cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולדיסלב אנדרס
צבא אנדרס
גורלו של אנדרס השתנה לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות ב־22 ביוני 1941. הסובייטים שחררו אותו מכלאו על מנת שיקים צבא פולני שיילחם לצדם. אנדרס נתמנה למפקד צבא זה, ששמו הרשמי היה "הקורפוס הפולני השני" אך קיבל את הכינוי "צבא אנדרס". חיילים וקצינים פולניים ששוחררו ממאסרם במחנות הכפיה בסיביר, קזחסטן ואזורים אחרים בברית המועצות הצטרפו לצבא אנדרס.
כשסקר אנדרס לראשונה את גייסותיו, הוא מצא אנשים מזי רעב ועטויים בבלויי סחבות. מתוך כמיליון וחצי פולנים שגורשו לברית המועצות ממזרח פולין עם תפיסתה על ידי הסובייטים בשנת 1939 נותרו בחיים מאות אלפים ספורים בלבד. אנדרס קומם את אנשיו והפך אותם לצבא מאורגן. פליטים פולניים בלתי לוחמים, נשים, ילדים וזקנים, נלוו לצבא אנדרס, ומזונם ניתן להם ממנות הקרב של החיילים.
משא ומתן בין סטלין, צ'רצ'יל והכוחות הפולניים, איפשר לצבא אנדרס שמנה כ־100,000 חיילים ופליטים אזרחיים לצדם, לעבור לפרס שהייתה באותה עת נתונה להשפעה בריטית. בפרס גיבש ואימן אנדרס את צבאו. בעלות הברית הועידו לצבא אנדרס את המשימה להילחם בחזית איטליה. לאחר מספר חודשים בפרס יצא צבא אנדרס לכיוון המזרח התיכון בדרכו לחזית האיטלקית.
צבא אנדרס הפך להיות כוח קרבי רציני. בשנת 1944 הגיע לאיטליה, בה זכה לניצחונו הגדול בקרב על מנזר מונטה קאסינו ב־17-18 במאי 1944. אנדרס כבש את המנזר, שהפך למבצר מוגן היטב, לאחר ששלושה ניסיונות קודמים של בעלות הברית לכבוש אותו כשלו. בהמשך השתתף צבא אנדרס בקרבות בחוף הים האדריאטי ובטיהור עמק הנהר פו, ושיחרר את הערים אנקונה ובולוניה. אנדרס קיבל אזרחות של כבוד בשתי הערים כאות הוקרה על פועלו.
אחרית ימיו
בפברואר 1945, מונה אנדרס למפקד העליון של הצבא הפולני על ידי הממשלה הפולנית הגולה, במקום הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי שהיה בשבי הגרמני. אנדרס נאבק ביחד עם הממשלה הפולנית הגולה נגד ממשלת לובלין הפרו-סובייטית, אך ללא הועיל. בתחילת 1946 אף נטען שאנדרס ביקש לצאת למלחמה כדי לשחרר את פולין מידי הקומוניסטים. בספטמבר 1946 שללה הממשלה הפולנית את האזרחות הפולנית של אנדרס בגלל שסירב לחזור לפולין הקומוניסטית, עודד את חייליו שלא לשוב לפולין ולטענת הממשלה הפולנית הוא הוביל פעולות חבלה בפולין.
לאחר תום המלחמה נשאר אנדרס לכל חייו בבריטניה, למרות שמעולם לא קיבל אזרחות בריטית. הוא התנגד לממשלת פולין הקומוניסטית, ראה עצמו כגולה פוליטי, והיה ממנהיגי הממשלה הפולנית הגולה. ב-1954, לאחר ששבע שנות כהונת ה"נשיא" הגולה אוגוסט זלסקי תמו, הוביל קבוצה שהקימה מועצה של שלושה אשר טענה לנטילת סמכויות הנשיא.
אנדרס מת בשנת 1970. לפי בקשתו נקבר לצד לוחמיו בבית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו. לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין הפך הגנרל אנדרס להיות לגיבור לאומי במורשת הפולנית.
היחס ליהודים
נגד אנדרס הועלו טענות לאנטישמיות. לאחר המלחמה עלו טענות שהוא תמך בפרעות ביהודי פולין שנותרו בה אחרי השואה.
עיטורים
גנרל אנדרס קיבל 33 עיטורי מלחמה מ-10 מדינות שונות, ביניהם אות לגיון ההצטיינות של ארצות הברית.
חצר גרוטאות
חצר גרוטאות היא פינה בחצר גן ילדים ובה גרוטאות, כלומר חפצים וחומרים שיצאו מכלל שימוש. מטרת החצר היא לפתח ולאזן את אישיות הילד וזאת על ידי יצירת תנאים מתאימים לפעילות ולמידה. מגוון החפצים והחומרים בחצר מזמנים לילד הפועל בה התנסות רחבה ומעמיקה בתחומי החיים השונים ומספקת חוויה חושית כוללת. על הגננת לעזור לילד להתמקד וליצור מוטיבציה; יש לתווך בצורה גמישה ואינטואיטיבית תוך הצבת מטרה לתיווך, אך בלי להתערב בפעילות.
סוגי חומרים וגיריים בחצר
יש להתאים את החפצים בחצר הגרוטאות לשלבי ההתפתחות של הילד על כל מרכיביה.
קווים מנחים בתכנון חצר הגרוטאות
החצר כמשקפת מציאות: חפצים וחומרים מכלול החיים של הילד וסביבתו הקרובה. מכאן שהחצר צריכה לכלול נושאים מחיי היום יום, כגון: פינת רופא, מקום המפגש, החדר שלי, המטבח, פינת טכנולוגיה.
זמני הפעילות בחצר
משך זמן הפעילות בחצר הגרוטאות האידיאלי הוא כארבעים דקות במטרה לאפשר לכל ילד באשר הוא להתמקד בפעילות בהתאם למזגו ויכולותיו. כדי להעמיק את הפעילות בחצר הגרוטאות נדרשים מן הילד יכולת פתיחות מחשבתית, ערנות ונינוחות.
זמן הפעילות בחצר הגרוטאות משתנה בהתאם לעונות השנה (קיץ וחורף), אך עליה להיות חלק היום לאורך כל העונה, כדי לשמור על יציבות אצל הילד.
שעת פעילות אידיאלית: שעות הבוקר, כאשר הילד רענן ומרוכז יותר ולא עייף מפעילויות היום.
יופי תירוש
יופי תירוש (נולדה ב-1970) היא משפטנית, מרצה בכירה ומאוקטובר 2022 סגנית הדקאן בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2017–2020 כיהנה כראש בית הספר למשפטים במכללה האקדמית ספיר. כפעילה ציבורית לקידום זכויות האדם קיבלה אותות הוקרה שונים על השילוב בין פעילות אקדמית וציבורית, ובהם פרס גורני מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל ב-2018.
ביוגרפיה
תירוש נולדה וגדלה במושב מסלול שבצפון-מערב הנגב, בת לאסתי ושלמה תירוש. למדה בתיכון האזורי "מרחבים" ובתיכון לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר.
תירוש היא פעילה ציבורית לקידום זכויות האדם, ובפרט במאבק בהדרת נשים בישראל. בשנת 2013 יזמה מאבק בהפרדה מגדרית בתוכניות לחרדים באקדמיה. באוקטובר 2014 הוגשה נגד התוכנית עתירה לבג"ץ בגין ההפרדה המגדרית והפליה נגד מרצות, בהובלת תירוש.
בשנה שבה הייתה חברה בהנהלת שדולת הנשים בישראל יזמה את הקמתה של מחלקה בשדולה למאבק בהדרת נשים. בעקבות מינויה לראש בית הספר למשפטים במכללת ספיר ב-2017 פרשה מכהונתה בשדולת הנשים.
כיהנה כחברת הוועדה המייעצת לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה, בוועדה הציבורית לבחינת קריטריון הגיל בתור לתרומת איברים מן המת ובוועדה הציבורית לבחינת מודלים לקידום תרומות איברים.
כיהנה בוועד המנהל של "איתך - משפטניות למען צדק חברתי", בוועד המנהל של "תמורה: המרכז המשפטי למניעת אפליה", בוועדה לפישוט העברית המשפטית של לשכת עורכי הדין.
תירוש פועלת נגד התפשטות הדרת הנשים ונרמול המסגרות הנפרדות לנשים וגברים בהשכלה הגבוהה, בשוק התעסוקה, בסקטור השירותים ועוד. היא ארגנה יחד עם פרופ' מנחם מאוטנר את הכנס האקדמי הראשון בנושא הפרדה בין המינים באקדמיה ביוני 2013, ומקדמת את בלימת הדרת הנשים בזירות שונות, בהן חקיקה, בתי משפט ואמצעי התקשורת. נכללה ברשימת 100 המשפיעים של מגזין TheMarker לשנת 2019. היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
תירוש נשואה לד"ר זהר כוכבי, אחיו של אביב כוכבי.
נושאי מחקריה
על מחקריה בתחום השוויון ואיסור האפליה, והשילוב בין פעילות אקדמית וציבורית לקידום שוויון בין המינים ובלימת הדרת נשים זכתה בפרס גורני מטעם העמותה למשפט ציבורי בישראל (2018), בפרס ע"ש פרופ' יוסי קטן מטעם עמותת רוח נשית, לאקדמאים המשלבים מחקר ואקטיביזם לקידום צדק מגדרי (2017), ובמדליית DeRoy Testamentary Foundation על מצוינות בהוראה אקדמית מאת התכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב. ב-2018 זכתה במענק מחקר של הקרן הלאומית למדע בתחום דיני איסור האפליה.
את ראשית הקריירה המחקרית שלה הקדישה לפיתוח הבנה תאורטית של הממשק שבין המשפט לבין היבטים חיצוניים של זהות ואישיות. תירוש טוענת כי בשונה מהמשפט הישראלי, יחסו של המשפט האמריקאי לסוגיית ההגנה על מראה חיצוני איננו מספק. לדבריה, שיטת משפט זו נכשלת שוב ושוב בהכרה בצורך לאזן בין אינטרסים של מעסיקים או של המדינה לבין אינטרסים של הפרט. תירוש עוסקת גם בסממני זהות אחרים של הפרט, כגון מוגבלויות והשתייכות למיעוטים גזעיים ומגדריים.
תחום עיסוק נוסף של תירוש הוא שוויון ואיסור הפליה, במיוחד בהקשר המגדרי. מחקריה בתחום העדפה מתקנת וייצוג הולם צוטטו בהסכמה בפסיקת בית המשפט העליון כאסמכתא לקביעותיו.
תירוש עושה לעיתים קרובות שימוש בכלי ניתוח טקסטים מתחום הספרות (רטוריקה, מבנה נרטיבי וכדומה) לחילוץ יסודות רעיוניים סמויים בטקסטים משפטיים, למשל התפיסה שאונס בין בני זוג נשואים חמור פחות מאונס רגיל, וקשר בין השקפות שיפוטיות ביחס לזמן הלאומי (בין תקופת חירום לתקופת רגיעה) לבין הנכונות להגן על זכויות האדם.
העדפה מתקנת
"ייצוג הולם לבני שני המינים בשירות המדינה" (שזכה בפרס ג'ורג' וובר למאמר מצטיין של סטודנט ובמלגה על שם אליס שלוי) (מציע פרשנות ותוכנית עבודה ליישום חוק שירות המדינה (מינויים), שקבע חובת ייצוג הולם לנשים בשירות המדינה)
"ייצוג הולם במשפט הישראלי: סיכום ביניים ריאליסטי"
קישורים חיצוניים
טורי פרשנות בעיתונות:
אל-פונדוק
אל-פונדוק (בערבית: الفندق; תעתיק מדויק: אַלְפֻנְדֻק) הוא כפר פלסטיני, במערב השומרון, במרחק כ-15 ק"מ ממזרח לקלקיליה וכ-13 ק"מ מדרום-מערב לשכם. הוא שייך לנפת קלקיליה של הרשות הפלסטינית במעמד שטח B, בו האחריות האזרחית היא פלסטינית, והביטחונית ישראלית. כביש 55 העובר במרכז הכפר נמצא בשטח C בו האחריות האזרחית והביטחונית בידי ישראל. בשנת 2006 נאמד מספר תושביו ב-659. הכפר שוכן בקילומטר ה-19 של כביש 55 מכפר סבא לשכם, בין צומת עמנואל לקדומים.
היסטוריה
שמו של הכפר מקורו בפונדק שהיה על הדרך הקדומה לשכם שעברה במקום. לפי כְרוֹנִיקָה, רישום היסטורי, של השומרונים - הכפר נזכר כמקום מושבם בתקופת ימי הביניים.
תושבי הכפר מוצאם מכפר "ג'בעיית" ליד "דומא" בבקעת הירדן. הוא גם קלט פליטים מ"כפר קרע" שהיה בוואדי פרעה והוחרב על ידי כפר שכן, "כפר תלת" עקב סכסוך מקומי. פלג ממנו הקים את "כפר קרע" בוואדי עארה.
מצפון לכפר מצויה מערת נטיפים הכלולה ב"שמורת מערת לקף". בדרך היוצאת מהכפר לעמנואל נמצאת שלולית חורף בשם בִּרִכֶּת אֶל פֻנְדֻק (מוכרזת כשמורת טבע "שלולית פונדוק") ובה מצוי ריכוז נדיר של הצמח דמסון כוכבני.
באל-פונדוק נמצא בית ספר תיכון ובו כ-600 תלמידים מיישובי הסביבה, וכן מרכז רפואי אזורי. המועצה המקומית מספקת שירותים עירוניים, בהם מים וחשמל, ליישובי הסביבה. באזור התעשייה של הכפר ישנם מספר עסקים בתחום השיש. חנויות ומוסכים נמצאים בצידי הכביש הראשי (כביש 55) העובר באמצע הכפר, וגם ישראלים נוהגים לקנות ולמכור מוצרים במקום.
יהודים מחוץ לאירופה תחת כיבוש נאצי
במסגרת תוכנית "הפתרון הסופי" תכננו הנאצים למחות את העם היהודי מעל פני האדמה.
הראיה הראשונה, לכך שמטרת הנאצים הייתה רצח-העם היהודי ככללו, נמצאת ביחסם של הנאצים ליהודים כגזע אחד, השולט בעולם. על פי דבריו של אדולף היטלר באוזני אאוגן קווטרניק, ב-21 ביוני 1941, אסור שתהיה מדינה שתארח ולו משפחה יהודית אחת, כי זאת "תהיה הבסיס לחתרנות חדשה". בה-בעת, אנשיו שקדו על תוכניות ה"שמורות": בתחילה, עודדו הגירת יהודים מגרמניה לארץ ישראל - הסכם העברה, אך במשך-הזמן התמקדו בפתרון קשה יותר: ריכוז היהודים ב"שמורות": ההצעה הראשונה הייתה תוכנית לובלין: ריכוז היהודים באזור לובלין, שהיה משופע ביצות והושם תחת פיקודו של אודילו גלובוצניק. הנאצים קיוו, שהיהודים יכלו במיתה "טבעית" בשמורה הסגורה. התוכנית הבאה, שמורת מדגסקר, נועדה להכיל כ-20 מיליון יהודים (ומניין יהודי אירופה בעת ועידת ואנזה היה רק 11 מיליון), ועוד הייתה מיועדת לשימוש באסורי מדגסקר כ"בני-ערובה" במאבק עם יהדות ארצות הברית.
בוועידת ואנזה, מנה אדולף אייכמן את יהודי אירופה לארצותיהם. ברם, ברשימה ההיא נכללו כלל יהודי ברית המועצות (גם בשטחים הלא-אירופאיים שלה).
התעמולה הנאצית פעלה ברחבי-העולם, וכיוונה לעשות נפשות במערכה-כלל-עולמית נגד היהודים. כך, למשל, היה מבצע ברנהרד מכוון נגד יהודי בריטניה, שכן כוונתו הייתה להוכיח לבריטים שהם אכן נלחמים את מלחמת היהודים.
יהודי צפון אפריקה בשואה
היהודים במדינות שהיו תחת חסות צרפת קיוו בראשית המלחמה לקבל את הגנתה. לאחר תבוסת צרפת ב-1940 וביסוס משטר וישי, החמיר מצב היהודים.
יהודי אלג'יריה
שלטון וישי (ששלט בה מ-1940) ביטל את אזרחות היהודים והטיל עליהם את ההגבלות שחלו על יהודי צרפת (ואסר עליהם לעבוד עבור הממשלה, להיות בנקאים, מורים ותלמידים, כמו כן הוגבל מספר היהודים שאושרו לעבוד במקצועות חופשיים). ב-1941 הוחרם רכוש היהודים. הפגיעה ביהודי אלג'יריה הייתה קשה, בשל מעמדם הגבוה בחברה קודם לכן. ב-1941 הצטרפו יהודים למחתרת האנטי-נאצית. יהודים רבים נתפסו ונשלחו למחנות עבודה או הוצאו להורג. היודנראטים נדרשו לסייע בהכנת משלוחים להשמדה. בנובמבר 1942 שחררה ארצות הברית את אלג'יריה כחלק ממבצע לפיד. ב-1943 בוטלו ההגבלות על יהודי אלג'יריה.
יהודי תוניסיה
תוניסיה הייתה גם היא, תחילה, תחת משטר וישי, עם אותן הגבלות דומות לאלה ששררו במרוקו ובאלג'יריה, לאחר נפילת צרפת ב-1940. בנובמבר 1942 נכבשה תוניסיה על ידי הגרמנים, תוך כדי נסיגת צבא רומל מלוב לאחר תבוסתו במערכת אל-עלמיין. בתקופת הכיבוש הגרמני הקימו הנאצים יודנראט מקומי, לקחו בני ערובה, החרימו את רכוש היהודים והטילו על הקהילה עונשים כספיים כבדים. הקהילה נדרשה לספק את צורכי הצבא הגרמני, בית-הכנסת בבירה תוניס הפך למחסן גרמני, ויהודים נדרשו לענוד טלאי הצהוב. כ-5,000 יהודים נשלחו למחנות ריכוז בתוניסיה ומעטים גם נשלחו למחנות ההשמדה. תוניסיה שוחררה על ידי בעלות הברית במאי 1943, ולאחר שישה חודשי כיבוש הושם קץ לרדיפת היהודים. תוניסיה היא המדינה היחידה בצפון-אפריקה בה שרר כיבוש גרמני ישיר. במהלך הכיבוש הגרמני של תוניסיה נרצחו במישרין או מתו מהתנאים הקשים במחנות כ־600 יהודים, מתוך קהילה יהודית שמנתה כ-90,000 איש.
יהודי מרוקו
בקיץ 1940 עברה גם מרוקו לשלטון וישי. חוקי האפליה פגעו ביהודי מרוקו יותר מיהודי אלג'יריה ותוניסיה, על אף שהאוכלוסייה המוסלמית במרוקו, בשונה מהמדינות האחרות, לא ניצלה את המצב לפגיעה ביהודים. יהודי מרוקו ביצעו עבודת כפייה בפיקוח צרפתי. בנובמבר 1942 נכבשה מרוקו בידי ארצות הברית, וביוני 1943 בוטלו החוקים שהפלו את היהודים לרעה.
יהודי לוב
החל משנת 1911 היה שטחה של לוב תחת שלטון איטליה. בשנת 1936 נוסד ציר רומא-ברלין כשנחתם הסכם שיתוף פעולה בין איטליה הפשיסטית לבין גרמניה הנאצית. בשנת 1938 פורסמה באיטליה ההצהרה אודות הגזע ובעקבותיה חוקקו חוקי גזע שהטילו מגבלות על היהודים באיטליה ובארצות הנשלטות על ידה. עם זאת, החלת חוקי הגזע על יהודי לוב הייתה איטית וחלקית בעקבות התערבותו של מושל לוב איטלו באלבו. באלבו ייחס חשיבות רבה לפיתוח לוב לכן עיכב את החלת ההגבלות הכלכליות על היהודים, בשל חשיבותם לכלכלת לוב. אף על פי כן, מספר חוקים נכנסו לתוקף כגון פיטורין של חלק מהיהודים משירות המדינה, הוצאת הילדים מבתי הספר הממלכתיים, הגבלת התנועה, איסור יציאה מהבתים בשעות הערב והלילה וציון הגזע על מסמכים רשמיים שנשאו יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעו יהודי לוב מהאיטלקים ומהאוכלוסייה המוסלמית המקומית. הפגיעה ביהודים גברה עם התדרדרות מצבן של מדינות הציר במלחמה וגידול המעורבות של גרמניה הנאצית בנעשה בלוב.
עם כניסת איטליה למלחמה ביוני 1940, בוצע באופן חלקי צו שהורה לכלוא את נתיני מדינות האויב בלוב, ובכללם יהודי לוב בעלי נתינות זרה, במחנות הסגר בקרבת הערים טריפולי ובנגזי. בתחילת 1942 פונו כל בעלי הנתינות הזרה מלוב. בעלי נתינות צרפתית ותוניסאית גורשו לתוניסיה (בהם כ-1,600 יהודים), ובעלי נתינות בריטית הועברו למחנות פליטים באיטליה (בהם כ-300 יהודים). לאחר תפיסת השלטון באיטליה על ידי גרמניה, נשלחו קבוצות היהודים ממחנות הפליטים באיטליה לברגן-בלזן ולמחנה הריכוז באינסברוק.
בפברואר 1942 הורה מוסוליני על "דילול האוכלוסייה היהודית בקירנאיקה", שהייתה זירת הקרבות העיקרית בלחימה עם הבריטים. כ-2,600 יהודים נשלחו למחנה ג'אדו וכ-400 שוכנו בבתים בודדים בעיירות סמוכות.
יהודי אתיופיה
הממשל האיטלקי לא גילה יחס עוין, יוצא דופן, כלפי יהודי אתיופיה לרבות יהודי אריתריאה במהלך הכיבוש הקולוניאלי.
עם זאת, רבים מהם הצטרפו לכוח גדעון - הכוח הקיסרי ולתנועת הפטריוטים האתיופית. חוקי הגזע שפורסמו באיטליה כוונו כנגד כל המיעוטים באתיופיה. בשנת 1937 נהרגו בעיר בשם "מרווה" כ-33 יהודים, יחד עם כ-130 אתיופים שאינם יהודים, בתור עונש על הסכמות שבין המקומיים לבין מורד אתיופי.
יהודי המזרח הרחוק בתקופת השואה
יפן הקיסרית הייתה בת-בריתה של גרמניה הנאצית, אלא שלא הייתה שותפה לעקרונותיה הגזעניים והאנטישמיים. עם זאת, האנטישמיות פשטה בקרב רבים מאנשי-השררה שביפן, וזה התגבר לרקע תעמולה נאצית. חסיד אומות העולם, חה פנגשאן, השיג אשרות כניסה ליהודים גרמניים ליפן, וזאת כנגד הוראות הממשלה, אשר שחררה אותו מתפקידו.
היפנים הקימו את גטו שאנגחאי (שנגהי) ליהודים המקומיים ולפליטים שנמלטו מגרמניה. ככל שהתקדמה המלחמה, הפכה השפעת הנאצים על יפן והלחץ שהפעילו לקשים יותר. הנאצים דרשו את הסגרת יהודי שאנגחאי לידיהם. היפנים לא נענו לדרישות אלו.
ב-18 בפברואר 1943 הוקם "אזור מיוחד המיועד לפליטים חסרי מדינה" וכל מי שהגיע לעיר לאחר 1937 צווה לעבור לגור בו בתוך שלושה חודשים. אף שהמקום לא נקרא בשם זה, היה זה גטו. באזור בן ארבעה קילומטרים רבועים שהוקף בגדר תיל, והיה במשטר של עוצר ובו סיירו חיילים יפנים, נדחסו כל אלפי הפליטים היהודים.
על פי ד"ר דייוויד קרנצלר - "כחצי מאוכלוסיית הפליטים שהתגברו על מכשולים רבים ומצאו אמצעי מחיה ומגורים ראויים מחוץ ל"אזור המיועד" הוכרחו להשאיר מחוץ לגטו את בתיהם ומקורות מחייתם, ולעקור בפעם השנייה לאזור צפוף, שבו חיו בתנאי מחסור 100,000 פליטים וסינים.
למרות שניתנו אישורים זמניים לעבוד מחוץ לגטו, אלו ניתנו בשרירות, ולעיתים נלקחו לאחר שנה. אך העובדה שהאוכלוסייה הסינית המקורית עדיין גרה בתחומי הגטו פירושה היה כי היהודים לא בודדו. עם כל זאת תנאיהם החמירו, ההכרה הפסיכולוגית במציאות הגטו הייתה קשה, והרעב שרר בכל. בסוף דצמבר 1943 התאפשרה שוב קבלת חבילות סיוע מארצות הברית בעקבות החלטה של משרד החוץ ומשרד האוצר בארצות הברית. החלטה זו שיפרה את מצב יהודי הגטו, ואיפשרה את שרידתם.
ב-1944 החלו הפצצות אוויריות על שאנגחאי. הגרועה ביותר אירעה ביולי 1945, כאשר בהפצצה על תחנת רדיו יפנית ברובע הונגקיו נהרגו 31 מהפליטים, וחמש מאות נפצעו. רבים נותרו ללא קורת גג.
חלק מן היהודים בגטו השתתפו בתנועת מחתרת שמטרתה להשיג מידע ולהשתתף בפעולות חבלה במתקנים יפניים, וכן לסייע לטייסים אמריקנים שהופלו להימלט לטריטוריה סינית.
יפן שהושפעה מגרמניה הנאצית בעלה בצורה דומה כלפי המדינות הכבושות שלה דוגמה לכך היא יהודי אינדונזיה, שהיו תחת כיבוש יפני בזמן מלחמת העולם הועברו למחנות ריכוז ועבודות כפיה בתת תנאים, לצורכי מכונת המלחמה היפנית בעוד הם מופרדים משאר אוכלוסיה המחנה. כיום יש מתחם קטן בתוך הקהילה הנועד להנציח את אירועים אלה.
יגאל גורדון
יגאל גורדון (1940 - 9 בינואר 1979) היה מלחין ומוזיקאי ישראלי.
גורדון שיתף פעולה עם אורי אסף ("מכתב לאברהם דחרוג'", "אותך"). השיר "אותך" הגיע למקום הרביעי בפסטיבל הזמר והפזמון בשנת 1964. חיים קינן שנכח בפסטיבל בעת ששירו, "דברים של לא כלום" בוצע וסיים במקום השני, פנה אל גורדון באולם ואמר לו כי התרשם מאוד משירו וביקש לשתף איתו פעולה. שיתוף פעולה זה הביא את השירים "גוונים" ו"סתיו של אהבה". השיר "גוונים" בוצע תחילה על ידי להקת הנח"ל בתוכניתה "מהנח"ל באהבה" (1966) אך לא זכה להצלחה. רק שנים לאחר מכן, הפך השיר ללהיט בביצוע הגבעטרון. השיר "סתיו של אהבה" בוצע על ידי שלישיית גשר הירקון בתקליטם השני, "התוכנית החדשה" (1966). כמו כן, כתב לחנים למילים של יונתן רטוש ("כמעט" ו"לו באת") ולכותבים נוספים. שיריו בוצעו על ידי מבצעים רבים, בהם נורית גלרון, חוה אלברשטיין ויהורם גאון.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שימש גורדון כמדריך מוזיקלי במועדוני נוער של העירייה בתל אביב. הוא יסד את הלהקה התל אביבית "הגורדונס" שהורכבה מבני נוער וממנו כנגן גיטרה בס. בהמשך החליף אותו כבסיסט חיים אלגרנטי. אל הלהקה הצטרף חיים סבן והלהקה הפכה ללהקת "האריות" - אחת מלהקות פופ-רוק הבולטות בישראל בסוף שנות ה-60 ובשנות ה-70.
שיריו מאופיינים במלודיות המשתרעות על פני מנעד גדול.
בארי (דמות מקראית)
בְּאֵרִי, שנקרא גם בארה, הוא דמות מקראית. היה נביא ואביו של הנביא הושע בן בארי. היה גם נשיא שבט ראובן, בתקופה בה הוגלו עשרת השבטים על ידי תגלת פלאסר מלך אשור כמובא בתנ"ך:
המדרש מביא, כי בטרם ההגליה אמר בארי נבואה קצרה, ומאחר ולא היה בה כדי יצירת ספר נבואה בפני עצמו, התווספו דבריו לשני פסוקים בתוך נבואת ישעיהו. ואלו הם:
מקום קבורתו
בשנת 1495 תלמידו של רבי עובדיה מברטנורה שביקר בצפת מתאר לראשונה את קבורת הושע בן בארי בבית העלמין העתיק בצפת. כ-30 שנה מאוחר יותר, רבי משה באסולה מתאר את קבר הושע ומוסיף "וכנגדו מערה אחת סגורה, אומרים ששם היה קבור בארי אביו".
דכאו (עיר)
דכאו (בגרמנית: Dachau) היא עיר בבוואריה שבגרמניה. רבים מתושבי העיר עובדים בעיר הסמוכה מינכן, שנמצאת במרחק של 20 ק"מ. בדכאו מתגוררים כיום כ-40,000 תושבים.
היסטוריה
בשנת 1933, עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית, נבנה בסמוך לעיר מחנה הריכוז דכאו. המחנה היה מחנה הריכוז הנאצי הראשון שנבנה, ושימש כאבטיפוס לכל המחנות שנבנו בעקבותיו. המחנה פעל עד שנת 1945, ובמהלך שנות פעילותו, נרצחו בו (ובמחנות המשנה שלו) כ-35 אלף בני אדם.
אטימולוגיה
מקור השם של העיר אינו ברור ודאי. יש להניח שמקור השם הוא מהקלטים שחיו באזור לפני בוא הגרמנים. יש הסוברים כי ממקורה של המילה מהמילים בגרמנית עתיקה daha שפירושה חימר והמילה ouwe שפירושה מים (האדמה על גדות הנהר).
האלטר
הַאלטֶר (נכתב גם הלטר; ביידיש: האַלטער; בגרמנית: Halter) הוא שם משפחה.
האי טאוור
האי טאוור (באנגלית: Tower Island) הוא אי אנטארקטי שאורכו 9 ק"מ, ושיאו בגובה 305 מטרים מעל פני הים. האי מצוי 37 קילומטרים צפונית מזרחי לאי טרינטי, בקצה הצפון מזרחי של ארכיפלג פאלמר, סמוך לחצי האי האנטארקטי. בסמוך לחופו המערבי של האי מצויים סלעי פרל.
מקור השם
שמו של האי ניתן לו ב-30 בינואר 1820 על ידי אדוארד ברנספילד מהצי המלכותי, אשר תיאר אותו כ"אי עגול". השם אומץ רשמי ב-1 בינואר 1947.
נוצרים בלבנון
הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני – דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט. נכון לשנת 2018, הנוצרים מהווים כ- 33.7% מאוכלוסיית לבנון, מה שהופך את ריכוז הנוצרים בה לגבוה ביותר במזרח התיכון.
היסטוריה
הנצרות הממוסדת הגיעה לשטח של לבנון של ימינו כבר במאה הראשונה לספירה. לבנון הייתה כר פורה לפעילות נוצרית, כבר מימי המיסות של פאולוס באמצע המאה הראשונה. במאה הרביעית קונסטנטינוס הראשון הצהיר על דתו הנוצרית, כשהוא מעודד את הנצרות להפוך לדת המדינה.
בתחילת המאה החמישית כשמת הנזיר מארון בנו חסידיו מנזר לזכרו והם היוו את הגרעין שממנו צמחה הכנסייה המרונית, כנסייה אליה משתייכים רוב הנוצרים בלבנון. המרונים נאבקו במהלך ההיסטוריה הן בזרמים אחרים בנצרות והן באסלאם שהגיע במאה השמינית ללבנון. בתקופת מסעי הצלב קיבלה הנצרות בלבנון סיוע מהצלבנים, בעיקר מאלו שהגיעו מצרפת.
במאה ה-16 וה-17 התקיימו מאבקי כוח בין המתואלים (שיעים לבנונים) לבין הנוצרים המרונים, בצפון לבנון. בעקבות ניצחון המרונים בראשית המאה ה-18, נדדו מתואלים רבים דרומה.
לבנון המודרנית נוצרה כמדינה נפרדת מסוריה, עבור הנוצרים. בשנים שבין קבלת העצמאות ועד מלחמת האזרחים עזבו נוצרים רבים את לבנון. מדינות בהן קיימת קהילה גדולות של נוצרים יוצאי לבנון הן צרפת, קנדה, ברזיל וארצות הברית.
דמוגרפיה
לבנון היא המדינה בעלת שיעור הנוצרים הגבוה ביותר במזרח התיכון. מספר הנוצרים בלבנון שנוי במחלוקת. בלבנון לא נערך מרשם אוכלוסין רשמי מאז 1932, ולפי המפקד הנ"ל היוו הנוצרים 54% מהאוכלוסייה.
הנוצרים בלבנון מתחלקים לתת קבוצות רבות הכוללות את:
בפרלמנט הלבנוני, הנוצרים מחזיקים 64 מושבים, אל מול 64 מושבים השמורים למוסלמים יחד עם הדרוזים. מתוכם הכנסייה המרונית מחזיקה ב-34 מושבים, היוונית-אורתודוקסית 14, והארמנים, היוונית הקתולית והפרוטסטנטית מחזיקות את 16 המושבים הנותרים.
כנסיות ומנזרים בלבנון
ראש הכנסייה המרונית הוא הפטריארך המאורני של אנטיוכיה, שנבחר על ידי הבישופים של הכנסייה המרונית, וכיום יושב בבכרכי, השוכנת צפונית לביירות, ברוב חודשי השנה, ובעיירה הצפונית דימאן בחודשי הקיץ. הפטריארך הנוכחי (מאז 1986) הוא הקרדינל מאר נסראללה בוטרוס ספיר. כאשר נבחר פטריארך חדש, עליו לבקש את ברכת האפיפיור, ובכך לבטא את כפיפותו לכנסייה הקתולית. פטריארכים יכולים לקבל מעמד של קרדינל, בדרגת קרדינל-בישוף. הם חולקים דוקטרינה זהה עם הקתולים, אך המרונים משמרים את הליטורגיה הייחודית שלהם וההיררכיה המיוחדת. באופן כללי, הכנסייה המרונית שייכת למסורת האנטיוכית והיא זרם סירו-אנטיוכי. ארמית-סורית מהווה את שפת התפילה, ולא לטינית. למרות זאת, הכנסייה המרונית נחשבת, יחד עם הכנסייה הסורית-מאלברית, לכנסיות המושפעות יותר מלטינית מבין הכנסיות המזרחיות.
הכנסייה הראשית של הזרם האורתודוקסי (הכנסייה האנטיוכית) היא הקתדרלה האורתודוקסית של גאורגיוס הקדוש. ישנם מנזרים בלבנון המופעלים על ידי הכנסיות המרוניות והאורתודכסית כאחת. מנזר גאורגיוס הקדוש בדיר אל-חרף, המנזר הבפטיסטי של יוחנן הקדוש בדאומה, הוקמו כבר במאה החמישית. מנזר בלמאנד בטריפולי הוא מנזר ותיק מאוד שמחזיק סמינר ואוניברסיטה הכפופה לו.
הנוצרים בפוליטיקה הלבנונית
הסכם טאיף הביא ליצירת מערכת חלוקת כוח מחודשת בין המוסלמים והנוצרים בפוליטיקה הלבנונית. כתוצאה מכך המצב הכלכלי בלבנון השתפר מאוד. לבנון שיקמה את תשתיותיה. המאבקים בין חזבאללה לישראל, שאיימו לדרדר את לבנון מבחינה פוליטית וכלכלית, ומתח גובר בין קואליציית 14 במרץ אל מול קואליציית 8 במרץ איימו על יציבותה. העדה הנוצרית נכון ל-2009 מחולקת בין מפלגתו של מישל עאון לבין מפלגתו של סמיר ג'עג'ע, ומנהיגים נוצריים אחרים ממחנה 14 במרץ. אף על פי שרבים חששו שהסכם טאיף ידרדר את ההשפעה של הנוצרים ויעביר סמכויות מהנשיא (שנקבע להיות מרוני ע"פ ההסכם) לטובת ראש הממשלה (סוני), הנשיא הלבנוני עווד מחזיק בהשפעה רבה, בהיותו מפקד הכוחות המזוינים ובעל סמכות לאשר הקמת ממשלה בחתימתו בלבד.
מנהיגים לבנונים רבים, וכן מנהיגים בעולם, בוחנים כיום את החזרת חלק מהסמכויות של נשיא הרפובליקה הלבנונית, שנלקחו ממנו בהסכם טאיף. הנוצרים מחזיקים בתפקיד מפקד הצבא, שמהווה את מפקדם של כל הכוחות המזוינים הכפופים לנשיא. תפקיד זה ניתן למרונים מאז הקמת צבא לבנון.
תפקיד נשיא הבנק המרכזי הלבנוני מוחזק בידי הנוצרים, בשל בעלותם על רוב מערכות הבנקים והבנקים הפרטיים הפועלים בלבנון, אשר מהווים את הבנקים הגדולים והחזקים ביותר במזרח התיכון.
השפעת הארגונים האסלאמיסטים הקיצוניים
עם התחזקות כוחם של הארגונים הג'יהאדיסטים במזרח התיכון, וכיבוש חלקים נרחבים מעיראק ומסוריה על ידי ארגון דאעש וכפיית האסלאם הרדיקלי באזורי שליטתו, חלה התעוררות וחשש בקרב המיעוט הנוצרי והדרוזי בלבנון בקשר לעתידם, עד כדי תחושת איום קיומי. חשש זה התגבר בעקבות אירועים שקרו בתוך לבנון כמו פלישת ג'הבת א-נוסרה ודאעש לעיירת הגבול הלבנונית ערסאל באוגוסט 2014, והמשך עימותים מזוינים שהתרחשו בתחילת אוקטובר 2014 בטריפולי עם קבוצות לבנוניות חמושות המזוהות עם הארגונים האסלאמיסטים. במהלך שנה זו היו אירועים כמו ריסוס כתובות גרפיטי על גדרות כנסיות ובתי ספר נוצרים, שכללו איומים באשר להתקרבות המדינה האסלאמית, ואיומים לשחיטת נוצרים. חשש הנוצרים התגבר בעקבות החלשות השלטון המרכזי וחוסר היכולת להגן עליהם, חלקים נרחבים מהציבור הנוצרי החלו להתחמש בעצמם ולחפש מקורות הגנה באופן עצמאי. לאורך שנת 2014 עלתה המתיחות בין הסונים לנוצרים והגברת האיומים כנגד הנוצרים וחשש למלחמת אזרחים. הציבור הנוצרי בלבנון בחר להתמודד עם האיומים והחשש ברמה התקשורתית-תעמולתית וגם ברמה הביטחונית-צבאית והתגייסות ל"פלוגת התנגדות" של נוצרים בפיקוד חזבאללה.
קלייר בות' לוס
בנוסף על עמדותיה, לוס הייתה ידועה בשל כישוריה כנואמת, והיא לקחה חלק מרכזי בכל הקמפיינים של המועמדים הרפובליקניים לנשיאות מוונדל וילקי ועד רונלד רייגן.
תחילת דרכה
אן קלייר בות' נולדה בניו יורק ב-10 במרץ 1903. הוריה לא היו נשואים באופן רשמי ונפרדו בשנת 1912. אביה של קלייר היה סוכן נסיעות ללא הכנסה יציבה, אך הצליח להחדיר בבתו אהבת ספרות. כתוצאה מעבודתה של אביה, בות' בילתה במשך ילדותה רבות בנאשוויל, שיקגו ויוניון סיטי. היא סיימה את לימודיה בניו יורק בשנת 1919. היא ניסתה לפתח קריירת משחק לתקופה קצרה. בתקופה זו החלה גם להיות פעילה בתנועת הסופרג'יזם, אך עזבה את תנועה זו כעבור זמן לא רב.
ב-10 באוגוסט 1923 התחתנה עם מיליונר בשם ג'ורג' טאטל ברוקאו. כעבור כשנה נולדה לזוג ילדה. ברוקואו היה אלכוהוליסט, והזוג התגרש בשנת 1929. ב-23 בנובמבר 1935 נישאה להנרי לוס, מו"ל ידוע. ב-11 בינואר 1944 נהרגה אן קלייר ברוקואו, בתה היחידה של בות' מנישואיה הראשונים (שלמדה באוניברסיטת סטנפורד), בתאונת דרכים. האבל הכבד הוביל את בות' לשנות את דתה לקתוליות. ב-1949 כתבה את הסיפור "בוא לאורווה" הספוג באווירה קתולית, עליו הופק הסרט "בוא לאורווה" (1949).
הנישואים בין בות' ללוס עברו עליות ומורדות רבים. למרות זאת, הזוג נשאר ביחד עד מותו של לוס בשנת 1967.
קריירה פוליטית
בשנת 1942 נבחרה בות' לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט. המצע שלה כלל ניצחון במלחמת העולם השנייה, שלום וביטחון ברי קיימא וחיזוק התעסוקה. היא נבחרה לוועדת הביטחון היוקרתית של הקונגרס והייתה ממייסדות הוועדה לאנרגיה אטומית. היא נחשבה לנציגה חריפה, עד כדי כך שהסתכסכה עם הנשיא עצמו. בות' ניהלה שני סיורים לקווי החזית של בעלות הברית באירופה, ובאפריל 1945 נכחה בשחרורם של כמספר מחנות ריכוז נאציים. לאחר סיום המלחמה בות' התריעה כנגד עליית הקומוניזם במזרח אירופה, וטענה כי גישה זו עלולה להביא למלחמת עולם שלישית. בשנת 1946 הצליחה לחוקק חוק המגדיל את מספר ההודים והפיליפינים אשר יכולים להגר לארצות הברית בכל שנה.
בות' הייתה אחת הנואמות המרכזיות בוועידה של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1944. בנאומה תקפה בות' את רוזוולט והביעה חשש לעתיד הדמוקרטיה האמריקאית. בוועידה המפלגתית בשנת 1948 נאמה בות' נאום דומה, והפעם ביקרה את ממשלו של הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן. אמנם לאחר הנאום עצמו היו תשואות רבות, אך העיתונות ביקרה את נאומה ובות' הצטיירה כאשת ימין קיצוני.
בשנת 1952 חזרה לעולם הפוליטי כשבלטה בקמפיין של המועמד הרפובליקני לנשיאות דווייט אייזנהאואר. במהלך הקמפיין בות' נאמה יותר ממאה פעמים (גם בטלוויזיה וברדיו), כאשר המוטיב המרכזי בנאומיה היה החשש מהקומוניזם. נאומיה הדתיים הובילו לכך שקתולים דמוקרטים רבים הצביעו בסופו של דבר לאייזנהאואר.
אייזנהאואר זכה בבחירות, וגמל לבות' בכך שמינה אותה לשגרירת ארצות הברית באיטליה. תפקיד זה נחשב לתפקיד מרכזי החולש על כ-1,150 עובדים, 8 קונסוליות ו-9 מרכזי מידע. מינויה של בות' אושר על ידי הסנאט במרץ 1953. בות' היא האישה הראשונה בתולדות המדינה שכיהנה בתפקיד דיפלומטי כה חשוב. האיטלקים הגיבו לבואה של בות' באופן מעורב. בות' הצליחה להתחבב על מיליוני שמרנים, אך האיטלקים הקומוניסטים לא אהבו אותה. היא אף פגשה את האפיפיור פיוס השנים עשר, אשר שיבח את יכולת הנאום שלה.
אחד הדברים הבולטים שבות' ביצעה בכהונתה היה פתרון המשבר הטריטוריאלי בין יוגוסלביה לאיטליה באזור טריאסטה. בות' ראתה את משבר זה כהתנגשות בין מערב (וממשלתה הקתולית של איטליה בפרט) לבין המזרח הקומוניסטי. בות' הובילה להפחתה בחומרת המשבר, שנפתר סופית באוקטובר 1954 על ידי נציגים מיוגוסלביה, מאיטליה, מבריטניה, מצרפת ומארצות הברית. לוס התפטרה מתפקידה בדצמבר 1956, לאחר שמספר חודשים קודם לכן היא סבלה מהרעלת עופרת שמקורה בתקרה של חדרה שפגעה בתפקוד שלה באופן משמעותי.
בשנת 1959 אייזנהאואר מינה את בות' לשגרירת ארצות הברית בברזיל. בות' למדה פורטוגזית במיוחד לשם התפקיד, אך המינוי התקבל בהתנגדות רבה מצד סנטורים מן המפלגה הדמוקרטית אשר ראו בבות' שמרנית באופן קיצוני. אמנם הסנאט אישר את המינוי ברוב של 11–79, אך בעלה של לוס דחק בה לדחות את המינוי. בסופו של דבר בות' שלחה מכתב התפטרות לנשיא, בו טענה שהמחלוקות סביבה לא יאפשרו לה להיות מכובדת וממלכתית בעיני האמריקאים והברזילאים. היא שירתה 4 ימים בלבד בתפקיד, מבלי שעזבה בכלל את אדמת ארצות הברית.
קריירה מאוחרת ואחרית ימיה
לאחר המהפכה הקומוניסטית בקובה בהנהגתו של פידל קסטרו, החלה בות' לממן ארגונים אנטי-קומוניסטיים. בשנת 1964 תמכה ברפובליקאי בארי גולדווטר במועמדותו לנשיאות ארצות הברית. באותה השנה שקלה גם להתמודד לסנאט, אך בסופו של דבר לא עשתה זאת. בתקופה שלאחר מכן לוס ובעלה פרשו ביחד ועברו להתגורר בבית חורף באריזונה. בשנת 1967 הנרי לוס נפטר. בשנים 1973–1977 ו-1980–1983 כיהנה במועצה המייעצת לנשיא בנושאי ביטחון ומודיעין חוץ. בשנת 1983 נשיא ארצות הברית רונלד רייגן העניק לבות' את מדליית החירות הנשיאותית. היא הייתה חברת הקונגרס האישה הראשונה שקיבלה את המדליה.
בות' נפטרה ב-9 באוקטובר 1987 בדירתה במתחם ווטרגייט שבוושינגטון די. סי.. היא נקברה בקרוליינה הדרומית.
ח'רטום
חֻ'רטוּם (בערבית: الْخُرْطُوم; תעתיק מדויק: אלְחֻ'רְטוּם; מילולית: "חדק פיל") היא עיר הבירה של סודאן ושל מדינת ח'רטום. העיר ממוקמת במקום מפגש הנילוס הכחול שמוצאו מאתיופיה עם הנילוס הלבן שמוצאו מאוגנדה. ממפגש שני נהרות אלה נוצר הנילוס, הזורם צפונה למצרים ונשפך לים התיכון. בעיר מתגוררים כ-6.344 מיליון בני אדם (2023) וכ-9.514 מיליון במטרופולין (2009), הכולל גם את הערים אומדורמאן וצפון ח'רטום  (עיר נפרדת הקרויה גם ח'רטום בחרי ומצויה מעבר לנילוס הכחול). ח'רטום שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2005.
היסטוריה
ח'רטום נוסדה ב-1821 כעיר מוצב של הצבא המצרי, אך גדלה בשל חשיבותה המסחרית.
ב-13 במרץ 1884 תקפו כוחות של מורדים סודנים בפיקודו של מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי (משיח באמונה המוסלמית) את העיר, שעליה הגנו כוחות מצריים בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס ג'ורג' גורדון. ב-26 בינואר 1885 נכבשה העיר על ידי תומכי המהדי, שהחזיקו בה עד שהובסו ב-2 בספטמבר 1898 על ידי הכוחות הבריטיים בפיקודו של הוריישו קיצ'נר בקרב אומדורמאן.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 התיישבו בעיר פליטים רבים שנמלטו מצ'אד, מאתיופיה ומאוגנדה. הפליטים התיישבו במחנות פליטים מסביב לעיר.
בתחילת מרץ 1973 נערכה בעיר מתקפה על שגרירות סעודיה, בידי ארגון ספטמבר השחור. המחבלים חטפו 10 דיפלומטים זרים שהתכנסו בשגרירות הסעודית בעיר, לאחר ניסיונות להשיג שחרור אסירים בארצות הברית וישראל שלא צלחו, שחררו המחבלים את הדיפלומטים הערביים ורצחו באכזריות את שגריר ארצות הברית וסגנו ואת שגריר בלגיה. אחד המחבלים עקר את ליבו של שגריר ארצות הברית.
בשנת 1977 הושלם צינור הנפט הראשון בין ח'רטום לפורט סודאן.
בעקבות הפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, האשימה ארצות הברית את סודאן במתן מקלט לפעילים של אל-קאעידה, הארגון שנחשד באחריות לפיגועים, ותקפה בטילים ב-20 באוגוסט 1998 את מפעל התרופות א-שיפה בח'רטום. מנהיג הארגון אוסאמה בן לאדן אף התגורר בבית ברובע אל-ריאד שבעיר בשנים 1991- 1996, עד שגורש מן הארץ.
עם מותו הפתאומי של מפקד צבא דרום סודאן וסגן הנשיא ג'ון גראנג בסוף יולי 2005, פרצו מהומות בעיר, שגרמו למותם של כ-24 איש.
השכלה
בעיר נמצאת אוניברסיטת ח'רטום, שנוסדה ב-1903 בשם "מכללת גורדון". כמו כן נמצאים בעיר שלוחה של אוניברסיטת קהיר והמכון הפוליטכני של ח'רטום.
בית ליד (נפת טולכרם)
בית ליד (בערבית: بيت ليد) הוא עיירה פלסטינית במערב הרי השומרון, 10 ק"מ דרומית-מזרחית לטולכרם על כביש 57 שכם-טולכרם ועל הכביש העוקף 5615 דרך אבני חפץ. לפי רישומי הרשות הפלסטינית מספר התושבים נאמד בשנת 2012 ב-5,444.
יוצאי בית ליד הקימו את היישוב ח'רבת בית ליד, שתושביו עזבו במלחמת העצמאות. צומת בית ליד, ששמו הוחלף לצומת השרון, נקרא על שם יישוב זה. בסמוך לחורבות המקום הוקם בשנת 1948, על ידי חיילים משוחררים מאנשי בית"ר ואצ"ל, המושב נורדיה.
ליאוניד דולז'נסקי
קורות חיים
דולז'ינסקי בנם של מרים והכירורג פרופ' יעקב דולז'נסקי נולד ביקטרינוסלב ברוסיה (משנת 1917 אוקראינה). עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1920. לאחר סיום בית ספר תיכון למד רפואה בברלין. סיים את חוק לימודיו בשנת 1926.
עוד בהיותו סטודנט לרפואה התחיל לעבוד כחוקר במכון על שם הקיסר וילהלם בברלין. בשנת 1928 הוזמן להקים מחלקה לחקר הפיזיולוגיה של התא במכון פסטר בפריז. בשנת 1931 הוזמן על ידי פרופ' רסלה, באוניברסיטת ברלין, לארגן מעבדה לחקר תאים במכון הפתולוגי. במשך שנת 1934 עשה עבודת מחקר במכון הביולוגי שבקופנהגן, ובשנת 1935 חזר לארץ ישראל, והשתקע בירושלים.
בשנת 1935 ייסד דולז'נסקי ומונה למנהל המחלקה לפתולוגיה ניסיונית וחקר הסרטן במסגרת המעבדות לחקר הסרטן באוניברסיטה העברית, לראשונה בבית הבריאות שטראוס ע"ש נתן שטראוס, והחל משנת 1939 – בבית רנטוף שעל הר הצופים. בנוסף, דולז'נסקי התמחה בצילומים מיקרוסקופיים לצורכי עבודתו המדעית. דולז'נסקי היה מחלוצי חקר הסרטן באוניברסיטה העברית במשותף עם הפרופ' לודוויג הלברשטטר.
דולז'נסקי השתתף בהכנות לקראת פתיחת הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. גילה עניין רב בהכשרת סטודנטים חוקרים. (בית הספר לרפואה בירושלים נפתח כ-13 חודשים לאחר מותו ב-17 במאי 1949).
דולז'נסקי היה חבר בההגנה משנת 1936. השתתף בשמירה בין השנים 1936–1939, כולל במאורעות אוקטובר 1933. בפרוץ מלחמת העצמאות מילא תפקידי שמירה הגנתיים.
בביתו ברחביה הקים דולז'נסקי חוג ספרותי. נפגשו שם (אחת לחודש) אנשי מדע ואנשי רוח כדי לקרוא בצוותא שירה רוסית קלאסית, בעיקר את פושקין. בין אנשי החוג: הפרופ' אנה ויצמן, הפרופ' משה ויצמן
ב-13 באפריל 1948 (ד' בניסן תש"ח) נהרג בשיירת הדסה. הובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה.
לאחר מותו הוענקה לדולז'נסקי דרגת סרן בחיל הרפואה של צה"ל.
משפחה
השאיר אישה, הד"ר וירה דולז'נסקי (גרודנו, 8 במאי 1896 - ירושלים, 13 באפריל 1996), ובת, פאניה-רינה. הבת פאני אטינגר (דולז'נסקי), (נפטרה ב-2011), כיהנה כפרופסורית במחלקה לרפואה ניסויית וחקר הסרטן בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, המחלקה אותה הקים אביה. פאני אטינגר הייתה רעייתו של שמואל אטינגר.
אקשהוס
אקשהוס (בנורווגית: Akershus) הוא אחד ממחוזות נורווגיה. למחוז גבול משותף עם המחוזות הדמרק, אופלנד, בוסקרוד, אוסלו (המהווה מחוז בפני עצמה) ואסטפול, וגם עם שוודיה. אקשהוס הוא המחוז השני המאוכלס ביותר לאחר אוסלו, ובו מעל לחצי מיליון תושבים. המחוז נקרא על שם מבצר אקשהוס. משרדי הניהול של המחוז נמצאים בעיר אוסלו, אשר אינה בתחומי המחוז. אקשהוס מוזגה עם בוסקרוד ואסטפול למחוז ויקן ב-1 בינואר 2020.
גאוגרפיה
המחוז כולל גם את המקום ההיסטורי איידסוול, 48 ק"מ צפונית לאוסלו, בו אשררה האספה הלאומית את החוקה הנורווגית בשנת 1814. [ציטוט נדרש] מדרום לאיידסבול נמצא שדה התעופה הבינלאומי, שדה התעופה אוסלו בגארדרמואן. שדה התעופה הבינלאומי הקודם של אוסלו, פורנבו, ממוקם גם אקשהוס. אחוזת סקאוגום של נסיך הכתר נמצאת באסקר (הארמון המלכותי באוסלו).
אטימולוגיה
המחוז נקרא על שם מצודת אקשהוס. המצודה נבנתה בשנת 1299 ומשמעות השם היא "הבית (המבוצר) של (המחוז) אקר". השם מטעה מעט כעת, מכיוון שהמבצר נמצא כעת מחוץ לאקשהוס (הוא נמצא במחוז אוסלו מאז 1842). למעשה, ממשל אקשהוס יושב גם מחוץ למחוז, במרכז אוסלו.
מודסט איסופסקו
מודסט איסופסקו (ברומנית: Modest Isopescu; 30 בנובמבר 1895 – 17 באוקטובר 1948) היה איש צבא רומני, יליד בוקובינה, (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית), איש מנהלה ופושע מלחמה מורשע.
משפט וילסון
משפט וילסון הוא משפט בתורת המספרים, הקובע שאם p מספר ראשוני, אז p מחלק את \ (p-1)!+1 (ראו עצרת למשמעות הסימון "!"). המשפט נקרא על-שם ג'ון וילסון, אף על פי שלגראנז' היה הראשון להוכיח את המשפט, בשנת 1773.
מודסט איסופסקו
ביוגרפיה
איסופסקו נולד בפרטאוצי וֶק (Frătăuții Vechi) שבבוקובינה שתחת השלטון האוסטרו-הונגרי. הוא שירת בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה בדרגת סגן משנה במילואים. בשנת 1923 קודם לדרגת סרן בכוחות היבשה הרומניים, בשנת 1934 - לדרגת רב-סרן ובשנת 1939 - לדרגת סגן-אלוף.
עם כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה ביוני 1941, עם תחילת מבצע ברברוסה, תחת משטרו של יון אנטונסקו, היה איסופסקו מפקד גדוד בז'נדרמריה, כחלק מהארמייה הרביעית של צבא רומניה. באוקטובר מונה לתפקיד מפקד אזור גולטה, פרבומייסק (מחוז מיקולאייב), מחוז בדרום טרנסניסטריה. הוא מילא תפקיד זה עד מרץ 1944;
בסוף 1942 הועבר למילואים. תחת פיקודו של איסופסקו הפך אזור גולטה ל"ממלכת מוות" עבור היהודים שגורשו לשם.
משפט וילסון
הוכחה
נניח ש־p ראשוני. לכל קיים b יחיד באותו טווח, המקיים  (זהו ההפכי של a בחבורת אוילר \ U_p). אם a הפוך לעצמו אז, ולכן המספרים היחידים ההפוכים לעצמם הם 1 ו- p-1. מכאן שבמכפלה, כל המספרים פרט ל-1 ו- p-1 מסודרים בזוגות שמכפלתם מודולו p היא 1, ולכן המכפלה כולה שקולה מודולו p ל־\ -1.
אותה הוכחה מתאימה לתוצאה כללית יותר: מכפלת כל האיברים בחבורה אבלית סופית שווה למכפלת האיברים מסדר 2 בחבורה.
יישומים
אם p ראשוני אי-זוגי, אז, ולפי משפט וילסון. לכן, אם, הערך מהווה שורש ריבועי של 1-. (מאידך, אם אז 1- אינו שארית ריבועית).
מודסט איסופסקו
ביוגרפיה
הוא מת בכלא איוד ב-1948. נמסר כי סיבות מותו היו סרטן ומורסה של הכבד. נקבר בבית הקברות של רדאוץ. הותיר אישה בשם לטיציה.
משפט וילסון
המשפט ההפוך
נוכיח גרסה חזקה של המשפט ההפוך של משפט וילסון. במקרה n=4, אינו מתחלק ב-4. נראה כי אם \ 4<n מספר פריק, אז n מחלק את \ (n-1)!. נבחר מחלק אמיתי של n, \ 1<a<n. אם a השורש הריבועי של n, אז 2<a (כי \ 4<n), ומכאן ש-2a<a^2=n. מכיוון שהן a והן 2a קטנים מ־n הם כלולים במכפלה \ (n-1)!, ובפרט מכפלה זו מתחלקת במכפלתם \ 2a^2 = 2n, ולכן n מחלק את \ (n-1)!. אם a אינו שורש של n, אז הוא שונה מ-n/a<n, ולכן מכפלתם, n, מחלקת את \ (n-1)!.
הכללה
קרל פרידריך גאוס הוכיח את ההכללה הבאה למשפט: לכל m>2, כש-p הוא ראשוני אי-זוגי, ו-\alpha הוא שלם חיובי. משפט וילסון מתקבל כאשר m ראשוני.
המכפלה האחרונה היא למעשה מכפלת האיברים בחבורת אוילר U_m. את הטענה ניתן להכליל לכל חבורה אבלית סופית: מכפלת האיברים בחבורה כזו היא תמיד איבר היחידה, אלא אם כן קיים איבר יחיד מסדר 2, ואז המכפלה שווה אליו. גאוס הוכיח שבמקרים חבורת אוילר היא חבורה ציקלית מסדר זוגי (הזוגיות נובעת מתכונות פונקציית אוילר) ולכן -1 הוא אכן האיבר היחיד בה שסדרו 2.
יוסף שרברק
יוסף שְׂרֶבֶּרְק (י' בטבת תרנ"ז, 29 בדצמבר 1896, פוסטב, פלך וילנה, רוסיה – י"א בסיוון תשי"ז, 10 ביוני 1957, תל אביב) היה מו"ל ישראלי, מחלוצי המו"לות העברית החדשה בישראל, מייסד הוצאת י. שרברק.
ביוגרפיה
יוסף שרברק נולד בעיירה פוסטב שליד העיר וילנה, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (פוסטאווי; כיום פסטאווי, בבלארוס), בנם של מלכה לבית דובקין ושכנא בן אליהו נארטר (קראַקענער), שו"ב. קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" ובישיבה, וכבר מנעוריו נמשך להשכלה ולציונות. בהיותו נער השתתף בהוצאת הספרים "ש. שרעבערק" שייסד בווילנה ב-1900 אחיו הגדול שלמה שרברק (1876–1944). היה חבר ב"צעירי ציון" בווילנה, ובחודש אפריל 1914, בגיל 17, עלה לארץ ישראל כחלוץ. ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, היה בין המגורשים מיפו לאלכסנדריה. שם התנדב לגדוד נהגי הפרדות, אך משנודע שהגדוד אינו עתיד להגיע לארץ ישראל אלא יישלח לגליפולי, נסע לארצות הברית. הוא היה מראשוני המתנדבים לגדוד העברי האמריקאי (גדוד 39 של קלעי המלך) בפיקודו של אליעזר מרגולין, והשתתף בכיבוש העיר סלט שבעבר הירדן. לאחר שחרורו התיישב בירושלים. במאורעות פסח תר"פ (1920) שימש שרברק כמפקד פלוגת ההגנה על שכונת בתי אונגרין במסגרת קבוצת הלוחמים שארגן זאב ז'בוטינסקי להגנה על העיר העתיקה בירושלים.
בתחילת שנות ה-20, לאחר שחרורו מהגדודים העבריים, ייסד שרברק עם חבריו לגדוד מרדכי ניומן ויהושע צַ'צִ'יק (שאותו הכיר עוד ב-1915 בדרך למצרים) את בית המסחר לספרים עבריים "תרבות" בירושלים. השלושה היו שותפים שווים במשך 25 שנה. חנות הספרים "תרבות" התפתחה למרכז לתרבות והשכלה לאנשי הרוח בירושלים (תקופה מסוימת נוהלה החנות על ידי קרובו של שרברק שכנא צפלוביץ, לימים מו"ל בזכות עצמו – מייסד הוצאת אחיאסף). בשנת 1925 ייסדו השלושה את הוצאת הספרים העברית "מצפה": הייתה זו הוצאת הספרים הפרטית הראשונה בארץ ישראל, וגם לאורך שנות ה-20 וה-30 נותרה אחת משלוש ההוצאות העבריות הפרטיות בישראל. ההוצאה התמקדה בספרות יפה ובשירה. בשנת 1933 שיתפו השותפים פעולה עם הוצאת שטיבֶּל ונציגה בארץ ישראל נחום טברסקי ויצרו את הוצאת "שם" (ראשי תיבות: 'שטיבל–מצפה') להוצאת ספרי ילדים, שפעלה עד 1935. בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, מוּזגה פעילותה של "מצפה" עם הוצאת שרברק בניהולו של יוסף שרברק. בשנת 1944 פורקה השותפות, וכל אחד מהשלושה ייסד הוצאה לאור שנשאה את שמו. שרברק עבר לתל אביב, שם התגורר עם אשתו ברח' בלפור 16 עד מותו.
יוסף שרברק נפטר ביוני 1957 לאחר מחלה ממושכת, בגיל 60. קהל רב של סופרים, מו"לים ונציגי מוסדות ציבור ליווה אותו לקבורות בבית העלמין בנחלת יצחק. במותו הותיר את אלמנתו רחל, שנפטרה ב-1987 ונקברה לצדו.
הוצאת י. שרברק פעלה עד אמצע שנות ה-70, והוסיפה לפעול במידה פחותה בשנים שלאחר מכן. בשנת 2009 נרכשה ההוצאה על ידי דני ספרים ומאז היא פועלת בחסותה.
יחסי מלטה–סן מרינו
יחסי מלטה-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מלטה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין המדינות נחתמו חמישה הסכמים דיפלומטיים:
קאו
קאו (בסינית: kaō ,花押) הוא חותם או חתימה מעוצבת המשמש כתחליף לחתימה רגילה. הקאו הופיע לראשונה בסין בזמן שושלת טאנג, ונכנס לשימוש ביפן במהלך תקופת הייאן. על אף שהשימוש בהם נעשה פחות נפוץ לאחר תקופת אדו, כיום הם ממשיכים לשמש פוליטיקאים ואנשי ציבור. קריאה וזיהוי קאו מסוים דורש לרוב ידע מיוחד, וספרים רבים הוקדשו לנושא זה.
בהלה לזהב
בהלה לזהב (באנגלית: Gold Rush) הוא כינוי לתופעה של הגירה המונית של עובדים אל מקומות בהם התגלו מרבצי זהב משמעותיים. העובדים המהגרים שואפים לקחת חלק בחיפוש הזהב בתקווה להתעשרות מהירה. מרבית אירועי הבהלה לזהב התרחשו במאה ה-19.
בהלת זהב טיפוסית מתחילה עם גילוי אזור עשיר בזהב נגיש. פרסום הגילוי גורם להגירה של מחפשי זהב, שהגעתם יוצרת יישובים חדשים ומשיכה לנותני שירותים עבור מחפשי הזהב.
מיצוי הזהב הנגיש יכול לגרום לעזיבה המונית של האזור.
בדומה לבהלה לזהב היו גם אירועים של בהלה לכסף, כתופעות לוואי לגילוי מרבצי כסף נגישים. תופעת הבהלה לזהב היוותה השראה עבור יוצרים וכך נכתבו ספרים ונוצרו סרטים, שעלילותיהם מתרחשות על רקע זה, לדוגמה: הספר "הבהלה לזהב" של ג'ק לונדון והסרט הבהלה לזהב בבימוי וכיכובו של צ'ארלי צ'פלין.
American Me
American Me הוא סרט קולנוע משנת 1992 שבויים על ידי אדוארד ג'יימס אולמוס (סרטו הראשון כבמאי) ואשר נכתב על ידי פלויד מוטרוקס ודזמונד נאקאנו. אולמוס גם מככב כדמות הראשית בסרט. הסרט מתאר את ההיווסדות הבדיונית של המאפיה המקסיקנית במערכת בתי הסוהר של קליפורניה בין שנות ה-50 של המאה ה-20 אל תוך שנות ה-80 של המאה ה-20.
עלילת הסרט
הסרט אשר מציג שלושים שנה בחיי כנופיות הרחוב המקסיקניות במזרח לוס אנג'לס תוך שמתמקד בנער מקסיקני-אמריקאי בשם מונטוייה סאנטנה (מגולם על ידי אדוארד ג'יימס אולמוס) ובידידיו - מונדו וג'יי.די (שאינו ממוצא מקסיקני אלא "לבן"). בתחילת הסרט, בעודם בגיל 16, ג'יי.די מקים את הכנופיה שלהם. הכנופיה נעצרת זמן קצר לאחר מכן לאחר במהלך שוד אותו ביצעו והם נשלחים לבית מעצר לקטינים (Youth detention center). בהמשך סאנטנה מסתבך שוב ומועבר אל בית הסוהר "Folsom State Prison" בקליפורניה למאסר ארוך טווח, שם הוא מעביר שמונה עשרה שנים מחייו והופך למנהיג של כנופיה בעלת השפעה בתוך כותלי הכלא ומחוצה לו. כאשר הוא משתחרר לבסוף הוא מנסה להסתגל לחיים בחוץ ומגלה שהעולם השתנה רבות מאז שהוא נכנס לכלא.
הבסיס לסרט
דמותו של מונטיה סאנטנה התבססה באופן רופף על סיפור חייו של רודולפו קדנה, מנהיג כנופיית בית סוהר אשר כונתה "La Eme", אשר מוכרת כמאפיה המקסיקנית. קאדנה נדקר למות על ידי חברי הכנופיה היריבה "Nuestra Familia" לאחר שניסה לאחד את כנופיית "La Eme" עם כנופיית "Nuestra Familia". דמותו של ג'יי.די מבוססת על ג'ו מורגן אשר נחשב כ"סנדק" של המאפיה המקסיקנית אשר מוצאו היה קרואטי-אמריקאי.
ליהוק
אדוארד ג'יימס אולמוס ליהק בסרטו אסירים אמיתיים כניצבים כאשר צילם את הסצנות בבית הסוהר.
טליה שייר
טליה רוז שייר (באנגלית: Talia Rose Shire; נולדה ב-25 באפריל 1946) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, שהייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר.
ביוגרפיה
שייר נולדה בלייק סקסס שבניו יורק. אביה, קרמיין קופולה היה נגן חליל בתזמורות רדיו, ואמה, איטליה קופולה, הייתה שחקנית. כמי שנולדה למשפחה קתולית ממוצא איטלקי, שמה הוא קיצור של המילה "איטליה" לציון מוצאה. אחיה הוא הבמאי פרנסיס פורד קופולה, ואח נוסף, אוגוסט, היה לחוקר ספרות. סבה מצד האב, אוגוסט קופולה, היה פסנתרן שליווה את אנריקו קארוזו, והגיע מהעיר ברנלדה שבבזיליקטה לאמריקה במהלך מסע הופעות של קארוזו. סבה מצד האם היה אף הוא מוזיקאי, בשם פרנצ'סקו פנינו.
קריירה
את תפקידה הראשון קיבלה בשנת 1968 בתפקיד מינורי בסרט הקולנוע "מרוצים פרועים" לצדה של ג'ודי קורנוול. ב-1989 שיחקה בסרט "סיפורי ניו יורק" בבימויו של אחיה.
שייר ידועה בשל גילום דמותה של "קוני קורליאון" בסדרת סרטי "הסנדק" שביים אחיה, וכן בשל גילום דמותה של "אדריאן פנינו" אשתו של רוקי בלבואה בסדרת הסרטים בה כיכב סילבסטר סטאלון, על שני התפקידים הייתה מועמדת לפרס האוסקר.
בשנת 2018 התארחה בסדרות הטלוויזיה "ויל וגרייס" ו"מדריך החברות לגירושין".
חיים אישיים
שייר הייתה נשואה פעמיים, בפעם הראשונה למלחין דייוויד שייר ממנו יש לה בן אחד, ובפעם השנייה למפיק ג'ק שוורצמן, ממנו יש לה שלושה בנים, השחקן ג'ייסון שוורצמן, המוזיקאי רוברט שוורצמן והצלם ג'ון שוורצמן.
שלמה בנימין הלוי אשלג
הרב שלמה בנימין הלוי אשלג (ה' בטבת תר"ע; 17 בדצמבר 1909 - ז' בכסלו תשמ"ד; 13 בנובמבר 1983) היה מקובל, בנו ומפיץ תורתו של הרב יהודה לייב אשלג בעל ה"סולם".
ביוגרפיה
הוא היה יד ימינו של אביו בהוצאת פירוש הסולם והפצתו, והוסיף לעסוק בכך אחרי מות אביו, יחד עם אחיו ברוך שלום אשלג ודודו יהודה צבי ברנדויין. בשנת תשכ"א הקים בית מדרש בבני ברק ללימוד חכמת הקבלה. הוא מסר בבית מדרשו שיעורים יומיים בספר הזוהר עם פירוש הסולם. כמו כן הקים ישיבה לבחורים וכולל אברכים שעסקו גם בחכמת הקבלה. בית המדרש פעיל עד היום בניהול בנו, הרב שמחה הלוי אשלג.
מלבד השיעורים בבית מדרשו נהג הרב אשלג למסור שיעורים בקבלה ברחבי ישראל, בין השאר ייסד שיעורים בירושלים ובחברון. בקריית ארבע ייסד כולל אברכים שחילקו את לימודם, חצי יום לתורת הנגלה וחצי יום לתורת הנסתר. הוא עצמו היה בא, אחת לשבוע, למסור שיעורים לאברכי הכולל. כמו כן היה מוסר שיעורים במערת המכפלה עצמה.
כאביו, הקפיד הרב אשלג על "נוי סוכה", והיה מקים בחצר בית מדרשו סוכה מיוחדת ביופייה ונכללו בה תצוגות אמנותיות שונות. בימי חג הסוכות היו רבים מתושבי בני ברק נוהרים לסוכתו כדי ליהנות מיופיה.
נפטר בז' בכסלו תשמ"ד, ונקבר בהר המנוחות, סמוך לציונו של אביו בעל הסולם. על מצבתו נכתב שהיה הוא זה שגרם לאביו לחבר את פירוש הסולם על ספר הזוהר, בעקבות שאלה ששאל אותו בחכמת הקבלה. שאלה זו הובילה את אביו לפרש את ספר הזוהר בשפה השווה לכל איש.
ב-2003 הוציא מכון "עטרת שלמה" את הקובץ "ספר עטרת שלמה-חנוכה" - ליקוט משיחותיו שהעביר בשנים תשל"ה-תשמ"ג.
אבישי בן-חיים
אבישי בן-חיים (נולד ב-1968) הוא כתב ופרשן לענייני חרדים בחדשות 13 וחוקר של החברה החרדית.
ביוגרפיה
נולד בירושלים למשפחה ממוצא מרוקאי וגדל בדימונה ובירושלים. למד בתיכון בישיבת נתיב מאיר ותיכון הימלפרב.
שירת בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים. סיים קורס קציני חי"ר ושימש כמפקד מחלקה. במילואים מילא תפקידי מטה ופיקוד והגיע לדרגת סגן-אלוף.
בעל תואר דוקטור בהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. שם עבודת הדוקטורט: "'אנו אין לנו עסק בנסתרות'? הרב עובדיה יוסף, יחסו למקובלים ויחסיו עם 'הנסתרות'", שנכתב בהנחייתו של פרופ' בנימין בראון. התזה המרכזית בעבודת הדוקטורט היא שהרב עובדיה לא דחה את הקבלה, אלא דחה את הרבנים המקובלים שהיו פעילים בתקופתו בירושלים. הוא דחה את העמדה הקבלית מההלכה בנושאים מסוימים, אך אימץ אותה בהלכות אחרות, אף נגד הכרעת הרב יוסף קארו, כדי לגבש את הציבור הספרדי סביב פסיקה הלכתית אחידה - זו של הרב עובדיה יוסף. פעילותו במישור הפוליטי אינה מנותקת מפעילותו ההלכתית, ושתיהן יחד נועדו לשרת את מטרת העל של "החזרת עטרת היהדות הספרדית ליושנה".
קריירה תקשורתית
את דרכו כעיתונאי החל בעיתון "מעריב". לטענת בן כספית, בשל לחץ שהפעיל אריה דרעי לטובת המינוי. במשך שנים שימש ככתב מעריב לענייני חרדים. במסגרת זאת פרסם את הטור השבועי "כניסת השבת" וחשף את טקס שריפת ספרי הברית החדשה בהנהגתו של סגן ראש עיריית אור יהודה מטעם ש"ס עוזי אהרון; פרשת חטיפת הרב ניר בן ארצי; פרשת הרב שלמה אבינר והכתמים של נידת הנשים; פרסום פסיקתו של ח"כ הרב חיים אמסלם (ש"ס) כי יש להקל בגיור ובפרט של חיילי צה"ל ואת עמדותיו התקיפות כנגד חבריו לתנועה. כמו כן פרסם ריאיון בלעדי עם הרב כדורי ופרסם מספר התבטאויות של הרב עובדיה יוסף מדרשותיו.
במסגרת עבודתו כעיתונאי עסק בין היתר ברב שך, ברב עובדיה יוסף, ברב כדורי, באריה דרעי ובנושאים כמו חברת הלומדים הליטאית, קבלה, המסורתיות המזרחית ועימותים בין דת למדינה.