cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קולאק
הנחיית הפוליטביורו
ב-5 בינואר 1930, ובעקבות התנגדות עזה של רבים מהקולאקים להליך הקולקטיביזציה, הוציא הפוליטביורו הנחיה לפעול לחיסול מעמד הקולאקים. במסגרת ההנחיה, חולקו הקולאקים ל-3 קבוצות, בהתאם למידת "מעורבותן" בהתנגדות לשלטון. לגבי הקבוצה הראשונה, שהוגדרו כמארגני מרידות ופעילויות אקטיביות כנגד המשטר, הוחלט כי יכלאו במחנות כפייה (גולאגים). בקבוצה השנייה נכללו מתנגדים של המשטר, אשר לגביהם הוחלט כי יוגלו ליעדים רחוקים בברית המועצות, דוגמת הרי אורל או קזחסטן. לגבי הקבוצה השלישית, בה נכללו יתר הקולאקים, הוחלט כי יוגלו ליעדים אחרים בפרובינציה בה התגוררו.
לפי דבריו של ההיסטוריון הבריטי אדוארד קר, החלטת 5 בינואר הייתה החלטת יסוד בתהליך הקולקטיביזציה. היא הכריזה על "המרת הייצור הגדול של הקולאקים בייצור הגדול של הקולחוז" ועל "חיסול הקולאקים בתור מעמד". הואיל ולא היה ניתן לגלות רחמים כלפי הקולאק, שראו בו אויב המשטר, עלול היה כל איכר שהתנגד לקולקטיביזציה, שיסווגו אותו כקולאק או כמשתף פעולה עם הקולאקים, וכך להיות נתון לעונשים כבדים".
בין השנים 1929–1933, עלה מחיר התבואה והדגנים בצורה משמעותית והמשיך המאבק העיקש בין האיכרים, אשר פעלו להחביא את התבואה ורשויות השלטון אשר נהגו לבצע פשיטות על בתי האיכרים בניסיון למצוא את היבול המוסתר. לדבריו של ההיסטוריון הבריטי רוברט קונקווסט, בכל יחידה צבאית שנטלה חלק בפשיטות היה מצויד לפחות אחד מן החיילים במוט ברזל ארוך אשר נועד לאתר תבואה שהוסתרה באדמה. עוד מציין קונקווסט, כי החיילים בחנו את המצב הגופני של האיכרים, וכל אחד שהיה נראה במצב גופני ומשקל סביר, נחשד באופן מיידי בהברחת מזון.
המפלגה הקומוניסטית של בריטניה
המפלגה הקומוניסטית של בריטניה הגדולה (באנגלית: Communist Party of Great Britain, CPGB) הייתה מפלגה קומוניסטית בבריטניה בין השנים 1920–1991. הארגון הקיים כיום באותו שם אינו מפלגה אלא שדולה לאיחוד קבוצות מרקסיסטיות שונות בבריטניה.
שנות ה-20
המפלגה נוצרה בעקבות הנחיית האינטרנציונל השלישי להקמת מפלגות קומוניסטיות במדינות העולם ואיחדה במרוצת השנה הראשונה לפעילותה פלגים קומוניסטיים שונים בבריטניה (אנגליה, ויילס וסקוטלנד) במטרה להפוך למפלגה הבריטית היציגה המוכרת על ידי הקומינטרן. הנושא העיקרי עמו התמודדה המפלגה בראשיתה היה סוגיית הפלרמנטרליזם, כלומר האם לפעול במסגרת הדמוקרטיה הפרלמנטרית הקיימת, תוך שיתוף פעולה עם ממסד קפיטליסטי ולהשקיע את משאבי הפרולטריון במשחק הפוליטי הקיים או האם לפעול באופן חוץ-פרלמנטרי, בדרך של הקמת סובייטים (מועצות מהפכניות) ולהשקיע את המשאבים בבניית תשתית ותנופה למהפכה. את הפלג השני, השמאלי, הנהיגה סילביה פנקהרסט. לבסוף, בעידודו של לנין, הוחלט שהמפלגה תפעל בתוך המסגרת הפרלמנטרית. לקראת מסע הבחירות של 1922 השתלבה המפלגה במפלגת הלייבור, שלא הייתה אז אלא מסגרת פוליטית רופפת של קבוצות שמאל שונות. שניים מנציגי המפלגה הקומוניסטית אף נבחרו לפרלמנט במסגרת הלייבור.
המפלגה לא קיבלה לשורותיה כל אחד, מתוך תפיסה של קיום על בסיס תאים מהפכניים. הדבר יצר חשדנות רבה ומעקב אחריה על ידי ה-MI6. יומיים לפני הבחירות של שנת 1924 פורסם ב"דיילי מייל" הבריטי מכתב שמוען למפלגה מאת גריגורי זינובייב, ראש הקומינטרן. המכתב, שהוא ככל הנראה זיוף שנעשה על ידי ה-MI6 בהשראת רוסים לבנים, קרא להתססת הפרולטריון הבריטי. רק חודשים ספורים קודם לכן הכירה ממשלת הלייבור בראשות רמזי מקדונלד בברית המועצות ואף הסכימה להלוות לה כסף. המכתב שימש את המפלגה השמרנית על מנת לחשוף ולתקוף את "חטיפת" הלייבור על ידי הקומוניסטים ולהביך את ראש הממשלה. המפלגה השמרנית זכתה בניצחון סוחף בבחירות. במאי 1926 נאסרו ראשי המפלגה בהאשמה שהתסיסו את האיגוד המקצועי של הכורים וסללו את הדרך לשביתה הכללית בבריטניה. תמיכת המפלגה בכורים תרמה לחשיפה ואהדה גוברת כלפיה מאת מעמד הפועלים בהמשך. התמיכה במפלגה התרכזה אצל פועלי התעשייה הכבדה, כורים ופועלי טקסטיל מהאיסט אנד של לונדון, רובם יהודים.
משנות השלושים עד שנות החמישים
לעומת שיתוף הפעולה הפורה יחסית בין הקומוניסטים למפלגות סוציאל-דמוקרטיות במסגרת הלייבור עד 1929, הרי שעקב הדוקטרינה הסטליניסטית, שסיווגה את הסוציאל-דמוקרטים כנציגיו של הפשיזם, נותק הקשר בין המפלגה הקומוניסטית ללייבור. עקב כך ניתקה המפלגה גם את קשריה עם האיגודים המקצועיים וניסתה, ללא הצלחה מרובה, להקים איגודים מתחרים. עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הביאה קץ לבדלנות ומ-1933 נוצרה "חזית עממית" אנטי-פשיסטית רחבה שהקיפה הן את הלייבור והן את הקומוניסטים וכן כוחות אנטי-פשיסטיים בקרב הליברלים והשמרנים. המפלגה התנגדה למדיניות הפייסנית של ממשלת נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה וחברי "פלוגות הפועלים" של המפלגה התעמתו בקרבות-רחוב נגד חברי איגוד הפשיסטים הבריטי האנטישמי. ב-1930 נוסד עיתון המפלגה, ה-Daily Worker.
במהלך המלחמה, שינתה המפלגה את נטייתה בהתאם למדיניות הסובייטית כלפי הנאצים ולאחר תקופה בה הטיפה לשלום (מפרוץ המלחמה לערך עד מבצע ברברוסה), חזרה והטיפה למלחמת חורמה בגרמניה, עד כדי הוצאת צו האוסר על פועלים לשבות במפעלים החיוניים למאמץ המלחמתי. המפלגה הגיעה לשיא של כ-60,000 חברים ב-1943. בבחירות הכלליות של 1945 השיגו הקומוניסטים 130,000 קולות והכניסו שני חברי פרלמנט, אחד מהם היה פיל פירטין היהודי שזכה במזרח לונדון, שניהם איבדו את מושביהם בבחירות 1950, על רקע התנגדותם להצטרפות בריטניה לברית נאט"ו. הייתה זו הפעם האחרונה בה נבחרו חברי פרלמנט קומוניסטים בבחירות כלליות בבריטניה.
בקונגרס ה-22 שלה, באפריל 1952, אימצה המפלגה, בהשראת סטלין, מתווה מהפכני בשם "Britain's Road to Socialism", שהרחיק אותה מהעשייה הפוליטית הפרלמנטרית וקירב אותה מחדש למקורותיה המהפכניים. עד 1956 היה כוח המפלגה בשיאו במסגרת האיגודים המקצועיים, בפרט איגודי הכורים והיא השפיעה על האגף השמאלי של מפלגת הלייבור. עם זאת "הנאום הסודי" שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-25 בפברואר 1956 בוועידה ה-20, בו הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג יוסיף סטלין ואת פשעיו ודיכוי המרד ההונגרי בנובמבר, גרמו למפלגה הבריטית, כמו לכל המפלגות הקומוניסטיות בעולם המערבי, לשבר. המפלגה ניסתה לשמור על צמרת איגודי העובדים והמנגנון שלהם, תוך איבוד קשר עם הפועלים הפשוטים. נציגי הקומוניסטים נכשלו בבחירות הכלליות וזכו להישגים קלושים בבחירות המקומיות.
יחסי גרמניה–הממלכה המאוחדת
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הממלכה המאוחדת הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, כאשר ערי ברית הנזה יצרו קשרי מסחר עם ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות. שתי המדינות לחמו זו בזו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, אולם לאחר מלחמת העולם השנייה, התחזקו קשרי המדינות, ושתיהן היו חברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי (עד לפרישתה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד). כיום שתי המדינות מקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
השלטון הרומי ונדידת העמים
בשנת 58 לפני הספירה כבש יוליוס קיסר חלק מאזור גרמניה של ימינו, וכלל אותו בפרובינקיה גרמניה עילית, ובשנת 43 כבש צבאו של קלאודיוס את האיים הבריטיים וכלל אותם בפרובינקיה בריטניה.
לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה, פלשו שבטים גרמאנים (אנגלו-סקסונים) לאי, והקימו בה 7 ממלכות - הפטרכיה. בעקבות הפלישה האנגלו-סקסית, השפה האנגלית שייכת למשפחת השפות הגרמאניות, על אף שבעקבות הכיבוש הנורמני קיבלה האנגלית גם השפעה ניכרת מהשפה הצרפתית.
המפלגה הקומוניסטית של בריטניה
משנות השישים ועד התפרקות המפלגה
על רקע חיבור גרסה חדשה של "Britain's Road to Socialism" ב-1977, שכיוונה למיתון הקו הנוקשה ברוח האירו-קומוניזם ועקרונותיו של אנטוניו גראמשי, נוסדה המפלגה הקומוניסטית הבריטית החדשה (New Communist Party of Britain, NCP), שאימצה את הקו המרקסיסטי-לניניסטי הנוקשה. למפלגה הייתה השפעה מסוימת בתנועה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה וגיבוש דעת קהל הבריטית נגד התופעה ולמען החרמת דרום אפריקה. כן פעלה המפלגה בקרב האיגודים המקצועיים בתקופת מרגרט תאצ'ר ובפרט בשביתת הכורים הגדולה. ב-1988 התפצלה שוב המפלגה תוך הקמת המפלגה הקומוניסטית הבריטית. ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, הגיעה המפלגה לקיצה. ההנהגה המתונה חברה לארגונים חוץ-פרלמנטריים תוך יצירת חזית של שמאל דמוקרטי, שנוכח בציבוריות ובפוליטיקה הבריטית. קבוצות אחרות יצרו שלל מסגרות ומפלגות באנגליה, בסקוטלנד ובפרלמנט האירופי.
הישגים בבחירות הכלליות
מקור: אתר ספרטקוס
יחסי גרמניה–הממלכה המאוחדת
ברית הנובר
בשנת 1714 הוכתר גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, והוא ויורשיו שלטו באוניה פרסונלית הן בממלכת בריטניה הגדולה, שהפכה בשנת 1801 לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, והן בנסיכות הבוחר מהנובר, שהפכה בקונגרס וינה בשנת 1815 לממלכת הנובר. מנהיגים בריטים התלוננו לעיתים קרובות על כך שהמלכים ג'ורג' הראשון וג'ורג' השני, שדיברו בקושי אנגלית, דאגו בעיקר לאינטרסים שלהם בהנובר והובילו את מדיניות החוץ הבריטית לטובתה של הנובר, ולעומת זאת, המלך ג'ורג' השלישי מעולם לא ביקר בהנובר ב-60 השנים (1760–1820) שהוא שלט בה. הנובר נכבשה על ידי צרפת במהלך המלחמות הנפוליאוניות, אולם חיילים הנובריאנים ברחו לאנגליה והקימו שם את הלגיון הגרמני של המלך, יחידה בצבא הבריטי של גרמנים אתניים. בשנת 1837 מת ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ובמקומו עלתה לשלטון בבריטניה אחייניתו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם בהנובר שבה נהג החוק הסאלי לא יכלה ויקטוריה לרשת את השלטון, ודודה ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד הוכתר כארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
בתה הבכורה של המלכה ויקטוריה - ויקטוריה, הנסיכה המלכותית התחתנה בשנת 1858 עם פרידריך וילהלם, נסיך פרוסיה, אשר כעבור 3 שנים הפך לנסיך הכתר הפרוסי, ושניהם היו ליברלים ואהדו מאוד את התרבות הבריטית והעריצו אותה, ומאידך תיעבו את קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק, אולם ביסמרק היה אהוד על וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
הקיסרות הגרמנית
בשנת 1871 אוחדה גרמניה תחת שלטון בית הוהנצולרן הפרוסי, בעקבות הניצחון במלחמת צרפת–פרוסיה, מה שהתקבל על ידי בריטניה בצורה יפה מסיבות אסטרטגיות, אידאולוגיות ועסקיות. האימפריה הגרמנית נחשבה לכוח איזון יעיל ביבשת אל מול צרפת ורוסיה, שתי המעצמות שהדאיגו את בריטניה ביותר. האיום של צרפת בים התיכון ושל רוסיה במרכז אסיה היה יכול להיות מנוטרל על ידי מערכת יחסים שקולה עם גרמניה, והאומה החדשה תהיה נתפסה ככוח מייצב, וביסמרק קידם במיוחד את תפקידו בייצוב אירופה ובמניעת כל מלחמה גדולה ביבשת. אולם, ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלדסטון, חשד תמיד בגרמניה, וחשש שבסופו של דבר גרמניה תתחיל במלחמה עם שכנה חלשה יותר. הפער האידאולוגי הודגש על ידי לורד ארתור ראסל בשנת 1872:
.
בריטניה נמנעה מליצור עימותים כלשהם עם גרמניה, אך הבהירה, במשבר המלחמה בשנת 1875, כי היא לא תסכים למלחמה מקדימה של גרמניה על צרפת. מאידך, ביסמרק גם הוא השתדל לא להיגרר לסכסוך עם בריטניה, ומשום כך צירף להצטרף למרוץ לאפריקה. במהלך שלטונו של רוברט גסקוין ססיל התקיים שיתוף פעולה הדוק בין המדינות, ואף דובר על כריתת ברית ביניהם, אך הדבר לא יצא אל הפועל בעקבות רצונה של בריטניה לשמור על "בדידות מזהרת".
השפעות אינטלקטואליות
במהלך השנים רעיונות זרמו הלוך וחזור בין שני העמים, ופליטי המשטרים הריאקציונריים של גרמניה התיישבו לעיתים קרובות בבריטניה, ובראשם קרל מרקס ופרידריך אנגלס. ההתקדמות הטכנולוגית הייתה משותפת בשתי המדינות, כמו גם החידושים בכימיה, ולמעלה מ-100 אלף מהגרים גרמנים הגיעו גם הם לבריטניה. גרמניה הייתה אחד המרכזים בעולם לרעיונות החברתיים החדשניים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ובשנת 1910 העבירו הליברלים הבריטים בראשות הרברט הנרי אסקווית' ודייוויד לויד ג'ורג' את רפורמות הרווחה הליברליות, שנשענו על רעיון המדינה הסוציאלית שתיקן ביסמרק בשנת 1883.
מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1904 כרתה בריטניה את ההסכמה הלבבית עם צרפת, אשר הורחבה בשנת 1907 לברית ההסכמה המשולשת יחד עם האימפריה הרוסית. בשנת 1905 פרץ המשבר המרוקאי הראשון, הידוע גם כמשבר טנג'יר, ובשנת 1911 פרץ המשבר המרוקאי השני או משבר אגדיר, ובעקבות אירועים אלו פנתה דעת הקהל הבריטית נגד גרמניה והתגבר החשש למלחמה בין הצדדים. בשנת 1914 פלש צבא האימפריה הגרמנית לבלגיה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות כך הצטרפה בריטניה למלחמה. על אף ציפיות כי המלחמה תהא קצרה, הפכה המלחמה למלחמת חפירות, ובקרב על הסום ספגו כוחות הצבא הבריטי אבדות כבדות.
בשנת 1917 ויתר ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת על תאריו הגרמניים, והחליף את שם המשפחה לבית וינדזור, ובעקבותיו ויתרו כל בני המשפחה המלכותית הבריטית על תאריהם הגרמניים. בנוסף, באותה שנה הועבר חוק שלילת התארים 1917 שבה נשללו התארים הבריטיים מאישים שלחמו נגד בריטניה או אחת מבעלות בריתה במלחמה.
בשנת 1918 פתחו הגרמנים במתקפת האביב, אולם למרות הצלחות טקטיות בתחילה לא הצליחו הגרמנים לזכות בהצלחה אסטרטגית, ובמהלך הקיץ הצטרף חיל המשלוח של ארצות הברית ללחימה, וכוחות מדינות ההסכמה זכו להצלחה כבירה בקרב אמיין, ולאחר מכן פתחו במתקפת מאה הימים שהביאה לתבוסת הצבא הגרמני במלחמה, ולכניעת גרמניה ב-11 בנובמבר אותה שנה. בריטניה וצרפת המשיכו במצור הכלכלי על גרמניה, עד לאחר החתימה על הסכם ורסאי. בבחירות 1918 בבריטניה הבטיח לויד ג'ורג' שיכפה חוזה שלום קשוח על גרמניה, אולם בועידת השלום בפריז (1919) הוא היה הרבה יותר מתון מאשר נציגי צרפת ואיטליה.
בין המלחמות
בין השנים 1920–1933 היו שתי המדינות ביחסים טובים, ואף חתמו על הסכמי לוקרנו בשנת 1925 ועל הסכם קלוג-בריאן בשנת 1928. במהלך ועידת ג'נובה בשנת 1922 התנגשה בריטניה עם צרפת גלויות לגבי גובה הפיצויים שעל גרמניה לשלם, ובשנת 1923 גינתה בריטניה את צרפת על כיבוש הרוהר על ידי הצבא הצרפתי. בשנת 1924 נחתמה תוכנית דוז שבה הוסדרו הפיצויים שעל גרמניה לשלם לבריטניה, והוסדרו הלוואות אמריקניות לתשלום הפיצויים. בשנת 1930 הוחלפה התוכנית בתוכנית יאנג, אולם בשנת 1931 הושעו תשלומי הפיצויים, והם שולמו רק בשנת 1951 על ידי גרמניה המערבית.
לאחר עליית היטלר לשלטון בינואר 1933 הדרדרו היחסים בין המדינות, ובשנת 1934 דו"ח סודי של ועדת ההגנה הבריטית כינה את גרמניה "האויב הפוטנציאלי האולטימטיבי", וקרא לכוח משלוח של חמש דיוויזיות ממוכנות וארבע-עשרה דיוויזיות רגלים. עם זאת, מגבלות תקציב מנעו היווצרות של כוח גדול והכנתו למלחמה. בשנת 1935 נחתם הסכם הצי האנגלו-גרמני, שבו נחתמו הגבלות על גודל הצי של שתי המדינות, כדי לא לחזור על מרוץ החימוש שהיה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1936 גילתה בריטניה פייסנות כלפי גרמניה הנאצית לאחר שכוחות גרמניים נכנסו לחבל הריין. הפייסנות כלפי היטלר הלכה וגברה והגיעה לשיאה בהסכם מינכן שנכפה על צ'כוסלובקיה, ובסופו של דבר הביא לסיפוחה לגרמניה.
מלחמת העולם השנייה
בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה הנאצית, אולם למעט מתקפת הסאר הצרפתית, לא התקיימו פעולות מלחמה בין שתי המדינות ביבשה, והתקופה נקראה בשם המלחמה המדומה. אמנם, ברחבי הים התרחשו כמה קרבות, והנודע שבהם היה קרב נהר לה פלטה.
באפריל 1940 פלשו הגרמנים לדנמרק ונורווגיה, אולם הנורווגים התנגדו בעקשנות, ובריטניה שלחה חיל משלוח שסייע להם במשך כחודשיים, עד תום המערכה. במאי אותה שנה פלשו הגרמנים לארצות השפלה ולצרפת, ועד מהרה הביסו את כוחות בעלות הברית, ודחקו אותם לאזור דנקרק, אולם הבריטים הצליחו לחלץ כ-338,000 חיילים בריטיים וצרפתים מחוף דנקרק לבריטניה במשך כשבוע במבצע דינמו, תוך שהם מאבדים את רוב כלי הנשק, כלי הרכב והאספקה שלהם. בסוף הקיץ אותה שנה התחולל הקרב על בריטניה, שבו נכשל הלופטוואפה בהשגת עליונות אווירית, ובעקבות כך ביטל הוורמאכט את מבצע ארי הים - תוכנית הפלישה לבריטניה.
האימפריה הבריטית עמדה לבדה נגד גרמניה הנאצית, אולם ארצות הברית תמכה מאוד בבריטים וסיפקה להם ציוד, מטוסי קרב, ספינות, ועוד. בדצמבר 1941 ארצות הברית נכנסה למלחמה נגד גרמניה ויפן, בעקבות המתקפה על פרל הארבור, אשר החלה את המערכה באוקיינוס השקט, אשר במהלכה הובסו הבריטים בתחילה ואיבדו את הונג קונג וסינגפור.
ב-6 ביוני 1944 החלה הפלישה לנורמנדי, ובעקבותיה החלו בעלות הברית את הלחימה בחזית המערבית, אשר נמשכה עד לתבוסת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נטלו הבריטים חלק במשפטי נירנברג, שבהם נידונו הבכירים הנאצים על חלקם בפשעי מלחמה. בהתאם להסכם ילטה והסכם פוטסדאם, בריטניה קיבלה את אזור צפון גרמניה, שבו שכנו רוב אזורי התעשייה של גרמניה. בתחילה חששו הבריטים משיקום האזור, בשל החשש שהכלכלה הגרמנית תתחרה בכלכלה הבריטית המוכה, אולם לבסוף הוחלט על הקמת איגוד מקצועי חזק בגרמניה, ושתי המדינות קיבלו מענקים נרחבים לסיוע ושיקום מארצות הברית, כחלק מתוכנית מרשל. בנוסף, האמריקנים דחפו את גרמניה וצרפת להתפייס, וגרמו להם להצטרף לתוכנית שומאן, שהביאה ליצירת קהילת הפחם והפלדה האירופית. בשנת 1949 אוחדו אזורי הכיבוש הבריטי, האמריקני והצרפתי, והוקמה גרמניה המערבית, ובברלין אוחדו אזורי הכיבוש של בעלות הברית ליצירת מערב ברלין, שהייתה תחת שליטה משותפת של ארצות הברית, בריטניה וצרפת עד לשנת 1991.
המלחמה הקרה
לאחר 1955 החליטה בריטניה להסתמך על נשק גרעיני זול יחסית כגורם מרתיע נגד ברית המועצות, ועל הדרך לצמצם את התחייבויותיה היקרות מאוד בהחזקת הכוחות במערב גרמניה. לונדון זכתה לתמיכה מוושינגטון והמשיכה בהפחתת הכוחות, תוך שהיא ממשיכה במחויבותה להגנת מערב אירופה.
בריטניה הגישה שתי בקשות לחברות בשוק המשותף (הקהילה האירופית); בשנת 1961 היא נכשלה לנוכח וטו צרפתי, אך בשנת 1967 הצליחה בתמיכת גרמניה המערבית, ועם סיום המשא ומתן בשנת 1972 התקבלה לקהילה האירופית. בשנת 1962 הבטיחה בריטניה לפולין כי היא מקבלת את קו אודר-נייסה, אולם שמרה על כך בחשאיות, כדי לא לפגוע בתמיכתה הדיפלומטית של גרמניה המערבית בהכנסתה לקהילה האירופית. בשנת 1970 חתמה ממשלת גרמניה המערבית בראשות וילי ברנדט, ראש עיריית מערב ברלין לשעבר, על הסכם עם פולין שמכיר בגבולות פולין החדשים.
איחוד גרמניה מחדש
בשנת 1990 התנגדה בתחילה ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר לאיחוד גרמניה מחדש, אך בסופו של דבר קיבלה את ההסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה.
מאז 1945 גרמניה מארחת כמה מתקנים צבאיים בריטיים בחלק המערבי של המדינה במסגרת הכוחות הבריטים בגרמניה. שתי המדינות החברות בנאט"ו, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים חזקים. דויד מקאליסטר, לשעבר נשיא סקסוניה התחתונה, הוא בן לאב סקוטי ואמא גרמנייה, ומחזיק באזרחות בריטית וגרמנית. כמו כן, מנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית בבית הנבחרים הבריטי, אנגוס רוברטסון הוא גרמני למחצה, משום שאמו הייתה מגרמניה, והוא מדבר גרמנית ואנגלית שוטפת.
בשנת 1996 הקימו בריטניה וגרמניה בניין שגרירות משותף ברייקיאוויק, ובחגיגות לפתיחת הבניין שהתקיימו ב-2 ביוני אותה שנה, השתתפו שר החוץ הבריטי, מלקולם ריפקינד, שר החוץ הגרמני, ורנר הוייר, ושר החוץ האיסלנדי הלדור אסגרימסון.
יחסים כלכליים
גרמניה היא שותפת הסחר החשובה ביותר של בריטניה, בעוד שבריטניה היא רק החמישית מבין שותפות הסחר החשובים ביותר בגרמניה. שתי המדינות, הקרובות גיאוגרפית, קשורות קשר הדוק כלכלית בניהן.
בשנת 2013 היקף הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-118 מיליארד אירו, עם עודף יצוא משמעותי של גרמניה לממלכה המאוחדת, הייצוא הגרמני הסתכם ב-76 מיליארד אירו והיבוא ב-45 מיליארד אירו.
ישנם כיום כ-2,500 חברות גרמניות בבריטניה עם כ-370,000 עובדים, לעומת כ-3,000 חברות בריטיות בגרמניה. החברות הגרמניות השקיעו 121 מיליארד אירו ואילו החברות הבריטיות השקיעו 49 מיליארד אירו במדינה השותפה.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-19 קונסוליות באברדין, ברמינגהאם, בריסטול, קארדיף, דובר, אדינבורו, גלאזגו, גרנזי, האל, ג'רזי, קירקוול, לידס, לרוויק, ליברפול, לונדונדרי, מידלסברו, ניוקאסל, פלימות', וסאות'המפטון. מאידך, בריטניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, הנובר, קיל, מינכן, נירנברג ושטוטגרט.
טיל שווייגר
טילמן ואלנטין "טיל" שווייגר (בגרמנית: Tilman Valentin "Til" Schweiger; נולד ב-19 בדצמבר 1963) הוא שחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע גרמני, בעל חברת הפקות בברלין. התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "טומב ריידר 2: סוד החיים", "המלך ארתור" ו"ממזרים חסרי כבוד".
ביוגרפיה
שווייגר נולד בפרייבורג שבמערב גרמניה. שני הוריו הם מורים. לאחר שלמד לשון וספרות גרמנית במשך שנתיים באוניברסיטה במטרה להפוך למורה, בחר שווייגר ללמוד משחק בבית ספר למשחק בקלן וסיים את לימודיו בהצלחה.
קריירה
הופעתו הראשונה בקולנוע הגרמני הייתה ב-1991 בסרט "Manta, Manta".
בשנת 1994 שיחק בקומדיה "אולי, אולי לא". לאחר מכן הופיע בקומדיה "לדפוק על דלת גן עדן" ובשני סרטיו הראשונים בשפה האנגלית "פאנק בסולט לייק סיטי!" ו"רוצחים בהמתנה".
בתחילת דרכו דחה שווייגר את תפקיד חייל הוורמאכט בסרטו של סטיבן ספילברג "להציל את טוראי ריאן", שווייגר הסתייג מהתפקיד מפני שחשש מתגובת דעת הקהל האמריקאית לגביו.
התפרסם בהופעתו במותחן המרוצים "מסלול מסוכן" בו שיחק עם סילבסטר סטאלונה ובשוברי הקופות "טומב ריידר 2: סוד החיים" בו גילם את שון, עוזרה של לארה קרופט (אנג'לינה ג'ולי) ו"המלך ארתור" בו גילם את סרדיק מלך האנגלו-סקסים.
בשנת 2009 לוהק שווייגר לסרטו של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד", שווייגר גילם בסרט את סמל הוגו שטיגליץ שהתפרסם בזכות רציחתם של 13 קציני גסטפו, שטיגליץ ערק מהצבא הגרמני והצטרף לצבא ארצות הברית וליחידת הקומנדו המיוחדת "הממזרים" בפיקודו של סגן אלדו "האפאצ'י" ריין (בראד פיט). בהמשך ביים שווייגר גם סרט המשך רווחי לקומדיה המוצלחת שלו "ארנב בלי אוזניים".
חיים אישיים
ב-19 ביוני 1995 שוויגר התחתן עם הדוגמנית האמריקאית דנה קרלסן. יש להם ארבעה ילדים: ולנטין פלוריאן (יליד 1995), לונה מארי (ילידת 1997), לילי קאמיל (ילידת 1998), ואמה טייגר (ילידת 2002). שלושת בנותיו הם שחקניות ששיחקו בין היתר בסרטיו של שווייגר. שווייגר וקרלסן נפרדו ב-2005 והתגרשו ב-2014.
שווייגר מתגורר במיורקה, ספרד, והוא מתגורר בשכנות לרוכב האופניים לשעבר יאן אולריך הגרמני. באוגוסט 2018, אולריך נעצר על כך שפרץ לביתו של שווייגר ואיים עליו.
אברהם גרינבורג
הרב אברהם גרינבורג (1839–1918) היה רב העיירה קז'מארוק בסלובקיה במשך 44 שנים, ייסד ישיבה בעיר ושימש כראש הישיבה.
ביוגרפיה
נולד בשנת ת"ר (1839) להוריו צבי זאב ויטל. למד אצל רבי יהודה אסאד, אצל הכתב סופר ואצל רבי אפרים מטשאבא. בשנת תרכ"ט התמנה לדיין בעיר מישקולץ, בשנת תרל"ה התמנה להיות רב העיירה קז'מארוק, ושימש בתפקיד 44 שנים. רבי אברהם הקים בעיר ישיבה ובה למדו תלמידים מבני הקהילה ומקהילות נוספות. מתלמידיו בישיבה היה רבי משה סופר מערלוי.
עמד בקשרי מכתבים עם גדולי רבני הונגריה, כמו רבי יהודה אסאד, המהר"ם שיק ורבי מרדכי וינקלר. כמו כן נתן הסכמות לספרים רבים, והיה חתום על מכתבים רבים שנתפרסמו על ידי רבני הונגריה בזמן הקרע ביהדות הונגריה.
נפטר בי"ח בטבת תרע"ט (21 בדצמבר 1918). מצבתו נשתמרה עד ימינו אנו, ועל מצבתו הוקם אוהל.
הרב אברהם שטרן כתב עליו "היה עניו ושונא מתנות, אף שהיה בעל ייסורין שם לילות כימים בתורת ה', והיה מפורסם לגאון, לעמקן נפלא ובעל הוראה גדול, וכמעט לא הסתכל חוץ לד' אמותיו".
היה נשוי לרבקה, בתו המאומצת של רבו רבי אפרים מטשאבא, והיו להם עשרה ילדים. בנו רבי שמחה נתן גרינבורג מילא את מקומו ברבנות העיר קז'מארוק.
בלנקה ולאשיץ'
בלנקה ולאשיץ' (בקרואטית: Blanka Vlašić; נולדה ב-8 בנובמבר 1983) היא אתלטית קרואטית, פעמיים ברציפות אלופת העולם (אוסקה 2007 וברלין 2009), פעמיים ברציפות אלופת העולם באולם (ולנסיה 2008 ודוחא 2010) ואלופת אירופה (ברצלונה 2010) בקפיצה לגובה.
בעלת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים לנשים בקפיצה לגובה, 2.08 מטר, אותה קבעה ב-31 באוגוסט 2009 בתחרות בזאגרב. תוצאה זו רחוקה רק סנטימטר אחד משיא העולם של סטפקה קוסטדינובה משנת 1987. שיאה האישי באולם עומד על 2.06 מטר, הושג בתחרות בארנסטאט שבגרמניה ב-6 בפברואר 2010 ורחוק 2 ס"מ משיא העולם באולם.
ביוגרפיה
ולאשיץ' נולדה בספליט. שמה ניתן לה על שם העיר קזבלנקה שבמרוקו שם זכה אביה יושקו ולאשיץ', במדליית זהב במשחקי הים התיכון בקרב עשר כחודשיים לפני לידתה. אביה היה אלוף קרואטיה בקרב עשר וסיים במקום 16 באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה ב-1983, אימה וונרה ולאשיץ' התחרתה בסקי למרחקים. אחיה הצעיר הוא כדורגלן נבחרת קרואטיה ניקולה ולאשיץ'.
בילדותה בילתה רבות בצפייה בתחרויות של הוריה וחלמה להתחרות בריצות, אך במשך הזמן החליטה לעבור לתחום הקפיצה לגובה, גובהה (1.93 מטר) מסייע לה במקצוע זה.
בשנת 2004 באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט הונגריה זכתה ולאשיץ' במדליית ארד כשקפצה לגובה של 1.97 מטר. לאולימפיאדת אתונה באותה השנה הגיעה ולאשיץ' בכושר מצוין לאחר שקבעה שיא קרואטיה חדש בקפיצה לגובה (2.03 מטר). במשחקים האולימפיים עצמם היא סיימה רק במקום 11 כשקפצה לגובה של 1.89 מטר.
בשנת 2006 באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה זכתה ולאשיץ' במדליית כסף כשקפצה לגובה של 2.00 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה באותה שנה סיימה ולאשי'ץ במקום רביעי כשקפצה לגובה של 2.01 מטר.
ב-2007 ניצחה בחמש מתוך שש תחרויות הגולדן ליג באתלטיקה. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן אותה שנה זכתה ולאשיץ' במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.05 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד בשנת 2008 זכתה ולאשיץ' במדליית זהב כשקפצה לגובה 2.03 מטר. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה ולאשיץ' במדליית כסף כשקפצה לגובה של 2.05 מטר, אחרי טיה הלבאוט מבלגיה שקפצה לגובה זהה (2.05 מטר) ולפני אנה צ'יצ'רובה מרוסיה (2.03 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין בשנת 2009 זכתה ולאשיץ' בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב, כשקפצה לגובה של 2.04 מטר.
ולאשיץ' זכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא שבקטר בשנת 2010 כשקפצה לגובה של 2.00 מטר ובכך הגנה על תוארה. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה שבספרד אותה שנה זכתה ולאשיץ' במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא תחרות חדש של 2.03 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו בשנת 2011 נכשלה ולאשיץ' בניסיונה להגן על תוארה, וסיימה במקום השני כשקפצה לגובה של 2.03 מטר. במקום הראשון סיימה אנה צ'יצ'רובה מרוסיה שקפצה גם היא לגובה של 2.03 מטר, אך בניגוד לולאשיץ' שעברה את הגובה 2.00 מטר רק בניסיון השני, ו-2.03 מטר גם כן רק בניסיון השני, צ'יצ'רובה עשתה זאת ללא פסילות וזכתה בזהב. במקום השלישי הגיעה אנטונייטה די מרטינו מאיטליה שקפצה לגובה של 2.00 מטר.
ולאשיץ' החמיצה את אולימפיאדת לונדון (2012) בעקבות פציעה.
שארל-אוגוסטן דה קולון
שארל-אוגוסטן דה קוּלוֹן (בצרפתית: Charles-Augustin de Coulomb; 14 ביוני 1736 - 23 באוגוסט 1806), פיזיקאי צרפתי בן המאה ה-18. היה הראשון שחקר כמותית את הכוח הפועל בין גופים טעונים במטען חשמלי.
ביוגרפיה
דה קולון נולד למשפחה אמידה, בעיירה אנגולם שבצרפת. בגיל ההתבגרות משפחתו עברה לגור בפריז. זמן קצר לאחר מכן איבדה המשפחה את הונה, הוריו נפרדו והוא עבר לגור עם אביו במונפלייה. בגיל 24, התקבל דה קולון לאקדמיה הצבאית אֶקוּל דוּ גֶ'נְיֵיה (École royale du génie de Mézières), וסיים את לימודיו שם כעבור שנתיים עם תואר מהנדס ודרגת סגן.
בשנת 1764 הוא נשלח לשרת כמהנדס צבאי באי מַרְטִינִיק שבאיי הודו המערבית. שם היה אחראי על בניית מצודה חדשה שתגן על האי והאזור, מצודת בּוֹרְבּוֹן. אחרי שירות של תשע שנים דה קולון נאלץ לחזור לצרפת, בשל בעיות בריאות.
בשובו לצרפת, המשיך את שירותו הצבאי ונשלח דה קולון לבושיין. במקביל, החל לעסוק במכניקה, במחקר בחיכוך ולבסוף בחקר מטענים חשמליים. דה קולון החל לכתוב עבודות חשובות על מכניקה שימושית ובשנת 1773, הציג את עבודתו הראשונה בפני Académie des Sciences בפריז.
בשנת 1777 המציא מכשיר למדידת כוח הדחייה בין שני מטענים חשמליים בעלי סימן זהה (חיובי או שלילי). מכשיר המדידה נקרא Torsion Balance (מאזן הכיפוף).
בשנת 1779 נשלח דה קולון לעיר רושפור (Rochefort) כדי לשתף פעולה עם המרקיז דה מונטלמבר בהקמת מבצר העשוי כולו מעץ ליד Île-d'Aix. במהלך תקופתו ברושפור המשיך דה קולון את מחקריו בנושא מכניקה, והשתמש במספנות ברושפור כמעבדות לניסוייו.
כפי שציין בעצמו, כיוון חשיבתו הושפע ישירות מחוק המשיכה העולמי של ניוטון, שנתגלה יותר ממאה שנים לפניו. קולון ניסה לבדוק אם קיים חוק דומה המתאר אינטראקציית משיכה או דחייה בין מטענים חשמליים.
בעזרת ניסויים רבים שערך, הגיע (בשנת 1784) לחוק הדומה מאוד לחוק המשיכה העולמי, אך לא זהה לו. החוק קרוי על שמו חוק קולון. חוק המטענים של קולון קבע כי מטענים חשמליים בעלי סימן זהה מפעילים כוח דחייה אחד על השני ואילו מטענים בעלי סימן חשמלי לא זהה מפעילים כוח משיכה. עוצמת הכוח המופעל הוא ביחס הפוך לריבוע המרחק בין המטענים וניתנת לחישוב לפי הנוסחה:
כאשר -
עם פרוץ המהפכה בשנת 1789, הוא התפטר מהמינוי שהיה לו, ופרש לאחוזה קטנה שהחזיק בבלואה.
אברהם טרכטמן
אברהם טְרַכְטְמַן (נולד ב-10 בפברואר 1944) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
נולד בכפר קלינובו שבמחוז סברדלובסק שבברית המועצות. ב-1951 עבר עם אמו לעיר הומל שבדרום מזרח בלארוס.
קיבל תואר ראשון (1967) ותואר דוקטור (1973) במתמטיקה באוניברסיטה הלאומית באורל. עד 1984 לימד באוניברסיטה זו, ובשנים 1991-1992 לימד באוניברסיטה בסברדלובסק. עלה לישראל בשנות ה-90, וקליטתו לא הייתה פשוטה; תחילה עבד בניקיון ובשמירה, ורק ב-1994 החל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1995 החל לעבוד במחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2007 פתר את בעיית צביעת המסלולים, שהוצגה ב-1970.
מתגורר בירושלים.
אאוגסבורג (כדורגל)
'''פ.צ. אָאוּגְסְבּוּרְג (בגרמנית: F.C. Augsburg, ובקיצור FCA''') הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר אאוגסבורג שבמחוז בוואריה. המועדון הוקם ב-1907.
המועדון, שנע לאורך שנים ארוכות בין הרמה השנייה לשלישית בגרמניה (היררכיית הקבוצות בכדורגל הגרמני מחולקת לשש רמות, כאשר בכל רמה יש מספר ליגות אזוריות), חווה קשיים בתחילת שנות ה-2000 כאשר ירד לרמה הרביעית למשך שנתיים. המועדון הצליח לחזור לליגות המקצועניות ב-2006. בעונת הקבוצה אף הגיעה לראשונה בהיסטוריה לחצי גמר הגביע הגרמני, ושנה לאחר מכן, בעונת, העפילה לליגה הגרמנית הראשונה, הבונדסליגה. בעונת 2014/2015 סיימה במקום ה-5 והעפילה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
הקמה
האיחוד בין שתי הקבוצות המצליחות של אאוגסבורג, ט.ס.ו. שוואבן וב.צ. אאוגסבורג נדון לראשונה בסוף שנות ה-40, אך חוסר אמון הדדי ופחד מפני השתלטות של אחד המועדונים גרם לשני הצדדים להסס, למרות הקשיים הכלכליים שבהם היו נתונים המועדונים. הדיון הרציני הראשון נערך בין שתי הקבוצות ב-1964 לאחר פרישתן מהליגה המקומית של דרום גרמניה, אך המהלך לא צלח בעיקר עקב השוני במעמדות שהקבוצות ייצגו – כאשר שוואבן ייצגה את הצד הדרומי העשיר יותר של העיר ואילו אאוגסבורג ראו עצמם כקבוצת מעמד הפועלים הבאים מהצד הצפוני של העיר, אשר נחצית על ידי הנהר ורטאך היוצר מעין גבול בין שני המחנות.
תעשיית רכב בישראל
במהלך שנות קיומה של מדינת ישראל הוקמו בה מפעלים אחדים לייצור מכוניות ומשאיות, אך מיזמים אלה כשלו מבחינה כלכלית, עקב היקף הייצור המצומצם. נמשכים פיתוח וייצור של כלי רכב לכוחות הביטחון (גם ליצוא), וכן הרכבה של אוטובוסים. כן הוקמו בישראל מפעלים שונים לייצור רכיבים לתעשיית הרכב, כגון מצברים וצמיגים, מכלולי הנעה, חלקים ביציקה מדויקת, בעיבוד פלסטי ובעיבוד שבבי. בהתאחדות התעשיינים בישראל קיימת סקציה של ארגון תעשיות הרכב במאה ה-21 תפסה ישראל מקום נכבד בתעשיית התוכנה והחומרה הייעודיים לכלי רכב.
אאוגסבורג (כדורגל)
הקמה
לבסוף, ב-1969, כאשר שתי הקבוצות ירדו, התאחדו המועדונים בשם פ.צ. אאוגסבורג, בעזרתו של ראש עיריית אאוגסבורג. FCA הוקמה כמועדון כדורגל גרידא ללא ענפי ספורט אחרים. קבוצת מתנגדים לאיחוד משוואבן הקימו קבוצת חובבנים בליגה האחרונה ולאחר שנה אף חזרו חברי המועדון לשמם המקורי. לאור זאת, הקבוצה המאוחדת FCA שואבת את מסורותיה בעיקר מ-BCA. ב-1969 נפגשו שתי הקבוצות לדרבי אאוגסבורגי בליגה השלישית. FCA הפסידה בדרבי זה 0–3 בהארכה מול 13,000 צופים.
השנים המוקדמות: 1969 - 1979
לאחר הקמת המועדון בשנת 1969 הקבוצה נעה בין הרמה השנייה לשלישית בגרמניה. בשנים הראשונות נראה היה שאיחוד הקבוצות עדיין לא צלח בעיר. מספר הצופים ירד משנה לשנה עד הגעה לכ-300 צופים בממוצע למשחק. רק בעונת 1972/3 הקבוצה זכתה באליפות הליגה בה שיחקה (הבאיירנליגה שהייתה ברמה השלישית באותה תקופה) וחגגה את האליפות עם כ-15,000 אוהדים מקומיים.
תעשיית רכב בישראל
תעשיית הרכב בישראל בשנות השלושים והארבעים
מקובל לראות את תחילתה של תעשיית הרכב בישראל עוד בשנות השלושים (1935), בניסיון ראשון של חברה א"י למובילים להרכיב בארץ כלי רכב בריטי – ה-סטנדרד כרמל. ניסיון זה בא אל קצו לאחר הרכבתן של מכוניות ספורות.
אאוגסבורג (כדורגל)
השנים המוקדמות: 1969 - 1979
בעונת, תמורת 44,000 מארק גרמני, חזר כוכב הקבוצה לשעבר, הלמוט הלר לאחר 11 שנות משחק ביובנטוס ובולוניה האיטלקיות. ברמה השלישית, בבאיירנליגה, הקבוצה היוותה הצלחה מידית כאשר משכה כ-22,000 צופים בממוצע למשחקי הבית. כאשר הקבוצה שיחקה במינכן נגד מינכן 1860 בהאצטדיון האולימפי. 80,000 משני המחנות התעמתו ביניהם ובכך נגררה יריבות עמוקה בין שתי הקבוצות עד היום. בסופה של אותה שנה אאוגסבורג זכתה באליפות הליגה.
תעשיית רכב בישראל
תעשיית הרכב בישראל בשנות השלושים והארבעים
עם קום המדינה ולאורך שנותיה הראשונות, החלה ממשלת ישראל לנסות וליזום הקמת מפעלי תעשייה בארץ. בשנים אלה היצוא היה מצומצם, ומחסור תמידי במטבע חוץ אפיין את הפעילות הכלכלית והקשה על ייבוא של מוצרים הכרחיים למדינה המתפתחת. היו אלה גם ימי התגבשותו של החרם הערבי שיצר קשיים רבים בייבוא חומרי גלם ומוצרים רבים ארצה, ובהם כלי רכב.
אאוגסבורג (כדורגל)
השנים המוקדמות: 1969 - 1979
ב-1974, ברגיונאליגה סוד הנמצאת ברמה השנייה, החמיצה FCA את ההזדמנות לעלות לליגה הראשונה בגרמניה, כאשר סיימה את הליגה בהפרש נקודה מבורוסיה ברלין, אך הצטרפה ליגה החדשה שנפתחה באותה שנה, במקום הרגיונאליגה, הבונדסליגה 2. לאחר 6 שנים בהן הקבוצה התבססה בעיקר במקומות הנמוכים של הליגה, בעונת 1978/9, הקבוצה חזרה לבאיירנליגה.
תעשיית רכב בישראל
תעשיית הרכב בישראל בשנות השלושים והארבעים
נסיונותיה של הממשלה לקיים בארץ מפעלי רכב כשלוחות של יצרנים בינלאומיים, נכשלו. תוכניות להקמת מיזמים כאלה בשיתוף עם פורד האמריקאית ופיאט האיטלקית לא יצאו אל הפועל בלחץ החרם הערבי. בבסיסו של הצורך להקמת תעשייה מקומית ובכלל זה תעשיית רכב, עמדו כמה גורמים, ובהם הצורך ביצירת מקומות תעסוקה, הצורך באספקה סדירה לשוק המקומי, ואולי החשוב מכל - הכנסת מט"ח ארצה מתוצרת מיוצאת.
אאוגסבורג (כדורגל)
הבאיירנליגה: 1979 – 1994
בין השנים 1979 עד 1983 הקבוצה נעה בין הבאיירנליגה לבונדסליגה 2. בעונת ירדה הקבוצה לבאיירנליגה ומאז לא חזרה לבונדסליגה 2 למשך כמעט רבע מאה. בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 הקבוצה התבססה היטב בבאיירנליגה. ב-1993 זכתה הקבוצה בתואר היחידי שלה עד היום – אליפות הנוער מתחת לגיל 19, כאשר הביסה את קייזרסלאוטרן בגמר. שתי הפעמים היחידות שהמועדון היה קרוב לעלות לבונדסליגה 2 היו ב-1985, כאשר FCA סיימו את הליגה במקום השני, וב-1994, כאשר הקבוצה העפילה למשחקי הפלייאוף אך לא עברה אותם. במשחקים אלו צפו כ-20,000 אוהדים בממוצע למשחק. באותה השנה אאוגסבורג אומנם לא עלו לבונדסליגה 2, אבל הם שובצו בליגת הרגיונאליגה החדשה שהיוותה את הרמה השלישית החדשה בין הבונדסליגה 2 לבאיירנליגה.
תעשיית רכב בישראל
החלוצה: חברת קייזר-פרייזר לישראל
בשנת 1951 נחנך מפעל הרכב הראשון בישראל. המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר פרייזר (Kaiser-Frazer), שהייתה חברת מכוניות אמריקאית חדשה, שנוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה. המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך ג'יפים מתוצרת ויליס, "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, (קונטסה 900, קונטסה 1300, ו-טנדרים הינו בריסקה) מתוצרת חברת הינו מוטורס היפנית ו"לארק" הקומפקטית האמריקנית של סטודיבייקר.
אאוגסבורג (כדורגל)
משפל להצלחה: 1999- 2011
אאוגסבורג העבירו את השנים שלאחר מכן במרכז הטבלה ברגיונאליגה הדרומית אך ב-1999 הקבוצה ירדה עד לרמה הרביעית (כעת הבאיירנליגה) עקב חובות כספיים שהסתכמו ב-1.8 מיליון מארק. בנוסף, נותן החסות של המועדון לא הצליח להעמיד את הערבויות הנדרשות על מנת להשאיר את הקבוצה ברמה השלישית.
ההצלה הכלכלית הגיעה בזכותו של וולטר סייניש, יזם מקומי, שלקח את תפקיד היושב ראש והחזיר את הקבוצה ליציבות כלכלית. בזכות כך הצליחה הקבוצה לחזור לרגיונאליגה ב-2002, שם הייתה הקבוצה להצלחה. לאחר 4 שנים בצמרת הרגיונאליגה, בעונת, 23 שנים לאחר ששיחקו בה בפעם האחרונה, הצליחה הקבוצה להעפיל לבונדסליגה 2. בעונה הראשונה בבונדסליגה 2 הקבוצה סיימה במקום השביעי, 8 נקודות ממקום העלייה לבונדסליגה 1. משחק העונה של אותה שנה היה המשחק מול מינכן 1860 שמשך 69,000 צופים שחזו בניצחונה של אאוגסבורג 0–3 על יריבתה המושבעת. בעונה שלאחר מכן הקבוצה התחמקה מירידה חזרה לרמה השלישית כאשר סיימה את הליגה במקום אחד מעל קיקרז אופנבך בזכות יחס שערים טוב יותר. ב-2009 הקים וולטר סייניש את האימפולס ארנה המכיל 30,660 מקומות ישיבה ואשר צפוי לעבור שדרוג ל-49,000 מקומות. האצטדיון שימש בגביע העולם בכדורגל נשים לשנת 2011.
בעונת הקבוצה הגיעה לחצי גמר הגביע הגרמני וסיימה את הבונדסליגה 2 במקום השלישי, שממנו העפילה הקבוצה למשחקי הפלייאוף, אלא שבפלייאוף הפסידה לפ.צ. נוירמברג. בעונת העפילה FCA לראשונה בתולדותיה לבונדסליגה 1, תחת שרביטו של המאמן ההולנדי יוש לוחוקאי, לאחר שסיימה את הליגה השנייה במקום השני.
תעשיית רכב בישראל
אוטוקרס חב' בע"מ
ראשית דבר בשנת 1952, בסדנה חיפאית של לדיסלאב שנלר. סדנה זו ייצרה תלת אופן פשוט, שייעודו המקורי חלוקת חלב, ברישיון רליאנט הבריטית. באמצע שנות ה-50 חבר אל שנלר איש העסקים יצחק שובינסקי, שהיה דמות מוכרת בעולם המסחר הישראלי. שובינסקי שאף לפתח תעשיית רכב של ממש ולא להסתפק באותו רכב תלת גלגלי, ובשנת 1957 שינתה הסדנה הקטנה של שנלר את פניה והפכה לחברת "אוטוקרס" (Autocars).
אאוגסבורג (כדורגל)
הבונדסליגה: 2011 - היום
ב-15 באוקטובר 2011 השיגה אוגסבורג את ניצחונה הראשון אי פעם בליגה הראשונה, בתוצאה 0–1 נגד מיינץ 05.
תעשיית רכב בישראל
אוטוקרס חב' בע"מ
תחילת הדרך, בדומה למפעלו של אילין, הייתה בחיפוש אחר דגמי מכוניות המיוצרות בהצלחה בעולם והרכבתם במפעל בארץ. גם יצחק שובינסקי נתקל באותם קשיים שמקורם בחרם הערבי, והחברה התקשתה מאוד ליצור שיתופי פעולה מסוג זה, למעט אותו שיתוף פעולה קיים עם רליאנט הבריטית. קושי זה הוביל את "אוטוקרס" להכרה כי יזדקקו לרכב מתכנון מקורי. כך, לראשונה בישראל, החלה לקרום עור וגידים תוכנית לייצור רכב שאינו מבוסס על הרכבה מקומית של דגם קיים, אלא על תכנון של רכב חדש שמכלוליו יתבססו ככל שניתן על רכיבי מדף הקיימים בעולם.
אאוגסבורג (כדורגל)
הבונדסליגה: 2011 - היום
באפריל 2012 מונה מרקוס ויינצירל כמאמן אוגסבורג, את עונתה הראשונה בליגה הבכירה סיימה אוגסבורג במקום ה-14.
את עונת 13–2012 סיימה אוגסבורג במקום ה15. ובעונת 14–2013 במקום ה-8.
תעשיית רכב בישראל
תחילת הדרך: הרכב הישראלי הראשון – סוסיתא
במקביל לתכנון החל מסע חיפושים קדחתני אחר חברות בינלאומיות שיספקו מכלולים לייצור השוטף. גם כאן נתקלה "אוטוקרס" בקשיים רבים עקב החרם הערבי ועקב הכמויות הקטנות יחסית של הייצור המתוכנן. לאחר חתימת הסכמים עם 27 יצרנים של מכלולים, ולאחר רכישת 100 מנועים ראשונים מתוצרת פורד.
אאוגסבורג (כדורגל)
הבונדסליגה: 2011 - היום
את עונת 15–2014, עונת השיא של המועדון, סיימה אוגסבורג במקום ה-5 והעפילה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
ביוני 2016 עזב מרקוס ויינצירל את הקבוצה ודירק שוסטר מונה במקומו כמאמן הקבוצה.
תעשיית רכב בישראל
תחילת הדרך: הרכב הישראלי הראשון – סוסיתא
במהלך 1958 הלך ונבנה המפעל החדש של "אוטוקרס". המפעל העסיק בתחילת דרכו 17 פועלים שהחלו בהרכבת לוחות הפיברגלאס על שלדות המתכת והמכלולים שהגיעו מאנגליה. המגבלה העיקרית בעבודה עם לוחות הפיברגלאס הלכה והתבררה באופן חיבור הלוחות לשלדת המתכת של כלי הרכב. הפתרון נמצא בדמותה של מסגרת עץ שחוברה לשלדה - ואליה שודכו לוחות הפיברגלאס של המרכב. תנאי ממשלת ישראל למפעל לא אפשרו בשלב זה ייצור עבור השוק המקומי, ומאה היחידות הראשונות בתצורת ה"קובייה" נשלחו לארצות הברית, טורקיה ודרום אפריקה, תחת השם "סברה".
אאוגסבורג (כדורגל)
הבונדסליגה: 2011 - היום
בעונת 2015/2016 סיימה במקום ה-12 בבונדסליגה.
תעשיית רכב בישראל
תחילת הדרך: הרכב הישראלי הראשון – סוסיתא
רובן של מכוניות ה"סברה" מצא את דרכו בחזרה למפעל בדרגות התפרקות שונות. אופן חיבור הפיברגלאס למסגרת העץ ולשלדת הפלדה התברר כעמיד לכמה אלפי קילומטרים בלבד.
בשנים 1960-1959 התחוללו מספר שינויים. המתחרה הישיר בארץ, "קייזר-אילין", איבד את החוזה עם "רנו", ולא ייצר עוד דגמי סטיישן וטנדר לשוק המקומי, ובעקבות כך אישרה הממשלה ל"אוטוקרס" לייצר כלי רכב בפלח זה לשוק המקומי. בנוסף, עבר המפעל למיקום חדש, גדול יותר, והשילדות החלו מיוצרות בארץ. גם בתחום הבעלות על החברה חלו שינויים. המהנדס שנלר עזב, ותחתיו נכנסה החברה הישראלית לאוטומובילים, סוכני פורד בישראל, כשותפיו של יצחק שובינסקי.
בשלב זה העסיק המפעל כ-70 עובדים. שיטות הייצור השתפרו ועברו לייצור בשיטת הסרט הנע.
במהלך 1960 יוצרה הסדרה השנייה של כלי הרכב, 300 במספר, רובם ככולם לשוק המקומי, ורובם ככולם סובלים מאותן בעיות חיבור פיברגלאס-עץ-מתכת. באותה שנה בוצעו שינויים תכנוניים במבנה המכונית, שנקראה "סוסיתא". בעיית מסגרת העץ נפתרה עם החלפת מבנה הפיברגלאס לאחוד (מיציקה אחת), והותקנו מנועים חדשים מתוצרת פורד. שנה מאוחר יותר, ב-1961, הגיעו מכירות המכונית ל-760 יחידות. כדי לענות על הביקוש לרכב שהלך והתברר כהצלחה, התרחב המפעל, מספר העובדים הגיע ל-150, ושובינסקי החל לחפש אחר רעיונות לדגמים נוספים.
כלי רכב נוספים
שנותיה הראשונות של אוטוקרס אופיינו בפיתוח מואץ ובחיפוש מתמיד אחר דגמים ואפשרויות נוספות. בשנת 1961 הוקם מפעל מפעלי רכב אשדוד להרכבת משאיות ואוטובוסים בשותפות של חברת ליילנד מוטורס הבריטית (Leyland Motors), והחברה המאוחדת למזרח הקרוב בהיקף של 500 משאיות בשנה וגם ליצוא, המפעל עבד עד סוף 1984 וסיפק גם לצה"ל משאיות וגוררי טנקים.
רכב הספורט – סברה ספורט (SABRA sport)
בשנת 1960 החל יצחק שובינסקי להתעניין בייצורה של מכונית ספורט שתתאים לשוק הבינלאומי, ובעיקר לשוק האמריקאי. שובינסקי מצא באנגליה תוכניות לבניית שלדה ומרכב פיברגלאס המיועדים למכונית ספורט. התוכניות נרכשו על-ידו, ובחברת "רליאנט" החל הליך התכנון המפורט על-בסיס השלדה והמרכב. רכיבים וחלקים נרכשו מיצרנים שונים, ובהם מנוע פורד בנפח 1703 סמ"ק.
"כרמל"
בשנת 1962 עלתה אל פס הייצור מכונית משפחתית קטנה וחדשה – ה"כרמל". הכרמל עוצבה בדומה לאחותה האנגלית מבית רליאנט – ה"Regal". הרכב שווק בשני דגמים – 1000 (מנוע 997 סמ"ק) ו-1200 (מנוע 1197 סמ"ק)' אך הוא התקשה להתחרות בתוצרת "קייזר-אילין" ואף בסוסיתא. בשנת 1965 יצא אל השוק דגם משופר ומרווח יותר - ה"כרמל 12". דגם זה נחל הצלחה לא מעטה, בין השאר כרכב שרד של קציני צה"ל.
בין השנים 1976–1978 יוצר דגם ה-רום כרמל 1300 ובין השנים 1978–1981 מחליפתה רום כרמל 1301. דגמי הרום כרמל יוצרו במספר גרסאות: סדאן, מסחריות, וסטיישן. דגם ה"רום כרמל 1301" יוצר גם בגרסת טנדר. צה"ל רכש כ-2,140 יחידות מדגם "רום כרמל 1301" כרכב שירות לקצינים בעלי דרגת סא"ל.
"טריומף 1300" ו"טריומף 1500"
בשנים 1967–1973 עלתה על פס הייצור מכונית משפחתית "טריומף 1300", 4 דלתות שהורכבה מקיטים, מורכבים חלקית, שיובאו מ- אנגליה. סך הכל הורכבו 3,716 יחידות מהדגמים "טריומף 1500" ו- טריומף 1300.
פורד אסקורט
בישראל הורכבו 27,605 יחידות של פורד אסקורט (מהדור הראשון והדור השני). ההרכבה בוצעה על ידי חברת אוטוקרס בראשות יצחק שובינסקי, במפעל החברה בנצרת. ההרכבה החלה בינואר 1968 ונמשכה עד 1981.
מהדור הראשון של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנועי 1,100 סמ"ק, בתצורת 2 דלתות, ותמסורת ידנית. מחיר היחידה בשנת 1970 היה במדינת ישראל 14,575 ל"י. הורכבו מהדור הראשון 14,905 יחידות, כולל 400 טנדרים.
מהדור השני של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנוע 1,100 סמ"ק ו- 1,300 סמ"ק, רוב המכוניות יוצרו בתצורת 4 דלתות ורק 150 יחידות בתצורת 2 דלתות. סך הכל הורכבו 12,700 יחידות. בשנת 1976 - הורכבו 3,801 יחידות. באפריל 1981 יצאה מהמפעל בנצרת הפורד אסקורט האחרונה שהורכבה בארץ.
ההתרחבות והנפילה
בשנים 1965-1963 בנתה אוטוקרס את מפעלה החדש בטירת כרמל. במהלך אותן שנים חלו שינויים משמעותיים במבנה החברה. השותפה, "החברה הישראלית לאוטומובילים" מכרה את החזקותיה, ושיתוף הפעולה עם רליאנט הסתיים. תחתיהם נכנסה יצרנית המשאיות והאוטובוסים "ליילנד" באמצעות חברת הבת שלה, "סטנדרד-טריומף" ולשותפות נכנסה גם חברת כור תעשיות. אוטוקרס, שהייתה מיזם שרוכז בעיקר בידיו של יצחק שובינסקי, הפכה לחברה המוחזקת בידי קונצרנים וחולשת על מספר מפעלים. היזם שובינסקי עצמו אחז ב-27% ממניות החברה.
במסגרת המלצותיה של ועדה ממשלתית – ועדת ברתל, נעשה ניסיון למזג את תעשיות הרכב בארץ, תעשיות שכללו בעיקר את "אוטוקרס", "ליילנד אשדוד" (שייצרה בעיקר אוטובוסים באשדוד) ו"קייזר-אילין" שהייתה מצויה כבר בקשיים כלכליים. בשנת 1969 בוצע המיזוג הכפוי כש"אוטוקרס" רכשה את "קייזר-אילין".
במקביל הוקם מפעל רכב חדש בנצרת בבעלות "החברה הישראלית לאוטומובילים", סוכני פורד ושותפי העבר של "אוטוקרס". הגידול המהיר היה בעוכריה של אוטוקרס. מניהול ריכוזי המבוסס על אדם אחד הפכה החברה לגוף קונצרני המייצר במספר מפעלים, מכוניות משפחתיות, ג'יפים וכלי רכב כבדים (במפעל "ליילנד" באשדוד).
בתחילת שנות השבעים החלו חשדות כלכליים ופליליים מרחפים מעל ראשו של שובינסקי, חשדות שבסופו של דבר זוכה מכולם. יחסיו עם השותפה כור תעשיות עלו על שרטון, והשותפות התפרקה כאשר שובינסקי נותר עם המפעל בטירת כרמל.
הפיחות הגדול בשנת 1971, ביקושים יורדים לתוצרת המפעל ועצירת האשראי על ידי הבנקים הביאו את "אוטוקרס" אל פשיטת רגל ובמסגרת כינוס הנכסים איבד שובינסקי את החזקותיו בחברה. באוגוסט 1971 פורקה החברה. מפעל "קייזר-אילין" נסגר ויצור הג'יפים שלו הועבר למפעלי נצרת. מפעל "אוטוקרס" בטירת כרמל נמכר לחברת כלל והפך ל"תעשיות רום כרמל".
תעשיות רכב נצרת עילית
תעשיות רכב נצרת עילית (תע"ר) הייתה חברה ישראלית לייצור משאיות, אוטובוסים, רכבי שטח וכלי רכב אחרים למטרות אזרחיות וצבאיות. החברה שייכת לקבוצת מכשירי תנועה ומכוניות בע"מ.
בשנת 1966 הקימה חברת מכשירי תנועה, שעסקה ביבוא מכוניות פורד וקרייזלר, מפעל להרכבת כלי רכב - תעשיות רכב נצרת עילית. הדגמים הראשונים שיצאו מפס ייצור המפעלי היו דגמי פורד: פורד אסקורט (הורכבו קרוב ל-5,000 יחידות), פורד טרנזיט, משאיות סדרה D, אוטובוסים. לאחר סגירת מפעל קייזר-אילין בחיפה בשנת 1968, "תעשיות רכב נצרת עילית" החל בהרכבת משאיות דודג' לצבא של דגמים: D500 (אוטובוסים, משאיות וג'יפים), משאיות W200/W600. לאורך השנים הורכבו במפעל דגמים שונים של כלי רכב עבור צבא: משאיות М809 (ריו) של חברת AMG, משאיות אינטרנשנל נביסטאר, freightliner. כמו כן מפעל ייצר וממשיך לייצר מספר דגמים של פיתוח עצמי: משנת 1972 עד סוף שנות 80 - משאית נ"נ (קומנדקר M325), אחר כך החליף אותו אביר (М-462), ג'יפ הסופה, М-626/G Desert Raider. בתחילת שנות ה-80 הופסקה הרכבת המכוניות והמפעל התמקד בפיתוח והרכבת כלי רכב מיוחדים בעיקר לצבא ולמשטרה. עד לשנת 2010 הורכבו ויוצרו במפעל יותר מ-90,000 כלי רכב. המפעל נסגר בשנת 2019.
מרכבים
מרכבים עוסקת בייצור רכבי תחבורה ציבורית ובפרט מיניבוסים, אוטובוסים נמוכי רצפה, אוטובוסים עירוניים, אוטובוסים תיירותיים, אוטובוסים ממוגני ירי, ואף אוטובוסים להובלת אסירים בבתי הכלא בישראל. חברת מרכבים שייכת לחברת מאיר מכוניות ומשאיות בע"מ הישראלית וחברת וולוו העולמית. המפעל הראשי שלה נמצא באזור התעשייה של קיסריה.
חברת מרכבים בונה אוטובוסים מדגמי שלדות הבאים: וולוו, מרצדס-בנץ, מאן, דאף. החברה מייבאת את השלדות מחו"ל ובונה את המרכבים בישראל.
הארגז
מפעל "הארגז" הוקם בשנת 1932.
כיום "הארגז" הינו אחד מספקי האוטובוסים הראשיים של חברות אגד, דן, וחברות אוטובוסים ציבוריות ופרטיות נוספות בישראל. מפעל הארגז הינו יצרן המרכבים השני בגודלו בישראל, אחרי חברת "מרכבים".
כארמור
החברה נוסדה בשנת 1947 בשם "התכוף". במלחמת העצמאות המשוריינים שהחברה ייצרה שימשו בשיירות בדרכים הנצורות. לאחר קום המדינה החברה התרחבה לתחומים נוספים, ובין השאר ייצרה מכליות. בשנת 2015 החברה החליפה את שמה מ"התכוף" ל"כארמור" (Carmor). החברה מייצרת מכליות, מתדלקי מטוסים, רכבי כיבוי אש, רכבים משוריינים, רכבי פיזור הפגנות, נגררים מיוחדים וכו'. החברה שוכנת באזור התעשייה ציפורית שבנוף הגליל ובאתר נוסף באזור התעשייה הדרומי של אשדוד.
פלסן סאסא
"פלסן סאסא בע"מ" היא חברה ישראלית המתמחה בתכנון ואספקת מיגון לכלי רכב, מחומרים מרוכבים. פולסן סאסא היא חברה פרטית בבעלות מלאה של קיבוץ סאסא, מחזיקה במפעלים בישראל, בצרפת ובארצות הברית, מרבית תוצרתה (מעל 95%) היא ייצוא המיועד לכוחות המזוינים של ארצות הברית, הכנסותיה של פלסן הסתכמו ב-2009 במעל 3 מיליארד ש"ח.
החברה הוקמה כאגודה שיתופית של קיבוץ סאסא בשנת 1985 ועסקה בייצור מוצרי פלסטיק קשיחים כגון מכלי אשפה ושינוע. בעקבות לקחי האינתיפאדה בה בלט הצורך ברכבים ממוגנים החלה החברה לפתח פתרונות מיגון גם לתעשיית הרכב בשיתוף פעולה עם חברות "נגררי בית אלפא" (1993), תעשיות רכב נצרת (1995), "הארגז" ו"מרכבים". בשנות ה-90 פיתחה החברה מיגון לרכבי הסופה של צה"ל שהורכב בייצור המוני, בשנת 1998 החלה גם במיגון של רכבי האמר HMMWV, ואת שנת 2000 סיימה במחזור של 6 מיליון דולר.
עם ההידרדרות במצב הביטחוני בישראל ובעולם בתחילת המאה ה-21, בזכות שיתופי פעולה עם ספקי מערכות נשק למשרד ההגנה האמריקאי, צמחו משמעותית הכנסות החברה, היא זכתה להזמנות בעשרות ומאות מיליוני דולרים, הגדילה משמעותית את מצבת העובדים, פתחה ורכשה מפעלים בצרפת ובארצות הברית. ב-2005 הסתכם המחזור שלה בכ-145 מיליון דולר, ב-2007 כבר היה כ-300 מיליון דולר, והיווה כ-20% מכלל הייצוא של התעשייה הקיבוצית בישראל, וב-2009 מעל 3 מיליארד ש"ח. נכון לתחילת 2008 העסיקה החברה כ-1,100 עובדים באופן ישיר: כ-730 בישראל במפעלי החברה בקיבוץ סאסא, כרמיאל ובקיבוץ מורן, כ-200 בארצות הברית וכ-160 בצרפת.
החברה פיתחה מספר כלי רכב ממוגנים ייחודים המבוססים על שלדות יצרניות רכב כגון פורד, האמר, משאיות וולוו, אינטרנשיונל, אושקוש, ומק.
בטר פלייס
"בטר פלייס" הייתה חברה שמטרתה להקים תשתיות תפעול ותמיכה היקפיים עבור כלי רכב חשמליים. מטה החברה היה ממוקם בפאלו אלטו שבארצות הברית ובמרכז המחקר והפיתוח שבישראל. החברה הייתה פעילה במספר מדינות בעולם עד שקרסה ב-2013 לאחר שהמשקיעה הראשית, החברה לישראל, הודיעה כי לא תזרים יותר כספים לחברה. תחומי הפעילות של החברה היו:
עידו שיפורי רכב
חברה נוספת הפעילה היום בישראל בתחום התכנון והייצור של רכבים היא חברת "עידו שיפורי רכב". בשנת 2019 החברה קיבלה את אישור משרד התחבורה לשיווק רכב לשימוש אזרחי שכולו תוצרת הארץ, לראשונה מאז נפסק ייצור ה"סוסיתא". הרכב הינו רכב שטח כבד מדגם "זיבר", שברובו יועד לשימוש צבאי של צה"ל וצבאות נוספים ברחבי העולם, אך ב-2019 אושר שיווקו גם לשוק האזרחי.
בית הטקסטיל
בית הטקסטיל במנשייה שבדרום תל אביב, מורכב משישה מגדלים הניצבים על פלטפורמה משותפת אחת. המבנים ניצבים בין פארק צ'ארלס קלור ורחוב קויפמן ממערב לבין נווה צדק ורחוב המרד ממזרח.
היסטוריה
בית הטקסטיל נבנה בהדרגה בעקבות החלטה שהתקבלה בשנת 1963 לפנות את בתי שכונת מנשייה ולהורסם, ולהקים תחתיהם את מרכז העסקים הראשי החדש של העיר. מרכז זה אמור היה לקשר בין יפו לתל אביב, ולהתחבר למרכז העסקים הישן באזור אחוזת בית. בכל האזור תוכננה בניית מגדלי משרדים גבוהים וכבישים רחבים, אגב שאיפה ליצור מרכז עירוני הדומה למטרופולינים האמריקאים. כדי להקים את הפרויקט נוסדה חברה עירונית ממשלתית, אחוזות החוף שכיום מנהלת את רוב חניוני העיר. על אף המאמצים הראשונים לפיתוח המע"ר רק קומץ בניינים קמו באזור, ולבית הטקסטיל נוספו מאוחר שני מלונות שהוקמו מצפון לו - ב-1979 הוקם מלון דן פנורמה וב-1999 נחנך מלון דייוויד אינטרקונטיננטל. מבנים אלה נותרו כמעט לבדם באזור, ומע"ר תל אביב נשאר בפועל סביב חלקו הצפוני של רחוב הרצל, ובשנות ה-70 אף התרחב בכיוון ההפוך (מזרחה).