cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פליקס פארה
חינוך והדרכה
בעת שהותו באקדמיה, הציג פליקס מספר מיצירותיו בתערוכות אמנות פנימיות קטנות המורכבות מיצירות שיצרו תלמידי האקדמיה. בשנת 1871, הוא הציג לראווה עירום שצויר בסגנון אירופי. שנתיים לאחר מכן, ב-1873, הוצגה אחת היצירות הבולטות שלו, "גלילאו המדגים את התיאוריות האסטרונומיות החדשות באוניברסיטת פדובה", ציור שמן שנעשה על קנבס. בשנת 1877, הציג פארה את "פרקי הכיבוש: הטבח של צ'ולולה", יצירה שתשפיע באופן משמעותי על חייו בשנים הבאות. הציור האקדמי ההיסטורי שלו המתאר את קורטז וכיבושו ברחבי מקסיקו, והרס את התרבות המקומית תוך כדי כך. הציור זיכה את פארה במלגה מהאוניברסיטה כדי לנסוע ולהמשיך את השכלתו האמנותית באירופה.
החל משנת 1878, פארה למד ארבע שנים בצרפת ואיטליה, אצל ציירים מאסטרים אחרים. בסיום לימודיו ב-1882, החליט פארה לחזור למולדתו מקסיקו וקיבל בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות.
קריירה
עם שובו למקסיקו ב-1882, קיבל פארה תפקיד בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות כפרופסור לקישוט, פרקטיקה אמנותית המבוססת על רישום. פארה המשיך להשתמש בצבעי שמן לאחר כניסתו לתפקיד, ויצר יצירות כמו "בדידות", ב-1898 ו"טבע דומם עם סיר" ב-1917. עם זאת, בגלל עמדת ההוראה החדשה שלו, הקצב שבו ייצר או חשף בפומבי יצירות בצבעי שמן הצטמצם באופן משמעותי.
תפקידו במוסד האמנותי היה העיסוק העיקרי שלו מ-1882 עד 1909, אז החל לעבוד במוזיאון הלאומי בנוסף לתפקידו כפרופסור.[4] בתקופתו במוזיאון החל פארה להתנסות במדיה חדשה אחרת: צבעי מים. דוגמאות מעטות של יצירות שהופקו באמצעות מדיומים אלה אומתו כשלו, ואלה לא מתוארכות במדויק.
סוף הקריירה ומוות
פארה פרש באופן רשמי מתפקידו בבית הספר בשנת 1915, לאחר כהונה במקצוע במשך 33 שנים.
אף על פי שהרחיק את עצמו מהחינוך לאמנות, הוא המשיך לעסוק ביצירה האמנותית, והפיק את ציור טבע דומם ב-1917, יצירת האמנות הידועה האחרונה שלו לפני מותו ב-1919.
מריה עמנואל, מרקיז מייסן
מריה עמנואל, מרקיז מייסן (בגרמנית: Maria Emanuel Markgraf von Meißen; 31 בינואר 1926 - 23 ביולי 2012) היה ראש בית וטין בין השנים 1968–2012.
ביוגרפיה
מריה עמנואל נולד ב-31 בינואר 1926 ברגנסבורג, בוואריה, והיה הילד הבכור של פרידריך כריסטיאן, נסיך הכתר של סקסוניה ואליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני ומרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
אף על פי שמארי וסילצ'יקוב מספרת בספרה "יומני ברלין 1940–1945" את סיפורו של הנסיך בן ה-16, הנסיך מריה עמנואל, ששילם לה בעד עזרתה במציאת כלה, שכן הוא הרגיש שזה חובתו כלפי השושלת שלו, הוא התחתן רק ביום הולדתו ה-37, ב-31 בינואר 1963, עם אנסטסיה, נסיכת אנהלט, שאותה נשא לאישה בווה שבשווייץ, אולם לא היו להם ילדים.
מריה עמנואל הפך לראש בית וטין עם מותו של אביו בשנת 1968.
משבר הירושה
מכיוון שלמריה עמנואל לא נולדו ילדים לגיטימיים, הוא בחר בסופו של דבר ליורשו את הנסיך אלכסנדר, נסיך סקסוניה-גספה, בנה של אחותו הבכורה אנה, נסיכת סקסוניה ובעלה המנוח רוברטו דה אפיף, נסיך גספה, צאצא של משפחת בנו עסאף מלבנון. מריה עמנואל אימץ את אלכסנדר ב-1 ביוני 1999, שהתחתן עם גיזלה, נסיכת בוואריה ב-1987. ב-1997 הסכימו הצאצאים הזכרים ששרדו מהענף האלברטיני להחלטת מריה עמנואל, אם כי לאחר מכן, אחיו אלברט הצהיר כי לא קיבל עוד את ההחלטה.
אולם אחיו של מריה עמנואל, אלברט, תמך בדרישות השוויון כדי לאפשר לבני דודתו, הנסיך טימו, ולבנו המורגנטי, רודיגר, לרשת בסופו של דבר את ראשות הבית. לרודיגר ולאשתו הראשונה אסטריד לינקה נולדו שלושה בנים דניאל, ארנה ונילס.
על אף שבית וטין האלברטיני מורכב רק מענף המלוכה, ישנם מספר ענפים קיימים של בית וטין, אשר שלטו בנחלות הארנסטיניות השונות עד 1918 (כמו גם הענפים הזוטרים של בית סקסה-קובורג-גותה שהחזיקו כמה כתרים מלכותיים). בהצהרה משותפת מה-23 ביוני 2015, ראשי שלושת הענפים הנותרים של הענף הארנסטיני של בית וטין, מיכאל, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך, אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, הצהירו כי לפי חוקי בית וטין וכללי הירושה המסורתיים, אלכסנדר אפיף, הנושא את השם נסיך סקסוניה, לא ירש את מריה עמנואל לעמוד בראש הענף האלברטיני (בית המלוכה של סקסוניה), וגם אינו רשאי לשאת בתואר מרקיז מייסן.
גוסטה דוידזון-דרנגר
גוסטה דוידזון (יוסטינה) (נולדה בקרקוב (פולין) בשנת 1917 - 1943) נמנתה על מקימי המחתרת בגטו קרקוב ב-1942. נאסרה על ידי הגסטפו וכתבה בבית הכלא את יומנה, המתעד את פעולות המחתרת. דוידזון ברחה מהכלא ונתפסה שוב בשנת 1943, ומאז נעלמו עקבותיה.
פעילות המחתרת בקרקוב
כאשר הגרמנים כבשו את קרקוב, נאסרו גוסטה ובעלה שמשון דרנגר. לאחר חודש בכלא שבמהלכו עברו עינויים, שוחררו השניים תמורת כופר. עם שחרורם חזרו לפעול בתנועת "עקיבא" בגטו קרקוב. דוידזון לימדה ידיעת הארץ בחווה החקלאית בקופילאני. באפריל 1942 החלה התארגנות מחתרתית של החלוצים בחווה, ועם חיסול החווה באוגוסט 1942 הוקם ארגון המחתרת "החלוץ הלוחם". דוידזון נמנתה על הנהגת המחתרת מיום הקמתה.
המחתרת החלה להבריח חברים לשורות הפרטיזנים, אך לאחר מספר כישלונות זנחה את כיוון הפעולה הזה לטובת פעילות חבלנית. במקביל עסקה המחתרת בזיוף מסמכים ותעודות בעבור חבריה - תחום עליו היה ממונה שמשון דרנגר. לאחר האקציה השנייה של קרקוב בנובמבר 1942, הוקמה המחתרת המאוחדת של "החלוץ הלוחם" ושל "איסקרא" (מחתרת יהודית של השומר הצעיר ושל הקומוניסטים שפעלה בגטו).
בעקבות המעקב ההולך ומתהדק מצד הגרמנים, יצאו דוידזון ודרנגר את הגטו והמשיכו את פעולתם בכפרי הסביבה. בינואר 1943 נאסר שמשון דרגנר על ידי הגסטפו. הדבר נודע לדוידזון, שמיהרה להסגיר את עצמה. דרנגר נאסר בכלא מונטלופיך ודוידזון בכלא הלצלוב הסמוך.
כתיבת יומן בכלא הלצלוב
בכלא פגשה דוידזון את חברותיה למחתרת, בהן גולה מירה. היא ארגנה אותן לקבוצה, ויחד העבירו את הזמן בשיחות, לימוד ושירה. למרות החקירות והעינויים החוזרים ונשנים, שמרה הקבוצה על מורל גבוה. התנהגותה האצילית וזקיפות קומתה זיכו את דוידזון גם באהדת האסירות הלא-יהודיות בכלא.
במהלך שהותה בכלא כתבה בעזרת חברותיה את יומנה, בו היא מתארת את קורות המחתרת בצורה פיוטית. היומן נכתב על גבי ניירות טואלט שהוגנבו לתא על ידי יהודים שעבדו בבית הכלא. דפי היומן הוסתרו בגומחות בקירות התא. דוידזון הכתיבה לחברותיה את התכנים, והללו שרו על מנת שהשומרים לא ישימו לב לנעשה.
דפים מכתב היד של יומנה של יוסטינה
ב-29 במרץ 1943 הוקראו שמותיהן של האסירות העתידות להישלח לפלאשוב להוצאה להורג. גם שמותיהן של דוידזון וחברותיה הופיעו ברשימה, והן החליטו לנסות לברוח. למחרת הוצאה קבוצת האסירות מהכלא. היה עליהן לצעוד כמה עשרות מטרים עד למשאיות ההובלה. עגלה רתומה לסוסים הגיחה מהרחוב הסמוך וחסמה את המעבר. האסירות ניצלו את ההזדמנות ונמלטו. דוידזון ושלוש אסירות נוספות הצליחו להימלט, ושבע אסירות אחרות נהרגו מירי הגרמנים. הן הצליחו להגיע לבוחניה ולחבור לחברי המחתרת ששהו שם. הן שוכנו בבונקר ביערות וישניץ. דוידזון התאחדה ביער עם בעלה, שאף הוא ברח מהכלא עם 15 חברים.
ניסיון הברחת הגבול
בבונקר הצטרף הזוג לפעילות המחתרת ביערות וישניץ וסייע בהוצאת עיתון "החלוץ הלוחם". לצד דאגה ללוחמים ופעילות נקם במלשינים, החלו חברי המחתרת לחפש דרך להבריח את הגבול.
דוידזון יצרה קשר עם יהודי בעל אזרחות הונגרית שהתגורר בוויליצ'קה, עליו שמעה מפי אשתו ששהתה עמה בכלא. דרנגר ודוידזון החליטו כי הגיעה השעה לחצות את הגבול להונגריה. ב-8 בנובמבר 1943 הגיע דרנגר לביתו של היהודי ההונגרי כדי לקבל את התעודות המזויפות. עם הַגיעו נעצר על ידי אנשי הגסטפו והזדהה בפניהם בשמו האמיתי. ב-9 בנובמבר הגיעה דוידזון עם אחיינה ויטוש למקום המפגש המיועד עם דרנגר. כשנודע לה שנעצר התכוננה להסגיר את עצמה, אך שוטרי הגסטפו הקדימו והגיעו לעצרה. היה זה ה-11 בנובמבר 1943. יש לשער כי השניים הוצאו להורג.
לאחר חיסול כל האסירים היהודים בהלצלוב, שופץ תאה של דוידזון על מנת להפכו למועדון קצינים. יהודה פרידמן, קרוב משפחתה ששהה בכלא, שיחד את אחד הבנאים שיביא לו את כל מה שימצא בתא. כך קיבל קופסת פח ובה אוסף ניירות - היומן שכתבה דוידזון בכלא. לאחר המלחמה נמסר העתק של היומן ליהודה וסרמן (מיימון, המכונה פולדק) ולשמעון לוסטגרטן, חבריה של דוידזון למחתרת. החומר שמור בארכיון בית לוחמי הגטאות. היומן הוגש כראיה במשפט אייכמן על ידי התובע הכללי, גדעון האוזנר, שכינה אותה "אנה פרנק הפולנית".
משפחתה
גוסטה נולדה למנחם דווידסון ואסתר לבית בלומנפרוכט. היו לה 3 אחים: דוד משה (טאדאק) שהיה נשוי לאירנה, יעקב וחצקל יהודה ו-3 אחיות: חווה מלכה שהייתה נשואה למשה למברגר, שרה וטוניה שהייתה נשואה לשמעון הולצמן. תקופה מסוימת גידלה גוסטה את איטוש (יצחק) הבן של חווה מלכה שנרצחה עם בעלה.
אמנות קיקלדית
אמנות קיקלדית התפתחה במסגרת התרבות הקיקלדית, אשר התגבשה באיים הקיקלדיים, בסוף התקופה הנאוליתית ובתקופת הברונזה המוקדמת, בערך בשנים 2000–3300 לפני הספירה. התרבות הקיקלדית הייתה אחת משלוש התרבויות הגדולות סביב הים האגאי. השתים האחרות היו: והתרבות המינואית באי כרתים.
האיים הקיקלדיים הם קבוצה של 2200 איים, איונים וסלעים ב, אך רק 33 מהם מיושבים. מקור השם במילה היוונית קיקלוס (kyklos), אשר פירושו מעגל. הקדמונים שקבעו את השם ראו באיים מעין מעגל סביב האי הקדוש דלוס. רוב האיים הם פסגות של הרים תת-ימיים חוץ משני איים, מילוס וסנטוריני, שהם איים געשיים. אדמת האיים איננה פוריה, אבל באיים נקסוס, דלוס ופארוס, מצוי שיש באיכות גבוהה כמו כן, מצויים בהם עופרות ברזל, עופרות בדיל, נחושת, זהב, כסף, אובסידיאן ו. איים אלה היוו גשר בין אירופה, אסיה הקטנה, המזרח הקרוב ואפריקה. מאחר שמכל אחד מהאיים רואים לפחות עוד אי שכן אחד, האזור התאים לשיט מסחרי כבר בתקופה מוקדמת, ללא מכשירי ניווט. המסחר התמקד במינרלים ובשיש וכן בתוצרי הדיג.
האיים יושבו כבר באלף ה-5 לפני הספירה, בתקופה הנאוליתית, על ידי קבוצות שהגיעו מאסיה הקטנה. בתחילה היישובים באיים היו ארעיים, עם אוכלוסייה מורכבת מנודדים. בשלב שני היו כבר ישובי קבע ומתיישבים שעסקו בחקלאות ושייט להובלת טובין ומסחר.
תולדות המחקר הארכאולוגי
החפירות הראשונות באיים הקיקלדיים נעשו בשנים 1883–1884, על ידי החוקר האנגלי והממצאים פורסמו לראשונה בשנת 1884, על ידי הארכאולוג הגרמני. את עבודתם המשיך הארכאולוג היווני, בשנים 1898–1899. החפירות התמקדו בשרידי יישובים ובאתרי קבורה, שהיו צמודים ליישובים. המתים נקברו במצב מכווץ, יחד עם חפצים ששימשו אותם בחייהם, כגון כלים, תכשיטים, פגיונות ולהבים. הפריט החשוב ביותר שנמצא בחלק מהקברים היו צלמיות עשויות שיש, בדרך כלל. צלמיות דומות נמצאו גם בשרידי מבני מגורים. בתחילה הצלמיות זכו ליחס מזלזל, אך בשנות ה-50 של המאה ה-20 גבר העניין בפיסול הקיקלדי, בעיקר עקב דמיונו ליצירות של אמנים מודרניים כמו: קונסטנטין ברנקושי. אמדאו מודיליאני, אלברטו גיאקומטי, הנרי מור וברברה הפוורת'. התעניינות זו גרמה לחפירות בידי גורמים בלתי מורשים ושוד עתיקות אשר פגע במחקר הארכאולוגי, בהיעדר מידע אמין לגבי מקום המוצא של הפריטים השונים.
התקופות השונות ומאפייניהן
בתקופה הנאוליתית, באיים הקיקלדיים יוצרו כלי חרס שהיו זהים לאלה שכויירו בתקופה הנאוליתית המאוחרת בכרתים וביוון היבשתית. התרבות הקיקלדית הייחודית הפציעה באלף ה-3 לפני הספירה, בתקופה הידועה כתקופת הברונזה הקדומה והיא הקדימה את תקופת הברונזה המפוארת של כרתים ויוון היבשתית. מחלקים את התקופה בה הייתה קיימת אמנות קיקלדית ייחודית, לשלוש תקופות, הממוספרות 1,2, ו-3, בצירוף ראשי התיבות EC שמשמעותן Early Cycladic.
הפריטים המצויים באתרים ארכאולוגיים מכל התקופות הן צלמיות, שרובן עשויות שיש, ולכן היוו את מוקד המחקר הארכאולוגי לגבי האזור הנתון, תוך התייחסות לממצאי רקע.
התקופה הראשונה, EC1, בשנים 3300-2800 לפנה"ס, נקראת גם תרבות גרוטה-פלוס (Grotta-Pelosׂׂ), לפי שמם של אתרי קבורה.זו הייתה תקופה של שלום, כפי שניתן להסיק משרידי היישובים, אשר היו בלתי מבוצרים. לא היה כמעט כל קשר בין אוכלוסיית האיים לבין אוכלוסיות אחרות, ולכן גם לא הייתה השפעה של תרבות חיצונית. הצלמיות המשויכות לתקופה זו הן מעטות יחסית. הסגנון הראשוני הוא סכמטי, וממנו מתקיים מעבר אל הסגנון הנטורליסטי, עם דמות שלובת זרועות. הבליטה הקטנה דמוית מוט מציינת את הראש והצוואר ושני השקעים בצידי הגוף מציינים מתניים. בסיס הצוואר מובלט על ידי חריטה בצורת משולש. רוב הצלמיות מתקופה זו הן קטנות, עד גודל של 20 סנטימטר.
התקופה השנייה, המסומנת כ-EC2, נקראת גם תרבות קרוס-סירוס (Keros-Syros), והחוקרים מגדירים את זמנה החל מ־2700 לפני הספירה ועד 2400 או 2300 לפני הספירה. במספר חפירות התגלו שרידי ביצורים, המעידים על איום מצד אוכלוסיות מחוץ לאיים. זו הייתה תקופת השיא של האמנות הקיקלדית, ובה פוסלו הצלמיות הקנוניות. הן עשויות שיש ומתארות דמויות נשיות ערומות, בעלות ראש אובלי מורם, עם נטייה קלה לאחור ואף מעודן. הברכיים מתוארות כפופות מעט והידיים שלובות, מונחות על הבטן. ברוב הצלמיות יד שמאל מונחת מעל יד ימין. יש ביניהן דמויות דקיקות ואלגנטיות אשר גודלן הוא כ-20 סנטימטר, אך וריאציה נפוצה יותר היא זו בה הראש מתואר כמשולש נטוי והצוואר גלילי, החזה מרובע והזרועות אופקיות באזור המתניים. נמצאו צלמיות בודדות אשר בהן זרוע ימין מונחת מעל הזרוע השמאלית. חלק מהצלמיות מתארות נשים הרות, עם בטן בולטת ובה פסים אופקיים. צורות אלו נחשבות קנוניות משום שהדגם הכללי היה בשימוש במשך כ-400 שנה והן מצטיינות באחדות של הקווים הכללים ובדיוק הביצוע. נראה שההבדלים נובעים מהשוני בסגנונם של הפסלים באיים השונים, אך לא ניתן לומר זאת בוודאות, בגלל פעילותם של שודדי העתיקות. על רוב הצלמיות ניתן לראות סימנים המעידים על שעל חלק מהצלמיות היו פרטים מצוירים בפיגמנטים מינרליים, בעיקר שיער ועיניים, אך גם תכשיטים. על פי מחקרים עדכניים, הצביעה בכחול נעשתה תוך שימוש באזוריט וצביעה באדום נעשתה בסולפיד הכספית, הוא צינובר. כל הצלמיות שטוחות מאוד ולכן גם שבירות. בתקופה זו נוצרו גם צלמיות שגובהם כמעט גובה אדם. באי נקסוס נמצא מספר קטן מאוד של צלמיות שגובהן עד 1.5 מטר. צלמיות גבריות נמצאו אומנם, אך הן מאוד נדירות.הסיבות לסיומה של תקופה זו לוטות בערפל, אך יש עדויות לצימצום האוכלוסייה. בסוף התקופה לא היה יותר פיסול בשיש, אשר הוחלף בחימר.
בז אמריקאי
בז אמריקני (שם מדעי: Falco sparverius) הוא מין עוף דורס ממשפחת הבזיים. זהו הבז הנפוץ ביותר באמריקה הצפונית, והוא שוכן במגוון בתי גידול. אורכו בין 19 ל-21 סנטימטרים, הבז הקטן ביותר באמריקה הצפונית. בין הזכר לנקבה קיימת דו-צורתיות זוויגית בגודל ובמעטה הנוצות, אם כי לשני הזוויגים יש גב בגוון חום-אדמדם. מעטה הנוצות של הגוזלים דומה לבוגרים.
אמנות קיקלדית
התקופות השונות ומאפייניהן
התקופה השלישית, היא EC3, התאפיינה בהידוק הקשרים עם אוכלוסיית האי כרתים. באיים הקיקלדיים הופיעו יישובים גדולים יותר, כפי שמסתבר מהשרידים שנחפרו. ההתפשטות של התרבות המינואית במרחב האגאי הביאה לערוב של זו עם התרבות הקיקלדים וירידה בחשיבותה של זו האחרונה.
קווין קלסי
קווין חסוס קלסי חנס (בספרדית: Kevin Jesús Kelsy Genez; נולד ב-27 ביולי 2004 בוולנסיה שבוונצואלה) הוא כדורגלן ונצואלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
בז אמריקאי
הבז האמריקני צד כשהוא מרחף באוויר תוך שימוש בחבטות כנפיים מהירות או כשהוא יושב על ענף וסורק את הקרקע בחיפוש אחר טרף. התזונה שלו כוללת חגבים, לטאות, עכברים ועופות קטנים (למשל דרורים). הוא מקנן בחללים בעצים ובצוקים, בבניינים ובמבנים אחרים. הנקבה מטילה שלוש עד שבע ביצים, כששני הזוויגים משתתפים בדגירה. זהו עוף נפוץ לשימוש בבזיירות, בייחוד על ידי טירונים. אף שאיננו צייד תוקפני כמיני בזים אחרים גדולים יותר, אימון נכון ובקרה על המשקל על ידי הבזייר מאפשרת לבזים רבים להפוך לציידים יעילים של עופות מסוגם של הדרורים והזרזירים, כשמדי פעם הם מצליחים לצוד עופות במשקל עד כפליים ממשקלם.
אמנות קיקלדית
משמעותן של הצלמיות
הניסיון לברר את תפקידן של הצלמיות העמיד שאלות רבות בפני החוקרים. הצלמיות עשויות שיש נמצאו ברחבי המרחב האגאי, וברור שהיו פריטי יוקרה והיה בהן מסחר. אך תפקידם המקורי, באיים עצמם, לא ברור. מצד אחד, חלק מהצלמיות נמצאו בתוך קברים, אך לא בכולם. מצד שני, נמצאו צלמיות גם בשרידי מגורים. מכאן שהשימוש בהן לא היה בלעדי לטקסי קבורה. עיבודם היה תהליך מיגע, שהתבצע בעזרת הזכוכית הגעשית והשמיר המקומיים. נראה שהמחיר הגבוה של פריטי השיש היה הגורם להכנת צלמיות עשויות עץ או חימר צבוע. אחת ההשערות טוענת שהצלמיות הזולות יותר ליוו לקבר את הנפטר, בעוד הפריט המקורי, עשוי שיש, נשאר בבעלות המשפחה. השערה נוספת היא שפריטים אלה היו בעלות משמעות דתית מסוימת, אך גם הוערכו בשל יופיים והמאמץ שהושע בהכנתו. על חלק מהן ניתן לגלות שעברו תיקונים, דבר שמעיד גם הוא על ערך גבוה מבחינה חומרית או רגשית. לשאלות הנ"ל יש להוסיף צבר של מאות חלקי צלמיות שיש וכן פרטי שיש אחרים, אשר נמצאו באי קרוס (Keros). התברר שהחלקים היו שייכים לפריטים נבדלים, והם כנראו הובאו מאיים אחרים, אחרי שבירתם. אין כל השערה לגבי משמעות ממצא זה.
קווין קלסי
קריירת מועדונים
קלסי גדל במחלקת הנוער של מינרוס דה גואיאנה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2021. הוא ערך 33 הופעות במסגרת ליגת העל הוונצואלית, בהן הבקיע חמישה שערים.
בז אמריקאי
תחום אזור הרבייה של הבז האמריקני משתרע ממרכז ומערב אלסקה לרוחב צפון קנדה עד נובה סקוטיה, ודרומה בכל רחבי אמריקה הצפונית, עד מרכז מקסיקו והקריביים. באמריקה המרכזית הבז המקומי אינו נודד והרבייה מתבצעת בטריטוריה הקבועה שלו. הבז נפוץ בכל רחבי אמריקה הדרומית. מרבית העופות המקננים בקנדה ובצפון ארצות הברית נודדים דרומה בחורף. הוא אורח נדיר במערב אירופה.
אמנות קיקלדית
המחבתות
השימוש המשוער הוא כקמע או מראה.
קווין קלסי
קריירת מועדונים
ב-1 בינואר 2023 חתם קלסי בבוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית, אולם ב-31 בינואר, לפני שערך הופעות במדי בוסטון ריבר, חתם בשחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
לוקלה
גאוגרפיה
בעיירה, הממוקמת בגובה 2,860 מטר, שוכן נמל התעופה טנזינג-הילרי, היחיד באזור, ובכך עיקר חשיבותה. רוב הזרים התרים באזור מגיעים אליו בטיסה שאורכה כ-30 דקות מקטמנדו. דרך הגעה נוספת היא באוטובוס מקטמנדו לג'ירי, ולאחריו טרק האורך 5-7 ימי הליכה. בלוקלה מרכז מסחרי גדול, ומעבר לה, ניתן למצוא ציוד רק בעיירה נמצ'ה באזאר.
בז אמריקאי
תיאור
הבז האמריקני הוא הבז הקטן ביותר באמריקה הצפונית, ועל פי הסיווג המסורתי הוא הדורס הקטן ביותר באמריקה. בין הזכר לנקבה קיימת דו-צורתיות זוויגית, אם כי יש חפיפה מסוימת בצבע מעטה הנוצות בין הזוויגים. אורכו של העוף הבוגר בין 12 ל-27 סנטימטרים כשאורך מוטת כנפיו בין 50 ל-61 סנטימטרים. נקבת הבז גדולה מהזכר. הזכר שוקל בין 80 ל-105 גרם, כשהנקבה לעומתו שוקלת בין 100 ל-120 גרם. במדידות התקניות אורך עצם הכנף הוא בין 16 ל-21 סנטימטרים, אורך הזנב בין 11 ל-15 סנטימטרים ואורך השרשכף בין 3.2 ל-4 סנטימטרים.
קווין קלסי
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת ונצואלה עד גיל 20 לטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת.
לוקלה
גאוגרפיה
שדה התעופה של לוקלה קרוי מאז שנת 2001 על שמם של אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי, המטפסים הראשונים על האוורסט. השדה מיועד למטוסי STOL (short take off - landing). מטוסים, שאורך המסלול לו הם זקוקים להמראה ונחיתה הוא קצר מאוד כיוון שאורכו של השדה הוא 500 מטרים בלבד, ובקצהו יש מצוק שגובהו מאות מטרים. השדה אינו מישורי, והוא אחד התלולים בעולם, כיוון ששיפוע מסלול הטיסה שלו מגיע ל-12%. לכן, ההמראה מתבצעת במדרון, והנחיתה במעלה. עד שנת 2002 היה השדה כבוש בלבד וכיום הוא סלול. מספר תאונות התרחשו בו, ונהרגו בהן כ 30 איש. שדה התעופה מקיים טיסות באור יום בלבד לקטמנדו, אך הוא נסגר לעיתים קרובות עקב מזג האוויר. במקום קיים גם מנחת מסוקים קטן. בעת מהומות או ניסיונות הפיכה, נסגר השדה, והצבא הנפאלי מטיל איסורים לגבי תנועה בעיירה.
בז אמריקאי
תיאור
בניגוד למיני דורסים אחרים רבים, ההבדל בין הזוויגים הוא בעיקר במעטה הנוצות מאשר בגודל. לזכרים יש כנפיים בגוון כחול-אפור מנומרים בכתמים שחורים כשהמשטח התחתון לבן עם פסים שחורים. הגב בגוון חום-אדמדם עם פסים בחלקו התחתון. הבטן והאגפים לבנים עם כתמים שחורים. גם הזנב חום-אדמדם, כשבחלקו התחתון רצועה שחורה המסתיימת בקצה לבן או חום-אדמדם. הגב והכנפיים של נקבת הבז האמריקני הם בגוון חום-אדמדם עם פסים בגוון חום כהה. המשטח התחתון של הכנפיים של הנקבה בגוון שמנת עד חום-צהבהב עם פסים רבים בגוון חום. הזנב שונה מזנבו של הזכר, הגוון חום-אדמדם עם פסים שחורים צרים מרובים. לעופות צעירים יש תבניות צבע דומות לבוגרים. בשני המינים הראש לבן וכיפת הראש אפורה-כחלחלה. בכל אחד משני צדדי הראש יש סימונים על הפנים בדמות שני פסים שחורים צרים אנכיים, בעוד שלמיני בזים אחרים יש אחד.
משני צדי הקדקוד יש שני כתמים שחורים שמטרתם נתונה במחלוקת, אבל התאוריה המקובלת ביותר היא שהם פועלים כ"עיניים מזויפות", ומסייעים להגן על העוף מפני תוקפים פוטנציאליים. הכנפיים ארוכות יחסית, צרות והולכות ומתחדדות לקראת הקצה.
השמעת קולות
לבז האמריקני יש שלושה סוגים של קולות ה"קלי", ה"יבבה" וה"צפצוף". ה"קלי" מושמע ברצף מהיר "קלי, קלי קלי" כאשר הבז מודאג או נרגש. קריאה זו מושמעת במגוון מצבים ושני הזוויגים משמיעים אותה, אבל לנקבות הגדולות יותר יש קולות נמוכים יותר מאשר לזכרים. קריאת ה"יבבה" קשורה בעיקר בקשר לאכילה, אבל מושמעת גם במהלך הזדווגות. הצפצוף מושמע בפעילויות המערבות יחסי גומלין בין נקבות לזכרים, כולל טקסי החיזור, ההזדווגות והאכלת האפרוחים. האפרוחים משמיעים קריאות דומות לאלו של הבוגרים בהיותם בני 16 יום.
טקסונומיה
השם המדעי של הבז האמריקני Falco sparverius ניתן על ידי קארולוס ליניאוס בספרו Systema Naturae מהמאה ה-18. הסוג (Falco) מתייחס לצורת המקור המעוקלת, ושם המין פירושו "הקשור לדרורים", המתייחס לגודל העוף ולעובדה שהוא צד דרורים מדי פעם.
17 תת-מינים של הבז האמריקני מוכרים בהתבסס על מעטה הנוצות שלהם, גודלם והקולות שהם משמיעים:
אקולוגיה והתנהגות
בזים אמריקנים שוכנים במגוון רחב של בתי גידול כולל, ערבות דשא, אחו ומדבריות, ואזורים פתוחים עד פתוחים למחצה אחרים. הם שוכנים גם בערים ובפרברי הערים. בית גידול של הבז חייב לכלול מוטות שעליהם הוא נח, אזור פתוח לציד, וחללים לקינון (טבעיים או מעשי ידי אדם). הבז האמריקני מסוגל לחיות בתנאי אקלים מגוונים, החל מהאזור צפונית לחוג הארקטי ועד האזורים הטרופיים של אמריקה המרכזית ועד לגבהים מעל 4,500 בהרי האנדים. תחום התפוצה של העוף הוא מאלסקה וצפון קנדה עד הקצה הדרומי ביותר של אמריקה הדרומית, ארץ האש. מדי פעם הוא נצפה מחוץ לאזור התפוצה שלו, בבריטניה, דנמרק, מלטה והאיים האזוריים.
חייו של הבז האמריקני קצרים, כשאורך החיים אינו עולה על חמש שנים לעופות בטבע. העוף הזקן ביותר המוטבע שחי בטבע היה בן 11 שנים ושבעה חודשים. בעוד שבזים אמריקנים בשבי יכולים לחיות עד 14–17 שנים. מחקר על מותם של בזים אמריקנים העלה כי בני אדם אחראים ל-43.2% מ-1,355 המיתות המדווחות, הגורמים האנושיים כללו ציד ודריסה, בעוד שטריפה (כולל על ידי עופות טרף גדולים) הייתה אחראית ל-2.8% מהמקרים. קרוב לוודאי שסטטיסטיקות אלו מוטות, כיוון שהמיתות המדווחות אירעו באזורים שבהם מתגוררים בני אדם או בסמוך אליהם.
הטורפים העיקריים של הבז האמריקני הם: אוח וירג'יניה ועקב אדום-זנב. אוכלוסיות נץ קופר בצפון מזרח ארצות הברית גדלו בין השנים 1976 ל-2003, ומחקרים גילו שמין זה צד את הבז האמריקני. טורפים נוספים כוללים זאב ערבות, שונר מצוי, בואש, דביבון מצוי ועורב.
תזונה
בזים אמריקנים ניזונים בעיקר מבעלי חיים קטנים כדוגמת חגבים, שפיריות לטאות עכברים ונברנים. מדי פעם הם יאכלו ציפורים קטנות. דווח שהבז גם הרג נחשים, עטלפים וסנאים. הבזים מצליחים לשמור על צפיפות גבוהה של אוכלוסייתם, לפחות חלקית, בשל המגוון הנרחב של תזונתם. שיטת הציד העיקרי של הבז האמריקני היא לנוח על ענף ולחכות שהטרף יתקרב. ניתן לצפות בעוף לאורך כבישים או בשדות כשהוא יושב על ענפי עצים, חוטים של מתח גבוה או עמודי גדרות. הוא צד גם בדאייה, מרחף באוויר בעזרת חבטות כנף מהירות וסריקת הקרקע אחר טרף. שיטות ציד נוספות כוללות מעוף נמוך מעל לשדות, או לרדוף אחרי חרקים או ציפורים באוויר.
הטרף כמעט תמיד נלכד על הקרקע. לפני שהוא תוקף הבז מנדנד בצורה אופיינית את ראשו ואת זנבו, ואז טס ישר אל הטרף על מנת לאחוז בטופריו. בתקופת הקינון, העוף יישא טרף גדול בחזרה לבת זוגו או לאפרוחיו. מחקר אחד מצא שזוג בזים אמריקנים "חיפש אחר מזון בדרכים שצמצמו את רכישת האנרגיה במצב ייחודי זה". לדוגמה, אם קצב ההצלחה בלכידת טרף ירד בצורה משמעותית באזור מסוים, העוף יעבור לאזור אחר.
רבייה
בזים אמריקניים בוגרים מינית בהגיע האביב הראשון לאחר לידתם. באוכלוסיות נודדות, הזכרים מגיעים לאזור הקינון לפני הנקבות, ואז הנקבה בוחרת בן זוג. הקשרים הין בני הזוג חזקים, ולעיתים קרובות קבועים. זוגות משתמשים בדרך כלל באתרי קינון קודמים בשנים עוקבות. הדבר נותן להם יתרון על פני פרטים צעירים יותר או פולשים, כיוון שהם כבר מכירים את שטחי הציד, את השכנים, את הטורפים, ומאפיינים אחרים של האתר. זכרים מבצעים תצוגות צלילה משוכללות על מנת לפרסם את הטריטוריה שלהם ולמשוך בן זוג. תצוגות אלו כוללות כמה המראות וצלילות, כשבשיא הוא משמיע את קריאת ה"קלי". הנקבות מתירניות למשך שבוע עד שבועיים לאחר הגעתן לאתר הקינון. משערים כי הדבר מעורר ביוץ. העברות מזון מהזכר לנקבה מתרחשות מארבעה ועד חמישה שבועות קודם להטלת הביצים ועד שבוע עד שבועיים אחר כך.
בזים אמריקנים מקננים בחללים, אבל הם מסוגלים לאמץ מגוון רחב של אפשרויות קינון. בדרך כלל הם מעדיפים חללים טבעיים (כמו בגזעי עצים) שחלקם העליון סגור והכניסה אליהם צרה, במטרה לספק הגנה מקסימלית לביצים ולאפרוחים. בזים מקננים מדי פעם בחללים שנוצרו על ידי נקרים גדולים, או שהם משתמשים בקנים נטושים של עופות אחרים, כמו בז גמד, עקב אדום-זנב ועורבים. תועדו בזים שקיננו על מדפי סלע בצוקים ובגגות בניינים, כמו גם בחללים נטושים בקקטוסים. הבזים האמריקנים משתמשים בצורה נרחבת בקופסאות קינון.
הנקבה מטילה בין שלוש לשבע ביצים (בדרך כלל ארבע או חמש) כשבין הטלה להטלה מפרידות בין 24 ל-72 שעות. גודל הביצה הממוצע הוא 32x29 מילימטרים, כ-10% יותר מהממוצע לעופות בגודל שלהם. צבע הביצים בין לבן לשמנת עם כתמים בגוון חום או אפור. הדגירה נמשכת בדרך כלל 30 ימים והיא בעיקר באחריות הנקבה, אם כי הזכר דוגר 20-15% מהזמן. ביצים שאובדות מוחלפות בתוך 11–12 ימים. בקיעת האפרוחים מהביצים אורכת בין שלושה לארבעה ימים. האבקועים דורשים הזנה ומסוגלים רק לשבת לאחר חמישה ימים. הם גדלים מהר ומגיעים למשקל של בוגר לאחר 16–17 ימים. הכנפיים מתפתחות לאחר 28–31 ימים, והם מסוגלים לעזוב את הקן. הבזים הצעירים מסוגלים להתרבות מגיל שנה, כאשר כאמור אורך החיים בטבע הוא חמש עד עשר שנים.
מצב ושימור
הבז האמריקני הוא ככל הנראה הבז הנפוץ באמריקה הצפונית, אם כי קשה לכמת את גודל האוכלוסייה הכוללת, כיוון שהאוכלוסיות המקומיות יכולות להשתנות במהירות כתלות בזמינות המקורות. מידע מספירת הפרטים הפוריים שמבצע הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מראה שהאוכלוסייה באמריקה הצפונית חווה לאורך זמן קיטון איטי אבל מתמשך, כשבאזורים מסוימים כדוגמת ניו אינגלנד ואזור החוף של קליפורניה הקיטון מהיר יותר. גם ספירת פרטים מפרוזדור הנדידה של דורסים מראה קיטון באוכלוסייה באזור ומאששת פחות או יותר את המידע של הסקר הגאולוגי. האוכלוסייה המוערכת באמריקה הצפונית היא 1.2 מיליון זוגות, כשהאוכלוסיות באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית גדולות באותה מידה. הערכה קטנה יותר היא שבאמריקה הצפונית חורפים 236,000 עופות. גידול באוכלוסייה חל במאות ה-18 וה-19, קרוב לוודאי בשל בירוא היערות לצורך חקלאות. כרי הדשא שהיו תוצאת הבירוא סיפקו בית גידול אידיאלי לבזים.
אוכלוסיית הבזים של תת-המין של דרום מזרח ארצות הברית (Falco sparverius paulus) קטנה ב-82% מאז 1940 בשל הקיטון בזמינות של אזורי קינון. צמצום זה נובע מכריתה של עצי אורן הביצות (Pinus palustris) מהשטחים החקלאיים. למרות זאת מסווג הבז האמריקני במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של ה-IUCN. הארגון The Peregrine Fund ("קרן הבז הנודד"), מוסד ללא כוונת רווח המקדם מחקר ושימור של עופות דורסים ברחבי העולם, יזם את שותפות הבז האמריקני (American Kestrel Partnership) ב-2012. שותפות הבז האמריקני פיתחה ומתחזקת רשת מבוססת אינטרנט שבה יכולים אזרחים מן השורה ומדענים מקצועיים לדווח, לנהל ולאגד מידע מתוכניות ניטור ארגזי קינון של בזים בחצי הכדור המערבי. מאגר הנתונים משמש חוקרים להגדיר מודלים ולהבין את הקשרים בין פרמטרים של הקינון (למשל, פנולוגיה, תפוסה, שרידות, פוריות ומשקל הגוזלים וחשיפה לרעלנים סביבתיים) וגורמים סביבתיים, כדוגמת השימושים בקרקע, הרכב הנוף, תנאי האקלים (למשל בצורת), ומקורות של רעלנים סביבתיים.
היחסים עם בני האדם
אחד השימושים החשובים של הבז האמריקני הוא בזיירות. העוף נחשב לעיתים קרובות עוף לבזייר מתחיל, אם כי נדרשת בקרת משקל זהירה על מנת להתמודד עם הרצון האגרסיבי של הבז לצוד. בזיירים מנוסים בהשגת הביצועים הטובים ביותר מהמין מסוגלים לדווח שהוא אמין מאוד בציד רגיל של דרורים וזרזירים, בייחוד בהפתעה של טרף מסוג זה, כאשר משחררים את הבז מחלון מכונית. פרטים תוקפניים יותר מסוגלים לעיתים ללכוד טרף עד כפול ממשקל גופם, ובכך ללכוד עופות ציד אמיתיים כדוגמת שליוים ויונים. עם זאת, מרבית הבזיירים המעוניינים בציד אמין של עופות ציד מעדיפים בזים גדולים יותר או נצים. היתרון שמציע הבז האמריקני לבזייר מנוסה הוא ההתאמה לבזיירות פשוטה עירונית שאיננה דורשת שטחי אדמה נרחבים ושימוש בכלבי ציד.
מרבים להשתמש בבז אמריקני במחקרים מדעיים, משום שקל להרבות אותם בשבייה. על ידי שינוי מלאכותי במשך שעות אור היום בשבייה, הצליחו מדענים להרבות את הבז יותר מפעם בשנה.
עופות דורסים נודדים מקומיים בארצות הברית מוגנים על ידי חוק (Migratory Bird Treaty Act of 1918), ולכן אסור על פי חוק להיות בעלים של בז אמריקני בלא רישיון בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
אווז מקורנן כנף
אווז מקורנן כנף (שם מדעי: Plectropterus gambensis) הוא מין עוף מים ממשפחת הברווזיים החי בביצות באפריקה שמדרום לסהרה. מין זה שייך לקבוצה קדומה של ברווזים בתת-משפחה ייחודית (Plectropterinae) וכן הוא מין יחידי בסוגו.
מאפיינים
אווז זה הוא מין המקורב לאווזים (Anserinae) מצד אחד ולברווזי הצדפות (Tadorninae) מצד שני אולם שונה משניהם. אורכו הממוצע 75–115 ס"מ ומשקלו 6.8-4 ק"ג ולעיתים נדירות עד 10 ק"ג, כשהזכרים גדולים יותר מהנקבות. מוטת הכנפיים מגיעה ל-150–200 ס"מ ולמעשה הם הגדולים מבין ברווזי אפריקה ושוקלים יותר מכל אווז אחר בטבע כמעט.
באופן חריג ביותר לעופות, רקמות האווזים מכילים רעלים שונים, כתוצאה מתזונתם מחיפושיות ארסיות ממשפחת הרפואניתיים. אכילה של בשר האווז עלולה להסתיים במוות.
אקולוגיה
הברווז חי ברחבי הביצות של אפריקה וחי גם בערבות, אגמים רדודים, דלתות, אגמים מלוחים ונהרות. הם מינים חברתיים המתקהלים בלהקה של עד 50 פרטים. הם ניזונים בעיקר מרעה עשב או מגומא, גרגירים או פירות אך גם יצודו חרקים שונים כולל ארסיים וכן דגים קטנים.
ישנם 2 תת-מינים לאווז:
נילס
נילס (Niels או Nils) הוא שם פרטי הנפוץ בדנמרק, נורווגיה ושוודיה. השם הוא גרסה מקוצרת של שמו של ניקולאוס הקדוש. {{פירושונים|
ראו גם
}}
אלקטרושליליות
אלקטרושליליות (או אלקטרונגטיביות, Electronegativity) המסומנת ב־χ (כִֿי - האות העשרים ושתיים באלפבית היווני) היא מידת יכולתו היחסית של אטום למשוך אליו אלקטרונים / לשחרר אלקטרונים בקשר קוולנטי.
המושג המקורי הוצע על ידי לינוס פאולינג, כימאי-פיזיקאי, בשנת 1932. לאחר שנתיים פיתח רוברט מיליקן דרך לחישוב ערכי אלקטרושליליות: הממוצע בין פוטנציאל היינון (האנרגיה הדרושה להרחקת אלקטרון מהאטום) והזיקה האלקטרונית (האנרגיה הדרושה להוספת אלקטרון לאטום במצב גזי).
מערך האלקטרונים באטום הוא אשר קובע את האלקטרושליליות - אטומים הקרובים להשלמת קליפתם החיצונית למבנה של גז אציל (ניאון למשל) על ידי הוספת אלקטרונים, הם בעלי אלקטרושליליות גבוהה יותר מאשר אלו המגיעים לקליפה חיצונית שלמה באמצעות מסירת אלקטרונים.
אלקטרושליליות נמדדת תמיד בערכים חיוביים. האטום בעל האלקטרושליליות הגבוהה ביותר הוא פלואור, שלו אנרגיית יינון גבוהה וזיקה אלקטרונית גבוהה, וערך האלקטרושליליות שלו הוא 4. למתכות, לעומת זאת, יש נטייה למסירת אלקטרונים, ולכן ערכי האלקטרושליליות שלהן נמוכה, ולדוגמה ערך האלקטרושליליות של פרנציום, מתכת אלקלית, הוא 0.7.
קשרים קוטביים, נוקלאופילים ואלקטרופילים
בקשרים קוולנטיים בהם נבדלים שני אטומים המשתתפים בקשר באלקטרושליליות שלהם, קיימת התפלגות לא אחידה של האלקטרונים במרחב סביב שני אטומים אלה. צפיפות לא אחידה זו של אלקטרונים נובעת ממשיכה חזקה יותר של אלקטרונים מצידו של האטום האלקטרושלילי יותר, ולפיכך מצוי סביב אטום זה מטען חשמלי שלילי (מטען חלקי, כיוון שמשיכת האלקטרונים אינה מוחלטת, להבדיל ממטען מלא שניתן לצפות לדוגמה ביונים).
האטום האלקטרושלילי בקשר הקוולנטי מכונה נוקלאופיל (נוקלאוס פירושו "גרעין", פיל פירושו "אוהב"); אטום זה נמשך למטענים חשמליים חיוביים (לגרעיני אטומים, למשל, או ליונים חיוביים). לעומת זאת, סביב האטום הפחות אלקטרושלילי שורר מטען חשמלי חיובי (הנובע מהפרוטונים שבגרעין). אטום זה מכונה אלקטרופיל; הוא נמשך למטענים חשמליים שליליים (לאלקטרונים, למשל, או ליונים שליליים). היות שאטומים מסוימים אינם פעילים מבחינה כימית, ניתנים לעיתים הכינויים "נוקלאופיל" ו"אלקטרופיל" לכל המולקולה (במקרים של מולקולות קטנות). מולקולות נוקלאופיליות עשויות להיות בעלות מטען שלילי או נייטרליות. מולקולות בעלות מטען שלילי מכילות אלקטרון עודף (אחד או יותר), כך שהן נמשכות למטענים חיוביים. נוקלאופילים נייטרליים, לעומת זאת, מכילים זוג אלקטרונים בלתי-קושר (אשר אינו משתתף בקשר כלשהו), והוא זה שנמשך למטענים החיוביים.
דוגמה לנוקלאופיל שלילי היא יון הידרוקסיד (-OH), המכיל אלקטרון עודף שנמשך למטענים חיוביים. דוגמה לנוקלאופיל נייטרלי היא אמוניה. לאטום החנקן שבאמוניה ישנם חמישה אלקטרונים בקליפתו החיצונית, ששלושה מהם תפוסים בקשרים קוולנטיים עם שלושה אטומי מימן, והשניים הנותרים מהווים זוג בלתי-קושר שנמשך למטענים חיוביים. אמוניה היא בנוסף דוגמה למולקולה המוגדרת כולה כ"נוקלאופיל", אף על פי שהנוקלאופיל האמיתי בה הוא אטום החנקן בלבד.
כדי שקשר יהיה קוטבי, ההפרש באלקטרושליליות בין שני האטומים שבקשר צריך להיות גדול מ-0.3. הפרש קטן מ-0.3 קיים בקשרים קוולנטיים "טהורים" (כמו במולקולות דו-אטומיות, כדוגמת O2). אם ההבדל גדול מ-2.0, הקוטביות חזקה מאוד; קשה לומר שהאלקטרונים "משותפים" לשני האטומים (זוהי ההגדרה של קשר קוולנטי - קשר בו האלקטרונים משותפים לשני האטומים), כיוון שהם נמצאים בעיקר סביב האטום האלקטרושלילי יותר; לפיכך, קשרים שבהם ההבדל גדול מ-2.0 הם קשרים יוניים ולא קוולנטיים. ככל שהקשר בין שני אטומים קוטבי יותר (הפרש האלקטרושליליות בין האטומים המחוברים בקשר גדול יותר) כך אנרגיית הקשר גדולה יותר (הקשר חזק יותר).
קשרים קוטביים במולקולה אינם גורמים בהכרח לכל המולקולה להיות קוטבית. פחמן דו-חמצני, למשל, הוא מולקולה קווית הנראית כך מבחינה מרחבית: O=C=O. כל אחד משני הקשרים הקוולנטיים קוטבי, שכן ההבדל בין הקוטביות של חמצן (3.44) ופחמן (2.55) הוא 0.89. למרות זאת, המולקולה אינה קוטבית, שכן המטען השלילי סביב החמצן הימני מאוזן על ידי המטען השלילי סביב החמצן בצד שמאל.
בכימיה קיימת חשיבות עליונה להבנתם של קשרים קוטביים ולזיהוי אטומים נוקלאופיליים ואלקטרופיליים. תגובות כימיות רבות מספור, במיוחד בכימיה אורגנית, מבוססות על משיכתם של אלקטרופילים ונוקלאופילים אל אטומים במולקולה מסוימת.
קבוצת הקרב הבריטית
קבוצת הקרב הבריטית הייתה קבוצת קרב של האיחוד האירופי שכללה חיילים מהממלכה המאוחדת בלבד, בתקופה בה בריטניה הייתה חברה באיחוד האירופי.
קבוצת הקרב הייתה פעילה במהלך שני פרקי זמן שונים, בין ה-1 וה-30 ביוני 2005 ובין ה-1 ביולי - 31 בדצמבר 2008.
רקע כללי
בריטניה, כמדינה חברה באיחוד האירופי, לקחה חלק ביוזמת קבוצות הקרב של האיחוד האירופי. יוזמה זו מעמידה לרשות המועצה האירופית קבוצות קרב בהן חברים חיילים ממדינה חברה אחת או יותר לשם ביצוע משימות צבאיות נדרשות ולשמירה על יציבות האיחוד.
כאחת מהחברות הגדולות באיחוד האירופי, הממלכה המאוחדת לקחה חלק בשתי קבוצות קרב שונות: קבוצת הקרב הבריטית, שכללה כוחות בריטיים בלבד, וכן קבוצת הקרב הבריטית-הולנדית, אותה הממלכה המאוחדת הובילה בשיתוף עם כוחות צבאיים מהולנד.
בעקבות פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי בתחילת שנת 2020, הסתיים שיתוף הפעולה הבריטי עם יוזמת קבוצות הקרב של האיחוד האירופי.
מבנה קבוצת הקרב
שתי קבוצות הקרב הבריטיות התבססו על כוחות צבא ששירתו במקור כחלק מכוח התגובה המהירה של בריטניה, בעיקר משתי יחידות העילית בצבא הבריטי המשלבות פעילות קומנדו וצנחנים: חטיבת הקומנדו ה-3 וצוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16
מירזא באשיר אחמד
מירזא בשיר אחמד (באורדו: ميرزا بشير الدين محموداحمد) או הח'ליפה השני (בערבית: الخليفة الثاني; 20 באפריל 1893 – 2 בספטמבר 1963) היה המנהיג השני של התנועה האחמדית, חכם דת וסופר מוסלמי מהתנועה האחמדית, ובנו של מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני, מייסד התנועה האחמדית.
ביוגרפיה
מירזא בשיר אחמד נולד ב-1893 בקאדיאן שבהודו, תחת השלטון הבריטי. הוא בנה הראשון של נוסרת ג'האן ביגום, אשתו השנייה של ע'ולאם אחמד. ב-1916 הוא השיג תואר מוסמך אוניברסיטה בשפה הערבית. בכתביו של אביו הוא תואר בשם "ירח הנביאים". במהלך חייו היה נשוי לשבע נשים, אך לא יותר מארבע נשים בכל פעם (בהתאם לחוקי הנישואים באסלאם). נולדו לו כשלושים ילדים, אך לא כולם הגיעו לבגרות. מירזא בשיר אחמד נפטר ב-1963 בלאהור שבפקיסטן.
הח'ליפה האחמדי השני
לאחר מותו של חכים נור א-דין, הח'ליפה הראשון של התנועה האחמדית, נבחר מירזא בשיר אחמד לשמש כח'ליפה השני של התנועה. הוא שימש בתפקיד מ-14 במרץ 1914 למשך כעשרים וחמש שנה. במהלך כהונתו הוא ביסס את התנועה האחמדית, הרחיב את תפוצתה ופיתח את מנגנוני המנהל שלה. הוא כתב ספרים רבים, ביניהם ספרי פרשנות, אפולוגטיקה, היסטוריה ופוליטיקה.
חיבוריו
להלן רשימה חלקית של חיבוריו:
ויקטור ווטן
ווטן זכה בתואר "בסיסט השנה" של המגזין "Bass Player" שלוש פעמים ברציפות. והיה הראשון שזכה בפרס יותר מפעם אחת. ב-2011 נמנה במקום ה-10 ברשימת "עשרת הבסיסטים הטובים של כל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון. בנוסף לקריית הסולו שלו ושיתופי הפעולה שלו עם אמנים רבים, ווטן הוא הבסיסט של הרכב הפולק-פיוז'ן Béla Fleck and the Flecktones מאז הקמתו ב-1988.
ב-2008 חבר ווטן לבסיסטים סטנלי קלארק ומרקוס מילר להרכב משותף בשם SMV ( השם מורכב מאותיות שמותיהם הפרטיים).
ווטן הופיע חמש פעמים בישראל: ב-2008 במסגרת סיבוב ההופעות העולמי של SMV. ב-2011 במסגרת סיבוב הופעות הסולו שלו, ב-2012 עם ההרכב Béla Fleck and the Flecktones, ב-2013 ביחד עם הגיטריסט מייק סטרן וב-2017 עם הבסיסט סטיב ביילי.
Sodio
Sodio (באנגלית: Sodium, ובעברית: נתרן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הלטינית דנה פאולה. השיר יצא לאור ב-7 בפברואר 2020, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק מקסיקו, כסינגל מתוך האלבום,.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד שירי הפופ שבמקסיקו.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-30 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-6 בפברואר 2020, בשידור חי. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את גבר רץ על חוף ים. בהמשך, ניתן לראות כי הוא בורח מחתונה. זאת תוך שלאורכו של הקליפ מתגלה כי מדובר בגבר מבולבל מינית, שהתחתן עם מישהי, עד שלבסוף החליט לברוח מהכול מחוסר ברירה.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-36 מיליון צפיות.
יחסי אלג'יריה–רוסיה
יחסי אלג'יריה–רוסיה (בערבית: العلاقات الجزائرية الروسية, ברוסית: Алжиро-российские отношения) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הפדרציה הרוסית. שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים מ-23 במרץ 1962.
היסטוריה
במלחמת העצמאות של אלג'יריה בשנים 1954-1962, קיבלה אלג'יריה סיוע צבאי מממשלת ברית המועצות. ב-23 במרץ 1962, ארבעה חודשים לפני ההכרזה הרשמית על עצמאותה של אלג'יריה ב-5 ביולי באותה שנה, ברית המועצות הפכה למדינה הראשונה בעולם שקיימה יחסים דיפלומטיים עם אלג'יריה. ברית המועצות שלחה לאלג'יריה מספר רב של מהנדסים וטכנאים שבנו את התשתית האלג'ירית והיו חלק מהתפתחות הכלכלית של המדינה. בנוסף, האוניברסיטאות של ברית המועצות אימנו אלפי סטודנטים אלג'ירים. קריסתה של ברית המועצות הובילה לצמצום של פרויקטים רבים עם אלג'יריה.
שיתוף פעולה כלכלי
סך כל הסחר בין רוסיה לאלג'יריה הסתכם בשנת 2005 בסך 365 מיליון דולר, כאשר 361 מיליון דולר מתוכם הם ייצוא רוסי. רוסיה מספקת לאלג'יריה דגנים, מתכת, צינורות ומוצרים הנדסיים.
אוויה S-199
אוויה S-199 "סכין", הוא דגם צ'כי של מטוס הקרב הגרמני מסרשמיט Bf 109.
יחסי אלג'יריה–רוסיה
שיתוף פעולה כלכלי
מאז שנת 2000, רוסיה מילאה תפקיד משמעותי בפיתוח של הדלק והאנרגיה באלג'יריה. ב-2003, הושק צינור הגז "אל-חארה-ארזב", שנבנה על ידי חברת "סטרויטרונסגאז" הרוסית. בשנת 2001, החלה חברת רונזפט, לפתח את שדה הנפט והגז האלג'ירי. בשנת 2005, החלה בנייתו של צינור הגז ושנה לאחר מכן הצינור הוקם.
אוויה S-199
בתקופת מלחמת העולם השנייה כפתה גרמניה הנאצית על צ'כוסלובקיה הכבושה לייצר עבורה ציוד מלחמתי ומטוסים. המטוס נבנה על ידי החברה הצ'כית "אוויה" שהייתה חלק מתאגיד הענק "סקודה וורקס". לאחר המלחמה המשיכו הצ'כים לייצר את המטוס, אולם עקב מחסור במנועים המקוריים והמדחפים המקוריים הם נאלצו להתאים לגוף של מסרשמיט Bf 109G מנוע ומדחף - מנוע יונקרס Junkers Jumo 211 (מנוע של יונקרס Ju 87 "שטוּקה") במקום מנוע דיימלר-בנץ DB 601 ומדחף של מפציץ היינקל He 111 במקום המקורי. ההתאמות לא היו מוצלחות, והמטוס היה בעייתי, וביצועיו היו נחותים בהרבה מאלה של המסרשמיט המקורי. בעת המראה ונחיתה הייתה למטוס נטייה לפתח סבסוב שמאלה שגרמה לתאונות רבות. בנוסף, נוצר פגם בסינכרון המדחף לירי המקלעים שמאחוריו ומדחפים נפגעו ואף נגרמו התרסקויות.
שירות בחיל האוויר הישראלי
מדינת ישראל רכשה 25 מטוסים מסוג זה מיד עם הקמתה בשנת 1948. המטוסים הראשונים הוטסו לישראל במבצע בלק במטוסי תובלה כשהם מפורקים, והורכבו בישראל על ידי טכנאים צ'כים. המטוסים שירתו בטייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה") בתקופת מלחמת העצמאות. במהלך מלחמה זו המריאו למשימות רבות, כמו תקיפת מטרות קרקע, שדות, הגנה על שמי הארץ ופטרולים.
המבצע הראשון ולמעשה הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת 101, טייסת מטוסי הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי, היה ב-29 במאי 1948, כאשר ארבעה מטוסי אוויה S-199 תקפו את הטור המצרי באזור אסדוד. למחרת הותקף גם הטור של הצבא העיראקי, שניסה לתקוף באזור השרון. בשירות חיל האוויר נרשמו למטוס חמש הפלות: זוג מטוסי DC-3 דקוטה של חיל האוויר המצרי שהופלו על ידי מודי אלון, מפקד הטייסת, מול עיניהם של תושבי תל אביב, ועליהן זכה מודי בתואר: "גיבור תל אביב". בנוסף הופלו גם ספיטפייר מצרי, הרוורד סורי ורפיד ירדני.
מטוס אוויה S-199 במוזיאון חיל האוויר
מספרו המקורי של המטוס המוצב במוזיאון חיל האוויר אינו ידוע. הוא עבר בין בסיסים שונים ולבסוף הוצב על כן מול מפקדת טייסת 101 בבסיס חצור. ב-1988 הועבר המטוס למוזיאון חיל האוויר בחצרים ושופץ במפעל "סאיקלון" בכרמיאל במשך זמן רב. במהלך השיפוץ התגלה חוסר בכמה חלקים מרכזיים, בהם כני הנסע של המטוס, ולהם לא נמצא תחליף מקורי, ולכן הותקנו במטוס כני נסע ראשיים של מטוס קל מסוג "דרור" (דורנייר Do-27A). מיום הגיעו למוזיאון נצבע המטוס פעמיים. כיוון שהוא היה מטוס הקרב האמיתי הראשון בחיל האוויר, הוא מוצג בראש שורת מטוסי מלחמת העצמאות, והסיור במוזיאון מתחיל בו.
לחם הפנים
לחם הפנים הוא מאפה אשר סודר בכל יום שבת על שולחן הפנים במשכן אוהל מועד ובבית המקדש. לחם הפנים כלל שתים עשרה חלות עשויות סולת, שהיו מונחות בשתי מערכות על השולחן. הימצאותו של הלחם - תמיד ללא הפסקה - על השולחן הייתה מצוות עשה.
בכל שבת לאחר הקרבת המוסף הלחם היה נאכל בקדושה על ידי שתי משמרות הכהונה העובדות בשבת במקדש, זו שמסיימת וזו שמתחילה. והוא אחד מ-24 מתנות כהונה. אם הכהן הגדול רצה הוא זכאי לקבל חצי מהלחמים. הלחם שנעשה ללא-מחמצת, היה באורח נס שומר על טריות למשך שבוע שלם עד שנאכל, וצורתו הייתה מיוחדת וקשה להכנה, לפיכך היו ממונים על עשייתו נחתומים אומנים שקיבלו שכר גבוה, אשר מומן מתרומות הציבור.
מקור המצווה
בפרשת תרומה שבספר שמות נאמר, לאחר תיאור השולחן:.
שיטת העשייה של לחם הפנים מתוארת בפרשת אמור שבספר ויקרא:
כשהתורה מתארת את פירוק המשכן בזמן המסעות במדבר כתוב:. מכאן שאפילו כשפרקו את המשכן בזמן מסעות בני-ישראל במדבר סיני, הלחם נשאר על השולחן.
ההכנה של הלחם הייתה חלק מן המצווה, שנאמר:.
אזכורים נוספים במקרא
הלחם מוזכר גם בעת ביקורו של דוד המלך בנוב, עיר הכהנים. הוא מבקש לחם ובמענה הוא זוכה לקבל את לחם הפנים, וזאת מהסיבה:
בעת הקמת מקדש שלמה מסופר על הכנת לחם הפנים בעת בניית בית המקדש:.
בשינוי קל מוצגת אותה מלאכה בספר דברי הימים: - "שולחנות במקום שולחן". ההסבר לכך נעוץ בעובדה הבאה: מלבד שולחן לחם הפנים, היו עוד שני שולחנות באולם בפתח ההיכל, שעליהם ששמים את הלחם, אחד עשוי שיש ואחד עשוי זהב.
שולחן הפנים
אחד הכלים שהיו במקדש הוא שולחן לחם הפנים. השולחן היה באורך של שתי אמות, ברוחב אמה ובגובה של אמה וחצי. לאורכו של השולחן היו מונחות שתי מערכות לחם הפנים (אורכן לרוחבו ורוחבן לאורכו)
יחד עם לחם הפנים הונחו על השולחן גם שני בזיכי לבונה, אשר הוקרבו בכל שבת.
משמעות השם
למשמעות השם לחם הפנים ניתנו הסברים אחדים:
סידור הלחם ואכילתו
הלחם היה נאפה ביום שישי, ולאחר רדייתו מהתנור היה מונח על שולחן של שיש שהיה באולם על מנת שהלחם יתקרר מחום בתנור בעזרת קרירות השיש. בשבת נכנסו להיכל שמונה כהנים. ארבעה להוציא את הלחם ובזיכי הלבונה של השבוע שעבר, וארבעה כדי להכניס את הלחם והלבונה של השבוע הבא. המכניסים והמוציאים עמדו בשני צדדים של השולחן, זה כנגד זה, כשהמוציאים מושכים טפח והמכניסים דוחפים טפח, כך שלא היה זמן שבו לא היה לחם על השולחן. את הלחם המוצא היו מניחים על שולחן מזהב שהיה באולם, עד לאחר הקרבת הבזיכים. את בזיכי הלבונה היו מקטירים על גבי המזבח ולאחר מכן היו מחלקים את הלחם. המשמר היוצא היה מקבל שש חלות, והמשמר הנכנס שש חלות, ואם הכהן הגדול רצה הוא זכאי לקבל חצי מהחלות (שלוש מכל משמר).
על הכהנים היה מוטל לאכול את הלחם, והוא היה נאכל בעזרה, לכהנים זכרים בלבד. והיה נאכל ליום ולילה, דהיינו - יום השבת ומוצאי שבת. ומדברי סופרים היה נאכל עד חצות הלילה בלבד. ודומה דין לחם הפנים בכך לשאר קדשי קדשים.
אם היה נשאר מן הלחם עד עלות השחר, היה נפסל ונעשה נותר. כתבו ראשונים שמעולם לא אירע כן.
יוסף בן מתתיהו מציג הסבר למספר החלות. לדבריו, "שתים-עשרה חלות הלחם שעל השולחן" מסמלות "את גלגל המזלות וחודשי השנה". עוד הוא מציין כי החלות נאפו "שתיים שתיים", והונחו על השולחן "שש חלות אלה מול אלה".
צורת הלחם
צורתו של הלחם מתוארת באופן שונה במקורות. אולי הסיבה לכך שאכן הוא יוצר בצורות אחדות. לחם הפנים מתואר בשתי צורות: "תיבה פרוצה" - כמין האות ח' הפוכה ו"ספינה רוקדת" - כמין V כלומר בסיסה צר וצלעותיה משופעות.
וכך מובא בתלמוד:
בכל מקרה, הלחמים חרגו מגודל השולחן ונשארה השאלה כיצד היו מקפלים אותם. שאלה נוספת איך היו מניחים על הלחם את בזיכי הלבונה, שהרי כתוב: "ונתת על המערכת לבונה זכה". אם השוליים היו רחבים - הבזיכין היו יכולים לשבת עליהם יפה. אבל אם היא כמו "ספינה מרקדת" איך ישבו עליה הבזיכין?
אומני עשיית הלחם
והתלמוד מפרט את סגולתם תוך השוואה למעשה האומנים מאלכסנדריה ממצרים שהוזמנו לעשות את לחם הפנים ולא הצליחו:
כאמור, גם המשנה הזכירה את בית גרמו לגנאי מהסיבה: "לא רצו ללמד על מעשה לחם הפנים". אף על פי שנאמר עליהם שלא פעלו כשורה, מצאו חז"ל דרך לציין את מעלותיהם.
זהר עמר כתב במאמרו כי על מנת להבין סוגיה זו, יש להכיר את הרקע ההיסטורי של התקופה הרומאית. הנחתומים נחשבו לבעלי מלאכה נכבדים ועצמאיים. הם הקימו גילדות שזכויותיהן הובטחו על ידי המדינה והם אף נבחרו למשרות עירוניות חשובות. השלטון העניק זכויות מיוחדות לאופים כאנשים החשובים ללאום.
גם לא פלא מדוע חז"ל פנו דווקא לאומני אלכסנדריה על-מנת לאמץ טכניקה של אפיה מעולה. על המוניטין שלהם. במאמרי חז"ל מובא למשל, עדות למומחיות שלהם בתחום הוטרינריה: "אמר תודרוס הרופא, אין פרה וחזירה יוצאין מאלכסנדריה, עד שחותכין את האום שלה, בשביל שלא תלד." ניתן אפילו למצוא עדות לכך במצבות שנמצאו בבית הקברות היהודי העתיק ביפו - באבו כביר. כך למשל נמצאו על שתים מהן כתובות על נחתומים כדוגמת זו: "מקי הנחתום".
מנהגים
בקרב המקובלים, ההולכים אחרי תורת האר"י, יש מנהג בשבת לבצוע על שתים עשרה חלות, זכר ללחם הפנים (יעשה שישה זוגות של שנים. ארבעת האמצעים הם כנגד שם הויה, שני העליונים נגד אות יו"ד ואות וא"ו, שני הזוגות התחתונים נגד שתי ה"א בשם ה'). שתי האותיות העליונות הן זכרות ושתי התחתיות הן נקבות. באמצע שם הויה. כך מפורש בדברי האר"י בשער הכוונות.
בזוהר כתוב שאסור ששולחנו של האדם יהיה ריק אלא תמיד יהיה לחם עליו כי אין הברכה שורה על דבר ריק אלא על דבר מלא. וכך כותב הזוהר
אברהם דויטש
הרב ד"ר אברהם דויטש (1889, מאדיאד-גוץ, הונגריה – 25 במאי 1953, ישראל) היה רב הונגרי וחבר הכנסת השנייה מטעם אגודת ישראל.
חייו באירופה
דויטש נולד במאדיאד-גוץ שבהונגריה בשנת 1889. אחרי לימודים בישיבות בגלנטא ובפרסבורג הוסמך לרבנות. בהמשך כיהן כרב בעיר קולסול. למד באוניברסיטת וינה, וסיים כדוקטור לחינוך ופילוסופיה.
בשנת 1920 התמנה למנהל מוסדות החינוך של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט והיה פעיל בקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, דויטש השתתף בועידת ברמודה כנציג יהדות הונגריה, בניסיון למצוא פתרון להגנת הפליטים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
במהלך המלחמה נשלח לברגן-בלזן, ולבסוף הגיע בשנת 1944 לשווייץ כניצול "רכבת קסטנר". שם נשאר עד עלייתו לישראל בשנת 1945.
פעילותו הפוליטית בישראל
עם הגעתו לישראל התגייס בה לפעילות ציבורית באגודת ישראל ומונה ליו”ר מחלקת החינוך של אגודת-ישראל. בדצמבר 1948 עם ההכרה בבתי הספר של אגודת ישראל כזרם רביעי, מונה דויטש למפקח ראשי של רשת בתי-הספר של אגודת ישראל.
נבחר מטעם אגודת ישראל לכנסת השנייה ב-30 ביולי 1951 וכיהן בה עד לפטירתו ב-25 במאי 1953. היה חבר כנסת היחיד בסיעתו שהצביע בעד קבלת כספי השילומים מגרמניה. במסגרת כהונתו היה חבר במספר ועדות: ועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט, וועדת החינוך והתרבות.
מותו
אברהם דויטש נפטר ב-25 במאי 1953 ונקבר בבית הקברות שומרי שבת
ימים שקטים בקלישי
ימים שקטים בקלישי הוא ספר שכתב הנרי מילר, ומבוסס על ניסיונו כגולה תרבותי אמריקאי בפריז בתחילת שנות השלושים של המאה הקודמת, כאשר הוא ואלפרד פרלס, שני סופרים מתחילים, חלקו דירה קטנה בפרבר קלישי (בשדרות אנטול-פראנס 4). הספר מתרחש בערך בתקופה שמילר כתב את "אביב שחור". לדברי חברו, הצלם ג'ורג 'בראסאי, מילר הודה כי כותרת הספר "מטעה לחלוטין."
עלילה
העלילה עוקבת אחר ג'ואי, אמריקאי בכיכר קלישי וסביבתה. הספר מחולק לשני חלקים. בחלק הראשון, ג'ואי ושותפו לחדר, קארל, מחפשים אוכל ומתנסים במערכות יחסים עם נשים שונות: ג'ואי עם ניס, זונה שהוא פוגש בבית הקפה וופלר ליד מונמרטר, וקרל עם קולט, נערה בת חמש עשרה שברחה מבית-הוריה ועברה לגור עם שני השותפים, לפני שבסופו של דבר היא הוחזרה לבית הוריה.
החלק השני של הספר, "מארה-מריניון", מתאר את רומן האהבה ה"בעייתי" של קרל עם אליאן הנשואה, ואת מערכת היחסים של ג'ואי עם מארה, זונה שפגש בשאנז אליזה. מארה מזכירה לג'ואי אשה-אהובה מעברו, המכונה בספר כריסטין הנשואה, שהוא מתחרט שלא התחתן עמה. ג'ואי וקרל מתגלגלים לערב שבו הם מבלים בביתם עם לוליינית בשם קורין ואישה דנית בשם כריסטין. ארבעתם משתתפים באורגיה ספונטנית. האירוע מרגיז את כריסטין, ובמהלכו היא מושמת ללעג על ידי שלושת המשתתפים האחרים.
כתיבה ופרסום
הספר נכתב בתחילה בניו יורק זמן קצר לאחר שובו של מילר מפריז בשנת 1940, ושוכתב בביג סור בשנת 1956, בזמן שמילר עבד על "נקסוס". הספר יצא לאור לראשונה בצרפת על ידי הוצאת אולימפיה בשנת 1956. בעקבות זכייתו של מילר במשפט והסרת הצנזורה בארצות הברית על פרסומו של הספר "חוג הסרטן", התפרסם "ימים שקטים בקלישי" בארצות הברית על ידי הוצאת גרוב בשנת 1965.
הספר תורגם לעברית פעמיים: בפעם הראשונה, תרגם אותו יותם ראובני בשנת 1980. בפעם השנייה, משה זינגר תרגם את הספר בשנת 1987.
עיבודים
הספר עובד פעמיים לסרט עלילתי. גרסת 1970 הייתה הפקה דנית, שנכתבה ובוימה על ידי ג'נס יורגן תורסן, והציגה פסקול מאת קאנטרי ג'ו מקדונלד.
הסרט השני (אנגלית עם כמה קטעי צרפתית) יצא בשנת 1990, בוים על ידי קלוד שברול וכיכב בו אנדרו מקארתי בתפקיד מילר. השחקן היה בן 26 כששיחק את מילר, שהיה בתחילת שנות ה-40 לחייו בספר. שברול ראה את הסרט כעיבוד נאמן חלקית לספר המקורי.
בסדרת אנתולוגיה של HBO המבוססת על ספרות אמריקאית, נשים וגברים 2: אין חוקים באהבה (1991), אחד הפרקים נקרא "מארה" על שם החלק השני של הספר "ימים שקטים בקלישי". את הסרט בן 30 הדקות ביים מייק פיגיס. מככבים בסרט סקוט גלן בתפקיד מילר וג'ולייט בינוש בתפקיד מארה.
בנדר: ההתחלה
בנדר: ההתחלה הוא סרט קומדיה־הרפתקאות ופעולה משנת 2021, בבימויו של איגור זייצב, המהווה פריקוול לסרט שנים עשר הכיסאות, שהוקדש לדמותו של אוסטאפ בנדר-זדונייסקי. מככבים בו סרגיי בזרוקוב בתפקיד איברהים בנדר, וארם ורדבניאן בתפקיד אוסיפ זדונייסקי.
הסרט מתרחש בשנת 1919. אידיאליסט צעיר בשם אוסיפ נתקל ברמאי טורקי, איברהים בנדר, שכמו אוסיפ חותר למצוא ממצא מלכותי. אוסיפ לומד מאיברהים חנופה, הטעיה, סחיטה וכוח אכזרי, מתאהב בזרה יפהפייה קטלנית והופך לאוסטאפ בנדר האגדי.