cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פליקס ורבורג
חייו ועבודתו
ב-1925 היה יחד עם הארי סאקר (Sacher), חיים ויצמן, אלברט איינשטיין, מרטין בובר וזיגמונד פרויד בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית שזה עתה נוסדה. כמו כן היה פעיל במועצות המנהלים של אוניברסיטת קולומביה ושל בית המדרש לרבנים באמריקה (The Jewish Theological Seminary of America), מוזיאון פוג לאמנות (Fogg Art Museum) באוניברסיטת הרוורד. ב-1931 נקרא על שמו האולם הגדול בו כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים (מ-1913) למען המוסד. את האוסף המקיף שלו של עיתונות ודפוסים אירופיים קיבל המרכז לאמנות של מכללת וסאר (Vassar). העיזבון הכתוב שלו (הפרטי והעסקי) הגיעו לארכיון האמריקאי היהודי (American Jewish Archives) בסינסינטי.
כאות הוקרה לפעילותו ההומניטרית נקרא ב-1939 יישוב על שמו בארץ ישראל – כפר ורבורג.
רה-ויקטימיזציה
המונח רה-ויקטימיזציה (קורבנות חוזרת), מתאר תופעה לפיה קורבנות פשע, ניצול או התעללות, הם בעלי סיכוי סטטיסטי גבוה להיות במצבי קורבנות בהמשך. הקורבנות הנשנית עשויה להתרחש זמן קצר לאחר הפגיעה הראשונית או בשלב מאוחר יותר בבגרות, ונקשרת לעיתים קרובות עם מקרים של ניצול בילדות. התופעה רווחת במיוחד בקרב אנשים המאובחנים עם הפרעת פוסט-טראומה מורכבת (CPTSD) על רקע חשיפה לטראומה ממושכת בילדות, אך אינה מוגבלת רק לאנשים הסובלים מהפרעה זו. רה-ויקטימיזציה עלולה להתרחש אחרי אירועים טראומתיים כמו: פגיעות מיניות, אלימות פיזית או נפשית, פציעה קשה, חשיפה למלחמה,דיווח על טרור באינטרנט, חשיפה לאסונות טבע, עינוי ושבי ואירועים אחרים הגורמים לתגובות לחץ אינטנסיביות. הקורבנות החוזרת יכולה להיות באותה קטגוריה של אירוע הקורבנות הראשון (למשל, פגיעה מינית בילדות, אשר חוזרת כפגיעה מינית נוספת בבגרות) או בקטגוריה שונה (למשל, התעללות פיזית בילדות, אשר חוזרת כהידרדרות למעגל הזנות בבגרות).
רה-ויקטימיזציה בקרב קורבנות ניצול מיני בילדות
מחקרים רבים מראים שהתופעה של רה-ויקטימיזציה רווחת מאוד בקרב קורבנות אלימות מינית, בפרט כאשר מדובר בהתעללות מינית בילדות. רה-ויקטימיזציה היא אחד הסימפטומים שעשויים להופיע בקרב אנשים שאובחנו עם הפרעת פוסט-טראומה מורכבת, אשר מבוססת פעמים רבות על פגיעה מינית ממושכת בילדות, והיא בעלת השלכות רבות ומגוונות על התפקוד והרווחה הנפשית והפיזית בבגרות. כמו כן, נראה כי אחוז ניכר מבין הנשים המוכות, קורבנות אונס, אסירות, חסרות בית ונשים המנהלות מיניות בסיכון (למשל: ריבוי פרטנרים, מעגל הזנות), עברו בילדותן פגיעה פיזית או מינית.
מחקרים מצאו שהתעללות מינית בילדות היא המנבא החזק ביותר לפגיעה מינית בבגרות. בסקירה של 128 מאמרים שפורסמו בין השנים 1979–2009 נמצא שהסיכוי לקורבנות מינית בבגרות גבוה בשיעורים של פי 2 עד פי 13.7 בקרב מי שהיו קורבנות ניצול מיני בעבר. כמו כן, סקר רחב שנערך בארה״ב מצא כי 18.3% מהמשיבות ו- 1.4% מהמשיבים שעברו אונס בבגרות, דיווחו שעברו אונס בעברם. זאת ועוד, סקר לאומי שנערך בבריטניה מצא ששליש עד שני שלישים מקורבנות של התעללות מינית בילדות עוברים ועוברות פגיעה מינית נוספת על ידי פוגעים אחרים בהמשך חייהם. בהמשך לכך, במחקר שנערך בקרב תלמידי קולג' נמצא ש- 30% מהנשים שהיו קורבן אונס בילדות, ו- 32% מהנשים שהיו קורבנות של ניסיון לאונס, דיווחו על כך שנפגעו שוב בבגרות. גברים שדיווחו על התעללות מינית בילדות נמצאו בסיכון גבוה פי חמישה להיות קורבנות לאלימות מינית, לעומת גברים שלא דיווחו על התעללות מינית בילדות.
גורמים לרה-ויקטימיזציה
תאוריות רבות מתארות את הגורמים לתופעה, אולם חלק מהמנגנונים העומדים בבסיסה עדיין לא ידועים. חלק מהתאוריות עוסקות במבנים תוך-נפשיים העומדים בבסיס התופעה, למשל, למידה לא אדפטיבית וחזרה כפייתית, בעוד תאוריות אחרות עוסקות בגורמים חברתיים תרבותיים שהחשיפה אליהם עלולה להגדיל את הסיכון לקורבנות נשנית, למשל, מגורים או עבודה באזורי סכנה, אבטלה או יחסי משפחה כאוטיים. מרבית התאוריות מדגישות כי הקורבן לא יכול לשלוט בגורמים היוצרים את הדפוס של רה-ויקטימיזציה, וכי דפוס זה אינו מתבסס על מאפיין אישיותי מסוים. עם זאת, קורבנות חוזרת אינה מהווה גזירת גורל, וניתן לטפל בתופעה ולסייע למתמודדים עימה. ממצאי המחקרים שנעשו בתחום מצביעים על החשיבות בהתערבות טיפולית מוקדמת בקרב הקורבנות לצורך מניעת הישנות מקרי פגיעה נוספים.
למידה לא אדפטיבית
למידה לא אדפטיבית מתייחסת ללמידת דפוסי התנהגות בלתי הולמים או לקויים. על פי תאוריה זו, חוויית הניצול הראשונית מקנה מערך אמונות והתנהגויות לקוי, אשר ממשיך ומתעצב גם בבגרות. הקרבן לומד שיחסי ניצול במערכת היחסים הם נורמליים, ולכן מצפה לחוויית ניצול וקורבנות במסגרת יחסים, ואף מרגיש שהדבר מגיע לו. כתוצאה מכך, הקורבן עשוי לחפש באופן לא מודע מערכות יחסים המבוססות על יחסי קורבן-תוקפן, ובשל כך לחוות קורבנות חוזרת.
התופעה של חוסר אונים נרכש מהווה דוגמה לדפוס של למידה לא אדפטיבית, אשר עשוי להסביר רה-ויקטימיזציה. חוסר אונים נרכש הוא מצב פסיכולוגי הנוצר בעקבות חוויות מרובות של היעדר שליטה, בהן אין לפרט יכולת לשנות מצב בלתי נעים. במקרים אלו נוצרת תפיסה של חוסר תלות בין התגובות של הפרט לבין התוצאות שלהן, על בסיסה מתפתחת תחושת חוסר האונים. מצבים אלה מתאפיינים בפסיביות, ותפיסה עצמית של חוסר יכולת להגנה עצמית, חוסר כוחות וחוסר מסוגלות, עד לרמה של ויתור על האפשרות של בריחה ממערכות יחסים הרסניות, או קבלה של ההתעללות כעובדת חיים יחידה ומוגמרת. כתוצאה מכך, גדל הסיכון שהאדם יחווה מצבי קורבנות חוזרים ונשנים. למשל, במקרים של התעללות בילדות, פעמים רבות הילדים שרויים בעל כורחם במצבים קשים, עם תקווה מועטה או חוסר תקווה להיחלץ מהמצב, במיוחד כאשר הניצול מבוצע על ידי אחת מהדמויות המטפלות. חוסר האונים נטמע בהתנהגותו של הילד, וכך מגביר את הסיכון ליחסי ניצול וקורבנות חוזרת בהמשך.
במקרים של טראומה מינית בילדות, דפוס למידה לא אדפטיבי יכול לבוא לידי ביטוי באופן בו החשיפה המינית המוקדמת משפיעה על ההתפתחות הקוגניטיבית, הרגשית והמינית של הילד, וגורמת להתנהגויות ולקוגניציות לא אדפטיביות. לדוגמה, ילדה המתוגמלת עבור התנהגות מינית, עשויה ללמוד שתמורת מין, היא יכולה לקבל חום, תשומת לב, פריבילגיות או אהבה, וכי קשרים בינאישיים כרוכים במיניות. בעקבות חיזוק מסוג זה, הילדה עוברת תהליך חיברות ולומדת שגופה הוא האמצעי להבטיח את המענה לצרכים הלא מיניים שלה ולקבל חזרה אהבה. כתוצאה מכך, הילדה עשויה לחוות, בין היתר, בלבול בנוגע לערכי מוסר מיניים וזהות מינית, אסוציאציה בין זיכרונות מפחידים ולא נעימים לבין מיניות, או חוסר הבנה לגבי תפקיד המין במערכות יחסים בינאישיות. כל אלה, מהווים תשתית נוחה למצבי סיכון של קורבנות חוזרת בהמשך חייה.
כמו כן, למידה לא אדפטיבית יכולה להיות תוצר של חוויה של בגידה באמון במסגרת מערכות יחסים משמעותיות, אשר מובילה לאמונות והתנהגויות לא אדפטיביות סביב יחסים בינאישיים. כאשר נפגע התעללות בילדות מבין שהאדם שהיה אמור לספק לו הגנה ושמירה הוא גם האדם אשר פגע בו וגרם לו נזק, הוא עשוי לחוות כעס, עצב ואובדן. החוויה של ניפוץ האשליה והבגידה עשויות להוביל להימנעות ממערכות יחסים אינטימיות, לשיפוט פגום בנוגע לרמה בה ניתן לבטוח באחרים או לתלותיות קיצונית באחר במטרה להשיג תחושת ביטחון. אי לכך, קיים סיכון גבוה יותר לקיום מערכות יחסים לא יציבות ומתעללות, אשר במסגרתן האדם חווה רה-ויקטימיזציה.
נוסף על כך, גם למידה והפנמה של סטיגמות והאשמת הקורבן עשויה להוות גורם סיכון לרה-ויקטימיזציה. נפגעי טראומה מפנימים פעמים רבות את התיוג וההאשמות המופנות כלפיהם, הן על ידי הפוגע עצמו, והן על ידי גורמים חיצוניים. כך, הקורבן מפנים תפיסה שלילית של העצמי, מאמין שההתעללות מגיעה לו, וכתוצאה מכך, עשוי לקבל על עצמו חוויות קורבנות נוספות.
תגובת קיפאון
קורבנות חוזרת מתרחשת פעמים רבות נוכח נטייה של קורבנות לתגובת קיפאון במצבי סיכון, בדומה לתגובת התחזות למת. תגובה זו היא תגובה פזיולוגית טבעית, אשר מתקיימת כחלק ממנגנון הגנה הישרדותי. ברוב המקרים, ההתחזות למת נעשית לאחר שכל האפשרויות האחרונות (כמו לחימה, התחמקות או בריחה) נכשלו. תגובה זו הופכת את הקורבן למטרה קלה, מאחר שהוא לרוב לא ישמיע קול וישקיע פחות מאמץ להילחם חזרה או לברוח. יתר על כן, לאחר הפגיעה, קורבנות אלה יאשימו את עצמם בניצול וימזערו את מה שאירע להם, ולעיתים לעולם לא יגישו תלונה על הפגיעה. ישנם חוקרים המציעים כי התוקפים מחפשים אחר רמזים להימצאותה של תגובה זו אצל קורבנות פוטנציאליים, וכתוצאה מכך אותם קורבנות עשויים להיפגע שוב ושוב.
חזרתיות כפייתית
רה-ויקטימיזציה מתרחשת פעמים רבות מתוך צורך עז של הקורבן לשחזר את הטראומה או חלקים, על מנת להשיג תחושת שליטה, להפחית חרדה או למצוא משמעות לחוויה הקורבנית. תאורטיקנים וחוקרים רבים הציעו הסברים שונים לחזרתיות הכפייתית על הטראומה. בראשית הפסיכיאטריה המודרנית, תאורטיקנים כמו ז'אנה ופרויד, הציעו שחלקים מזיכרונות של אירועים טראומטיים שולטים בחייהם המנטליים של רבים מהמטופלים שלהם. על-פי ז׳אנה, אנשים שעברו טראומה, הופכים להיות ממוקדים בטראומה ומתקשים להטמיע התנסויות מאוחרות יותר. במצבים כאלה, נראה כאילו התפתחות האישיות נעצרת בנקודה מסוימת, והיא אינה יכולה להתרחב עוד על ידי הוספה והטמעה של מרכיבים חדשים. הזיכרונות הטראומטיים ממשיכים להתקיים כרעיונות שלא הוטמעו, ופועלים כמוקדים להתפתחות של מצבי תודעה אחרים ודיסוציאציות, כגון- מצבי פוגה, שכחה ומצבים כרוניים של חוסר אונים ודיכאון. הזיכרונות הבלתי פתורים של הטראומה עשויים לחזור כתחושות פיזיות, דימויים מחרידים וסיוטים, ושחזור התנהגויות שאפיינו את האירוע הטראומתי, או שילוב של הדברים.
פרויד הגיע גם הוא למסקנה דומה, וטען שאדם שלא עושה אינטגרציה של הטראומה נדון לחזור על החומר המודחק כחוויה של ההווה, במקום לזכור את הטראומה כמשהו השייך לעבר. הוא כינה את הנטייה לחזור באופן קומפולסיבי על סיטואציות מכאיבות מהעבר "הקומפולסיה לחזור" (Compulsion to Repeat), והסביר שהחזרה האקטיבית על מה שנחווה בעבר באופן פאסיבי מייצרת אצל האדם תחושת שליטה. לפי פרויד, הטראומה פוגעת ביכולת להתמודד עם אתגרים אחרים. לטענתו, עד שאדם יהיה מסוגל לעבד את הטראומה המקורית על ידי זיכרון, חוויה מחדש ושליטה בטראומה, האלמנטים המודחקים ימשיכו לכפות עליו לחזור על החוויה, למרות הנזק והכאב שהיא גורמת לו.
הסבר נוסף לתופעת החזרתיות הכפייתית ניתן מאוחר יותר על ידי חוקרים מהגישה הקוגניטיבית. הפרספקטיבה קוגניטיבית מסבירה את החזרתיות כדרך להכחדת החרדה על ידי המשך עיבוד האירוע הטראומתי. התגובה ללחץ הנוצר מאירוע טראומתי מגיעה לעיתים כמחשבות פולשניות וזיכרונות, וכך האירוע הטראומתי ממשיך להיות מעובד, עד שהוא משולב לתוך סכמה קוגניטיבית רלוונטית והחרדה יורדת. הוצע גם כי הנטייה הקוגניטבית להשלמה (Completion Tendency), אשר מספקת תחושת שליטה ואינטגרציה, גורמת לצורך לחזור על האירוע במספר דרכים, במטרה להרחיב את עיבודו וליצור עקביות בין האירוע הטראומטי לתפיסתו הפנימית.
תאורטיקנים נוספים הסבירו את החזרה הכפייתית בכך שהחזרה על החוויה המכאיבה מאפשרת לאדם להרגיש מה עליו לעשות כדי להירפא מהטראומה. כמו כן, החזרה הכפייתית מאפשרת לנפגע לשחזר עם אדם אחר את הטראומה שחווה, זאת מתוך האמונה, גם אם אינה מודעת, שהתוצאה תהיה אחרת. ניסיון זה, להחזיר שליטה על האירוע ולשנות את תוצאתו, מוביל לקשרים או מצבים פוגעניים. בפועל, לא רק שהקורבן אינו משיג שליטה, אלא שההתנהגות החזרתית הופכת פוגענית, וגורמת לסבל נוסף לקורבנות עצמם ולקרובים להם. בנוסף, גם כאשר החזרתיות נבחרת באופן מודע, היא מלווה בתחושה שהחזרה אינה נעשית מרצון.
כמו כן, ייתכן גם שהחזרה הכפייתית על הטראומה מבוססת על הנטייה לחזור למצב מוכר במצבים של עוררות או איום. במצבי עוררות גבוהה, האדם מוכוון להישרדות, ולכן ישנה נטייה לחזור למצבים מוכרים, ולהפחית התנהגויות של חיפוש, סקרנות ואתגר. עבור אנשים שחוו טראומה, בייחוד אם היא נחוותה בילדות המוקדמת, הקורבנות היא אמנם חוויה מאיימת, אך גם מוכרת. לעומת זאת, מצבים שאינן מאיימים עשויים לעורר חרדה, שעמום וריקנות. לכן, אנשים ונשים שעברו טראומה, עשויים להמשיך ולשחזר מצבים מאיימים באופנים שונים, וכך גדל הסיכון לפגיעה פיזית או נפשית נוספת.
דיסוציאציה כהגנה קוגניטיבית
דיסוציאציה היא תגובה הסתגלותית אשר מתארת קשת מצבים בין ריחוק עד לניתוק המודע מרגשות, תחושות, זיכרונות ומסגרות מחשבתיות (כמו חלום בהקיץ, אמנזיה, תגובה היפנוטית, דה-ראליזציה ודה-פרסונליזציה). הדיסוציאציה היא מנגנון הגנה המופיע בדרך כלל בתגובה לחוויה בלתי נסבלת או מכאיבה באופן קיצוני שהנפש מתקשה לשאת, ולכן באופן בלתי מודע, מבודדת אותה מהרצף החוויתי המודע. הניתוק מהמודע נועד להפחית חרדה, להגן על הנפש ולמנוע את האינטגרציה של החוויה הטראומטית (או היבטים מסוימים שלה) אל תוך המודעות. חוקרים מאמינים שהדיסוציאציה המאפיינת הקורבן עשויה לגרום ליכולת נמוכה לזהות מצבי סיכון ולהגיב אליהם, וכך גם מהווה סיכון לרה- ויקטימיזציה. כלומר, הדיסוציאציה עשויה לגרום לקושי לזהות ולהגיב לסימני אזהרה אשר אמורים לעורר דחף לברוח או להימנע ממצבים מאיימים, ובכך היא מגבירה את הסיכון לקורבנות חוזרת.
התקשרות לא בטוחה בילדות
תאוריית יחסי האובייקט מדגישות את חשיבותן של מערכות יחסים מוקדמות כבסיס לסגנונות ההתקשרות והתפתחות האישיות. מערכות היחסים עם הדמויות המטפלות בילדות הן בעלות השפעה על הייצוג המנטלי של העצמי ושל אחרים. כך, למשל, במקרים של התעללות בילדות, הדמות המטפלת נחווית כמתעללת ולא יציבה, והדבר משפיע על הייצוגים הפנימיים של הילד על העצמי, של העולם, ושל האחר והיחסים עימו. הדבר מהווה תשתית להימנעות, תלותיות, תבוסתנות והפרעות אישיות גבולית, אשר מקושרות עם סיכון גבוהה יותר לרה-ויקטימיזציה. למשל, במקרה של נשים ששרדו גילוי עריות בילדות, עשוי להיווצר סגנון אישיות נמנעת, אשר בתורו, עשוי להגביר את הסיכון לפגיעה מינית חוזרת. זאת מכיוון שהאישה הנמנעת עשויה לפתח דפוס כפייתי של מערכות יחסים מיניות קצרות טווח, כדי להימנע מהחרדה המקושרת עם מערכות יחסים רגשיות, מחייבות וארוכות טווח. נוסף על כך, על פי תאוריית יחסי אובייקט, הילד או הילדה מפנימים את התפיסה השלילית של ההורים לגביהם, על מנת לשמר את התדמית הטובה והחיובית של האובייקט בו הם תלויים. חלוקת התפקידים הזאת, עשויה להשתחזר מאוחר יותר גם במערכות היחסים בבגרות, ולהוות בסיס ליחסי ניצול וחוויות קורבנות נוספות.
גבינת בקסטון
גבינת בקסטון או בקסטון כחולה (באנגלית: Buxton Blue) היא גבינה אנגלית כחולה, הדומה בטעמה לגבינת סטילטון כחולה. גבינה זו עשויה מחלב בקר ויש בה נימי עובש כחול. נהוג לאכול גבינה זו לצד יין קינוח או יין פורט.
הגבינה הוכרה כ"סימן מקור מוגן" בהתאם לכללי האיחוד האירופי, כלומר אך ורק גבינה המיוצרת לפי כללים קבועים באזור בקסטון, מחלב שמקורו בדרבישייר, נוטינגהאמשייר או סטאפורדשייר יכולה להיקרא בשם זה.
אימילקה
אימילקה הייתה אשתו של חניבעל ברקה.
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע אודותיה. היסטוריונים עתיקים רבים כותבים שחניבעל נישא לנסיכה איברית, וחלקם אף מזכירים את שמה. אולם היחיד שמספק פרטים רבים יותר אודותיה הוא סיליוס איטליקוס, מחבר הפואמה "פוניקה", העוסקת בחייו של חניבעל.
עזרובעל עודד קצינים מצבאו להינשא לנשים מקומיות. וזאת כדי לחזק את מעמדו בספרד. כך שכנע בין היתר את גיסו חניבעל להינשא לאימילקה, שהייתה בתו של ראש שבט חזק מאזור קאסטולו. למרות שהיו אלו נישואים פוליטיים, לרוב נראה שהייתה בהם גם אהבה. על פי איטליקוס, חניבעל ראה את אימילקה לראשונה כאשר התפלל במקדשה של תנית, באזור חאאן של ימינו, והתאהב בה. על פי המסופר נראה שגם היא אוהבת אותו, היא מפצירה בו לא לצאת למסע אל איטליה. וכאשר הוא מסרב היא מבקשת ממנו לפחות לקחת אותה עמו. אולם הוא מותיר אותה בספרד, לשמור על בנם הקטן שנולד במהלך המצור על סגונטום.
אימילקה ובנה נהרגו ככל הנראה ממגפה במהלך המלחמה הפונית השנייה.
פטר פלדש (סופר)
פטר פולדש (במקור פליישמן, בהונגרית: Földes Péter; בודפשט, 7 במאי 1916 – בודפשט, 26 במרץ 2005) היה סופר ומסאי יהודי-הונגרי זוכה (פעמיים) בפרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה).
משפחתו
פטר פלדש נולד במשפחה יהודית כבנם של אימרה פלדש (1881–1958) סופר, מחזאי ושל ואלריה קאופמן (1883–1957). ב-1966 התחתן עם הזמרת ליוויה אנטל (1929–2001). נולדה להם בת אחת: אסתר (1960).
ויקיפדיה הליטאית
ויקיפדיה הליטאית (בליטאית: Lietuviškoji Vikipedija) היא הגרסה בשפה הליטאית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. זוהי גם אנציקלופדיית הרשת הגדולה ביותר בשפה הליטאית.
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
ויקיפדיה הליטאית נוצרה והחלה לפעול בשנת 2003. עם זאת, הזינוק הראשון במספר הערכים החל רק בשנת 2004, כאשר ב-14 בדצמבר 2005 נכתב הערך ה-10,000.
ציוני דרך
נכון לדצמבר 2017, ויקיפדיה הליטאית כוללת כ-185,000 ערכים.
ליזי מקגוויר
ליזי מקגוויר (באנגלית: Lizzie McGuire) היא סדרת דרמה קומית אמריקאית לנוער של ערוץ דיסני, אשר שודרה משנת 2001 ועד 2004. עלילת הסדרה סובבת סביב חייה של ליזי מקגוויר (הילרי דאף), נערה מתבגרת בת 12 שנקלעת לבעיות אופייניות לגיל ההתבגרות. בסדרה משולבים קטעי אנימציה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ ג'טיקס בתרגום עברי.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר השגרה היום יומית של ליזי, אשר לא זוכה לפופולריות בבית ספרה, אך למרות זאת, היא נלחמת בקשיים לצד חבריה הטובים גורדו ומירנדה. בבית הספר ישנה ילדה, קייט סנדרס, שהיא ההפך הגמור מליזי, היא פופולרית וחברתה לשעבר של ליזי. אך עד מהרה הצטרפה אל ה"מקובלים" שבבית הספר ונטשה את ליזי. ליזי וחברתה הטובה מירנדה דלוקות על הנער הפופולרי ביותר בבית ספר (וגם הטיפש ביותר), איתן קראפט, שלא במקרה החבר של קייט. אל ליזי נלווית דמותה המצוירת אשר מבהירה לצופים את רגשותיה ומחשבותיה.
ליזי מקגוויר ממריאה לרומא (הסרט)
עם יציאת הסרט, הוא קיבל תגובות שליליות ממבקרים, אבל הגיע למקום השני בבתי הקולנוע בארצות הברית, כאשר גרף בכול העולם, כ-55.6 מיליון דולר.
צבי בנטואיץ'
צבי (הרברט) בנטואיץ' (נולד בירושלים) הוא מבכירי חוקרי האיידס בישראל. משמש כפרופסור במחלקה למיקרוביולוגיה אימונולוגיה וגנטיקה ומנהל המרכז למחלות טרופיות ואיידס באוניברסיטת בן-גוריון, נשיא עמותת נאלא למיגור המחלות הטרופיות בארצות המתפתחות, מנהל מדעי של שלוחת מצדה של מרכז המדע ים המלח ערבה, מדען ראשי של חברת תיקון עולם לקנאביס רפואי וחבר הנהלת ארגון רופאים למען זכויות אדם.
קורות חיים
נולד ליוסף בנטוויץ' ולשרה יפה, בתו של הלל יפה וגדל ברחביה שבירושלים. בנטואיץ' למד רפואה כעתודאי במחזור השני של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים (1960) והתמחה ברפואה פנימית בבית החולים הדסה ובהמשך היה רופא ראשי קבוע במחלקה פנימית א של ביה"ח הדסה. הוא התמחה באימונולוגיה כימית אצל פרופסור מיכאל סלע ואחר כך עשה פוסט דוקטורט באימנולוגיה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. הוא עבר לבית חולים קפלן בשנת 1975 שם התמנה למנהל מחלקה פנימית ג' והקים ועמד בראש מעבדת מחקר לאימונולוגיה קלינית בבית החולים קפלן ברחובות (1975–1980), אשר בהמשך הייתה למכון על-שם רות בן-ארי לאימונולוגיה קלינית בבית חולים קפלן (1980 - 2001). הוא יזם והקים את מרפאת האיידס הראשונה בישראל, שהפכה משנת 1997 למרכז הארצי לאיידס-"נווה אור". כמו כן היה ממקימי הועד למלחמה באיידס והוא משמש כיועץ בנושא האיידס למכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית, NIH. שירת בחיל האוויר כרופא מוטס במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה והשתחרר בדרגת רס"ן. בשנת 1976 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1981 לפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בין השנים 1978 ל-1979 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנגלס UCLA, ובין 1985 ל-1986 היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובין השנים 1991 ל-1992 היה פרופסור אורח במרכז האיידס באוניברסיטת מקגיל בקנדה ומשנת 2001 מדען אורח במכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית NIH . לפרופ' בנטואיץ' מעל 270 פרסומים מדעיים בעיתונים רפואיים מן השורה הראשונה, היה חבר בוועדות מדעיות וארגוניות רבות בישראל ובחו"ל, וכן חבר במערכות של עיתונים מדעיים רבים.
בין השנים 2001–2009 שימש כמדען הראשי של חברת Rosetta Genomics, שהוקמה על ידי בנו, ד"ר יצחק (צחון) בנטואיץ'. משנת 2000 היה חבר בהנהלת רופאים לזכויות אדם והיה גם יו"ר ההנהלה בין 2009–2012. בשנת 2011 הוענק לו בכנסת על ידי סגן שר הבריאות, יעקב ליצמן, אות מפעל חיים, "על תרומתו המשמעותית כרופא וחוקר למערכת הבריאות בישראל, ולמחקר הרפואי בתחומי סרטן ואיידס". משנת 2012 פרופסור בנטואיץ' מנהל את שלוחת ים המלח והמכון לחקר העור במרכז מדע ים המלח והערבה שעבר לאחרונה למצדה. החל מ-2014, משמש כמדען ראשי של חברת "תיקון עולם" המגדלת ומספקת קנאביס רפואי לכעשרת אלפים מטופלים בישראל. בשנת 2020 היה בין מבקרי מדיניות הסגרים במשבר הקורונה והצטרף לעמותה פרטית ששמה מועצת החירום הציבורית (מח"צ).
אשתו, פרופסור לרפואה תרצה בנטואיץ', נפטרה ב-2016.
כפר הדר
כפר הדר הייתה אחת מארבע המושבות שמהן נוסדה הוד השרון, וכיום שכונה בעיר זו.
בשנת 1927 רכשו חלוצים אדמות שהיו שייכות לבני השבט הבדואי אבו כישכ. המתיישבים היו עירוניים בעברם, ורצונם היה להקים כפר יהודי חקלאי המתבסס על גידול פרי הדר. מתיישבים אחרים בנו לולים ומשק חי. מתחילת דרכם בקשו והתאמצו לקיים עבודה עברית בכל מעשיהם. בתחילת שנות ה-40 התיישבו בכפר עולים מתימן במה שנקרא "שיכון התימנים". כיום מהווה שיכון התימנים חלק משכונת גני צבי בעיר. הדר נשארה כפר עצמאי עד לאיחוד עם רמתיים בשנת 1951, שיצר את הדר רמתיים.
בסופו של דבר אוחדו כפר הדר, רמתיים, מגדיאל ורמת הדר ליצירת היישוב ולימים העיר הוד השרון ב-1964.
ראשוני כפר הדר
השנים 1925–1927 היו שנות משבר כלכלי וחברתי כבד ביישוב היהודי בארץ ישראל שפגעו בעיקר בעולים החדשים בני העלייה הרביעית, בעיר הייתה אבטלה, ענפי חקלאות שנראו מבטיחים במחצית הראשונה של שנות ה-20 כמו גידולי טבק ומטעי שקדים הכזיבו. הפרדסים נחשבו לענף שיוכל להבטיח פרנסה, הן לבעלים והן לפועלים. קרקעות שפלת החוף, השרון ומרגלות הרי יהודה התאימו לפרדסי הדר, אלא שהייתה בעיה של מימון ושל הזמן הרב המפריד בין נטיעת הפרדס ובין הקטיף הראשון. בשנת 1923 היו בידי היהודים 6,000 דונם פרדסים. בשנים 1924–1926 נטעו עוד 6,000 דונם, וב־1927 כשנסתיים המשבר הגדול - נוסף שטח דומה לזה.
המשקיעים הראשונים היו פרדסנים ותיקים, ואליהם נוספו יהודים בעלי אמצעים, תושבי הארץ וגם משקיעים מחוץ לארץ. התעוררות הפרדסנות הגבירה את ההתעניינות גם באדמות אבו כישכ, העלתה מאוד את מחיר הקרקע ואפשרה ליהושע חנקין לנצל את התנופה וללחוץ על המתעניינים בקרקע להגיע להחלטה מהירה ולעמוד בתשלומים. במאי 1927 רכש חנקין עבור הכשרת היישוב כ-4,000 דונם מאדמות אבו כישכ במחיר של 5 לירות ארץ ישראליות לדונם. הוא מכר כ-1,200 דונם ל"קבוצת איזקסון"שכללה את צבי איזקסון, מוותיקי היישוב ומוותיקי ענף ההדרים, דניאל אוסטר, מנחם דונקלבלום, מנשה בכור, יצחק רוקח, שמחה קלריך ואחרים. אחריהם באו השותפים נחום שיפר, יהודי ציוני ואידיאליסט בעל הון מקנדה, ויעקב הלפרין, שרכשו יחד כ-1,000 דונם קרקע והקימו חווה חקלאית. חנקין העדיף את בעלי ההון הגדול מכיוון שהיה באפשרותם לרכוש שטחי קרקע גדולים במיוחד ומפני שהיה בידיהם כסף מזומן לרכישה. שאר הקרקע נמכר לרוכשים פרטיים תושבי הארץ - פקידים, מורים, מהנדסים, בעלי מלאכה ובוגרי בית הספר החקלאי מקוה ישראל, עירוניים שביקשו לשנות את אורח חייהם בהתיישבות בכפר.
המשותף לראשוני כפר הדר הייתה העובדה כי למרביתם הספיק ההון לרכישת הקרקע אך לא לבניית הבית, לא לביסוס המשקי ולא למחיה עד שהפרדסים ישאו פרי. על כן נאלצו רבים להישאר לגור במקומות אחרים עד שיוכלו להתקיים כלכלית בכפר הדר. מולם עמדו בעלי ההון שביססו את משקם על הפרדסנות ובכך יכלו לאפשר התיישבות ועבודה לחלק מהפועלים.
נחום שיפר ויעקב הלפרין היו מהגדולים בבעלי הקרקעות ביישוב החדש. מ-1,200 הדונמים שרכשו במשותף העמידו השניים 129 דונם לרשות האגודה השיתופית.
רשימת מייסדים
רשימת המייסדים בשנת 1928 לפי סדר א"ב הייתה: אבטיחי אריה (תל אביב), אורבוך יחיאל (מגדיאל), וילובסקי זאב (מרחביה), כהן אפרים (מקוה ישראל), לב יצחק (בני ברק), משניבסקי אריה (תל אביב), נדזי ויקטור (מקוה ישראל), קרליך שמחה (תל אביב), קרייתי מרדכי (תל אביב), קיט רחל (עקרון), רייזברג זאב (מגדיאל), שיפר נחום (קנדה) ושלום שלמה (תל אביב). הם הקימו אגודה שיתופית, קנו מחנקין 325 דונמים וקבלו משיפר עוד 129 דונם.
התארגנות מוניציפלית בכפר הדר
למעשה לא הייתה לראשוני כפר הדר תוכנית יישובית מגובשת. הארגון המוניציפלי של כפר הדר נקבע על יסוד האגודות השיתופיות. בכך נקבע במידה רבה אופיו של היישוב. הראשונה ביניהן הייתה הוקמה כבר בשנת 1927 על ידי בעלי המלאכה העירוניים שחברו עם נחום שיפר. צורת ההתארגנות הזאת נבחרה כדי להקל על רישום הקרקע ולאפשר למתיישבים הראשונים לגבור בכוחות משותפים על המשימות המיידיות והדחופות ביותר: הכשרת הקרקע לקראת נטיעת הפרדסים, הכנת משתלת ההדרים והקמת מפעל מים משותף. האגודה השיתופית נרשמה כחוק באביב 1929. גוש הקרקעות המשותף - 325 הדונמים של ה"עירונים" ו-129 דונמים מתוך הגוש הגדול שרכשו שיפר ושותפו - חולק לחלקות קטנות יותר, שלא היו אחידות בגודלן. כל מתיישב רכש קרקע בהתאם ליכולתו: מ-4 דונם ועד 24 דונם ויותר. מלכתחילה הופרשו שטחים לרחובות ולשטחים ציבוריים. ברושים ניטעו בכניסה ליישוב, ושדרות עצי נוי - לאורך הרחובות שהיו עתידים להיסלל.
האבות המייסדים התכנסו ובחרו ועד של חמישה חברים: נחום שיפר - יו"ר, אריה אבטיחי, שמחה קלריך, מרדכי קרייתי ואפרים כהן, שהיה הראשון שנטע פרדס בכפר הדר עוד ב-1929. גובשה תוכנית פעולה כדי לאפשר לחברים לעלות למקום בהקדם האפשרי. קרייתי (מסטיצ'קין), שהיה מודד במקצועו (ותכנן את מגדיאל ואת רמת השרון), מדד את השטח וחילק אותו לחלקות של חמישה דונמים עד 25 דונם. מקצת האדמה הוקצתה למטרות ציבוריות, כגון דרכים וגנים ציבוריים.
לצד האגודה השיתופית קמו עוד כמה אגודות בכפר הדר שכל אחת הייתה מיועדת לטפל בנושא מסוים. כך קמה 'אגודת הלוואה וחסכון חקלאי הדר' שנועדה לספק אשראי והלוואות לחקלאים, 'אגודת פרי הדר' שנועדה לענות על הצורך בשיווק מאורגן ומסודר של פרי ההדר, 'אגודה צרכנית יצרנית הדר' לאספקת צורכי האוכלוסייה והמשקים. 'מזון לעופות ושיווק תוצרת חקלאית'. אגודה זו תפסה מקום חשוב בחיי הכפר והייתה לה גם עמדה כלכלית על כן לא נראו בהדר בתי קפה או מסעדות אלא רק בתי אוכל של משפחות פועלים, ענף עזר לאשת הפועל שם אכלו הפועלים הרווקים. למעשה האגודות הכתיבו את אורח החיים בכפר הדר כמו גם את ההשתייכות הפוליטית או החברתית של התושבים. הכפר נוהל על ידי ציבור הפועלים עד איחודו עם רמתיים.
חקלאות
בכפר הדר התבסס המשק החקלאי בעיקר על ההדרים. בשנת 1928 התחילו לנטוע את הפרדסים הראשונים ואלה נשאו פרי בתחילת שנות השלושים. פרדסני כפר הדר השכילו ליצור גם תעשיות לוואי לתוצרת הפרדסים, כך שבראשית מלחמת העולם השנייה, כשאי אפשר היה לשווק את התוצרת לחו"ל, יכלו להציע מגוון מוצרים תעשייתיים חקלאים כמו ריבות, שימורים ואף שמנים אתריים. לצד הפרדסים התפתחו בתי אריזה. תשעה בתי אריזה משפחתיים נוסדו בהדר. את ההוויי המיוחד של בתי האריזה תיאר אפרים הרץ בזיכרונותיו: "עומד לו צריף בפינת הפרדס, ולא הרחק ממנו שורות עצי לימון המשמשות לפרדס מעין גדר חיה, בנוסף לגדר התיל. מאחורי הצריף נמצאת בריכת בטון מוארכת לשם השריית חישורי העץ הסוגרים את תיבות הפרי. ללמדך כי מדובר כאן בבית אריזה לתפוזים. לאורך הצריף - מרפסת ושולחן ארוך, הבנוי מלוחות עץ עבים וחזקים. זהו שולחן הנגרים, בית היוצר לתיבות האריזה ולסגירתן. רצפת הצריף עשויה מאדמה רגילה. בפינה אחת שלו מונחות מחצלות מגולגלות כמו שטיח. בפינה השנייה - תיבות השדה מסודרות בשלשות, זו על גבי זו, מאה או מאתיים בסך הכל. בפינה שלישית עומדים סולמות הקטיף המחכים לתורם, עת יצטרכו להם כדי להגיע לצמרות העצים ולהוריד משם את הפרי. ענף אחר שתפס את מקומו בכלכלת המושבה היו לולי העופות. מלולים ביתיים קטנים התפתח הענף למדגרות ולולים גדולים שבראשית שנות החמישים סיפקו למעשה את מרבית הצריכה באזור המרכז. הדר נודעה גם בגידול התרד בכמויות מסחריות. את התרד הביאה להדר משפחת ברנצברג, ירקנים בעלי ידע. יתרונו הגדול של התרד היה בכך שההשקעה בו הייתה קטנה אך הוא סיפק שפע תעסוקה ופרנסה למי שהתמסרו לו. את השתילים היו שותלים בתחילת החורף וככל שקטפו את עליו יותר כן התחדשה העלווה. באותה מידה ניסו תושבי הדר את כוחם גם בגידול תות שדה ואפילו תפוחי אדמה בזמן מלחמת העולם השנייה.
קצין רפואה (מקצוע)
קצין רפואה הוא מקצוע פקידותי ממשלי בכיר, האמון על פן כלשהו של בריאות הציבור. בעלי מקצוע הנושאים בתואר זה משמשים בדרך כלל ברמת ממשל כלשהי, למשל ברשות מקומית גדולה (כמו עיר), במחוז, במדינת משנה / טריטוריה וכיוצא באלה.
הנושא במשרה הוא בד״כ רופא בהכשרתו, ותפקידו לייעץ ולהוביל קבוצת בעלי מקצועי ציבוריים בתחומים כמו בריאות הציבור, תברואה ואיכות הסביבה.
המונח ״קצין״ בשם תפקיד זה נפוץ במדינות דוברות אנגלית. בישראל, לשם השוואה, לא מקובל לכנות בעל תפקיד אזרחי בתואר ״קצין״, והתפקיד המקביל לקצין רפואה ראשי הוא ראש שירותי בריאות הציבור. בעלי תפקידים מקבילים לקצין רפואה ברמה הלאומית, הם למשל ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית (שנקרא מילולית ״המנתח הכללי של ארצות הברית״) ו״קצין בריאות הציבור הראשי״ של קנדה. שמות בעלי תפקיד אלה משתנים ממדינה למדינה.
הנער מסינסינטי
הנער מסינסינטי (באנגלית: The Cincinnati Kid) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1965 בבימויו של נורמן ג'ואיסון (שהחליף את סם פקינפה זמן קצר לאחר תחילת הצילומים), עם סטיב מקווין, אדוארד ג'י רובינסון וקרל מלדן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ריצ'רד ג'סופ משנת 1963. העלילה מתרחשת בניו אורלינס בתקופת השפל הגדול של שנות ה-30 ועיקרה שחקני פוקר. שחקן אחד מסינסינטי המכונה "הנער" מנסה לכבוש את המקום הראשון בין שחקני הפוקר בעיר.
את מוזיקה לסרט חיבר לאלו שיפרין ושיר הנושא "הנער מסינסינטי" מושר בסוף הסרט בפי ריי צ'ארלס.
ג'ואן בלונדל הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע וזכתה בפרס National Board of Review לשחקנית משנה.
תקציר העלילה
אריק סטונר מסינסינטי המכונה "הנער", מגיע לניו אורלינס ומתפרנס ממשחקי פוקר שבהם הוא מנצח ונאלץ התקוטט עם שחקנים שניצחונותיו לא מוצאים חן בעיניהם. בין המשחקים הוא נח בזרועות חברתו כריסטיאן (טיוזדיי ולד).
חבר קרוב של "הנער" מכונה "יורה" ("Shooter" - קרל מולדן), שחקן פוקר ותיק שעוסק בעיקר בארגון המשחקים בהם הוא משמש גם כמחלק הקלפים ("דילר"). הוא נשוי לאישה צעירה בשם מלבה (אן-מרגרט) המשדרת מיניות ובוגדת בו לעיתים קרובות עם שתיקה מצידו. מלבה וכריסיטאן הן חברות טובות והולכות ביחד לטיפולים בבית מרחץ טורקי. "הנער" השטוף בהימורים לוקח את מלבה לחזות בקרב תרנגולים.
לעיר מגיע גדול שחקני הפוקר, לנסי הווארד המכונה "האיש" (אדוארד ג'י רובינסון). "יורה" מארגן לו משחק פוקר עם סלייד (ריפ טורן), מיליונר בעל אגו מנופח שחושב שיוכל לנצח אך "האיש" מנצח אותו בקלות.
"יורה" עומד לארגן את המשחק החשוב ביותר בו יתמודד גם "הנער" ועוד מתמודדים "כבדים". סלייד רוצה להתנקם ב"איש", מזמן את "יורה" לביתו ולוחץ עליו לחלק "קלפים טובים" ל"נער" כדי שיוכל לנצח את "האיש". "יורה" מסרב בתחילה אך סלייד לוחץ עליו ומזכיר שהוא חייב לו אלפי דולרים והוא גם יודע דברים על מלבה. הלחץ מצליח ו"יורה" מסכים לעשות זאת מחוסר ברירה.
"יורה" בוחר ב"ליידי פינגרס" (ג'ואן בלונדל), אישה מבוגרת ומנוסה במשחקים, כדי שתחליף אותו מדי פעם כמחלקת.
המשחק נמשך שעות רבות, "הנער" מגלה את זה ש"יורה" מחלק לו קלפים טבים ובהפסקה הוא לוחץ עליו ו"יורה" מגלה לו שזה בגלל לחץ של סלייד. "הנער" מתעמת עם סלייד ומסרב להצעתו. הוא מפטר את "יורה" ורוצה לנצח רק בכוחות עצמו. לבסוף נראה שהוא עומד לנצח אך לבסוף "האיש" שולף את הקלף המנצח ולוקח את כל הקופה.
נתנאל (זמר)
נתנאל נגר, המוכר בשמו הפרטי נתנאל (7 באוגוסט 1964 – 13 באפריל 2020) היה זמר ישראלי ששר בסגנון הזמר המזרחי.
ביוגרפיה
נגר נולד בכ"ט באב תשכ"ד (1964) ליוסף ורומיה ברכה בכפר סבא, כבן למשפחה בת שישה ילדים. הוא החל לשיר בגיל צעיר כסולן בלהקת בית הספר היסודי שבו למד. לאחר שלא התקבל ללהקה צבאית התגייס לחיל השריון. בשנות ה-80 החל להופיע במועדוני המוזיקה המזרחית.
בשנת 1991 יצא אלבום הבכורה של נתנאל - "כח" בחברת התקליטים של האחים "בן-מוש". בין שירי האלבום בלטו הדואט נפילת מתח" עם יצחק קלפטר, "בושם" (מילים: יואב גינאי, לחן: יוני רועה), "טעם החיים" "את לי אור" (בשני האחרונים - מילים ולחן: יוני רועה), שחודש כ-3 שנים מאוחר יותר על ידי הצמד עופר לוי ולאה לופטין. יוני רועה ניהל אומנותית, ננסי ברנדס עיבד והפיק מוזיקלית, ועימו השתתפו בהקלטות גם שמוליק בודגוב, יצחק קלפטר ובאלדי אולייר בגיטרות, חיים רומנו בגיטרות ובוזוקי, וגלעד עצמון בסקסופון.
ב-1994 הוציא את אלבומו השני "ככה תנצחי", בו בלטו גרסה עברית של מני בגר ללהיט של זמר הרגאיי האלג'יראי שב חאלד בשם "בלילות", "ככה תנצחי" (מילים ולחן: יוני רועה) וחידוש ל"לילה בחוף אכזיב".
ב-1996, נבחר לשיר את שיר העלייה של הפועל ירושלים לליגה הבכירה, "המנון הפועל ירושלים".
ב-1998 לפרויקט ולאלבום "חברים שרים זוהר" חידש את השיר "כוכבי לילה יזהירו" (עיבוד: רובי בן שמעון).
בשנת 2001 הוציא את השיר "ילדה של אב" שיר הנושא מתוך אלבומו הרביעי שהפך ללהיט. את המילים לשיר כתב דידי הררי והלחין שמעון בוסקילה. עוד בלט באלבום שיר החתונות "בזאת הטבעת" שכתבה מירית שם-אור והלחין יוני רועה. את שירי האלבום עיבד נחום עושרי.
עוד בשנה זו החל להופיע באופן קבוע כחלק מלהקת 'זמרי הבית' בתוכנית הטלוויזיה "בטברנה עם שמעון פרנס" בזכיינית "טלעד" בערוץ 2.
בשנת 2007 השתתף במופעי ההצדעה "בחזרה לזוהר", שהוקדש לשירי זוהר ארגוב, בהשתתפות אביהו מדינה, מתי סרי ואחרים.
בשנת 2010 חזר לבמה לאחר שנטל פסק זמן למשך שמונה שנים.
לאחר שהוציא את אלבומו הרביעי המשיך להוציא סינגלים לקראת אלבום חמישי, שלא יצא לבסוף. ב-26 בינואר 2021 יצא שירו, "השיר האחרון, שכתבו הלחינו ועיבדו מיקי צברי ויוני קיסר.
נתנאל נגר נפטר ב-13 באפריל 2020, ממחלת הסרטן. נטמן בבית העלמין בכפר סבא.
חיים אישיים
נגר נישא, בשנית, למירב, ולהם שני בנים. מנישואיו הראשונים נולדו לו שתי בנות.
לב שלם
לב שלם הוא שיר שכתב וביצע ברי סחרוף והלחין חיים לרוז. הוא נכלל באלבומו הרביעי של סחרוף, "נגיעות", שיצא לאור ב־1998.
השיר היה להיט שהגיע למקום השני במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', והיה לאחד מלהיטיו של האלבום.
השיר נכלל ברשימת "1001 השירים הישראליים האהובים בכל הזמנים" שהרכיבו מוזיקאים ואנשי תעשייה בכירים ב־2015 לכבוד יום העצמאות.
על השיר
התמה של השיר לקוחה מאמרתו של הרבי מקוצק,.
סחרוף, שבאותה התקופה התחיל העניין הגדול שלו בנושאי יהדות ("התאהבות", כלשונו), הזכיר את האינטרנט וויקיפדיה כמקורות מידע שלו באותה התקופה לנושא, ומשם התוודע לכמה מאמרות הרבי מקוצק.
בשיר, כמו בשירים נוספים באלבום, יש השפעות מזרחיות. אף שסחרוף ממוצא טורקי וגדל בטורקיה, הוא לא ספג בבית באופן מכוון מוזיקה מזרחית – הוריו הקשיבו למוזיקה מערבית ומוזיקה שחורה. בשירותו הצבאי ניגן מדי פעם מוזיקה מזרחית עם חברים, "אבל עם חצי קריצה, כאילו עכשיו אנחנו משחקים אותה כמו קרועי הלב האלה". העבודה המקצועית יותר בסוגה החלה בתקופת "מינימל קומפקט", בעצת המפיק דירק פולאק, אך עדיין היה זה כסוג של גימיק אקזוטי. עם זאת, באותה התקופה סחרוף ספג השפעות מזרחיות כמאזין: הוא הושפע מהמוזיקה של הולגר צ'וקאי, ובעיקר מהאלבום של בריאן אינו ודייוויד ברן (ששילב זמרות לבנוניות), אלבום שהיה בשבילו "גילוי". בהמשך הושפע ממוזיקאים נוספים.
בישראל, הגיע סחרוף ב"לב שלם" לביטוי מזרחי שנחשב קיצוני באותה התקופה. חיים לרוז, שאותו ציין סחרוף כשותף מרכזי באלבום (וכן באלבום הקודם והאלבום הבא), הגיע אליו עם הלחן לשיר, לחן שהיה בסגנון טורקי ומצא חן בעיני סחרוף. הובאה שלישיית כנרים מנוסה במוזיקה מזרחית בהובלת פליקס מזרחי. סחרוף הסביר שההשפעות המזרחיות בשיר נחשבו קיצוניות, בעיקר בשבילו, שכונה "נסיך הרוק":
סחרוף ציין שהקלטת השיר הייתה מהיותר זריזות מבין הקלטות שירי האלבום. הוא ציין את גרסת הכיסוי שעשתה לשיר ספיר סבן בתוכנית "דה וויס" כגרסה שתרמה לפרסום המחודש של השיר.
ביקורת
נועה הרשקוביץ כתבה ב"טיים אאוט":.
אסף קרביץ מ"מעריב אונליין" כתב שהשיר הוא "המנון לכל מי שפעם נשבר לו הלב".
בביקורתו על הופעה לציון 20 שנים לאלבום כתב נדב מנוחין מאתר וואלה!:.
אלקנה כהן ממגזין "קולומבוס" תיאר את האלבום כ"אלבום הישראלי הטוב בכל הזמנים". על השיר כתב, כדוגמה לחיבורים המוצלחים שיצר סחרוף באלבום.
הצלחה
הסינגל הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־15 בנובמבר 1998, זכה להצלחה וצעד 10 שבועות, עד 24 בינואר 1999, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום השני, ב־27 בדצמבר 1998.
שרוכים בכוחות הביטחון וההצלה בישראל
חלק מהמשרתים בכוחות הביטחון וההצלה בישראל עונדים שרוך שמציין את תפקידם.
בצה"ל צבע השרוך מצביע על תפקידו של החייל הנושא אותו והוא נענד בדרך כלל על כתף שמאל. בצה"ל רק בעלי תפקידים מסוימים, בעיקר אנשי סגל הדרכה ובעלי תפקידים טקסיים עונדים שרוך. השרוך נענד הן על מדי א' והן על מדי ב'. השוטרים עונדים שרוך שחור על מדיהם, שרוך כסוף על מדי שרד, ולעיתים שרוך בצבע אחר לבעלי תפקידים מסוימים (בעיקר בהכשרה). שוטרי משמר הגבול עונדים שרוך ירוק על מדים יצוגיים. במשמר הכנסת, מדי שרד ילוו בשרוך מוזהב והמדים השגרתיים בשרוך שחור.
צבעי השרוך בצה"ל
צבעי השרוך ופירושיהם המתוארים בהוראת הקבע של אכ"א 33-05-01:
בחיל האוויר מקובל שמש"קי משמעת שהוכשרו בחפיפה בלבד, בשונה מאלו שהוכשרו בקורס, יקבלו שרוך בצבע שחור או לבן.
במשטרת ישראל ובמשמר הגבול
בנוסף לצה"ל, גם במשטרת ישראל ובמשמר הגבול נוהגים שרוכים שונים. קיימים שני סוגים עיקרים של שרוכים: שרוך שיטור או שרוך הדרכה.
מקורו של שרוך השיטור
השוטרים המודרניים הראשונים שהתחילו לסייר ברחובות לונדון בשנת 1829, לא נשאו מכשירי קשר. כל שוטר סיור נשא עמו רעשן עץ גדול וכבד, אותו סובב כשהיה צריך להזעיק עזרה. לקראת סוף המאה ה-19, הוחלף הרעשן במשרוקית ייעודית בעלת צליל מיוחד. שוטרי הסיור נשאו את המשרוקית בכיס פנימי מיוחד, שנתפר בתוך אחד מכיסי החזה. שרוך ארוך, שחיבר את המשרוקית לכותפת, שמר עליה מפני אובדן. לארץ ישראל הגיעה משרוקית המשטרה המחוברת בשרוך במלחמת העולם הראשונה, יחד עם המנדט הבריטי. כאשר קמה מדינת ישראל, המשיכו השוטרים לשאת את המשרוקית בכיס החולצה עד לאמצע שנות השמונים של המאה העשרים. בימינו החליפו מכשיר הקשר והטלפון הנייד את המשרוקית, אך השרוך נשאר.
שרוך שיטור
שרוך שיטור בעל שני קשרים בלבד בקצוות, בצבע שחור לשוטרי משטרת ישראל ובצבע ירוק לשוטרי משמר הגבול. שרוך שיטור לא נענד עם מדי סיור.
שרוך הדרכה
שרוך הדרכה שזור, בעל כ-25 קשרים שמרכיבים סוג של צמה באמצע השרוך. קיימים מספר סוגי שרוך הדרכה:
שרוך מדי שרד
בנוסף קיימים שרוכים מיוחדים, שזורים עם חוטי לורקס, הנענדים על ידי קצינים בכירים על מדי שרד של המשטרה ושל משמר הגבול.
משמר הכנסת
במשמר הכנסת עם מדי שרד נענד שרוך מוזהב. עם מדי שרות נענד שרוך שחור.
כבאות והצלה
קיימים שרוכים מיוחדים, שזורים עם חוטי לורקס, בצבע לבן-בורדו, למדי שרד של קצינים בכירים של כבאות והצלה.
שרות בתי הסוהר
קיימים שרוכים מיוחדים, שזורים עם חוטי לורקס, בצבע לבן-כחול כהה, למדי שרד של קצינים בכירים של שרות בתי הסוהר.
אופן ענידת השרוך
השרוך נענד מעל לכתף, על גבי חולצת או סוודר המדים, כאשר הוא מועבר מתחת לכותפת, סמוך לתפר השרוול סביב בית השחי. קצה השרוך מוצמד לחולצה או לסוודר, כמפורט להלן:
מחנה רסבדו
מחנה רסבדו (בצרפתית: Récébédou) היה מחנה מעצר לרפובליקנים ספרדים וליהודים, שהתקיים מפברואר 1941 עד ספטמבר 1942, בפורט-סור-גארון (Portet-sur-Garonne), דרומית לטולוז. עצירים הובלו ממחנה זה ברכבת דרך דרנסי לאושוויץ ולמחנות השמדה נוספים.
אזור רסבדו
בסביבות 1560 היה האזור אדמתו של יהאן דה גילברט (Jehan de Gilbert), שהיה כונס פסקי הדין באזור ריווייר ורדן (Rivière Verdun). החווה המרכזית באזור נודעה כ"חוות הכונס" (באוקסיטנית: borda del recevedor או bordo del rebédou). האדמה, על גדות הגארון, מורכבת בעיקר מאדמות חקלאיות ויער. במהלך המהפכה הצרפתית הוחרמה האדמה כ-Biens nationaux ("לטובת האומה") ובשנת 1791 נרכשה על ידי בעל הפונדק דומון (Daumont) מטולוז, ששיפץ את מבני החווה, וזו הפכה לטירת קלרפון (Clairfont).
בשנת 1939 נרכשה הקרקע לשם בניית עיר עבור עובדי מפעל הנפץ הלאומי של טולוז. בעיר הוקמו 87 בניינים קטנים עם קומות לבנים שהציעו נוחות סבירה.
מרכז פליטים
מלחמת העולם השנייה הביאה לשינוי בשימוש של העיר רסבדו בניהולה של עיריית טולוז. ביוני 1940 שימש המקום לשיכון פליטים, יהודים שגורשו מגרמניה ושהו עד אז בבלגיה ובצפון צרפת. ביולי, נוכח זרם פליטים רפובליקאים ספרדים ויהודים שנמלטו מהאזור הכבוש של צרפת, הפכה העיר למרכז קליטה של פליטים ונמלטים.
מחנה בית חולים
בפברואר 1941 הוכפפה העיר למחוז גארון עילית והפכה למחנה בית חולים רשמי של עצירים זקנים וחולים, עם כוח עבודה מתוכנן של 1,400 איש. משטר וישי הפך אותו למוסד פתוח למחצה, שאפשר לעיתונאים ולארגוני צדקה לבדוק אותו. משטר וישי שקל להשתמש בו למטרות תעמולה.
בהתחלה התנאים היו סבירים, אך הידרדרו במהירות עקב מחסור בציוד רפואי, תרופות ומזון. בשנת 1941 היו במחנה 739 עצירים, מחציתם היו מעל גיל 60 וסבלו ממחלות קשות. במהלך החורף של 1941–1942, רעב, קור וחולי, הותירו 118 מתים, ובסך הכל מתו 314 בני אדם, בהם 254 יהודים.
כמה שיירות של מגורשים עזבו את רסבדו במהלך אוגוסט 1942. חלקם יצאו כבר ב-11 באוגוסט אך רובם יצאו בלילות 26–28 באוגוסט מפורט-סור-גארון בקרונות משא, והובילו את העצורים למחנה דרנסי בשלוש שיירות שיצאו משם לאושוויץ עם 349 יהודים מרסבדו.
מחאתו של הארכיבישוף
ז'יל-ז'רו סאלייז', הארכיבישוף של טולוז מחה באופן פעיל על המדיניות נגד היהודים והתעקש על סגירת המחנות בנואה וברסבדו במכתב רשמי של הכמורה, שהוקרא בכל הקהילות של הדיוקסיות שלו ב-23 באוגוסט. פעולותיו, עם פעולותיהם של ארגונים הומניטריים כמו Cimade והצלב האדום, סיפקו תמיכה מסוימת לעצורים. מספטמבר 1942 הופנו העצורים בהדרגה לבתי חולים אחרים באזור, והמחנה סיים את פעילותו. המחנה נסגר רשמית באוקטובר 1942 בתואנה שהוא קרוב מדי לטולוז.
כשנכנסו הכוחות הגרמנים לטולוז בסוף 1942, שימש המחנה לזמן קצר למשכן אנשי ורמאכט.
הווילה של דון קישוט
עם שחרור צרפת, רפובליקנים ספרדים שנמלטו ממחנה הריכוז מאוטהאוזן, אך לא הצליחו לחזור לארצם, שהו בתריסר מבנים במחנה. מושבה זו נודעה בשם "וילה דון קיחוטה".
מוזיאון הזיכרון
במבנה אחד שהשתמר, הוקם מוזיאון הזיכרון (Musée de la Mémoire) כמוזיאון הנצחה המוקדש להיסטוריה של המחנה, בו יכולים המבקרים לצפות במסמכים, דגמים ושחזורים. המוזיאון נחנך ב-6 בפברואר 2003 על ידי אלי ויזל.
סרט תיעודי צרפתי על לורט אלכסיס-מונה שהתנדבה במחנה, בבימויו של פרנסיס פורקו, יצא לאקרנים ב-2016. הסרט, Laurette 1942, une volontaire au camp du Récébédou, התבסס על הספר Les Miradors de Vichy מאת אלכסיס-מונה, חבר Cimade. ההיסטוריון פייר וידאל-נאקה מתח ביקורת על הספר כהונאה וסיפור בדוי.
כיסא קיאברי
כיסא קיאברי הוא כיסא עץ אשר מקורו במחוז ליגוריה שבאיטליה.
היסטוריה
כיסא קיאברי נראה לראשונה בשנת 1807. הכיסא הוכן על ידי נגר מעיר קטנה באיטליה, קיאברי (מכאן שמו של הכיסא).
כאשר האחראי על ייצור הכיסאות מת בשנת 1855, רק 600 כיסאות יוצרו בשנה. הכיסא זכה לשבחים על ידי קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, נפוליאון השלישי והפסל אנטוניו קנובה.
פרנץ ריטר פון אפ
פרנץ ריטר פון אֶפּ (בגרמנית: Franz Ritter von Ep; 10 באוקטובר 1868 – 31 בדצמבר 1946) היה קצין צבא גרמני ששירת בצבא הקיסרות הגרמנית והיה מעורב בפשע המלחמה של רצח העם של ההררו והנאמה באפריקה. לאחר מכן היה ממפקדי הפרייקור וסייע לעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ותחת שלטונה התמנה לנציב הרייך של בוואריה.
קצין קולוניאלי
פרנץ אפ נולד במינכן בשנת 1868. בצעירותו למד באקדמיה הצבאית במינכן. בשנת 1887 התגייס לרגימנט חיל הרגלים של צבא בוואריה ובשנת 1886 קיבל דרגת קצונה. בשנים 1900–1901 שירת בסין כמתנדב בדיכוי מרד הבוקסרים, שהיה התקוממות כנגד המעורבות המסחרית והפוליטית של ארצות המערב ויפן בסין. בשנים 1904 עד 1907 היה מפקד פלוגה בצבא של הקיסרות הגרמנית בדרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה) ונטל חלק בדיכוי מרד של הילידים שהתחולל במושבה, תוך שפיכות דמים מרובה, שהגיעה עד לכדי רצח בני שבטי ההררו והנאמה, שהיה בגדר רצח עם שבמהלכו נספו כ-75,000 מבני שני השבטים. היה זה רצח העם הראשון במאה ה-20 והוא כלל מעשי טבח, מחנות ריכוז הריגה ברעב והרעלה של בארות מים.
במלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הועלה פרנץ אפ לדרגת סגן-אלוף. הוא לחם עם הרגימנט שלו בחזיתות צרפת, סרביה ורומניה והשתתף בקרבות הנהר איזונצו. על לחימתו הוענקו לו מספר עיטורים, בשנת 1916 הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל ובשנת 1918 את העיטור הגבוה ביותר, הפור לה מריט. לקראת סיום המלחמה הועלה לדרגת אלוף-משנה והוענק לו תואר אצולה ובשל כך נוסף לשם משפחתו התואר "פון".
במיליציות הפרייקור
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה התחולל בה גל רחב היקף של מהפכנות. עוד בטרם הוכרז על רפובליקת ויימאר, הכריז העיתונאי היהודי קורט אייזנר על "רפובליקה סוציאליסטית" בבוואריה. בה בעת נוצרו בגרמניה מיליציות הפרייקורפס (הגדודים החופשיים). היו אלה יחידות לא סדירות בעלות צביון ימני קיצוני שהיו מורכבות ברובן מיוצאי צבא גרמניה, הממורמרים על תבוסת גרמניה, שהתנגדו לסוציאליזם ולקומוניזם. הארגון היה פעיל בקרבות בין אנשי הימין ואנשי השמאל שהשתוללו ברחבי גרמניה. חיילי הפריקור של פון אפ נטלו חלק בדיכוי ההתקוממות הקומוניסטית בחבל הרוהר בחודש מרץ 1920.
ב-8 בפברואר 1919 הקים פון אפ מיליציה משלו שנקראה הגדודים החופשיים של אפ (Epp Freikorps). המיליציה נודעה בברוטליות שלה. ב-21 בפברואר החליט קורט אייזנר להתפטר. בדרכו לפרלמנט כדי להכריז עת התפטרותו התנקשו בחייו שני אנשי ימין קיצוני. לפני ההתנקשות הכריז אחד מהם "אייזנר הוא בולשביק, הוא יהודי, אינו גרמני, אינו מרגיש כגרמני, הוא מערער כל מחשבות ורגשות פטריוטיים, הוא בוגד בארץ זו". גם המיליציה של פון אפ נטלה חלק ברציחות וביצעה טבח של סוציאליסטים בפרבר של מינכן. לאחר רציחתו של אייזנר נתפס השלטון בבוואריה בידי אנשי שמאל שהכריזו ב-7 באפריל 1919 על הרפובליקה הסובייטית הבווארית. המיליציה של פון אפ רצחה בסקילה את גוסטב לנדאואר, אנרכיסט ומהפכן יהודי-גרמני, אשר היה מעורב בהקמת הרפובליקה הסובייטית.
נאצי
בעוד העימותים בבוואריה נמשכים הצטרף פון אפ בשנת 1921 לרייכסווהר, צבאה של רפובליקת ויימאר, ובשנת 1922 הוענקה לו דרגת מיור גנרל. שנה לאחר מכן ב-1923 נטל חופשה מהצבא לצורך פעילותו הפוליטית בחוגי הימין.
באותה עת התוודע פון אפ לאדולף היטלר, אשר בשנת 1919, כשהיה עדיין מגויס בצבא, הוצב במינכן בתפקיד של מודיע ומלשין בשכר לצורך חשיפת מרקסיסטים בשורות הצבא, בעקבות ניסיונות ההתקוממות הסוציאליסטיים במינכן ובברלין. תפקידו של היטלר היה להודיע למפקדיו על כל חייל שתמך בדעות מרקסיסטיות, כשחייל שנמצא אשם בכך היה עשוי להישפט ולהיות מוצא להורג. ארנסט רוהם הפנה את תשומת לבו של פון אפ להיטלר (פון אפ היה בין אלו שנמסר להם המידע שהיטלר אסף). בשנת 1920 גייסו רוהם ופון אפ למפלגתו של היטלר את הסכום של 60,000 מרק שיה נחוץ לה לשם רכישת עיתונה, הפלקישר באובכטר. את הסכום לקחו מקופת הצבא ומתרומות של אנשי עסקים בבוואריה. הסכום שנדרש לשם הפעלת העיתון נתרם על ידי משפחתו העשירה של ארנסט האנפשטנגל. רוהם מינה את פון אפ לעמוד בראש המשרד הצבאי-פוליטי של המפלגה הנאצית (Wehrpolitisches Amt).
בשנת 1923, כאשר התחולל הפוטש במרתף הבירה, ישב פון אפ על הגדר והרחיק עצמו מהאירוע כשהפוטש נכשל. בשל הסיוע שהעניק לפלוגות האס אה בבוואריה נתמנה פון אפ בשנת 1926 למנהיג האזורי של האס אה במינכן. בשנת 1928 הצטרף פון אפ רשמית למפלגה הנאצית והיה לציר ברייכסטאג, הפרלמנט הגרמני.
לאחר עליית הנאצים לשלטון סילק פון אפ ב-9 במרץ 1933 את ממשלת בוואריה ונתמנה לנציב הרייך (Reichskommissar) של בוואריה. במקביל המשיך להיות חבר הרייכסטאג.
התערוכה הקולוניאלית
בקיץ של שנת 1939, זמן לא רב לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נערכה ביוזמתו של פון אפ בעיר דרזדן תערוכה קולוניאלית שנקראה "התצוגה הקולוניאלת הגרמנית" (Deutsche Kolonialausstellung Dresden).. בפתיחת התערוכה סקר פון אפ משמר כבוד של אנשי אס אס וראש העיר דרזדן נשא נאום בו קרא בגלוי להחזרתן לגרמניה של מושבותיה לשעבר מכוח הזכות ההיסטורית.
סופו
בזמן מלחמת העולם השנייה גברה סלידתו של פון אפ מן הנאציזם. הוא לא הביע זאת בפומבי אלא בשיחות אישיות עם מקורביו. בהתקרב קיצו של הרייך השלישי, באפריל 1945, התחוללה בבוואריה התקוממות של קבוצה שנקראה "הפעולה החופשית של בוואריה" (Freiheitsaktion Bayern). הייתה זו קבוצה מהחוגים השמרניים של בוואריה שמטרותיה היו לחדול מלחימה נגד צבא ארצות הברית בקרב העקוב מדם שנערך בדרום בוואריה ולהפגין כי לא כל הגרמנים תומכים בנאצים. אנשי הקבוצה דרשו מפון אפ לתפוס את השלטון בבוואריה ולהכריז על כניעה. פון אפ לא נענה להם משום שראה בכניעה משום נעיצת סכין בגבו של הצבא הגרמני. למרות זאת כאשר דוכאה ההתקוממות נאסר פון אפ כאחד ממשתתפיה. בראשית חודש מאי הוא שוחרר ממעצרו על ידי האמריקאים ואושפז בשל מחלת לב. ב-9 במאי 1945 דיווח אחד מפקידי בית החולים למודיעין האמריקאי על זהותו של המאושפז. הוא נעצר והוכנס על ידי האמריקאים למחנה מעצר במינכן לקראת העמדתו לדין במשפטי נירנברג. במעצר התדרדר מצב בריאותו והוא מת ב-31 בדצמבר 1946.
גה ואן דייק
גה ואן דייק (בהולנדית: Gerard Jan "Gé" van Dijk; 15 באוגוסט 1923 באמסטרדם, הולנד - 29 במאי 2005 באמסטרדם) היה כדורגלן הולנדי ששיחק בעמדת חלוץ.
גה ואן דייק נולד באמסטרדם ובמהלך מלחמת העולם השנייה החל לשחק עבור אייאקס. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בשנת 1943. בשנים 1947 ו-1957 הוא זכה עם קבוצתו באליפות. בעונת 1950/51 ואן דייק היה מלך השערים של הליגה. בשנים האחרונות של הקריירה שלו שימש ואן דייק בתור קפטן הקבוצה.
בשנת 1947 ערך ואן דייק הופעת בכורה שלו בנבחרת ההולנדית במשחק ידידות נגד שווייץ. בהמשך הוא השתתף במשחק ידידות נוסף.
ואן דייק סיים את הקריירה בשנת 1957 כאשר במשחקו האחרון הקבוצה נפרדה מחלוץ נוסף של המועדון קלאס באקר.
בשנת 1960 ואן דייק מונה למאמן ראשי של בקבוצת AFK ששיחקה בליגת נמוכה וכבר בעונתו הראשונה ואן דייק הצליח להעפיל את המועדון לליגה גבוהה יותר.
שיאן דונגמיי
שיאן דונגמיי (בכתב סיני: 冼东妹; באנגלית: Xian Dongmei; היא אלופה אולימפית מאתונה 2004 ובייג'ינג 2008.
ביוגרפיה
דונגמיי מחזיקה במדליית כסף ממשחקי אסיה (2002). באליפויות אסיה היא זכתה בשתי מדליות כסף (1995 ו-2004) ומדליית ארד (1993).
פטרישה קורנוול
פטרישה קורנוול (באנגלית: Patricia Cornwell; נולדה ב-9 ביוני 1956 כפטרישה קרול דניאלס) היא סופרת ספרי מתח אמריקאית, אשר זכתה בפרסים רבים על ספריה אשר זכו לשבחי הביקורת והפכו לרבי מכר. בין הפרסים בהם זכתה ניתן למנות את: פרס "פגיון הזהב" הבריטי, הנחשב לעיטור היוקרתי ביותר בתחום ספרי המתח.
הנשר נחת (סרט)
הנשר נחת (באנגלית: The Eagle Has Landed) הוא סרט מלחמה בריטי משנת 1976, בבימויו של ג'ון סטרג'ס, עם מייקל קיין, רוברט דובאל ודונלד סתרלנד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר הנשר נחת מאת ג'ק היגינס משנת 1975.
העלילה הפיקטיבית היא על מבצע נאצי לחטוף את וינסטון צ'רצ'יל בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה בעקבות הצלחת חטיפת בניטו מוסוליני. בתחילת הסרט יש סרטון דוקומנטרי על חטיפת מוסוליני.
תקציר העלילה
אדמירל וילהלם קנריס (אנתוני קווייל) מזמן את קולונל (אוברסט) ראדל (רוברט דובאל) ומודיע לו על רצונו של היטלר לחטוף את וינסטון צ'רצ'יל. הוא בטוח שהדבר לא אפשרי ויישכח מהר אבל היינריך הימלר מזמן את ראדל בלי ידיעת קנריס, מטיל עליו את המשימה ונותן בידיו מכתב מהיטלר המעניק לו את כל הסמכויות ל"מבצע נשר".
ראדל מגייס את ליאם דבלין (דונלד סתרלנד), איש הIRA לשעבר הנלהב לפעול נגד הבריטים. מודיע של הגרמנים בבריטניה מוסר כי צ'רצ'יל יתאכסן בכפר קטן ליד החוף המזרחי של בריטניה.
ראדל מחליט להטיל את הפעולה על קולונל (אוברסט) קורט שטיינר (מייקל קיין). שטיינר פיקד על יחידת פאלשירמייגר (צנחנים גרמנים) וצבר עיטורים רבים. בעת נסיגה מהחזית המזרחית הוא נתקל עם יחידתו ביהודים מגורשים מגטו ורשה לאחר המרד ניסה להציל יהודייה אחת והסתכסך עם אנשי אס אס. הוא נדון למוות אבל עונשו נדחה והוא נשלח עם אנשיו לאי אולדרני לפגוע בתנועת השיט בתעלת למאנש.
ראדל דבלין מגיעים לאולדרני ומשכנעים את שטיינר ואנשיו להתגייס לפעולה.
בתחילה מוצנח דבלין ליד הכפר ומתקשר עם ג'ואנה גריי (ג'ין מארש) אנטי בריטית שמשפחתה נספתה במחנה ריכוז בריטי במלחמת הבורים. הוא גם מתאהב במולי פריור (ג'ני אגאטר).
שטיינר ואנשיו צונחים ממטוס דקוטה לבושים במדי לוחמים פולנים אבל מתחתם יש להם מדים גרמנים שלא יעמדו למשפט כמרגלים. הם מתארגנים בכפר במסווה של אימון של יחידה צבא פולין החופשית. הם מתיידדים עם הכומר (ג'ון סטנדינג) ואחותו פמלה (ג'ודי גיסון).
בסמוך לכפר נמצאת יחידת יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית. קפטן קלרק (טריט ויליאמס) פוגש בשטיינר, מתרשם שזה אכן אימון ולא חושד. מפקדו קולונל פיטס (לארי הגמן) יוצא מדעתו מחוסר מעש.