cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלכת (מיצב)
שַׁלֶּכֶת (באנגלית: Shalechet – Fallen Leaves) הוא מיצב מעשה ידי הפסל הישראלי מנשה קדישמן. המיצב, שנוצר בשנים 1997–2001, מורכב מכעשרים אלף פרצופים חתוכים בלייזר מלוחות פלדת קורטן חלודה בעובי של 2–8 ס"מ, במסה כוללת של עשרות טונות, המונחים בערימה חסרת-סדר לרגלי הצופה. היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1997 בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב, ולאחר מכן באתרים אחרים, שהבולט בהם הוא המוזיאון היהודי בברלין, שבו הוצג המיצב עם חנוכתו ב-2001, וכן מוזיאון תל אביב לאמנות.
הפרצופים שטוחים וקטנים, מחצית הגודל הטבעי לערך; פיותיהם פעורים בזעקה אילמת, עיניהם צרות והחלודה נראית כדם או כפגמים בעור. למרות הכובד הפיזי של הראשים, הם נראים קלים ועדינים. מבט מקרוב מגלה שריטות וחריטות בסכין. כל ראש משאיר רושם חזק גם כשלעצמו. הדרך שבה הם מוצגים הופכת את הצופה לפעיל, כיוון שהוא חייב לדרוך עליהם. בניגוד לתחושה הרכה והשקטה של עלי שלכת, עלי השלכת הללו משמיעים חריקה חזקה – צרחות הכאב של המתים כשדורכים עליהם – ומקשים על הצופה את ההתקדמות.
הדימוי של פנים חסרי גוף כייצוג של קורבנות המלחמה הופיע אצל קדישמן לראשונה בשנת 1985 ביצירה "עמק העצבות", שבה הופיעו פרצופים מרחפים באוויר על גבי קנבס גדול והחליפו את עדר הכבשים של רועה בודדה היושבת על אחד מהם. הרועה מסמלת את האמן עצמו (שהיה רועה צאן בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20) ואת האימהות ליד קברי הבנים. היצירה נוצרה באותה תקופה שנוצרה היצירה "עקדת יצחק" (1982-85), והיא יוצרת קשר בין המיתוס המקראי, האמנות והמציאות. ראשו המת של יצחק בפסל "עקדת יצחק", המוצב ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, הוא המודל לראשים שבמיצב "שלכת".
מאז 1985 הפך הדימוי של הראשים לחלק בלתי נפרד מהמילון הצורני של קדישמן, והוא מופיע כמעט בכל יצירותיו, תמיד בהקשר של שכול ומות הבנים במלחמה. בכל היצירות העוסקות בעקדת יצחק מסמל הראש את יצחק המת, הבן שלא ניצל מהטבח. ביצירות אחרות, כמו היצירה "גולגולות", המוצבת בכיכר המשפחה שביד ושם, הראשים מסמלים את הילדים שלא שרדו את השואה.
כותרת היצירה, "שלכת", מתייחסת לקומפוזיציה שבה מוצגים הראשים – תפזורת חסרת סדר הנראית כמו מצע מקרי של עלי שלכת הנופלים ונערמים על הקרקע. בנוסף, המושג "שלכת" מתקשר גם לאותו תהליך טבעי המתרחש בסתיו בעצים המשירים את העלים המתים לצורך צמיחה מחודשת. היצירה מציגה את החלקים שהשיר מעליו "עץ" האנושות במלחמות.
רבים יפרשו את היצירה בפירוש מידי בהקשר השואה; אחרים עם מלחמות ישראל. הקשרים אלו נכונים, אך נכונה גם הפרשנות המקשרת את היצירה עם קורבנות מלחמת העולם הראשונה, שבה נהרגו אלפים בכל יום, או עם מיתות המוניות אחרות. ניתן גם לקשר את היצירה גם לתולדות האמנות – כשכפול אינסופי של "הצעקה" של מונק, או של האישה הצועקת בסצנת המדרגות בסרטו של סרגיי איזנשטיין "אוניית הקרב פוטיומקין", הפיות הפעורים בציוריו של פרנסיס בייקון ועוד. קדישמן מציג את רעיון המוות בכלליותו, בריבוי ובאנונימיות.
חשוב לקדישמן שהיצירה לא תיקרא רק בהקשר השואה, אלא בהקשר הרחב של כל הקורבנות והתקווה לעתיד טוב יותר לאחר החורף. צעקתו של קדישמן היא נגד חוסר האנושיות ובעד הזכות לחיות. כל הפנים חסרי הגוף צועקים "אין לנו עתיד יותר", וכך צעקתם נשמעת כהאשמה ולא כקריאה לעזרה. הם אינם מבקשים רחמים, אלא מזהירים: אל תשכחו אותנו או שגם אתם תהפכו קורבנות. על אף שהיצירה מציגה מוות וייאוש, השם "שלכת" מביע גם את התקווה לפריחה מחודשת ולאביב שיבוא לאחר החורף המתמשך.
פרשנותה של היצירה תלויה גם בהקשר שבו היא מוצגת. במוזיאון היהודי בברלין היא מוצגת בחלל הנראה כמעין נהר ראשים המזכיר את מראות הגופות מתצלומי מלחמת העולם השנייה. האדריכל דניאל ליבסקינד, מתכנן המוזיאון, בנה סביבה מערך של חללים ריקים המשקיפים עליה ומדמים את החלל שהותירה אחריה יהדות אירופה.
ברשימה שכתב האמן הסביר בעקיפין את המיצב: "אולי העלים על העצים הם אנשים. כל עלה עץ – הוא אדם. לכל אדם יש עלה על עץ עד שבאה השלכת". ברשימה נוספת קשר את השלכת לעניינו בעקדת יצחק:
כשהוצג המיצב לראשונה, בגלריה ג'ולי מ. בתל אביב, כתב עוזי צור כי קדישמן פיזר את לוחות הפלדה על רצפת הגלריה "כגנן המדשן את חלקתו בעלי שלכת מצהיבים שכבר החלו בתהליך של "מעפר באת ואל עפר תשוב". רבדים-רבדים של פנים הנפערים חסרי-אונים אל החלל שמעליהם, ומכבידים זה על זה. והם נדמים כסקיצות חפוזות שגלשו מהדפים ולבשו צורה לא סופית מדי, כשקדישמן מוותר על החלל ועל הנפח ודבק בקרקע". לדבריו,
ועם הצבת המיצג במוזיאון היהודי בברלין כתב:
קאלה בהונה
קאלה בהונה (בבנגלית: কালা ভুনা; באנגלית: Kala Bhuna) הוא מאכל בנגלדשי בשרי המבושל בבישול איטי ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
המאכל עשוי לרוב מבשר בקר, אך ניתן להכינו גם מבשר כבש, שלהם מוסיפים קארי, פלפל שחור ומלח ומטגנים או מבשלים בבישול ארוך ואיטי.
קאלה בהונה מוזכר לראשונה במאה ה-17 ונהוג לאכול אותו בחתונות ובתקופת הרמדאן.
שם המאכל נגזר מהמילה קאלה (Kala) שפירושה טיגון בצ'יטגונית ובהונה (Kala) שפירושה שחור באורדו.
אדורה
אֲדוֹרָה היא התנחלות ויישוב קהילתי בהר חברון מערבית לעיר חברון. שייכת למועצה אזורית הר חברון והוקמה בידי תנועת משקי חירות-בית"ר. היישוב שוכן מדרום לכביש חוצה יהודה, על הר המשקיף מערבה לכיוון שפלת יהודה וערי המרכז, מעל אפיקו התלול של נחל גוברין, ולמרגלותיו נמצאים עין אלפארעה וח'רבת אלפארעה, המזוהה עם פִּרְעָתוֹן הנזכרת באזור זה ב. התנחלות תלם שוכנת בסמוך.
היסטוריה
היישוב הוקם בתחילת 1982 כהיאחזות נח"ל "מצפה אמציה" על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים".
החלטת הממשלה על הקמת יישוב אזרחי במקום התקבלה בספטמבר 1982 ואושררה בוועדת השרים להתיישבות בדצמבר 1982, זאת על בסיס חוות דעת של מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, שניתן להכריז על הקרקעות במקום כ"אדמות מדינה".
החל מ-1990 זכאים תושבי היישוב להנחה במס הכנסה.
באינתיפאדה השנייה, ב-27 באפריל 2002 אירע ביישוב פיגוע, בו פרצו ליישוב שני מחבלים שהיו לבושים במדי צה"ל וחגרו אפודי מגן. בפיגוע נפצעו שבעה אנשים ונרצחו ארבעה תושבים.
בשנת 2003 הורשעו שני תושבי היישוב במכירת תחמושת לפלסטינים מחברון.
שם היישוב
שם היישוב נגזר משם העיר הקדומה אדורים, אשר נזכרת ברשימת ערי ממלכת יהודה שביצר המלך רחבעם, ואשר שמה נשמר בשם הכפר הערבי דוּרָא, המצוי מדרום-מזרח ליישוב.
מוסדות היישוב
היישוב מונה כ-100 משפחות, הרכב אוכלוסייה מגוון דתיים וחילונים משפחות ותיקות לצד זוגות צעירים.
מבני ציבור- שני גנים, מעון, ספריה, מכולת, חדר כושר, אזור תעשייה, בית כנסת, מועדון נוער, סניף בני עקיבא, מועדון קהילתי. תעסוקה - אזור תעשייה אדורה.
תיירות
מעיינות תלם אדורה- (עין פארעה) מעיין שופע למרגלות היישוב אדורה ובאפיקו של נחל גוברין עילי. במקום שתי בריכות. מהמעיין יוצאות אמות מים קדומות לכיוון בית גוברין וכנראה שהמעיין שימש כספק המים המרכזי לשם בתקופה הרומית.
רוברט מקי
ספרו של מקי, "סיפור", המתבסס על הסמינר, הפך לרב-מכר ותורגם לשפות רבות, לרבות תרגום לעברית בהוצאת גורדון.
מקי התפרסם בין השאר בזכות סרט הקולנוע אדפטיישן (2002, במאי: ספייק ג'ונז), בכיכובם של ניקולס קייג' ומריל סטריפ. בסרט מגלם את דמותו של מקי השחקן בריאן קוקס. בסרט, מנהל התסריטאי צ'רלי קאופמן דיאלוג עם מקי, בעיקר בנושא הקריינות שמקי מסתייג ממנה.
מקי ביקר בישראל בשנים 2005 ו-2006, בהזמנת איש הקולנוע ארי דוידוביץ' בשיתוף איגוד מפיקי הקולנוע והטלוויזיה. הוא העביר בסינמטק תל אביב את סמינר "סיפור" בפני קהל של יוצרים ישראלים.
צבי צפרירי
ביוגרפיה
צפרירי שירת בצה"ל והשתחרר לאחר מלחמת סיני בדרגת רב-סרן. בתחילת שנות ה-60 עבד במשרד הביטחון והוא הקים בו את היחידה להכוונת חיילים משוחררים. בהמשך היה נציג המשרד בלונדון ותפקידו האחרון טרם התמנה למנכ"ל הרכבת היה סמנכ"ל לתפקידים כלליים במשרד הביטחון.
ב-3 בנובמבר 1974 אושר מינויו למנכ"ל הרכבת. בתקופתו החליט צפרירי על הקמת מוזיאון רכבת ישראל בחיפה. לאורך כהונתו התבטא בפומבי כי על מנת שהרכבת תוכל להשלים פרויקטים עליה להפוך מיחידת סמך במשרד התחבורה לחברה ממשלתית בע"מ וכן מתח ביקורת על כך שרבים מקרונות הרכבת ישנים מאוד ולא בטיחותיים. במהלך כהונתו התרחש אסון הבונים.
ב-14 באוקטובר 1985 הגיש צפרירי מכתב התפטרות לשר התחבורה חיים קורפו, ההתפטרות נכנסה לתוקפה כחודשיים מאוחר יותר. לטענת צפרירי ההתפטרות נבעה מכך שלא אפשרו לו לממש את תוכניותיו לגבי הרכבת. בתגובה הגישו 28 חברי הנהלת הרכבת מכתב לשר התחבורה קורפו בו ביקשו להחזיר את צפרירי לתפקיד המנכ"ל.
פסגת דרינוב
פסגת דרינוב (באנגלית: Drinov Peak; בבולגרית: Дринов връх) היא פסגה ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,630 מטרים מעל פני הים.
פסגת דרינוב מתנשאת מעל קרחון אובץ' שמדרום-מזרח לה, מעל קרחון וטרינו שמצפון לה, מעל קרחון יאבלאניצה שמצפון-מערב לה, ומעל קרחון צ'ופרנה שמדרום-מזרח לה.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם המדען הבולגרי מרין דרינוב (Марин Стоянов Дринов), שייסד את האקדמיה הבולגרית למדעים.
יצחק יעקב וייס
הרב יצחק יעקב וייס (ח' באדר א' ה'תרס"ב, 15 בפברואר 1902 – י"א בסיוון ה'תשמ"ט, 14 ביוני 1989) רב ופוסק, מחבר סדרת ספרי השו"ת מנחת יצחק. היה רבה של העדה החרדית, אולם השפעתו ההלכתית חרגה גם מעבר לגבולות העדה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה דולינה שבחבל גליציה לרבי יוסף יהודה, דיין בעיר, וליוכבד בבטשי. אביו היה חסיד זידיטשוב אך משפחתו הייתה מקורבת גם לאדמו"רי בעלז. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבר למונקאץ, שם לימד אביו תורה וחסידות לצעירים, ואף הוא הצטרף לאביו בהוראה מגיל צעיר. בנו מספר כי אביו למד חברותא עם סבו מדי לילה במשך 6 שעות, בבית המדרש של חסידות בעלז בעיר. בגיל 16 קיבל סמיכת "יורה יורה" מרבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש ובית דינו, ובגיל 19 קיבל סמיכת "ידין ידין". בנוסף קיבל סמיכה מהרב מאיר אריק, מהרב שמואל אנגל ומרבי שמעון גרינפלד. בימי בחרותו פרסם מדברי תורתו בכתבי עת תורניים, בהם "הבאר", "בית ועד לחכמים", "גפן פוריה", "לקט שושנה" ו"תל תלפיות". הוא התכתב עם כמה רבנים בולטים, בהם הרוגוטשובר. רוב מכתבים אלו אבדו בימי המלחמה. חלקם נדפסו בשו"ת מנחת יצחק.
נישא לאלטע רבקה לאה, בתו של הרב פנחס צימטבוים, ראש בית דין של גרוסוורדיין. עבר לעיר זו וצורף כדיין בבית הדין של חותנו. לימים הדפיס מדברי תורתו של חמיו בספרו מנחת יצחק חלק שני. בתקופה זו היה בין חסידיו של האדמו"ר רבי ישראל מויז'ניץ שהתגורר אז בגרוסוורדיין. הוא למד חברותא עם רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב במשך 6 שעות מדי יום.
את קורותיו בשנות השואה תיאר בחוברת "פרסומי ניסא" שנספחה לחלק הראשון של שו"ת מנחת יצחק. מאחר שלא היו לו תעודות נמלט מגרוסוורדיין והתחבא בקלויזנבורג בבית ידידו רבי יהודה הורוויץ. בהמשך הועסק בעבודת כפייה בהונגריה על ידי הנאצים, יחד עם בנו ישכר דוב (בעריש), שהיה אז בן 14. משהחלו האקציות וחותנו נשלח למחנה השמדה, התחבא בבונקר בעיר גרוסוורדיין ומשם ברח לבוקרשט ברומניה. רעייתו נפטרה שם בי' בכסלו תש"ה. עם סיום המלחמה חזר לגרוסוודיין לנסות להציל את דברי תורתו ורכושו טרם שיעלה לארץ ישראל. בראותו את המצב של הקהילה, החליט להישאר ולשמש להם רב. הוא עסק בהיתר עגונות השואה וייסד שם ישיבה בשם "בית פנחס" על שם חמיו שנספה בשואה. בשנת תש"ו נישא בשנית למלכה בתו של רבי חיים דב מווסלוי.
אחרי שהקומוניסטים השתלטו על רומניה ראה שלא יוכל לעסוק במילוי תפקידו כרב, ובשנת תש"ח (1948), בעצת הרב מטשיבין, עבר לאנגליה. הוא מונה לאב בית דין במנצ'סטר והתחיל בהוצאת ספרי השו"ת שלו, "מנחת יצחק". בשנים אלו התפרסם כפוסק. פעל בתחום טהרת המשפחה והכשרות והקים את הכולל הראשון במנצ'סטר, "כולל הרבנים". בתקופה זו הסמיך רבנים רבים.
בשנת תשכ"ח (1968) קיבל את פרס הרב קוק לספרות תורנית על סדרת ספריו.
ידוע בהערצתו הגדולה את רבי מנחם מענדל שניאורסון (״הרבי מליובאוויטש״).
בשנת תשל"ב, אחרי פטירתו של הרב דוד יונגרייז, ראב"ד העדה החרדית, נקרא על ידי רבי יואל טייטלבוים לכהן בעדה החרדית. רבי יואל הכירו מצעירותו, לאחר שבתקופת שהותו במרגריטן היה הרב וייס מגיע אליו לדבר עמו בלימוד. קנאי העדה החרדית התנגדו למינוי בטענה שהרב וייס אינו מספיק קנאי. רבי יואל ענה להם ש. בי"ט בסיוון (23 ביוני 1970) עלה לירושלים. בתחילה כיהן כסגנו של הראב"ד הרב דוד יונגרייז, ועם פטירתו בשנת תשל"ב כיהן כראב"ד תחתיו.
כמנהיג העדה החרדית היה הראשון לארגן הפגנה המונית נגד פסק דין האח והאחות.
התאלמן בשנית בי"ז בתמוז תשל"ג, והתחתן בשלישית עם מרים, בתו של רבי חיים מאיר הגר, גרושתו של רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב.
נפטר בי"א בסיוון ה'תשמ"ט (1989), ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. באותו יום נפטר גם רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב, בעלה הראשון של רעייתו.
בנו היחיד, בעריש (חתנו של הרב מרדכי יעקב ברייש, בעל ה"חלקת יעקב") היה ראש הקהל של חסידי סאטמר במנצ'סטר (קהילת רבי אהרן).
ספריו
בביתו קיים מכון "מנחת יצחק" להוצאת ספריו בראשות גבאו הרב ישראל חיים דוידוביץ'.
היינריך אשוף
היינריך אשוף (בגרמנית: Heinrich Aschoff; 1893 – 1958), היה חסיד אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים
אשוף היה בן למשפחה קתולית. אחד מאחיו היה כומר. במלחמת העולם הראשונה היה אשוף חייל בצבא הקיסרות הגרמנית. הוא נפצע קשה בקרב והתעוור בעינו האחת. לאחר המלחמה היה אשוף חוואי ובבעלותו חווה גדולה בכפר הרברן (Herbern-Ascheberg) שבנורדריין-וסטפאליה. הוא היה נשוי למריה אשוף (1899–1953) ולשניים היו שמונה ילדים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה העסיק אשוף בחוותו מספר עובדי כפייה. כמו כן הסתיר אשוף בחוותו שתי יהודיות - מרגרטה שפיגל (מרגה) ובתה בת השלוש - למרות עונש המוות שהיה צפוי לכל המסתיר יהודים וכן למרות הסכנה למשפחתו. השתיים קיבלו הוראה להתייצב במשרדי הגסטפו בפברואר 1943. הן הבינו שמדובר בתירוץ לשם שליחתן למזרח ונאלצו לרדת למחתרת. הן שהו במספר מקומות מסתור, ובהמשך שנת 1943 הגיעו לחוותו של אשוף, שם שהו עד חג הפסחא של שנת 1945 ושרדו בשואה.
הכרה והנצחה
בשנת 1969 הכיר יד ושם בהיינריך אשוף בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "מצילים בלילה" ובו מתועד סיפור ההצלה.
מבצע ניקל גראס
מבצע ניקל גראס (אנגלית:Operation Nickel Grass) היה מבצע אמריקאי לסיוע באספקת נשק ותחמושת לישראל במלחמת יום הכיפורים שבוצע ברכבת אווירית. שם המבצע הישראלי לקליטת הציוד היה "מבצע מנוף".
במשך 32 יום, בין 14 באוקטובר ל-14 בנובמבר 1973, חיל האוויר האמריקני העביר לישראל 22,325 טונות של טנקים, ארטילריה, תחמושת ואספקה במטוסי תובלה C-141 Starlifter (אנ') ו- C-5 גלקסי.
נוסף על כך, ארצות הברית העבירה גם בדרך הים לישראל, במסגרת הרכבת הימית לישראל במלחמת יום הכיפורים 33,210 טון עד ליום 30 באוקטובר. באותה תקופה העבירו הסובייטים 12,500–15,000 טון אספקה, יותר ממחציתן לסוריה; הם גם סיפקו 63,000 טון נוספים בעיקר לסוריה בדרך הים.
רקע
בשנים טרם המלחמה, מדינות ערב הוכנו וחומשו על ידי ברית המועצות. הסובייטים סיפקו למצרים ולסוריה מעל 600 טילי קרקע-אוויר מתקדמים, 300 מטוסי מיג-21, 1,200 טנקים ומאות אלפי טונות של ציוד מלחמה.
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים איבד צה"ל אמצעי לחימה רבים בקרבות הבלימה. ב-24 השעות הראשונות אבדו לחיל האוויר 40 מטוסי קרב וחיל השריון איבד כ-200 טנקים. בתום שלושת הימים הראשונים של הלחימה עמדו האבדות על 49 מטוסי קרב וכ-500 טנקים וכן נעשה שימוש בתחמושת רבה ממחסני החירום. בעקבות זאת נוצר בישראל חשש למחסור בציוד צבאי מסוגים שונים ובעיקר מטוסי פנטום, טנקים ותחמושת, במיוחד ארטילרית, שהוזמנו עוד קודם למלחמה אך מועד אספקתם היה עתידי. ישראל החלה לפנות בבקשות לסיוע החל מה-7 באוקטובר.
הבקשות הישראליות הועברו לממשל של ארצות הברית בשלושה ערוצים מקבילים. משרד הביטחון פנה לשגרירות ארצות הברית בישראל, שגריר ישראל בארצות הברית, שמחה דיניץ, פנה להנרי קיסינג'ר ומרדכי גור, שהיה אז נספח ההגנה של ישראל בוושינגטון, פנה לפנטגון. ככל שהמלחמה התקדמה, התארכה הרשימה של הציוד שישראל בקשה מארצות הברית.
בימים הראשונים דחתה ארצות הברית את בקשות ישראל לסיוע ואפילו סירבה לבקשת ישראל שמטוסים ישראלים ינחתו בארצות הברית ויאספו תחמושת וחלקי חילוף חיוניים בהיקף מוגבל. הנרי קיסינג'ר אמר לנציגים הישראליים שהסירוב נובע מהתנגדות של ג'יימס ר' שלזינגר שעמד בראש מחלקת ההגנה של ארצות הברית וכן שלובי הנפט היושב בפנטגון מונע את הסיוע. בהמשך נאמר לנציגים הישראליים שהנשיא החליט עקרונית לספק לישראל מטוסי קרב במקום אלו שאבדו לה, אולם המטוסים לא סופקו. בד בבד, הנרי קיסינג'ר תיאם כי "אל על" תוכל לאסוף פריטים מסוימים, כולל תחמושת, "מוצרי טכנולוגיה עילית" וטילי AIM-9 Sidewinder מהבסיס הימי בווירג'יניה והחל מאמץ לאספקתם. קיסינג'ר עדיין קיווה לשמור על נראות נמוכה ועד 13 באוקטובר 1973 נמסר לישראל סיוע מוגבל בלבד באמצעות מטוסים אזרחיים לא מסומנים. מספר ימים קודם, ב-9 אוקטובר, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון הורה על תחילת מבצע "ניקל גראס", להחליף את כל אבדות הציוד של ישראל. ההחלטה התקבלה ביום בו החלו הסובייטים בפעילות אספקה משלהם לצבאות ערב דרך הים.
על פי טענת פרופ' אלכסנדר בליי (חוקר שהיה בדרגת סגן בזמן המלחמה), הסיוע כלל רק מעילים, תרופות, אלונקות וכדומה. וזאת על אף החלטת הנשיא ניקסון ב-12 באוקטובר "לשלוח לישראל את כל מה שיכול לעוף" עם ציוד. המפנה, לדעתו, התרחש רק אחרי שישראל החלה לנצח בקרבות.
בעקבות תקרית דיפלומטית בין מרדכי גור לממשל האמריקאי תפס את מקומו הנספח האווירי של צה"ל בוושינגטון, שייקה ברקת. הוא נפגש יחד עם דיניץ בבית הלבן עם ניקסון ושר ההגנה, וניתן אישור להוציא לפועל את התוכנית. לאחר מכן ניהל ברקת מגעים עם נציגי משרד ההגנה וקיבל אישור להעברת טייסת פנטומים לחיל האוויר.
לאחר התחייבות התמיכה אמריקאית, ב-19 באוקטובר, מדינות ערב בארגון מדינות יצוא הנפט (OPEC) מימשו את אזהרותיהן והכריזו על אמברגו נפט מוחלט על ארצות הברית, והגבלות על מדינות אחרות. דבר זה, לצד הכישלון של משא ומתן בנושא תמחור וייצור בין היצואנים לחברות הנפט הגדולות, הובילו למשבר הנפט ב-1973. קובעי המדיניות בוושינגטון הפיקו מכך לקחים שעיצבו באופן מכריע את המדיניות הפוליטית והאסטרטגית האמריקאית במיוחד בנוגע למזרח התיכון. בנוסף, המבצע שינה לחלוטין את יחסי ארצות הברית וסעודיה.
מהלך המבצע
בתחילה, רק חברת אל על הובילה את האספקה וזו החלה להגיע לישראל ב-10 באוקטובר. במהרה היה ברור כי הכמות המצומצמת של מטוסי אל על אינה מספיקה. כדי להימנע ממעורבות ישירה של ארצות הברית, מ-10 באוקטובר נדרשו 10–20 טיסות ביום וחלקן בוצע במטוסים לא מזוהים. אף חברת תעופה לא הסכימה לבצע את הטיסות מחשש שיסורבו לטוס למדינות ערב לאחר המלחמה. בשל עיכובים בארצות הברית רק ב-12 באוקטובר ניקסון הורה לחיל האוויר "לשלוח את כל מה שיכול לטוס". בתוך תשע שעות היו מטוסי C-141 ו-C-5 מוכנים לצאת לישראל. עם זאת, מדינות אירופה לא הרשו למטוסים האמריקאים לתדלק בשטחן, וחלקן אף סירבו למעבר המטוסים האמריקאים מעל שטחן. לבסוף ארצות הברית קיבלה זכויות נחיתה באיים האזוריים, בשדה לאג'ס (Lajes Field) רק לאחר שניקסון הפעיל לחץ כבד על פורטוגל. חלק מהמטוסים תודלקו באוויר מעל לאוקיינוס האטלנטי.
ב"ניקל גראס" בוצעו גם העברת מטוסי קרב באופן ישיר. בימי המלחמה הראשונים הופל מספר ניכר של מטוסי חיל האוויר הישראלי מטילי הקרקע-אוויר SA-6. כתוצאה מכך האמריקאים העבירו לפחות 100 מטוסי פנטום F-4 שנשלחו לישראל ישירות משלוש יחידות טקטיות של האמריקאים. הם הוטסו ללוד, שם הוחלפו טייסים אמריקאים בעמיתיהם הישראלים. לאחר החלפת סמלי ה-USAF בסמלים של חיל האוויר הישראלי, תודלקו המטוסים ושוגרו לחזית. לעיתים קרובות עלו לאוויר תוך שעות ספורות לאחר שהגיעו. כמה מהמטוסים היו מטוסי חיל האוויר האמריקאי שהגיעו ישירות מבסיסיהם כשהם צבועים בצבעי ההסוואה המקורית שלהם (סכימת דרום מזרח אסיה) ויצאו לקרב כך לאחר סימונם בסמלים ישראליים, וכך זכו לכינוי הישראלי "קרפדה". לקראת סוף המלחמה נחתו בשדה התעופה לוד 36 מטוסי פנטום, 60 מטוסי סקייהוק, רובם ישנים, וכן מספר מסוקים ומטוסי הרקולס. בחלק מהמטוסים היה הכרח לבצע התאמות והחלפת מערכות. הסקייהוקים שנשלחו הספיקו לבצע במהלך המלחמה כ-280 גיחות מבצעיות והפנטומים כ-200 גיחות. שלושים וששה מטוסי סקייהוק אמריקאים שהוצבו בלאג'ס תודלקו על ידי מטוסי תדלוק SAC KC-135A מבסיס חיל האוויר פייס, ניו המפשייר (אנ')  וממתדלקים של נושאת המטוסים ג'ון פ. קנדי (CVA-67) ממערב למיצרי גיברלטר. הם המשיכו לנומ"ט פרנקלין ד' רוזוולט (CVA-42) מדרום מזרח לסיציליה שם שהו לילה, ואז המשיכו לישראל ותודלקו פעם נוספת ממתדלקים שיצאו מנומ"ט אינדיפנדנס (CVA-62) מדרום לכרתים. כמו כן הועברו שנים עשר מטוסי הרקולס C-130E, הראשונים מסוג זה שנמסרו לצה"ל.
בסך הכל שלחה ארצות הברית סדרה של 567 טיסות: 145 גיחות של מטוסי גלקסי, ו-422 גיחות של מטוסי סטארליפטר, שבמסגרתם הועברו לישראל, עד 14 בנובמבר 22 אלף טון של ציוד: מטוסים, מסוקים, חלקי חילוף, תחמושת, ואמצעי שיבוש למטוסים. במשלוחים נכללו גם אמצעי לחימה חדישים שטרם סופקו לישראל, כגון טילי טאו ולאו. ישראל ביקשה לקבל טנקים מציוד אמריקני שהיה מוצב בגרמניה, אך ארצות הברית לא נעתרה לכך. על פי יו"ר המטות המשולבים אז האדמירל תומאס מורר האמריקנים הסכימו אך הסירוב היה גרמני.
הגורם המבצע - פיקוד ההטסה האווירית הצבאית
הפיקוד פעל בין השנים 1966 ל-1992 כסוכנות של משרד ההגנה האמריקאי (Department Of Defense) לאספקה אווירית. משימתו העיקרית הייתה אספקת ציוד הנדרש לצורך פריסת כוחות אמריקאים בזמן מלחמה. הפיקוד סיפק גם שירותי תמיכה גלובליים כגון שירות מזג אוויר, חילוץ והצלה למשימות חלל, פינוי רפואי לאח"מים ועוד. לאחר שנסגר, בשנת 1992 משימותיו הועברו ל-AMC.
מטה הפיקוד שכן בבסיס חיל האוויר סקוט, אילינוי, והיה אחראי על הכוונת הפעילות של כוח האספקה האווירית האסטרטגי. השליטה המבצעית בכוח נתונה לשתי מפקדות משנה: ה-21 בבסיס McGuire, ניו ג’רסי וה-22 בבסיס טראוויס , קליפורניה. כאשר כל מפקדה משנית אחראית על הפעילויות בחצי העולם. תחת מפקדות אלו נמצאות כנפות, צוותי תחזוקה וקרקע, וטייסות הממוקמות בארצות הברית ומחוצה לה.
לביצוע משימותיו הוקצו לפיקוד 77 מטוסי גלקסי C-5 ו- 276 מטוסי סטארליפטר C-141. בשנת 1973 שירתו בפיקוד 53,407 אנשי צבא ועוד 15,449 אזרחים.
תכנון מקדים
למשרד ההגנה האמריקאי לא הייתה תוכנית מגירה לפעילות תמיכה אסטרטגית בישראל. מבצע כמו ניקל גראס דורש איסוף ציוד מנקודות רבות וריכוזו בשדות תעופה מתאימים מהם ישוגרו בדרך האוויר דרך לאג'ס לישראל. ישראל סירבה למסור למתכנני הפעילות מידע שהיה קריטי לצורך הדבר כגון מערכות הנשק הקיימות ברשותה ופריסתן, רמות המלאי, צפי לשחיקת הציוד במצבים שונים ועוד. מידע זה יכול היה לייעל את הכנת הפריטים ולסייע בתכנון טוב יותר לגבי מסלול השינוע עד לישראל. כתוצאה מהעדר שיתוף הפעולה עם ישראל, היה צריך לתכנן את פעילות הסיוע וההובלה האווירית על בסיס אד-הוק. למרות האמור, ישראל מסרה לקיסינג'ר ולסקוקרופט מידע יומי על מספר המטוסים והטנקים של ישראל שנפגעו בקרבות והכמות שנותרה לצה"ל, וכמו כן רשימה מפורטת של התחמושת שצה"ל היה זקוק לה. הרשימה נשלחה החל מ-7 באוקטובר 1973 ועודכנה באופן רציף. הרמטכ"ל לשעבר צור (צ'רה) מונה על ידי ממשלת ישראל לאחראי על אספקת הציוד הנדרש לצה"ל עם רשימות מפורטות שקיבל מהמטכ"ל.
עם קבלת הנחיית הנשיא ניקסון ב-12 באוקטובר 1973 להתחיל בהובלה האווירית באופן מיידי, מטה חיל האוויר הורה למפקד פיקוד ההטסה להיערך למבצע אך עדיין לא להוציא מתחומי ארצות הברית אף פריט. הפיקוד הפעיל את מטה התמיכה שלו והורה להקים צוותים מיוחדים ביחידות המשנה שלו. בהמשך אישר הפיקוד את הקצאת המטוסים וביטל את כל אימוני הטיסה השוטפים. מפקדת חיל האוויר ה-21 הוגדרה כגורם השולט במבצע ההטסות שהחלו למחרת והושלמו 33 יום לאחר מכן למרות העדר תכנון מקדים.
פריסת כוח אדם וציוד תומך
בשגרה, אנשי פיקוד ההטסה וציוד תמיכה מוקצים לבסיסי העמסת הציוד ופריקתו. במקרה זה, הפיקוד נדרש לפרוס כוח אדם וציוד לנקודות העמסה מרכזיות, נקודת המעבר ונקודת הפריקה שלא היו מאוישות דיין. בתחילת המבצע, הפיקוד הציב במספר אתרים צוותי קרקע לבקרה, תפעול, תאום ודיווח הפעילות. בצוותים אלה היו 689 אנשי צבא, מתוכם 425 הוקצו לבסיס בלאג'ס, עוד 209 הוצבו ב-4 בסיסי חיל האוויר בארצות הברית ו- 55 לשדה התעופה לוד. כמו כן הועבר ציוד נוסף לטיפול בחומרים, ציוד רדיו ותקשורת אחר, ערכות חלפים, עמדות תחזוקה וכלי עבודה. ציוד התקשורת סופק על ידי אנשי יחידת הקשר של חיל האוויר. שירות מזג האוויר האווירי ושירות החילוץ האווירי פרסו כוח אדם וציוד משלהם לתמיכה במבצע.
הקצאת המטוסים למבצע
הפיקוד הציב לטובת המבצע רק 24% ממטוסיו בכל יום נתון וזאת על מנת לא לפגוע בשגרת משימותיו השוטפות. יחד עם זאת, הפיקוד גם רכש מחברות מסחריות שינוע אווירי בכ-5.5 מיליון דולר. בסיכום המבצע התברר כי לא נוצלו 7 מטוסי גלקסי C-5 ו-46 מטוסי C-141 שהוקצו לו מראש.
תכנון נתיב ההטסה
מסלול הטיסה מלאג’ס לישראל היה עד לנקודה מעל מיצר גיברלטר, ואז מזרחה מעל הים התיכון לסביבת כרתים, ואז דרומית-מזרחית לתל אביב. מסלול זה נבחר מכיוון שארצות הברית לא הצליחה להשיג אישור דיפלומטי לשימוש בבסיסים בבריטניה, ספרד, איטליה, יוון וטורקיה (בהם עשה הפיקוד שימוש באופן שוטף בשגרה).
כמו כן, המטוסים נאלצו להימנע מטיסה מעל מדינות ריבוניות בדרך וכמובן שגם להישאר מחוץ לבקרה האווירית של מדינות ערב.
ב־22 באוקטובר 1973, לבקשת ממשלת יוון, מסלול הטיסה שונה כך שיחלוף דרומית לאי כרתים.
לפי הפיקוד, נקודת הרוויה של בסיס לג’ס הייתה 6 מטוסי C-5 ו- 36 C-141 לכל כיוון, במהלך 24 שעות. למרות זאת, שר ההגנה האמריקאי הגביל את מספר המטוסים לנחיתה בלוד ל-6 מטוסי C-5 ו -17 מטוסי C-141.
כושר נשיאה
השימוש בנקודת ביניים (לאג'ס) הייתה קריטית ובלעדיה המבצע לא היה יוצא אל הפועל. ללא יכולת תדלוק באוויר, טיסות ישירות של ה-C-5 מארצות הברית לישראל היו מוגבלות לנשיאת 33 טון בלבד למטוס. בנוסף, בתלות ברוח ובתנאי מזג אוויר אחרים, לא בטוח שלמטוס הייתה יכולת לחזור ללא תדלוק. מטוסי ה-C-141 כלל לא יכלו לצאת לטיסה ישירה מארצות הברית ללא תדלוק בדרך.
הטסת ציוד בממדים גדולים במיוחד
אחד המאפיינים הייחודיים של ה- C-5 הוא יכולתם להוביל מטענים גדולי ממדים. 43 טיסות (29% מהסה"כ) של מטוסי ה- C-5 הובילו 1,257 טון של ציוד גדול ממדים (טנקים, תומ"תים ומשאיות). 43 טיסות אלה העבירו 9% מסך הציוד שהועבר לישראל. מתוכן, 29 טנקים היוו 69% מכלל הטיסות ומהם רק 4 טנקים הגיעו לישראל לפני הפסקת האש כמו גם 10 פריטי ציוד גדולים אחרים.
ציוד גדול ממדים אחר היה תומ"תי M109 הוביצר, מערכות מכ"ם, ציוד הנדסי כבד, מסוקי יסעור וחלפים למטוסי סקיהוק.
כמויות
51 מטוסי C-5 ו-177 מטוסי C-141 ביצעו 569 טיסות לישראל והעבירו 22,497 טונות של ציוד. כמחצית מהיקף הציוד, 10,757 טון בוצעו ב-147 טיסות במטוסי ה-C-5.
מטוסי ה-C-5 ביצעו סה"כ 170 טיסות מנקודות העמסה בארצות הברית לטובת המבצע מהן 7 נחתו בבסיס DOVER (אנ'), דלאוור; 16 בבסיס Lajes ו-147 הגיעו לשדה התעופה לוד. מטוס C-5 בודד העביר מטען גם ממערב גרמניה.
כשירות מבצעית של המטוסים
בממוצע יומי, 46 מטוסים שהם 60% מכלל צי מטוסי הגלקסי לא היה בכשירות מבצעית:
- 22% היו בתחזוקת דרג ד' (בדיקות וטיפולים מתוזמנים, תיקונים, שדרוגים והתקנות) הדבר נעשה בבסיס KELLY (אנ') בטקסס או בסיס DOBBINS (אנ') בג'ורג'יה,
- 25% בתחזוקת דרג א',
- 13% לא בכשירות בשל חוסר בחלפים.
מאותן סיבות, גם 25% ממטוסי ה-C-141 היו לא כשירים מבצעית.
קניבליזציה
בתקופה המבצע, כ-1,000 פריטים נלקחו עבור מטוסי ה-C-5 בחודש. ממוצע של 16.8 פריטים למטוס. הדבר נבע בעיקר מהגדלת שעות הטיסה.
ביטול טיסות ועיכובים
3.4% מטיסות ה-C-5 לא הושלמו לעומת 1.2% מטיסות ה-C-141.
84 טיסות של C-5 עוכבו סה"כ 855 שעות לעומת 119 טיסות C-141 שעוכבו 880 שעות.
זמן על הקרקע בלוד
גורם חשוב למדידת יעילות הובלה אווירית הוא הזמן מנחיתת מטוס ועד המראה חזרה כולל פריקתו, תדלוקו, טיפול שירותי קרקע במטוס ובצוות. מתוך 147 מטוסי ה-C-5 שנחתו בלוד, 80 המריאו בחזרה תוך 2.5 שעות. הזמן הממוצע הכולל למבצע הוא 3.6 שעות. יכולת המטוס להנמיך את פתח תא המטען שלו ל-6 רגל מעל הקרקע ולאפשר פריקת ציוד מהירה תרמה לזמן קצר זה. זמן ממוצע על הקרקע של ה-C-141 היה 1.7 שעות אולם כושר הנשיאה של אלו היה רק 38% מאחיהם הגדולים.
עלויות ההטסה
עלות טון למייל למטוסי C-5 היא 40 סנט ול-C-141 היא 20 סנט. בהשוואה, מטוס מטען חכור אזרחי B-747 תומחר בעלות טון למייל של 11 סנט בלבד.
לקחים
מניתוח המבצע ומדו"ח החשב הכללי שהוצג לנשיא ולקונגרס האמריקאי בשנת 1975 הוצגו הלקחים הבאים:
מניעי ארצות הברית
ישנם הטוענים שהסירוב הראשוני למתן סיוע נבע מחשש של ממשל ארצות הברית לפגיעה ביחסי ארצות הברית עם מדינות ערב.
פרופסור קוואנדט (William B. Quandt), שהיה עוזרו של הנרי קיסינג'ר בזמן המלחמה, טוען שמטרת קיסינג'ר הייתה שישראל תנצח במלחמה, אבל ניצחון מתון כך שמצרים תבקש מארצות הברית להתערב. לכן קיסינג'ר השהה את התחלת הרכבת האווירית כדי לרכך את ישראל. קיסינג'ר לחץ על גולדה מאיר להסכים להפסקת אש מיידית כבר ב־12 באוקטובר, לאחר שישה ימי לחימה, והבטיח שמרגע הפסקת האש הנשק יסופק מיידית. מאיר הסכימה, אך סאדאת דחה את ההצעה בטענה שמצרים מנצחת. בתגובה קיסינג'ר הפעיל מיידית את הרכבת האווירית כדי שמצרים תתחיל להפסיד.
החוקר ישי קורדובה טוען, לעומת זאת, שארצות הברית נמנעה מלהעניק סיוע לישראל בגלל מדיניותה כלפי ברית המועצות, ורק לאחר שברית המועצות הפעילה את הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים, הפעילה ארצות הברית את הרכבת האווירית שלה, כצעד נגד ההשפעה הסובייטית במזרח התיכון.
השפעת הרכבת האווירית על המלחמה
הרכבת האווירית הגיעה רק החל מערב ה-14 באוקטובר, ובאופן אינטנסיבי רק החל מיום 18 באוקטובר, כלומר לקראת סוף המלחמה. השפעת הרכבת האווירית ואי הושטת הסיוע בשבוע הראשון על הלחימה נתונים למחלוקת.
פרטי מידע סותרים נמסרו על עצם הצורך בציוד שנשלח והיקף השימוש בו. הרמטכ"ל דדו מצוטט כמי שהדגיש את חשיבות הרכבת האווירית באומרו לקראת סוף המלחמה: "אנו יורים כל בוקר מה שמגיע בערב מארצות הברית, את המלאי של צה"ל גמרנו מזמן". לעומת זאת, היו שטענו שלישראל לא היו חוסרים מהותיים, למעט בפגזי ארטילריה והיו אף שטענו שגם בפגזי ארטילריה לא היה חוסר וכי לחיל התותחנים נותר כמחצית המלאי שהיה בתחילת המלחמה. עם זאת, היו שטענו שאי הוודאות לגבי הגעת אספקה של ציוד ותחמושת גרמה לישראל לקמץ בשימוש באמצעי לחימה ואף נטען שישראל דחתה מתקפת נגד בסיני בגלל מחסור בציוד.
עוד השפעות
למבצע "ניקל גראס" היו השפעות מיידיות ומרחיקות לכת נוספות. מדינות ערב ב-OPEC הכריזו כי יגבילו או יעצרו משלוחי נפט לארצות הברית ולמדינות אחרות אם יתמכו בישראל בסכסוך. בהמשך הכריזו מדינות ערב על אמברגו נפט מוחלט על ארצות הברית. מחירי הנפט הרקיעו שחקים, וארצות הברית הסתבכה במהרה במשבר הנפט ב-1973.
"ניקל גראס" חשף גם מחסור חמור ביכולות הובלה אווירית אמריקאית: הצורך בהקמת בסיסים מעבר לים. ללא הסיוע של פורטוגל, ייתכן שהמבצע לא היה אפשרי. כתוצאה מכך, ארצות הברית הרחיבה מאוד את יכולות התדלוק האווירי שלה והמבצעים ארוכי טווח הפכו לסטנדרט ולא לחריג.
מחקר מסוים דן בחסרונות ה-C-141A. כתוצאה מכך, נוצר ה-C-141B. דגמי ה-A נשלחו חזרה למפעל בג'ורג'יה שם נחתכו והוארכו בעוד 7.11 מ' והוכשרו לתדלוק אווירי כמו גם מטוסי ה-C-5.
"ניקל גראס" חיזק את החלטת חיל האוויר האמריקאי לרכוש את ה-C-5 Galaxy. מאז הצגתו בשנת 1970, ה-C-5 סבל מבעיות. אף על פי שתוקנו, ה-C-5 עדיין נתפס בעיתונות ככישלון יקר. במהלך "ניקל גראס", מטוסי C-5 נשאו 48% מכלל המטען ב-145 מתוך 567 המשימות הכוללות. ה-C-5 הביא גם מטענים חריגים כמו טנקי M60 פאטון, תומ"תי M109, מערכות מכ"ם קרקעיות, משאיות, מסוקי CH-53 ופריטים של סקייהוק A-4. כל אלו מטענים שלא יכלו להטיס במטוסים קטנים יותר. הביצוע הצדיק לפיכך את קיומו של ה-C-5.
יו"ר המטות המשולבים של ארצות הברית (JCS), ג'ורג' בראון, נאלץ כמעט להתפטר לאחר שהעיר הערות בטענה שישראל קיבלה סיוע צבאי אמריקני מכיוון שהיהודים שלטו במערכת הבנקאות האמריקאית.
אנציקלופדיה חיות הבר
אנציקלופדיה חיות הבר היא אנציקלופדיה העוסקת בבעלי חיים שיצאה בישראל בשנות ה-70. מדובר בגרסה העברית של האנציקלופדיה הספרדית "Enciclopedia Fauna" בעריכת הזואולוג הספרדי פליקס רודריגז דה לה פואנטה. בדומה לאנציקלופדיה תרבות, האנציקלופדיה יצאה בשתי מהדורות: מהדורה ראשונה כחוברות שהופצו על בסיס דו שבועי ונאגדו ל-11 כרכים ומהדורה שנייה כאנציקלופדיה מובנית ב-21 כרכים.
הגרסה הספרדית
בספרד החלה האנציקלופדיה לצאת בחוברות בודדות בשנת 1970 בהוצאת SALVAT מפמפלונה. החוברת לוותה בצילומים וציורים צבעוניים ברמה גבוהה מאוד. גרסאות של האנציקלופדיה המשיכו לצאת לאור עד 1979 והיא תורגמה למספר שפות. הכרכים חולקו לפי עולם החי באזורים גאוגרפיים שונים בעולם. כאשר כמעט חצי מהאנציקלופדיה מוקדשת לחי והצומח באפריקה. יש כרכים המוקדשים לאסיה, אירופה, אמריקה, אוסטרליה, אנטארקטיקה, בנוסף יש כרכים שמוקדשים לחיים באיים מבודדים ולחיים בים.
הגרסה העברית
תרגום מדויק ללא תוספות של הגרסה המקורית. למרות שאינה תרגום מקורי מספרדית אלא מהגרסה האנגלית "WORLD OF WILDLIFE". מהדורה ראשונה שיצאה כחוברות שנאגדו לספרים יצאה בשנת 1973. מהדורה שנייה שיצאה בספרים יצאה בשנת 1979. בכריכות האחריות של החוברות התפרסמו מאמרים שונים על עולם החי, חלקם של הקרן העולמית להגנת חיות הבר, וחלקם של כותבים ישראליים כמו עזריה אלון. אך מאמרים אלה לא נכנסו למהדורה השנייה.
הכרכים בגרסה העברית
מהדורה ראשונה:
מהדורה שנייה:
וילם ואן הנחם
וילם "וים" ואן הנחם (בהולנדית: Willem van Hanegem; נולד ב־20 בפברואר 1944) הוא כדורגלן ומאמן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת הקשר מרכזי. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני הולנד בכל הזמנים.
ילדותו
ואן הנחם נולד ב-20 בפברואר 1944 בברסקנס, זיילנד שבהולנד. אביו, לו ואן הנחם, ואחיו הגדול של וילם נהרגו כתוצאה מהפצצה של בעלות הברית כנגד מטרות של הורמאכט בהולנד בזמן מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה איבד ואן הנחם אח נוסף ואחות. הוא התעניין במאורעות המלחמה ובכך פיתח שנאה לכל החיים כלפי העם הגרמני. בשנת 1946 הוא, אמו והאחים שלו עברו לגור באוטרכט שם גדל עם אחיו החורג.
קריירת משחק
ואן הנחם נחשב עד היום לאחד השחקנים הגדולים בהיסטוריה של הולנד. החוזקות שלו היו שליטה הטובה בכדור ויכולת המסירה. פעמים רבות כדרר ובעט בעזרת החלק החיצוני של כף הרגל, דבר שנתן לו את הכינוי "דה קרומה" (De Kromme). בנוסף לכך, היה גם טוב בחלק ההגנתי.
בתחילת הקריירה שיחק ואן הנחם באוטרכט ממקום מגורו בליגת המשנה בשנת 1962, וכעבור ארבע שנים בה עבר לקסרקסס רוטרדם שברוטרדם ששיחקה בליגה הבכירה. ואן הנחם סיים עימה במקום העשירי בליגה בעונתו הראשונה ובשנת 1968 עבר ליריבתה המקומית, פיינורד.
רוב הצלחותיו הגדולות של ואן הנחם הגיעו בתקופה עם פיינורד כשהוא זוכה עימה בשלל תארים בהם שלושה תוארי אליפות, גביע הולנדי אחד, הגביע הביניבשתי ב-1970 וגביע אופ"א בעונת 1973/74. ההצלחה הגדולה ביותר הייתה הזכייה הראשונה של מועדון הולנדי בגביע אירופה לאלופות, כשפיינורד עשתה זאת בעונת 1969/70 עוד לפני תור הזהב של יריבתה אייאקס.
בשנת 1976 ואן הנחם עבר לאלקמאר לשלוש שנים וזכה עימה גם בגביע. לאחר מכן הוא רצה לסיים את הקריירה בארצות הברית כששיחק בשיקגו סטינג, אך התחרט וחזר להולנד בשביל לשחק בקדנציה שנייה באוטרכט ופיינורד אחר כך. ב-1983 פרש רשמית מכדורגל.
בנבחרת הולנד
במדי נבחרת הולנד היה שותף במשחקי מונדיאל 1974 שבגרמניה. הולנד, שדגלה בטוטאל פוטבול, שיחקה במערך 3–3–4 וואן הנחם הוצב בעמדת הקשר השמאלי לצד יוהאן ניסקנס ורוב רנסנברינק. הוא הגיעה עימה עד לגמר בו הפסידה 2–1 למארחת גרמניה המערבית. ואן הנחם שידוע כשונא גרמניה עודד את חבריו לפרק את הגרמנים ולאחר ההפסד בגמר הוא עזב את המגרש בבכי. שנתיים אחר כך סיים עימה במקום השלישי ביורו 1976 לאחר שהולנד הודחה על ידי צ'כוסלובקיה בחצי הגמר. ואן הנחם לא השתתף במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה ושנה אחר כך פרש מהקריירה הבינלאומית. בסך הכל ערך במדיה 52 הופעות וכבש 6 שערים.
קריירת אימון
אחרי שפרש מקריירת משחק ואן הנחם הצטרף בשנת 1983 לשורות פיינורד כעוזר מאמן ונשאר בתפקיד זה עד 1986. משם היה אותו דבר גם למועדונים אוטרכט ו-FC ווגינגן. הוא חזר לפיינורד בשנת 1992, הפעם כמאמנה, והוביל אותה לזכייה באליפות בעונת 1992/93 ובגביע ב-1994 ו-1995. לאחר מכן גם אימן באל-הילאל מערב הסעודית ובאלקמאר ב-1997. ואן הנחם אימן לזמן קצר את ספרטה רוטרדם ב-2001 ואחר כך היה עוזר מאמן בנבחרת ההולנדית. הקבוצה האחרונה שאימן הייתה אוטרכט כשהתחיל ביולי 2007 ופוטר ממנה ב-23 בדצמבר 2008.
קנדי מונטגומרי
קנדיס לין מונטגומרי (לבית וילר; נולדה ב-15 בנובמבר 1949) היא אישה אמריקאית שהואשמה ברצח אשת המאהב שלה, בטי גור, בעיירה ויילי, טקסס, ב-13 ביוני 1980, וזוכתה על ידי חבר מושבעים, לאחר שהתקבלה טענתה להגנה עצמית. במהלך התקיפה הוכתה גור 41 פעמים במכות גרזן.
רקע
מונטגומרי, שהייתה בת 30 בעת המקרה, נישאה לפט מונטגומרי, מהנדס חשמל. לזוג נולדו שני ילדים – בת ובן. בשנת 1977 הם עברו למחוז קולין שבטקסס, ולקחו חלק פעיל בכנסייה המתודיסטית של לוקאס. מונטגומרי התיידדה עם בטי גור, מורה בחטיבת הביניים, שאותה פגשה בטקס בכנסייה. גור התגוררה בקרבת מקום עם שני ילדיה ובעלה, אלן, איתו ניהלה מונטגומרי רומן מחוץ לנישואים.
ביום שבו בטי גור נרצחה, בעלה אלן היה מחוץ לעיר. כאשר לא הצליח להשיג את אשתו בטלפון, הוא ביקש מהשכנים שלהם שילכו ויבדקו את ביתם. לאחר שנכנסו בכוח אל בית המשפחה, הם גילו את גופתה המבותרת של גור בחדר הכביסה. בתה התינוקת בת'אני, שבזמן המקרה ישנה במיטתה בחדר, נמצאה ערה, בוכה ומכוסה בצואה שלה לאחר שהושארה במשך 13 שעות ללא השגחה.
המשפט
קנדי מונטגומרי יוצגה על ידי עורך הדין האזרחי דון קראודר והסנגור הפליל י רוברט אודשן. המשפט, אשר נערך במקיני, טקסס, נמשך שמונה ימים בלבד. השופט אשר מונה לנהל את המשפט היה שופט המחזור טום ריאן. בבית המשפט מונטגומרי טענה להגנה עצמית, ועל כך שהיא הגנה על עצמה לאחר שהותקפה על ידי גור, אשר התעמתה עם מונטגומרי בנוגע לרומן שלה עם אלן, בעלה של בטי. במהלך המשפט היא אמרה כי נאלצה להשתמש בגרזן לאחר שגור ניסתה לתקוף אותה עם אותו גרזן כמה רגעים לפני כן.
בדיקת הפוליגרף שעברה מונטגומרי לפני תחילת המשפט הצביעה על כך שהיא דוברת אמת. לעומת זאת, התובע המחוזי טום אוקונל טען שמונטגומרי לא הייתה חייבת לתקוף את גור ויכלה לברוח מהמקום. בנוסף, הוא טען בפני חבר המושבעים כי 41 מכות הגרזן שהנחיתה מונטגומרי על גור, אינה מידתית ביחס לטענה של הגנה עצמית. ב 30 באוקטובר 1980 חבר השופטים שמנה תשע נשים ושלושה גברים, קבע כי מונטגומרי נמצאה לא אשמה ברצח בטי גור.
התגובות לאחר המשפט
בשנת 1984 יצא לאור הספר "עדות של אהבה: סיפור אמיתי של תשוקה ומוות בפרוורים". הספר, שנכתב על ידי העיתונאים ג'ון בלום וג'ים אטקינסון מדאלאס בוחן את המקרה והאירועים שקרו בעקבות המשפט.
הופעות בקולנוע בטלוויזיה
בשנת 1990 יצא לאקרנים הסרט "הריגה בעיירה קטנה" אשר מבוסס על המקרה.
בשנת 2022 עלתה לראשונה בהוּלוּ מיני סידרה בשם "קנדי", בכיכובה של השחקנית ג'סיקה בייל שמגלמת את מונטגומרי.
באפריל 2023 עלתה ב-HBO MAX מיני סדרה בת 7 פרקים בשם אהבה ומוות, שנכתבה על ידי דייוויד אי קלי. בסדרה מככבים אליזבת אולסן המגלמת את קנדי, וג'סי פלמונס המגלם את בעלה של בטי, אלן גור.
מהפכות הצבע
המשתתפים במהפכות הצבע השתמשו בהתנגדות בלתי אלימה ברובה, כדי להפגין נגד ממשלות שהואשמו בשחיתות, סמכותניות וחוסר קשר עם העם, וכדי לקרוא לדמוקרטיה, לליברליזם ולעצמאות מדינית. במקרים רבים המפגינים אימצו צבע ספציפי או פרח כסמל שלהם. ארגונים לא ממשלתיים ובמיוחד ארגוני סטודנטים נטלו חלק חשוב בקיומן של הפעילויות ובארגון של התנגדות יצירתית ולא אלימה.
עד כה תנועות אלו הצליחו ביוגוסלביה (במיוחד בסרביה - מהפכת הבולדוזר בשנת 2000), בפיליפינים (מהפכת ESDA בשנת 2001), בגאורגיה (מהפכת הוורדים בשנת 2003), באוקראינה (המהפכה הכתומה בשנת 2004) ובקירגיזסטן (מהפכת הצבעונים בשנת 2005 - אף שהייתה מהפכה אלימה יותר מקודמותיה). בכל המקרים שלעיל, בחירות שנויות במחלוקת גררו אחריהן הפגנות רחוב מסיביות שהביאו להתפטרות או להדחה של מנהיגים שנתפסו על ידי יריביהם כמושחתים וסמכותניים.
מכונת הצבעה
מכונות הצבעה הן מכונות מכניות או אלקטרוניות הבאות להחליף הצבעה ידנית במערכות בחירות ובמשאלי עם. מכונות אלה מאפשרות ספירה אוטומטית של קולות הבוחרים, או הצבעה מכנית או הצבעה ממוחשבת הבאה להחליף את פתקי ההצבעה.
היסטוריה
בשנת 1875 רשם הנרי ספראט (Henry Spratt) מקנט פטנט בארצות הברית על מכונת ההצבעה שלו שאיפשרה לחיצה על כפתור לצד שמו של המועמד (פטנט מספר 158,652, מ-12 בינואר 1875). בשנת 1881 רשם אנתוני בראנק (Anthony Beranek) משיקגו פטנט מכונת הצבעה אשר הותאמה לשיטת הבחירות לנשיאות ארצות הברית (תוך התאמה לשיטת המפלגות), ואיפשרה בחירה במספר מועמדים למספר תפקידים (פטנט מספר 248,130 מ-11 באוקטובר 1881).
מכונה המבוססת על פתקי הצבעה
מכונה מסוג זה סופרת את פתקי ההצבעה או תיעוד ההצבעה של המצביעים.
פתקי ניקוב
מכונה זו סופרת פתקי הצבעה בהם מנקבים המצביעים נקב לצד שם המועמד בו הן בוחרים. שיטת ספירת פתקי הניקוב מקורה בשנות ה-90 של המאה ה-19 פטנט למכונה מסוג זו נרשם בארצות הברית על ידי קנדי דוגן (Kennedy Dougan) ב-11 בנובמבר 1890 (פטנט מספר 440,545). פטנט נוסף נרשם על ידי פרד מ. קארול (Fred M. Carroll) מ-IBM ב-2 באפריל 1940 (פטנט מספר 2,195,848).
מכונת ההצבעה הראשונה שזכתה להצלחה הייתה מכונת ההצבעה של ג'וזף פ. האריס (Joseph P. Harris) אשר רשם פטנט עליה ב-17 באוגוסט 1965. מכונה זו, אשר הפטנט שלה הוחכר ל-IBM, זכתה להצלחה, ובשנת 1966 הצביעו 37.3% מהמצביעים בבחירות לנשיאות בארצות הברית באמצעות מכונה זו (פטנט מספר 3,201,038 מ-17 באוגוסט 1965, ושיפורו בפטנט מספר 3,240,409 מ-15 במרץ 1966).
שיטת ההצבעה באמצעות המכונה ספגה ביקורת רבה בבחירות לנשיאות בשנת 2000 בשל העובדה שמצביעים רבים בפלורידה טעו בניקוב הכרטיסים.
סריקה אופטית
בשיטת הצבעה זו מכונה ובה קורא אופטי קורא את פתקי ההצבעה של המצביעים וסופר את קולותיה. בשיטה זו אין המצביעים נדרשים לנקב חריץ לצד שם המועמד, אלא מסמנים סימון לצד שם המועמד.
מכונות הצבעה ישירה
מכונות אלה, מאפשרות הצבעה ישירה באמצעות לחיצה על מקשי המכונה או על מסכי מגע. מכונות אלה נפוצות בארצות הברית כיום.
פטנט ראשון על מכונות מסוג זה נרשם על ידי ג'ייקוב מיירס (Jacob Myers) מרוצ'סטר שבמדינת ניו יורק ב-19 בנובמבר 1889. השימוש הראשון במכונה נעשה בבחירות שנערכו בלוקפורט שבניו יורק, בשנת 1892. בשנת 1894 שיפר סילוואנוס דייוויס (Sylvanus Davis) את המכונה (פטנט מספר 526,666 מה-25 בספטמבר 1894). בשנת 1899 הוסיף אלפרד גילספי (Alfred Gillespie) מספר שיפורים למכונה, והתאים אותה להצבעות בהן נבחרים מספר מועמדים, או לבחירות בהן המצביעים יכולים להצביע עבור כמה מועמדים, לדוגמה 3 מתוך 5 מועמדים בבחירות בהן ניתן להצביע עבור מספר מושבים במועצה (פטנט מספר 628,905 מ-11 ביולי 1899).
ב-14 בדצמבר 1900 הוקמה "חברת מכונות ההצבעה הסטנדרטיות של ארצות הברית" (U.S. Standard Voting Machine Company), חברה אשר גילספי היה אחד ממנהליה, ואשר שילבה את הפטנטים של מיירס, דייוויס וגילספי. לחברה זו היה למעשה מונופול על ייצור מכונות ההצבעה בארצות הברית עד שנת 1936 עת נרשם פטנט חדש על ידי האחים סמיואל ורנסום שופ (Samuel and Ransom Shoup; פטנט 2,054,102 מ-15 בספטמבר 1936).
נכון לשנת 1934 1/6 מההצבעות בבחירות נשיאותיות בארצות הברית נערכו באמצעות מכונות הצבעה מכניות מעין אלה. מכונות אלה עדיין בשימוש במדינת ניו יורק (2007).
במכונות אלה, משהמצביע נכנס לתא ההצבעה וסוגר את הווילון או הדלת מאחוריו, מתאפשר לו לבחור באמצעי מכני את המועמד הרצוי לו. בתום יום ההצבעה מדפיסה המכונה פלט של ההצבעות שנערכו. מידע ההצבעה נשמר על ידי המכונה באמצעי מכני, ולא באמצעי אלקטרוני.
מכונת הצבעה בעלת תקשורת נתונים אלקטרונית ישירה
פיתוח של מכונות ההצבעה האלקטרוניות הן מכונות אשר שולחות את המידע בזמן אמת בתום הצבעת כל מצביע ומצביע לבסיס נתונים מרכזי על גבי רשת ציבורית.
ירג היידר
ירג היידר (בגרמנית: Jörg Haider; 26 בינואר 1950 – 11 באוקטובר 2008) היה פוליטיקאי אוסטרי לאומני שכיהן כמושל מדינת קרינתיה שבאוסטריה משנת 1999 עד מותו. נודע בעמדותיו הקיצוניות ובהתבטאויותיו המשתמעות בזכות הנאצים.
היידר היה במשך זמן רב מנהיג מפלגת החירות האוסטרית (FPÖ), הנחשבת לפופוליסטית וללאומנית, וגם לאחר שפרש מכס ההנהגה בשנת 2000 נותר בעל השפעה רבה במפלגה. בשנת 2005 הקים מפלגה חדשה, "הברית למען עתיד אוסטריה" (BZÖ), וכתוצאה מכך הודח אוטומטית ממפלגת החירות.
הוריו של היידר
הוריו של היידר נמנו עם ראשוני החברים במפלגה הנאצית. אביו, רוברט היידר, היה סנדלר ואמו, דורותיאה רופ, הייתה בתו של רופא שניהל את בית החולים בעיר לינץ.
רוברט היידר הצטרף להיטלריוגנד ב-1929 כנער בן חמש-עשרה, ארבע שנים לפני שאדולף היטלר עלה לשלטון בגרמניה. הוא נשאר חבר במפלגה גם לאחר החרמתה באוסטריה ולאחר שאנגלברט דולפוס פיזר את הפרלמנט וייסד את האוסטרופשיזם. עזב את אוסטריה ב-1933 ועבר לבוואריה, אך חזר כעבור שנה לאחר ניסיון ההפיכה הנאצי באוסטריה. לאחר שנעצר ושוחרר חזר לגרמניה והצטרף ל"ליגה האוסטרית", חלק מן האס אה. הוא סיים שתי שנות שירות צבאי בגרמניה וחזר לאוסטריה ב-1938, לאחר שאוסטריה סופחה לגרמניה (האנשלוס). מ-1940 לחם כקצין זוטר בוורמאכט בחזית המערבית ובחזית המזרחית. לאחר שנפצע מספר פעמים פרש מהוורמאכט בדרגת סגן. ב-1945 נישא לדורותיאה רופ, שפעלה כמנהיגה בברית הנערות הגרמניות (BDM). עם סיום המלחמה ננקטו הליכים לקביעת מעמדם של בני הזוג היידר, לנוכח חברותם במפלגה הנאצית, והם הוגדרו כבעלי דרגה נמוכה בלבד במפלגה הנאצית (Minderbelastet). רוברט היידר נאלץ לעבוד בבית חרושת לנעליים, ועל דורותיאה היידר, שהייתה מורה, נאסר לעבוד במשך שנתיים.
תחילת דרכו של היידר
היידר נולד בעיירה באד גויזרן שבאוסטריה עילית ב-1950, כאשר מצבם הכלכלי של הוריו היה טוב. לאחר סיום בית הספר היסודי עבר ללמוד בבית ספר תיכון בבאד אישל. בעת לימודיו הצטרף לאגודת סטודנטים לאומנית.
ב-1968 עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה. לאחר שסיים את לימודי המשפטים התגייס לצבא אוסטריה ושירת בהתנדבות יותר משירות החובה בן תשעת חודשים. ב-1974 החל לעבוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וינה במחלקה למשפט חוקתי.
עלייתו להנהגת מפלגת החירות
היידר עלה בהדרגה במעמדו במפלגת החירות האוסטרית (FPÖ), עד שב-1970, בגיל 20, היה לראש תנועת הנוער של המפלגה, תפקיד שבו כיהן עד 1974. ב-1979 היה לחבר הצעיר ביותר, בן 29, מבין חברי מפלגת החירות בפרלמנט האוסטרי. ב-1983 בהיותו ראש המפלגה במדינת קרינתיה, החל למתוח ביקורת על מנהיגיה הארציים של המפלגה, שהייתה אז רק מפלגה קטנה ושולית, בעלת תמיכה של כ-5% מאוכלוסיית אוסטריה.
ב-1986 הביס את סגן הקנצלר נורברט שטגר בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה והיא זכתה ל-10% מהקולות בבחירות הכלליות. בבחירות 1990 הביא את המפלגה להשיג שיא של 18% מהקולות. בעקבות עליית הפרופיל הציבורי שלו זכה לכינוי "נכדו הרוחני של היטלר" בעיתונות הבינלאומית. בנובמבר 1991 זכתה המפלגה להצלחה נוספת, שקיבלה 22% מהקולות בבחירות לעיריית וינה.
ירושת ברנטל
במהלך הקריירה שלו התמקד היידר בפוליטיקה המקומית של קרינתיה. חייו האישיים נקשרו קשר חזק עם מחוז אוסטרי זה: ב-1983 ירש היידר את אדמות דודו וילהלם ובהופר, שהחזיק אחוזה נרחבת בקרינתיה. האחוזה, שנודעה כ"ברנטל" (בגרמנית: "עמק הדובים"), הייתה שייכת קודם לכן ליהודי איטלקי, שנאלץ למכור אותה במלחמת העולם השנייה. שווי האחוזה נאמד ב-15 מיליון דולר.
מאבק פוליטי בקרינתיה
עד 1989 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPÖ) נהנתה מרוב מוחץ בקרינתיה. בשנה זו מספר המושבים של המפלגה ירד לפחות מ-50% מהמושבים, ומפלגת החירות האוסטרית ומפלגת העם האוסטרית הקימו קואליציה שבחרה את היידר למושל קרינתיה.
בוויכוח שהתקיים בפרלמנט בקרינתיה ב-1991, הותקף היידר על תוכניתו להפחית את דמי האבטלה ולכפות על המובטלים שיבוץ בעבודה כלשהי, באופן שמזכיר את המדיניות הנאצית. היידר השיב "זה לא יהיה כמו הרייך השלישי, כי הוא פיתח מדיניות עבודה הולמת, שהממשלה בווינה לא פיתחה מעולם". התגובה הזאת עוררה מהומה, שאילצה את היידר להתפטר ממשרת המושל, והקואליציה שבראשותו הוחלפה בקואליציה של מפלגת העם והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
באוגוסט 2007 הודיע כי יאסור בחוק בניית מסגדים בקרינתיה.
יושב ראש האופוזיציה
בשנים שבהן היה היידר יושב ראש מפלגת החירות, המפלגה נטתה יותר לימין הקיצוני, באופן ששיקף את הלאומנות, שנאת הזרים וההתנגדות להשקפת העולם של האיחוד האירופי. לקידום מדיניותו השתמש היידר בפופוליזם. עם תחילת כהונתו, התמיכה במפלגה בקרב הציבור הייתה רק 5%, ובשנת 1999 היא צמחה ל-27%.
עמדות המפלגה, שערבבו בין פופוליזם ולאומנות, זכו לתמיכה לאורך השנים. בנוסף לבוחרים מהימין הקיצוני, משכה מפלגת החירות גם בוחרים שמחו נגד מפלגת הדמוקרטים והמפלגות השמרניות במערכת הבחירות הלאומית ובמערכת הבחירות האזורית בשנות ה-90.
קואליציה עם ממשלת מפלגת העם של וולפגנג שיסל
בשנת 2000 הקימו מפלגת החירות של היידר ומפלגת העם האוסטרית ממשלת קואליציה בראשות וולפגנג שיסל. קואליציה זו עוררה גל מחאות באוסטריה וברחבי אירופה. ראשי הממשלות של 14 המדינות האחרות באיחוד האירופי החליטו להפסיק את שיתוף הפעולה עם ממשלת אוסטריה, והטילו עליה סנקציות. אוסטרים תומכי הממשלה האשימו את אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהתנגדו לממשלה, ואת הנשיא תומאס קלסטיל בהטלת הסנקציות, ואף הטילו ספק בנאמנותם למדינה. בספטמבר 2000, האיחוד האירופי שם קץ ל-7 חודשי בידוד דיפלומטי של אוסטריה, לאחר שהגיע למסקנה כי הטלת הסנקציות אינה יעילה ואף מזיקה.
בסוף שנת 2000 פרש היידר ממשרת מנהיג המפלגה, והוחלף על ידי סוזאנה ריס-פאסר. צעד זה בא לשכך ביקורת ממדינות זרות, ובפועל הוסיף היידר לשלוט במפלגה מאחורי הקלעים.
קריסת הקואליציה והידרדרות מפלגת החירות
בספטמבר 2002, לאחר ועידת מפלגה מיוחדת בעיירה קניטלפלד שבשטיריה, שנודעה כ"פוטש קניטלפלד", איבדה ריס-פאסר את תמיכתם של רבים מחברי המפלגה ובראשם היידר. בספטמבר 2002 הודיע קאנצלר אוסטריה, וולפגאנג שיסל, על התפטרות ממשלתו ועל פירוק הקואליציה, וקרא לבחירות מוקדמות. זאת יום לאחר שירג היידר, נישל מתפקידה את, סוזאנה ריס פאסר. בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר של אותה שנה עמד בראש המפלגה. הבחירות הסתיימו בניצחון מוחץ (42.5%) למפלגת העם האוסטרית בראשותו של וולפגאנג שיסל. התמיכה במפלגת החירות של היידר, שב-1999 הייתה גבוהה מאשר התמיכה במפלגת העם, הגיעה רק ל-10.6% מהבוחרים, אך מפלגת החירות שוב הצטרפה לקואליציה.
בתגובה לתוצאות הצהיר היידר כי מנהיג המפלגה חייב להתפטר. כאשר נדחתה דרישתו, הצהיר כי הוא יעזוב לצמיתות את הפוליטיקה הפדרלית. באוקטובר 2003 אירעו חילופים בקבינט בעידודו של היידר - מנהיג מפלגת החירות הרברט האופט אולץ להתפטר ממשרת סגן הקנצלר והוחלף בידי הוברט גורבך.
ב-7 במרץ 2004 זכתה מפלגת החירות ברוב הקולות (42.5%) בבחירות לפרלמנט של קרינתיה. ב-31 במרץ נבחר היידר שוב למשרת מושל קרינתיה בידי חברי הפרלמנט ממפלגת החירות וממפלגת העם. מחוץ לקרינתיה התמיכה בהיידר פחתה מאוד. מפלגת החירות הפסידה בשתי מערכות בחירות, הבחירות לפרלמנט האירופי והבחירות ללשכת המסחר האוסטרית, והתמיכה בה פחתה במידה ניכרת. ביוני מונתה אחותו אורסולה האובנר לרש המפלגה.
הקמת מפלגה חדשה
בעקבות תוצאות הבחירות הייתה מפלגת החירות, בראשות אחותו של היידר, אורסולה האובנר, נתונה בעימות פנימי. ב-4 באפריל 2005 הקימו היידר, אחותו, סגן הקנצלר הוברט גורבאך ואישים נוספים ממפלגת החירות מפלגה חדשה שנקראה "הברית למען עתיד אוסטריה" (בראשי תיבות: BZÖ) בהנהגת היידר.
מותו
ב-11 באוקטובר 2008 נהרג היידר בתאונת דרכים, ליד קלגנפורט, במדינת קרינתיה, בשעות המוקדמות של ה-11 באוקטובר 2008. הוא היה בדרכו לחגוג את יום הולדתה ה-90 של אמו. המשטרה דיווחה כי הפולקסווגן פאטון בה נהג ירדה מהכביש, התגלגלה במורד סוללה והתהפכה, והוא סבל פציעות חמורות בראש ובחזה. הוא היה לבד במכונית ולא היו מעורבים בתאונה כלי רכב אחרים. חקירת התאונה העלתה שהוא היה שיכור בעת התאונה ונהג במהירות של 142 קמ"ש, כפליים מהמהירות המותרת. בדמו נמצא יותר מפי שלושה מכמות האלכוהול המותרת.
לאחר מותו, מאהבו ויורשו הפוליטי, שטפן פצנר, התוודה על הרומן שהיה ביניהם וכינה את היידר "הגבר של חיי".
חיים אישיים
בשנת 1976 נישא לקלאודיה היידר-הופמן ולזוג נולדו שני ילדים.
הר שלטון
הר שֶׁלטוֹן (באנגלית: Mount Shelton) הוא הר הממוקם מערבית למוצאו של קרחון ראסטורפר, במזרח רכס הומראן בהרי האדמירליות שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,485 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם ג'ון אי שלטון (John E. Shelton), שהיה מטאורולוג בתחנת האלט במסגרת תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית בין השנים 1964–1965.
I Believe in Your Sweet Love
I Believe in Your Sweet Love (בעברית: אני מאמינה באהבה המתוקה שלך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הוולשית בוני טיילר. השיר יצא לאור ב-7 באוקטובר 1979, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבומה הרביעי, Goodbye to the Island.