cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שריל מילר
אחיה הצעיר הוא כדורסלן העבר הנודע רג'י מילר, חבר היכל התהילה בעצמו. בנאום כניסתו להיכל התהילה ב-2012 אמר מילר כי ההישגים שלו הם בעיקר בזכותה, והיא דחפה אותו קדימה.
מיראז' (תופעה אופטית)
מִירַאז' (בצרפתית: Mirage) או מראה תעתועים הוא תופעה אופטית אטמוספירית שבה רואים בבואה אחת או יותר של עצם בנוסף לעצם עצמו. שמו הלועזי נגזר מהמילה הלטינית mirari שפירושה "להיות מודהם".
מיראז' תחתון
מיראז' תחתון (inferior mirage) הוא הסוג הנפוץ יותר של מיראז'. הוא נקרא כך משום שהבבואה מופיעה מתחת לעצם. הוא נוצר על ידי שבירה קרן אור כאשר היא עוברת בשכבה חמה של אוויר המרחף קרוב לקרקע. לאוויר החם צפיפות נמוכה יותר ולכן מקדם השבירה שלו קרוב יותר ל-1 מזה של האוויר הקר שמעליו.
במדבר, מיראז' יכולה לגרום לרושם של אגם או מקווה מים גדול אחר באופק. זו בעצם בבואה של השמים המשתקפת מהאוויר החם המרחף קרוב לפני הקרקע. על כבישי זפת וחצץ, מיראז' נותנת רושם שעצמים מרוחקים משתקפים על ידי שלולית מים על הכביש.
מיראז' עליון
מיראז' עליון (superior mirage) נוצר עקב היפוך טמפרטורות בשכבות האוויר קרוב לפני הקרקע, כך שהאוויר הצמוד לפני הקרקע קר מהאוויר שמעליו. במיראז'ים אלו, בבואה נוספת נראית מעל העצם הזקוף. צורה מיוחדת של מיראז' עליון קרויה פאטה מורגנה.
דוגמאות למיראז' עליון (היפוכי טמפרטורות מעל ימת סופיריור): מרכז|ממוזער|400px|עצים נראים באופק כאשר בדרך כלל לא ניתן לראות אותם כלל ומיראז' עליון משתקף מעליהם.
מרכז|ממוזער|400px|אור ראשון של זריחת השמש הנגרם על ידי מיראז' עליון.
מרכז|ממוזער|400px|זריחת שמש כפולה הנגרמת על ידי מיראז' עליון.
יחסי מצרים–סן מרינו
יחסי מצרים–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מצרים הערבית לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין המדינות נחתמו שלושה הסכמים דיפלומטיים:
אברם סלוצקי
אברם ארונוביץ' סלוצקי (ברוסית: Абра́м Аро́нович Слу́цкий; יולי 1898 – 17 בפברואר 1938) היה קצין יהודי בכיר במודיעין הסובייטי, אשר פעל באירופה בשנות ה-30. היה אחראי על יחידות החיסול שהפעיל הנ.ק.וו.ד במערב אירופה נגד מתנגדי המשטר הסובייטי. בשנים 1935–1938 היה ראש אגף הביון בנ.ק.וו.ד..
ביוגרפיה
אברהם סלוצקי נולד במשפחה יהודית בכפר פאראפייבקה שבמחוז צ'רניהיב, (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה). אביו היה נהג קטר ובמסגרת תפקידו נדדה המשפחה בחלקים שונים של האימפריה, עד שהתיישבה בסופו של דבר בעיר אנדיז'ן שבאסיה התיכונה. לאחר סיום בית הספר, עבד אברהם סלוצקי במפעל כותנה בעיר. בשנת 1916 גויס לצבא הרוסי ונשלח להילחם בחזית הרומנית. לאחר המהפכה הבולשביקית ערק מן הצבא וחזר לאנדיז'ן, שם הצטרף לארגון הקומוניסטים המקומי. בשנת 1918 התנדב לצבא האדום ולחם במהלך מלחמת האזרחים. בשנת 1920 גויס לצ'ה קה, שם התקדם מהר מאוד בסולם התפקידים. הוא שירת בהתחלה במה שנקרא "המחלקה הכלכלית" – יחידה שעסקה בריגול תעשייתי. הוא תכנן והוציא לפועל כמה מבצעים, בהם נגנבו טכנולוגיות מתקדמות מארצות המערב והועברו לברית המועצות. בשנת 1929 הועבר לאגף ביון חוץ ומונה לסגן מנהל האגף. בשנים 1931 – 1933 שהה סלוצקי במערב אירופה ובארצות הברית, שם תחת כיסוי של עובד בנציגויות סובייטיות גייס סוכנים ובאופן אישי ניהל כמה מבצעיים חשאיים של הנ.ק.ו.ד.. בשנת 1935 קודם לתפקיד מנהל האגף לביון חוץ.
בתקופה בה ניהל סלוצקי את האגף הוא עסק בעיקר במעקב, איתור וחיסול מתנגדי השלטון הסובייטי (בעיקר גולים לבנים וטרוצקיסטים) במערב אירופה ובחבלה בפעילויות של ארגונים אנטי-סובייטים. בין הפעולות שבוצעו על ידי סוכניו של סלוצקי היו:
בנוסף לחיסולים הצליחו סוכניו של סלוצקי (ארנולד דויטץ' ותיאודור מאלי) לגייס קבוצה של אנשי מודיעין ושירות החוץ בבריטניה לפעול בשירות המודיעין הסובייטי - רשת קיימברידג' המפורסמת.
סלוצקי היה אחד החוקרים הראשיים בפרשה שהובילה למשפט מוסקבה הראשון ולהוצאתם להורג אחריו של גריגורי זינובייב ולב קמנייב באוגוסט 1936, אירוע שהיווה ציון דרך בטיהורים הגדולים של סטלין.
בספטמבר 1936 הוחלף ראש הנ.ק.ו.ד. גנריך יגודה בניקולאי יז'וב. יחד עם יגודה הועברו מתפקידם רבים מראשי האגפים אשר מונו לתפקידם בתקופת כהונתו של יגודה. תוך זמן קצר הם נאסרו, נשפטו ורובם הוצאו להורג. לעומתם, סלוצקי נשאר בתפקידו, אף על פי שהיה מקורב ליגודה ולמרות שחלק מעמיתיו העידו נגדו במהלך חקירתם. אחת הסיבות לכך הייתה חששו של יז'וב כי מעצרו של סלוצקי יכול היה לגרום לסוכניו במערב לערוק.
מותו
לפי הגרסה הרשמית, ב-17 בפברואר 1938 נפטר אברהם סלוצקי במשרדו בלוביאנקה מהתקף לב. נערכה לו הלוויה רשמית הוא נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
קיימות שתי גרסאות לא-רשמיות באשר לנסיבות מותו:
החברה הישראלית למדליות ולמטבעות
היסטוריה
בשנת 1958, במסגרת פעולותיה של הועדה לאירועי שנת העשור לציון הקמת המדינה, הוכרז על הקמת מחלקה להנפקת מדליות (מדליונים). המדליה הראשונה שהונפקה הייתה מדליית "חירות ישראל" שעיצובה התבסס על המטבע הרומי "יהודה השבויה" שנטבע על ידי רומי לאחר חורבן הבית השני.
הנפקת המדליה הראשונה, על ידי ועדת העשור, זכתה להצלחה עצומה. לאור זאת החליט מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, על הקמת "יחידת מדליות ומטבעות" במשרד ראש הממשלה. ליחידה עוצב סמל חדש המבוסס על המדליה הראשונה. בעת הקמתה מנתה היחידה שמונה וחצי משרות. למנהל היחידה מונה לוי אברהמי (עד 1959 מפקד מח' ירושלים במשטרת ישראל).
בשנת 1961 החליט טדי קולק על הפיכת היחידה במשרדו לחברה ממשלתית. בריאיון עיתונאי אמר טדי קולק: "אחרי שבנק ישראל החליט להמשיך את הנפקת מטבעות הזיכרון מדי שנה נראה כי יחידה ממשלתית קטנה לא תוכל לעמוד בעומס ההפצה ולכן נרקם הרעיון של הקמת חברה ממשלתית עצמאית שתהיה מופקדת על שיווק מטבעות הזיכרון והמדליות ותדאג להגדיל את הכנסות המדינה מהנפקות אלה". בעקבות המלצתו אישרה ועדת השרים לענייני כלכלה את יסוד "החברה הישראלית למדליות ומטבעות בע"מ. סמל החברה החדשה עדיין מבוסס על מדליית השחרור. מנהל היחידה, לוי אברהמי, מונה להיות המנכ"ל הראשון. יו"ר החברה היה הד"ר יוסף מישן.
ב־1963 הוחלט על מספר שינויים, יצחק אבני מונה למנכ"ל ושם החברה שונה ל- החברה הממשלתית למדליות ומטבעות בע"מ. גם אומץ סמל חדש. מטרותיה המקוריות של החברה הממשלתית למדליות ומטבעות בע"מ, כפי שנקבעו בפרוטוקול החברה, הן "להנציח אירועים היסטוריים ולאומיים, מפעלי מדע, תרבות ואמנות והישגים של מדינת ישראל, לציין אתרים, אישים ומנהיגים בעלי שעור קומה ולתת ביטוי אמנותי לאירועים מרכזיים בחיי המשפחה והפרט בישראל, ולהפיץ מוצרי נוי ואמנות של ישראל." בנוסף, החברה נקבעה כמפיץ של מטבעות זיכרון של "בנק ישראל".
בשנת 1978, לאחר 15 שנה בהנהלת יצחק אבני, הייתה החברה הממשלתית עם מצבת כח אדם של כ־60 עובדים. בנוסף על האמור, באותו זמן גם הגיע לשיאו סכסוך בין החברה הממשלתית לבין גוף השיווק העיקרי שלה – AINA (אגודה אמריקאית ישראלית לנומיסמטיקה). בנקודת זמן זו החליט שר האוצר דאז, שמחה ארליך, שהגיעה העת לבצע שינוי וביוני 1978 מונה למנכ"ל אליעזר שילוני (שהודח מתפקיד נציב מס הכנסה). כהונתו של שילוני נמשכה עד ל-1993 (15 שנה) – כשבמהלך תקופה זו השתפר מאוד מצבה הכספי של החברה אך הבעיות המהותיות רק גברו והלכו. במהלך השנים יוצרו על ידי החברה הממשלתית מעל עשרת אלפים פריטים שונים. בשיא פעילותה היו לחברה 5 סניפים ועוד כמה עשרות סוכנים מורשים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2002 מונה למנכ"ל החברה רואה החשבון רפאל יהודאי על ידי הדירקטוריון בראשות אברהם נתן. מאז החלה החברה בתהליך הבראה שהביא לשיפור ניכר בתוצאותיה התפעוליות ולשיפור בתזרים המזומנים. שיאו של תהליך ההבראה ושיפור התוצאות היה יישום החלטת הממשלה משנת 1992 להפרטת החברה.
בשנת 2008 נמכרה החברה הממשלתית לחברת ג.ר.א.ס (העוסקת בייצור ושיווק תכשיטים) והפכה לחברה פרטית. עם שינוי הבעלות שונה שם החברה ל- "החברה הישראלית למדליות ולמטבעות". החברה פועלת תחת שני מותגים כאשר נוסף " The Holy Land Mint" לחברה הסכם לשיווק מטבעות מיוחדים של בנק ישראל. בנוסף להנפקת המדליות, החברה עוסקת בקידום האומנות הישראלית והיהודית באמצעות הפצת הדפסים אומנותיים על מדליות ומוצרים נוספים. החברה מייצרת מוצרי נוי, יודאיקה, תכשיטים ומפיצה מטבעות זיכרון של בנק ישראל. משרדי החברה ממוקמים בנשר, ויש לה מספר סניפים ברחבי הארץ.
פעילות החברה
מטרותיה המקוריות של החברה, כפי שנקבעו בתקנון לכשנוסדה, נותרו כשהיו ללא שינוי גם כשהחברה עברה לבעלות פרטית.
החברה פועלת במספר תחומי פעילות:
הפצה בלעדית ומכירת מטבעות זיכרון בהנפקת בנק ישראל
לבנק ישראל נתונה הסמכות הבלעדית להנפיק מטבעות והילך חוקי בישראל (שטרי כסף, מעות, מטבעות זיכרון ומטבעות מיוחדים) באישור המועצה המנהלית והממשלה. הנגיד הוא שקובע את צורתם של מטבעות הזיכרון והמטבעות המיוחדים ולשם כך הוא נעזר בוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון. בנק ישראל מנפיק על פי רוב חמישה מטבעות זיכרון חדשים בכל שנה ובכמויות מוגבלות, ארבעה מתוך החמישה מונפקים במסגרת של סדרות: "תמונות מן התנ"ך", "אתרי מורשת עולמית בישראל המוכרים על ידי אונסק"ו", "נופים בישראל", "ירושלים של זהב" (סדרת מטבעות בוליון זהב ישראלי) ומטבע זיכרון מיוחד מונפק כל שנה לקראת יום העצמאות והוא מוקדש לאחד ההישגים של מדינת ישראל. כל המטבעות מופצים בלעדית בהתאם לחוק בנק ישראל על ידי החברה הישראלית למדליות ולמטבעות אשר הוסמכה לכך על ידי שר האוצר.
הנפקת מטבעות זיכרון על ידי בנק ישראל בכסף וזהב
מטבעות הזיכרון מונפקים על ידי בנק ישראל במתכת יקרה כסף וזהב. מטבעות הכסף בעריך 1 שקל חדש וב-2 שקלים חדשים, מטבעות הזהב בעריך 5, 10 ו-20 שקלים חדשים.
לראשונה בשנת 2010, הנפיק בנק ישראל את מטבע "הבוליון הישראלי הראשון" בסדרה הנקראת "ירושלים של זהב". מטבעות הבוליון בסדרה "ירושלים של זהב" מציגים אתרים מפורסמים בירושלים. המטבעות מיוצרים בזהב טהור 9999. במשקל 1 אונקייה (31.1 גרם) בכמויות מרביות של 3,600 יח'. ערכם הנקוב 20 שקלים חדשים ומחירם משתנה כל יום בהתאם לתנודות במחיר הזהב העולמי.
הנפקת מדליות ממלכתיות
המדליה הראשונה של מדינת ישראל, מדליית "השחרור", הונפקה בשנת 1958, שנת העשור לישראל. מדליית "השחרור" נושאת מצד אחד תעתיק של אחד המטבעות "יהודה השבויה" הרומיים (שהוטבעו אחרי חורבן בית שני וניצחון הרומאים) אולם בצדה השני, מוטבעת אם הבנים השמחה, המרימה את ילדה, לצד חקלאי עברי הנוטע עץ. שניהם יחד מסמלים את תקומת העם היהודי בארץ ישראל. מאותה שנה ועד היום, הונפקו מדליות רבות המנציחות את תולדות מדינת ישראל.
במדליות מונצחים אישים ומנהיגים בולטים בתולדות העם היהודי והמדינה בהם: ראשי ממשלה, נשיאים, ראשי המטה הכללי של צה"ל ואישים יהודים שתרמו לאנושות. בסדרת "חכמי ישראל" מוצגים רבנים חשובים שהשפיעו על העם לדורותיו ובסדרת "סיפורי העם" מתוארים סיפורי עם יהודיים. עוד הוטבעו מדליות ליחידות הקרביות של צה"ל, למטוסים, לטנקים ולספינות שנכנסו לספרי ההיסטוריה של המדינה.
כיום קיימות מדליות אמנות חדשניות כגון: מדליות פיסוליות שמייצגות סיפורים מן התנ"ך, פסיפסים עתיקים בארץ ישראל ומדליות בשיבוץ ליתוגרפיות של יצירות אמנות צבעוניות ידועות.
הנפקת מטילי זהב וכסף להשקעה החל מ1- גרם ועד 1 ק"ג
החל משנת 2012 מנפיקה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות מטילי כסף וזהב טהור להשקעה. המטילים במשקלים שונים החל מ-1 גרם ועד 1 ק"ג בזהב טהור 999.9 נושאים מספר סידורי וארוזים באריזת ביטחון סגורה. על כל מטיל מוטבעת יונת השלום במעופה מעל חומת ירושלים. בגב כל מטיל חתום "הולילנד מינט" (סמלה המסחרי של החברה), משקל הזהב ומספרו הסידורי של המטיל. הנתונים מופיעים במקביל על מארז הביטחון. מטילי הזהב מיוצרים במשקלים הבאים : 1 גרם, 2.5 גרם, 5 גרם, 10 גרם, חצי אונקייה, אונקייה אחת ואחד ק"ג.
שיתוף עם רשות העתיקות
החברה הישראלית למדליות ולמטבעות מורשית למכור מטבעות עתיקים אותנטיים. במיזם משותף הנרקם עם רשות העתיקות, יצרה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות רפליקות מדויקות של מטבעות עתיקים, כגון מטבעות עתיקים שנמצאו בקומראן ובמצדה (בהתאם לחוק האמריקאי, כל רפליקה נושא את המילה COPY כדי להימנע מספקות).
זכייה בפרסי יוקרה
מספר מטבעות ישראל זכו בפרסים בתחרויות מטבעות בינלאומיות בזכות עיצוביהם ונושאיהם:
עמיתים
עמיתים הוא הגוף המנהל את שמונה קרנות הפנסיה הוותיקות הגרעוניות.
היסטוריה
הארגון הוקם על ידי ממשלת ישראל בשנת 2004, לאחר שבשנת 2003 הלאימה הממשלה קרנות אלה, במסגרת הצעדים לפתרון משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות. בעקבות הלאמתן של הקרנות מונה לכל אחת מהן מנהל מטעם משרד האוצר, וננקטו צעדים להתייעלותן. בשנת 2008 הושלמה הקמתו של גוף מאוחד בשם "עמיתים", המנהל את כל שמונה הקרנות, אך כל קרן ממשיכה לפרסם מאזן בנפרד. כנגד הניהול המשותף הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ארגון גמלאי מבטחים, שטען שהניהול המשותף מביא לפגיעה בלתי מידתית בזכויות העמיתים המשתייכים ל"מבטחים", שכן מצבה הפיננסי של "מבטחים" טוב יותר מזה של קרנות הפנסיה הוותיקות האחרות. העתירה נדחתה. בעקבות השלמת הקמת הגוף המאוחד פוטרו כ-550 מתוך 1000 העובדים שניהלו את הקרנות, במטרה להביא לחיסכון תפעולי של כ-40 מיליון שקל בשנה ולחיסכון אקטוארי בסך 600 מיליון שקל.
מנכ"ל "עמיתים", החל מאוגוסט 2011, הוא יואב בן אור. קדמה לו בתפקיד יעל אנדורן.
מנכ"ל "עמיתים" החל מאוגוסט 2021 הוא אפי סנדרוב.
קרנות הפנסיה
קרנות הפנסיה שבניהול "עמיתים" הן:
בקרנות שבניהול "עמיתים" יש כ-215,000 גמלאים וכ-135,000 מבוטחים פעילים. נכסי "עמיתים", נכון ל-2008 הם בהיקף של 400 מיליארד ש"ח.
מאזניהן של הקרנות הגרעוניות לסוף שנת 2007 מציגים את התמונה הבאה:
גירעונות אלה הם גירעונות "לפני סיוע ממשלתי עתידי" והם מחושבים למעשה בהנחה כי הממשלה לא תסייע לקרנות בכל צורה שהיא (כלומר, הקרנות הוותיקות לא יקבלו את הפיצוי בגין הפחתת סכום ההשקעה שהייתה מותרת להן באיגרות חוב מיועדות וכן יימנע מהן היתרון שבהנפקת איגרות חוב מיועדות בעתיד מעבר לתשואה של 4% לשנה). לפי חישוב זהה, גם לקרנות הוותיקות הנחשבות "מאוזנות" יש גירעונות אקטואריים משמעותיים, שכן גם הן נהנות מ"סיוע ממשלתי עתידי" (ואף, במידת מה, גם "קרנות הפנסיה החדשות" נהנות מסיוע ממשלתי באמצעות אג"ח מיועדות).
כיוון שבשנת 1995 נסגרו הקרנות למצטרפים חדשים, מספר עמיתיהן הכולל (פעילים וגמלאים) צפוי להצטמצם בהדרגה, ובפרט יצטמצם מספר העמיתים הפעילים, עם הפיכתם לגמלאים. כתוצאה מכך ילכו ויפחתו תקבולי הקרנות מפרמיות (דמי ביטוח). לעומת זאת, בשלב ראשון יגדלו תשלומי הפנסיה של הקרנות (עקב גידול במספר הגמלאים), ולאחר שיגיעו לשיא ייפחתו תשלומי הפנסיה (עקב פטירתם של הגמלאים). ההערכה היא שבשנת 2050 מספר העמיתים שייוותרו יהיה זניח. עד למועד זה צפויה הממשלה להזרים לקרנות עשרות מיליארדי שקלים, כדי לאפשר להן לעמוד בהתחייבויותיהן לעמיתים.
ג'ניס האן
ג'ניס האן (באנגלית: Janice Kay Hahn; נולדה ב-30 במרץ 1952) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת מועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס. כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית עבור המחוז ה-36 וה-44 של קליפורניה משנת 2011 עד שנת 2016 כאשר הוחלפה על ידי ננט ברגן.
ביוגרפיה
ג'ניס האן נולדה בלוס אנג'לס למשפחה מעורבת בפוליטיקה העירונית. מספר נציגי המשפחה כיהנו בתפקידים שונים בעיר ואחיה היה ראש העיר בשנים 2001–2005.
בשנת 1997 היא החליטה להיכנס לפוליטיקה העירונית ונבחרה לעירייה. בשנת 1998 היא ניסתה להיבחר לקונגרס של ארצות הברית אך הפסידה בבחירות בהם זכתה ב-47% מקולות הבוחרים. היא המשיכה את שרותה בעיריית לוס אנג'לס.
בשנת 2010 היא הציגה את מועמדותה לסגן מושל קליפורניה, אך לא זכתב בתפקיד.
בשנת 2015 היא הצביעה בעד הפסקת קליטת פליטים מסוריה ועיראק בארצות הברית.
רמי חליס
רחמים חליס (נולד ב-21 ביוני 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן.
קריירה
חליס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. ב-14 בספטמבר 2002, חליס ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–3 נגד הפועל פתח תקווה וכעבור 5 ימים, ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0–2 נגד קרנטן במסגרת גביע אופ"א. בעונתו הראשונה במועדון, חליס רשם 29 הופעות בליגה. ב-20 במרץ 2004, חליס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד הפועל פתח תקווה.
ב-1 בנובמבר 2006, חליס הושאל להפועל אשקלון מהליגה הלאומית. חליס, היה שותף לעלייה ההיסטורית של הקבוצה לגמר גביע המדינה בכדורגל בו הפסידה להפועל תל אביב וחליס עצמו רשם 68 דקות במשחק זה. אך באותה עונה, ירדה אשקלון לליגה הארצית.
ב-25 ביוני 2007, חליס חזר לליגת העל כאשר הושאל למכבי הרצליה. בהרצליה, חליס רשם רק 7 הופעות ובסיום העונה הקבוצה ירדה לליגה הלאומית וחליס עזב את המועדון.
בהמשך הקריירה, חליס שיחק גם במכבי באר שבע, הפועל כפר סבא ומכבי עירוני ג'ת אל-אהלי, עד לפרישתו בקיץ כאשר הוא בן 29.
לזכותו של חליס, 3 הופעות בנבחרת הצעירה, בהם כבש שער עצמי בהפסד 0–3 לצרפת.
מר סמית הולך לוושינגטון
מר סמית הולך לוושינגטון (באנגלית: Mr. Smith Goes to Washington) הוא סרט דרמה מ-1939 בבימויו של פרנק קפרה, אודות הממשל האמריקני. הסרט היה מועמד לאחר הקרנתו לאחד עשר פרסי אוסקר (וזכה רק עבור התסריט המקורי). הוא הפך את ג'יימס סטיוארט לכוכב קולנוע. בסרט כיכבו גם ג'ין ארתור וקלוד ריינס; כמו גם קבוצת שחקני משנה ידועים, ביניהם: אדוארד ארנולד, גיא קיבי, צ'ארלס ליין, יוג'יו פאלט ותומאס מיטשל. הוא נכתב בידי לואיס ר' פוסטר וסידני בוכמן. הסרט כונה "בעל חשיבות תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
תקציר העלילה
סנאטור סאם פולי נפטר במהלך כהונתו, ומושל מדינתו (שמה לא צוין), יוברט "האפ" הופר (גיא קיבי), נדרש למנות לו מחליף.
מצד שני, מתעוררת תגובה ציבורית נגד מינוי מילר, אשר יהווה חיזוק לשליטתו המשחיתה של טיילור במדינה, ובעד המועמד הרפורמטור הנרי היל.
המושל הופר מצוי בבעיה. אם ימנה את מילר - יעורר כעס ציבורי רב, ואם ימנה את היל - יכעיס את טיילור. כך או כך, יסכן את תפקידו ומעמדו הפוליטי. כשהוא מגיע לביתו, הוא מופתע מתביעת ילדיו למינוי מועמד שלישי - ג'פרסון סמית (ג'יימס סטיוארט), מנהיגה של תנועת נוער בשם "The Boy Rangers". המושל יושב על המדוכה ואין ביכולתו לבחור בין הרפורמטור למוקיון הפוליטי, ולפיכך הוא מחליט להטיל מטבע. ברגע שהמטבע נוחת על השולחן כשהוא ניצב באופן אנכי - נתמך בעיתון שבו מופיעה כתבה על מר סמית - הוא מחליט לבחור בסמית, כשהוא סבור כי תדמיתו הנקייה, מחד, תרצה את הציבור, בעוד שתמימותו, מאידך, תהפוך אותו קל להשפעה מצד המנגנון הפוליטי של טיילור.
סמית נלקח תחת חסותו של הסנאטור ג'וזף פיין (קלוד ריינס) - המוערך ציבורית, אך מושחת לאמתו של דבר. סמית מעריץ אותו כיוון שהוא סבור שהוא אדם ישר, וכן כיוון שהיה חברו הוותיק והטוב ביותר של אביו המנוח. הוא מפתח משיכה מיידית לבתו של הסנטור, סוזן פיין (אסטריד אלווין). העיתונות בוושינגטון משגרת עד מהרה חיצי לעג כלפי סמית בשל היותו תמים וקל דעת, ולאחר שתמונה מביכה שלו מתפרסמת בעמוד הראשי, נטען שאין לו מה לחפש בוושינגטון. פיין, על מנת להעסיק את סמית, מציע לו להגיש הצעת חוק.
הצעת החוק מייפה את כוחו של הממשל הפדרלי להלוות על מנת לרכוש אדמה במדינת הולדתו עבור מחנה נערים לאומי, שאותו ישלמו חזרה לאוצר של ארצות הברית, מהתרומות שיגויסו מצעירים ברחבי אמריקה. התרומות זורמות באופן מיידי. אתר מחנה הנערים המוצע ניצב על אותה חלקת אדמה בקניון טרי, שהוא חלק מתוכנית ההשקיה של טיילור הזוכה בתמיכת סנטור פיין, על מנת לבנות את סכר וילט קריק.
הפיליבסטר של סמית והעידוד המרומז לו הוא זוכה מנשיא הסנאט, מסמלים שניהם את אמונתו של הבמאי בהבדל שיש באפשרותו של אדם בודד לחולל. נושא זה יידון אפילו בהרחבה רבה יותר בסרטו של קפרה "אלו חיים נפלאים" ויוזכר גם בסרטיו האחרים.
השפעה תרבותית
מיד לאחר שהופץ לראשונה, הותקף הסרט על ידי העיתונות הוושינגטונית והפוליטיקאים בקונגרס של ארצות הברית, כסרט אנטי-אמריקאי ופרו-קומוניסטי, בשל תיאורי השחיתות בממשל האמריקאי.
הסרט הוחרם בגרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית וספרד הפלנגית. קפרה מספר שהסרט דובב בארצות אירופאיות מסוימות על מנת לשנות את המסר שלו, כדי שיתאים יותר לאידאולוגיה הרשמית. בזמן שנאכף חרם על סרטים אמריקאים בצרפת הכבושה על ידי גרמניה ב-1942, בחרו בתי קולנוע אחדים להקרין את "מר סמית הולך לוושינגטון" כסרט האחרון בטרם ייכנס החרם לתוקפו, ונמסר כי בעל בית קולנוע אחד בפריז הקרין את הסרט ללא הפסקה במשך שלושים יום לאחר החרם.
נשימה (שיר של חן אהרוני ואסתי גינזבורג)
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי סהר חגי וניצן קייקוב, שגם הפיק אותו. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-18 במרץ 2010. בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-19. ב-6 במאי, לאחר שישה שבועות במצעד, עלה למקום הרביעי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-17 ביוני, לאחר 11 שבועות רצופים, יצא מהמצעד. במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה ושל גלגלצ דורג במקומות ה-25 וה-28 בהתאמה.
אופיר פינס-פז
אופיר פינס-פז (נולד ב-11 ביולי 1961) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת, שר הפנים ושר המדע, התרבות והספורט מטעם מפלגת העבודה. לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, ייסד את המכון לחקר השלטון המקומי באוניברסיטת תל אביב, ומאז הוא עומד בראשו.
במהלך כהונתו כשר קיבל את אות אומ"ץ לשמירת המינהל התקין, הצדק החברתי ושלום הציבור. האות הוענק לו על מלחמתו בשחיתות ועל פעולתו להגברת השקיפות השלטונית. ב-24 באפריל 2008 זכה ב"אות אביר איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון.
ביוגרפיה
פינס-פז נולד בראשון לציון כבכור בין שלושת ילדיהם של יהודה פינס, אופטיקאי וטכנולוג במכון ויצמן למדע, יליד הולנד, ורות, ציירת. האב שרד את השואה כשהסתתר עם חלק ממשפחתו בעליית גג של משפחה נוצרית ואחר כך שהה במחיצת חברי המחתרת האנטי-נאצית בהולנד. הסב מצד האב, לאו פינס, שהיה מראשי הציונים בעיירה זוולה שבצפון הולנד, נרצח באושוויץ.
אופיר פינס למד בגימנסיה הריאלית בראשון לציון. שירת בצה"ל בשנים 1979–1982. הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מטעם האוניברסיטה העברית ותואר שני במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בראשית שנות התשעים שימש כראש אגף הארגון של מפלגת העבודה. בין השנים 1993–1996 כיהן כיו"ר הרשות לשיקום האסיר ולאחר מכן, כסמנכ"ל מחלקת עלייה וקליטה בסוכנות היהודית.
בשנת 1997 קיבל את אות אמיתי למנהל תקין וטוהר המידות. בשנת 1999 מונה על ידי ראש הממשלה אהוד ברק לתפקיד יו"ר סיעת העבודה והקואליציה. לאחר בחירות 2001 מונה גם ליו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט. היה סגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-16.
בשנת 2001 מונה למזכ"ל מפלגת העבודה לאחר התפטרות המזכ"ל רענן כהן. הוא פרש מתפקיד זה בשנת 2003, בניגוד להבטחתו עם היבחרו, שיכהן בתפקידו קדנציה מלאה.
בשנת 2005 זכה במקום הראשון בהצבעה שנערכה במרכז מפלגת העבודה לקביעת שרי המפלגה בקואליציה עם הליכוד והתמנה, לפי בקשתו, כשר הפנים בממשלת אריאל שרון השנייה. ביוני 2005 בתקופת כהונתו כשר הפנים יזם חוק המאפשר לעובדים זרים ולילדיהם (אשר עומדים בתנאים הקבועים בחוק) להסדיר מעמדם במדינת ישראל. הוא הצליח בייזום החוק החדש (שהיה למעשה שינוי במדיניות ההגירה הברורה של לא-יהודים למדינת ישראל) חרף ההתנגדות של חבריו לקואליציה מסיבות הקשורות בצביון המדינה כמדינה יהודית ומסיבות כלכליות, אך זכה לתמיכה מארגוני זכויות אדם. לאחר כשנה בתפקיד שר הפנים, פרש מהממשלה יחד עם חברי מפלגתו. בפריימריס לקביעת הרשימה לכנסת ה-17 זכה בדירוג השני בבחירות והוצב במקום השלישי ברשימת "העבודה".
ב-4 במאי 2006 הושבע כשר המדע, התרבות והספורט בממשלה ה-31. ב-7 במאי 2006 החליטה הממשלה לצרף למשרדו את סמכויות התרבות והספורט, שהועברו אליו ממשרד החינוך. ב-30 באוקטובר 2006 התפטר מהממשלה לאחר שהביע את התנגדותו וכמחאה על הצטרפות סיעת ישראל ביתנו לקואליציה ומינויו של אביגדור ליברמן לשר.
בפברואר 2007 נבחר ליו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה, במקומו של ראלב מג'אדלה, שמונה לשר. בנוסף, כיהן כחבר בוועדת חוקה חוק ומשפט. החל מיולי 2008 עמד בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא ועידת התביעות.
פינס-פז התמודד על ראשות מפלגת העבודה בבחירות המקדימות, שנערכו ב-28 במאי 2007, אך זכה ל-8 אחוזי תמיכה. בסיבוב השני של המרוץ תמך באהוד ברק.
בפריימריז של "העבודה" בדצמבר 2008 הגיע למקום השני בין המתמודדים ברשימה הארצית. בהתאם לכך, מוקם במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18. במרץ 2009, כאשר עלה הנושא לדיון, היה בין המתנגדים להצעתו של יושב-ראש המפלגה, אהוד ברק, בדבר הצטרפות לממשלתו השנייה של בנימין נתניהו. לאחר שנכשל בהתנגדותו, היה שותף יחד עם חברי הכנסת עמיר פרץ, יולי תמיר ואיתן כבל בקבוצת "מורדים" בסיעת העבודה, אשר מתנגדת למהלכיה של הממשלה, אף על פי שבאופן רשמי היא חלק מהקואליציה.
ב-7 בינואר 2010 הודיע על התפטרותו מהכנסת ופרישה מהחיים הפוליטיים באומרו: "מפלגת העבודה איבדה את דרכה ואין באפשרותי להמשיך ולהשפיע". עוד אמר, כי הוא חש שאין לו סיעה ואין לו מנהיג. בעקבות התפטרותו, מונתה ד"ר עינת וילף לחברת כנסת במקומו.
לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים
ביוני 2010 הצטרף לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה, ומונה לראש החטיבה ללימודי השלטון המקומי. באפריל 2012 עבר לאוניברסיטת תל אביב, הקים את "המכון לשלטון מקומי", והוא עומד מאז בראשו.
באוגוסט 2011 מונה ליו"ר חברת השילוח "אוריין".
בינואר 2013 הודיע כי הוא חוזר לשורות מפלגת העבודה ותומך בה בבחירות לכנסת ה-19. בחודש שלאחר מכן, נבחר לתפקיד יושב ראש הוועד המנהל של בית לוחמי הגטאות. באמצע אותה שנה גם מונה ליו"ר איגוד ההתעמלות והוא שימש בתפקיד זה עד למינויו של רז פלד.
ב, משמש פינס-פז מנהל פורום רשויות החוף במרכז השלטון המקומי.
פינס-פז נשוי לעורכת הדין אורלי פינס ואב לבן ובת. מתגורר ברעננה.
סדריק סבאלוס
סדריק סבאלוס (באנגלית: Cedric Ceballos; נולד ב-2 באוגוסט 1969) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בין השנים 1990–2011 ב-15 קבוצות שונות, ביניהן חמש קבוצות בליגת ה-NBA, הארלם גלובטרוטרס והפועל תל אביב. בשנת 1992 זכה בתחרות ההטבעות של ה-NBA, ובשנת 1995 נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA. לאורך 11 עונותיו ב-NBA רשם ממוצעים של 14.3 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
נעורים ומכללות
סבאלוס נולד בעיר מאווי שבהוואי, וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה. בשנת 1986 החל ללמוד במכללת ונטורה שבעיר ונטורה הסמוכה ללוס אנג'לס, ושנתיים לאחר מכן עבר לאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון. בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העמיד ממוצעים של 22.1 נקודות ו-10.7 ריבאונדים למשחק.
NBA
בדראפט ה-NBA לשנת 1990 נבחר סבאלוס בבחירה ה-48, על ידי קבוצת פיניקס סאנס. בעונת זכה בתחרות ההטבעות של ה-NBA לאחר שהטביע, בין היתר, כשעיניו מכוסות. בעונת, לאחר שתי עונות כשחקן ספסל, הציג סבאלוס שיפור ניכר כשקלע 12.8 נקודות למשחק, הוביל את כל שחקני הליגה באחוזי קליעה מהשדה (57.6%) ועזר לפיניקס לסיים עם המאזן הטוב בליגה, 62–20. בפלייאוף של אותה עונה העפילו הסאנס לגמר ה-NBA, הודות ליכולת מצוינת של כוכבי הקבוצה צ'ארלס בארקלי וקווין ג'ונסון, אך הפסידו לשיקגו בולס בתוצאה 4–2. בעונה העוקבת קלע סבאלוס 19.1 נקודות למשחק, וקבוצתו הודחה בחצי גמר המערב מול יוסטון רוקטס.
לקראת עונת נשלח סבאלוס בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס עבור בחירת סיבוב ראשון בדראפט. ב-20 בדצמבר 1994 קלע שיא קריירה של 50 נקודות במשחק מול מינסוטה טימברוולבס, ולאורך העונה כולה הוביל את קלעי קבוצתו עם ממוצע של 21.7 נקודות למשחק. על אף שנבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר, לא השתתף סבאלוס במשחק עצמו בשל פציעה. בעונת, במהלכה חזר ללייקרס כוכב העבר מג'יק ג'ונסון, המשיך סבאלוס להציג יכולת גבוהה (21.2 נקודות) אך הקבוצה הודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בתחילת עונת חזר בטרייד לסאנס (עבור רוברט הורי), וכשנה לאחר מכן הועבר לדאלאס מאבריקס, בתמורה לדניס סקוט. בשנתיים וחצי כשחקן המאבריקס קלע סבאלוס 16.1 נקודות למשחק, אך קבוצתו נשארה אחת החלשות בליגה כולה. את עונתו האחרונה ב-NBA,, העביר כשחקן ספסל בדטרויט פיסטונס ומיאמי היט.
שלהי הקריירה
בשנת 2002 חתם בקבוצת "לאס וגאס סלאם" מליגת ה-ABA החצי-מקצוענית, ולאחר מכן עבר לשחק בקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס. בתחילת עונת 2002/2003 עזב את ארצות הברית ושיחק בשני משחקים עבור הפועל תל אביב מליגת העל הישראלית, בטרם שוחרר מהקבוצה בשל כושרו הירוד. בשנתיים הבאות שיחק בלוקומוטיב מינרל וודי הרוסית, סו פולס סקייפורס מליגת ה-CBA ו"סן מיגל בירמן" הפיליפינית. בשנת 2004 חזר לארצות הברית ועד שנת 2011 שיחק עבור "לוס אנג'לס סטארס" ו"מייווד באז" מליגת ה-ABA ו"פיניקס פליים" מליגת הכדורסל הבינלאומית בטרם פרש ממשחק, בגיל 41.
חייו האישיים
ב-2018 השתתף בעונה ה-30 של תוכנית הריאליטי האמריקאית "המירוץ למיליון", יחד עם שון מריון.
Revolution Radio
Revolution Radio (בעברית: רדיו מהפכני) הוא אלבום האולפן ה-12 של להקת הפאנק רוק האמריקאית גרין דיי. האלבום יצא ב-7 באוקטובר 2016. האלבום קיבל ביקורת חיוביות בעיקר ממבקרי מוזיקה.
רקע
העבודה על מה שעתיד להיות "Revolution Radio" התחילה ב-2014 אחרי סיום סיבוב ההופעות "99". הסינגל הראשון מהאלבום "Bang Bang" יצא לאור ב-11 באוגוסט 2016 והסינגלים "Revolution Radio" (אשר נושא את שם האלבום) ו-"Still Breathing" התפרסמו ב-9 בספטמבר וב-23 בספטמבר. האלבום כולל בסך הכל 12 שירים.
לגנאלוגיה של המוסר
לגנאלוגיה של המוסר: כתב תגר (בגרמנית :Zur Genealogie der Moral: Eine Streitschrift) הוא ספר אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה. הספר פורסם לראשונה בשנת 1887 והוא מורכב מהקדמה ומשלוש מסות.
הספר נכתב בעיקר כדי להוות תוספת והבהרה לספרו הקודם של ניטשה, מעבר לטוב ולרוע, והעיסוק המרכזי בו הוא בחינת מקורות המוסריות, דרך שלוש פריזמות: הפיכת המושגים הנגדיים "טוב ורע" אל "טוב ורוע", מה שמעיד לדידו על היפוך המוסר מ"מוסר אדונים" ל"מוסר עבדים"; התפתחות רגש האשמה, שבתחילתו היה זיכרון מתוך השכחה, הבטחה, חוב, חובה, ורק לאחר כל אלה פותח לאשמה; משמעות אידיאל הפרישות, ובחינת ערכו והתפתחותו במספר קבוצות מרכזיות שונות - ביניהן הפילוסופים והקדושים.
הספר תורגם לעברית על ידי ישראל אלדד, ויצא יחד עם הספר מעבר לטוב ולרוע בהוצאת שוקן בשנת 1967.
ההקדמה
בהקדמה מנסח ניטשה את דרך הדיון שלו באשר למוסר. כוונתו של ניטשה בספר היא לבקר את המוסר תוך ניתוח של דרכי התפתחותו. כיוון שערך שהתפתחותו מפוקפקת ומקורותיו מעוותים ראוי לפקפק בו בביקורת עליו, כך טוען ניטשה כי אם יצליח להוכיח שהמוסר התרבותי המקובל התפתח ממקורות כושלים ובאופן מעוות, הרי שהוא יצליח לנטוע זרעי ספק בקוראים באשר לערכי המוסר בהם הם מאמינים.
"טוב ורוע", "טוב ורע"
במאמר מנסח ניטשה את טיעוניו המרכזיים באשר למוסר הנוצרי: ראשית המילים המוסריות ומקורן הם בכינויים שיוחדו לאצולה בעלת הכוח. ניגודם הפך לכינוי של חסרי הכוח. העליונות הפוליטית של האצולה השרישה את המושגים "טוב" ו"רע" ככינויים לגופם של האנשים עצמם. עם הזמן נוספו ערכים נוספים לכינויים הללו, כמו "טהור" ו"טמא", "דובר אמת" ו"שקרן" וכדומה. לערכים לא היה ערך מהותי של טוב ורוע אלא ככינוי בלבד לאנשים באצולה ולפשוטי העם.
מוסר העבדים הדיח את מוסר האצילים הכוחני, כאשר כת כוהנית חסרת כוח שנדרסה ונוצלה על ידי בעלי כוח הפכה את המושגים באופן לשוני, וטענה שהטוב הוא הנפגע, והרע הוא הפוגע. מעבר לכך, המהפכה המושגית שינתה את מושא הדיון: במקום כינויים לאנשים, הפכו המילים ל"טוב" ו"רוע" ככינוי למעשי האנשים. מהפכה זה, טוען ניטשה, הייתה הצעד הראשון בדרך לתרבות.ניטשה קושר את היפוך הערכים לדחף הפסיכולוגי הריאקטיבי אותו הוא מכנה רסנטימנט.
אשמה, מוסר כליות ודומיהם
בפרק זה מנסח ניטשה את הסברו להיווצרותם של רגשות האשם והמצפון. לדעתו, הרצון להיות מסוגל להבטיח (ולקיים), שנוצר באמצעות פיתוח יכולות הזיכרון והוודאות העצמית, הוא המקור של הענישה בהיסטוריה: כאשר מישהו הבטיח ולא קיים (למשל, לא החזיר הלוואה) גבה הצד הנפגע את החוב באמצעות השגת הנאה על חשבונו של הפוגע. בדוגמת ההלוואה, למשל, היות שהלווה לא החזיר למלווה את הכסף, ניגש המלווה ללווה ונהנה מגופו באופן אלים. הכוונה היא שהמלווה נהנה מההתעללות האלימה בגופו של האדם השני, למשל באמצעות קריעת ליטרת בשר מגופו. אלו תולדות מוסד הענישה לפי דעתו של ניטשה.
בשלב הבא ביקשו מנהיגי החברה הברבארית הזו, השואפת לכוח, שבה מתבטא כל אדם בשימוש במקסימום הכוח שלו, לנסח כללים וחוקים שיקבעו את הכמויות והיכולות של כל אדם וכל מעמד ליהנות ולתבוע את קיום ההבטחות מאנשים אחרים. קביעת החוקים היא יסודה של החברה, והיא הביאה לאחר מכן להפנמת הערכים פנימה, אל תוך האדם, עד שבסופו של דבר האדם הבין את הקשר שבין המעשה שעשה לבין העונש שקיבל; ויותר מכך, גם הקהל, מרגע שהחוקים והכללים פעלו באופן סדיר, הפנים את הקשר בין הפשע והחטא לבין העונש (שבמקורו לא נועד לשם הטלת מורא, אלא רק כדי לענג את הצד הנפגע, שלא קיימו את ההבטחה שניתנה לו). ההפנמה היא מקורו של המצפון ושל רגשות האשמה.
מה משמעותם של אידיאלים אסקטיים?
"קלי-לב, מלגלגים, תקיפי-מעש, כה תרצה התבונה כי נהיה. אישה היא, על כן תאהב רק איש מלחמה"
(כה אמר זרתוסטרא)
1
2
גם את הפרק הזה פותח ניטשה באותה שאלה בה פתח את הראשון - "מה משמעותם של אידיאלים אסקטיים?". בפרק זה ההתמקדות היא במשמעות האידיאלים כלפי אמנים, ובייחוד כלפי מורו-יריבו הוותיק של ניטשה, ריכארד וואגנר. ניטשה שואל, אפוא, מה המשמעות שאמן נהפך לסוגד לצניעות. אליבא דניטשה, וואגנר שינה את טעמו, הפך להיות ניגוד-עצמו. והרי לא כך היה הדבר כאשר וואגנר, למשל ב"חתונת לותר", חיבר בין צניעות וחושניות; לפי ניטשה אין בין השניים ניגוד, ואף להפך - חיבורם הוא תנאי לכל אהבת-אמת. גם כשקיים ניגוד בין השניים, הוא יכול דווקא לסייע לאמן (כמו גתה, למשל) - ""ניגודים" שכאלה יש בהם דווקא פיתוי לקיום". אך אצל וואגנר, כותב ניטשה, הניגוד הוא מהזן הנלוז, החזירי, "מכאיב ומיותר"; ברם, מדוע רצה וואגנר להביע ניגוד זה?
3
פרק זה מתרכז בשאלתו של ניטשה - "האמנם נתכוון וואגנר לפארסיפאל זה ברצינות?". "פארסיפאל" היא האופרה האחרונה של וואגנר, וניטשה מציע תחילה כי סגנונו הפרוע באופרה זו הוא "פארודיה פרוצה ופרועה וקיצונית ביותר על עצם הטראגיות". ניטשה אף טוען כי זהו המצב הטוב והרצוי, שכן לדידו אין סיבה לפארסיפאל רציני, שלבסוף ישלול את עצמו. הדבר גם הולך נגד להטו של וואגנר בעקבות הפילוסוף פויארבך בצעירותו. ניטשה שואל האם וואגנר שינה את דעתו, ואומר כי כך נראה הדבר, מאחר שיצירותיו המאוחרות של וואגנר היו עם "כתיבה דלוחה וחסרת-אונים", שמהם מתגלה רצון אשר מטיף לשלילה ונסיגה.
4
5
שוב ניטשה חוזר לשאלה שפתחה את שני הפרקים הראשונים, וגורס כי משמעות האידיאלים האסקטיים עבור אמנים היא שום-דבר, או יותר מדי, כך שהיא מאבדת מערכה. לכן ניטשה מציע לא להתייחס לתשובתם של האמנים בנושא, משום שתמיד היו הם כפופים ל"תורת מוסר מסוימת או פילוסופיה מסוימת או דת מסוימת". האמנים, טוען ניטשה, תמיד נשענו על איזה פילוסופיה - כמו שוואגנר לקח את משנת שופנהאואר. לכן, השאלה הרצינית ביותר לפי ניטשה היא: "מה פירושו של דבר שהסוגד לאידיאל הפרישות הוא פילוסוף אמיתי". שופנהאואר, לפי ניטשה, שינה את התפיסה של וואגנר, עד שבעיני וואגנר הפכה המוזיקה מאמצעי למטרה; המוזיקה נהפכה לאמנות כשהיא לעצמה, "דוברת בלשונו של הרצון בה"א הידיעה". וכשהמוזיקה נהפכת לכזאת, המוזיקאי נהפך לאוטוריטה - "מכאן ואילך לא מוזיקה בלבד הגיד פיתומו של הקב"ה - הוא הגיד מיטאפיזיקה: מה פלא שבאחד הימים נפתח פיו להגיד אידיאלים של פרישות!".
6
בספרו ביקורת כוח השיפוט התייחס שופנהאואר לבעיית האסתטיקה בדומה לקאנט, קרי הביט על הבעיה האסתטית מנקודת המבט של הצופה ביצירה, ולא של האמן. אך לפי ניטשה, גם את נקודת המבט של הצופה קאנט ושופנהאואר לא הכירו; לכן משפטו המפורסם של קאנט אודות החוויה האסתטית - "יפה הוא מה שמוצא חן בלי פניות" - שגוי לדידו של ניטשה, והוא מעמיד מולו את ההגדרה של סטאנדל, המכנה את היפה "הבטחה של אושר". כאן חוזר ניטשה לשופנהאואר, שפירש את ה'ללא-פניות' של קאנט באופן אישי ביותר. בפרשנותו של ניטשה, שופנהאואר מתאר את ההיגאלות מהרצון על ידי הדימוי האסתטי. אולם, שואל ניטשה, האם בכך מבהיר שופנהאואר את פעולת היפה? האם חוסר הפניות של שופנהאואר "אינו חסר-פניות לגבי היפה המוצא חן בעיניו מתוך פנייה, אדרבא, מתוך האינטרס החזק ביותר, האישי ביותר, והוא רצונו של המעונה להשתחרר מעינוייו?" . כך חוזר ניטשה אל השאלה הרצינית, אותה הזכיר בפרק הקודם, ומוצא לה רמז ראשון - הפילוסוף סוגד לאידיאל הפרישות משום ש"הוא רוצה להשתחרר מעינוי..."
7
עינוי אינו בהכרח משהו שלילי, לפי ניטשה. אלמלא אויביו של שופנהאואר - הגל, נשים, חושניות - שופנהאואר לא היה כותב מה שכותב. אויביו השאירו אותו בחיים ובכתיבה. רוגזו היה אושרו. כאן שוב יוצא ניטשה משיח על שופנהאואר לשיח על פילוסופים בכלל, וטוען כי בכל מקום ובכל הזמנים הייתה איבה של הפילוסופים אל החושניות, ששופנהאואר מבטאה באופן המקסים ביותר. פילוסופים מחבבים ביותר את הפרישות - אך בלעדי החושניות, שתשלים אותה, אין הם אלא פילוסופים 'כביכול'. הפילוסופים כשלעצמם, כמו כל דבר-כשלעצמו, מטופשים. הפילוסופים, כמו כל החיות, שואפות אלי הרגשת עוצמה. כל פילוסוף, כמו כל חיה, סולד מריחות רעים וממה שמפריע לו בדרך לעוצמה. ניטשה טוען שנישואין הם מכשול בדרך לעוצמה, ל'אופטימום' - וכראיה הוא טוען כי כל פילוסוף גדול היה לא נשוי: היראקליטוס, אפלטון, דיקארט, שפינוזה ועוד (בבדיחות ארסית הוא מציין כי סוקרטס נשוי היה). כל הפילוסופים חשבו, כמו בודהא, כי חירותם היא מחוץ לבית, שאישה וילדים כובלים אותם. הפילוסוף מאושר למשמע על אנשים שאמרו לא לשעבודם וברחו למדבר - אפילו אם מי שברח היה חמור חזק, ולא רוח חזק. כאן מסכם ניטשה ואומר כי משמעות הפרישות אצל פילוסופים היא "למראיה הפילוסוף מחייך אל מירב ומיטב התנאים לרוחניות עליונה נועזת ביותר -- ובכך אין הוא שולל את ה"קיום", אדרבא הוא מחייב את הקיום שלו ורק את הקיום שלו, וזאת אף במידה רבה כל כך, שאין הוא רחוק עוד מהאיווי החוטא: pereat mundus, fiat philosophia, fiat philosophus, fiam!"
8
מטעמים אלו, סבור ניטשה אותם פילוסופים אשר דוגלים בפרישות חושבים למעשה על עצמם. הם רוצים את החירות, את האוויר הצח ואת השלווה שמביאה עימה ההתבודדות. כל הרוחות הגדולים מחזיקים לפי ניטשה במידת-מה ב"שלוש סיסמאות-הפאר של אידיאל הפרישות: עניות, ענוותנות, צניעות". אלו אינם מידותיהם הטובות, אלא תנאי בסיס על מנת שיוכלו לצמוח. אותם רוחות רוצות לרסן את גאוותם, ולכן הם בורחים למדברם; אך זהו מדבר אחר ממה שה"משכילים" מתארים בליבם. המדבר לפי ניטשה הוא בריחה מפני העכשווי, אל העבר והעתיד. הדבר שהפילוסוף היווני הרקליטוס ברח ממנו למדברו הוא אותו הדבר ממנו חומקים גם אנחנו – דיבורים דמוקרטיים, חדשות על ה'מדינה', פטפוטי שוק אקטואליים — מפני שפילוסופים נדרשים יותר מכל ל– : "למרגוע מפני דבר אחד, מפני כל 'עכשו'. יראת כבוד בנו בפני כל מה שהוא שקט, קר, נאצל, רחוק, בפני מה שעבר (...) משהו שאפשר לדבר בו מבלי להרים קול." ניטשה מדגיש את הצליל  העולה מ'בעלי-הרוח' לעומת צלילי התועמלנים והנואמים והדברנים. "החושב במילים," אליבא דניטשה, "מחשבתו היא מחשבת-נואם ולא מחשבת-הוגה (וזו הוכחה שבעצם אין מחשבתו עניינית; לא עניינים מעניינים אותו אלא היחס אליהם, משמע שלמעשה אין הוא חושב אלא על עצמו ועל מאזיניו)." שלושה סימני היכר יש לפילוסוף; הוא נשמר "מתהילה, מרוזנים ומנשים." הפילוסוף גם נרתע מפני השמש, מפני 'יומה' של תקופתו, "ובכך ידמה לצל." הפילוסוף שוכן בעלטה, בודד, בעל יצר אימהי לאהוב את מה שגדל בתוכו פנימה. הפילוסופים גם נצרכים למועט, ובזים לרכוש, אך לא מתוך רגש צדקנות, אלא משום שכך דורש מהם "אדונם העליון (...) באשר אין לו הבנה אלא לעניין אחד ויחיד ולמענו הוא צובר וחוסך כל פירור של זמן, כוח, אהבה, עניין." הפילוסוף לא מטריד עצמו בשנאה ולא בידידות – שוכח ובז בקלות יתרה. הפילוסוף גם אינו קדוש-מעונה "'לסבול על מזבח האמת' – מלאכה זו הוא משאיר להם, לרודפי הכבוד (... ) (-- להם עצמם, לפילוסופים, יש מה לעשות למען האמת)." הפילוסוף חסכן במילים גבוהות ולעיתים מביע סלידה מעצם המילה 'אמת'. כדבר האחרון לגבי יצר הפרישות של הפילוסוף מזכיר ניטשה את היעדר הילדים. ניטשה טוען כי התנזרות הפילוסופים מנשים לא נובעת משנאת החושניות, אלא מקביל אותו להתנזרותם של אתלטים לפני תחרות – "כך מצווה עליהם היציר השליט בהם." היצר האימהי שהוזכר קודם משתלט על כל חלקה בעשייתם ואופיים של הפילוסופים, עד כי "הכוח החזק יותר מריק עד תום את הפחותים ממנו." ניטשה נותן לדוגמה לטענתו את שופנהאואר: על שופנהאואר מראה היפה פעל על כוחות ההתבוננות המעמיקה שלו, עד כדי התפרצות ששמה כוחות אלו כשליטים בנפשו. ניטשה גורס שדבר זה אינו מפריך את האפשרות שאותה תחושת רוויה המאפיינת את המצב האסתטי מקורה בחושניות. על כן הוא סבור, בניגוד לדעת שופנהאואר, שבמצב האסתטי החושניות אינה מתבטלת, כי אם "מגיעה לכלל תודעה אך לא עוד כגירוי מיני."
אותה התנזרות היא הן מהתנאים ל- והן מהתוצאות של רוחניות עילאית. לכן אין להתפלא שהאידיאל האסקטי היה נפוץ אצל הפילוסופים מימים-ימימה. תמיד היה קשר הדוק בין פרישות לפילוסופיה. ניטשה מדגיש כי רק כאשר החזיקה הפילוסופיה באידיאל זה, למדה היא ללכת, וזאת עם מעידות והשתטחויות רבות. בראשית, מניח ניטשה, הפילוסופיה, כמו לא מעט דברים טובים אחרים, הייתה בלי אומץ להיות היא עצמה, פחדה בפני מי שהסתכל לעברה. ניטשה מציין את היצרים והמידות של הפילוסופים – "יצר הספקנות, יצר השלילה, יצר הצפייה ("האיפקטי"), היצר האנאליטי, היצר החקרני, המחפש, המעז, יצר ההשוואה והמשוואה, רצונו לנויטראליות ולאובייקטיביות, הרצון לכל מה שהוא בגדר sine ira et studio : האם כבר תפסתם שבמרבית הימים כל זה ביחד עמד במנוגד בתכלית לתביעות היסוד של המוסר והמצפון?" כל פילוסוף נמשך ל'תחום האסור'. ניטשה סבור כי 'המידות הטובות' של ימיו היו נראים ליוונים כרהב וכפירה; בעבר העריצו וקידשו דברים הפוכים. כך למשל האופן בו אנו ניצבים כנגד הטבע, ואונסים אותו עם מכונות; או עמידתנו כנגד האלוהים, "רצוני לומר כלפי איזה עכביש משוער של המוסר והתכליתיות שמאחורי רשת הקורים של עכביש הסיבתיות"; או עמידתנו אל מול עצמנו. המחלה חשובה בכך שהיא מאלפת יותר מן הבריאות. ניטשה סבור שההוגים אונסים את עצמם כ"מפצחי-האגוזים של הנפש, אנו השואלים, אנו הראויים לעמוד בסימן-שאלה." ואולי דווקא סימן השאלה הזה הוא מה שהופך את החיים לראויים לחיותם: "כל הדברים הטובים היו פעם דברים רעים; כל חטא קדמון הפך להיות לצדקה קדמונית." ניטשה מביא כדוג' את המהפך ביחס לנישואין. ניטשה ממשיך בכך שמה שהיום (בעקבות הנצרות) נחשבים לערכים העליונים – רגשות רכים ורחמניים – היה ברוב ההיסטוריה עילה לבוז עצמי, עד כי האדם היה "מתבייש בטוב-לבו, כשם שהיום הוא מתבייש בנוקשותו." כמה קשה היה לשבטים ואנשים אצילים לקבל את מרות החוק. החוק הופיע רק דרך אלימות. ניטשה מזכיר שוב רעיון שהזכיר ב"דמדומי שחר", והוא שכל צעד שנעשה (זכרו את צעדיה המהוססים של הפילוסופיה לעיל) נעשה במחיר עינויים פיזיים ונפשיים. הדברים שנקנו במחיר הכבד ביותר הם בינת האדם וחירותו; אך המחיר כלל גם היעדר הזדהות עם רוב האנושות ברוב הזמנים, עם "מוסר המסורת", שהיה הופכי למוסרנו היום.
10
ניטשה ממשיך להזכיר רעיונות שהעלה ב"דמדומי שחר". כעת מדובר על הלחץ בו הועמדו הדורות הראשונים של המתבוננים; עד כמה היו הם לבוז, לפחד, עד כמה נאלצו להסתוות, להתנהג בדו-פרצופיות. האופי המנוגד ללוחם הפך את המתבונן לחשדן, כך שכנגד זה היה חייב להטיל פחד. ניטשה נותן כדוגמה את הבראהמינים, הפילוסופים הקדומים ביותר שלימדו את חברתם לפחד מהם. אף יותר מכך, הם למדו לפחד ולירוא מעצמם. הם הפנו את המשפטים הערכיים כלפי עצמם, ועל כן עינו את עצמם בסיגופים והתנזרויות שונים. אלו העינויים להם דרושים אותם "המחדשים בעולם המחשבה, בבואם להדביר בקרבם תחילה את האלים כולם ואת המסורת המקודשת, על מנת שיוכלו הם עצמם להאמין בחידושיהם." ניטשה מספק כדוגמה את המלך Vicvamitra, שעינה עצמו אלף שנים עד שנתמלא ביטחון ועוצמה לבנות שמיים חדשים – "וזה סמל זר ומוזר ביותר לכל תולדותיה הישנות גם החדשות של הפילוסופיה עלי-אדמות, – כל מי שבנה אי-פעם 'שמים חדשים', שאב את הכוחות לכך רק בתופת שלו עצמו…" ניטשה מעלה מספר ממצאים עובדתיים: הרוח הפילוסופית נאלצה להסתוות ככוהן, קוסם, מגד עתידות; משום כך, אידיאל הפרישות שימש כתנאי עבור הפילוסוף, קרי הוא היה צריך לשחק דמות המתנזר, ולהאמין במשחקו; אותה שלילת עולם על כל היבטיה (שלילת החושניות וביטול החושים, למשל) נחשבה כתכונת בסיס עבור פילוסופים, רק מתוך אדמה כזו צמחה הפילוסופיה. בלי אותה "אי-הבנה עצמית זו שבפרישות, הפילוסופיה לא הייתה בגדר האפשר כלל במרבית דברי ימי תבל." ניטשה מדמה את כוהן הפרישות לזחל מבחיל, וטוען שרק כך הותר לפילוסופיה להתקיים בעבר, ותוהה האם הדבר אכן השתנה בימיו, האם הזחל אכן השיל קליפתו. האם כוחות חיוביים כגון גאווה, ביטחון עצמי וחרות הרצון התעצמו עד כדי כך, שהפילוסוף יהיה בגדר האפשר?
Get Lifted
Get Lifted הוא אלבום הבכורה של הזמר האמריקני, ג'ון לג'נד. הוא יצא לאור בסוף דצמבר 2004 תחת חברת התקליטים G.O.O.D. Music של אמן ההיפ הופ האמריקאי, קניה וסט. האלבום בהפקת וסט, לג'נד, וויל איי אם ודייב טוזר, מכר מעל 3,000,000 עותקים ברחבי העולם, 2,100,000 מתוכם בארצות הברית, שם האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפול. הסינגל "Number One" מכיל סמפול מהשיר Let's Do It Again של להקת הסטייפל סינגרס. האלבום זכה בפרס גראמי בקטגוריית "אלבום הרית'ם אנד בלוז הטוב ביותר", ובשני פרסים נוספים עבור "האמן החדש הטוב ביותר" וביצוע הרית'ם אנד בלוז הווקאלי הטוב ביותר עבור הלהיט מתוך האלבום, Ordinary People. מהאלבום יצאו 4 סינגלים שזכו להצלחה בארצות הברית.
כור (נפת טולכרם)
כּוּר (בערבית: كور) הוא כפר פלסטיני בשיפולים המערביים של הרי השומרון, לצד הכביש מאל-פנדק לטולכרם, במרחק כ-10 ק"מ מדרום-מזרח לטולכרם וכ-8 ק"מ ממזרח לכוכב יאיר. בשנת 2006 נאמד מספר תושביו ב-324. בלב הכפר מצויה קבוצת מבנים גדולה מהמאה ה-18, הקרויה בפי תושבי הכפר "קלעה" (בערבית: "המצודה"), היא המבצר של בני ג'יוס בכפר כור. מדרום לכפר נמצאת שמורת כור, שמורת טבע בשטח כ-28 דונם. בתחום השמורה קבר שיח' אחמד א-תַּבּאן, ומצפור בגובה 408 מטר מעל פני הים, הצופה מערבה לעבר כוכב יאיר. במקום הייתה עמדה חשובה של צבא ירדן עד מלחמת ששת הימים. קיים מקור המצביע על כך שמיקומו של קבר השיח' ממשיך מסורת עתיקה של אתר פולחני קדום.
המצפור נמצא במפגש בין סלעי הקירטון של קער שומרון התיכון לבין הגיר והדולומיט של השלוחה הצפונית של קמר יהודה. היא ניכרת בנוף בשל מחשוף קירטון גדול ממזרחה והגיר הלבנים נגיל סנון.
המבצר של בני ג'יוס
המבצר כולל כחמישה בתים נטושים, מהם שניים מיושבים חלקית. המבצר מצוי בגובה 389 מטר מעל פני הים וצופה היטב על הסביבה. בתים אלה מכונים בפי תושבי הכפר "אל-קלעה" שפרושו המבצר, ומשויך למשפחת תקיפים בשם ג'יוסי מפלג השייח'ים הערבים קיס, ששלטה באזור מהמאה ה-13 עד המאה ה-19.
המבצר מצוי על דרך נוף בין אל פנדק לבין טולכרם ונושקת מזרחה לחורש טבעי רחב אשר במרכזו זורם נחל תאנים (ודי א-תין).
תולדות המקום
בסקר החרום הארכאולוגי יהודה שומרון והגולן שנערך על ידי מ. כוכבי בשנת תשכ"ח, נאספו באתר כלי חרס מהתקופות: הברזל ב', פרסית, ההלניסטית, הביזנטית, ימי הביניים והעות'מאנית. הכפר עצמו, לדברי התושבים, נוסד לפני 500 שנה.
בקרבת המצודה עוברת דרך אשר בסיסה עתיקה. שרידי הדרך נמצאו ליד בית ליד ומשם לסבסטיה ולניאופוליס. בסקר הבריטי של מערב ארץ ישראל שנערך על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל, התרשמו ממבני הכפר ומהיותו מרכז בני ג'יוסי.
בסקר שנערך לאורך הדרך מכפר כור לטולכרם אובחנה שרידים של סוללה מעל לנחל תאנים. הועלתה ההשערה כי ליד המצודה עברה הדרך הרומית של המצביא הרומאי קוינטיליוס וארוס במסעו מסבסטיה לירושלים.
סיפור בני המקום
תחילת ההתיישבות של המשפחה הוא בימי הממלוכים. דרומית לשכם הושיבו את ה"קאיסים" וצפונית את ה"ימנים". מאז נחשב האזור הכפרי של שכם כאוטונומי. במאות ה-14 וה-15 הייתה שפיכות דמים גדולה בין השבטים.
הסולטאן הטורקי אבדילאזיז ששלט בשנים 1861–1876 אסר את השליטים המקומיים, הגלה אותם והשלטון עבר לידי פקידים עות'מאניים.
בשנים 1974-1975 נערכה פגישה עם בני משפחת ג'יוסי המאכלסים את הכפר כור עד היום. לפי המסורת המשפחתית מנהיג, גיבור חיל וציד, בשם "חרב" מהכפר רמן, התיישב בכור. חרב היה עשיר בצאן ובבקר. תושבי כור מתייחסים היום למשפחות חרב-ג'יוסי.
לפני 200 שנה, הכפר נפגע ונבנה מחדש על ידי יוסוף ואקד ג'יוסי. היו לו 16 בנים ורוב תושבי הכפר מתייחסים לבניו. תושבי הכפר אדוקים בדתם, קנאים לנשותיהם והזרים אינם זוכים לאהדה בביקורם בכפר.
לדבריהם הכפר נטוש היום. בין השאר רעש האדמה משנת 1927 גרם לכך. חלק מתושביו עברו לעבר הירדן ולטולכרם.
Fear of a Blank Planet
Fear of a Blank Planet הוא אלבום האולפן התשיעי של להקת הרוק המתקדם הבריטית פורקיופיין טרי. האלבום יצא לאור ב-16 באפריל 2007 בבריטניה ובאירופה, וב-24 באפריל 2007 בארצות הברית.
בשונה מאלבומיה האחרים של הלהקה, אלבום זה הוא אלבום קונספט, המורכב מיצירה אחת המחולקת לשש רצועות. שמו של האלבום מתייחס לאלבומם של Public Enemy משנת 1990 - Fear of a Black Planet, העוסק בחלקו בנושא הגזענות. בריאיון עם סולן הלהקה סטיבן וילסון, הוא אמר שבעוד שבשנות השמונים בעיית הגזענות הייתה במרכז תשומת הלב הציבורית, הדור של ימינו ריקני (blank), ומתעניין בעיקר בטכנולוגיה ובגאדג'טים שונים.
הנושא המרכזי של מילות השירים באלבום שאוב מתוך הספר "לונאר פארק" מאת ברט איסטון אליס. בספר מתואר טיפול בילד בעייתי בעזרת תרופות, צפייה בטלוויזיה ומשחק ב-Xbox, המנתקים את הילד מהעולם החיצון. האלבום מתאר את הדברים מנקודת מבטו של הילד, בשונה מהספר שמציג את נקודת המבט של האב.
השמעות הבכורה של שירי האלבום, פרט ל-Way Out of Here, התקיימו בספטמבר ונובמבר 2006, בזמן סיבוב ההופעות לקידום "Arriving Somewhere", ה-DVD הראשון המציג הופעה של הלהקה. בדצמבר 2006 גילה רוברט פריפ כי ערך דוגמאות מהשיר Nil Recurring ששלח לו וילסון, אך שיר זה לא מופיע באלבום.
קטעים משירי האלבום החלו להתפרסם בחודשיים שקדמו ליציאתו הרשמית, חלקם כפרסומים של הלהקה וחלקם כהדלפות. ב-21 בפברואר 2007 הלהקה פרסמה דוגמאות מכל שיר באתר המייספייס שלה. שיר הנושא של האלבום יצא לאור באתר iTunes ב-6 במרץ 2007 כשיר בונוס לאלבום Blackfield II, אלבומם השני של ההרכב Blackfield.
הקליפ לשיר הנושא באלבום יצא לאור באתר המייספייס של הלהקה ב-16 באפריל 2007, יחד עם יציאתו הרשמית של האלבום. בעקבות הטבח בווירג'יניה טק שהתרחש באותו יום בארצות הברית, חברי הלהקה הורידו את הקליפ מהאתר, משום שהרגישו שהצגתו של שיר בעל נושא זה לאחר הטבח הוא חסר טעם.
ב-18 באפריל 2007 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית בעקבות האלבום, שנמשך עד לשנת 2008, כאשר בכל הופעה נוגן האלבום כולו.
רשימת השירים
את המילים והלחן לכל השירים כתב סטיבן וילסון, פרט ל-My Ashes שריצ'רד ברביירי עזר בהלחנתו, ו-Way Out of Here שהלחינו כל חברי הלהקה.
יחסי מקסיקו–סן מרינו
יחסי מקסיקו–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין המדינות נחתמו שני הסכמים דיפלומטיים:
ולדיסלב אנדרס
ולדיסלב אנדרס (בפולנית: Władysław Albert Anders; 11 באוגוסט 1892 - 12 במאי 1970) היה גנרל פולני במלחמת העולם השנייה, מפקד "צבא אנדרס".
ביוגרפיה
ולדיסלב אנדרס נולד בשנת 1892 בכפר בלוניה, כ-60 ק"מ מצפון ללודז' לאב גרמני-בלטי ולאם פולניה. למד בבית הספר הטכני הגבוה בריגה. לאחר סיום הלימודים התגייס לצבא האימפריה הרוסית. עבר הכשרה לקצונה בבית הספר לקציני חיל הפרשים. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כמפקד פלוגת פרשים. על אומץ ליבו בקרבות עוטר ב-7 עיטורים רוסים. לאחר המלחמה הצטרף אנדרס לצבא פולין (שזה עתה זכתה בעצמאותהּ) ולחם כמפקד רגימנט בקרב נגד הצבא האדום במלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1919. בשנות ה־30 עלה אנדרס לדרגת גנרל.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1 בספטמבר 1939 היה אנדרס מפקד חטיבת פרשים. הפרשים הפולניים לא היו יריב ראוי לתנופת השריון הגרמני והם נאלצו לסגת. אנדרס נפל בשבי הסובייטים שפלשו לפולין ממזרח ונכלא בכלא לוביאנקה הידוע לשמצה במוסקבה, נחקר ועונה בידי אנשי הנ.ק.ו.ד..