cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל מסטולין
ביוגרפיה
נפטר בב' בתשרי ה'תרפ"ב, בגיל חמישים ושתיים, בעיירת המרפא בד-נוהיים שבגרמניה, ולמחרת ראש השנה נטמן בפרנקפורט. 4 מבניו כיהנו באדמו"רות.
סידני גובו
סידני רודריג נוקפו גובו (בצרפתית: Sidney Rodrigue Noukpo Govou; נולד ב-27 ביולי 1979 בלה פוי-אן-ולה) הוא כדורגלן עבר צרפתי שמוצאו מבנין ששיחק בעמדת הקיצוני ימני.
גובו שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת נעוריו אולימפיק ליון. הוא שיחק במועדון במשך 11 עונות, וזכה עמו בשבע אליפויות צרפת ובגביע הצרפתי. לזכותו קרוב לחמישים הופעות במדי נבחרת צרפת, בהן כבש עשרה שערים. הוא נכלל בסגל הנבחרת בשני טורנירי אליפות אירופה ובשני מונדיאלים.
קריירת משחק
גובו החל את קריירת המשחק בגיל מאוחר יחסית. בצעירותו הוא בחר לסיים את לימודיו בבית הספר, והצטרף לאקדמיית הנוער של אולימפיק ליון רק כשהיה בן 17. גובו הפגין יכולת גבוהה בעונתו היחידה כשחקן נוער, וזכה להארכת חוזהו במועדון. הוא החל לשחק במדי קבוצת המילואים וכבש במדיה 82 שערים בשלוש שנים.
במהלך עונת עבר גובו לשחק בשורות הקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת המאמן ברנאר לקומב. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית ב-15 בינואר 2000, כשעלה כמחליף לעשר דקות במשחקה של ליון מול אוסר. כחודשיים אחר כך, בשמינית גמר הגביע הצרפתי מול הכוכב האדום פריז, כבש גובו את שעריו הראשונים במדי הקבוצה, כשצמד שערים שלו הביא לליון ניצחון 2-1 במשחק. את אותה העונה סיים גובו עם ארבע הופעות ליגה, ובאותו הקיץ חתם לראשונה על חוזה מקצועני בקבוצה.
בעונתו השנייה בבוגרים, תחת המאמן ז'אק סנטיני, תפס גובו מקום חשוב בהתקפת הקבוצה, לצדם של סוני אנדרסון וסטיב מרלה. עונה זו הפכה לעונת הפריצה של גובו, כשליון סיימה כסגנית האלופה וגובו עצמו זכה בתואר תגלית העונה בצרפת. הוא זכה להכרה גם בכדורגל האירופי באותה עונה, לאחר שבמשחק הבית מול באיירן מינכן במסגרת שלב הבתים השני של ליגת האלופות, כבש גובו צמד בעשרים הדקות הראשונות בדרך לניצחון קבוצתו 3-0.
בעונת זכה גובו עם קבוצתו לראשונה בקריירה באליפות צרפת. הייתה זו אליפות ראשונה מתוך שבע אליפויות רצופות בהן זכו גובו וליון. גובו היה שחקן הרכב קבוע בכל אחת משבע האליפויות. במהלך עונת, במהלך היעדרותו הארוכה של קפטן הקבוצה קלאודיו קסאפה, העניק המאמן פול לה גן את סרט הקפטן לגובו. ההחלטה נבעה בין היתר מהנאמנות שהפגין גובו למועדון נעוריו, שבלטה עוד יותר על רקע הצעות רבות שקיבל באותה התקופה.
עונת האליפות השביעית והאחרונה ברצף,, הייתה היחידה שהסתיימה בדאבל. ליון העפילה לגמר הגביע מול פריז סן-ז'רמן, וגובו עלה בהרכב למשחק. לאחר 0-0 בסיום הזמן החוקי, נכנס המשחק להארכה. בדקה ה-102 כבש גובו מבישול של כרים בנזמה את השער היחיד במשחק, שהעניק לקבוצתו זכייה ראשונה בגביע מאז 1973. עונה אחר כך נעצר רצף האליפויות של ליון, וגובו החמיץ חלק גדול של העונה עקב קרע בגיד אכילס. בעונתו האחרונה של גובו בקבוצה, עונת, הוא כבש פעמיים בלבד בשלושים הופעות ליגה, כולל שער מרשים במשחק מול האלופה בסיום העונה, אולימפיק מרסיי, לאחר שפרץ לאורך יותר מחצי מגרש וסיים את המהלך בשער. המשחק עצמו הסתיים בשוויון 5-5. ליון סיימה את העונה במקום השני, ובסיום העונה עזב גובו את הקבוצה לאחר 11 עונות. לזכותו 455 הופעות במדי ליון בכל המסגרות, בהן כבש 83 שערים.
ב-2 ביולי 2010 הודיעה פנאתינאיקוס היוונית על החתמתו של גובו לשלוש עונות, עבור שכר שהוערך בכמיליון וחצי אירו לעונה. תחילת דרכו של גובו בקבוצה הייתה מוצלחת, והוא אף כבש במסגרת ליגת האלופות שער יתרון מול ברצלונה בקאמפ נואו, במשחק בו הובסה פנאתינייקוס 5-1 בסיום. במהלך העונה נקנס גובו פעמיים על התנהגות בלתי הולמת, שנבעה מחיי הלילה של גובו בעיר. פנאתינייקוס סיימה את העונה כסגנית האלופה. ביולי 2011, שנה בלבד לאחר שחתם במועדון, שוחרר גובו מהקבוצה בהסכם הדדי. הסיבה העיקרית לשחרורו נבעה מחובות כלכליים כבדים אליהם נקלעה הקבוצה, והרצון לחסוך את שכרו הגבוה של גובו.
לקראת עונת חזר גובו לצרפת וחתם באוויאן, בעונתה הראשונה אי פעם בליגה הבכירה. תקופתו של גובו באוויאן לוותה בפציעות קשות שהשביתו אותו לתקופות ארוכות. בחודש מרץ 2012, כשלושה חודשים לפני תום העונה הראשונה שלו בקבוצה, נפצע גובו בעקב ונאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו לכחצי שנה. שנה אחר כך, במרץ 2013, שוב נפצע גובו פציעה קשה בברך ובעקב, ונאלץ לעבור ניתוח נוסף, ושוב הושבת לחצי שנה. בסיום העונה, ולאחר שתי עונות במדי הקבוצה, שוחרר גובו מאוויאן.
השחרור מאוויאן סימן את סוף הקריירה המקצועית של גובו. לאחר תקופת השיקום, ב-15 באוקטובר 2013, חזר גובו לליון בחוזה חובבני שאפשר לו לשחק בקבוצת המילואים בלבד. ב-27 בינואר 2014, שלושה חודשים אחר כך, חתם גובו בקבוצת מונט ד'ור אזרגס החובבנית מהליגה הרביעית, שם שיתף פעולה עם חברו לשעבר בנבחרת צרפת, לודוביק ז'ולי. לאחר עונה וחצי במדי הקבוצה, עבר גובו למיאמי סיטי צ'מפיונס מליגת הפיתוח, הליגה הרביעית בארצות הברית. לאחר עונה בלבד חזר לצרפת וחתם במדי לימונה החובבנית.
נבחרת צרפת
הופעת הבכורה של גובו בנבחרת צרפת נערכה במשחק ידידות מול ב-21 באוגוסט 2002, שהסתיים בשוויון 1-1. גובו פתח בהרכב והוחלף במהלך המחצית השנייה. היה זה גם משחק הבכורה כמאמן הנבחרת של ז'אק סנטיני, שאימן עד מספר חודשים קודם לכן את גובו בליון. באותה התקופה נטל גובו חלק במשחקי הנבחרת במוקדמות יורו 2004. בהופעתו השלישית בנבחרת, כחודש וחצי לאחר הופעת הבכורה שלו, כבש גובו את שערו הראשון במדי צרפת, בניצחון 5-0 על במסגרת מוקדמות היורו.
גובו נכלל בסגל של סנטיני לגביע הקונפדרציות 2003 שנערך בצרפת. גובו שותף בשני משחקים בשלב הבתים, ואף כבש את שער הניצחון ב-2-1 על. הוא עלה בהרכב בחצי הגמר, אך לא שותף בניצחונה של צרפת על בגמר הטורניר. שנה אחר כך בחר סנטיני שלא לזמן את גובו לסגל צרפת ליורו 2004 בפורטוגל. פציעתו של לודוביק ז'ולי סמוך לפתיחת הטורניר זיכתה לבסוף את גובו במקום בסגל, אך הוא לא שותף כלל בארבעת משחקיה של צרפת בטורניר שהסתיימו בהדחה מול ברבע הגמר.
גובו זכה לפיצוי מול איטליה כחודשיים לאחר הטורניר, ב-6 בספטמבר 2006, במסגרת מוקדמות יורו 2008, כשכבש צמד בניצחונה של צרפת 3-1. הוא זומן על ידי דומאנק ליורו 2008. הוא עלה פעמיים בהרכב בשלב הבתים, אותו סיימה צרפת במקום האחרון וללא ניצחון, בהפסדים 4-1 ל ו-2-0 לאיטליה.
על אף הכישלון החרוץ בטורניר, דומאנק הוסיף לעמוד על הקווים גם במונדיאל 2010 בדרום אפריקה, וזימן את גובו לטורניר המונדיאל השני בקריירה שלו. גובו עלה בהרכב בשני משחקיה הראשונים של צרפת בשלב הבתים, 0-0 מול והפסד 2-0 ל. הוא עלה מהספסל בדקות האחרונות בהפסד 2-1 למארחת, שסיים עבור צרפת את הטורניר במקום האחרון בבית.
ההפסד לדרום אפריקה היה משחקו האחרון של גובו במדי צרפת. בסך הכול ערך גובו 49 הופעות בינלאומיות, בהן כבש עשרה שערים.
חיים אישיים
גובו הוא יליד צרפת, אך מוצאו מבנין, שם נולדו הוריו. היא קיבל את שמו בהשראתו של שחקן הקולנוע סידני פואטייה, אותו העריץ אביו.
גובו נישא ביוני 2011 לקלמנס קאתרין, ולזוג שני ילדים, מארלי וג'וד. לגובו ילדה נוספת, נעמי, שנולדה לו ב-2005 מחברתו לשעבר פסקל.
באפריל 2010 היה מעורב גובו בפרשיית מין שנחשפה בתקשורת הצרפתית, שכללה קיום יחסי מין עם פרוצה קטינה לאחר בילוי משותף במועדון, והשתתפו בה ארבעה מחברי הנבחרת הצרפתית. מאוחר יותר נחשף כי מלבד גובו, גם לכרים בנזמה, חאתם בן ארפה ופרנק ריברי היה חלק בפרשה. מזכירת המדינה לענייני ספורט, ראמה יאד, קבעה כי לשחקן שייחקר לא יהיה מקום בסגל הנבחרת למונדיאל 2010 שנפתח כחודשיים אחר כך, אך בכל מקרה אף חקירה רשמית לא נפתחה לפני תחילתו של הטורניר. לאחר המונדיאל תושאל גובו על ידי משטרת פריז, והואשם בקיום יחסי מין עם קטינה. בנובמבר 2011 החליטה התביעה לסגור את התיק נגד גובו ויתר השחקנים, לאחר שקבעו כי השחקנים לא יכלו לדעת כי זאהיה דאהר, נערת הליווי, הייתה בת 16 בזמן האירוע.
מועדונים
* הנתונים מתייחסים לקריירה המקצוענית בלבד
פאראטקסט
פאראטקסט הוא מושג בפרשנות ספרותית. גוף הטקסט של סופרים (למשל סיפור, תיאור עיוני, שירים וכדומה) מוקף לרוב בחומרים אחרים שמספקים המחברים, העורכים, המדפיסים והמו"לים, הידוע כ"פאראטקסט". אלמנטים אלה מהווים מסגרת לטקסט הראשי, ויכולים לשנות את הקבלה של הטקסט בידי הציבור, או את הפרשנות שלו. לרוב מצורפים פאראטקסטים לספרים, מכיוון שהם בדרך כלל כוללים כריכה (עם אמנות עליה), כותרת, דפים נלווים הבאים בספר לפני דפי התוכן שלו ואינם חלק מהמספור השוטף (הקדשה, הקדמה), דפים שמופיעים בסוף הספר (הערות שוליים, קולופון) וחומרים רבים אחרים שלא המחבר יצר. החלטות עריכה אחרות יכולות גם הן להיחשב "פאראטקסט", כמו עיצוב או טיפוגרפיה.
מושג ה"פאראטקסט" קשור קשר הדוק למושג ההיפוטקסט, שהוא טקסט קודם שמשמש מקור לטקסט הנוכחי. למשל, ב"אודיסיאה" של הומרוס ניתן לראות היפוטקסט של "יוליסס" מאת ג'יימס ג'ויס.
חוקר הספרות ז'ראר ז'נט מגדיר את הפאראטקסט כדברים שמלווים את הטקסט של יצירה שפורסמה, כמו שם המחבר, הכותרת, הקדמה או המבוא, או איורים. זהו לא גבול בלתי עביר, לדבריו, אלא מעין "מפתן של דלת", שמאפשר לקורא להמשיך הלאה או לסוב על עקביו. זהו "אזור שבין טקסט ללא-טקסט", בעל השפעה על הציבור, שיכולה לאפשר קבלת-פנים טובה יותר לטקסט וקריאה רלוונטית יותר בו. במילים אחרות, לדבריו, אלו "שולי הטקסט המודפס, שלמעשה שולטים כל תהליך הקריאה של האדם". לדבריו, ניתן לחלק את הפאראטסקט לשני חלקים: החלק הראשון, פֶּריטקסט (peritext), הוא חלק מהמסמך הכתוב. הוא כולל את שם הטקסט, שמות הפרקים, את ההקדמה, איורים וכיתוביהם, הערות שוליים, הקדשות, איורים; ואֶפּיטקסט (epitext), הכולל מסרים שנמצאים מחוץ לטקסט, כגון ראיונות, הודעות של יח"צ וביקורות בעיתונות.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
מתקפת ריינלנד-פפאלץ או מבצע נימה היה מבצע של הארמיות האמריקאיות השביעית והשלישית וחלקים מהארמייה הצרפתית הראשונה בין 15 ל-24 במרץ 1945, זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה, שבמהלכו אזור הפפאלץ, חלקים מהריינלנד ואזורי צפון אלזס ולורן שאבדו זמנית במהלך מבצע נורדווינד הגיעו לשליטת בעלות הברית.
כוחות בעלות הברית פרצו את החלקים האחרונים של החומה המערבית שעדיין הוחזקו בידי כוחות גרמנים, הגיעו אל הריין בחזית רחבה בין קובלנץ לגמבסהיים וכך יצרו את התנאים לחציית הריין לאחר שעוצבות אחרות של בעלות הברית כבר חצו את הריין ב-7 במרץ ברמאגן מדרום לבון והקימו ראש גשר (ראה מבצע חוטב עצים).
רקע כללי
ב-16 בדצמבר 1944, הוורמאכט הגרמני והוואפן אס אס החלו במתקפת הארדנים. בתחילה, התקפת פתע והתקדמות לבסטון הצליחה, והכוחות התקדמו עד 27 בדצמבר. מכאן ואילך פתחו בעלות הברית המערביות במתקפת נגד; הכוחות המזוינים הגרמניים סבלו מדי יום ממחסור בדלק, תחמושת ואספקה אחרת. אף על פי כן החלו כוחות גרמנים גם במבצע נורדווינד (31 בדצמבר 1944 עד 25 בינואר 1945), מתקפה באזור אלזס-לורן.
לאחר תום שתי ההתקפות הגרמניות הלא מוצלחות הללו, עמדו בעלות הברית מול החומה המערבית, הריין והרור. מבצע ביזה, חציית הריין של בעלות הברית, כבר היה בתכנון. ב-13 בפברואר 1945, גנרל דווייט אייזנהאואר הורה לשני מפקדי קבוצת הארמיות שלו, עומר בראדלי וג'ייקוב דיוורס, להתחיל בתכנון מבצע משותף לגירוש הוורמאכט מאזור הסאר והפפאלץ, בהתאמה. הוא אמר להם לתכנן את המבצעים עד 15 במרץ. המבצע היה אמור להתחיל רק אחרי קבוצת הארמיות ה-21 הבריטית-קנדית הגיעה לנהר הריין במהלך מבצעי ממשי ורימון. החורף היה קר מאוד וארוך; הצדדים חיכו או קיוו למזג אוויר נוח יותר.
ב-7 במרץ, כוחות של הארמייה הראשונה של קבוצת הארמיות ה-12 מדרום לקבוצת הארמיות ה-21 תפסו את גשר הריין השלם ברמאגן במסגרת מבצע חוטב עצים וכוננו ראש גשר בגדה הימנית. היטלר ניצל את ההזדמנות והחליף את גרד פון רונדשטט באלברט קסלרינג כמפקד ה-OB West. אזור קלן על הגדה השמאלית של הריין, אחת הערים הגדולות בגרמניה, נכבש גם הוא בתחילת מרץ. האמריקאים היו עכשיו על הסאר והמוזל. מבצע נימה, כיבוש משולש סאר-מוזל, היה אמור להיות השלב הבא ב"מתקפת הריינלנד" של בעלות הברית, ההתקדמות לעבר הריין בחזית רחבה.
מטרה
מטרת המבצע הייתה לגרש את הוורמאכט מאזור סאר ופפאלץ, למשוך (או לרתק) כוחות אויב מצפון לדרום ולקיים אזור תקיפה חלופי אם מבצעי בעלות הברית בצפון - מבצע רימון ומבצע ביזה - ייכשלו.
תוכנית
במהלך השבוע הראשון של מרץ, אישר הגנרל ג'ייקוב דיוורס, מפקד קבוצת הארמיות השישית, תוכנית (מבצע נימה) שהוכנה על ידי הארמייה השביעית של הגנרל אלכסנדר פאץ'. שלושה קורפוסים היו אמורים לתקוף ברוחב חזית בין זארבריקן והריין ליד גמבסהיים, דרומית מזרחית להגנאו. רצועה צרה העוברת לאורך הריין מהפינה הצפון-מזרחית הקיצונית של אלזס ליד לאוטרבורג הייתה אמורה להיתפס על ידי יחידות של הארמייה הצרפתית הראשונה בשליטה מבצעית של הארמייה האמריקאית השביעית. המשימה הגדולה ביותר הייתה אמורה להתבצע בחלק המרכזי של החזית ליד קייזרסלאוטרן.
לפי הקצאת כוחות SHAEF, הארמייה השביעית של קבוצת הארמיות השישית הייתה אמורה להיות מתוגברת על ידי דיוויזיה משוריינת אחת ושלוש דיוויזיות חי"ר מהארמייה השלישית כדי לבצע את המתקפה, בעוד ששאר היחידות של הארמייה השלישית היו אמורים לבצע מתקפה תומכת.
היחידות הגרמניות שהוצבו בפאלץ ובצפון אלזס היו אמורות להיות מנותקות מעורפן ולהישמד ממערב לנהר הריין. קבוצת הארמיות השישית של הגנרל דיוורס התמודדה מול קבוצת ארמיות G של גנרל האס אס פאול האוסר.
עמדות
לאורך נהר המוזל בין טריר לקובלנץ, הארמייה השביעית הגרמנית הייתה בסכנת כיתור או מותקפת ישירות על ידי הקורפוס ה-20 של הארמייה הראשונה תחת גנרל וולטון ווקר. התמוטטות הארמייה השביעית הייתה כנראה רק עניין של זמן.
עד מהרה הייתה גם הארמייה הגרמנית הראשונה בבעיה רצינית מכיוון שיומיים קודם לכן - ב-15 במרץ - פתחה הארמייה האמריקאית השביעית במתקפה על גזרה ברוחב 110 ק"מ של החזית בין זארלאוטרן לדרום מזרח עד הריין. גם אם המתקפה לחדור לקו זיגפריד נכשלה, היא הייתה עלולה להצמיד את חיילי הארמייה הראשונה הגרמנית למבצרים בזמן שחייליו של פטון יאגפו אותם מאחור.
רק הקורפוס ה-21 של הגנרל מילבורן (באגף השמאלי של הארמייה, ליד זארבריקן) היה קרוב למדי לקו זיגפריד; יחידות אחרות היו במרחק של עד 30 ק"מ.
עיקר ההתקפה נערכה בגזרה המרכזית של החזית: הקורפוס ה-15 של גנרל וייד הייסליפ נערך מול העיירה ביטש. הוא היה מוקף במבצרי קו מז'ינו. בעלות הברית ניסו לשווא לכבוש את ביטש בדצמבר 1944 ונאלצו לפנות את פאתיה הדרומיים של העיירה ואת כל האזור שממזרח לה בין לאוטר ומודר בנסיגה טקטית במהלך מבצע נורדווינד הגרמני.
באגף הימני, הקורפוס ה-6 של הגנרל אדוארד ברוקס נאלץ לחצות את נהר המודר; אחת מהדיוויזיות של ברוקס הייתה צריכה להתקדם דרך הווז' הצפוני הגלי.
ארבעה קורפוסים של הוורמאכט עמדו בדרכם של הכוחות האמריקנים. הקורפוס ה-82 בפיקודו של ולטר האהם החזיק את האגף הימני בין טריר למרציג. צפונית-מערבית משם, על יד זארבריקן ולידו עמד הקורפוס ה-85 בפיקודו של בפטיסט קנייס, שזמן קצר קודם לכן העביר את דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-559 לידי הארמייה השביעית ולכן היו לו רק שתי דיוויזיות. מדרום-מזרח לעיר ניצב, על קטע קדמי שהיה בערך ממול הקורפוס האמריקאי ה-15, קורפוס האס אס ה-13 עם שלוש דיוויזיות, בפיקודו של גרופנפיהרר מקס זימון. משמאלו ניצב הקורפוס ה-90 לאורך המודר עד הריין, בפיקודו של הגנרל אריך פטרסן עם שתי דיוויזיות פולקסגרנדיר ושרידי דיוויזיית אימוני חי"ר.
אף על פי שהגרמנים חששו הכי הרבה שהיריבים בחלק הקדמי של הקורפוס ה-90 של פטרסן יפרצו לפער וייסנבורג (ולא נגד קורפוס האס אס ה-13 של זימון לפרוזדור קייזרסלאוטרן), חילופי הכוחות בשבועות שלפני כן, שנועדו לתגבר את הארמייה השביעית, נשלחו בעיקר לקורפוס האס אס ה-13, אשר היה חזק יותר. בנוסף לשתי דיוויזיות פולקסגרנדיר, לקורפוס של זימון הייתה כפופה גם דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 (לא הרבה יותר מאשר שם תואר באותה תקופה, אלא יחידה שהחזיקה משמעותית יותר טנקים וכלי רכב משוריינים מכל קורפוס שכן אחר).
דומיניק סטראוס-קאהן
דומיניק סטראוס-קאהן (לעיתים גם שטראוס-קאהן; בצרפתית: Dominique Strauss-Kahn, נהגה סטרוֹס-קָאן וידוע גם בכינוי דֶ-אֶס-קַ, ראשי התיבות של שמו D.S.K; נולד ב-25 באפריל 1949) הוא כלכלן ופוליטיקאי צרפתי-יהודי, חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, כיהן כשר האוצר בממשלת צרפת וכיושב ראש קרן המטבע הבינלאומית.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
15 במרץ
היו רק שני מקומות שבהם הייתה התנגדות נחושה:
באגף השמאלי בו ניסתה דיוויזיית הרגלים ה-63 בפיקודו של מייג'ור גנרל לואיס א. היבס לעקוף את זארבריקן מזרחה ולנתק דרכי מילוט גרמניות מהעיר. ההתנגדות החזקה נבעה מכך שהדיוויזיה ה-63 פגעה בקו זיגפריד בשלב מוקדם. הרחק מימין, שם הקורפוס האמריקני ה-6 צירף את דיוויזיית הרגלים האלג'יראית ה-3 כדי לפנות את המישורים הרחבים בין הגנאו לנהר הריין. שם, אזור עירוני על המודר סיפק קו הגנה ושדות אש נקיים לנשק אוטומטי חפור כמו מקלעים. בנקודות אחרות, ההתנגדות הייתה לעיתים בוגדנית וקשה לכבותה, אך לרוב לזמן קצר. היו הרבה מאוד מוקשי נ.א. ומוקשים נגד טנקים.
דומיניק סטראוס-קאהן
ילדות ונעורים
בגיל שנתיים עברה משפחתו לגור באגאדיר שבמרוקו, ובעקבות רעידת האדמה באגאדיר (1960) עקרה למונקו ומשם לפריז. הוא למד בבית הספר התיכון הידוע "ליסֶה קארנו". לאחר מכן למד לתואר בבית הספר למינהל עסקים HEC, בסיאנס פו בפריז שם קיבל תואר בשנת 1972, ובמכון לסטטיסטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי. באותה שנה רכש גם תואר ראשון במשפט ציבורי ובשנת 1975 למד לתואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטת פריז X בננטר. עבודת הדוקטור שלו, שפורסמה בשנת 1977, עסקה ב"כלכלה משפחתית וצבירת עושר". בנוסף ללימודים המקצועיים, סטראוס-קאהן רכש גם השכלה יהודית ולמד תלמוד, וכן רכש שליטה בשפות גרמנית, ספרדית, אנגלית, ומעט ערבית.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
15 במרץ
ירי הארטילריה הגרמנית הייתה קלה וספורדית. הדבר נבע כנראה בין השאר מהעובדה שבימים הקודמים מטוסים מפיקוד האוויר הטקטי ה-12 (בריגדיר גנרל גלן או. ברקוס) תקפו את יחידות הארטילריה הגרמנית, ובנוסף ביום תחילת המבצע הם נתמכו על ידי מפציצים בינוניים וכבדים מחיל האוויר ה-8, שהפציץ חלקים מקו זיגפריד, צווייבריקן וקייזרסלאוטרן. מזג האוויר היה בהיר מאוד, ולכן אידיאלי בשביל המתקפה. בין הנפגעים היו קציני אג"ם של שתיים משלוש הדיוויזיות של הקורפוס ה-90.
דומיניק סטראוס-קאהן
עבודתו
סטראוס-קאהן לימד בשורה של מוסדות להשכלה גבוהה, עם הפסקות עקב פעילותו הציבורית: בשנים 1977–1980 לימד באוניברסיטת ננסי, ובשנת 1981 לימד באוניברסיטת פריז בננטר ובבית הספר למינהל ENA. עד לשנת 2007 לימד מיקרו-כלכלה בסיאנס פו. בשנת 1971 עבד במרכז לחקר החיסכון ובשנת 1982 פרסם עם דני קסלר ספר על חיסכון וגמלאות.
סטראוס-קאהן הצטרף למפלגה הסוציאליסטית בשנת 1976, הוא מונה ב-1982 לחבר "ועדת התכנון" (ועדה שהוקמה על ידי שרל דה גול ב-1946 לצורכי תכנון כלכלי ובפרט להכנת תוכניות חומש). בשנת 1986 נבחר לנציג בבית הנבחרים של צרפת מטעם סבואה עילית וכעבור שנתיים נבחר שוב, הפעם כנציג עמק האואז (Val-d'Oise). בתקופה זו היה ליושב ראש ועדת הכספים של הפרלמנט.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
האגף הימני
באגף הימני של הקורפוס ה-15 נעו במהירות לוחמי דיוויזיית הרגלים ה-100 (מייג'ור גנרל ויתרס א. בארס) למרגלות העיר המבוצרת ביטש. ככל הנראה בסיוע העובדה שהם כבר הכירו את השטח מהלחימה בדצמבר 1944, הם השיגו עמדות דומיננטיות על הגבעות המבוצרות המקיפות את העיר; ולא היה ספק שהם יכבשו את כל המבצר למחרת, 16 במרץ.
מסתורין (סוגה)
מסתורין (באנגלית: Mystery) הוא סוגה המיושמת בספרות, בקולנוע ובסדרות טלוויזיה. סוגת המסתורין מאופיינת על ידי התרחשות, תופעה או דמות שעצם נסיבות קיומה, ולעיתים אף תכליתה, מעורפלות כך שהאדם הבוחן אותה אינו יכול לספק לה הסבר מניח את הדעת טרם נחשפה התשתית העובדתית - המציאותית או הבדיונית - לקיומה. בבסיסה סוגת המסתורין מושתתת על הצגת דבר מה תוך הימנעות מכוונת של היוצר ממסירת מידע חיוני להבנתו וכך נוצרות בקהל שאלות הממתינות לתשובה. המילה "מסתורין" מוגדרת כסוד נשגב, תעלומה, אמת לא נודעת.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
האגף הימני
מתקפת הנגד הגרמנית היחידה שזכתה לציון פגעה בגדוד של רגימנט הרגלים ה-7 של דיוויזיית הרגלים ה-3.
דומיניק סטראוס-קאהן
עבודתו
בתקופת נשיאותו של פרנסואה מיטראן, ב-1991, מונה לשר התעשייה וסחר חוץ בממשלתה של אדית קרסון. הוא המשיך לכהן בתפקיד גם בממשלתו של פייר ברגובואה, עד לתבוסת הסוציאליסטים בבחירות לאספה הלאומית בשנת 1993, אז החל לעבוד כעורך דין למשפט מסחרי וייסד את חברת הייעוץ DSK שהתמקדה בפעילות שדלנות בבריסל (מרכז האיחוד האירופי). ב-1995 נבחר לראשות עיריית סרסל, קומונה בפרברים הצפוניים של פריז.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
16 במרץ
ביום השני, 16 במרץ, התגברו הסימנים בכל מקום, מלבד בשני האגפים, שהגרמנים נלחמים רק בפעולות עורפיות. זה הופיע בבירור במיוחד בקטע הלחימה של הקורפוס האמריקאי ה-15, שבו כל שלוש הדיוויזיות התוקפות הצליחו להתבסס על ההצלחות של היום הראשון. המכשולים העיקריים היו מוקשים וכיסי התנגדות, מוגנים בעיקר על ידי טנקים או תותחי סער.
מסתורין (סוגה)
סוגה זו מיושמת באמצעות הצגת פרוטגוניסט יחיד או אנסמבל שחוֹוֶה או חוקר אירוע פלאי שההסבר לקיומו סמוי. לרוב הפרוטגוניסט יהיה ממוקד בניסיון לגלות מהם הגורמים החבויים הניצבים בשורש האירוע ומאפשרים את קיומו.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
16 במרץ
עם רדת הלילה התקדמו הדיוויזיות ה-3 וה-45 מעבר לגבול הגרמני, קרוב מאוד למוצבי קו זיגפריד; והדיוויזיה ה-100, לאחר שפינתה את ביטש, החלה להתקדם באותה חזית. פיקוד האוויר הטקטי ה-12 חזר לפעול.
מסתורין (סוגה)
טִבְעָהּ הצופן סוד ואפוף הסודיות של סוגה זו, מייצר אווירה שמעוררת בקורא או בצופה שאלות ותחושות של סקרנות, מתח, דריכות לקראת הבאות ולבסוף סיפוק מחוויית גילוי הנסיבות שאפשרו את קיומו של האירוע הפלאי. תוכנה של הסוגה משול לקסם המוצג לקהל ויוצר תחושת השתאות וסקרנות הנובעים מהיעדרו המכוון של מידע הדרוש להבנת הסיטואציה.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
16 במרץ
בעקבות פריצת הדרך של הקורפוס ה-20 של גנרל וולטון ווקר אשר התקדם לעבר קייזרסלאוטרן, החששות גברו בקרב הארמייה הראשונה שיחידות גרמניות בקו זיגפריד וליד זארבריקן וצווייבריקן עלולות להיות מכותרות. אם קייזרסלאוטרן תיפול, כוחות אלה יוכלו לסגת רק דרך הארדט (רכס הרים נמוך של יער פפאלץ באורך של כ-30 ק"מ, רוחב שניים עד חמישה ק"מ ועד 673 מ' מעל פני הים). יער פפאלץ היה מיוער בצפיפות; הוא נחצה רק על ידי כביש ראשי, כביש צדדי ממש מאחורי החומה המערבית, וכמה כבישים ושבילים קטנים. הקשיים הטבעיים של הכבישים המפותלים והלא סלולים הללו נוספו על ידי המוני כלי רכב הרוסים כאשר מטוסי קרב אמריקאים המשיכו להפציץ את הכבישים הללו.
דומיניק סטראוס-קאהן
עבודתו
לקראת משאל העם על אישור החוקה האירופית, תמך סטראוס-קאהן באישורה והשתתף במסע הבחירות, בניגוד לחלק מהסוציאליסטים שהתנגדו לה (במשאל הצביעו 54% מהצרפתים נגד האישור).
מסתורין (סוגה)
בתרבות הפופולרית של המאה ה-21, אחת הדוגמאות הבולטות של שימוש בסוגת המסתורין מצויה בסדרת הטלוויזיה אבודים שצוות האנסמבל שהציגה הושלך לתוך מארג של התרחשויות פלאיות שהעניקו לה פופולריות רבה. המסתורין שנשזר בעלילת הסדרה לכל אורכה ריתק את הצופים והוליד שפע של דיונים שכללו תאוריות ששאפו לספק הסברים להתרחשויות הפלאיות שהוצגו בה ולפצח את סודותיה. הילת המסתורין שאפפה התרחשויות, דמויות, מיקומים ומכשירים עלילתיים היוותה חלק ליבתי בחוויית הצפייה.
דומיניק סטראוס-קאהן
עבודתו
בנובמבר 2006 התמודד בבחירות הפנימיות של המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות, אך הפסיד לסגולן רויאל. הוא הוזכר כמועמד מוביל של המפלגה מול הנשיא המכהן סרקוזי, בבחירות לנשיאות צרפת ב-2012, וזכה לאחוזי תמיכה גבוהים בסקרים. סטראוס-קאהן נחשב כמאמין יותר בליברליזם כלכלי ואיזון תקציבי מראש מפלגתו הסוציאליסטית מרטין אוברי.
בספטמבר 2007 מונה ליו"ר קרן המטבע הבינלאומית, בתמיכת נשיא צרפת ניקולא סרקוזי. הוא מילא תפקיד חשוב בקרן עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, והיה פעיל מרכזי בגיבוש חבילת סיוע של כטריליון (אלף מיליארד) דולר למדינות שונות. ב-19 במאי 2011 התפטר מתפקידו, לאחר שהואשם בתקיפה מינית ובניסיון אונס. ג'ון ליפסקי מונה לממלא מקומו. בהמשך, שרת האוצר הצרפתית כריסטין לגארד נבחרה לעמוד במקומו בראש הקרן.
לאחר מכן, פנה שטראוס-קאהן לשירותי ייעוץ, במיוחד באפריקה.
חיים אישיים
אשתו השלישית הייתה העיתונאית אן סינקלייר, נכדת סוחר האמנות היהודי-צרפתי פול רוזנברג, לה נישא בטקס חתונה יהודי בשנת 1991. השניים נפרדו באוגוסט 2012. לסטראוס-קאהן ארבע בנות, שלוש מאשתו הראשונה ואחת מאשתו השנייה. מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים הפיחו בסטראוס-קאהן את הזיקה ליהדותו, ובתקופה זו הוסיף לשם משפחתו את שם משפחת סבו החורג, מריוס קאהן, כדי להדגיש את יהדותו. ב-2014 עבר להתגורר במרקש שבמרוקו. בשנת 2017 נישא שטראוס-קאהן למרים ל'אופיר, מומחית לתקשורת דיגיטלית.
פרשיות מין
סטראוס-קאהן ידוע כאדם המנהל חיי מין ליברליים מאוד, והיה מספר פעמים לחשוד בעבירות מין. באוקטובר 2008 פתחה קרן המטבע בחקירה פנימית לבחינת חשדות שסטראוס-קאהן ניצל את מעמדו כדי לקדם את פירושקה נג' (כלכלנית הונגרייה שעבדה בקרן המטבע), עימה קיים רומן. חקירת המועצה ניקתה את סטראוס-קאהן מחשד הטרדה ומחשד ניצול מעמדו, והותירה אותו בתפקידו, אך במסקנות הוועדה צוין שהרומן "מצער ושיקף כושר שיפוט לקוי באופן חמור".
במאי 2011 נעצר סטראוס-קאהן בארצות הברית בחשד להתעללות מינית, ניסיון אונס וכליאת שווא של חדרנית בבית מלון במנהטן. בעקבות מעצרו התייצבה אשתו לצדו, והביעה ביטחונה בחפותו. היא אף העמידה לרשותו את אמצעיה הכלכליים הרבים למען שחרורו למעצר בית מאובטח והגנתו על ידי עורך הדין בנג'מין ברפמן. הוגש נגדו כתב אישום, והוא כפר באישומים נגדו. ב-1 ביולי שוחרר ממעצר הבית בו היה נתון, עקב ערעור אמינותה של החדרנית המתלוננת. באוגוסט 2011 ביטל בית המשפט בניו יורק את האישומים נגדו, ובדצמבר 2012 הגיעו השניים להסדר פיצויים בתביעה אזרחית שהגישה החדרנית.
ביולי 2011 פתחה התביעה הכללית בצרפת בחקירה מקדימה בעקבות תלונתה של הסופרת טריסטן בנון שסטראוס-קאהן ניסה לאנוס אותה בשנת 2003, ובאוקטובר 2011 נסגר התיק מחוסר ראיות. חקירה נוספת של התביעה הכללית בצרפת, שעסקה בהאשמה שהיה מעורב באונס קבוצתי, נסגרה אף היא בספטמבר 2012, לאחר שהצעירה חזרה בה מההאשמות ולא הגישה תלונה.
ביוני 2015 זוכה במשפט שבו עמד לדין באשמת סרסרות.
יחסו לישראל ועמדותיו בסכסוך הישראלי-ערבי
סטראוס-קאהן הצהיר פעמים רבות על תמיכתו במדינת ישראל. בזמן מלחמת המפרץ הראשונה, עת עיראק שיגרה עשרות טילי סקאד על ישראל, אמר כי על כל יהודי בתפוצות, ובפרט בצרפת, לעשות כל שביכולתו לסייע לישראל. לכן גם חשוב לדעתו שיהודים יהיו מעורבים פוליטית, אחרת, זה לא יהיה מוצדק להתלונן על מדיניות פרו-ערבית מדי של צרפת. הוא אף ציין כי הוא מנסה בדרכו הצנועה לעשות כן מדי יום.
במלחמת לבנון השנייה קרא סטראוס-קאהן להפסקת אש מצד ישראל על בסיס שחרור חיילי צה"ל שנחטפו על ידי חזבאללה ופירוקו מנשקו. בהקשר הסכסוך הישראלי-פלסטיני הוא הביע תמיכה ביוזמת ז'נבה ובפתרון של שתי מדינות לשני עמים.
מתקפת ריינלנד-פפאלץ
17 במרץ: יחידות גרמניות נסוגות דרך יער פפאלץ
לאחר שקסלרינג נתן אישור ב-17 במרץ ליחידות המאוימות בכיתור לסגת, הרמן פוירטש, מפקד הארמייה הראשונה, אפשר לכוח המערבי ביותר שלו לסגת בשלבים - הקורפוס ה-85 תחת גנרל קנייס. במשך שלושה ימים, יחידות הקורפוס היו אמורות לצעוד בחזרה ממערב למזרח, ולחסום את הכביש הראשי שעובר צפון-מזרח דרך פער קייזרסלאוטרן.
לרוע מזלו של תוכניתו של פוירטש, האיום העיקרי על פער קייזרסלאוטרן לא הגיע ממערב או מדרום-מערב, אלא מצפון-מערב. שם צעדו כוחות הקורפוס האמריקאי ה-20 ללא הפרעה של כוחות הקורפוס ה-82 תחת גנרל ולטר האהם. הגעתה של דיוויזיית השריון האמריקאית ה-10 לזארבריקן פירושה לא רק שהפער בעורף כוחותיו של קנייס היה בסכנה, אלא גם שדרך הנסיגה היחידה של חיילי קנייס ושל קורפוס האס אס ה-13 הובילה דרך יער פפאלץ.
19 במרץ: כיבוש הדרך הראשית של קו זיגפריד
ככל שהתקדמה נסיגתו של קנייס, הייתה לכך השפעה של פינוי הדרכים בקו זיגפריד עבור האגף השמאלי של הארמייה האמריקאית השביעית. למרות פעולת הגנת המשמר העורפי העזה, דיוויזיית הרגלים ה-63 של הקורפוס ה-21 של גנרל פרנק מילבורן פרצה את קו ההגנה הראשי בסנט אינגברט בסוף 19 במרץ 1945.
התוכנית קראה למילבורן לשלוח יחידת שריון צפונה כדי להצטרף לקורפוס ה-20 של ווקר בסנט וונדל; אבל התקדמות חייליו של ווקר הייתה כה מהירה שכל המטרות החיוניות בגזרת ווקר מעבר לקו זיגפריד כבר נפלו, ובאותו רגע לא היו להם מטרות לחימה.
הדיוויזיות לחמו במשך יומיים נגד קורפוס האס אס ה-13 בפיקודו של גנרל מקס זימון, אך לא הצליחו להחדיר כלי רכב משוריינים דרך קו זיגפריד. פאץ' הורה לגנרל הייסליפ (מפקד הקורפוס ה-15) להתקדם דרך הפער שפתחה הדיוויזיה ה-63 ולתקוף מאחור את מגיני החומה המערבית הנלחמים בקורפוס ה-15.
לגנרל פוירטש היה ברור שהאמריקאים ינצלו את הפער שהותירה נסיגתו. במהלך הלילה של 19 במרץ הוא הרחיב את פקודתו לסגת לאגף המערבי של קורפוס האס אס ה-13.
20 במרץ
בליל 20 במרץ החלו גם שאר לוחמי קורפוס האס אס בנסיגתם; זה איפשר לדיוויזיה האמריקאית ה-3 להתקדם מהר יותר.
ב-20 במרץ, שלח הלופטוואפה כ-300 מטוסים מסוגים שונים, כולל מטוסי סילון מסרשמיט Me 262, לתקוף את הטורים הצועדים של הארמייה השלישית. הם גרמו לנפגעים קלים בלבד. יחידות נ"מ אמריקאיות (מה שנתן להן הזדמנות נדירה להשתמש במה שהוכשרו) הפילו 25 מטוסים גרמניים; טייסי פיקוד האוויר הטקטי ה-19 דיווחו על שמונה הרוגים.
סיכום
אף על פי שכל הדיוויזיות של הקורפוס האמריקאי ה-6 עשו את פריצות הדרך שלהן ב-23 במרץ, הן באו רק במגע עם יחידות משמר עורפי ולא הצליחו להפריע באופן משמעותי לנסיגה הגרמנית. מכיוון שיחידה גרמנית נלחמה בעקשנות בשפייר, התעכבה החבירה בין דיוויזיות השריון ה-12 וה-14. שתי דיוויזיות השריון שלחו יחידות קדמיות לעבר הEisenbahn-Rheinbrücke Germersheim מוקדם ב-24 במרץ, אך אף אחת מהן לא הגיעה לעיירה כשהגרמנים פוצצו את הגשר בשעה 10:20.
אנשי הארמייה האמריקאית השביעית העריכו ששתי הארמיות הגרמניות איבדו 75-80% מחיל הרגלים שלהם במהלך מבצע נימה. הארמייה האמריקאית השביעית והיחידות הצרפתיות הכפופות לה תפסו 22,000 שבויים באותה תקופה; הארמייה האמריקאית השלישית תפסה למעלה מ-68,000 חיילים גרמנים.
הארמייה האמריקאית השלישית ספגה 5,220 נפגעים, מתוכם 681 נהרגו. יחידות הוורמאכט היריבות איבדו (כולל יותר מ-68,000 שבויי מלחמה שהוזכרו) כ-113,000 איש. לארמייה האמריקאית השביעית, שלחמה בעיקר נגד החומה המערבית, היו כנראה כ-12,000 נפגעים, כולל כמעט 1,000 הרוגים.
הצפנה מקצה-לקצה
חילופי מפתחות
במערכת הצפנה מקצה לקצה מפתחות ההצפנה חייבים להיות ידועים רק לצדדים המתקשרים. כדי להשיג מטרה זו, מערכות הצפנה מקצה לקצה יכולות להצפין מידע באמצעות מחרוזות מידע הנקראים סוד משותף מראש (PGP), או סוד חד פעמי הן גם יכולות לעשות שימוש בפרוטוקול דיפי-הלמן (OTR, סיגנל).
שימושים מודרניים
מספר דוגמאות למערכות שכוללות הצפנה מקצה לקצה כברירת מחדל כוללות את: PGP, OTR, וואטסאפ, iMessage ,סיגנל, FaceTime ועוד.
נכון לשנת 2016, מערכות תקשורת מבוססות שרתים אינן כוללות הצפנה מקצה לקצה. מערכות אלו יכולות להבטיח הגנה רק על התקשורת שבין תוכנת הלקוח לשרת, משמע המשתמשים צריכים לסמוך על צד שלישי המפעיל את השרת. הצפנה מקצה לקצה נחשבת לבטוחה מכיוון שהיא מורידה את מספר הצדדים שיכולים להתערב או לפגום בהצפנה. במקרה של מסרים מיידיים משתמשים יכולים להשתמש בתוכנת צד שלישי (כגון: פידג'ין) כדי ליישם מערכות הצפנה מקצה לקצה (כגון: OTR) על גבי פרוטוקול שאינו מאפשר הצפנה מקצה לקצה.
מספר מערכות שאינן מיישמות הצפנה מקצה לקצה, למשל: ו־ מתארות את עצמן ככאלה המציעות הצפנה "מקצה-לקצה" בשעה שהן לא מספקות הצפנה מקצה לקצה. מערכות אחרות כגון: טלגרם ו־Google Allo ננזפו על כך שהן מציעות הצפנה מקצה לקצה אך לא מאפשרות אותה כברירת מחדל.
דלתות אחוריות
חברות עשויות מרצונן או שלא מרצונן להכניס דלת אחורית לתוכנה שלהן שתאפשר להן לגשת למפתחות ההצפנה וכך לעקוף את מערכת ההצפנה ולפענח את ההודעות לגמרי. בשנת 2013 מידע שהודלף על ידי אדוארד סנודן, הראה שיש דלת אחורית בתוכנת סקייפ שמאפשרת לחברת מיקרוסופט לשלוח את כל תוכן הודעות המשתמשים לסוכנות לביטחון לאומי של ארצות הברית, למרות שתוכן ההודעות היה מוצפן מקצה לקצה מבחינה רשמית.
מתן שביט
מתן שביט (נולד ב-16 ביולי 1990) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי. מאז שנת 2015 הוא נמנה עם שחקני התיאטרון הלאומי הבימה.
ביוגרפיה
מתן שביט נולד וגדל בתל אביב-יפו. במקביל ללימודיו בתיכון התבלט בלהקת צופי תל אביב שם כיכב בשני מחזות זמר מקוריים של הבמאי, הכותב והמלחין ירון כפכפי. בשנת 2007 זכה על תפקידו במחזמר "לא שולט בזה" בפרס השחקן המצטיין לנוער בפסטיבל סתיו תיאטרוני בחסות התיאטרון הקאמרי.
בשנת 2011 לאחר שירותו הצבאי החל את לימודי המשחק בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. שם זכה בפרס קרן התרבות אמריקה-ישראל בשנת 2013.
מיד עם סיום הלימודים בשנת 2014 הצטרף ל"אנסמבל עיתים" של התיאטרון הקאמרי בניהולה והדרכתה של רנה ירושלמי. ב-2014 שיחק בהצגה "רודף העפיפונים" בתיאטרון גשר בבימויו של נועם שמואל, בתפקיד אמיר. בשנת 2015 שיחק ב"פיטר פן" בתפקיד פיטר פן בתיאטרון מופע. בחנוכה 2016 שיחק בהצגה "בת הים הקטנה" בתפקיד הנסיך, לצד עדי הימלבלוי בהפקתו של מאור מימון. בשנת 2017 שיחק בהצגה ״סולם יעקב״ בתיאטרון השעה הישראלי; הצגה המתארת את סיפור חייו של השחקן והקומיקאי יעקב כהן. באותה שנה שיחק בהצגה ״הקוסם מארץ עוץ״ בתפקיד איש הפח, בהפקת תיאטרון השעה הישראלי. בשנת 2018 שיחק בהצגה "מול כולם" בתפקיד שון בתיאטרון השעה הישראלי; ההצגה זכתה כהצגת השנה בפרס הבמה לילדים ונוער.
בינואר 2020 לוהק לתפקיד הראשי בהצגה "חלומות של אחרים" מחזה מוזיקלי מקורי המבוסס על שיריו של עידן רייכל, בהפקת תיאטרון השעה הישראלי.
תפקידיו בתיאטרון הבימה
בשנת 2015 הצטרף ללהקת שחקני תיאטרון הבימה עם המחזמר "אוויטה". מאז לקח חלק בהצגות רבות מתוך רפרטואר התיאטרון, ביניהן:
בשנת 2019 זכה בפרס השחקן המבטיח בתיאטרון הבימה.
בטלוויזיה
בבגרותו שיחק בסדרות טלוויזיה רבות ביניהן: העונה הראשונה של סדרת הנוער "נעלמים" בבימויו של רני סער; הסדרה שודרה בערוץ ניקלודיאון (2014), "רון" קומדיה שנכתבה על ידי היוצר רון פלדמן ושודרה ב-Yes Comedy (2015), העונה הראשונה והשנייה של הסדרה "פלאשבק" ששודרה בערוץ הילדים בתפקיד שלומי חתן (2016), "בשבילה גיבורים עפים" ששודרה בקשת 12 (2017), "דאנסטורי" בבימויו של עודד רז; בתפקיד אלון אחיו של מיכאל גבעתי הסדרה שודרה בערוץ דיסני (2018).
תולדות האסלאם בארץ ישראל
תולדות האסלאם בארץ ישראל, החלו בשנות ה-30 של המאה השביעית במהלך הכיבושים המוסלמיים הגדולים, כאשר אזור ארץ ישראל נכבש על ידי הצבאות המוסלמים של הח'ליפות האיסלאמית תחת הנהגתו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב. הנוכחות המוסלמית באזור המשיכה להתקיים באזור מאז ועד ימינו במשך קרוב ל-1400 שנים. לאורך רוב התקופה הנ"ל התקיים באזור ארץ ישראל שלטון מוסלמי, למעט תקופת השלטון הצלבני באזור (בשנים 1099 - 1291) ולמעט תקופת מדינת ישראל (1948 ואילך), אשר החלה בעקבות מלחמת העצמאות בה כוחות צה"ל הצליחו להדוף את צבאות ערב ולהרחיב את תחום המדינה מעבר לגבולות שנקבעו למדינה היהודית בתוכנית החלוקה על פני רוב שטחי אזור ארץ ישראל.
רקע
על פי המסורת המוסלמית, במהלך לילה אחד בשנת 621 לספירה, הנביא המוסלמי מוחמד רכב על גבי בהמה פלאית ששמה אל-בוראק (البراق) ובליווית המלאך גבריאל, ממכה להר הבית שבירושלים. על פי המסורת המוסלמית, מהר הבית עלה מוחמד לשמיים ושם הוא פגש את אללה וקיבל את מצוות התפילה (צלאה) אותה מצווים המוסלמים לערוך חמש פעמים ביום. אף על פי כן, ירושלים לא מוזכרת בקוראן עצמו, וארץ ישראל מוזכרת רק בהקשר של בני ישראל וסיפורי הנביא משה.
הכיבוש המוסלמי והאסלאמיזציה של אזור ארץ ישראל (638 - 1099)
האסלאם הגיע לראשונה לאזור ארץ ישראל במהלך שנות ה-30 של המאה השביעית לספירה במהלך הכיבושים המוסלמיים הגדולים שבהם הצבאות המוסלמים של הח'ליפות האיסלאמית תחת הנהגתו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב כבשו שטחים נרחבים באסיה ובאפריקה, ובכלל זה באזור ארץ ישראל. צבאות הח'ליפות תחת הנהגתו של עומר בן אל ח'טאב, הביסו את צבאות האימפריה הפרסית ואת צבאות האימפריה הביזנטית וכבשו את פרס, מסופוטמיה, סוריה, אזור ארץ ישראל, מצרים, צפון אפריקה וספרד. אף על פי שהקוראן איננו מבהיר היכן בדיוק מוחמד עלה לשמיים, לאחר הכיבוש המוסלמי של ירושלים במאה השביעית לספירה, אזור הר הבית, בו הוקם בהמשך מסגד אל-אקצא, הפך למיקום המוכר והמזוהה על ידי כל המאמינים המוסלמים בעולם בתור המקום שממנו עלה מוחמד לשמיים.
הכיבושים המוסלמים במאה ה-7 החלו תהליך ארוך והדרגתי של אסלאמיזציה של עמים רבים באזורים נרחבים במזרח התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה. תהליך הדרגתי זה החל מיד בעקבות היווצרות האימפריה המוסלמית ונמשך כמה מאות שנים. כמו כן, באזור המזרח התיכון ובאזור ארץ ישראל בפרט, החל תהליך הדרגתי, שנמשך כמה מאות שנים, שבו העמים הילידים באזורים שונים, אשר עד אז דיברו בעיקר יוונית, ארמית-סורית, קופטית וברברית, החלו לאמץ את השפה הערבית ואת התרבות הערבית. כתוצאה מכך, לאורך הזמן חלק גדול מאוכלוסיית הילידים באזור התמזגה עם השבטים הערבים, וכתוצאה מכך השפה הערבית והתרבות הערבית הפכו בעקבות כך לדומיננטיים על פני אזור נרחב, שכלל בין היתר את אזור ארץ ישראל.
לאחר הכיבוש המוסלמי של אזור ארץ ישראל, הח'ליפות החליטה להקים מסגד גדול מעל לחורבות בית המקדש היהודי בעיר העתיקה בירושלים. בעקבות כך הוקם במקום מסגד אל-אקצא בין השנים 687 - 691. בנוסף, באותה העת מבנים מוסלמיים רבים אחרים נבנו בכל אזור ארץ ישראל. מסגד אל-אקצא נחשב למבנה העתיק ביותר בעולם המוסלמי אשר עדיין נמצא בשימוש.
יריבויות בין שושלות שונות ומהפכות שונות שהתרחשו לאחר מכן הובילו בסופו של דבר לפילוג בתוך העולם המוסלמי. בסופו של דבר, במאה התשיעית לספירה, אזור ארץ ישראל נכבש על ידי השושלת הפאטמית. באותה העת אזור ארץ ישראל שוב הפך למרכז של עימותים אלימים שונים בין אויבים שונים של השושלת הפאטימית אשר ניסו לכבוש את האזור. באותה העת האימפריה הביזנטית המשיכה לנסות ולכבוש מחדש את השטחים שנכבשו מהם בעבר, כולל את ירושלים. באותה העת, רבים מהתושבים הנוצרים בירושלים אשר הביעו את תמיכתם באימפריה הביזנטית, הוצאו להורג בעוון בגידה על ידי השלטונות המוסלמים.
בעקבות החשיבות ההולכת וגדלה של ירושלים בעולם המוסלמי, הסובלנות כלפי בני הדתות האחרות החלה לדעוך. האוכלוסייה הנוצרית באזור ארץ ישראל הפכה למיעוט נרדף כאשר כנסיות שונות הוחרבו. מגמה זו הגיעה לשיאה בשנת 1009 לספירה כאשר החליף אל-חאכם מהשושלת הפאטימית במצרים, החריב את כנסיית הקבר בירושלים ואילץ את נתיניו הנוצרים לענוד צלבי עץ של חצי מטר ברוחב ובאורך סביב צווארם. פרובוקציה זו הציתה זעם רב בקרב העולם הנוצרי אשר הוביל בהמשך להשקת מסע הצלב הראשון.
התקופה הצלבנית והתקופה האיובית (1099 - 1291)
בשנת 1099 הצלבנים, בתמיכת הכנסייה הקתולית, השיקו את מסע הצלב הראשון במטרה להחזיר לעצמם את השליטה על ירושלים מידי האימפריה האסלאמית ובמטרה לסייע לאימפריה הביזנטית להילחם בסלג'וקים. במהלך מסע הצלב הראשון, כוחות הצלבנים הצליחו לכבוש את ירושלים במהלך יולי 1099, בעודם טובחים רבים מהתושבים המוסלמים והיהודים בעיר. לאחר כיבוש העיר הקימו הצלבים בעיר את ממלכת ירושלים הנוצרית. הצלבנים הפכו את כיפת הסלע ל"היכל ה'" ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה".
בשנת 1187 כוחות הצבא המוסלמים של השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין הביסו את כוחות הצלבנים בקרב קרני חיטין - קרב אשר היווה את נקודת השבר של ממלכת ירושלים. לאחר קרב קרני חיטין החלה התמוטטות הממלכה עד לחורבנה הסופי - התבוסה הייתה קשה עד כדי כך שכמעט כל הערים והמבצרים הצלבניים נכנעו לצלאח א-דין לאחריה (כולל ירושלים), וממלכת ירושלים הפסיקה בעקבותיה להוות גורם משמעותי באזור הלבנט.
התבוסות של הצלבנים באזור הובילו בהמשך למסע הצלב השלישי אשר נועד להשיב את השליטה בשטחי הצלבנים שנכבשו באזור ארץ ישראל. מלך אנגליה ריצ'רד הראשון (ריצ'רד לב הארי) הוביל את המצור על עכו, כבש את העיר והוציא להורג 3,000 שבויים מוסלמים. לאחר ניצחון צלבני נוסף בקרב ארסוף המשיכו כוחות הצלבנים מזרחה, וכבשו את רמלה ולטרון, מבלי להגיע אל היעד - ירושלים, בכמה ניסיונות חוזרים לכובשה מידי המוסלמים. הצדדים החלו לנהל שיחות משא ומתן, ולבסוף, חתמו על הסכם רמלה ביוני 1192. על פי תנאי ההסכם, ירושלים נשארה תחת שליטה מוסלמית, אך הוחלט כי העיר תהיה פתוחה בפני צליינים נוצריים. ההסכם הוביל להקטנת הממלכה הצלבנית לרצועת חוף צרה שהשתרעה מצור ועד יפו.
בשנת 1250, השושלת האיובית שבמצרים הודחה על ידי גדודי עבדים, ובעקבות כך נוסדה הסולטנות הממלוכית.
בסופו של דבר, בשנת 1291, כוחות הממלוכים בהנהגתו של הסולטאן ח'ליל בן קלאון ערכו מצור ארוך על העיר עכו אשר הייתה העיר האחרונה באזור שנותרה בשליטה צלבנית לאחר מסעות הצלב. הממלוכים כבשו את עכו ב-18 במאי 1291 והרגו את רוב התושבים הנוצריים של עכו, ובכך בא הקץ על ממלכת ירושלים לאחר היסטוריה סוערת ומפוארת של 200 שנה שבהם התקיימה מדינה צלבנית עצמאית בארץ הקודש.
התקופה הממלוכית (1260 - 1517)
ב-3 בספטמבר 1260 בקרב עין ג'אלות שנערך בעמק יזרעאל, בסמוך למעין חרוד של ימינו, בלמו כוחות הממלוכים את התפשטות האימפריה המונגולית מערבה. כתוצאה מכך הבטיחו את שלטונם באזור למשך 250 השנים הבאות.
ב-24 באוגוסט 1516, בקרב מרג' דאבק שנערך בסוריה, צפונית לחלב של ימינו, כוחות האימפריה העות'מאנית הביסו את כוחות הסולטנות הממלוכית וירשו אותם כשליטי סוריה. ב-28 באוקטובר הכוחות העות'מאנים הביסו בשנית את כוחות הסולטנות הממלוכית בקרב יאוניס חאן אשר בעקבותו הם כבשו חלקים ניכרים מאזור ארץ ישראל. בדצמבר של אותה השנה כל אזור ארץ ישראל נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית מידי הסולטנות הממלוכית.
תחת השלטון העות'מאני (1516 - 1917)
ההנהגה של העות'מאנים המוסלמים בארץ ישראל חיזקה והבטיחה את מרכזיותה וחשיבותה של האסלאם כדת הדומיננטית באזור ארץ ישראל. וכתוצאה מכך, בחייה הדתיים של האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל תפסה מקום נכבד העלייה לרגל לקברות קדושים ועריכת חגיגות סביבם. בתוך מכלול החגיגות המקומיות, בולטות חגיגות נבי מוסא, שראשיתן בימי צלאח א-דין. אלו היו מרכזות עולים לרגל מכל חלקי ארץ ישראל הדרומית והמרכזית למפגש שנתי שיצר תחושה של קשר בין חלקי הארץ.
השלטון העות'מאני עודד הגירה לארץ כדי ליישב את האזורים דלילי האוכלוסייה והעניק אדמות למהגרים. הדבר הביא להאצה משמעותית ובריבוי האוכלוסייה המוסלמית. בשלהי המאה ה-19 היו בארץ כ-525,00 תושבים מוסלמים, 85% מכלל האוכלוסייה. כ-100,000 היו מהגרים ממצרים. המהגרים הדרוזים, האלג'ירים, הטורקמנים, הצ'רקסים והבהאים, מנו כ-42,300. הסודאנים מנו כ-500. הבוסנים מנו כ-840. עד מלחמת העולם הראשונה מנו המהגרים המוסלמים כ-200,00 נפש. כשליש עד מחצית מתושבי הארץ המוסלמים היו מהגרים חדשים.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבע מעמדות: עסברי - מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא - אנשי הדת, רעאיא - מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים. כמו כן האוכלוסייה המוסלמית כללה שבטים בדואים נוודים ונוודים למחצה. הפלאחים מנו 60% מתוך כלל המוסלמים, הבדואים מנו כ-14% והעירוניים מנו 24%. רובם היו סונים, אבל בגליל היה ריכוז של מוסלמים שיעים. במשך מאות שנים, עד המחצית השנייה של המאה ה-19, הייתה האוכלוסייה הערבית הכפרית בארץ ישראל מפולגת בין שני מחנות: קיס וימן. לפילוג זה הייתה משמעות אינטגרטיבית רחבה, משום שהוא חצה את תושבי הרי המרכז של ארץ ישראל, וכך נוצר מצב שתושבי ההר של חברון, ירושלים ושכם השתייכו לאותו מחנה ונאבקו בבני המחנה האחר. תופעה זו הייתה גורם חשוב ביצירת מגע בין תושבי אזורים שונים בארץ.
בשנת 1834 פרצה התקוממות עממית כנגד שלטונו של הוואלי העות'מאני מוחמד עלי. הגורם העיקרי לפרוץ המרד היה התמרמרות על חובת גיוס לצבא המצרי שהחיל עלי כחלק ממדיניות המודרניזציה שלו, וזאת במקום צבא של שכירי חרב אשר הגיעו מקרב חברי הקאסטה הצבאית. חובת הגיוס עוררה מרד בארץ ישראל, שבראשו עמדו ראשי חמולות משכם, חברון והאזור שבין ירושלים ליפו. בהתחלה המורדים הצליחו להשתלט בהצלחה על ערים רבות, כולל שכם, ירושלים וחברון. בתגובה, בשנת 1831 הקצין המצרי אבראהים פאשא עלה יחד עם צבא בן 40,000 חיילים לארץ ישראל, כבש את עזה, רמלה, יפו, חיפה וירושלים ללא קרב, ואת עכו לאחר מצור אכזרי של שישה חודשים. כיבוש הארץ בידי אבראהים פאשא הביא לשינוי דמוגרפי מהותי שכן לאחריו הייתה נהירה של מהגרים מהשבטים המוסלמים במזרח התיכון לאזור ארץ ישראל. אבראהים פאשא הביא עמו עשרות אלפי מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון. מצרִים אלה התיישבו בכפרים ובערים, בייחוד בשפלת החוף שהייתה למעשה ריקה באותה העת.
תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל
עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים ב-1917, הפכה ירושלים ממרכזו של מחוז עות'מאני למרכזה המנהלי של הארץ כולה, שהושמה תחת ממשל צבאי נפרד. תהליכים פוליטיים בין לאומיים שהתעוררו במהלך מלחמת העולם הראשונה שעיקרם התעוררות תנועות לאומיות לא פסחו על הציבור הערבי. בתחילת אוקטובר 1918 הגיעו כוחותיו של פייסל בן חוסיין לדמשק, בה הוקם ממשל כיבוש צבאי שפייסל הועמד בראשו, ובציבור הפוליטי הפלסטיני, שעד אז היה אדיש ל, גדלה והלכה התמיכה בתביעה לאחדות עם סוריה. הכתרת פייסל למלך סוריה המאוחדת במרץ 1920 עוררה גל של התלהבות ערבית לאומית ברחבי ארץ ישראל.
בשנת 1922, לאחר שהבריטים קיבלו את מנדט חבר הלאומים – ייפוי הכוח, על ארץ ישראל, הם ערכו מפקד אוכלוסין בשטח שהיה נתון למרותם ממערב לנהר הירדן, האזור שבו קיימות מדינת ישראל והרשות הפלסטינית. לפי המפקד מנו כלל תושבי האזור 757,182 נפש, מהם 590,890 מוסלמים, 83,794 יהודים, 73,024 נוצרים, ו-9,474 אחרים. מספר הפלסטינים צמח בתקופת המנדט הבריטי בקצב בלתי רגיל: במשך פחות מ-30 שנה הוכפל מספרם. בראשית המאה ה-20 נאמד מספרם ב-500–550 אלף, ובסוף מלחמת העולם הראשונה ב-600–650 אלף (מהם 70,000 נוצרים, השאר מוסלמים). בשנת 1948 הם מנו 1.3-1.2 מיליון מהם כ-900,000 מוסלמים. אין מסמכים המתעדים באופן מדויק את מספר הערבים המהגרים לארץ בתקופת המנדט, וישנן הערכות שונות בעניין.
בדו"ח הוועדה האנגלו-אמריקנית ב-1945, מצאה הוועדה כי בין השנים 1922–1945 צמחה האוכלוסייה המוסלמית מ-589,000 ל-1,061,000, כשמתוך זה רק ארבעה אחוז יוחסו להגירה. הם ציינו את צמיחתה הטבעית של האוכלוסייה הערבית העולה ממספרים אלה כיוצאת דופן ואת מקורה ראו, במידה רבה, בצניחה בשיעור תמותת התינוקות בקרב האוכלוסייה המוסלמית. הגאוגרף משה ברור עסק במחקרו "הגירה כגורם בגידול הכפר הערבי בארץ ישראל", בהגירה של פועלים ממצרים בתקופת המנדט הבריטי והשתקעותם בעיקר במישור החוף. הוא הגיע למסקנה כי לפחות שליש מהגידול במספר הערבים תושבי מישור החוף בתקופת המנדט מקורו בהגירה ממצרים. עוד הגיע ברור למסקנה שגידול האוכלוסין בכפרים של אזור החוף לא נבע מריבוי טבעי ומהגירה פנימית של ערבים שעזבו את כפריהם בגליל ובשומרון, והשתקעו באזור החוף היכן שאפשרויות התעסוקה היו טובות יותר.
ב-1931 רק כ-10% מן המוסלמים בארץ ישראל ידעו קרוא וכתוב, רובם ככולם מהמעמד הגבוה והמעמד הבינוני.
תקופת מדינת ישראל (1948 ואילך)
בשנות ה-90, ובמיוחד במהלך האינתיפאדה השנייה, החריף המאבק המזוין של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל כאשר הפלגים האיסלאמיים בחברה הפלסטינית, ובעיקר ארגון החמאס, זכו לפופולריות רבה בקרב הציבור הפלסטיני בעיקר לאחר ששמו למטרה לחסל את מדינת ישראל ולהחליפה במדינה פלסטינית אסלאמית תיאוקרטית, שתתקיים בשטחי ארץ ישראל במלואם. מבחינת האיסלמיסטים הפלסטינים הסכסוך הישראלי-ערבי אינו סכסוך בין שני עמים על הטריטוריות של ארץ ישראל, אלא הוא מלחמת ג'יהאד (מלחמת קודש) נגד כופרים באסלאם הכובשים אזורים אותם הם מחשיבים כאדמות מוסלמיות (ראו דאר אל-אסלאם).
נכון לתחילת המאה העשרים ואחת האסלאם הוא אחת הדתות המוכרות במדינת ישראל, בעזה ובגדה המערבית. הציבור המוסלמי במדינת ישראל כלל נכון לשנת 2005 כ-16.1% מכלל האוכלוסייה בישראל, מה שהופך אותו לקבוצה הדתית השנייה בגודלה במדינת ישראל לאחר הציבור היהודי. רוב האוכלוסייה בעזה ובגדה המערבית היא מוסלמית (75% בגדה המערבית ו-99% ברצועת עזה).
האסלאם הפוליטי בישראל
התנועה האסלאמית היא תנועת אסלאם פוליטית ישראלית השואפת לעודד את האסלאם בקרב ערביי ישראל. לתנועה מאפיינים רבים הדומים למאפייני תנועת האחים המוסלמים וכמותה היא פועלת בשני מישורים עיקריים: דתי (חינוך מוסלמי, שירותי דת) וחברתי (שירותי רווחה). התנועה משתייכת אידאולוגית לקבוצה רחבה של תנועות אסלאמיות בעולם השואפות לתחיית האסלאם ודוגלות בעיקרון: "האסלאם הוא הפתרון", אך היא נבדלת מהם בעידודה את הלאומיות הפלסטינית, בעוד התנועות האחרות דוגלות בעידוד זהות דתית-מוסלמית, והדחקת הזהות העדתית והלאומית.
התנועה האסלאמית הוקמה ב־1971 על ידי עבדאללה נימר דרוויש שלמד קודם לכן במכללה האסלאמית בשכם. במהלך שנות השבעים התמקדה התנועה בהקמת מוסדות רווחה המקבילים למוסדות המדינה וזאת עבור הקהילה המוסלמית. בין הפעילויות השונות היו אספקת מחשבים לבתי ספר, ארגון ליגת כדורגל אסלאמית, ארגון חתונות, ייעוץ זוגי, הקמת מעונות, ארגון התרמות לעניים ועוד.
ב־1996 התפלגה לשני פלגים: הפלג הצפוני הקיצוני והפלג הדרומי המתון יותר. הצפוני מחרים את הבחירות לכנסת ובשנת 2015 הוכרז הפלג הצפוני כהתאחדות בלתי מותרת. הפלג הדרומי נחשב למתון יותר, ונציגים מטעמו משמשים כחברי הכנסת מטעם במסגרת מפלגת רע"מ אשר רצה לרוב לכנסת בסיעה משותפת עם מפלגות אחרות (כגון רע"מ-תע"ל והרשימה המשותפת) החל מהכנסת הארבע עשרה. רע"מ נכנסה לקואליציה לראשונה בכנסת העשרים וארבע.
יחסי אינדונזיה–פולין
יחסי אינדונזיה–פולין הם היחסים הדו-צדדיים בין אינדונזיה ופולין. לאינדונזיה ישנה שגרירות בוורשה ולפולין קיימת שגרירות בג'קרטה. מלבד דגלים אדומים-לבנים דומים, אינדונזיה ופולין חולקות מסלול דומה של היסטוריה באמצעות מהפכות מתמשכות, מלחמות לעצמאות ושמירה על אחדות לאומית. שתי המדינות הסכימו להרחיב את היחסים הדו-צדדיים בענפי המסחר, התרבות והחינוך, באמצעות תוכניות כמו הצגת תערוכות אמנות עד להציע תוכניות חילופי סטודנטים ולהעניק מלגות.
היסטוריה
הקשרים ההיסטוריים בין פולין לאינדונזיה מתוארכים לתקופה הקולוניאלית של הודו המזרחית ההולנדית. בסביבות המאה ה-19 פולנים החלו לנדוד להודו המזרחית. שדה התעופה של מדן לשעבר פולוניה נקרא על שם פולין. שדה התעופה הוקם על מטע טבק שהיה בעבר בבעלות הברון מיכלסקי בשנת 1872, מהגר פולני שכינה את אחוזתו "פולוניה", שם לטיני לפולין.
היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים כוננו רשמית בשנת 1955.
ביקורים רמי דרג
הביקור הראשון בדרגה הגבוהה מאינדונזיה היה ביקורו של הנשיא סוקרנו בפולין בשנת 1959, ו-44 שנים אחר כך ביקרה בתו הנשיאה מגוואטי סוקרנופוטרי בשנת 2003. הנשיא סוסיליו באמבאנג יודהויונו ערך גם ביקור ממלכתי בפולין בשנת 2013. בתוך כך, הנשיא הפולני הראשון שביקר באינדונזיה היה הנשיא אלכסנדר קוושנייבסקי בשנת 2004 ואחריו הגיע ראש הממשלה מארק בלקה בשנת 2005. בינואר 2013 ביקרה משלחת הפרלמנט הפולנית בראשותו של קשישטוף קלוסובסקי את חבריהם לפרלמנט האינדונזי בג'קרטה.
סחר והשקעה
בשנת 2011 היצוא הפולני לאינדונזיה הסתכם ב-1.1 טריליון רופי (121 מיליון דולר), ואילו היבוא הסתכם ב-6.6 טריליון רופי (720 מיליון דולר), מה שהפך את מאזן הסחר לטובה עבור אינדונזיה. פולין מוכרת בעיקר מכונות, ציוד צבאי וכלי נשק וכימיקלים לאינדונזיה, תוך קניית פחם, טקסטיל, ריהוט עץ, שמן דקלים גולמי ומוצרים חקלאיים מאינדונזיה. בדרך כלל הריהוט שמוצאו באינדונזיה מסתיים בפולין ומייצא מחדש לשווקים אירופיים אחרים.
ההשקעה הפולנית באינדונזיה ברבעון הראשון של 2012 הגיעה ל-7 מיליון דולר במוצרי אלקטרוניקה ומכולות. בעוד שההשקעות הפולניות בכריית פחם, ריהוט וחקלאות הסתכמו ב-155 מיליון דולר.
כביש 557
כביש 557 הוא כביש רוחב אזורי המתחיל בצומת שער אפרים, בסמוך לעיר טייבה, ומוביל מזרחה לשכם ויישובי הסביבה ומסתיים בצומת סמוך לשבי שומרון. הכביש משמש לציר נסיעה פתוח גם לאזרחים ישראלים, לכיוון נתניה וכביש 6 במקום קודמו, כביש 57, שבחלקו המרכזי עובר בשטחי הרשות הפלסטינית וחסום לאזרחים ישראלים.
מסלול הכביש
אורכו של הכביש הוא 18.26 ק"מ, והוא חד מסלולי לכל אורכו.
פרל קאר & טדי ג'ונסון
פרל קר & טדי ג'ונסון היו צמד מוזיקלי בריטי, שפעל בעיקר בשלהי שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. הם ייצגו את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1959, עם השיר "Sing, Little Birdie" ("שירי, ציפור קטנה").