cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשימה מקושרת
יתרונות
'''לא נצטרך באף אחד מהמקרים לטפל בשאר איברי הרשימה המקושרת שכן הסדר ביניהם נשמר! לא קיימת תופעה של "חורים" ברשימה המקושרת כיוון שאין חשיבות למיקום אחסונם של האיברים, רק למצביעים.'''
עובדה זו היא יתרון גדול, בייחוד בהשוואה למבני נתונים כמו המערך בו נצטרך לסדר את האיברים לאחר הוצאת איבר מן האמצע, או לחלופין אם הוספנו יותר איברים ממה שציפינו, להקצות מקום חדש בזיכרון ולהעתיק אליו את כל האיברים הקיימים, פעולות הנמצאות בקשר ליניארי (ישר) עם איברי המערך ולכן יעילות זמן ריצתם \ O(n).
חסרונות
חסרונה הבולט של הרשימה המקושרת הוא בתחום הגישה לאיברים, או יותר נכון בתחום חיפוש האיברים.
עקב פיזור האיברים בכל רחבי זיכרון המחשב, כאשר נחפש איבר כלשהו נצטרך להתחיל מהאיבר הראשון ולהתקדם איבר אחד בכל פעם, עד אשר נגיע לאיבר המבוקש. כלומר, כל חיפוש יצרוך מאיתנו זמן ריצה \ O(n). אפילו אם ברשותינו רשימה מקושרת ממוינת, לא נוכל להשתמש באלגוריתמי חיפוש מתוחכמים כמו חיפוש בינארי (ידוע גם כשיטת האריה במדבר). גם אם נדע במדויק את מספרו של האיבר אותו אנו מחפשים, עדיין לא נוכל להתחמק ממעבר על כל האיברים עד איבר זה.
חיסרון זה משמעותי ביותר. יש לזכור שלמרות שפעולת ההכנסה וההוצאה של איברים ברשימה מקושרת יעילות מאוד, לרוב לפני נצטרך למצוא את המיקום המתאים להכנסה (בדרך-כלל למצוא את האיבר שאחריו אנו רוצים להכניס) או את האיבר אותו ברצוננו להסיר ולצורך כך נצטרך לבצע חיפוש. אמנם פעולת ההוצאה או ההכנסה של האיבר ייקחו רק \ O(1), פעולת החיפוש תיקח \ O(n) וזמן ריצת התהליך כולו יסתכם ב-\ O(n), בדיוק כפי שהיה לוקח לבצע פעולה דומה במערך.
חיסרון נוסף, אשר גם הוא קשור לעובדת היותם של האיברים מפוזרים בכל רחבי הזיכרון ובפרט הוא קשור להיעדר המקומיות (Locality) הנובע מכך. כידוע, גישה לזיכרון היא פעולה יקרה יחסית מבחינת זמן ריצה. מסיבה זו, בין היתר, בעת בקשת מידע מהזיכרון, נהוג להביא יותר מידע ממה שנדרש מתוך הנחה שקיימת סבירות גבוהה שבקרוב נזדקק למידע הנמצא בקרבת מקום. זהו עקרון המקומיות. כאשר המידע מובא מהזיכרון, הוא נשמר בזיכרון המטמון והגישה למידע השמור שם מהירה הרבה יותר. את החיסרון בהיעדר המקומיות ניתן להרגיש בעת ביצועה של פעולה שכיחה למדי, סריקה סדרתית של אברי הרשימה. סדר גודל זמן הריצה של סריקת האיברים ברשימת מקושרת זהה לסדר גודל זמן הריצה של אותה הפעולה במערך - \ O(n), ההבדל הוא שבעוד שבמערך בכל קריאה מהזיכרון יובאו מספר נתונים, משום שכל הנתונים שמורים ברצף בזיכרון, אין ערובה לכך שזהו המצב ברשימה ובהחלט ייתכן שהאיברים שמורים במקומות רחוקים זה מזה. בשל סיבה זו, בעוד שבמערך נזדקק לגשת בפועל לזיכרון רק לעיתים רחוקות (כל גישה לזיכרון תביא לזיכרון המטמון מספר איברים), ברשימה מקושרת אנו עלולים למצוא את עצמנו ניגשים ל-RAM עבור כל איבר ומבחינה מעשית זמן הריצה יגדל בעשרות מונים. חיסרון זה עשוי להתבטא באופן דומה, אך ביתר שאת, כאשר נעשה שימוש בזיכרון וירטואלי, שהגישה אליו איטית אף יותר מהגישה ל-RAM.
עוגן
לעיתים נרצה להגדיר איבר מיוחד בשם עוגן, שאת מקומו נדע מראש והוא יהיה האיבר הראשון ברשימה. באיבר זה לא ישמר מידע ויהיה בו רק מצביע לאיבר השני ברשימה. ללא שימוש בעוגן, יהיה עלינו לשמור מצביע אל האיבר הראשון ברשימה ולשנותו בכל פעם שזהותו של האיבר הראשון משתנה. לדוגמה, אם ברצוננו להוסיף איבר חדש שיהיה האיבר הראשון או לחלופין למחוק את האיבר הראשון, פעולה שתהפוך את האיבר השני לאיבר הראשון. הוספת העוגן מפשטת את הכנסת האיברים כי כך האיבר הראשון תמיד קבוע, לעולם לא נרצה למחוק אותו ולעולם לא נרצה להכניס איבר לפניו. יתרון זה בא לידי ביטוי בייחוד ברשימות בהן יש חשיבות לסדר האיברים, למשל רשימות ממוינות בהן אנו עלולים להכניס איבר שערכו קטן מערכם של כל איברי הרשימה ואז חייבים להכניסו בראש הרשימה.
רשימה מעגלית
רשימה מעגלית היא רשימה בה האיבר האחרון מצביע לאיבר הראשון. פתרון זה מאפשר בניית רשימה מקושרת באמצעות מבנה נתונים סטטי כך שגודל הרשימה אינו מוגבל על ידי גודל מבנה הנתונים והסיבוכיות אינה ניזוקה על ידי הצורך להזיז איברים בעת ההכנסה וההוצאה.
רשימה דו-כיוונית
ניתן להוסיף מצביע אל האיבר הקודם ברשימה וכך תהפוך הרשימה לרשימה מקושרת (משורשרת) דו-כיוונית. ברשימה המקושרת הקלאסית, בה מצביע רק לאיבר הבא ברשימה, הגעה אל האיבר הקודם ברשימה מתבצעת על ידי סריקה סדרתית של הרשימה ולכל איבר בדיקה האם האיבר הבא אחריו הוא אותו איבר שאנו מעוניינים למצוא את הקודם לו. שיטה זו דורשת זמן ריצה מסדר גודל \ O(n), אנו עלולים לעבור על כל איברי הרשימה בכל פעם. בצורה זו, נוכל להגיע אל איברים הקרובים יותר לסוף הרשימה תוך זמן מהיר יותר - אם ברצוננו להגיע לאיבר האחד לפני האחרון למשל, נוכל לעשות זאת תוך פעולה אחת, על ידי חזרה אחורה איבר אחד מהאיבר האחרון, שאנו שומרים מצביע אליו, כאשר בשיטה הרגילה נצטרך לעבור על כל האיברים מתחילת הרשימה.
אטול הא אליף
הא אליף (בדיבהי: ތިލަދުންމަތީ އުތުރުބުރި) הוא האטול הצפוני ביותר באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון-עליון. האטול כולל 42 איים, מתוכם 16 מיושבים, בירת האטול היא האי דידהו, מדרום לו נמצא האטול הא דאלו. באטול 19,251 תושבים. בעבר היה אטול נוסף באיים המלדיביים (מיניקוי) שהיה צפוני יותר, אך היום הוא שייך להודו.
דידהו
בירת האטול, אורכו 2 ק"מ, רוחבו 350 מטר. מונה 3468 תושבים.
מחנה (אסלאם)
לאחר שהח'ליף העבאסי אל-מאמון אימץ את התאולוגיה המעתזילית, באמצע המאה ה-9, הוא רדף את כל מי שדחה את תפיסותיה (בתחומי יצירת הקוראן, האנשת האל, גזירה קדומה ועוד). רדיפה זו, בסגנון האינקוויזיציה, נקראה מחנה.
אנשים שזומנו לבתי הדין, נאלצו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא דבר האל שנוצר או שלא נוצר). אנשים שלא ענו בצורה "נכונה" פוטרו מתפקידים ציבוריים, נכלאו ולעיתים נענשו בהצלפות.
בין הנרדפים המפורסמים: אחמד אבן חנבל, מייסד האסכולה החנבלית במשפט אסלאמי.
ב-848, כשהח'ליף אל-מתוכל הפסיק את הרדיפה, דימויים של הח'ליפים כמנהיגים דתיים הגיע לשפל. במקומם, התחזק מעמדם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) כצמרת שלטונית דתית, שהתנגדו למחנה, יחד עם מרבית הציבור.
מבחינה דתית, הפשרה בין אהל אל חדית' למועתזילה הגיעה כמאה שנים מאוחר יותר. האיש שמייחסים לו את נוסחת הפשרה הוא אל-אשערי (מת ב-936), שהיה מועתזלי לחלוטין במקורו, אך בשלב מסוים בחייו החלו להתעורר בו ספקות עד שערק למחנה החנבלי. בסופו של דבר נוסחה רשימת עקרונות שתקפה עד היום. מדובר בניסוח של אהל אל חדית' עם תיקונים קלים בכיוון המועתזילה. למשל, במחלוקת בנוגע למופשטות אללה, תלמידיו של אל-אשערי עמדו בדיעה כי לאללה יש איברים, כי ככה כתוב בקוראן, אך מצד שני לא ניתן לקחת את תיאורי הקוראן אלא כסמלים. הפשרה היא למעשה קבלת הטקסט כפי שהוא, אך מבלי לדון במשמעות של כל איבר שמיוחס לאללה, למשל (בניגוד למועתזילה שכן שואלת).
גרנד פרי לאס וגאס
גרנד פרי לאס וגאס הוא מרוץ גרנד פרי שנתי שעתיד להיות חלק ממרוצי אליפות הפורמולה 1 החל מעונת 2023. המרוץ צפוי להתקיים במסלול רחוב שיעבור בחלקו הגדול בסטריפ של לאס וגאס.
המסלול
המסלול באורך 6.120 ק"מ כולל 17 פניות וכולל ישורת באורך 1.9 ק"מ. המסלול בנוי נגד כיוון השעון. נקודת הזינוק נתנתה באזור ששימש כמגרש חנייה נטוש. האזור שופץ ונבנו בו גם הפאדוק שמשמש את הקבוצות ואזורי הטיפול. הפנייה הראשונה היא פניית הירפיין, אחרי המסלול נוטה מעט שמאלה עד לפנייה ימנית מהירה ממנה הוא מתחבר לכבישי העיר. המסלול ממשיך 800 מטר במורד רחוב קובל ומגיע לפנייה ימנית של 90 מעלות, לאחריה ישנה פנייה ארוכה שמאלה. רצף פניות שמאל-ימין-שמאל מגיע לשדרות סאנדס. לאורך הרחוב ישנן 2 פניות מהירות לפני שמגיעים לפנייה איטית שמובילה לשדרות לאס וגאס, האזור המוכר בשם "הסטריפ". עשורת של 1.9 ק"מ מתסיימת בשתי פניות איטיות שמובילות לישורת נוספת של 800 מטרים בשדרות הרמון. פנייה מהירה שמאלה מביאה להשלמת המסלול ולחצייה של קו הסיום.
ואליס מארינריס
ואליס מרינריס (בלטינית: Valles Marineris - "עמק המארינר") הוא קניון בכוכב הלכת מאדים. אורכו של הקניון כ-4,000 ק"מ, רוחבו כ-200 ק"מ ועומקו כ-7.7 ק"מ, והוא הקניון הגדול ביותר הידוע במערכת השמש. הקניון נקרא על שם הגשושית מארינר 9 שגילתה אותו בין השנים 1971–1972.
הקניון שוכן על קו המשווה של מאדים, ונמתח לאורך כרבע מהיקף כוכב הלכת (ניתן לראותו כסדק בתמונת מאדים). חוקרים משערים כי העמק הוא תוצאה של סדק שנוצר בעקבות תנועות טקטוניות במאדים.
מאריאפוץ'
מאריאפוץ' (בהונגרית: Máriapócs) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
העיר משמשת כמוקד עלייה לרגל של נוצרים קתולים. בכנסייה הקתולית-ביזנטית בעיר קיימת "המדונה הבוכייה" פסל מקושט עצום של מריה הנמצא מעל המזבח. פסל זה אינו המקור אלא עותק שנוצר במאה ה-18. העותק המקורי נשמר בקתדרלת סנט סטפן בווינה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית מאריאפוץ' קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-2,224 תושבים בשנת 1990 עד 2,025 תושבים בשנת 2020.
מאריאפוץ' ואזורה מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13, בתחילה היה זה כפר בשם פוץ' Pócs (ככל הנראה, מגיע מהשם פול או פאולוס). במאה ה-18 התווסף לו גם "מאריא" בעקבות סיפור על הפסל הבוכה של מריה שהיה במקום. ובשנת 1993 הפך מכפר לעיר רשמית.
יהודי מאריאפוץ'
יהודים ראשונים החלו להתיישב במאריאפוץ' במחצית השנייה של המאה ה-18 והם נזכרים במפקד משנת 1770. היהודים התפרנסו בעיקר ממכירת תשמישי קדושה לעולי רגל קתולים שהיו מגיעים לכפר בעקבות סיפור על התגלות של מריה בעיר.
החל משנת 1885 הייתה הקהילה כפופה לרבנות נירבאטור. למרות זאת, לקהילה היו חברה קדישא ובית כנסת ובית קברות יהודי משל עצמם.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו ראשי הקהל כי יש בקהילה היהודית 94 חברים ואין רב למקום. במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובאחד מלילות אפריל, אחרי חג הפסח הוצאו יהודי העיר מבתיהם וכעבור כמה ימים שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
פרדי האברד
פרדריק דוויין "פרדי" האברד (באנגלית: Frederick Dewayne "Freddie" Hubbard; 7 באפריל 1938 – 30 בדצמבר 2008) היה חצוצרן ג'אז אמריקאי אשר ניגן החל משנות השישים בעיקר בי בופ, הארד בופ ופוסט-בופ.
ביוגרפיה
האברד, יליד אינדיאנפוליס שבאינדיאנה, החל לנגן בתזמורת בית הספר התיכון שבו למד. בתקופה זו ניגן באופן מקומי עם האחים וס מונטגומרי ומונק מונטגומרי. בגיל עשרים, בשנת 1958 הוא עבר לניו יורק שם החל לנגן לצד מוזיקאים מבטיחים מהתקופה כגון פילי ג'ו ג'ונס, סאני רולינס, אריק דולפי, ג'יי ג'יי ג'ונסון וקווינסי ג'ונס. ביוני 1960 הקליט את אלבומו הראשון כמוביל, יחד עם הפסנתרן מק'קוי טיינר, הסקסופוניסט טינה ברוקס, הבסיסט סם ג'ונס והמתופף קליפורד ג'ביס. לאחר מכן הקליט עוד שני אלבומים עם הרכבים שונים הכוללים את האנק מובלי, פילי ג'ו ג'ונס ופול צ'יימברס.
בשנת 1961 ניגן עם קולטריין ואריק דולפי בכמה הקלטות חשובות. לאחר מכן הקליט בחברת בלו נוט את אחד האלבומים הראשונים שלו שהצליחו הצלחה גדולה, "Ready For Freddie" באלבום מנגן סקסופוניסט הטנור ויין שורטר אליו הצטרף אחר כך בשליחי הג'אז של ארט בלייקי. הפריצה הגדולה של האברד הייתה בשליחי הג'אז, שם הוא החליף את לי מורגן, אחד הנגנים שהשפיעו עליו ביותר, והצטרף לשושלת של חצוצרנים דגולים שניגנו בשליחי הג'אז. גם החצוצרן הראשון של השליחים, קליפורד בראון היה אחת ההשפעות הגדולות על האברד. האברד נשאר עם שליחי הג'אז עד 1966, והקליט עמם מספר לא מבוטל של אלבומים שהצליחו מאוד. במהלך התקופה פיתח לעצמו סגנון ייחודי ואף זכה בפרס של המגזין דאון ביט.
במהלך שנות השישים ניגן האברד בכמה מהאלבומים החשובים של התקופה, בהובלתם של הרבי הנקוק, ויין שורטר ואחרים. למרות שמעולם לא אימץ את סגנון הג'אז החופשי, הופיע האברד גם באלבומים החשובים ביותר של הז'אנר הזה, יחד עם אורנט קולמן, אריק דולפי וג'ון קולטריין.
בשנות השבעים, כאשר הג'אז ברובו שקע, האברד פרח כמוביל. אחד מאלבומיו אף זכה בפרס גראמי. הוא הוביל הרכבים שכללו נגנים כגון האנקוק, שורטר, רון קרטר, טוני ויליאמס ועוד רבים וחשובים. גם בשנות השמונים הוא הצליח, הוא ניגן עם מוזיקאים כמו בני גולסון ואף שב והקליט אלבום עם ארט בלייקי. בשנת 1990 הופיע ביפן בהופעת ג'אז אמריקאי - יפני חשובה וגדולה, אשר כללה גם את אלווין ג'ונס, בני גרין, רון קרטר ועוד.
האברד נפטר ב-2008 בבית חולים בקליפורניה לאחר אשפוז ממושך בשל התקף לב בו לקה.
CPAP
הרכב המערכת
המערכת מומלצת לשימוש במצבים רפואיים שבהם ישנה הפרעה בנשימה במהלך הלילה:
במרץ 2020, מנהל המזון והתרופות האמריקאי פרסם המלצה לשימוש בסיפאפ בחולי נגיף Covid-19, תוך הוספת סינון אוויר נוסף, כדי למנוע העברת זיהומים, אך מומחים הצביעו על בעיות שעלולות לצוץ כתוצאה מהשימוש.
דרך פעולה
במערכת הנשימה ישנן רקמות רכות: בית הבליעה, החך הרך, הענבל והחגורה הלימפטית על שם ולדייר, שמוחזקים בעת העוררות על ידי שרירי הצוואר ובעת השינה הם רפויים. עודף משקל, מבנה גנטי ומחלות שונות, עשויים לגרום להתקרבות הרקמות ולצמצום מעבר האוויר עד כדי חסימה (כך נוצרות קולות הנחירה). במקרה של הפסקת הנשימה, אינסטינקט הגוף הוא כניסה למצב לחץ, והערת האדם כדי שישוב לנשום, מצב זה יכול להגיע עד עשרות פעמים בשעה. מכשיר הסיפאפ מזרים אוויר בלחץ חיובי קבוע, היוצר "קיר" בין הפה והלשון באופן שמונע את סגירת הלוע, ומרחיב את המעבר בין הרקמות. הדגמים האוטומטיים של המכשיר מזהים את הפסקת הנשימה המתקרבת (על ידי מדידת הנשימה) ומגבירים בהתאם את לחץ האוויר המופק כדי למנוע חסימה.
סיבוכים
מכשירי סיפאפ נחשבים למכשירים בטוחים לשימוש, לאחר ההתאמות הנדרשות, שעלולות לקחת אף מספר שבועות. לחץ האוויר הנפלט מייצר רעש חלש שעשוי להפריע להירדמות של המטופל או של הסובבים אותו. חבישת המסכה על הפנים מסורבלת ולעיתים מפריעה להירדמות. בנוסף, השימוש במכשיר יכול לגרום לנזלת עד כדי סינוסיטיס, עלייה במשקל, יובש בפה, נפיחות בבטן, או תחושת מחנק כתוצאה מהתאמה לקויה של המכשיר.
שחר אבקשך
מבנה הפיוט ותוכנו
בבית הראשון קיימת פנייה לקב"ה ומוזכר הזמן בו נאמר הפיוט, "שחר אבקשך". בבית השני מודגש הפער בין האדם לבוראו והרגשות העזים שחש הדובר בעקבות זה, "אעמוד ואבהל". בבית השלישי שואל הדובר באופו רטורי מה יוכל לעשות במסגרת כוחותיו הגופניים המוגבלים. את התשובה הוא מוצא בבית הרביעי, בו הוא מבין כי כל עוד קיימת בו "נשמת אלוה" יוכל להתקרב לאל באמצעות "זמרת אנוש". המילים האחרונות בפיוט קושרות אותו לתפילת "נשמת" עבורה חובר.
בשנות האלפיים זכה הפיוט לעדנה לאחר שהולחן בידי יהושע אנגלמן.
טורונאוסטס
טורונאוסטס (שם מדעי: Torvoneustes; משמעות השם: "שחיין פראי") הוא סוג של זוחל נכחד ממשפחת המטריורינכוסיים, אשר שחה לחופי אירופה בתקופת היורה העליון שלפני 157.7 עד 152.1 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בתצורות חימר אוקספור (Oxford Clay Formation) שבדורסט ובוילטשייר באנגליה ואולי גם בואחאקה שבמקסיקו ובצ'כיה. ממצאים אלו היו של המין T. carpenteri וכללו בעיקר גולגולת וצידי גולגולת חזקים שהיו כמעט שלמים ואלה נחשבו בתחילה לשייכים לסוג דקוזאורוס או למטריורינכוס. ב-2008 הוחלט להפריד את המין לסוג גיאוזאורוס וכעבור שנתיים התקבל לסוג משלו, בו עוד 2 מינים.
ממצאיו מראים שהגיע לאורך של 3.7 מטרים במין T. coryphaeus בעוד המין T. carpenteri הגיע לאורך של 4 עד 4.7 מטרים ולמשקל של 275 ק"ג. חלק מהדגימות נראות גדולות עוד יותר.
סוג זה היה בעל חוטם צר יותר מהדקוזאורוס ודמה יותר לטירנונאוסטס והגיאוזאורוס, להם שיניים פרוסות מעט ודומות באופן מטעה לשיני דינוזאורים תרופודים. עם זאת לתנין זה היו שיניים דקות וקהות יותר, אשר התאימו יותר לאכילת דגים, מה שמרמז שהיה קשור לאב קדמון של קרוביו הקרניבורים יותר.
שחף שנהב
שחף שנהב (שם מדעי: Pagophila eburnea) הוא מין יחיד בסוגו של עוף ים ממשפחת השחפיים החי באזורי הצפוניים של גרינלנד, אירופה, סיביר וצפון אמריקה, למעט אלסקה.
מאפיינים
שחף השנהב הוא קרוב רחוק של הריסה, שחף ממוזלג זנב ושחף רוס. הוא בעל גולגולת ואגן צרים יותר.
אורכו הממוצע 43 ס"מ והוא מזכיר מאוד יונה לבנה במראהו. המקור צר ומעוקל וכתום מעט בקצה והרגליים בעלות קרום שחייה. הנוצות לבנות כמעט לחלוטין כמו רוב יצורי הקוטב והגב איננו כהה. הצעירים יותר כהים מהפרטים הבוגרים והגוף שלהם מנומר בנוצות שחורות. אין הבדלים גדולים בטווחים הגאוגרפים של המין.
שחפים אלה מקננים על פני צוקים ארקטיים בלהקות גדולות. המושבה הגדולה ביותר היא באי סיימור שליד נונאווט שבקנדה. עוד מושבות גדולות נצפו באיים: אלסמיר, דבון והאי קורנווילס וכן בצפון האי באפין. כנראה שיש עוד כמה מושבות פחות נצפות. בחורפים הם נוטים לשהות בלגונות פתוחות או לעוף לים הפתוח. חלק מהאוכלוסיות נודדות דרומה עד לקליפורניה, בריטניה או גאורגיה וחוזרים בקיץ צפונה. עם זאת רובם נשארים במקומם.
קולורטורה
קוֹלוֹרָטוּרָה (בלועזית: Coloratura) היא מונח במוזיקה. המילה היא בשפה האיטלקית ומקורה מלטינית - colorare - לצבוע. שימוש במילה כיום, בדרך כלל מתייחס לתחום המוזיקה, בנושא של פיתוח מלודיה, בפרט במוזיקה ווקאלית, ובאופן מיוחד לרפרטואר האופראי של המאות ה-18 וה-19, כאשר מדובר בקישוט המלודיה בריצות, טרילים, קפיצות ושאר פעלולים וירטואוזיים. כמו כן המילה משמשת לתיאור קטעים של מוזיקה כזו, תפקידים מיוחדים בהם המוזיקה הזו דומיננטית, וכן לתיאור זמרי אופרה המתמחים בביצועה.
שימוש היסטורי
המונח לא הוזכר בלקסיקונים האיטלקיים המפורסמים - Le Nuove musiche של ג'וליו קאצ'יני (1601/2), Opinioni de' cantori antichi e moderni של פייר פרנצ'סקו טוסי (1723),  Pensieri, e riflessioni pratiche sopra il canto figurato  של ג'ובאני בטיסטה מנסיני (1774), Mémoire sur la voix humaine של מנואל גארסיה (1841). כמו כן לא הוזכר המונח אצל הכותבים האנגלים צ'ארלס ברני והנרי פות'רגיל צ'ורלי, אשר שניהם כתבו באריכות על המוזיקה האיטלקית בתקופה בה "קישוט" המלודיה היה חלק בלתי נפרד ממנה.
שימוש בשפה המודרנית
המונח קולורטורה מתייחס לרוב לפיתוח וקישוט של מלודיה במוזיקה ווקאלית מהתקופה הקלאסית והרומנטית (בפרט בל קנטו). למרות זאת, גם במוזיקה מהמאות ה-15, ה-16, וה-17, ובפרט במוזיקת הבארוק, ישנם חלקים ניכרים בהם נעשה שימוש בקולורטורה במוזיקה ווקאלית וכלית. על כן, בשימוש מוזיקולוגי מודרני, המונח מתייחס למוזיקה בסגנון זה מכל התקופות, הן ווקאלית והן כלית.
למרות הגזירה מן המילה הלטינית colorare, אין הכוונה ל"צביעת" הקול עצמו, באמצעות שינוי הגוון או איכות הקול לצורך הבעה, אלא לסוג מסוים של מוזיקה.
מנעד קולי
כאשר מתייחסים לקולורטורה במוזיקה ווקאלית, המונח לא מוגבל לסוגי קולות מסוימים, אלא בכל קשת הקולות הנשיים והגבריים כאחד, נעשה שימוש באמנות הקולורטורה. למרות זאת, מקובל כי כאשר משתמשים המונח קולורטורה לבדו בתיאור זמר ("זמרת קולורטורה") הכוונה בדרך כלל לסופרן קולורטורה. תפקיד באופרה המיועד ל"סופרן קולורטורה", דורש מהמבצעת קול בעל מנעד גבוה, גמישות וזריזות, ויכולת וירטואוזית לבצע שירה מסובכת הכוללת קפיצות, ריצות, סטקטו וטרילים.
מקובל לחלק את זמרות הסופרן קולורטורה לשני סוגים - סופרן קולורטורה וסופרן דרמטי-קולורטורה (ראה:סיווג קולות הסופרן). אך כאמור, המונח קולורטורה לא מתייחס רק לזמרות סופרן, ותפקידי קולורטורה קיימים גם עבור מצו-סופרן, קונטרה-אלטו, טנורים בריטונים ובסים.
דוגמאות לתפקידי קולורטורה בקולות שונים:
פינדואודואו
פִּינְדוּאוֹדוּאוֹ  (בסינית: 拼多多; פיניין: Pīnduōduō; NASDAQ: PDD) היא חברת מסחר אלקטרוני סינית הפועלת בכל רחבי העולם, ואחת מחברות האינטרנט הגדולות בעולם, שנוסדה בשנת 2015 על ידי הואנג ג'אנג . החברה השיקה מספר מודלים חדשים בתחום הרכישה המקוונת, כגון קבוצות רכישה, רכישת יצרן-צרכן ישירה (C2M), אשר שינו באופן מהותי חלק מהרגלי הקנייה המקוונת בסין.
פינדואודואו הונפקה בנאסד"ק ביולי 2018, וביוני 2020, 5 שנים בלבד לאחר הקמתה, הוערך שווי החברה במעל 100 מיליארד דולר. בנובמבר 2020 לאחר חודש חזק עם עלייה של 65% בשווי המניה הגיע שוויה לכ-180 מיליארד דולר.
אפליית גברים
אפליית גברים הוא מצב חברתי בו גברים מופלים לרעה על רקע מינם, יש הקושרים זאת לאפליית נשים. אחרים קושרים זאת לפמיניזם האידאולוגי והרדיקלי, שלטענתם מונע על ידי מיזאנדריה – שנאת גברים. חלק מהחוקים המפלים נגד גברים נחקקו על מנת לשמש כאפליה מתקנת ונועדו לאזן אפליות שקיימות נגד נשים.
חוסר השוויון המגדרי הפוגע בגברים אינו נובע רק מחוקים מפלים, אלא לפעמים גם מהבדלים פיזיולוגיים או חברתיים. האי־שוויון מתבטא על פי מחקרים גם בשיעור הנרצחים הגבוה פי 4 אצל גברים לעומת נשים, שיעור ההתאבדויות גבוה פי 3 אצל גברים לעומת נשים, שיעור הגברים הנפגעים בתאונות העבודה הקטלניות בבניין.
יום הגבר הבינלאומי המצוין ב-19 בנובמבר נועד לציין את המצב הזה.
הקשרה החברתי של אפליית הגברים
באופן כללי, בחברות המסורתיות הקדם-מודרניות, הכוח הפוליטי היה בידי גברים, ולכן מרבית השיח האקדמי סביב נושא המגדר עוסק בדיכוי נשים על ידי החברה לאורך ההיסטוריה. לצד זאת, ישנם קולות הטוענים שבמקביל לדיכוי נשים על ידי החברה, התקיים גם דיכוי גברים על ידי החברה.
הפסיכולוג גבריאל בוקובזה, בספרו, "הדרמה של הגבריות החדשה", נותן מספר דוגמאות המייצגות לטענתו את הדיכוי החברתי הגברי, למשל, ההקרבה המצופה מגברים כלוחמים בצבא ובנסיבות אחרות של גבורה (לדוגמה, בחילוץ נוסעי הטיטניק, חולצו קודם כל נשים וילדים, ורק לאחר מכן גברים); הציפייה החברתית לשאת כל סוג של סבל; סירוס רגשי המונע פיתוח יכולת לדבר על רגשות או להביע אותם (לדוגמה, במסגרת שירות בכוחות ביטחון לעיתים לא מקובל לבכות בהלוויות); לחץ מהחברה "לבצע" – אם בהקשר של פרנסה ואם במיניות; הסללת גברים לתעסוקה מסוכנת (בוקובזה מציג נתונים לפיהם 95% מתאונות העבודה שמובילות לפציעות ומוות הן של גברים, שלטענתו לא הייתה להם ברירה אחרת מבחינת ההסללה החברתית); ועוד.
החל מאמצע המאה ה-20 החל בהדרגה להיווצר מודל של גבריות חדשה הנותנת יותר מקום לאבהות, אולם על פי בוקובזה, גם גברים שמעוניינים לפתח זהות גברית חדשה יתקשו לממש אותה בפועל, למשל, בגלל לחצים של נורמות חברתיות וחוקים שונים בנושא חופשת לידה. עם זאת, על פי מחקרו של בוקובזה, מדור לדור לחצים אלו פוחתים.
חלק מהטענות הנגדיות, המפחיתות בחשיבות אפליית הגברים, מתייחסות לכך שהכללים החברתיים שגורמים לדיכוי הגברי עוצבו על ידי חברה בהנהגה גברית.
אזרחים ותיקים
גיל הפרישה שנקבע לנשים (המעוניינות בכך) הוא 62 (ועולה בהדרגה ל-65) לעומת 67 לגברים, הפער בגיל הפרישה בין נשים לגברים מונע קבלת זכויות רבות מגברים בעלי אותו הגיל:
מזונות ילדים
על פי החוק, חובת דיני המזונות חלה על אדם "על פי הדין האישי החל עליו". לפי קביעה זו, חובת המזונות בין הורים יהודים חלה לרוב, על פי הדין העברי. לפי סעיף 3א לחוק, המזונות חלים על ההורים "בשיעור יחסי להכנסותיהם מכל מקור שהוא". אולם, יחסיות זו לא חלה על בעלי הדין האישי, שדינם נקבע על פי פרשנות של הדין הדתי.
בפסק דין בע"מ 919/15, קבע בית המשפט העליון בהרכב מורחב, שחובת המזונות תחול על הורים לילדים בגילים 6–15 מתוקף דין צדקה, ושהיא תחול על שני ההורים בהתאם ליחס הכנסותיהם. בשאלת קיזוז ההוצאות על הילדים קיימות פרשנויות שונות לפסק הדין. פסק הדין עסק רק בילדים בגילים 6–15, כך שייתכן כי אי-השוויון בנוגע לילדים צעירים יותר עומד על כנו, אם כי השופטת דפנה ברק-ארז כתבה שהעקרונות שנקבעו בפסיקה יפים גם על חיובי מזונות מדין צדקה בהקשר של ילדים צעירים יותר.
בעוד שהפסיקה בבתי המשפט במאה ה-21 נטתה להכיר יותר בעיקרון השוויון בין המינים, גם בתחום המשפחה ובהקשר של מזונות ילדים, פרשניות פמיניסטיות העירו כי מגמה זו מתקיימת בד בבד עם התעלמות מפערי השכר בישראל, החלוקה הלא-שוויונית בנטל גידול הילדים שמקיימת ברוב המשפחות, המחיר הכלכלי שמשלמות נשים בגין חלוקה זו, וערכה הכלכלי של עבודת הבית, שבמשפחות רבות מוטלת על נשים.
מזונות אישה
אם בני זוג נישאים בדרך הדת, זכאית האישה לתבוע "מזונות" מבעלה, כל עוד לא הותר קשר הנישואים. מזונות אלה משקפים את הגישה הדתית לגבי חובות הבעל כלפי האישה, את חלוקת התפקידים המגדרית במשפחה, כפי שהיא מובנת על פי בתי הדין הדתיים בישראל, ואת הקוד המוסרי בין בני זוג נשואים על פי הדת. נשים יהודיות שנישאו על פי ההלכה זכאיות למזונות רק אם הן לא עובדות בעבודה שמספקת את צורכיהן, ואם הן לא בגדו בבעל ולא עזבו את הבית ללא סיבה מוצדקת. אישה מוסלמית שנישאה על פי האסלאם זכאית לתבוע מזונות גם אם היא עובדת, בתנאי שהיא לא עזבה את הבית מסיבה לא מוצדקת ולא הוכרזה כמורדת.
חובת המזונות היא מהגבר לאישה ולא להפך. מצב זה הוביל פרשנים של דיני המשפחה בישראל לטעון כי קיימת אפליה מגדרית ואי-שוויון בעצם החלת הדין הדתי בנושא. עם זאת, הדין ההלכתי-יהודי לגבי תשלומי מזונות לאישה, משקף גם גישה מסורתית-שמרנית לגבי המשפחה, ובמובן זה הוא מעגן גם אי-שוויון ביחסי כוח שפועל נגד הנשים, מבטא רצון לאכוף על נשים נשואות קוד התנהגות מיני נוקשה, ומבטא תפיסה מסורתית לגבי מערכת היחסים הכלכלית בין בני הזוג. בהקשר זה, קיימת גישה פמיניסטית-ביקורתית לפיה התפיסה כי דיני מזונות האישה מהווים אפליה נגד גברים היא פשטנית, משום שהיא מתעלמת מההקשר של יחסי הכוחות בין גברים לנשים הקיימים בתפיסה המגדרית הדתית. כך למשל, לפי רות הלפרין-קדרי, "תחום תביעת מזונות האישה משמש זירה חשובה למאבקי כוח בין האיש לאישה בסכסוך הגירושין. השליטה על הגט היא בידי האיש, אבל חובת המזונות החד־סטרית מן האיש אל האישה מעניקה מידה מסוימת של כוח מיקוח לאישה, מהווה תמריץ לזרז את מתן הגט מן האיש, ומקטינה כך את יכולת הסחיטה שלו".
על פי ההלכה היהודית, "כשנושא אדם אשה מתחייב לה בעשרה דברים, וזוכה בה בארבעה דברים". לפי הרמב"ם, "ועוד תקנו חכמים שיהיו מעשה ידי האשה כנגד מזונותיה". אחת המחלוקות שהתעוררו היא מה תחומה של העבודה בשכר שניתן לשקול נגד מזונות. החל מראשית שנות ה-50 נטו בתי הדין הרבניים לקבוע שלא ניתן לחייב אישה לעבוד בעבודות בשכר ולא ניתן לקזז עבודות אלה מתשלומי מזונות. בשנות ה-90, החל להשתנות הדין בעניין זה, ובתי המשפט נטו לקבוע שניתן לחייב את האישה לעבוד וניתן לקזז מהמזונות את שכרה, ואפילו את שכרה הפוטנציאלי אם היא לא עובדת. כך, בפסקי דין "ביקל נגד ביקל" ו"פדן נגד פדן", שניתנו ב-1994, קבע השופט מאיר שמגר שניתן לקזז את ההשתכרות הפוטנציאלית של האישה מהמזונות. מנגד, בפסק דין "פלולי נגד פלולי", שעסק במשפחה בה הזוג היה נשוי במשך כ-30 שנה, שבמהלכן האישה לא עבדה, קבע בית המשפט (מפי יעקב טירקל) שלא ניתן עתה לחייב את האישה לעבוד ולקזז את המשכורת הפוטנציאלית שלה מהמזונות.
בתי המשפט לענייני משפחה נטו מאז להחיל את פסקי הדין של שמגר, לאפשר קיזוז שכר מהמזונות, ולמנוע קיזוז רק בנסיבות חריגות. על פי גישה אחת, שמדגישה את האפליה נגד גברים, מגמה זו נתפסת כחיובית וכמגמה של החלת עיקרון השוויון על דיני המשפחה. על פי גישה אחרת, שמדגישה את ההקשר מנקודת מבט פמיניסטית, שינוי זה, במנותק משינויים דרושים אחרים ביחסים המגדריים בחברה, בכלכלה ובמשפט, מתעלם מ"התשתית הבלתי-שוויונית" שנוטה ליצור אפליה נגד נשים ולא נגד גברים.
איתמר סימונסון
איתמר סימונסון (נולד ב-25 בדצמבר 1951) הוא פרופסור ישראלי לכלכלה ושיווק. מלמד בבית הספר למוסמכים במינהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד.
סימונסון הוא בנו של אדם סימונזון, ובוגר לימודי תואר ראשון במדעי המדינה וכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1976. בשנת 1978 השלים לימודי מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 1987 השלים דוקטורט בשיווק מאוניברסיטת דיוק.
הונג קונג במשחקים האולימפיים
הונג קונג משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת הלסינקי (1952). מאז נעדרה מהמשחקים רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן. אף שהונג קונג אינה מדינה עצמאית (עד 1997 הייתה מושבה בריטית ומאותה שנה היא אזור מנהלי מיוחד ברפובליקה העממית של סין), יש לה ועד אולימפי נפרד, ולכן שלחה גם משלחת נפרדת, שלא הייתה חלק מהמשלחת הבריטית או מהמשלחת הסינית.
הספורטאית ההונג קונגית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית הייתה השייטת לי לאי שאן, שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) בתחרויות בדגם מיסטרל. בטקס חלוקת המדליות נוגן ההמנון הבריטי. באולימפיאדת סידני (2000) הסתפקה לי במקום השישי, ובאולימפיאדת אתונה (2004) במקום הרביעי. באתונה בלטו ספורטאים הונג קונגים אחרים, טניסאי השולחן קו ליי צ'ק ולי צ'ינג, שזכו במדליית כסף.
תחרויות הרכיבה של אולימפיאדת בייג'ינג (2008) נערכו בהונג קונג, אך הרוכבים ההונג קונגים לא הגיעו להישגים גבוהים. להישג הגבוה ביותר במשחקים אלה הגיע הגולש צ'אן קינג יין, שהתחרה בדגם ניל פרייד, וסיים במקום השישי. באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה רוכבת האופניים לי ואי-סזה במדליית ארד בקיירין. נבחרת הגברים בטניס שולחן סיימה במקום הרביעי במשחקים אלה. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה לי ואי-סזה במקום השישי בספרינט ובמקום השביעי בקיירין. גולש הניל פרייד צ'ון לאונג מייקל צ'נג סיים במקום השמיני ונבחרות הטניס שולחן הודחו שתיהן ברבע הגמר.
הונג קונג משתתפת גם באולימפיאדות החורף מאז אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), אך לא הגיעה בהן להישגים משמעותיים.
לפי ענף
בענפי הקיץ:
מסילת הרכבת לתל ליטוינסקי
מסילת הרכבת מתחנת הרכבת כפר ג'יניס לבסיס הצבאי תל ליטוינסקי הייתה שלוחת רכבת צבאית, באורך כ-13 ק"מ, בבעלות הצבא האמריקאי שסללו הבריטים באביב 1943. המסילה הייתה פעילה בערך עד אוקטובר 1943. במהלך מלחמת העצמאות פעלה המסילה למשך מספר ימים לפינוי פצועים.
תקופת מלחמת העולם השנייה
במסגרת המערכה בצפון אפריקה, במחצית שנת 1942, נסלל בבסיס חיל האוויר הבריטי בלוד (RAF Lydda) מסלול נוסף על ידי חיל האוויר האמריקאי. ומחודש יולי 1942 ועד נובמבר 1943, הוצבו והופעלו מהשדה שתי הטייסות של מטוסי B-17 מבצר מעופף ו-B-24 ליברייטור של "חיל האוויר המזרח־תיכוני של צבא ארצות הברית" (US Army, Middle East Air Force - USAMEAF).
בתל ליטוינסקי (תל השומר של היום) פעל בית חולים צבאי אמריקאי מס' 24 אליו הובאו פצועים מהחזית האפריקאי וכן מתקנים שונים הקשורים לשתי הטייסות האמריקאיות שחנו בשדה התעופה בלוד.
על מנת לחבר את שדה התעופה בלוד ואת תל ליטוינסקי נבנתה השלוחה שהתפצלה מהמסילה המזרחית צפונית לתחנת הרכבת כפר ג'יניס, באורך כ-13 ק"מ עד לתל ליטוינסקי. המסילה הייתה בבעלות הצבא האמריקאי, אך תוכננה ונבנתה על ידי מהנדסים ופועלים של Palestine Railway, גם הציוד הנייד (קטרים וקרנות) וכוח האדם שנדרש להפעלת הרכבות בקו היה בחלקו הגדול של הרכבת המנדטורית ובחלקו הקטן הרכבת הצבאית לארץ ישראל של משרד המלחמה הבריטי ושל הצבא האמריקאי.
עם התרחקות החזית באפריקה מערבה, בסתיו 1943, פונו הכוחות האמריקאים מהארץ, בעקבות כך הופסק שימוש במסילה, וזמן קצר לאחר מכן פורקו הפסים של המסילה הנטושה בקטע שמיהוד מערבה, על ידי תושבי כפר עאנה הערבית הסמוך, שהשתמשו בפסים ובאדנים לצרכים שונים. לכן ניתן לראות שמפות בריטיות משנת 1945 מופיע רק קטע המסילה בין תחנת כפר ג'יניס ליהוד.
תקופת מלחמת העצמאות
תקופת מלחמת העצמאות פעל בתל ליטוינסקי בית חולים צבאי מס' 5 של צה"ל. אליו הובאו פצועים רבים מקרבות התקפה על כיס פלוג'ה (מבצע חיסול), בין התאריכים 27 בדצמבר ועד 29 בדצמבר 1948. בעקבות מחסור בכלי רכב וצורך בפינוי מספר גדול של פצועים, באותם שלושה ימים הופעלו רכבות מיוחדות של קטר ושני קרונות משא שבתוכן הניחו שתי קומות של אלונקות עם פצועים.
לצורך כך, בתחנת הרכבת של הר-טוב (תחנת רכבת בית שמש של היום) נפתחה תחנת איסוף ומיון פצועים, הרכבת חנתה בתחנה באופן קבוע והייתה מוכנה להפעלה. המסילה של השלוחה הגיעה רק עד כפר יהודייה ומשם בית החולים בתל ליטוינסקי אסף את הפצועים. ברגע שרכבת יצאה מתחנת הרכבת בהר טוב עם הפצועים, הרכבת הריקה נשלחה להרטוב מלוד. הפצועים הקשים הועברו באמבולנסים לבתי החולים בירושלים.
פירוק המסילה
בתחילת שנות החמישים נשקלו התוכניות לחידוש המסילה לבסיס תל השומר אולם הן נדחו עקב בעיות תקציב ושיקולי כדאיות כלכליים. באמצע שנות החמישים פורקו המסילות והאדנים.
שרידים בשטח
היום נשארו שרידים בודדים מהמסילה:
נעמי חובארה
נעמי חובארה (נולדה ב-1930 בתימן) היא סופרת ישראלית. חובארה התפרסמה בעקבות חיבור הספר "מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם". הספר מגולל את סיפורה האישי של חובארה, קשיי הקליטה וההתערות בחברה הישראלית, על רקע סיפור הקמתו של מושב נחם שבפרוזדור ירושלים, ובכך מציע את הפרספקטיבה של סיפורן האישי של נשות יהדות תימן לעלייה ההמונית למדינת ישראל בשנות החמישים.
ילדות ונעורים
נולדה בשם נעמי חראזי בנפת אלחיימה במרכז תימן בשנת 1930, בת בכורה לדוד ולשולמית חראזי. אחריה נולדו ארבעה עשר ילדים, בהם שלושה בנים שנפטרו בעודם תינוקות. כמקובל בקרב בנות בתימן, נשארה בבית עם אמהּ כדי ללמוד את עבודות הבית.
בגיל שתים עשרה נישאה ליחיא חובארה. בנה הבכור נולד בשנת תש"ט ונפטר כשהוא בן ארבעה חודשים.
העלייה לישראל
בשנת 1949 עלתה לישראל עם בעלה ומשפחתה המורחבת במבצע על כנפי נשרים. תחילתו של המסע התנהלה בהליכה קשה, ברכיבה על חמורים ובנסיעה במשאיות תוך כדי תקיפות עוינות של שודדים. במהלך הדרך המשפחה עצרה במספר תחנות, מצנעא ועד עדן. עם בואם לישראל חלו חובארה וגיסתה חביבה חובארה; בספרה מספרת חובארה כי גיסתה לא שרדה את המחלה ועקבותיה נעלמו, והיא משערת שהיא נמנית עם ילדי תימן החטופים.
במשך שמונה חודשים גרו בני המשפחה במחנה העולים עין שמר, שם הצטרפה לקבוצות ללימוד עברית וחשבון ועוד מקצועות שלא הכירה בתימן.
הקמת מושב העולים נחם
מושב נחם נוסד בשנת 1950 על שרידי המושבה הר-טוב והכפר הערבי הנטוש ערטוף על ידי עולים מתימן, בהם משפחת חובארה. בהמשך הגיעו עולים מקוצ'ין שבהודו. בין השאר התמודדו העולים עם חוסר בתנאים סניטריים ותברואתיים בסיסיים, תזונה ירודה וקשיים בביטחון אישי. חובארה פרנסה את המשפחה באמצעות עבודות תפירה ורקמה אותן מכרה בשווקים. כן יזמה מכירה של ביצים ותירס מהמושב בשוק מחנה יהודה בירושלים.
בשנות השישים לימדה כלכלת בית ואנגלית בבית הספר האזורי "אבן עזרא". בשנות ה-70 קיבלה רישיון נהיגה והייתה האישה היחידה במושב שידעה לנהוג.
בין היתר הייתה חובארה פעילה פוליטית בקרב נשים, בהתחלה במסגרת המערך, אחר כך במפד"ל ולאחר מכן בש"ס, וארגנה טיולים בקרב נשים וקשישים במושב.
היא עוסקת בשכתוב שירי נשות תימן באופן עצמאי.
הספר "מפאתי תימן"
בשנת 2010 יצא לאור ספרה, "מפאתי תימן: מסוק אלאת'ניין עד מושב נחם". חובארה כתבה את ספרה בין השאר על מנת לתעד את מאבק הקיום של משפחות עולים מתימן במדינת ישראל, בהקמת המושב בפרוזדור ירושלים. הספר מציג את ההתמודדות בהרס שנותר בכפר, המלחמה במסתננים, בקשיי הקליטה, באבטלה, בחוסר שירותי רפואה, תחבורה וחינוך, ועוד. במקביל מתארת המחברת את שמחת היצירה של המתיישבים החדשים ואת מאמציהם, כיחידים וכציבור, להתערות בחברה הישראלית. בספרה היא מספרת כי אף על פי שלגבר יש מעמד מיוחד כראש המשפחה, האישה היא שעמדה במרכז הפעילות במשפחה התימנית במושב, דעתה נשמעה, ובמקרים רבים היא הייתה המובילה.
ספרה נחשב בעיני חוקרים למקור מידע בעל ערך להבנת מקומה של האישה היהודייה שעלתה מתימן, וזאת על רקע הדימוי המקובל שהיה במדינת ישראל בעשור הראשון לקיומה בנוגע ליהודים שהגיעו ארצה במסגרת העלייה הגדולה, ביניהם אלה שעלו מתימן, בכללם נשים בנות תפוצה זו. באמצעותו, נחשפים פנים חדשות לדמותה של האישה בתימן, וזאת ממקור ראשון ולא ממקור חיצוני. עם החוקרים המחזיקים בגישה זו נמנה ההיסטוריון פרופ' שלמה דב גויטיין, שבמחקריו ציין את מקומן המרכזי של הנשים היהודיות מתימן כדמויות מחנכות, הרחוקות מהעמדה המקובלת באותה התקופה ביחס לעולים מתימן בכלל ובאופן מיוחד לנשות תימן, ואת החשיבות בהשמעת סיפורים אלה ממקור ראשון, על אף הקושי האובייקטיבי באיתור מקורות כתובים, מכיוון שהיה מדובר על אוכלוסייה שהספרות שכתבה הייתה ספרות קודש בלבד. כך אמנם הספר מביא את סיפורה האישי אך ניתן ללמוד ממנו רבות על הכלל ובכך ללמוד על התקופה מזווית חדשה.
ממלא המקום (מחזה)
ממלא המקום (בגרמנית: Der Stellvertreter. Ein christliches Trauerspiel; מילולית: הסגן. טרגדיה נוצרית) הוא מחזהו של הסופר והמחזאי הגרמני רולף הוכהוט. היצירה פורסמה בשנת 1963 ומאז עוררה הדים רבים בעולם. היא מייחסת לפיוס השנים עשר, האפיפיור בתקופת השואה, את ידיעת את האמת על השמדת היהודים, ועם זאת בחירה במדיניות של שתיקה. בעת פרסומו נחשב המחזה לאמיץ ופורץ דרך, שכן היה היצירה החשובה הראשונה שהציבה את שואת היהודים במרכז הדיון הציבורי, תוך מתיחת ביקורת חריפה על התנהלות האפיפיור בתקופת השואה.. המחזה פורסם כאשר הועלתה האפשרות להכריז על פיוס כמבורך, צעד שננקט לבסוף, בשנת 2000, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הרקע הציבורי
רולף הוכהוט נולד ב-1931 באשווגה (Eschwege) שבגרמניה, בן למשפחה נוצרית-פרוטסטנטית מהמעמד הבינוני. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה נער בן 14. בצעירותו עבד בהוצאה לאור ובמקביל למד היסטוריה באוניברסיטת היידלברג. הוא התעניין בעיקר בהיסטוריה של הרייך השלישי ובמיוחד הזדעזע כאשר קרא על מעלליה של גרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה. לא אחת היה שואל את עצמו כיצד היה הוא פועל כמבוגר בתקופת המלחמה. מחשבות אשר גררו אותו לבדוק כיצד התנהג המנהיג העליון של הנצרות באותה העת.
לפיכך החל לחקור את הנושא, ללמוד ולאסוף חומרים, עד אשר העובדות שהצטברו הפכו לכתב אישום כנגד האפיפיור. בשנת 1958, לאחר מותו של פיוס ה-12, החל לכתוב את המחזה אותו סיים בשנת 1962. מכיוון שהעריך כי המחזה יעורר הד נרחב, דאג לבסס כל תמונה שבמחזה במסמכים היסטוריים. בית הדפוס "ריטן וולוגינג" בהמבורג החליט להוציא לאור את המחזה, אולם ברגע האחרון נבהל וחזר בו מן הפרסום. לפיכך, פנה הוכהוט למו"ל רובולט וזה הסכים להוציא לאור את המחזה. שנה לאחר הוצאתו, הועלה המחזה על בימת התיאטרון בברלין המערבית, ומערב הבכורה יצא שמו של הוכהוט בעולם, תוך כדי משיכת תשומת לב כללית ופולמוס בינלאומי. למרות אלו, ואולי בזכות תשומת הלב שעורר המחזה, קיבל הוכהוט הצעיר את פרס "גרהארט האופטמן" בשנת 1962 ואת פרס "מחזאי הדור הצעיר" של "Kunstpreis Berlin" בשנת 1963.
סיפור המחזה ומבנהו
המחזה "ממלא המקום" מורכב מחמש מערכות. כל מערכה מחולקת למספר תמונות בסדר מחזורי: במערכה הראשונה 3 תמונות, בשנייה תמונה אחת, וחוזר חלילה, סה"כ אחת עשרה תמונות. לפני כל תמונה מופיע מבוא קצר המעניק לקורא רקע על מקום ההתרחשות והדמויות המשתתפות, ובסיום המחזה מופיעות הערות היסטוריות.
מערכה ראשונה -"השליחות"
תחילת המחזה באוגוסט 1942, בברלין, בבנין השגרירות האָפּוֹסְטוֹלִית, בה משרת ה"נונטיוס האפוסטולי" (Nuntius דהיינו: השליח) מטעם האפיפיור, ציזרה אורסנגינו, בן 69. הצופה שותף לשיחה שהתנהלה בין הנונטיוס לבין כומר איטלקי צעיר, ריקרדו פונטאנה. הוא הראה לו את מפה של העיר וסיפר כי בעבר בעיר היו 44 כנסיות ומספר דומה של בתי כנסת - היום אין כלל.
מאחורי הקלעים נשמע רעש, התפרץ לבנין קצין אס.אס., לבוש במדים האפורים של היחידות הלוחמות, ודורש "לדבר עם הוד מעלתו רק שתי דקות". הוא קורט גרשטיין, דמות אמיתית של קצין אס אס בדרגת סגן (Obersturmführer), בן 37 שהיה קצין הסניטציה של האס אס. באי הבית בקשו להזעיק את המשטרה כדי לגרשו ואז הוא ביקש כי יאפשרו לו למסור "ידיעה בשביל האפיפיור אשר...". הוא מספר לו כי הוא בא מפולין מהמחנה טרבלינקה ושם נרצחים עשרות אלפי יהודים בגזים. הוא הודיע להם כי בצירות השוודית יש פרטים מלאים על מה שקורה וניתן לאמת את דבריו. הוא זועק כלפי הנוכחים כי הם מייצגים בברלין את "ממלא המקום של כריסטוס" ועוצמים את עיניהם. גרסטיין השלים שיחתו בהצגת מסמכי פקודות מקוריים להשמדת יהודים.
השיחה הסתיימה. נונטיוס סיכם כי מדובר בפולין ואין זה בתחום טיפולו של ה"שליח" הדיפלומטי בברלין. אמנם בשנת 1930 הוא התערב לעזרת היהודים, אך תפקידי העיקרי היום הוא "למנוע בשקידה" כל סכסוך בין האפיפיור לבין הממשל הגרמני.
המשכו של המחזה, באותו יום, בשעה 21:00 ב- "מרתף הציידים", בפאלקנזה שליד ברלין, אדולף אייכמן מארח קצינים בכירים לדיונים על "הפתרון הסופי" וביצוע ניסויים ביהודים. כל זאת תוך שתיית יין ומשחק כדורת.
מערכה שנייה - "פעמוני (כנסית) סנט פטר (ברומא)"
המערכה התרחשה בוותיקן. ריקרדו מגיע למשכן האפיפיור ומתרחש דיאלוג חסר פשרות בינו לבין אביו הרוזן פונטנה, היועץ הפיננסי של הוותיקן. ריקרדו מבקש מאביו שיסייע לו לבקש מהאפיפיור לצאת במחאה. אביו מתנגד לו תחילה, אך משתכנע לאחר ויכוח חריף בין ריקרדו לקרדינאל, איש סודו של האפיפיור. הקרדינאל תוקף את ריקרדו וטוען כי לאחר מפלתה של גרמניה בקרב סטלינגרד אין זה הזמן להתגרות בהיטלר, במיוחד כעת כשכל הנוצרים באיום חמור מהבולשביזם הרוסי.
מערכה שלישית - "השואה"
בתמונה ראשונה, בית משפחת לוקאני, משפחה יהודית איטלקית ברומא, האורזת את חפציה על מנת לברוח אל מנזר. טרם יציאתם, נכנסים אל הדירה חייל גרמני מיחידת האס-אס ושני איטלקים מן מיליציה אולי הפשיסטית ולוקחים אותם למפקדה הראשית של הגסטאפו.
בשנייה, ריקרדו וגרשטיין מגיעים לחדרו של ראש המנזר על מנת לשכנע אותו לעשות פעולה לעזרת היהודים. הוא מסכים לעזור בהחבאת היהודים במנזר, אך מסרב לכל פעולה נוספת.
בשלישית, - במפקדת הגסטאפו מתואר יחס הקלון והחרפה התת-אנושית לה זוכים החטופים. גרשטיין מופיע בתמונה זו כאשר הוא מנסה לעכב את משלוח היהודים מרומא.
מערכה רביעית -"הסירוב הגדול"
בארמון האפיפיור דנים האפיפיור, הקרדינאל והרוזן פונטנה בנושאים הקשורים בניירות ערך וכדאיותם. מובלט הצורך בשמירה על רכוש הכנסייה בעת המלחמה. ריקרדו מגיע ומתווכח עם האפיפיור על שתיקתו בנוגע לגורל היהודים, כאשר הוא נוחל כישלון, עוזב את הארמון עם טלאי צהוב ויוצא יחד עם יהודי רומא למחנות ההשמדה.
מערכה חמישית - "אושוויץ או השאלה אל אלוהים"
בתמונה ראשונה הובאו אוסף מונולוגים של יהודים המובלים להשמדה: קשיש השומר על כבודו העצמי, אישה הרה ונערה מאוהבת. באמצעות המונולוגים, ללא תפאורה, מתוארים הפחד וחוסר התקווה.
בשנייה, ריקרדו המצטרף ליהודים המובלים להשמדה מופיע אל מול ה- "דוקטור" – סמל הרוע. מתקיים דו-שיח בין הטוב והרע, בין הקדוש לשטן ובין הקורבן למקריב.
בשלישית - ניסיונותיו של גרשטיין להציל את ריקרדו ללא הצלחה. ריקרדו נורה בניסיון לרצוח את ה- "דוקטור". גרשטיין נעצר.
המסר במחזה
למחזה מסר מרכזי - שתיקת האפיפיור. מסר זה ניתן לאמץ לפשוטו. לחלופין, ניתן להעניק למחזה פרשנות סימבולית, ולפיה שתיקתו של האפיפיור כמוה כסמל לשתיקת כל העולם. פרשנים רבים ראו במחזה מחזה בעל מסר סימבולי, ובשתיקת האפיפיור את שתיקתם של המנהיגים בעלי הכוח: פרנקלין רוזוולט, וינסטון צ'רצ'יל, יוסיף סטלין ועוד. יש שהשוו את שתיקת האפיפיור לשתיקתו של כל אדם באשר הוא, ולפיכך כל פרט צריך לשאול את עצמו: "באיזו מידה נהגתי באורח הוגן באותה תקופה - כיצד חייב אני להגיב כשזוועות דומות מתרחשות לנגד עיני?" בישראל אף ניתנה לשתיקה פרשנות מקומית: "אולי יעורר את המחשבה שגם אנו שחיינו בארץ באותן שנים, לא עשינו יותר מאשר עשינו". השחקן שמעון פינקל, אשר שיחק בתפקיד האפיפיור בהצגה שהועלתה ב- הבימה בשנת 1964 טען כי: "אינני חושב שאנחנו צריכים להאשים רק את האפיפיור. יש לו אמנם חלק בצרות, אבל יש עוד גורמים." בשונה מהגישה הסימבולית האבסולוטית, טען הוכהוט בעת העלאת המחזה בניו יורק כי: "פיוס ה-12 הוא לא רק סמל לכל המנהיגים, אלא לכל מי שעומד באפס מעש כאשר אחיו מובל למוות. פיוס עמד בראש הירארכיה ומשום כך מוטלת הייתה עליו החובה הגדולה ביותר להרים את קולו. אולם כל אדם - הפרוטסטנטים, היהודים, צ'רצ'יל, אידן, קורדל הול (מי שהיה שר החוץ האמריקני) – הכול חייבים היו למחות". דברים דומים לדבריו של הוכהוט אמר אברהם ניניו, במאי המחזה בישראל: "האשמה הייתה קולקטיבית, אבל על האפיפיור, הרועה צאן מרעיתו, רובצת אשמה כבדה פי שבעים ושבעה, כי הוא היה חייב לתת את הטון, את האות, את המחאה – ולא נתן." שניהם טוענים כי העולם כולו שתק, אולם שתיקתו של האפיפיור חמורה מכולן, מכיוון שהאפיפיור אינו עומד בראש מדינה פוליטית כי אם בראשה של דת - האפיפיור הוא "ממלא המקום" על פני האדמה, ומפה חובתו המוסרית. פרט לשתיקה, ממשית או סימבולית, ניתן לייחס למחזה מסרים נוספים. נראה כי מסרים אלו בלטו פחות, אך גם עליהם התקיימו דיונים נרחבים:
"אני מאשים" כלפי הגרמנים אל מול הקלה באשמתם
לא פעם טען הוכהוט כי: "כשמגנים את הכבאים על שלא כיבו את הדליקה, אין בכך משום סנגוריה על מי שהציתה. המחזה שלי אינו מניח שום ספק, שיהודים נהרגו על ידי גרמנים, ורק על ידי גרמנים". למרות דבריו אלו, ניתן לראות בבחירת האפיפיור (שותף בעל כובד משקל) אמצעי להעברת חלק מהאחריות לרצח העם היהודי מהגרמנים לאפיפיור. רבים טענו כי הוכהוט כתב את המחזה מתוך רגשות אשמה על כך שבתקופת המלחמה, גם כנער, לא עשה דבר ואולי אף השתייך לנערי היטלר. הוכהוט במחזהו נמנע מלתאר את העם הגרמני ומתאר רק את הנאצים - במרתף או באושוויץ. עצם ההפרדה בין העם הגרמני הנעדר מן המחזה לבין הנאצים יוצרת אבחנה בין הגרמני הטוב והגרמני הרע. לעומת זאת, ניתן לראות, כי הוכהוט מאשים ולא מגן בעת שמתאר את הגרמנים. הוא מתאר אותם מתכננים את רצח היהודים תוך שתייה לשוכרה ומשחק, ומתאר את עבודתם באושוויץ כשגרת עבודה יומיומית רגילה ללא נקיפות מצפון. ללא ספק אינו פוסח על העם הגרמני ומציגם כמשתפי פעולה, כפי שעולה מאזכורו של אלפרד קרופ, בעליה של חברת "קרופ", אשר מותקף במחזה על שיתוף הפעולה עם היטלר.
הוקעת האנטי קומוניזם
האנטי קומוניזם תרם בעקיפין לטרגדיית העם היהודי. התמיכה הראשונית של בעלי ההון בגרמניה, צרפת, בריטניה והוותיקן במלחמתו של היטלר בקומוניזם הביאה אותו לביטחון לביצוע כל פעולה, כולל רצח עם. לכך נוספה שתיקתו של האפיפיור שמתוך ניסיון להגן על מדינתו ודתה מפני הקומוניזם הרוסי עצם עין אל מול המדיניות הגרמנית, גם כשזו פגעה בחיי יהודים. הוכהוט, באמצעות המחזה, מוקיע את האנטי קומוניזם באותה התקופה ומציג את התוצאות שהתרחשו בעקבותיו.
נטישת האל
מסר אחרון, הנבנה לאורך המחזה ומתעצם בסיומו, הוא נטישת האל. מסר זה כמעט נטמע בשל ההתמקדות בשתיקתו של האפיפיור והדיונים סביבה. בסיום המחזה ריקרדו והזקן באושוויץ מערערים את האמונה באל. דוגמה לכך היא בציטוט של הזקן: "יהא המקום אשר יהא, אל נורא, אך הרי שמיך הם הפרוסים מעלינו, והתליינים הם בני אדם אשר יצרת ומידך להם הכוח. האם אתה רואה כל זאת?" או באמירתו של ריקרדו: "בכל יום ועם כל אדם שאני שורף אותו, נשרף גם חלק מאמונתי".
ממלא המקום - הפרשנות הבימתית
הפרשנות הבימתית שניתנה למחזה הביאה להצגתו באור שונה וכך פנתה למחוזות שונים אצל הצופה. ניתן לזהות שלוש דרכים בהן הוצג המחזה בעולם: הפשוטה, הרגשנית והמאופקת.
הפרשנות הפשוטה - נהגתה בידי המחזאי הגרמני ברטולט ברכט. בדרך זו המחזה מוצג באופן סיפורי-לירי ומשמש בסיס לדיון פוליטי. הצופה נאלץ להפעיל את המחשבה והוא אינו מונע על ידי מנגנוני הרגש. מצב זה מביא את הצופה למודעות חברתית שתכליתה להוליד בקרבו את הצורך בשינוי. בדרך זו, המחזה מוצג ללא תפאורה וללא תלבושות מיוחדות לשחקנים. השחקנים יושבים במרכז הבמה וכל אחד קם בתורו, עומד ואומר את דברו. כך העניק הבמאי לטקסט של הוכהוט את הכוח המרכזי ואפשר לצופה לחוות את הטרגדיה באמצעות הטקסט, ללא הפרעות ויזואליות או ווקליות. הצופה במחזה כזה פחות מרוגש וסביר שלא יפרוץ בבכי, אולם המחזה מעורר בו מחשבות והרהורים בנושא. הבמאי הצרפתי פראנסואה דארבון, במאי ההצגה בפריז, בחר להציג את המחזה בדרך זו. הוא הסביר את בחירתו: "כוונתי הייתה בעיקר לעורר מחשבות ולא לגעת ברגש, כי כאשר מתרגשים, אי אפשר לחשוב".
הפרשנות הרגשנית - בדרך זו בחר למשל במאי המחזה בניו יורק, הרמן שולמן. פרשנות זו הפוכה לפרשנות הפשוטה והיא מכוונת למיתרי הרגש. דוגמה ממחישה היא פתיחת המחזה בניו יורק: הבמה חשוכה, קרן אור מציפה את חלקה התחתון של הבמה והצופה רואה את רגלי המובלים למחנות ההשמדה, אימה זו נבקעת בצעקת ילדה: "אמא". גם במאי המחזה בברלין, ארווין פיסקאטור, בחר להציג את המחזה בדרך זו, והשתמש באפקטים על מנת לעורר את רגשות הצופה. כך למשל, בעת שדיברו על הבמה על הובלת היהודים להשמדה, הוקרנו על המסך סרטים דוקומנטאריים בהם מוצגים יהודים המובלים אל מותם. בסיום ההצגה הוצב על הבמה צלב גדול ועליו דמות יהודי עם טלאי צהוב וברקע הושמעה בעברית תפילת "אל מלא רחמים".
הפרשנות המאופקת - בה בחר אברהם ניניו, במאי המחזה בישראל היא גרסת אמצע בין הפשוטה לרגשנית. בדרך המאופקת המחזה מוצג כעלילה אובייקטיבית של הטרגדיה ללא חיזוק בסממנים רגשיים.
הרכב המחזה ומסרו כגורמים לדיון הציבורי
הרכב המחזה, עיבודו הבימתי והמסרים שנבעו משני אלה היו לא אחת לגורם הוויכוח המהותי ביותר במדינות השונות בהם המחזה הוצג. מדובר במחזה שארוך משמעותית ממחזות מודרניים אחרים, ולא ניתן להעלותו בשלמותו על בימות התיאטרון. הצגתו בשלמותו אורכת 8 שעות. מסיבה זו לא ניתן להימנע מהשמטת חלקים מהמחזה בכל עיבוד בימתי. כל במאי ביצע את השינויים בהתאם למדינה בה העלה את המחזה, תוך התייחסות לרגישויות במדינתו. לדוגמה: בניו יורק הורדה התמונה של שליחת הרכבת מרומא לאושוויץ, בפריז נמחקו "יסודות תוקפניים" ובלונדון הושמטו קטעים המעליבים את אנגליה ומנהיגה: "היו לו עיניים קרות כעיני גרינג, או... וינסטון צ'רצ'יל", והתיאור אשר טען כי ההפצצות של בעלות הברית על ערי גרמניה היו "רצח תחת רצח". למחזה כאמור אחת עשרה תמונות, ולכל תמונה מסר מרכזי כפי שניתן לראות להלן:
בחירת המסרים בהתאם לתמונות אשר יכללו בפועל במחזה המוצג. נפרט את המסרים הכלולים בכל אחת מהתמונות ולפיהן ניתן להעריך את המחזה כפי שהוצג.
מערכה שנייה "פעמוני סנט פטר" כוללת תמונה אחת: שתיקת האפיפיור.
מערכה שלישית "השואה": תמונה ראשונה - שואת היהודים, תמונה שנייה - שתיקת האפיפיור, תמונה שלישית - שואת היהודים, הנאצים.
מערכה רביעית "הסירוב הגדול", שוב, רק תמונה אחת: שתיקת האפיפיור, כמו במערכה השנייה.
מערכה חמישית "אושוויץ או השאלה אל אלוהים" : תמונה ראשונה - שואת היהודים, תמונה שנייה - שתיקת האפיפיור, רשעות הנאצים תמונה שלישית - שתיקת האפיפיור, רשעות הנאצים
המחזה מתרכז בשלושה נושאים מרכזיים: שתיקת האפיפיור, הנאצים ושואת היהודים. כל השמטה של תמונה או חלק ממנה יכולה לחדד מסר מסוים במחזה או להקהות אחר. לדוגמה: מחזאי אשר נמנע מהצגתן של תמונות : תמונה שתים במערכה הראשונה ו- תמונה שלוש במערכה שלישית הפחית באשמתם של הגרמנים. לעומת זאת, מחזאי שנמנע מהצגת שלוש תמונות: ראשונה ושלישית במערכה השלישית וראשונה במערכה החמישית לא הציג את זוועות השואה. (רעיון זה יודגם במחזה כפי שהוצג בישראל).
ניתן לשער כי רב הצופים לא קראו את המחזה והיכרותם העיקרית עמו הייתה במפגש בתיאטרון. הבמאי, שלא יכול היה להימנע מקיצור המחזה, בחר את התמונות שיופיעו על בימתו לפי ראות עיניו. תהליך זה הוביל בהכרח להדגשת מסרים שונים מעצם קביעת הרכב המחזה, ולפי הדרך בה בחר הבמאי להציג את המחזה. כל אלה היו לא אחת מגורמי הוויכוח במדינות השונות.
גרסה קולנועית
המחזה יצא בגרסה קולנועית בשם "אמן" של הבמאי קוסטה גברס משנת 2002.
גביע הזהב 2013
גביע הזהב של CONCACAF ב-2013 נערך בחודש יולי 2013 בארצות הברית, והיה הטורניר ה-12 של גביע הזהב והמהדורה ה-22 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. התחרות נוהלה על ידי CONCACAF, הגוף המנהל של הכדורגל הצפון-אמריקני והוא נערך בפעם ה-12 ברציפות בארצות הברית.
שלב הנוקאאוט
משחק הגמר
1976 באסטרונאוטיקה
אירועים בולטים
במהלך השנה בוצעו 129 שיגורים מהם 100 (78%) על ידי ברית המועצות.
שיגורי לוויינים
שיגורים שנכשלו מסומנים ב אדום. שיגורים מאוישים מסומנים ב ירוק.
ReJoyce: The Christmas Album
ReJoyce: The Christmas Album (בעברית: שמחה מחדש: אלבום חג המולד) הוא אלבום חג מולד של הזמרת ג'סיקה סימפסון אשר שוחרר על ידי קולומביה רקורדס ב-23 בנובמבר 2004. האלבום מכיל אוסף של גרסאות כיסוי לשירי חג מולד שונים וכולל גם דואט עם אחותה אשלי סימפסון ודואט עם בעלה באותה תקופה ניק לאשיי. מתוך האלבום שוחררו שני סינגלים: "Let It Snow, Let It Snow" ו-"Let It Snow" and "What Christmas Means to Me" אך לא צולמו להם קליפים (אם כי לגרסת הכיסוי לשיר "O Holy Night" כן צולם קליפ).
האלבום יצא בעקבות הצלחת אלבומה השלישי "In This Skin" שהיה לאלבום המצליח ביותר בקריירה שלה. בעקבות כך גם אלבום זה זכה להצלחה כאשר נכון לפברואר 2009 מכר 2 מיליון עותקים בארצות הברית מה שמזכה אותה למעמד פלטינה כפולה במדינה.
אנריקו קאוויליה
אנריקו קאוויליה (באיטלקית: Enrico Caviglia; 4 במאי 1862 - 22 במרץ 1945) היה קצין בכיר בצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה והשנייה, הוא הגיע לדרגת מרשל, ושימש גם כסנטור בממלכת איטליה.
ביוגרפיה
קאוויליה נולד לפייטרו ואנטונייטה קאוויליה בעיירת החוף הליגורית, פינאלה ליגורה. ב-1877 הוא השתלם במכללות צבאיות במילאנו ומאוחר יותר, בטורינו, וב-1883 היה לקצין זוטר בחיל התותחנים. קאוויליה נטל חלק בהשתלטות איטליה על אריתריאה ב-1889-1888 כסגן ראשון בגדוד תותחנים. ב-1891 התקבל לבית הספר למלחמה.
ב-1893 הועלה לדרגת קפיטן ושנתיים לאחר מכן הוא צורף למפקדת דיוויזיה בפרוג'ה. ב-1897-1896 השתתף במלחמה באפריקה ונכח בקרב עדווה באתיופיה שבו נחל הצבא האיטלקי תבוסה.
ב-1904 מונה לנספח צבאי בטוקיו, יפן. מ-1905 ועד 1911, שימש כנספח הצבאי בבייג'ינג, סין. בספטמבר 1908 הוענקה לו דרגת לוטננט קולונל ותואר כבוד של קצין סיוע שדה למלך. ב-1912, לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, נשלח קאוויליה לטריפוליטניה ולקירנאיקה - קולוניות של איטליה באותה עת: משימתו הייתה לפקח על המשא ומתן על נסיגת הכוחות העות'מאנים מאזורים אלו ועל שמירת השלום בין הערבים ומנהיגי השבטים הברברים. בפברואר 1913 הוא מונה לתפקיד סגן מנהל המכון הגאוגרפי הצבאי בפירנצה.