cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לארגו וינץ' (סרט)
עלילה
זמן קצר לאחר מכן קורסקי מודיע שהוא הולך לרכוש את קבוצת W. פרגוסון מעוניין לרכוש בחשאי את התאגיד של קורסקי כדי שלא יוכל לעשות זאת, אך הדבר אפשרי רק אם ההצעה תיעשה מאדם פרטי, ולארגו הוא היחיד שיכול לעשות זאת. מכיוון שהחברים האחרים אינם מוכנים להלוות ללארגו את הכסף לביצוע, עדיין סקפטיים לגבי מעשיו, לארגו מחליט שהוא הולך להביא להם מניות חשאיות שנריו שמר עליו וסיפר ללארגו כדי שיוכל להוכיח להם מי הוא ולבצע את העסקה.
לארגו נוסע בחזרה לבית ילדותו בדלמטיה, שם הוא נפגש עם האנה, שהיא כיום אלמנה, מאז שיוסיפ נפטר שנים קודם לכן. לארגו נפגש גם עם גוראן, שהוא כיום חייל בצבא קרואטיה. הם אוכלים יחד לפני שגוראן עוזב את בית המשפחה. למחרת, האנה מתעוררת ומגלה שלארגו נעלם, רק מוצאת ממנו פתק. די מהר, היא מותקפת על ידי קבוצה חמושה, בהובלת מרקוס, אשר עקבו אחר לארגו דרך GPS בכרטיס האשראי שלו. לאחר שהתברר מהפתק שלארגו עזב לסרייבו, מרקוס הורג אותה.
זמן קצר לאחר מכן, לארגו מתקשר עם פרדי, אומר לו שהוא עדיין חי ושהוא יצור עימו קשר בקרוב. עם זאת, פרדי נפגש עם פרגוסון, שמגלה שהיא ארגנה את מותו של נריו כדי לפתות את לארגו. היא גם עשתה מניפולציות על קורסקי בהכרזתה על הרכישה של קבוצת W, ובתורו, לארגו היה מעלה את המניות ופרגוסון היה קונה בחשאי נתח שליטה בקבוצה של קורסקי, מה שהופך אותה לאדם חזק מאוד. היא גם מודה שנעמי עובדת בשבילה וכי מצאה את לארגו וקבעה שהעלתה אישום כוזבבגין סחר בסמים נגדו, והעובדת הבכירה שנהרגה מול לארגו תכננה לחשוף את תוכניותיה בפני קורסקי. פרדי מבקש את התוכנית להשתלטות עוינת על הקבוצה של קורסקי כדי שיוכל לקבל חלק מההון בתמורה למעקב אחר לארגו. פרגוסון מסכים ושולח את מרקוס איתו, אך הוא מגלה שפרדי שוב מתקשרת עם לארגו ומנסה להזהיר אותו בשקט על המתרחש.
בינתיים, מלינה מסיעה את לארגו לשדה תעופה קטן, שם קורסקי מגיע במטוס הפרטי שלו. לארגו מסביר לקורסקי על תוכניותיו של פרגוסון והבגידה של נעמי, וכי עליו לנסוע להונג קונג היכן שמתוכנן טקס גדול, שם מתכוון פרגוסון להכריז על היורש החדש של קבוצת W, ככל הנראה הנשק הסודי שלה. קורסקי מסכים ומקיים את תוכניתו המקורית לרכוש את קבוצת W. בהונג קונג, קורסקי נוסע למפגש בו מרקוס נמצא, אך לא מוצא את לארגו. במקום זאת, לארגו נפגש עם נעמי, שמגלה שהיא שכירת חרב להשכרה, והיא יוצרת קשר עם מרקוס כאשר לארגו מסרב לשלם לה, ורק כשלארגו מסכים לשלם לה היא משאירה לו את המכונית.
עם זאת, מרכוס מדביק את לארגו, מתכוון לעצור אותו מלהגיע לפגישה. לאחר מרדף, מצליח לארגו להיכנס למטה קבוצת W, שם הוא מתחפש. הוא מגיע לפנטהאוז, שם הוא, למרבה ההלם, מוצא את גוראן. גוראן נזכר באירועים כשהוא ולארגו פרצו לבית היתומים כדי למצוא את הרשומות של לארגו. לארגו נמצא ונלכד, אך גוראן הצליח להסתתר. הוא עמד לעזוב, אך המשיך לחפש ברשומות על לארגו, אך מצא את הרשומות שלו עצמו, וחשף שהוא לא בנם של האנה ויוסיפ, אלא שהוא גם אומץ על ידי נריו יחד עם לארגו, וככזה, הוא גם בן יורש של החברה של נריו. פרגוסון יצר איתו קשר והוא הסכים לייצג את החברה בזמן שלפרגוסון יהיה באמת כוח, בתמורה לכסף. עם זאת, כאשר לארגו מודיע לו שפרגוסון, המשתמש במרכוס, הרג את האנה, הוא משנה את דעתו ומסכים לעזור לו.
ברם, מרקוס מגיע, וגוראן מעמיד פנים שהוא מסייע למרקוס להרוג את לארגו, תוך שהוא אומר לו בסתר בסרבית שהוא נמצא לצדו של לארגו. הם נלחמים במרקוס יחד, אך מרקוס מצליח לירות בגוראן. מתחוללת קטטה בין לארגו למרקוס, שכמעט זורק את לארגו מהבניין, עד שלארגו משתמש בסופו של דבר בכוח כדי לדקור את מרקוס בצוואר בעזרת סכין והורג אותו. גוראן מתחנן לסליחתו של לארגו, ולרגו סולח לו כשגוראן מת מפציעותיו.
לאחר שהציל את פרדי, השניים מגיעים לפגישה, שם פרדי מנגנת הקלטה של פגישתו עם פרגוסון בזמן שלארגו מגיע עם המניות שלו, אותו לקח בעת שביקר את גוראן. מובס, פרגוסון יוצא מהבמה ומברך את לארגו במרירות על ניצחונו. לארגו מכריז בפני הנאספים שהוא בנו של נריו, ומתכנן להשתלט על קבוצת W, על רקע מחיאות כפיים סוערות.
זמן מה לאחר מכן, לארגו חוזר לכפר ילדותו, כשילד צעיר דוחק אותו לפינה במקל ומבקש ממנו להיכנע, ולארגו מסכים לכך בבדיחות. לארגו מבקש מהילד את שמו, והילד מציג את עצמו כדניס וכי הוא מסיג גבול. לארגו מתנצל והולך, אך הילד מבקש ממנו את שמו ולארגו מציג את עצמו. דניס מאחל לו בהצלחה. לארגו מחייך והולך.
איתן קיינין
אית'ן אנדרו קיינין (באנגלית: Ethan Andrew Canin; נולד ב-19 ביולי 1960) הוא סופר אמריקאי-יהודי, מחנך ורופא. הוא מרצה לכתיבה יוצרת באוניברסיטת איווה.
קורות חיים
קיינין נולד באן ארבור, מישיגן שבארצות הברית, בזמן שהוריו היו בחופשה מאיווה סיטי, שם לימד אביו כינור באוניברסיטת איווה. הוא ומשפחתו עברו ברחבי המערב התיכון ובמזרח ארצות הברית, ובסופו של דבר התיישבו בסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם למד בתיכון ומאוחר יותר באוניברסיטת סן פרנסיסקו. הוא למד באוניברסיטת סטנפורד והשיג תואר ראשון באנגלית. הוא עבר לאוניברסיטת איווה ולמד בסדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה לתואר שני, אותו קיבל בשנת 1984. הוא המשיך ללמוד בבית הספר הרפואי באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1991.
בתחילת הפרקטיקה הרפואית שלו התמחה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. הוא עסק הן ברפואה והן בכתיבה מספר שנים. ב-1998 פסק לעסוק ברפואה והצטרף לסגל סדנת הכתיבה של אוניברסיטת איווה, שם הוא עדיין מלמד.
נשוי ואב לשלושה ילדים.
אורניום
אוּרַנְיוּם (Uranium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי U ומספרו האטומי 92.
בסלעים בקרום כדור הארץ אורניום נמצא בריכוז של בין 2 ל-4 חלקים למיליון, ריכוז דומה לזה של בדיל או טונגסטן. כ-99.3% מהאורניום הטבעי הוא אורניום-238, וכ-0.7% הוא אורניום-235. אורניום נמצא גם במי האוקיינוסים.
איזוטופ אורניום-235 הוא חומר בקיע, שבריכוז רב מספיק יכול לקיים תגובת שרשרת גרעינית. משום כך, ברוב הכורים הגרעיניים וכן בנשק גרעיני משתמשים באורניום מועשר, כלומר אורניום שריכוז האורניום-235 שבו הוגדל בדרכים מלאכותיות (למשל בעזרת צנטריפוגה). שאריות העשרת האורניום שנותרו לאחר תהליך ההעשרה, ולעיתים חלק מן הפסולת הנוצרת בכורים גרעיניים נקראים אורניום מדולדל. האיזוטופ המלאכותי אורניום-233, המתקבל מתוריום, הוא חומר בקיע, ומשמש לעיתים בנשק גרעיני. גם אורניום-238 משמש כדלק לכורים גרעיניים, בתהליך שבו הוא הופך לאיזוטופ הבקיע של פלוטוניום - פלוטוניום-239.
האורניום נוצר ככל הנראה מהתפוצצות קילונובה לפני 6.6 מיליארד שנים. אף שאיננו יסוד שכיח במערכת השמש, הדעיכה הרדיואקטיבית האיטית שלו היא המקור העיקרי לחום במעמקי כדור הארץ, וגורמת להולכת חום ותזוזת יבשות.
מידע כללי
אורניום טהור הוא מתכת רדיואקטיבית בצבע לבן-כסוף ורקיעה. האורניום נחשב ליסוד הכבד ביותר המצוי באופן טבעי בכדור הארץ, אך למעשה כמויות מזעריות של נפטוניום ופלוטוניום נמצאות בטבע בעפרות אורניום. צפיפותו גדולה ב-65% מצפיפות העופרת.
למתכת האורניום שלוש צורות אלוטרופיות:
גילוי האורניום
האורניום זוהה על ידי הכימאי הגרמני מרטין היינריך קלפרוט (Martin Heinrich Klaproth) בשנת 1789, שכינה אותו על שם כוכב הלכת אורנוס. היסוד בודד לראשונה רק ב-1841. תכונותיו הרדיואקטיביות הודגמו לראשונה על ידי אנטואן אנרי בקרל ב-1896. האורניום נדיר בקרום כדור הארץ, ולא נמצא כחומר טהור אלא כתרכובת בעפרות כגון אורניט וקרנוטיט. מקורותיו פזורים בכל העולם: ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ודרום-אפריקה.
זמן רב בטרם זוהה, השתמשו עושי הזכוכית באירופה בתרכובותיו בצביעת כלי הזכוכית והחרס שלהם. שבטים אינדיאנים עשו מאבן חול צהובה בהירה צבע בו משחו את פניהם בצאתם למלחמה; הצבע הבהיר הופק מתרכובת האורניום שבתוך אבן החול. כשהיסוד זוהה, הוא עורר עניין מדעי. כעבור 160 שנה נתגלה כי ניתן לבקע אטומי אורניום כדי להפיק אנרגיה.
איזוטופים
ידועים כ-30 איזוטופים שונים ליסוד. עם זאת, רובם המוחלט סינתטי כלומר, אינו מופיע בטבע. לחלק גדול מהם זמן מחצית חיים קצר ביותר (קטן מכמה אלפיות השנייה ולעיתים רק כמה מיליארדיות השנייה).
איזוטופים שונים של אותו יסוד נבדלים זה מזה במספר הנייטרונים שבגרעיניהם, ולכן תכונותיהם הכימיות (כגון: צבע, ברק, מוליכות חשמלית) זהות כמעט לחלוטין. עם זאת, האיזוטופים נבדלים זה מזה בתכונותיהם הגרעיניות. כשמדובר באיזוטופי אורניום, ההבדל העיקרי בין האיזוטופים הוא ביכולתם להתבקע: רק שניים מהם, האיזוטופים 235 ו-233, הם חומרים בקיעים היכולים לחולל תגובת שרשרת גרעינית. הבדל פיזיקלי נוסף ביניהם הוא זמן מחצית חייהם.
אורניום-238 סייע למדענים להעריך ולחשב את גיל כדור הארץ. מאחר שזמן מחצית החיים שלו מספיק גדול, הרי שנמצאים עדיין ריכוזים גבוהים דיים כדי לשמש לתיארוך אירועים גאולוגיים קדומים מאוד.
לאורניום שישה איזוטופים עיקריים:
צוללת לחקר האגמים בטיטאן
צוללת לחקר האגמים בטיטאן (באנגלית: Titan Submarine) היא הצעה לשיגור צוללת שתחקור את המתרחש מתחת לפני האגמים בטיטאן, ירחו של כוכב הלכת שבתאי. מטרת המחקר לכלול את כל ההבטים בתחום האוקיינוגרפיה ובכלל זה לפתוח את מחקר האסטרוביולוגיה למידע חדש מהעולם התת־ימי שיוכל לתרום לאפשרות למצוא חיים מחוץ לכדור הארץ. מציעי המשימה מניחים שבאמצעותה יהיה ניתן ללמוד על התנאים להיווצרות חיים וזאת באמצעות כלים מדעיים שבהם תהיה מצוידת הצוללת והם יעזרו לזהות תרכובות אורגניות מתחת לפני הים שלא בכדור הארץ, אזור שלא נגיש בדרך שונה בטכנולוגיה הנוכחית.
רקע
במסגרת החיפוש אחר חיים מחוץ לכדור הארץ מקובל להניח מספר הנחות יסוד שיאפשרו חיים. במסגרת הנחות יסוד אלה מקובל להניח שהתנאי הבסיסי להתפתחות חיים הוא נוכחות מים נוזליים. הירח טיטאן, אף על פי שאינו נכלל בגבולות האזור הישיב של מערכת השמש, הוא הירח היחידי במערכת השמש שידוע כי קיימת בו אטמוספירה (מורכבת מ־94% חנקן ו־6% מתאן). גשושית הויגנס שהונחתה על טיטאן ב-2005 איששה את ההערכות כי יש בו מערכת אקלים, ימים ואגמים, ורבים מחומרי הגלם של החיים, כולל חנקן, פחמן ומימן. רבים מאלה כלואים מתחת לשכבת קרח, אך לא כולם.
בצפון טיטאן יש אגם גדול בשם ימת קראקן המכיל תרכובת אורגנית של מתאן ואתאן והטמפרטורה הממוצעת בו היא 180 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, כתוצאה מהאנרגיה המעטה שמגיעה מהשמש. מחקרים הצביעו שחיים יכולים להיווצר בטיטאן בזכות החומרים האורגניים שנמצאים בו ובזכות אנרגיה תרמית שעשויה להיפלט מבטן האדמה וליצור טמפרטורה נוחה לקיום חיים, כמו גם בירח נוסף של שבתאי, אנקלדוס, שם ייתכן שאוקיינוס כלוא מתחת לשכבת הקרח. גשמי המתאן יורדים בעיקר בקטבים, בעוד ישנם אזורים נרחבים בטיטאן שלא יורדים בהם גשמים כלל. לכן נאגרים בקטבים אגמים וימים, הגדול שבהם הוא ימת קראקן בו מתוכננת להתבצע המשימה. רוחבה של ימת קראקן הוא 1,170 ק"מ, כגודל הימות הגדולות באמריקה הצפונית, ועומקה עשוי להיות כ־300 מטר.
המשימה
התכנון הוא לשגר באמצעות משגר אטלס 5 רכב חלל הדומה ל־X-37 לא מאויש שישרוד כניסה על־קולית לאטמוספירה של הירח, לפני שישגר את הצוללת, בזמן שהוא צונח לקרקעית האוקיינוס בטיטאן. הצוללת תצויד במערכת של איסוף דגימות מהקרקע, חיישנים ומצלמה ותעביר באמצעותם מידע אודות ההרכב הכימי של הימים; כמו כן, הצוללת גם צפויה לחקור את מזג האוויר, מחזורי הגאות והשפל, קווי החוף והאיים הנעלמים המסתוריים שנצפו על טיטאן. הצוללת מתוכננת להיות צוללת גרעינית.
שימושים נוספים
אם המשימה תצליח, היא תוכל להוות בסיס משמעותי למשימת מחקר מתחת לשכבת הקרח של אירופה, ירחו של כוכב הלכת צדק. משימה זו תהיה מסובכת לא פחות, מאחר שיהיה צורך לפתח טכנולוגיה מתאימה לשם קידוח בתוך שכבת הקרח וכן לאפשר לצוללת לשדר נתונים בחזרה לכדור הארץ. בנוסף יהיה צורך למפות את הקיים מתחת לפני השטח כדי לאתר מקומות קידוח מתאימים.
לארס רידל
לארס רידל (בגרמנית: Lars Riedelg; נולד ב-28 ביוני 1967) הוא אתלט עבר גרמני. הוא אלוף אולימפי (אטלנטה 1996), חמש פעמים אלוף עולם מהן ארבע פעמים ברציפות (טוקיו 1991, שטוטגרט 1993, גטבורג 1995, אתונה 1997 ואדמונטון 2001) ואלוף אירופה (בודפשט 1998) בזריקת דיסקוס. שיאו האישי בזריקת דיסקוס - 71.50 מטר, מהווה את התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים.
ביוגרפיה
רידל נולד בצוויקאו שבסקסוניה וגדל בעיירה הסמוכה בתורם.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בספליט, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1990 סיים רידל במקום 15 בתוצאה של 59.28 מטר.
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה רידל במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.20 מטר, לפני אריק דה ברוין מהולנד (65.82 מטר) ואטילה הורבט מהונגריה (65.32 מטר).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים רידל רק במקום 14 בזריקת דיסקוס בתוצאה חלשה עבורו של 59.98 מטר ולא הצליח לעלות לשלב הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה רידל בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.72 מטר, לפני דמיטרי שבצ'נקו מרוסיה (66.90 מטר) ובן ארצו יורגן שולט (66.12 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, בפינלנד בשנת 1994 סיים רידל במקום 11. הוא לא התייצב לתחרות בשלב הגמר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 58.66 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה רידל בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אליפות חדש של 68.76 מטר, לפני ולדימיר דוברובצ'יק (65.98 מטר) וואסילי קפטיוך (65.88 מטר) שניהם מבלארוס.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה רידל במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 69.40 מטר, לפני ולדימיר דוברובצ'יק (66.60 מטר) וואסילי קפטיוך (65.80 מטר). שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה ב-14 באוגוסט בציריך, שווייץ הוא קבע שיא אישי של 71.06 מטר.
בתחרות שנערכה בוויסבאדן ב-3 במאי 1997 קבע רידל בזריקת דיסקוס שיא אישי חדש של 71.50 מטר. שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט הוא זכה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 68.54 מטר, לפני וירגיליוס אלקנה מליטא (66.70 מטר) ויורגן שולט (66.14 מטר).
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכה רידל במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.07 מטר
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכה רידל במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.09 מטר, אחרי אנתוני וושינגטון מארצות הברית שקבע שיא תחרות חדש של 69.08 מטר ויורגן שולט (68.18 מטר) ולא הצליח לזכות בפעם החמישית ברציפות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה רידל במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.50 מטר, אחרי וירגיליוס אלקנה (69.30 מטר) ולפני פרנץ קרוגר מדרום אפריקה (68.19 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 סיים רידל במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.28 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים רידל במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.80 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג בשנת 2006 סיים רידל במקום שמיני בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.11 מטר.
איילון צהוב-פסים
איילון צהוב-פסים (שם מדעי: Moschiola kathygre; בסינהלית: ශ්රී ලංකා කහ ඉරි මීමින්නා), הוא מין של פרסתן ננסי בסוג איילון נקוד ובמשפחת האיילוניים האנדמי לסרי לנקה. זהו מין חדש יחסית, והוא תואר מדעית רק בשנת 2005 על ידי הזואולוגים קולין גרובס ואריק מיג'ארד. שמו המדעי של האיילון נגזר מלטינית: שם הסוג, "Moschiola", מרמז לכך שהוא נחשב בעבר כשייך למשפחת איילי מושק. ושמו הספציפי של המין, "kathygre", רומז לכך שהוא מאכלס את האזור הלח של סרי לנקה בניגוד לאיילון לבן-נקודות המאכלס את האזור היבש של האי.
אנטומיה ומורפולוגיה
האיילון צהוב-הפסים בעל אנטומיה המותאמת היטב עבור בעל חיים קטן כמוהו הנוהג לשהות בכיסוי צפוף רוב הזמן: יש לו גוף עגלגל וקומפקטי עם גב מקושת ושדרה גמישה, וצוואר קצר ועבה עם ראש משולש; השילוב ביניהם מסייע לו לחדור במהירות דרך סבך צפוף של צמחייה ולהיבלע בה בזריזות. האוזניים שלו קטנות, זקופות וקירחות משיער, ורגליו הדקיקות קצרות יחסית לגופו ובעלות יכולת קפיצה טובה. העיניים שלו גדולות באופן יחסי, והן מותאמות לראיית לילה. זנבו קצרצר ופרסותיו דקות, חלקות ומחודדות. בדומה לשאר המינים במשפחתו, הקרניים נפקדות אצל האיילון ותחתן יש לו זוג ניבים גדולים יחסית המשמשים את הזכרים כנשק ביניהם ומגיעים לאורך של 5 ס"מ ומעלה; נוסף על כך, הניבים מסייעים בלעיסת המזון. אורך ראשו וגופו של האיילון כ-43 ס"מ, ואורך זנבו 1–3 ס"מ. משקלו אינו ידוע, וסביר להניח שהוא די זהה לקרוביו (7-6 ק"ג).
כסות ומראה חיצוני
הפרווה של האיילון צהוב-הפסים צפופה ורכה ומורכבת משערות זיפיות. לפרווה של מין זה יש גוונים שונים משל המינים האחרים בסוגו ועל כן הוא ניתן לזיהוי בנקל: המראה הכללי של הפרווה הוא חום זית או קפה עמוק יותר משל המינים האחרים, והפרווה אינה דהויה כאצל האיילון לבן-הנקודות או שחורה כאצל האיילון ההודי. בדרך כלל, באזור הגב ובמותניים ישנה צפיפות גבוהה של שערות בגוון צהוב ובז', ועל כן פעמים רבות היא בעלת גוון זהוב במקומות הללו. הגחון, המותניים והמפשעה בצבע צהבהב-קרמי, ועל הגרון יש כתם לבן דמוי כף אווז אשר סביבו שערות בצבע בז'-צהבהב. ראשו של האיילון בצבע חום-צהבהב/בז', והמצח והחרטום בצבע חום דהוי ולא מוגדר. הסנטר בצבע לבן בוהק וממנו נמשכים פסים בהירים במקביל לקוו הלסת. סביב העיניים יש עיגולים קטנים קירחים משיער, ולעיתים סביבם יש משקפיים בהירות בצבע כתמתם דהוי או זהבהב. החוטם שלו בהיר יותר משל האיילון ההודי. החלקים התחתונים של הרגליים עשויים להיות לבנים-אפרפרים.
תפוצה ואקולוגיה
האיילון צהוב-הפסים אנדמי לאי סרי לנקה השייך לתת-היבשת ההודית. באופן כללי, האי מתחלק מבחינה אקולוגית לאזור היבש בצפון האי והאזור הרטוב בדרום האי. שני אזורים אלו שונים חלקית בהרכב הפלורה והפאונה שלהם, כשהאזור הרטוב כשמו בעל יערות לחים העשירים יותר במשקעים. האיילון צהוב-הפסים מוגבל לאזור הרטוב, ובכך הוא נמנע מחפיפה עם האיילון לבן-הנקודות המאכלס את האזור היבש. יונק אחר הדומה בכך לאיילון הוא הסוג לוריס שלוח, אשר בו המין לוריס שלוח אדום מאכלס את האזור הרטוב והמין לוריס שלוח אפור מאכלס את האזור היבש. מבחינה מנהלית, האיילון צהוב-הפסים מאכלס את המחוזות הבאים: מחוז דרום, מחוז מערב, מחוז מרכז, מחוז אובה ומחוז סבראגמובה.
בית הגידול של המין מורכב מיערות טרופיים לחים ומסבך צפוף, אך הוא נכנס בחופשיות לשדות וטרסות אורז ומצוי באופן נרחב ביערות משניים, גינות, ומטעים של תה, גומי ופירות שונים. האיילון מצוי גם באגני ניקוז, ביצות, אזורים הרריים, ושפת נהרות, אגמים ונחלים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא למעלה מ-3,000 מילימטר לשנה (לעומת האזור היבש שבו כמות המשקעים הממוצעת היא 1,000 מילימטר לשנה).
אין כמעט מידע על הביולוגיה של מין זה, ומן הסתם היא זהה לקרוביו. טורפים פוטנציאליים שלו באי הם נמר סרי-לנקה, פיתון הודי ותן זהוב. מלבד מיני האיילונים, באי מצויים פרסתנים נוספים כמו אייל נקוד, אייל סמבר, אייל חזירוני וחזיר בר.
מצב
היקף טווח התפוצה של האיילון צהוב-הפסים הוא כנראה בסביבות 15,000 קילומטר, כשמתוכם השטח המתאים ביותר מבחינת בית הגידול שבו מוערך בכ-1,500 קילומטר. על בסיס נתונים אלה מצב השימור של המין עשוי להיות מתאים לקטגוריות הפגיע (VU). עם זאת, בלמעלה מ-10 אזורים שהוא תועד לא נראו ראיות לירידה מתמשכת במספריו. לא ניתן להסיק שלכריתת היערות באזור הרטוב יש השפעה על מצבו שכן הוא מסתגל היטב לבתי גידול שונים. על כן, המין מסווג בינתיים ברשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), אולם אם תהיה עלייה חדה בבירוא צמחייה סבוכה באזור הרטוב המין בהחלט עשוי להעפיל לקטגוריה מאוימת.
במאות האחרונות, חל אובדן גדול של בתי הגידול המתאימים לאיילונים באי, המשתקף באוכלוסייה האנושית של סרי לנקה שקפצה ממיליון אנשים במהלך המאה ה-19 לעשרים מיליון אנשים נכון ל-2008. הסביבה המיוערת שנותרה כיום באי הצטמצמה מאוד עם הזמן, ורק 1,440 קילומטר של יערות גשם שלמים נותרו באי; מתוך שטח זה, רק כ-9% בלבד נותר באזור הרטוב. מצב זה נגרם על ידי כריתת עצים למסחר, לשימוש ביתי, להמרה לשטחי חקלאות (כולל מטעי עצים אחרים), כריית מינרלים, עיור, או על ידי שריפות. ההגנה המשפטית של היערות שנותרו באזור הרטוב היא די יעילה, אך עדיין מתרחשת מדי פעם פלישה אנושית ליערות ואפילו מספר אזורים מוגנים נפגעו קשה מכך. בעשור שקדם ל-2008, חלה עלייה בגידול מטעי תה בטלאי יער שבאזור הרטוב, ועל פניו מדובר בפעילות חיובית עבור האיילון אשר מסוגל לשרוד ביערות משניים או בטלאי יער המשולבים במטעי תה, קוקוס, פירות טרופיים ועצי גומי. האיילוניים בסרי לנקה ניצודו בהרחבה במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה באי באמצעות נשק חם, עבור הבשר שלהם, בעיקר באזורים שבהם הממשלה איבדה את השליטה לטובת טיגריסי השחרור של טאמיל אילם. כיום, ציד באמצעות נשק חם הוא איום מוגבל יחסית - שכן עם הבסת הטמילים ישנה שליטה קפדנית על נשק והעלות של התחמושת גבוהה יותר, אך לעומת זאת, ייתכן שישנה עלייה בהיקף לכידת חיות באמצעות מלכודות ואמצעים אחרים באי.
מספר אזורים מוגנים מאובטחים היטב נמצאים בטווח של האיילון צהוב-הפסים, והוא ככל הנראה חי בחלק מהם או בכולם. אזור מוגן בעל חשיבות רבה הוא אתר המורשת העולמית סינהאראיה אשר מוגן באופן פעיל על ידי מחלקת היער של סרי לנקה בשל מעמדו. מרבית היערות הנותרים באזור הרטוב הוכרזו כמוגנים בשנת 1990 כדי להגן עליהם מפעילות אנושית; שימור היערות באי הוא בסיס חיוני על מנת להבטיח את ההישרדות של מין זה. IUCN ממליץ לבדוק האם המין מצוי גם מחוץ לאזור הרטוב לאורך רצועות הנהרות.
איילון פיליפיני
טקסונומיה
האיילון הפיליפיני מסווג כמין בסוג איילון שבמשפחת האיילוניים ובתת-סדרת מעלי גירה. לצידו נמצאים בסוג 5 מינים נוספים. בעבר, ההתייחסות המדעית למין זה הייתה כאל תת-מין של איילון גדול המצוי במלאיה ובורנאו - שכן שניהם דמו למדי בגודל ובסימונים שעל הפרווה, אף שחוקרים מסוימים חלקו על הנחה זו בהתחשב בצבעי הפרווה השונים; הוא הוכרז סופית כמין נפרד רק בשנת 2004 על בסיס הבדלים מורפולוגיים בגולגולת. בטרם היותו מין נפרד היו שסברו שהוא קרוב דווקא לאיילון ג'אווני מהאי ג'אווה ואחדים אף טעו וסיווגו אותו כמין בסוג מונטיאק; המדידות המורפולוגיות לעומת זאת הראו שגולגולתו דומה יותר למין הענק מאשר למין הג'אווני ובוודאי שאין קשר בינו לבין המונטיאק השייך למשפחת האיילים. למין זה אין תת-מינים.
מורפולוגיה ומידות גוף
מבנה גופו של האיילון הפיליפיני קומפקטי בקיצוניות, ויש לו שדרה גמישה וקמורה המשווה לו מראה עגלגל. צווארו קצרצר מאוד ובשל כך נראה לעיתים כאילו הראש מהווה חלק מהגוף. ראשו של האיילון גדול יחסית ובעל צורה משולשת, והמצח מקושת ומסתיים בקצה מחודד; החרטום קמור ובולט מעט על רקע הפנים. פלג הגוף האחורי והשוקיים גדולים מאוד ביחס לפלג הקדמי, והרגליים דקיקות וקצרות ונראות כמקלות גפרורים (כנ"ל לגבי הפרסות). האף של האיילון דומה מאוד לזה של האיילים אך הוא בולט יותר לצדדים ומזכיר במעט את אף הבקר.
אחד הדברים הבולטים אצל האיילון הוא העיניים הענקיות שלו שמתאפיינות באישונים רחבים מאוד ובארובות בולטות וקירחות אשר תופסות חלק נכבד מהפנים. האוזניים קטנטנות ועגלגלות ולעיתים קרובות הן קירחות ברובן. הזנב קצר ורזה. האיילון הפיליפיני הוא חסר קרניים, אך כיתר קרוביו יש לו במקום זאת זוג ניבים קטנים שגדולים וארוכים יחסית לגולגולת ובולטים מהשפה כלפי חוץ; ניבים אלו משמשים ככלי הנשק ההגנתי העיקרי של האיילון. הניבים חדים ודקיקים - ובדרך כלל הם בולטים מהשפה לא יותר מסנטימטרים בודדים.
אורך ראשו וגופו של האיילון הפיליפיני 40–50 סנטימטרים, אורך זנבו 8 סנטימטרים וגובהו בכתפיים כ-18 סנטימטרים בלבד - כך שהוא קטן מקרובו האיילון הגדול וגדול מהאיילון הזוטר. אין מדידות זמינות על משקלו של מין זה.
כסות ומראה חיצוני
האיילון הפיליפיני הוא אחד מהאיילוניים הכהים ביותר בצבעם, עם פרווה בצבע כללי של חום כהה - שוקולד. לאיילון זה יש בפרווה קטעים בצבעים שונים כחום, צהוב, כתום, זהב אדמוני, אפור ושחור; בסיס השיער בהיר בדרך כלל (החל מלבן עד חום אפרפר), אמצעיתו בצבע צהבהב או חום, והקצוות בצבע שחור. הקצוות הכהות נותנות למעיל של האיילון מראה אפל במיוחד בחלקים העליונים של גופו. העורף מהווה שילוב של שערות שחרחרות וצהבהבות ולעיתים יש שורות שחרחרות לא ברורות.
הסימונים הבולטים ביותר אצל האיילונים הפיליפינים הם על הגרון: ישנם שלושה פסים לבנים צרים הנמשכים מכתם לבן שבתחתית הסנטר ומתארכים כלפי מטה לכיוון החזה והצדדים בצורת ש הפוכה; בניגוד עז לפסים הלבנים והברורים, שאר הגרון הוא שחור משחור; אצל פרטים מסוימים נצפו גרונות שחורים שאפילו טשטשו את הפסים הלבנים. באזור החזה, הפסים הלבנים והצבע השחור נמוגים לתוך להקת שיער חומה רחבה שחוצה את תחתית הגרון.
הראש עצמו כהה בדרך כלל בצבעו מאשר שאר הגוף ולעיתים דווקא דהוי יותר. בצדדי הראש ישנן רצועות בהירות דמויות "גבות" הנמשכות מהזוויות הקדמיות של העיניים עד לבסיס אוזניים, ומשתנות בצבען החל מאדמדם וכתום בוהק, ועד צבע תפוז, זהב או צהוב בוהק. את הרצועות הבהירות הללו חוצה משולש שחור או חום כהה במצח שגולש לרוב גם לעבר גשר האף והחרטום; משולש זה נוטה להיות עשיר יותר בצבעו באזור הקודקוד בהתאם לצפיפות השערות. הרצועות הכתמתמות-אדמדמות נוטות להתפשט לעבר הלחיים וסביב האוזניים - ולעיתים הן מכסות את מרבית הפנים. האזור שסביב האף והלוע קירח משיער וסביב הסנטר יש כתם לבן בולט שמתפשט לעיתים עד החלק העליון של הגרון.
תפוצה ובית גידול
האיילון הפיליפיני כשמו אנדמי לפיליפינים. תפוצתו מוגבלת בעיקר לאי הדרומי של שרשרת פלאוואן - בלבק ושני האיים הסמוכים לו - ראמוס ובוגסוק, אשר שלושתם יחד ממוקמים בין האי פאלאוון לאי בורנאו; מספר ניסיונות שנעשו בעבר כדי להביא את המין לאי פאלאוון לא צלחו, אך ישנם דיווחים לא מאומתים על אוכלוסייה שהתאזרחה בדרומו של האי. האיילון הפיליפיני הוכנס בעבר לאיים קאלאוויט ואפיוליט בפיליפינים; תוכניות לרבייה בשבי של המין באי קאלאוויט הצליחו להגיע למעמד של אוכלוסייה משמעותית במהלך השנים, ומספר פרטים שברחו מהשבי יצרו אוכלוסיית בר קטנטנה שגודלה מוערך בכ-21 פרטים (נכון לשנת 2006). זהותה של אוכלוסיית האיילונים באי פולאו בנגי המלזי אינה ידועה.
אקולוגיה
האיילון הפיליפיני הוא בעל חיים פעיל לילה מטבעו, ובעוד שביום הוא נוטה לשהות בצמחייה הצפופה של היער המספקת לו מחסה, בלילה הוא נוהג לצאת ממחבואו ולבקר גם בקרחות יער ואזורים גלויים יותר. מרבית המפגשים בין בני האדם והאיילונים מתרחשים לאורך הכבישים בלילה, וצוין שהאישונים הגדולים שלהם מחזירים ברק בעת השתקפות פנסי רכב עליהם. האיילון נוטה לקפוא במקומו ולבהות באור למשך זמן רב בטרם ימלט מהאזור. בדומה לרוב האיילונים, האיילון הפיליפיני בודד בדרך כלל ולעיתים ניתן לצפות בזוג איילונים. התזונה של האיילון מורכבת ברובה מעלים, וכן מפרחים ומצמחיה קרקעית אחרת. הזכרים נאבקים ביניהם על השליטה בטריטוריה באמצעות הניבים החדים.
מעט מאוד ידוע על האקולוגיה והביולוגיה של מין זה. חוקרי טבע דיווחו כי קיימת עונת רבייה מוגדרת (אם כי לא ציינו מתי היא מתרחשת) וכי גודל ההמלטה הוא כמעט תמיד של עופר אחד ורק לעיתים רחוקות של תאומים. למינים בסוג איילון יש תקופת הריון של 140–177 ימים והעופר מגיע לבגרות לאחר 5 חודשים. תוחלת החיים היא לרוב עד 14 שנים. סביר להניח שמאפיינים ביולוגים אלה זהים גם אצל המין הפיליפיני.
מצב
האיילון הפיליפיני מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ההיקף הקטן של תפוצתו הכולל פחות מ-5,000 קמ"ר בשלושה איים מבודדים. המין חווה ירידה מתמשכת מאחר שהוא נתון לציד עבור מזון ומושפע מאובדן בית הגידול עקב המרה של שטחי יערות לשעבר למטעי קוקוס וגידולים חקלאיים אחרים. מלבד הציד למזון, יש גם סחר מקומי בבעלי חיים כדוגמת האיילון עבור גני חיות מקומיים ואספנים פרטיים. מכיוון שאיבריו של האיילון שבריריים ועדינים, מספר לא ידוע של פרטים נספה במהלך ההובלה מחמת שבירת גפיים בעת שהם מועברים בארגזים שאינם מתאימים עבורם.
האיילון הפיליפיני נכלל בקמפיין שימור חינוכי של קרן קאטאלה שנעשה באי בוגסוק כחלק מתוכנית שימור הקקדו הפיליפינית. המין מוגן באופן מלא תחת החוק הלאומי הפיליפיני וברשויות המקומיות (מחוזיות ועירוניות) אולם לרוב הם סובלים מחוסר אכיפה מספקת. המין ללא ספק נהנה מהקמת אזורים מוגנים ביעילות ואכיפה כללית משופרת של החוקים על הציד והמסחר. יש צורך במחקר על דרישות בית הגידול שלו, וכל על האיומים וצרכי השימור שלו ברחבי התפוצה המצומצמת שלו; האי בוגסוק נמצא ברובו בבעלות פרטית ואינו נגיש לחוקרי הטבע ללא קבלת אישור מראש. קיימות אוכלוסיות בשבי של מין זה אשר יכולות להיות מנוצלות לשאיבת מידע רב יותר על המין והרגליו כדי שיהא בסיס מוצק לתוכניות רבייה בעתיד.
הסקר האחרון של ממדי האוכלוסייה נערך בשנת 1993, כאשר האוכלוסייה הייתה נחשבה כיציבה למדי והמידע הזמין הצביע שהאיילונים הפיליפינים מסוגלים לכאורה לעמוד בלחץ ציד מתמשך. עם זאת, מידע עדכני יותר מציידים מקומיים מראה, כי תפיסת האיילון הופכת להיות שכיחה פחות ופחות עם הזמן - דבר המצביע על ירידה במספריו. למרות היותו מוגן ברמה הלאומית והמחוזית, עדיין ציד של איילונים נחשב לנסבל כל עוד לא ניצודות נקבות הרות. ציד חוקי מוגבל מאוד מתרחש על האי בוגסוק אשר נשכר מהממשלה על ידי מספר אנשים לצורך הקמת חוות פנינים בחופיו. האי נתון באופן קבוע תחת אבטחה והגישה הפרטית אליו מוגבלת. במהלך עבודת שטח עבור תוכנית השימור קקדו הפיליפינית, חוקרי הטבע נתקלו בו באופן קבוע על האי, אך אין אומדני אוכלוסייה זמינים משם או מהאיים בלבק וראמוס. סביר להניח שהאי בוגסוק מהווה מעוז חשוב עבור המין בשל אי אפשרות של גישה לציידים.
אלכסנדר סוחצ'בסקי
אלכסנדר סוחצ'בסקי (בפולנית: Aleksander Sochaczewski; 3 במאי 1843, אילוב – 15 ביוני 1923, ליד וינה) היה צייר יהודי-פולני.
ביוגרפיה
אלכסנדר סוחצ'בסקי נולד בשם לייב זונדר למשפחה יהודית באילוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין). בשנת 1860 הוא הגיע לוורשה והחל ללמוד ציור באקדמיה מקומית. בשנת 1862 הוא נעצר על ידי השלטונות הרוסים ולאחר סיום מרד ינואר נשפט לעונש מוות שהומר להגלייה של 20 שנים בסיביר.
בשנת 1884 אלכסנדר סוחצ'בסקי קיבל אישור לצאת מסיביר אך היה צריך לעזוב את תחומי האימפריה הרוסית והתיישב בלביב שבאותה תקופה היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא המשיך בלימודי ציור ורוב יצירותיו הוקדשו לחיי של הגולים הפולנים בסיביר. עבודתו על הציור המפורסם שלו "פרידה מאירופה" הסתיימה בשנת 1894. בשנים 1897–1900 הוא התגורר בבריסל ואחר כך עבר לווינה.
בשנת 1913 אוסף תמונותיו הוצג בלביב בתערוכה לכבוד ה-100 של המרד וזכה להצלחה גדולה. בסיום התערוכה סוחצ'בסקי תרם את התמונות למוזיאון של לביב. האוסף שרד מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1941, כאשר העיר הייתה בשליטת ברית המועצות כל התמונות הועברו לקייב. בשנת 1956 משרד התרבות הסובייטי העביר אותם לחזקת פולין. החל משנת 1963 התמונות מוצגים במוזיאון בוורשה.
אברהם אבלי קרניץ
רבי אברהם אבלי ב"ר בנציון קְרֶנִיץ (ה'תקפ"ט, 1829 - כ"א בכסלו ה'תרמ"ט, 25 בנובמבר 1888) היה רב ליטאי.
ביוגרפיה
הוא כיהן כרבן של טירקשלה, ורזאן, לידוביאן וברזניק שבסובאלקיה. חיבר את הספר "אהבת איתן" על המשנה ומדרש רבה, שכלל גם חידושים על גפ"ת. חלק מהספר נדפס בווילנה בשנת תרע"ג, וחידושיו מכתב ידו הודפסו במשניות שבדפוס וילנא תרס"ח, ומאז בכל המהדורות המבוססות על מהדורת וילנא.
יחסי קוסטה ריקה–שווייץ
יחסי קוסטה ריקה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת קוסטה ריקה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
קונסול כבוד מונה על ידי מועצת הברית של שווייץ בשנת 1912, ובשנת 1957 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים. הקונסוליה השווייצרית שודרגה למעמד קונסוליה כללית באותה השנה. שגרירות נפתחה בסן חוסה ב-1967, עשר שנים לאחר מכן. קוסטה ריקה מחזיקה שגרירות בברן משנת 1981.
יחסים כלכליים
קוסטה ריקה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של שווייץ באמריקה המרכזית. בשנת 2018, שווייץ ייבאה בעיקר מוצרים חקלאיים בשווי 108 מיליון פרנקים שווייצרים מקוסטה ריקה. בנוסף לכך, שווייץ ייצאה סחורה בשווי 185 מיליון פרנקים שווייצריים באותה השנה, בעיקר ציוד אופטי, רפואי ושעונים. ההשקעות השווייצריות בקוסטה ריקה פורחות וחברות שווייצריות מייצרות אלפי מקומות עבודה לקוסטה ריקנים.
הסכם סחר חופשי בין איגוד הסחר החופשי האירופי לבין מדינות אמריקה המרכזית נכנס לתוקפו בשנת 2014. בנוסף, נחתם הסכם תחבורה אווירית בין שתי המדינות בתחילת 2019.
שווייצרים בקוסטה ריקה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בקוסטה ריקה אלף שש מאות שלושים ושישה אזרחים שווייצרים.
קייט מאלגרו
קת'רין קיירנאן מריה "קייט" מאלגרו (באנגלית: Katherine Kiernan Maria "Kate" Mulgrew; נולדה ב-29 באפריל 1955) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בדמותה של קפטן קתרין ג'יינוויי בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", ומאוחר יותר כגלינה "רד" רזניקוב בסדרה הדרמה-קומית "כתום זה השחור החדש" של נטפליקס. לפני כן התפרסמה בשל תפקידה כמארי ריאן פאנלי באופרת הסבון "תקוותו של ריאן".
במהלך השנים זכתה מאלגרו בפרסים שונים בשל תפקידיה כולל פרס אובי, פרס סאטורן ושלושה פרסי גילדת שחקני המסך. היא הייתה אף מועמדת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
קייט מאלגרו נולדה בשנת 1955 בדובוק, איווה, למשפחה אירית קתולית לתומאס ג'יימס מאלגרו השני, קבלן במקצועו ולג'ואן וירג'יניה מאלגרו (לשעבר קיירנאן), אמנית וציירת. בגיל 17, התקבלה לקונסרבטוריון למשחק סטלה אדלר בניו יורק, המשויך לאוניברסיטת ניו יורק ולמדה שם כשנה. את לימודיה מימנה כמלצרית במסעדה בשדרה השלישית.
קריירה
את תחילת הקריירה שלה ניתן לסמן באופרת הסבון של ABC, "תקוותו של ריאן" (1975) בתפקיד מארי ריאן פאנלי. תפקיד זה, אשר שיחקה עד לשנת 1978, הקנה לה פופולריות גם לאחר שהסדרה ירדה מהאקרנים. מאלגרו נשארה בידידות עם שותפתה לסדרה, איליין כריסטן והגישה עמה פרס מיוחד ליוצר הסדרה, קלייר לאבין ב-1995. במקביל, שיחקה בהפקה של המחזה "העיירה שלנו" בתיאטרון השקספירי האמריקאי בסטנפורד, קונטיקט. ב-1979 שיחקה בתפקיד קייט קולומבו בסדרה "גברת קולומבו" שנכתב במיוחד עבורה, ואף קיבלה עבורו מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 1980.
בשנת 1985 שיחקה בקומדיית ההרפתקאות "רמו" של הבמאי גאי המילטון. בשנת 1986 הופיעה בסדרה "חופשי על הבר" כג'נט אלדרידג'. בשנת 1987 שיחקה בקומדיה של דני דה ויטו "לזרוק את אמא מהרכבת".
בשנת 1994 גילמה את רייצ'ל פרסקוט בסרט "קייטנה בלי הפסקה" בכיכובו של כריסטופר לויד.
מסע בין כוכבים: וויאג'ר (2001-1995)
בשנת 1995 קיבלה הצעה לשחק בתפקיד קפטן קתרין ג'יינוויי בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" מסדרת מסע בין כוכבים. מאלגרו הייתה לאישה הראשונה המשחקת קפטן בתפקיד קבוע בסדרה. סדרה זו הפכה לסדרה הקבועה הראשונה ברשת UPN הצעירה והייתה גם לסדרה הארוכה ביותר בתולדות רשת זו. מאלגרו זכתה בפרס סאטורן בקטגוריית שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר לשנת 1998 על תפקידה בסדרה זו. היא גם דיבבה את דמותה זו במשחקי המחשב המבוססים על הסדרה, לאחרונה גם דיבבה במשחקים כמו סדרת Dragon Age. במקביל לסדרה, דיבבה את דמותה של טיטאניה בסדרה "הגרגולים" ב-1996.
מאלגרו עברה אודישן לתפקיד קפטן קתרין ג'יינוויי, כאשר מפיקי הסדרה הכריזו עליה. תחילה הגישה אודישן מוקלט, אשר הכינה בעיר ניו יורק באוגוסט 1994. אולם היא לא הייתה מרוצה מאודישן זה, ונגשה לאודישן אישי מספר שבועות קצר לאחר מכן. ביום זה, כוכבת הסרטים ז'נבייב בוז'ולד נבחרה לתפקיד ג'יינוויי, אך עזבה את התפקיד לאחר יומיים בלבד, בשל לוח הזמנים התובעני הדרוש לסדרת טלוויזיה. מאלגרו שיחקה בתפקיד זה לאורך כל שבע עונותיה של הסדרה עד לסיומה בשנת 2001.
על תפקידה בוויאג'ר, כתבה מאלגרו:
לאחר מסע בין כוכבים
בשנת 2010, שיחקה בתפקיד קלאופטרה במחזה השייקספירי, "אנטוניוס וקלאופטרה". בשנת 2011 הופיעה בסרט תיעודי "הקפטנים" אשר נכתב ובוים על ידי ויליאם שטנר, העוקב אחר שטנר מראיין את הקפטנים של סדרות מסע בין כוכבים לדורותיהם. בשנה זו, החלה להופיע בסדרה המדע הבדיוני "מחסן סודי 13". בשנת 2013 החלה מאלגרו לגלם את דמותה של גלינה "רד" רזניקוב בסדרה "כתום זה השחור החדש", דרמה קומית מצליחה מבית נטפליקס. את דמות גילמה במשך 7 עונות עד לסיום הסדרה בשנת 2019. על דמותה זו קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרת קומית לשנת 2014 ואף זכתה בשלושה פרסי גילדת שחקני המסך רצופים עם כל צוות השחקניות של הסדרה.
בשנת 2017 החלה לדבב את ד"ר סי בסדרת האנימציה של נטפליקס "סטרץ' ארמסטרונג ולוחמי הפלקס" במשך 2 עונות עד 2018. בשנת 2019 הצטרפה לקאסט העונה השלישית של דרמת הפשע "מר מרצדס", מבית היוצר של דייוויד אי קלי, בגילומה של אלמה ליין. והחלה לדבב בסדרת האנימציה "רכבת האינסוף" ברשת Cartoon Network.
בשנת 2021 שבה לדמותה המיתולוגית כקפטן קתרין ג'יינוויי בסדרת האנימציה ממוחשבת "מסע בין כוכבים: פרודיג'י" שתשודר בשירות הסטרימינג פרמאונט+ החל מאוקטובר 2021.
חיים אישיים
ב-1981 נישאה לרוברט ה. איגן, ממנו יש לה שני בנים, איאן ואלק. הזוג התגרש ב-1995. מאלגרו נשואה בשנית לטים הגאן, חבר מועצת מחוז קויאהוגה, אוהיו לשעבר. אמה של קייט, ג'ואן, הכירה ביניהם והוא הציע לה נישואין על הסט של וויאג'ר. בריאיון משנת 2015, מאלגרו סיפרה שהשניים התגרשו.
מאלגרו היא קתולית. היא מתנגדת להפלות ולהטלת עונש מוות. מאלגרו היא חברה פעילה במועצה הלאומית לאלצהיימר, והדוברת של מערכת הבריאות "מטרו" בקליבלנד. אמה של קייט, ג'ואן, נפטרה ב-27 ביולי 2006, לאחר מאבק ארוך במחלה.
איילון זוטר
איילון זוטר (שם מדעי: Tragulus knchil; ידוע גם כ"איילון מלאי קטן" או כ"קאנצ'יל") הוא מין של מעלה גירה זעיר במשפחת האיילוניים, המצוי בדרום-מזרח אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1821 על ידי המדינאי הבריטי סר תומאס סטאמפורד רפאלס ששימש כסגן מושל ג'אווה. בעבר המין נחשב כתת-מין של איילון ג'אווני בשל המראה הזהה של שניהם, אך כיום השניים נחשבים למינים נפרדים ומופרדים גאוגרפית. מלבד השוני המועט במידות הגוף, הזיהוי בין השניים כמעט בלתי אפשרי במבט מרחוק.
מקור שמו המדעי הוא כדלהלן: "Tragulus" = "תיש קטן" - מתייחס לגודל הזעיר שלו; "knchil" הוא כינוי אידונזי או מלאי עבור האיילון ופירושו "חכם" בהתייחס לסיפור עממי אודותיו (ראו למטה). האיילון הזוטר הוא הקטן בסוגו ובמשפחת האיילונים, והוא מחזיק בתואר "הפרסתן הקטן ביותר בעולם".
אנטומיה
האיילון הזוטר כשמו הוא בעל חיים קטנטן וזעיר, ובהתאם לכך גופו קומפקטי בצורה קיצונית ומותאם היטב לתנועה זריזה ושקטה בסבך היער. שדרתו גמישה ועגלגלה, צווארו קצר, וראשו קטן ומשולש. החרטום שלו בולט על פני משטח הפנים, והוא בעל עיניים ענקיות יחסית לגודלו; אפו לעומת זאת קטן למדי ובעל נחיריים גדולים. השוקיים של האיילון גדולות למדי ובעלות עור עבה כדי למנוע ממנו להיפצע מנשיכות והגפיים קטנות יותר. הרגליים באופן כללי דקיקות מאוד כגפרורים, ויש לו פרסות דקיקות ומחודדות. האוזניים קטנטנות ועגלגלות והן קירחות ברובן; בנוסף, האזור שסביב העיניים וצדדי החרטום עשוי להיות קירח אף הוא. במרכז הסנטר יש לאיילון בליטה גדולה קרחה משיער שלעיתים מחופה בשיער הלבן שבצדדיה; האיילון משתמש בה כאמצעי לסימון הטריטוריה. הזנב קצר ודקיק ובאורך של 5 ס"מ. האורך המלא של גופו: 45 ס"מ, משקלו: 2 ק"ג בלבד וגובהו בכתפיים פחות מ-18 ס"מ - קטן יותר משאר מיני האיילון, מאנטילופה ננסית, מפודו מחזיר גמדי או מדיקדיק.
הפרווה של האיילון הזוטר מורכבת משערות עבות וצפופות. צבע הפרווה באופן כללי הוא גוונים של חום-חאקי כהה וחום צהבהב הנוטה להתכהות בחלק העליון ובצוואר ולהתבהר באזור התחתון. יחסית לאיילונים אחרים, גרונו של האיילון הזוטר בעל צבע בוהק יותר ונע בין תפוז וחום בהיר לצהוב עז או זהב - המתפשט אצל פרטים מסוימים לעבר המותניים והצלעות. הרגליים הקדמיות נוטות אף הן להיות בצבע כתום עז בעוד שהאחוריות דהויות יותר בצבען. לאיילון הזוטר יש שלושה פסים לבנים עבים וברורים לאורך הצוואר, המתחילים בסנטר ומסתיימים בסמוך לחזה. השערות שבין הפסים כהות יותר מהצבע הכתום של שאר הגרון - כמעט חום שוקולד. בנוסף ישנו כתם לבן קטן באזור החזה, אשר לעיתים מתחבר עם הפסים הלבנים וגורם לכך שהגרון נראה בצבע לבן עם כתם V חום כהה. ראשו של האיילון לעיתים בצבע שחרחר כהה יחסית לשאר הגוף, ולעיתים יהיה בצבע צהבהב בהיר עם כתם אפרפר במצח.
במבט שטחי, האיילון הג'אווני והאיילון הזוטר זהים לחלוטין; עם זאת, ניתן להבדיל עדיין ביניהם על ידי המאפיינים הבאים: הצבעים של האיילון הגא'ווני בצוואר אינם עזים כל כך, ונראים יותר בצבע כתמתם אפרסק עדין (כנ"ל לגבי הרגליים הקדמיות). הפסים הלבנים בצווארו צרים ודהויים יחסית. לפרוותו יש גוונים אפרפרים ולא מצוי אצלו גוון צהבהב עז במותניים ובצלעות. שני המינים מצויים באיים נפרדים באינדונזיה כך שאין חפיפה ביניהם.
תפוצה ובית גידול
האיילון הזוטר מצוי באזורים רבים בדרום-מזרח אסיה. תפוצתו כוללת את דרום מיאנמר, מרבית תאילנד (כולל האי קו-אה), וייטנאם לאוס, קמבודיה, חצי האי המלאי, וסינגפור, והוא מצוי באיים רבים של אינדונזיה: סומטרה, סימברוט, בנגקה, בליטונג, ניס, איי בטו, איי בניק, איי ריאו, איי נטונה, איי לינגה ואיי אנמבס; באי בורנאו הוא נמצא גם בקלימנטן וגם בחלקים השייכים למלזיה וברוניי. לא ידוע האם המין מצוי בוודאות בפרובינציית יונאן בסין העממית.
האיילון הזוטר שוכן ביערות שפלה וביערות למרגלי ההרים, והוא מצוי הן ביערות ראשוניים והן ביערות משניים. כמו כן הוא מצוי בשטחים מעובדים ובבתי גידול עם פסיפס של נהר, ביצות, חורשים, וצמחיית קטניות – כל זאת בגבהים של עד 600 מטר מעל פני הים המהווה את הגבלת הגובה שבו חי המין. בסבח הוא שוכן גם ביערות מנגרובים.
במהלך היום הוא עשוי להעדיף אזורים עם כיסי צמחייה צפופה ובמבוק, בעוד שבלילה הוא עשוי לטפס לרכסים גבוהים במעט ויבשים. בעוד שרוב האיילונים קשורים באופן הדוק לליבת יערות האופיינית בצפיפות מרובה של עצים, ישנן ראיות לכך שהאיילון הזוטר אינו מוגבל דווקא ליערות כאלו ומצוי גם ביערות משניים ובשוליהם שבהם יש פלישה אנושית תדירה. בסבח למשל הוא נמצא במיוחד באזורים כאלה שמתאפיינים ביערות במבוק - כנראה בשל הנוכחות המרובה של עלים רכים הנוחים לעיכול. עם זאת, בעמק דומו בסבח צפיפות האוכלוסייה הייתה גבוהה יותר בליבת היערות לעומת שולי היערות (כ-39 פרטים לקמ"ר לעומת 15 פרטים לקמ"ר). חוקרי טבע הציעו שהסיבה שהאיילון נפוץ למדי בשולי היערות נובעת מכך שהוא זקוק לפריטי מזון צעירים שנפוצים במיוחד באזורים שחווים חדירה אנושית כדוגמת בירוא יערות. האיילון הזוטר מסוגל לשרוד גם במספרים גדולים במטעים חקלאיים.
האיילון הזוטר מראה העדפה ברורה לאזורי שפלה והימנעות מאזורים הרריים יתר על המידה. בבורנאו שבאינדונזיה הוא נצפה רק בגבהים מתחת ל-100 מטר, ובמדינות אחרות מתחת ל-600 או 560 מטר. בתאילנד לעומת זאת, האיילונים נצפו במצלמות נסתרות בפארקים לאומיים בגבהים של 700–900 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה
בניגוד לאמונה הרווחת שהאיילון הזוטר הוא מין פעיל לילה, רוב פעילותו למעשה מתרחשת ביום בעוד שאת רוב הלילה הוא מבלה במנוחה. האיילון כקרוביו הוא בעל חיים בודד באופן קיצוני, והוא מפגין התנהגות טריטוריאלית כלפי בני מינו. הזכרים מסמנים את שטחם על ידי בלוטות ריח שבתחתית הסנטר, והם יתקיפו כל זכר פולש שיפלוש לשטחם באמצעות ניביהם. העור בפלג גופו האחורי של האיילון עבה מן הרגיל ומונע פציעות רציניות מחמת הנשיכות.
השטחים הביתיים של הזכרים והנקבות חופפים באופן ניכר, אבל תחומי הליבה של הטריטוריה בלעדיים עבור כל פרט. הזכרים נקשרים מאוד לשטחם לעומת הנקבות שעוברות לעיתים קרובות לשטחים אחרים בעת הלידה. טווח הפעילות המשוער של הנקבות הוא בסביבות 4.3 דונם ולזכרים 5.9 דונם. זכרים גומאים מדי יום בשיטוטם בטריטוריה כ-89 מטר לעומת הנקבות שגומאות מרחק של 220 מטר.
האיילון הזוטר הוא אוכל פירות בחלקו, אך הוא אוכל גם כמויות ניכרות של דשא ועלים צעירים - בעיקר באזורים הסמוכים לפעילות אנושית. הפירות הנאכלים על ידו משתנים במשקלם מ-1 ל-5 גרם והוא אוכל גם כמות ניכרת של זרעים. טורפיו של האיילון הזוטר רבים ומגוונים בשל גודלו הזעיר ההופך אותו למטרה קלה עבור כל טורף בגודלו ומעלה. בין הטורפים הפוטנציאליים שלו ניתן למנות טיגריס, נמר, דול מצוי, שועל אדום, תן, זבד מלאי, חתול זהוב, חתול שיש, חתול נמרי, דלק צהוב-גרון, נמייה, תנין, נחשים שונים וטורפים רבים אחרים. כאשר האיילון חש בסכנה הוא רוקע עם פרסותיו באדמה בחוזקה ובמהירות בקצב של 4–7 רקיעות לשנייה על מנת להזהיר את שאר האיילונים שבסביבה.
האיילון הזוטר מפגין לרוב התנהגות מונוגמית שבה זכר אחד מתרבה עם נקבה אחת, אולם באזורים שבהם שטחם של מספר נקבות חופף לשטחו של זכר אחד הוא יפגין התנהגות פוליגמית. הנקבה מיד לאחר הלידה כבר מיוחמת ומוכנה להתרבה שוב, כך שכמעט בכל עת נתון היא נמצאת בהריון ומסוגלת להביא לעולם מדי שנה 2–3 עופרים. ההריון נמשך 140–177 ימים, לאחריהם נולד עופר יחיד השוהה בימיו הראשונים בצמחייה הצפופה. האם נוהגת להניק את העופר מפעם לפעם תוך כדי שהיא עומד על שלוש רגליה והרגל האחורית מונפת באוויר; הסיבה לכך היא שבמהלך היניקה עופרי האיילון יונקים כשראשם כלפי אימם בניגוד לפרסתנים אחרים שאחוריהם מופנים כלפי אימם במהלך היניקה.
האיילון נגמל לאחר עשרה שבועות ויכול להתרבות החל מגיל שישה חודשים. תוחלת חייו עשויה להגיע ל-12 שנים.
מצב
האיילון הזוטר מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצתו הרחבה ברחבי אסיה ואוכלוסיות גדולות למדי שמתמידות אפילו באזורים הסובלים בתדירות מבירוא יערות וציד. ישנן מספר אי ודאויות גדולות לגבי המצב הנוכחי של המין כדוגמת חוסר מידע מהנוכחות שלו באיי סונדה והשפעת הציד ואובדן בית הגידול, אם כי לא ברמה הנדרשת כדי לעבור להיות מסווג כמין חסר נתונים.
הנתונים הנוכחיים מראים כי האיילונים נעלמו מכמה אזורים שבהם היו נפוצים בעבר. האיילון הזוטר ניצוד בכבדות יחד עם האיילון הענק למטרת בשר והשניים נחשבים לעיתים כמזון מהחי המועדף ביותר בדרום-מזרח אסיה. לעומת האיילון הענק, האיילון הזוטר מיומן יותר בשרידות באזורים עם ציד כבד ואישוש לכך בא לידי ביטוי שהוא היונק היחיד הגדול מחולדה שנותר בהאואי נאנג - אזור מבודד של כמה קמ"רים של יער הסמוך לויינטיאן בירתה של לאוס - אשר סבל ב-1990 מציד מרוכז באמצעות רובים ומלכודות. למרות העמידות לציד, בווייטנאם למשל תועדה ירידה מהירה במספריו בין 1970 ל-1990, כאשר באזור בואון לואוי למשל היו נצפים בלילות בצידי הכבישים ב-1978 לפחות שלושה איילונים לכל 5 קמ"ר, וב-1993 לא נצפו כלל איילונים אפילו לאחר 10 קמ"ר של נסיעה. אחת הסיבות לכך היא כנראה היעילות של הציד בשעות הלילה אשר נעשה באמצעות פנסים ורובים כאשר העיניים הזוהרות של האיילונים מסגירות את נוכחותן. איום נוסף חמור לא פחות הוא ציד באמצעות מלכודות שנפרסות ברחבי היערות או באמצעות כלבי ציד. ירידות במספרים מתרחשות גם בסינגפור ובאיים סומטרה ובורינאו.
אף על פי שכאמור ציד ואובדן בית גידול מתרחש ברמות גבוהות כמעט בכל המגוון של מין זה, אין עדות ברורה לכך שהאוכלוסיות יורדות בדרסטיות - למעט מקרים שבהם בתי גידול עם יערות מתאימים הושמדו לחלוטין. במרבית המדינות ישנם תקנות ציד וסחר מסודרות למין אם כי מן הסתם האכיפה אינה רצינית כל כך.
בתרבות
לאיילון הזוטר יש תדמית של בעל חיים חכם בפולקלור האינדונזי והמלאי - עובדה שבאה לידי ביטוי בשמו המקומי - "קאנצ'יל". סיפור עממי שנפוץ בקרב המקומיים מספר על איילון זוטר בשם "סאנג קאנצ'יל" (סאנג החכם) שניסה לחצות נהר שורץ תנינים כשאחד מהם מרושע במיוחד ומתאר כיצד האיילון הערים עליהם כדי לחצות מגדה אחת של הנהר לגדה השנייה בכך שאמר להם שהמלך מזמינם לסעודה והוא שלח אותו למנות אותם כדי שידע מה מספרם; בסופו של דבר לאחר הבטחה מצד התנינים הוא דילג על ראשיהם בנהר בעודו מונה אותם ובהגיעו לשפת הגדה הודה להם שעזרו לו לחצות וחגג זאת באכילת פירות טעימים.
אולפני אלרום
אולפני תרגום אלרום בע"מ היא חברה ישראלית להפקת כתוביות, תרגום והפקת DCP. החברה פועלת בקיבוץ אל-רום שברמת הגולן.
במקום בקיבוץ אל-רום פועל מוזיאון "חוויה מהסרטים" בו ניתן לצפות בסרט תלת-ממד המתאר את תהליך הפקת התרגום והכתוביות בסרטים.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-1983, והתמקדה בתחילה בהפקת כתוביות לסרטי 16 מ"מ. בהמשך עברה למדיות אחרות, וב-1996 רכשה את חברת "אולפנטו", שהחזיקה באולפני דיבוב וסאונד, והייתה בבעלותו של המדובב יוני חן, ב-1998 החלה לעסוק גם בגיור של משחקי מחשב ותוכנה. ב-2004 הוקמה שלוחה של החברה במנהטן, ניו יורק, שעיסוקה העיקרי הוא הפקת כתוביות לכבדי שמיעה ושירותי תרגום.
החברה מעסיקה כיום למעלה מ-70 עובדים, בקיבוץ אל-רום, בתל אביב ובניו יורק.
בין לקוחות האולפנים ניתן למנות חברות הפצה ישראליות, חברות הלוויין והכבלים yes ו-HOT, וכן חברות הפצה בארץ ובעולם.
את מחלקת הדיבוב באולפני אלרום מנהל במאי הדיבוב שרון כהן. אלרום הם אחד מאולפני הדיבוב הגדולים בישראל, והם מדבבים סדרות וסרטים רבים באופן שוטף.
החל משנת 2009 אולפני אלרום הם ספקי הדיבוב הבלעדיים של חברת וולט דיסני בישראל, לאחר פרישתה של שפרירה זכאי מעסקי הדיבוב, כאשר משנת 2004 הזכויות היו שייכות לה ולאולפני אלרום, וכן מספקים את שירותיהם לאולפנים נוספים כמו דרימוורקס, יוניברסל ועוד, כמו גם לערוצי טלוויזיה כמו "ערוץ דיסני", "ניקלודיאון", "ערוץ הופ!" ועוד.
החל מ-2014 שכרו אולפני דאבי דאב חלק ממדבבי האולפן, מאז הם משתפים פעולה עם אולפני אלרום.
כיום
באחד באפריל 2021 החלו אולפני אלרום לפעול במתכונת חדשה, כאשר עובדי החברה הם גם הבעלים, לאחר שרכשו את הזכויות מקיבוץ אל-רום.
כריסטופר סקסטון
כריסטופר סקסון (באנגלית: Christopher Saxton; בערך 1540 – בערך 1610) היה קרטוגרף אנגלי, שהפיק את מפות המחוז הראשונות של אנגליה ווילס.
משפחתו
סקסטון נולד ככל הנראה בסאווד, אוסט, בקהילה של דווסברי, במערב יורקשייר בשנת 1542 או 1544. לאחר מכן משפחתו עברה לחוף דונלי ליד טינגלי שבפארק וודקירק, שם נרשם שם סקסטון בשנת 1567. משערים כי ייתכן שסקסטון למד בבית הספר לדקדוק של המלכה אליזבת, וויקפילד ומשערים שהוא היה סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', אך אין אישור מוחלט לכך. סביר להניח שג'ון ראד, הכומר של דווסברי ותורנהיל, קרטוגרף נלהב פיתח את כישוריו של סקסטון.
סקסטון התחתן והיה אב לשלושה ילדים. רוברט, יליד 1585, הפך לעוזרו של אביו בשנת 1601 וצייר מפה של Snapethorpe בוויקפילד, אזור שסקר אותו אביו. רוברט הוזמן לסקר את סנדל מגנה בשנת 1607. כריסטופר סקסון נפטר בשנת 1610 או 1611.
קריירה
יצירת מפות הפכה נפוצה יותר ויותר בתקופת אליזבת הראשונה, היא התאפשרה על ידי התקדמות בטכנולוגיות מדידות והדפסות מלוחות נחושת חרוטים. מיפוי מדויק של המדינה כולה נעשה חשוב יותר ויותר. לורד בורגלי סייע להבטיח כי פקיד החצר תומאס סקפורד מוודברידג' בסופוק, מימן את הוועדה. בשנת 1574 החל סקסטון בסקר אנגליה. בהתחשב בהוצאות הכרוכות בכך, המלכה אליזבת העניקה לו חוזה שכירות על אדמות באחוזת גריגסטון בסופוק. הסקר הוולשי החל בשנת 1577. סקר המדינה היה התחייבות משמעותית אך הצלחות הראשונות הופיעו כבר עד שנת 1574 ובשנת 1578 הסקר הושלם. ככל שהמשימה הסתיימה תוך זמן קצר הדבר איפשר לסקסטון גם להשתמש בחלק מהעבודות הקודמות שביצע ג'ון ראד. גיליונות מחוזיים הונפקו לפני שהסקר שהושלם הוצא כ אטלס בשנת 1579. התוצאות הוצגו בפני הלורד בורגלי שחיבר אותם לאטלס משלו. המפות הופקו באטלס המחוזות של אנגליה ווילס שפורסם בשנת 1579, האטלס הראשון של כל המדינה. הוא הכיל 35 מפות, כשכל אחת מהן נשאה את סמלי אליזבת הראשונה ותומס סקפורד, פטרונו של סקסטון. המפות מראות גבעות והרים אך אינן מספקות מידע מדויק לגבי מיקומן או גובהן. מגוון סמלים מראים בניינים וישובים. כל המפות מתוארכות למעט מפת נורת'מברלנד. חמישה מחוזות, קורנוול, אסקס, הרטפורדשייר, מפות סופולק ונורפוק מציגות חלוקה לאזורים קטנים יותר. האטלס זכה להצלחה מסחרית, מה שהניע את הקרטוגרפים האחרים כולל ג'ון ספיד, ג'ון נורטון ומייקל דרייטון לבצע מיפויים דומים, להוסיף ולפרט את עבודתו של סקסטון.
את המפות שצייר סקסטון חרטו אוגוסטין ריתר, רמיגיוס הוגנברג, ויליאם הול, ויליאם קיפ, לאונרד טרווארט מאנטוורפן, ניקולס ריינולד מלונדון, קורנליוס הוגיוס ופרנסיס סקרט. החרטים היו ממוצא הולנדי או פלמי. אין שום ראיות במפות שסקסטון חרט אותן בעצמו, אך לפי דיווח אחד הוא חרט את אלה של מחוזות וולש והרפורדשייר. סאקסטון השיג רישיון למכירת המפות לתקופה של עשר שנים.
ג'ון די, ראש הכנסייה של מנצ'סטר, העסיק את סקסטון כדי לסקר את גבולות הקהילה של מנצ'סטר בשנת 1596 אך שום עותק לא שרד. בספרייה של צ'ת'ם במנצ'סטר יש עותק של האטלס, וכך גם בספריית פולגר שייקספיר בוושינגטון,
וולפרם ווטקה
וולפרם ווטקה (בגרמנית: Wolfram Wuttke, נולד ב-17 בנובמבר 1961 בקסטרופ ראוקסל שגרמניה המערבית, נפטר ב-1 במרץ 2015 בלונן שבגרמניה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
ווטקה שיחק בשאלקה 04, בורוסיה מנשנגלדבך, המבורג, אספניול ופ.צ. זארבריקן, אך עיקר הצלחתו היה בקייזרסלאוטרן, עמה זכה בגביע הגרמני בעונת 1989/90. ווטקה ערך ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, ונכלל בסגל ליורו 1988. ווטקה זכה במדליית ארד עם נבחרת גרמניה המערבית האולימפית באולימפיאדת סיאול.
קריירת מועדונים
ווטקה שיחק כנער בשאלקה 04, ובאוקטובר 1979 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת, בניצחון 3-0 על ורדר ברמן. עד לתום עונת 1979/90 ערך ווטקה 19 הופעות, והתחיל את עונת 1980/81 בשאלקה, ותפס מקום של קבע בהרכב. בפגרת החורף של עונה זו, עבר ווטקה לבורוסיה מנשנגלדבך, שם חבר ללותר מתאוס, קרסטן נילסן, ארמין פה והנס-גינטר ברונס בקישור של הקבוצה, וסיים את העונה עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה. בעונת 1981/82 ערך ווטקה 32 הופעות במדי גלדבאך, והבקיע שישה שערי ליגה, וגלדבאך סיימה את העונה במקום השביעי.