cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האחיות אנדרוז
"ביי מיר ביסט דו שיין"
השיר "ביי מיר ביסט דו שיין", נכתב ב-1932 עבור אופרטה כושלת ביידיש שכעבור שנה ירדה מהבימה. את המילים כתב יעקב ג'ייקובס ואת המנגינה המלחין שלום סקונדה. השניים, יחד עם מפיק ההצגה, ניסו למכור אותה להוליווד אולם לא הצליחו לעניין איש. לבסוף, בשנת 1937, מכרו סקונדה ויעקב את השיר למוציא לאור תמורת 30 דולר, כשהם מתחלקים בכסף שווה בשווה. שלושה חודשים לאחר מכן כבר נוגנה ברדיו גרסה חדשה לשיר, באנגלית, של האחות אנדרוז. מהשיר היידי נותר רק המשפט "ביי מיר ביסט דו שיין". עד מהרה הפך השיר ללהיט ענק.
הפרידה
הלהקה התפרקה ב-1953 כשפטי, בהשפעת בעלה שהיה גם סוכנה, החליטה לפתוח בקריירה משל עצמה. שתי אחיותיה קראו לראשונה על ההחלטה של פטי במדור רכילות, וכתוצאה מכך נותק הקשר ביניהן למשך שנתיים. היחסים הורעו עוד יותר כשפטי תבעה את אחותה לה וורן בדרישה לקבל נתח גדול יותר מעזבון ההורים. מקסין ולה וורן ניסו להמשיך כדואט ואף זכו לביקורות טובות במהלך סיור בן 10 ימים באוסטרליה אלא שניסיון התאבדות של מקסין, בדצמבר 1954, הפסיק את המשך ההופעות.
השלישייה חזרה להופיע יחדיו ב-1956 לאחר שהאחיות התפייסו ביניהן. הן חתמו על חוזה הקלטות חדש עם חברת "קפיטול רקורדס" והקליטו 12 תקליטונים במהלך 1959. ב-1962 הן חתמו על חוזה הקלטות חדש, הפעם על הקלטת תקליטים בשיטת הסטריאו. במרוצת חמש השנים הבאות הקליטו סדרה של אלבומים, שכללו כמה מלהיטיהן הקודמים. בשנות השישים הן קיימו מסעות הופעות אינטנסיביים במועדוני היוקרה של לאס וגאס, קליפורניה ולונדון.
המסך ירד סופית על הלהקה ב-1967, בשעה שהאחות הבכירה, לה וורן, נפטרה ממחלת הסרטן, שנה לאחר שחלתה. בתקופת אשפוזה החליפה אותה בלהקה הזמרת ג'ויס דה יונג. לה וורן הייתה תמיד המפייסת בין האחיות בעתות משבר. כשנפטרה מקסין לא ראתה עוד טעם בהמשך קיומה של הלהקה ועברה לקריירה חדשה כמורה למשחק, דרמה ופיתוח קול לבני נוער במצוקה. פטי לעומתה המשיכה בקריירה סוליסטית עד פטירתה.
בחזרה לבמה
לאחר מותה של לה וורן התאחדו מקסין ופטי פעם נוספת כדי להקליט ב-1972, ביחד עם הזמרת בט מידלר, גרסת רוק אנד רול ללהיטן Boogie Woogie Bugle Boy, אבל ההופעה המחודשת המשמעותית יותר הייתה במסגרת המחזמר הנוסטלגי על ימי מלחמת העולם השנייה Over Here! על קרשי הבמה בברודוויי. היו אלה ימי התהילה האחרונים של צמד האחיות.
הוגו פון הופמנסתאל
הוגו פון הופמנסתאל (בגרמנית: Hugo von Hofmannsthal; 1 בפברואר 1874 - 15 ביולי 1929) היה משורר, סופר, מחזאי ומסאי אוסטרי, בעיקר מן הזרם הסימבוליסטי. מן הדמויות הבולטות במודרנה הספרותית של וינה ובקרב אמני סוף המאה התשע עשרה.
ביוגרפיה
ב-1902 הוציא הופמנסטאל לאור מכתב מדומה שנקרא בפשטות "מכתב" (Ein Brief). המכתב נכתב לכאורה בשנת 1603 על ידי פיליפ, המכונה "לורד קנדוס", אל פרנסיס בייקון. במכתב אומר קנדוס: "הפסקתי לכתוב כי איבדתי את היכולת לחשוב או לדבר אל שום דבר באופן עקבי"; הוא התייאש מהאפשרות של השפה לתאר את העולם. מכתב זה שיקף את אי-האמון ואי שביעות הרצון מהשפה שמתארת כל כך את העידן המודרני, ודבריו של קנדוס לא באו להראות דברים שקשורים רק בו, אלא לשקף את החברה המודרנית. בעקבות המכתב הפסיק הופמנסתאל לכתוב זמנית.
ב-1912 הוא עיבד את מחזה המוסר האנגלי של המאה ה-15 "Everyman" כ"Jedermann" (קרוי בעברית "כלאדם"), וז'אן סיבליוס כתב לו את הלחן. מחזה זה נכרך בשמו של פסטיבל זלצבורג, שהופמנסתאל הקים יחד עם מקס ריינהרדט ב-1920, ומוצג בו מאז מדי שנה במעמד מיוחד ברחבה שלפני קתדרלת זלצבורג. המחזות המאוחרים שלו עסקו יותר בענייני דת, במיוחד בנצרות קתולית.
יצירותיו הנבחרות
{|
טריוויה
בספרו "העולם של אתמול" מתאר שטפן צווייג בהרחבה את ידידותו עם הופמנסתאל ואת הערצתו הרבה לו.
ישו צייד הערפדים
ישו צייד הערפדים הוא סרט משנת 2001. הסרט עוסק במאבקו המודרני של ישו על מנת להגן על אוכלוסיית הלסביות של אוטווה, קנדה, מפני ערפדים.
פסקול הסרט כולל מספר שירים של להקת "The Hammerheads", שהמפורסם ביניהם הוא השיר "Everybody Gets Laid Tonight".
הסלוגן של הסרט הוא - "כוחו של ישו משפד אותך" (The power of Christ impales you), משחק מילים על הסלוגן - "כוחו של ישו מאלץ אותך" (The power of Christ compels you), משפט בו משתמשים לעיתים קרובות בגירוש שדים וכן הוא נאמר בסרט מגרש השדים.<BR>סלוגן נוסף שהיה בשימוש הוא The first testament says "an eye for an eye." - The second testament says "love thy neighbour." - The third testament ... Kicks Ass!!! - אשר בתרגום לעברית ניתן לקרואו כ"הברית הישנה אמרה עין תחת עין; הברית החדשה אמרה אהוב את רעך; הברית היותר חדשה... מגניבה!"
עלילת הסרט
הסרט נפתח בגילוים של כמרים כי הערפדים יצאו מכלל שליטה. הכמרים מחליטים לפנות אל ישו לעזרה, אך מותקפים ונהרגים בעצמם על ידי ערפדים בטרם שיוכלו להעביר לו את כל המידע הדרוש. לאחר מכן הערפדים אף תוקפים את ישו עצמו.
ישו מבין את חומרת המצב ומתכונן לקרב. הוא פוגש בלסבית צעירה בשם מארי מגנום אשר עוזרת לו ומרוממת את רוחו. הוא מקצר שערו ומתחיל להתחמש ביתדות עץ (על פי האגדה המקובלת שניתן להרוג ערפדים בעזרת החדרת יתד עץ לליבם). במהלך דרכו הוא מותקף על ידי חבורת אתאיסטים אשר לטענתם נמאס להם מעצם קיומו וכי הגיע הזמן להכריע בשאלה הדתית. האתאיסטים תוקפים את ישו בחבורות רבות המשתמשות באמנויות לחימה שונות. ישו מצליח להביס את כל האתאיסטים וממשיך בדרכו.
בינתיים אנו למדים על תוכניתם השטנית של הערפדים, המתכננים להכחיד את כל קהילת הלסביות כדי לשמר את כוחם. ראש הערפדים הוא ג'וני גולגותא ויחד עמו עובד המנתח המרושע (ערפד אף הוא) ד"ר פרטוריוס. מטרתם היא להחליף את עורן של הלסביות אותם הם צדים בעורם של צבא הערפדיות שלהם ובכך לתת להם את היכולות ללכת באור יום (שכן על פי האגדה הערפדים אינם יכולים לסבול את קרניה של השמש).
התייחסויות לנצרות
הסרט מרבה בהתייחסויות הן במעשים והן בציטוטים לתרבות הנצרות והברית החדשה בתרבות המערבית. הדוגמה הבולטת ביותר לכך הן שתי דרשות של מטיף אוונגליסטי אשר מתנהג כתמהוני וכאדם אשר איבד את שפיות דעתו, המשולבות בתוך הסרט. מלבד התייחסויות אלו מרבים יוצרי הסרט להציג עקרונות, מנהגים ומושגים שונים בנצרות בהקשר סאטירי לתרבות המערבית הפופולרית או לתרבות הפאנק.
כך, לדוגמה, ישו מדבר עם אביו ואימו (האל ומרים) דרך חפצים יומיומיים (כגון קערת גלידה או פסלה של אמו) ובכך מלגלג על תופעת ההתגלויות האלוהיות במצבים דומים. עוד מצוטטים דברים מטקסי הנצרות, כמו בעת קרב אמנויות לחימה, כאשר ישו חובט בגופו כמבקש להדגיש את עוצמתו ואומר "גופו של ישו" (משפט המופיע בעת טקס "לחם הקודש", האמור לסמל את גופו של ישו). שמו של ראש הערפדים "גולגותא" הוא גם שמה של גבעת הגולגולתא עליה נצלב ישו ופרטוריוס הוא פראיטור, קונסול ברומא העתיקה, בעל סמכות צבאית.
ההתייחסות הממושכת ביותר במהלך הסרט משלבת את תרבות הפאנק עם ערכים נוצרים מסוימים. במסגרת זו נראים מספר אנשי קודש וכמורה בעלי סממנים של תרבות זו, כגון סגנון שיער או דיבור, וכן משפטיו של ישו ואף סגנונו הכללי כולל בתוכו הדים מתרבות זו.
האהדה לסרט
הסרט הצליח לכבוש את לבבות מעריצים רבים, יחסית לתפוצתו הקטנה. מעריצים אלו העלו את הסרט למעמד של סרט פולחן ונוהגים לקיים הקרנות חגיגיות של הסרט. הסרט הוקרן אף במספר הקרנות אשר הכנסותיהן נתרמו לצדקה.
התרבות שצמחה סביב הסרט הפכה להיות רבה ומגוונת בעידוד חברת ההפקות. אתר החברה משמש בית לציורי מעריצים וכן מרכז מידע לגבי ההקרנות השונות של הסרט.
מירה מאיר
מירה מאיר (21 במאי 1932 – 5 בינואר 2016) הייתה סופרת, משוררת ועורכת ישראלית, שהתמחתה בספרות ילדים. מבין ספריה, זכו לפרסום רב בעיקר ספרי הילדים.
ביוגרפיה
מירה מאיר נולדה בשנת 1932 בעיר לודז' שבפולין, ובילדותה, בשנת 1939, עלתה לארץ ישראל עם שני הוריה ואחותה, והמשפחה השתקעה בתל אביב. מאיר גדלה התחנכה בעיר, וסיימה את לימודיה בתיכון חדש, ומנעוריה הייתה חברה פעילה בתנועת השומר הצעיר.
לאחר השירות בצה"ל הצטרפה עם גרעינה לקיבוץ נחשון, בו התגוררה עד יום מותה.
כתבה ספרים וסיפורים לילדים ומבוגרים, והייתה עורכת מדור ספרי ילדים ונוער בספריית פועלים. מאיר כתבה גם פזמונים לילדים, כמו שיר הפתיחה לתוכנית "רגע עם דודלי", ואף עסקה בתרגום.
מאיר נפטרה ב-5 בינואר 2016, בגיל 83. השאירה אחריה ארבעה ילדים.
כתביה
משיריה שהולחנו כפזמונים:
יחסי הממלכה המאוחדת–ניו זילנד
יחסי הממלכה המאוחדת–ניו זילנד אלו היחסים הדו-צדדיים בין ניו זילנד לבריטניה. ניו זילנד שמרה על קשר חזק ויציב עם בריטניה הגדולה.
גם ניו זילנד וגם בריטניה הן מונרכיות חוקתיות, החולקות באופן עצמאי את אותו המלך, צ'ארלס השלישי.
יחסים טרום עצמאות
במהלך ההפלגה הראשונה הגיע ג'יימס קוק לניו זילנד ב-6 באוקטובר 1769, והפך לחוקר הבריטי הראשון שעשה זאת. הנחיות חשאיות ניתנו לקוק עבור חלק זה של המשלחת שלו, אשר הורו לו לחפש בתחילה את האזור האגדי טרה אוסטרליס, ואם לא יצליח, לבצע חקירה נרחבת של חופי ניו זילנד. במסמך שניתן לו הצהיר קוק כי המשימות הללו נועדו להפגין עוד יותר את עדיפותה הימית של ממלכת בריטניה הגדולה, להביא כבוד לכתר ולחקור הזדמנויות חדשות לסחר וניווט.
כמעט שישים שנה לאחר מכן, נציגות בריטית רשמית בניו זילנד נוסדה עם שליחתו של ג'יימס באזבי לאיים כתושב הבריטי, שנשלח בתגובה לחששותיהם של מספר מנהיגים צפון מאורים בגין הפקרותם של מתנחלים מקומיים באירופה. מאז 1816 נסעו מספר ראשי שבטים מאוריים לאנגליה ולמושבות כדי לבחון אפשרויות להקמת ממשלה מאורית, ובשנת 1834 ניסח בוסי את הצהרת העצמאות של ניו זילנד, אשר אושררה על ידי מספר ראשי הצפון בשנת 1835. כחלק מתהליך זה, הכיר המלך ויליאם הרביעי במושבה, והסכים לפעול כמגן למדינה שהוקמה לאחרונה.
ניו זילנד הפכה למושבה בריטית נפרדת בשנת 1841, ואחת-עשרה שנים לאחר מכן, הפרלמנט הבריטי העביר את החוק למתן ממשל עצמי למושבה החדשה. ההשפעה הבריטית הרשמית פחתה בהדרגה, ככל שכוחם של המושלים הכלליים דעך ביחס לזה של הפרלמנט הניו זילנדי המתהווה. בשנת 1907 קיבלה המושבה מעמד של דומיניון, והוענקה לה עצמאות כמעט מוחלטת מממשלת בריטניה, והיא אף הצטרפה בנפרד לחבר הלאומים בשנת 1926. הכרזת בלפור מ-1926 הדגישה את מעמדם השווה של מדינות האימפריה הבריטית ואת ההתאגדות החופשית שלהם בחבר העמים הבריטי.
עם חקיקת חוק וסטמינסטר מ-1931, אושרה עצמאותם המלאה של הדומיניונים על ידי הפרלמנט הבריטי, אם כי זה לא אומץ בניו זילנד עד זמן מה אחר כך, באמצעות חוק אימוץ חוק אימוץ ווסטמינסטר 1947.
מתיישבים
חלק ניכר מההגירה לניו זילנד התרחשה מהמדינות המרכיבות את האיים הבריטיים. הדבר הוקל משנת 1839 על ידי החברה הניו זילנדית שנוסדה לצורך הקולוניזציה. עבודתם של איגוד אוטאגו ואיגוד קנטרברי בהקמת ההתנחלות הסקוטית בעיקר בדנידין וההתנחלות האנגלית בעיקר בכרייסטצ'רץ', בהתאמה, עודד הגירה נוספת אל ניו זילנד מבריטניה.
בערך 80% מהניו זילנדים הם ממוצא בריטי לפחות חלקי, והערכה שכ-17% זכאים לדרכונים בריטים.
בשנים האחרונות גוברת התמיכה ברעיון חופש התנועה בין בריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד, עם אזרחים המסוגלים לחיות ולעבוד בכל אחת מארבע המדינות - בדומה להסדר הנסיעות הטרנס-טסמני בין אוסטרליה לניו זילנד.
טופונימיה
מאז נתינתו של הכינוי ההולנדי Nieuw Zeeland ואילך, קשרים היסטוריים עם בריטניה תרמו באופן משמעותי לטופונימיה של ניו זילנד. המפה המוקדמת של ג'יימס קוק שילבה שמות מקומיים מאוריים מקומיים עם מספר שמות משלו. מתיישבים לאחר מכן הוסיפו אזכורים למקומות בבריטניה, חסות אריסטוקרטית, חוקרים בריטים קדומים, המשפחה המלכותית, קרבות בהם הייתה מעורבת בריטניה ומוסדות בולטים כמו כרייסט צ'רץ' (אוקספורד).
רבות מהתרומות הללו נשמרו בשימוש נפוץ, לרוב לצד שמות המקומות הקיים של המאורים.
אזרחות ולאום
חוק הלאום הבריטי ואזרחות ניו זילנד 1948 קבע את התפיסה החוקית של אזרחות ניו זילנדית; לפני כן, כל האנשים שנולדו או התאזרחו בניו זילנד היו בעלי מעמד של "נתין בריטי", בדיוק כמו אלה שנולדו או התאזרחו בבריטניה, או כל אחד מהדומיניונים האחרים. באותה תקופה הוגדר בדומיניונים מעמד חדש, שהוגדר בחוק הלאום הבריטי 1948, של "אזרח הממלכה המאוחדת והמושבות", אשר בישר את התפיסה המודרנית של אזרחות בריטית. דרכוני ניו זילנד נשאו את הנוסח "נתין בריטי" עד לחוק האזרחות 1977.
יחסים כלכליים
בשנים האחרונות בריטניה קשרה את עצמה יותר ויותר לסחר האירופי, ואילצה את ניו זילנד ואוסטרליה לחפש שווקים חדשים ולסחור עם אזור אסיה-פסיפיק. לניו זילנד השפעה רבה על מושבות בריטיות לשעבר באוקיינוס השקט ועל הנחלה הבריטית של פיטקרן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, הייתה ניו זילנד ביחסים כלכליים קרובים ביותר עם הממלכה המאוחדת, במיוחד בהתחשב במרחק בו התרחש הסחר. כדוגמה, בשנת 1955, בריטניה לקחה 65.3 אחוזים מייצוא ניו זילנד, ורק במהלך העשורים שלאחר מכן החלה עמדה דומיננטית זו לרדת, כאשר בריטניה הצטרפה לקהילה הכלכלית האירופית (כיום האיחוד האירופי) בשנת 1973, נתח היצוא לבריטניה ירד ל-2.2 אחוזים בלבד בשנת 2000. מבחינה היסטורית, היו תעשיות מסוימות, כגון מחלבות, גורם כלכלי מרכזי במושבה לשעבר, שהיו קשורות בסחר דומיננטי עוד יותר, כאשר 80–100% מכלל יצוא הגבינה והחמאה נשלח לבריטניה בסביבות 1890 עד 1940.
על פי משרד החוץ והסחר של ניו זילנד, היצוא השנתי האחרון של ניו זילנד לבריטניה כלל מסחר בשווי של 1.76 מיליארד דולר לפחות, ומעל מיליארד דולר בכיוון ההפוך. מוצרי בשר מהווים כמעט מחצית מהיצוא, והיבוא הגדול ביותר הוא מכונות וכלי רכב.
אגודה עסקית דו צדדית, האיגוד הבריטי לניו זילנד, הוקמה בשנת 1917, ומטרתה לקדם את הסחר ההדדי ואת האינטרסים של חברי האגודה העוסקים בסחר בין שתי המדינות.
תיירות ואוכלוסייה
לפי הנציבות העליונה של ניו זילנד בלונדון, בריטניה היא המקור השלישי בגודלו של תיירים לניו זילנד.
בלונדון הצפיפות של אנשים שנולדו בניו זילנד היא הגבוהה ביותר מכל האזורים הבריטיים, 47% מהם בחרו לגור בה לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2001.
מעורבות משותפת בארגונים בינלאומיים ובאמנות רב-צדדיות
כמו כן, 2 המדינות הן חברות בברית הסדרי ההגנה של חמש המעצמות.
נציגויות דיפלומטיות
בריטניה מחזיקה בניו זילנד נציבות עליונה בוולינגטון וקונסוליות כלליות באוקלנד ובכרייסטצ'רץ'. מאידך, ניו זילנד מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון וקונסוליות כלליות באדינבורו ובבלפסט.
ביקורים רשמיים
ביקורי שרים ואח"מים קבועים מניו זילנד לבריטניה, ולהפך, מתקיימים מדי שנה. במהלך שנת 2009, לפחות 10 ביקורים רשמיים כאלה התקיימו מניו זילנד לבריטניה ולפחות 8 מבריטניה לניו זילנד.
איי קוק
איי קוּק (באנגלית: Cook Islands, במאורית: Kūki 'Āirani) הם שתי קבוצות איים בדרום האוקיינוס השקט, ממזרח לקו התאריך הבינלאומי, הקרויים על שם מגלה הארצות האנגלי ג'יימס קוק. שטח האיים כ-240 קילומטרים רבועים. שטח המים הטריטוריאליים הוא כ-1.8 מיליון קמ"ר. באיי קוק מונהג משטר פנימי פרלמנטרי דמוקרטי בהסכם חופשי עם ניו זילנד, כאשר יחסי החוץ הם באחריות ניו זילנד, וכל התושבים הם בעלי דרכון ניו זילנדי. איי קוק נכללים תחת ממלכת ניו זילנד.
היסטוריה
באיי קוק התיישבו לראשונה פולינזים במאה ה-6 לספירה. הנווט הבריטי, ג'יימס קוק הגיע לאיים ב-1773 ו-1779 וקרא לאיים "איי הרוי".
השם "איי קוק", לכבודו של ג'יימס קוק, קפטן בריטי שעבר באזור (אך לא באיים עצמם), הופיע במפה של הצי הרוסי ב-1880. איי קוק הפכו למדינת חסות בריטית על פי בקשתם של התושבים ב-1888. ב-1901, עברו האיים לרשות ניו זילנד. איי קוק קיבלו אוטונומיה ב-1965.
כלכלה
שני מקורות ההכנסה העיקריים באיים הם תעשיית הפנינים השחורות המפורסמות בכל העולם, אשר מיוצרות בעיקר בחוות באיים הצפוניים מניהיקי (Manihiki) ופנרהין (Penrhyn) ומהווים כ-80 אחוזים מההכנסה של האיים, וכן תיירות. מקורות הכנסה נוספים הם בנקאות, סחר בדגה ובפירות ים. בנוסף בשנת 2006 צולמה במקום העונה ה-13 של הסדרה המצליחה "השרדות" מה ששיפר את הכלכלה לאור ההשקעה הרבה בסדרה (על כל פרק כמיליון דולר) וגם בזכות התיירות הרבה שהסדרה הביאה למקום.
גאוגרפיה
איי קוק מורכבים משתי קבוצות, הדרומית והצפונית. הקבוצות מרכיבות ביחד 15 איים ראשיים. הקבוצה הדרומית היא השלטת, ובה חיים רוב התושבים ונמצאים אי הבירה- ררוטונגה (Rarotonga), שדה התעופה הבינלאומי, הפרלמנט ומשרדי הממשל.
בקבוצה הדרומית האי הגדול ביותר הוא ררוטונגה, ובו מרוכזים רוב התושבים. איים נוספים בקבוצה הם-
הקבוצה הצפונית היא נידחת ביותר, והגישה אליה מתבצעת בטיסות אחת לשבוע, בספינות משא אחת לחודש וכן על ידי בעלי יאכטות פרטיות. בתחילה, הקבוצה לא נחשבה לחלק מאיי קוק ורק מאוחר יותר נוספה לקבוצה הדרומית. קבוצה זו ידועה בתעשיית הפנינים שלה. כמו כן בקבוצה זו שוכן אטול סווארו, אשר התפרסם בזכות הסופר הניו זילנדי טום ניל, שגר במקום במשך שנים, וכתב בו את הספר An Island to Oneself. בספטמבר 2011 פרסם אנטון באקוב, יושב ראש מפלגת המונרכיה של רוסיה, בעיתון הרוסי איזבסטיה כי הוא רכש את האי סווארו מראש ממשלת איי קוק בעבור "מיליוני דולרים", ועליו הקים את הכס האימפריאלי. ראש ממשלת איי קוק, הנרי פונה, קבע כי טענתו של באקוב היא שקר מוחלט.
האיים בקבוצה הצפונית הם-
דמוגרפיה
באיי קוק חיים כ-10 אלף תושבים, רובם מאורים אשר מדברים מאורית של איי קוק וכן אנגלית. בנוסף ניתן לפגוש באיים מהגרים מניו זילנד, אוסטרליה, פיג'י, ואיים נוספים באוקיינוס השקט. למעשה, האיים סובלים מהגירה שלילית, כמו רבים מאיי אוקיאניה, וכיום חיים בניו זילנד יותר "קוק-איילנדרים" מאשר באיים עצמם.
פוליטיקה וממשל
איי קוק הם דמוקרטיה ייצוגית עם מערכת פרלמנטרית ביחסי מדינה קשורים עם ניו זילנד. הממשלה היא הגוף הביצועי, כאשר השר הראשי הוא ראש הממשלה. כוח החקיקה מוקנה הן לממשלה והן לפרלמנט של איי קוק. מערכת המשפט אינה תלויה ברשות המבצעת והמחוקקת. ראש המדינה היא מלכת ניו זילנד כחלק מתחום השיפוטי המלכותי של ניו זילנד, המיוצגת באיי קוק על ידי נציגת המלכה.
האיים בעלי שלטון עצמי ב"התאגדות חופשית" עם ניו זילנד. ניו זילנד שומרת על האחריות העיקרית לעניינים חוץ, תוך התייעצות עם ממשלת איי קוק. אזרחי איי קוק הם אזרחי ניו זילנד ויכולים לקבל שירותי ממשלה בניו זילנד, אך ההפך אינו נכון; אזרחי ניו זילנד אינם אזרחי איי קוק. למרות זאת, נכון לשנת 2014 קיימו איי קוק יחסים דיפלומטיים בשמם עם 43 מדינות אחרות. איי קוק אינם מדינה שחברה באו"ם, אך היא חברה מלאה בארגון הבריאות העולמי ובאונסק"ו, בוועדה הסוציו-אקונומית של אסיה ופסיפיק (UNESCAP) וחברה באספת מדינות בית הדין הפלילי הבינלאומי.
ב-11 ביוני 1980 חתמה ארצות הברית על חוזה עם איי קוק המציין את הגבול הימי בין איי קוק לסמואה האמריקאית וכן מוותרת על כל טענות אמריקאיות בפני פנהין, פוקאפוקה, מאניהיקי ורקאהנגה. בשנת 1990 איי קוק וצרפת חתמו על אמנה שתחמה את הגבול בין איי קוק לפולינזיה הצרפתית. בסוף אוגוסט 2012 ביקרה מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי קלינטון באיים ובשנת 2017 איי קוק חתמו על אמנת האו"ם בנושא איסור נשק גרעיני.
16 בנובמבר
16 בנובמבר הוא היום ה-320 בשנה בלוח הגרגוריאני (321 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 45 ימים.
קרל פון אנצנברג
חייו
פון אנצנברג הוא יליד המחוז פאביה בחבל לומברדיה. ב-6 באפריל 1778 מונה הברון קרל מאנצנברג כמושל השני של "מולדובה האוסטרית" זאת כאשר החליף את גנרל גבריאל ספלני. באותה השנה נערך המפקד בחבל ארץ זה בו נמנו יותר מ 100,000 נפשות.
הברון קרל החליף את שם הארץ לבוקובינה, שם הנגזר מהשפה הפולנית, ומאז שם זה מקובל עד היום.
ב-16 בספטמבר 1786 סיים קרל מאנצנברג את כהונתו כמושל בוקובינה עם המזגותה לגליציה. לאחר מכן קודם בדרגה ומונה באוקטובר 1790 למפקד צבאי בוולכיה.
הלך לעולמו ב-1810 בסיביו שבחבל טרנסילבניה.
המדיניות כנגד היהודים
אנצנברג היה אנטישמי מושבע. בתקופת שלטונו כמושל בוקובינה, נגזרו גזרות רבות כנגד היהודים, בהמשך לגזרות מתקופתו של ספלני גבריאל. אנצנברג ראה ביהודי בוקובינה מטרד והכריז עליהם כ- "אספסוף מזיק וטפילי, החיים על חשבון הנוצרים. "בתלונתו" העיקרית משנת 1779, כנגד היהודים, מתלונן אנצנברג על ה"פריווילגיות" שיש ליהודי סירט, סוצ'אבה וצ'רנוביץ:
"היהודים שולטים בכל המסחר, סחר ותעשייה, אפילו בשלוש הערים סירט, סוצ'אבה וצ'רנוביץ, וביתר הערים, מוכרים יין, בירה, ספירט ו-וודקה לבתי המרזח, בכפרים רבים הם השוכרים של הרכוש האזורי, וכתוצאה מכך - מה שנורא הוא - הנוצרים נתיניהם...."
ליהודים בתקופת שלטונו הותר לשבת במספר ערים מצומצם. מכיוון שהמדיניות האוסטרית ראתה במסחר ככלי לפיתוח האזור, אנצנברג התייחס אליהם בסובלנות בתחום זה והתיר את המסחר בחמש ערים: צ'רנוביץ, קמפולונג מולדובנסק, סירט, קאפול קודרולוי ו- זאסטוונה.
חמש-חתרית
חמש-חתרית הוא השם העברי המודרני של ספינת מלחמה מונעת במשוטים מן העת העתיקה, שנקראה ביוונית πεντήρης (פֶּנְטֶרֵס) ובלטינית quinqueremis (קְוִוינְקְוֶורֶמִיס). אנייה זו ירשה את מקומה של התלת-חתרית, ויחד עם הארבע-חתרית הצעירה ממנה שימשה ספינת המלחמה הסטנדרטית בציי הים התיכון מסוף המאה ה-4 ועד סוף המאה ה-1 לפנה"ס.
החידוש בחמש-חתרית, זה שהבדיל בינה לבין התלת-חתרית (טריארה) ממנה צמחה, היה הקצאת שני חותרים למשוט במקום חותר יחיד. המספר "חמש" (פֶּנְטֶה-, קְוִוינְקְוֶוה-) בשמה של האנייה מתייחס למספר החותרים ב"יחידת חתירה" או למספר שורות החותרים שלאורכה. האנייה הייתה בעלת 90 משוטים בכל צד, המסודרים בשלושה טורים, זה מעל זה. בכל אחד ממשוטי הטור העליון והטור האמצעי אחזו שני חותרים, ובכל אחד ממשוטי המפלס התחתון אחז חותר יחיד. יחידת החתירה מנתה אפוא חמישה חותרים, וסך כל החותרים בספינה היה 300 לעומת 170 בתלת-חתריות שקדמו לה.
אחמד אבו אל-רייט
אחמד אבו אל-רייט (בערבית: أحمد أبو الغيط, תעתיק מדויק: אחמד אבו אלע'יט; נולד ב-12 ביוני 1942 בקהיר) הוא מדינאי מצרי ומזכ"ל הליגה הערבית הנוכחי שנכנס לתפקידו ביולי 2016. אבו אל-רייט שימש כשר החוץ המצרי מ-2004, מעת תחילת כהונתה של ממשלת אחמד נזיף ועד מרץ 2011. אז הוחלף על ידי נביל אל-ערבי, בעקבות ההפיכה במצרים בראשית 2011 וחילופי הגברי בממשל המצרי לאחריה.
אבו אל-רייט החל את הקריירה שלו כמזכיר שלישי בשגרירות מצרים בקפריסין, אחר כך כיהן כמזכיר ראשון במשלחת מצרים לאו"ם, וב-1984 כיהן כיועץ מדיני בשגרירות מצרים ברוסיה. משם עבר לכהן כשגריר מצרים ברומא, מקדוניה וסן מרינו וכנציג מצרים לארגון המזון והחקלאות ברומא. ב-1990 כיהן אל-רייט כשגריר וכראש משלחת מצרים לאומות המאוחדות. בדצמבר 2005 תיווך בסכסוך הצ'אדי-סודאני במהלך מלחמת האזרחים בצ'אד.
המחלוקת בעניין דברי האפיפיור על האסלאם
בהקשר למחלוקת סביב דברי האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר על האסלאם, אל-רייט אמר: "זאת הייתה הצהרה מצערת מאוד, וזאת הצהרה שמעידה כי ישנו חוסר הבנה [בסיסי] על מהותו האמיתית של האסלאם, ובשל כך אנו מקווים כי הצהרות ועמדות שכאלה לא ייאמרו, כדי שלא לאפשר למתח, חוסר אמון ואשמת נגד להתבשל בקרב מוסלמים כמו גם במערב".
שיני דרקון
במהלך מלחמת העולם השנייה, המונח "שיני דרקון" (גרמנית: Drachenzähne, משמעות: שן= zähne דרקון = Drachen) תיאר מערך של מבנים מבטון מזוין, בדרך כלל בגובה בין 90 ל-120 ס"מ, בעלי צורת פירמידה ריבועית, שנפרש במטרה לעכב התקדמות של צבא ממוכן ובפרט טנקים. מבנים אלה נפרשו על פני שטחים נרחבים. מוקשים הונחו לעיתים בין שן לשן, ומכשולים נוספים נבנו לאורך שורות ה-"שיניים", כגון תיל או בזנ"טים כדי להכשיל חי"ר או רכבים ייעודיים שניסו לפנות את המכשול.
כל הצדדים למלחמה בחזית האירופית השתמשו בשיני הדרקון בהיקף נרחב. הצבא הגרמני עשה שימוש נרחב בהם בביצור קו זיגפריד ובחומה האטלנטית. מטרת שיני הדרקון הייתה להאט את הטנק ולהסיט אותם אל שטחים קלי טיווח שבהם המתין להם כוח במארב, שצויד בנשק נגד טנקים. אולם, בפועל, השימוש בהנדסה קרבית ובכלי רכב ייעודיים לפינוי מכשולים נפטרו מהפרעת שיני הדרקון בקלות יחסית. שיני הדרקון הוכחו כפחות מעכבות רכב קרבי ופחות מסיטות רכב קרבי ממסלולו ביחס לציפיות של המורים על הצבתן.
הימן שמיר
הימן שמיר (שכטמן) (1920 - 2 בדצמבר 1973) היה מכותבי תוכנית רמז-שמיר להקמת חיל האוויר הישראלי, וסגן מפקד החיל במלחמת העצמאות. בהמשך היה מחלוציה של התעשייה האווירית לישראל.
ילדות בגולה
הימן נולד בקייב, אוקראינה, בשנת 1920, בן בכור להורים אהרן וציפורה שכטמן. בהיותו בן תשעה חודשים חצתה המשפחה את הגבול לפולין במטרה לעלות לארץ ישראל, אך עלייתם לא התאפשרה עקב שלטון המנדט הבריטי. בהיות הימן בן שלוש עברה המשפחה להתגורר בשיקגו שבארצות הברית. אביו, אהרן, סיים את לימודיו בחינוך והחל מנהל בית ספר יהודי; העברית הייתה שגורה בבית, עד כי בגיל שש נבחר הימן להקריא בפני ביאליק את "הגדי בבית המלמד", בביקורו של זה האחרון בשיקגו. בבית שררה אווירה ציונית נלהבת, ואורחים כמו חיים ארלוזורוב ושמואל דיין באו להתארח לעיתים מזומנות. ב-1930, עת היה הימן בן עשר, נולדה אחותו, כרמלה; שנתיים לאחר מכן, ב-1932, עלתה המשפחה לארץ ישראל.
אלי בורובסקי
אלי בורובסקי (27 במאי 1913 - 14 בינואר 2003) הוא מקים מוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
הימן שמיר
השיבה לארצות הברית ופרוץ מלחמת העולם השנייה
לאחר שסיים את לימודיו והוסמך כטייס אזרחי, החל מכשיר הימן טייסים נוספים, בהם אהרן רמז, לימים מפקדו הראשון של חיל האוויר. עם הצטרפות ארצות הברית למדינות הלוחמות במלחמת העולם השנייה, התגייס הימן לחיל האוויר האמריקאי, ושירת כטייס מפציצים באוקיינוס השקט עד תום המלחמה.
אלי בורובסקי
קורות חיים
בורובסקי, נולד בוורשה, למשפחה חסידית. הוא נסע לברלין ללמוד פילוסופיה, אולם באווירה שלאחר עליית הנאצים בחר לעבור לפירנצה בה למד בסמינר לרבנים ונתוודע לעולם האמנות. בהמשך עבר לרומא וממנה לצרפת ולשווייץ. התגייס לדיוויזיה הפולנית בצבא צרפת, ובה לחם בעת מלחמת העולם השנייה. לאחר השואה חי בקנדה ובשווייץ, היה מומחה לחקר כתבי יד עתיקים, ובעל אוסף עתיקות מהגדולים בעולם. בשנת 1992 ייסד בירושלים את מוזיאון ארצות המקרא, המתבסס על אוספו האישי. ב-2003 מת בביתו בירושלים.
הימן שמיר
העלייה לארץ ישראל
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, עת החלו להתברר הזוועות שאירעו באירופה, חבר הימן לקבוצה של צעירים יהודים מארגוני "הבונים" ו"השומר הצעיר" בניו יורק, והחל בהכשרה ימית בסיסית, לצורך לקיחת חלק בעלייה ב'. לאחר נחיתתו עם האוניות "וודג'ווד" וה"הגנה" לחופי הארץ, שב לשיקגו, שם נישא ללוריין, צעירה יהודייה בת העיר. ב-12 ביוני 1947, חזר הזוג לארץ ישראל.
ראשיתו של חיל האוויר
עם שובו לארץ פגש הימן באהרן רמז, אותו הכיר הן מילדותם בתל אביב והן מקורס הטיס בארצות הברית. רמז שב משירות פעיל כטייס בחיל האוויר הבריטי באירופה. בנוסף, החל לעלות הרושם כי מתקרב עימות בלתי נמנע הן עם האוכלוסייה הערבית והן עם מדינות ערב השכנות, ומאחר והכירו מקרוב את תפקידו המכריע של חיל האוויר במלחמת העולם השנייה, החלו הימן ואהרן בהכנות להקמתו של כוח אווירי בארץ ישראל. ב-23.10.1947 שלחו השניים תוכנית ראשונית לישראל גלילי, ראש המטה הארצי של ההגנה; המכשול העיקרי שעמד בפניהם היה שכנוע מקבלי ההחלטות בחיוניותו של חיל אוויר למאבק שהיה עוד בראשיתו, וכלל מיעוט כוחות קרקעיים בלבד.
תוכנית רמז-שמיר
מאחר שהבריטים שלטו בארץ, היה על התוכנית לבוא לכדי מימוש בשני שלבים: הראשון גלוי לשלטונות (כגון רכישת מטוסים אזרחיים עבור היישוב בארץ), והשני נסתר, הכולל אמצעים שיאפשרו הפיכת מטוסים למטוסי קרב ומפציצים.
פרק א'
פרק א' כלל הקמת מחלקה מיוחדת, שתפקידה להקים את שאר המסגרות. תפקידה כלל איתור כל אנשי צוות האוויר והקרקע שנכחו בארץ ישראל, הכשרת שדות תעופה והכנתם, כולל הקמת רשתות קשר, אספקת דלק וכו', וכן איסוף מודיעין על מטרות אסטרטגיות באזור. במקביל נקבע כי תצא משלחת לארצות הברית, לצורך גיוס מתנדבים ולמציאת דרכים לרכישת מטוסים עבור החיל.
פרק ב'
פרק ב' של התוכנית עסק בהקמת צי המטוסים: בשלב הראשון תוכנן לרכוש כ-12–20 מטוסים אזרחיים, שיהיה ניתן להפוך אותם למטוסי קרב, וכן שלושה עד חמישה מטוסים אזרחיים שיהיה ניתן להופכם למפציצים. הטייסים למטוסים אלו יגויסו מקרב טייסי היישוב. בהמשך תוכננה רכישה נסתרת של 20–40 מטוסי קרב חד-מנועיים וחמישה עד עשרה מפציצים, שהטייסים עבורם יגויסו בחו"ל; הועלתה אף הצעה לרכוש חלק מהציוד מחיל האוויר הבריטי, שישב עדיין בארץ.
פרק ג'
בסוף השלב הראשון תוכנן כי הכח האווירי ("כנף") יכלול חמש טייסות, מהן שלוש טייסות קרב, טייסת סיור וטייסת מפציצים, כ-30 מטוסים בסה"כ; כוח האדם הדרוש עמד על 60 טייסים וכ-250 אנשי צוות. בסוף השלב השני תוכנן החיל לגדול עד לכדי שלוש "כנפיים", בהן שש טייסות קרב, שתי טייסות מפציצים, טייסת סיור וטייסת תחבורה, כ-60 מטוסים בסה"כ, וכוח אדם המונה כ-600 איש. בסופו תוכנן החיל לעמוד על כ-15 טייסות, 100 מטוסים, 150 טייסים וכ-1000 אנשי צוות בסה"כ.
פרק ד'
הארץ תחולק ל-3 מרחבים, לכל אחד ממנו תהיה מסונפת כנף, הכוללת מספר טייסות, ושדה תעופה אחד לפחות. כנף נוספת תהיה כפופה ישירות למפקדת חיל האוויר, ובסיסה יהיה במרחב מספר אחד (מערב); כנף זו תועבר למרחב בו יהיה בה צורך, וכן תשמש להגנה אווירית.
פרק ה'
עוסק בהגנה אווירית, ובכללה הקמת גדודי צופים ומאזינים לגילוי מטוסי אויב.
נספחים
בנספחים הועלו אפשרויות רכישת הציוד בארצות הברית, דרכי הובלתו (באוניות או בטיסה מאירופה), גיוס טייסים בישראל ומחוצה לה, וכן סוגי המטוסים הרצויים, ובכללם נורסמן, Avro Anson, P-51 מוסטנג, ספיטפייר ו-Havoc.
הקמת "שירות אוויר"
לאחר הגשת התוכנית לישראל גלילי, העביר אותה זה האחרון לאישורם של מטה ההגנה ויו"ר הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון, ואלו אישרו את הקמת "שירות אוויר", הזרוע האווירית של ההגנה. המטה הוקם ברח' מונטיפיורי בתל אביב, והימן מונה לראש מחלקת ההדרכה. במפקד שערכו בחברת "אווירון", במחלקת הטיס של הפלמ"ח ובאצ"ל נמצאו 35 טייסים, אך רק 13 מהם היו בעלי מעל 120 שעות טיסה, ומרביתם נעדרו כל ניסיון קרבי. שדה התעופה היחיד שעמד לראשות היישוב היה שדה דב בתל אביב, בסמוך לתחנת "רדינג", אשר נסלל ב-1938, והוחל מיידית בשיפורו. על הימן הוטל לאמן את הטייסים. במקביל נרכשו 25 מטוסי "אוסטר" בריטיים; אף על פי שלא היו חמושים, היה ניתן להטיל מהם רימונים, לירות מהם באש מקלעים בעת הצורך, לתצפת על האויב, לפנות פצועים ולהעביר אספקה. בנוסף, הערך המוראלי ליישובים הנצורים היה רב, כאשר מעליהם חגו מטוסים יהודים.
מלחמת העצמאות: הבאת ה"מבצרים המעופפים" לארץ והפצצת קהיר
עם פרוץ מלחמת העצמאות, היו ברשות חיל האוויר הישראלי מטוסים קלים בלבד, המסוגלים לשאת פצצות במשקל של כ-200 ק"ג חומרי נפץ בלבד; מטוס ה"DC-3 דקוטה", אם כי היה מסוגל לשאת עד 2 טונות של חומר נפץ, היה חסר יכולת להגן על עצמו. אי לכך נשלח הימן ב-14.7.1948 לצ'כוסלובקיה בדחיפות, על מנת לטפל בהבאתם לארץ של שלושה "מבצרים מעופפים" מסוג B-17, שהוברחו על ידי אל שווימר מארצות הברית. למרות שהיו במצב רעוע, הוחלט כי בדרכם לארץ ישראל יפציצו המטוסים יעדי אויב. שניים מהמטוסים פנו להפציץ את עזה ורפיח, בעוד המטוס השלישי - בו טס הימן - יפציץ את ארמון המלך פארוק בקהיר. לבסוף, בשל תקלה טכנית, ארמונו של המלך לא נפגע, אולם בסה"כ נפלו בסביבות הארמון פצצות במשקל כולל של כ-2.5 טונות, אשר הפתיעו את הצבא המצרי וגרמו לנזק מוראלי כבד. בהמשך הפציצו "המבצרים המעופפים" את שדה התעופה המצרי באל-עריש, ומשם קבעו את מקומם בשדה התעופה ברמת דוד. אותם מטוסים היוו את תחילתה של טייסת 69, הקיימת עד היום. בחודש יולי 1948 מונה אהרן רמז למפקד חיל האוויר הישראלי, והימן שמיר - לסגנו.
הפיקוד על חיל האוויר בראשית דרכו
כתום מלחמת העצמאות היה ברור כי ישנו הכרח לצמצם את מספר סוגי המטוסים בחיל האוויר, שבאותה העת מנה 29, ובמקומם להצטייד במטוסים מסוג אחיד; זאת על מנת להקל על הכשרת טייסים ואנשי צוות ולהקל בתחזוקה. על כן נשלח הימן לפריס בחודש יולי 1949, שם פעל לרכישת מטוסי מוסקיטו וסטירמן להדרכה. יחד עם זאת, לאחר שובו לארץ, התגלעו חילוקי דעות בין אהרן רמז והימן לרמטכ"ל הטרי יגאל ידין. זה טען כי על חיל האוויר להיות כפוף למטה הכללי, מבלי שיהיה לו מטה משלו; הימן ואהרן גרסו כי במדינת ישראל עתיד להיות לחיל האוויר תפקיד כה מכריע, עד שראוי כי תהיה לו עצמאות אופרטיבית בדמות מטה עצמאי. בשנת 1951, לאחר שלא ניתן היה ליישב את חילוקי הדעות, הגישו השניים את התפטרותם מהפיקוד על חיל האוויר.
הקמת "בדק מטוסים" והתעשייה האווירית לישראל
לאחר התפטרותו מפיקוד חיל האוויר, שירת הימן מספר חודשים כסמנכ"ל "אל-על", עד ההצעה להקים את המפעל הראשון לתחזוקת מטוסים בישראל בשדה התעופה בלוד. תוך שיתוף פעולה עם אל שווימר ודני אגרונסקי הוקם במקום מפעל "בדק", כיום חטיבת "בדק מטוסים" בתעשייה האווירית לישראל. אל שווימר מונה למנהל הכללי, הימן סמנכ"ל למנהל, ואגרונסקי לסמנכ"ל הכספים. בשנת 1956 הותחל בייצור משותף ישראלי-צרפתי של מטוס האימון הסילוני הראשון בארץ - ה"פוגה מגיסטר", שהביא את איכות הדרכת הטייסים הישראלים לגבהים חדשים, תרתי משמע. בנוסף, היוותה ה"פוגה" תוספת משמעותית לכוחות הלוחמים במלחמת ששת הימים. בהמשך מונה הימן לעמוד בראש חברת הבת "ישטרון", לימים אלת"א מערכות, חברת בת של התעשייה האווירית לישראל. בנוסף היה הימן מעורב בפיתוח טיל ים-ים "גבריאל", אשר שוגר לראשונה בהצלחה בשנת 1969, והיווה נקודת מפנה ביחסי הכוחות בין ישראל לאויבותיה בזירה הימית.
הפרישה למגזר הפרטי
בשנת 1964 פרש מהתעשייה האווירית לטובת המגזר הפרטי. כחלק מתפקידיו ניהל את בניית מלון הילטון תל אביב, והקים מספר חברות, בהן ממ"י ותא"ת - תעשיות אביזרי תעופה (כיום תאת טכנולוגיות) - אשר רכיביה הותקנו בין השאר במטוסי ה"כפיר". בחורף 1973, בימים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, נפטר הימן שמיר במפתיע כתוצאה מאירוע לב. הוא הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
פיטיריאזיס רוזאה
פיטיריאזיס רוזאה היא מחלת עור, 0.1% מכלל האוכלוסייה סובלים ממנה.
ככלל המחלה היא חד פעמית (רק ב-3% מהמקרים ישנה הישנות של המחלה). המחלה מאופיינת בהופעה של כתם "מבשר" (Herald patch) בגודל של 2-3 ס"מ כאשר לאחר כשבוע מופיעים נגעים קטנים בצבע ורוד מכוסים בקשקשת (מקור השם בלועזית הוא קשקש ורוד) בעור. הנגעים מתפשטים בעיקר בחלקי הגוף העליונים (בית החזה, גב, בטן וגפיים עליונות) ומצויים לרוב בקו קפלי העור.
המחלה נמשכת בין שבועיים למספר חודשים ועוברת באופן ספונטני וככל הנראה איננה מדבקת. למעט משחות או תרופות להרגעת גירודים בדרך כלל אין צורך בטיפול נוסף. חשיפה לאור שמש ישיר גורמת להעלמות מהירה יותר של הכתמים ולעיתים נעשה שימוש בקרינה אולטרה סגולה לשם כך. מדווח כי טיפול זה הכי יעיל בשבוע הראשון להתפרצות הכתמים אך לא ברור האם הוא גם עוזר לגרד.
יש הטוענים כי הסיבה להופעת המחלה הם וירוסי ההרפס 6 ו-7, משום שהם גורמים לפריחות בשם Roseola infantum או Exanthema subitum בילדות, אך מחקרים בנושא אינם מצאו קשר בין הווירוס למחלה.
גרטה ואן פליט
אלבום הבכורה המלא שלהם, "Anthem For A Peaceful Army", יצא ב-19 באוקטובר 2018, ודורג במקום הראשון ב-"Billboard Rock" שבוע בלבד לאחר יציאתו. הסינגל הראשון באלבום, "When The Curtain Falls", יצא ב-19 ביולי, שלושה חודשים לפני יציאת האלבום והפך לסינגל השלישי של הלהקה שדורג במקום הראשון ב-"Billboard Mainstream Rock". גם "Anthem of the Peaceful Army" דורג במקום הראשון ב-"Billboard Hard Rock" רק שבוע לאחר יציאתו.
הקמת הלהקה והשנים הראשונות (2012 - 2015)
הלהקה נוסדה בפרנקנמות', מישיגן ב-2012 על ידי שני אחים תאומים, ג'וש וסאם קישקה ואחיהם הצעיר סאם, וקייל הוק. שם הלהקה נוצר כשאחד מחברי הלהקה שמע את איפשהו את שמה של גרנטה ואן פליט, אזרחית בפרנקנמות'. השימוש שלהם בעיוות שמה התקבל בברכתה. חברי הלהקה גם אמרו בריאיון לאחר מכן שאף על פי שהמוזיקה של הלהקה לא לטעמה, היא תמכה בלהקה וחושבת שהם מאוד מוכשרים. בזמן שהוק היה המתופף, הלהקה הקליטה שני שירים: "Cloud Train" ו-"Standing On". הוק עזב את הלהקה באוקטובר 2013 והוחלף על ידי חבר טוב של האחים, דני ווגנר, באותה השנה.
ריף הגיטרה הראשונה ל-"Highway Tune" נוצר על ידי ג'ייק קישקה ב-2010, אבל השיר עצמו יצא כסינגל רק ב-2017, והוקלט רק כשווגנר היה המתופף.
בפברואר 2014, הוקלט מיני-אלבום בהופעה חיה, שיצא ביוני 2014.
"Black Smoke Rising" ו-"From The Fires", מיני-אלבומים (2016–2017)
במרץ 2017, ההקלטה האחרונה של "Highway Tune" יצאה ל-iTunes כסינגל הראשון של הלהקה. באפריל 2017, iTunes התחילה להזרים את הסינגל. באותו החודש הקליפ של השיר יצא באופן בלעדי ל-Loudwire. מיני-אלבום הבכורה של הלהקה, "Black Smoke Rising" יצא בסוף אפריל. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עם The Sturts במאי 2017. הלהקה הוציאה מיני-אלבום כפול שנקרא "From The Fires" בנובמבר 2017. הלהקה הוציאה את "Safari song" כסינגל באוקטובר 2017. בנובמבר 2017 הודיעו חברי הלהקה שהם עובדים על אלבום אולפן באורך מלא, שהם רוצים להוציא באמצע 2018.
"Anthem of the Peaceful Army", אלבום בכורה (2018-הווה)
אלבום הבכורה שלהם, "Anthem of the Peaceful Army", יצא ב-19 באוקטובר 2018. ג'וש קישקה אמר ששם האלבום נלקח מכותרת של פואמה. האלבום היה במקום הראשון ברשימת המכירות בשבוע הבכורה שלו באמריקה, כשהוא מוכר כ-80,000 עותקים. בדצמבר 2018, הלהקה הייתה מועמדת לארבעה פרסי גראמי: האומן החדש הטוב ביותר, הופעת הרוק הטובה ביותר ל-"Highway Tune", "Black Smoke Rising" כשיר הרוק הטוב ביותר ואלבום הרוק הטוב ביותר ל-"From The Fires".
סגנון מוזיקלי
המוזיקה של גרטה ואן פליט הוגדרה כמוזיקת הארד רוק ובלוז רוק. אף על פי שכל ארבעת חברי הלהקה גדלו על בלוז, לכל אחד יש העדפות משלו: ג'ייק אוהב רוק אנד רול, סאם אוהב ג'אז, דני אוהב פולק וג'וש אוהב מוזיקת עולם. ג'ייק אמר בראיון ש"כל שלושת האחים האזינו לתקליטי הוויניל של ההורים שלהם, שהכילו מוזיקת בלוז ופולק". סאם אמר ש"זה לא שאנחנו רק להקת רוק אנד רול, זה פשוט הצליל שיוצא כשאנחנו נפגשים ומנגנים". כתיבת השירים מתבצעת על ידי כל חברי הלהקה, לאחר שאחד מהם ממציא קונספט לשיר. דני אמר שרבים משירי הלהקה נכתבים קודם בצורת שיר פולק לפני שהם מתפתחים למשהו אחר.
גרטה ואן פליט מושווית לעיתים קרובות ללד זפלין. ג'ייק אמר שהוא "בזבז שנה על ללמוד מה ג'ימי פייג' עושה עד שהבין איך הוא חושב". עם זאת, הוא הקשיב גם לגיטריסטים אחרים, במיוחד פיט טאונסנד. לגבי כך שקולו מושווה לזה של רוברט פלאנט, אמר ג'וש שלפלאנט בהחלט הייתה השפעה, אף על פי ש"זה לא לאן שאני מכוון". ג'וש כלל לא הכיר את לד זפלין עד לתיכון, והסביר שסגנון השירה שלו יצא לו באופן טבעי, יום אחד, כשניסה להישמע מעל כל חברי הלהקה. בראיון במרץ 2018, פלאנט אמר שגרטה ואן פליט היא אחת מהלהקות האהובות עליו, "הם כמו לד זפלין", ותיאר את ג'וש כ"זמר קטן ויפה".
כמה מההשפעות של ג'ייק על הגיטרה כוללות את ג'ון לי הוקר, אלמור ג'יימס, ברט ג'נשץ, אריק קלפטון וקיית' ריצ'רדס. כמה מהמתופפים שנתנו השראה לדני הם כרמיין אפיס, ג'ון בונהם, מיטש מיטשל ומיכאל שרייבו. הבסיסט האהוב על סאם הוא ג'יימס ג'יימרסון, הבסיסט של מוטאון סשן. ג'וש קישקה מחקה את התנועות ואת התזוזה על הבמה של ג'ו קוקר.
חברי הלהקה
נוכחים
לשעבר
דיסקוגרפיה
אלבומים
מיני-אלבומים
סרדו
סרדו (Sardu. נקראת לעיתים, בהתאם לאזור או לתרבות המקומית סרדו (Sardo) או סרדה) היא שפה הנמנית עם השפות הרומאניות במשפחת בשפות ההודו-אירופיות. משנת 1997 היא מוכרת כשפה רשמית של האזור האוטונומי סרדיניה, יחד עם השפה האיטלקית.
לפי הערכה, מספר דוברי הסרדו בעולם מגיע ל-2.5 מיליון. דוברי השפה מחוץ לאי הם מהגרים המצויים במדינות אוסטרליה, גרמניה, ארצות הברית ובריטניה.
מאפייני השפה
השפה נחשבת לשמרנית ביותר מבין השפות הרומאיות המערביות, אשר מוצאן מהשפה הלטינית. ניתן למצוא אותה בשני ניבים עיקריים:
Assassin's Creed: Revelations
המשחק הוא המשך למשחק הקודם בסדרה, "Assassin's Creed: Brotherhood" והוא המשחק השני בסדרה אשר כולל מצב של מולטי-פלייר. המשחק מספר את חלקו השלישי והאחרון בסיפור של אציו אאודיטורה דה פירנצה, ומרחיב את סיפורם של אלטאיר איבן ל-אח'ד ודזמונד מיילס. Ubisoft ציינו כי זה יהיה הפרק האחרון שייראה את חייהם של אציו ואלטאיר.
סרדו
מאפייני השפה
הקאמפידנזה הוא ניב הומוגני יחסית לניב השני הנפוץ, הניב לוגודורזה־נאורזה. למרות זאת, קיים מיון משני לשבעה ניבים:
מספר דוברי ניב זה נאמד ב-400,000. הוא כולל שני ניבי משנה:
Assassin's Creed: Revelations
עלילה
המשחק ממשיך את אירועי המשחק הקודם: דזמונד נמצא בתרדמת עקב הלחץ המשולב שבו נאלץ להרוג את לוסי סטילמן בעודו נשלט על ידי ג'ונו. רבקה קריין לקחה את דזמונד לניו יורק ונפגשה שם עם אביו, ויליאם מילס, בזמן ששון נשאר ברומא כדי להשתתף בהלווייתה של לוסי. ויליאם טען שכדי להציל את מוחו של דזמונד צריך לשים אותו באנימוס, לכן השניים הציבו אותו שוב באנימוס, אבל הפעם במצב הבטוח של המכשיר, המכונה גם "החדר השחור".
סרדו
תולדות השפה ומוצאה
תולדות האי סרדיניה מצביע על בידודה מהיבשת האירופית עד לעת החדשה. עובדה זו שמרה על היסודות הרומאיים (לטיניים ואטרוסקים) של השפה, יחד עם השפות הקדם-רומאיות שהיו באי. שפת הסרדו, בדומה לשפות לטיניות אחרות ספגה השפעות מהשפות הבאות:
Assassin's Creed: Revelations
עלילה
דזמונד מתעורר באי האנימוס (תוכנית הבדיקות המקורית של האנימוס הממוקמת בתוך החדר השחור), שם דזמונד פוגש את התודעה של "Subject 16", קליי קצ'מארק, ששימש כנסיין באנימוס של אבסטרגו לפניו. קליי מסביר לדזמונד שמוחו שבור, וכדי לסדר את זה עליו לשחזר את זיכרונות אבותיו עד שלא יישאר דבר נוסף להראות לדזמונד, ובנקודה זו האנימוס יכול להפריד את דזמונד מאציו ואלטאיר, ולעורר את דזמונד מהתרדמת.
סרדו
תולדות השפה ומוצאה
וכן השפעות משניות מהשפות:
Assassin's Creed: Revelations
עלילה
דזמונד נכנס לשער הזיכרון באי האנימוס, אשר מציב אותו בחזרה בנקודת מבט של אציו אודיטורה, ארבע שנים לאחר שהרג את צ'זארה בורג'יה. אציו הפליג למבצר המתנקשים העתיק של אלטאיר במסיאף, כדי לגלות סודות שאלטאיר גילה בעבר, ולמצוא את המטרה האמיתית של המתנקשים. כשהגיע לשם, הוא מגלה שמסייאף נמצאת בשליטתם של הטמפלרים, אשר רוצים להרוג אותו. אציו בורח למעמקי הטירה, שם הוא מגלה את הכניסה לספרייה של אלטאיר, ולומד שיש חמישה מפתחות שנדרשים לפתוח את הדלת, אחד בידי הטמפלרים מתחת לארמונו של הסולטאן העות'מאני והשאר מוסתרים בקונסטנטינופול, חלק מהאימפריה העות'מאנית. אציו מפליג לשם ומתקבל בזרועותיו הפתוחות של יוסוף טאזים, מנהיג מסדר המתנקשים הטורקי, מתיידד עם סטודנט צעיר בשם סולימאן, שעתיד להיות הסולטאן סולימאן הראשון, ולומד שהמפתחות הוחבאו בעיר בידי ניקולו פולו. בעודו מחפש הודעת מסחר ישנה של הפולו, אציו פוגש ומתיידד עם סופיה סרטור, בחורה איטלקית ואספנית ספרים, ולבסוף מתאהב בה. אציו מגלה את מיקומם של המפתחות הנותרים בעזרתה של סופיה, וכל זאת תוך שמירה על כוונותיו בסוד מפניה.
סרדו
תולדות השפה ומוצאה
מוצא השפה, המכונה לעיתים בכינוי פאלאוסרדינית (Paleosardinian), עדיין לא ברור בשל העדר עדויות בכתב. קיימים ממצאים בכתב רק מימי הביניים.
Assassin's Creed: Revelations
עלילה
בינתיים, קונסטנטינופול נמצאת בתוהו ובוהו בשל סכסוכים בין הנסיך אהמט ואחיו סלים, שמתקוטטים בשאלה מי יירש את הסולטאן. סולימאן נתפס באמצע הסכסוך, ומגלה לאציו שהוא נסיך עות'מאני (בנו של סלים), וכי הוא חושד שהטמפלרים עומדים מאחורי הסכסוך. אציו חושף ראיות שמנואל פלאיולוגוס, תומך בטמפלרים, ושהוא מנסה להעלות את הצבא כדי להפיל את השלטון העות'מאני, ולהקים מחדש את האימפריה הביזנטית. אציו הורג את מנואל ומשחזר את המפתח האחרון, רק כדי לגלות שאהמט הוא המוח האמיתי במזימתם של הטמפלרים כדי לפתוח את הספרייה של אלטאיר.
סרדו
תולדות השפה ומוצאה
מחקרים רבים ניסו לגלות את מקורותיה הלא-ידועים של השפה משורשים קדם-רומאיים. ההשערה ההתחלתית קושרת את העם הסרדי עם השרדנה - אחד מגויי הים.
Assassin's Creed: Revelations
עלילה
במהלך אירועים אלה, אציו משתמש במפתחות שברשותו על מנת לחזות בחיים של אלטאיר לאחר האירועים המתוארים במשחק הראשון. לאחר שהרג את אל מועלים, אלטאיר השתלט על התפוח של עדן והניח שהוא ראוי להיות המנהיג של המתנקשים. אחד המתנקשים, עבאס, לא תמך באלטאיר בשל אירועי עבר, ועל הריגת אל מועלים. אלטאיר ואשתו מריה עזבו לבסוף את מסיאף לעשר שנים כדי להדוף את הפלישה המונגולית, עבאס מביים הפיכה, השתלט על המתנקשים ומוציא להורג את בנו הצעיר של אלטאיר, סף שמו. אלטאיר חיפש נקמה על כך, אך מריה ניסתה לעצור אותו ונדקרה בגב למוות בידי אחד מהמתנקשים. אלטאיר נאלץ לברוח עם בנו הבכור, דארים, ויצא לגלות מרצון לעשרים שנים. לבסוף, אלטאיר חזר למסייף, הרג את עבאס, ולאחר מכן לקח את המקום הראוי לו כמנהיגם של המתנקשים. אלטאיר אמר לעבאס לפני שמת את האמת על מות אביו. שנים מאוחר יותר, אלטאיר קידד את זכרונותיו על חמשת המפתחות שאציו אמור למצוא, ולאחר מכן נתן אותם לניקולו, כדי שיחביא את זה במקום שאיש לא ימצא.
סרדו
תולדות השפה ומוצאה
ישנה דעה כי יש לצפות כי השפה הקדומה הפאלאוסרדינית דומה לשפות האיבריות והסיקוליאנית.
Assassin's Creed: Revelations
עלילה
אציו וסופיה הגיעו למסיאף, ושם אציו משתמש במפתחות כדי לפתוח את הספרייה של אלטאיר. הוא מוצא את הספרייה ריקה מלבד השלד של אלטאיר ומפתח שישי, ומבין שהספרייה לא הייתה אמורה לשמר את הספרים - אלא, זו הייתה כספת שנועדה לשכן את התפוח של עדן שאלטאיר החזיק באותם ימים. באמצעות המפתח, אציו מגלה שאלטאיר אטם את עצמו בתוך הספרייה כדי לשמר את סודו מהטמפלרים. אציו משאיר את התפוח בספרייה, ואומר "ראיתי מספיק לכל החיים". לאחר מכן הוא התחיל לדבר ישירות לדזמונד, אף על פי שלא ידע בדיוק מי (או איפה) הוא, אבל בידיעה שהוא צופה בו. תוך כדי דיבור הוא פורק את נשקו מעליו. אציו אומר לדזמונד שהוא מבין שהוא "צינור להעברת מסר". הוא מביע את התקווה שדזמונד יהיה מסוגל למצוא את התשובות לשאלות שהוא ואלטאיר עבדו כל כך קשה כדי לחשוף.
לפתע, דזמונד הופיע בידי יופיטר, חבר הציוויליזציה הראשונה. הוא מסביר כי הציוויליזציה הראשונה בנתה הרבה כספות כדי ללמוד שיטות שיעזרו להציל את כדור הארץ מחורבן. כל הנתונים שנאספו הועברו לכספת מרכזית, שבו הנתונים נבדקו, אבל השיטות שהם למדו לא הועילו להם, והם נכשלו לעצור את ההתלקחות הסולארית שהשמידה את הציוויליזציה שלהם, יופיטר מראה לדזמונד את המיקום של הכספת המרכזית, שממוקמת במפה אי שם בניו יורק, ואומר לו שהוא חייב להציל את כדור הארץ מהתלקחות הסולארית השנייה הממשמשת ובאה.
כששמע את דבריו של יופיטר, דזמונד התעורר מהתרדמת ומוצא את רבקה וויליאם עומדים לצידו, יחד עם שון, שחזר מרומא. דזמונד אומר שהוא יודע מה הם צריכים לעשות, ובינתיים, הכספת המרכזית החלה לפעול מתחת לאדמה.
משחקיות
למשחק מתווספים תוספות חדשות הכוללות פריט שנקרא hookblade, אשר ניתן להשתמש בו כאמצעי על מנת להחליק על חבלים ברחבי העיר, לטפס במהירות על מבנים ובתור נשק. שדרוג נוסף יאפשר לאציו אפשרות לבנייה של עד 300 סוגי פצצות. כמו כן במשחק הזה השחקן יוכל להחזיק ולהשתמש בשני כלי נשק באותו הזמן (נשק קר ונשק חם) כגון חרב וחץ מורעל.
וגם רמת השחקנים תעלה את חויית המשחק, הם יעלו בדרגה באבסטרגו וטמפלרים שלהם ישיגו גישה למידע נוסף אודות החברה. הרבה מצבים חדשים יתווספו לקבוצת המצבים הקיימים כבר, כולל "מוכוון המשימות של הסיפור". ובנוסף מפות מסוימות יהיו מבוססות על האי רודוס. גם במשחק הזה כמו במשחק הקודם, יש אפשרות להשתלט על העיר, חלק אחרי חלק. ל-Eagle Vision יתווסף שדרוג שנקרא Eagle Sense שיאפשר לאציו לבדוק האם כוונותיו של אדם הם טובות או רעות ולבדוק מאין אדם בא ולאן הוא הולך. בנוסף לכך יהיה אפשרות לראות את המפה ואת האויבים תוך כדי השימוש בחוש הנשר. בעזרת שימוש בחוש הנשר יהיה ניתן לראות כביכול את המטרה בתור רוח רפאים שמראה לאן היא הלכה.
סטריפטיז (סרט)
סטריפטיז (באנגלית: Striptease) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1996, המבוסס על ספר בעל אותו שם.
הסרט, המשלב קומדיה ואירוטיקה, עוסק בחשפנית גרושה הנאבקת לקבל משמורת על בתה הצעירה. הסרט, בו מככבת דמי מור בתפקיד הראשי, גרף כ-113 מיליון דולר בהקרנות ברחבי העולם, אך נחל כישלון מוחלט בביקורות.
עלילת הסרט
ארין, שהתגרשה זה מכבר מבעלה, מגלה כי הוענקה לו משמורת על בתם המשותפת. כדי לממן את המאבק המשפטי הדרוש להשבת בתה לחזקתה, מתחילה ארין לעסוק בחשפנות. עד מהרה היא מגלה כי אחד מלקוחותיה הקבועים הוא חבר קונגרס שמתאהב בה ואף מבקש להינשא לה. בעוד ארין מצליחה להחזיר לחזקתה את בתה, הרי שיחסיה המתהדקים עם חבר הקונגרס מעלים בה חשדות כי הלה רוצח יריבים פוליטיים. לאחר שהיא מצליחה להקליט אותו מתוודה על מעורבות ברציחות, חבר הקונגרס נעצר וארין יכולה לחזור לחייה הרגילים עם בתה.
ביקורות ומחלוקות אודות הסרט
בעוד חלק מהעניין נבע מליהוקה של מור כשחקנית הראשית, ועוד בעבור שכר שיא לשחקנית באותה תקופה – 12.5 מיליון דולר, הרי שרוב העניין בסרט התמקד בעירום המופגן בו ושאר מחלוקות שעורר. מלבד מור וברט ריינולדס, אשר גילם את חבר הקונגרס, רוב השחקנים הראשיים האחרים בסרט לא היו כוכבים באותה תקופה. לעומת זאת, העניין הציבורי התעורר כאשר נודע שאת דמות בתה של ארין גילמה בתה האמיתית של מור, רומר וויליס, אשר באחת הסצנות צפתה באמה רוקדת בעירום. מור פטרה את השאלה המוסרית ואמרה כי "אנו לא מביישים את הגוף, אלא מעודדים אותו כמשהו טבעי ויפה, ואני רוחצת עם ילדיי ומסתובבת לידם ערומה".
הסרט עורר מחלוקות נוספות עקב נושאו, שרבים ראו כמבזה נשים, והעירום שבו. גם הפוסטר שליווה את הסרט, בו הוצגה מור עירומה לחלוטין עורר התנגדות מצד ה-MPAA – האחראים על דירוג הסרטים בארצות הברית על פי מגבלות גיל וכדומה.
מעבר למחלוקות שהסרט עורר, הוא נחל כישלון חרוץ בביקורות. באתר Rotten Tomatoes, המרכז ביקורות קולנוע ממבקרים שונים, רק 12% מהביקורות היו חיוביות. הסרט זכה במספר פרסי ראזי, בהם הסרט הגרוע ביותר. מבחינה קופתית הסרט כשל בארצות הברית, עם הכנסות בסך 33 מיליון דולר בלבד, על אף שפיצה על כך מעט בהפצתו העולמית בה גרף למעלה מ-80 מיליון דולר נוספים.
צ'בורשקה
צֶ'בּוּרשקה (ברוסית: Чебурашка) הוא יצור בדיוני. גופו קטן, אוזניו גדולות, והוא בעל פרווה קצרה וחומה. הוא דמות ספרותית בסדרת ספרי ילדים מאת הסופר הרוסי אדוארד אוספנסקי. כמו כן, הוא הגיבור של סדרת הנפשה הקרויה על שמו, בה דמותו צוירה על ידי לאוניד שוורצמן.
לפי הסיפור, צ'בורשקה הוא חיה קטנה ומצחיקה, אשר אינה מוכרת למדענים, ומתגוררת ביער טרופי. יום אחד הוא הגיע בטעות לארגז תפוזים, אכל את כולם, והלך לישון. לאחר שמצא אותו המוכר המופתע בחנות שאליה הגיע ארגז התפוזים, הוא הוציא את צ'בורשקה מהארגז והושיב אותו על השולחן, אבל משום שכפות ידיו נרדמו לאחר שבילה הרבה מדי זמן בארגז, הוא נפל (משמעות המילה "чебурахнулся", "צ'בּוּראכנולסיה", בניב דיבורי רוסי: "נפל", "התגלגל") מהשולחן לכיסא, ומהכיסא לרצפה. מנהל החנות, שראה זאת, החליט לקרוא לחיה הקטנה "צ'בורשקה". מילים עם שורש זה מיושנות ברוסית; אוספנסקי החיה אותן.
לצ'בורשקה יש גוף דמוי דוב ואוזניים גדולות ועגולות. מינו ככל הנראה זכר. בספר, צ'בורשקה מבלה הרבה זמן עם תנין בשם גֶנה, שהולך על רגליו האחוריות ומנגן באקורדיון.
בהקדמה לספרו, מציין הסופר שההשראה שלו לסיפור הייתה בובות משחק שלו מילדותו, בהן בובה שלא ברור מי הייתה אמורה להיות – אותה הוא כינה "צ'בורשקה".
צ'בורשקה מפורסם בכל רוסיה וברית המועצות לשעבר. הוא נבחר לקמע הרשמי של קבוצת האולימפיאדה באולימפיאדת הקיץ ביוון -2004.
נוסף על רוסיה וברית המועצות לשעבר, צ'בורשקה התפרסם גם בארצות אחרות, כדוגמת יפן - שם הוקרנו סרטיו ב-15 בתי קולנוע. לפי הערכות, כ-700,000 יפנים צפו בסרטי צ'בורשקה בתקופה שבין קיץ 2001 לאביב 2002. מספר חברות יפניות קנו זכויות להפיק פרסומות עם דמותו של צ'בורשקה, ובנוסף לכך יצאה סדרת אנימה המבוססת על הסרטים.
ב-2018 הוקם בחולון גן סיפור בשם "צ'בורשקה וחבריו" ברחוב משה שרת 27.
דגל הדואליות הקנדית
דגל הדואליות הקנדית (הידוע גם כדגל האחדות הקנדית או הדגל הקנדי המחודש) הוא דגל לא רשמי של שוללי פרישת מחוז קוובק מהאיחוד, אשר הונף במקור על מנת לציין את האחדות הקנדית במהלך משאל העם של קוויבק (1995).
הדגל מורכב מדגל קנדה, דגל עלה המייפל הלאומי, שלפסים האדומים שלו נוספו שני פסים כחולים, צבעו המרכזי של דגל קוויבק, ביחס המייצג את כמות דוברי הצרפתית לעומת דוברי האנגלית בקנדה.
סמליותם של הפסים הכחולים עודפת לדעת רבים, שכן הצבע הלבן בדגל הקנדי מסמל את צבעם של מלכי צרפת ושובץ בדגל לשם ייצוגה של האוכלוסייה הצרפתית הקנדית. יתרה מכך, סמל עלה עץ האדר שימש לראשונה כסמלם של אגודת יוחנן המטביל.
דרו (פירושונים)
ראו גם
}}
נבארו
נבארו הוא שמם של מספר מקומות יישוב, ושם משפחה.
האקינג
במחשבים, האקינג (בעברית: פצחנות) הוא שימוש במערכות מחשב בדרכים יצירתיות כדי להשיג תוצאות טובות יותר מאלו שאליהן התכוון מתכנן המערכת המקורי. העוסק בהאקינג קרוי האקר אך בשיח היומיומי מבלבלים לעיתים בין פעילותו (החיובית) של ההאקר לזו (השלילית במהותה) של הקראקר.
ראשית ההאקינג בפריקינג, פעילות שמטרתה לגרום למערכת הטלפוניה האנלוגית לבצע פעולות שלא תוכננה לבצע, למשל שיחות חינם, בעיקר באמצעות שימוש בטונים המשדרים פקודות שגויות למערכת ומעוותים את תשדורות הטלפון. עם התגברות מהפכת התקשורת עלתה תפוצת התופעה עקב הקלות בהשגת מדריכי פריצה וגידול בכמות המערכות המאפשרות את תקיפתן. כיום מתייחס המונח האקינג להשגת גישה לאזורים חסומים של מערכות מחשוב, השגת מידע חסוי, שינויים בתפקוד מערכות ופריצת תוכנות.
תהליך ההאקינג כולל איסוף מידע יסודי על המערכת. האיסוף מתחיל במקורות הגלויים: תיעוד למשתמש קצה ותיעוד למתכנת. אם מדובר בהאקינג של מערכת בה קוד המקור זמין, ההאקינג כולל את קריאתו, לימודו וביצוע שינויים בו. במערכות שהקוד שלהן אינו זמין, ההאקינג עשוי לכלול הנדסה לאחור לשפת אסמבלי וקריאת קוד זה.
תרבות ההאקינג מבוססת על מעמד קהילתי המושג על ידי הצגת יכולת לבצע משימות או פריצות מסובכות. האקרים משיגים מעמד כזה באמצעות כתיבת תוכנה חופשית, בדיקה ותיקון של באגים בתוכנה חופשית והפצת מידע אודות פרצות אבטחה באתרים או תוכנות. לעומתם קראקרים כותבים ומפרסמים תוכנות המיועדות לאפשר למשתמשים בהם לשנות התנהגות של מערכות ועל ידי כך חדירה למערכת, פריצתה והיכולת לגרום לה נזקים שונים.