cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marry the Night
גאגא עצמה ביימה את קליפ השיר, אשר צולם בניו יורק. היא מספרת את סיפורה כאשר היא חתמה עם חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס לאחר שהיא עזבה את חברתה הקודמת, דאף ג'אם. הקליפ כלל סצנות בבית חולים, סטודיו לריקוד, דירת מגורים, ואת גאגא עולה באש, כשהיא על רכב. לפני השקתו, לקליפ שוחררו מספר טיזרים והצצות. המבקרים נתנו לקליפ ביקורות טובות ותארו אותו כיצירתי, תוך כדי שבחים על הנושא הנרטיבי שלו. לקידומו של "Marry the Night" גאגא ביצעה אותו בטקס פרסי ה-EMA והגראמי, בתוכנית המציאות "The X Factor", וכללה אותו בסבב ההופעות השלישי שלה, "The Born This Way Ball". בנוסף היא גם ביצעה אותו בספיישל שלה לכבוד חג ההודיה, "A Very Gaga Thanksgiving" ששודר בערוץ ABC.
רקע
בריאיון עם ראיין סיקרסט ב-15 בפברואר 2011, ציינה גאגא את שם השיר. בריאיון עם מגזין הבילבורד אמרה גאגא כי השיר תוכנן להיות הסינגל הראשון מהאלבום. בנוסף, היא ציינה שהיא הפיקה אותו יחד עם פרננדו גריבאי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם בין ה-10 ל-17 באוקטובר 2011 בניו יורק. ב-10 בנובמבר כתבה גאגא בחשבון הטוויטר שלה:
לקראת יציאת הקליפ, פרסמה גאגא שני טיזרים שלו. אחד מהם פורסם כחלק מתוכנית חג ההודיה שהפיקה גאגא, ושודרה בערוץ ABC האמריקאי. קליפ השיר הוצג ב-1 בדצמבר 2011 ב-E! Online, והועלה כמה שעות לאחר מכן לחשבון ה-Vevo הרשמי של גאגא. אורכו של הקליפ הוא 13:51 דקות. הקליפ גרף מעל ל-5 מיליון צפיות באתר כבר ב-48 שעות לאחר שעלה לאתר. את הקליפ ביימה גאגא בעצמה.
עלילה
הקליפ נפתח בקטע ובו רואים את גאגא שוכבת מעולפת על מיטת בית חולים ושתי אחיות לוקחות אותה במסדרונות ובו זמנית מספרת על הדרך שבה היא רואה את הדברים בחייה, ובעצם מקדימה את מה שהולך להתרחש בהמשך. לאחר מכן גאגא מובלת אל תוך חדר שנראה כחלק מבית חולים למשוגעים כשמסביבה נמצאות עוד כמה מטופלות ואחיות שם היא מנהלת דיאלוג עם אחת האחיות שמטפלת בה ומורחת לה משחה על הגב. לאחר הסצנה הזו רואים את גאגא כשהיא נמצאת עם בגדי ריקוד בלט ומתחילה לרקוד לצלילי מוזיקה קלאסית ולכמה רגעים ניתן לראות אותה משתכנת בחדר אחר ומדברת בטלפון כשהיא לא לובשת כלום ותוך כדי מנגנת בפסנתר בתווים גבוהים ומפחידים שמתארים סיטואציה מלחיצה.
לאחר השיחה בטלפון גאגא מתחילה לאבד את העשתונות ולפזר את כל החפצים בחדר ולשפוך ולמרוח על עצמה דברים, לבסוף היא נופלת לתוך אמבטיה ולאחר "התקף השיגעון" שלה היא נרגעת ושנייה לאחר כל מה שקרה היא פשוט נשארת באמבטיה וצובעת את שיערה תוך כדי שהיא אומרת לעצמה דברים ומזמזת לעצמה את השיר עצמו. לאחר שצבעה את שיערה והתלבשה בבגדים נוצצים היא הולכת לאולם ועומדת בקומה הראשונה של אותו "בית משוגעים" כשבקומה השנייה אנשים פשוט עומדים במעגל מסביב למעקה ומביטים בה מלמעלה תוך כדי שהיא מביטה עליהם מלמטה.
לאחר כל מה שקרה רואים את גאגא בתוך מכונית מעולפת ומסביבה הכל בוער באש כנראה מפיצוץ שהיא ככל הנראה גרמה. בו זמנית השיר מתחיל להתנגן, ולאחר מכן רואים נכנסת בבגדי הריקוד שלה לסטודיו ובו יש רקדנים נוספים וכולם רוקדים לצלילי השיר. בסיום הסצנה רואים את גאגא והרקדנים ברחובות ניו יורק רוקדים לצלילי השיר ובין לבין יש הבזקים חדים ורואים בהם כל מיני פעולות במקומות אחרים שגאגא מבצעת. בשניות האחרונות של הקליפ רואים אותה עם אחת מהתלבושות שלבשה בטקס ה-EMA של שנת 2011 ומסביבה אש עם קולות שמזכירים קולות חייזרים, כמו בעטיפת הסינגל.
מסחר
לאחר שחרורו של האלבום "Born This Way" ב-23 במאי 2011, "Marry the Night" הופיע לראשונה במקום ה-57 במצעד מכירות השירים הדיגיטליים החמים בארצות הברית עם מכירת 35,000 עותקים דיגיטליים, מה שאפשר לו להיכנס אל תוך מצעד הבילבורד הוט 100 במקום ה-79. בתאריך ב-3 בדצמבר 2011 "Marry the NIght" נכנס שוב אל המצעד במקום ה-97 ועלה ל-59 בשבועו השני. בעת שבועו הרביעי במצעד, הגיע למספר ה-32 עם מכירת 20,000 עותקים והשמעות מרובות ברדיו. נקודת השיא של השיר הפכה למקום 29 ובכך הפך לשירה הראשון של גאגא שלא הגיע לעשרת המובילים מתחילת הקריירה שלה ושבר את רצף 11 שירייה.
"Marry the Night", שיצא למקום ה-24 במצעד שירי הפופ בארצות הברית, הפך גם לכניסה השלישי הגבוה ביותר בשנת 2011 עם השירים "Born This Way" של גאגא שהגיע (למיקום ה-16) ו-"Hold It Against Me" של בריטני ספירס (שהגיע ל-14). בשבועו השני השיר קפץ למספר ה-18 והפך לשיר ה-12 ברצף של גאגא שנכנס ל-20 הגדולים במצעד. במצעד שירי הפופ למבוגרים של בילבורד השיר נכנס בתחילתו למקום ה-37 שבשיאו הגיע למספר ה-27, ובמצעד שירי הדאנס ל-33 ושיאו המקום הראשון. השיר השיג את המקום הראשון במצעד תוך כ-5 שבועות ובכך הפך לשיר השני שכבש אותו בזמן הקצר ביותר כאשר הראשון הוא שירה מ-2010, "Telephone" שהגיע תוך כשבועיים. סך הכול היה לשירה ה-12 במקום הראשון במצעד. במרץ 2012, "Marry the Night" השיג תואר זהב על ידי "איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי" (RIAA), ונכון לאפריל 2015 מכר כ-710,000 עותקים בארצות הברית. זה הוא שירה ה-4 עד לשנת 2018 עם תואר זהב.
בקנדה, השיר נכנס למספר ה-91 במצעד קנדה הוט 100 בעוד ששהה במיקום ה-50 במצעד השירים הדיגיטליים. בהוט 100 הגיע לשיאו במספר ה-11. בקוראיה הדרומית, "Marry the Night" נכנס גם כן למיקום ה-11 במצעד השירים הבין לאומיים שבו גם הפך לנקודת השיא שלו במדינה. במצעדים אחרים ברחבי העולם השיר הגיע ל-20 המובילים כגון, למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי, ל-13 במצעד האוסטרלי, ל-17, ל-16 במצעד הלבנוני, ולעשרת המובילים בהונגריה, קרואטיה, סלובקיה, וסקוטלנד. בנוסף הוא הוכתר כמעמד כסף על ידי "איוגד תעשיית ההקלטות הבריטי" (BPI) לאחר שמכר מעל 200,000 עותקים במדינה. באירלנד, השיר נכנס לראשונה למקום ה-34 ב-18 בנובמבר 2011 והגיע לשיאו במספר ה-24. באוסטרליה לא זכה להצלחה ונכנס למקום ה-88 בתחילתו, ובהמשך עלה לשיאו בעוד כ-8 מקומות. בגרמניה נכנס לראשונה ב-23 בנובמבר 2011 למקום ה-44 במצעד הסינגלים הגרמני ועלה בסופו ל-20 המובילים במספר ה-17. בבלגיה (פלנדריה) השיר כבש את מצעד הסינגלים הרשמי.
חאת'ם עווידה
חאת'ם עווידה (בערבית: حاتم عويضة) הוא פסל דרוזי ישראלי. פסלו המפורסם "שקיעה", נמצא בטיילת החוף הצפוני באילת.
קורות חיים
עווידה נולד וגדל בכפר סאג'ור. למד ב. עבודותיו פזורות ומוצגות ברחבי הארץ ומחוצה לה.
תערוכות ופסטיבלים בהם השתתף
זכה במספר פרסים בינלאומיים וארציים על יצירותיו.
חיים אישיים
עווידה מתגורר בסאג'ור. עובד בחברת "אדם ואבן", מצבות בעיצוב אישי.
וו (חפץ)
וו (נקרא גם אנקול, אונקל או קרס) הוא אביזר לתליית חפצים או עיגונם. צורתו לרוב מעוקלת. ישנם סוגים רבים ומגוונים של ווים, ולהם ייעודים שונים.
וו ביתי
ווים ביתיים, הנקראים גם מתלים, משמשים לתליית חפצים יום-יומיים בבית, כמו מגבות ובגדים. הוו הביתי עשוי לשמש כאביזר בעיצוב הבית, במגוון עיצובים. הוא עשוי לרוב פלסטיק או מתכות שונות. וו לחפצים כבדים מעוגן לקיר על ידי ברגים. קיימים ווים לתליית חפצים קטנים המוצמדים למשטחים שונים (קיר, מקרר, לוח מודעות) על ידי סרט הדבקה דו-צדדי או מגנט.
הוו התעשייתי
ווים תעשייתיים בנויים לעמוד בכוחות ומשקלים גדולים. שימושם רבים, החל מוו המיועד לתליית ערסל, ועד לווים חזקים במיוחד המשמשים לעיגון טנקים וכלי רכב כבדים לגורר, או ווים המשמשים להרמת חפצים על ידי עגורן. הווים התעשייתיים עשויים מפלדות שונות.
בתכנון והרכבת וו המיועד לעמוד בעומסים כבדים יש להתייחס לא רק לחוזק הוו עצמו, אלא גם לחוזק החיבור בין הוו למבנה שאליו הוא מחובר, למשל, שימוש בברגים מחוזקים הוא צורך נפוץ בהרכבת וו.
תליה והסרה של המטען
הוו יכול להיות פתוח, או סגור. קל יותר לתלות את המטען על וו פתוח, והוא גם זול יותר. אך יש להבטיח שהמטען לא יפול דרך הפתח בוו. וו פתוח נהוג כאשר מדובר במטען קל, או שהוו מקובע למקום לפני תלית המטען. אחרת משתמשים בוו סגור, או בוו שיש מרחק גדול יותר בין הפתח לנקודה בה תלוי המטען. דוגמה לוו בו הפתח סגור למרות שמדובר במטען קל וקטן, הוא מחזיק מפתחות. בגלל החשיבות של המטען, הצורך לניד אותו, והאפשרות הסבירה שמפתח יפול בלי שהדבר ימשוך תשומת לב, משתמשים בוו סגור. קימים גם ווים בהם הפתח נסגר על ידי קפיץ, אשר יש להפעיל עליו כח מבחוץ. באופן כזה, גם אם המטען נע על החלק הפנימי של הוו, הוא לא יחליק החוצה דרך הפתח. בקרס של חכה, לעומת זאת, הוו הוא פתוח, אך שונן בקצה שלו. באופן כזה, הדג יכול לנגוס בפתיון ולהתפס בקרס, אך הקרס אינו מחליק מפיו של הדג.
Journey
ג'ורני (אנגלית: Journey) היא להקת רוק אמריקאית אשר נוסדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-1973 על ידי הגיטריסט ניל שון והקלידן גרג רולי, חברי להקת סנטנה לשעבר.
הסגנון המוזיקלי אשר אפיין את הלהקה בתחילת דרכה היה רוק מתקדם. בהמשך שונה סגנון זה לסגנון מלודי יותר בעקבות הצטרפותו של הזמר סטיב פרי בשנת 1977 אשר בזכותו הפכה הלהקה לאחת הלהקות הבולטות של שנות השבעים. שיא ההצלחה המסחרית של הלהקה הייתה בסוף שנות השבעים עד תחילת שנות השמונים כאשר הוציאו סדרה של בלדות רוק שזכו להצלחה רבה, בהן - "Any Way You Want It", "Faithfully", "Don't Stop Believin", "Open Arms", "Separate Ways" ו"Wheel in the Sky".
איי סן חואן
איי סן חואן (באנגלית: San Juan) הם קבוצת איים השייכת למדינת וושינגטון בארצות הברית.
גאוגרפיה
קבוצת האיים מהווה חלק מארכיפלג סן חואן שממוקם ליד האי ונקובר ומורכב מלמעלה מ-450 איים. מלבד איי סן חואן, כולל הארכיפלג גם את איי המפרץ השייכים לקנדה. כיום, רק כשישית מהאיים מיושבים, ושירות מעבורת מגיע רק לששת האיים המרכזיים.
באמצע המאה ה-19 היוו האיים סלע מחלוקת בין ארצות הברית לבריטניה. המתיחות בין שתי המדינות בקשר לשליטה על האיים כמעט שהתפתחה למלחמה בשנת 1859. תקרית זו, שהתחוללה בעקבות הרג של חזיר השייך לאזרח אירי על ידי חוואי אמריקני, מכונה מלחמת החזיר.
תיירות מהווה מרכיב עיקרי בכלכלת האיים. האיים מהווים מוקד משיכה לחובבי ספורט הקיאקים, ומספקים אפשרות נוחה לצפות בקטלנים.
איי סן חואן שימשו כאתרי הצילומים בים וביבשה לסרט ההמשך של לשחרר את וילי, המסע הביתה (לשחרר את וילי 2) בשנת 1995.
רגאיי
רגאיי (באנגלית: Reggae) הוא סגנון מוזיקלי שמקורו באי ג'מייקה שהוכר לפי אונסק"ו כמורשת עולמית. הרגאיי הוא שילוב של סגנונות מוזיקליים אמריקאים כגון ג'אז ורית'ם אנד בלוז, סגנונות מוזיקליים ג'מייקנים מוקדמים כגון סקא ורוקסטדי ומוזיקה אפריקאית-קאריבית כגון קליפסו ומנטו. הרגאיי מנוגן לרוב במשקל של 4/4, כאשר הפעימות המודגשות הן השנייה והרביעית, להבדיל ממוזיקת הפופ. השירים במוזיקת הרגאיי מתעסקים בדרך כלל ברוחניות ואהבה ומושפעים רבות מדת הראסטפארי. עם זאת, בשנים האחרונות יותר זמרי רגאיי שרים שירים על החיים הקשים בגטו, שירים על נשים ושירי זימה, כל זאת בהשפעת ההיפ הופ האמריקאי.
היסטוריה
הרגאיי פותח בתחילת שנות ה-60 באי ג'מייקה. בשנים אלו נפוץ מכשיר הרדיו באי והתושבים אף הצליחו לקלוט תחנות רדיו שונות מדרום ארצות הברית. מוזיקת הג'אז והרית'ם אנד בלוז השחורה אשר נשמעה מעל גלי האתר השתלבה במקצבים מסורתיים מקומיים ונוצרו סגנונות חדשים כמו הסקא והרוקסטדי. מאוחר יותר האטו מוזיקאים ג'מייקנים את קצב המוזיקה של סגנונות אלו ושילבו בהם אלמנטים של מוזיקה אפריקאית-קריבית מסורתית וכך יצרו את צלילי הרגאיי הראשונים. רק בסוף שנות ה-60 פרץ הרגאיי את גבולות הגטו הג'מייקני והוכנס לתודעה של העולם המערבי על ידי ג'ימי קליף. ג'ימי קליף היה באותה תקופה הזמר הפופולרי ביותר שיצא מג'מייקה, אך עקב העובדה שלא התרכז ברגאיי בלבד, בוב מארלי האפיל עליו בתוך שנים מעטות.
בוב מארלי
בוב מארלי, שנחשב בעיני רבים לגדול זמרי הרגאיי, החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1963 בלהקה שניגנה סקא ורוקסטדי. בהמשך חבר מארלי לפיטר מקינטוש (פיטר טוש) ובאני לוינגסטון (באני ויילר) שהקימו יחדיו את להקת הוויילרס והחבורה החלה לנגן רגאיי. אלבומה הבינלאומי הראשון של הלהקה, שנקרא "Catch a Fire", יצא ב-1973 ונמכר במספר רב של עותקים. אחרי הצלחת האלבום החל סגנון הרגאיי לפרוח בארצות הברית ובעקבות כך בשאר העולם. מארלי המשיך להקליט אלבומים עם להקת הוויילרס המקורית וכן אלבומי סולו עד למותו במאי, 1981.
רוטס
סגנון הרוטס ("שורשים") הוא מוזיקת הרגאיי השורשית. המקצב בו מורכב מקצב תיפוף קבוע עם בייסליין כבד ואקורד קבוע. רבים מהאמנים השרים בסגנון זה הם ראסטפאריים - המהללים את ג'ה (אלוהים) ומאמינים באלוהותו של היילה סלאסי. מילות השירים מתעסקות בעיקר בדתם, החזרה לאפריקה, שחרור העבדים ותחיית הדת. כמו כן הם שרים למען הכנסת הגאנג'ה (מריחואנה) לחוק בג'מייקה ובעולם כולו ונגד בבילון (בבל התנ"כית) שהיא מטאפורה באמונה הראסטפארית לממסד הלבן הכובש. אמנים כמו בוב מארלי, פיטר טוש, מקס רומיאו, יזראל וויבריישן, וברנינג ספיר שרים בסגנון זה.
דאנסהול
הדאנסהול, שהתחיל ב-1979, הוא שילוב של דאב ומילים מעולם ההיפ הופ. אמנים ידועים בתחום זה הם ברינגטון לוי ואלבומיו המוקדמים של בוג'ו בנטון.
ראגא או ראגמאפין
זרם הראגמאפין (או "ראגא") הוא זרם שנועד בעיקר למסיבות ופחות להעברת מסר, למרות שיש אמנים שמשתמשים בו להעביר מסר כמו קייפלטון או סיזלה. המקצבים בשירי ראגמאפין הם מהירים ונעשה בהם שימוש באפקטים כמו אזעקות, סירנות וכדומה להגברת החוויה במסיבה.
מסיבות רגאיי
בג'מייקה, בליז, קוסטה ריקה ומדינות קאריביות נוספות מתקיימות מסיבות "סאונד-סיסטם", הנערכות על ידי הרכבים ניידים שנוסעים ממקום למקום ומקימות רמקולי ענק ומיכשור עזר של אפקטים ובאס. מסיבה כזו אורכת בדרך כלל לפחות 7 שעות, בהן המשתתפים חוגגים ללא הפסקה.
מריחואנה
חלק מאמני הרגאיי מזכירים בשירתם שימוש במריחואנה לצרכים רפואיים ורוחניים כמעשה אבותיהם מאפריקה. הדבר אינו מקובל על ידי החוק במרבית המדינות, ואף עורר שערוריות במדינות בעלות מדיניות של "אפס סובלנות" כלפי מריחואנה, אך בשנים האחרונות ישנה מגמה ללגליזציה של מריחואנה, או מדיניות אי הפללה בארצות הברית ובמדינות נוספות באירופה.
הומופוביה
התרבות הג'מייקנית עוינת ברובה להומוסקסואלים וללסביות. בג'מייקה ובחלק מהמדינות הקאריביות קיימים עדיין חוקים האוסרים יחסי מין בין גברים. הומופוביה והסתה לאלימות כלפי הומוסקסואלים מופיעות גם בשירים של מספר אמני דאנסהול. ביקורת מושמעת כלפי אמנים אלה, עקב המילים שמעודדות הומופוביה, ופשעי שנאה כלפי הומוסקסואלים. במספר מדינות מערביות בוטלו קונצרטים, ואף נאסרה כניסתם של אמני רגאיי ששיריהם כוללים הסתה להומופוביה. כך לדוגמה בריטניה אסרה את כניסת הזמר סיזלה לשטחה, גרמניה מנעה את כניסת הזמר בוג'ו בנטון, בצרפת בוטלו קונצרטים של קפלטון בהסתמך על חוקים האוסרים הסתה לשנאה ו-MTV-אירופה ביטלה את השתתפותו של ביני-מן בקונצרט על רקע הסתה להומופוביה. בשנים האחרונות מספר האומנים אשר מטיף לחוסר סובלנות ואלימות פחת באופן משמעותי ביותר, כיום מרבית אומני הרגאיי והדאנסהול וכמו כן חובבי הסגנון מעדיפים לחזור למקורות מהות המסר של מוזיקת הרגאיי שמאמין באחדות, כבוד וסובלנות.
רגאיי בישראל
שיר הרגאיי הראשון שהוקלט בישראל היה "Give Me" של להקת האריות. הוא יצא על תקליטון בשנת 1970 ואף מופיע באלבום האוסף שלהם שיצא בשנת 1997.
אחריו הגיע "אני חושב על הבית" של גבי שושן, מתוך אלבומו השני מ-1974.
סצנת רגאיי של ממש החלה בישראל רק בתחילת שנות השמונים, עם הקמתה של תנועת הרגאיי הישראלית אשר התעסקה בעיקר בהבאת אמנים מחו"ל.
ב-1985 נפתח מועדון ה"סווטו", שהפך למועדון הרגאיי הבולט בישראל. ב-1986 יצא אלבום הרגאיי ה"לבן" העברי הראשון, "לוקח את היום לאט", של הזמר אבי מטוס.
בשנת 1990 חזר טוני ריי לראש ההשמעות עם הלהיט "שוק הכרמל".
ב-1993 יצא האלבום שנחשב לאלבום ההיפ-הופ והראגמאפין העברי הראשון, "חומוס מטמטם" של נייג'ל האדמו"ר (יהושע סופר). בשנים אלה סצנת הרגאיי הייתה מצומצמת, ורק בשנת 2000 נפרצו גבולותיה עם צאת "כנען 2000", אלבומה השלישי של להקת שב"ק ס' אשר הוקלט בג'מייקה.
בשנות ה-2000 גדלה סצנת הרגאיי הישראלית בזכות מפיקים ישראלים כדוגמת גיל בונשטיין הנחשב לאבי הרגאיי בישראל ופילוני אשר הביאו זמרי רגאיי רבים להופעות בארץ, ודוקטור רגאיי שערך ושידר תוכנית רגאיי מיתולוגית שבועית במשך שנים ארוכות. בין אמני הרגאיי הבולטים בישראל כיום ניתן למנות את איאם, סילברדון, קוטג', סוליקו, פישי הגדול, אייזי ריידר סאונד (החיפאים), קרולינה ותומר יוסף, סולן להקת בלקן ביט בוקס. אמנים נוספים שהושפעו מאוד מרגאיי הם שוטי הנבואה, מוש בן-ארי, התקווה 6, מוקי ואור פשוט.
בשנת 2008, "נומרי הפקות", קבוצת צעירים מהנגב יזמה את פסטיבל "רגאיי במדבר", אירוע הרגאיי הגדול בישראל, שמתקיים אחת לשנה ומארח אמני רגאיי מחו"ל ומהארץ.
מורשת עולמית
בנובמבר 2018 הכירה אונסק"ו במוזיקת הרגאיי כמורשת תרבות עולמית.
אשורולוגיה
אשורולוגיה היא תחום מחקר, שבמקור עסק בהיסטוריה, בארכאולוגיה ובלשונות מסופוטמיה ובשכנותיה ובתרבויות הקרובות להן; אשר אף הן השתמשו בכתב יתדות. כיום האשורולוגיה עוסקת בתרבויות, שהתקיימו בין האלף הרביעי לפני הספירה לאלף הראשון לספירה, באזורים של מסופוטמיה, סוריה, לבנון, ארץ ישראל, אירן ואנטוליה וכן באזורים שהושפעו על ידן –בין אם תרבויות אלו השתמשו בכתב היתדות ובין אם לאו.
האשורולוגיה היא מקצוע המצריך מן האשורולוג מומחיות במספר שפות, כגון אכדית ושומרית, בנוסף לחתית, פרסית, עברית מקראית, עילמית, ארמית, אוגריתית ועוד - וזאת כי ההשוואה בין שפות מועילה לפענוח שפות עתיקות. היא גם דורשת יכולת לקלוט את מורכבותן של שיטות כתיב שונות, לרוב בעלות מאות ואף אלפי סימנים ואותיות.
מקור השם
המונח 'אשורולוגיה' הוא מושג מטעה; אשר הוטבע במאה ה-19 בידי חוקרים צרפתים. אלו היו הראשונים שהקימו קתדרה ללימודים אשורולוגיים בקולז' דה פרנס, וערכו את כתב העת revue d'assyriologie et d'archeologie orientale. רנן, חוקר המזרח הקדום התבסס על הדגם שנלקח ליצירת המונח 'אגיפטולוגיה', המציין את חקר תרבות מצרים העתיקה. שם ענף המחקר נלקח מהשם אשור, משום שבחפירות הארכאולוגיות הראשונות, שבוצעו במסופוטמיה התגלו לוחות בכתב יתדות מהממלכה האשורית (כנינוה, כלח ודור שרוכין). ואולם, התחום עצמו התרחב ביותר, ומזה כמאה שנים אינו מוגבל רק לתרבות האשורית, אלא גם לתרבויות נוספות, שקדמו לה ואף הן כתבו בכתב היתדות כגון: שומר, אכד, ובבל. בנוסף לכך, תחום האשורולוגיה עוסק בעמים שלא חיו במסופוטמיה והשתמשו בכתב היתדות כגון חור, פרס, אוררטו, הממלכה החיתית, אוגרית; וכן בתרבויות שלא השתמשו בכתב היתדות, כגון ארם וארץ ישראל.
קורות המחקר האשורולוגי
ההתעניינות באשורולוגיה החלה עוד לפני המאה ה-19, והייתה נחלתם של נוסעים וסוחרים שממצאיהם בביקורם בארצות מקראיות עוררו את סקרנותם. בין ראשוני אנשים אלו נמנה פייטרו דלה ולה, אשר עוד במאה ה-17 ביקר במזרח הים התיכון, במסופוטמיה ובאירן. חוקר איטלקי זה היה הראשון שהעתיק לוחות בכתב יתדות, וניסה לפצח את סודותיו של כתב זה. אחריו באו הדני פרידריך מונטר (Friedrich Münter) והגרמנים קרסטן ניבוהר ואולף טיכזן ( Carsten Niebuhr, Oluf Tychsen). אט אט החלו להגיע לאירופה מוצגים שכתובים בכתב יתדות וביניהם 'כד קסרקסס' ו'אבן מישו' מבגדד, שהיו מהתקופה הקשית. מחקר היתולי זה התבסס על הידוע מהמקרא ומכתבים יווניים קדומים מאת הרודוטוס ותלמי למשל. מקורות אלו חטאו בחוסר אמינות, שכן היו מוטים תאולוגית והתבססו על מסורות פולקלוריסטיות. קודם לפענוח כתב היתדות הבבלי, ב-1852, ז'ן-קרטיין-פרדיננד הופר (Jean Chrétien Ferdinand Hoefer) מפרסם לראשונה היסטוריה של האזור - וספר זה אינו מכיל אלא 30 עמודים, ומלא באי דיוקים.
לרשות החוקרים הראשונים הרציניים עמדו מעט מאוד לוחות חרס, שהועתקו בעיקר בידי ניבוהר (Carsten Niebuhr), ושהופצו בכמה ארצות אירופאיות. לרשות החברה הבריטית להודו המזרחית עמדה כתובת ארוכה מאת נבוכדנצר השני – אשר על בסיסה נערך לוח ההברות הראשון של כתב היתדות הבבלי. אבל פריצת דרך חשובה מתקיימת כשמתורגמת כתובת אשורית ('חרוט בלינו') מאת סנחריב בידי קלאודיוס ג'מס ריץ' וקרל בלינו Claudius James Rich ו-Karl Bellino). לאחר מכן, פוענחה כתובת דו-לשונית באשורית ואוררטית, שנמצאה באגם ואן; אשר הועתקה ב-1828 בידי פרידריך אדוארד שולץ (Friedrich Eduard Schulz) ופורסמה ב-1840. קורפוס הכתובות המפוענחות התעשר בידי החוקר הבריטי הנרי קרסוויק רולינסון (Henry Creswicke Rawlinson ) – אשר נתפס כאבי האשורולוגיה, מאחר שהוא העתיק כתובות אחמנידיות מהר אלוונד (1835) ומהביסטון (1843). החוקר הדני נילס לודוויג וסטרגארד (Nils Ludwig Westergaard), אף הוא העתיק כתובות אחמנידיות – מנקש-א-רוסטם ופרספוליס. חוקרים אלו נעזרו בפענוח האלפבית התדמורי והפיניקי, אשר נערך בידי ז'ן ז'ק ברטלמי (Jean-Jacques Barthélemy), כבר בשנת 1750. חוקר זה טבע את עקרונות שיטת פענוח כתב היתדות, על סמך הכרת שפות אחיות וכתובות רב לשוניות, שמות אנשים ומקומות ומילים החוזרות על עצמן. מחקר זה נתרם מפענוח כתב החרטומים המצרי, בידי ז'ן פרנסואה שמפוליון (Jean-François Champollion), ב-1822. בעקבות פענוח אבן רוזטה, לראשונה פוענחו כתובות רב-לשוניות אחמנידיות בפרסית עתיקה בכתב יתדות, אשר היו מלוות בכתב אלמי, שכולל אידיאוגרמות ופונוגרמות, ובעיקר בכתב יתדות בבלי, שהייתה שפה מובנת יותר, מפאת זיקתה לשפות שמיות ידועות, הנכתבות בכתב אלפביתי. הראשון שפרץ את הדרך בפענוח כתב היתדות הוא החוקר הגרמני גאורג פרידריך גרוטפנד (Georg Friedrich Grotefend), אשר פענח את הכתב הפרסי העתיק. ב-1842 החלו לצאת משלחות למסופוטמיה, אשר לראשונה היו מסוגלות לפענח כתובות המצויות בו-במקום – ולא עברו דרך ידם של מעתיקים קודם לכן. תחילה משלחות אלו היו נבערות בסוגיות ארכאולוגיות; והיו מונעות מרצונן להעמיק את הידיעות לגבי העולם הקדום המקראי. הן נתמכו על ידי בריטים וצרפתים המעוניינים להביא לארצם מוצגים, בכדי להעשיר את הלובר ואת הבריטיש מוזאום; והמונעים משיקולים אימפריאלסטיים. הראשון שהוציא משלחת מדעית למסופוטמיה הוא פול אמיל בוטה (Paul-Émile Botta), הקונסול הצרפתי במוסול. זה התעניין במיקומה של נינוה, ואגב כך גילה בחורסבד את ארמונו המפואר של המלך האשורי סרגון. ב-1844 שלח בוטה לצרפת מוצגים מנינוה. בכך בוטה הגביר את סקרנותם של האירופאים לתרבות מסופוטמיה: בעקבות משלחת בוטה, יצאה משלחת בריטית, ב-1845: אוסטן הנרי ליירד ( Austen Henry Layard) וכן ויליאם קנט לופטוס (William Kennett Loftus). אליהם נלווה האשורי הורמוזד רסאם. צוות זה מבצע חפירות בעיקר בנימרוד ובנינוה, שבעקבותן נמצאים ארמונות העשירים במיוחד בלוחות חרס בכתב יתדות.
בסופו של דבר, כתוצאה משילוב של עבודת שטח בעבודה בחדרי חדרים עלה בידי רולינסון, הינקס ( Edward Hincks) ואופרט (Jules Oppert) לפענח את הכתב הבבלי. תצפיותיהם התקבלו על כל החוקרים. אירוע מכונן זה שהתרחש ב-1857 התקבל כזה המייצג את הולדת האשורולוגיה. מעתה ואילך תחום האשורולוגיה יעבור מיסוד ואקדמיזציה: ב-1874 מוקמת בידי אופרט קתדרה לפילולוגיה וארכאולוגיה אשוריים בקולז' דה פרנס. עם חשיפת סיפור המבול בעלילות גילגמש בידי ג'ורג' סמיט, שמה יוצאת לרחוק; שכן, התברר כי קיימות מקבילות מסופוטמיות לטקסטים מקראיים. ב-1875, המומחה למקרא אהרהרד שרדר (Eberhard Schrader), ממונה לראש הקתדרה לאשורולוגיה באקדמיה המלכותית למדעים של פרוסיה. בלייפציג פרדריך דליטש מפרסם מילון אקדי וכן ספר על דקדוקה של שפה זו. גם בארצות הברית מוקמות קתדרות לאשורולוגיה בבלטימור ובפילדלפיה. שפע של כתבי עת מופיעים באירופה ובארצות הברית; והם כבר דנים בהיבטיה השונים של האשורולוגיה. למעשה תוך חמישים שנה נחשף עולם שלם עשיר במיוחד, מבערות מוחלטת בנושא. בחפירות המתבצעות בידי חוקרים מכל הארצות מתגלים עוד ועוד כתובות וידע ארכאולוגי. אט אט הלימודים האשוריים תרתי-משמע 'נזנחים' לטובת הלימוד על שומר, אקד ובבל – הציויליזציות שקדמו לציויליזציה של אשור: ב-1872 ג'ורג' סמיט George Smith מביא לסיומו את מיזם פענוח עלילות גילגמש. הצרפתי ארנסט דה סרזה מגלה את סודות שומר, באתר תלו (גירסו העתיקה), אשר בקרבת בסרה (1877-1878) – וצרפתים ייוותרו באזור עד 1900. בהנהגתו של רסאם, במקביל הבריטים עמלים בנינוה, כלח (נימרוד), אשור, בבל, אוררטו, סיפר. הם מביאים מבבל את 'חרוט כורש' ומסיפר (תל אבו חבה) הוא מביא כ-60000 לוחות חרס, מהן כמחציתן נמצאו במקדש. האמריקאים עמלים בניפור ובאודב. מעתה המשלחות נותרות זמן רב באתרים, וכן זוכות למימון מהשלטונות. פעילות מחקרית זו מוצאת את ביטויה בשפע של כתבי יד, היוצאים לאור מטעם כל האוניברסיטאות החשובות. המשלחות הגרמניות מתחילות לעבוד ב-1897 ותחילה מתמקדות בבבל. הן זוכות לעידודו של וילהלם השני. רוברט קולדוויי (Robert Koldewey), שהוא גם ארכאולוג וגם אדריכל עומד בראשן. במקביל יוצאות משלחות, העורכות חפירות באשור, בשושן - ואלו מנוהלות בידי ולטר אנדריי (Walter Andrae). שני חוקרים אלו מעלים על נס את הגישה הרב תחומית כלפי הציויליזציות המסופוטמיות. בין ממצאי משלחות אלו נמנה גילוי הסטלה של חוקי חמורבי, קודקס החוקים הבבלי, הנמצא באירן ואשר מתורגם בידי ז'ן ונסן שייל ( Jean-Vincent Scheil).
כל החפירות מתנהלות בצל רישויין בידי עוטומאנים, אשר מגבילים את החפירות לשנים בודדות. כמו כן, אלו דורשים חלוקת הממצאים בין המוצאים לבינם, וממצאים אלו מגיעים למוזיאון של קונסטנטינופול. אבל הרשויות העוטומאניות לא מצליחות להשתלט על המשלחות, אשר עורכות חפירות לא חוקיות רבות, לעיתים תמורת שוחד. כמו כן, מתפתח שוק של עתיקות, המנוהל בידי אנשים פרטיים חסרי ניסיון, ומונעים משיקולים של רווח בלבד. ראוי לציין, כי תודות למסחר זה המוזאונים של אירופה ושל ארצות הברית מתעשרים במוצגים רבים, הנרכשים לעיתים במחירים זעומים. אמנם לעיתים לא היה מקום נאות להציגם, אבל אין ספק כי הם העשירו את המחקר האשורולוגי.
שפע המחקר מוביל לגילוי ציויליזציות לא שמיות שהיו בלתי מוכרות בזמנן - ובעיקר המדובר בתרבויות של העמים השומרי והחתי. בין התורמים לפענוח חידת שומר נמנים אופרט (Oppert), לנורמן (Lenormant), שרדר (Schrader) ויוסף הלוי (Joseph Halévy). כמו כן, מתגלית חתושש, בירתה של הממלכה החתית, אשר הריסותיה שוכנות בצמוד לכפר בוג'זקוי. מצדו, בדריך הרוזני (Bedřich Hrozný) מפענח את השפה החיתית וקובע שזאת שפה הודו-אירופאית. בעקבותיו מפוענחות השפה החורית והשפה האוררטית. חרף תרומתם העצומה של יהודים למחקר זה, בקרב חוקרי הציוליזציות הלא-שמיות מועלית ההשערה הגזענית שעמים הודו-אירופאיים אלו, אשר קדמו לציויליזציות השמיות, חנכו אותן למעשה. לאור תיאוריות אלו, נטען שהציויליזציה העברית המקראית ואיתה שאר עמי האזור השמים היו עקרות באופיין, ושאבו את כל עושרן מציויליזציות הודו-אירופיות, שקדמו להן. בנוסף לכך, נמצאים ממצאים בכתב יתדות במצרים – בעיקר בתל עמארנה, המוכיחים כי היו קשרים הדוקים בין הציויליזציה המצרית לעמים המסופוטמיים. האשורולוגיה עובדרת מהפיכה בין שתי מלחמות עולם; והרי המעצמות מתחלקות ביניהן את אזור המזרח התיכון: האזור של הלבנט עובר לשליטה צרפתית, ואילו עיראק ומצרים עוברות לשליטה בריטית. בנוסף לכך, תחת המנדט הקולוניאלי במדינות אלו מוקם ממשל עצמי. כמו כן, באזור אירן ואפגניסטן צרפת שומרת על מונופול על החפירות. השליטה האירופאית מקלה על החפירות, ומתן הרישיונות הופך לסביר יותר מבחינה בירוקרטית, בהשוואה לעבר. כמו כן, יותר מבעבר ניתנת הדעת לסטרטות של השטח ולראשונה נעשה שימוש בצילום מהאוויר. לא די שהמשלחות ממשיכות לעסוק בהיסטוריה של האזור, אלא מתקיימות חפירות באתרים פרהיסטוריים - כגון זה של ארידו, לרסה, שורופק ואור, שנמנות בין הערים השומריות העתיקות ביותר.
ב-1933 הממשל העיראקי מקשה את תנאי הרישיון לביצוע חפירות; ובעקבות זאת, מתנהלות ביתר שאת חפירות בסוריה, טורקיה ואירן. מתבצעות עתה חפירות בסוריה בתל נבי מנד (קדש), תל מישרפה (קטנה), ארסלן תש (חדתו) ותל אחמר (ברסיפ). מתגלות הריסות מעידן הברונזה באוגרית במינת-אל-בידה ובעיקר בראס שמרה. שפת אוגרית מפוענחת בידי וירולו, דורם ובאואר (Édouard Dhorme, Charles Virolleaud ו-Hans Bauer). ב-1933 מתגלות מארי, מהמאה ה-26 לפני הספירה בתל חרירי ואללח' בתל אצנה, העיר האמורית העתיקה. תגליות אלו מעשירות במיוחד את הידע על תקופת הברונזה באזור.
בין שתי מלחמות העולם חלה עליה בהתעניינות בחיי היום-יום במזרח התיכון בימים הקדומים: בטורקיה מתגלית כּרוּם כּנֵש בקרבת קילטפה, אשר נמצא בה מושבה מסחרית אשורית מתחילת האלף השני לפני הספירה. מתפרסם תוכנן של לוחות שעניינן מנהל, ממשל וכלכלה. אנטון דיימל (Anton Deimel) מפתח את המושג של 'ערי-מקדש' (Tempelstadt). אנה שניידר ואחריה אדם פלקנשטיין (Anna Schneider, Adam Falkenstein) מפתחים תיאוריות על כלכלת שומר. בעקבות גילוי חוקי חמורבי, בעזרת Josef Kohler, Paul Koschaker, Mariano San Nicolò, Édouard Cuq מתרחבות הידיעות על אודות מערכות המשפט האשורולוגיות. François Thureau-Dangin ו Otto Neugebauer מגלים את המטמטיקה השומרית. אט אט נזנח המימד המקראי של המחקר האשורולוגי – ובקיצור האשורולוגיה מתחילה להילמד לשמה.
אחרי המלחמה, המחקר האשורולוגי שב לאפיקים רציונליים, וחדל להיות תלוי בגמחות קולוניאליות, אידאולוגיות או תאולוגיות. הוא יותר ויותר מתבסס על העובדות, על טכנולוגיות חדשות ועל ממצאיהן של הגאולוגיה ומדעי החברה. צוותים עיראקים עורכים חפירות בארידו, הגרמנים מתמקדים באורוק, הצרפתים ממשיכים לחקור את מארי, אוגרית ושושן. האנגלים שבים לארידו, והאמריקאים לניפור. נפתחים אתרים חדשים בבלווט ותל רימה. בשנות השמונים העיראקים עורכים חפירות בנימרוד, ומגלים את קבריהן של המלכות הנאו-אשוריות. האמריקאים והאנגלים חופרים באבו סלביח, הגרמנים באיסין, הצרפתים בלרסה, הבלגים בתל-א-דר והאוסטרים בבורסיפה. בתל מרדיך שבסוריה מתגלית אבלה, בסיועו של צוות איטלקי בראשותו של Paolo Matthiae. בעקבות הקמת סכרים באזור סוריה, טורקיה ועיראק בשנות השבעים נערכות חפירות הצלה במספר אזורים.
סדם חוסיין, ראה את עצמו כממשיכם של המלכים המסופוטמיים, וחלה פוליטיזציה של האשורולוגיה. הוא הביא לסילוק המשלחות האירופאיות משטח עיראק ומצב החפירות החמיר עם מלחמות המפרץ. יחד עם זאת, לטענת אשורולוגים מערביים הצוותים העיראקים עושים עבודה טובה; כמו גם הצוותים הטורקיים. פיתוח אשורולוגיה 'מקומית' לא מונע את המשך התפתחות הדיסציפלינה בארצות אירופה, וההתעניינות באשורולוגיה מגיעה גם ליפן. מספר חוקרים יפנים פיתחו את תאוריית ערי-המקדש בשומר, ובכלל את לימודי הדת האשורולוגיים.
מגמות במחקר האשורולוגי במאה ה-21
המחקר האשורולוגי, בעשורים האחרונים מושפע באי היציבות הפוליטית בעיראק ובסוריה. שנתנו דחיפה לחפירות מחתרתיות ולשוק שחור של עתיקות בקנה מידה עצום. אלו פוגעים במיוחד באתרים של אור שלוש ובבל, העשירים במיוחד בממצאים; למרות שגם כוחות נאט"ו פגעו בשוגג באתרים חשובים, ארגון המדינה האסלאמית הרס אתרים ממניעים דתיים, בגלל קשרם של האתרים לעבודת אלילים. מחבלים מהמדינה האסלאמית פגעו בעיקר בנמרוד, בתדמור ובחאטרה ובעוד מקומות רבים. כך לדוגמה הושחת פסל נאו-אשורי בתל אג'ג'ה. המדינה האסלאמית מגלה אתרים חדשים טרום איסלמיים - בנינוה למשל, שטרם נחקרו ומשחית אותם. אבלה, תדמור ומרי וכן המוזיאונים שבאזורי הסכסוכים נפגעו קשות. בגלל מטענם האלילי, פסלים הם מטרה קבועה לפגיעה. המחקר האשורולוגי נפגע גם משום שמסיבות אתיות, כיום הנטייה היא להחזיר מוצגים למדינות המוצא או לפחות להשאיר במקומו את הנמצא. עם שוך מלחמות המפרץ, התחדשו החפירות בעיראק, בעיקר בכורדיסטן ובדרום המדינה - גירסו (תל-טלו), אורוק, לרסה, אור.
החל מ-1998 ועם התפתחות האינטרנט, האשורולוגים עושים שימוש גובר בבסיסי נתונים דיגיטליים. בידי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובידי מכון מקס פנק מברלין הוקם המיזם Cuneiform Digital Library Initiative (CDLI). מיזם זה מכיל שעתוקים, תרגומים ופרטים רבים נוספים - חלק ממידע עצום זה זמין לקהל הרחב גם באמצעות ויקיפדיה. מיזם נוסף הוא Open Richly Annotated Cuneiform Corpus (Oracc), אשר מאגד מידע על אתרים, ארכיונים אשוריים (State Archives of Assyria Online) וכן כתובות מלכותיות מסופוטמיות. מיזם זה מסודר באופן תמטי, לפי תקופות, נושאים, ארכיונים – ומכיל שעתוקים ותרגומים של לוחות, שכבר היו עניין לדיון בכתב. בסיס מידע נוסף הוא Database of Neo-Sumerian Texts (BDTNS), אשר מכיל מידע רב על תקופת אור שלוש וכן ארכיונים בבליים מהמאה ה-20 עד המאה ה-17 לפני הספירה (ARCHIBAB). מיזמים נוספים הם המילון השומרי של אוניברסיטת פנסילבניה, שיצא לאור בגרסת און-ליין; וכן Chicago Assyrian Dictionary, שזמין ב-JSTOR ובאתרים של הוצאות לאור כגון De Gruyter. רבים הם המוסדות, האוניברסיטאות אשר מעמידים לרשות הרבים את כתביהם המדעיים או תמונות של מוצגיהם.
מלבד עובדות אלו, במאמר שכתב ב-2013 Marc van de Mieroop מצוינים החידושים הבאים במחקר האשורולוגי במאה ה-21: קיימת התייחסות גוברת לסוגיות של מגדר ושל רגש. קיימת התייחסות מועטה לסוגיות של סביבה. כמו כן, המחקר העכשווי עוסק במדע, בחיים האינטלקטואליים המסופוטמיים, ובניסיון לטשטש את הנתק שבין ציויליזציות המזרח ליוון ורומא. בנוסף לכך, קיים עניין גובר בחיים המסופוטמיים באלף הראשון לפני הספירה ובכלל זה בתקופה ההלניסטית. כמו כן, קיים עניין גובר בחי, בצומח ובדומם.
ראו גם
כרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק
אשור
אכד
שומר
בבל
אגיפטולוגיה
ממלכת פרס
החיתים
החורים
פניקיה
ארץ ישראל
מסופוטמיה
אשורולוגיה (ASSYRIOLOGIE)
לקריאה נוספת
ערש הציוויליזציה / מאת שמואל נח קרמר ועורכי ספרי טיים-לייף ; מאנגלית: אהרן אמיר; [תל אביב]: ספרית מעריב, 1980
Marc Van de Mieroop, Cuneiform Texts and the Writing of History, Londres et New York, Routledge, 1999
Silvia Alaura, « Rediscovery and Reception of the Hittites: An Overview », dans Stefano de Martino (dir.), Handbook of Hittite Empire, Berlin et Boston, De Gruyter Oldenbourg, 2022, p. 693-779
Marc Van de Mieroop, « On Writing a History of the Ancient Near East », Bibliotheca Orientalis, vol. 54, 1997, p. 285-305
Daniel C. Snell, « The Historian’s Task », dans Daniel C. Snell (dir.), A Companion to the Ancient Near East, Malden et Oxford, 2005, p. 95-106
Jean Bottéro et Marie-Joseph Stève,, Il était une fois la Mésopotamie, Paris, Gallimard, coll. « Découvertes Gallimard / Archéologie » (no 191), 1993, p. 16-19.
Dominique Charpin, « Renan, un sémitisant au berceau de l’assyriologie », dans Henry Laurens (dir.), Ernest Renan : la science, la religion, la République, Paris, Odile Jacob, 2013, p. 77-99.
Agnès Garcia-Ventura et Lorenzo Verderame (dir.), Perspectives on the History of Ancient Near Eastern Studies, University Park, Penn State University Press, 2021
Brigitte Lion et Cécile Michel (dir.), Les écritures cunéiformes et leur déchiffrement, Paris, De Boccard, 2008.
Brigitte Lion et Cécile Michel, « Un demi-siècle d’archéologie et d’histoire du Proche-Orient ancien : la participation française », Collection de l'Institut des Sciences et Techniques de l'Antiquité, vol. 1392, 2017, p. 137-156 Dominique Charpin, En quête de Ninive : Des savants français à la découverte de la Mésopotamie (1842-1975), Paris, Les Belles Lettres / Collège de France, coll. « Docet omnia », novembre 2022, 461
Roger Matthews, The Archaeology of Mesopotamia: Theories and Approaches, Routledge, 2003
Dominique Charpin, « À l'occasion du centième volume : éléments pour une histoire de la Revue d'assyriologie », Revue d'assyriologie et d'archéologie orientale, vol. 100, 2006, p. 5-12
Olof Pedersén, Archives and libraries in the city of Assur : A Survey of the Material from the German Excavations, Uppsala, Almqvist & Wiksell, 1985-1986 (2 tomes.)
Oscar White Muscarella, « The Antiquities Trade and the Destruction of Ancient Near Eastern Cultures », dans Daniel T. Potts (dir.), A Companion to the Archaeology of the Ancient Near East, Malden et Oxford, Blackwell Publishers, coll. « Blackwell companions to the ancient world », 2012, p. 106-124 Billie Jean Collins, The Hittites and their world, Atlanta, Society of Biblical Literature, coll. « Archaeological and Biblical Series », 2007, p. 1-8
Alice Mouton, « Cunéiformes et hiéroglyphes chez les Hittites », dans Lion et Michel (dir.) 2008, p. 142-146.
Mogens Trolle Larsen, « The "Babel/Bibel" Controversy and Its Aftermath »,↵↵, dans Jack M. Sasson (dir.), Civilizations of the Ancient Near East, New York, Scribner, 1995, p. 95-106
Jerrold S. Cooper, « The Sumerian Question Race and Scholarship in The Early History of Assyriology », Aula Orientalis, vol. 9, 1991, p. 47-66ץ
Jerrold S. Cooper, « Sumerian and Aryan : Racial Theory, Academic Politics and Parisian Assyriology », Revue de l'histoire des religions, vol. 210, no 2, 1993, p. 169-205
אאוגיריניוס
אאוגיריניוס (שם מדעי: Eogyrinus; מילולית: "ראשן השחר") הוא סוג של חולייתן יבשתי נכחד שהיה שייך לקבוצה דמויי זוחלים, מהם התפתחו הזוחלים המודרניים. הוא חי בתקופת הקרבון שבעידן הפלאוזואיקון לפני 311.7-306.5 מיליון שנה מזמננו. מאובניו נמצאו בצפון אנגליה ב-1926., לאחר שנחשב בתחילה למין של פולידרפטון (Pholiderpeton), מאותה משפחה.
עין גדי (שמורה)
שְִׁמוּרַת עֵין גֶּדי הוא שמם של מעיין, שמורת טבע ועיר עתיקה השוכנים לחופו המערבי של ים המלח, בתחומי מדבר יהודה, על כביש 90, כקילומטר אחד צפונית לקיבוץ עין גדי.
השמורה משתרעת בשוליו המזרחיים של מדבר יהודה, על שפת ים המלח. השמורה ממוקמת בבקעת ים המלח, שהיא חלק מהשבר הסורי אפריקני.
האקלים באזור עין גדי מתאפיין בטמפרטורות גבוהות, במיעוט משקעים (כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא רק כ-65 מ"מ) ובלחות נמוכה ביותר כתוצאה ממשטר הרוחות והטמפרטורות.
היסטוריה
השמורה נכללה במאי 1956 בתוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל שהציג המדור להגנת הטבע במשרד החקלאות בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע. באותה שנה הוחלט למנות שומר בשכר שישמור על השמורה.
בתחילת 1963 נכללה השמורה ברשימה של ‭83‬ שמורות־טבע מומלצות של ועדה שמונתה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות. על פי ההמלצה, השמורה יועדה להיות בשטח של 4000 דונם .
אתרי טבע
בתחומה של השמורה שני נחלים שבהם זורמים מים כל השנה: נחל דוד ונחל ערוגות. הנחלים מוזנים ממימיהם של ארבעה מקורות מים הנובעים בשטח השמורה: מעיין דוד (הנובע באפיק נחל דוד), מעיין ערוגות (הנובע באפיק נחל ערוגות), מעיין עין גדי ומעיין שולמית (הנובעים על המדרונות בין שני הנחלים). לארבעת המעיינות נביעת מים מרשימה העומדת על כ-3.5 מיליון מ"ק בשנה. לשפיעת מים זו השלכות על החי והצומח ברחבי מדבר יהודה כולו. כמויות מים אלו הזורמים בנחלי עין גדי הופכים את הנחלים למוקד משיכה לבעלי חיים רבים ושונים.
אתרים ארכאולוגים
גן לאומי עתיקות עין גדי הוא חלק משמורת הטבע עין גדי.
צומח
בנווה המדבר עין גדי נמצא הריכוז הגדול ביותר בארץ של עצים טרופיים, חלקם נדירים ביותר, וזהו אף גבול תפוצתם הצפוני של חלק מהם. הבוטנאי מיכאל זהרי כתב כי בשנות ה-20 של המאה העשרים הייתה חורשת עצים ושיחים עבותה שבה שלטו שיזף, זקום, שיטה, מרואה וערף. כיום עושה רשות הטבע והגנים מאמצים לאישוש אוכלוסיות המינים הנדירים בנווה המדבר.
מיני הצמחים הטרופיים הבולטים המצויים בשמורה:
בנוסף לצמחייה הטרופית בולטת בשפעתה בשמורה גם צמחיית נחלים. בין צמחי הנחלים נמנים עבקנה שכיח, קנה מצוי, קנה סוכר גבוה, סוף מצוי, פלגית שיחנית ועוד. בנחל ערוגות צומחים גם עצי אשל ארץ ישראלי, ערבה מחודדת וצפצפת הפרת.
שני פרטים של הסחלב הנדיר בן-חורש גדול עודם גדלים בשמורה: פרט אחד בנחל ערוגות, והשני במערת דודים.
בעין גדי צומחת גם צמחייה ים תיכונית ובה חצב מצוי, מציץ סורי ואחרים. בחורפים גשומים, נוספים על כל אלה, צמחים חד שנתיים כמקור החסידה השעיר, חומעה ורודה ושלח הערבות היוצרים מרבדי פריחה ססגוניים.
חי
בין בעלי החיים בשמורה ניתן למצוא סוגים רבים של ציפורים, שפני סלע, יעלים, ובעבר נצפו בה גם נמרים ונמרות. מזה זמן שאבדו עקבותיה של הנמרה הפוריה האחרונה המוכרת "שלומציון" וככל הנראה נכחדו כליל הנמרים במדבר יהודה.
עופות
בשמורת עין גדי חיים בקביעות מינים רבים של ציפורים, וביניהם בולטות הטריסטרמית - ציפור שחורה ששולי כנפיה כתומים וקול שירתה הרם מהדהד ברחבי השמורה. מעל מצוקי השמורה מרחף עורב קצר-זנב המשמיע קריאות רמות אופייניות. זנבן, מין ציפור שיר קבוצתית המבלה חלק ניכר מזמנו על הקרקע וניכר בזנבו הארוך ובצבעו החום בהיר. תושב קבע נוסף בשמורה - הוא שחור-זנב, ציפור קטנה אפורה הניכרת בתנועות אופייניות של פרישת זנבה השחור. סלעית לבנת-זנב (סלעית שחורת-בטן) בולטת בניגוד צבעי השחור לבן של נוצותיה ובהתנהגותה: היא ניצבת בראשי סלעים ומסמנת בכך את תחום מחייתה. קורא מדברי הוא עוף קרקע נפוץ מאוד בשמורה, הנראה במדרונות מתרוצץ ומחפש מזון. צוקי מדבר יהודה ושמורת עין גדי הם אתרי קינון חשובים למיני עופות דורסים כנשר מקראי, רחם, עיט ניצי ובז מדברי. אחד מדורסי הלילה הנצפים מדי פעם בפעם בשמורה הוא לילית מדבר, הניזונה בעיקר ממכרסמים קטנים ומחרקים. הבקע הסורי־אפריקני הוא ציר נדידה חשוב למינים רבים של עופות דורסים, עופות מים וציפורי שיר. למעלה ממאתיים מינים של עופות נצפים בנווה עין גדי בעת נדידות הסתיו והאביב. חלק מן הציפורים הנודדות, כנחליאלי לבן ואדום-החזה, נשארות בשמורה וחורפות בה.
יונקים
יעל נובי חי בעדרים ומצטיין בכושר טיפוס מעולה על המצוקים. היעלים נמצאים על סף הכחדה משום שהם מהווים מטרה לציד כבר זמן רב. מאז נחקק חוק להגנת חיית הבר ב-1995 חלה התאוששות באוכלוסיית היעלים ומספרם הנוכחי עומד על למעלה מ-200 יעלים בעין גדי בלבד וזהו שיפור עצום מבחינת מספרם בשנת 2000 (אז היו כ-75 יעלים בכל ישראל). שפני סלע שוכנים בין סלעים או בסבך הצמחייה ומצטיינים בכושר טיפוס מעולה, ניזונים מצמחים, הערכה היא שחיים בעין גדי כ-300 שפני סלע.
זוחלים
גם עולם הזוחלים של עין גדי הוא עשיר ומגוון. מן הנחשים נזכיר שני מינים ארסיים: צפעון שחור (צפע עין גדי) ואפעה. ומין שאינו ארסי - זעמן דק. כמו כן, חיים בעין גדי כמה מיני לטאות וחרדונים, ביניהם חרדון מדבר וחרדון סיני.
דו-חיים
גם לדו-חיים יש נציגות בשמורה: בחודשי החורף, לקראת ערב, אפשר לשמוע מגדות הנחלים את קרקוריהם הרמים של זכרי צפרדע הנחלים, המזמינים אליהם את הנקבות לפרות ולרבות.
חרקים
מבין החרקים החיים בשמורה בולטת אורגת האשלים - חרק חברתי מובהק שמקורו בהודו ומיאנמר. נמלה זו שכיחה במיוחד בנחל ערוגות, שם היא בונה קינים אופייניים, בעיקר מתחת לסלעים. נמלה בוגרת נושאת את הזחל, המפריש קור משי לבלוטה מיוחדת, ואורגת בעזרתו מתווה לכיסוי פתח הקן ולציפוי דופנותיו. הנמלה ניזונה גם מטל דבש, נוזל מתוק שמפרישים מינים שונים של כנימות וציקדות. על מנת להגן על הכנימות והציקדות מהשמש, הנמלים טוות "רפתות" קורים מסביב לענפים שעליהם הן יושבות.
לקריאה נוספת
Stern E. (ed.), En-Gedi Excavations I, (Conducted by B. Mazar and I. Dunayevsky), Final Report (1961-1965), Jerusalem
מאוזוליאום גאורגי דימיטרוב
מאוזוליאום גאורגי דימיטרוב (בולגרית: Мавзолей на Георги Димитров) היה מאוזוליאום שניצב בעיר סופיה בירת בולגריה משנת 1949 ועד 1999. המבנה הוקם בכיכר הנסיך אלכסנדר מבטנברג בעיר כאתר למשכן גופתו החנוטה של דימיטרוב, המנהיג הקומוניסטי הראשון של בולגריה. המבנה נהרס על ידי ממשלת בולגריה בשנת 1999.
היסטוריה
המאוזוליאום, שהיה בנוי משיש לבן, הוקם לאחר מותו של דימיטרוב בברית המועצות, לשם יצא לקבל טיפול רפואי. הוא תוכנן על ידי האדריכל גאורגי אורצ'רוב (Георги Овчаров) והוקם בהשראת מבנה המאוזוליאום של לנין במוסקבה והקמתו ארכה שישה ימים בלבד, הוא הזמן שארכה חניטת גופתו של דימיטרוב במוסקבה והובלתה משם לסופיה. הוא כלל שני מפלסים, כאשר המפלס העליון, בגובה של כשלושה מטר מעל מפלס הרחוב, כלל מרפסת תצפית לשימוש באירועים ציבוריים. המאוזוליאום נפתח לציבור רק בספטמבר 1950.
גופתו החנוטה של דימיטרוב הוצגה במבנה בתוך תיבת זכוכית בתנאים סביבתיים מבוקרים. באוגוסט 1990, לאחר נפילת הממשל הקומוניסטי בבולגריה, החליטה ממשלת בולגריה בראשותו של אנדריי לוקאנוב על הוצאת גופת דימיטרוב מהמאוזוליאום ושריפתה. האפר נקבר בבית הקברות המרכזי של סופיה. הדבר נעשה גם לאור ההוצאות הגבוהות שהיו כרוכות באחזקת המבנה והגופה החנוטה.
המאוזוליאום נהרס בהחלטת ממשלתו של ראש הממשלה איוואן קוסטוב, לאחר ויכוח ציבורי נוקב. קוסטוב ואישים במפלגתו (ה-UDF) טענו כי המשך קיומו של המאוזוליאום יהיה בלתי ראוי לאחר נפילת הקומוניזם בבולגריה, שכן הוא ביטא את העבר הדכאני של המדינה. גם בתוך ה-UDF היו מתנגדים להצעת ההריסה. נטען כי המבנה תרם לאווירה בסופיה והועלו הצעות להפיכת המבנה למוזיאון או לגלריה לאמנות. סקר דעת קהל אחד מצא ששני שלישים מהציבור התנגדו להריסת המבנה.
סטארי גראד
סטארי גראד (קרואטית Stari Grad; איטלקית Cittavecchia - בשתי השפות "עיר עתיקה") היא עיירה בצפון-מערבו של האי הקרואטי הוואר, השוכן בים האדריאטי. היא שוכנת בקצהו המזרחי של מפרץ קטן, ארוך וצר, שהוא המשכו של מפרץ סטארי גראד הרחב יותר. אורכו הכולל של המפרץ הוא 8 ק"מ. מדרום לעיר שוכן רכס ההרים המרכזי של האי הוואר ומצפון לה משתרע אזור גבעי. בעורפה של העיר, ממזרח לה, משתרע מישור פורה, שנודע בעת העתיקה בשם "אגר" (Ager, כיום Starogradsko polje). אורכו של המישור כ-7 ק"מ ורוחבו המרבי מגיע ל-3 ק"מ.
שטחה של העיר הוא 52.59 קמ"ר ובשנת 2001 התגוררו בה 2,817 תושבים; 1,906 מהם בעיר עצמה, והיתר בארבעה כפרים השייכים לה. העיר היא השלישית בגודלה באי ונמלה הוא החשוב בו. חלקה העתיק של העיר והמישור סביב לה, בשטח כולל של 33,290.4 דונם הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2008. בין הנימוקים להכרזה נכתב כי:
תושבי העיר עוסקים גם כיום בחקלאות ובדיג לצד התיירות, ומגדלים גפנים, זיתים ופירות, ומעבדים אותם.
היסטוריה
העיר היא מקום היישוב העתיק ביותר באי הוואר ואחד ממקומות היישוב העתיקים בים האדריאטי כולו. עובדה זו העניקה לה את שמה שמשמעותו "עיר עתיקה".
במקום שכן יישוב אילירי מהמאה ה-6 לפנה"ס. יוונים איונים מהאי פארוס התיישבו במקום בשנת 385 או 384 לפנה"ס, וכינו אותו פארוס. התיארוך מבוסס על כך שהמתיישבים הפליגו מיוון בתקופת המשחקים האולימפיים ה-99. היוונים ביצרו את העיר, ובד בבד החלה התיישבות חקלאית בשדות סביב לה. המישור חולק ל-75 חלקות מלבניות בשטח של 160 דונם כל אחת, ואלה חולקו הלאה לחלקות משנה. באמצע המאה ה-4 לפנה"ס הפכה המושבה לעצמאית. לאחר ששליט העיר בסוף המאה ה-3 לפנה"ס התגרה ברומאים, כבשו אותה האחרונים והחריבו אותה בשנת 219 לפנה"ס. העיר קמה מחדש בשמה הלטיני "פאריה" (Pharia) או "פאריס" (Pharis), ונמלה היה לנמל צבאי רומי חשוב במלחמתם כנגד האילירים והדלמאטים. פסיפסים מהמאות הראשונות לספירה שנמצאו בעיר מתארים את שדותיה של העיר (Ager) אשר הוריקו מגפנים, ואלה יושבו בידי חיילים רומים משוחררים אשר הקימו בהם את אחוזותיהם. העדויות הראשונות להגעת הנצרות למקום הן מהמאה ה-5.
הקרואטים שהגיעו לאזור בתחילת ימי הביניים כינו את העיר בשם "הוארה" (Huarra), אך היא נודעה בעיקר בשמה הלטיני הרשמי - "אגר קיוויטס ווטוס" (Ages Civitas vetus) - שהתגלגל בסוף התקופה לשמה המודרני באיטלקית ובקרואטית. במאה ה-12 הייתה העיר למקום מושבו של בישוף. עם הקמת העיר הוואר בקצהו המערבי של האי ב-1278, נקלעה העיר לקיפאון, והעיר הוואר שנקראה "קיוויטאס נובה" (Civitas Nova - "העיר החדשה"), תפסה את מקומה. האי נכבש בידי ונציה במאה ה-13, ואלה החזיקו בו כמעט ברציפות עד סופה של הרפובליקה ב-1797. במאה ה-15, עם התפתחות התחבורה הימית באזור, חוותה העיר התפתחות מחודשת.
אתרי העיר
שרידי העיר היוונית הקדומה נותרו קבורים תחת בתיה הנוכחיים של העיר, ורק במקומות בודדים ניכר המתאר של היישוב העתיק. במרתף יין שוכן חלק מהחומה היוונית העתיקה באורך של 11 מטר, ושרידים נוספים ממנה, כמו גם בסיסו של המגדלור היווני, שוכנים עדיין בסמוך לכנסיית יוחנן הקדוש. מבנה העיר היוונית שוחזר באופן תאורטי, ורק בחלקה הדרום-מזרחי של סטרי גראד נערך מחקר ארכאולוגי של ממש. כיכר סקור (Skor) בצידה המזרחי של העיר מוקפת בבתי מהמאה ה-16 עד המאה ה-18, ואלה בנויים בסגנון הבארוק.
כנסיות העיר
כנסיית יוחנן הקדוש (Crkva sv. Ivana) הוקמה על שרידיה של בזיליקה נוצרית מוקדמת מהמאה ה-5 או ה-6. הכנסייה שימשה כמעוזו של הבישוף מאז שנוסדה במקום דיוקסיה ב-1147. היא נזכרה לראשונה בכתובים ב-1332 אך ברי מאופיו של המבנה כי קדם למועד זה, והוא מעוצב בסגנון רומאנסקי אופייני למאה ה-11 ול-12. בכנסייה פסיפסים ובפטיסטריום קדום בצורת צלב יווני שהתגלה ב-1957.
כנסיית הירונימוס הקדוש (crkva sv. Jerolima) היא קפלה מימי הביניים ובמאה ה-15 נוסף לה מנזר. לפי המסורת היא הפכה לאחר מכן לעמדת שמירה שממנה נמתחה שרשרת לרוחבו של מפרץ סטארי גראד, שנועדה לחסום את הכניסה אליו. כיום משמש המבנה כגלריה ובו תבליט של הקדוש.
כנסיית לוצ'יה הקדושה (Crkva sv. Lucije) היא השריד היחיד ממנזר מהמאה ה-15 אשר הוחרב בידי העות'מאנים ב-1571.
כנסיית רוקו הקדוש (Crkva sv. Roka) הוקמה ב-1569 והוקדשה לאחד הקדושים המגנים של העיר. מתחת למדרגות הכנסייה שרדה רצפת פסיפס שהייתה בעבר חלק מבית מרחץ רומי.
כנסיית הרובע של סטפנוס הקדוש (Crkva sv. Stjepana) הוקמה ב-1605 במקום בו ניצבה מאז המאה ה-12 הקתדרלה הראשונה של העיר. קומת הקרקע של המבנה נבנתה מאבני החומה של העיר העתיקה, והכניסה למבנה שוכנת במקום בו שכנה בעבר הכניסה לעיר. מגדל הפעמונים נוסף בסמוך למבנה הכנסייה ב-1753.
טירת טוורדלי
ב-1520 הקים הקטורוביץ' את טירת טוורדלי (Tvrdalj) בסגנון הרנסאנס. הטירה היא אחוזת האצילים החשובה בעיר, וחזיתה פונה אל המפרץ. במרכזה בריכת נוי שסביבה ארקאדה, וחדרי המגורים, מספר בארות ואזורי השירות ערוכים סביב לבריכה. בטירה כתובת המעידה לאמור:
רנה גוסיני
רנה גוסיני (בצרפתית: René Goscinny; 14 באוגוסט 1926 – 5 בנובמבר 1977) היה סופר, הומוריסט וכותב סיפורי קומיקס בצרפתית בן מהגרים יהודים מפולין. מוכר ברחבי העולם בעיקר בשל יצירת הדמויות של אסטריקס (אשר אותו יצר יחד עם חברו אלבר אודרזו הצייר), ניקולא הקטן (יחד עם ז'אן-ז'אק סמפה) ולאקי לוק (שהומצא על ידי מוריס אך התפרסם כאשר גוסיני הצטרף לכתיבת הסיפורים).
ילדות
רנה גוסיני נולד להורים יהודיים בפריז בשנת 1926; סטניסלב שמחה גוסיני, מהנדס כימיה מוורשה, ואנה ברסניאק מהעיירה חודורקוב שליד זיטומיר בממלכה הפולנית (וכיום באוקראינה). סבו מצד אביו היה הרב אברהם גוסיני. משפחת אימו החזיקה בית הוצאה לאור, שעזבה את רוסיה לאחר פוגרומים. לאחר מכן החזיקו סבו ודודיו בית דפוס בפריז שבו הודפסו עיתונים יהודיים ברוסית וביידיש. סטניסלב ואנה נפגשו בפריז והתחתנו בשנת 1919.
שנתיים לאחר שנולד, עברה המשפחה לבואנוס איירס, בעקבות עבודתו של האב סטניסלב. גוסיני עבר ילדות רגועה בלימודיו בבתי הספר הצרפתיים שבעיר. כבר מגיל קטן הוא הצחיק את חבריו לכיתה. הוא החל לצייר בגיל מאוד מוקדם, בהשפעת סיפורים מצוירים שאהב לקרוא.
בדצמבר 1943, לאחר שסיים את חוק לימודיו בגיל 17, התייתם רנה מאביו שנפטר מאירוע מוחי, דבר שחייב אותו להתחיל לחפש עבודה. כשנה לאחר מכן, התחיל לעבוד כרואה חשבון בחברה. מעט לאחר מכן, הוא התפטר והחל לעבוד כצייר בחברת פרסום.
גוסיני ואמו עזבו את ארגנטינה ועברו לניו יורק ב-1945, שם הם הצטרפו לדודו בוריס. על מנת לא להיות מגויס על ידי הצבא האמריקאי, הוא חזר לצרפת שם התגייס לצבא הצרפתי ב-1946. הוא שירת שם באוגדת החי"ר ההררי ה-141. רנה קודם לדרגת טוראי ונבחר למאייר הרשמי של האוגדה.
עבודות ראשונות
לאחר שחרורו, הוא אייר ספר ילדים וחזר לניו יורק. תקופה זו הייתה תקופה קשה בחייו, והוא התקשה למצוא עבודה. ב-1948 התקבל גוסיני לעבודה בסטודיו קטן בו הוא שיתף פעולה עם הרווי קרצמן במסגרת המד מגזין. רנה עבר ל-Kunen Publishers, שם שימש כמנהל אמנותי ואייר בעצמו כארבעה ספרי ילדים. שם פגש את מוריס בבר (הידוע לאחר מכן בכינויו "מוריס"), המאייר והכותב הראשון של ספרי לאקי לוק.
גוסיני נפגש עם ז'ורז' טרואפונטן (Georges Troisfontaines), מנהל ה-World press Agency, וזה שכנע אותו לחזור לפריז כדי לשמש שם כמנהל מקומי של הסוכנות בשנת 1951. שם פגש גוסיני באלבר אודרזו, איתו שיתף פעולה עד יומו האחרון. הם עבדו תחילה על סיפור בהמשכים בשם "סילבי" (Sylvie) במגזין נשים.
שנות היצירה
בשנת 1959, גוסיני, יחד עם מספר חברים (בהם אודרזו) הקים חברת הפצה בשם Edipress/Edifrance. הוא הרחיב את שיתוף הפעולה עם אודרזו ועם אחרים. גוסיני החל בשנה זו גם את שיתוף הפעולה הפורה מאוד שלו עם מוריס במסגרת סיפורי לאקי לוק.
בשנת 1959, הוקם מגזין הקומיקס הצרפתי "פילוט" (Pilote) על ידי חברת ההפצה. המגזין, שנועד לבני נוער ולצעירים, זכה להצלחה מסחררת. היצירה הראשונה של גוסיני שפורסמה במגזין "פילוט" הייתה "ניקולא הקטן" (Le Petit Nicolas), שהייתה פרי של שיתוף פעולה פורה עם המאייר ז'אן-ז'אק סמפה. היצירה הופיעה בפורמט של סיפורים מאוירים הומוריסטיים, אשר תיארו את עלילותיו של ילד צרפתי שובב בשם ניקולא. בשנת 1961 יצא קובץ סיפורים ראשון בשם זה בהוצאת דה נואל (Denoel), שזכה להצלחה רבה בצרפת ובעולם כולו, לעשרות תרגומים ולחמישה ספרי המשך. באותו מגזין פרסם גוסיני לראשונה גם את הרפתקאותיו של הלוחם הגאלי אסטריקס, יצירה שזיכתה אותו בתהילת עולם בקרב חובבי הקומיקס בעולם.
בין השנים 1974-1963 שימש גוסיני כעורך הראשי של העיתון.
הוא גם המשיך במספר רב מאוד של שיתופי פעולה עם יוצרים רבים מז'אנר הקומיקס הצרפתי/בלגי או עם יוצרי סיפורים לילדים ונוער.
לפני מותו ביקר בישראל, וביתו העידה כי התפלל בכותל המערבי.
אודרזו המשיך לחתום את אלבומי האסטריקס הבאים גם בשמו של גוסיני, על אף שכתב אותם לבדו, כמחווה לידידו הטוב. שנה לאחר מותו הוציא את 'אסטריקס וירושלים של זהב שחור' (בצרפתית מסעות אסטריקס, ובאנגלית: אסטריקס והזהב השחור) שבו הדף המרכזי מציג את ירושלים העתיקה על פי דגם המקדש שהיה במלון הולילנד (כיום במוזיאון ישראל). (יש לשער שראו זאת יחד בביקורם בישראל שנה לפני מותו, וכפי הנראה תכננו את המהדורה יחד). גוסיני מצויר כשאולי שלמולי, עובד של הסוחר שמשון פלטפוס הנפגש עם אסטריקס.