cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיילך קאהן
ביוגרפיה
קאהן שר בשלוש שפות אנגלית, עברית ויידיש. הוא משלב כמה סגנונות מוזיקה, כמו מוזיקת נשמה, מוזיקה חסידית מוזיקת בלוז ועוד.
קאהן משלב בשיריו השפעות חסידיות לצד מוטיבים שונים והשפעות של זמרים דוגמת בוב מארלי, ולאונרד כהן ונשאר צמוד למקורות יהודיים. תוכן שיריו כולל פסוקים או תוכן בהשפעות המסורת. שיריו התקבלו במגזרים שונים בשל פשטותם ועממיותם.
חיים אישיים
במרץ 2022 התארס קאהן עם הינדא גריימן. ב-7 ביולי 2022 השניים התחתנו בניו יורק.
עד שתחזור
עד שתחזור הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית יובל דיין, מתוך אלבום הבכורה שלה, לאסוף. השיר יצא לאור ב-4 במאי 2013, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד של מדיה פורסט.
במהלך השנים השיר הפך למזוהה עם שירי זיכרון והוא מופיע כמעט באופן תדיר ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עידן רפאל חביב, והופק על ידו ועל ידי גלעד שמואלי. כמו כן, השיר הוא מעין בלדת פופ, בו דיין שרה אל האהוב שלה. יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב בסך הכל.
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה יובל דיין לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, הפך הסרטון לאחד מן הסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב, ולסרטון הישראלי ה-3 הנצפה ביותר בשנת 2013.
נכון לנובמבר 2022 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-26 מיליון צפיות.
מלחמת הקסטלמארזים
מלחמת הקסטלמארזים (באיטלקית: Guerra castellammarese), הידועה גם בשם מלחמת העולם של המאפיה, הייתה מאבק דמים בין צוותו של ג'וזפה מסרייה לבין צוותו של סלבטורה מרנזנו על השליטה במאפיה האמריקאית בניו יורק בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. המלחמה נקראת כך על שם העיירה קסטלמארה דל גולפו בסיציליה, שם נולד מרנזנו. המלחמה הייתה אחד האירועים החשובים בתולדות הפשע המאורגן בארצות הברית, והסתיימה עם חיסולו של ג'וזפה מסרייה ב-15 באפריל 1931, והכתרתו של מרנזנו ל"בוס כל הבוסים" (מאיטלקית: capo di tutti capi) - המנהיג העליון של המאפיה. למרות זאת, זמן קצר לאחר ניצחונו, נרצח מרנזנו על ידי לאקי לוצ'יאנו. לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו וחברו מאיר לנסקי להקים את המועצה, גוף בו יושבים הבוסים של חמש המשפחות של המאפיה האמריקאית ותפקידה למנוע מלחמות דומות ולתכלל את הפעילות הפלילית של כלל הארגונים.
בעקבות מלחמה זו המאפיה האמריקאית אורגנה מחדש במבנה בו היא מחזיקה כעת, כאשר מרנזנו נחשב האב המייסד של שיטת חמש המשפחות, ולאקי לוצ'יאנו המייסד של המועצה. בזכות שיטה ארגונית זו הפכה המאפיה האמריקאית לאחד מארגוני הפשע החזקים בעולם.
הרקע למלחמה
מתחילת שנות ה-20 של המאה העשרים עמד ג'וזפה מסרייה בראש עולם הפשע המאורגן של האיטלקים בניו יורק. הוא צבר את כוחו במשך העשור, כאשר בסופו כבר היה השליט הבלתי מעורער של המאפיה, הרבה הודות לחיסולים הרבים שביצע. כאשר עלה בניטו מוסוליני לשלטון באיטליה ב-1922, הוא החל לרדוף את המאפיה הסיציליאנית - דבר שגרם לרבים מהמאפיונרים הצעירים (שרובם היו מבני קסטלמארה דל גולפו) להגר לארצות הברית. זמן קצר לאחר הגירתם של הצעירים, נוצר בניו יורק פלג של המאפיה הסיציליאנית ששאף להדיח את מסרייה משלטונו. ב-1925, החליט הבוס הגדול של המאפיה בסיציליה - דון קאשו פרו, להרחיב את עסקיו ולשלוט גם על הארגון שפעל בניו יורק. לשם פעולה זו, הוא שלח לארצות הברית את סלבטורה מרנזנו, שכבר אז נחשב לבכיר מאוד בארגון. מרנזנו התיישב בברוקלין, שם כבר התמקמו חבריו מספר שנים קודם לכן, והחל לנגוס בשליטתו הבלעדית של מסרייה.
מהצד השני של המערכה ניצב לאקי לוצ'יאנו, מאפיונר צעיר ששימש כמפקד במשפחת מסרייה. לוצ'יאנו שגדל במנהטן, טיפח קשרים עם אנשים רבים בעולם התחתון הניו-יורקי, כשרובם היו בכלל יהודים ואירים. מסרייה, שהיה שייך לדור המאפיונרים הישן (כונו "הפיטים המשופמים" בשל שפמיהם המטופחים), התנגד ליצירת קשר עם מאפיונרים שאינם איטלקים - גישה שלוצ'יאנו וחבורתו (שכונו "הטורקים הצעירים") לא הסכימו לה. בנקודה זו, הפכה מלחמת הקסטלמארזים בראש ובראשונה למאבק בין-דורי, ורק אחרי זה למאבק שליטה בין מסרייה למרנזנו. הטורקים הצעירים, שרצו להרחיב את עסקיהם ונעצרו על ידי הבוסים המבוגרים, החליטו לרקום בריתות עם שני הפלגים ושאפו להשתלט על אחד מהם.
המערכה הראשונה
המלחמה החלה בשני אירועים שונים שקרו בפברואר 1930. הראשון היה הוראתו של מסרייה להרוג את גספר מילאזו, שבאותם ימים שימש כנשיא סניף דטרויט של האיחוד הסיציליאני והיה חבר בפלג הקסטלמארזים. ההוראה לרצח הגיעה משום שמילאזו חבר לג'ו איילו (נשיא סניף שיקגו של האיחוד הסיציליאני), שהיה יריבו של אל קפונה - בן בריתו של מסרייה. האירוע השני היה רציחתו של גאטנו ריינה בפקודת מסרייה. ריינה, ששימש כחבר בכיר בצוותו של מסרייה, נחשד על ידו בבגידה לכיוונם של הקסטלמארזים ועל כן החליט להרוג אותו. מסרייה שלח למשימה את ויטו ג'נוביז, שירה בריינה מחוץ לביתו שברובע הברונקס. הרצח הסתבר כטעות טקטית של מסרייה, משום שכל בני משפחתו של ריינה העבירו את תמיכתם למרנזנו והקסטלמארזים.
המערכה השלישית
למרות הפציעה הקשה, לוצ'יאנו שרד את ניסיון ההתנקשות, ואחרי מספר שבועות בבית החולים הוא שוחרר לביתו. כשחזר לביתו הוא קיבל דיווח ממאיר לנסקי שמסרייה הוא זה שניסה להורגו, ובנוסף הוא זכה לכינוי "לאקי", בזכות המזל שהשאיר אותו חי.
המערכה הרביעית
מיד עם חזרתו לפעילות, נפגש לוצ'יאנו עם מרנזנו והציע לחסל את מסרייה, בתמורה לשליטה במשפחת מורלו-טרנובה - משפחתו של מסרייה שהייתה הגדולה ביותר במאפיה בארצות הברית. מרנזנו שקיווה לסיים את המלחמה, הסכים להצעה ושלח את לוצ'יאנו לפעולה. בימים המעטים שבין ההחלטה להתנקשות, ניסה מסרייה להגיע להסכם שלום עם הקסטלמארזים, אך אלו סירבו.
רציחתו של מרנזנו
מספר ימים לאחר ניצחונו, הבין מרנזנו שכדי לשמור על יציבות יש צורך בהקמת מסגרת מסודרת שתפעל ותתנהל כמו המאפיה בסיציליה. בנוסף, החליט מרנזנו ליצור את מבנה המאפיה האמריקאית כמו שהיא מוכרת כיום: בוס, סגן, קונסיליירי (יועץ), קאפו וחיילים. לעצמו הוא נתן התואר "Capo di tutti capi" - בוס כל הבוסים. הוא כינס ישיבה גדולה כדי לחגוג את ניצחונו, ובה הגדיר את חמש המשפחות של ניו יורק וראשיהן, ראשי המשפחות היו, לוצ'יאנו, שקיבל את השליטה בארגון של מסרייה, אלברט אנסטסיה, ג'וזף בוננו, טומי לוצ'זה, וג'וזף פרופצ'י.
מהר מאוד החל מרנזנו לחשוש מלוצ'יאנו והבין שהפתרון היחיד שבו יוכל לשמור על תוארו הרם, יהיה לרצוח אותו. לוצ'יאנו, שהיה המאפיונר בעל הקשרים הרבים ביותר, שמע על תוכניתו של מרנזנו והחליט להקדימו. בספטמבר 1931, חצי שנה בלבד לאחר סיום מלחמת הקסטלמארזים, נרצח סלבטורה מרנזנו במשרדו שבמנהטן על ידי ארבעה מחבריו של לוצ'יאנו.
לאחר הרצח, החליטו לוצ'יאנו (שהיה לבוס החזק ביותר בניו יורק) ולנסקי להקים את מועצת המאפיה, שתפקידה היה להשליט סדר במשפחות, למנוע מלחמות ביניהן ולהפוך את המאפיה לארגון ממוסד כמו חבריהם בסיציליה. תחת קורת גג אחת ובחסות לוצ'יאנו, התאחדו חמש המשפחות מניו יורק שגיבש מרנזנו ביחד עם משפחות נוספות מכל רחבי ארצות הברית למוסד מאורגן ומסודר.
רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו (2011)
רעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו התרחשה ב-11 במרץ 2011 בשעה 14:46 (שעון יפן) מול חופי צפון-מזרח האי הונשו, הגדול באיי יפן, סמוך לסנדאי (Sendai) בירת מחוז מיאגי (Miyagi) שבחבל טוהוקו (Tōhoku). עוצמת רעידת האדמה הוגדרה בתחילה כ-8.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט, ועודכנה ל-9.0 על ידי הסוכנות המטאורולוגית של יפן. הרעש נחשב לחזק ביותר שפקד את יפן ב-140 השנים שקדמו לו ולאחר עדכון העוצמה – לרביעי בעוצמתו בעולם מאז החלו המדידות. רעידת האדמה גרמה לגלי צונאמי בגובה של כ-10 מטרים שהכו בחופי הונשו. פגיעת הגלים גרמה לאסון הגרעיני בפוקושימה, השני בחומרתו אי-פעם, ולמרבית הנפגעים ברעידת האדמה. התראות צונאמי יצאו למרבית המדינות לחופי האוקיינוס השקט, בהן ארצות הברית, קנדה, צ'ילה ומדינות איים רבות.
השפעה גאולוגית
מדענים מהמעבדה הסייסמולוגית במכון הטכנולוגי של קליפורניה טוענים כי רעידת האדמה – שנמשכה 5 דקות – גרמה לתזוזה של קו החוף היפני עד 2.4 מטרים מזרחה (לכיוון יבשת אמריקה). תוצאות התזוזה ייוודעו בשנים הקרובות.
תזוזה נוספת נגרמה לציר הגוף (Figure axis) של כדור הארץ, שהוסט בעקבות הרעש בכ-10 ס"מ – מדידה שעדיין אינה סופית. כתוצאה מכך יסתובב כדור הארץ מהר יותר סביב צירו החדש וייגרם קיצור של היממה ב-1.8 מיקרושניות. ההסבר לכך הוא כי ציר הגוף – הציר סביבו מתאזנת המסה של כדור הארץ – זז בעקבות רעידת האדמה בכ-10 ס"מ בגלל מעבר של מסה רבה לכיוונו. אין מדובר בשינוי קיצוני, אלא בשינוי הדומה למתרחש דרך קבע בחילופי העונות מתנועתו של זרם הגולף. מעבר המסה גורם להאצה בסיבוב כדור הארץ סביב עצמו, בדומה לאפקט המחליק: הצמדת הידיים לגוף גורמת למחליקים על קרח להסתובב מהר יותר. החוקרים טוענים כי ככל שמוקד רעידת האדמה קרוב יותר לקו המשווה – כך תגדל השפעתו על מהירות הסיבוב. עוד הם טוענים כי סטייה זו צפויה בעקבות רעידות אדמה בעוצמה גבוהה. סטייה דומה – 8 ס"מ וקיצור היממה ב-1.6 מיקרו שנייה – תועדה גם ב-2010, בעקבות רעידת האדמה בצ'ילה.
עדיין לא ברור אם קיים קשר בין חידוש הפעילות הגעשית בתחומי המתחם הגעשי קירישימה – המצוי בשדה הגעשי שינמואדקה באי קיושו – לבין לרעידת האדמה. ההתפרצות החלה ב-13 במרץ, יומיים לאחר רעידת האדמה. התפרצות קודמת במתחם הגעשי נרשמה בסוף ינואר ובתחילת פברואר 2011.
רעידת האדמה והצונאמי בהונשו
מוקד רעידת האדמה היה בעומק של 24.4 ק"מ, כ-130 ק"מ ממזרח לחצי האי אושיקה (Oshika) וכ-373 קילומטרים מטוקיו הבירה. לאחר רעידת האדמה התרחשו באזור כ-250 רעידות עוקבות בעוצמה מ-5.0 ועד 7.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
הרעש העוצמתי התרחש בשעה 14:46 (שעון יפן) סמוך לחופים והגיע עד לטוקיו, אף שהעיר מרוחקת יותר מ-130 ק"מ ממוקד הרעש. כתוצאה מרעידת האדמה העוצמתית רעדו בניינים בטוקיו, הרס רב נזרע והחלו הצפות ודליקות. כעבור זמן קצר החלו להגיע גלי צונאמי בגובה ארבעה מטרים לחופי סנדאי והם הלכו והתעצמו. גלי צונאמי שטפו את חופי הונשו המזרחיים, עברו את החומות שנבנו לעוצרם, וסחפו עמם בתים, כלי רכב, כלי שיט וכל הנקרה בדרכם, במשך יותר מ-11 שעות.
אזהרת צונאמי באוקיינוס השקט
בעקבות רעידת האדמה פורסמו אזהרות צונאמי לחופיה המזרחיים של יפן וכן ליותר מ-20 מדינות נוספות, בהן ניו זילנד, אוסטרליה, רוסיה, הפיליפינים, אינדונזיה, טאיוואן, פפואה ניו גינאה, נאורו, ארצות הברית (גואם, הוואי, איי מריאנה הצפוניים והחוף המערבי), קנדה, מקסיקו, ניקרגואה, קוסטה ריקה, פרו וצ'ילה. בפיליפינים, בהוואי ובאי הרוסי סחלין החל פינוי תושבים מחשש לפגיעה של גלי הצונאמי. מהירות ההתקדמות של הצונאמי באוקיינוס השקט הייתה כ-850 קמ"ש.
נזק ונפגעים
דיווחים רשמיים מונים כ-15,889 הרוגים, כ-2,597 נעדרים, וכ-6,152 נפגעים. מרביתם של האנשים נהרגו בערי החוף של שלושה מחוזות בחבל טוהוקו: מיאגי (9,538), איווטה (4,673) ופוקושימה (1,611) וכמה עשרות נהרגו באתרים נוספים, כך למשל בטוקיו נהרגו שבעה בני אדם ונפצעו 117 בני אדם. בעקבות רעידת האדמה והצונאמי פרצו שריפות רבות ונגרם נזק לתשתיות, בהן גם תחנות כוח גרעיניות ובתי זיקוק. הרס מוחלט נגרם למעל מ-100 אלף בתים, ונזק כבד לקרוב ל-300 אלף בתים ולמאות כבישים.
ביפן הורגשו לאחר הרעידה הראשית יותר מ-160 רעידות משנה, מתוכן 141 בעוצמה הגבוהה יותר מ-5 בסולם מגניטודה לפי מומנט. מספר שעות לאחר רעידת האדמה, נפרץ במחוז פוקושימה סכר שגרם להיסחפותם בזרם של בתים רבים באזור.
פגיעת הצונאמי בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1 גרמה לאסון הגרעיני השני בחומרתו אי-פעם, אירוע שדורג כ"תאונה רבתי" - החומרה המרבית (7 מתוך 7) על פי הסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי. מערכות הקירור בתחנת הכוח נפגעו בצונאמי, דבר שהביא לעליית הלחץ והחום בחמישה כורים גרעיניים במתחם. באזור תחנת הכוח הוכרז מצב חירום והוחלט על פינויים של כ-160,000 תושבים המתגוררים ברדיוס של עשרה קילומטרים מהמתקן. בסוף מרץ 2017 החליטה יפן להחזיר את התושבים שגרים עד 4 ק"מ מהכור. ב-12 במרץ, יותר מיממה לאחר רעידת האדמה, אירע באחד המבנים בתחנת הכוח בפוקושימה פיצוץ שמוטט חלק מקירות וגג המבנה, והביא למותם של שניים ופציעתם של נוספים מקרב עובדי הכור ששהו במקום. ב-14 במרץ, אירע פיצוץ דומה במבנה נוסף של הכור. הסיכון בחשיפת ליבת הכור עדיין קיים אך במדידות שנערכו באזור לא התגלתה דליפה רדיואקטיבית משמעותית עד עתה.
גלי המים גרמו להצפת שדה התעופה בסנדאי, וכן הוחלט על השבתת נמלי התעופה הבינלאומיים נריטה והנדה בטוקיו והסטת הטיסות לנמלי תעופה חלופיים. בנוסף, גרמה הרעידה להשבתת מרבית מערך התחבורה הציבורית בטוקיו.
ארבע רכבות נעלמו על נוסעיהן, ככל הנראה לאחר שנסחפו בזרמי המים.
בעיר קרסנט סיטי השוכנת בצפון קליפורניה נפצעו שלושה אנשים ואחד נעדר, בעקבות גלי הצונאמי שפקדו את חופי צפון-מערב ארצות הברית. בנוסף, נגרמו נזקים כבדים למעגן ולכמה עשרות סירות שעגנו בו באותה עת.
רעידות אדמה נוספות
ב-7 באפריל 2011, כארבעה שבועות לאחר רעידת האדמה, התרחשה רעידת אדמה נוספת במגניטודה 7.1 סמוך לסנדאי ונרשם צונאמי שהגיע בשיאו ל-76 ס"מ. הרשויות מסרו על 4 הרוגים וכ-100 פצועים ועל דליפת מים באתר הגרעיני באונגואה. זמן קצר לאחר רעידת האדמה התרחשה התפרצות של הר הגעש קאראנגטאנג באינדונזיה.
יחסי אוסטרליה–ארמניה
יחסי אוסטרליה–ארמניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוסטרליה לארמניה. לארמניה יש שגרירות בקנברה, ואילו אוסטרליה מוסמכת בארמניה משגרירותה במוסקבה.
היסטוריה
ארמניה ואוסטרליה ביססו רשמית את היחסים בשנת 1992, ושתי המדינות מאז פיתחו מערכת יחסים ידידותית למדי.
הפזורה הארמנית באוסטרליה
בעוד שארמניה ואוסטרליה ביססו יחסים רק בשנת 1992, הארמנים הופיעו לראשונה באוסטרליה בשנות ה-50 של המאה ה-19 (הארמנים היו ידועים גם כטורקים, פרסים או רוסים), אך הם הפכו לרלוונטיים רק כאשר אירע רצח העם הארמני. כוחות אוסטרלים שלחמו במערכת גליפולי יצרו תדיר קשר עם הארמנים המגורשים והמורעבים על ידי השלטונות הטורקיים העות'מאניים במזרח התיכון, ופיתחו תחושת הזדהות עם הקורבנות הארמנים. הארמנים קיבלו מעמד של פליטים כך שיכלו להתיישב באוסטרליה לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך ההגירה הגיעה לשיאה רק החל ממלחמת העולם השנייה ולאחר מכן בעקבות הכיבוש הסובייטי בארמניה, המהפכות שהתרחשו באיראן, עיראק וסוריה, ומאוחר יותר מלחמת נגורנו קרבאך בשנות ה-90 של המאה ה-20.
לקהילה הארמנית באוסטרליה יש קשר חזק לארמניה, ולעיתים קרובות התעמתה עם אוכלוסיית הפזורה הטורקית והאזרבייג'נית במדינה בגלל סכסוך נגורנו קרבאך.
רצח עם הארמני
אוסטרליה לא הכירה ברצח העם הארמני בשל קשריה עם טורקיה. עם זאת, לארמניה ולאוסטרליה יש קשר לאורך כל מלחמת העולם הראשונה, כאשר אוסטרליה כחלק מהאימפריה הבריטית לחמה נגד העות'מאנים באותו יום בו החל רצח העם הארמני. החשיבות, עבור שני העמים, ידועה: עבור הארמנים זה היה מסע של הישרדות מהדיכוי, ואילו עבור האוסטרלים זה היה רגע קו פרשת מים שהוליד זהות אוסטרלית משותפת.
אומנם אוסטרליה טרם הכירה ברצח העם, אך רצח עם ארמני מוזכר בזכות מאמציהם של המלומד הארמני ויקן בבקניאן ועמיתו האוסטרלי פיטר סטנלי, אך הוא זכה לרלוונטיות רבה יותר, במיוחד בבעלותו של העוינות הגוברת של רג'פ טאיפ ארדואן והערותיו האנטי-אוסטרליות בסביבות העשור השני של המאה ה-21, בעיקר האשמתו נגד אוסטרליה בגין הטבח במסגד בכרייסטצ'רץ' שבניו זילנד שבוצע בשנת 2019 על ידי אזרח אוסטרלי.
הפרלמנט האוסטרלי קיבל החלטה הקוראת לממשלה להכיר ברצח העם הארמני בשנת 2018.
יחסים כלכליים
הערך הכולל של היבוא מאוסטרליה בתקופה 2014–2018 היה כ23 מיליון דולר ואילו ערך היצוא הכולל עמד על כ־697,000 דולר. שנת השיא לייבוא לארמניה מאוסטרליה הייתה שנת 2014, שהייתה כ9 מיליון דולר, ואילו שנת השיא לייצוא מארמניה לאוסטרליה הייתה שנת 2016, שהייתה 214,000 דולר; לפיכך התגברה הציפייה לחיזוק כלכלי למרות הזנחה ביחסים.
אחמד עבד-אלרחמן
אחמד עבד-אלרחמן (בערבית: أحمد عبد الرحمن; נולד ב-26 במאי 1996) הוא ג'ודוקא מצרי אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בסיבוב השני לאחר שהפסיד לאוטר בסטייב הקירגיזי.
דניאל (יישוב קהילתי)
דניאל הוא יישוב קהילתי, שמתוכנן להיבנות בשטחי מועצה אזורית מרחבים, בסמוך לעדי נגב. המועצה הארצית לתכנון ולבנייה המליצה על הקמת היישוב ב-7 באוגוסט 2018 וההחלטה אושרה בממשלת ישראל ב-30 באוגוסט. לפי התוכניות, היישוב אמור להכיל כ-400–500 יחידות דיור. בתחילת מרץ 2020 אושרה תוכנית מתאר ליישוב, שכללה מגורים גם לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים ביחד עם משרתי קבע ואוכלוסיות רגילות. באוגוסט 2020 פורסם כי 50% מהתושבים יהיו בעלי זיקה כלשהי ל"עלה נגב".
היישוב ייקרא על שמו של דניאל טרגרמן, שנהרג מפגיעת פצמ"ר בביתו בנחל עוז במהלך מבצע צוק איתן.
נינה בלטקה
נינה בלטקה (באנגלית: Nina Balatka) הוא רומן מאת הסופר האנגלי אנתוני טרולופ. הרומן פורסם לראשונה בעילום שם במגזין בלקווד ביולי 1866. ויצא לאור כספר בשני כרכים ב-1867. עלילת הספר מתרחשת בפראג, מיקום יוצא דופן ביצירתו של טרולופ שהירבה לכתוב על המעמד הבינוני באנגליה ובאירלנד. גיבורת הסיפור היא נערה נוצרייה המאוהבת בגבר יהודי. ברומן מצייר טרולופ תמונה של היחסים בין הקהילה היהודית לנוצרית.
תקציר עלילה
נינה בלטקה היא בתו היפה של יוזף בלטקה סוחר מפראג שירד מנכסיו. הוא נכנס לשותפות עם אנטון טרנזלדון ואביו היהודים, אחרי שגיסו קריל זמנוי רימה אותו. ביתם של משפחת בלטקה נרכש על ידי טרנזלדון, והוא מאפשר להם להמשיך לגור בבית עד מותו של האב שהיה חולה מאוד. הקשרים בין נינה ואנטון מתהדקים והם מתאהבים זה בזו. בני משפחתה העשירים של נינה, דודה ודודתה, מתנגדים לנישואיהם ועושים כל שבכוחם למנוע את השידוך. גם שני האבות אינם ששים לקשר הנישואים בין הנוצרייה והיהודים. קריל זמנוי, הדוד של נינה, מחזיק ברשותו מסמכים המאשרים את הבעלות של טרנזלדון על ביתם של משפחת בלטקה. כשאנטון מבקש לקבל את המסמכים לידיו נאמר לו שהם ברשותה של נינה. כדי לערער את אמונו של אנטון בנינה, שתלו בני משפחת זמנוי את המסמכים בין חפציה. נינה, שאינה מודעת לכך, מכחישה מכל וכל שהמסמכים בידיה. כשאנטון מוצא את המסמכים במכתבתה הוא מאמין שהיא שקרה לו. ביאושה מחליטה נינה להשליך את עצמה מעל גשר קארל ולהתאבד. מי שמצילה את חייה היא רבקה, נערה יהודייה שמאוהבת גם היא באנטון. נינה ואנטון מתחתנים ועוזבים את פראג אל אחת הערים הגדולות במערב.
פיאט 524
פיאט 524 (באיטלקית: Fiat 524) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1931–1934 באיטליה ובפולין (הדגמים שיוצרו בפולין היו קרויים "Fiat-Polski 524") ויוצרו באמצעות יצרנית הרכב הפולנית "Państwowe Zakłady Inżynierii".
סך הכול יוצרו 12,799 יחידות, מהן 2,275 יחידות באיטליה, ו-10,524 יחידות בפולין (דגמי: "524L", "524C").
==דגמים==
ארנסט בוש (זמר)
פרידריך וילהלם ארנסט בוש (גרמנית: Friedrich Wilhelm Ernst Busch; 22 בינואר 1900 – 8 ביוני 1980), שנודע גם כ"קארוזו של המתרסים" ו"אורפאוס האדום", היה זמר ושחקן גרמני, מגדולי היוצרים שהיו מזוהים עם השמאל בארצו ודמות תרבותית מרכזית בגרמניה המזרחית.
שנים ראשונות
בוש נולד בעיר קיל והיה בנם של פרידריך בוש, בנאי, ואשתו אמה. מגיל חמש-עשרה הועסק כשוליית מכונאי בנמל העירוני. בגיל שש-עשרה הצטרף לארגון הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולאחר כשנה קודם למזכיר אזורי. ב-1918 הוא השתתף במרד המלחים בקיל. ב-1919 נטש את מפלגתו לטובת הסיעה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית, שהייתה קיצונית יותר, ונמנה עם הפלג ששיתף פעולה עם הקומוניסטים. עוד באוקטובר 1920 החל לקחת שיעורי משחק וזמרה. ב-17 באוגוסט 1921 פוטר מעבודתו כמכונאי, אך תוך זמן קצר מצא חדשה כשחקן בתיאטרון קיל; הוא נשכר מיד לאחר מבחן במה בו ביצע את הנאום של מרקוס אנטוניוס מ"יוליוס קיסר." ב-8 באוקטובר 1921 הופיע לראשונה על הבמה בתפקיד הזוטר של נער המזבח ב"אבירות כפרית".
קריירת משחק
ב-1924 עבר לתיאטרון של פרנקפורט על האודר, וב-1926 לתיאטרון העממי הפומרני. בקיץ 1927 נסע לברלין, שם התקבל לבית המופעים של ארווין פיסקטור כחבר מקהלה. בשנתיים הבאות התקדם לתפקידים משמעותיים יותר. בשנים הבאות הופיע גם בפולקסבינה, בתיאטרון הפועלים ובקברטים שונים של השמאל. ב-31 באוגוסט 1928 השתתף בבכורה העולמית של "אופרה בגרוש" בתפקיד השוטר סמית. במהלך החזרות למחזה "הסוחר מברלין", שהבכורה שלו התקיימה בפולקסבינה ב-6 בספטמבר 1929, פגש בוש את הנס אייזלר והחל שיתוף פעולה פורה ביניהם שהזניק את קריירת הזמרה שלו. מכאן והלאה נעשה כוכב מפורסם: בין היתר, הופיע באופן קבוע במחזותיו של ברטולט ברכט. בפברואר 1932 נשא לאישה את השחקנית אווה צימרמן, ממנה התגרש ב-1938.
גלות
לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלט בוש להולנד, ולאחר מכן נסע לבלגיה, שווייץ, צרפת ואוסטריה. לבסוף, הגיע לברית המועצות בנובמבר 1935. הוא היה פעיל בחוגי הגולים הגרמנים. באביב 1937 נסע לספרד, שם הופיע רבות בפני הבריגדות הבינלאומיות וברדיו מדריד. שיריו ממלחמת האזרחים בספרד הם בין המפורסמים שביצירותיו. באוגוסט 1938 נסע שוב לבלגיה, שם ערך מופעי התרמה לטובת הבריגדות והפליטים היהודים מגרמניה. ב-10 במאי 1940, ביום תחילת המערכה בחזית המערבית, נעצר בוש על ידי משטרת בלגיה יחד עם כל הגרמנים ששהו במדינה, למרות שאזרחותו הגרמנית נשללה באפריל 1937. הוא נשלח למחנה המעצר גירס. הוא נותר שם גם לאחר כינון משטר וישי. בינואר 1943 נמלט מהמחנה והגיע עד לגבול שווייץ, אך שם נתפס על ידי הז'נדרמריה הצרפתית. ב-15 בחודש הוא הוסגר לידי הגסטאפו והועבר לכלא מואביט בברלין, שם שהה בבידוד. באוקטובר הוא הורשע בקשירת קשר לביצוע בגידה במדינה, עבירה שעונשה היה גזר דין מוות. בשלב זה התערב לטובתו גוסטף גרינדגנס, ובמרץ 1944 נגזרו עליו ארבע שנות מאסר בלבד. אחרי המלחמה גמל בוש לגרינדגנס כשהפעיל את השפעתו אצל הסובייטים כדי שישחררו אותו ממעצר. תוך כדי כך, נפצע בוש קשה ב-22 בנובמבר 1943 בעת הפצצה בריטית ופניו שותקו חלקית. הוא העביר את מאסרו בבית הכלא גרדן-ברנדנבורג, שם הועסק בעבודות כפייה במפעל כפתורים. ב-27 באפריל 1945 שוחרר על ידי הצבא האדום.
במזרח גרמניה
הרשויות המשיכו להעתיר עליו פרסים: ב-1965 ניתן לו אות השירות למולדת, ב-1970 הוענקו לו עיטור קרל מרקס ומדליית לנין הסובייטית. ב-1972 זכה בפרס לנין לשלום, וב-1975 במסדר ידידות העמים. ב-1981, לאחר מותו, נקרא על שמו בית-הספר למשחק במזרח-ברלין, שעודנו נושא אותו.
פריטו-ליי
פריטו-ליי צפון אמריקה (באנגלית: Frito-Lay North America) היא חטיבה של פפסיקו המייצרת, משווקת ומוכרת חטיפי תירס, חטיפי תפוחי אדמה וחטיפים אחרים. המוצרים העיקריים של פריטו-ליי הם פריטוס (Fritos, צ'יפס תירס), צ'יטוס (Cheetos, חטיפים בטעם גבינה), דוריטוס (Doritos, צ'יפס טורטייה) וטוסטיטוס (Tostitos, צ'יפס טורטייה), צ'יפס תפוחי אדמה תחת המותג ליי (Lay's potato chips), רולד גולד (Rold Gold, כעכים), ראפלס (Ruffles, צ'יפס תפוחי אדמה), ובאירופה חטיפים שונים תחת השם ווקרז (Walkers).
היסטוריה
פריטו-ליי נוצרה ממיזוג של שתי חברות שנוסדו בשנות השלושים: חברת פריטו וחברת H.W. Lay. בשנת 1932 ייסד צ'ארלס אלמר דולין, מנהל חברת ממתקים בסן אנטוניו, את חברת פריטו לייצור צ'יפס תירס. את התשתית (לרבות מתכון לצ'יפס תירס ומועך תפוחי אדמה - Potato ricer) רכש ב-100 דולרים שלווה מאימו, והעסק החל לפעול במטבחה של האם. דולין, אמו ואחיו הכינו את הצ'יפס בהיקף של כחמישה קילוגרם ביום ומכרו את המוצר בשקיות קטנות במחיר של 5 סנט לשקית. ההכנסות הגיעו לכ-8–10 דולרים ליום והרווח ל-2 דולרים ליום. בתוך שנה עלה היקף הייצור עד לכ-50 קילו בעקבות שימוש במכונה חדשה (hammer" press"), ועד סוף השנה הוקמו פסי ייצור ביוסטון ובדאלאס. מטה החברה עבר לדאלאס. בשנת 1935 החלה החברה לייצר גם צ'יפס תפוחי אדמה. ב-1937 פתחה החברה מרכז מחקר ופיתוח והציגה מוצרים חדשים. ב-1941 פתחה החברה מחלקה מערבית בלוס אנג'לס עם שני מסלולי מכירות. ב-1945 הופרדה פעילות השיווק מפעילות הייצור. ב-1950 נמכרו מוצרי החברה בכל רחבי ארצות הברית. ב-1954 הונפקה החברה בבורסה. עד תחילת שנות השישים נמכרו מוצרי החברה בעשרות מדינות.
בשנת 1931 החל איש המכירות הרמן ליי להסתובב ברכבו בדרום ארצות הברית ולמכור צ'יפס תפוחי אדמה. ב-1932 הקים ליי עסק לצ'יפס תפוחי אדמה בנאשוויל, טנסי. ליי הועסק כסוכן מכירות של חברת המזון בארט מאטלנטה - יצרנית הצ'יפס תחת המותג גארדנר, ובסופו של דבר השתלט על מחסניה בנאשוויל לצורכי עסקיו. ב-1934 שכר איש מכירות ראשון, ועד 1937 העסיק עשרים וחמישה עובדים וייצר מוצרים נוספים כמו פופקורן וקרקרים במילוי חמאת בוטנים. ב-1938 הציעה חברת בארט לליי לרכוש את מפעליה באטלנטה ובממפיס תמורת 60,000 דולר. ליי לווה 30,000 דולר מהבנק ושכנע את בארט לקבל את יתרת התשלום במניות של חברות ליי. בשנת 1939 העביר ליי את המטה שלו לאטלנטה וייסד את חברת H.W. Lay & Co. מאוחר יותר רכש את מפעלה של בארט גם בג'קסונוויל שבפלורידה, ומפעלים נוספים בג'קסון (מיסיסיפי), בלואיוויל (קנטקי) ובגרינסבורו (קרוליינה הצפונית). ליי המשיך למכור צ'יפס תחת המותג גארדנר עד לשנת 1944 ואז החליף את שמו ל-Lay's potato chips. בשנות החמישים רכשה החברה את Richmond Potato Chip Company ואת Capitol Frito Corporation, ובשנת 1956 כבר הייתה יצרנית החטיפים הגדולה בארצות הברית.
בשנת 1945 העניקה חברת פריטו לחברת ליי רישיון אקסקלוסיבי לייצור והפצת פריטוס בדרום מזרח ארצות הברית ובין החברות התפתחה מערכת יחסים עסקית קרובה. בספטמבר 1961 החברות התמזגו לחברה אחת - Frito-Lay, Inc. מטה החברה הממוזגת שכן בדאלאס. מיד לאחר המיזוג הגיעו הכנסות החברה ל-127 מיליון דולר, בעיקר ממכירת ארבעת המותגים המובילים - פריטוס, לייס, צ'יטוס וראפלס.
למיזוג היו כמה מטרות. ראשית, הייתה כוונה להשתמש במנגנוני ההפצה של פפסי-קולה לשיווק מוצרי פריטו-ליי מחוץ לשווקיה המסורתיים בארצות הברית ובקנדה. בעת המיזוג כבר הייתה לפפסי-קולה נוכחות ב-108 מדינות, ומיד לאחר המיזוג התרחבה ההפצה הבינלאומית של מוצרי פריטו-ליי לצד התרחבות הפצתם בתוך ארצות הברית (בשנת 1965 הפך מותג הצ'יפס של ליי לראשון שהופץ בכל 50 הארצות בברית). בנוסף לכך, ההנחה הייתה שמוצרי פפסי-קולה ומוצרי פריטו-ליי הם משלימים - וניתן לשווקם יחדיו. בריאיון למגזין פורבס בשנת 1968 אמר מנכ"ל פפסיקו דונלד קנדל כי צ'יפס תפוחי אדמה גורם לצמא, ופפסי מרווה. אולם תוכניות לשיווק משותף של חטיפים ומשקאות סוכלו על ידי נציבות הסחר הפדרלית (FTC). המיזוג לא גרע מקו המוצרים הוותיק של פריטו-ליי. במהלך שנות השישים והשבעים פיתחה החברה מוצרים חדשים, כגון דוריטוס (צ'יפס טורטייה - 1966), פאניונס (1969) ומאנצ'וס (1971). בהמשך הוצעו הדוריטוס בטעמים נוספים, ומוצר זה הפך למוצר השני הנמכר ביותר של פריטו-ליי (אחרי Lay's potato chips). בשנות השבעים נחשפה פריטו-ליי לתחרות הולכת וגוברת מצד מותגים אחרים כמו פרינגלס של פרוקטר אנד גמבל, וחטיפים מלוחים של נביסקו וסטנדרד ברנדס.
פפסיקו, מכוח בעלותה על פריטו-ליי, היא יצרנית החטיפים המלוחים הגדולה בעולם. בשנת 2009 הייתה אחראית ל-40% ממכירות החטיפים המלוחים בארצות הברית, ול-30% ממכירות החטיפים הללו מחוץ לארצות הברית.
נוכחות בישראל
בשנת 1990 החל שיתוף פעולה בין תאגיד המזון הישראלי עלית לבין פפסיקו, באמצעות חברת הבת Pepsico Investments Europe. בעקבות זאת הקימה עלית מפעל חטיפים בשדרות המייצר את מותגי פריטו-ליי, כגון ראפלס, פוקימון טאזוס ודוריטוס. בעקבות המיזוג בין שטראוס לעלית מיוצרים מוצרים אלה כיום על ידי שטראוס גרופ. פפסיקו ושטראוס קשורות בסדרת הסכמים; כל אחת מחזיקה במחצית הון המניות של חברת שטראוס פריטו-ליי. לשטראוס פריטו-ליי הוענק רישיון בלעדי לייצור, הפצה ומכירה בישראל של חטיפים המבוססים על ידע וסימני מסחר של פריטו-ליי.
סליהורסק (מחוז משנה)
מחוז משנה סליהורסק (בבלארוסית: Салігорскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר סליהורסק.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סליהורסק 134,608 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 88.87% בלארוסים, 7.08% רוסים, 1.0% אוקראינים ו-3.05% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (62.54%) ורוסית (32.39%).
גדוד הזרקורים
יחידת הזרקורים הייתה יחידה בגדוד איכון של חיל התותחנים של צה"ל, שהפעילה זרקורים כסיוע לטיווח בלילה ולפעולתן של יחידות אחרות.
מקור
מקור יחידת הזרקורים בצבא הבריטי בארץ ישראל. הזרקורים האירו ספינות שהתקרבו לחוף ועזרו למשמר החופים הבריטי בזיהוין. הזרקורים הוצבו בקצה שובר הגלים בנמל חיפה וסרקו בלילות את אזור פתח הנמל למניעת התקרבות כוחות קומנדו וניסיון חדירה לנמל. זרקורים להגנת חופים היו נפוצים במדינות רבות במלחמת העולם השנייה. כמו כן היו זרקורים משולבים במערך הנ"מ יחד עם תותחי הנ"מ ומערכות אקוסטיות לאיתור מטוסים על פי קול. מדובר בתקופה בה טרם הומצא המכ"ם, מערכות מכ"ם סטטיות ראשוניות החלו לפעול בחופי אנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
תיאור טכני ואופן הפעלה בצה"ל
הזרקורים נכנסו לשימוש בצה"ל לאחר שיפוץ, היחידה הוקמה בשנת 1955 בערך. בשלב ראשון הם הורכבו על גבי משאיות וגררו אחריהם גנרטור חשמלי שהיה מקור האנרגיה להפעלתם. גרירת הגנרטור כחלק נפרד הקשתה על הניידות ובעיית חיבור הכבלים בין הזרקור לגנרטור ולכן בשלב שני הורכב הגנרטור על גבי המשאית עצמה והותקן חיבור קבוע בין הגנרטור לזרקור. בשלב נוסף, הורכב הזרקור על גבי זחל"ם ומקור הכוח היה מנוע הזחל"ם שהניע גנרטור שהורכב בתוכו. הגדוד היה אמור למנות שלוש סוללות, אחת סדירה ושתיים של חיילי מילואים. בפועל, הוקמו רק שתי סוללות, סדירה ומילואים. בכל סוללה היו ארבעה זרקורים. צוות זרקור מנה ארבעה איש. בכל צוות היה מפקד, שני חיילים ונהג. בכל סוללה היו קצין בתפקיד מפקד וקצין נוסף בתפקיד סגן מפקד, ומעליהם מפקד גדוד האיכון.
מטרות הגדוד
הזרקורים שימשו את צה"ל למטרות הבאות:
סיוע בטיווח בלילה
פעולות הגדוד
פעולות צה"ל בהם השתתף גדוד הזרקורים:
פירוק הגדוד
הסיבות לפירוק הגדוד:
היחידה פורקה בחודש יוני 1988.
סיפורו של פרדיננד
סיפורו של פרדיננד (באנגלית: The Story of Ferdinand) הוא ספר ילדים קלאסי מאת סופר הילדים האמריקאי מונרו ליף, עם רישומיו של רוברט לוסון. הספר ראה אור לראשונה באנגלית בשנת 1936 ופורסם בעברית ב-1969 בתרגומה של תתי כדורי, בהוצאת עם עובד.
מאז פרסומו תורגם הספר לעשרות שפות, זכה לביקורות משבחות, היה לרב-מכר ונהפך לקלאסיקה של ספרות ילדים, שאף עובדה לסרטים ולתיאטרון.
עלילת הספר
פרדיננד הוא פר קטן בספרד, שגדל להיות פר גדול ומפואר. בעוד הפרים האחרים עסוקים במלחמות וקרבות, הוא מעדיף לשבת תחת עץ השעם ולהריח פרחים להנאתו. אלא שכשבאים לבחור פרים למלחמת השוורים ופרדיננד אינו מנסה להיבחר וניגש לשבת תחת עץ השעם, הוא מתיישב בטעות על דבורה, נעקץ ומשתולל מכאב. לכן דווקא הוא נבחר להשתתף במלחמת שוורים בבירה מדריד, מתוך מחשבה שהוא פר חזק ופראי במיוחד. עם כניסתו לזירה, הוא מריח פרחים, מתיישב לשאוף את הריח ומסרב להילחם, עד שהוא מוחזר הביתה, אל עץ השעם שלו.
משמעות הספר
הספר נחשב לטקסט פציפיסטי הדוגל באי-לחימה, כמו גם בחיבור לטבע. דמותו של פרדיננד חריגה על רקע הקרבות המתחוללים סביבו. יש בטקסט גם מחאה נגד מסורת מלחמות השוורים. כמו כן הוא מדגיש היטב את העובדה שבחירה במה שנכון לכל אחד, בלי להיכנע לתכתיבים חברתיים, היא חשובה ויכולה להבטיח אושר. מה שהופך את סיפורו של פרדיננד לשיר הלל לבחירה החופשית של כל אדם, הוא אפשרותו לבחור בדרך אחרת: הלוא מדובר בפר חזק וגדול ובחירתו שלא לנצל את כוחו ולא ללכת במסלול ה"קבוע" של כל הפרים מלמדת על הבנתה יש ישות חזקה ומגובשת, שאין לה צורך לבזבז את חייה בלחימה ומכאן העדיפות לאסתטיקה ולחדוות החיים.
פסטיבל סמילנסקי
פסטיבל סמילנסקי הוא פסטיבל דרומי לתרבות ואמנות שנתי המתקיים ברחובות העיר העתיקה של באר-שבע. הפסטיבל התקיים לראשונה בשנת 2006 כיוזמה עצמאית מחתרתית של קבוצת אמנים ויזמי תרבות אשר רצו לייצר מציאות תרבותית חדשה בדרום על ידי מתן חשיפה ומקום להצגת יצירות אמנות ותרבות מקוריות עצמאיות בפינות רחוב סמילנסקי הוותיק בעיר העתיקה בבאר שבע.
במרוצת השנים, הפסטיבל אומץ על ידי עיריית באר-שבע ואגף האירועים של חברת כיוונים - החברה לתרבות ופנאי של העיר.
מאז הפסטיבל מתקיים ברצף בכל שנה בחודשי הקיץ, כאשר הוא הפך לסמל לאלטרנטיבה תרבותית איכותית של העיר באר-שבע ושל העיר העתיקה בפרט.
משנתו הראשונה ועד השנה הנוכחית, הפסטיבל תמיד היה אירוע תרבותי רב-תחומי המתקיים באזור העיר העתיקה של באר-שבע. הפסטיבל שילב לאורך כל שנותיו הופעות מוזיקה לצד הופעות מחול, תיאטרון, תכני ילדים ומופעי רחוב.
השנים הראשונות
פסטיבל סמילנסקי הראשון התקיים בשנת 2006 וכלל אירועי מוזיקה, תיאטרון, קולנוע ואמנות, ובתוך בתי הקפה והבתים (בעיקר) ברחוב סמילנסקי, כיוזמה עצמאית-חתרנית של קבוצת שבא - לתרבות באר-שבעית חדשה (אורן עמית, בתי רוטנשטרייך, שירה חן צחור, אילנה קוריאל, דויד פרץ, שגית בכר ותומר ירון).
פסטיבל סמילנסקי 2022
פסטיבל סמילנסקי 2022 נערך בתאריכים ה- 9-11 בחודש אוגוסט ברחובות העיר העתיקה.
ליינאפ: להקת שפתיים, פלד, טדי נגוסה, עדן דרסו, קורל ביסמוט, MALOX,TAPASH, נומקה,Pulkes, קובארי, Side, חנוך טיאר, איתי בלטר, צליל דיין, נדב דלומי, MONOLYT, יפעת ישראל, אור מרציאנו, אורן כץ מארח את קולורידס, אביגיל כוכבי, גלעד ירושלמי, שרון פרידמן, בשמת נוסן, הילה כהן, רוני חדש, רביד אברבנל, אורי שפיר, עירד בן גל, תמר לרנר, אנדראה קוסטנזו מרטיני,איתי אקסלרד Unstoppabullz, נגב ברייקרס, B-family, דן אודיז קולג', רועי קורקין, קונטרפונקט, רון חיון, פרידום, אליעד פרץ ולהקה, אירו, Klller Gozlllan, ארז פרביאש, חג'בי, דריה טרסוב, DeDiz Brass Band ,Fanfara
פסטיבל סמילנסקי 2023
פסטיבל סמילנסקי 2023 יערך בתאריכים ה-15-17 בחודש אוגוסט ברחובות העיר העתיקה.
ליינאפ:
טרם פורסם
ג'ון מקלוקס
ג'ון לותר מקלוקס (באנגלית: John Luther McLucas; 22 באוגוסט 1920 - 1 בדצמבר 2002) היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1973–1975. לפני כן שימש כתת-מזכיר חיל האוויר וכיהן כנשיא והמנהל הכללי של תאגיד Mitre בבדפורד, שבמסצ'וסטס ובמקלין, שבוירג'יניה.
ביוגרפיה
ג'ון מקלוקס נולד בפאייטוויל, קרוליינה הצפונית. הוא למד בבתי הספר הציבוריים במקקול ובלאטה שבקרוליינה הצפונית וסיים את בית הספר התיכון בלאטה ב-1937. ב-1941 הוא סיים תואר בוגר במדעים במכללת דייווידסון. ב-1943 הוא סיים תואר מוסמך במדעים בפיזיקה באוניברסיטת טוליין. ב-1950 הוא סיים לימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין בצי ארצות הברית בשנים 1943–1946. לאחר שנה במעבדת המחקר של חיל האוויר בקיימברידג', מסצ'וסטס הוא המשיך כאמור ללימודיו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
בין השנים 1950–1957 הוא היה סגן הנשיא והמנהל הטכני של "האלר, ריימונד ובראון", חברת אלקטרוניקה ששכנה בקולג' סטייט, פנסיבלניה. ב-1958 הוא היה לנשיא החברה. במאי 1962 הוא הצטרף למחלקת ההגנה ושימש כסגן המנהל למחקר והגנה ביטחוניים של תוכניות הלוחמה הטקטיות.
שנתיים לאחר מכן הוא מונה כעוזר למזכיר הכללי של נאט"ו במטה שבפריז, צרפת. ב-1966 הוא היה לנשיא תאגיד Mitre, שם הוא עבד עד למינויו כתת-מזכיר חיל האוויר ב-1969 בין השנים 1969–1973 היה מקלוקס גם מנהל משרד הסיור הלאומי, בכפיפות ישירה למזכיר ההגנה ובסיוע ה-CIA
בין השנים 1973–1975 כיהן מקלוקס כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. לאחר מכן הוא מונה כמנהל רשות התעופה הפדרלית.
מקלוקס פרסם מספר רב של מאמרים מדעיים ועל שמו רשומים עשרה פטנטים. הוא נמנה עם מייסדיהם של כמה עסקים קטנים והיה פעיל בעניינים אזרחיים בפנסילבניה ובמסצ'וסט.
ב-1964 הוענקה לו מדליית מחלקת ההגנה לשירות ציבורי מצטיין וב-1973 הוענק לו פרס השירות היוצא מן הכלל של חיל האוויר.
מקלוקס היה חבר במספר פורומים ניהוליים, כולל החברה הפיזיקלית האמריקאית והמכון המדעי לפעולות מחקר וניהול, וכן הוא היה חבר כבוד בגופים כמו "סיגמא-פי-סיגמא" וSigma Xi. הוא היה גם חבר במועצה המדעית להגנה, במועצה המדעית המייעצת של חיל האוויר ובארגון הנשיאים הצעירים.
ג'ון מקלוקס נפטר ב-1 בדצמבר 2002 באלכסנדריה, וירג'יניה.
ליואיס קומפאניס
לְיוּאִיס קוּמְפָּאנְיְס אִי ז'וֹבֵר (בקטלאנית: Lluís Companys i Jover, הגייה: ; 21 ביוני 1882 – 15 באוקטובר 1940) היה הנשיא ה־123 של קטלוניה.
חייו
קומפאניס נולד למשפחת איכרים אמידה בעיירה אל טארוס (El Tarròs) באזור אור‌ז'ל בצפון מערב קטלוניה. למד משפטים באוניברסיטת ברצלונה ושם ייסד בשנת 1900 תא סטודנטים רפובליקניים. בראשית העשור השני של המאה ה-20 היה פעיל בתנועות רפובליקניות בקטלוניה וערך עיתונים רפורמיסטיים. בשנת 1913 היה מועמד בבחירות לעיריית ברצלונה ולאחר שהפסיד בהן החל משבר בתנועה הרפובליקנית הרפורמיסטית. קומפאניס חזר לפעילות פוליטית בשנת 1916 והקים תחילה את מפלגת "הנוער הרפובליקני של ליידה" ובשנת 1917 את "המפלגה הרפובליקנית הקטלאנית". לקראת סוף העשור גם המפלגה הזאת התפרקה לאור חילוקי דעות פנימיים.
בנובמבר 1920 נעצר בשל פעילות סינדיקליסטית שממשלת ספרד תפסה כחתרנית ונשלח למאסר בטירת מולה (castell de la Mola) בעיר מאו במנורקה, אך שוחרר כאשר זכה בבחירות לרשות המחוקקת כנציג העיר סבדל (Sabadell) מטעם המפלגה הרפובליקנית הקטלאנית. באוקטובר 1930 שוב נאסר בשל פעילות בדלנית.
לאחר שחרורו הקים את "הוועד המהפכני של קטלוניה", שפעל בחשאי. ב־1931 הקים מפלגה חדשה, השמאל הרפובליקני של קטלוניה. ב־12 באפריל נבחר למועצת עיריית ברצלונה וב־14 הכריז על הקמת "הרפובליקה הקטלאנית" ממרפסת העירייה, אך ב־16 באפריל הודח מתפקידו בעירייה על ידי הכוחות המתונים. לאחר ההדחה ערך את עיתון השמאל הרפובליקני. ב־6 באוקטובר 1934 הכריז על הקמת "מדינה קטלאנית" כחלק מפדרציה ספרדית, אבל הכרזה זו לא נכנסה לתוקף והוא נשלח למאסר של 30 שנה בפוארטו דה סנטה מריה במחוז קדיס. ב־1936 עם ניצחון החזית העממית במאבק על השלטון בספרד קומפניס שוחרר ממאסר וזמן קצר לאחר מכן נבחר לתפקיד נשיא קטלוניה.
זמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת האזרחים בספרד. כוחות הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו, שהתנגדו לחזית העממית, כבשו את ברצלונה בינואר 1939 וקומפאניס נמלט לצרפת. ב־1940 כוחות גרמניה הנאצית כבשו את צרפת. לבקשת ממשל פרנקו קומפאניס נלכד והוסגר לספרד. בית דין צבאי דן אותו למוות וב־15 באוקטובר הוא הוצא להורג בירייה במונז'ואיק בברצלונה.
קוריסיים
קּוֹרְיָסִיִּים (שם מדעי: Callichthyidae) היא משפחה של דגים מסדרת השפמנונאים המצויים בנהרות ואגמים טרופיים באמריקה הדרומית.
מינים אלה קטנים, בעלי זיפים בולטים, בעלי שורות של חריצים גרמיים משני צידי גופם והם חיים בקרבה לקרקעית. רבים מהם הם דגי נוי המנקים את המים, בעיקר בני הסוג קורידורס.
במשפחה זו מינים מגוונים המסתגלים לאזורי מחיה וצורות חיים שונות. ביניהם כמה מינים המסוגלים לנשום אוויר וחיים במים דלים בחמצן.
סלוצק (מחוז משנה)
מחוז משנה סלוצק (בבלארוסית: Слу́цкі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר סלוצק.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סלוצק 95,106 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 89.86% בלארוסים, 6.4% רוסים, 1.42% אוקראינים ו-2.32% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (68.52%) ורוסית (28.06%).
זכויות להט"ב בוונצואלה
במאי 2015, "PlanetRomeo", רשת להט"ב חברתית, פרסמה את אינדקס האושר הראשון שלה (GHI). גברים הומוסקסואלים מלמעלה מ-120 מדינות נשאלו על איך הם מרגישים לגבי השקפת החברה על הומוסקסואליות, איך הם חווים את הדרך שבה הם מיוחסים על ידי אנשים אחרים ועד כמה הם מרוצים מחייהם. ונצואלה דורגה במקום ה-45.
מעמד בחוק
הומוסקסואליות מעולם לא הופללה מאז עצמאות ונצואלה, פרט ל-"חוק הנוודים והבריונים" (חוקי התנהגות טרום-פליליים כפי שהיו באירופה ובאמריקה הלטינית במהלך המאה ה-20). בוונצואלה, בניגוד לספרד, החוק לא התייחס במפורש להומוסקסואלים. עם זאת, הוא הוחל מדי פעם על הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים אשר עסקו בזנות, כמו גם על עובדי מין בכלל. כפי שדווח על ידי ארגון זכויות האדם הבינלאומי, אמנסטי אינטרנשיונל, אזרחים אשר הורשעו תחת חוק זה ב-"אמצעים מנהליים" יכלו להיות ממוקמים ב-"תוכניות חינוך מחדש" ב-"מקומות כליאה" מיוחדים ללא משפט, כפי שקרה גם במדינות רבות אחרות בזמנו, כולל ספרד. חוק זה הוכרז כבלתי חוקתי על ידי בית המשפט העליון לצדק לשעבר בשנת 1997 אשר כתוצאה מכך הומוסקסואליות הן עבור גברים והן עבור נשים הפכה לחוקית בשטחי המדינה בעוד גיל ההסכמה הושווה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
ונצואלה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור או שותפות).
לצד אי הכרתה של ונצואלה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה מאז 1999 המגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד.
בשנת 2003, עמותת הלהט"ב "Unión Afirmativa" הגישה ערעור לבית המשפט העליון בבקשה להכרה משפטית בזכויות כלכליות (פנסיה, ירושה, ביטוח לאומי, משק בית משותף וכו') לשותפים חד מיניים. פסק הדין, שניתן ב-28 בפברואר 2008 קבע כי למרות ההכרה כי "בני זוג מאותו מין נהנים מכל הזכויות, האזרחיות, הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות - אין להם הגנה מיוחדת כגון נישואים בין גבר לאישה, כלומר, באותם תנאים שיש לבני זוג הטרוסקסואלים". עם זאת, בית המשפט הצהיר כי בנושאים אלו, "על האספה הלאומית לחוקק חקיקה כדי להגן על זכויות אלה לבני זוג חד מיניים". ההחלטה ציינה בנוסף כי זכויות אלו מכוסות תחת החוקה של של ונצואלה. ב-20 במרץ 2009, חברת לשכת הנבחרים רומליה מאטו הודיעה שהאסיפה הלאומית תכשיר באופן מפורש איגודים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים ותכיר בהם כ-"התאחדות על ידי חיים משותפים" כחלק מהחוק האורגני למגדר ושוויון. עם זאת, יוזמה זו מעולם לא נידונה בפרלמנט. יוזמות נוספות הנוגעות לנושא זה והכרה בזהות של טרנסג'נדרים הוגשו על ידי החברה האזרחית לאספה הלאומית, אך מעולם לא התקיים דיון רשמי בנושאיהם.
ב-31 בינואר 2014, במהלך דיון על הצעת חוק בקוד האזרחי, הגישו פעילי להט"ב הצעה המבקשת להכשיר נישואים חד מיניים בוונצואלה.
בינואר 2015 הוגשה תביעה בגין "הזכות להינשא" בחוקת המדינה לבית המשפט העליון. ב-28 באפריל 2016 הודיע בית המשפט כי ידון בתיק. התביעה מבקשת להכריז על סעיף 44 של הקוד האזרחי כבלתי חוקתי כיוון שהוא קובע כי נישואים תקפים מבחינה משפטית כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד בוונצואלה וכתוצאה מכך, מפלה זוגות חד מיניים.
ביוני 2016, האופוזיציה של ונצואלה הודיעה שהיא תעבוד על הצעת חוק איחוד אזרחי. חבר ועדה בולט אמר כי חוק הרישום החדש יאפשר לזוגות לבקש הטבות מסוימות.
הורות ואימוץ
ב-15 בדצמבר 2016, בית הדין העליון לצדק קבע שניתן לרשום תינוק במרשם האזרחי של ונצואלה עם שמות המשפחה של שתי אימהותיו. בהתבסס על פסיקתו על סעיף 75 לחוקה, הכריז בית המשפט כי המדינה "תעניק הגנה ללא הבדל לכלל המשפחות", לרבות לילדים ובני נוער הנולדו למשפחות חד מיניות. בנוסף, קבע כי ילדים אלה חייבים ליהנות מכל הזכויות והערבות המעוגנות לילדים אחרים שנולדו במשפחות של הורים הטרוסקסואלים. מאז, ילדים להורים חד מיניים בוונצואלה רשאים להיות רשומים עם שמות המשפחה של שני הוריהם, ללא קשר אם הם הוריהם הביולוגיים או לא.
הגנה מפני אפליה
בוונצואלה, מספר מכשירים משפטיים בתחומים ספציפיים כגון מקום עבודה, דיור להשכרה ומערכת בנקאית, מגנים על תושבי להט"ב מפני אפליה. קבוצות להט"ב מקומיות רבות הציעו לאספה הלאומית לחוקק חקיקה בנושא שוויון מאז 2009 עד 2015, אם כי החוקים המוצעים נגד אפליה מעולם לא נבחנו בסדר היום.
מאז 2012, חוק העבודה האורגנית, אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית. בעבר, אפליה בתעסוקה על בסיס "אופציה מינית" הוצאה מחוץ לחוק בשנת 1996.
סעיף 4 לחוק האורגני של כוח העם (2010), קובע כי "הכוח העממי נועד להבטיח את חייו ורווחתו של העם, על ידי יצירת מנגנונים להתפתחותם החברתית והרוחנית, תוך הבטחת תנאים שווים לכולם לפתח בחופשיות את אישיותם, לכוון את יעדם, ליהנות מזכויות אדם ולהשיג את האושר החברתי העליון; ללא אפליה על רקע מוצא אתני, דת, מעמד חברתי, מין, נטייה מינית, זהות מגדרית והבעה, שפה, דעה פוליטית, מוצא לאומי, גיל, כלכלי מעמד, נכות או כל נסיבה אישית, משפטית או חברתית אחרת שיש בה כדי לבטל או לפגוע בהכרה, בהנאה או במימוש זכויות אדם וערבויות חוקתיות".
סעיף 173 לחוק מוסדות המגזר הבנקאי (2010), כולל "זהות מגדרית או ביטוי מגדרי" כקטגוריות מוגנות מפני אפליה.
סעיף 5 לחוק להסדרה ופיקוח על שכירות דיור, שנחקק בשנת 2011, אוסר על אפליה ומעניק הגנה לקבוצות המוגדרות כפגיעות במיוחד, או מי שחשוף לאפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, בין היתר. בתהליך שקדם לאימוץ חוקת ונצואלה החדשה מ-1999, הוצעו הוראות נגד אפליה כלפי תושבי להט"ב ונצואלים. עם זאת, עקב התנגדות עזה של הכנסייה הקתולית, לא נכללו בטיוטה הסופית. בשנת 2001 התחדשו ניסיונות לכלול אותם בחוקה אך כשלו. בשנת 2002, הנשיא, הוגו צ'אווס, הביע חרטה על אי הכללתם בתכני החוקה, והצהיר כי הם עשויים להיכלל בסבבים עתידיים של רפורמות חוקתיות.
משאל העם החוקתי של ונצואלה ב-2007 היה מוציא אפליה על בסיס נטייה מינית מחוץ לחוק, אם כי שתי הרפורמות, שכיסו מגוון רחב של נושאים חברתיים וכלכליים, הובסו בקושי.
חוקי מדינות
מתוך כ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה, מדינת מרידה מוגדרת נכון לשנת 2021 כיחידה אשר אוסרת כל צורות של אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית בחוקתה.
זהות מגדרית
החוק בוונצואלה מאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את שמם ומינם החוקי בחלק מהמסמכים הרשמיים, אם כי לא בכולם.
שירות צבאי
קוד המשפט הצבאי אשר נמצא בתוקף מאז 1998, אוסר על הומוסקסואלית. סעיף 565 קובע באומרו כי "הפקיד המבצע מעשים הפוגעים בכבודו או מבזה אותו או מתיר מעשים כאלה מבלי לנסות לעצור זאת באמצעים המורשים על פי חוק, ייענש במאסר של שנה עד שלוש שנים והדחתו מהכוחות המזוינים. אותו עונש יחול על כל חייל המבצע מעשים מיניים נגד הטבע". בשנים האחרונות נודעו מספר מקרים שחלק מחיילים ונצואלים הוטרדו או פוטרו בשל היותם הומוסקסואלים.
תנאי מחיה
במאי 2016 אישרה האספה הלאומית פה אחד החלטה הקובעת את 17 במאי כיום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, במטרה להעלות את המודעות בחברה ולקדם מאבק באפליה, סטיגמטיזציה, אלימות ושלילת זכויות מיחידים על רקע נטייתם המינית, זהותם המגדרית או ביטויים המגדרי. אולם, באוגוסט 2016 השעה בית המשפט העליון את ההחלטה לאחר קבלת בקשתם של מחוקקים שמרנים.
עוואמה
עוואמה (בערבית: عوامة) הוא קינוח מתוק שמקורו במטבח הערבי. מקור העוואמה הוא אזור המזרח התיכון, מהמטבח הלבנוני או הסורי. העשוי מסופגניות ביס, המבוססות על בצק שמרים. הסופגניות עשויות מכדורי בצק קטנים (בערך בקוטר של כ-5 ס"מ) מטוגנים בשמן עמוק. מיד לאחר הטיגון נטבלות הסופגניות היטב בדבש או סירופ סוכר ומי ורדים ומוגשות מיד. ישנן גרסאות בהן הרוטב מבוסס על לימון.
בצק העוואמה מכיל תפוח אדמה, המקנה לו טעם ופריכות ייחודיים.
זהו מאכל נפוץ כקינוח בסעודת האפטאר המסיימת את יום צום הרמדאן ובשמחות כגון חתונה ועוד.
אתא קנדו
אתא קנדו (במקור אתלקה גרג-Görög Etelka, בהונגרית:  Kandó Ata 17 בספטמבר 1913 – 14 בספטמבר 2017) הייתה אמנית אשר יחד עם בעלה הוכרו כחסידי אומות עולם על הצלת יהודים בהונגריה בתקופת השואה.
קורות חיים
אתא קנדו (שם נעוריה Etelka Görög) נולדה בבודפשט, בירת הונגריה. אמה, בקה מרגיט [G. Beke Margit] הייתה סופרת ומתרגמת. אביה אימרה ג'ורג' [Imre Görög] היה מורה בתיכון, שנשבה בידי הרוסים במהלך מלחמת העולם הראשונה וגורש לסיביר ביוני 1915.
בילדותה המוקדמת של אטלקה, היא לא הצליחה להגות את שמה ואמרה אתא [Ata] במקום אטלקה [Etelka]. וכינוי זה הפך לשמה במשך כל ימי חייה.
גיולה קנדו נולד בסבונה, איטליה. הוריו גיולה וג'יזלה ג'מבור, היו אמנים. האב היה צייר והאם צלמת.
גיולה ואתא גדלו, הכירו והפכו לאמנים גם הם - אתא הייתה צלמת וגיולה צייר. הזוג נישא ב-1931, ועבר לגור בפריז. ב-1935, לאחר כמה שנים של חיי דוחק, חזרו לבודפשט. ב-1938 חזרו לפריז, עד שגורשו חזרה לבודפשט על ידי הנאצים ב-1940. ב-1941 נולד לאתא וגיולה בנם הראשון, תמאס [Tamás] ושנתיים לאחר מכן נולדו להם בנותיהם התאומות, ג'וליה ומגדלנה [Júlia & Magdolna].
היא התחתנה עם גיולה קנדו (בהונגרית: Egerfarmosi Kandó Gyula 17 בינואר 1908 - 17 באוגוסט 1968).
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
הוריה ואחיותיה של אתא נאלצו להתחבא בתקופת השואה בשל שורשיהם היהודים, בעוד שאתא עצמה הייתה מוגנת בשל נישואיה לגיולה.
אתא וגיולה נחלצו לעזרתה של גאבור בירו [Gábor Bíró]. גאבור, חברה יהודיה קרובה של בני הזוג, הייתה בשלבים מתקדמים של ההריון בתחילת המלחמה, והייתה לבדה משום שבעלה נשלח למחנה עבודה. על מנת לאפשר לגאבור ללדת בבטחה בבית החולים, אתא העניקה לה תעודות הזהות שלה וגאבור שהתה בבית החולים במשך 5 שבועות - שבועיים לפני הלידה ושלושה שבועות לאחר הלידה, תחת זהותה השאולה של אתא. פרט לרופא הראשי, איש בבית החולים לא ידע שגאבור היא יהודיה.
לאחר לידת בתה, גאבור נסעה יחד עם משפחת קנדו ברחבי המדינה על מנת לברוח מהנאצים, כשברשות גאבור מסמכים מזויפים. הם העמידו פנים שהתינוקת היא בתם הרביעית של בני הזוג קנדו ושגאבור היא האומנת. הם עברו בין שבעה מקומות שונים, הצליחו לחמוק מן הרשויות וגאבור ותינוקה שרדו את המלחמה בשלום.
אתא וגיולה סייעו בזיוף מסמכים עבור יהודים נוספים ואיפשרו ליהודים להשתמש בדירתם בבודפשט כמקום מסתור.
לאחר המלחמה
גיולה ואתא נפרדו בשנת 1949. גיולה חזר לבודפשט ועסק באומנות עד מותו ב-1968. אתא נדדה בין כמה מדינות באירופה. היא נישאה בשנית לצלם צעיר בשם אד ואן דר אלסקן [Ed van der Elsken] ועברה להתגורר בהולנד. לאחר כמה שנים התגרשה ממנו, אך נשארה לגור בהולנד עם שלושת ילדיה והמשיכה לעסוק בצילום עד מותה ב-2017.
הכרה והנצחה
ב-1 בנובמבר 1998 הוכרו אתא וגיולה כחסידי אומות העולם. הטקס התקיים בלונדון ושמם נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
צעצועי האן
צעצועי האן הייתה חנות צעצועים ירושלמית ולאחר מכן רשת צעצועים מהגדולות ומהמובילות בישראל עד לקריסתה בתחילת שנות ה-2000.
סקירה כללית
בשנת 1950 פתחו יהודה ורחל (אגי) האן עסק למכירה סיטונאית ברחוב שמאי בירושלים. יהודה או בשמו הגרמני המקורי לוטהר, שעלה לארץ מגרמניה הנאצית בשנת 1933, עבד בין השאר אצל סיטונאי צעצועים גדול בשם קלרמן, שעם הזמן העניק לו את סוכנות ההפצה של מוצריו. העסק היה מאוד מוכר בירושלים.
בשנת 1986 פתח בנו של יהודה, שמעון האן מחסן למכירה סיטונאית, והגיע למחזור מכירות של 2.5 מיליון שקל. על גב הצלחה זו החלו להיפתח חנויות נוספות. תחילה נפתחה חנות ברחוב יד חרוצים בשכונת תלפיות בירושלים, וכאשר נפתח שנה לאחר מכן הקניון הראשון בירושלים, קניון האחים ישראל בשכונת תלפיות, הוא פתח את החנות הקניונית הראשונה בשנת 1990. אחר כך נפתחו חנויות בקניון הזהב בראשון-לציון, בקניון מלחה, קניון הנגב, קניון עזריאלי וקניון רמת אביב. לעסק היו 100 עובדים, והוא ייבא בו זמנית 10% מהצעצועים בישראל. המותג פימו היה ביבוא בלעדי שלו.
לאור משבר כלכלי שנבע מהאינתיפאדה השנייה, העסק לא עמד בהוצאות והחל לצבור חובות רבים, ובשנת 2002 הגיע האן להסדר עם הנושים וסגר את העסק המשפחתי.
אופיר מינץ-מנור
אופיר מינץ-מנור (נולד ב-1973) הוא חוקר בתחומי מדעי היהדות ומדעי הרוח הדיגיטליים, שמתמחה בפיוט היהודי בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים ובמחקר ספרותי-מחשובי. מכהן כפרופסור חבר במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
מינץ-מנור נולד בכפר סבא ללידיה ברנזבורג, שנולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה, וליוסי מנור (לבית מינץ), שנולד בכפר סבא. מינץ-מנור למד בבית ספר יסודי ברנר בכפר סבא. לאחר מכן, עבר לגור בקיבוץ חצור, ולמד במוסד החינוכי צפית של השומר הצעיר בכפר מנחם (סיים את לימודיו בשנת 1991).
בשנים 1992–1993 שירת כקומונר של השומר הצעיר בקן כרמיאל במסגרת שנת שירות.
בשנים 1993–1996 שירת שירות חובה בצבא כמפתח הדרכה בבסיס חיל התחזוקה בצריפין.
לאחר סיום שירותו עבר לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיו, היה חבר במשך כעשר שנים בקיבוץ עירוני בית ישראל בשכונת גילה בירושלים והיה ממקימי המכינה הקדם-צבאית בית ישראל, המכינה הקדם-צבאית הראשונה המשותפת לדתיים ולחילונים.
למד לתואר ראשון, שני ושלישי בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2000 סיים תואר ראשון בהצטיינות ובשנת 2002 סיים תואר שני בהצטיינות. את העבודה המחקרית בסוף התואר, שעסקה בפיוטי אלעזר בירבי קליר לחנוכה, כתב בהדרכת פרופ' שולמית אליצור. בשנת 2022 יצאה עבודה זו לאור, כפרסום במכון בן צבי. בשנת 2007 סיים תואר שלישי. את עבודת הדוקטור שעסקה בלשונו הציורית של הפיוט בתקופה הקדם-קלאסית, כתב גם כן בהדרכת פרופ' שולמית אליצור.
עם סיום לימודיו נסע לארצות הברית, ושהה כחוקר אורח במחלקה למדע הדתות באוניברסיטת בראון ובמכון כץ ללימודים מתקדמים במדעי היהדות אוניברסיטת פנסילבניה.