cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יגאל הורביץ
תקופת כהונתו כשר בממשלת בגין
לאחר המהפך מונה לשר התעשייה, המסחר והתיירות מטעם הליכוד. הורביץ התנגד להסכמי קמפ דייוויד שנחתמו בשנת 1978, בהצבעה עליהם בכנסת נמנע בהתאם להחלטת סיעת לעם להתנגד להסכמים. בעקבות קבלת ההסכמים בכנסת התפטר הורביץ במפתיע מהממשלה והודיע שיקדיש את זמנו לפעילות פוליטית. הוא ניסה לכפות על השר השני של לעם, אליעזר שוסטק, לפרוש מהממשלה, ולאחר שזה לא עלה בידו הביא לפילוג ב"לעם" והקמת "קבוצת הורביץ". תפקיד שר התעשייה, המסחר והתיירות נותר פנוי למשך מספר חודשים בהמתנה להתבהרות המצב ב"לעם". באוקטובר 1978 פורסם שהורביץ מסכים לחזור לממשלה אם הממשלה תבצע את התוכנית להקמת שש ערים יהודיות ביהודה ושומרון. ביולי 1979 נעשו גישושים להחזרתו לממשלה, אולם הוא סירב לשוב לממשלה שלא בתפקיד שר האוצר בגלל התנגדותו למדיניות הכלכלית של הממשלה.
לאחר התפטרותו של שמחה ארליך בנובמבר 1979, חזר הורביץ לממשלה כשר האוצר. אחד הצעדים הראשונים בהם נקט, מיד עם הכנסו לתפקיד שר האוצר, היה הפסקת מתן התחייבויות חדשות של האוצר ל"ביטוח הצמדה" (שהיה אמצעי עיקרי לסיבסוד המשק ההסתדרותי שנעשה בעיקר באמצעות בנק הפועלים ומנהליו).
בניסיונותיו להילחם באינפלציה הדוהרת, ניסה לצמצם את הגירעון התקציבי. הוא התנגד להעלאות שכר הולכות וגדלות, שהגדילו את גירעון המדינה, ואשר לדעת רבים הביאו לתגובת שרשרת אינפלציונית שדרדרה את המשק. הוא סירב להענות לדרישת המורים לתוספת שכר, שלא היה לה כיסוי תקציבי, והתנגד לדרישתו של שר הביטחון לתוספת תקציב. במחאה לכך לא הגיע הורוביץ לישיבת הממשלה, ולאחר שלא קיבל גיבוי מהממשלה לעמדתו במשך תקופת כהונתו כשר האוצר התפטר מתפקידו בינואר 1981. בתקופת כהונתו הוא החליף את הלירה בשקל.
כשר אוצר נודע הורביץ בהתבטאויותיו שנועדו לעורר את הציבור למצב המשק. הוא נהג להשיב לפונים אליו בבקשה לתקציבים במילים: "אין לי" ועל כן זכה לכינוי "יגאל אין לי". כמו כן השתמש בתחילת כהונתו במטבעות הלשון "רדו מהגג" ו"לרדת מן הגג" בדרישה שהממשלה לא תשתמש בכסף שאין לה. ביוני 1980 הסלים את התבטאויותיו וקרא "מטורפים רדו מהגג!", זאת לאחר בקשת תוספת תקציב של שר הביטחון. מטבע הלשון "מטורפים רדו מהגג" זוהה עם הורביץ גם שנים לאחר שעזב את משרד האוצר.
לאחר כהונתו כשר אוצר
לאחר התפטרותו מן הממשלה הצטרף הורביץ לרשימתו של משה דיין תל"ם בבחירות לכנסת העשירית ב-1981, אחר-כך הקים את "רפ"י-הרשימה הממלכתית" שלקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 שינתה את שמה לאומץ (בשמה המלא: אומץ-להבראת המשק) והורביץ היה היחיד שנבחר מטעמה.
בממשלות פרס ושמיר כיהן כשר בלי תיק והופקד על נתינת תשובות לנושאי הפעולות בשטחים בדיונים לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 הצטרף לליכוד (לאחר שנכנס אל הממשלה בתחילה כתומך של המערך) ונבחר מטעמו. לאחר הבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 שבהן דורג באחד המקומות האחרונים ברשימת הליכוד לכנסת, פרש מהפוליטיקה וחזר לעסקים שאותם העביר לבניו עם תחילת כהונתו כשר, בעקבות המלצות "ועדת אשר" למניעת ניגוד עניינים של אנשי ציבור.
בניו מכרו את חברות החלב ועברו לעסקי נדל"ן, הוא השקיע יחד עימם בחוות חקלאיות בדרום אמריקה.
לאחר מותו נקראה דרך על שמו בקריית מלאכי.
משפחתו
הורביץ נישא לאורה לבית כהן ולשניים נולדו שלושה ילדים.
הורביץ היה בן דודתו של משה דיין ואחיו של עמוס הדר שנבחר כחבר הכנסת מן המערך.
מיכאל בייזר
מיכאל בייזר (ברוסית: Михаэль (Михаил) Бейзер, נולד ב-8 באפריל 1950) הוא היסטוריון ישראלי המתמחה בהיסטוריה של יהודי רוסיה וברית המועצות. לפני עלייתו ארצה היה מסורב עלייה סובייטי.
ביוגרפיה
בייזר נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). סיים לימודי תואר ראשון ושני כמהנדס פיזיקה (קיברנטיקה) באוניברסיטה הפוליטכנית של לנינגרד. מ-1973 עד 1987 עבד כמתכנת במכון למחקר ומדע בענף בניית ספינות (ЦНИИ Румб) ובמכון "אנרגומאש" לתכנון וטכנולוגיה בענף האנרגיה.
בשנת 1979, לאחר שהגיש בקשה לקבלת אשרת יציאה לישראל וסורב, הצטרף למאבק מסורבי העלייה על הזכות לצאת מברית המועצות ולעלות לישראל. במסגרת היותו פעיל עלייה, ניהל סמינר ביתי על היסטוריה ותרבות יהודית, והיה אחד מהעורכים והמחברים של כתב העת הבלתי חוקי "האלמנך היהודי של לנינגרד" (Ленинградский еврейский альманах - ЛЕА) שהופץ בשיטת סאמיזדאט (Самиздат). בתחילה חקר באופן עצמאי את ההיסטוריה של יהודי לנינגרד, והעביר הרצאות בנושא ברחבי העיר. עד אז לא היו הדרכות טיולים בעיר שעסקו בהיסטוריה יהודית (או טיולים לפי קבוצות אתניות באופן כללי), כיוון שהמשטר הסובייטי פעל לטשטוש הזהויות האתניות של העמים השונים שהיו בשליטתו. בייזר פרסם את הרצאותיו כספר בשיטת סאמיזדט ב-1986. את הספר בייזר הבריח בחשאי במיקרופילם בעזרת תיירים יהודים מחו"ל ללונדון, להיסטוריון הבריטי הנודע מרטין גילברט. בשל חלוציותו של הספר, הראשון שעסק בהיסטוריה של יהודי לנינגרד בעת החדשה, גילברט דאג למימון ולתרגום של הספר לאנגלית. ב-1989 יצא הספר "יהודי סנט-פטרבורג" (The Jews of St. Petersburg) באנגלית וברוסית בעריכתו של גילברט.
במאי 1987 עלה לישראל והחל את לימודי תואר השלישי בהיסטוריה במכון ליהדות זמננו של האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1996 קיבל תואר דוקטור על עבודתו תחת הכותרת "יהודי לנינגרד (פטרוגרד) בין מלחמות העולם" בהנחיית פרופ' מרדכי אלטשולר. במקביל ללימודי התואר השלישי עבד כעורך-שותף של כתב-העת Jews in Eastern Europe במרכז לחקר ותיעוד יהדות מזרח אירופה, ובהמשך כיהן כסגן עורך ראשי של כתב-העת האקדמי של האוניברסיטה העברית ברוסית Вестник Еврейского университета.
לאחר קבלת הדוקטורט, בייזר שימש כמרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים וכחוקר עמית במכון למדעי היהדות על שם מנדל. במקביל לעבודתו המחקרית באוניברסיטה עבד בארגון הג'וינט, שם בתחילה עסק בסיוע לקהילות יהודיות במדינות ברית המועצות לשעבר בקבלת ובמיצוי זכויות וכן בשיפוץ בתי כנסת שהולאמו על ידי השלטונות הסובייטים. לאחר מכן כיהן כיועץ ההיסטורי של המחלקה הרוסית של הג'וינט.
מ-2018 משמש כעורך המדעי של האנציקלופדיה המקוונת "פטרבורג היהודית". מ־2002 מכהן כיועץ היסטורי וחבר הנהלה של העמותה לתיעוד התנועה היהודית הלאומית בברית המועצות "נזכור ונשמור". פרסם כחמישה עשר ספרים (חלקם כתב וחלקם ערך) וכ-80 מאמרים מחקריים בעברית, באנגלית וברוסית.
פרנב מוקהרג'י
פרנב קומר מוקהרג'י (בבנגלית: প্রণব কুমার মুখোপাধ্যায়, תעתיק מקורב: פּרוֹנוֹבּ קוּמָר מוּקְהוֹפַּדְהְיַי; 11 בדצמבר 1935 – 31 באוגוסט 2020) היה נשיא הודו בשנים 2012 עד 2017.
ביוגרפיה
מוקהרג'י נולד למשפחה בנגלית בהודו הבריטית. אביו היה פעיל בתנועת העצמאות ההודית, והיה חבר המועצה המחוקקת בבנגל המערבית בין 1952 ו-1964 כנציג של מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי. בשנת 1969 נכנס לפוליטיקה הארצית בתמיכתה של ראש ממשלת הודו אינדירה גנדי, כחבר במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי. מאז כיהן בתפקידים רבים במערכת הפוליטית ההודית. מוקהרג'י שימש בין היתר יושב ראש הבית התחתון ויושב ראש הבית העליון של הפרלמנט ההודי, וכיהן לסירוגין כשר האוצר, כשר ההגנה וכשר החוץ בממשלות הודו. ביולי 2012 נבחר לנשיא הודו.
בינואר 2017 הודיע כי לא יתמודד על קדנציה נוספת בבחירות לנשיאות הודו 2017 בגלל בריאותו. ב-25 ביולי 2017 הסתיימה כהונתו של מוקהרג'י.
נפטר ב-31 באוגוסט 2020 לאחר סיבוכים של מחלת נגיף קורונה 2019 במהלך התפרצות נגיף הקורונה בהודו.
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג
ביוגרפיה
ארנסט נולד ב-31 באוגוסט 1871 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית, למוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ומריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל. ב-27 בפברואר 1898 התחתן ארנסט עם אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו.
בשנת 1907 מת אביו מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ובשנת 1908 מת דודו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא בנים, ומשום כך עלה ארנסט במקומו לשלטון. במהלך מלחמת העולם הראשונה ויתר ארנסט על דרגת הגנרל, מונה לקצין בדרגת אוברסט, ועד סוף המלחמה הגיע לפיקוד על הדיוויזיה ה-8, תוך שהוא מצטיין במהלך הקרב השני על הסום. כחובב ענייני מדע, החזיק ארנסט בטירתו באלטנבורג מערכת תקשורת אלחוטית במהלך המלחמה, ובכל חייו אהב להתעסק בטלגרף ובטלפון. ב-13 בנובמבר 1918 נאלץ ארנסט לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
לאחר המלחמה התגורר ארנסט בברלין, ובשנת 1920 התגרש מאשתו אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה. ב-15 ביולי 1934 התחתן ארנסט עם מי שהייתה מאהבתו שנים רבות - מריה טריבל בנישואים מורגנטיים, אך לא היו להם ילדים. בשנת 1922 הקים ארנסט באחוזתו בוולפרדורף מצפה כוכבים, וב-1 במאי 1937 הצטרף למפלגה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התגורר ארנסט באחוזתו שהייתה בגרמניה המזרחית, ואף לאחר שהופקעה בידי הכיבוש הסובייטי המשיך להתגורר בה, ואף סירב לעבור לשטח הכיבוש הבריטי. ב-28 בפברואר 1955 מתה אשתו, וב-22 במרץ אותה שנה מת ארנסט באחוזתו שבטרוקנבורן-וולפרסדורף.
משפחתו
ב-27 בפברואר 1898 התחתן ארנסט עם אדליידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ובטילדיס, נסיכת אנהלט-דסאו. לבני הזוג היו 4 ילדים:
ב-15 ביולי 1934 התחתן ארנסט עם מריה טריבל בנישואים מורגנטיים, אך לא היו להם ילדים.
ג'ייסון וייט
נולד בליטל רוק שבארקנסו, ארצות הברית. ב-1995 החל לנגן במסגרת להקת "Pinhead Gunpowder". מ-1999 מלווה את גרין דיי; בלהקה הוא מנגן כסולן גיטרה ראשי, בגיטרת בס ובגיטרה חשמלית, וכן מבצע קולות רקע.
ב-2005 נישא לג'אנה רולינס. בסוף שנת 2014 התגלה אצלו סרטן בשקדים.
מאריטים (מחוז)
מאריטים (צרפתית: Maritime, בתרגום לעברית: ימי) הוא אחד מחמשת המחוזות ברפובליקה הטוגולזית. בירת המחוז היא גם בירת המדינה – לומה. אוכלוסיית המחוז מונה כ־2.6 מיליון תושבים, מה שהופך אותו למאוכלס ביותר.
גאוגרפיה
מחוז מאריטים הוא המחוז הקטן ביותר במדינה. שטחו 6,100 קילומטרים רבועים. זהו המחוז הדרומי ביותר בטוגו. הוא גובל בצפון במחוז פלאטו, במזרח בבנין, בדרום במפרץ גינאה ובמערב בגאנה. עיר הבירה, לומה, נמצאת בקצהו הדרומי, במפגש גבול גאנה–טוגו עם מפרץ גינאה.
גאולה (חברה)
גאולה הייתה החברה הציונית הראשונה שעסקה בגאולת קרקע ממניעים ציוניים, רק ב-1910 הצטרפה חברת הכשרת הישוב לפעילות רכישת הקרקע.
על מנת להתגבר על האיסור שהוטל על יהודים רוסים לרכוש קרקעות בשטחי האימפריה העות'מאנית, הוחלט כי הקרקעות תרשמנה על שם אפ"ק שהיה ארגון בריטי, ואפ"ק יתן לוועד גאולה אישור שהקרקעות הן שלו.
קהל היעד לגיוס הכסף הוגדר כיהודים אמידים שמעוניינים לרכוש קרקעות בארץ ישראל לצורך השקעה ולא לצורך התיישבות בעתיד הקרוב.
רחוב גאולה בתל אביב נקרא על שם החברה שבנתה את השכונה.
החברה פורקה סופית בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20.
הר ברטלט (אנטארקטיקה, ארץ אנדרבי)
הר ברטלט (באנגלית: Mount Bartlett) הוא הר בהרי טולה בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 6 קילומטרים דרומית - מזרחית מהר סטורר.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס מופה מתצלומי אוויר שצולמו ממטוסי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנים 1956 ו-1957.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של א. ג'י. ברטלט (A.J. Bartlett), שהיה חבר בצוות הספינה דיסקברי אשר שימשה את משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה במחקרה בין השנים 1929–1931.
כולי האי ואולי
כולי האי ואולי הוא ביטוי ארמי שנאמר בתמיהה, ומשמעותו: "וכי גם אם יושקעו המאמצים המרובים ביותר - כל מה שיעלה בידינו הוא רק סיכוי להצלחה?"
מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, בו מובאים דבריהם של כמה אמוראים, שהבינו מתוך הפסוקים שביחס לדרישות שאלוקים דורש מהאדם תמיד קיימת האפשרות שהאדם לא מילא את חובתו.
.
החלופה "כולי האי ואפשר"
ביטוי בעל משמעות דומה הוא כולי האי ואפשר. בתלמוד מסופר על רבי אלעזר בן פדת שהיה עני מרוד. מסופר עליו, כי כאשר הקיז דם, לא היה לו מה לאכול, והוא תחב בפיו ראש של שום, והתעלף מחולשה. הקב"ה התגלה אליו בחלומו ושאל אותו אם ברצונו שיהפוך את העולם ויברא אותו מחדש, כדי שאולי הפעם יולד רבי אלעזר במזל טוב. אמר רבי אלעזר בן פדת: "כולי האי ואפשר?" (=כל זה, ורק אולי?!). הוא הוסיף ושאל אם כבר חי את רוב שנות חייו, ומשנענה בחיוב וויתר על הצעתו של ה'.
מחוז המרכז (טוגו)
מחוז המרכז (בצרפתית: Région Centrale) הוא אחד מחמשת המחוזות ברפובליקה הטוגולזית. בירת המחוז היא סוקודה. אוכלוסיית המחוז מונה כ־625 אלף תושבים, מה שהופך אותו למחוז הכי פחות מאוכלס.
גאוגרפיה
מחוז המרכז שוכן במרכז טוגו. שטחו הוא 13,317 קילומטרים רבועים. הוא גובל בצפון במחוז קארה, במזרח בבנין, בדרום במחוז מאריטים ובמערב בגאנה.
הטרמפיסט
טרמפיסט הוא כינויו של נוסע בטרמפ
מרגריט
{{פירושונים|
מרגריט - סוג של מינרל (אנדלוזיט)
ראו גם
}}
דוקטור גורל
{{פירושונים|
חדר 101 (תוכנית טלוויזיה)
חדר 101 היא תוכנית טלוויזיה סאטירית ישראלית, בהגשת עינב גלילי, אשר משודרת מדצמבר 2010 במסגרת הטלוויזיה החינוכית, ולאחר מכן בכאן 11.
התוכנית מבוססת על פורמט בריטי של רשת BBC. במהלך התוכנית מוצבת דילמה בפני עיתונאים, קומיקאים ואנשי ציבור: לו היו יכולים להשליך דברים מסוימים ולהיפטר מהם, מה הם היו? המטרה היא להשליך את הדברים ל"חדר 101", המופיע בספר "1984" של ג'ורג' אורוול.
התוכנית שודרה בערוץ חינוכית 23 במשך שלוש עונות, ובשידורים חוזרים גם בערוץ 2. העונה הרביעית של התוכנית עלתה ב-28 באוקטובר 2016. לאחר סגירת הטלוויזיה החינוכית, החל ערוץ כאן 11 לשדר את התוכנית בשידורים חוזרים בספטמבר 2018.
שידור העונה החמישית החל ב-17 במרץ 2019 בערוץ כאן 11. זוהי התוכנית הראשונה של הטלוויזיה החינוכית, שלאחר סגירת החינוכית חוזרת לשידור בעונה חדשה בערוץ כאן 11.
העונה האחרונה של התוכנית הסתיימה בפברואר 2020.
17 ביולי
17 ביולי הוא היום ה-198 בשנה, (199 בשנה מעוברת) בשבוע ה-29 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 167 ימים.
מריה לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שוורין
ביוגרפיה
מריה לואיזה נולדה ב-31 במרץ 1803 בלודוויגסלוסט שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה. אמה מתה כשהייתה תינוקת.
ב-7 באוקטובר 1825 התחתנה מריה לואיזה עם גאורג, נסיך סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ושנה מאוחר יותר מונה חמיה פרידריך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1834 מת חמיה פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, וגיסה יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. שלטונו של יוזף היה מאוד שמרני, ומשום כך נאלץ להתפטר במהלך מהפכות אביב העמים, ובעלה עלה לשלטון במקומו כגאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1853 מת בעלה גאורג, ובנה ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. מריה לואיזה המשיכה להתגורר באלטנבורג אף בימי אלמנותה, וב-26 באוקטובר 1862 מתה מריה לואיזה בזמן שהותה במיינינגן.
משפחתה
ב-7 באוקטובר 1825 התחתנה מריה לואיזה עם גאורג, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. לבני הזוג היו 3 ילדים:
התאחדות יוצאי תורכיה בישראל
התאחדות יוצאי תורכיה בישראל היא עמותה של עולים מטורקיה הנמצאים בישראל, הארגון נוסד בשנת 1950.
מטרות ההתאחדות
כקבוצה היחידה בישראל שמכירה את השפה והתרבות הטורקית, לאיגוד זה יש מספר מטרות:
אמצעים להשגת מטרות האיגוד
כאמצעי להשיג את כל מטרותיו האיגוד מפרסם עלון דו חודשי שנקרא "Bulten", שנכתב בטורקית, לאדינו ועברית.
האיגוד משמר אתר אינפורמטיבי טורקי בעברית ובאנגלית, האתר מודיע למבקרים על פעילויות בישראל, וכולל בתוכו מאמרים וקישורים במגוון שפות המספרים על חייהם של יהודי טורקיה וההיסטוריה שלהם.
מימון האיגוד
התאחדות עולי טורקיה בישראל ממומנת על ידי התרומות של החברים באגודה, אך כמעט ללא תמיכה ציבורית או ממשלתית.
מנואל פורקאנו
מנואל (מנל) פורקאנו אי אפריסיו (בקטלאנית: Manuel [Manel] Forcano i Aparicio; נולד ב-2 באוגוסט 1968, בברצלונה) הוא משורר ומתרגם קטלאני.
ביוגרפיה
בשנת 1986, בהיותו סטודנט שנה א' באוניברסיטת ברצלונה, כוננו יחסים דיפלומטיים בין ספרד לישראל, דבר שאפשר לו לבוא לישראל וללמוד עברית באולפן קיבוץ העוגן. עם סיום התואר בשנת 1991 שב פורקאנו לישראל, הפעם לבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית, שם השלים את שתי הרמות האחרונות להוצאת הפטור בעברית.
לאחר מכן השתלם בערבית באוניברסיטת דמשק וכן במכון הבינלאומי לשפות בקהיר. בשנת 2000 הצטרף לצוות הקִטלוּג של פרויקט "מָנוֹמֵד" – יוזמה של הקהילה האירופית, לקטלוג הספריות וכתבי היד הכתובים ערבית, ארמית (נוצרית סורית) ועברית במזרח הים התיכון. הרעיון היה להנגיש את האוספים הללו לחוקרים, ונדרשו לשם כך מורים לשפות הללו, אנשי אקדמיה השולטים בצורת הרישום הביבליוגרפי המקובלת בספריות באירופה, לביצוע מלאכת הקטלוג.
כמו כן הוא עוסק בתרגום שירה עברית של משוררים מכוננים. בתרגומיו ניתן למצוא את "אלוהים נטש את דוד – אנתולוגיה משירי פנחס שדה", "אותו הים" לעמוס עוז, שלוש אנתולוגיות שתרגם וערך משירתו של יהודה עמיחי: "הישארי עמי", "נעוצים בבשר העולם", ו"שירי גוף ונפש", קובץ משיריו של רוני סומק "אהבה פיראטית", וכן תרגומים לספרים מן המסורת היהודית כגון החיבור המיסטי העתיק "ספר יצירה" או "נפלאות מהר"ל" מאת יודיל רוזנברג.
במסגרת סדנה למתרגמים מערבית לקטלאנית היה שותף בתרגום דוגמה מיצירתו של המשורר המרוקאי מוחמד בֶּנִיס, ומשיריה של עזיזה יחדיך, משוררת בת סהרה המערבית. התרגום לא ראה אור בסופו של דבר, בשל בעיות בהשגת זכויות היוצרים לפרסומו. כמו כן, תרגם יחד עם מרגריטה קַסְטֵייס את "מסעות אִבֵּן בָּטוּטָה".
בשנת 2004, משפקע החוזה שלו עם אוניברסיטת ברצלונה, פרש מן ההוראה והחל לעבוד כיועץ אמנותי עבור אגודת "Alia Vox" של המלחין ז'ורדי סוואל העוסקת בשחזור ובהפקת מוזיקה עתיקה. במסגרת עבודתו זו הרבה לנסוע לנקודות נידחות על פני הגלובוס על מנת להציל מתהום הנשייה מנגינות עַם אבודות ולחנים על סף הכחדה וכן לחקור את הרקע בו נוצרו.
סמדר אקראי
סמדר אקראי (נולדה ב-1 באפריל 1979) היא מוזיקאית וזמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
אקראי נולדה וגדלה בשכונת הקטמונים בירושלים. היא החלה לכתוב שירים בגיל 15. לאחר השחרור מצה"ל נרשמה ללימודי עיצוב ומולטימדיה, אז פגשה את המוזיקאי גיא מנצור. השניים הקליטו שיר - "last night" - לאלבום בשם "smooth" שמאוחר יותר הופיע בפסקול הסדרה - "עמוק באדמה" ( Six Feet Under).
בשנת 2001 נרשמה ללימודי מוזיקה בבית הספר "רימון" ועם סיום השנה הראשונה טסה למסע הופעות בפאריס, שם ספגה את אווירת הניו-ג'אז בברים הקטנים, וכן התוודעה לחיבור המוצלח בין ג'אז לאלקטרוני. עם שובה ארצה, המשיכה את לימודיה ברימון והחלה להופיע עם הרכבי ג'אז.
לאחר שסיימה את הלימודים, הצטרפה כסולנית בשפה האנגלית והצרפתית בהרכב "Mosic Project" של אייל קצב ושמוליק נויפלד, שראה אור ב-2007 בגרמניה ובלונדון, והופיעה עם השניים במופע הפותח בפסטיבל ישראל.
לאחר סיום הפרויקט, החלה לעבוד עם המפיק המוזיקלי אורי אבני (Old Man River) על אלבום משותף באנגלית. הם הקליטו חמישה שירים יחדיו וזכו להופיע בפסטיבל האירופי Golden Stag. מתוך הפרויקט נבחר השיר "Trees" לפסקול הסרט "מתחת למים" (Under the water).
בשנת 2009 אקראי ביצעה את שיר הנושא לסרטו של רוני ניניו "היו לילות", כמו כן הקליטה עם הזמר אריק איינשטיין את הסינגל "כשתחזור" (2010).
בשנת 2011 הוציאה אקראי אלבום סולו ראשון בשם 'אחד באפריל' בהפקת גיל לואיס.
בשנת 2013 הקליטה עם הזמר אבי בללי את הדואט "בדיוק אותו דבר" מתוך הפרויקט של שמוליק נויפלד "המשקפיים של נויפלד".
בימים אלה עובדת אקראי על אלבום סולו שני ביחד עם המפיקים אורי רוסו ומתן ספנסר.
אירוס נצרתי
מאפיינים
עלה העטיף הפנימי הוא לבן עד תכלת בהיר, מרושת בעורקים דקים ומנוקד בנקודות קטנות בגוון כהה יותר. עלה העטיף החיצוני מנוקד בצפיפות בנקודות כהות על רקע לבן עד קרם בהיר, המתלכדות ליצירת כתם כהה במרכזו. העלים רחבים, והם כפופים כמגל. פוריות הפרחים נמוכה, ונוצרים מעט מאוד זרעים. הצמח מתרבה בעיקר על ידי קני שורש, השולחים שלוחות ארוכות לצדדים, ויוצרות קבוצות של צמחים זהים על שטח של מספר מטרים.
האירוס הנצרתי גדל על מדרונות שטופי שמש, מנוקזים היטב, שאופיים סלעי ואבני. המין גדל בשולי חורשים ובתות ספר.
מועד הפריחה תלוי במזג האוויר – מהמחצית השנייה של פברואר ועד לתחילת אפריל. תקופת הפריחה העיקרית היא באמצע מרץ. במקרה של שנה שחונה, הפריחה תהיה מועטה אם בכלל.
ככל שאר אירוסי ההיכל, אירוס נצרתי הוא פרח מוגן.
הפרח מופיע בסמלה של העיר נוף הגליל, ובסמלו הקודם של מועדון הכדורגל של העיר.
לא רחוב ולא נעליים
לא רחוב ולא נעליים (באנגלית: Street Shadows) הוא סרט תיעודי ישראלי של חברת פישר פיצ'רס בע"מ, שנכתב, בוים והופק על ידי דוד פישר בשנת 2015.
עלילה
כשהיה ילד נהג הבמאי דוד פישר לנסוע עם סבתו לנווה שאנן בדרום תל אביב ("רחוב הנעליים"), לשוטט בין החנויות לאכול ופלה ולשתות גזוז. אז, בעל המסגרייה ברחוב היה מארח את הזמר טריפונס בצהרי שישי והמוכרים המקומיים נהנו להתגאות ב"שאנז אליזה" הישראלי. בינתיים, את מקומן של מרבית חנויות הנעליים של פעם תפסו מסעדות אריתראיות ומספרות לשזירת צמות. ובלילה, כשמוכר הדגים המצרי סוגר את החנות ושב הביתה לאשתו הפיליפינית, הערב רק נפתח במועדון הריקודים הישן שבמרתף הבניין. כמעט 50 שנים מאוחר יותר דוד חוזר לנוה שאנן לשמוע, כמו פעם, את הסיפורים של דיירי הרחוב. אבל מאז השתנה הרבה. אנשי הרחוב היום הם צעירים אבודים, קרועים ממשפחותיהם, מהגרים, עובדים זרים, מבקשי מקלט, המחפשים דרך להתקיים. אבל מעבר לנוסטלגיה עולה המחשבה: האם באמת משהו השתבש או שבעצם הרחוב נשאר מה שהיה תמיד, מעוזם של הפליטים, של אנשים שחיים ללא הווה ומה שנשאר להם זה או לפנטז על עתיד מוצלח או להתרפק על עבר מפואר. גם זקני הרחוב, שמתביישים במה שהמדרחוב הפך להיות, היו פעם פליטים שהגיעו לנווה שאנן בתקווה לבנות לעצמם עתיד טוב יותר. שכונת נוה שאנן תוכננה להיבנות בצורת מנורה, ממש כמו סמל המדינה, אבל הייתה ונותרה מקום משכנם של אנשים בשולי החברה. המפגש עם דיירי הרחוב היום שם לרגע את הסיפור שלהם במרכז ומאפשר הצצה קצרה לעולמם של מי שקולם בדר"כ לא נשמע.
נושאים שהסרט עוסק בהם
הסרט עוסק במושגים של פליטות ובית. במהלך שנותיו של הרחוב, שימש נווה שאנן כשיכון לפליטים. במקור יועד הרחוב כמקלט לפליטים יהודיים שנאלצו לברוח מיפו בשנת 1921 וכיום הוא מאכלס פליטים ומהגרי עבודה מאפריקה, בעיקר ממדינות אריתראה וסודאן. בסרט מוצגת התוכנית המקורית של הרחוב אשר תוכננה על ידי האדריכל יוסף טישלר. טישלר תכנן את שכונת נווה שאנן בצורת מנורה אולם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב מנעה השלמת תוכנית זו.
הרחוב מהווה סמל למחלוקת בחברה הישראלית בנושא מעמד מהגרי העבודה והפליטים בישראל. חיי היום יום ברחוב מורכבים וטעונים בשל האופי ההטרוגני של השכונה והמארג החברתי והתרבותי המגוון. הסרט מתאר את מצוקותיהם של התושבים הוותיקים של הרחוב ואת קשייהם של הפליטים ומהגרי העבודה לאור החיים בכור היתוך. המפגש בין התושבים הוותיקים בשכונה לתושבים החדשים יוצר חיכוכים ומאבק בין הצדדים על צביונה של השכונה. הסרט אינו מתיימר להציע פתרון למצב המורכב, רווי המתח בין אוכלוסיות שונות ברחוב, אבל הוא מציע הבנה שהרחוב, על דייריו השונים, הוא חלק נורמלי במארג של כל עיר גדולה בעולם היום.
למרות שהסרט אינו עוסק במישרין במשפחתו של הבמאי כפי שעוסקים סרטיו הקודמים רשימת אהבה, מוסטאר הלוך ושוב ושישה מיליון ואחד (טרילוגיית "המשפחה"), הסרט עוסק בקשר של הבמאי לסבתו ובגעגוע אליה ואל הזמנים הנוסטלגיים של השכונה השזורים זה בזה בזכרונו של הבמאי.
דמויות
דבר מוביל לדבר. אדם מוביל לאדם אחר. הדמויות בסרט הם גיבורים לרגע ולא תמיד חוזרים לפגוש אותם שוב. הפסיפס האנושי המגוון של הרחוב משקף את מצבו היום ומביא זה לצד זה, פליטים מאפריקה, סוחרים יהודיים, ותיקי הרחוב שנולדו וגדלו בו, עוברי אורח ואנשים שיש להם דבר חשוב או משמעותי לספר. וברחוב הזה נדמה כי כל אחד הוא סיפור.
הר ברטלט
{{פירושונים|
א-דוסתור
אַ-דֻּסְתוּר (בערבית: الدستور, בתעתיק מדויק: אלדסתור; תרגום מילולי: החוקה) הוא עיתון יומי היוצא לאור בעמאן בירת ירדן, והוא העיתון הוותיק ביותר הפעיל כיום בממלכה. העיתון הוא בבעלות חלקית של ממשלת ירדן.
היסטוריה
העיתון א-דוסתור נוסד בראשית שנת 1967, על ידי מיזוג של שני העיתונים הפלסטיניים פלסטין ואל-מנאר לעיתון אחד, והקמת החברה "Jordan Press and Publishing Company" שמחזיקה בבעלות על העיתון הממוזג. המיזוג בא לאחר שממשלת וספי א-תל חוקקה חוק עיתונות שביטל את רישיונותיהם של כל העיתונים הקיימים והגביל בצורה נוקשה את ההיתרים להקמת עיתונים חדשים. המניע לחקיקת חוק העיתונות היה המאבק הקשה בין המשטר הירדני לבין ארגון אש"ף שדרש הקמת ישות פלסטינית עצמאית בגדה המערבית. א-דוסתור הוקם כעיתון בפיקוח ממשלתי בעמאן בירת ירדן, ובמקביל הוקם גם העיתון אל-קודס בירושלים, גם הוא ממיזוג של שני עיתונים פלסטיניים אחרים (א-דיפאע ואל-ג'יהאד), וגם היה בפיקוח ממשלתי.
הגיליון הראשון של העיתון התפרסם ב-28 במרץ 1967. העיתון היה חברה פרטית עד שנת 1986 אז ממשלת ירדן קנתה נתח מן החברה המחזיקה בעיתון, Jordan Press and Publishing Company.
עורכו הראשון היה נביל שריף (עד לפברואר 2009), והעורך הראשי הנוכחי הוא מוסטפא ריאלאת.
תפוצת העיתון שוערה בכ-90,000 עותקים בשנת 2003.
העיתון כיום
מערכת א-דוסתור שוכנת בעמאן. העורך הראשי של העיתון מאז פברואר 2009 הוא מוסטפא ריאלאת. העיתון מעסיק כ-600 עובדים. העיתון מציג על פי רוב עמדות פרו-פלסטיניות ואנטי-ישראליות.
המהדורה היומית של העיתון כוללת מדור חדשות, מדור חדשות חוץ, מדור חדשות ספורט ומדור שונות. בימי שישי מתפרסם מוסף תרבות, ובימי רביעי מוסף שסוקר את האירועים השבועיים.
אליפות אירופה בכדורסל 1987
אליפות אירופה בכדורסל 1987, המכונה גם יורובאסקט 1987, היא האליפות ה-25 לנבחרות כדורסל אירופאיות. האליפות התקיימה בין ה-3 ביוני עד ה-14 ביוני 1987 בהיכל השלום והאחווה שבפיראוס, יוון. באליפות השתתפו 12 נבחרות לאומיות ובסיומה זכתה נבחרת יוון המארחת בתואר האליפות הראשון בתולדותיה, לאחר שגברה על נבחרת ברית המועצות במשחק הגמר. שחקן נבחרת יוון, הקלע ניקוס גאליס, הוביל את קלעי הטורניר עם 37.0 נקודות בממוצע למשחק וזכה בתואר ה-MVP.
שלב הבתים
בשלב הראשון של הטורניר חולקו 12 הנבחרות לשני בתים, וארבע הקבוצות שסיימו ראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר. יתר הנבחרות התמודדו ביניהן על מקומות 9–12, והנבחרות המודחות בכל שלב התמודדו ביניהן על מקומות 3–8, בהתאם לשלב בו הודחו.
תמונתו של דוריאן גריי (פירושונים)
{{פירושונים|
Rock 'n' Roll Circus
Rock 'n' Roll Circus הוא אלבום האולפן האחד-עשר של הזמרת היפנית איומי האמאסאקי. האלבום יצא לאור ב־14 באפריל 2010, על ידי חברת התקליטים Avex Trax. הוא גם יצא קצת יותר משנה לאחר אלבומה מ-2009, Next Level. Rock 'n' Roll Circus מציין את האלבום האחד-עשר ברציפות של האמאסאקי, שהופק במלואו על ידי המפיק והמנהל היפני מקס מאטסורה, בעוד שהיא תורמת לאלבום כסולנית הראשית, זמרת רקע וכותבת המילים לכל השירים. האלבום מוקלט ביפנית עם ביטויים קלים באנגלית, Rock 'n' Roll Circus הוא אלבום רוק עם אלמנטים מוזיקליים רבים כמו אלקטרופופ, ג'י-פופ, רוק, בלדת פופ ומוזיקת דאנס.
האלבום הוקלט ביפן ובבריטניה, מה שהפך אותו לאלבום הראשון של האמאסאקי שהוקלט מחוץ לארץ מולדתה. ייצור נוסף טופל בארצות הברית ובשתי המדינות הקודמות. חמישה פורמטים שונים יצאו לאור כדי לקדם את האלבום: CD עצמאי, צרור CD ו-DVD, ערכת קופסאות במהדורה מוגבלת, פלייבוט במהדורה מוגבלת, והפצה דיגיטלית ברחבי העולם. שתי יצירות אמנות שונות הוצאו לשרוול הכריכה של האלבום; לאחד יש את האמאסאקי בתוך תיבת טלפון, בעוד שבשרוול השני יש מקרוב את פניה של האמאסאקי.
עם יציאת האלבום הוא נפגש עם ביקורות מעורבות לטובה מצד מבקרי המוזיקה. המבקרים שיבחו את גישת האלבום למוזיקת רוק, לצד הערעור המסחרי שלו ועקביות המוזיקה. עם זאת, חלקם ציינו את היעדר המסירה הרגשית במילותיה של האמאסאקי, תוך ביקורת על הבלדות וההפקה של האלבום. האלבום נרשם על ידי כמה מבקרים כאחד האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010. באופן מסחרי, האלבום היה להצלחה. זה הפך לאלבום העשירי של האמאסאקי והגיע למקום הראשון במדרג האלבומים היפניים של אוריקון, וזכה בתקליט פלטינה על ידי התאחדות ענף ההקלטות ביפן (RIAJ) למכירות של 250,000 יחידות. האלבום הגיע לדירוג האלבומים של דרום קוריאה והופיע במפת אלבומי ה-G-Music של טייוואן.
שני סינגלים יצאו לאור מהאלבום, כולל פרסומי מכירות אחד. הסינגל המוביל שלה בצד "זריחה / שקיעה (Love Is All)" זכה להצלחה מסחרית, והגיע למקום הראשון בתרשים הסינגלים של אוריקון היפני והשני במצעד 100 Hot Japan. הסינגל שני והסופי מצד השני, "הייתם ... / בלדה", זכו להצלחה מסחרית; הם הגיעו למקום הראשון בתרשים הסינגלים של אוריקון היפני ו-14 במצעד 100 Hot Japan. סינגל הפרסום היחיד של האלבום, "מיקרופון", הגיע למקום 33 בתרשים המסלול הדיגיטלי של RIAJ. כמה רצועות אלבום נוספות, המוצגות במצעדים המוסמכים ביפן. האמאסאקי קידמה את האלבום בסיבוב ההופעות שלה בסרט רוקנרול בקרקס לשנת 2010.
פמפלט
פָּמְפְלֶט (מאנגלית: Pamphlet) או קונְטְרֵס הוא חוברת דקה (בהיקף שבין דף יחיד ועד עשרות בודדות של דפים) שתכליתה לספק מידע לציבור, ואיננה כתב עת הרואה אור באופן סדיר.
היסטוריה
פעמים רבות מוזכר המושג בהקשר של מסע פרסום או תעמולה ובעבר (לפני התפתחות כלי התקשורת והאינטרנט) שימש כלי מרכזי בפולמוסים, כאשר כל אחד מהצדדים הפיץ בפמפלטים את עמדתו ותקף את העמדה הנגדית על מנת לשכנע את הציבור. עקב עלות הפקה נמוכה, הצורך בהוצאה לאור בזריזות וחוסר הכפיפות לעקרונות של אתיקה עיתונאית לא נעשית בדרך כלל עריכה של הטקסט ובפמפלטים ננקטת לשון חריפה, צעקנית, ציורית ובלתי מעודנת. רמת התוכן הנמוכה יחסית ואיכות ההפקה הירודה הקנו למושג פמפלט הקשר של כינוי גנאי. עם זאת מופצים פמפלטים מוקפדים על ידי גורמים רשמיים לשם הסברה, לשם ביטחון הציבור ובריאותו כגון מאת פיקוד העורף, משרד הבריאות וכדומה או לצורכי תיירות.
ביהדות
בתולדות היהדות פורסמו קונטרסים בענייני הלכה, מנהגים ומוסר ובנושאים שנויים במחלוקת, שעלות הוצאתם זולה מהוצאת ספר וקרובה יותר לאירועים אקטואליים. חלק מהקונטרסים פורסמו בעילום שם, על מנת לחמוק מן הצנזורה. בהמשך קיבלה המילה "קונטרס" משמעות של מילה נרדפת ל"חוברת".
תמונתו של דוריאן גריי (סרט, 1976)
תמונתו של דוריאן גריי (באנגלית: The Picture of Dorian Gray) הוא סרט של ה-BBC משנת 1976 ששודר במסגרת תוכניות "מחזה החודש". בסרט כיכבו פיטר פירת', ג'רמי ברט, וג'ון גילגוד. הסרט הוא עיבוד באורך 100 דקות של הרומן "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד. את התסריט כתב ג'ון אוסבורן. השידור הראשון של הסרט היה ב-19 בספטמבר 1976.
ההפקה זכתה לשבחי הביקורת כששודרה לראשונה. ב-2009 נכתב בעיתון הטיימס שסרט זה הוא העיבוד "הוויילדי ביותר" (most Wildean) של הרומן, וגם "אולי דוריאן הטוב ביותר". על ג'ון גילגוד נכתב שהוא "גונב את ההצגה כשהוא מבטא את השורות של ויילד".
גרסה זו מדגישה את הסאבטקסט ההומוסקסואלי של הרומן יותר מאשר גרסאות אחרות. לדוגמה כאשר דוריאן רוצה שאלן יעזור לו להיפטר מהגופה של בזיל, נרמז בבירור שהשניים קיימו יחסי מין בעבר, וכשנסיון הפיתוי של דוריאן נכשל, הוא מאיים לחשוף את אלן והיותו הומוסקסואל. ברומן עצמו ובעיבודים אחרים שלו טיב הקשר בין דוריאן לאלן נותר לדמיונם של הקוראים או הצופים.
דב גיל-הר
דב גיל-הר (נולד ב-15 בנובמבר 1967) הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי, משמש כשליח "כאן חדשות" לאירופה.
ביוגרפיה
את הקריירה העיתונאית שלו החל גיל-הר בשנת 1985 בגלי צה"ל, שם שימש כתב לענייני משטרה במשך שלוש שנים וכתב פרלמנטרי במשך חמש שנים.
בשנת 1988 החל בקריירה טלוויזיונית, כמגיש מבזקים בתוכנית "ערב חדש", הנחה את התוכנית "אכפת לי", מגזין חינוך אקטואלי, ששודרה בטלוויזיה החינוכית, והגיש את החדשות המקומיות בטלוויזיה בכבלים בערוצי זהב.
בנובמבר 1993 היה ממקימי חברת החדשות של ערוץ 2, ואף שידר כתבה במהדורה המרכזית של חדשות 2, הראשונה ששודרה ב-4 בנובמבר 1993. שימש הכתב הפרלמנטרי הראשון של החברה במשך ארבע שנים. התאפיין בסיקור צבעוני של בית המחוקקים שעד אז סוקר באופן שמרני מעט. בנובמבר 1995 סיקר את העצרת בכיכר מלכי ישראל, והביא תמונות בלעדיות מאחורי הקלעים של האירוע, ואת הריאיון הטלוויזיוני האחרון עם יצחק רבין. היה מטרים ספורים ממקום רצח רבין בזמן הרצח, צילם ושידר את התמונות הראשונות של מעצר יגאל עמיר, ומיד שלח הודעה למכשירי הזימוניות של רוני דניאל ואהרן ברנע שהיו בקרבת מקום.
גיל-הר היה העורך הראשון של "אולפן שישי" בהנחיית עמנואל רוזן וגדי סוקניק. הוא שימש גם ככתב בתוכנית, וזכור כמי ששידר סדרת כתבות ממיקרונזיה, שגילתה לצופה הישראלי את ידידתה הטובה של ישראל באוקיינוס השקט.
בשנת 1998 החל גיל-הר לשמש גם כמנחה בערוץ 2, כשהחליף את מיכה פרידמן, והשתתף לצד ירדנה ארזי בהנחיית "קפה טלעד", שהייתה אז תוכנית הבוקר של זכיינית ערוץ 2. הוא הנחה את התוכנית עד להפסקת שידוריה ב-30 באוקטובר 2005, עם הפסדה של טלעד במכרז של הערוץ השני. ביים כתבות וסרטים דוקומנטריים לתוכניות טלעד "עובדה" ו"מסע עולמי", ובהם הסרט "לישון עם האויב", שמתעד מסע פלסטיני-ישראלי ביפן, שהוקרן בפסטיבל היהודי בטורונטו, הסרט "עשרה ימים בעזה" על ההתנתקות. סרטו "מאחורי קווי האויב" אודות שני חברים לשעבר, ישראלי ופלסטיני, שהאינתיפאדה הפרידה ביניהם, זכה בשנת 2004 בפרס בפסטיבל סנט לואיס. תוך כדי עבודתו בטלוויזיה, הגיש את תוכנית הרדיו "הבוקר עם" בגלי צה"ל בשנת 2001. בשנת 2004 הפיק עבור ערוץ 10 את הסרט התיעודי "מפגשים", העוסק בקשר מיוחד בין בני הדור השלישי לשואה, גרמנים וישראלים.
לאחר ימיו ב"טלעד"
בעקבות הפסקת שידורי "שישי" בהגשתם של רביב דרוקר ועפר שלח בשנת 2009, החל גיל-הר להגיש את מהדורת חדשות שישי בערוץ 10. תחילה נמשכה תוכניתו שלושים דקות ובהמשך הוארכה התוכנית לשעה. במקביל הגיש יחד עם מיקי רוזנטל תוכנית חדשה לביקורת התקשורת, "המגרסה", ששודרה באתר האינטרנט "נענע10" ב-2008.
גיל-הר הגיש בימי שישי את התוכנית "שישי בבוקר" לצד רומי נוימרק וסיון כהן. באותן שנים, 2012-2013, החליף מדי פעם את שרון גל בהגשת התוכנית "לילה כלכלי", ולאחר שגל פרש מהגשתה במאי 2013, מונה כמחליפו הזמני.
הגיש יחד עם ירדנה ארזי בגלי צה"ל את התוכנית "מצעד להקת הנח"ל", שזכתה בציון לשבח במסגרת הענקת "פרס מפקד גל"צ" ביולי 2011.
במרץ 2015, לאחר שעזב את "חדשות 10", הצטרף גיל-הר למחלקת החדשות של אתר האינטרנט "וואלה!" כמגיש שידורי האולפן. הוא החל את השידורים בהנחייתו בהגשת משדר החדשות של האתר בבחירות 2015.
במרץ 2017 עזב גיל-הר את "וואלה!" לטובת תאגיד השידור הישראלי, שם הגיש את התוכנית "שש כלכלי" עם קרן אוזן. בהמשך החל להגיש את התוכנית "ערב ערב". כן הוא מגיש את התוכנית "חדשות השבת", והוא חלק מצוות ההגשה של "חדשות הערב", והנחה משדרים נוספים. בנוסף הוא משתתף בהגשת תוכנית הרדיו "הבוקר הזה" בכאן רשת ב'.
ביוני 2019 הושעה ליומיים מהגשת התוכנית, לאחר שהתבדח בשידור, עם הפרשן מוטי גילת, בעניין בקשת הסיוע של ראש הממשלה בנימין נתניהו לתשלום הוצאות משפטו..
עם יציאתה של אנטוניה ימין לחופשת לידה בדצמבר 2020, מונה גיל-הר לכתב התאגיד באירופה ולשם כך, עבר להתגורר בברלין. בפברואר 2022 פורסם כי גיל-הר יחליף את אנטוניה ימין בתפקיד זה, לאחר שהודיעה כי תעזוב את התאגיד. ב-28 באוגוסט 2022 הגיש את מהדורת חדשות הערב האחרונה שלו לפני עזיבתו לברלין.
חיים אישיים
דב גיל-הר בזוגיות עם דנה שטרן, לשעבר מנהלת הרכש של yes. לזוג שלושה ילדים.
הטייפ האחרון של קראפ
הטייפ האחרון של קראפ (באנגלית: Krapp's Last Tape) הוא מחזה בן מערכה אחת, באנגלית, פרי עטו של סמואל בקט. הוא מחזה לשחקן אחד, ונכתב עבור השחקן הצפון אירי פטריק מגי ונקרא בתחילה "המונולוג של מגי" (Magee monologue). בקט שאב השראה למחזה מכך שהאזין למגי קורא קטעים מ"מולוי" ומ From an Abandoned Work, בתחנת הרדיו BBC Third Programme בדצמבר 1957.
ההוצאה לאור הראשונה
במכתב לסוחר הספרים ג'ייק שוורץ ב-15 במרץ 1958, בקט כתב שיש לו "ארבעה עמודים בדפוס, עם הערות מפורטות ותיקונים גסים, של מחזה מונולוגי קצר שכתבתי באנגלית עבור פט מגי. הוא נכתב במכונה מאוסף רשימות ישנות, כך שאין ברשותי כתב יד לתת לך."
אחרים
הצגת הבכורה בארצות הברית הייתה ב-14 בינואר 1960, בבימויו של אלן שניידר ובכיכובו של דונלד דייוויס.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי
1. סרטו האחרון של קרפ, תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 13 באוגוסט 1961 2. הווידאו האחרון של קרפ, תיאטרון חיפה בשיתוף עם פסטיבל ישראל, הצגת בכורה: ירושלים, מאי 1989 3. הטייפ האחרון של קראפ, אנסמבל עיתים, הצגת בכורה: 26 במרץ 2012
וילי וונקה ומפעל השוקולד
צילומי הסרט נערכו במינכן בשנת 1970, והסרט הופץ ב-30 ביוני 1971. הסרט זכה לביקורות חיוביות, אבל היה לאכזבה בקופות הכרטיסים. עם זאת, הסרט הפך עם השנים לסרט פולחן, עקב שידורים חוזרים ונשנים בטלוויזיה וכן ממכירות קלטות וידאו ביתיות. בשנת 1972 הסרט היה מועמד לפרס אוסקר עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר, וויילדר היה מועמד לפרס גלובוס הזהב עבור השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה או מחזמר.
תקציר העלילה
עם סיום יום הלימודים, הילדים הולכים לחנות הממתקים המקומית, שבה ביל, בעל המקום, מגיש שוקולד לילדים. צ'ארלי באקט, עצוב שאין לו כסף, מביט מבעד לחלון הראווה בעוד ביל שר לילדים שיר על ממתקים. מר ג'ופק, המוכר בדוכן העיתונים שעבורו עובד צ'ארלי אחרי בית הספר, נותן לו את השכר השבועי שלו, וצ'ארלי משתמש בו כדי לקנות כיכר לחם. בדרכו לביתו, הוא עובר בסמוך למפעל השוקולד של וילי וונקה. עובר אורח מסתורי אומר לו כי אף אחד לא נכנס אל המפעל, ואף אחד לא יוצא ממנו. צ'ארלי מביא את הלחם בחזרה אל בית אימו האלמנה, בו אף גרים סביו וסבתותיו. בלילה, צ'ארלי מספר לסבא ג'ו על עובר האורח המסתורי ומה שהוא אמר, וסבא ג'ו מספר לו אודות וונקה - כיצד מרגלים ניסו לגנוב את סודותיו ואת מפעל חייו. לפיכך, וונקה סגר בפתאומיות את המפעל, אולם שלוש שנים לאחר מכן הוא החל שוב למכור ממתקים אף על פי שמעולם לא נראה שוב, עד לעצם היום הזה.
יום אחד, המשפחה, יחד עם שאר העולם, לומדת כי וונקה הסתיר חמישה כרטיסי זהב בחפיסות שוקולד וונקה שלו. כל מי שימצא כרטיס מיוחד שכזה - יזכה לסיור מלא במפעל השוקולד שלו, כמו גם אספקה לכל החיים של שוקולד. צ'ארלי רוצה לקחת חלק בחיפוש, אבל לא יכול להרשות לעצמו לקנות כמויות אדירות של חפיסות שוקולד כמו משתתפים אחרים. ארבעת הכרטיסים הראשונים נמצאים על ידי: אוגוסטוס גלופ, ילד גרמני זללן; ורוקה סולט, ילדה אנגלית עשירה ומפונקת; ויולט ביוריגרד, ילדה אמריקנית הלועסת מסטיק, ומייק טי.וי, ילד אמריקאי האובססיבי כלפי טלוויזיה. לאחר שכל אחד מהם בתורו מוצא את הכרטיס שלו, גבר מסתורי, בעל מראה מרושע וצלקת גדולה על פניו, ניגש אליהם ולוחש דבר-מה באוזניהם. למרות עיסוקיהם עם האובססיות שלהם, הילדים מקשיבים לו בתשומת לב רבה. תקוותיו של צ'ארלי למצוא את הכרטיס החמישי והאחרון מתנפצות, כאשר במהדורת החדשות מתבשר כי הכרטיס האחרון נמצא על ידי מיליונר מפרגוואי.
למחרת, כשהשיגעון העולמי אודות כרטיסי הזהב מסתיים, צ'ארלי מוצא מטבע בתוך מרזב באמצע הרחוב, ומשתמש בו כדי לקנות לעצמו שוקולד בחנות הממתקים. מאחר שנשאר לו עודף לאחר אכילת השוקולד, הוא רוכש חפיסת שוקולד וונקה כמתנה עבור סבא ג'ו. בעודו עוזב את החנות, הוא מגלה מהאנשים ברחוב כי הכרטיס החמישי שנמצא, על ידי המיליונר מפרגוואי, היה מזויף, ולפיכך - כרטיס זהב אחד נוסף עדיין נמצא איפשהו. כאשר צ'ארלי פותח את החפיסה, הוא מוצא בתוכה את כרטיס הזהב האמיתי האחרון ורץ הביתה לספר למשפחה שלו. בדרכו הביתה, צ'ארלי פוגש באותו איש מסתורי, שקודם לכן נראה לוחש לאוזניהם של ארבעת הזוכים האחרים. האיש מציג את עצמו כארתור סלאגוורת', קונדיטור שהוא יריב של וונקה, שמציע לשלם לצ'ארלי סכום גדול מאוד של כסף, בתמורה לאבטיפוס של יצירתו האחרונה של וונקה - הגובסטופר הנצחי.
סבא ג'ו מזנק מהמיטה כדי לשמש כמלווה של צ'ארלי בסיור במפעל השוקולד, וצ'ארלי מספר לו על פגישתו עם סלאגוורת'. ביום שלמחרת, וונקה מברך את הילדים ומלוויהם בשערי המפעל. הוא מוביל אותם פנימה, ודורש מכל אחד מהם לחתום על חוזה לפני שהסיור מתחיל. בפנים, המבקרים נחשפים לארץ פלאות פסיכדלית הכוללת נהרות של שוקולד, פטריות מאכל ענקית, טפטים לקיר בטעמי פירות, סוכריות והמצאות גאוניות אחרות. כמו כן, המבקרים פוגשים בעובדי המפעל - האומפה לומפה כתומי העור וירוקי השיער. בהיותם בחדר ההמצאות, וונקה מעניק לכל אחד מהילדים דוגמה של יצירתו האחרונה - סוכריית מציצה שלעולם נשארת באותו הגודל, המכונה "הגובסטופר הנצחי".
ככל שהסיור מתקדם, כל אחד מארבעת הילדים הראשונים מתעלמים מאזהרותיו של וונקה, וכתוצאה מכך ישנן השלכות חמורות: אוגוסטוס נשאב דרך מערכת צינורות שאיבת השוקולד אל חדר פאדג', לאחר שנפל לנהר שוקולד שממנו הוא מנסה לשתות; ויולט הופכת לאוכמנית ענקית לאחר שניסתה פיסת מסטיק בת שלוש מנות, ארוחת ערב ניסיונית; ורוקה נופלת במורד מגלשת אשפה לאחר שהיא נחשבה בטעות להיות ביצת שוקולד מוזהבת מקולקלת, ומייק התכווץ לגובה של מספר סנטימטרים בלבד, לאחר שהועבר על ידי ה-"Wonkavision", טכנולוגיית שידור שיכול לשלוח אובייקטים - ולא תמונות - דרך מכשיר הטלוויזיה. עם עזיבתו של כל ילד בתורו, האומפה לומפה שרים שיר קצר אודות האירוע, בו הם מותחים ביקורת על ההתנהגות הלקויה של כל ילד.
במהלך הסיור, גם צ'ארלי נכנע לפיתוי, ביחד עם סבא ג'ו, כאשר הם נשארים מאחור בחדר הבועות, וטועמים בחשאי משקה תוסס. מיד לאחר מכן הם מתחילים לרחף באוויר, וכמעט שנשאבים אל תוך מאוורר התקרה. כדי להימנע מגורל זוועתי זה, הם מתחילים לגהק שוב ושוב עד אשר הם חוזרים אל הקרקע. בתחילה, נראה כי וונקה מודע לאירוע הזה, על אף שלא נכח בו. בסופו של דבר, כאשר צ'ארלי נשאר הילד האחרון שנותר בסיור, וונקה שולח אותו ואת סבא ג'ו לדרכם, ועוזב אותם. סבא ג'ו עוקב אחריו אל משרדו, ושואל אותו בנוגע לאספקה של שוקולד לכל החיים שהובטחה לצ'ארלי. וונקה, בכעס רב, מגלה שצ'ארלי הפר את החוזה שנחתם לפני שהחל הסיור, בכך שגנב משקה תוסס בחדר הבועות, ובכך איבד את הפרס שלו. סבא ג'ו עוזב בכעס את המשרד, ומציע לצ'ארלי כי ימסרו את הגובסטופר הנצחי של וונקה ליריבו - סלאגוורת'. צ'ארלי, לעומת זאת, אינו יכול להביא את עצמו לפגוע בוונקה, ומניח את הממתק על שולחנו.
וונקה מתנצל בפני שני אורחיו, ומתוודה כי סלאגוורת' הוא למעשה עובד בשם וילקינסון, והצעתו לקנות את הגובסטופר הייתה חלק מבדיקת מוסר עבור זוכי כרטיס הזהב, וצ'ארלי היה היחיד שעבר את המבחן בהצלחה. השלושה נכנסים אל ה-"Wonkavator", מעלית זכוכית רבת ממדים, באמצעותה הם עפים אל מחוץ למפעל. בעודם מרחפים מעל העיר, וונקה מגלה לצ'ארלי שהפרס אמיתי שלו הוא לא רק השוקולד, אלא המפעל עצמו, שכן החיפוש אחר כרטיס הזהב נוצר כדי לעזור לוונקה לחפש אחר ילד כן, הראוי להיות היורש שלו. צ'ארלי ומשפחתו מוזמנים לעבור ולהתגורר במפעל ולהשתלט על הפעלתו, בעוד וונקה פורש מתפקידו.
שחקנים ודמויות
עוד השתתפו בסרט (ללא קרדיט): פרנק דלפינו ככרוז, טים ברוק-טיילור כמפעיל מחשב, וכן ג'ורג' קליידון, ראסטי ג'ופי, אנג'לו מוסקט, רודי בורגסטולר, מלקולם דיקסון, איסמד חסן, נורמן מק'גלן, פפה פופי, מרקוס פאוול ואלברט וינקינסון בתפקיד האומפה לומפה.
במאמר לגארדיאן, ג'ופי כתב כי מאחר שבאותם הזמנים לא היו הרבה שחקנים בריטיים נמוכי קומה, חלק משחקני האומפה לומפה היו זרים, שאינם דוברי אנגלית והיה צורך לתרגם לשפתם את הוראותיו של הבמאי, מל סטיוארט. כמו כן הוא ציין כי הכוריאוגרף הווארד ג'פרי היה צריך לשנות חלק מקטעי הריקוד, על מנת להתאים אותם לרגליים הקצרות במיוחד של השחקנים.
פרה-פרודקשן
הרעיון ליצור עיבוד קולנועי לספר הילדים עלה לראשונה כאשר בתו בת ה-10 של הבמאי מל סטיוארט קראה את הספר, וביקשה מאביה שיעשה ממנו סרט, ביחד עם "הדוד דייב" (המפיק דייוויד ח. וולפר), שיפיק אותו. סטיוארט הראה את הספר לוולפר, שבמקרה היה בעיצומה של שיחות עם חברה לייצור מזון משיקגו בשם Quaker Oats Company (שלימים שינתה את שמה ל-the Willy Wonka Candy Company ונמכרה לנסטלה). וולפר שכנע את החברה, שלא היה לה כל ניסיון קודם בתעשיית הקולנוע, לקנות את הזכויות על הספר ולממן את הסרט, על מנת לקדם מכירות של מותג חדש של חפיסות שוקולד - Wonka Bar.
הוסכם כי הסרט יהיה סרט ילדים מוזיקלי, וכי רואלד דאל עצמו יכתוב את התסריט. עם זאת, בעוד ששם הספר הוא "צ'ארלי ומפעל השוקולד", נקבע כי שם הסרט יהיה "וילי וונקה ומפעל השוקולד", וזאת על מנת לקדם את המכירות של הממתק בשם זה, כאמור. התסריטאי דייוויד זלצר הגה גימיק בלעדי לסרט, שוונקה מצטט מקורות ספרותיים רבים, כגון הסוחר מוונציה של ויליאם שייקספיר, חשיבותה של רצינות של אוסקר ויילד ועוד. כמו כן, זלצר גם שילב את דמותו של סלאגוורת' (שרק הוזכרה בשמה בספר, כיצרן ממתקים יריב של וונקה) לתוך העלילה, כדמות ממשית.
דאל, שהיה בעל הזכויות להפקת הסרט, ניסה, ללא הצלחה, לקדם את מועמדותו של ספייק מיליגן לתפקיד הראשי של וילי וונקה. הבחירה הבאה שלו, השחקן רון מודי, סירב לתפקיד. ג'ון פרטווי גם כן דחה את התפקיד בשל התחייבויות שוטפות לדוקטור הו. כמו כן, נשקלה האפשרות ללהק את כוכב ברודוויי ג'ואל גריי, אך בסופו של דבר נדחתה אפשרות זו בשל קומתו הפיזית הקטנה של השחקן. האודישנים התקיימו במשך שבוע במלון פלאזה בניו יורק, שבו ג'ין ויילדר זכה בתפקיד באופן מיידי. ויילדר אמר שהוא יעשה את הסרט רק אם וונקה יופיע לראשונה על המסך כשהוא מגיעהמתוך המפעל, מדדה על מקל הליכה, אשר מיד אחר כך יאבד אותו ויעשה סלטה. אודישנים נוספים נערכו בניו יורק, לונדון ומינכן כדי ללהק את תפקידיהם של הילדים האחרים והוריהם.
הצילומים
צילומי הסרט החלו ב-30 באפריל 1970 והסתיימו ב-19 בנובמבר 1970. אתר הצילום העיקרי היה מינכן, בוואריה, גרמניה המערבית, מאחר שהצילומים באתר זה היו זולים יותר באופן משמעותי מאשר לצלם בארצות הברית תוך שימוש בתפאורה שהייתה מתאימה למפעל של וונקה; כמו כן, סטיוארט אהב את העמימות ואת חוסר ההיכרות של הצופים עם העיר. צילומי החוץ של המפעל צולמו במפעל גז מקומי; המבנה שדרכו הדמויות נכנסות למפעל עדיין קיים. רצף צילומי החוץ שמשמשים את סיקוונס הסיום של הסרט (התצפית מתוך המעלית המרחפת מעל למפעל) צולם מעל העיר נורדלינגן אשר בבוואריה.
המעצב הארפר גוף התרכז בעבודתו בעיצוב חדר השוקולד המסיבי. נהר השוקולד, שעומקו 0.6 מ', והמפל נוצרו על ידי הוספת תערובת קרם שוקולד ל-570,000 ליטר של מים, שבסופו של דבר הפכו למעופשים ויצרו ריח רע שחלחל לכל מקום באולפן.
בריאיון לרגל הוצאת מהדורה מיוחדת לציון 30 שנה לסרט, ג'ין ויילדר הצהיר כי הוא נהנה לעבוד עם רוב השחקנים-ילדים, אבל אמר שהיו לו ולצוות כמה בעיות עם פריז תמן (שגילם את דמותו של מייק טי.וי.).
ביקורות ותגובות
לאור כישלונו של הסרט בקופות הכרטיסים, סרטי פרמאונט החליטה שלא לחדש את עסקת ההפצה שלה לסרט, כאשר פג תוקפה כשבע שנים לאחר מכן. האחים וורנר, אשר רכשו זה מכבר את חברת ההפקות של וולפר, רכשו את חלקה של Quaker Oats בזכויות לסרט בשנת 1977, בתמורה ל-$500,000. הבעלות המלאה על הסרט עזרה לאחים וורנר לרכוש את הזכויות לספר לצורך הפקת סרט חדש על פיו, בשנת 2005. לסרט דירוג של 89% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes.
עד לאמצע שנות ה-80 הסרט הפך לפופולרי, במידה רבה לשידורי טלוויזיה חוזרים ונשנים וכן כתוצאה ממכירות קלטות וידאו ביתיות. לרגל 25 שנה לסרט, בשנת 1996, הוא הועלה שוב בבתי קולנוע ברחבי ארצות הברית, והופץ מחדש למכירה בפורמט DVD, שאיפשר לו להגיע לדור חדש של צופים. הסרט יצא לאור כמהדורה מחודשת מיוחדת הן ב-DVD ו-VHS בשנת 2001 כדי לציין 30 שנה לסרט. בשנת 2003, סרט זה דורג על ידי אנטרטיינמנט ויקלי במקום 25 ברשימת "50 סרטי הפולחן הטובים ביותר של כל הזמנים".
הסרט דורג במקום 74 ברשימת 100 הרגעים המפחידים ביותר בקולנוע של ערוץ הטלוויזיה בראבו, עבור סצנת "המנהרה המפחידה".
רשימות מכון הסרטים האמריקאי
תגובתו של דאל
רואלד דאל התכחש לסרט, לתסריט ששוכתב על ידי דייוויד זלצר, לאחר שדאל לא הצליח לעמוד בלוחות הזמנים. דאל אמר שהוא "מאוכזב", כי הוא חשב שהעלילה "שמה יותר מדי דגש על וילי וונקה ולא מספיק על צ'ארלי", כמו גם שספייק מיליגן לא לוהק לתפקיד וונקה. כמו כן, הוא "רתח" מהחריגות הרבות מהעלילה שבטיוטה שלו, שזלצר המציא, כולל השינוי בדמותו של סלאגוורת', שהפך למרגל, וכן סצנת המשקאות התוססים בחדר הבועות.
צפייה ביתית
ב-28 באוגוסט 2001 יצא לאור DVD במהדורה מיוחדת לרגל 30 שנה לסרט, אם כי בגרסת מסך מלא בלבד. לנוכח מחאות הצרכנים, האחים וורנר הפיצו בסופו של דבר גרסת וידאו ביתית במסך רחב, החל מה-13 בנובמבר 2001. גרסת ה-VHS כללה תוספת אחת בלבד מתוך גרסת ה-DVD. כמה מחברי הצוות המקוריים התאחדו, כדי לצלם סרט תיעודי במיוחד למהדורה DVD מיוחדת זו. שתי הגרסאות כללו שיחזור של הצליל ואיכות תמונה טובה יותר. כמו כן, בנוסף לסרט התיעודי, ה-DVD כלל גם קדימון, גלריית תמונות וערוץ אודיו של פרשנות של השחקנים.
בשנת 2006 האחים וורנר הוציאו לאור את הסרט ב-DVD HD עם כל התוספות המיוחדת שנכללו בגרסת ה-DVD משנת 2001. הסרט יצא לאור גם ב-Blu-ray ב-20 באוקטובר 2009. גרסה זו כללה הוא כולל את כל התוספות שהופיעו ב-DVD משנת 2001 וב-DVD-HD משנת 2006, כמו גם ספר בעל 38 עמודים.
ב-1 בנובמבר 2011, לרגל 40 שנה לסרט, שוחררה מהדורה מיוחדת הכוללת סט של Blu-ray + DVD. המארז כלל מגוון תוספות נדירות, כגון ספר המתאר את עשיית הסרט, ניירות הפקה מקוריים וכרטיס זהב המאפשר השתתפות בהגרלת נסיעה ללוס אנג'לס.
ב-29 ביוני 2021 מתעתדת חברת "האחים וורנר" להפיץ את הסדט במהדורת Blu-ray, ברזולוציה של 4K Ultra HD. המארז יכלול גם את סיפוריהם של מי שהיו הילדים ששיחקו בסרט, את הקדימון המקורי, וכן הקרנה של ארבעה משירי הסרט לשירה בציבור.
פרודיית אימה (2020)
באפריל 2020 הופץ ביוטיוב קטע מהסרט, כשהוא ערוך כסרט סלאשר באמצעות הוספת אפקטים מיוחדים. הסרטון נערך באולפן ההפקות "קורידור דיג'יטל", על ידי אנשי האפקטים המיוחדים של ערוץ היוטיוב "קורידור קרו" (Corridor Crew) המשמש את האולפן. הסרטון ממחיש את היבטי האימה במעשיו של וילי וונקה במתכונת של סדרת סרטי "המסור", כאשר וילי מפתה ילדים סקרנים למפעל השוקולד, שם הוא מציב להם מלכודות במטרה ללמדם לקח, ובעוד ההורים צופים באימה במתרחש, והאומפה לומפה מנקים את זירת הפשע, וילי מוביל את הילדים הנותרים לחדר הבא, תוך כדי נגינה בחליל. שאיפת היוצרים הייתה שהסרטון יקבל סיווג צפייה "Rסצנה שבה רוצח צ'ארלי אדם בסימטה חשוכה בסגנון אלפרד היצ'קוק, על מנת להשיג את "כרטיס הזהב". משך הסרטון הערוך הוא שש דקות ו-24 שניות,, ובמקביל לו הופץ סרטון בן 21 דקות ו-28 שניות, הכולל הסברים והדגמות של יוצרי הסרטון, על האופן שבו הגו את הרעיון וערכו את קטעי ההריגה.
פלאיה דל כרמן
פלאיה דל כרמן (בספרדית: Playa del Carmen) היא עיר חוף במדינת קינטנה רו שבחצי האי יוקטן, מקסיקו. העיר שוכנת לחופו של הים הקריבי.
היסטוריה
הנמל בתחומה שימש את המעבורות לאי קוסומל השוכן מולו ורצועת החוף הגדולה שלה היוו את הסיבות המרכזיות להתפתחות העיר כאתר תיירות.
כלכלה
ההכנסה העיקרית של תושבי העיר מתבססת על תיירות. העיר היא יעד פופולרי למטיילים מכל רחבי העולם ובמיוחד לתושבי ארצות הברית שפוקדים את המקום בגלל הקרבה הגאוגרפית.
תיירות
בשנים האחרונות, פלאיה דל כרמן מתפתחת בקצב מהיר בעקבות עלייה מתמדת בכמות התיירים. רצועת החוף שלה היא האטרקציה המרכזית הכוללת אזורים מלאים במסעדות וגם אזורים שקטים ומבודדים יותר.
בעיר אפשרויות לינה רבות ממלונות זולים ובסיסים למלונות יוקרה וגם קיימות דירות להשכרה לתקופה קצרה.
בעיר קיים שפע של מסעדות, בתי קפה, דוכנים וסוכנויות טיולים המפוזרים ברחבי העיר. השפעת התיירות האמריקאית מורגשת עם כניסתן של חברות ענק אמריקאיות לעיר כמו סטארבקס, הארד-רוק קפה ווולמארט.
ארצות הברית מקיימת סוכנות קונסולרית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
גאוגרפיה ומבנה העיר
העיר נמצאת במחוז התיירות הגדול של האזור שנקרא "ריביירה מאיה", ולכן פלאיה דל כרמן היא נקודת יציאה למקומות אחרים הקרובים אליה כמו קנקון, טולום, קוסומל ואיסלה מוחרס.
הרחובות בעיר מסודרים בצורת שתי וערב כך שמאוד קל להתמצא בה.
אקלים
בפלאיה דל כרמן אקלים טרופי והטמפרטורות הממוצעות הן 24–25 מעלות צלזיוס. העונה הגשומה מתחילה במאי ונמשכת עד דצמבר ואילו העונה היבשה מתחילה בינואר עד מאי.
הכנסייה באלוני אבא
היסטוריה
הכנסייה הוקמה בשנת 1916, בידי תושבי המושבה הטמפלרית וולדהיים, לאחר שחלק מהטמפלרים שבו אל חיק הכנסייה הלותרנית. במהלך מלחמת העולם השנייה הביעו הטמפלרים את תמיכם בשלטונו של היטלר ובגרמניה הנאצית. הבריטים חששו שיפעלו נגדם צבאית מתוך תמיכה זו, וגירשו את הטמפלרים מהארץ. רוב הטמפלרים גורשו לאוסטרליה והשאר לאירופה ולאסיה. המקום שימש ככנסייה עד סוף שנות החמישים, עם גירוש אחרוני הטמפלרים.