cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפיס
מחיה לאדם
לפי אריאנוס, אפיס היה אחד האלים המצריים שאלכסנדר מוקדון פייס על ידי הקרבת קורבן במהלך כיבוש מצרים העתיקה מהפרסים. לאחר מותו של אלכסנדר, הגנרל שלו תלמי הראשון סוטר עשה מאמצים לשלב את הדת המצרית עם זו של השליטים ההלניים החדשים. מדיניותו של תלמי הייתה למצוא אלוהות שיכלה לזכות ביראת כבוד של שתי הקבוצות, למרות הקללות של המנהיגים הדתיים המצריים נגד אלוהויותיהם של השליטים הזרים הקודמים (למשל, סת, זכה לשבחים על ידי החיקסוס). אלכסנדר מוקדון ניסה להשתמש באמון למטרה זו, ללא הצלחה, שכן האלוהות הזו הייתה בולטת יותר במצרים העליונה ולא במצרים התחתונה, שם הייתה ליוונים השפעה חזקה יותר. מכיוון שליוונים היה מעט כבוד לאלוהויות בעלי-ראש, פסל יווני נוצר כאליל והוכרז כמקבילה אנתרופומורפית לאפיס הפופולרי ביותר. השם שנתן היה "אסר-הפי" (כלומר אוסיריס-אפיס), שהפך לסראפיס, ומאוחר יותר ייחסו לו ייצוג של אוזיריס במלואו, ולא רק של הקע שלו.
האזכור המוקדם ביותר של סראפיס הוא ביומנים המלכותיים המתארים את סצנת המוות האותנטית של אלכסנדר. כאן, לסראפיס יש מקדש בבבל, והוא בעל חשיבות כה גדולה עד כי הוא לבדו נקרא לייעוץ עבור אלכסנדר הגוסס. נוכחותו של מקדש זה בבבל שינתה באופן קיצוני את התפיסות של המיתולוגיות של עידן זה, אף על פי שהתגלה כי האלוהות הבבלית הבלתי קשורה אנכי כונתה "סראפסי", כלומר "מלך המעמקים", הכנוי ביומנים הוא סראפסי, לא סרפיס. אולם החשיבות של סראפסי זה לנפש ההלנית, בשל מעורבותו במותו של אלכסנדר, אולי תרמה גם היא לבחירתו של אוזיריס-אפיס כאל התלמיי הראשי במהלך כיבוש מצרים העתיקה.
על פי פלוטרכוס, תלמי גנב את הפסל מסינופה, לאחר שקיבל הוראה בחלום מ להביא את הפסל לאלכסנדריה, שם, הפסל הוכרז כ"סראפיס" על ידי שני מומחים דתיים.
עם זאת, ייתכן שפלוטרכוס טועה, מכיוון שכמה אגיפטולוגים טוענים שהסינופה בדו"ח של פלוטרכוס היא הגבעה שבסינופיאון, שם שניתן לאתר של סרפאום קיים בממפיס. כמו כן, על פי טקיטוס, סראפיס (כלומר אפיס שזוהה במפורש כאוזיריס במלואו) הייתה האלוהות המגינה של הכפר ראקוטיס, לפני שהוא התרחב והפך לבירה הגדולה של "אלכסנדריה".
כפי שהוצג על ידי היוונים, הפסל תיאר דמות אנושית מלאה הדומה להאדס או לפלוטו, שניהם מלכים של העולם התחתון היווני. הדמות הוכתרה עם המודיוס, שהוא סל או מידת תבואה, על ראשו, סמל יווני לארץ המתים. הוא גם אחז בשרביט, המעיד על שלטון, וסרברוס, שומר הסף של השאול, נח לרגליו. בבסיסו היה גם מה שנראה כנחש, ההולם את סמל הריבונות המצרי, ה.
עם אשתו (כלומר, של אוזיריס), איזיס, ובנם הורוס (בשלב זה בהיסטוריה בדמות הרפוקרטס), זכה סראפיס למקום חשוב בעולם היווני, והגיע לרומא העתיקה, כאשר אנוביס מזוהה כסרברוס. הכת שרדה עד שנת 385, כאשר נוצרים הרסו את הסרפאום של אלכסנדריה, ולאחר מכן, הכת נאסרה על פי.
שימוש מודרני
חברת התרופות נובו נורדיסק משתמשת באפיס בתור הלוגו שלה.
במצרים של ימינו, מחוז שלם של העיר אלכסנדריה נקרא על שם השור אפיס.
ערן כרמלי
ערן כרמלי (נולד בשנת 1967 בחיפה) הוא מלחין ישראלי, זמר-נגן ומפיק מוזיקלי.
ילדותו המוקדמת
ערן התפרסם לראשונה ב-1975, בגיל 9 כאשר זכה במקום השלישי בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "יום הילד", אשר שר יחד עם דודו זכאי. בגיל 11 החל לכתוב שירים.
שנות השמונים
בנעוריו, הופיע במועדון התיאטרון בחיפה ובמועדוני-לילה נוספים בצפון וכך אסף את המימון לתקליט השדרים הראשון שלו אותו הקליט בשנת 1982 בעיבוד ונגינת להקת גן עדן ובו היו שני שירים שהלחין: "אותך" (מילים של דרור לוי) ו"לפעמים" (מילים של כרמלי). שני השירים, יצאו כסינגלים לתחנות השידור בלבד.
ב-1988 הקים את להקת "ערן כרמלי ופינות העיגול", שכללה את ששי מזרחי (כיום ארתור אליהו) בבס, את אסף מרוז בתופים, אנתוני לי בגיטרות ואלירן נגר בקלידים, כאשר כרמלי הוא הסולן בשירה ובחלילים, בהמשך ניגנו בהרכב נגנים נוספים, הבולטים ביניהם ארז לב-ארי בגיטרות, דניאל סלומון בקלידים, ניר סגל בתופים ונגן הבס אודי קז'ימירסקי. הלהקה הופיעה כשנה במועדונים בצפון לפני הופעת הבכורה במועדון "רוקסן". באופן לא מסחרי הלהקה הקליטה שבעה שירים בלבד, ולא הוציאה אלבום שלם. שניים מהשירים נכתבו על ידי דליה רביקוביץ, המשוררת שכרמלי הלחין רבים משיריה. ההרכב פעל עד שנת 1993.
שנות התשעים
ב-1992 הקים את ההרכב "סלמבה", הרכב מוזיקה אתנית אקוסטית עם יאיר דלאל, יענקלה סגל, איל פארן ואודי בן כנען. הרכב שניגן שירים ופרגמנטים של המשורר ח.נ. ביאליק אותם הלחין כרמלי. הופעת הבכורה הייתה בבית המשורר בתל אביב לרגל 60 שנה למותו.
בשנת 1993 כרמלי ופינות העיגול הקליטו תקליט שדרים ובו שני שירים "בשם המוסר" לחן ומילים של כרמלי ואת שירה של רביקוביץ "מגורשים/לצאת מביירות". השיר בזמנו צונזר בטענה שהמצב יותר מדי רגיש לאחר גירושם של 415 פעילי החמאס ללבנון, אך למרות זאת זכה לחשיפה רבה ועורר הרבה רעש. לבסוף יצא לאור באלבומו "ביתן הזכוכית", שהיה הקלטה של הופעה חיה במועדון "צוותא" בתל אביב, כולה משיריה של רביקוביץ'.
במהלך שנות ה-90 השתתף בהפקות שונות, ביניהן התארח בהופעותיה של הזמרת דפנה ארמוני, השתתף בסרט הקאלט "ללקק את התות" של האחים אורי ברבש ובני ברבש ובמיצג בינלאומי של במאי הקולנוע עמוס גיתאי בפסטיבל האביב בפאריס.
בשנים 1993-5 ניגן בלהקת "הדרוויש" ב"מועדון הדרוויש" עם איציק ניני, יובל מסנר ורמי יוסיפוב.
ב-1996-8 הופיע ב"מופע שירי דליה רביקוביץ'" עם השחקנית לאורה ריבלין ובבימויו של דני הורוביץ ללחנים של כרמלי שגם עיבד והפיק מוזיקלית, עם הנגנים יובל מסנר (צ'לו), אורן בלבן (תופים וכלי-הקשה) וזוהר "בבה" בירגר(קלידים). בשנת 2006, לאחר מותה של המשוררת, הועלה שוב המופע, כשלצוות הצטרף נגן הבס מיכה מיכאלי.
המאה ה-21
בשנת 2000 הופיע ושיחק כרמלי כנגן-רחוב בהצגה 'נולד לחופש' מפרי עטה של תלמה אליגון בהפקת תיאטרון ארנה פורת לילדים ולנוער, למוזיקה של אלון אולארצ'יק ובבימויו של סיני פתר עם השחקנים ישראל גוריון והאנד איוב (Hend Ayoub).
ב-2004 השתתף באלבום "שירי-ציון" של הזמר אהרון רזאל.
ב- 2008 הלחין והפיק את הפסקול להצגת הילדים "סברס" של תיאטרון מראה.
בין השנים 1998-2008 נודע גם כ-"RainMan" איש-הגשם, ליצן החצר ב פסטיבל שנטיפי ופסטיבל בראשית.
2016-2018 מילא את תפקיד הפסיכופתיאטור הראשי  באופרת-רוק "ילד-תוף" של היוצרים רובי קפלן וישראל כסיף בבימויו של דורי בן-זאב.
ב-2016-17 יזם והפיק את "קפטן ג'ק" הרכב מחווה למוזיקאי גרי אקשטיין, עם נגן הבס מיכה מיכאלי, המתופף שלמה חממי שניגנו עם גרי בשנות ה-80, יחד עם הגיטריסט מעין פרלמן  והקלידן ארנון שרון. להרכב היו מספר הופעות בהן התארחו  לאה שבת, יהודית רביץ, אריק סיני, אביבה אבידן וארז לב-ארי.
השתתף בסדרת מופעי מחווה למשוררים שאול טשרניחובסקי, ח.נ. ביאליק, רחל חלפי, מאיר ויזלטיר במועדון צוותא  עם לחנים מקוריים שלו לשירי המשוררים.
חיים אישיים
לכרמלי שני ילדים, שי ומאיה, אותם הוא מגדל כהורה יחיד, וכן בן נוסף, השחקן דוד לוריא, מנישואיו הראשונים.
ב-2005 נפגע בתאונת דרכים אשר ממנה נותר עם פגיעת גב קשה. ב-2013-14 עבר שלושה ניתוחים בעמוד השדרה, בעזרת כסף שגויס, בין השאר באמצעות הופעה שנערכה לכבודו במועדון בארבי בתל אביב, בהשתתפות אמנים רבים מהתעשייה ביניהם לאה שבת, דין-דין אביב, אלון אולארצ'יק, ארז לב ארי ובמעגלי-שירה מקודשת וגיוס המונים למען מסע החלמתו.
סינגלים ואלבומים
1982  'אותך' (מילים: דרור לוי לחן: ערן כרמלי
1982 'לפעמים' מילים ולחן: ערן כרמלי עם "להקת גן-עדן"
1992 סינגל "מגורשים" ('לצאת מביירות') מילים: דליה רביקוביץ', לחן: ערן כרמלי. צד ב': "בשם המוסר", מילים ולחן: ערן כמרלי
1998 "ים-אהבה" עם דורון רפאלי ודין-דין אביב בהרכב המתופפים טררם
1998 אלבום המופע של שירי המשוררת דליה רביקוביץ  בשם "ביתן הזכוכית" בהפקת ערן כרמלי.
2021 סינגל "רכבת לליסבון" ערן כרמלי/יוסי יוסף לוי  עם ארז לב-ארי, מיכה מיכאלי, ניר סגל ויובל מסנר.
2022 סינגל להרכב "המחתרת הכורדית-הקוביד הזה" ערן כרמלי/רן אייזנברג    ע.כרמלי עם ד.רפאלי, מ.מיכאלי, אייל בן המוריה וארנון שרון.
הערות שוליים
__חייב_תוכן_עניינים__
אלון אריה
אלון אריה הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב. כיהן כראש אגף התנועה.
ביוגרפיה
אריה גדל בחדרה, הוא שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים והשתחרר ב-1989. ב-1991 התגייס למשטרת ישראל ושירת כחוקר וכבלש ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב. ב-1995 סיים קורס קציני משטרה. ב-1999 מונה לעוזר ראש אגף משאבי אנוש. ב-2002 מונה לקצין המבצעים של מרחב נמל התעופה בן-גוריון. ב-2004 מונה לסגן מפקד תחנת פתח תקווה ולאחר מכן שימש סגן מפקד תחנת כפר סבא. ב-2007 מונה למפקד תחנת פתח תקווה, ב-2009 מונה למפקד תחנת ראשון לציון, וב-2011 למפקד תחנת נתניה. ב-2014 מונה לקצין אגף המבצעים של מחוז מרכז. ב-2016 מונה לראש חטיבת המבצעים.
בפברואר 2020 הועלה לדרגת ניצב ובאפריל מונה לראש אגף התנועה. באפריל 2022 ביקש אריה לסיים את תפקידו.
טכניקה
טכניקה היא או רצף פעולות של פרט, המיועדת להשגת תכלית.
תפוצה
טכניקות קיימות הן בעולם החי והן בעולמו של האדם, בתחומים רבים ומגוונים. בעלי חיים שונים משתמשים בטכניקות להכשרת מקום מגורים, להשגת מזון ולעיבודו, ועוד. בני אדם מיישמים טכניקות בכל אשר יפנו - בין אם לצרכים קיומיים, ביחסים בין אישיים, בעבודתם, באמנות, בפנאי או כל צורך אחר.
התפתחות ולמידה
רוב הטכניקות עוברות בין פרטים באמצעות למידה, ותרגול של הטכניקה מקנה למתרגל שליטה בה.
לעיתים טעות מקרית בהפעלת טכניקה מובילה לתוצאות טובות יותר, ומאומצת באופן קבוע. לטעויות כאלה מיוחסות כמה מההמצאות החשובות בהיסטוריה האנושית. בנוסף, אנשים המפעילים טכניקה עשויים לנסות ולשפר אותה בכוונת תחילה בתהליך של ניסוי וטעייה.
מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים
ב-2018 זכה הספר לעיבוד קולנועי תחת אותו שם.
רקע
מרי אן שייפר תכננה לכתוב ביוגרפיה על קתלין סקוט, אשתו של חוקר אנטארקטיקה הידוע רוברט פלקון סקוט מתקופת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. בזמן שערכה מחקר על הנושא, שייפר נסעה לקיימברידג' אנגליה, אבל גילתה לדאבונה שהמסמכים האישיים שנותרו מקתלין סקוט, כמעט ולא היו בני שימוש עבור הספר שתכננה לכתוב. בזמן זה, החליטה שייפר לנצל את שהותה באנגליה, ולבקר באיי התעלה - בגרנזי. לרוע מזלה, כשנחתה בגרנזי שדה התעופה נסגר בשל ערפל כבד, ושייפר מצאה את עצמה קוראת ספרי היסטוריה שמצאה במקום על הכיבוש הגרמני של גרנזי במשך מלחמת העולם השנייה. עשרים שנה מאוחר יותר, החליטה שייפר להתחיל לכתוב ספר על גרנזי. היא נטשה את התוכנית לכתוב את הביוגרפיה של סקוט באומרה ש"כל מה שרציתי היה לכתוב ספר שמישהו יאהב מספיק כדי לפרסמו". אחרי שכתב היד אושר לפרסום ב-2006, העורך של הספר ביקש שייערכו כמה שינויים שדרשו עריכה ושכתוב רבים; אולם בתקופה זו, בריאותה של שייפר החלה להתדרדר מה שהוביל לבסוף למותה ב-16 בפברואר 2008. שייפר ביקשה מבתה של אחותה סינתייה, אנני בורוז, סופרת ילדים מוערכת, לסיים את מלאכת השכתוב והעריכה המחודשת. בורוז אכן ניאותה לעשות זאת, ולכן קיבלה את הקרדיט עבור כתיבה משותפת של הספר יחד עם שייפר.
עלילה
ג'ולייט אשטון בת ה-32, עיתונאית כותבת טורים וסופרת, יוצאת בתחילת 1946 למסע קידום של ספרה החדש, אשר מאגד את כלל הטורים הסאטיריים על החיים בזמן המלחמה שפרסמה וזכו להצלחה ופופולריות רבה. אשטון מעוניינת לכתוב ספר רציני יותר, ומתלבטת עם העורך שלה סידני (שהוא גם חברה הטוב) על כיוונים אפשריים של כתיבת רומן או ספר ביוגרפי. היא מחוזרת על ידי מארק ריינולדס, מו"ל אמריקאי צעיר ושאפתן. תחילה היא חושבת שמדובר בניסיון להחתים אותה אצל הוצאה לאור מתחרה, אולם במהרה מתחוור שהעניין של ריינולדס באשטון הוא לחלוטין רומנטי, והם מתחילים להתראות בתדירות גבוהה. במקביל, מקבלת אשטון מכתב מדאוסי אדמס, תושב האי גרנזי. אדמס השיג ספר של המשורר האהוב עליו, צ'ארלס לאמב, שהיה שייך פעם לג'ולייט ורשומים בו הפרטים שלה. לפיכך, הוא מנסה את מזלו ושולח לה מכתב ובו בקשה חריגה, לסייע לו להשיג ספרים נוספים של לאמב שכן המצב בגרנזי אינו שופע לאחר הכיבוש הגרמני. במכתבו, הוא מספר לאשטון על כך שהתוודעותו ללאמב נעשתה בזכות "מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים" שהיה פעיל לאורך שנות הכיבוש, וסייע לו לחשוב על דברים נוספים מלבד הכיבוש הגרמני של האי. אשטון, מסוקרנת מהשם הייחודי, מתחילה להתכתב עם אדמס ועם חברים נוספים של מועדון הספרות של גרנזי, במטרה לקבל מהם מידע נוסף על נסיבות הקמת המועדון, פעילותו והשפעת הכיבוש הגרמני על אנשי האי וחייהם. ההתכתבויות הרבות חושפות סיפור מורכב, ומובילות את אשטון לביקור בלתי נמנע באי בעצמה, שם היא מקווה למצוא את הסיפור שיוביל את הספר הבא שברצונה לכתוב, ולהכיר את האנשים שהפכו לחבריה במרוצת ההתכתבויות הרבות שלהם. ג'ולייט רוצה לכתוב על האי תחת הכיבוש, אבל מתקשה למצוא חוט מקשר בין כל הסיפורים ששמעה. סידני מציע לה להתמקד באליזבת' מקקנה. אליזבת', שהקימה את מועדון הקריאה (כתכסיס להימנע ממעצר, בעקבות הפרת העוצר, היא דמות בולטת בכל הסיפורים שג'ולייט שומעת. אליזבת' נתקעה על האי, כשהחל הכיבוש. היא ניסתה לסייע לכל מי שיכלה. התאהבה בקצין גרמני טוב לב (שנהרג במהלך המלחמה) וילדה בת הנקראת קיט. במהלך המלחמה אליזבת' נעצרה על ידי הגרמנים ונשלחה למחנה ראוונסבריק. שם הכירה את רמי, אסירה צרפתית. רמי היא זאת שהודיעה לחברים על מותה של אליזבת'. בעוד החברים נוסעים לצרפת, כדי לפגוש את רמי, ג'ולייט שומרת על קיט, וככל שהזמן עובר מבינה כי היא רוצה לאמץ את הילדה. ג'ולייט מתאהבת לא רק בקיט, אלא גם בגרנזי, בחבריה החדשים, בדמותה של אליזבת'. היא דוחה את ריינולדס כשהיא רואה כי אין לו עניין בשום דבר שהיא עוסקת בו מאז הגעתה לאי. היא מבינה כי היא מאוהבת בדאוסי, וכשהיא מגלה כי גם הוא אוהב אותה, מציעה לו להתחתן.
עיבוד קולנועי
גרסה קולנועית של הספר בוימה על ידי מייק ניואל על פי תסריט מאת דון רוס וטום ביזוצ'ה. העבודה על הסרט התחילה בינואר 2017, והצילומים עצמם החלו במרץ של אותה שנה. השחקנים הראשיים בסרט הם לילי ג'יימס כג'ולייט אשטון, מיכיל האוסמן כדאוסי אדמס, ג'סיקה בראון פינדלי כאליזבת מקנה, גלן פאוול כמרק ריינולדס, מת'יו גוד כסידני סטארק, קתרין פרקינסון כאיזולה ופנלופי וילטון כאמיליה מאוגריי.
פנטן
פֶנְטֶנִים הם אָלְקֶנִים בעלי הנוסחה הכימית. כל מולקולה מכילה קשר כפול אחד בין שני פחמנים. קיימים שישה איזומר ים שונים של פֶנְטֶן, הנבדלים זה מזה במיקום הקשר הכפול, במבנה השרשרת שיכולה להיות ישרה או מסועפת, או בסידור המרחבי של הקבוצות סביב הקשר הכפול, היוצר איזומריות ציס - טרנס.
איזומרים בעלי שרשרת ישרה
1-פנטן הוא אלפא אולפין. לרוב, 1-פנטן נוצר כתוצר לוואי בפיצוח קטליטי או תרמי של נפט, או במהלך ייצור אתילן ופרופילן באמצעות פיצוח תרמי של שברי פחמימנים.
היצרן המסחרי היחיד של 1-פנטן הוא חברת סאסול בע"מ (אנ'), המייצרת אותו על ידי הפרדה מהתוצר הגולמי של תהליך פישר-טרופש (אנ').
איזומרים בעלי שרשרת מסועפת
איזואמילן הוא אחד משלושת תוצרי הלוואי העיקריים של פיצוח קטליטי עמוק, תהליך פיצוח משופר שפותח על בסיס פיצוח קטליטי נוזלי (אנ') עקב העלייה בביקוש לפוליפרופילן. ההפיצוח הקטליטי העמוק משתמש בסולר כחומר גלם לייצור פרופילן, איזובוטילן (אנ') ואיזואמילן. איזובוטילן ואיזואמילן משמשים חומרי הגלם בתהליך ייצור רכיבי תערובת הבנזין, מתיל טרט בוטיל אתר ומתיל טרט אמיל אתר.
ייצור דלקים
פרופילֶן, איזובּוּטֶן ואַמִילֶנִים הם חומרי גלם בהם משתמשים בתהליך האלקילציה בבתי הזיקוק. איזובוטן, משמש לייצור תערובות של שרשראות מסועפות מאוד בעלות מאפייני בעירה טובים. אמילנים הם קודמנ ים מוערכים מאוד לדלקים, במיוחד דלקי תעופה בעלי נדיפות נמוכה יחסית, כנדרש בתקנות שונות.
רולנדו ויאסון
רולנדו ויאסון (בספרדית: Rolando Villazón; נולד ב-22 בפברואר 1972), הוא זמר אופרה יליד מקסיקו, טנור.
ביוגרפיה
רולנדו ויאסון נולד במקסיקו סיטי. בגיל 11 החל ללמוד באקדמיה לאמנויות הבמה מוזיקה, משחק, מחול עכשווי ובלט. בשנת 1990 פגש את הבריטון ארטורו ניאטו אשר הכיר לו את עולם האופרה, ואשר החל ללמד אותו פיתוח קול. כעבור שנתיים נכנס לאקדמיה הלאומית למוזיקה, שם שר בתפקידים שונים. לאחר זכייה בשתי תחרויות ארציות במקסיקו ובגואנחואטו, נעשה ויאסון תלמידו של הבריטון גבריאל מיחארס.
בשנת 1998 התקבל כחבר בתוכנית אמנים צעירים באופרה של פיטסבורג, שם הופיע בהפקות אופרה שונות, ביניהן האופרה לוצ'יה די למארמור של גאטנו דוניצטי. מאוחר יותר נכנס לתוכנית באופרה של סן פרנסיסקו, שם קיבל תפקיד ראשי – כאלפרדו באופרה לה טרוויאטה מאת ג'וזפה ורדי, וכן השתתף בכיתות אמן עם הזמרת המפורסמת ג'ואן סאת'רלנד. ויאסון זכה במקום השני, בפרס צרצואלה ובפרס המאזינים, בתחרות operalia של הזמר פלאסידו דומינגו בשנת 1999.
מספר הופעות באירופה בשנת 2000, הביאו את הזמר לתודעה הבינלאומית. הוא הופיע לראשונה בג'נובה בתפקיד האביר באופרה מנון של מאסנה. לאחר מכן כרודולפו בלה בוהם של פוצ'יני באופרה של ליון וברומא, כאלפרדו בלה טרוויאטה בטריאסטה, וכן נקרא להחליף זמר חולה באותו תפקיד בפריז.
מאז מופיע ויאסון בכל רחבי העולם, משתתף בעשרות הפקות והקלטות, ואף הוציא מספר תקליטי סולו.
בשנת 2006 ויאסון שר בתפקיד אלפרדו בהפקה חדשנית ללה טרוויאטה בפסטיבל זלצבורג, יחד עם הזמרת הכוכבת אנה נטרבקו. באותה שנה הופיע בקונצרט גדול בברלין עם פלאסידו דומינגו ואנה נטרבקו. ב-2007 הוציא יחד עם נטרבקו אלבום דואטים.
ויאסון הופיע לראשונה בישראל בהתנדבות בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים בשנת 2008, ברסיטל מחזור השירים של המלחין רוברט שומאן ושירים לפי פטרארקה של פרנץ ליסט, מלווה בפסנתר בידי המנצח והפסנתרן דניאל בארנבוים.
ניו יורק (מדינה)
ניוּ יוֹרק (באנגלית: New York, ) היא מדינה בצפון-מזרח ארצות הברית.
הוצאת שטיבל
'''הוצאת א. י. שטיבֶּל''' הייתה הוצאת ספרים עברית שנוסדה במוסקבה בשנת 1917 על ידי הסוחר והנדבן היהודי-פולני אברהם יוסף שטיבל (אי"ש; 1885–1946).
ניו יורק (מדינה)
בירת המדינה היא אולבני. ערים מרכזיות נוספות הן ניו יורק, באפלו, רוצ'סטר, יונקרס וסירקיוז. בצפון גובלת ניו יורק באונטריו וקוויבק שבקנדה, בדרום-מערב בפנסילבניה, בדרום בניו ג'רזי והאוקיינוס האטלנטי ובמזרח במדינות קונטיקט, מסצ'וסטס וורמונט.
הוצאת שטיבל
היסטוריה
אברהם יוסף שטיבל התעשר כסוחר עורות, ובהיותו חובב ספרות וחובב עברית החליט להשקיע את הונו בהקמת הוצאת ספרים שתוציא לאור ספרים בעברית בלבד; מעשה בלתי כלכלי באותה עת, כאשר קוראי עברית היו מעטים יחסית. הוא גייס עבור ההוצאה מתרגמים, בהם חיים נחמן ביאליק, דוד שמעוני ודוד פרישמן שתרגמו עבורו לעברית את מיטב ספרות העולם (ספרי דוסטויבסקי, טולסטוי, היינה, אוסקר ויילד, רבינדרנת טאגור ועוד). ד"ר שאול טשרניחובסקי תרגם מיוונית ומאשורית-בבלית דרך גרמנית. בהמשך פעילותו הוציא לאור גם את כתב העת העברי "התקופה" בעריכת שמעון ראבידוביץ', את סדרת חוברות השירה "מקלט" וכן ספרות עברית מקורית, למשל מאת חיים הזז, יעקב שטיינברג, דב קמחי, יצחק למדן ועוד. פסח גינזבורג, שהועסק כמתרגם של ההוצאה, נקלע לסקנדינביה בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בדרכו להגר לאמריקה. בשל המצור הימי הגרמני לא יכול לעזוב את נורווגיה, ולמד את שפתהּ, וכך הפך לחלוץ תרגום ספרות סקנדינבית לעברית והפך את ההוצאה למובילה עולמית בתחום הספרות הסקנדינבית על ידי הוצאת ספרי קנוט המסון, סיגביורן אובסטפלדר, הנריק איבסן והנס כריסטיאן אנדרסן.
ניו יורק (מדינה)
ניו יורק היא המדינה הרביעית בארצות הברית בגודל אוכלוסייתה, והיא המדינה שהובילה את הפוליטיקה, התרבות והכלכלה בארצות הברית. היא יעד ההגירה הנפוץ ביותר עבור הגירה חוקית לארצות הברית. היא מכונה The Empire State - מדינת האימפריה. ניו יורק גם עשירה בהיסטוריה, שמתחילה באינדיאנים שכבשו את חופיה. המדינה נקראה על שם הדוכס של יורק ב-1660, אף על פי שערים ומקומות רבים במדינה זו מקורם עוד בזמן שהאזור היה בשליטה הולנדית. ניו יורק נכנסה לברית של ארצות הברית ב-26 ביולי 1788 כמדינה ה-11 של ארצות הברית.
הוצאת שטיבל
היסטוריה
שטיבל פתח סניפים בערים תל אביב, ורשה, ברלין וניו יורק. בשנת 1924 נקלעה ההוצאה לקשיים, ואברהם שטיבל מינה את נחום טברסקי למנהלהּ בארץ ישראל. בשנת 1929 התאחדו סניפי ההוצאה, ומרכזה מוקם בתל אביב.
ניו יורק (מדינה)
סימון מקוצר לשמה של ניו יורק (בין היתר, לצורכי משלוח דואר) הוא NY.
הוצאת שטיבל
היסטוריה
בשנת 1939 הועברה הבעלות המלאה על ההוצאה לידי נחום טברסקי. אברהם יוסף שטיבל נפטר ב-1946, וההוצאה המשיכה לפעול עד סוף שנות ה-40.
יוסף חיים ברנר כתב בשנת תרע"ט (1919) רשימה בעיתון "הפועל הצעיר" (תחת הכינוי "בר יוחאי"), שבה תיאר את מפעלו של א"י שטיבל:
ואכן, ברנר תרגם את "החטא ועונשו" של דוסטויבסקי עבור הוצאת שטיבל בוורשה, וב-1930 החלו ספריו לצאת בהוצאת שטיבל.
ניו יורק (מדינה)
מדינה
ניו יורק הייתה אחת משלוש עשרה המושבות שהפכו להיות ארצות הברית. בשנת 1827 נאסרה העבדות במדינה.
ההתיישבות מערבה
חלקה המערבי של המדינה היה מיושב על ידי שבטים אינדיאנים ובייחוד שש אומות האירוקוי החל משנת 1000 לספירה בערך. שבטים אלה עסקו הן בחקלאות והן בגידול ורעיית עדרי ביזון אמריקאי.
עם הקמת המושבה החלו המתיישבים לדחוק את רגלי האינדיאנים ולהתיישב יותר ויותר מערבה. האינדיאנים לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית לצידם של האנגלים ונגד העצמאות האמריקאית. בשנת 1779 הגנרל ג'ון סליבן הביס את האינדיאנים, ושרף את כל כפרייהם במה שנקרא מסע סליבן (Sullivan Expedition). במהלך מסע זה התקדם סליבן לאור אגמי פינגר ומחוז ג'נסי ושרף את כל בתי האינדיאנים, יבוליהם ומטעיהם. פליטים אינדיאנים רבים ברחו לפורט ניאגרה ושם מרביתם מתו ברעב בחורף. לאחר תום המהפכה האמריקאית רבים מהם ברחו לקנדה.
תעלות
במהלך המאה ה-19 נתיב התחבורה המסחרי העיקרי במדינת ניו יורק היה נתיב נהר ההדסון ונהר מוהוק שאפשרו העברת סחורות למרכז המדינה, וכן הנהר סנט לורנס שאיפשר העברת סחורות עד ימת אונטריו. לא ניתן היה להגיע מעבר לימה זו בשל העובדה שלא ניתן היה לעבור את מפלי ניאגרה. מסיבה זו, היה קושי רב להעביר סחורות לחלקה הצפון מערבי של מדינת ניו יורק. על מנת לפתור בעיה זו ב-1817 החלו בבניית תעלת אירי. העבודות הסתיימו בשנת 1825. בניית התעלה אפשרה הקמת נמל בבאפלו, ופיתוח מסחרי של מערב המדינה. תעלת וולנד שבנייתה הסתיימה בשנת 1833 איפשרה מעבר סחורות בין הימות אונטריו ואירי, תוך עקיפת מפלי ניאגרה.
שטח וגובה
השטח של מדינת ניו יורק הוא 141,299 קמ"ר, הכוללים 10,329 קמ"ר של איים, 4,908 קמ"ר של מים פנימיים (אגמים, נהרות וכדומה) ו-2541 קמ"ר של מי ים.
ניו יורק היא המדינה ה-27 בגודלה בארצות הברית.
מדינת ניו יורק גובלת בצפונה בשתיים מהימות הגדולות - ימת אירי וימת אונטריו, ביניהם מחבר נהר ניאגרה ומצויים מפלי ניאגרה. ניו יורק גובלת בפרובינציית אונטריו ופרובינציית קוויבק שבקנדה. במזרחה גובלת המדינה בשלוש ממדינות ניו אינגלנד: ורמונט, מסצ'וסטס וקונטיקט. כמו כן גובלת המדינה באוקיינוס האטלנטי. בדרומה גובלת המדינה בפנסילבניה ובניו ג'רזי.
העיר ניו יורק (ניו יורק סיטי) הנמצאת בפינתה הדרומית מזרחית של המדינה, בקצה הדרומי של עמק נהר ההדסון מהווה את מרכזה של המגאפוליס המשתרעת בין בוסטון לוושינגטון ואשר כונתה בוסווש לראשונה בכתביו של ג'ין גוטמן בשנת 1961.
אזור המדינה הנמצא צפונית לעיר ניו יורק מכונה "אפסטייט ניו יורק" - "Upstate New York". ולמעשה ניתן לחלק את המדינה לשני חלקים - העיר ניו יורק (בה נמצאים מחצית התושבים) ויתרת המדינה - בה נמצאת המחצית השנייה. ובעוד שהעיר ניו יורק היא אזור אורבני, רוב שטחה של יתר המדינה הוא אזור כפרי ופחות מאוכלס.
בצפון המדינה נמצאים הרי קטסקיל והרי אדירונדק ורכס שוואמגונק וכן אזור הימות הגדולות הכולל אגמים רבים ובהם אגם אוניידה אגמי האצבעות וזורמים ממנו נהרות רבים דרומה - הדלוור, הג'נסי, ההדסון, המוהוק והסוסקהאנה. הנקודה הגבוהה במדינה הוא הר מרסי שבהרי האדירונדק. במזרחה של מדינת ניו יורק מצוי לונג איילנד - "האי הארוך" שאורכו 190 ק"מ.
נהרות ואגמים
הנהרות הגדולים במדינה הם סיינט לורנס, הדסון, מוהוק, ג'נסי, נהר סוסקהאנה, אלגני, ודלוואר.
נהר הדסון, הנהר הגדול ביותר מתחיל ב"אגם דמעות העננים". ליד העיר טרוי מתחיל הנהר להיות צר, אך משם לניו יורק (העיר) הוא מתחיל להתרחב.
מזג אוויר ואקלים
בניו יורק אקלים יבשתי עם ארבע עונות מובחנות. העונה החמה ביותר היא הקיץ, שהוא חם וגשום, בעוד בחורף האקלים קר מאוד ומושלג.
עקב הקרבה לים, האקלים בדרך כלל לח. שינויים בסוג האדמה, בגובה ובקרבה למים משפיעים על מזג האוויר. לדוגמה, באזור החוף יותר חם מאשר בשאר המדינה, כאשר בצפונה קר מאוד בגלל האוויר הקר המגיע מקנדה. בינואר למשל הטמפרטורה נעה בין 9- מעלות צלזיוס בהרים עד ל-1+ בחוף. ביולי לעומת זאת, הטמפרטורה נעה בין 19 מעלות בהרים ל-25 מעלות בחוף.
צמחייה
בטרם שהחלה ההתיישבות האירופית באזור, היה רוב שטח המדינה מיוער. כיום, בשל הכריתה הרבה, 61% משטח היבשה מיוערים. יערותיה של המדינה משופעים בעצי מחט ועצים נשירים. העצים הנפוצים במדינה הם אורן לבן, אשוחית, אדר (מייפל), אשור, תרזה צהובה, קריה (עץ אגוז) ואלון.
בעלי חיים
רוב החיות הנפוצות בצפון ארצות הברית נפוצות גם בניו יורק. היונקים הנפוצים כוללים בואשיים, דביבונים (רקון), סנאים, שועל מצוי ("אדום"), שועל אפור מצוי, אופוסום, סנאי מפוספס, שפנים, ארנבות, מרמיטה, חורפן, נמייה וסמור. באשר לדו-חיים ניתן למצוא סלמנדרות, קרפדות וצפרדעים. ציפורים הבאות לניו יורק כנקודת דרך במסעם, הם תרנגולי בר, תרנגול הודו, ברווזים ואווזים.
הרשות המבצעת
בראש הרשות המבצעת עומד מושל ניו יורק. מושלת המדינה הנוכחית היא קת'י הוקול, ששימשה קודם לכן כסגני המושל אנדרו קואומו, שהתפטר ב-2021 בעקבות האשמתו בהתנהגות בלתי מוסרית.
הרשות המחוקקת
הרשות המחוקקת של מדינת ניו יורק כוללת שני בתים - בית מחוקקים וסנאט. נכון ל-2020, בשני הבתים רוב גדול למפלגה הדמוקרטית.
בין השנים 1984–2004 לא הצליח בית המחוקקים להעביר את תקציב המדינה במועדו, וכן במשך שנים רבות לא הצליחו בתי המחוקקים לחוקק כלל. כך לדוגמה, בשנת 2002, הוצעו 16,892 הצעות חוק במדינה (יותר מכל מדינה אחרת ממדינות ארצות הברית ויותר מפעמיים מספר החוקים שהוצעו בבית המחוקקים של מדינת אילינוי - השנייה במספר החוקים המוצעים בבית המחוקקים שלה מבין כל מדינות ארצות הברית), ומהם רק 693 (4%) הפכו לחוקים (מספר החוקים הנמוך ביותר מבין כל מדינות ארצות הברית).
לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק מספר העובדים הגדול ביותר מבין כל בתי המחוקקים של מדינות ארצות הברית - 3,428 עובדים (בפנסילבניה, בה מספר העובדים השני בגודלו - רק 2,947 עובדים, ובקליפורניה - בה מספר העובדים השלישי בגודלו - 2,359 עובדים). לבית המחוקקים מספר ועדות גדול יותר מאשר כל בית מחוקקים אחר במדינה.
פוליטיקה
מאז שנת 1988, במערכות בחירות לנשיאות ארצות הברית, נוטה מדינת ניו יורק לתמוך במועמדי המפלגה הדמוקרטית, וזאת בשל משקלה הרב של אוכלוסיית העיר ניו יורק, הידועה בתמיכתה הגורפת במפלגה הדמוקרטית, באוכלוסיית המדינה. לעומת זאת, המחוזות הכפריים של המדינה תומכים בדרך כלל במפלגה הרפובליקנית. מאז שנות השישים, הצביעה המדינה למועמד רפובליקני רק בשלוש מערכות בחירות; בזו של ריצ'רד ניקסון ב-1972, ובשתי מערכותיו של רונלד רייגן. בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012 זכה הנשיא ברק אובמה ב-63.35% ממניין הקולות במדינה. ב-2016 זכתה הילרי קלינטון ב-59%.
הסנאטורים המייצגים את ניו יורק בסנאט הם היהודי צ'אק שומר (המכהן כסנאטור הבכיר) וקירסטן ג'יליברנד. רוב הנציגות של המדינה בבית הנבחרים היא דמוקרטית.
ניו יורק היא המדינה השישית בארצות הברית שאישרה נישואים חד-מיניים.
הרשות השופטת
הערכאה הנמוכה של מדינת ניו יורק נקראת דווקא בית המשפט העליון של ניו יורק ואילו הערכאה שמעליה נקראת בית המשפט לערעורים של ניו יורק.
כלכלה
כלכלת העיר ניו יורק מהווה המרכיב העיקרי בכלכלת המדינה כולה. העיר מהווה מרכז בנקאות, פיננסים ותקשורת עולמית בכלל, ומרכז העסקים של ארצות הברית בפרט. בוול סטריט נמצאת הבורסה של ניו יורק (NYSE) המהווה בורסה המובילה את כל הכלכלה העולמית. בשנת 2007 התוצר המדינתי הגולמי היה 1.1 טריליון דולר אמריקאי, בכך מדינת ניו יורק שלישית בתוצרתה מבין מדינות ארצות הברית (אחרי קליפורניה וטקסס). התוצר הגולמי לנפש היה $46,364 (ניו יורק היא המדינה השישית בתוצר גולמי לנפש מבין מדינות ארצות הברית).
המוצרים החקלאיים העיקריים כוללים: חלב ומוצריו, בקר, גידול ירקות ותפוחים - המהווים סמל של המדינה. המוצרים התעשייתיים העיקריים הם מוצרי דפוס, מכשירים אלקטרוניים ומוצרים כימיים. ענף התיירות תורם מבחינה משמעותית לכלכלת המדינה.
העיר ניו יורק מהווה מרכז מסחר, פרסום ובנקאות ברמה עולמית. רבים מהתאגידים הגדולים בעולם ממקמים את משרדיהם הראשיים בעיר ניו יורק, או במחוז ווסטצ'סטר הקרוב לעיר.
לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי פועלת תעשיית דייג ענפה, ועיקר תוצרתה: צדפות, סרטנים, תמנונים, ודיונונים.
כרייה ובנייה
תחום הכרייה במדינה מתרכז בשלושה אזורים עיקריים - הראשון, בקרבת העיר ניו יורק, ומשמש מקום למחצבים המשמשים בבנייתה של המטרופולין, וכן, במחוז ווסטצ'סטר נמצאים מרבצי שמיר (emery) - אחד משני אתרים בארצות הברית בהם נכרה מחצב זה. באזור הרי אדירונדאקס נכרים במדינה טלק, אבני נופך ואבץ.
בדרום מערב המדינה מצויים מכרות מלח.
חשמל
למעט גז טבעי, אין במדינת ניו יורק דלקים טבעיים. תפוקת החשמל מכוח המים נרחבת מאוד ומהווה 17% מתפוקת החשמל במדינה. תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהר סיינט לורנס היא מהגדולות בעולם. 52% מתפוקת החשמל מקורה בשריפת פחם, והיתרה מתחנות כוח גרעיניות.
תחבורה
תעשיית התחבורה היא מהחשובות במדינה. בשנת 2002 לניו יורק היו 183,497 ק"מ של כבישים מהירים, שמהם כ-2600 ק"מ הם כבישים בין-מדינתיים. העובדה שהעיר ניו יורק בנויה ברובה על איים, יצרה את הצורך לחיבורים בין האיים, ביניהם גשרים ותעלות. מסילות הרכבת של ניו יורק הם באורך כולל של 6000 ק"מ. במדינה נמצאים כ-13 נמלי תעופה, הידועים שבהם הם נמל התעופה הבינלאומי ניו יורק קנדי ונמל התעופה לה גוארדיה.
מכללות ואוניברסיטאות
במדינת ניו יורק מספר רב של מכללות ואוניברסיטאות. המובילה באוניברסיטאות היא אוניברסיטת קולומביה אשר בעיר ניו יורק ואוניברסיטת קורנל הנמצאת באית'קה. במנהטן פועלת גם אוניברסיטת ניו יורק.
Surfer Rosa
האלבום נכלל לעיתים קרובות ברשימות המבקרים של אלבומי הרוק הטובים ביותר. אמני רוק אלטרנטיביים כולל בילי קורגן ופי ג'יי הארווי ציינו את האלבום כמקור השראה. האלבום צוין גם כהשפעה על אלבומה של להקת נירוונה, Nevermind, בשנת 1991, והלהקה שכרה את אלביני להקליט את אלבומם In Utero ב-1993.
הקלטות והפקה
פיקסיז נכנסו לאולפני Q בדצמבר 1987, כשהזמינו עשרה ימי עבודה של זמן אולפן. 4AD הקצתה ללהקה תקציב של 10,000 דולר לאלבום. שכרו של אלביני היה 1,500 דולר, והוא סירב לקבל תמלוגים על האלבום. לתהליך ההקלטה נדרשו עשרת ימי העבודה, ומיקס של תוספות קוליות נעשה לאחר מכן באולפן. אלביני אמר בדיעבד שניתן היה לסיים את הקלטת התקליט תוך שבוע, אלמלא "ניסינו דברים ניסיוניים יותר בעצם כדי להרוג את הזמן ולראות אם משהו טוב יצא מזה". למשל, במהלך השירה של קים דיל בשירים "Where is my mind?" ו-"Gigantic", אלביני העביר את ציוד ההקלטה לחדר אמבטיה באולפן כדי להשיג הד יותר טוב. דוגמה נוספת היא בשיר "Something Against You", שם אלביני סינן את קולו של פרנק בלאק דרך מגבר גיטרה.
באלבום מופיעות גם הקלטות משיחות באולפן, כמו השיחה שנערכה בין פרנק בלאק לאלביני בסוף השיר "!Oh My Golly". במקרה אחר כשדיל עזבה את האולפן לעשן סיגריה היא אמרה "אם מישהו ייגע בדברים שלי, אני אהרוג אותך." בלאק השיב "אני אהרוג אותך, אתה תמות, אם מישהו ייגע בדברים שלי". ההקלטה באלבום מתחילה בנקודה זו, כאשר בלאק מסביר את השיחה בפני אלביני, שקולו אינו נשמע. גם השיר "I'm Amazed" מתחיל עם דיל המספרת סיפור על אחד המורים לשעבר שלה שה"התעניין מאוד בשחקני הוקי שדה", ופוטר בדיסקרטיות. בלאק מסיים את המשפטים של דיל, ומתבדח שתגובתה כששמעה על לפעילות המורה הייתה לנסות להצטרף לקבוצת ההוקי.
סגנון
בדומה לאלבום הראשון Come On Pilgrim, גם Surfer Rosa מציג שילוב של סגנונות מוזיקליים: שירים רועשים כמו "Broken Face", "Break My Body" ו"Brick Is Red" לצד רצועות איטיות ומלודיות יותר כמו "Where Is My Mind?". האלבום כולל חומר כבד יותר, ומציג באופן בולט את הסימן המסחרי של הלהקה כדינמיקה שקטה-רועשת. כל השירים באלבום נכתבו על ידי זמר הלהקה פרנק בלאק, פרט לשיר "Gigantic", שנכתב יחד עם קים דיל. "Gigantic" הוא אחד משני השירים היחידים באלבומי הפיקסיז שבהם דיל שרה את התפקיד העיקרי.
עטיפת האלבום
על עטיפת האלבום מופיעה תמונה של "חברה של חבר" של הלהקה, בדמות רקדנית פלמנקו חשופת חזה על רקע קיר עליו צלב וכרזה קרועה. סיימון לרבאלסטייה, שתרם תמונות לכל האלבומים של פיקסיז, החליט לבנות את הסט מכיוון ש"לא מצאנו את האווירה שרצינו באופן טבעי". חוברת העטיפה מרחיבה את התמה ומציגה תמונות של רקדנית הפלמנקו בכמה תנוחות אחרות. בהערות האלבום מופיעים רק הקרדיטים לאלבום, ואין בחוברת העטיפה מילות שירים או תוכן כתוב, שמו של אלביני כלל אינו מופיע בכיתוב התקליט המקורי. לפי מלודי מייקר, האלבום נקרא במקור "Gigantic" על שם השיר של דיל, אך הלהקה חששה מפרשנות שגויה של העטיפה ושינתה אותו ל"Surfer Rosa". מקור ה"שם" של הדמות על העטיפה ושם האלבום הוא השורה "Besando chichando con surfer rosa" בשיר "!Oh my Golly", שפירושה (בקירוב) "להתנשק, לעשות סקס עם רוזה הגולשת".
השוטר מרובליובקה
השוטר מרובליובקה (ברוסית: Полицейский с Рублёвки) הוא סדרת טלוויזיה רוסית, סיטקום אודות השוטר גרישה איזמאילוב, אשר מגן על החוק והסדר ברובליובקה — הרובע היוקרתי ביותר של מוסקבה.
הסדרה שודרה במשך חמש עונות בערוץ THT: העונה הראשונה עלתה לשידור ב-21 במרץ 2016, העונה השנייה שודרה ב-22 במאי 2017 וב-16 באפריל 2018 עלתה העונה השלישית. פרק הבכורה של העונה הרביעית הועלה לשירות הזרמת המדיה THT PREMIER ב-3 בדצמבר 2018 והעונה החמישית עלתה לשרתי Premier ב-5 בדצמבר 2019.
בנוסף לסדרה הופקו סרטי קולנוע באורך מלא: השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה שיצא בדצמבר 2018 והמשכו, השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה 2, שייצא לאקרנים ב-12 בדצמבר 2019.
תקציר עלילת הסדרה
גרישה נאלץ לחקור פרשיות פשע מוזרות בהן מעורבים תושבי רובע רובליובקה היוקרתי והוא עושה את זה לעיתים קרובות על חשבון סיכויי קידומו בדרגה. גרישה בן 26, חתיך, רווק, עשיר, ציני, פזיז, המתייחס, לכולם, עם כמות נכבדה של הומור שחור. הוא גם דואג לאחותו הצעירה ניקה ויחסיה עם בריון כשגרישה נאלץ כל הזמן להתערב ולחלץ אותה ממנו. גרישה שונא לעבוד, יודע לענג נשים ובאופן קבוע מתגרה בבוס שלו, קולונל יאקובלב.
הסרטים
ב-27 בדצמבר 2018 ייצא לאקרנים ברוסיה סרט הקולנוע הקומי "השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה" (Полицейский с Рублевки. Новогодний беспредел) בבימויו של איליה קוליקוב. כוכבי הסדרה שבו לגלם את דמויותיהם גם בסרט הקולנוע: אלכסנדר אנדרייביץ' פטרוב, אלכסנדרה בורטיץ' וסרגיי בורונוב. הסרט הפך לשובר קופות ואחד הסרטים המכניסים ביותר בקולנוע הרוסי עם הכנסות של יותר ממיליארד רובל.
סדרת ספין-אוף
ב-26 ביולי 2019 חברת ההפקות Legio Felix הודיעה על הפקת הסדרה "המיליציונר מרובליובקה" («Милиционер с Рублёвки»), על חייו של יאקובלב הצעיר. את הדמות הראשית מגלם השחקן ארטיום סוצ'קוב.
ולטר רתנאו
ולטר רתנאו (29 בספטמבר 1867 – 24 ביוני 1922) היה מדינאי גרמני; שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה. נרצח בעת כהונתו.
קורות חיים
רתנאו נולד בשנת 1867 בברלין, בנם הבכור של אמיל רתנאו ומתילדה נחמן (Mathilde Nachmann). אביו רכש את הפטנטים של תומאס אלווה אדיסון בתערוכה העולמית בפריז והיה ממייסדי תעשיית החשמל הגרמנית. כאשר היה טירון בצבא, סירבו להעניק לו, כמו לשאר היהודים, דרגת קצונה בגדוד העילית הפרוסי בו שירת, והוא שוחרר בדרגת טוראי ראשון. בגיל 30 ניהל רתנאו את אחד המפעלים האלקטרוכימיים של אביו בביטרפלד.
ב-6 במרץ 1897 פרסם תחת שם העט "ו. הַרְתֶנאו", מאמר בכתב העת הברלינאי "די צוקונפט" (Die Zukunft), שכותרתו "שמע ישראל!", בו תיאר את זרותם וטיבם הלא-אירופאי של המהגרים היהודים מן המזרח. רתנאו פתח את המאמר בווידוי על יהדותו וצייר דיוקן של המהגרים: "בלב החיים הגרמניים, שוכן לו גזע אנושי נבדל ומופרד, לבושו צעקני ונוצץ, ותנועות גופו חמות מזג. על חול הספר, ערב-רב אסיאתי". רתנאו טען במאמר כי היהודים צריכים להפחית את קשריהם הבינלאומיים ושבניגוד לגרמנים, היהודים הם מטבעם "עם פחדן". עליהם להיות "חסונים כחיילים" כמו הגרמנים ולאמץ את התכונות שלהם. עוד טען כי על היהודים לשפר את הופעתם החיצונית - להאריך את גפיהם וליישר את אפם: "לאחר שתיווכחו במבנה הגופני שלכם - כתפיים מוגבהות, כפות רגליים מגושמות, גיזרה שמנה ובלתי ספורטיבית... תוכלו להתחיל לעבוד במשך כמה דורות על לידתכם מחדש מבחינה גופנית". לדעת רתנאו הפתרון היחיד הוא נישואי תערובת והתבוללות. המאמר של רתנאו עורר זעם בקרב היהודים ואביו ניסה לקנות את כל העותקים שהצליח להשיג. גם רתנאו עצמו התחרט על פרסומו ומאוחר יותר טען שכתב אותו בתקופה דיכאונית במיוחד והוציא אותו מאוסף כתביו. אלא שהמאמר בכל זאת נקרא על ידי רבים, משום שהאנטישמים המשיכו לצטט אותו.
רתנאו היה יושב ראש בחבר המנהלים של כ-80 חברות גדולות. מלבד זאת גם צייר, פיסל, ניגן על פסנתר וכתב שירה וספרים פוליטיים, פילוסופיים וכלכליים. ב-1914 ייסד מועדון בינלאומי בשם "פורטה דיי מרמי" יחד עם אינטלקטואלים יהודים ונוצרים ובהם מרטין בובר, גוסטב לנדאואר וגרהרט האופטמן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפטר מתפקידו כמנהל של קונצרן AEG (מפעל האלקטרוניקה הגדול שייסד אביו) כדי לשרת את גרמניה. תחילה שימש רתנאו כמומחה במשרד המלחמה. בשנים 1914 ו-1915, עמד בראש המינהל לכלכלת המלחמה בגרמניה, אך נאלץ לעזוב את תפקידו עקב ההתנגדות שקמה לו בחוגי הממשל בגלל מוצאו היהודי. הוא חזר לעסקים בקונצרן AEG ועם מות אביו, ב-1915, מונה ליושב ראש הקונצרן. בה בעת תמך פוליטית בפאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף שעמדו בראש מנגנון המלחמה הגרמני, אך הביע התנגדות למדיניותם של מלחמת צוללות בלתי מוגבלת (שהייתה אחת הסיבות להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה בשנת 1917). כן התנגד למדיניותו של לודנדורף לסיפוח שטחי המזרח.
ב-4 באוגוסט 1916 חזה את הפנייתה של הלאומנות הגרמנית כלפי פנים עם כישלון המלחמה: "ככל שיהודים רבים יותר מתים במאבק הזה, כן יתעקשו יותר מתנגדיהם לטעון שהיהודים ישבו ברובם רחוק מקווי החזית והתעשרו מהמלחמה. השנאה תוכפל ותישלש".
ב-1919 כיהן כיועץ כלכלי לראש הממשלה, והיה גם היועץ הכלכלי למשלחת המשא ומתן לפיצויים לאחר המלחמה. במאי 1921 מונה לשר השיקום של רפובליקת ויימאר, בממשלתו של יוזף וירט. בתפקיד זה הוא ניהל את המשא ומתן עם צרפת על פיצויי המלחמה וקיבל תשבחות על הצלחתו מהקנצלר. אולם הוא סירב להצטרף לממשלתו החדשה של רטנוי שהוקמה בתחילת נובמבר 1921, במטרה למנוע סכסוכים פוליטיים על רקע היותו יהודי. בפברואר 1922 התמנה לשר החוץ של גרמניה, בהתעלמו מהאזהרות של אמו וידידיו שחששו שהוא מסכן את חייו לאור מחאות אנטישמים שהתנגדו למינוי.
רציחתו
ב-24 ביוני 1922, בעת שנסע במכונית פתוחה ברחובות ברלין, התנקשו בחייו שלושה צעירים גרמנים, קציני צבא משוחררים, מחוגי הימין הקיצוני הגרמני. המתנקשים נסעו במכוניתם במקביל למכונית השר, ירו בו בתת-מקלע MP18 וזרקו רימון למכוניתו. השר נפצע קשה ומת זמן קצר לאחר מכן בבית החולים.
הרקע לרצח היה יוזמתו של רתנאו לחתימת הסכם לשיתוף פעולה עם ברית המועצות, שנקרא הסכם רפאלו, שנחתם מספר חודשים קודם לכן, וכן מוצאו היהודי. בשבועות שקדמו לרצח, גברה ההסתה נגדו. הגנרל אריך לודנדורף, שהיה פעיל בתנועות ימניות קיצוניות, רמז כי "הנסיך היהודי" חיבל במאמץ המלחמתי, ואליו הצטרף גם הציר ברייכסטאג, קארל הלפריך. מחוץ לפרלמנט צעקו הפורעים: "הרגו את רתנאו הארור החזיר היהודי החמדן!". אנטישמים גם התבססו על נאום של רתנאו בוועידה בינלאומית בווינה ב-1922, בו ציטט דברים שכתב ופרסם בעבר, והזהיר שכלכלת אירופה נשלטת על ידי אליטה של אנשי כספים: "בשדה הפעילות הכלכלית, כל ביטוי בלתי זהיר, כל כשל לשון, יכול לגרום הרס. לכאורה שולט הציבור במדיניות הכלכלית באמצעות המניות ואיגרות החוב שבבעלותו, אך בפועל השתלטה שם אוליגרכיה בלתי חדירה לציבור, בדיוק כמו זו של ונציה העתיקה. שלוש מאות גברים המכירים זה את זה, שולטים בכלכלת אירופה והם ממנים את יורשיהם מתוך החוג הפנימי שלהם". בשנים בהן כתב מלכתחילה את מאמרו - בעיתון וינאי ב-25 בדצמבר 1909, ובספר שפרסם בברלין ב-1921 - לא התפרסמו עדיין הפרוטוקלים של זקני ציון מחוץ לרוסיה, אולם ב-1922, כשצוטט נאומו בעיתון וינאי תחת הכותרת "שלוש מאות גברים שולטים באירופה", היה זה לאחר שמוטיב עיקרי בתעמולה האנטישמית היה "הקשר היהודי", ו"שלוש מאות גברים" כונו עד מהרה בפרסומים שונים "שלוש מאות יהודים", ולאחריהם "שלוש מאות זקני ציון", שרתנאו אחד מהם.
רתנאו היה שר החוץ היהודי היחיד בתולדות גרמניה עד אז. הרצח זעזע את גרמניה, ובהלווייתו השתתפו למעלה ממיליון איש. ביום ההלוויה הוכרזה שביתה כללית בגרמניה. רצח פוליטי זה נחשב לאחת מאבני הדרך בתהליך ההתמוטטות של רפובליקת ויימאר וכאחד ממבשרי עליית הנאצים לשלטון. מעט יותר מעשור לאחר מכן, הורו הנאצים להסיר את הלוח שציין את מקום הרצח. באספה רבת משתתפים מחוגי המשפטנים הצהיר פקיד בכיר ברייך השלישי שרוצחי רתנאו ראויים ששמותיהם ייכללו בלוח הכבוד של האומה.
שני הרוצחים, המהנדס הרמן פישר והקצין ארווין קֶרְן, נהרגו במהלך מצוד משטרתי כחודש לאחר הרצח - קרן נהרג ישירות מירי משטרתי ופישר התאבד. השלישי, נהג הרכב, ארנסט ורנר טכו, הוסגר על ידי בני משפחתו. באוקטובר הוא הועמד לדין כשותף לרצח, ובהגנתו טען שביצעו את הרצח כי האמינו שרתנאו חבר במועצת זקני ציון שמתכננת להשתלט על העולם, וכי אינם רוצחים אלא מילאו משימה לאומית בסילוקו. בפסק דינו כינה השופט את הרצח "העלאת קרבן", והביע תקוה שישמש אות אזהרה שיטהר את גרמניה וירפאה מהברבריות והחולי ששקעה בהם. כן כינה את הפרוטוקולים "שקר גס". טכו נדון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ממאסרו ב-1930. ארנסט פון זלומון, שהיה שותף לתכנון הרצח וישב אף הוא בכלא, מתאר את הרוצחים בספרו האוטוביוגרפי "המנודים" (Die Geächteten).
נחלת שבעה
ייסוד השכונה
ש"י עגנון בספרו תמול שלשום מספר על השכונה "שבעה בתים אלו אין להם לא הידור ולא זיו פנים אבל מעלה יתירה יש להם שהרחיבו גבול ירושלים וזכו לחזק את היישוב שאנשי ירושלים לא היו למודים לצאת משער העיר ולחוץ, חוץ מבחולו של פסח, שנוהגים לסבב את חומת העיר, משנבנתה נחלת שבעה התחילו יוצאים אף בשאר הימים כדי לשאול בשלום אחיהם אנשי נחלת שבעה."
אם כי התיישבות כזו עדיין נחשבה כמסוכנת ולא פופולרית. כדי להגביר את תחושת הביטחון, נבחר אתר השכונה בסמוך למגרש הרוסים שנבנה שנים אחדות קודם לכן, ועל אם הדרך הראשית מירושלים ליפו, כיום רחוב יפו. השטח שנקנה עבור השכונה היה בן 24,000 אמות רבועות (כ-6 דונם), ונתחם בין דרך יפו לבין בית הקברות ממילא.
הקמת השכונה הייתה חלק מתהליך היציאה מהחומות, שכלל הקמה של שתי שכונות יהודיות לפני הקמתה של שכונה זו - משכנות שאננים ומחנה ישראל. לבד מהחזון הציוני של חיזוק ההתיישבות היהודית, הונע תהליך היציאה מהחומות מהצורך בהגברת הביטחון בשכונות שמחוץ לחומות ומהידרדרות תנאי התברואה בתוך העיר העתיקה. היוזמה להקמת השכונה באה לאחר מגפת כולרה בעיר העתיקה שהכתה גם בקהילה היהודית שלה. ההבדל בין יוזמת ההקמה של שכונה זו לבין השתיים שקדמו לה ביציאה מהחומות היה בכך שהשכונה הוקמה ביוזמת אנשי היישוב הירושלמי הישן בלבד, בלא עזרה מבחוץ.
רכישת האדמה לבניין השכונה, בשנת 1866, לא הייתה עניין של מה בכך. מרבית יהודי ירושלים היו נתיני מדינות אירופיות שונות, והחוק העות'מאני האוסר רכישת קרקעות ובניית בתים על ידי נתינים זרים בוטל רק בשנת 1867. על כן הוטלה משימת הרכישה על אסתר, אשתו של לייב הורוביץ, שהייתה ילידת הארץ ובעלת נתינות טורקית. היא ניהלה משא ומתן עם השלטונות תוך שהיא מצהירה כי ייעוד האדמה הוא "שדה לזריעת חיטה למצות", והשדה נרשם על שמה. על פי מסורת משפחת חרל"פ הירושלמית שעלו בשנת תר"י, סירבו בני המשפחה להשתתף בקניה מאחר שמקרקעין אלו היו 'ואדי', שלא יכול היה להימכר על פי חוקי המקרקעין העות'מאניים.
מקור הביטוי "נחלת שבעה" הוא בדברי מדרש מתוך ספרי דברים (יח, ב), והוא מנציח את שבעת מייסדי השכונה.
התפתחות השכונה
ב-1872 פנה יוסף ריבלין בקריאה ליהודי העיר העתיקה ליישב את השכונה, וכדי לסייע בהתיישבות גייס כספים מגבירי העיר, מכוללים ומקרנות. כמה עשרות משפחות נענו לקריאתו, כולל משפחות ספרדיות שהצטרפו, וב-1875 כבר היו 50 דירות בשכונה, וכן בתי כנסת ומוסדות ציבור. הקרבה לדרך יפו הראשית סייעה כלכלית לתושבי השכונה, ואפשרה להם למצוא פרנסה במכירת מוצרים, מזון ושירותים לעוברי הדרך, תוך עקיפת התקנות העות'מאניות שאסרו על הקמת בתי עסק בשכונה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, ככל הנראה בשנת 1883, התגוררה בשכונה הקבוצה הראשונה שעלתה ארצה מאירופה מתוך מניעים ציוניים, קבוצת ביל"ו.
בסוף המאה ה-19 גרו רבים מנכבדי יהודי בוכרה בשכונת נחלת שבעה אשר ביססו את המוסדות בשכונה. בין המפורסמים שבהם נמנו: אברהם ברוכוף, שמעון חכם, מרדכי תילאיוף, רפאל סיידוף ועוד.
השכונה נעדרה תשתית מתוכננת או תוכנית אדריכלית מוגדרת שאפיינה את יתר השכונות החדשות שנבנו בעיר, והתפתחה על פי הצרכים והאמצעים של מתיישביה. הבתים היו דו-קומתיים כשבכל קומה דירה אחת והמדרגות לקומה העליונה הן חיצוניות. בחצרות הבתים נחפרו בורות מים. הבתים קושרו ביניהם ברשת צפופה של סמטאות צרות ולא-מתוכננות, ברוחב שבקושי הספיק למעבר אדם או בהמה. סגנון הבניינים והסמטאות הזכיר מאוד את זה של העיר העתיקה. מאפיין זה היה לרועץ להמשך התפתחותה, אך לימים, לאחר שימור ושיחזור, היה לסימנה המאפיין וסוד קיסמה כיום.
הידרדרות השכונה
בשנת 1949 הפכה ירושלים לעיר ענייה ביותר בישראל. נחלת שבעה הייתה שכונה בעלת בנייה מיושנת במרכזה הצפוף של עיר זו. תוכנית ההריסה של השכונה, תוכנית 549, שהתקבלה בשנת 1939 ובוטלה רק בשנת 1950 גרמה לעזיבת בית הדפוס "סולומון" ועסקים אחרים מהשכונה ועיכבה את חיבור השכונה לרשת הביוב עד לשנת 1955. ברבות השנים החל תהליך של הזדקנות האוכלוסייה, נטישת אוכלוסייה צעירה לטובת מגורים יותר מרווחים מחוץ למרכז העיר, והידרדרות כוללת של המבנים והתשתיות. בשנת 1955 נכללה השכונה בתוכנית המתאר של ירושלים כאזור הריסה שלא ניתן לדללו ולשקמו אלא יש להרסו כליל. חוקר ירושלים זאב וילנאי כתב על נחלת שבעה בשנת 1960:
בשנות ה-60 אושרה תוכנית להריסת השכונה לצורך חידוש פני מרכז העיר והקמת ה"סיטי" של ירושלים, שיושתת על מבני ציבור ומשרדים. כמה בתים נהרסו והוקם על מקומם בניין המשרדים "בית יואל" (על שם יואל משה סלומון). המשך התוכנית לא יצא אל הפועל, ונשקלו תוכניות אלטרנטיביות, כולל תוכנית מ-1970 לסלילת כביש רחב במקום השכונה שיקשר בין רחוב יפו לרחוב הלל וגן העצמאות, וייתן מענה למצוקת התנועה במרכז העיר. גם תוכנית זו נגנזה, ובינתיים נמשך תהליך ההידרדרות. בתי השכונה היו לבתי מלאכה ומחסנים, בחצרות ובשבילים הפנימיים נצברו גרוטאות. שני רחובות השכונה - סלומון וריבלין - היו לסימטאות פקוקות ורועשות, שמעבר הולכי רגל בהם חייב הידחקות בין המכוניות לבין קירות הבתים שהשחירו מפיח.
שיקום ושימור
בית הכנסת האשכנזי "נחלת יעקב", שהוא בית הכנסת הראשון שנבנה מחוץ לחומות (באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19), ממשיך לשמש בתפקידו כבית כנסת, וכיום גם משמש כ בית חב"ד של שכונות מרכז העיר, המבנה נשמר כפי שהיה מראשיתו. כמה שנים אחרי הקמת "נחלת יעקב", הקים ר' יצחק רקנטי את בית הכנסת הספרדי "אוהל יצחק" הסמוך אליו, והוא נחשב כיום לבית הכנסת הגדול בשכונה.
בשנות ה-2000 הוקם בשכונה מתחם "כיכר המוזיקה" הכולל במת הופעות ציבורית, ובו "מוזיאון המוזיקה העברי". כיום נחלת שבעה מתפקדת כמוקד בילוי מרכזי של ירושלים ונחשבת כמודל מוצלח של שימור שכונות ואתרים.
טום וג'רי
טום וג'רי (באנגלית: Tom and Jerry) היא סדרת סרטי אנימציה קצרים קומיים שנוצרו על ידי חברת האנה-ברברה עבור מטרו גולדווין מאייר בשנות ה-40, ה-50 וה-60. במקור הייתה הסדרה אמורה להיות מוקרנת בקולנוע. הסרטים הקצרים זכו להצלחה רבה, וכמה מהם אף זכו בפרס אוסקר ונוצרו תוכניות טלוויזיה על טום וג'רי המוקרנות עד היום.
טום וג'רי כיכבו גם בסרטים מצוירים באורך מלא. ב-1953 הם שחו לצידה של אסתר ויליאמס בסרט "מסוכן כשרטוב". ב-1992 יצא לאקרנים הסרט הראשון באורך מלא בכיכובן של הדמויות, טום וג'רי: הסרט. בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעו טום וג'רי בסרטים נוספים שהופצו על ידי חברת האחים וורנר, בהם: טום וג'רי: טבעת הקסמים, טום וג'רי: אגדת מפצח האגוזים, טום וג'רי: המהירים והשעירים, טום וג'רי: זינוק למאדים, טום וג'רי פוגשים את שרלוק הולמס, טום וג'רי והקוסם מארץ עוץ וטום וג'רי: רובין הוד והעכבר העליז.
טום וג'רי הוצגו גם כילדים בתוכנית "טום וג'רי: דור ההמשך" שבה הופיעו גם דמויות הכלב דרופי וספייק הבולדוג.
בשנת 2004 יצאו DVD הכוללים פרקים מהסדרה וקלטות וידאו.
תוכניות טלוויזיה בכיכובם של טום וג'רי שודרו בישראל בערוץ הילדים, הערוץ הראשון וCartoon Network, ומשודרות בערוץ ג'וניור.
בשנות השישים פרצה שרפה גדולה באולפני MGM אשר השמידה את כל העותקים המקוריים של סרטי טום וג'רי ושל שאר הסרטים של אולפני MGM. עם זאת, כמה שנים קודם הוציא האולפן את הסרטונים של טום וג'רי מחדש עם קטעי פתיח מחודשים, העותקים האלה ניצלו ואלה העותקים אשר משודרים כיום בטלוויזיה.
חלק מהסרטונים זכו בפרסי אוסקר:
באוקטובר 2018 נודע כי סרט קולנוע של טום וג'רי נמצא בפיתוח על ידי חברת האחים וורנר, הסרט ישלב אנימציה עם שחקנים בשר ודם.
המופע של טום וג'רי (1975)
המופע של טום וג'רי (באנגלית: The Tom and Jerry Show) הוא סדרת טלוויזיה מונפשת שהופקה עבור "Saturday-morning cartoon" על ידי הפקות האנה ברברה בשיתוף עם מטרו גולדווין מאייר ב-1975 לרשת ABC.
המופע הקומי של טום וג'רי (1980–1982)
"המופע הקומי של טום וג'רי" (באנגלית: The Tom and Jerry Comedy Show) הוא תוכנית אנימציה טלוויזיוניות שהופקה על ידי Filmation ל-MGM בשנת 1980. התוכנית נמשכה שתי עונות. רוב הקולות דובבו בידי פרנק ולקר ולו שיימר.
טום וג'רי ילדים, דור ההמשך (1990–1994)
"טום וג'רי ילדים, דור ההמשך" (באנגלית: Tom & Jerry Kids) היא סדרת טלוויזיה מונפשת, שיתוף פעולה בין הפקות האנה ברברה וטרנר אנטרטיינמט, המציגה את טום וג׳רי כילדים. התוכנית הועלתה לראשונה ב-1990 ושודרה עד שנת 1994.
סיפורי טום וג'רי (2006–2008)
"סיפורי טום וג'רי" (באנגלית: Tom and Jerry Tales) היא סדרת טלוויזיה מונפשת ששודרה החל משנת 2006. זוהי תוכנית הטלוויזיה הרביעית בזיכיון של טום וג'רי, כמו גםההפקה הראשונה של טום וג'רי שחקה את הסרטים הקצרים התיאטרליים המקוריים שנוצרו על ידי מייסדי האנה-ברברה והקריקטורה לשעבר של מטרו-גולדווין-מאייר צוות הסטודיו וויליאם האנה וג'וזף ברברה עבור מטרו-גולדווין-מאייר; הוא רץ במקור בארצות הברית מ-23 בספטמבר 2006 עד 22 במרץ 2008, ב- Kids' WB.
טום וג'רי (2021-2014)
סדרת הטלוויזיה "טום וג'רי" (באנגלית: The Tom and Jerry Show) הוא סדרת אנימציה אמריקאית שהופקה על ידי האחים וורנר ו-Renegade Animation, המבוססת על דמויותיהם של טום וג'רי ועל סדרה מצוירת אשר נוצרו על ידי ג'וזף ברברה וויליאם האנה ב-1940.
טום וג'רי הסרטים הקצרים מיוחדים (2021)
"טום וג'רי הסרטים הקצרים מיוחדים" (באנגלית: Tom and Jerry Special Shorts) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית אנימציה קצרת מועד המבוססת על טום וג'רי שהוצגה והסתיימה ב-HBO Max ב-20 בפברואר 2021, מה שהופך אותה לטווח הקצר ביותר מבין כלהקשורות לטום וג'רי. הסדרה פותחה על ידי פיטר בראונגרדט ומופקת על ידי האחים וורנר הנפשה. הסרטים הקצרים כללו את הקולות הלא מזוהים בארכיון של וויליאם האנה לצד אנדרו דיקמן.
טום וג'רי בניו יורק (2021)
"טום וג'רי בניו יורק" (באנגלית: Tom and Jerry in New York) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שהועלתה בבכורה ב- HBO Max ב-1 ביולי 2021 היא מבוססת על דמויות טום וג'רי וסדרות מצוירות תיאטרליות שנוצרו על ידי ויליאם האנה וג'וזף ברברה ו. משמשתכסדרת המשך עצמאית לסרט, טום וג'רי, שיצא לאקרנים בבתי הקולנוע וב-HBO Max ב-26 בפברואר 2021.
מבצע מכירות
מבצע מכירות הוא פעולה שמבצע ספק במטרה לקדם באופן מרוכז את המכירות של מוצר או שירות שהוא מספק, ובמסגרתו מקבל הצרכן ערך מוסף כלשהו, שלא קיים במכירה הרגילה. הערך המוסף הנפוץ ביותר במבצעי מכירות הוא הנחה במחיר, אך הוא יכול להיות גם מתנה בעת הקנייה, הנחה לעתיד, הגרלה ועוד.
לעיתים, קידום המכירות אינו המטרה הראשית של המבצע, אלא רק אמצעי להשגת מטרה שיווקית אחרת. כך למשל, יכול עסק למכור את מוצריו במחירי הפסד, כאשר המטרה המושגת היא כניסה לשוק חדש. מטרות אפשריות נוספות יכולות להיות שימור לקוחות קיימים, פגיעה במתחרים, עבודה מול קבוצות לחץ (ועדי עובדים) ועוד.
בחירת המבצע הנכון היא תהליך הדורש מקצועיות ותכנון מצד הספק, במטרה להגיע לשיווי משקל בין עלות המבצע ליעילות שלו. גורמים שלוקחים בחשבון בעת תכנון מבצע הם מיצובו של המוצר בשוק, נתח השוק שלו, מצב המתחרים ותגובתם הפוטנציאלית למבצע, השפעות ארוכות טווח של המבצע, צורכי הלקוחות ועוד. למשל, מבצע של הורדה של 50% במחיר מכונית תביא להגברה רבה של המכירות, אבל תגרום לנזקים רבים לספק; מצד שני, מתן כיסויי מושב במתנה לקוני מכונית עשוי להתקבל באדישות אצל הלקוחות ולא להשיג כל אפקט.
מבצעים מבוססי מחיר
המבצע הנפוץ ביותר הוא הנחה במחיר המוצר. מבצעים מסוג זה נפוצים למשל כמבצעי "סוף עונה" של חנויות אופנה: בגדים הם מלאי בעייתי שכן הם עונתיים, ובנוסף לכך לא מובטח שהבגד יהיה אופנתי בשנה שלאחר מכן, לכן מוכנים הספקים להוריד את המחיר באופן ניכר בסוף העונה, גם למחירי הפסד. מבצעי הנחה נפוצים גם במוצרים, אשר נרכשים ביחידות בודדות, למשל רכב.