cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסילת הרכבת חוצת סהרה
רקע
ב-1830 פלשה צרפת לאלג'יריה ובמשך מספר שנים הרחיבה את אחיזתה במדינה, תוך התמודדות מול התנגדות של תנועת התנגדות מקומית, עד להשלמת הכיבוש בראשית המאה ה-20. לאחר הכיבוש פעלה צרפת על מנת לבסס את אחיזתה במדינה על ידי הקמת תשתית של רכבות וכבישים. הניסיון לבנות תשתיות בדרום המדינה נתקל, מצד אחד, בסביבה עוינת של מדבר נרחב כמעט ללא מקורות מים או נאות מדבר ומצד שני שלטו באזור שבטי טוארג שהתנגדו לפעילות הפיתוח של הצרפתים.
בנוסף לשליטה באלג'יריה הרחיבה צרפת את אחיזתה ביבשת אפריקה ובשלהי המאה ה-19 השתלטה על אזור נרחב במערב אפריקה בו הקימה את הפדרציה של אפריקה המערבית הצרפתית. בהמשך הרחיבה צרפת את אחיזתה ביבשת על ידי הקמתה של הפדרציה של אפריקה המשוונית הצרפתית.
מטרות המסילה
המסילה נועדה לשפר את המסחר בין מדינות צפון אפריקה ומחוזות אפריקה המערבית הצרפתית. בין השאר התכוונו המתכננים לאפשר הובלת פחם, ממכרות שהתגלו בעיירה קנדסה שמדרום לאוראן, לנמלים בחופי הים התיכון ומשם לצרפת. כמו כן שאפה ממשלת צרפת להשתמש במסילה כדי לשפר את הנגישות של צבאה, שהחזיק חיל מצב גדול באלג'יריה, לטריטוריות הצרפתיות באפריקה המערבית שהיו מבודדות וחשופות לתקיפה מהים על ידי הצי הבריטי.
חלופות המסילה
חלופת בניית המסילה נבחנה מול בניית דרכים חוצות סהרה והדעה הרווחת הייתה שלרכבת יש יכולת נשיאת מסעות גדול יותר.
תכנון המסילה
התכנון הראשוני של המסילה הטרנס-סהרית הוכן ב-1873 על ידי מהנדסים צרפתים, בהובלתו של חוקר אפריקה פול סולייט והוא הוצג לשר המושבות הצרפתי (Ministre des Communications et Colonies).
ב-1879 הציג המהנדס הצרפתי ארמאנד דופונצ'ל תוכנית מסילה מעודכנת לפיה עלות בניית המסילה תהייה כ-600,000 פרנק לקילומטר. על בסיס התוכנית אישר השר לעבודות ציבוריות (Ministre des Travaux Publiques), שרל דה פרייסינט, הקמת "ועדה עליונה" לבחינת התוכנית ובסופה אישרה ממשלת צרפת תקציב של 600,000 פרנק לביצוע סקר היתכנות.
על בסיס אישור זה יצאו במהלך 1880–1881 2 משלחות לדרום אלג'יריה, מלוות בחיילים מצבא צרפת בפיקודו של לוטננט קולונל פול פלאטרס, כדי להתחיל במדידות. המשלחת הראשונה השלימה משימתה אולם המשלחת השנייה הותקפה על ידי לוחמים משבטי טוארג שטבחו ברבים מחברי המשלחות (כולל מפקדם פלטרס) ומנעו את השלמת הסקר. אירוע זה עצר את המשך העבודות על במסילה לשנים רבות.
ב-1911, לאחר ששבט הטוארג דוכא, חידש הסנטור הצרפתי אנדרה ברטלוט את ההכנות לבניית המסילה וב-1923 אושרה התוכנית על ידי ממשלת צרפת. ב-1928 חוקקה ממשלת צרפת חוק להקמת "משרד חוצה סהרה" בראשות אדוארד דה וורן.
טרום מלחמה
לאחר האישור ב-1923 הוקמה "החברה הכללית הטראנס-סהרית" שנועדה לנהל את המיזם. העבודה לבניית המסילה החלה אך בהיקף מצומצם מאוד בעקבות השפל הכלכלי שפקד את צרפת בשנות ה-30. העבודות החלו משני צידי הקו כשבצד האלג'ירי החלו העבודות בנמל אוראן והמשיכו דרומה לעיר קולון-בכר. במקביל החלה הסלילה מהעיר דקר, סנגל מזרחה לעיר במקו, מאלי.
מלחמת העולם השנייה
ב-1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ועליית משטר וישי לשלטון בצרפת, נשקלה, שוב, התוכנית המלאה לבניית המסילה וזאת מתוך רצון לנצל משאבים בצורה יעילה יותר וכן לאפשר גיוס מהיר יותר של צעירים מהקולוניות הצרפתיות לצבא צרפת. הדיונים על מימוש התוכנית המלאה כללו פניה לחברת הרכבות הצרפתית SNCF לקבלת חוות דעת מקצועית. הדיונים נמשכו עד מרץ 1941 אז ניתן האור הירוק לחידוש העבודות כשלשם כך הוקמה חברה בשם Merniger לניהול העבודות. בשלב זה צמחו ההערכות לביצוע העבודה לכ-1.5 מיליון פרנק לקילומטר או כ-5.7 מיליארד פרנק לכלל הפרויקט והסכום אושר, ברובו, על ידי ממשלת צרפת כשהנהלת החברה הבונה נאלצה למכור איגרות חוב לתושבי צרפת כדי לגייס את יתרת הסכום.
לאחר מספר חודשים התברר שהחברה לא עמדה בתחזיות ובחודשים שלאחר תחילת העבודות נסללו רק 45 ק"מ ובדצמבר נחנך הקטע הראשון של המסילה. בעקבות השלמת החלק הראשון הועלו טענות על איכות ירודה של הסלילה וקיצורי פינות. טענות אלו התייחסו לגשרים ללא בסיס מספק, תחנות רכבת ללא אספקת מים ומעבר נחלים תוך סיכון מסחיפה בשיטפונות.
הפרויקט המשיך גם לאחר כיבוש אלג'יריה על ידי בעלות הברית אולם תחת פיקוח של האמריקאים וכן נציגים של ארגונים סוציאליסטים, שפעילותם צומצמה במלחמה, שהגיעו לבדוק את תנאי העבודה של הפועלים.
עם סיום המלחמה ב-1945 שוחררו כל הפועלים לבתיהם והוחלפו על ידי שבויים גרמנים ואיטלקים. ב-1949 החליט משרד התחבורה הצרפתי לסגור את הפרויקט לחלוטין לאחר שנסללו כ-260 ק"מ בחלוקה הבאה:
במאה ה-21 חודש התכנון של המסילה הטרנס-סהרית (שמגמתה מזרח-מערב).
כח העבודה
החברה הבונה השתמשה בשירותיה של חברת כח אדם בשם "חברת עובדים זרים" כדי לקלוט לעבודה כ-4,000 עובדים. קבוצה זו כללה כ-2,000 עובדים מהקולוניות הצרפתיות שחיו בצרפת וגויסו כחלופה לשירות צבאי, כ-2,000 שבויים רפובליקנים וחברי הבריגדות הבין-לאומיות שנלחמו נגד המשטר הפשיסטי בספרד במסגרת מלחמת האזרחים בספרד וכן גברים חברי הקהילה היהודית של אלג'יריה. תנאי החיים במחנות העובדים היו קשים ורבים נפטרו מהחום, המחלות, עקיצות נחשים וצמא כשאחד מהשבויים הספרדים תיאר זאת כך: .
תנאי העבודה הקשים הביאו למחלות רבות בקרב העובדים וליעילות עבודה נמוכה ובסופו של דבר הציעה הנהלת Merniger לשחרר את פועלי הקולוניות, להשאיר בעיקר את הספרדים ולשפר את תנאיהם ומשכורתם. כמו כן נבחן היחס האכזרי של המשגיחיחם לפועלים וחלק מהמשגיחים הוענשו.
תשתיות וציוד נוסע
כדי לעמוד ביעדים שהוצבו לחברה פורקו פסי רכבת של מסילות צדדיות בצרפת ונשלחו לאלג'יריה. דבר זה עורר מחאה של תושבי צרפת והממשלה נדרשה לפרסם בעיתונות פנייה לתושבי צרפת לגלות הבנה וסולידריות עם הקולוניות באפריקה.
קרלוס סלים
קרלוס סלים חילו (בספרדית: Carlos Slim Helú; נולד ב-28 בינואר 1940) הוא איש עסקים מקסיקני ממוצא לבנוני. סלים היה השני בעושרו בעולם אחרי ביל גייטס עד 2015.
קרלוס סלים נולד ב-1940 במקסיקו כצעיר בששת ילדיהם של המרוני ג'וליאן (יוסף) סלים חדאד, שהיגר כנער מהעיירה ג'זין בלבנון, ושל לינדה חילו, אף היא בתם של מהגרים מלבנון. לאחר סיום לימודי הנדסה ב-1961 נישא קרלוס לסומאיה דומיט (Soumaya Domit).
הונו הוערך (תחילת 2016) בכ-50 מיליארד דולר.
לאחר מות אשתו ואחרי ניתוח לב שעבר, העביר את התפעול השוטף לידי שלושת בניו, קרלוס הבן, מרקו אנטוניו, ופטריק.
עסקיו
קרלוס סלים הוא הבעלים של: וזאת בנוסף לעסקים והשקעות אחרים. סך עסקיו מהווים למעלה ממחצית שווי שוק המניות במקסיקו ותורמים כ-7% מהתמ"ג המקסיקני.
סטייפן שטיינר
ד"ר סטייפן שטיינר (בסרבית קירילית: Стјепан Штајнер, בקרואטית: Stjepan Steiner; 16 באוקטובר 1915, דוניה סטוביצה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 18 בינואר 2006, זאגרב, קרואטיה) היה רופא ופרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, רופאו האישי של יוסיפ ברוז טיטו במהלך מלחמת העולם השנייה, ומאיור-גנרל במערך הרפואה של הצבא העממי היוגוסלבי.
לאחר המלחמה המשיך לשרת במערך הרפואה של צבא יוגוסלביה והתקדם לדרגת גנרל-מאיור. ב-1976, השתחרר שטיינר משירותו הצבאי. הוא הלך לעולמו ב-2006 בזאגרב והוא בן 90. נקבר בבית העלמין מִירוֹגוֹי שבעיר.
מירי רגב
מירי (מרים) רגב (נולדה ב-26 במאי 1965) היא שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מטעם מפלגת "הליכוד". החלה לכהן בכנסת בשנת 2009 ושימשה כשרת התחבורה והבטיחות בדרכים בממשלה ה-35, חברת הקבינט המדיני-ביטחוני ושרת התרבות והספורט בממשלה ה-34, צנזורית צבאית ראשית ודוברת צה"ל בדרגת תת-אלוף בתקופת ההתנתקות ובתקופת מלחמת לבנון השנייה.
ביוגרפיה
נולדה בשם מרים סיבוני בקריית גת. אביה פליקס - שהיה מעורב ב"פרשת האלכוהול המזוייף" עלה ממרוקו, ואמה מרסל (מרסדס) עלתה מספרד בשנות ה-50. גדלה בבית דובר ספרדית. למדה בתיכון אורט רוגוזין שבקריית גת. בגיל 17 זכתה לתואר "צברית השנה" של השבועון "מעריב לנוער". בצעירותה התנדבה במשך מספר שנים במד"א ואף מונתה שם לתפקיד מזכירת מחוז השפלה. הייתה פעילה במועצת הנוער של קריית גת וארגנה מבצעי התנדבות למען עולים חדשים.
בעלת תואר ראשון בחינוך בלתי פורמלי מ"בית ברל", ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון ושוק ההון מ"הקריה האקדמית אונו". בוגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
קריירה צבאית
רגב התגייסה לצה"ל בשנת 1983 ושירתה כמדריכת נוער. יצאה לקורס קצינות ולאחר מכן שימשה כמפקדת מחלקה בבסיס גדנ"ע. בשנת 1986 עברה לחטיבת דובר צה"ל, תחילה בתפקיד דוברת פיקוד הדרום תחת אלוף הפיקוד יצחק מרדכי. בשנת 1988 מונתה לראש לשכת דובר צה"ל אפרים לפיד. בשנת 1989 הקימה את מדור יחסי ציבור במפקדת חילות השדה (מפח"ש) ושימשה כראש המדור, ולאחר מכן שימשה ראש מדור תקשורת מקומית, ראש ענף תכנון וייזום וראש ענף תקשורת.
רגב הייתה דוברת צה"ל בזמן יישום תוכנית ההתנתקות, שבמהלכה ניתן חופש פעולה רב לעיתונאים, שהיו רשאים להצטרף לצוותי הפינוי ולראיין מפקדים בכירים וחיילים ללא צורך בקבלת אישור. באותה העת כינתה את התנהגות הנוער בכפר דרום "התנהגות ברברית ועבריינית", התבטאות שעליה התנצלה 13 שנים לאחר מכן. בתפקידה המשיכה גם במהלך מלחמת לבנון השנייה, עד אוגוסט 2007. באוקטובר 2007 מינה אותה הרמטכ"ל גבי אשכנזי לרכזת אירועי צה"ל לציון חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, תפקיד שמילאה עד לסיום שירותה בשנת 2008.
חברת הכנסת
על רגב נטען מספר פעמים כי לאחר שחרורה מצה"ל ולקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ניהלה מגעים עם מספר מפלגות, כולל מפלגת העבודה אך ללא הצלחה, ובעקבות זאת הצטרפה למפלגת הליכוד. ח"כ לשעבר דניאל בן סימון העיד כי הוא תיווך בינה לבין מנהיגי מפלגת העבודה והעיתונאי אמנון אברמוביץ' העיד כי פנתה אליו להתייעצות בנושא. רגב הכחישה בעקביות את הטענות הללו.
בנובמבר 2008 הצטרפה למפלגת "הליכוד" לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה. לאחר הבחירות המקדימות דורגה בתחילה במקום ה-34 ברשימה, ולאחר קבלת ערעור, שהוגש בנוגע להצבעה, הוצבה במקום ה-27 ברשימת "הליכוד" לכנסת. רגב נבחרה לכנסת ה-18 ומאז מכהנת כחברת הכנסת מטעם "הליכוד". בכנסת ה-18 הייתה יושבת ראש ועדת המשנה לפריפריה וכחברה בוועדת הכספים, בוועדת החוץ והביטחון בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדה משותפת לתקציב הביטחון. בכנסת ה-19 הייתה יושבת ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה וכחברה בוועדות הכספים והחוץ והביטחון.
בזמן המחאה החברתית רגב באה לשדרות רוטשילד בתל אביב כדי להביע הזדהות. אף על פי כן, המוחים גירשו אותה מהמתחם ואחד מהמוחים אף שפך עליה כוס מים.
שרת התרבות והספורט
מינויה גרם לחיכוכים עם אמנים, כשחלקם טענו שרגב תמנע מימון ליצירות שלא יהיו לרוחה. במפגש עם אמנים, טענה רגב שהליכוד "קיבל שלושים מנדטים ואתם עשרים" ולכן ההחלטה מי ייהנה מתקציבי תרבות נמצאת בידיה. רגב התעמתה עם השחקן נורמן עיסא שסירב להופיע בבקעת הירדן. בעקבות זאת התפרסמה עצומה נגד רגב, ואורגן כנס ביפו, בו נשא עודד קוטלר נאום שבו רמז כי מצביעי הליכוד הם "עדר של בהמות". הדברים גררו גינויים מימין ומשמאל.
ברקע העימות, עמדה החלטת שר החינוך נפתלי בנט להוציא מסל התרבות הארצי את ההצגה "הזמן המקביל" המבוססת על כתבי המחבל וליד דקה שהיה חבר בחוליה שרצחה את החייל, ושהוצגה ב"תיאטרון אל-מידאן" בחיפה. ב-16 ביוני קיבלה רגב את המלצתה של ועדה בראשות ד"ר חיים פרלוק והורתה על הקפאת העברת התקציבים לתיאטרון "אל-מידאן". זאת עקב אי-סדרים כספיים שנתגלו בו והחשיפה שהמחזאי של ההצגה "הזמן המקביל", המבוססת על כתבי המחבל וליד דקה, מזדהה עם המחבל, ושדקה עצמו מעורב בשיווק ההצגה מהכלא. רגב לביטול הקרנת הסרט "אל סף הפחד" העוסק ביגאל עמיר, רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין, בפסטיבל הקולנוע ירושלים. מארגני הפסטיבל הודיעו שהסרט יוקרן לפני טקס הפתיחה וישתתף בתחרות. בראיון שנתנה רגב לכתב העת "את", אמרה בתגובה ש"עולם האמנות הוא כפוי טובה, ולא בא לי לעבוד בשביל כפויי טובה".
בספטמבר 2015 פרסמה רגב את הקריטריונים של משרד התרבות והספורט לתקצוב מוסדות תרבות. בין הקריטריונים לשלילת תקציב: שלילת קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות לאלימות ולטרור, תמיכה במעשה טרור נגד ישראל, ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל, מעשה השחתה הפוגע בסמל המדינה והחרמה או קריאה להטלת חרם על ישראל. במאי 2016 משרד התרבות והספורט פרסם תיקונים למבחנים לחלוקת כספי תמיכות של המשרד, ובהם מתן בונוס למוסדות שיופיעו ביהודה ושומרון וגריעת ניקוד מזכה ממוסדות שיימנעו מלעשות כן. במאי 2020 פסל בג"ץ את סעיף הבונוס. רגב התנגדה להקמת תאגיד השידור הישראלי. על פי פרסומים, אמרה ביולי 2016 בדיון בוועדת השרים לחקיקה: "מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?".
במאי 2017 הודיעה למנהל פסטיבל ישראל שתמנע מימון מתקציב המדינה למופעים בפסטיבל שיש בהם עירום, בנימוק שמופע כזה פוגע ברגשותיהן של אוכלוסיות רחבות ובערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. ב-4 ביוני ביקש היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, מרגב לחדול מהתבטאויות מסוג זה, בנימוק שסוגיות התקצוב אינן בסמכותה.
החל מיוני 2017, מונתה מספר פעמים לממלאת מקום ראש הממשלה.
בשנת 2018 הובילה את היערכות הממשלה לחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל. במהלך ההכנות לטקס הדלקת המשואות התגלעה מחלוקת בינה לבין יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, לאחר שרגב ביקשה לשלב בטקס נאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו. אדלשטיין התנגד בנימוק שיש לשמור על המתכונת הקבועה של הטקס, שבה הנואם המרכזי היחיד הוא יו"ר הכנסת, וראש הממשלה איננו נוכח לקראת יום העצמאות הסתמנה פשרה שלפיה ראש הממשלה ידליק משואה בשם ראשי הממשלה לדורותיהם ויישא דברי ברכה קצרים, בדומה למתכונת שהתקיימה בטקס ביום העצמאות ה-50. בפועל, נתניהו התעלם מהדרישות ונשא נאום ארוך.
רגב קידמה את "חוק הנאמנות בתרבות", הצעת חוק שעוררה התנגדות של אישים מתחום התרבות. החוק עבר בקריאה ראשונה, אך נפל בשל התנגדות ח"כים מכולנו וישראל ביתנו.
בתפקידה כיושבת ראש הוועדה למקומות הקדושים סירבה לאשר את מתווה הכותל. רגב הגיעה למקום השני בדירוג פעילות חברי "הליכוד" למען היהדות בכנסת העשרים, שנערך על ידי ארגון מתפקדי "ליכוד", בין היתר בעקבות התנגדותה למתווה הכותל ולמתווה הגיור.
בשנת 2018 פעלה לקידום חקיקתו של תיקון לחוק התרבות והאמנות, שיאפשר לשר התרבות והספורט לשלול תקציב ממשלתי מגוף שביצע פעילות שיש בה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית; הסתה לגזענות, לאלימות ולטרור; תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל; ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל; מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה). היוזמה לתיקון החוק עוררה מחאה.
בבחירות לכנסת ה-21 ה-22 וה-23, הוצבה במקומות 6 ו-7 ברשימת "הליכוד".
שרת התחבורה בממשלת ישראל ה-35
ב-17 במאי 2020 הושבעה כשרת התחבורה בממשלת ישראל השלושים וחמש. רגב קיבלה גם את האחריות על טקס הדלקת המשואות. בתפקיד התמודדה עם סוגיית התחבורה הציבורית בתקופת מגפת הקורונה. באוקטובר 2020 הכריזה כי מערכת הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב תיקרא ה"דנקל". באותו החודש הכריזה כי היא תתנגד לתוכנית המטרו במטרופולין תל אביב וטענה כי עדיף להשקיע בהקמת קו הרכבת לאילת או במסילת הרכבת לקריית שמונה.
בנובמבר 2020 אמרה רגב כי היא סיכמה עם שר הביטחון, בני גנץ, שנמל התעופה הבינלאומי השלישי בישראל ייבנה בנבטים.
קידמה מחירון למכירת מכוניות משומשות אשר יתחרה במחירון לוי יצחק ואחרים.
שרת התחבורה בממשלת ישראל ה-37
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש מונתה רגב לשרת התחבורה והבטיחות בדרכים בממשלת ישראל השלושים ושבע והתפטרה מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי. בנוסף קיבלה רגב שוב את האחריות על טקס הדלקת המשואות.
בפברואר 2023, למרות העומסים בעקבות המחאה נגד הרפורמה המשפטית, סרבה לאפשר לרכבת ישראל לתגבר את הרכבות לירושלים.
ב-20 באפריל 2023, אישרה הממשלה את הצעתה של רגב, לפיה יושקעו מאות מיליוני שקלים בשורה של פרויקטים תחבורתיים בשדרות וביישובי עוטף עזה.
חיים אישיים
נשואה לדרור רגב, מהנדס ב, ואם לשלושה. מתגוררת בראש העין.
בנק רוח הקודש
בנק רוח הקודש (באיטלקית: Il Banco di Santo Spirito), היה בנק מדינת האפיפיור והבנק הלאומי הראשון בעולם (אין זה בנק הוותיקן, שנוסד ב-1942). הבנק נוסד ב-13 בדצמבר 1605 על ידי האפיפיור פאולוס החמישי, ב-1923 התאגד כתאגיד בבעלות בעלי מניות, ב-1992 התמזג לבנק רומא (Banco di Roma), מאז 2002 חלק מקבוצת Capitalia. מסמכי הבנק נשמרו בארכיונים הסודיים של הוותיקן.
היסטוריה
האפיפיור פאולוס החמישי החליט להקים בנק של מדינת האפיפיור על מנת להשתחרר מהתלות בבנקאי פירנצה. מטרתו הראשונה של הבנק הייתה לממן את פעילות בית חולים בשם: "בית החולים של רוח הקודש בססיה" (Spedale e Chiesa di Santo Spirito in Sassia), ומכאן גם מקור שמו. הבעלים הרשמי של הבנק היה בית החולים, אך הוא שימש למימון מדינת האפיפיור באופן כללי, לכנסייה, לבתי חולים ולפעילות פיתוח ציבורית ברומא ומחוצה לה.
ב-1667 העניק האפיפיור קלמנס התשיעי לבנק את משכנו ב"ארמון בנק רוח הקודש" (Palazzo del Banco di S. Spirito) ושם הרחוב שונה ל"רחוב הבנקים החדשים" (Via dei Banchi Nuovi ;בניגוד לבנקים הפלורנטיניים שהיו "הבנקים הישנים").
בשנת 1750 הוציא האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר, שהקפיד על איסור ריבית, אנציקליקה הידועה בכינוי Vix Pervenit, המגנה הלוואה בריבית. הדבר הוביל לשינויים בבנק ולהגבלת פעילות ההלוואות שלו. ב-1786 החל הבנק להדפיס שטרות נייר.
ב-1923 התאגד הבנק כתאגיד בבעלות בעלי מניות, במסגרת הכלכלה המודרנית. ב-1935 הולאם הבנק על ידי איטליה הפשיסטית.
ב-1989 רכש הבנק את הבנק הרומאי "Cassa di Risparmio di Roma" וב-1992 התמזג לתוך בנק רומא.
אלין טופוזאקוב
אלין קלינוב טופוזאקוב (בבולגרית: Елин Калинов Топузаков, נולד ב-5 בפברואר 1977) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת ארדה קרדז'אלי.
קריירה
טופוזאקוב גדל בדימיטרובגראד והחל את הקריירה שלו ככדורגלן במועדון המקומי. כשהיה בן 18 הצטרף ללבסקי סופיה, ושם שיחק כ-12 עונות רצופות, מלבד תקופה קצרה בה הושאל למועדון אחר. עם לבסקי סופיה זכה טופוזאקוב בחמש אליפויות (מהן 3 רצופות) ובשישה גביעים. בשנת 2005 מונה טופוזאקוב לקפטן הקבוצה, ובעונת העפיל עמה לרבע גמר גביע אופ"א. בעונה שלאחר מכן העפיל עם לבסקי סופיה לשלב הבתים של ליגת האלופות, בפעם הראשונה שקבוצה בולגרית הגיעה למעמד זה.
ב-3 בינואר 2008 הגיע טופאזקוב לישראל יחד עם חברו מלבסקי סופיה, הקשר ההתקפי דימיטר טלקייסקי, והשניים הוחתמו בהפועל תל אביב על ידי המאמן אלי גוטמן, שהגיע לקבוצה רק זמן קצר קודם לכן לאחר שהקבוצה נקלעה למקום האחרון בטבלה. השניים שיחקו לראשונה ב-12 בינואר, במחזור ה-15 של עונת 2007/2008, מול הפועל כפר סבא באצטדיון בלומפילד. במחזור ה-25 כבש טופוזאקוב את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, בניצחון 3–2 על בני יהודה. בנוסף בישל שני שערים בעונה זו, בניצחון 3–1 בדרבי מול מכבי תל אביב, ובניצחון 3–1 מול בית"ר ירושלים. טופוזאקוב תרם רבות להישארותה של הקבוצה בליגה הבכירה, וכן להעפלתה לגמר גביע המדינה. בתום העונה קיבלו טופוזאקוב וטלקייסקי במשותף את תואר "השחקן המצטיין" מטעם ארגון אוהדי הפועל תל אביב.
בעונה שלאחר מכן המשיכה הקבוצה במגמת השיפור וטופוזאקוב סייע לקבוצה להתמודד על האליפות מול מכבי חיפה, לצידם של הבלמים דאגלס דה סילבה וואליד באדיר, אך לבסוף סיימה הקבוצה במקום השני. לאחר שנה וחצי בהפועל תל אביב שוחררו שני הבולגרים בקיץ 2009. בסך הכל הופיע טופוזאקוב ב-61 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
בעונת חזר טופוזאקוב לשחק בלבסקי סופיה, וכעבור שנה חזר לישראל, שוב יחד עם טלקייסקי, והשניים חתמו בהפועל רמת גן. בעונת 2010/2011 כבש טופוזאקוב שני שערים במדי הפועל רמת גן, וב-16 באפריל 2011 ערך את משחקו האחרון בקריירה, מול הפועל תל אביב.
לזכותו של טופוזאקוב 30 הופעות במדי נבחרת בולגריה. ב-2 בספטמבר 2000 ערך את הופעתו הראשונה במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת צ'כיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. ב-11 בפברואר 2009 ערך טופוזאקוב את משחקו האחרון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת שווייץ.
בעונת החל לשמש כעוזר מאמן לבסקי סופיה, ובמרץ 2014 מונה למאמן הזמני של הקבוצה עד לתום העונה, בשל בעיות בריאות מהן סבל המאמן הראשי, ובעונת  שימש שוב כמאמן הראשי של הקבוצה. בקיץ 2017 מונה למאמן קבוצת ארדה קרדז'אלי מהליגה השלישית בבולגריה, ובעונתו הראשונה בקבוצה העלה לליגה השנייה.
רוברט חיים
רוברט חיים (1925 – 12 באוקטובר 2009) היה ראש המועצה המקומית הנבחר הראשון של אשדוד.
ביוגרפיה
חיים נולד, גדל והתחנך באלכסנדריה שבמצרים. הוא בוגר אוניברסיטת קהיר, למד במשך שנתיים כלכלה. חיים היה פעיל בארגונים ציוניים בקהיר ובאלכסנדריה. עלה לישראל, לאשדוד, בינואר 1957, בעת העלייה הגדולה ממצרים, לאחר מבצע סיני, עם אשתו גיז'לה ובתו היחידה ימימה. זאת לאחר שעבר טרגדיה שבה שכל את שני בניו הקטנים בפיגוע רצח אנטישמי במצרים. הוא עלה היישר למעברת אשדוד-ים שהייתה בראשיתה זרועת פחונים עם תושבים עולים שהגיעו מכמה מדינות כמו רומניה, מרוקו ומצרים.
תחילה עבד ככולם בעבודות יזומות, והיה עולה כל בוקר על המשאית עם טוריה (מעדר) ביד כשהוא "חנוט" בחליפה וענוב בעניבה תואמת. לאחר תקופה של יותר משנה, נפתח סניף של מפעלי תובלה למשאיות "שלב" ובזכות שליטתו בשפות רבות, נתמנה רוברט חיים למנהלו.
עם הכרזת אשדוד-ים (אשדוד) כמועצה מקומית ופקיעת הסמיכות למועצה אזורית חבל יבנה, שר הפנים מינה מועצה ממונה בת תשעה חברים, כאשר למפא"י היו שלושה חברים, למפד"ל שני חברים, ולתנועת החירות, לאחדות העבודה, ל"חברת אשדוד" ולנציג משרד הפנים מנדט לכל אחד. כאשר מוסכם מראש שנציג משרד הפנים, שהוא למעשה ממונה גם על מחוז הדרום מר דב גור, יכהן כראש המועצה הזמני עד לבחירת ראש מועצה מבין מועמדי הסיעות. גור התפטר כעבור חצי שנה והוחלף בסגנו אפרים לנגסנר.
נציגי כל הסיעות בחרו ברוברט חיים לראש מועצה, בעיקר בגלל הופעתו המרשימה, השכלתו הרחבה ויחסיו הטובים עם מרבית התושבים ובזכות שליטתו בשפות הרבות. ב-1 במאי 1960 נבחר לראשות המועצה המקומית של אשדוד, תפקיד בו כיהן עד חודש נובמבר 1963.
חיים היה זה ששינה את השם "אשדוד-ים" ל-"אשדוד". והיה זה שבחר את הסמל העוגן והאריה של העיר, הניח את אבן הפינה וליווה את הקמתו של הנמל, חלק מהמפעלים הגדולים ובניית התשתיות בפעילות הראשונית להקמתה של העיר בעתיד.
בתום כהונתו כראש מועצה, התקיימו בחירות ראשונות לרשות המקומית. אליהן ניגש רוברט חיים בראש רשימה מקומית בשם ע"ע, דהיינו "עירייה עצמאית", איתה קיבל שני מנדטים. כאשר נציג מפא"י אבנר גרעין שכיהן כמנהל מחלקת הסעד במועצה המקומית, קיבל חמישה מנדטים.
מים אפורים
מים אפורים (גם מים דלוחים, דלוחין) הם שפכים שאין בהם הפרשות אדם וניתן לעשות בהם שימוש חוזר (בשונה מ״מים שחורים״). כמויות משמעותיות של מים דלוחים מגיעים ממכונות כביסה, מדיחי כלים, כיורים, מקלחות ואמבטיות רחצה, ובמידה פחותה גם ממזגנים. שימוש במים דלוחים להשקיית גינה, הזרמה אל מכלי ההדחה של האסלה, שטיפת רצפות וכדומה, חוסך במים שפירים ובעלותם הגבוהה.
מים דלוחים אינם ברמת מי השתייה ולא עומדים בתקן הנדרש לאספקה ביתית, ולכן אסור לעשות בהם שימוש שיש בו מגע עם הגוף.
כאשר רוצים לתכנן מערכת טיהור מים אפורים צריך להתייחס לשלושה סוגי חומרים שיימצאו בחלק מהמים האפורים: פסולת אורגנית, שומן וחומרים כימים. אפשר להתמודד עם האתגר באמצעות מסננים ופתרונות מכניים וכימיים הדורשים חשמל, כמו כן אפשר ליצור מערכת סינון טבעית המבוססת על צמחים בעיקר.
היתרון המובהק בשימוש במים אפורים באסלות או גינות או תעשייה הוא חיסכון בשימוש במים ראויים לשתייה.
טיהור וניקוי
את תהליך טיהור וניקוי המים האפורים ניתן לחלק לניקוי גס וניקוי עדין.
הדחת אסלות
השימוש בדלוחין מיועד בעיקר לחיסכון בעלויות השקיה. ניתן לעשות שימוש בדלוחין להדחת אסלות, אך לשם כך נדרשת השקעה בהתקנת מכל איסוף עם משאבת לחץ, הזרמת עודפים לגינה, סינון משופר (למניעת סתימת המצוף) ומעבר אוטומטי תחליפי לאספקת מים שפירים (מתשתית עירונית). שינוי כזה מאפשר צמצום צריכת מים שפירים להדחת האסלה. כדי שלא ייווצר מפגע בריאותי דורשת מערכת כזו תחזוקה נאותה.
השקיית גינה
לצורך השקיית גינה בדלוחין אפשר לנקוט בשתי גישות שונות: מערכת סינון מכנית או מערכת טיהור אקולוגית. השקיה במים אפורים אינה מומלצת לצמחי מאכל אדם או בעלי חיים.
סינון מכני
מערכת סינון מכני להשקיה כוללת מכל מתאים טמון באדמה אליו מוזרמים הדלוחין. בפתח הכניסה מותקן מסנן סיבים ומוצקים ובמכל מותקנת משאבה. המכל קטן דיו על מנת שתחלופת המים בו תהיה מהירה, כדי שהתהליך הבקטריאלי המתרחש בו לא יספיק לזהם את המים. קיימת אפשרות להעביר את המים האפורים ללא מכל ישירות לצנרת מחוררת בגינה. למערכת יש אופציה של הזרמת המים לביוב, עם ברזים או "תא פילוג" (על מנת שהקרקע תושקה תקופות, רק במי גשם ומים שפירים).
הסיבה להטמנת המיכל בקרקע וההשקיה מתחת לאדמה היא על מנת שלא יהיה מגע ישיר בין אדם למים ובין העלים של הצמחים למים העלולים להכיל חיידקים.
טיהור אקולוגי
המים האפורים המכילים מעט שאריות מזון, שומנים וחומרי ניקוי מתפרקים מוזרמים אל כלי קיבול בו נעשה תהליך טיהור ראשוני של הפסולת האורגנית על ידי תולעים אדומות. לאחר מכן המים זורמים למיכל הפרדה משומן, העושה שימוש בתכונת השומן לצוף מעל המים כדי לסנן אותם. לבסוף המים מוזרמים למיכלים מלאים בחצץ או טוף בהם שתולים צמחים ספציפיים.
סיכונים
עמדת משרד הבריאות הישראלי היא להשאיר את הטיפול במי הביוב בישראל לרשויות המקומיות. בתקופה האחרונה הגמיש המשרד את עמדותיו ומאפשר שימוש במי דלוחין בתעשייה ובבנייני משרדים ובתנאי שרמת הטיהור שלהם תהיה גבוהה, ותכלול פיקוח תפעול מחמיר. עמדה זו נובעת מכמה סיבות:
יש הטוענים כי שימוש פרטי מוגבר במי הדלוחין הקלים נעשה באופן חובבני על חשבון מכוני הטיהור, גורם לעליית ריכוז המים השחורים במתקנים, ובאופן זה מקטין את יעילותם. בנוסף קיים חשש בריאותי להיווצרות חיידקים במכלי המים האפורים הביתיים בשל תדירות תחלופה נמוכה, תחזוקה ירודה, והחשש לשימוש שגוי.
בדלוחין כבדים קיימת פסולת אורגנית שעלולה להכיל חידקים מעוררי מחלות ולכן יש שמכלילים אותם עם מי השופכין. השימוש הבעייתי במים אלו נובע מהריכוז הגבוה של החומרים הבסיסיים. בהשקיה לאורך זמן, קיים חשש לפגיעה בקרקע לגידול צמחים, ולחילחול של מים מזוהמים למי תהום, וכן לשימוש מוטעה לרחצה ושתייה.
בעולם
במדינות רבות בעולם פועלים למען שימוש במים אפורים וטיהורם.
בחלק ממדינות ארצות הברית השימוש במים אפורים מותנה באישור הרשויות ומותר בבתים פרטיים במסגרת יחידה משפחתית. בטקסס ובקליפורניה השימוש במים אפורים מותר גם במסחר ובתעשייה. באריזונה, טקסס וניו מקסיקו צרכנים ״קלים״ של מים פטורים מאישור רשויות.
נתוני צריכה
ישראל נמצאת בראש מדינות העולם ברמת טיהור מי שפכים. כ-86% ממי השפכים העירוניים מטוהרים במכונים (במקום שני ספרד עם 19%). המים המטוהרים הופכים למים שפירים, בהם משתמשים לצרכים חקלאים באמצעות מכוני טיהור שפכים המפוזרים ברחבי הארץ. עם זאת, משרד הבריאות הישראלי מתנגד לאגירה של מים דלוחים לשימוש ביתי.
על פי נתוני חברת מקורות לשנת 2007, למעלה משליש מכלל צריכת המים בישראל היא צריכה ביתית, ומתוכה 40% הם דלוחין קלים לטיפול מכיורי הרחצה, המקלחת ואמבט. הצריכה הממוצעת לדלוחין קלים היא 58 ליטר לנפש ליום. הדלוחין הכבדים כוללים 8 ליטר לנפש לכביסה, וכ-30 ליטר לנפש לשטיפת כלים.
אסדרה
בישראל קיימות עשרות חברות פרטיות העוסקות בטיפול במים אפורים.
בהנחיה שפרסם ב-2008, התיר משרד הבריאות הקמת מתקנים לטיפול במים אפורים על ידי רשויות מקומיות או עסקים טעוני רישוי. משרד הבריאות אסר על שימוש במים אפורים בבתים פרטיים ובבתים משותפים מתוך חשש שהמערכות שיותקנו לא יהיו מקצועיות מספיק.
בסוף שנת 2012 אישר מכון התקנים תקן למערכת מים אפורים.
בשנת 2014, עלתה הצעת חוק ״שימוש חוזר במים אפורים״ שנועד ״להסדיר התקנה, טיפול, הפעלה ושימוש במערכות להפרדה, איסוף ושימוש חוזר במים אפורים, לשם השגת חסכון במים, ניצול מיטבי של משאבי המים והגברת הקיימות של השימוש במים במגזר העירוני״.
פרויקט מסלול (ישראל)
פרויקט מסלול היא הגרסה הישראלית לתוכנית המציאות האמריקאית "פרויקט מסלול", שעוסקת בעיצוב אופנה. התוכנית עלתה לשידור ב-17 ביוני 2009, בערוץ 2, ושודרה על ידי הזכיינית "רשת" במשך עונת שידור אחת. מנחת התוכנית הייתה שירז טל. לאחר שידור הפרק הראשון, ספגה התוכנית ביקורות מעורבות בתקשורת, והפרק אף זכה לרייטינג נמוך יחסית.
בין האורחים בתוכנית היו בר רפאלי, ריטה, חנה לסלאו, אלי אילדיס, מירי נבו.
פורמט
ההסכם להפקת הגרסה הישראלית של פרויקט מסלול נחתם בספטמבר 2008. עם זאת פורמט הגרסה הישראלית שונה במקצת מהגרסה המקורית.
בתוכנית התחרו 13 מעצבי אופנה. כל מעצב עיצב בגדים לדוגמנית בתחילת דרכה, וקיבל לשם כך תקציב מוגבל ושולחן עבודה. המעצב הבכיר ששון קדם ליווה את המעצבים, כ"מנטור". המעצבים התגוררו יחד במלון, והאינטראקציות ביניהם תועדו לאורך כל היום. בכל פרק הם התמודדו עם משימות עיצוב שבחנו את היצירתיות, הנועזות והמקוריות שלהם.
כל פרק הסתיים בתצוגת אופנה ססגונית, בה הציגו דוגמניות בפני השופטים את הדגם שיצר המעצב עבורן. השופטים שלקחו חלק בתוכנית הם: יו"ר חבר השופטים - המעצב ויקטור (ויוי) בלאיש, הסטייליסט גל אפל, ושופט אורח נוסף, כדוגמת בר רפאלי, ענת וקסמן, ועוד. על פי העיצובים, השופטים החליטו על המשך דרכם של המעצבים בתוכנית. בסיום התצוגה בחרו השופטים במנצח, והוענקה לו "חסינות" לפרק הבא. השופטים גם בוחרים במפסיד והוא עוזב את התוכנית.
המעצבים הטובים ביותר הגיעו לשלב הגמר ונדרשו לעצב קולקציית בגדים שלמה. באירוע הגמר נערכו 3 תצוגות אופנה גדולות, של המעצבים אלון לוסי ומאיה, ובסופה נבחר אלון כמעצב האופנה הזוכה, מאיה במקום השני ולוסי בשלישי.
הגמר
בגמר, המתמודדים בחרו במשותף זוכה, בנוסף לחמישה השופטים. המתמודדים בחרו במאיה ביחד עם בר רפאלי. ויקטור בלאיש, אתי רוטר, ליאת תימור וגל אפל בחרו באלון ליבנה, והוא הוכרז כזוכה.
הביקורת על התוכנית
התוכנית ספגה ביקורת שלילית לכל אורך הדרך, במקביל לירידת שיעורי הצפייה בה. המבקרים ציינו את ההבדל בין התוכנית האמריקאית לזו הישראלית. למשל, בתוכנית "פרויקט מסלול" האמריקאית מושם דגש על אמנות העיצוב, החל מבחירת הבד, דרך חזונו של המעצב, וליווי תהליך יצירת הבגד. לעומת זאת, בתוכנית הישראלית הושם דגש על אישיותם וסיפור חייהם האישי של המתחרים, ועל התככים ביניהם, כאשר לעיצוביהם ולתהליך היצירה לא הוקדש כמעט זמן. בנוסף, שפת הדיבור וההופעה של חלק מהמתמודדים הייתה רדודה, ולעיתים אלימה, ובניגוד לתוכנית האמריקאית לא עיצוביהם היו במרכז. תחום נוסף שעלה בביקורות היה היחס לדוגמניות, שבתוכנית האמריקאית הוא כאל שותפות לתהליך, התגלה בתוכנית הישראלית כיחס שוביניסטי ולעיתים משפיל, עם אמירות כגון "מה זה הציצים האלה", "את תדאגי להיות צייתנית" והוראות "להקיא כל הלילה". בין השאר הוטחה ביקורת גם בצוות השופטים.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו דרשה מ"שידורי רשת" לצנזר קטעי עירום בקדימון לתוכנית. הוסכם שקדימון התוכנית ישודר רק אחרי 21:00.
ניצן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נובה
נובה  (בלטינית: Nova) היא התפרצות דרמטית המתרחשת במערכת כוכבים כפולה (בינארית) המורכבת מננס לבן וכוכב סדרה ראשית או ענק אדום. התפרצות זו מאופיינת בכמות קרינה גדולה שנפלטת באופן פתאומי ודועכת לאחר מכן. התפרצות נובה היא תהליך שכיח יחסית, וההערכות הן שיש כחמישים התפרצויות נובה בכל שנה בגלקסיית שביל החלב בלבד.
מקור השם
נובה (Nova) משמעו בלטינית "חדשה" - הכוונה "לכוכב חדש" (בלטינית: Nova Stella) שלפני ההתפרצות לא היה מספיק בהיר כדי לראותו בעין. האסטרונום הנודע טיכו ברהה, נחשב לראשון שהשתמש במונח זה. רק מ-1930 החלו להבדיל בין תופעת ה"נובה" לתופעת ה"סופרנובה".
סיווג
נובה היא סוג של כוכב משתנה שנקרא משתנה קטקליזמי (CV - Cataclysmic Variable) כלומר שהשינוי הוא חד ופתאומי. כמו כן היא נחשבת ל"משתנה מסיבות פנימיות" - כלומר שהתנודות בעוצמת הקרינה הנמדדת מקורן בשינויים בכוכב עצמו.
למעשה, שלושה עצמים קוסמיים נכללים תחת המונח "נובה": נובה קלאסית (classical nova), נובה מחזורית (recurrent nova) ונובה ננסית (dwarf nova).
עקומת הקרינה הנמדדת מהווה תת-אפיון נוסף של הנובה:
הערה: ישנם המשתמשים בשלושה מאפייני חלוקה (מהירה, איטית, איטית מאוד), במטרה לסווג ביתר דיוק את הנובה.
נובה של קרני X: תופעה דומה לנובה, שבה כוכב נייטרון מחליף את הננס הלבן. מרבית הקרינה של התפרצות זאת נפלטת בתחום קרני ה-X. כיום לא מקובל לכנות תופעה זו כנובה אלא כהתפרצות קרני X.
נובה קלאסית
התפרצות נובה קלאסית מתרחשת במערכת בינארית בעלת זמן מחזור קצר, המורכבת מננס לבן וכוכב רגיל (הכוכב הרגיל הוא לרוב מטיפוס M או K, כוכב בשלב מעבר לננס אדום או לעיתים לתת-ענק). הננס הלבן סופח באיטיות מהכוכב האחר גזים לדיסקה המקיפה אותו והנתונה להשפעת כבידתו הרבה. הגז המהווה את לב התהליך הוא מימן המצוי בשפע בדיסקת הספיחה. קצב הספיחה האיטי, עד כ- 10-8 מסות שמש לשנה, הוא גורם מפתח להתהוות נובה. קצב מהיר יותר יגרום לאפקט דרמטי מסוג סופרנובה. גזי המימן הנספחים, המעורבים בחומרים אחרים, מצטברים על פני הננס הלבן. שכבת גזים זו נדחסת ומתלהטת כל העת כתוצאה מספיחת חומר נוסף. כמות קטנה של המימן מפעפעת אל פני הננס הלבן העשירים בפחמן וחמצן אינרטיים והם מצידם מפעפעים אל תוך המעטפת. כאשר הלחץ והטמפרטורה עולים על ערך קריטי מסוים, כ- 10-20 מיליון מעלות קלווין, מתרחשת תגובה גרעינית מהירה וקטקליזמית על פני הננס הלבן (תגובת פחמן-חנקן-חמצן - CNO). תגובה גרעינית זו, המכונה גם "הבזק מימן", פולטת כמות אדירה של אנרגיה בצורת קרינה מפני הננס הלבן וכן מפזרת בצורה אלימה את מעטפת החומר הבוער שהצטברה קרוב לפניו. תהליך ההתפרצות כולל יצירה של איזוטופים בתהליך rp, שחלקם מתפזרים לחלל הבין-כוכבי. באופן זה מעשירות הנובות את הרכב היסודות בחלל הבין כוכבי עד למספר מסה 40.
עיקר החומר שנזרק מקורו בספיחה, מכאן יכולת המחזוריות של הנובה. לאחר שלב ההתפרצות הקצר יחסית, שנמדד בימים, מגיע שלב הדעיכה שנמשך בדרך כלל חודשים. לאחריו מתחיל התהליך מחדש בספיחת חומר קרוב לפני השטח של הננס הלבן. למרות האופי האלים של התהליך נפלטת כמות חומר מועטה יחסית בהתפרצות, כ- 10-4 מסות שמש. העלייה בבהירות הכוכב היא מפעמים בודדות עוצמת הכוכב עד פי 106 מהעוצמה המקורית.
זמן קצר לאחר התפרצות נובה יכולה להגיע לרמת בהירות גבוהה. V1668 בברבור הגיע לרמה של 6.22 למספר ימים בודדים וירדה ל-3 תוך 24 ימים.
נובה ננסית
בדומה לנובה קלאסית, נובה ננסית (או נובה מטיפוס U Geminorum, על שם כוכב בשם זה), מתהווה במערכת בינארית המורכבת מננס לבן וכוכב רגיל. אלא שהאנרגיה להתפרצות מקורה בשחרור פתאומי של אנרגיה גרביטציונית בתהליך ספיחת הגזים ולא מתגובות גרעיניות.
עוצמת האור בהתפרצות זו היא פי 10 עד 100 מעוצמת האור הרגילה של המערכת. ככלל, ככל שמחזור ההתפרצות ארוך יותר, עוצמת האור הנפלטת גבוהה יותר. מחזור טיפוסי של התפרצות הוא בן 40-130 ימים. רובו של זמן מחזור מוקדש לספיחת חומר, ההתפרצות עצמה נמשכת יום-יומיים ואחריה שלב הדעיכה עד להתפרצות הבאה.
התאוריה המקובלת להסבר המחזוריות: הגזים הנספחים סביב הננס הלבן מצטברים סביבו במרחק מה. כאשר צפיפותם עוברת ערך קריטי מסוים - קורס החומר במהירות לכיוון הננס הלבן, קריסה זו היא שגורמת לפליטת הקרינה העצומה.
כיום מוכרים כמה מאות עצמים מטיפוס נובה ננסית.
זמן מחזור
על סמן תצפיות וחישובים תאורטיים, מעריכים האסטרונומים כי התפרצות הנובה היא ברוב המקרים תופעה מחזורית או כמעט מחזורית. ההערכות הן שזמן המחזור של נובה הוא מ-1,000 ועד 100,000 שנים ותלויה בעיקר במסת הננס הלבן. ישנן נובות נדירות יחסית שזמן המחזור שלהן קצר בהרבה, עשרות בודדות של שנים.
נובות ידועות
נובות קלאסיות:
נובות ננסיות:
מנסרה (גאומטריה)
בגאומטריה, מנסרה היא פאון תלת-ממד שבסיסיו הם שני מצולעים חופפים ומצויים בשני מישורים מקבילים, והמקביליות המחברות את זוגות הצלעות בהתאמה. המצולעים המנוגדים נקראים בסיסי המנסרה, והמקביליות נקראות המעטפת שלה.
המנסרה נקראת על-שם מספר הצלעות במצולעי הבסיס. למשל, אם הבסיסים מחומשים המנסרה נקראת מחומשת, ואם הבסיסים מתומנים המנסרה מתומנת. מנסרה ישרה היא כזו שבה התנאים השקולים הבאים מתקיימים: פאות המעטפת מאונכות לבסיסים; פאות המעטפת הן מלבנים; הישר המחבר את מרכזי הכובד של הבסיסים מאונך למישורים שבהם הם נמצאים.
את הנפח של מנסרה אשר שטח בסיסה S וגובהה h אפשר לחשב לפי הנוסחה.
כמה טיפוסים של מנסרות:
זוהר שיקלר
זוהר חן שיקלֶר (נולדה ב-8 ביולי 1997) היא אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. ייצגה את ישראל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ביוגרפיה
שיקלר התאמנה בקבוצות מכבי קרית-אונו/גבעתיים, בני הרצליה והפועל דולפין נתניה. היא למדה בתיכון הפרטי רועי קריב בתל אביב. כיום, היא מתאמנת בקבוצת מכבי כפר המכביה בהדרכת פליקס רובינשטיין.
2013
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2013, זכתה שיקלר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.17 שניות, אחרי קרן זיבנר מהפועל דולפין נתניה (25.81 שניות) ולפני עמית עברי מהפועל עמק חפר (26.20 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.52 שניות, במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.99 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 35.36 שניות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפוזנן שבפולין ביולי אותה שנה, סיימה שיקלר במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.58 שניות, מקום 35 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.43 שניות ובמקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.63 דקות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכתה שיקלר ב-3 מדליות, זהב, כסף וארד. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.07 שניות, לפני אניה גוסטומלסקי (26.14 שניות) וקרן זיבנר (26.38 שניות), שתיהן מהפועל דולפין נתניה, מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר בתוצאה של 2:07.02 דקות, אחרי מרטינה מרקס ממכבי קריית אונו (2:03.34 דקות) ולפני אדווה בראון ממכבי ראשון לציון (2:07.30 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.91 שניות, אחרי קרן זיבנר (57.75 שניות) ומרטינה מרקס (57.79 שניות). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 57.25 שניות.
שיאנית ישראל
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכתה שיקלר ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 25.47 שניות, שיפור לשיא הקודם בן ה-7 שנים של אניה גוסטומלסקי (25.52 שניות), לפני בנות אגודתה קרן זיבנר שאף היא שיפרה את השיא הישראלי (25.51 שניות) וגוסטומלסקי (25.66 שניות). כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 25.92 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 56.14 שניות, לפני יובל סבה מהפועל חולון (57.76 שניות) ומאיה בכר ממכבי שוהם (57.97 שניות). מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.57 דקות, אחרי מרטינה מרקס ממכבי קריית אונו (2:01.15 דקות) ולפני כרמל אבן ממכבי קריית ביאליק (2:05.26 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.25 שניות.
באליפות הפנימייה שנערכה בווינגייט במאי אותה שנה, זכתה שיקלר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.35 שניות. נוסף לכך, במהלך המשחה ל-100 חופשי היא בחרה לשחות מהר רק את המשחה ל-50 מטר חופשי על מנת לקבוע את הקריטריון לאליפות אירופה (25.99 שניות) ולבסוף היא קבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 17 בתוצאה של 26.05 שניות אך הייתה רחוקה ב-6 מאיות השנייה מהקריטריון להשתתפות באליפות אירופה.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בדצמבר 2014 זכתה שיקלר ב-3 מדליות כסף אישיות ו-3 מדליות קבוצתיות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות כסף אישיות, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 25.09 שניות, אחרי אנדראה מורז שקבעה שיא ישראלי חדש של 24.84 שניות ולפני אלינה ברויטמן (26.52 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.35 שניות, אחרי אנדראה מורז שקבעה שיא ישראלי חדש של 53.46 שניות ולפני ג'סיקה אנטילס (56.25 שניות). כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ישראלי חדש של 55.21 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 2:02.54 דקות, אחרי מורז שקבעה שיא ישראל חדש נוסף של 1:55.67 דקות ולפני שחר מנחם (2:05.11 דקות).
2015
בתחרות "גביע האיגוד" שנערכה בווינגייט באפריל 2015 זכתה שיקלר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי לגילאי 18 חדש של 25.44 שניות, אחרי מורז שקבעה שיא ישראלי חדש של 25.12 שניות ובכך השיגה את הקריטריון לאליפות העולם. באליפות החורף, דצמבר 2015, למרות שאינה מתאמנת בסגנון החזה, קבעה שיקלר שיא אישי של 32:47 וזכתה במדליית הזהב לבוגרות.
אליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה באוגוסט 2015 סיימה שיקלר במקום 43 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לנערות עד גיל 18 של 56.84 שניות ובמקום 47 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.19 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט זכתה שיקלר בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 25.30 שניות, 2 מאיות בלבד מהקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), לפני שיאנית ישראל במשחה זה אנדראה מורז (25.43 שניות) וקרן זיבנר (25.89 שניות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.07 שניות, אחרי אנדראה מורז שקבעה שיא ישראלי חדש של 54.40 שניות ולפני יובל סבה ממכבי כפר המכביה (58.53 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:16.27 דקות
2016
בתחרות גביע האיגוד שנערכה במכון וינגייט ב-7 באפריל 2016 קבעה שיקלר את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) במשחה ל-50 מטר חופשי לאחר שקבעה שיא אישי חדש של 25.18 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 56.18 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות אישיות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.38 שניות, לפני חיה סימון זבלודוף (26.67 שניות) ואניה גוסטומלסקי (27.03 שניות), חברותיה לאגודה ובמשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 33.11 שניות, לפני ניקול ברקוביץ' מהפועל קריית אתא (34.03 שניות) וניבה נחמד ממכבי קריית אונו (34.06 שניות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.24 שניות, אחרי אנדראה מורז (55.40 שניות) ולפני חיה סימון זבלודוף (57.77 שניות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.24 שניות, אחרי מיכל ליברמן מהפועל הוד השרון (28.03 שניות) ואניה גוסטומלסקי (28.15 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה שיקלר במקום 33 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.38 שניות ובמקום 16 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קרן זיבנר, עמית עברי ואנדראה מורז בתוצאה של 3:41.97 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 55.29 שניות.
משפחתה
אחותה הבוגרת, מירב שיקלר, אף היא שחיינית עבר מצטיינת, אלופה ושיאנית ישראל במשחי החזה.
יום ויקטוריה
יום ויקטוריה (באנגלית: Victoria Day, בצרפתית: Fête de la Reine - "יום המלכה") הוא חג לאומי בקנדה הנחוג ביום שני האחרון שחל לפני ה-25 במאי, לכבוד המלכה ויקטוריה.
היסטוריה
יום הולדתו של המונרך נחוג בקנדה זמן רב לפני שהוקמה הקונפדרציה הקנדית (קנדה של ימינו). החג נחוג לראשונה ב-24 במאי 1854 לפני בית הממשלה בטורונטו שבאונטריו על מנת לחוג את יום ההולדת של המלכה.
מאז שנת 1901 נחוג ה-24 במאי ברחבי האימפריה הבריטית כיום האימפריה, ולכן הוחלט בשנת 1952 להעביר את חגיגת יום ויקטוריה ליום שני הראשון החל לפני ה-25 במאי.
חג זה נחוג נפרד מיום הולדתו הרשמי של המונרך שנחוג בתאריכים שונים (ב-24 במאי עבור אדוארד השביעי, וביום ההולדת בפועל של המלכים ג'ורג' החמישי (ב-3 ביוני), אדוארד השמיני (ב-23 ביוני), ובתאריכים שונים (בין ה-20 במאי ועד ה-14 ביוני בתקופת מלכותו של ג'ורג' השישי.
החל משנת 1953 נקבע בהצהרת המושל הכללי של קנדה כי יום הולדתה הרשמי של המלכה אליזבת השנייה יחול ביום האימפריה, ובשנת 1958 שינה החג הלאומי את שמו ל"יום חבר העמים הבריטי". בשנת 1977 הועבר יום חבר העמים הבריטי ליום שני השני בחודש מרץ, ואילו לאורך כל התקופה המשיכו תושבי קנדה לחוג את יום ויקטוריה בחודש מאי.
אירועים
ערים שונות בקנדה עורכות תהלוכות לרגל יום ויקטוריה, שהגדולה בהם נערכת בעיר ויקטוריה הנקראת על שם המלכה. כמו כן נהוג לערוך מופעי זיקוקים ביום זה.
היום משמש בפועל תחילת עונת הקיץ, וביום זו מתחילים לפעול פארקי השעשועים ואתרי הרחצה.
מג'דל שמס
מַגְ'דַל שַׁמְס (בערבית: مجدل شمس) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל ויישוב דרוזי השוכן צפונית לרמת הגולן במורדות הר החרמון. זהו היישוב הגבוה בישראל, והוא בגובה ממוצע של 1,229 מטר מעל גובה פני הים. זהו גם היישוב השני הכי צפוני בישראל, אחרי מטולה. היישוב שוכן כמה מאות מטרים מערבית לגבול הסורי. בשנת 1982 הוכרז היישוב, המוכר עד היום בכינוי כפר, כמועצה מקומית. דרומית לכפר שוכנת "שמורת גבעות מג'דל שמס", המורכבת מגבעות חוואר שעליהן צמחייה אופיינית.
מקור השם
מקור שמו של הכפר מג'דל שמס הוא בארמית (ההגייה השתנתה בהשפעת הערבית), ומשמעותו "מגדל השמש", זאת מאחר שבשל גובהו של היישוב (בין 1120 - 1230 מטרים מעל פני הים) מאירות אותו קרני השמש, עם הזריחה, לפני שאר היישובים בסביבה. מג׳דל שמס הוא היישוב הגבוה ביותר במדינת ישראל.
יש הסוברים, כי שם זה משמר את שמה של "בית שמש" המקראית, הנזכרת בספר שופטים כאחת הערים בנחלת שבט נפתלי. על פי וילנאי בספרו 'גולן וחרמון', ישנה מערת קברים עתיקים בשם 'מקברת אל יהוד' בחלקה הצפוני של העיירה באתר מהתקופה הרומית שם נמצאו יסודות מבנים ומערות קבורה.
היסטוריה
היישוב נוסד בשנת 1595 על ידי שליט האזור, האציל הדרוזי פחר א-דין אל-מעני השני, על אדמות שהיו בבעלות תושבי הכפר המוסלמי הסמוך, ג'ובתה א-זית, (על אדמותיו הוקם נווה אטי"ב), מתוך מטרה לעבות את היישוב הדרוזי באזור.
חלק מהכפר נבנה על חורבותיו של יישוב יהודי קדום, והתגלו בו שרידים מהמאות השנייה והשלישית לספירה, בהם גם מערת קבורה, המכונה בפי המקומיים "מקברת אל יהוד" – קברי היהודים.
היישוב נכבש במלחמת ששת הימים, חלק מתושביו עזבו לסוריה ונהיו לפליטים, ומאז היישוב תחת שליטה ישראלית. מ־1967 ועד 1981 נשלט הכפר על ידי משטר צבאי, ומאז החלת החוק הישראלי על הגולן עם חקיקת חוק רמת הגולן ב-1981 הכפר נשלט על ידי שלטון אזרחי. בראשית שנות ה־70 כיהן יהודה אלבשן כמושל הכפר. בדומה לשאר היישובים הדרוזים ברמת הגולן, רבים מהתושבים רואים עצמם כאזרחים סוריים ואינם מחזיקים מבחירה באזרחות ישראלית.
לאורך השנים נספרו מספר פרשיות ריגול ועבירות ביטחוניות בהם היו מעורבים תושבי הכפר. הפרשייה המרכזית נחשפה ב־1973, אז נעצרו מעל 50 מתושבי הכפר שהשתייכו למספר תאים ברשת ריגול שהפעיל שכיב אבו ג'בל, קצין מודיעין סורי תושב הכפר. ב־2010 הובילה פשיטה משטרתית על בית הוריו של חשוד בריגול תושב הכפר להתפרעות המונית, לנזק לרכבי משטרה ולכיתור כח משטרתי קטן שחולץ בהתערבות מנהיגים מקומיים מהכפר. תושב נוסף הואשם ב-2012 בריגול למען סוריה.
מ-1981 ועד 2018 מונו ראשי המועצה וחברי המועצה במג'דל שמס ובשלוש המועצות הדרוזיות האחרות בגולן על ידי שר הפנים ולא נבחרו בבחירות דמוקרטיות. בשנים 1993–2004 היה סלים שופי ראש המועצה המקומית הממונה. בבחירות המקומיות של 2018 נערכו לראשונה בחירות במועצות אלו. רוב התושבים במג'דל שמס החרימו את הבחירות, בהן נבחר דולאן אבו סאלח, ואחוז ההצבעה בבחירות אלו עמד על 3.39% בלבד.
בינואר 2020 אושרה שכונה חדשה למקום בה יבנו 800 יחידות דיור, בית מלון ושטחי מסחר. במרץ 2023 הופקדה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה תוכנית מתאר ליישוב שכוללת בנייה של 2,700 יחידות דיור.
מידע כללי
כיום רובם המוחלט של התושבים הם דרוזים, המהווים מחצית מהאוכלוסייה הדרוזית ברמת הגולן. קודם למלחמת ששת הימים התגוררו במג'דל שמס גם תושבים נוצרים ועלווים.
פרנסתם העיקרית של התושבים היא מחקלאות, בעיקר גידול תפוחים ודובדבנים, במטעים הממוקמים במורדות הכפר, בעיקר בבקעת יעפורי. בחורף מהווה השכרת ציוד גלישה לתיירים הבאים לחרמון הסמוך, כמקור פרנסה נוסף למקומיים.
אספקת החשמל לכפר מתבצעת באמצעות צובר, כאשר חברת החשמל מוכרת את החשמל למועצה המקומית בתעריף נמוך מהמקובל, והמועצה אחראית על תחזוקת מערכת החשמל הפנימית בתוך העיירה. מאפיין זה מוביל לקשיים באספקת חשמל בתוך העיירה, עקב קשיים בתחזוקת המערכת.
בשל גובהו של היישוב, מתרחשים בו מדי חורף בממוצע מספר אירועי שלג.
גבעת הצעקות
במלחמת ששת הימים נכבש היישוב על ידי ישראל, וקו הגבול נקבע כמה מאות מטרים מזרחית ליישוב. הכיבוש הישראלי הוביל לניתוק תושבי הכפר מסוריה (בין היתר מהכפר הסמוך חדר), עמה קיימו קשרי משפחה ענפים, קשרי מסחר ותרבות ומאידך חיבור עם הדרוזים בישראל.
בני משפחות מהכפר המתגוררים משני עברי הגבול, מצאו שיטה של תקשורת על גבעה ב"עין אל תינא" שבמבואות הכפר, באמצעות צעקות לקרוביהם שבעברו הסורי של הגבול, לעיתים בסיוע מגאפונים, מה שהיקנה למקום את הכינוי "גבעת הצעקות" (تلة الصّيحات). לעיתים גם מכונה "ואדי הדמעות" (وادي الدّموع). תושבי היישוב יכולים לגשת עד קרוב מאוד לקו הגבול, אך משפחותיהם תושבי סוריה יכולים להגיע רק עד נקודה במרחק של כ־200 מטרים מקו הגבול. לאחרונה התמעטו פגישות כאלה לאור המצב הבלתי יציב בגבול ולאור התפתחות אמצעי התקשורת האינטרנטיים כגון סקייפ וזום.
פאולוס החמישי
האפיפיור פאולוס החמישי (באיטלקית: Papa Paolo V) הוא קמילו בורגזה (Camillo Borghese; 17 בספטמבר 1552 – 28 בינואר 1621) היה אפיפיור מ-16 במאי 1605 ועד מותו.
מג'דל שמס
גבעת הצעקות
הגבעה התפרסמה באמצעי התקשורת בישראל ובעולם, בעיקר בעקבות ההפגנות בסוריה (2011) ואירועי יום הנכבה ויום הנכסה של אותה שנה. ביום הנכבה, פרצו כ-130 פליטים פלסטיניים המתגוררים במחנות פליטים בסוריה מאז 1948, את גדר הגבול ונכנסו אל תוך היישוב. במהלך העימותים האלימים בינם לבין כוחות צה"ל, יידו המפגינים אבנים ופצעו 7 חיילים ישראלים. בתגובה השיבו החיילים באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה, ממנה נהרגו 4 פלסטינים ונפצעו 6. לבסוף פוזרו המפגינים והוחזרו לסוריה. חודש לאחר מכן, במהלך אירועי "יום הנכסה" הפגינו מאות פלסטינים סורים מול "גבעת הצעקות" וניסו שוב לפרוץ את גדר הגבול, מנגד תושבי מג'דל שמס החלו בידויי אבנים לעבר חיילים ושוטרים. גם במקרה זה הגיבו כוחות צה"ל באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה, ועל פי גורמים סוריים נהרגו כ-13 מפגינים כתוצאה מהירי ומעלייה על שדות מוקשים.
פאולוס החמישי
חייו לפני האפיפיורות
בורגזה נולד למשפחת האצולה בורגזה מסיינה. אביו מרקאנטוניו עבר מסיינה לרומא, כך שביתו היה חדש ברומא ולא חלק טבעי מהאצולה "השחורה" הרומאית הוותיקה, קבוצת משפחות אצולה שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני של רומא, בה נכללו משפחות אורסיני, קולונה ואלדוברנדיני. על מנת לטשטש מוצא חדש זה הקפיד בורגזה להוסיף לשמו את המילה ROMANUS ("רומאי").
בורגזה התחנך בפרוג'ה ופדובה. ביוני 1596 הכתיר אותו קלמנס השמיני לקרדינל. עם מות יורשו, האפיפיור לאו האחד-עשר (שכיהן פחות מחודש), נבחר בורגזה לאפיפיור כמועמד של פשרה, תוך שהוא גובר על הקרדינל רוברטו בלרמינו. הוא בחר לעצמו את השם פאולוס החמישי.
מג'דל שמס
גבעת הצעקות
כלקח מאירוע זה ולאור ההתפתחויות בסוריה נבנתה גדר גבול גבוהה וחזקה לאורך כל רמת הגולן.
פאולוס החמישי
אופי האפיפיורות והתאולוגיה שלו
פאולוס החמישי ייצג קו נוקשה שתאם את מגמת הקונטרה-רפורמציה. אופיו היה קשה ובלתי-מתפשר והוא העדיף לכפות את דעתו מאשר לשאת ולתת והעדיף פרשנות נוקשה וצרה. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה דרישה שכל כוהני הדת שהסתופפו ברומא ישובו ויתגוררו בדיוקסיות שלהם כפי שהתחייב מסיכומי ועידת טרנטו.
ב-26 בפברואר 1616 נפגש עם גלילאו גליליי, לאחר שנאסר על גלילאו להחזיק, להגן או ללמד את התורה הקופרניקאית.
מג'דל שמס
גבעת הצעקות
עלילת הסרט "הכלה הסורית" משנת 2004, העוסק במציאות הדרוזית ברמת הגולן, מתרחשת ביישוב ומספרת את סיפורה של גבעת הצעקות.
פאולוס החמישי
אופי האפיפיורות והתאולוגיה שלו
הוא העלה לדרגת קדוש את קארלו בורומאו ולדרגת מבורך את איגנטיוס מלויולה, פרנסיסקו חאווייר ותרסה מאווילה.
יחסי חוץ
לאורך כהונתו היה פאולוס החמישי בעימות פוליטי ותאולוגי עם הרפובליקה של ונציה. פאולוס החמישי הפעיל מרגלים במדינות שונות וביניהם לאונורה גליגאי, בת לווייתה של מריה דה מדיצ'י מלכת צרפת.
באנגליה נפוצו שמועות שכביכול היו האפיפיור ושליחיו מעורבים במזימת אבק השרפה, ניסיון קשר שאירע בשנת 1605 שבמסגרתו ניסתה קבוצה של קיצוניים קתולים לרצוח את מלך אנגליה ג'יימס הראשון, משפחתו, ואת רוב האצולה (הפרוטסטנטית) על ידי פיצוץ ארמון וסטמינסטר - בניין הפרלמנט הבריטי בטקס פתיחת הפרלמנט. קרע נוסף עם הכתר האנגלי חל ב-1606, עקב דרישתו של המלך ג'יימס שהארכיבישוף הקתולי באנגליה יישבע אמונים לכתר, דרישה לה התנגד פאולוס החמישי והובילה לחילופי אגרות קשים בין הקרדינל בלרמינו לבין הכתר.
בנובמבר 1615 קיבל פאולוס החמישי את פניו של הסמוראי הסקורה צוננגה מיפן. הסמוראי הגיע לרומא על מנת לבקש אישור סחר עם "ספרד החדשה" ושליחת מיסיונרים ליפן. האפיפיור אישר שליחת מיסיונרים, אך העביר את בקשת הסחר לאישורו של פליפה השלישי, מלך ספרד.