cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבר באף
טיפול
שברים מינוריים באף יכולים להתרפא בעצמם אם אין עיוות קוסמטי משמעותי. ניתן להקל את האי הנוחות במהלך תהליך הריפוי דרך הטיפול בקרח ובכאב. [1] עבור שברים באף שבהם האף מעוות, ניתן לנסות יישור ידני - בדרך כלל מקבלים תוצאות טובות. פציעות הקשורות למבנים אחרים (סוגים 2 ו-3) יש לזהות אותן ולטפל בהן בניתוח.
פרוגנוזה
יציבות העצם מתרחשת בין 3 ל 4 שבועות לאחר השבר. ישנם כמה מומחים שממליצים לא ללבוש משקפיים או לנשוב את האף במהלך הזמן הזה, משום שפעולות אלה עלולות להשפיע על יישור העצם. מיזוג עצם מלא מתרחש בין 4 ל -8 שבועות. הפעילות הכללית של החולה מסתדרת לאחר 1–2 שבועות, אבל פעילויות ספורט הכוללות מגע עם אנשים אינן מומלצות עד לפחות 2–3 חודשים, בהתאם למידת הפגיעה. בעת ההשתתפות בפעילות ספורט מומלץ לשים קסדה שמגנה על הפנים עד לפחות 6 שבועות לאחר הפציעה.
משפט בין-לאומי פרטי
משפט בין-לאומי פרטי הוא ענף משפטי העוסק בסוגיות משפטיות בהן מעורב יסוד זר, שלו זיקה לשיטת משפט זרה (לדוגמה: אזרח זר, מקום ההתרחשות).
היקף המשפט הבין-לאומי הפרטי
כבר בעולם העתיק היה קיים משפט בין-לאומי פרטי, אך תחום זה התפתח במיוחד ככל שהתגבשו המדינות המודרניות והכלכלה המודרנית. רוב ענפי המשפט (דוגמת דיני החוזים ודיני הנזיקין) עוסקים במצבים בהם כל הגורמים המעורבים בסוגיה (כריתת חוזה, עוולה נזיקית) שייכים לשיטת משפט אחת. המשפט הבין-לאומי הפרטי עוסק במקרים בהם מעורב יסוד זר עם רלוונטיות משפטית לסוגיה. המשפט הבין-לאומי הפרטי עוסק בשלוש סוגיות ייחודיות אשר מתעוררות כאשר גורם זר מעורב במצב משפטי:
השם "משפט בין-לאומי פרטי"
למרות שמו, המשפט הבין-לאומי הפרטי אינו ענף משפטי בין-לאומי אלא ענף משפטי פנימי של כל מדינה ומדינה. יש דיני משפט בין-לאומי פרטי ישראליים כשם שיש אותם לכל מדינה. המונח "בין-לאומי" מתייחס לזיקה הבין-לאומית של הסכסוך. השם 'משפט בין-לאומי פרטי' הוא תרגום של שמו של הענף מן המשפט הקונטיננטלי, שכן במשפט המקובל הענף מכונה "מתקל דינים" (באנגלית: Conflict of law). דוגמה לכך ניתן לראות באחד מספריו של הסופר גל אמיר:
משפט בין-לאומי פרטי ישראלי – רקע היסטורי
קודם לתחילת המנדט הבריטי בארץ ישראל לא היו בארץ כללים של משפט בין-לאומי פרטי. המשפט העות'מאני לא התמודד עם הדינים הזרים. באמצעות סימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל בו נקבע כי יחול בישראל המשפט האנגלי, הוחל בישראל המשפט הבין-לאומי הפרטי הבריטי. אף שהיום זיקה זו לא נשמרה, עדיין ניתן להסתמך על המשפט האנגלי והאמריקאי בשל הדמיון בין השיטות.
חקיקה ישראלית
כללי המשפט הבין-לאומי הפרטי הישראלי נקבעו בחקיקה הישראלית ובפסיקה. החוקים המתייחסים לנושא הם בעיקר "חוק אכיפת פסקי חוץ" – 1958, וכן סעיפים שונים בחוק הירושה, חוק אימוץ ילדים, חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, חוק העונשין וחוק השטרות.
גבולות הסמכות של בתי המשפט הישראלים בדיון בעניינו של גורם זר
כעיקרון, סמכותו של בית משפט אינה משתרעת על כל האנשים והמקרים, וגם אם הם ממוקמים טריטוריאלית בישראל אין משמעות הדבר שלבית המשפט המקומי (בית המשפט דהכא) סמכות עליהם. במדינת ישראל (בדומה לאנגליה) חל עיקרון סמכות השיפוט הנרכשת מכוח המצאה לנתבע של הזמנה לדין. משמעות הדבר היא כי די בנוכחות ארעית של נתבע זר בישראל, מרגע שהומצא לו כתב בי דין, רכש בית המשפט הישראלי סמכות עליו. כמו כן, תקנה 166 לתקנות סדר הדין האזרחי החדשות מונה רשימה של מקרים בהם יש לבית המשפט שיקול דעת באשר לאפשר המצאה אף מחוץ לתחום הטריטוריאלי.
המחוקק הישראלי ובתי המשפט נהגו בעבר ב"צרות עין" בטרם הרשו הענקת סמכות מחוץ לטריטוריה. כיום, לעומת זאת, בעידן המרשתת והגלובליזציה, בתי המשפט נוהגים ביתר קלות לקבוע כי בסמכותם לדון בסכסוכים מחוץ לטרירטוריה, אולם עדיין על בקשה מסוג זה לעמוד בכללים פרוצדורליים נוקשים. השיקולים לכך הם:
הכרה בפסק חוץ
בית המשפט מכיר בפסק חוץ (פסק דין הניתן במדינה זרה) אם הוא רואה אותו כפסק דין תקף, כלומר בעל נפקות משפטית בארץ. אם בסיום הליך ההכרה בפסק הדין מחליט בית המשפט כי יש להכיר בפסק הדין, יכול הזוכה לאכוף פסק חוץ באמצעות מתן הוראה למערכת ההוצאה לפועל. שימושים שונים בפסק חוץ כוללים: להבדיל מפסק מקומי, פסק חוץ איננו מחייב באופן אוטומטי (בניגוד לפסק ישראלי סופי, המחייב מהיותו פסק דין). המגמה של בתי המשפט בישראל היא לאכוף פסקים זרים ולכבד אותם (מהסיבות שהוזכרו לעיל: הדדיות, יעילות וצדק).
ברירת דין
בסוגיה בה מעורב גורם זר נשאלת השאלה מהו הדין שיחול עליה (לדוגמה, כאשר מטוס ישראלי מתרסק באיטליה בדרכו לארצות הברית - לפי איזה דין יש לתבוע פיצויים?). כללי ברירת דין הם הכללים הקובעים איזה דין יחול על מקרה נתון. לרוב כלל ברירת דין מורכבים מקטגוריה וחוליית קישור, אשר צירופם יקבע מהו הדין החל. הכלל "על ענייני חוזים יחול דין מקום כריתת החוזה" - הקטגוריה היא דיני החוזים, בעוד שחוליית הקישור (היסוד הרלוונטי) היא מקום כריתת החוזה.
כיוון שהמשפט הבין-לאומי הפרטי הוא ענף פנימי של כל שיטת משפט (להבדיל מן המשפט הבין-לאומי הפומבי), ייתכנו מצבים בהן שיטות משפט שונות יחילו כללי ברירת דין שונים. במצב בו קיים שוני בין כללי ברירת הדין של שיטות המשפט השונות, כתוצאה מעיצוב שונה של הקטגוריות השונות בכל שיטה ושיטה - כל שיטה תחיל דין שונה.
לדוגמה: נושא שצרפת תסווג כנזיקי, אנגליה תסווג כחוזי – והתוצאה יכולה להיות שיוחלו בכל מדינה ומדינה כללי משפט בין-לאומי פרטי שונים. מכאן שמדינה אחת עשויה לקבוע שחל על הסוגיה דין מקום מושב התובע, אך מדינה אחרת תקבע שחל דין מקום ביצוע העוולה.
בעבר נטו לפרש כללי ברירת דין בצורה רחבה, כיום חל הליך של אטומיזציה (פירוק למרכיבים) ובתי המשפט בישראל בעקבות בתי משפט בכל העולם נוטים לצמצם אותם. לדוגמה: בעבר על כל החוזים חל דין מקום ביצוע ההסכם. כיום, מקובל שעל חוקיות החוזה חל דין מקום ביצוע החוזה, על כושר ביצוע החוזה יחול דין מקום מושב המתקשר, על תקיפת ההצעה והקיבול או דרישת התמורה יחול דין מקום עריכת החוזה.
רנבואה
לאחר שבוחר בית המשפט את הדין החל יש לבדוק על פי אותו דין מהו הדין החל. מצב בו הדין הזר מפנה בחזרה לדין המקומי נקרא רנבואה (renvoi).
תג'ויד
תַּגְּ'וִיד (בערבית: تجويد) היא אמנות הקריאה הנכונה בקוראן. קריאה על פי כללי התג'ויד מתבצעת כאשר הקוראן נקרא לצורך מילוי חובה דתית, כגון במהלך התפילה במסגד.
עקרונות התג'ויד
כללי התג'ויד כוללים הוראות בנוגע לביטוי הנכון של עיצורים ותנועות בהקשרים פונטיים שונים. כמו כן הם כוללים הוראות בנוגע למקצב הקריאה ובנוגע להפסקות הנדרשות בין מילים בטקסט. לפי המסורת המוסלמית, כללי התג'ויד נמסרו עם מסירת הקוראן למוחמד מפי המלאך גבריאל. מקובל לייחס את התגבשות כללים אלה למאה ה-8.
פאולה אקרמן
ביוגרפיה
נולדה בשם פאולה הרשקוביץ (Paula Herskovitz) בכ"ח בכסלו תרנ"ד (7 בדצמבר 1893) בעיר פנסקולה שבפלורידה. היא נישאה לרב ויליאם אקרמן בשנת תרע"ט (1919). בעלה היה רב בית הכנסת הרפורמי "בית ישראל" בעיר מרידיאן שבמדינת מיסיסיפי. הוא נפטר במפתיע בשנת תש"י (1950), ופאולה אקרמן תפסה את מקומו כראש הקהילה, אף על-פי שלא הוסמכה רשמית לרבנות. אקרמן הנהיגה את הקהילה כאילו הייתה רב במשך שלוש שנים, עד שנמצא רב מוסמך (הסמכה על-פי כללי היהדות הרפורמית) שהחליף את בעלה המנוח. בשנת תשכ"ב (1962) שוב מילאה אקרמן תפקידים רבניים, הפעם בבית הכנסת "בית אל" שבעיר הולדתה. גם בפעם הזאת הופקדה המשימה בידיה עקב היעדרו של רב מוסמך מהקהילה. כעבור תשעה חודשים נמצא רב מוסמך להנהגת הקהילה בפנסקולה שבפלורידה, ואקרמן חדלה למלא את התפקידים שהופקדו בידיה.
פאולה אקרמן נפטרה במדינת מיסיסיפי, שבה חיה רוב ימיה, בו' בשבט תשמ"ט (12 בינואר 1989).
עד שנת תשל"ב (1972) לא הוסמכו בארצות הברית נשים לרבנות, וגם כיום הסמכת נשים לרבנות קיימת רק בקהילות מהזרם הרפורמי. האישה הראשונה שהוסמכה רשמית כרבּה רפורמית בארצות הברית הייתה סאלי פריסנד מקהילת טינטן פולס במדינת ניו ג'רזי. לפיכך, לא הייתה לאקרמן אפשרות להתמנות במקום בעלה במינוי קבוע, וגם כך הסכמת הקהילה שתמלא את מקומו של בעלה למשך שלוש שנים הייתה מקרה בלתי-רגיל שנבע מהאסון שהקהילה נקלעה אליו. בכל זאת, מינויה הזמני של אקרמן נפל על קרקע פורייה, ונתפס בקהילה הרפורמית של ארצות הברית כצעד שיכשיר את הקרקע להסמכת נשים לרבנות באופן רשמי. בדיווח של טיים מגזין מ-22 בינואר 1951, מצוטט הרב מוריס אייזנדרת, שהיה אז נשיא איחוד הקהילות העבריות של אמריקה (איחוד הקהילות הרפורמיות בארצות הברית) באומרו: "אין למנוע מנשים את הזכות להיות מוסמכות. אין דבר בפרקטיקה או בעקרונות של היהדות הליברלית המונע את האפשרות שאישה תכהן כרב".
במכתב פרטי שכתבה אקרמן בקשר לאפשרות שתמונה רשמית להנהגת הקהילה כרב היא כתבה: "אני יודעת עד כמה הרעיון הזה מהפכני - זהו לפיכך אתגר, ואני מתפללת שאוכל לעמוד בו. אם רק אוכל לטמון זרע להשתתפות רחבה יותר של האישה היהודית - אם יהיה בכך כדי לפתוח דרך לתלמידות יהודיות לעבור הכשרה להנהגת קהילות - תהיה משמעות כלשהי לחיי."
קולנוע אוריון
__ללא_תוכן_עניינים__
בית הקולנוע שכן במבנה בצורת חצי חבית ("צריף ניסן") בעל קירות בטון וגג קל משקל שנשען על קשתות פלדה עבות. כתובת בית הקולנוע הייתה רחוב שמאי ארבע. מהמבנה שבו שכן קולנוע זה שימש את סניף מקדונלד'ס אוריון שבירושלים. כיום המבנה משמש כבית מלון.
היסטוריה
בית הקולנוע נפתח לקהל ביולי 1938 ונבנה על ידי שותפות בין דאוד דג'אני, משפחת דבאח ומשה יוסף מזרחי. הוא היה בבעלות משפחת מזרחי ששלטה גם בקולנוע אדיסון.
בתקופת המנדט הבריטי קולנוע אוריון כלל אולם אחד גדול, שתפס את המבנה כולו. המבנה נמשך מרחוב שמאי ועד לרחוב הלל המקביל לו. חלק מהנציבים העליונים נהגו לצפות שם בסרטים ומשפחת מזרחי הייתה שומרת להם את היציע כולו. פנים בית הקולנוע תוכנן בהשראת אולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, וכלל בשיאו 1,400 מושבים.
בעקבות הפיגוע בקולנוע רקס שהיה בבעלות ערבית התקבלה התרעה על תוכנית לפיגוע נקמה בקולנוע אוריון. הניסיונות להגן על קולנוע אוריון מפני הפיגוע כשלו. אולם כאשר התרחש בו הפיגוע, לא נכח במקום איש והנזק למבנה היה מינימלי.
בית הקולנוע המשיך לפעול במתכונת בה הוא פעל בתקופת המנדט עד לשנות השבעים. עם מות אבי המשפחה במשפחת מזרחי, חולק רכושו, כולל מתחם הקולנוע, בין בניו. חלקו של קולנוע אוריון הקרוב לרחוב הלל הופרד ממנו והפך לקולנוע עצמאי בשם "אורנע". אורנע עבר לבעלותו של משה (מוזי) מזרחי ונוהל עד סוף שנות השמונים בידי עזרא מזרחי. לעומת זאת, חלק הארי של קולנוע אוריון עבר לבעלות שלום יעקב (סלי) מזרחי.
במהלך שנות השמונים, עם הגעתם של מכשירי הווידאו לארץ, הקמתן של תחנות טלוויזיה פירטיות בכבלים ופתיחת שידורי הניסיון של הערוץ השני, הלכה וירדה רווחיות בתי הקולנוע בישראל. כבר במהלך שנות השמונים נמכרו חלק מבתי הקולנוע למפיצי הסרטים ולא פרנסו יותר את הגורמים המתווכים בין המפיצים לקהל. בתי הקולנוע גם החלו להתחלק לאולמות קטנים ולצאת ממרכזי הערים.
על רקע זה, קולנוע אוריון פוצל באמצע שנות השמונים לחמישה אולמות קולנוע ולמסעדה בשם "גן אוריון". האיכות הטכנית של הקולנוע ירדה והוא זכה לביקורות קשות במקומונים. הבידוד האקוסטי של בית הקולנוע לקה בחסר, חלק מצוות ההקרנה היה בלתי מיומן וכלל תלמידי בית ספר תיכון, המקרנות סבלו מעייפות החומר ומתיקונים זולים ומכיוון שצוות המקרינים והמכונות שחקו את עותקי הסרטים, המפיצים החלו לשלוח לאוריון את העותקים הבלויים ביותר של סרטיהם. מעבר לכך, בשנים מהאולמות שבמתחם אוריון, אולמות "אור 4" ו-"אור 5", מבנה האולם פגם באיכות התמונה (הקרנה בתיווך מראה אלכסונית שאפשרה מיקוד חד רק במרכז המסך) וממדיו הקטנים של אולם "אור 5" הדביקו לו את הכינוי "קופסת נעליים."
בשנת 1987 הוביל ארנן יקותיאלי מאבק למען פתיחת בתי קולנוע בשבת בירושלים. יקותיאלי ארגן הפגנות גדולות למען פתיחת בתי הקולנוע ודיבר אל לבם של בעלי בתי הקולנוע שינצלו את המומנט הפרסומי של ההפגנות כדי לפתוח את בתי הקולנוע בשבת. בתי הקולנוע אוריון, אורנע ובית אגרון אכן נפתחו בשבתות, אך כדי לא להפר את צו העירייה, הפתיחה הוגדרה כפעילות של מועדון חברים. הראשון ביניהם להיפתח בשבת היה בית אגרון. כדי לשמור על מתכונת "מועדון חברים" ניתנה במקום הרצאה של עשר דקות מתחום הקולנוע לפני הקרנתו של כל סרט בשבת. בית אגרון התמיד בנוהל זה במשך כמה חודשים עד שלבסוף נזנחה ההרצאה. השני מבין בתי הקולנוע שנפתח בשבתות היה אורנע. גם באורנע היו הרצאות לפני הסרט ובפעם הראשונה שהוא נפתח קוני הכרטיסים מילאו גם טופס חברות. אולם, נהלים אלה נזנחו באורנע כעבור שבועות בודדים. באוריון ניתנה רק בשבוע ההקרנות הראשון הרצאה לפני הסרט. ההרצאה עסקה בכפייה דתית וניתנה על ידי ארנן יקותיאלי.
בשנת 2003 החל מיזם לפתיחה מחודשת של בית הקולנוע, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בתרבות
קולנוע אוריון מוזכר בשיר "ירושלים שלי" מאת דן אלמגור.
הספירה
{{פירושונים|* ספירת הנוצרים
ראו גם
}}
שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות
שאנג-צ'י ואגדת עשר הטבעות (באנגלית: Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי המבוסס על דמותו של שאנג-צ'י מאת מארוול קומיקס. הסרט הופק על ידי אולפני מארוול ומופץ על ידי אולפני וולט דיסני, והוא הסרט ה-25 ביקום הקולנועי של מארוול. את הסרט ביים הבמאי דסטין דניאל קרטון עם תסריט מאת דייוויד קאלאהם ומככבים בו סימו ליו בדמותו של שאנג-צ'י, לצדם של אקוופינה, טוני ליונג, פאלה צ'אן, מנג'ר ג'אנג, פלוריאן מונטיאנו, רוני צ'יינג ומישל יאו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-3 בספטמבר 2021, והוא חלק מהשלב הרביעי של היקום הקולנועי של מארוול. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-2 בספטמבר 2021.
עלילה
עשור לאחר מכן, שאנג-צ'י מתגורר בסן פרנסיסקו ועובד כמחנה מכוניות עם חברתו הטובה ביותר, קייטי צ'אן. יום אחד בדרך לעבודתו במטרו מוני, שאנג-צ'י וקייטי מותקפים על ידי חברי "עשר הטבעות" בהנהגתו של רייזור פיסט. לאחר המאבק בהם, שאנג-צ'י מגלה שהתליון שנתנה לו אמו נלקח על ידם. מחשש ש"עשר הטבעות" יתקיפו גם את אחותו שיאלינג (שגם לה תליון זהה), שאנג-צ'י מחליט לאתר אותה וחושף את עברו בפני קייטי, שמסכימה לעזור לו. השניים מוצאים את שיאלינג במועדון קרב מחתרתי במקאו, אותו היא מנהלת; שיאלינג מביעה את טינתה כלפי שאנג-צ'י על כך שנטש את משפחתם וכלפי אביהם על שהזניח אותה. מועדון הקרב מותקף על ידי גדוד של "עשר הטבעות" בראשות סוחר המוות, ואילו ונוו מגיע באופן בלתי צפוי במהלך המתקפה ולוכד את שאנג-צ'י, קייטי ושיאלינג.
השלושה מועברים חזרה לבסיס "עשר הטבעות", שם מגלה להם ונוו כי הוא מאמין שלי עדיין בחיים ומוחזקת בטא לו, וכי ניתן לאתר אותה באמצעות שני התליונים ליצירת מפה שניתן להשתמש בה כדי למצוא את הכניסה לכפר; ולאחר שימצא ויחלץ אותה, ישמיד את הכפר כעונש על חלקו בנסיבות שהובילו למותה של לי. לאחר שהביעו את התנגדותם לתוכניתו של ונוו ונכלאו, השלושה נמלטים מהבסיס בעזרתו של השחקן לשעבר טרבור סלייטרי, אשר נכלא בעוון התחזות לוונוו.
בהדרכת בן-לווייתו של סלייטרי, מוריס, השלושה נוסעים לטא לו במטרה להזהיר את הכפר מ"עשר הטבעות" ופוגשים את יינג נאן, אחותה של לי ודודתם של שאנג-צ'י ושיאלינג, שחושפת בפני השלושה את ההיסטוריה של טא לו: לפני אלפי שנים, הכפר הותקף על ידי "השוכן באפלה" וצבאו. עם זאת, הכפר ניצל על ידי דרקון בשם "המגן הגדול", שעזר לתושביו ללכוד את "השוכן באפלה" וצבאו בהר. לדברי נאן, כוחו של "השוכן באפלה" השפיע על ונוו להאמין שלי עדיין חיה ושבויה בהר על מנת שיוכל להיעזר בטבעות במטרה להימלט מכלאו. נאן מעניקה לשאנג-צ'י ולשיאלינג שריונות העשויים מקשקשי דרקון ומאמנת את שאנג-צ'י בסגנון הלחימה של טא לו. שיאלינג זוכה להארה לאחר שראתה את נשות הכפר מתאמנות כשוות לצד הגברים, ואילו קייטי מתחילה באימוניה בחץ וקשת בהדרכתו של גואנג בו, תושב הכפר ואחד מחשוביה.
למחרת, ונוו וחייליו מגיעים לכפר על מנת להשמיד את החותם האוטם את הכלא בהר, ומתפתח קרב בינם לבין תושבי הכפר. ונוו ושאנג-צ'י נלחמים בקרב שמסתיים בכך שוונוו משליך את שאנג-צ'י אל האגם הסמוך. כשהוא מונחה על ידי קולה של "לי", ונוו מתחיל לשבור את החותם באמצעות כוח הטבעות, ומאפשר בשוגג לחייליו של "השוכן" לברוח.
תושבי הכפר וחיילי "עשר הטבעות" מכריזים על הפסקת אש על מנת לעצור את חיילי "השוכן". באגם, שאנג-צ'י מוקם ניצל על ידי המגן הגדול. ונוו ושאנג-צ'י נלחמים פעם נוספת, כאשר שאנג-צ'י מנצח באמצעות שילוב כישוריו עם שיטות הלחימה שלמד עם דודתו כדי לפרוק את ונוו מנשקו. מחוזק על ידי הנשמות שנתבעו על ידי חייליו, "השוכן" בורח מההר. ונוו מקריב את עצמו על מנת להציל את שאנג-צ'י מ"השוכן". בנשימותיו האחרונות, ונוו מעניק לשאנג-צ'י את עשר הטבעות, ובסופו של דבר "השוכן" נהרג באמצעות שילוב כוחם של שאנג-צ'י, המגן הגדול, שיאלינג וקייטי.
באפילוג, שאנג-צ'י וקייטי חוזרים לסן פרנסיסקו, שם הם פוגשים את וונג, שמברכם לשלום. בסצנה הנמצאת באמצע הכתוביות, וונג מעביר את השניים אל הסנקטרום סנקטוריום הניו-יורקי, שם הם פוגשים את ברוס באנר וקרול דנברס, ומגלים כי עשר הטבעות משדרות אות מסתורי. בסצנה נוספת שלאחר הכתוביות, מוצגת הפיכתה של שיאלינג למנהיגה החדשה של ארגון "עשר הטבעות".
צוות השחקנים
בנוסף, השחקן בנדיקט וונג שב לגלם את דמותו של המכשף וונג מסרטי היקום הקולנועי הקודמים, וכמוהו גם הנבל אבומיניישן, לאחר שהופיע לראשונה בסרט "הענק הירוק" משנת 2008. מארק רופאלו וברי לארסון שבים לגלם את דמותם של ברוס באנר וקרול דנברס בסצנה שאחרי הכתוביות.
פיתוח
לדברי מרגרט לואש, לשעבר נשיאה ומנכ"לית חברת "מארוול פרודוקשיינס", במהלך שנות ה-80, סטן לי היה מעוניין ליצור סרטים או סדרות טלוויזיה פוטנציאליות בכיכובו של שאנג-צ'י ודן על כך עם השחקן ברנדון לי ואמו לינדה לי, מתוך רצון לשכנע את ברנדון לי להסכים לגלם את דמותו של שאנג-צ'י. אביו של ברנדון, אגדת אמנויות הלחימה ברוס לי, היה מקור ההשראה החזותית עבור האמן פול גולאסי כאשר היה אמון על ציור דמותו של שאנג-צ'י במהלך שנות ה-70. בשנת 2001, חתם סטיבן נורינגטון על עסקה לבימוי סרט בכיכובו של שאנג-צ'י. בשנת 2003, הסרט נכנס לתהליך פיתוח באולפני דרימוורקס עם הבמאי יואן וו-פינג שהחליף את נורינגטון וברוס ס. מקנה שנשכר לכתוב את התסריט. המפיק אנג לי הצטרף לפרויקט בשנת 2004, אך לבסוף הפקת הסרט לא יצאה לפועל לאחר שהזכויות על הדמות חזרו למארוול קומיקס. בספטמבר 2005, הכריז יו"ר ומנכ"ל מארוול, אבי ארד, על דמותו של שאנג-צ'י כאחד מעשר הדמויות של מארוול קומיקס שסרטים עליהם נמצא בתהליך פיתוח באולפני מארוול, לאחר שהאולפנים קיבלו מימון להפקת עשרה סרטים שיופצו על ידי סרטי פראמאונט.
לדברי כריס פנטון, נשיא לשעבר של חברת הפקת הסרטים הסינית "DMG Entertainment", שניהלה משא ומתן מול אולפני מארוול על הפקת את סרטיהם בשיתוף פעולה, אולפני מארוול הייתה מעוניינת למשוך את קהל הצופים הסיני באמצעות הצגת דמותו של שאנג-צ'י או המנדרין בסוף הסרט "הנוקמים". חברת "DMG" נרתעה מההצעה, מכיוון שלדעתם התיאור הסטריאוטיפי השלילי של המנדרין בחוברות קומיקס היה עשוי להביא למנועת הקרנת הסרט בסין ולסכן אותה בפשיטת רגל. בסופו של דבר, השחקן בן קינגסלי גילם את דמותו של טרבור סלייטרי, שחקן שנשכר להתחזות למנדרין, בסרט "איירון מן 3", שהופק בשיתוף פעולה עם חברת "DMG". בדצמבר 2018, אולפני מארוול החליטו לחזור לפיתוח סרט על דמותו של שאנג-צ'י, במטרה להפוך אותו לסרט הראשון שלהם במרכזו עומדת דמות ממוצא אסייתי. אולפני מארוול שכרו את התסריטאי הסיני-אמריקאי דייוויד קאלאהם לכתוב את התסריט, והחלו לחפש קולנוענים אסייתיים ואסייתיים-אמריקאים עבור בימוי הסרט. מטרת האולפנים הייתה לחקור "תמות אסייתיות ואסייתיות-אמריקאיות, שעוצבו והובאו על ידי קולנוענים אסיאתיים ואסייתיים-אמריקאים", כפי שחקרו את התרבות האפריקאית והאפרו-אמריקאית באמצעות "הפנתר השחור" שעלה לאקרנים בשנת 2018. זרז נוסף לתהליך פיתוחו של הסרט היה הצלחת הסרט "עשיר בהפתעה", שעלה גם הוא לאקרנים בשנת 2018 והוביל לפיתוח סרטים נוספים בכיכובם של שחקנים ראשיים ממוצא אסייתי בהוליווד. התסריט של קאלאהם היה צפוי לעשות מודרניזציה לאלמנטים מחוברות הקומיקס בכיכובו של שאנג-צ'י, שנכתבו לראשונה בשנות ה-70, במטרה להימנע ממה שקהל הצופים המודרני יחשיב כסטריאוטיפים שליליים. העיתונאי ריצ'רד ניובי מ"הוליווד ריפורטר" העיר כי הסרט יוכל "לפרוץ בצורה דומה ל'פנתר השחור'" באמצעות הבאת פרספקטיבה חדשה לדמותו של שאנג-צ'י. עם זאת, ניובי ציין כי לדעתו דמותו של שאנג-צ'י הייתה מקבלת עומק נוסף בסדרת טלוויזיה במקום בסרט עלילתי; וציין שהפקת הסרט הוא הזדמנות עבור אולפני מארוול להימנע מסטריאוטיפים על אמני לחימה אסייתיים ולהיות "יותר מהברוס לי של מארוול קומיקס".
במרץ 2019, הוכרז שאולפני מארוול שכרו את הקולנוען היפני-אמריקאי דסטין דניאל קרטון לביים את הסרט. בין המועמדים הסופיים של האולפנים לבימוי הסרט, נשקלו גם דבורה צ'או – שביימה בעבר פרקים בסדרות "איירון פיסט ו"ג'סיקה ג'ונס" שהופקו על ידי חטיבת הטלוויזיה של מארוול – ג'סטין טיפינג ואלן יאנג. קרטון הודה כי בעבר לא היה מעוניין לביים סרט גיבורי-על, אך הסכים לביים את הסרט מכיוון שהיה מעוניין לסייע ביצירת עולם שילדים אסייתים יוכלו להסתכל עליו ולראות את עצמם בתוכו וליצור מודל לחיקוי עבורם. באפריל 2019, הודיעו אולפני מארוול ושר האמנות האוסטרלי, מיטש פיפילד, שאחד מהסרטים של מארוול יצולמו באולפני פוקס אוסטרליה בסידני וברחבי ניו סאות' ויילס. ההפקה קיבלה 24 מיליון דולר אוסטרליים (17 מיליון דולר אמריקאיים) במימון חד פעמי מממשלת אוסטרליה, וכן גיבוי מקרן המדינה "Made in NSW" בסך 10 מיליון דולר (7 מיליון דולר אמריקאיים). הפקת הסרט הייתה צפויה להזרים 150 מיליון דולר אוסטרליים (107 מיליון דולר אמריקאיים) למשק העבודה האוסטרלי וליצור 4,700 מקומות עבודה חדשים, תוך ניצול של כ-1,200 עסקים מקומיים. ביולי 2019, דון הארווין, שר האמנויות בניו סאות' ויילס, אישר כי מדובר בסרט שיעסוק בדמותו של שאנג-צ'י ושהוא יופק בשיטת גב-אל-גב עם הסרט "תור: אהבה ורעם".
פרה-פרודקשן
באמצע יולי 2019, אולפני מארוול החלו לחפש שחקנים בשנות העשרים לחייהם עבור גילום דמותו של שאנג-צ'י. האולפנים היה נחושים לערוך את האודישנים לדמות עבור שחקנים ממוצא סיני. בין השחקנים נכללו לואיס טאן וסימו ליו; טאן גילם בעבר את דמותו של ז'ו צ'אנג ב"איירון פיסט". ליו נבחן ב-14 ביולי ולוהק רשמית יומיים לאחר מכן, ב-16 ביולי. על כך הכריזו קרטון והמפיק קווין פייגי במהלך הפאנל של הסרט בכנס הקומיק-קון שנערך ב-20 ביולי, במהלכו גם הוכרז שמו הרשמי של הסרט. פייגי ציין כי ארגון עשר הטבעות אוזכר ביקום הקולנועי של מארוול מאז הצגתו במהלך הסרט הראשון של היקום, "איירון מן" שעלה לאקרנים בשנת 2008, וחשף כי מנהיגו של הארגון, המנדרין, יופיע בסרט זה בגילומו של טוני ליונג. פייגי אף הודיע על ליהוקה של אקוופינה לצוות השחקנים של הסרט. הצילומים התעתדו להתחיל בנובמבר 2019, אך באוקטובר 2019, קרטון הצהיר שהצילומים יחלו בתחילת שנת 2020. בדצמבר, פייג אישר שצוות השחקנים של הסרט יכלול אנסמבל רחב של שחקנים ממוצא אסייתי. חודש לאחר מכן, השחקנית מישל יאו ניהלה משא ומתן על תפקיד בסרט.
צילומים
צילומי הסרט החלו בפברואר 2020, באולפני פוקס אוסטרליה בסידני וברחבי ניו סאות' ויילס, על צילומי הסרט היה אחראי הצלם ביל פופ. קרטון בחר בפופ משום שהוא חש שסגנון הצילום שלו יכול להיות נטורליסטי ועוצמתי, ובגלל עבודתו של פופ על הסרט "המטריקס", שלדעת קרטון נתן את הטון הנכון לסרט המתקיים ביקום הקולנועי של מארוול ומתמקד בדמויות אסיאתיות ואסיאתיות-אמריקאיות.
ב-12 במרץ, לאחר שהאולפנים החלו להפסיק את הפקת הסרטים בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, החליט קרטון לעבור בדיקת הידבקות בנגיף הקורונה לאחר שעבד בשיתוף פעולה הדוק עם אנשים שנחשפו לנגיף. קרטון בחר לנקוט באמצעי זהירות בעקבות תינוקו שנולד סמוך לתחילת הצילומים והתפרצות המגפה, והוא בודד את עצמו בזמן שהמתין לתוצאות, עד שהבדיקה חזרה שלילית. בזמן שקרטון שהה בבידוד, אולפני מארוול להשבית את צילומי היחידה הראשונה של הסרט אך אפשרה לחלקים אחרים של צילומי הסרט, כמו היחידה השנייה, להמשיך כרגיל. ב-13 במרץ, שאר צילומי הסרט הושבתו כאשר אולפני וולט דיסני עצרו את צילומי רוב הפרויקטים שלהם. לפני השבתת הצילומים, רוני צ'יינג לוהק לתפקיד שטרם פורסם. בתחילת אפריל, אולפני וולט דיסני שינו את לוח זמני הפצות רוב סרטי השלב הרביעי של היקום הקולנועי של מארוול בעקבות המגפה, וקבעו את תאריך עלייתו של הסרט לאקרנים ב-7 במאי 2021.
תהליך בניית הסטים לסרט התחדשו בסוף יולי 2020, וב-2 באוגוסט הגיעו כל אנשי הצוות ההפקה והשחקנים במטרה להתחיל את הצילומים "בימים הקרובים". כל אנשי צוות ההפקה והשחקנים שחזרו לאוסטרליה נאלצו להיכנס להסגר במשך שבועיים עם הגעתם לפני שחזרו לעבוד, בכפוף להנחיות שניתנו באוסטרליה. בשלהי אוגוסט, אושר ליהוקה של יאו לסרט. בספטמבר 2020, תאריך עלייתו של הסרט לאקרנים נדחה ל-9 ביולי 2021, לאחר ש"האלמנה השחורה" נדחה למאי 2021. באוקטובר 2020, הצילומים נערכו בסן פרנסיסקו. צילומי הסרט הסתיימו ב-24 באוקטובר 2020.
פוסט-פרודקשן
באוקטובר 2020, הוכרז שנט סנדרס, אליזבת רונלדסדטיר והארי יון יהיו אמונים על עבודת עריכת הסרט. בדצמבר 2020, אולפני מארוול חשפו במהלך כנס המשקיעים של דיסני שאקוופינה, יאו וצ'יינג יגלמו את דמויותיהם של קייטי, ג'יאן נאן וג'ון ג'ון, והכריזו על ליהוקם של מנג'ר ז'אנג לדמותה של שיאלינג, פאלה צ'אן לדמותה של ג'יאנג לי ופלוריאן מונטיאנו לדמותו של רייזור פיסט; מונטיאנו לוהק לאחר שאולפני מארוול התרשמו מתפקידו בסרט "קריד 2" שיצא לאקרנים בשנת 2018. במרץ 2021, תאריך עלייתו של הסרט נדחה שוב ל-3 בספטמבר 2021, ונחשף שדאלאס ליו יופיע בסרט.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים ב-3 בספטמבר 2021, בלעדית בבתי הקולנוע, בניגוד לסרט "האלמנה השחורה שעלה בו זמנית בבתי הקולנוע ובשירות הזרמת המדיה של וולט דיסני, "דיסני+". במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-12 בפברואר 2021, היום הראשון של ראש השנה הסינית, לפני שנדחה ל-7 במאי 2021, ולאחר מכן ל-9 ביולי 2021, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית. הסרט הוא חלק מהשלב הרביעי של היקום הקולנועי של מארוול.
גמלא (יישוב עתיק)
גַּמְלָא הייתה עיר יהודית ברמת הגולן שחרבה במרד הגדול בסוף ימי הבית השני.
חפירות נרחבות התקיימו בגמלא מ-1976 ועד 1991, בניהולו של הארכאולוג שמריה גוטמן. אחרי החפירות, האתר עבר שיקום והכשרה ללקליטת מבקרים. כיום, העיר העתיקה גמלא היא אתר תיירות חשוב בתוך שמורת הטבע גמלא. סך השטח הבנוי של העיר היה כ-180 דונם, שטח שנחשב גדול בעת העתיקה.
שמה של העיר נגזר מהשם "גמל", על שם ההר דמוי דבשת גמל עליו היא שכנה.
היסטוריה
העיר גמלא מוזכרת במשנה כאחת מהערים המוקפות חומה מתקופת יהושע בן נון ובתוספתא מוזכר ששימשה כעיר מקלט בימי יהושע בן נון עד לכיבושה של קדש. ככל הנראה, עוד קודם לכך, בתקופת הברונזה הקדומה היה במקום יישוב שחרב. . המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי כבש את העיר מידי מתיוונים או מושלים הלניסטיים במאה הראשונה לפנה"ס ויישב בה יהודים, מתוך כוונה לאכלס את אזורי הסְפר של ממלכתו.
יוסף בן מתתיהו, מפקד הגליל בזמן מרד הגדול נגד הרומאים, הורה בשנת 66 לבצר את גמלא כמעוזו הראשי בגולן (קדמוניות היהודים 13:394). יוסף בן מתתיהו מתאר את הטופוגרפיה של העיר, התלויה על צלע הר תלולה ואליה מוביל רק שביל אחד (גם כיום). העיר בנויה על גבעה המוקפת מדרונות תלולים משלושה עברים, ומצד צפון מזרח היא מבוצרת בחומה שבנה יוסף. הוא מפרט לגבי המצור שהטיל אספסיאנוס שהוביל לכיבוש העיר בשנת 67 (בשלב זה יוסף בן מתתיהו היה כבר שבוי בידי הרומאים). הרומאים הרעישו את חומת העיר באיל ברזל והחלו לדחוק את מגני העיר היהודים מעלה, אולם בשלב מסוים כוח החלוץ ניתק מן הכוח המרכזי. היהודים כיתרו את הרומאים, ודחקו אותם אל הגגות (שבשל תלילות העיר היו צמודים לקרקע). הגגות קרסו תחתיהם, וחיילים רומיים רבים מצאו את מותם. בניסיון השני לכיבוש העיר הצליחו הרומאים למוטט את מגדל השמירה בעיר ולהשתלט על העיר הנצורה. ארבעת אלפים מתושבי העיר נטבחו, בעוד חמשת אלפים בחרו לקפוץ אל מותם מראש הצוק של העיר (מלחמות היהודים ד' 1-83). בסך הכול נהרגו בעיר 9,000 נפש, מתושבי גמלא ותושבי הכפרים הסמוכים שמצאו בה מחסה מפני הכוחות הרומאים הקרבים.
גילוי
מיקומה של גמלא נשכח עם השנים. עם תחילת חקירת ארץ ישראל הוצעו לזיהויו מספר אתרים שונים, בהם קלעת אל-חצן (שם מקובל כיום לזהות את סוסיתא). אתר אחר היה תל א-דרע, הנמצא בנחל רוקד, ונבדק על ידי גוסטב דלמן בשנת 1911. האתר נמצא מול הכפר ג'מליה בשטח סוריה.
בפברואר 1968, לאחר כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים, נערך סקר אתרים ונופים בגולן ויצחקי גל נבחר על ידי משה סלע לרכז את חוליית סקר נופים ואתרים בגולן. עבודה זו הייתה חלק מפרויקט גדול שבסופו הוצעה תוכנית להתיישבות בגולן. החוליה סקרה אתרים בעלי פוטנציאל למשיכת תיירים ושמורות טבע, וכן אתרים ארכאולוגיים, ביניהם אתרים יהודיים כגון א-צלבה ועסליה. על פי נתונים בשטח, יצחקי גל הצביע על גבעת א-סלם כעל מיקומה של גמלא העתיקה. בפרט משכה את תשומת לבו העובדה שניתן לראות מאתר גמלא את הכנרת ואת היישוב מגדל המזוהה עם טריכיי, מיקום המתיישב עם תיאורו של יוסף בן מתתיהו (בעוד שהדבר בלתי אפשרי מתל א-דרע).
ב-31 מאי 1968, הם הגיעו לדיר קרוח וצפו ממנו למורד נחל דליות. גל התרשם כי מראה הגבעה שלרגליהם דומה לתיאור של גמלא שנכתב על ידי יוסף בן מתתיהו:
קטע מהיומן המתאר את הסיור הזה שנכתב באותו יום:
גל סיפר לגוטמן על השערתו לגבי מיקומה של גמלא, וגוטמן ארגן את משלחת החפירות של גמלא בשנת 1976 על מנת לבדוק אותה. החפירות נמשכו עד לשנת 2000.
חפירות
בשנת 1976 נערכו במקום חפירות בראשות הארכאולוג שמריהו גוטמן שחשפו את שרידי החומה, מקום פריצתה על ידי הרומאים, מבנים מהעיר ותחמושת מהמצור - אבני קלע וראשי חץ. כמו כן התגלה בחפירה מטבע ברונזה ייחודי אשר הוטבע בגמלא שעליו נכתב "לגאולת ירושלים הקדושה" (במקור לגאלת ירשלם הק).
בקריאה מחודשת של המטבע מוצע שבפני המטבע כתוב "בגמלא" או ב' גמלא (גמלא שנה ב') ובגב המטבע עדיין לא ברור האם הקריאה "ירשלם הק" נכונה. עד היום התגלו סה"כ 7 מטבעות כאלו בחפירה וסה"כ 11, הן נמצאו רק בגמלא ולכן כנראה נטבעו בה. בגמלא נתגלה בית מלאכה ליציקת חפצי ברונזה ולכן סביר כי המטבעות עצמן גם נוצקו וגם נטבעו בעיר. ככל הנראה הן נוצרו למטרות תעמולה יותר מאשר לצרכים כלכליים. דגם הגביע הוא חיקוי לשקלי הכסף שנטבעו באותו זמן בירושלים. הכיתוב נעשה ברישול ולכן קשה לפיענוח.
בחפירות התגלו גם שרידי היישוב הקדום יותר, מתקופת הברונזה, שעל שרידיו הוקם בימי בית שני בית בד ולידו מקווה טהרה נוסף שנראה שימש את עובדי בית הבד. ממצא בולט נוסף בעיר הוא בית הבד המערבי, שתקרתו נתמכה על ידי שתי קשתות גדולות, ששוחזרו.
בחפירות גמלא נחשפו גם עיר יהודית מהתקופה החשמונאית והתקופה הרומית. נתגלו בה בית כנסת, שרידים רבים של כלי מלחמה, המעידים על הקרב בין היהודים לרומאים, וכן מטבעות שנטבעו בגמלא במרד. כל אלה מחזקים את זיהויה של גמלא במקום.
רעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906)
רעידת האדמה של 1906 הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-18 באפריל 1906 בשעה 5:12 לפנות בוקר והחריבה את העיר סן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית.
גמלא (יישוב עתיק)
בית כנסת
במהלך החפירות נתגלה בית הכנסת של גמלא, שמקורו כנראה בתקופה ההרודיאנית. זהו ממצא ייחודי שכן היה זה בית הכנסת הראשון מהתקופה ההרודיאנית שנתגלה - תקופה שבה עדיין היה קיים בית המקדש בירושלים. בית הכנסת המפואר עמד בסמוך לכניסה לעיר. המבנה מחולק לאולם ראשי ולסטווים על ידי ארבעה טורי עמודים בעלי כותרות מקושטות ועיטורים. טור עמודים נוסף חצה את האולם הראשי לשניים. מעניין לראות שהעמודים שניצבו בפינות האולם הם בעלי חתך בצורת לב, בדומה לבתי כנסת אחרים במרחב הגליל, כמו בית הכנסת בברעם או בכפר נחום. רצפתו של האולם המרכזי לא הייתה מרוצפת, וככל הנראה כוסתה בשטיחים או במחצלות. ליד הפינה הצפון-מערבית של האולם המרכזי מצאו החוקרים גומחה, וההערכה היא כי שימשה כארון הקודש ובה נשמרו ספרי התורה. ליד בית הכנסת נחשף מקווה טהרה. בחלק המערבי של גמלא מצאו החופרים מבנים מפוארים שהיו שייכים כנראה לשכונת עשירי העיר.
רעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906)
בעקבות רעידת האדמה פרצו שרפות אשר השמידו את מרבית בתי העיר. ככל הנראה נהרגו ברעידת האדמה כ-3,000 אנשים, אף שהמספרים הרשמיים נמוכים הרבה יותר. כ-225,000 עד 300,000 תושבים נותרו ללא קורת גג (מתוך אוכלוסייה של 400,000 תושבים). רעידת אדמה זו הייתה הרעידה המתוקשרת ביותר עד לאותה עת, בשל היותה הראשונה שתועדה במצלמות.
מוקד רעידת האדמה היה בהעתק סן אנדראס הנמצא בקרבת העיר. הרעידה נמשכה 47 שניות והורגשה גם באורגון, נבדה ובלוס אנג'לס. הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (ה-USGS) העריך את עוצמת הרעידה בכ-7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
נזקי רעידת האדמה והשרפה מוערכים ב-400 מיליון דולרים אמריקאיים של אותה תקופה.
נחום בוגר
נחום בוגר (1912 – 22 באוקטובר 1990) היה רופא ילדים ישראלי. כיהן כפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ומנהל מחלקת ילדים א׳ בבית החולים הדסה תל אביב.
ביוגרפיה
בוגר היה בנם של מינה וחיים בוגר (בוגרשוב). אביו היה איש חינוך, ממקימי הגימנסיה העברית הרצליה ומנהלה במשך שנים רבות אשר לימים שירת כחבר הכנסת מטעם סיעת הציונים הכלליים. נחום עשה את לימודי הרפואה בצרפת, ועם שובו ארצה החל לעבוד בבית החולים הדסה. בוגר היה תלמידו המובהק של פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר, מחשובי רופאי הילדים באירופה אשר עלה ארצה בשנות השלושים מברלין, שם שימש מנהל מחלקת הילדים. עם פרישתו של מאייר ירש בוגר את המחלקה ושימש מנהל מחלקת ילדים א' בבית החולים הדסה בתל אביב בשנים 1954-1977. עם תלמידיו של פרופ' בוגר נמנו פרופ' צבי שפירר, פרופ' שאול הראל, ד"ר פנחס שרשבסקי ועוד רבים וידועים.
אשתו של פרופ' בוגר הייתה ישראלה ויצמן (1989-1912), בתם של משה והלנה ויצמן ודודניתו של חיים ויצמן, נשיא המדינה הראשון.
בוגר זכה לתוארי כבוד רבים, חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1979, יקיר החברה הישראלית לרפואת ילדים קלינית (שהוא נמנה עם מייסדיה), ופרסים רבים נוספים.
לאחר פרישתו מהנהלת המחלקה המשיך לעבוד כרופא בתחנה לבריאות המשפחה שבבית הבריאות של עיריית תל אביב ("בית שטראוס") עד סמוך למותו, באוקטובר 1990.
וורושילובקה
וורושילובקה (באוקראינית: Ворошилівка, וורושיליבקה; ביידיש: וואַרשילעווקע) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, על גדות נהר הבוג הדרומי, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לוורושילובקה הוא משנת 1552. עד ימי האימפריה הרוסית החזיקו בעיירה אצילים פולנים, ומעת לעת נכבשה בידי הקוזקים, הטטרים והטורקים.
יהודי וורושילובקה
בשנת 1926 נמנו בעיירה 1,097 יהודים, למעלה מרבע מאוכלוסייתה. בשנות השלושים הוקם בעיירה קולחוז יהודי. בשנים אלה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
באמצע יולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו מיד גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה. בספטמבר 1941 סופחה העיירה למחוז טרנסניסטריה רומנית, ובשנת 1942 הועברו אליה יהודים שגורשו מבוקובינה ומבסרביה.
ביוני 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר, והוקם בו יודנרט לאספקת עובדים יהודים לעבודות כפייה. בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, מתו רבים מיושביו ממגפת טיפוס הבהרות. באמצע מרץ 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום.
אורפלים
אוּרְפָלִים הם היהודים יוצאי העיר אורפה, שנמצאת כיום במחוז דרום-מזרח אנטוליה בטורקיה. העיר שוכנת בחבל הארץ כורדיסטן, ועל כן האורפלים נחשבים לחלק מיהדות כורדיסטן, אף שרובם לא דברו כורדית וארמית אלא ערבית וטורקית, והם נבדלו משאר הקהילות בכורדיסטן האיראנית והעיראקית. היהודים יוצאי העיירות הקרובות, סוארק (מכונים "סוארקלים") וצ'רמיק ("ג'רמוקלים" או "צ'רמוקלים"), מכונים גם הם אוּרְפָלִים. זאת בגלל הקרבה הגאוגרפית הרבה בין הקהילות, וכן בגלל קשרי החיתון הרבים בין שלוש הקהילות.
על פי כמה מסורות, אורפה היא אור כשדים שבמקרא, על אף שאין זו העמדה הרווחת בקרב ארכאולוגים. נוסח תפילות הקהילה חסר תפילות שנוספו בתקופת בית שני או לאחריו. מכאן, מניחים שקהילה זו התגוררה באורפה קרוב ל-2500 שנים, כלומר יהודי אורפה הם צאצאי גולים של בית המקדש הראשון. בהגיעם לירושלים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הקימו האורפלים בתי כנסת נפרדים והמשיכו לבדל עצמם מן הקהילה הכורדית בירושלים. הם נהגו לציין בחגים את נוסח תפילתם הייחודי לאורפה. בהמשך חברו בני הקהילה לעולים מפרס וכורדיסטן ועל כן צאצאי האורפלים כיום עושים שימוש בנוסח התפילה הספרדי.
שם משפחתם של רבים מיהודי אורפה הוא לוי. על מנת להבחין בין משפחות לוי השונות בקהילה, נוסף לעיתים לשם כינוי, כגון לוי עבוד, לוי אסלן ולוי חממי. שמות משפחה אורפלים נוספים הם סולימאן באשר, מזרחי, גילה (גיל), יגן, גזולי, לוי אורפלי ואורפלי.
עלייה לישראל
רוב יהודי אורפה עלו לארץ ישראל בשנת 1896, זאת בעקבות פרעות הסולטאן עבדול חמיד השני כנגד הארמנים שהתרחשו באורפה ב-28 בדצמבר 1895. פרעות אלו סימנו את קץ עידן הרב-תרבותיות שאפיין את אורפה ואת אנטוליה במשך אלפי שנים. בדרך לארץ ישראל עברו היהודים האורפלים בחלב (Aleppo) אשר בסוריה. חלקם נשארו שם ועלו לישראל מאוחר יותר. מקצת העולים התיישבו בטבריה, בראשון לציון, ורובם עברו לירושלים.
התיישבות האורפלים בראשון–לציון
לראשון לציון הגיעו האורפלים מירושלים כפועלים בבציר הענבים מתוך צורך ביהודים חסונים שומרי מצוות שלא בוחלים בעבודה קשה כדי ליצר יין כשר. האורפלים הוזמנו הן על ידי הנהלת היקב והן על ידי איכרי המושבה, לעבודות הבציר והקטיף. בתחילה היו משתכנים בחצרות, ברפתות ובמחסני האיכרים ובסיום הבציר היו חוזרים לירושלים, אך ב-1902 עם התרחבות המשפחות והגעת משפחות נוספות דוגמת משפחות באשר, מזרחי, מימון, בן אהרון אורפלי וניסים, החלו אט אט עוברים למגורי קבע קיבלו משפחת בני סולימאן אדמות במזרח המושבה וייסדו את "שכונת האורפלים". ראשון העולים מאורפה שהגיע לראשון לציון היה יצחק סולימאן אשר הגיע למושבה בשנת 1902, בהיותו בן 15.
כך כתב עליהם אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי המושבה את בואם של יהודי אורפה לראשון לציון בקיץ תרס"ט 1909:
בית הכנסת של עדת האורפלים בירושלים ברחוב בצלאל, נבנה בשנת תרצ"ו. בית הכנסת הוא המוסד הרשמי היחיד של העדה האורפלית בירושלים. סמוך אליו באותו רחוב, שוכן בית הכנסת של עדת הג'רמוקלים.
משה צבי סגל
הרב פרופ' משה צבי סגל (באנגלית: Moses Hirsch Segal) (ה' בתשרי תרל"ז - י' בטבת תשכ"ח, 23 בספטמבר 1876 - 11 בינואר 1968) היה רב, פרופסור למקרא, פילולוג, חוקר מקרא וספרות עברית. חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשי"ד.
ביוגרפיה
סגל נולד בעיירה מוסדיס (ביידיש: מאישאד) שבליטא, בנם של אסתר ואליעזר סגל. בילדותו למד בחדר ובבית הספר המקומי, ובנעוריו נשלח לישיבות שונות בליטא. בשנת 1894 היגר עם הוריו לסקוטלנד וממנה ללונדון שבאנגליה.
בסוף 1909 קיבל על עצמו את תפקיד הרב של הקהילה היהודית הגדולה של ניוקאסל. בשנים אלו לקח חלק בפעילות ציונית כללית ולמען קק"ל. את תפקידו סיים בקיץ 1918, עת התבקש על ידי חיים ויצמן להצטרף לוועד הצירים בארץ ישראל. כשנה היה סגל מנהל משרד הוועד בירושלים ולאחר מכן שב לאנגליה, שימש כרב העיר סוונסי ולאחריה בריסטול, ובשנת 1926 עלה ארצה.
מחקריו הרבים בתחום המקרא והבלשנות יצאו לאור בארץ ובעולם בשפות שונות. בשנת 1954 זכה סגל בפרס ישראל למדעי היהדות.
על ספרו "דקדוק לשון המשנה" זכה בפרס ביאליק לשנת 1936 ועל ספרו "מבוא המקרא" זכה בפרס ביאליק לשנת 1950. ב-1959 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לסגל ורעייתו, חנה לאה (בתו של הרב אריה ליב פרומקין), היו חמישה ילדים, ובהם פרופ' יהודה בן-ציון סגל והברון סמואל סגל, שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי.
עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת רמות.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
פרסומיו העיקריים
ביבליוגרפיה מלאה של חיבוריו המדעיים פורסמה בספרו "מסורת וביקורת" ומאוחר יותר עודכנה בספר היובל שהוצא לכבודו - ספר סגל (תשכ"ה).
סגל כתב ערכים רבים בתחומי התמחותו באנציקלופדיה המקראית ובאנציקלופדיה העברית.
נוסף על אלה ערך סגל את הכרכים ח' - ט' של מילון בן-יהודה (תרפ"ח).
סינקלר לואיס
סינקלֵר לואיס (באנגלית: Sinclair Lewis; 7 בפברואר 1885 – 10 בינואר 1951, רומא) היה עיתונאי, סופר ומחזאי אמריקאי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1930.
ביוגרפיה
סינקלר לואיס נולד בסוק סנטר (Sauk Centre) שבמינסוטה, בנם של אדווין ואמה לואיס. אביו היה רופא העיירה ואמו הייתה בתו של רופא. בשנת 1891 נפטרה אמו, ושנה לאחר מכן נישא אביו מחדש. סינקלר לואיס למד משנת 1903 באוניברסיטת ייל (ספרות למד אצל פרופ' צ'ונסי ברוסטר טִינְקֶר), ובמהלך שני קייצים היה עורך של מגזין ספרותי. בשנת 1906 הצטרף לקומונה שהקים אפטון סינקלר ועבד בה כשרת. בין יתר עיסוקיו, קרא כתבי יד של סופרים, כדי לתת חוות דעת למוציאים לאור. הוא סיים את לימודיו בשנת 1908.
לואיס נדד הרבה על פני 26 ממדינות ארצות הברית והיה גם במקסיקו ובאירופה. מסופר שבאחת משיחותיו עם פרופסור טינקר, אמר לו שהוא רוצה להקדיש את חייו לכתיבת ספרים. "תגווע ברעב", אמר לו הפרופסור הנכבד. "לא אכפת לי", השיב הצעיר, "אם כך", אמר הפרופסור, "אין ספק שתצליח", והוא הצליח, אבל עד שהצליח ועד שהגיע לזכייה בפרס נובל לספרות, חי בעוני קשה. בשנת 1906, כשג'ק לונדון הרצה באוניברסיטת ייל, בא אליו לואיס וראיין אותו עבור שכר סופרים, והם התיידדו. כעבור כמה שנים, במצוקתו הכספית, פנה לואיס ללונדון והציע לו לקנות ממנו "נושאים לכתיבה". ג'ק לונדון קנה ממנו כמה נושאים לפי $7.50 ליחידה והשתמש בהם לכתיבת כמה סיפורים מוצלחים. לאחר פרסום כמה מהרומנים שלו הפך לסופר מצליח ביותר וזכה לפרסים רבים.
חייו הפרטיים לא היו מאושרים: הוא נישא והתגרש מספר פעמים ובנו, מנישואיו הראשונים, נהרג במלחמת העולם השנייה (היה לו בן נוסף, שחקן, מנישואיו לעיתונאית הנודעת דורותי תומפסון).
בשנותיו האחרונות התרכז לואיס בתיאטרון. כמחזאי וכשחקן, אף ניהל פרשיית אהבים עם שחקנית צעירה. הוא התמכר לאלכוהול ונפטר ברומא כתוצאה מנזקי האלכוהוליזם שלו.
יצירתו
בשנת 1914, כשפוטר מעבודתו באחד העיתונים (בגלל "חוסר כישרון") החליט לשבת ולכתוב את הרומן הראשון, "מיסטר וורן שלנו", בו כתב על נדודיו.
בשנת 1930 הוענק לו פרס נובל לספרות על "אמנותו הגדולה והחיה בציור חיים, על כישרונו ביצירת טיפוסים בעלי חריפות והומור".
אחדים מספריו עובדו לקולנוע כמו דודסוורת' (1936) ואלמר גנטרי (1960).
סיפורו "בונגו הדב הקטן" עובד לסרט מצויר מבית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בשנת 1947.
ג'ון לאסיטר
ב-1 בנובמבר 2011 קיבל לאסיטר כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
שנים ראשונות
לאסיטר נולד בהוליווד שבקליפורניה, בן לג'ול מאה, מורה לאמנות, ופאול איואל לאסיטר. לאסיטר גדל בוויטאר שבקליפורניה. עיסוקה של אמו תרם להתעמקותו באנימציה. מדי פעם היה מצייר קריקטורות בטקסי כנסייה שבהם השתתפו הוריו. כילד, היה לאסיטר רץ הביתה לראות סדרות מצוירות של צ'אק ג'ונס בטלוויזיה. השכלתו התחילה באוניברסיטת פפרדין. אולם, הוא שמע על תוכנית חדשה להפוך לאנימטור. אמו עודדה אותו להתחיל קריירה באנימציה, וב-1975 הוא נרשם כתלמיד לקורס החדש לאנימציה במכון לאנימציה בקליפורניה. את לאסיטר לימדו שלושה חברים מתשעת הזקנים של דיסני - אריק לארסון, פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון. בין חבריו לכיתה היו בראד בירד, ג'ון מסקר וטים ברטון.
דיסני
עם סיום הלימודים הצטרף לאסיטר לאולפני וולט דיסני כרב-חובל ב"מסע בג'ונגל" בדיסנילנד באנהיים. כעבור זמן, קיבל לאסיטר משרה של אנימטור באולפני וולט דיסני, אבל הרגיש שמשהו חסר; אחרי "על כלבים וגנבים", שלפי דעתו היה הסרט שבו דיסני הגיעו לשיא של העדר התקדמות, האולפנים החלו לגווע כשהם חוזרים על עצמם בלי הוספת שום רעיונות חדשים או חדשנות. ב-1980 או ב-1981 הוא נתקל במקרה בקלטות וידאו באחד מחדרי הוועידות של גרפיקה ממוחשבת, שהראו חלק מהאנימציה הממוחשבת הראשונה, כמו כדור צף וכדומה, מה שלפי דעתו היה חשיפה. באותו הזמן, הוא הוזמן על ידי חבריו ג'רי ריס וביל קרויר לראות את העלילה לסרט הבא, "טרון", שיוצג על ידי Computer-generated Imagery. באותו רגע הבין את הפוטנציאל של הטכנולוגיה הזאת באנימציה. לאסיטר הבין שמחשבים יכולים לשמש לעשיית סרטים עם רקעים בעלי שלושה ממדים וליצור עומקים ויזואליים כמו שלא נראה לפני כן.
פרישה מתפקידו בפיקסאר ובדיסני
ב 21 בנובמבר 2017, הודיע לאסיטר על פרישה זמנית של 6 חודשים מתפקידו בפיקסאר ובדיסני, לאחר פרסום האשמות על הטרדות מיניות מצדו. תחקיר של המגזין הוליווד ריפורטר הביא עדויות של עובדים בפיקסאר הטוענים כי הוא ידוע במנהגו "לנשק ולגעת". עובדים בחברה סיפרו כי לאסיטר היה נוהג "לתפוס, לנשק, ולהעיר על מאפיינים פיזיים". נטען בתחקיר כי "חלקן השתמשו בשיטה אותה כינו 'הלאסיטר', כדי למנוע מהבוס שלהן להניח את ידיו על רגליהן". לפי הצהרתו של המנכ"ל, "זה אף פעם לא קל להתמודד עם הטעויות שלך, אבל זאת הדרך היחידה ללמוד מהם". עובדים אחרים סיפרו לעיתון שלאסטר נוהג לשתות בכבדות באירועים חברתיים של החברה, כגון מסיבות של פרמיירות, אולם על פי המקור אלה לא היו ההזדמנויות היחידות שבהן לאסטר הפגין התנהגויות כאלה. מאז שפורסמה הידיעה על עזיבת התפקיד, יצאו ידיעות רבות על התנהגותו לכאורה, ובמגזין "הוליווד ריפורטר" פורסמו שמועות הטוענות כי "צעדים מיניים לא רצויים" מצד לאסיטר גרמו לשחקנית והכותבת ראשידה ג'ונס (מחלקת גנים ונוף) לעזוב את תפקידה כתסריטאית בהפקת צעצוע של סיפור 4. עם זאת, בהצהרה שמסרו לעיתון הניו יורק טיימס, ג'ונס ושותפה לכתיבה הכחישו את הדיווח ומסרו שהפסיקו לעבוד על התסריט בגלל היחס הכללי של החברה לנשים ובני מיעוטים. דובר חברת דיסני מסר בתגובה: "אנחנו מחויבים לשמירה על סביבה בה כל העובדים מקבלים כבוד ומועצמים לעשות את העבודה הטובה ביותר. אנחנו מעריכים את ההתנצלות הכנה של ג'ון ותומכים באופן מלא בשבתון שלקח".
ב-9 ביוני 2018 מנכ"ל דיסני, בוב אייגר, הודיע שלאסיטר יפרוש מתפקידו באופן סופי בסוף השנה, לאחר שהודה ב"התנהגות לא ראויה" כלפי הנשים שעבדו איתו במשך השנים, ובשל התנגדות צוות העובדים והעובדות לחזרתו. לאסיטר מסר בתגובה: "בששת החודשים האחרונים ניתנה לי הזדמנות להרהר מחדש בחיי, בקריירה שלי ובסדרי העדיפויות שלי, והחלטתי שסוף השנה הזו הוא הזמן המתאים להתחיל להתמקד באתגרים יצירתיים חדשים".
סקיידאנס
בינואר 2019, לאסיטר נשכר להיות המנכ"ל של סקיידאנס הנפשה, ויפיק סרטים יחד עם אולפני ההנפשה של פרמאונט וIlion Animation Studios, סרטו הראשון באולפן זה צפוי להיקרא "מזל" אשר עתיד לצאת לאור ב-5 באוגוסט 2022 באפל TV פלוס.
אם אף דום
דניאל דומליי (באנגלית: Daniel Dumile; 13 ביולי 1971 – 31 באוקטובר 2020), היה ידוע גם תחת שמות הבמה: אם אף דום (MF DOOM), זאב לאב איקס (Zev Love X), ויקטור ואן (Viktor Vaughn), קינג גידורה (King Geedorah), היה ראפר בריטי-אמריקאי. דום היה מוכר בסגנון כתיבת השירים הייחודי שלו, ובכך שהוא גילם זהות כפולה של ראפר ושל "דמות נבל". דום שיתף פעולה במספר פרויקטים, כמו: דיינג'ר דום (עם דיינג'ר מאוס), ג'יי ג'יי דום (עם ג'נירו ז'רל) ומאדוילן (עם מאדליב).
ביוגרפיה
דומליי נולד ב-1971 בלונדון, אנגליה. מוצא אימו מטרינידד ומוצא אביו מזימבבואה. לדומליי יש אח בכור, בשם מרקהאם טמפל, דומליי הרבה לתת קרדיט על הישגיו למרקהאם.
1988–1997: השנים הראשונות עם KMD
דומליי (כונה אז זאב לאב איקס) הקים ב-1988 את ההרכב KMD (קיצור של Kausing Much Damage) יחד עם אחיו הקטן די ג'יי סאברוק ועם האם סי רודן. לאחר שרודן עזב את ההרכב, דומליי צירף את הראפר אוניקס דה בירת'סטון קיד. מנהל הרפרטואר דנטה רוס שמע על ההרכב דרך הרכב ההיפ הופ היהודי ת'רד בס, והחתים אותם בחברת התקליטים אלקטרה רקורדס. ב-1989 דומליי התארח בשיר "The Gas Face" של 3rd Bass. ב-1991 KMD הוציאו לאור את אלבום הבכורה שלהם, שנקרא "Mr. Hood".
ב-1993 סאברוק נהרג בתאונת דרכים, כאשר מכונית פגעה בו בזמן שחצה את הכביש. שבוע לאחר תאונת הדרכים נזרק ההרכב מאלקטרה רקורדס. לפני מותו של סאברוק, תכננו חברי ההרכב להוציא לאור את אלבומם השני, "Black Bastards", אך בעקבות מחלוקת על עטיפת האלבום בוטל שחרור האלבום. מ-1994 עד 1997 דומליי לקח הפסקה מההיפ הופ בעקבות מות אחיו, הסתובב ברחובות מנהטן וישן על ספסלים. לקראת סוף שנות ה-90 הוא עזב את ניו יורק סיטי והתיישב באטלנטה. בראיונות שנערכו איתו בתקופה ההיא, ציין שהתגבר על מות אחיו הקטן והבטיח לעצמו שינקום בתעשיית המוזיקה שעיוותה אותו.
1997–2003: החזרה למוזיקה
ב-1997 דומליי התחיל להופיע בערבי מיקרופון פתוח, כשהוא כיסה את פניו עם גרב. בינתיים הוא אימץ לעצמו זהות חדשה, "אם אף דום", כשהוא לבש מסיכה שדומה למסיכה של דוקטור דום (דמות ממארוול קומיקס). המסיכה של דומליי מבוססת על המסיכה שמקבלים בסרט גלדיאטור. הוא לבש את המסיכה במהלך ההופעות שלו, ונהג לא להצטלם בלי המסיכה; חוץ מהופעות קצרות בקליפים ובתמונות מוקדמות של KMD.
ב-1999 דומליי הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, "Operation: Doomsday", בחברת התקליטים Fondle 'Em Records של גארסיה בוביטו. על האלבום דומליי איית את הכינוי שלו כ-"M.F. DOOM" ולאחר מכן הוא בחר לשנות ל-"MF DOOM". לצד האומנים שהתארחו באלבום, התארחו גם קולקטיב ההיפ הופ מונסטה איילנד צארז (Monsta Island Czars), שבה כל אומן אימץ לעצמו כינוי ממפלצות שמופיעות במיתוסים על גודזילה. דומליי גם אימץ לעצמו כינוי כמו של חברי הקולקטיב, שנקרא קינג גידורה, דרקון מפלצתי תלת ראשי בעל כנפיים גדולות ושני זנבות שהופיע בסרטי גודזילה. דומליי השתמש בכינוי זה מספר פעמים באלבומים שהוציא.
ב-2001 דומליי התחיל לעבוד עם המפיק פרינס פול, הוא הפיק יחד עמו את האלבום "!Paullelujah" של אם סי פול ברמן. ב-2002 הוא התארח יחד עם הראפר קוריוס בשיר "Monday Night At Fluid", השיר הופק על ידי קינג האני שהפיק בנוסף מספר שירים באלבום "Vaudeville Villain" של דומליי. ב-2005 דומליי התארח בשיר "November Has Come" של הלהקה גורילז, השיר הגיע למקום השישי במצעד בילבורד 200.
בין השנים 2001 ל-2006 דומליי הוציא סדרה של אלבומי קטע כלי, שנקרא "Special Herbs". יש עשרה אלבומים בסדרה, כשכל קטעי הכלי נעשו על ידי דומליי.
ב-2003 דומליי הוציא לאור את האלבום "Take Me to Your Leader", אלבום קונספט שבו הוא משתמש בדמות קינג גידורה. ברוב שירי האלבום התארחו אומני אורח, האלבום כולל מספר סימפולים מסרטים ומסדרות טלוויזיה ישנות (טכניקה שדומליי משתמש בה ברוב אלבומיו). באותה השנה דומליי הוציא לאור את האלבום "Vaudeville Villain", הפעם תחת שם הבמה ויקטור ווהן (שחקן אחר מהקומיקס דוקטור דום, ש"שמו האמיתי" הוא: ויקטור וון דום).
2004–2020: הפריצה למיינסטרים
ב-2004 דומליי הוציא לאור את האלבום "Venomous Villain" (מכונה גם כ-"VV2"). באותה השנה הוא הוציא לאור את האלבום "Mm..Food", הפעם תחת שם הבמה "אם אף דום". פריצת הדרך המסחרית הראשונה של דומליי התרחשה בשנת 2004, כשהוא הוציא לאור את האלבום "Madvillainy". האלבום נעשה בשיתוף פעולה עם המפיק מאדליב, כשהם קראו לעצמם מאדוילן. האלבום זכה להצלחה מסחרית וקיבל ביקורות טובות מהקהל ומהמבקרים. דומליי לראשונה החל להופיע על שערי מגזינים שונים, כמו: רולינג סטון, הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט ועוד'. ב-2005 דומליי עשה צעד נוסף לקראת הפריצה למיינסטרים, כשהוציא לאור יחד עם הדי ג'יי דיינג'ר מאוס (תחת שם ההרכב דיינג'ר דום) את האלבום "The Mouse and the Mask". האלבום הגיע למקום 48 במצעד בילבורד 200.
ב-2006 דומליי הפיק מספר שירים מהאלבומים: "Fishscale" ו-"More Fish" של גוסטפייס קילה. ב-30 במאי 2006 הוציאו דומליי ודיינג'ר מאוס לאור את המיני אלבום "Occult Hymn" להורדה בחינם באינטרנט. באותה השנה דומליי חתם בחברת התקליטים לקס רקורדס. ב-24 במרץ 2009 הוציא דומליי לאור את האלבום "Born Like This", אשר דורג במקום 52 במצעד בילבורד 200.
בתחילת 2010 דומליי החל את מסע ההופעות שלו ברחבי העולם, כשהופיע בקמדן טאון, לונדון. ב-26 בנובמבר 2011 דומליי היה אמור להופיע במועדון הבלוק בתל אביב, אך בשל אירוע לב שעבר בוטלה ההופעה.
בסוף 2010, דומליי וג'נירו ז'רל החלו לשתף פעולה, בשם ג'יי ג'יי דום. ב-20 באוגוסט 2012 הם הוציאו יחד לאור את האלבום "Key to the Kuffs".
מותו
דומליי נפטר ב-31 באוקטובר 2020, משפחתו מסרה הצהרה לציבור ב-31 בדצמבר 2020 באמצעות עמוד האינסטגרם של דומליי. ב-2023 אשתו סיפרה שדומליי נפטר מתוצאה של מנת יתר של תרופות לאחר שסבל כמה שנים מאנגיואדמה וסוג נדיר של לחץ דם שגרם למותו.
קריית אונו
קִרְיַת אוֹנוֹ היא עיר בבקעת אונו, מחוז תל אביב בישראל, הגובלת בגבעת שמואל מצפון, ברמת גן ממערב, סביון מדרום וממזרח, גני תקווה במזרח ובפתח תקווה מצפון מזרח. היא הוכרזה כעיר בשנת 1992 ולפני כן פעלה כמועצה מקומית.
נוסדה בשנת 1939, וקרויה על שם אוֹנוֹ הקדומה, הנזכרת במקרא ובמקורות חז"ל, ואשר שכנה באזור בו הוקמה העיר.
אונו הקדומה
שמה של העיר לקוח משם היישוב מתקופת המקרא, בית שני, המשנה והתלמוד "אונו", ששמו השתמר לפי הסברה המקובלת ב"כפר עאנה" הסמוך מדרום.
לפי המתואר במקרא, אונו נבנתה על ידי שמד מצאצאי בנימין:.
אונו נזכרת בימי שיבת ציון כאחד היישובים ביהודה בהם התיישבו שבי ציון, לצד לוד וחדיד:, וכן:. כמו כן, נזכרת בתנ"ך בקעת אונו בה שכנה העיר:.
העיר נזכרת גם במקורות חז"ל, בין היתר כמקום מוצאם או מושבם של התנא רבי חנינא איש אונו ושל האמורא רבי יהושע אוניא, וכן היא נזכרת במקורות חז"ל השונים כאחת הערים המוקפות חומה מימי יהושע בן נון.
במדרש איכה רבה מובאת העיר כדוגמה לעיר יהודית מובהקת, לעומת לוד שכנתה, בה התגוררה גם אוכלוסייה נכרית:.
היסטוריה
היישוב הנוכחי הוקם בשנת 1939, כאשר ביוזמת המרכז החקלאי התארגנו 39 משפחות שביקשו להקים לעצמן שכונה חקלאית סמוך לכפר אז"ר. לשם כך, נרכשו אדמות מן הערבים שישבו בכפר עאנה ובאל-ח'ירייה. היישוב החדש נקרא כפר אונו . בספטמבר 1951 נחנך בכפר בית הספר היסודי הראשון "ניר".