cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לזר חרבליאנוביץ'
נסיך
לא ידוע בדיוק ממתי החזיק לזר בתואר "נסיך"= קנז. המקור המוקדם ביותר שמעיד על כך הוא תעודה מרגוזה בלטינית מ-22 באפריל 1371 שבו מדברים על Comes Lazarus. בסרביה של ימי הביניים "קנז" לא היה מונח מוגדר היטב, הוא לא הצביע על מעמד מסוים קבוע בהייררכיה הפאודלית. זה היה מעמד גבוה במאה ה-12, ירד קצת בחשיבותו במאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14. בימי הצאר אורוש, כשהכוח המרכזי של הצאר ירד, התואר חזר ליוקרתו של פעם. החזיק אותו גם וייבלסב ויינוביץ' עד יום מותו ב-1363.
מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל
ספריה וארכיון
במרכז מורשת ספריית עיון ומחקר, על שם יאיר ונחמה מדאר הלוי המונה כ־10,000 ספרים והיא כוללת ספרים ומחקרים אודות יהודי תימן וקהילות ישראל. ארכיון הכולל אלפי מסמכים מקוריים מתימן ומארץ ישראל בנושאי מורשת יהדות תימן. כדוגמת: האוסף של דן אלמגור, אוסף של מסמכים מאוספו הפרטי של "המוכתאר" של שכונת מרמורק, ועוד. במרכז מורשת פועלת קבוצת המחקר של מכון המחקר "בואי תימן" שבראשו עומד פרופסור אהרן גימאני.
בזיליקת אסטרגום
הבזיליקה ידועה כאחת שהארכיבישופים בה מחו לא אחת כנגד השלטונות הנאצים והקומוניסטים שהיו בהונגריה.
לזר חרבליאנוביץ'
עלייתו לשלטון
ב-1354 הטורקים העות'מאנים כבשו את גליפולי מידי הביזנטים. עיר זו בקצה הדרום-מזרחי של חצי האי בלקן הייתה הכיבוש הראשון של העות'מאנים באירופה. משם התפשטו העות'מאנים לבלקן ובשנת 1370 חדרו לשטחי סרביה, במיוחד בישות שבשליטת בני מרניאבצ'ביץ' במזרח מקדוניה. צבא האחים מרניאבצ'ביץ' פשט על השטח שנכבש על ידי הטורקים והתעמת איתם בקרב מריצה ב-26 בספטמבר 1371. העות'מאנים חיסלו את הצבא הסרבי. שני האחים, המלך ווקאשין והדספוט יובאן אוגליישה נהרגו בקרב. בנו ויורשו של ווקאשין, המלך מרקו, הפך למלך שותף של הצאר אורוש. בדצמבר 1371 נפטר אורוש ללא ילדים, וכך הסתיים שלטון בית נמאניץ', ששלט בסרביה למשך מאתיים שנה. השליט הרשמי של הממלכה הסרבית, שבפועל, חדלה להתקיים כמדינה מאוחדת, היה המלך מרקו מרניאבצ'ביץ'. עם זאת אצילים סרבים שצברו כוח סירבו להכיר בו כשליט עליון. הם תקפו אחוזות של משפחת מרניאבצ'ביץ' במקדוניה ובקוסובו. האחים באלשיץ', שליטי זטה, כבשו את פריזרן ואת פץ'. הנסיך לזר רבש את פרישטינה ואת נובו ברדו, והחזיר לעצמו את מורשתו המקורית, מצודת פרילפאץ. האחים דראגאש - יובאן וקונסטנטין, יצרו את ישותם המדינית במזרח מקדוניה. המלך מרקו לעומת זאת נשאר עם שטח יחסית קטן במערב מקדוניה מסביב לעיר פרילפ. אלמנתו של יובאן אוגליישה, ילנה, הפכה לנזירה בשם יפימיה והתארחה בביתו של הנסיך לזר ושל מיליצה.
בזיליקת אסטרגום
הבזיליקה נמצאת על גדת נהר הדנובה, וניתן להשקיף ממנה על גשר מריה ולריה ועל שטורובו שבסלובקיה.
לזר חרבליאנוביץ'
עלייתו לשלטון
אחרי מפלתם של האחים מרניאבצ'ביץ', עלה כוחו של ניקולה אלטומנוביץ' כשוע החזק ביותר במדינה הסרבית המתפוררת. בעוד שלזר כבש את פרישטינה ואת נובו ברדו, ניקולה כבש מחדש מידיו את רודניק. בסביבות 1372 הנסיך לזר, והבאן של בוסניה, טוורטקו קוטרומניץ' כרתו ברית נגד ניקולה. לפי מקורות מרגוזה, ונציה תיווכה הסכם בין ניקולה אלטומנוביץ' לג'ור'אג' באלשיץ' על מנת ששניהם יתקפו את רגוזה. ניקולה היה אמור לספח את פליישאץ ואת סטון, החלקים של חבל זהומליה שהיו בשליטת רגוזה. אולם לאיוש הגדול, מלך הונגריה, הזהיר בחומרה את שני בני הברית החדשים להימנע מכך. בגלל הברית עם ונציה, שהייתה יריבה של הונגריה, איבד ניקולה אלטומנוביץ' את חסות מלכי הונגריה.
לזר, שהתכונן לעימות עם ניקולה, הבטיח למלך לאיוש להיות בן חסותו באם המלך יעמוד לצידו. בסופו של דבר תקפו הנסיך לזר והבאן טרווטקו את ניקולה אלטומנוביץ' בשנת 1373 והביסו אותו. ניקולה עצמו נתפס במצודתו, באוז'יצה והופקד כשבוי בידי אחייניו של לזר, האחים מוסיץ'. הם ניקרו לו את העיניים (לפי אורבין, בהסכמתו בשתיקה של לזר). לזר הסכים לבסוף להיות בן חסות למלך הונגריה.
הבאן טוורטקו סיפח למדינתו את החלקים של זהומליה שהחזיק ניקולה, לרבות החלק העילי של הנהרות דרינה ולים ומחוזות אונוגושט וגאצקו. הנסיך לזר וקרובי המשפחה שלו, ווק ברנקוביץ' והצ'לניק מוסה, סיפחו את רוב אחוזותיו של ניקולה. ווק ברנקוביץ' שבסביבות 1371 נשא לאישה את בתו של לזר, מרה, השיג את סייניצה וחלק מקוסובו. הצ'לניק מוסה, שהיה תחת חסות לזר, שלט על אזור מסביב ההר קופאוניק, יחד עם בניו סטפאן ולזר, הידועים כ"אחים מוסיץ'". ג'וראג' באלשיץ' השתלט על המחוזות של ניקולה שבאזור החוף:דראצ'ביצה, קונאוולה, וטרביניה. הבאן טוורטקו יכבוש אותם ב-1377.
באוקטובר אותה שנה (1377) הוכתר טוורטקו כ"מלך הסרבים, של בוסניה, של אזור ים ושל המחוזות המערביים". על אף היותו קתולי, טקס הכתרתו נערך במנזר האורתודוקסי הסרבי מילשבה, או אולי במרכז אורתודוקסי סרבי אחר. המלך טוורטקו העלה תביעות לכס המלכות הסרבי ולירושת בית נמאניץ'. אכך הוא היה מיוחס מרחוק לבני נמאניץ'. הונגריה ורגוזה הכירו בו כמלך, ואין עדויות כי הנסיך לזר התנגד באופן כלשהו לתואר החדש של בן בריתו, טוורטקו קוטרומנוביץ'. מצד שני אין זו הוכחה שהוא הכיר בטוורטקו כריבון מעליו. המלך טוורטקו לא נהנה מתמיכת הכנסייה הסרבית, שנותרה הכוח המאחד היחיד במדינה הסרבית המפוצלת.
שיא כוחו בסרביה
אחרי מות ניקולה אלטומאנוביץ' התבלט הקנז לזר כחזק בשועים בתחום האימפריה הסרבית לשעבר. כמה אצילים מקומיים התנגדו לסמכותו, אך בסופו של דבר נאלצו להיכנע. בין הידועים היו המקרים של ניקולה זוייץ' על הר רודניק ושל נובאק בלוצרקביץ' בעמק הנהר טופליצה. לזר העניק מקלט בנסיכותו לנזירים אורתודוקסים רבים שנמלטו מן השטחים שנמצאו תחת איום עות'מאני מיידי. כך עלה קרנו בהר אתוס, שהיה מרכז הנזירות האורתודוקסית. החל משנת 1350 נמצאה הפטריארכיה הסרבית בפץ' והכנסייה הסרבית במצב של סכיזמה ביחס לפאטריארכיה בקונסטנטינופול שהייתה הסמכות המרכזית של הנצרות האורתודוקסית. נזיר מאתוס בשם איסאיה שהצטיין כסופר וכמתרגם עודד את לזר לפעול לפיוס בין שתי הפטריארכיות. הודות למאמציהם של לזר ואיסאיה, נשלחה משלחת כמרים לפטריארכיה של קונסטנטינופול כדי לשאת ולתת בסוגיית הפיוס. משימתה הצליחה ובשנת 1375 התקבלה הכנסייה הסרבית בחזרה לשותפות עם הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הפטריארך הסרבי הסכיזמתי האחרון סאבה הרביעי, הלך לעולמו באפריל 1375. באוקטובר אותה שנה כינסו הנסיך לזר וג'וראג' באלשיץ' סינוד של הכנסייה הסרבית בפץ'. הפטריארך יפרם נבחר לראש הכנסייה החדש. הוא היה המועמד של קונסטנטינופול או אולי בחירת פשרה בין המועמדויות שהוצעו על ידי אדוני הארץ. בשנת 1379 התפטר הפטריארך יפרם לטובת ספירידון, אירוע שהיסטוריונים אחדים פרשו כפרי השפעתו של תת-זרם כנסייתי הקשור לנסיך לזר. הנסיך והפטריארך ספירידון שיתפו פעולה בצורה מופתית. הכנסייה הייתה אסירת תודה ללזר על תפקידו בסיום הניתוק מקונסטנטינופול. לזר העניק אדמות למנזרים ובנה כנסיות חדשות. מורשתו החשובה ביותר כבונה כנסיות היא מנזר ראוואניצה שבנייתו הושלמה ב-1381. קצת יותר מוקדם הוא בנה את כנסיית סטפאן הקדוש בעיר הבירה שלו, קרושבץ. כנסייה זו נודעה מאוחר יותר כ"לזריצה". אחרי 1379 בנה לזר את מנזר גורניאק בברניצ'בו. לזר נמנה גם עם מייסדי המנזרים הרומנים (ולאכים) בטיסמאנה וודיצה. הוא מימן שיפוצים בם בשני מנזרים שעל הר אתוס, הילנדר הסרבי והמנזר פנטלימון הקדוש הרוסי.
בשנת 1379 הרחיב לזר את תחום שליטתו עד לדנובה באמצעות כיבוש קוצ'בו וברניצ'בו על חשבון ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ', בן חסות של הונגריה. המלך לאיוש לבית אנז'ו הבטיח ללזר את אזור מצ'ווה או לפחות חלק ממנו, כנראה ברגע שקיבל הנסיך את חסות ההונגרים. לפי אחת ההשערות, כיבושיו האחרונים של לזר היו סימן כי הוא מרד הפעם במלך הונגריה. ואכן ב-1378 ארגן מלך הונגריה מסע צבאי נגד סרביה. עם זאת אין ודאות נגד איזה שליט סרבי הוא קם. ייתכן כי זה לא היה נגד לזר, אלא להפך, נגד ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ' ואז מתקפתו של לזר הייתה באישור המלך לאיוש.
מדינתו של לזר, הידועה בספרות כ"סרביה המוראבית" הייתה גדולה יותר מהאדמות של השועים האחרים שבשטחי האימפריה הסרבית של פעם. התאפיינה בממשל וצבא מאורגנים היטב. המדינה כללה את אגני הנהרות מוראבה הגדולה, מוראבה המערבית ומוראבה הדרומית והתפשטה מן המקורות של מוראבה הדרומית צפונה אל הנהרות דנובה וסאווה. גבולה הצפון-מערבי נמשך לאורך הנהר דרינה. פרט לעיר הבירה קרושבץ כללה הנסיכות את הערים החשובות ניש ואוז'יצה, וכן את נובו ברדו ורודניק, שתי ערי הכורים העשירות ביותר של סרביה בימי הביניים. מכל הישויות המדיניות הסרביות, המדינה של לזר שכנה במרחק הרב ביותר מן המרכזים העות'מאנים והייתה פחות חשופה לפשיטות הטורקיות. נסיבות אלה משכו אליה פליטים מן האזורים שעמדו מול האיום המידי של הטורקים. אלו בנו כפרים ויישובים חדשים על אדמות שהיו פחות מיושבות ופחות מעובות של סרביה המוראבית. בין מהגרים אלה נמצאו גם אנשי דת שזירזו את תחיית המרכזים הכנסייתיים הישנים ואת הקמתם של מרכזים רוחניים חדשים בממלכה. העמדות האסטרטגיות של אגני מוראבה תרמו ליוקרתו ולהשפעתו הפוליטית של לזר בבלקן מול מתקפות הטורקים הצפויות.
בזמן הנסיך לזר המדינה הסרבית איבדה חלק מאדמותיה, לטובת הפאודלים המקומיים, בית נמאניץ' הגיע לסופו, והמדינה הותקפה בידי הטורקים. בנסיבות אלו הועלה סימן שאלה לגבי המשכיות המדינה הסרבית. תשובת השליט בולטת בתארים שהוא בחר לעצמו בצ'ארטרים שהוציא. שאיפתו הייתה איחוד מחדש של המדינה הסרבית תחת הנהגתו כצאצא ישיר של בני נמאניץ'. לזר ותוכניתו הפוליטית זכו למלוא התמיכה של הכנסייה הסרבית. אולם, שועים אזוריים בעלי עוצמה - כדוגמת בני באלשיץ' בזטה, ווק ברנקוביץ' בקוסובו, המלך מרקו, קונסטנטין דראגש ורדוסלב הלאפן במקדוניה - הנהיגו את ישויותיהן המדיניות באופן עצמאי ביחס ללזר. בנוסף לכך, אחרי קרב מריצה שלושת המנהיגים במקדוניה הפכו לבני חסות של הטורקים. זה מה שקרה גם לביזנטיון ולאימפריה הבולגרית השנייה. ב-1388 החסות העות'מאנית התקבלה גם על ידי ג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ', שליט זטה.
מסע פשיטות טורקי עבר בשנת 1381, ללא מעצור, דרך שטחי בני החסות העות'מאנים, והגיע אל סרביה המוראבית. הוא נתקל בהתנגדותם של צרפ (Crep) ווקוסלאביץ' וויטומיר, מקציניו של לזר בקרב דוברבניצה, על יד העיר פאראצ'ין. ב-1386 עמד הסולטן מוראט הראשון עצמו בראשם של כחות גדולים בהרבה וכבש את ניש מידיו של לזר. לא ברור עם ההתנגשות של צבאות לזר ומוראט בפלוצ'ניק התרחשה זמן קצר לפני או אחרי נפילתה של ניש. לזר הדף בפלוצ'ניק את מוראט. אחרי מותו של מלך הונגריה, לאיוש הגדול, בשנת 1382 בממלכת הונגריה פרצה מלחמת אזרחים. יש רושם כי לזר השתתף בה כאחד ממתנגדיו של הנסיך זיגיסמונד לבית לוקסמבורג. כנראה לזר שלח כוחות שלחמו באזורי בלגרד וסרם. כשאיום העות'מאנים התעצם ועלתה בהונגריה התמיכה בזיגיסמונד, לזר התפייס איתו. זיגיסמונד הוכתר כמלך הונגריה במרץ 1387. חתימת הסכם השלום ביניהם התלוותה בנישואי בתו של לזר, תאודורה, עם מיקלוש השני גאראי, מהחזקים שבאצילי הונגריה, שבחר לתמוך בזיגיסמונד. בערך באותה שנה בת אחרת של לזר, ילנה, נישאה לג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ'. כשנה קודם לכן בת נוספת של לזר, דראגאנה התחתנה עם אלכסנדר, הבן של איוואן שישמן, צאר בולגריה.
אוסטרלפס סופרבוס
אוסטרלפס סופרבוס (שם מדעי: Austrelaps superbus) הוא מין נחש ממשפחת הפתניים ומהסוג אוסטרלפס המצוי בדרום-מזרח אוסטרליה ובאי טסמניה. הוא מכונה "נחש הנחושת האוסטרלי", להבדיל בינו לבין מוקסין הנחושת האמריקאי.
מאפיינים
אורך נחש זה 1-1.5 מטר והוא בעל קשקשים חומים, אדמדמים, צהבהבים ועד אפורים כהים ושחורים עם בטן בהירה. למרות שמו הוא לא תמיד בעל "ראש נחושת".
לזר חרבליאנוביץ'
קרב קוסובו
המידע על מהלכו ועל תוצאתו של הקרב איננו מושלם במקורות ההיסטוריים. המסקנה הייתה שמבחינה טקטית, נגמר הקרב בתיקו. עם זאת, היותן של האבדות כבדות לשני הצדדים הייתה הרסנית במיוחד לצד הסרבי, ששלח לקרב כמעט את כל כוחו הלוחם. אף על פי שסרביה והנסיך לזר שגשגו מבחינה כלכלית וארגון המדינה היה מסודר, אי אפשר להשוותם לאימפריה העות'מאנית מבחינת גודל השטח, האוכלוסייה והעוצמה הכלכלית. אחרי מותו של לזר, עלה על כס הממלכה בנו הבכור סטפאן לזרביץ'. מכיוון שהיה קטין, בראש המדינה עמדה אמו מיליצה, כעוצרת. כעבור 5 חדשים הותקפה סרביה המוראבית מן הצפון על ידי צבאו של מלך הונגריה החדש, זיסימונד, בהונגרית ז'יגמונד. כשכוחות טורקים שנעו בכיוון הונגריה, הגיעו לגבולות סרביה המוראבית בקיץ 1390, העדיפה מיליצה לקבל את החסות העות'מאנית. היא שלחה את בתה הצעירה, אוליברה, אל הרמון הסולטן באיזיט הראשון. באותו זמן ווק ברנקוביץ' קיבל את חסות העות'מאנית ב-1392. מן הרגע הזה כל האדמות הסרביות להוציא זחומליה שבשליטת טוורטקו, נמצאו בחסות עות'מאנית.
צאצאיו
ללזר ולמיליצה נולדו לפחות שבעה ילדים:
בימי השליטים הסרבים
אחרי קרב קוסובו נטמן הנסיך לזר בכנסיית העלייה לשמיים בפרישטינה, בירתו של ווק ברנקוביץ'. אחרי שנה או שנתיים, ב-1390 או 1391 הועברו שאריות גופתו למנזר ראוואניצה, שנבנה על ידי לזר ושנועד לאחסן את קברו. העברת הגופה אורגנה על ידי הכנסייה הסרבית ועל ידי משפחתו של לזר. בטקס הקבורה בראוואניצה השתתפו גדולי הכמרים של הכנסייה הסרבית בראשות הפטריארך דנילו השלישי. ההשערה הסבירה ביותר היא שלזר הוכרז כקדוש באותו מעמד, אם כי לא קיים שום דיווח על הקאנוניזציה שלו. הוא הפך לאחד הקדושים המעונים של הנצרות האורתודוקסית וחג שמו נחגג ב-15 ביוני. לפי כתביהם של הפטריארך דנילו ושל מחברים אחרים בני זמנו, לזר נפל בשבי הטורקים וראשו נערף. נסיבות אלה יכלו להשתוות אם כך למותם של הקדושים המעונים הנוצרים שנרצחו על ידי פגאנים.
אוסטרלפס סופרבוס
מאפיינים
זהו נחש ארסי בעל ניבים חלולים היכול להרוג בהכשה מלאת נוירוטוקסינים חזקים. הארס חזק דיו לקטול אדם בוגר, אך במרבית הנחש מעדיף להימנע מעימות. גם כשמתרחשת הכשה, רוב המוכשים מקבלים טיפול בזמן וניצולים. רק פעמים בודדות נחש זה גרם למוות. עם זאת אין נסיוב לארסו.
לזר חרבליאנוביץ'
בימי השליטים הסרבים
במדינה הסרבית המוראבית, כמו ברבות ממדינות ימי הביניים שבהן הקשר בין הכנסייה למדינה היה חזק במיוחד, הקאנוניזציה הייתה לא רק מעשה כנסייתי. הייתה לה גם משמעות חברתית. אחרי מאתיים שלטון השושלת נמאניץ', שרבים מנציגיה עברו קאנוניזציה, לזר היה הדמות הלא דתית הראשונה שהוכרה כקדוש. בעת חייו הוא זכה ליוקרה רבה כשליט העיקרי במרחב הדובר סרבית, שהשתייך בעבר לאימפריה הסרבית. הכנסייה ראתה בו את השליט היחיד הראוי והמסוגל לרשת את המלכים מבית נמאניץ' ולשחזר את ממלכתם. מותו הפך לציון דרך בהיסטוריה הסרבית. קרב קוסובו הורגש כשבר כמעט ידית, על אף שלטווח ארוך, יותר משמעותית הייתה תבוסתם של האחים מרניאבצ'יביץ' בקרב מריצה, 18 שנה קודם לכן, שפתחה בפני הטורקים את הדרך לבלקן.
דמותו של לזר כקדוש של הכנסייה וכקדוש מעונה עומד במרכזם של עשרת ספרי דת שנכתבו בסרביה בתקופה שבין 1420 ל-1389. תשעה מהם נכתבו ככל הנראה קרוב יותר ל-1420. כתבים אלה היו האמצעי העיקרי להפצת פולחנו של הנסיך הסרבי, ורובם משמשים לליטרוגיה ביום החג שלו. מבחינה ספרותית ל"אנקומיום של הנסיך לזר" מאת הנזירה יפימיה הערך הרב ביותר מכל עשרת הטקסטים. הנזירה יפימיה (ששמה החילוני היה ילניה) הייתה קרובת משפחה של הנסיכה מיליצה והייתה אלמנתו של יובן אוגליישה מריאבצ'ביץ'. אחרי מות בעלה היא חיה במחיצתם של לזר ומיליצה. יפימיה קישטה את ה"אנקומיום" שלה בחוט מוזהב מתכריך המשי שכיסה את ארון המתים של לזר. שטפאן לזרביץ' נחשב למחבר הטקסט שנחרט על עמוד השיש שהוצב באתר הקרב קוסובו. העמוד נהרס על ידי העות'מאנים אולם הטקסט נשמר בכתב יד מן המאה ה-16.
הפטריארך דנילו השלישי חיבר את "הסיפור על הנסיך לזר" בערך בזמן העברת גופתו של לזר. ספרו נחשב כמספק את המידע הרב ביותר מתוך עשרת הטקסטים שהוזכרו, אף על פי שהוא מעין סינתזה של הגיוגרפיה, הספד (אואלוגיה) ודרשה. הטקסט מוקדש ללזר לא רק כקדוש מעונה אלא גם כלוחם. הפטריארך דנילו כתב שהקרב קוסובו הסתיים כששני הצדדים היו מותשים; גם הסרבים וגם הטורקים סבלו אבדות כבדות. החלק המרכזי של הטקסט כולל נוסחת הפטריארך לנאום של לזר אל הלוחמים הסרבים לפני היציאה לקרב.
עם מותו של לזר איבדה סרביה את השליט האזורי החזק ביותר שלה, שהיה עשוי להיות התקווה האחרונה נגד התפשטות העות'אמנים בארצם. אבדנו עלול היה להביא ליאוש ולחוסר תקווה. מחברי הטקסטים הדתיים המוקדשים ללזר פרשו את מותם שלו ושל אלפי לוחמיו בשדה קוסובו כמוות על קידוש האמונה הנוצרית ובעד סרביה. הסולטן מוראט וצבאו תוארו כצמאי דם, "חסרי אלוהים", "חיות פגאניות". לעומת זאת, הנסיך לזר, על ידי קרבנו, יישאר לנצח הרועה הטוב של הסרבים. פולחנו הצטרף לפולחנן של דמויות חשובות אחרות בהיסטוריה של סרביה מימי הביניים, כמו סמיון הקדוש נמאניץ' (ששמו החילוני היה נמאניה) ובנו, סאבה הקדוש. פולחן הקדושים המקומיים תרם להתחזקות אחדותם הדתית והפוליטית של הסרבים. עם זאת לזר נשאר בצלם של הקדושים סאבה וסמיון.
הדספוט סטפאן לזרביץ' מת באופן פתאומי ביולי 1427. במקומו הוכתר הדספוט ג'וראג', בנו של ווק ברנקוביץ' ונכדו של לזר. בהתחלת שלטונו הוציא ג'וראג' ברנקוביץ' צ'ארטר שבו התייחס אל לזר כאל קדוש. כשחזר על אותו הצ'ארטר בשנת 1445 הוא נמנע מלהשתמש לגביו בתואר свети (סווטי, כלומר "קדוש") והחליף אותו בביטוי "светопочивши" (הנח בקדושה). ההימנעות מההתייחסות ללזר כקדוש נצפתה גם במסמכים ובכתובות אחרים בתקופה, כולל בכתבי בתו, ילנה.
בימי השלטון הטורקי
הדספוטות הסרבית נפלה לידי העות'מאנים בשנת 1459.פולחן הנסיך לזר הצטמצם לפולחן מקומי, המוגבל למנזר ראוואניצה. נזירי המנזר המשיכו לחגוג את חגו ביום שמו. הנסיך העניק בזמנו למנזר 148 כפרים וזכויות יתר רבות. העותמ'אנים הגבילו את רכוש המנזר לכמה כפרים עם בסך הכל 127 משקי בית, אבל פטרו אותו ממסים מסוימים. הנוסע האיטלקי מארק אנטוניו פיגאפטה, שביקר בראוואניצה ב-1568 דיווח שהמנזר לא ניזוק כלל על ידי הטורקים, והנזירים יכלו לעבוד חופשית את דתם, פרט לזכות להשמיע צלילי פעמונים.
לזר הקודש הפך לדמות פולחן גם בחצר הצאר הרוסי הראשון, איוואן האיום, שסבתו מצד האם הייתה בת למשפחת האצילים הסרבים יאקשיץ'. לזר צויר בפרסקו בקתדרלת ארכנגלסקי, מקום קבורתם של כל שליטי רוסיה בקרמלין של מוסקבה. על קירות הקתדרלה צוירו בשנת 1565 בציורי קיר כל השליטים הרוסים שקדמו לאיוואן האיום. צוירו גם דמויותיהם של ארבעה לא רוסים:הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס ושלושת הקדושים הסרבים:סימאון, סאבה ולזר. לזר מצויר גם ב"כרוניקה המאוירת של איוואן האיום", בתשע המיניאטורות המתארות את קרב קוסובו. בספר רוסי זה מופיע לראשונה אזכורו של לזר כ"צאר".
בסביבות 1700, ג'ורג'ה ברנקוביץ', רוזן של פודגוריצה כתב ב"כרוניקות הסלאביות-סרביות" שלו, שלזר הוכתר כצאר. טענה זו השפיעה גם על המסורת העממית הסרבית, שבה לזר מכונה עד לימינו "הצאר לזר". אחרי מותו של איוואן האיום, אזכורו של לזר במקורות הרוסיים נעשה נדיר.
עדיין בימי השלטון העות'מאני ידע פולחנו של לזר עדנה בימי הפטריארך פאיסיה. בשנת 1633 ובשנים הבאות, צוירה דמותו בכנסיית המנזר של הפטריארכיה בפץ' ובשלוש כנסיות סרביות נוספות. הפטריארך פאיסיה כתב שצאר דושאן אימץ את לזר ונתן לו את יד קרובת המשפחה שלו, מיליצה. בדרך זו היה לזר היורש החוקי של שושלת נמאניה. ב-1667 צויר הנסיך גם על קיר של מנזר הילנדר. אותו צייר יצר איקונין שבו תיאר את לזר יחד עם ג'ורג'ה קראטובאץ, הצורף שעונה ונרצח על ידי הטורקים והוכר כקדוש מעונה. ב-1675 הנסיך לזר וכמה מבני נמאניץ' הוצגו באיקונין שהוזמן על ידי האחים גברו ווקויה חומקוביץ', בעלי מלאכה מסראי בוסנה (סרייבו). פרט לאיקונין של לזר עם קראטובאץ, בשאר התמונות מוצג הנסיך כשליט יותר מאשר כקדוש.
אחרי ההגירה הסרבית הגדולה
בימי המלחמה הטורקית הגדולה בעשורים האחרונים של המאה ה-17 הצליח בית הבסבורג לספח כמה אזורים סרבים על חשבון העות'מאנים. ב-1690 כשהצבא האוסטרי נסוג משטחים אלה אחוז משמעותי מן התושבים הסרבים שלהם היגרו לתחום האימפריה ההבסבורגית. הגירה זו, הידועה כ"הגירה הסרבית הגדולה" הונהגה על ידי הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ארסניה השלישי צ'רנוייביץ'.נזירי מנזר ראוואניצה הצטרפו לפליטים ולקחו איתם את שאריותיו של לזר ואת חפצי הערך שנמצאו במנזרם. הם התיישבו בעיירה ההונגרית סנטאנדרה, בה בנו כנסייה מעץ שאיכסנה את גופתו של לזר. היישוב הסרבי בסנטאנדרה נקרא גם כן ראווניצה והפך למושב החדש של הפטריארך ארסנייה השלישי. נזירי ראוואניצה יצרו מגעים עם המנזרים הסרבים ברחבי האימפריה ההבסבורגית ועם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית שתמכה בהם. בעת שהותם בסנטאנדרה הם הרחיבו בצורה משמעותית את ספרייתם ואת אוצרותיהם. בתקופה זו התחילו גם להדפיס כתבים ותמונות לזכר הנסיך הקדוש לזר. הפיצו למשל תחריט בעץ שתיאר את לזר כ"קפלופור" כלומר מחזיק את ראשו הערוף בידו. בשנת 1697 עזבו נזירי ראוואניצה את בתי העץ שלהם בסנטאנדרה וערקו לאזור סרם, למנזר ההרוס ורדניק על ההר פרושקה גורה. הם שיפצו את המנזר והניחו בו את השאריות של לזר. די מהר הפך מנזר ורדניק מוכר יותר בשם ראוואניצה. בסביבות אמצע המאה ה-18 נפוצה האמונה שהמנזר הוקם על ידי הנסיך לזר עצמו. אולם כנסייתו הייתה קטנה מדי כדי לארח בה את כל המתפללים שהגיעו אליה בחגים.
הסכם השלום בפוז'ארוואץ שקבע את ויתור האימפריה העות'מאנית על השטח הסרבי שמצפון למוראבה המערבית לטובת ההבסבורגים, נחתם ב-21 ביולי 1718. באותם הימים רק נזיר אחד שרד מן הזמנים שבהם עזבו נזירי ראוואניצה את מנזרם 28 שנה קודם לכן. שמו היה סטפאן. זמן קצר אחרי חתימת ההסכם, שב סטפאן לראוואניצה ושיפץ את המנזר המקורי, שהיה הרוס ומוצף בעשבים רעים. ב-1733 בראוואניצה חיו רק 5 נזירים. האדמות הסרביות חזרו ב-1739 לאימפריה העות'מאנית, אך הפעם המנזר לא ננטש.
אחרי ההגירה הסרבית הגדולה השתדלה הכמורה הבכירה של הכנסייה הסרבית להפיץ את פולחנם של שליטים הסרבים מימי הביניים. המטרופוליט של קרלובצי, ארסנייה הרביעי שאקאבנטה, העסיק בשנת 1741 את האומנים החרטים כריסטופור ז'פארוביץ' ואת תומא מסמר כדי שייצרו תמונה תחת הכותרת "סאבה הקדוש יחד עם הקדושים הסרבים מבית נמאניה", ציור שבו צויר גם לזר. מטרתו לא הייתה דתית אלא פוליטית כדי שיזכיר לעם את המדינה הסרבית העצמאית שמלפני הכיבוש העות'מאני ואת מאבקו של הנסיך לזר בטורקים. הציור הוצג בחצר ההבסבורגים. אותם האומנים הדפיסו ספר "סטמאטוגרפיה" שפורסם בווינה ב-1741. חלק ממנו כלל לוחית נחושת (אינטאליו) עם דמויותיהם של 29 שליטים וקדושים, ביניהם שני קפלופורים - יובאן ולדימיר ולזר. ה"סטמאטוגרפיה" הפכה פופולרית מאוד בקרב הסרבים ועוררה בהם רגשות פטריוטיים. הנסיך הקדוש הוצג תכופות כקפלופור ביצירות שונות, שנוצרו בשיטות אמנותיות רבות. מקרה חריג היו התמונות שעל תחריט נחושת מאת האמן זכריה היתום, שבו בלטה דמותו של לזר, ללא תכונות של קדוש להוציא הילה מסביב ראשו.
שאריותיו של לזר נותרו במנזר ורדניק עד 1941. זמן קצר לפני שגרמניה הנאצית תקפה את סרביה והשתלטה עליה, הן הוצאו ממנזר ורדניק והועברו למנזר בשנובו, גם כן על הר פרושקה גורה. חבל סרם הפך לחלק ממדינת האוסטשים הקרואטים בחסות גרמניה. השלטון האוסטאשי הנהיג מסעות רצח עם נגד הסרבים. הארכימנדריט של ורדניק, לונגין, שנמלט לבלגרד ב-1941 דיווח שחפצים קדושים סרבים מפורשקה גורה עומדים בסכנת הריסה. הוא הציע שיועברו בדחיפות לבלגרד. באישור הסינוד של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, ובהסכמת שלטונות הכיבוש הגרמנים, הועברו שאריות לזר מבשנובו אל הקתדרלה הסרבית בבלגרד והונחו תוך עריכת טקס דתי בחזית האיקונוסטסיס בתוך הכנסייה. אחרי המלחמה בשנת 1954 החליט הסינוד להחזיר אותן למנזר ראוואניצה, דבר שבוצע בפועל רק ב-1989 לרגל מלאות 600 שנה לקרב קוסובו.
במסורת העממית הסרבית
בשירה האפית העממית הסרבית מספרים שבערוב הקרב ביקר את לזר נץ אפור או בז מירושלים שביקש ממנו לבחור בין ממלכה ארצית דרך ניצחון בקוסובו או ממלכת שמיים הכרוכה בהסכם כניעה או תבוסה בקרב. זה היה למעשה הנביא אליהו שהביא ללזר מכתב ממרים, אמו של אלהים. לפי הפואמה בחר לזר בממלכת הנצח שבשמיים וכתוצאה מכך איבד את חייו בשדה הקרב."נמות עם ישו, נחיה חיי נצח" אמר לחייליו. הצהרה וצוואת קוסובו זו נחשבה לברית שכרת העם הסרבי עם אלהים ושנחתמה בדם הקדושים. בקוסובו הצביעו הסרבים בנשמותיהם בעד ממלכת השמיים. מאז רואים עצמם הסרבים נאמנים לאותה צוואה כעם של האלהים, לאום של הברית החדשה, סרביה שמימית, חלק מישראל החדשה של האל. על-כן הסרבים מכנים לפעמים את עצמם "עם השמיים".
יפימיה, אשתו לשעבר של אוגליישה מרניאבצ'ביץ', ושהפכה מאוחר יותר לנזירה במנזר ליובוסטיניה, חיברה את "השבח לנסיך לזר", אחת היצירות החשובות ביותר של הספרות הסרבית מימי הביניים.
טחן
טַחָן (שם מדעי: Aetobatus) הוא סוג של דג סחוס מסדרת הטחנאים הקרובים לדגי המנטה והכנפתן הענקיים. הם משויכים למשפחת הטחניים אף שיש חוקרים הרואים בהם משפחה עצמאית (Aetobatidae).
הטחנים בעלי סנפירי חזה גדולים מאוד הנראים כמו כנפיים ומתפקדים באופן דומה. הם בעלי חוטם גדול עם שיפוע כלפי מעלה, עור כהה מנומר בלבן וזנב ארוך המייצב אותם. לעומת בטאים אחרים הם לא מסתתרים בחול ולא מוצלחים בהסוואה אך עדיין ניזונים מטרף קטן המצוי על הקרקעית כמו חסרי חוליות ימיים ודגים שונים. פיהם מצוי מתחת לגופם ומכיל שיניים נוקשות המותאמות לריסוק טרף קשה. מינים אלה גדולים מאוד, חלקם באורך מרבי של מעל 5 מ'.
מינים
מינים נכחדים:
ג'ון
ג'ון (באנגלית: John או Jon) הוא שם לועזי. {{פירושונים| אישים ששם משפחתם הוא ג'ון:
אחר:
ראו גם
}}
משה חיגר
ד"ר משה חיגר (1901 – 2 במאי 2004) היה רב, משפטן וחוקר תורני. רבן של כמה קהילות ביהדות דרום אפריקה, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית, היועץ המשפטי לבתי הדין הרבניים בישראל ועורך קובץ פסקי הדין הרבניים.
ביוגרפיה
נולד בעיר סלוצק לרב חנוך. למד בנעוריו בישיבת סלוצק - קלצק אצל הרב איסר זלמן מלצר, שבה כיהן דודו הרב אשר סנדומירסקי כמשגיח. אחרי מלחמת העולם הראשונה, עבר עם הישיבה לעיר קלצק ולמד מפי הרב אהרון קוטלר. אחרי כן עבר לישיבת מיר, ומשם לישיבת סלבודקה. בהיותו יליד רוסיה היה מוכרח לעזוב את ליטא וחזר לקלצק.
כאשר הרב מלצר החליט לעלות לארץ ישראל הוא כתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק שיארגן סרטיפיקט גם עבור תלמידו חיגר. חיגר עלה ארצה בשנת תרפ"ה, למד בישיבת מרכז הרב ונסמך לרבנות מהראי"ה קוק, מהרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ.
בסוף שנות העשרים, עקב המצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ ישראל, ירד מהארץ לדרום אפריקה וכיהן כרב בקהילות שונות. בדרום אפריקה הוסמך כדוקטור למשפטים. אחרי עשרים שנה חזר ארצה, ונתקבל כיועץ משפטי לשיפוט רבני במשרד הדתות והוביל את בית הכנסת הירושלמי "זיכרון קדושים". בשנת 1957 שב לשליחות בחו"ל לתקופה קצרה. לאחר מכן עבד כעוזר מחקר במכון הארי פישל. היה חבר מערכת אנציקלופדיה תלמודית.
כתב מאמרים בעניינים תורניים ובמחקרי המשפט. הוא שימש כעורך של 'פסקי הדין של בתי הדין הרבנים בישראל'.
פרנקו טנקרדי
פרנקו טנקרדי (נולד ב-10 בינואר 1955) הוא כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת השוער. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו ברומא ובנבחרת איטליה. בנוסף לכך, הוא חבר בהיכל התהילה של רומא.
קריירת מועדונים
טנקרדי החל את הקריירה שלו בקבוצת עיר הולדתו, ג'וליאנובה, כשלאחר מכן הצטרף לשנתיים למילאן, בה לא רשם ולו הופעה אחת בהרכב ושנה ברימיני, לפני שהצטרף לרומא. במדי הזאבים, הוא רשם 288 הופעות ליגה בין השנים 1979 ל-1990, ואף זכה עימה באליפות בעונת 83–1982 ובארבע זכיות בגביע האיטלקי. בשנת 1987 במהלך משחק נגד מילאן בסן סירו, זיקוק נזרק אל ראשו על ידי אוהד מילאן. הוא הפסיק לנשום לזמן קצר עד ששב להכרה על ידי הפרמדיקים. הקריירה שלו הגיעה לקיצה בשנת 1991 לאחר עונה אחת בטורינו, שבה שימש כשוער משנה, אך עדיין זכה עימה בגביע מיטרופה באותה העונה.
קריירה בינלאומית
טנקרי ייצג את נבחרת איטליה באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 ואף שימש כשוער המשנה לג'ובאני גאלי בסגל האיטלקי למונדיאל 1986. במסגרת שהותו בנבחרת בין השנים 1984 ל-1986, הוא צבר 12 הופעות, כשכולם במשחקי ידידות.
קריירת אימון
לאחר פרישה ממשחק פעיל, טנקרדי עבד כמאמן שוערים ברומא עד לשנת 2004. לאחר מכן, הוא הלך בעקבות מאמן הקבוצה, פאביו קאפלו ליובנטוס, כשנטל את אותה המשרה גם שם. טנקרדי הצטרף ביחד עם קאפלו לריאל מדריד בעונת 07–2006 על מנת לשמש כמאמן השוערים של המועדון.
ב-14 בדצמבר 2007, טנקרדי מונה למאמן השוערים של נבחרת אנגליה, כששנה לאחר מכן, קאפלו הצטרף כמאמן הנבחרת. בשנת 2011, טנקרדי חזר לרומא כחלק מהצוות הטכני של המאמן הנכנס, לואיס אנריקה. לעומת זאת, הוא עזב את המועדון ב-13 ביוני כתוצאה מסיבות אישיות. בשנים שבאו לאחר מכן, הוא שימש כמאמן השוערים של ליבורנו, טרננה האיטלקיות וג'יאנגסו סונינג הסינית.
רבי יהודה בן בתירא השני
ירידתו לבבל
לאחר חורבן הבית וכישלון מרד בר כוכבא, משראה כי אין תקווה ללימוד התורה בארץ ישראל, בעקבות גזירות הרומאים וחורבן מרכזי התורה בירושלים וביבנה, החליט יחד עם רבי חנניה בן אחי רבי יהושע ורבי מתיא בן חרש להקים מרכז רוחני בגולה, שתהיה לו סמכות לעבר שנים ולחדש חדשים. משהגיעו לגבול ארץ ישראל, "זקפו עיניהם וזלגו דמעותיהם וקרעו בגדיהם" מפני שהוצרכו לצאת מארץ ישראל.
פועלו בנציבין
בית דינו בנציבין קנה לו שם:
הנהגתו
כשהמשיך רבי חנניה בן אחי רבי יהושע לעבר שנים ולקבוע חדשים בגולה גם אחרי שנתכונן מחדש המרכז הארצישראלי אחר השמד, שלחו לו מארץ ישראל, שאם לא יחדל מליטול לעצמו סמכות המגיעה למרכז הארצישראלי יהא בנידוי. הלך וקבל לפני רבי יהודה בן בתירה בנציבין, והלה יעצו ללכת אחרי חכמי ארץ ישראל ולא לעבר בגולה: "אחריהם, אחריהם!", ובזה הציל את אחדות העם ותורתו.
שמו התפרסם כל כך עד שחכמי ארץ ישראל, רבי אלעזר בן שמוע ורבי יוחנן הסנדלר יצאו ללכת לנציבין ללמוד הימנו תורה. אבל כאשר הגיעו לצידון הרגישו שלא יכולים לעזוב את ארץ ישראל ושבו למקומם. בנימוק אמרו: "שקולה ישיבת ארץ ישראל כנגד כל המצוות שבתורה".
מדינה מפותחת
מדינה מפותחת, או מדינה מתקדמת (לעיתים מכונה גם מדינה עשירה או מדינה מתועשת) היא מדינה המאופיינת באיכות חיים גבוהה ושכלכלתה מגוונת ומבוססת באופן משמעותי על תעשיית מידע מחקר ופיתוח. במונח מדינה מפותחת נעשה שימוש לרוב בענייני כלכלה.
בדרך כלל, מדינה כזו גם מאופיינת בתוצר גבוה לנפש, אם כי המדינה לא תיחשב מפותחת - אם השיעור הגבוה של התוצר לנפש השורר בה - נובע מניצול (זמני בדרך כלל) של אוצרות טבע. מדינה שאינה מפותחת נקראת בשפת הכלכלנים מדינה מתפתחת, אם כי לעיתים הסיווג "מדינה מתפתחת" מכוון גם להבחין בין מדינת עולם שלישי למדינה שאיננה מדינת עולם השלישי אך גם איננה "מדינה מפותחת".
במדינה מפותחת רובם המוחלט של התושבים מתגוררים בערים, ועוסקים בענפים שונים של התעשייה, השירותים והמסחר. רק מיעוט התושבים עוסק בחקלאות, והחקלאים משתמשים בשיטות מודרניות המאפשרות להגדיל מאוד את התפוקה.
החלוקה של מדינות העולם למפותחות ולמתפתחות משמשת ארגונים בינלאומיים דוגמת האו"ם, קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי, בבואם לחלק סיוע כלכלי בין המדינות המתפתחות מצד אחד ולרתום את המדינות המפותחות לסייע מצד שני.
מונחים חליפיים או קרובים
מונחים אחרים המשמשים להבחנה הדיכוטומית בין מדינות מפותחות למדינות מתפתחות הם: העולם הראשון לעומת העולם השלישי, העולם המערבי מול המזרח, מדינות מתועשות לעומת מדינות שאינן מתועשות, ולעיתים גם חציו הצפוני של כדור הארץ לעומת זה הדרומי.
המונח המקובל על קרן המטבע הוא 'כלכלות מתקדמות', ובנוסף על שתי הקטגוריות הרגילות - מוסיפה הקרן דרגת ביניים של 'מדינות בשלבי מעבר' (כשהכוונה אל מדינות הגוש הסובייטי לשעבר).
גישה ביקורתית מבית תאוריית התלות אינה מקבלת את ההנחה העומדת בבסיס החלוקה למדינות מפותחות ומתפתחות המבוססת על תאוריית המודרניזציה, ועל כן מעדיפה את השימוש במונחים "מדינה מפותחת, ומדינה "תת-מפותחת". מונח תת-הפיתוח מצביע על יחסי הניצול השורים בין מדינות שונות, קרי שהפיתוח של האחת קשור, תלוי ונובע מתת הפיתוח של האחרת.
מדד התפתחות
מדד ה-HDI של האו"ם, או מדד הפיתוח האנושי הוא נתון סטטיסטי המחושב עבור כל מדינה ומדינה במטרה לאמוד את איכות החיים בה (שיעור "הפיתוח" שלה). הוא מחושב על ידי שקלול שלושה נתונים: תוחלת החיים, ההשכלה והתמ"ג לנפש. האו"ם מסווג מדינות ברמת התפתחות גבוהה אם מדד ההתפתחות האנושית שלהן גדול מ-0.8, ברמת התפתחות בינונית אם הוא בין 0.5 ל-0.8 ולמטה מזה ברמת התפתחות נמוכה. בנוסף לכך, ניתן למדוד את רמת הפיתוח של מדינה בעזרת שיעור הרופאים בה. ניתן למדוד זאת במספר הרופאים ל-10,000 נפש. לדוגמה, בישראל ישנם 36 רופאים מתוך 10,000 נפש. מדד נוסף אשר ניתן למדוד על פיו את רמת הפיתוח של מדינה הוא תחום התשתיות והאנרגיה. בתחום האנרגיה, נכון לשנת 2009, איסלנד היא המדינה אשר צורכת את הכמות הגבוהה ביותר של אנרגיה לנפש. נתונים סטטיסטיים הנכונים לשנת 2010 מעידים על כך שלשליש מאוכלוסיית העולם אין שירותי תברואה ראויים ובנוסף הם מעידים כי שישית מאוכלוסיית העולם, לא יכולה לשתות מים נקיים.
נורווגיה מדורגת בשנים האחרונות במקום הראשון בעולם לפי מדד ההתפתחות האנושית.
מדינות מתקדמות
בקרב 193 המדינות החברות באו"ם - חמישית מתוכן (38 מדינות) הן מתקדמות (נכון לשנת 2011). אליהן מתווספות עוד שתי מדינות מתקדמות שאינן חברות באו"ם, ובסך הכל: 40 מדינות בעולם הן מתקדמות.
מדינות המסוּוגות רשמית כמתקדמות (על ידי קרן המטבע הבינלאומית וספר העובדות העולמי של ה-CIA)
בסיווג זה בסך הכל 40 מדינות (כולל שתי מדינות שאינן חברות באו"ם), לפי החלוקה הגאוגרפית הבאה: 24 מדינות במערב אירופה, שבע מדינות במזרח אירופה, שתי מדינות בצפון אמריקה, שתי מדינות באוקיאניה וחמש מדינות באסיה.
מקרים מיוחדים
המדינות הבאות אינן נחשבות מפותחות בדרך כלל משום שהתפתחותן אינה מתבטאת במשק מודרני של סחורות ושירותים מתקדמים אלא מענף אחד שבו זכו בשל נסיבותיהן הגאוגרפיות, בניגוד לפיתוח כלכלי:
מדינות נפט
שעושרן נובע מהנפט שבשטחיהן. כולן מדינות מוסלמיות, וכולן (פרט לברוניי) שוכנות במפרץ הפרסי.
מדינות מתויירות
שעושרן בא להן מהיקפה הרחב של התיירות הזורמת אליהן.
ישויות מדיניות שאינן עצמאיות
בריבונות הממלכה המאוחדת והכתר הבריטי: בריבונות ארצות הברית: בריבונות דנמרק:
בריבונות סין:
בריבונות הולנד:
מבצר פטרופבלובסקיה
המבצר הפטרופאבלי או מבצר פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה (ברוסית: Петропавловская крепость - "מבצר פיוטר ופאבל") הוא המבצר המקורי של העיר סנקט פטרבורג ברוסיה ונמצא ברובע פטרוגרד בעיר. תוכנן על ידי דומניקו טרזיני ונבנה בשנת 1703.
המבצר מעולם לא תפקד כמעוז להגנת העיר בפעילות צבאית. לעומת זאת כבר בשנת 1718 הוא שימש כלא לעצירים פוליטיים, ובהדרגה הפך לכלא פוליטי ראשי של האימפריה. הדמות היהודית המוכרת ביותר שנכלאה במקום הוא מייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי, שנכלא עקב הלשנה כי הוא עוזר ליהודי ארץ ישראל ובכך לטורקיה - האוייבת המרה של רוסיה - ששלטה בארץ. במקום הוצבה גם בובה בדמותו יחד עם בובות של האסירים המוכרים ביותר שנכלאו במבצר.
המבצר כולל מספר מבנים, ביניהם קתדרלת פטר ופול, ששם נקברו כל הצארים הרוסיים מפטר הגדול עד אלכסנדר השלישי. בנוסף, שאריותיהם של הצאר ניקולאי השני ומשפחתו נקברו שם לאחר שנמצאו. מבנים אחרים הם מטבעה, מצודת טרובטסקוי, אולם תת-קרקעי ומוזיאון להיסטוריה של סנקט פטרבורג.
ביוני 2011 נחנך משמר כבוד במבצר הפטרופאבלי, שיבצע חילופי משמרות קבועים, בדומה לחילופי המשמרות שמשמר הקרמלין מבצע במתחם הקרמלין במוסקבה. משמר הכבוד החדש, הוחזר למבצר, לראשונה מאז פירוק האימפריה הרוסית ב-1917.
קתדרלת פטרופבלובסקיה
קתדרלת פטר ופול או קתדרלת פֶּטְרוֹפַּבְלוֹבְסקיה (ברוסית: Петропавловский собор) היא קתדרלה פרבוסלאבית הממקומת בתוך המבצר. זוהי נקודת הציון העתיקה ביותר בסנט פטרסבורג, שנבנתה בין 1712–1733 ב"אי הארנבים" לאורך נהר הנייבה. הקתדרלה נבנתה במקור על ידי פיוטר הגדול ועוצבה על ידי דומניקו טרזיני. צריח הקתדרלה הוא צריח הכנסייה הרוסית הפרבוסלאבית הגבוה ביותר. מאז שמגדל הפעמונים לא בנפרד אלא חלק מהקתדרלה עצמה, נחשבת הכנסייה לגבוהה ביותר מבין הפרבוסלאביות בעולם. זה גם המבנה הגבוה בעיר עד היום (נכון למאי 2012).
קריאת ההלל
ההלל הוא חלק בתפילה היהודית הנקרא בימי חג ומועד, כדי להודות לאל ולשבח אותו. בדרך כלל הוא נאמר לאחר תפילת עמידה של שחרית. ההלל מורכב מהמזמורים קי"ג–קי"ח בספר תהילים. הפוסקים נחלקו האם חובת אמירת ההלל בימים אלו היא מצווה מדאורייתא או מצווה מדרבנן. בנוסף לכך, ישנם ימים שבהם אומרים את ההלל מכוח מנהג בלבד, ואז נוהגים לדלג על חלקים ממנו.
לפני אמירת ההלל מברכים ברכת המצוות: "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לגמור (או: לקרוא) את (ה)הלל". בנוסף, לאחר אמירת ההלל נוהגים לברך את ברכת "יהללוך". הראשונים נחלקו אם מברכים ברכות אלו רק בימים שבהם קריאת ההלל היא חובה וההלל נקרא בשלמותו, או גם כאשר ההלל נקרא מכוח המנהג ובדילוג. כיום, בנוסח אשכנז ונוסח ספרד (ובחלק מיהדות צפון אפריקה והספרדים ממערב אירופה) נוהגים לברך בכל הימים, וברוב קהילות נוסח הספרדים מברכים על אמירת ההלל רק כאשר הוא נאמר בשלמותו. בימים בהם אומרים הלל אין אומרים תחנון.
סוגי ההלל וזמני אמירתו
ישנם ימים בהם אומרים את כל ההלל (מכונה הלל גמור או הלל שלם), וישנם ימים בהם ההלל נאמר בדילוגים, דבר המכונה חצי הלל:
יוליוס קומודוס
יוליוס קומדוס (בלטינית: C. Julius Commodus Orfitianus) היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה ה-2. שימש כקונסול בשנת 157 לספירה, ומושל פרובינקיית סוריה-פלשתינה בשנים 162-165.
קריאת ההלל
הלל שלם
עיקרה של תקנת אמירת ההלל, הוא ביום הראשון של פסח, בשבועות, בכל ימי הסוכות, בשמיני עצרת ובשמונת ימי חנוכה, בימים אלו גומרים את ההלל – קוראים את כל הפרקים הנזכרים לעיל, ואף מברכים ברכה לפניה וברכה לאחריה (ראו להלן). על 18 ימים אלו נוספים בחוץ לארץ גם ימים טובים שניים של גלויות: שני של פסח, שני של שבועות ושמחת תורה.
הלל כזה שאומרים בו את כל הפרקים הנזכרים נקרא גם "הלל גמור" או "הלל שלם", בספרות חז"ל מכונה הלל זה גם "הלל המצרי".
יוליוס קומודוס
תולדות חייו
קומדוס היה מושל פרובינקיית תראקיה ופרובינקית אפריקה. לאחר מכן הוא היה קונסול בשנת 157 לספירה. הוא מונה לתפקיד מושל פרובינקיית סוריה-פלשתינה בשנים 162-165.
קריאת ההלל
חצי הלל
ישנם ימים נוספים שאומרים בהם הלל, אך הוא אינו מעיקר הדין, אלא מנהג, כגון בראשי חודשים, בחול המועד פסח ובשביעי של פסח. בימים אלו אין אומרים בהם את כל הפרקים כפי שאומרים בשאר החגים, אלא אומרים אותו בדילוגים, ומכונה 'חצי הלל'. ראו להלן מנהגים שונים האם מברכים על הלל זה.
מספר הימים האלה נע בין 21 בשנה פשוטה חסרה או כסדרה ל-24 בשנה מעוברת שלמה.
יוליוס קומודוס
נוכחותו בפרובינקיה סוריה-פלשתינה
יוליוס קומדוס מופיע בכתובת הוקרה שהייתה בסיס לפסל שהוקמה לכבודו בבירת הפרובינקיה קיסריה.
תערוכת בולים
תערוכת בולים היא תערוכה שבמסגרתה מוצגים לראווה אוספים של פריטים הקשורים לדואר ולבולאות. בהגדרה זו כלולים לא רק בולים, אלא גם מעטפות, גלויות דואר, חותמות ופריטים רבים נוספים. מרבית המציגים בתערוכה הם אספנים פרטיים, שהחליטו להעמיד את האוסף האישי שלהם לתחרות. בנוסף, מקובל להציג בתערוכת בולים גם אוספים מוזמנים בעלי איכות יוצאת דופן, שאינם משתתפים בתחרות אלא מאפשרים לקהל המבקרים הזדמנות לצפות בפריטים בולאים נדירים.
קריאת ההלל
ליל הסדר
בתקופת בית המקדש גמרו את ההלל בעת הקרבת קרבן הפסח וכזכר לכך נהוג כיום לגמור את ההלל בליל הסדר כחלק מסדר ההגדה, אך משום שהלל זה מפוצל בין חלקי ההגדה השונים אין מברכים לפניו. לפי מנהג הספרדים, יש לומר הלל גמור בברכות גם בתפילת ערבית של ליל הסדר. מנהג זה התקבל בנוסח ספרד החסידי, ובארץ ישראל הוא נאמר גם ברוב קהילות נוסח אשכנז.
תערוכת בולים
מסגרות תצוגה
כל אוסף המוצג בתערוכת בולים מותקן על לוח תצוגה המכונה בשפה הבולאית בשם "מסגרת", בו ניתן להניח 16 דפים בגודל A4. אספן המתחיל להציג בתערוכות ברמה הלאומית נדרש להכין תצוגה בהיקף של חמש מסגרות, כלומר 80 דפי תצוגה. כלל זה אינו תקף לגבי אוספי נוער, הרשאים להציג גם אוסף בהיקף קטן יותר.
קריאת ההלל
ראשי חודשים ופסח
לפי מנהג ארץ ישראל הקדמון גמרו את ההלל רק בימים שנזכרו לעיל, כך נראה ממקורות ארץ ישראליים שונים. לעומת זאת בבבל נהגו באותה תקופה לקרוא את ההלל גם בראש חודש. במסכת תענית מובא כי האמורא רב הגיע לבבל וראה כי הם קוראים את ההלל בראש חודש. רב חשב להפסיקם, שכן אין חיוב לומר הלל ביום זה, אלא שראה שהם מדלגים על קטעים מן ההלל ובשל כך לא הפסיקם. מנהג זה התקבל כיום בכל הקהילות. קיימת מחלוקת בקרב הגאונים והראשונים מהו דילוג זה, וכיום ישנם שני מנהגים: המנהג הנפוץ הוא לדלג על החצי הראשון של מזמורים קט"ו (פסוקים א'–י"א) וקט"ז (פסוקים א'-י"א). אצל יהודי תימן מדלגים, נוסף על הדילוגים לעיל, גם על קי"ז ועל קי"ח פסוקים א'-ד'.
יוליוס קומודוס
נוכחותו בפרובינקיה סוריה-פלשתינה
כתובת לטינית שנמצאה בסביבות יריחו ועכשיו נמצאת בפטריכאיה הארמנית, מתוארכת לתקופת הקיסרים מרקוס אורליוס ולוקיוס ורוס (161-169 לספירה). הכתובת הייתה כתובת הקדשה למושל הפרובינקיה יוליוס קומדוס שפיאר מבנה, והוצבה כנראה על ידי יחידה של הלגיון העשירי פרטנסיס, ששכנה באזור יריחו.
קריאת ההלל
ראשי חודשים ופסח
גם בסיומו של חג הפסח, בחול המועד ובשביעי של פסח (ובחוץ לארץ גם בשמיני של פסח) קוראים את ההלל בדילוג. הנימוק המובא לכך בגמרא הוא שהפסח הוא חג אחד ארוך בו מקריבים את אותו קרבן, ועל כן אין אומרים בשאר הימים של החג הלל נפרד. הסבר נוסף שניתן במדרש הוא שמאחר שביום שביעי של פסח נהרגו המצרים אין לומר הלל ולשמוח, וכפי אחת ההבנות למאמר מעשה ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה.
תערוכת בולים
מסגרות תצוגה
בחלק מתערוכות הבולים קיים אגף מיוחד המכונה בשם "מסגרת אחת", ובו מוצגים רק אוספים שהיקפם, כמובן, מסגרת אחת. לאוספים מסוג זה יש מערכת כללי תצוגה ושיפוט המיוחדים במיוחד להם.
קריאת ההלל
ימי מועד בהם לא נאמר הלל
התלמוד הבבלי קבע במפורש שישנם ימים, על אף שנחשבים כימי חג, שלא אומרים בהם הלל:
תערוכת בולים
השיפוט בתערוכה
האוספים המוצגים בתערוכה נבחנים על ידי צוות של שופטים, שכל אחד מהם הוא אספן בולים שהציג בעבר בתערוכות בולים וזכה להגיע לרמה גבוהה במיוחד. כחלק מתהליך הכשרתו לשיפוט נדרש המועמד להשתתף בצוות שופטים במעמד של שופט מתלמד, כאשר יתר חברי הצוות בוחנים את רמת ידיעותיו, ובודקים עד כמה הוא בקיא בכללי השיפוט. מועמד שעבר בהצלחה גם את המבחן הזה, זכאי להתמנות כשופט בתערוכות בולים.
קריאת ההלל
יום העצמאות ויום ירושלים
לאחר קום מדינת ישראל התקינה הרבנות הראשית לישראל לגמור את ההלל גם ביום העצמאות, ולאחר שחרור ירושלים – ביום ירושלים. כנגד, רבים מרבני הפלגים החרדיים חולקים על הרבנות הראשית ונוהגים בימים אלו כבשאר הימים. מאידך, גם בקרב הנוהגים לקוראו, ישנו פולמוס הלכתי האם יש לברך על ההלל או לא מחשש לברכה לבטלה, כיוון שחז"ל לא תיקנו ברכה זאת אלא במועדים האמורים לעיל.
תערוכת בולים
השיפוט בתערוכה
על פי הכללים הנהוגים בתערוכות בולים האוספים אינם מתחרים זה מול זה, אלא כל אוסף נבדק בפני עצמו אל מול שורה של כללים מוסכמים הידועים לאספנים מראש. תאורטית, אין כל מניעה לכך שכל האוספים יזכו בציון הגבוה ביותר. מעשית, כמובן, זה לא קורה, ותמיד יש אוספים מוצלחים יותר ומוצלחים פחות.
לא כל האוספים בתערוכה נשפטים על פי אותם כללים. יש מספר דרכים בהן ניתן להכין את האוסף לתצוגה, ולכל אחת מהדרכים הללו יש כללי שיפוט המיוחדים לה. שלוש הדרכים המקובלות ביותר נקראות "בולאות מסורתית", "תולדות הדואר", ו-"בולאות נושאים".
צוות השופטים בודק את הדרך בה בנה האספן את התצוגה הבולאית, ובוחן את איכות הפריטים הבולאים הכלולים באוסף למול שורה של כללים מוסכמים מראש. אחד הכללים, לשם דוגמה, דורש מן השופט לבחון עד כמה נדירים הפריטים שמציג האספן. אם התצוגה כוללת רק פריטים שאינם נדירים במיוחד, יינתן ציון מסוים, נמוך יחסית, בעוד שריבוי של פריטים נדירים יזכה את האוסף בציון גבוה בהרבה.
בתום תהליך השיפוט מקבל המציג גיליון ציונים בו רשום מספר הנקודות שצבר בגין כל אחד מן הכללים עליהם נבחן (לדוגמה, 17 נקודות מתוך 20 נקודות אפשריות), ובנוסף רשום בגיליון הציון הסופי שקיבל (לדוגמה: ציון 81). צבירת מספר מסוים של נקודות מזכה את האספן במדליה, וככל שהציון גבוה יותר, כך גם רמת המדליה תהיה גבוהה יותר. 89 נקודות, לשם דוגמה, יזכו את האספן במדליה מוזהבת גדולה, בעוד 90 נקודות יעניקו לו מדליית זהב קטנה.
קריאת ההלל
מקור החיוב
ראשונים רבים השיגו על הרמב"ם, וסברו שקריאת ההלל בזמנים קבועים שאירע בהם נס או במועדים היא מן התורה. חלקם (רבי דניאל הבבלי, רבי יצחק מקורביל, התשב"ץ) מצאו לכך פסוקים שונים בתורה ללמוד מהם מצווה זו, וחלקם (הרמב"ן, רבי אליעזר ממיץ) אמרו שזוהי הלכה למשה מסיני. לפי שיטות אחרות, אמירת ההלל היא חיוב מדאורייתא, אך אינו מצווה עצמאית אלא חלק ממצווה אחרת. בעלי דעות אלה נחלקו ביניהם כיצד לענות להוכחת הרמב"ם: חלקם סברו שנוסח ההלל גם הוא מן התורה, והכנסתו לספר תהלים בידי דוד היא משנית, וחלקם סברו שהחיוב מן התורה הוא רק להלל את הקב"ה, אך הנוסח המדויק נקבע מאוחר יותר, לאחר כתיבת המזמורים בימי דוד. שאלה נוספת היא האם אפילו ההלל בימי חנוכה, שנתקנו בתקופת בית שני, הוא מן התורה (כלומר, שהתורה צוותה שלכשיעשה נס, יהיה חיוב הלל), או שרק ההלל במועדים מן התורה.
תערוכת בולים
השיפוט בתערוכה
המדליה הגבוהה ביותר המוענקת בתערוכות בולים היא מדליית זהב גדול. בנוסף מוענקות מדליות זהב, מוזהב גדול, מוזהב, כסף גדול, כסף, מוכסף, ותעודת השתתפות.
קריאת ההלל
ברכות ההלל
במשנה מוזכר שבמקום שנהגו לברך אחר ההלל מברכים ובמקום שנהגו שלא לברך אין מברכים. התלמוד הבבלי מביא שכוונת המשנה לברכה לאחר אמירת ההלל, אך לפניו מברכים כשאר ברכות המצוות. התלמוד אינו מזכיר מהן הברכות, אך מדברי הגאונים נראה כי נוסח הברכה הוא "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לגמור את ההלל" ואילו הברכה החותמת היא ברכה הפותחת במילים "יהללוך ה' אלהינו כל מעשיך" וחותמת "מלך מהולל בתשבחות".
תקנה מאוחרת של מהר"ם מרוטנבורג היא לברך גם על ההלל הגמור "לקרוא את ההלל" כפי שנוהגים לברך לפי חלק מן השיטות על ההלל בדילוג. הסיבה לתקנה זו הוא חשש שמא ישכח מילה או אפילו אות ואז ההלל אינו גמור וברכותיו לבטלה. תקנה זו התקבלה רק אצל יהודי אשכנז (הן נוסח אשכנז והן נוסח ספרד החסידי) אך ביתר הקהילות נשמר הנוסח המקורי. הרא"ש דחה את דברי רבו המהר"ם מרוטנבורג בטענה שגם מי שדילג דבר מועט בהלל נחשב כ"גומר את ההלל".
ברכה על הלל בדילוג (חצי הלל)
המנהגים בסוגיה זו חלוקים עד היום, למנהג האשכנזים (הן נוסח אשכנז והן אצל רוב ככל מתפללי נוסח ספרד החסידי) והאיטלקים נהוג לברך. אצל יהודי תימן אין מברכים, וכן היה נהוג בעבר בקהילות הרומניוטים. אצל הספרדים שבארצות המזרח התיכון (ארץ ישראל, מצרים, סוריה ועיראק) נהוג גם כן שלא לברך אך בקהילות הספרדיות של טורקיה, הבלקן, צפון אפריקה ומערב אירופה נהוג לברך. בחלק מהמקומות נהגו לברך רק כשההלל נאמר בציבור. החכמים הספרדיים בארץ ישראל החל מאמצע המאה ה-20 דנו בשאלה האם העולים החדשים מארצות בהן נהגו הספרדים לברך על ההלל רשאים להמשיך לנהוג במנהג זה בארץ ישראל, או שמא כיוון שמנהג הספרדים בארץ ישראל מקדמת דנא שלא לברך על ההלל, אין לשנות ממנהג המקום.
צורת אמירת ההלל
צורת אמירת ההלל הנהוגה היא אמירתם של המזמורים השונים בפי הציבור. עם זאת קיימים מנהגים שונים באמירת פסוקים שונים לקראת סוף ההלל כגון חזרה על פסוקים וכן אמירת פסוקים בעניית הקהל אחר החזן.
מנהג קדום מתקופת האמוראים נזכר בתלמוד הבבלי, ששליח הציבור קורא את ההלל והציבור יוצאים ידי חובה על ידי שמיעתם. מנהג זה השתמר אף אצל מעט מהקהילות (לדוגמה, אצל יהודי תימן), ונקרא הלל "בקירוי" – כלומר: שליח הציבור קורא שבר פסוק מההלל, וכל הציבור עונים אחריו הללויה, וכן על זה הדרך 123 שברי פסוקים. בשאר העדות לא השתמר מנהג כזה.
ארד (מחוז)
מחוז ארד (ברומנית: Județul Arad) הוא אחד ממחוזות רומניה הממוקם במערב המדינה בסמוך לגבול עם הונגריה. המחוז נמצא על שטח האזורים קרישאנה ובאנאט. בירת המחוז היא ארד.
השם
בהונגרית המחוז מכונה Arad megye, בסרבית כ-Арадски округ, ובגרמנית כ-Kreis Arad. המחוז נקרא על שם המרכז המנהלי שלו, העיר ארד.
גאוגרפיה
למחוז ארד שטח כולל של 7,754 קמ"ר (2,994 מייל רבוע), המהווה 3.6% מהשטח הלאומי של רומניה. השטח של מחוז ערד מחולק לשתי יחידות נפרדות המכסות כמעט מחצית מהמחוז כל אחת. בצד המזרחי של המחוז יש שטח הררי עד נמוך ובצד המערבי זה אזור מישורי המורכב ממישור ערד, מישור מוריס הנמוך ומישור וינגה הגבוה.
אקלים ומשקעים
במונחים של אקלים, המאפיינים של מחוז ערד הם בעלי אקלים יבשתי ממוזג טיפוסי עם השפעות אוקיאניות. הטמפרטורות השנתיות הממוצעות נעות בין C° 10 בשפלה, בגבעות C° 9, בין C° 6 ל-C° 8 בהרים הנמוכים באזור הגבוה ביותר. כמות המשקעים הממוצעת היא בין 565 ל-600 מ"מ בשנה בשפלה, בין 700 ל-800 מ"מ בשנה בגבעות ובין-800 ל-1,200 מ"מ בשנה, באזור ההררי.
הרכב אתני
ההרכב האתני של המחוז היה כלהלן:
כלכלה
יחד עם מחוז טימיש, מחוז ארד מהווה את אחד האזורים המפותחים ביותר ברומניה. בשל קרבתו לגבול, הוא מושך אליו מספר רב של השקעות זרות. הפוטנציאל החקלאי מוכנס מאוד לערך, מישורי ערד נחשבים לאחד מאגני ייצור הדגנים והירקות החשובים ביותר. משאבי טבע בערד הראויים להילקח בחשבון הם: נפט וגז, מכרות מוליבדן, מחצבות שיש, מים מינרליים ומרבצי אורניום. הענפים הכלכליים השולטים במחוז הם:
פוליטיקה
מועצת מחוז ארד, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-32 נציגים ("יועצים"). הרכב מועצת המחוז הוא כלהלן:
חלוקה מנהלית
למחוז ערד יש רשות עירונית (מוני'ציפיו) אחת, 9 ערים ו-68 כפרים גדולים (קומונות) עם כ-180 כפרים.
אספרנטה ציוויטו
האזרחות נולדה מתוך הגישה הראומיסטית שנולדה בתנועת האספרנטו בשנות ה-80, השוללת את רעיון 'הניצחון הסופי' של האספרנטו והפיכתה לשפה הבינלאומית השלטת. במקום זאת, מבקשת האזרחות לכונן קהילה תרבותית וזהותית אוטונומית של דוברי השפה, שתהא כאמור מוכרת על ידי החוק הבינלאומי. אין עוד גוף דומה לאזרחות מבחינה זו, אך אפשר להשוות אותה לגופים דוגמת הכס הקדוש, המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, איחוד בני הרומה הבינלאומי, הממשלה הטיבטית הגולה או במובנים מסוימים אף ההסתדרות הציונית העולמית שהם גופים הפועלים בזירה הבינלאומית ומוכרים על ידה באופנים שונים, אך אינם גופים בעלי ריבונות טריטוריאלית. דרישתם להכרה בינלאומית נשענת בין היתר על ההצהרה לכל באי עולם בדבר זכויות לשוניות (המכונה גם הצהרת ברצלונה) של ארגון הסופרים הבינלאומי משנת 1996.
הציוויטו הוקמה על ידי כעשרים קבוצות והתארגנויות אשר חתמו על 'ברית' ארגונית. הברית הושקה ב-1998 בעיר לה שו-דה-פון שבשווייץ. לאחר שנתיים של דיונים הוסכמה החוקה שלה במפגש נוסף של נציגות הארגונים (הפורום) באיטליה אשר הסדירה את האפשרות לרכוש גם אזרחות אישית בציוויטו. ב-15 בדצמבר 2001 נערכו הבחירות הראשונות לסנאט.
הברית
מאז הקמתה היו חברים בברית לאורך השנים 39 ארגונים, אשר 8 מהם עזבו אותה לאורך השנים, ו-8 מהם התפרקו. כיום חברים בה 23 ארגונים, בהם מערכת העיתון Heroldo de Esperanto המשמש גם כעיתון הציוויטו ועורך גם את ידיעון הציוטו HeKo, הקואופרטיב המוציא לאור את המגזין הספרותי Literatura Foiro, תנועת האספרנטו הפמיניסטית, ליגת הסטודנטים האספרנטיסטים, מרכז PEN האספרנטי, מועדון האספרנטו המוסלמי, תיאטרון אספרו בווארשה, איחוד האספרנטו האנדלוסי, מוסד האספרנטו האפריקאי, ידידי הטבע האספרנטיסטים, האגודה הבינלאומית לשלום אוניברסלי ועוד.
הנהגה
הפרלמנט של הציוויטו מורכב משני בתים - הפורום והסנאט. בראש שניהם עומד הקונסול. כל שינוי בחוקה דורש רוב של שני שלישים בסנאט, ולאחריו רוב של שני שלישים בפורום.
הפורום
הפורום מורכב מנציגי הארגונים וההתארגנויות החברים בברית הציוויטו. כל ארגון רשאי לשלוח נציג או שניים - המצביעים יחדיו (ולהם משקל של קול אחד). הפורום מתכנס אחת לשנה, או על פי דרישת שישית מחבריו. סמכויותיו הישירות הן קבלת ארגונים נוספים לברית, קביעת תקנות משלו המחייבות את גופי הברית אך לא את אזרחי הציוויטו ברמה האישית והכרזת תוצאות הבחירות לפרלמנט.
הסנאט
הסנאט נבחר על ידי כלל האזרחים בגילאי 18 ומעלה בבחירות שנערכות אחת לחמש שנים. הזכות להתמודד לתפקיד חבר הסנאט שמורה לבני 25 ומעלה. הוא מתכנס פעמיים בשנה. בניגוד לארגוני האספרנטו הבינלאומיים האחרים, דוגמת אגודת האספרנטו העולמית ו-SAT שבהם נבחרים המועמדים באופן אישי, הבחירות לסנאט מתנהלות על בסיס מפלגתי, כששלושת המפלגות המרכזיות הן הירוקה - האספרנטית הכללית הזוכה על פי רוב לכ-70% מהקולות, הלבנה - הנוצרית, והאדומה - הסוציאליסטית.
הרשימה שמקבלת את מירב הקולות ממנה את הקונסול ואת סגן הקונסול המכהנים גם כסנאטורים. יתר 17 המושבים בסנאט מתחלקים באופן יחסי בין יתר הרשימות בהתאם למספר הקולות שקיבלו. הסנאט מחוקק חוקים שכל חבר סנאט רשאי להגיש, ומאשר הצעות מינהלות המוצעות על ידי הקונסול. החוקים המחוקקים בו מחייבים את אזרחי הציוויטו הישירים ואינם מחייבים את הארגונים החברים בברית. חברי הסנאט אינם רשאים לכהן גם בפורום, למעט הקונסול המכהן כאמור גם כראש הפורום.
האזרחות האישית
חברי ארגונים המאוגדים בברית הציוויטו יכולים לבקש להתקבל לאזרחות אישית בה. הציוויטו הוא הגוף האספרנטי היחיד המציע תעודת 'אזרחות' מסוג זה.
אזרחות זו אינה ניתנת להם באופן אוטומטי כי אם רק על פי בקשה בפני מוסד הרישום של הציוויטו. לא כל מי שמבקש אזרחות יקבל אותה. התנאי הבסיסי הוא הצגת תעודה המעידה כי הוא דובר אספרנטו ברמה A2 על פי המדד האירופי להערכת שפות או תעודה שוות ערך. יתרה מכך, בעוד שהציוויטו לא פרסמה אמות מידה ברורות לקבלת אזרחים נוספים, היא הבהירה כי היא מתייחסת לקבלת האזרחות כאל 'פריווילגיה', וכי היא מבקשת להעדיף 'איכות על פני כמות' בקבלת אזרחים נוספים. לדבריהם, הציוויטו מחפשת פעילים מעשיים בתנועת האספרנטו, סופרים, אינטלקטואלים המדברים את השפה באופן שוטף וכן דוברי אספרנטו כשפת אם. בין היתר ציינו כי הוועדה המוסמכת לתת אזרחות בוחנת את פרסומיו של המועמד בדפוס וברשת. ניתן לערער על הדיחיה של הוועדה לבית הדין של הציוויטו.
האזרחות ככל שהיא ניתנת, היא חינמית ותקפה לכל החיים (גם אם הארגון דרכו התקבל לאזרחות פורש מהברית). בני זוג של אזרחים וילדיהם רשאים אף הם לקבל אזרחות בציוויטו, גם אם אינם חברים באחד מארגוני הברית. אזרחי הציוויטו זכאים להצביע ולהתמודד לגופים הנבחרים בה, לקבל מידע על פעילותה, לבקש סיוע בינלאומי, ליהנות משירותיה, לפנות לבית הדין לבוררות של הציוויטו ואף להפקיד ולהלוות כסף בבנק הציוויטו בריבית נוחה. נכון לשנת 2019 היו 459 בעלי אזרחות אישית בציוויטו.