cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990)
חוק האמריקאים עם מוגבלויות משנת 1990 (באנגלית: Americans with Disabilities Act of 1990 או בקיצור ADA) הוא חוק פדרלי בתחום זכויות האזרח האוסר אפליה של אדם בשל מוגבלותו. הוא מעניק הגנות דומות נגד אפליה לאמריקאים בעלי מוגבלויות כפי שהוענקו במסגרת חוק זכויות האזרח (1964), שהפך אפליה על בסיס גזע, דת, מין, מוצא לאומי ומאפיינים אחרים לבלתי חוקית, ואחר כך גם נטייה מינית (פסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון). בנוסף, בניגוד לחוק זכויות האזרח, חוק האמריקאים עם מוגבלויות גם דורש ממעסיקים להתאים עצמם בכדי לאפשר העסקת עובדים עם מוגבלויות, ודורש הנגשה של מקום בו מתקיים מסחר או המעניק שירותים לציבור הרחב (כדוגמת מסעדה, ספרייה, בית ספר או אוטובוס) עבור אנשים בעלי מוגבלויות.
ב-1986 המליצה המועצה הלאומית למוגבלויות על חקיקת "חוק האמריקאים עם מוגבלויות" (ADA) וניסחה את הגרסה הראשונית של הצעת החוק שהוצגה בבית הנבחרים ובסנאט ב-1988. הנוסח הסופי של הצעת החוק נחתם ב-26 ביולי 1990, על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב. בשנת 2008 תוקן החוק ונחתם על ידי הנשיא ג'ורג' בוש הבן עם שינויים שנכנסו לתוקפם ב-1 בינואר 2009.
מוגבלויות הכלולות בחוק
המוגבלויות הכלולות בחוק האמריקאים עם מוגבלויות כוללות מצבים רפואיים נפשיים ופיזיים כאחד. המצב הרפואי לא צריך להיות חמור או קבוע כדי להיחשב כמוגבלות. תקנות נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה (EEOC) שהוקמה מתוקף "חוק זכויות האזרח" בשנת 1964 מספקות רשימה של מצבים רפואיים שנחשבים על פי החוק כמוגבלות בצורה גורפת: חירשות, עיוורון, מוגבלות שכלית (שנקראה בעבר פיגור שכלי), איברים חסרים (כדוגמת יד או רגל) או מוגבלות בתנועה המחייבת שימוש בכיסא גלגלים, אוטיזם, סרטן, שיתוק מוחין, סוכרת, אפילפסיה, הפרעות קשב וריכוז, הידבקות בנגיף ה-HIV, טרשת נפוצה, ניוון שרירים, דיכאון קליני, הפרעה דו קוטבית, הפרעת דחק פוסט טראומטית, הפרעה טורדנית-כפייתית וסכיזופרניה. מצבים רפואיים נפשיים או פיזיים נוספים עשויים להיחשב כמוגבלויות, בהתאם לתסמינים של האדם בהיעדר "אמצעים מקלים" (תרופות, טיפול, טכנולוגיה מסייעת או אמצעים אחרים לשיקום תפקוד), במהלך "פרק זמן פעיל" של המצב הרפואי (אם המצב הרפואי הוא זמני).
בעיות רפואיות נוספות הנחשבות על פי רוב כהתנהגות אנטי-חברתית, או נוטות להוביל לפעילות בלתי חוקית, כגון קלפטומניה, פדופיליה, אקסהיביציוניזם, מציצנות וכו' אינם נכללים בהגדרה של "מוגבלות" על מנת למנוע ניצול לרעה של מטרת החוק. בנוסף, זהות מגדרית או נטייה מינית אינן נחשבות עוד כהפרעה נפשית והם גם אינן נכללות תחת ההגדרה של "מוגבלות".
רעיון החקיקה הפדרלית לשיפור והרחבת חקיקת זכויות האזרח למיליוני אמריקאים המתמודדים עם מוגבלויות זכה לתמיכה דו-מפלגתית בסוף שנת 1988 ובתחילת שנת 1989. בתחילת שנת 1989 הן הקונגרס והן ממשל הנשיא בוש האב שזה עתה נכנס לתפקידו פעלו בנפרד ואז במשותף, כדי לייצר חקיקה המסוגלת להרחיב את זכויות האזרח מבלי להטיל עלויות מופרזות או להזיק לאלה שכבר עומדים בכללים והחוקים הקיימים.
הסנאטור הדמוקרטי טום הרקין מאיווה חיבר את מה שהייתה להצעת החוק הסופית והיה נותן החסות הראשי שלה בסנאט. הרקין נשא חלק מנאום הצגת החוק שלו בשפת הסימנים, ואמר שזה היה כדי שאחיו החירש יוכל להבין.
התיקונים בחוק האמריקאים עם מוגבלויות, 2008 (ADAAA)
ב-25 בספטמבר 2008, הנשיא ג'ורג' בוש חתם על "חוק התיקונים בחוק האמריקאים עם מוגבלויות, 2008" (ADAAA). התיקון בחוק הרחיב את ההגדרה של "מוגבלות", ובכך הרחיב את מעגל הזכאים להגנות על פי חוק למספר רב יותר של אנשים. חוק התיקונים הוסיף לחוק האמריקאים עם מוגבלויות דוגמאות להגדרה של "פעילויות חיים עיקריות" והן כוללות, אך לא רק: "טיפול עצמי, ביצוע משימות ידניות, ראייה, שמיעה, אכילה, שינה, הליכה, עמידה, הרמה, התכופפות, דיבור, נשימה, למידה, קריאה, ריכוז, חשיבה, תקשורת ועבודה" וכן תפעול של מספר "תפקודי גוף עיקריים" מוגדרים. החוק ביטל תיק שנדון בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1999 שקבע כי עובד אינו מוגדר כבעל מוגבלות אם ניתן לתקן את הפגיעה באמצעות "אמצעים מקלים" (תרופות, טיפול, טכנולוגיה מסייעת או אמצעים אחרים לשיקום תפקוד); הוא קובע במפורש שיש לקבוע מוגבלות של אדם מבלי לשקול האם ניתן לתקנה באמצעות "אמצעים מקלים" כאלה. החוק ביטל גם את ההגבלה המשפטית לפיה מוגבלות המגבילה באופן מהותי פעילות חיים מרכזית אחת חייבת להגביל גם אחרות כדי להיחשב כמוגבלות על פי החוק. בשנת 2008, ועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים של ארצות הברית קבעה כי חוק התיקונים "מבהיר בצורה חד משמעית שחוק האמריקאים עם מוגבלויות נועד לספק כיסוי רחב כדי להגן על כל מי שעומד בפני אפליה על רקע מוגבלות".
מרטין מיגל דה גואמס
מרטין מיגל חואן דה לה מאטה דה גואמס מונטרו גויצ'ה אי לה קורטה (בספרדית: Martín Miguel Juan de la Mata de Güemes Montero Goyechea y la Corte; 8 בפברואר 1785 סלטה - 17 ביוני 1821 הפרובינציה של סלטה) היה איש צבא ארגנטינאי שמילא תפקיד מכריע במלחמת העצמאות של ארגנטינה ובמלחמות האזרחים של ארגנטינה. במשך 6 שנים שימש כמושל סלטה, ובעזרת כוחות מצומצמים ניהל מלחמת מגן נגד הפלישות המלוכניות (של הספרדים) מאלטו פרו (Alto Perú).
משפחה ותחילת הקריירה הצבאית
גואמס נולד למשפחה עשירה. אביו נולד בסנטנדר שבספרד, עבד באוצר המלך ויכל להרשות לעצמו להעניק לבנו חינוך איכותי. אמו הייתה ילידת חוחוי. מרטין מיגל דה גואמס עצמו התחתן, היו לו שלושה ילדים, ואשתו התאבדה לאחר נפילתו בקרב.
גואמס השלים את לימודיו היסודיים בסלטה, ובגיל 14 הצטרף ליחידת רגלים שהמפקדה שלה שכנה בבואנוס איירס, אך הייתה לה נוכחות בסלטה מאז המרד של טופק אמרו ה-2 (Túpac Amaru II) ב-1781.
ב-1805 נשלח הגדוד בו שירת לבואנוס איירס נוכח הפלישה הבריטית הממשמשת ובאה, וכשזה קרה בשנה שלאחר מכן - השתתף בגירוש האנגלים מבואנוס איירס. בפלישה הבאה השתתף בהגנת העיר, ואף לכד אונייה אנגלית שעלתה על שרטון, בראש יחידת פרשים.
המערכה הראשונה באלטו פרו
לאחר מהפכת מאי ב-1810, שלחה החונטה הראשונה (la Primera Junta) את המשלחת הראשונה לאלטו פרו, וגואמס קיבל לפיקודו יחידת גאוצ'וס בקבראדה דה אומוואקה (חוחוי) שמנעה קשר בין מתנגדי המהפכה בארגנטינה (אז עדיין - הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה) והמלוכנים באלטו פרו.
תפקידו בקרב סוויפצ'ה (Suipacha) - הניצחון הצבאי הראשון של ארגנטינה באופן כללי והאחרון במערכה זו, שנערך ב-7 בנובמבר 1810 היה מכריע.
הוא נותר באזור אומוואקה עד לתבוסתם של המורדים בקרב וואקי (Huaqui) ב-19 ביוני 1811, ואז החל להילחם בגישה העקיפה בה התפרסם, והצליח לעכב את הכוחות המלוכניים בראשות הגנרל פיו טריסטאן (Pío Tristán).
תחת פיקודו של אאוסטוקיו דיאס ולס (Eustoquio Díaz Vélez) כבש את טריחה (Tarija) מידי המלוכנים ב-18 בינואר 1812, אך נסוג לאחר מכן לחוחוי, נוכח התקדמות כוחותיו של חוסה מנואל גויינצ'ה (José Manuel de Goyeneche) שנהנה מעדיפות מספרית.
כשהתמנה מנואל בלגראנו למפקד צבא הצפון והחלה המערכה השנייה באלטו פרו, הועבר גואמס מתפקידו בשל חוסר משמעת, והוחזר לבואנוס איירס, שם הצטרף למטה הכללי של המורדים.
תחילת מלחמת הגאוצ'וס
משהתבררו בבואנוס איירס ממדי התבוסה באיוומה (Ayohuma) ב-14 בנובמבר 1813 וכישלון המערכה בראשות בלגרנו באלטו פרו, הועלה גואמס לדרגת סגן-אלוף (teniente coronel) ונשלח צפונה כמפקד חיל הפרשים של סן מרטין (שהחליף את בלגרנו), והחליף בעצמו את מנואל דורגו (Manuel Dorrego) - קצין מבריק אף הוא שהודח בשל בעיות משמעת.
הוא מיתג את עצמו בסלטה כמגן העניים וכפטריוט ארגנטינאי נחוש, אך לא הצליח לגייס תמיכה כספית מהעשירים, והסתמך בעיקר על עזרתה של אחותו - מריה מגדלנה גואמס (María Magdalena Güemes).
הוא קיבל את הפיקוד על מספר אזורים, בהם סלטה, והחל במלחמת הגאוצ'וס שהייתה מלחמת גרילה נגד המלוכנים - התקפות פתע יומיומית שהסתיימו בנסיגה מהירה, תוך התבססות על סיועה של האוכלוסייה המקומית האוהדת וחרף המחסור באמצעים. בדרך זו, בעזרת גאוצ'וס מהשדות, עצר את התקדמותו של הגנרל חואקין דה לה פסואלה (Joaquín de la Pezuela) המלוכני, ואפשר מערכה שלישית באלטו פרו, בפיקודו של הגנרל חוסה רונדו (José Rondeau).
במערכה זו היה לגואמס תפקיד מכריע בקרב פואסטו דל מרקס (Puesto del Marqués), אך בשל יחסו המזלזל של רונדו ליחידותיו בשל חוסר המשמעת ששרר בהן, נסוג לחוחוי, והשתלט על מחסני הנשק שם. בעקבות זאת, הוכרז על ידי רונדו, ששימש גם כמפקד צבא הצפון וגם כדירקטור - כבוגד.
מושל סלטה
שובו של גואמס לסלטה נבע לא רק מסיבות צבאיות אלא גם מסיבות פוליטיות, שהתבטאו בשאיפותיו לתפוס את השלטון בפרובינציה ולהחליף את המפלגה השמרנית.
החלפתו של הדירקטור קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) ברונדו, שהמשיך לפקד על צבא הצפון, ציינה גם את קץ כהונתו של הילריון דה לה קינטנה (Hilarión de la Quintana) כמושל סלטה. כך קרה שכשגואמס הגיע לסלטה, הוא נבחר על ידי הקבילדו ובתמיכת ההמונים למושל במקום קינטנה ששהה אז עם רונדו בחזית.
הקבילדו של חוחוי, לעומת זאת, לא הכיר בגואמס כמושל, והוא התקדם עם כוחותיו לחוחוי, תוך שהוא מנצל את פלישתם המתקרבת של המלוכנים, ובלחצו - מינויו הוכר ואושר לבסוף.
שבועיים מאוחר יותר התחתן גואמס עם כרמן פוץ' (Carmen Puch).
תגבורת צבאית שנשלחה מבואנוס איירס לעזרת רונדו עוכבה על ידי גואמס בטוקומן בשל חששו, המוצדק כנראה, שקיבלה הוראות להדיח אותו מתפקידו, והוא לא אפשר לה להמשיך בטרם יכירו בו כמושל. משהמשיכה לבסוף בדרכה, היה זה מאוחר מדי ורונדו הובס בקרס סיפה סיפה (Sipe Sipe), ששם קץ למערכה שלו באלטו פרו ולא הותיר הרבה מצבאו.
רונדו נסוג לחוחוי ובתמיכת סגן המושל הקודם המשיך לסלטה ותפס אותה, אך מייד הוקף בגאוצ'וס של גואמס ונאלץ להיכנע ולחתום על הסכם המכיר בו כמושל סלטה וממנה אותו לאחראי על החזית הצפונית.
הפלישות המלוכניות
גואמס והגאוצ'וס התמודדו עם עוד 6 פלישות מלוכניות מכיוון אלטו פרו.
הפלישה הראשונה הייתה בפיקודו של חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה (José de la Serna e Hinojosa) וכ-5,500 חיילים מנוסים שיצאו בשנת 1816 מלימה במטרה לכבוש את בואנוס איירס. לאחר שהביס וחיסל כמה מראשי הרפובליקטות כבש את טריחה (Tarija), חוחוי וסלטה; אך גואמס ניתק אותו מהעורף וכבש את אומוואקה, וכך הותיר אותו ללא אספקה; ודה לה סרנה נאלץ לסגת תוך שהגאוצ'וס מזנבים בו.
עוד שתי פלישות בהן השתתף אולנייטה התרחשו בשנים 1818 ו-1819.
ביוני 1820 ניסה חואן רמירס אורוסקו (Juan Ramírez Orozco) המלוכני לפלוש, הפעם בראש כח בן 6500 איש, אך גם הוא נכשל לאחר שכבש באופן זמני את חוחוי וסלטה.
גואמס לא נעזר במטה מסודר וכוחותיו היו כוחות מקומיים שפעלו באזורים שונים של סלטה וסביבותיה. הוא נהנה משיתוף פעולה של האוכלוסייה שהשתתפה במיליציות שלו, העבירה אליו ידיעות, נמלטה מבעוד מועד מפני המלוכנים עם הבקר כדי למנוע מהם אספקה ומזון, ונשאה בהבנה בעול של הפגיעה ברמת החיים.
גואמס עצמו לא השתתף בקרבות למרבה הפלא והיו היסטוריונים שהאשימו אותו בפחדנות, אך הדבר נבע ממחלת ההמופיליה שגרמה לכך שכל פציעה עלולה הייתה להיות קטלנית עבורו.
שנתו האחרונה
לאחר שחרור צ'ילה בידי סן מרטין, הציע גואמס להצטרף למערכה המתוכננת בפרו, אך סן מרטין העדיף שגואמס ימשיך להעסיק את המלוכנים בחזית הצפונית וירתק כך כוחות שלהם לשם, והוא מינה אותו כמפקד חיל הפיקוח (Ejército de Observación), מחליפו של צבא הצפון . כשנודע לגואמס על נחיתתו של סן מרטין בחופי פרו, הוא החליט להתקדם לתוך אלטו פרו.
מצבא הצפון נותרה יחידה קטנה בפיקודו של אלחנדרו ארדיה (Alejandro Heredia), שהייתה כפופה לגואמס. הנשק והתחמושת שאוחסנו בטוקומן הוחרמו על ידי המושל המקומי ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) שניהל מערכה צבאית נגד סנטיאגו דל אסטרו שהתנתקה מטוקומן.
חואן פליפה איברה (Juan Felipe Ibarra), מושל סנטיאגו דל אסטרו, ביקש את עזרתו של גואמס שפלש לטוקומן במטרה להשתלט על הנשק שאראוס הטוקומני החרים, אך הובס שם.
הקבילדו של סלטה, שהורכב מנציגי עשירי העיר שמאסו במימון פעילותו של גואמס החליט לנצל את היעדרותו ולהדיחו באשמת עריצות, ואף הזמינו את אולנייטה המלוכני ליטול את העיר תחת חסותו. גואמס חזר לסלטה והטיל עליה את מרותו ללא קרב, אך ההפיכה שנכשלה הולידה את מפלגת האופוזיציה "מולדת חדשה" (Patria Nueva) לעומת מפלגתו של גואמס - "מולדת ישנה" (Patria Vieja).
הסיפור לא תם בכך: אולנייטה כבר היה בדרכו לסלטה בעקבות הזמנת הקבילדו, ושלח את ואלדס דרך המדבר. ב-6 ביוני 1821 כבש ואלדס את סלטה, ובהתקפת הנגד נפצע גואמס מכדור. הוא הצליח להגיע לאחת האחוזות באזור, אך בשל מחלת ההמופיליה ממנה סבל לא החלים מפציעתו, וב-17 ביוני 1821 מת, בגיל 36.
הוא היה הגנרל הארגנטינאי היחידי בהיסטוריה שנפל בקרב חיצוני (לא במלחמת אזרחים!).
אחרית דבר
הגאוצ'וס של גואמס המשיכו להילחם לאחר מותו עד שהמלוכנים נאלצו לסגת מסלטה, ולא שבו לפלוש אליה יותר.
הידיעה על מותו התפרסמה בבואנוס איירס תחת הכותרת "כעת יש לנו צ'יף אחד פחות" (Ya tenemos un cacique menos) שהביעה שמחה לאיד חרף נפילתה של סלטה בידי המלוכנים.
במהלך המאה ה-19 הוא נתפש, הן בבואנוס איירס והן בסלטה, כדמות שנויה במחלוקת וכמי שהמריד את הגאוצ'וס נגד בעלי החוות. רק במהלך המאה ה-20 הוכרה תרומתו הלאומית להגנת ארגנטינה ואף נוסף לו נופך של מנהיג חברתי שסייע למקופחים שבשולי החברה דאז.
גואמס נקבר בקתדרלה של סלטה (Catedral Basílica de Salta). על שמו קרוי נמל התעופה של סלטה.
בירדמן (סרט)
בירדמן (באנגלית: Birdman, "איש ציפור") הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה שחורה שהופק, נכתב ובוים על ידי אלחנדרו גונסלס איניאריטו. בסרט משחקים מייקל קיטון, זאק גאליפנאקיס, אדוארד נורטון, אנדראה רייסבורו, איימי ראיין, אמה סטון, נעמי ווטס, לינדזי דאנקן ומריט וובר. הסרט עוקב אחר ריגן תומאסון, שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בעבר בסרט גיבורי על בשם "בירדמן", המנסה להעלות מחזה של ריימונד קארבר בברודוויי.
שמו המלא של הסרט הוא "Birdman or (The Unexpected Virtue of Ignorance)‎", ובתרגום לעברית: "בירדמן או (היתרון הלא צפוי של הבורות)". הסרט נערך כך שייראה כאילו שצולם בשוט אחד (בדומה לסגנונם של סרטים כמו "החבל" או "1917"). הסרט צולם בעיר ניו יורק במהלך שנת 2013, עם תקציב של 16.5 מיליון דולר, והופק על ידי אולפני הקולנוע "New Regency" ו-"Fox Searchlight Pictures".
עלילה
ריגן תומאסון הוא שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בסדרת סרטי גיבורי על בשם "בירדמן" לפני כ-20 שנה. ריגן סובל מהפרעה נפשית המתבטאת בכך שהוא שומע את קול דמותו של בירדמן, המבקר אותו על הלך חייו הנוכחי. ריגן גם חושב שהוא בעל יכולות על-טבעיות כדוגמת טלקינזיס. ריגן מנסה להחיות את הקריירה הדועכת שלו באמצעות כתיבה, בימוי ומשחק במחזה שהוא מעלה בברודוויי, על פי ספרו הקצר של ריימונד קארבר, "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה". חברו של ריגן, ג'ייק, מפיק את ההצגה. בהצגה ובהפקתה משתתפים גם לורה, חברתו של ריגן; לסלי, שחקנית חדשה בתחום התיאטרון; וסאם, בתו של ריגן שנגמלה מסמים וכעת משמשת כעוזרת הפקה בהצגה.
במהלך החזרות להצגה, חלק מהתפאורה נופל על ראשו של אחד השחקנים הראשיים, ראלף. ריגן וג'ייק מסכימים שהוא שחקן גרוע, וריגן טוען שהוא זה שגרם לתפאורה ליפול. בעזרת לסלי, ריגן מוצא שחקן מחליף בשם מייק שיינר, בן זוגה של לסלי. מייק הוא שחקן מתודי מוכשר האהוב על המבקרים, והבאתו להפקה גורמת להתעניינות ולהצלחה כלכלית בהצגה. לצד זאת, מייק ניחן בנרקיסיזם ובקפריזות המקשות על ריגן בניהול ההפקה. הצגות ההרצה הראשונות לא מצליחות; מייק שובר את התפאורה עקב שכרות והוא אף מנסה לאנוס את לסלי במהלך ההצגה. ריגן רוצה לפטר את מייק, אך ג'ייק משכנע אותו להשאיר אותו. מצבו הנפשי של ריגן ממשיך להידרדר כשהוא מוצא את בתו סאם מעשנת מריחואנה, וכתוצאה מוויכוח שהתפתח ביניהם היא מבהירה לו שפועלו לא חשוב, ושאף אחד כבר לא מתייחס אליו.
במהלך הצגת ההרצה האחרונה לפני הבכורה של המחזה, רואה ריגן את סאם ואת מייק מפלרטטים, למורת רוחו. כשהוא יוצא להירגע בחוץ, הדלת ננעלת על חלוקו והוא לא יכול לשוב ולהיכנס פנימה. ריגן נאלץ לרוץ ברחבי כיכר טיימס עם תחתונים בלבד כדי לחזור להצגה. בעקבות המאורע, שצולם על ידי חובבים, הפופולריות של ריגן ברשת האינטרנט עולה.
מאוחר יותר, הוא פוגש באקראי את מבקרת התיאטרון הנחשבת, גברת דיקינסון. השניים משוחחים ודיקינסון אומרת לו שהיא שונאת אנשים כמוהו, כלומר ידוענים הוליוודים שמנסים להיות שחקנים רציניים. בנוסף, היא מעירה לו שטיב ההצגה של ריגן לא משנה ושבכל מקרה היא תכתוב ביקורת שלילית למחרת הצגת הבכורה, שתקבור את ההצגה. מצב רוחו של ריגן נפול, והוא משתכר ונרדם ברחוב. כשהוא מתעורר בבוקר הוא מדמיין שבירדמן מדבר איתו, ומאוחר יותר הוא מדמיין שהוא עף ברחבי ניו יורק.
בהצגת הבכורה, ריגן משתמש באקדח אמיתי לסצנה שבה הגיבור הראשי הורג את עצמו, וכתוצאה מכך הוא מאבד את אפו. הקהל מבצע קימת כבוד עבורו מלבד גברת דיקינסון שעוזבת את האולם בהפגנתיות. בבית החולים, ג'ייק מספר לריגן שגברת דיקינסון כתבה על ההצגה ביקורת נלהבת, והגדירה את משחקו של ריגן כ"סופר-ריאליזם". בעת ביקורה של סאם בבית החולים, ריגן נפטר מבירדמן ולאחר מכן הוא מביט דרך חלון. בסצנה נראה ריגן כאילו הוא קופץ מהחלון. כשסאם חוזרת לחדר היא מביטה באימה דרך החלון לרחוב, ולאחר מכן היא מעלה את מבטה לשמיים ומחייכת.
פרסים ומועמדויות
עוד לפני פרסי האוסקר זכה הסרט בפרס גילדת המפיקים, בפרס איגוד הבמאים, ובמספר פרסים נוספים. בטקס פרסי אוסקר ה-87 הסרט היה מועמד לתשעה פרסים; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (עבור מייקל קיטון), שחקן המשנה הטוב ביותר (עבור אדוארד נורטון), שחקנית המשנה הטובה ביותר (עבור אמה סטון), הצילום הטוב ביותר, עריכת הסאונד הטובה ביותר והסאונד הטוב ביותר. הסרט צבר את מירב המועמדויות בטקס ביחד עם "מלון גרנד בודפשט". בנוסף, שני הסרטים זכו במירב הפרסים - ארבעה כל אחד. בירדמן זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר. בירדמן הוא סרט הקומדיה הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר מאז "שייקספיר מאוהב" (1998).
קישורים חיצוניים
ביקורות
עונת 1976/1977 בליגה הארצית
עונת 1976/1977 בליגה הארצית הייתה העונה הראשונה של הליגה הארצית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 12 קבוצות. את העונה הסדירה סיימה הפועל חדרה במקום הראשון והעפילה לליגה הלאומית.
בית"ר נתניה ומכבי חדרה נשרו לליגה השלישית.
יוסף דוד זינצהיים
הרב יוסף דוד זינצהיים (בצרפתית: David Sintzheim ה'תק"ה, 1745 - ז' בכסלו ה'תקע"ג, 11 בנובמבר 1812 ) היה הרב הראשי הראשון של צרפת מטעם הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, "הקונסיסטואר", מוסד חדש שהוקם על ידי נפוליאון בשנת 1808 כדי לארגן פעילויות הדת היהודית בצרפת. מכונה ה"יד דוד" על שם ספרו.
קורות חייו
נולד בטריר (ישנם מקורות המצביעים על כך שנולד באלברסוויילר ) שבגרמניה לרב יצחק זינצהיים שכיהן שם ברבנות, ממנו הוא קיבל את תורתו. בשנת 1762 קיבל אביו משרה רבנית באלזס והמשפחה עברה לגור בנידרנאי. למד גם אצל רבי שמואל הילמן ממץ. התחתן בשנת 1765 עם אסתר בער, אחותו של פרנס קהילת יהודי אלזס, נפתלי הרץ - סרף בר מֶדֶלסהיים. עם חתונתו, עבר לגור קרוב לגיסו בבישהיים, הקדיש את זמנו ללימוד תורה וחי על רווחים מהשקעות בעסקי גיסו. בשנת 1786 פתח סרף בר ישיבה בעיר והעמיד בראשה את הרב זינצהיים. היא פעלה עד תקופת המהפכה הצרפתית, אז איבדה משפחת בר חלק גדול מעושרה ונסגרה הישיבה. בתקופת שלטון הטרור שלאחר נפילת המלוכה התרחשו ברחבי צרפת רדיפות כלפי הדת וסמליה. בשל כך נאלץ הרב לברוח ולהסתתר, והוא נמלט יחד עם משפחתו לשווייץ. בתום התקופה הזאת, חזר הרב לאלזס והפך לרב הקהילה החדשה בשטרסבורג, בה היה אסור ליהודים להתגורר מאז סוף המאה ה-14.
נפטר ב-11 בנובמבר 1812, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
כתביו
בהקדמה לספרו "יד דוד", כותב הרב זינצהיים כי בימי בריחתו מרדיפות הדת בצרפת, נדר כי אם יזכה לשוב אל ביתו יסדר את חידושיו ויביאם לדפוס. בשנת תקנ"ט נדפס (במימון בניו של סרף בר) הכרך הראשון של ספרו "יד דוד" - חידושים על הש"ס, שכלל את החידושים למסכת ברכות וסדר מועד. החידושים על שאר מסכתות הש"ס נותרו בכתב יד, והודפסו רק במאה העשרים על ידי מכון ירושלים. בנוסף נדפס על ידי המכון ספרו "שלל דוד" על התורה, ומנחת עני: חדושי סוגיות וביאורים, כללים בתלמוד ובהלכה. ספרים נוספים נותרו בכתב יד.
משפחתו
אביו רבי יצחק זינצהיים היה רב בטריר ואחר כך החליף את רבי יוסף שטיינהרט כרבה של נידרנהיים ואלזס התחתית. אחותו של רי"ד זינצהיים גיטל נישאה לרבי אביעזרי זליג אוירבך.
רי"ד זינצהיים נשא לאשה את אסתר מעדלסהיים, אחותו של נפתלי הרץ מדלסהיים (נפטרה בה'תקנ"ג). נולדה להם בת יחידה, גיטלא. בד' בחשוון ה'תקמ"א נישאה גיטלא לבן דודה, רבי אברהם אוירבך, ונולדו להם ארבעה ילדים. היא נפטרה בשנת ה'תקס"ו.
יחסי אנטיגואה וברבודה–צ'ילה
יחסי אנטיגואה וברבודה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין אנטיגואה וברבודה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
בשנת 2014 נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ביקרה בברזיל לצורך השתתפות בוועידת ארגון BRICS אליה הוזמנה כאורחת. גם ראש ממשלת אנטיגואה וברבודה גסטון בראון הגיע לוועידה כאורח והנשיאה נפגשה עמו בשולי הוועידה. שני הצדדים שוחחו על היחסים בין המדינות ועל אסטרטגיה אזורית.
הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית (2012)
הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית נערכו ב-20 באוקטובר 2012, עם חלק שני שהתקיים ב-24 בנובמבר 2012 וכללו את 352 הרשויות המקומיות הפלסטיניות.
רקע
הבחירות לרשויות המקומיות תוכננו במקור ל-17 ביולי 2010. עם זאת, ועדת הבחירות המרכזית הפלסטינית לא הייתה מסוגלת לפעול ברצועת עזה שבשליטת חמאס, וכתוצאה מכך הממשלה הפלסטינית הודיעה ב-25 באפריל כי הבחירות יידחו ברצועה. ב-10 ביוני 2010 הודיעה הממשלה כי כל הבחירות המקומיות בוטלו.
ב-10 ביולי 2012 הודיעה הממשלה כי הבחירות המקומיות תתקיימנה ב-20 באוקטובר של אותה שנה.
הבחירות
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בגדה המערבית ב-20 באוקטובר 2012, עם חלק שני שהתקיים ב-24 בנובמבר 2012, פת"ח טען לניצחון לאחר שחמאס הודיע שלא ישתתף בבחירות. ההצבעה התקיימה רק ב-92 מתוך 353 רשויות מקומיות, וביותר מ-80 כפרים לא הצליחו לייצר רשימות מועמדים.
ציצניתיים
ציצניתיים (שם מדעי: Bombycillidae) היא משפחה קטנה של ציפורי שיר בה סוג יחיד - ציצנית (Bombycilla) הכולל שלושה מינים.
לציפורים קטנות אלה יש ציצה מאחורי ראשן שהעניקה להן את שמן והן מתאפיינות בראש וצוואר ורדרדים, גוף אפרפר, כנפיים עם קצוות שחורים וצהובים, מקור גדול ועיניים אדמדמות המעוטרות בפסים שחורים לאורך הראש. הן ניזונות בעיקר מפירות, ניצנים, גרגירים קטנים וחרקים ומבלות את מרבית השנה ביערות של חצי הכדור הצפוני.
הציצניות נחבאות בין העלים והן אינן נודדות למרחקים גדולים. הן נפוצות באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית, המרכזית וקצהו הצפוני של אמריקה הדרומית.
בישראל מצוי המין ציצנית ססגונית (Bomycilla garrulus).
שנות ה-50 של המאה ה-18
שנות ה-50 של המאה ה-18 היו העשור השישי של המאה ה-18, החלו ב-1 בינואר 1750 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1759.
עשור זה עומד בנקודת מפנה במערכת הכוחות הבינלאומית, ומטה את הכף להובלת האימפריה הבריטית מול זו הצרפתית בדומיננטיות האזורית במזרח הרחוק, לאחר סדרת ניצחונות באזור הודו. הבריטים מסיימים את העשור עם שני נמלים משמעותיים בתת היבשת ההודית, שמחזקים את יכולותיהם בסחר הבינלאומי.
אגם לאלולאלו
אגם לאלולאלו הוא אגם לוע שנמצא במערב האי ואליס, אחד האיים באוקיינוס השקט שמרכיבים את ואליס ופוטונה. עם שטח של 12 הקטאר, אגם הלוע הזה הוא גוף המים הגדול ביותר בוואליס ופוטונה.
באגם חיים שני מיני דגים: Oreochromis mossambicus ,ו-Anguilla obscura (מין של צלופח). הנוכחות של המין השני באגם בלי קשר למקור מים מלוחים הוא, ככל הידוע, ייחודי. המליחות הגבוהה של המים העמוקים באגם מצביע, עם זאת, על קשר עם מים מליחים.
מטוסי קרב אמריקאים שהוצבו באיי במלחמת העולם השנייה זרקו לתוך האגם ציוד מיותר לפני שהם עזבו את האי בסוף המלחמה
הגפרור השביעי
הגפרור השביעי (באנגלית: Sarah, "שרה"; ידוע גם בשם Sarah and the Squirrel, "שרה והסנאי") הוא סרט שואה מונפש אוסטרלי, מסוגת דרמה, שבוים והופק על ידי יורם גרוס, יחד עם ביומו של אתול הנרי, ונכתב על ידי אליזבת קטה. הסרט הופק על ידי Yoram Gross Film Studios בשיתוף Sarah Enterprises ו-Australian Film Commission, עם תקציב של 583,000 דולר.
הסרט הופץ לראשונה בשנת 1982. בישראל הסרט שודר בערב וביום השואה עם כתוביות לעברית עד שנת 2020 כחלק מרצועת תוכני השואה של ערוץ Fox Kids, שלימים השתנה לערוץ ג'טיקס ומאז לערוץ דיסני. אורך הסרט הוא כ-70 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
בשונה מעבודות אחרות של גרוס, שידוע בהפקות של "בלינקי ביל", "פליפר ולופקה" ו"משטרת האגדות", הסרט עוסק בנושאים בוגרים יותר. השיר שמושר על ידי שרה בסרט נכתב על ידי ג'ון פאלמר, הולחן על ידי גיא גרוס, בוצע לידי ג'קי ויבר ועובד על ידי בוב יאנג.
תקציר העלילה
עלילת הסרט היא דמיונית ולא מבוססת על סיפור אמיתי, והיא עוקבת אחר שרה, ילדה יהודייה אשר הצליחה במהלך מלחמת העולם השנייה להימלט אל היער ולמצוא מקום מסתור מהגרמנים. ביער שרה מגלה גשר גדול שדרכו עוברות רכבות מלאות בכלי נשק, ובתמימותה היא מחליטה להפיל כל פעם ממנו לבנה כדי לשבור אותו וכך תסתיים המלחמה. בסיום הסרט, שכולל גם קטעי לייב אקשן שצולמו בניו יורק, סידני ונלקחו ממאגרים של צילומים מהמלחמה, שרה מצליחה להפיל את הגשר.
הסרט נקרא "הגפרור השביעי" מכיוון שבמקום המסתור של שרה הייתה חבילת גפרורים שבעזרתה הצליחה להתחמם. ככל שהעלילה מתקדמת, שרה סופרת את שבעת הגפרורים האחרונים שנשארו לה שישאירו אותה בחיים.
טימי הטלה
טימי הטלה (באנגלית: Timmy Time; בתרגום חופשי לעברית: זמן טימי) היא סדרת סטופ מושן בריטית לילדים המשמשת כספין אוף לסדרה "שון הכבשון". הסדרה מספרת על טימי הטלה אשר הולך בכל יום לגן, שם הוא לומד עם חבריו להתחשב ברצונות וברגשות של אחרים. הסדרה הופקה על ידי "אולפני ארדמן" ונוצרה על ידי ניק פארק וג'קי קוקל.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ "CBeebies" ב-6 באפריל 2009. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הופ! ובערוץ לולי בשנת 2009. לסדרה יש 3 עונות ו-82 פרקים באורך 10 דקות. שפת המקור של הסדרה היא אנגלית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית).
אוגוסט פיקאר
אוגוסט אנטואן פיקאר (Auguste Antoine Piccard; 28 בינואר 1884 - 24 במרץ 1962) היה פיזיקאי, ממציא וחוקר שווייצרי.
טימי הטלה
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית נוהל על ידי עמיחי בר טוב, ובוצע על ידי גילן שחף והדר שחף-מעיין. לסדרה הופק ספין אוף בשם "לומדים עם טימי הטלה".
אוגוסט פיקאר
ביוגרפיה
אוגוסט ואחיו התאום, ז'אן פיקאר, נולדו בבזל שבשווייץ למשפחה מלומדת. אביהם, ז'ול פיקאר, היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת בזל ודודם, פאול פיקאר, היה מבעלי הפירמה "Faesch&Piccard" שעסקה בתכנון הידראולי. עוד בילדותו גילה פיקאר עניין רב במדעים, ולאחר שסיים את בית הספר התיכון המקומי המשיך בלימודיו במכון הטכנולוגי בציריך, שם קיבל תואר BS בהנדסת מכניקה ותואר דוקטור בפיזיקה. האחים פיקאר לקחו חלק ביחידת הכדורים הפורחים של חיל האוויר השווייצרי (הוקמה ב-1918) יחד עם מהנדסים נוספים. בשנת 1920 נשא לאישה את בתו של היסטוריון צרפתי בסורבון.
טימי הטלה
עלילת הסדרה
הסדרה מספר על טימי הטלה וחבריו, אשר לומדים בגן להתמודד עם הטעויות שלהם, וכיצד להתחשב ברצונות וברגשות של אחרים. בפרקים אין הרבה דיאלוגים, כמו בסדרת המקור "שון הכבשון".
אוגוסט פיקאר
ביוגרפיה
בשנת 1922 מונה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל; באותה השנה גם נולד לו בנו הראשון - ז'אק פיקאר. הוא היה חבר בכנס סולווה בשנים 1922, 1924, 1927, 1930 ו-1933. כמו כן, היה פיקאר בעל דרגת מפקד (Commandeur) בלגיון הכבוד וכן בעל דרגת מפקד במסדר לאופולד.
הוא נשאר בבלגיה במשרתו באוניברסיטה בבריסל עד לשנת 1954 (מלבד שנות מלחמת העולם השנייה בהן שהה בשווייץ), ואז פרש לגמלאות. פיקאר מת בלוזאן ב-24 במרץ 1962 כתוצאה מאי ספיקת לב.
האסטרואיד (43806) Augustepiccard, שנתגלה ב-12 בספטמבר 1991, נקרא על שמו.
פיקאר שימש השראה לדמותו של "פרופסור קלקולוס" בהרפתקאותיו של טינטין של המאייר הבלגי ארז'ה.
חקר הסטרטוספירה
עוד בהיותם סטודנטים במכון הטכנולוגי של ציריך בשנת 1913, החלו האחים פיקאר בתכנון כדור פורח שיוכל להגיע לסטרטוספירה ולעמוד בלחץ האוויר האטמוספירי. ניסיונות קודמים הוכיחו שהסטרטוספירה עלולה להיות קטלנית, לכן היה צורך בבניית כדור פורח מהפכני.
פיקאר רצה להגיע לסטרטוספירה ולבצע שם מדידות של הקרינה הקוסמית, בהנחה שצפייה בקרניים מתוך הסטרטוספירה תהיה יעילה יותר. הוא עבד בשיתוף פעולה עם איינשטיין בבניית כלים אשר באמצעותם יהיה אפשר למדוד את הרדיואקטיביות של האטמוספירה.
פיקאר תכנן ובנה תא כדורי, אטום במעטפת אלומיניום לוויסות הלחץ האטמוספירי, בקוטר של 2.1 מטר. התא היה מחובר לכדור פורח שגובהו 30 מטר, אותו בנה פיקאר משתי שכבות של כותנה שחוברו בגומי. הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (FNRS) מימנה את בניית הכדור הפורח ולכן הכדור נקרא על שמה, FNRS-1.
ב-27 במאי 1931, המריאו פיקאר ועוזרו פול קיפפר (Kipfer) מאאוגסבורג, גרמניה, לטיסה בת 17 שעות שבמהלכה הגיעו לגובה של 15,781 מטר (51,775 רגל). הם היו הראשונים בהיסטוריה שהגיעו לסטרטוספירה. במהלך הנחיתה, בגובה של 4,000 מטר, נסתם השסתום שתפקידו להוציא אוויר ושני המדענים נחתו נחיתת חירום על קרחון באלפים האוסטריים. מספר ימים רווחה הדעה שהם מתו על מזבח המדע, עד שנמצאו ליד כפר נידח בשם אוברגורגל (Obergurgl), ואז נערכו להם קבלות פנים נלהבות בציריך ובבריסל.
ב-18 באוגוסט 1932 ביצע פיקאר טיסה נוספת יחד עם מקס קוסינס (Cosyns). הם המריאו מדובנדורף (Dübendorf) שבשווייץ באמצעות תא טייס חדש; בטיסה זו הוא שבר את השיא של עצמו והגיע לגובה של 16,201 מטר (53,153 רגל). באמצעות כדורים פורחים גדולים יותר, חלוצי תעופה אחרים הצליחו בשנה שלאחר מכן להגיע לגובה רב יותר הן ברוסיה (18,501 מטר) והן בארצות הברית (18,592 מטר); אך הראשון שפרץ והצליח להתגבר על המכשול היה פיקאר. פיקאר עצמו המשיך במחקריו על הסטרטוספירה; טיסתו האחרונה הייתה ב-1937.
פיקאר וקיפפר הוכרזו על ידי נאס"א כשני האסטרונאוטים הראשונים.
בניית הבתיסקף
לאחר שהמריא לסטרטוספירה, החליט פיקאר לעבוד על רעיון בכיוון הנגדי - לבנות צוללת למים עמוקים.
בשנת 1930 היו אלה אוטיס ברטון וויליאם ביבי שקבעו שיא עם הבתיספרה שלהם, וצללו לעומק של 400 מטרים. הבתיספרה הוגבלה לצלילה אנכית משום שהייתה מחוברת בכבל לספינה, ובשל לחץ המים הייתה חסרת יכולת צלילה עמוקה. פיקאר לא רצה שהבתיסקף שלו תהיה תלויה בקשר ישיר לכלי שיט כלשהו אלא עצמאית, ושתוכל לצלול לעומק רב.
את הבתיסקף הראשון, FNRS-2 (שמומנה גם היא על ידי הקרן הבלגית ונקראה על שמה), התחיל פיקאר לבנות ב-1937. הצוללת נבנתה ככדור פלדה קטן ובו מקום ל-2–3 אנשי צוות, בעל חלונות מפלקסיגלס, שתוכנן לעמוד בלחץ של 12,000 PSI בעומק של 12,000 רגל.
הסיבה שצוללות אחרות כמו הבתיספרה של ביבי היו חייבות להיות מחוברות לספינה בכבל הייתה בעיית כושר הציפה; כיוון שתא הצוללת כבד מן המים לא הייתה דרך לעלות אותו חזרה. פיקאר לקח את העיקרון של "lighter than air" (מתייחס לגזים דחוסים פחות מהאוויר ולכן קלים יותר) בו משתמשים להפרחת כדור פורח והפך אותו ל-"lighter than water". כשם שבכדור הפורח מרוקנים זיבורית, בדרך כלל חול או מים, בשביל להמריא - כך גם הבתיסקף תידרש לרוקן זיבורית בשביל לצוף בסיום הצלילה. פיקאר החליט להשתמש ב-10,000 גלונים של הפטאן (תוצר של נפט) כזיבורית.
על מנת לגרום לכדור לצלול, חוברו למיכל הציפה 9 טון של כדורי ברזל בתוך מיכל מיוחד בצורת משפך שהוחזקו על ידי אלקטרומגנט בפתחו; כשרצתה הצוללת לעלות היו משחררים את כדורי הברזל.
מלחמת העולם השנייה קטעה את עבודות הבנייה וה-FNRS-2 הייתה מוכנה רק בשנת 1948. ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר (80 רגל) שהוכתרה בהצלחה. ב-3 בנובמבר באותה השנה הבתיסקף צללה לעומק של 1,400 מטר בקירוב (4,600 רגל); תא הצוללת עמד בלחץ המים בהצלחה אך מיכל הציפה ניזוק וההפטאן דלף מהמיכלים לים. באותה השנה הפסיקה קרן FNRS הבלגית את מימון הפרויקט, וה-FNRS-2 נמכרה לחיל הים הצרפתי שפיתח אותה ל-FNRS-3.
הבתיסקף השנייה, הטריאסטה, עוצבה ותוכננה גם היא על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה. אורכה היה 15 מטר, מיכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו 2 מיכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.
באוגוסט 1953 צללו שתי הצוללות, ה-FNRS-3 ליד חופי טולון שבצרפת והטריאסטה ליד חופי נאפולי שבאיטליה. ה-FNRS-3 הגיעה לעומק של 2,100 מטר בקירוב (6,900 רגל) והטריאסטה שברה שיא וצללה לעומק של 3,150 מטר בקירוב (10,300 רגל).בפברואר 1954 שברה ה-FNRS-3 את השיא של הטריאסטה מ-1953 וצללה לעומק של 4,050 מטר (13,290 רגל; 900 מטר יותר מהשיא של הטריאסטה מ-1953) כ-160 ק"מ מחופי דקר, סנגל.
הטריאסטה נרכשה בידי חיל הים האמריקני תמורת 250,000 דולר בשנת 1958. הטריאסטה צללה שוב ב-23 בינואר 1960 בתהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה בצפון-מערב האוקיינוס השקט, לעומק של 10,911 מטרים; אף כלי שיט אחר לא הגיע עד אז לעומק דומה.
ספריו
פיקאר חיבר 3 ספרים:
לקריאה נוספת
פיר דה לאטיל, כובשי המצולות: מן הנאוטילוס עד הבאתיסקאף, תרגום מצרפתית של De Nautilus au Bathyscophe, תרגם: דניאל שר, בהוצאת מסדה, 1964.
ניופאן
ניופאן היא חברה לייבוא מוצרי אלקטרוניקה בידורית ומכשירי חשמל ביתיים, שנוסדה בשנת 1986 על ידי משפחת גיור והיא הנציגה הבלעדית של מותגים כגון Kitchenaid, Toshiba, Haier, Canon, Bose, Magimix, Tefal ועוד. בנוסף לפעילותה כיבואנית, מפעילה ניופאן שלוש רשתות עצמאיות – ניופאן אאוטלט המוכרת את מוצרי החברה, ניופאן גורמה ו-Bose Center.
היסטוריה
בשנת 2006 השיקה ניופאן את המותג Haier, תאגיד האלקטרוניקה הסיני שרכש באותה שנה את חטיבת האלקטרוניקה של ג'נרל אלקטריק והפך לענק בינלאומי. בשנת 2008 רכשה ניופאן 50% מחברת "קרט ישראל", יבואנית Canon. בנובמבר 2009 רכשה ניופאן 26% מפעילות הרשתות בסט ביי וביג בוקס מקבוצת פישמן. ביוני 2010 רכשה ניופאן כ-33% ממניות חברת "חשמל סיטונאי" שבבעלות משותפת של אנשי העסקים אבי סופר ואייל בן אליעזר.
בשנת 2019, מינתה ניופאן את ירון צפדיה למנכ"ל משותף.
בעלי עניין
בפברואר 2004 רכשה חברת "אלייד השקעות" 30% מהבעלות על ניופאן.
מותגים פרטיים
לצד המותגים הבינלאומיים, לניופאן מספר מותגים פרטיים המופצים בערוצי המכירות השונים.
חנויות עצמאיות
תחת ניופאן פועלות שלוש רשתות קמעונאיות עצמאיות – ניופאן אאוטלט, ניופאן גורמה ו-Bose Center. לרשת ניופאן אאוטלט 8 סניפים הפרוסים ברחבי הארץ. לניופאן גורמה 3 סניפים ברחבי הארץ. ל-Bose Center שבעה סניפים.
שלמה דוד יהושע וינברג
ר' שלמה דוד יהושע וינברג (כ"א בשבט תרע"ד, 1914 - ו' בחשוון תש"ד, 4 בנובמבר 1943) היה אדמו"ר חשוב בדורו והאדמו"ר הרביעי של חסידות סלונים, ובנו של ר' אברהם וינברג השני מסלונים. אמו, אלקה ברכה, הייתה נינה של ר' מנחם מנדל מקוצק. נספה במחנה הריכוז קולדיצ'בו ברוסיה הלבנה (בין שתי מלחמות העולם בפולין) שהיה סמוך לברנוביץ'.
לפני השואה
הרשד"י נבחר לאדמו"ר בגיל 21 לאחר פטירתו הפתאומית של אביו בא' אייר תרצ"ג. נישא ב-ו' אדר תרצ"ד לסימה, בת ר' יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר והיה סמוך במשך כשנתיים על שולחן חותנו. לאחר מכן שב לברנוביץ' שבה אביו ביסס את כהונתו כאדמו"ר. נבחר לנשיא ישיבות "תורת חסד" בברנוביץ' שייסד אביו ו"אור תורה" בטבריה. עסק רבות בענייני ציבור, היה חבר באגודת ישראל והשתתף בכנסייה הגדולה השלישית של אגו"י במרינבד. למרות גילו הצעיר היה אדמו"ר חשוב וזכה להערכה רבה מהרבנים חיים עוזר גרודזנסקי ואלחנן בונם וסרמן. נודע בענוותו, בפיקחותו, בהתמדתו בלימוד וכמלחין.
בימי השואה
כהמשך להסכם ריבנטרופ–מולוטוב עבר מזרח פולין (אזור שנלקח בעבר מפולין וסופח לליטא ומכונה "ליטא הפולנית") כחלק מליטא לברית המועצות. ישיבות רבות עברו אז לוילנה שסופחה לליטא לאחר שהייתה מתרצ"ח (1938) בפולין, ועברו משם לשאנגחאי ובהן ישיבת מיר. חסידיו בארץ ובארצות הברית התחננו שיעבור גם הוא לווילנה ונשלח אליו שליח מיוחד לכך, אולם וינברג סירב ואמר שלא יוכל לעזוב את חסידיו.
לאחר כיבוש מזרח פולין בידי הנאצים ביוני 1941 הועבר הרב וינברג לגטו ברנוביץ', וזכה להערכה רבה מכולם: פעילי המחתרת השתמשו במרתפו כמחסן נשק וזכו לעידוד ותמיכה ממנו, וחברי היודנראט היו נועצים בו. הוא כיסה את פניו כדי להסתיר את זקנו כי סירב לגלחו. הרב וינברג הסתובב בגטו וסייע ככל יכולתו לחולים ונזקקים. הוא המשיך לנהוג כאדמו"ר בעריכת שולחנות והמשיך ללבוש את בגדיו החסידיים.
וינברג הקפיד על שמירת מצוות לחומרה גם בתנאי הגטו. בפסח נמנע מלאכול חמץ. בשבת התאמץ בכל מאודו למעט באיסורי מלאכה. במשך זמן מסוים השתחרר מעבודה בעזרתו של ד"ר זליג לווינבוך שאישר שהוא חולה. כשלא יכול היה יותר להשתחרר כחולה מצא פתרונות אחרים כמו לעבוד בסבלות כדי להימנע מאיסורי מלאכה בנגרות. כדי לא לעבור על איסור הוצאה מרשות היחיד לרשות הרבים, הוא הפסיק בהליכתו כל קצת פחות מארבע אמות. אכל מהמטבח הדיאטטי שהכין ד"ר לווינבוך כדי לשמור ככל האפשר על דיני הכשרות. אף שסיכן בכך את חייו, המשיך להתפלל 3 פעמים ביום ואף השתמש בטלית ותפילין ששמר בסתר. דעתו הייתה שיש למסור את הנפש גם על איסורים מדברי חכמים. בצריף שבו היה רשד"י שכב בדרגש לידו יהודי מארגנטינה. כשראה בחורף שהרבי רועד מקור, נתן לו את מעילו. הרב וינברג היה מוכן לקבל רק אם יוכל להוציא את החוטים שהיה בהם חשש שעטנז, ובעל המעיל הסכים. לפני שהוציאו להורג את הרב וינברג, הוא הוריד מעליו את המעיל כי לא רצה למות על קידוש השם עם מעיל שהיה בו חשש שעטנז.
הרב וינברג נרצח יחד עם שמונה יהודים נוספים, והם נקברו בקבר אחים. הרב הלך למותו בגוף זקוף וראש מורם ואמר ליהודים שהלכו עמו: "מובא במדרש שהקב"ה צובע את לבושיו בדם ההרוגים על קדושת שמו, וכשמגיע יום הדין לובש אותו פורפורין (=לבוש צבוע)", והוסיף ביידיש: "מה יכול להיות חשוב יותר מאשר להיות רשום על לבושו של הקב"ה?" גם רעייתו ובתו שרה-אסתר נספו.
תורותיו פורסמו בשנת תשכ"ז בספר "זיכרון קדוש" בידי רבי שלום נח ברזובסקי (אז ראש ישיבת סלונים) שהיה חבר ילדות שלו. בספר זה הדפיס רבי שלום נח גם מאמר הקדמה בשם "בסוד קדושים" על השואה בראי החסידות וכן קונטרס "סיום התקופה", קונטרס זיכרון לקהילת סלונים בברנוביץ'.
ג'רום חאבייר
ג'רום חאבייר (Jerome Xavier, 1549 - 27 ביוני 1617), היה מיסיונר ישועי ספרדי בחצר המוגול של אכבר (1542–1605) ובנו ג'הנגיר. הוא בחר להיקרא ג'רום חאבייר.
ראשית חייו
ג'רום חאבייר נולד "בטירת אביו מיגל דה איזפלטה" בצפון מחוז נווארה, ספרד, בשנת 1549. דודו של חאבייר, סנט פרנסיס חאבייר, היה חבר קרוב של איגנטיוס מלויולה ומייסד שותף של אגודת ישו.
ב־7 במאי 1568, בגיל תשע עשרה, עם סיום תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת אלקלא, נכנס ג'רום לאגודה ישועית. את השנים שלאחר מכן בילה בלימוד פילוסופיה ותאולוגיה לפני שהוסמך לכומר בשנת 1575. לאחר ההסמכה העביר מספר שנים בהוראת "מקצועות יסוד" [2] בוויאראג'ו דה פואנטס בקואנקה, ספרד, לפני שנשלח מזרחה והגיע לגואה בספטמבר 1581.
בחצר של אכבר
הגעתו של האב ג'רום ללאהור הייתה בחסות האירוח של אכבר שסיפק לו ולשני חבריו, האב עמנואל פינהירו והאח בנטו דה גויס, מגורים בארמונו שלו ו"נתן להם רופא מוסלמי שיורה להם את השפה הפרסית". בתקופת שלטונו של אכבר, ליווה האב ג'רום את הקיסר במשלחות שונות דרך מישור דקאן, ושהיה עד לכיבוש מצודת אסירגרה בינואר 1601.
לאחר הכיבוש עביר אכבר את מקום מגוריו הקבוע לאגרה, והעניק יציבות למשלחת, שאיפשרה לאב ג'רום "להקדיש חלק ניכר מזמנו ליצירת ספרות דתית נוצרית שנכתבה בשפה הפרסית.".
בערך באותה תקופה שמיסיונרים ישועים נוספים החלו להגיע להחליף את האב עמנואל והאח בנטו שנשלחו לחקור את הדרך המרכזית המובילה לקתאי. (סין) זה היה ההישג הגדול ביותר של האב ג'רום והישועים שנמצאו תחת הקיסר אכבר.
בזמן שחאבייר ליווה את הצבא, ושני חבריו המקוריים שנשלחו למקום אחר, הודיעו לו האב פרנצ'סקו קורסי (1573 - 1635) על האווירה המידלדלת של חופש הדת בלאהור בהשפעת "היחס הבלתי סובלני של המשנה למלך" במקום היחס הטוב של אכבר. לפיכך האב ג'רום ביקש שהקיסר ישלח את האב פינויירו המנוסה יותר ללאהור וישיג הוראה המעניקה חופש פולחן לנוצרים. פעולה זאת הייתה משמעותית, מכיוון שאכבר דחה בקשות קודמות של המיסיונרים לחזק את המיסיון באופן סמכותי באימפריה האיסלאמית. חאבייר והקיסר התווכחו לעיתים קרובות בנושאים הנוגעים לדת, לרוב עקב חוסר אמונתו של אכבר באלוהות המשיח. בעוד שהתנצרות של הקיסר נראתה בלתי סבירה, חאבייר תלה תקוות עבור בנו סאלים, יליד 1569, שכונה סלים כאות כבוד כלפי השייח הסופי המיסטיקן סלים צ'שיטי (1478 - 1572) שבתו הניקה את סלים כילד - צאצאי חוואג'ה מוינודין צ'ישטי (1141–1230) שקברו נמצא באג'מר, רג'סטאן.
בחצר של ג'האנגיר
הנסיך סאלים קיבל את השם ג'האנגיר כשעלה על כס המלוכה. יחסו של אביו למיסיונרים נוצריים ודיון בדת בחצר המלכות שלו נמשך. שיעורי המרת דת היו נמוכים אף כי חאבייר ערך פעולות מסיונריות. ההצלחה הבולטת ביותר מבין כל הטבילות הנוצריות, בזמן שהופקד על המשימה היה של שלושת האחיינים של ג'האנגיר בקיץ 1610.
המרות אלה החזיקו מעמד זמן קצר בשנת 1613 "הנסיכים התנצרו, אבל החזירו את צלביהם [שניתנו להם עם טבילתם] לישועים". מעשה זה אישר את הפסימיות ההולכת וגדלה של האב ג'רום בנוגע למשימתו. ספקותיו באפקטיביות משימתו גדלו כשפרצה מלחמה בין האימפריות הפורטוגליות למוגול בסתיו 1613.
במהלך הסכסוך היה על חאבייר להגן על רכוש הכנסייה על ידי אחסנתם "בביתו של נוצרי עני". עם התקדמות המלחמה, הבטיחון הפך לדאגה עבור האב ג'רום, שהעביר את המיסיון ואת קהילתו מלאהור לאגרה בשנת 1614. כש"סיום המיסיון נראה ברור " השלום הוחזר בשנת 1615 והמסיון חידש את פעילותו שלפני המלחמה, אם כי בלי האב ג'רום שבפעם הראשונה מאז עזיבתו חזר לגואה," איש שבור".
אחרית ימיו
השנים האחרונות בחייו של האב ג'רום היו בפנסיה בגואה. הוא שוב מונה לרקטור, הפעם במכללת סנט פול. הוא רצה מאוד לחזור לספרד, אם כי לא היה בכוחו לבצע זאת. הוא טען שהוא "על סף המוות" וב־27 ביוני 1617, "הוא נשרף למוות בחדרו" בנסיבות שלא ידועות.
לא היה ידוע לו בעת מותו, כי נבחר לשמש כארכיבישוף של קרנאגנור, בקרלה, הודו.
כיפות הקרח הקוטביות של מאדים
למאדים יש שתי כיפות קרח קוטביות קבועות. במהלך החורף בקוטב, שורר בו חושך מתמשך, מצנן את פני השטח וגורם לריבוץ של 25-30% מהאטמוספירה ללוחות קרח CO2 (קרח יבש). כאשר הקטבים נחשפים שוב לאור השמש, ה-CO2 הקפוא עובר המראה. פעולות עונתיות אלה מסיעות כמויות גדולות של אבק ואדי מים, מה שמוליד כפור דמוי כדור הארץ וענני צירוס גדולים.
הכיפות בשני הקטבים מורכבות בעיקר מקרח מים. פחמן דו-חמצני קפוא מצטבר כשכבה דקה יחסית בעובי של כמטר על הכיפה הצפונית בחורף הצפוני, ואילו לכיפה הדרומית כיסוי קרח יבש קבוע בעובי של כ-8 מטרים. כיפת הקרח של הקוטב הצפוני בקוטר של כ-1,000 קילומטרים, במהלך הקיץ, ומכיל כ 1.6 מיליון ק"מ מעוקב של קרח, שאם יתפשט באופן שווה על הכיפה, היה בעובי של 2 ק"מ (לשם השוואה נפח שכבת הקרח בגרינלנד הוא 2.85 מיליון ק"מ מעוקב). כיפת הקוטב הדרומי בקוטר 350 ק"מ ועובי 3 ק"מ. נפח הקרח הכולל בכיפה הדרומית יחד עם המרבצים בשכבות הסמוכות נאמד גם הוא בכ-1.6 מיליון קמ"ק. בשתי הכיפות הקוטביות מוצגות מגרעות ספירליות, אשר ניתוח שנערך לאחרונה על ידי מכ"ם חודר קרח הראה שהן תוצאה של רוחות קטבטיות ניצבות, הנעות בספירלה עקב כוח קוריוליס.
הקפאון העונתי באזורים מסוימים ליד כיפת הקרח הדרומית מביא ליצירת לוחות בעובי של כמטר, של קרח יבש שקוף מעל הקרקע. עם בוא האביב, אור השמש מחמם את פני השטח והלחץ מהמראה של CO2 מצטבר מתחת ללוח, מעלה אותו וקרע אותו בסופו של דבר. תהליך מוביל להתפרצויות דמויי גייזר של גז CO2 מעורבב עם חול בזלתי כהה או אבק. תהליך זה מהיר, נצפה בחלוף כמה ימים, שבועות או חודשים, קצב די חריג בגאולוגיה - במיוחד עבור מאדים. הגז הנע במהירות מתחת ללוח לאתר הגייזר מגלף תבנית דמוית עכביש של תעלות רדיאליות מתחת לקרח.
ביולי 2018 דיווחו מדענים איטלקים על גילוי לכאורה של אגם תת-קרחוני על מאדים, בעומק של 1.5 ק"מ מתחת לפני השטח של מרבצי השכבות הקוטביות הדרומיות (לא מתחת לכיפת הקרח הקבועה הנראית לעין), ובאורך של כ-20 ק"מ, גוף המים היציב הידוע הראשון על פני הכוכב.
מארי הנריקס
מארי הנריקס (בדנית: Marie Henriques; 26 ביוני 1866 – 12 בינואר 1944) הייתה ציירת יהודייה-דנית, שציירה נופים, דמויות ודיוקנאות, בתחילה בסגנון הריאליסטי ובהשפעת האימפרסיוניזם. בשנת 1916 היא הייתה חברה מייסדת של החברה לאמניות (Kvindelige Kunstneres Samfund).
ביוגרפיה וחינוך
מארי הנריקס נולדה למשפחת דנית-יהודית עשירה בקלמפנבורג מצפון לקופנהגן, הייתה בתם של מרטין הנריקס (1825–1912) ותרז אברהמסן (1833–1882). היא חלקה את כישרונותיה האמנותיים עם דודי אביה ועם אחיה הבכור, רוברט הנריקס (1858–1914), מוזיקאי וסופר. לאחר שלמדה שיעורי ציור פרטיים בדנמרק, היא בילתה אצל אביה שישה חודשים בפריז, שם למדה ציור אצל אלפרד סטיבנס הבלגי, כריסטיאן קרוהג הנורווגי והאמן הצרפתי אותון פרייז. כשחזרה לקופנהגן, היא הייתה בת מזל שהצליחה ללמוד בבית הספר לנשים, שהוקם זה עתה באקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות. היא למדה שם אצל האמן ויגו ג'והנסן, וסיימה את לימודיה בשנת 1893.
היא הייתה קרובת משפחה של אסתר גהלין, מבית הנריקס.
קריירה
הנריקס, שנסעה לעיתים קרובות בילדותה, ביקרה באיטליה, ספרד, צפון אפריקה, אנגליה, הולנד, בלגיה, שוודיה ומצרים. בולטת במיוחד שהותה ביוון שם בילתה תקופות ארוכות בין השנים 1910 ל-1913. בדנמרק ומחוצה לה הציגה ציורים בצבעי מים ושמן המתארים סצנות ממסעותיה.
עבודתה המוקדמת של הנריקס הייתה בסגנון ריאליסטי, אך במהלך שהותה בפריז היא נהייתה יותר ויותר אימפרסיוניסטית. ייתכן וקיבלה השראה מביקור בסקיין, מעבודתה של אנה אנצ'ר. בהמשך היא יצרה ליטוגרפיות צבעוניות של מבנים בדנמרק וביוון וכן חיתוכי עץ של אמנות יוונית עתיקה, מצרית, אצטקית ורומית. רבים מיצירותיה נרכשו על ידי המחלקה לארכאולוגיה ואתנולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1916 הייתה הנריקס חברה מייסדת בחברת האמניות שם כיהנה בדירקטוריון עד 1935. בשנות השלושים של המאה העשרים היא הייתה גם חברה במועצה של האקדמיה המלכותית ובוועד של החברה לאמנות קונסטפורנינגן. בשנת 1934 הוענק לה פרס טגאה ברנדט רייזלגט.
חיים אישיים
הנריקס מעולם לא התחתנה ולא היו לה ילדים. היא גרה בקומה השנייה ברחוב פרדריקסולמס 20 בקופנהגן. באוקטובר 1943 היא נאלצה לברוח מדירתה כדי להימלט מהגסטפו. היא התחבאה בסנטוריום מונטבלו באלסינור שם נפטרה. היא נקברה בבית הקברות היהודי בקופנהגן.
מעצר ימים
מעצר ימים או בהגדרתו הפורמלית, מעצר לצורכי חקירה, הוא מעצר טרם הגשת כתב אישום, שהוא תחילתו של ההליך המשפטי פלילי. שמו ניתן לו כיוון שהוא מוגבל למספר מרבי של ימים. מעצר הוא כלי שיצר החוק שלא לשם ענישה, אלא למניעת שיבוש מהלך החקירה או ביצוע עבירות נוספות על ידי אדם החשוד בביצוע מעשה פלילי. לאחר מעצר ראשוני שאורכו עד 24 שעות, רשאית המשטרה לבקש מעצר ימים של החשוד, כיוון שטרם מוצתה החקירה. הפרוצדורה מוגדרת בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים).
ההליך הפורמלי
הרשאים להחליט על מעצר ימים, הם בית המשפט והמשטרה. קובע עדיפות לכך שמעצרו של אדם יהיה מלכתחילה בצו שופט. אולם, קיימים מצבים המפורטים, בהם יש למשטרה סמכות לעצור בלא צו, אלא בשל חשד לביצוע עבירה, שיבוש הליך חקירה ועוד.
כאשר שוטר מוסמך מחליט לבצע מעצר, עליו על פי, להביא את החשוד לתחנת המשטרה, שם ייבדק על ידי הקצין הממונה על חקירות אשר יקבע האם לשחרר את העצור או שאכן קיימת עילה למעצרו. עילת המעצר מוגדרת ב. קובע כי כאשר החליט הקצין הממונה שישנה עילה, עליו להביא את החשוד בפני שופט בית משפט השלום תוך 24 שעות, על מנת שיינתן צו מעצר. אישור זה יינתן אם בית המשפט יקבע שקיימת עילה להארכת מעצר לצורך ביצוע הליכי חקירה, מכוח. במהלך הדיון בבית המשפט, יש לחשוד זכות לטעון לטובתו, בעצמו או באמצעות עורך דינו.
פרק הזמן המרבי למעצר ימים הוא 30 יום, אלא במקרים בהם אישר היועץ המשפטי לממשלה בקשה לתקופת מעצר נוספת. אישור כזה ייעשה בדרך כלל במקרים בהם יש חשש כי החשוד עלול לבצע מעשים פלילים נוספים או יפגע בחקירה. לאחר 75 ימים, רק לבית המשפט העליון סמכות להאריך את המעצר ומקרים כאלו הם נדירים.
תנאים לביצוע
בית משפט השלום יורה על מעצר חשוד, אם לאור חומר החקירה שלפניו הוא מתרשם כי קיים חשד סביר שהחשוד ביצע עבירה ובנוסף לכך מתקיימת אחת מן העילות הבאות:
גם אם מתקיימים כל התנאים המצדיקים מעצר, לבית המשפט שמור שיקול הדעת להחליט על חלופות אחרות. חלופת מעצר משמעותה שחרור ממעצר בתנאים שיבטיחו את השגת מטרת המעצר כגון: מעצר בית, שחרור בתנאים מסוימים ואו בערובה, צו הרחקה, וכדומה.
זכויות החשוד בתקופת מעצר הימים
לחשוד זכות להיפגש עם עורך דינו בהיותו במעצר. אם אין בידי החשוד אמצעים לשכור עורך דין עקב מצבו הכלכלי, יוכל החשוד להגיש בקשה למנות לו עורך דין מטעם המדינה, ללא תשלום. הפגישה עם עורך הדין תיעשה ביחידות ובתנאים המבטיחים את סודיות השיחה בינו לבין החשוד. אולם, המשטרה יכולה להחליט על דחיית הפגישה של החשוד עם בא כוחו במקרים חריגים כגון: כשהחקירה נמצאת בעיצומה והפסקתה עלולה לסכנה, כשיש חשש לסיכול מעצר חשודים אחרים, כשקיים חשש לסיכון חיי אדם וכדומה.
כל חשוד זכאי לתנאי מעצר הולמים. קרי, כי בתא המעצר יהיו תנאי תברואה הולמים, יסופקו טיפולים רפואיים ותנאי השגחה מיוחדים. אולם, המשטרה יכולה להגביל זכות זו לצורכי החקירה. בפ"ד מדינת ישראל נ' פלוני החליט בית המשפט לשחרר חשוד ממעצר עקב תנאי מעצר שאינם נאותים.
כנסיית יוסף הקדוש (חיפה)
כנסיית יוסף הקדוש היא כנסייה קתולית השייכת למסדר הכרמליתי, אשר שוכנת בשד' המגינים 78 במושבה הגרמנית בחיפה. סמוך לכנסייה המוקדשת ליוסף הקדוש, שוכנים בית-הספר "כרמל" ומשרדי הרובע הלטיני בעיר.
היסטוריה
הכנסייה הלטינית הראשונה בחיפה הייתה כנסיית אליהו הנביא בכיכר חמרה. היא נחנכה בשנת 1867 ויכלה להכיל כ-400 מתפללים. במלחמת העצמאות נפגעה הכנסייה, והנזירים הכרמליטים קבעו את מרכזם במבנה בית הספר הסלזיאני בעיר. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הצליחה הקהילה לאסוף כסף להקמת מבנה כנסייה חדש, וזה תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, ונחנך ב-1961, שנה לאחר מותו. כנסיית יוסף הקדוש היא המבנה האחרון שתכנן ברלוצי בארץ הקודש.
חזית המבנה
למבנה הנדמה לתיבה הוענקה חזית מלבנית. הוא עשוי מציפוי אבן בהיר, שבו נקבעו אבנים בגוון חום בהיר היוצרות צורת צלב לטיני. במרכזו של הצלב קבוע חלון ויטראז' עגול, ובבסיסו ניצבת דלת הכניסה לכנסייה. על הדלת נראה תבליט מרכזי המתאר את המשפחה הקדושה, ובכל אחד משני צדדיו שלוש סצינות מחייו של יוסף הקדוש: משמאל נראים נישואיו למרים, הבשורה ולידת ישו; ומימין הבריחה למצרים, יוסף וישו בנגריה ומות יוסף.
חלל הכנסייה
אולם הכנסייה עשוי מחלל בודד ופונה לכיוון צפון-צפון-מזרח. האולם מעוצב בגוונים פסטלים ובצבעים חמים ועיצובו מודרני. חלונות ויטראז' בקירות הצד מחדירים אור אל האולם, ומתחת להם נראה תיאור של 14 תחנות הצלב. עמודים בגווני ורוד המסודרים לאורך קירות האולם תומכים בחמש קשתות הנושאות בתורן את התקרה, ואלמנט הקשת מופיע גם על הקיר הצפוני שמאחורי המזבח. בקיר זה פתח מקושת המוביל אל חלל המשך צר ונמוך מהאולם, הנושא תקרת קמרון חבית. משני צדדיו של הפתח תלויים שני פסיפסים המתארים את יוסף אוחז בישו התינוק בנוכחות מרים (משמאל), ואת הבתולה והילד (מימין).
אל חלל ההמשך מוליכות שלוש מדרגות רוחביות שמשני צידיו חלונות, הצבוע בגווני צהוב המובלט על ידי אור השמש החודר דרך החלונות. בקצהו, מתחת למוטיב נוסף של קשת, קבוע קרוסיפיקס גדול. הצלב עשוי מלוחות צבעוניים מרובעים ומלבניים, וקווי המתאר שלו חורגים מצורתו של צלב מסורתי. בחלון העגול שמעל דלת הכניסה קבוע מעשה ויטראז' מודרני שבו נראה דג, סמלו של ישו, והכיתוב "ΙΧΘΥΣ" ביוונית, היינו "דג". בוויטראז' זה וביצירות אמנות נוספות באולם, דוגמת הפסיפס שעל חזית המזבח ופסיפס הבתולה והילד שמימין לו, חוזר ומופיע מוטיב השמש.
בית הספר כרמל
מבנה בית הספר הלטיני "כרמל" קדם למבנה הכנסייה והוא צמוד לה ממזרח. המבנה בן שתי הקומות עשוי אבן, והוא נושא קומה שלישית קטנה יותר שמעליה גג רעפים. מעל הכניסה, מתחת לגמלון קטן, קבוע פסיפס של הבתולה, ובלונטה שמעליו נראה סמלו של המסדר הכרמליטי. מעל הגמלון, בקומה השלישית, בתוך חלון ביפורי, שני פסיפסים נוספים שבהם שב וחוזר מוטיב השמש. בית הספר מנוהל על ידי הנזירים הכרמליתים.
הונגצ'י H5
הונגצ'י H5 (באנגלית: Hongqi H5) היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה Hongqi בבעלות FAW Car, חברת בת של FAW Group  (שם רשמי: FAW Group Corporation, שם בסינית: 第一汽车集团) אשר מיוצרת משנת 2017 ועד היום.