוכנית, ישופצו וישומרו שלושת המבנים הישנים ששימשו את מעון ניב, ובמקום יבנה מתחם בילוי הכולל בתי קפה ומסעדות. כמו כן, המקום ישמש כנקודת מוצא למסלולי טבע ממנה יהיה ניתן לצאת לפארק המסילה ולעמק פרי הר.
אולם, על אף התוכנית, בשנת 2011 פרסמה עיריית ירושלים מכרז למכירת המתחם לידיים פרטיות. על פי המכרז, המתחם ימכר ב-37.5 מיליון שקלים, והזוכה במכרז יקים בו מרכז תרבות ומלון בוטיק. בעקבות ההכרזה, המועצה לשימור אתרים דרשה לבטל את המכרז בטענה שלישראל אסור למכור נכסים היסטוריים שכאלו, ושיש חשש שהערך ההיסטורי של המקום לא יישמר.
אמנדה טנפיורד
אמנדה קלרה גאורגיאדיס (נולדה ב-9 בינואר 1997), ידועה תחת שם הבמה שלה אמנדה טנפיורד, היא זמרת נורווגית-יוונייה, נציגת יוון לאירוויזיון 2022 בטורינו, איטליה.
ביוגרפיה
אמנדה קלרה גאורגיאדיס נולדה ב-9 בינואר 1997 בעיר אולסון שבנורווגיה, חיה את שנותיה הראשונות בעיר יואנינה שביוון, ובגיל צעיר עברה יחד עם משפחתה לכפר טנפיורד במערב נורווגיה. היא החלה ללמוד נגינה על פסנתר בגיל חמש.
בבית הספר למוזיקה למדה יחד עם הזמרת סיגריד. בשנת 2015 עברה לעיר טרונדהיים על מנת ללמוד רפואה באוניברסיטה, ובשנת 2019 השהתה את לימודיה על מנת להתרכז בקריירה המוזיקלית שלה.
ב-2016 השתתפה גאורגיאדיס בתחרות "The Stream" הנורווגית שם התברגה בין 30 הראשונים. בדצמבר 2021 הודיעה רשות השידור היוונית ERT על בחירתה של טנפיורד לייצוג יוון באירוויזיון 2022 בטורינו שבאיטליה, עם השיר "Die Together". ב-10 במאי 2022 ביצעה טנפיורד את "Die Together" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. אמנדה סיימה את התחרות במקום השמיני עם 215 נקודות.
אדריכלות קונסטרוקטיביסטית
אדריכלות קונסטרוקטיביסטית הוא סגנון באדריכלות המודרנית ששגשג בברית המועצות בשנות ה-20 ובשנות ה-30 המוקדמות, כחלק מתנועת הקונסטרוקטיביזם. סגנון זה שילב טכנולוגיה והנדסה מתקדמים יחד עם מטרה חברתית קומוניסטית מוצהרת. הסגנון התחלק למספר זרמי משנה שהתחרו אחד בשני ונוצרו בו פרויקטים עיצוביים חלוציים שלא הגיעו לידי מימוש, כמו גם מבנים מוגמרים. תחילתו של הסגנון הייתה לכיוון התאורטי והאוונגרדי אולם במחצית השנייה של שנות ה-20, כשנדרשו האדריכלים לבנות בנייני מגורים, בנייני משרדים ומפעלים, קיבל הסגנון אופי מעשי יותר וחלק קווים משותפים עם הסגנון הבינלאומי.
בסביבות 1932 ירדה קרנו של הסגנון וסגנון הקלסיציזם הסטליניסטי הפך לשולט בבניה בברית המועצות. בבנייני מגורים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית, דוגמת הנרקומפין (במוסקבה) נעשה ניסיון לעצב את חיי הדיירים בעזרת תכנון הבניין: היה בו שיתוף בשירותים כגון: מטבח, כביסה, שטחי התכנסות וחינוך משותף של הילדים והושם דגש על שוויון בין המינים. כל אלו נזנחו בשנות ה-30 והוחלפו בתחיית ערכי המשפחה שהייתה חלק מהמשנה הסטאליניסטית.
תכנון ערים בעידן הקונסטרוקטיביסטי
למרות שאפתנותן של רבות מהצעות האדריכלים הקונסטרוקטיביסטיים לתכנון שכונות וערים מן היסוד, מעטות הן הדוגמאות לתכנון ערים עקבי ומגובש שנוצר על ידם. רובע נרווסקיה זסטווה שבלנינגרד היה אחד מהמוקדים של האדריכלות הקונסטרוקטיביסטית. החל מ-1925 נבנו בלנינגרד בתי מגורים לפועלים וגם מבני ציבור. רבים מהקונסטרוקטיבסטיים קיוו לכך שבתוכנית החומש הראשונה (1928) וב"מהפכה התרבותית" שנלוותה אליה, תנתן להם אפשרות לבטא את רעיונותיהם האדריכליים, אך באותה עת נחלק הסגנון בין חסידי התכנון האורבני ובין אלו שנטו אחרי התכנון הלא אורבני, שהרעיונות הבולטים בו היו עיר הגנים והעיר הליניארית. נוסף לכך, ברוב המקרים הועדפו תוכניות פרגמטיות יותר, כמו למשל, בבניית העיר החדשה מגניטוגורסק שבהרי אורל בה הועדפו תוכניותיהם של קבוצת אדריכלים גרמנים, בראשות ארנסט מאי.
דיוקן בשחור
דיוקן בשחור (באנגלית: Portrait in Black) הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 1960 בבימויו של מייל גורדון, עם לנה טרנר, אנתוני קווין, סנדרה די וג'ון סקסון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי איבן גוף ובן רוברטס והוא מבוסס על מחזה שלהם באותו שם.
תקציר העלילה
מת'יו קבוט (לויד נולן) הוא איל ספנות בסן פרנסיסקו. הוא נשוי בפעם השנייה לשילה (לנה טרנר) ולהם בן קטן, פיטר (דניס קולר). לקבוט יש גם בת, קתי (סנדרה די), מאשתו הראשונה. היחסים בין קתי ושילה גרועים וכך גם היחסים בין קבוט לשילה.
קבוט חולה במחלה כרונית ומרותק למיטה. את החברה מנהל למעשה מנכ"ל החברה, הווארד מייסון (ריצ'רד בייסהארט). מטפל בו ד"ר דניאל ריברה (אנתוני קווין) שהוא גם המאהב הסמוי של שילה. ריברה רוצה לנסוע למחקר בשווייץ ושילה רוצה להישאר צמודה אליו. הם מחליטים ביחד להרוג את קבוט וריברה עושה זאת על ידי הזרקת אוויר במקום זריקה לשיכוך כאבים כדי שלא יגלו כל רעל בדמו.
לאחר ההלוויה משתלט מייסון על העסק וגם רוצה להתחתן עם שילה כדי לחזק את מעמדו אבל היא דוחה אותו.
קתי מאורסת לריצ'רד בלייק (ג'ון סקסון) בעל ספינות גרירה. מייסון מבטל לו את החוזה ומזכירתו מיס לי (וירג'יניה גריי) מוסרת לו בחשאי כי הוא היה גם מעורב בחיסול עסקי הגרירה של אביו.
מייסון מתחיל לחשוד בקשר של שילה וריברה עם הרצח והם מחליטים לחסלו. ריברה יורה בו בחוץ ומחטיא ואחר כך בבית כשמייסון מגלה את האמת על שילה ורוצה להכות אותה, הוא יורה בו למוות ושניהם שמים אותו במכוניתו, נוסעים לחוף שומם ומשליכים את המכונית לים.
קתי מגלה את האמת על הרצח וריברה רוצה לחסלה. היא נסה לגג והולכת על המעקה על פי התהום וריברה אחריה אבל הוא מועד ונופל למותו.
תנו לעבוד
תנו לעבוד היא סדרת דוקו-ריאלטי ששודרה בערוץ כאן 11 ועסקה בשילוב אנשים עם מוגבלות במעגל העבודה. הסדרה עלתה לשידור ביולי 2021.
רקע
הסדרה עסקה בתשעה צעירים ישראלים על הרצף האוטיסטי, תסמונת טורט ושיתוק מוחין המנסים להשתלב במעגל העבודה. היא מבוססת על פורמט בריטי.
בתוכנית שולבו שני מומחים: פרופסור עופר גולן המומחה באוטיזם וד"ר מינה רז, המומחית בשיקום תעסוקתי.
MVP של משחק הסופרבול
ה-MVP של משחק הסופרבול הוא תואר שמוענק לשחקן המצטיין במשחק הסופרבול, משחק הגמר של ליגת ה-NFL.
הזוכה בתואר נבחר במהלך משחק הסופרבול על ידי פאנל של כתבים ושדרנים מתחום הפוטבול המהווה 80% משקלול סך הקולות והצבעת האוהדים המהווה 20%. התואר מוענק החל מהסופרבול הראשון שהתקיים בינואר 1967. עד 1989 הוענק הפרס על ידי מגזין הספורט "Sport" ומשנת 1990 מוענק על ידי הנהלת ה-NFL. החל מסופרבול XXV שנערך בינואר 1991 מוענק לשחקן הנבחר גם גביע על שם קומישנר הליגה לשעבר פיז רוזל. הזכייה בתואר מלווה גם בזכייה במכונית חדשה מתוצרת הספונסר של הפרס.
טום בריידי הוא שיאן הזכיות וזכה בפרס חמש פעמים. ג'ו מונטנה זכה בתואר שלוש פעמים. ארבעה שחקנים זכו בתואר פעמיים: ברט סטאר, טרי בראדשו, איליי מאנינג ופטריק מהומס.
I-View
I-View (או Eye-View) הוא כלי טיס בלתי מאויש קטן מתוצרת התעשייה האווירית לישראל המשמש למטרות סיור. לכלי הטיס מנוע בעוצמה של 25 כוחות סוס וכן נחיתה קבוע. הוא נמצא גם בשימוש אזרחי למטרות גילוי שרפות יער, ובגרסה זו הוא מוכר בשם FireBird.
שברון (סטטיסטיקה)
שברון (באנגלית: quantile) הוא מונח בסטטיסטיקה, שמתייחס לנקודת חתך שמתחתיה נמצאה החלק ה-q (כאן ) מהאוכלוסייה.
שברון של משתנה מקרי
יהי X \sim F משתנה מקרי ממשי. נסמן את פונקציית ההתפלגות המצטברת כאשר P מסמן הסתברות. השברון ה-q של X עבור הוא הערך  כך שמתקיים אם F פונקציה מונוטונית עולה ממש אזי.
שברון של התפלגות אמפירית
נניח שדגמנו n נתונים מהתפלגות כלשהי, לא ידועה. נסדרם בסדר עולה: ונצייד את הנתונים בהתפלגות אמפירית: השברון ה-q הוא המספר \xi_q ש-qn מהנתונים קטנים ממנו או שווים לו. הגדרה זו קצת בעייתית כי לא ברור ממנה איך להתייחס לשברון כאשר איננו שלם, וישנן מספר גישות לנושא. אחת הגיסות הנפוצות היא ממוצע משוקלל של שני הערכים הסמוכים למספר זה. נסמן ואז אנו רואים שכאשר אזי \xi_q = X_m.
דוגמה
לדוגמה, החציון. עבור n אי-זוגי (n=2k+1), מתקיים ואז
ועבור n זוגי (n=2k) נקבל  ואז
שברונים שימושיים
מלבד החציון, שהוא השברון q=1/2, נפוצים בשימוש גם הרבעונים העליון q=3/4 והתחתון q=1/4, עשירונים, אחוזונים ואלפיונים.
LSD (אלבום)
Labrinth, Sia & Diplo Present... LSD הידוע גם כ-LSD (בעברית: לאברינת', סיה ודיפלו מציגים... LSD) הוא אלבום הבכורה של הלהקת פופ LSD. האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2019, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
במקור, חברי הלהקה הכריזו על צאת האלבום ב-2 בנובמבר 2018, אך לבסוף הוצאתו נדחתה לשנת 2019.
פ.צ. קייזרסלאוטרן
'''פ.צ. קייזרסלאוטרן (השם במקור: 1. פ.צ. קייזרסלאוטרן; בגרמנית: FC Kaiserslautern .1; בקיצור: FCK.1 או FCK''') הוא מועדון כדורגל גרמני מן העיר קייזרסלאוטרן שבריינלנד-פפאלץ, המשחק בבונדסליגה השנייה. המועדון זכה בשתי אליפויות ובארבעה גביעים.
היסטוריה
המועדון הוקם ממיזוגם של מועדוני כדורגל רבים, וקיבל את שמו הנוכחי רק בשנת 1932.
בשנות ה-90 ידעה הקבוצה טלטלות רבות. לאחר שזכתה אליפות הבונדסליגה בעונת 1990/1991 נכנסה הקבוצה למדרון תלול שהסתיים בירידה לליגת המשנה. תחת הדרכתו של אוטו ריהאגל כמאמן, רשמה קייזרסלאוטרן הישג חסר תקדים בגרמניה של עליית ליגה בשנת 1997 וזכייה באליפות בעונה שלאחר מכן. השחקנים הבולטים במועדון בעונת האליפות היו הגרמני אולף מרשל, השווייצרי צ'יריאקו ספורצה, המגן הדני שיונברג והברזילאי רטיניו. עונה לאחר מכן העפילה קייזרסלאוטרן לרבע גמר ליגת האלופות, אך הודחה לאחר צמד משחקים מול יריבתה המקומית באיירן מינכן.
בעונת 2000/01 העפילה הקבוצה לחצי גמר גביע אופ"א בו הפסידה לדפורטיבו אלאבס 9-2 בסיכום שני המשחקים. בעונת המועדון הגיע לגמר הגביע הגרמני. בעונת  חזר המועדון לליגה הראשונה לאחר ארבע שנות היעדרות. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-7. בסוף עונת 2011/12 נשרה הקבוצה לליגה השנייה בגרמניה.
בסיום עונת נשרה הקבוצה לליגה השלישית. היא חזרה לליגה השנייה בסיום עונת 2021/2022 לאחר שגברה במשחקי המבחן על דינמו דרזדן.
סגל הקבוצה
(קפטן שני)
גמר גביע אופ"א 1974
גמר גביע אופ"א של עונת 1973/1974, היה הגמר השלישי של גביע אופ"א; הוא שוחק בשני מפגשים במתכונת בית-חוץ, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר היא פיינורד ההולנדית, שהביסה את טוטנהאם הוטספר האנגלית. הקבוצות שיחקו שני משחקים שנערכו ב-22 במאי וב-29 במאי 1974. פיינורד ניצחה 4–2 בסיכום שני המשחקים. אוהדי טוטנהאם התפרעו במהלך המשחק השני ברוטרדם, לאחר שפיינורד כבשה לקראת סוף המחצית הראשונה.
נועה הר ציון
נועה הר ציון (נולדה ב-6 במאי 1989) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נועה הר ציון נולדה בגני יהודה ובהיותה בת חצי שנה עברה עם משפחתה לכרמי יוסף, שם גדלה. לנועה אח ואחות מבוגרים ממנה. הוריה, רעיה ועופר הר ציון, הם בעליה של חברה לצמחי נוי. בתיכון למדה ספרות ותיאטרון וביימה את המחזה "איחש פישר" מאת חנוך לוין. בצה"ל שירתה בתחילה כמש"קית קישור לכוחות הזרים, אחר-כך ככלבנית ביחידת עוקץ ולבסוף כפקידה פלוגתית.
בתום שירותה הצבאי עשתה מכינה בת חצי שנה בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. היא בוגרת המסלול המלא בסטודיו של יורם לווינשטיין (2014-2011). במסגרת לימודיה זכתה בארבע מלגות: שתי מלגות הצטיינות, מלגה בתחרות מונולוגים ומלגה בתחרות מחזות זמר.
ב-2014 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בפסטיבל עכו בהצגה "אמסטרדם בלוג" מאת ובבימויו של ראובן קלינסקי. בהצגה מגלמת הר ציון את דמותה של שלי, צעירה ירושלמית במשבר, בת להורים גרושים שנוהגת לצלם את עצמה באובססיביות. שלי מכירה ברשת את הבלוגרית מרגריטה, מתאהבת בה וטסה ביום ולנטיין לאמסטרדם בה מרגריטה מתגוררת, כדי לפגוש אותה. אולם מרגריטה אינה מגיעה למפגש ובמקומה מופיעה אנה פרנק.
ב-2016 זכתה בפרס השחקנית בתפקיד ראשי הטובה ביותר בתחרות פרס הבמה לילדים ונוער בהצגה "הנקה ופיט". ההצגה מציגה בתיאטרון המדיטק והיא עיבוד של ליאור גרטי לספר מאת רן כהן אהרונוב, בבימויו של נועם שמואל. ההצגה מתרחשת באמסטרדם, הולנד, בתקופת מלחמת העולם השנייה, הר ציון מגלמת את דמותה של הנקה הילדה, שמופרדת מהוריה ומסתתרת אצל משפחה הולנדית זרה.
ב-2016 זכתה בפרס השחקנית בתפקיד משני הטובה ביותר, בתחרות פרס הבמה לילדים ונוער בהצגה "מושלמת". ההצגה מציגה בתיאטרון המדיטק והיא עיבוד של יעל טילמן ונועה לזר קינן לספר "נערות בלחץ" מאת ג'קלין וילסון, בבימויה של יעל טילמן. בהצגה הר ציון מגלמת את דמותו של בן, ילד בן עשר, הסובל מהפרעות קשב וריכוז.
הר ציון שיחקה במספר הצגות בתיאטרון גשר: "המחברת הגדולה", בבימויו של עירד רובינשטיין; "חוות החיות" בבימויו של נועם שמואל; "תל חורף", בבימויו של מיכאל קרמנקו; ו"במנהרה", עיבוד של רועי חן המבוסס על תסריט של דניס טנוביץ', בבימויו של עירד רובינשטיין.
ב-2016 הצטלמה לתפקיד הנשי הראשי בסרט הקולנוע העצמאי באורך מלא "ארץ נשייה", מאת ובבימויו של איציק רוזן. הסרט מתרחש בתל אביב של העתיד הקרוב, בה בחור (הלל קפון) מתעד את עצמו אונס נשים ומעלה את הסרטונים לדארקנט. הר ציון מגלמת את זוגתו, הדס, פליטת הריאליטי.
תפקידים
תיאטרון
קולנוע
פלפלים (הדפס)
"פלפלים" הוא שמו של הדפס בטכניקה של חיתוך עץ מאת האמנית הדוויג גרוסמן.
היסטוריה
ההדפס "פלפלים" נוצר, כנראה, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20, בטכניקה של חיתוך עץ והודפס על גבי נייר מסוג "קוזו" בגובה של 33 ס"מ, וברוחב של 41.5 ס"מ. העותק המצוי בעזבון האמנית נושא את התאריך 1963. בתקופה התגוררה גרוסמן בגבעתיים, שם הקימה עם בעלה, רודי להמן, בית ספר לאמנות.