cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נדיה בולאנז'ה
ביוגרפיה
שיטות ההוראה של בולאנז'ה כללו הרמוניה מסורתית, קריאת פרטיטורה ליד הפסנתר, קונטרפונקט לסוגיו, ניתוח יצירות ושליטה בשירה בקריאה מהדף (בשימוש בסולפג' לפי דו קבוע). תלמידיה היו אמורים לשנן את "הפסנתר המושווה" של באך, כרכים 1 ו-2 וללמוד אלתור פוגות (כפי שבאך נהג לעשות). היקף הידע שלה היה פנומנלי, שמיעתה מושלמת, זכרונה צילומי לכאורה ודרישותיה הדיסציפלינריות מוחלטות. כל אופייה היה חדור מסירות נלהבת, נדיבות ואהבת חיים כבירה.
תלמידיה
להלן רשימה לא מלאה של תלמידי המוזיקה של בולאנז'ה. היא ואנט דיודונה, חברתה ועוזרתה לכל אורך חייה, לא ניהלו רישומים של התלמידים שלמדו אצל בולאנז'ה. נוסף לכך, אין כל אפשרות, למעשה, לקבוע מה בדיוק היה טבע הלימודים הפרטיים של כל תלמיד אצל בולאנז'ה.
איוואן אוחוב
איוואן סרגייביץ' אוחוב (ברוסית: Иван Сергеевич Ухов; נולד ב-29 במרץ 1986) הוא אתלט רוסי, אלוף אולימפי (לונדון 2012), אלוף העולם באולם (דוחה 2010) ופעמיים אלוף אירופה באולם בקפיצה לגובה.
ב-1 בפברואר 2019 נמצא אשם בשימוש באמרוץ ולכן הוחלט שכל התוצאות שקבע מ-16 ביולי 2012 ועד 31 בדצמבר 2015 נפסלו ובכך נשללה ממנו מדליית הזהב האולימפית בה זכה. נוסף לכך, הוא קיבל עונש השעיה ל-4 שנים.
ביוגרפיה
אוחוב נולד בצ'ליאבינסק, הוא החל להתמקד בקפיצה לגובה ב-2004, ב-2005 זכה באליפות אירופה לנוער עם תוצאה של 2.23 מטרים, ובהמשך השנה רשם שיא אישי של 2.30 מטרים. באליפות אירופה באתלטיקה 2006 העפיל לגמר, אך סיים במקום ה-12 והאחרון.
ב-2008 נכשל בניסיונותיו להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג, בהמשך השנה היה במוקד של אירוע מביך כשנתפס שתוי במהלך תחרות הגראנד פרי בלוזאן, בעקבות המקרה הודח מהמשך השתתפות בתחרויות הסבב. בתחילת 2009 שיפר את שיאו האישי בתחרות באולם וקבע שיא לאומי רוסי, 2.40 מטרים. שבועיים לאחר מכן זכה במדליית זהב באליפות אירופה באולמות שהתקיימה בטורינו עם תוצאה של 2.32. ביולי 2009 רשם תוצאה של 2.35 מטרים באליפות רוסיה באתלטיקה שהתקיימה בצ'בוקסרי, וזכה במקום הראשון.
ב-2010 זכה במדליית זהב באליפות העולם באולמות שהתקיימה בדוחה כשעבר רף של 2.36 מטר. בהמשך השנה זכה במדליית כסף באליפות אירופה שהתקיימה בברצלונה עם תוצאה של 2.31 מטר. הוא זכה באליפות ליגת היהלום של 2010 לאחר שניצח בארבע תחרויות מתוך שבע. ב-2011 שמר על תוארו כאלוף אירופה באולם כשזכה במקום הראשון בתחרות באליפות בפריז עם תוצאה של 2.38 מטר. באליפות העולם באותה שנה הגיע למקום החמישי. ב-2012 הגיע למקום השלישי באליפות העולם באולם באיסטנבול עם תוצאה של 2.31 מטר בניסיון הראשון. ביולי אותה שנה זכה באליפות רוסיה באתלטיקה בשיא אישי של 2.39 מטר, תוצאת השנה עד לאותו מועד והבטיח את מקומו באולימפיאדת לונדון (2012).
בינואר 2014 קבע שיא אישי ושיא רוסי בקפיצה בגובה באולם, כשעבר גובה של 2.41 מטר במהלך תחרות בעיר צ'ליאבינסק, בפברואר 2014, שיפר שיא זה כשעבר גובה של 2.42 מטר בתחרות באולם בפראג.
במרץ 2014 זכה במדליית כסף באליפות העולם באולם שהתקיימה בסופוט שבפולין לאחר שעבר גובה 2.38 מטר, גובה זהה לזוכה מועתז עיסא בראשים, אך עם יותר פסילות.
ווריינג
ווריינג (באנגלית: Weriyeng או Warieng) הוא אחד משני בתי הספר האחרונים לניווט מסורתי במרכז איי קרוליין שבמיקרונזיה, השני הוא פאנור (Fanur). כאשר היו בתי-ספר רבים יותר, שני אלה נחשבו לטובים ביותר.
ווריינג נוסד באי פולאפ (היום פאטיב).
המפורסמים מבין תלמידי בית הספר הם פאיוס מאו פיאליג והיפור.
מארי-גבריאל-אוגוסטן סאוואר
מארי-גבריאל-אוגוסטן סאוואר (בצרפתית: Marie-Gabriel-Augustin Savard; 21 באוגוסט 1814, פריז – 7 ביוני 1881, פריז) היה מלחין ופדגוג צרפתי בתחום המוזיקה הקלאסית. הוא כיהן כפרופסור בקונסרבטואר של פריז.
ביוגרפיה
סוואר נולד בשנת 1814. הוא למד בקונסרבטואר של פריז אצל פרנסואה באזן (1837) ואמה לבורן. בשנת 1843 התמנה שם למרצה לסולפג', אחר כך החל מ-1866 פרופסור להרמוניה. הוא לימד סולפג', הרמוניה ובאסו קונטינואו בקונסרבטואר של פריז, עם תלמידיו נמנו וינצ'נצו פרוני, ז'ול מאסנה, ססיל שמינאד, אדוארד רויס ואדוארד מקדואל, ז'ול דאנבה, אלפרד ברינו, אז'ן ד'ארקור ושארל לנבווה. הוא כתב ספרי תאוריית המוזיקה ופרסם קובץ של מזמורי קנטוס פלאנוס הוא היה אביו ומורו של המלחין מארי עמנואל אוגוסטן סאוואר.
ספרים
ספר שהומלץ על ידי חברי מחלקת המוזיקה של המכון של צרפת: דניאל אובר, אמברואז תומא, רבר, קלפיסון, הקטור ברליוז, קאראפה, ז'אק פרומנטל הלוי.
יצירות
ל־4 קולות - סולנים ומקהלה, בליווי עוגב, צ'לו וקונטרבס
ז'ורז' בראק
ז'ורז' בראק (בצרפתית: Georges Braque; 13 במאי 1882 – 31 באוגוסט 1963) היה צייר צרפתי שפעל בראשית המאה ה-20. נחשב יחד עם פבלו פיקאסו למייסד הזרם הקוביסטי באמנות מודרנית.
ביוגרפיה
מעבר לעבודתו כצייר, עיצב בראק תלבושות ותפאורות לבלט רוס, יחד עם חברו חואן גריס. בניגוד ליצירותיהם המודרנית של שני ציירים אלו עיצוביהם היו צמודים לסגנון המסורתי.
בראק היה נשוי למרסל לפרה (Marcelle Lapre), בנישואים מאושרים, לבני הזוג לא היו ילדים. נפטר בשנת 1963.
ראשית דרכו
ניסיונותיו הראשונים של בראק בציור אבדו, מלבד מספר תמונות נוף ופורטרטים של בני משפחתו. על אף שיצירות מוקדמות אלו היו ראשוניות וגולמיות הן משקפות את יכולותיו הטכניות וכישרונו, וכן זיקתו הייחודית לצבע.
עם הגיעו לפריז נחשף בראק בשיטוטיו לזרם האימפרסיוניסטי. מפגש בלתי אמצעי זה קנה לו ידע מעמיק בציור ובמתרחש בעולם האמנות של זמנו. כמו חבריו ראול דופי ואותון פרייז (Othon Friesz) מלה-הבר, בראשית דרכו שאב בראק השראה מהאימפרסיוניזם, ובעקבותיהם גם עבר ליצור ברוח הזרם הקוביסטי. ב-1906 נלווה בראק לחברו פרייז לאנטוורפן, ושם החל לפרוח כאמן יוצר. בסתיו של אותה השנה נסע ללאסטק (L'Estaque) שליד מרסיי, שם פעל גם הצייר פול סזאן. בקיץ שלאחר מכן, שהה בין הצוקים והמערות שליד טולון, שם צייר כמה מיצירות המופת של הפוביזם. בסוף שהייתו במקום חזר ללאסטק, ושם התחיל את המעבר מצבעוניות קישוטית אסתטית לקונסטרוקציות. בתקופה זו נחשב בראק כפוביסט, על אף שיצירותיו לא שיקפו בהכרח את עקרונות התנועה, ומאוחר יותר גיבש לעצמו קו ייחודי ועצמאי. מקובל לומר כי הוא היה הצייר האחרון להצטרף לפוביזם והראשון לעזוב.
השפעתו של סזאן
בשנים 1904–1906 תשומת הלב הציבורית שהוקדשה לסזאן צדה את עינו של בראק, ויצירותיו של סזאן עוררו בו רושם עז. הוא ראה בו מדריך רוחני ואימץ את תפיסתו האמנותית, לפיה הקונסטרוקציה של התמונה משמעותית יותר מהסקאלה הצבעונית. כעשרים שנה קודם לכן, בשנות השמונים של המאה ה-19, פיתח סזאן שיטת ציור חדשה הדוגלת בחיבור מישורי התמונה באמצעות שבירת הפרספקטיבה המקובלת, תוך שימוש במספר נקודות מבט על אותו חפץ. האחדות שנוצרה בין אובייקט קרוב לאובייקט רחוק הייתה חידוש צורני וקומפוזיציוני, וניתן לראות את השפעותיה ביצירותיהם של פיקאסו ובראק בקוביזם המוקדם.
הערכתו האישית שרחש בראק לסזאן נשמרה לכל אורך חייו. בחדרו היה תלוי ציור טבע דומם של סזאן, ובראק, שלא הקיף את עצמו בחפצי אמנות רבים, העיד בכך על קרבתו הרגשית והקשר העמוק שחש כלפי סזאן.
המפגש עם פיקאסו ופיתוח הקוביזם
המפגש הראשון בין בראק לפיקאסו התרחש ב-1907, בסטודיו של פיקאסו במונמארטר (Montmartre). בראק הובא על ידי גיום אפולינר וסוחר האמנות דניאל אנרי קאהנוויילר. באותו זמן עמדה בסטודיו יצירתו של פיקאסו, "העלמות מאביניון", שהותירה בבראק רושם רב. היא ייצגה מגמות חדשניות שהחלו לנבוט גם ביצירתו של בראק - סקלה צבעונית מצומצמת וצורניות מודגשת. המפגש בין פיקאסו לבראק הוליד שותפות אמנותית מיוחדת במינה שהיו בה קירבה אישית עמוקה והערכה הדדית, לצד פריצות דרך אמנותיות. יחסי הגומלין ביניהם, הדיאלוג החי ותגובותיהם הכנות איש לרעהו, יחד עם המסקנות הקרובות שהסיקו שניהם מהאמנות הפרימיטיבית ומיצירתו הקונסטרוקטיבית של סזאן, אפשרו לפתח שפה חזותית חדשה, שהיוותה בסיס למודרניזם. בתקופה זו, בין השנים 1907–1914, פיתחו בראק ופיקאסו את הזרם הקוביסטי. מהלך פיתוחו של זרם זה כלל ארבעה שלבים: קוביזם פיסולי (1907–1908), קוביזם אנליטי (1909–1910), קוביזם סימולטני (1911–1912) וקוביזם סינתטי (1912–1914).
בסתיו של שנת 1908 ניסה בראק להציג את ציוריו ב"סלון הסתיו" (Salon d'Automne) בפריז, אך יצירותיו לא התקבלו. באותו זמן פתח קהאנוויילר גלריה חדשה ונאות להציג בה את יצירותיו החדשניות של בראק. המונח "קוביזם" נקבע בעקבות תערוכה זו, על ידי שימושו של מבקר האמנות לואי ווסקל במילה "קוביות" בתארו את הסגנון החדש של בראק.
במהלך שנת 1910 הגיע בראק ביצירותיו לפירוק והשטחה חריפים יותר. מושאי עבודותיו היו לרוב טבע דומם המורכב מפריטים וחפצים הזמינים בחיי היום-יום. בראק תיאר את האובייקטים באמצעות פירוקם לצורות גאומטריות, קצעים קטנים יותר ותרגומם לצורות שטוחות יחסית על פני מישור הציור. יצירותיהם של בראק ופיקאסו ינקו את השראתם מהמציאות היום-יומית, ותיארו נושאים שגיום אפולינר כינה "ספוגים באנושיות", זאת בניגוד לשימוש בתכנים ספרותיים או אנקדוטיים. הקוביזם שאף לשקף את האובייקטים בשפתו הייחודית, ולא עסק בעקרונות אלגוריים וסימבוליים. השפה הקוביסטית, המפרקת את האובייקט לקצעים וקוביות ומתמקדת בהבעת המציאות על הבד, התפתחה מתוך הדיאלוג בין שני האמנים שיצרו והגיבו אחד לשני.
אחרי המלחמה
דרכיהם של בראק ופיקאסו נפרדו כאשר גויס בראק למלחמת העולם הראשונה. המלחמה הגיעה אליהם בעת שהותם בסרג (Sorgues) באוגוסט 1914. בשנת 1915 נפצע בראק פצעים חמורים, וחזר לצייר רק בשנת 1917, זאת לאחר חודשים ארוכים של אשפוז והחלמה. בחודשים אלו הרהר בראק במשמעות היצירה שלו וכפי שכינה אותה- הפואטיקה שלו. בראק הסתגל למצב החדש ובילה תקופה מסוימת עם הצייר חואן גריס וחברו הפסל אנרי לורן. במהרה שב בראק לסגנון המזוהה עמו, והמשיך לפתח סגנון זה באופן עצמאי. מנקודה זו והלאה המתודה של בראק הייתה לעבוד על מספר קנבסים במקביל, במהלך כמה חודשים ואפילו שנים. בשנת 1922, זכה בראק בן ה-40 לכבוד והכרה, ויצירותיו הוצגו ב"סלון הסתיו", אליו לא התקבל בצעירותו. בשנת 1925 עבר בראק לגור בבית שנבנה על פי דרישותיו על יד פארק מונסורי (parc montsouris). הוא שב לצייר ציורי נוף וצייר מספר ציורים המתארים את הים, המאופיינים ברגישות והתייחסות לאור, שהזכירו בסגנונם תפאורות בימתיות.
בשנים 1933–1938 התמסר בראק ליצירות דקורטיביות מפוארות וציור סדרת תמונות טבע דומם שהוצב על שולחנות, כאשר שם התמונה נקבע על פי צבע המפה עליה הונחו האובייקטים. בשנת 1938 בחר בראק באובייקטים קישוטיים יותר, ומסביבם עיטורי ערבסקות. בתהליך היצירה נטו האובייקטים לאבד את זהותם והפכו להיות חלק מרשת של יחסי גומלין.
בשנים 1936–1939, ולעיתים אף עד 1944, צייר בראק קומפוזיציות המתארות דמויות וחללים פנימיים בהם הדמות האנושית מייצגת תפקיד משמעותי, אך אינה מהווה את המוקד המרכזי ביצירת המרחב. ציור פורטרטים, יצירה שמהותה אפיון של אינדיבידואל, אשר היה מרכזי ביצירותיו של פיקאסו היה זר לדרכו של בראק. עובדה זו נובעת מתוך החזון שלו ששאף לעסוק באוניברסלי ולהתעלות מעבר לפרטי ולקונקרטי. הדמויות, שרובן היו דמויות נשיות, ותוארו בגפן או בזוג, ייצגו את שני תחומי העיסוק המרכזיים שלו- ציור ומוזיקה.
החל משנות הארבעים הוחלפו כלי מוזיקה וחפצים אחרים המסמלים תענוגות ופנאי באובייקטים פשוטים ושגרתיים יותר, כגון: כוס יין, חתיכת לחם, חתיכות גבינה ובשר. אלו תוארו במנות קטנות כמייצגים רמת חיים בסיסית והסתפקות מצומצמת בהכרחי. האובייקטים הונחו על מפות פשוטות והוצבו לצד כלים פשוטים ולא מקושטים.
בספטמבר 1944, התחיל בראק את סדרת המופת שלו "שולחן ביליארד". במהלך ההפסקות בציור, בגלל בריאות רעועה התמסר בראק למדיטציות מזרחיות ועסק בהעלאה על הכתב של תפיסתו ואמונותיו כפי שגיבש ועיצב אותן לאורך השנים. בשנת 1948 ניאות בראק לפרסם את כתביו. באותה השנה הוענק לו הפרס הראשון בביאנלה לאמנות בוונציה.
בשנת 1949 אמר: "גיליתי גילוי גדול, אינני מאמין עוד בדבר, חפצים אינם קיימים בעבורי, מלבד ההרמוניה ביניהם, ובינם לביני, כשמשיגים את ההרמוניה הזו, משיגים מעין ריק אינטלקטואלי, בדרך זו הכל נעשה אפשרי, מתאים, והחיים הם גילוי מתמיד, וזוהי שירה אמיתית".
בערוב ימיו המשיך בראק לצייר טבע דומם, תוך התמקדות בדימוי הציפור. הציפור, המייצגת את העיקרון של התנועה האורגנית עצמה, והסמל האוניברסלי של מרחב החסר משמעויות מלבד המעוף הגורלי מקשטת את התקרה הקמורה של הגלריה לאמנות אטרוסקית בלובר, שאותה הצייר אהב במיוחד. את משיכתו ושייכותו הפנימית לאמנות ייחס בראק לסביבתו הראשונית ומורשת משפחתו. אביו וסבו ניהלו עסק לצביעת בתים, ודרכם, האמין בראק, ירש את יחסם והערכתם לאמנות, ורגישותם לצבע ולאסתטיקה. בסיס זה היה לדבריו אבן היסוד להתנהלותו כאדם ומצפונו כצייר, ומסורת ורגישות אלו הם שהקנו לו את היכולת לתרום למהפכת הציור שהתרחשה בזמנו. גישה זו של זרימה ספונטנית מתוך התבוננות, התפתחות ותגובה לסביבה מבלי לבחור כיוון מוחלט אפשרה את חדשנותו ופריצת הדרך שהוביל, והייתה דרך חיים מתבקשת עבורו. כפי שהוא עצמו הודה ואמר: "לא החלטתי להיות צייר יותר מאשר החלטתי לנשום". הציור היה בעבורו כורח ביולוגי ודרך למימוש עצמי. "אם הייתה לי מטרה אחת היא הייתה לממש את עצמי מיום ליום, ותוך כדי כך יצא שמה שעשיתי נראה כמו ציור, אני הולך בדרכי ואמשיך לעשות כך וזה הכל".
קלוד מונטיפיורי
קלוד יוסף גולדסמיד מונטיפיורי (באנגלית: Claude Joseph Goldsmid Montefiore; 6 ביוני 1858 – 9 ביולי 1938) היה תאולוג, פילוסוף וחוקר נצרות יהודי-בריטי, מחשובי ההוגים של היהדות הרפורמית. מונטיפיורי ייסד את היהדות הליברלית בארצו.
קורות חיים
מונטיפיורי התעתד להפוך לרב בבית-הכנסת מערב לונדון ולשם כך נסע לברלין, שם למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות ב-1881. הוא נחשף שם להגות של מייסדי היהדות הרפורמית, אברהם גייגר ואחרים; מיכאל מאיר ציין כי למרות היסודות המקוריים במחשבתו, היא הייתה מבוססת לחלוטין על תורתם. מונטיפיורי אמר פעם כי אף שחלק על שמואל הולדהיים מבחינות רבות, הוא ראה בו את מורו הרוחני. הוא התאכזב ממצבה של היהדות הליברלית בגרמניה, שהצורך בפשרה בתוך הקהילות עשה אותה לשמרנית מאוד. בהיותו בברלין הכיר את שניאור זלמן שכטר, אותו לקח עמו חזרה לבריטניה כמורה פרטי ליהדות עם שובו לשם ב-1882. לימים כתב עליו כי הוא חב לו את כל הבנתו בספרות הרבנית, אך ביקר את היהדות הקונסרבטיבית על כך שלא יישמה את מסקנות המחקר המדעי בכתובים באופן עקבי. הוא נטש את תוכניותיו להיות לרב, ונעשה להוגה עצמאי.
משנתו של מונטיפיורי נשענה על תפישת ההתגלות המתמדת של גייגר: הוא תיאר את הפנמת הרצון האלוהי כתהליך רציף, המעוגן בהיסטוריה, ובו היהודים מרחיבים את הבנתם הן מתוך המסר של הנביאים הקדומים והן מתוך ההשראה שהם עצמם חווים. בכך, כתב סטיבן ביים, לא חרג בהרבה מהקודם או מהתאולוג הראשון במעלה של הרפורמים בארצות הברית, קאופמן קוהלר. המרכיב המקורי בכתביו הוא הערכתו הרבה למיסטיקה, בניגוד לרציונליזם הקר של האחרים. מונטיפיורי היה הרפורמי הראשון שתיאר אותה בחיוב, ואף ביקר את הוגי הזרם על כך שהתעלמו מהחוויה הדתית הבלתי-אמצעית המגולמת בה והתמקדו אך ורק בערכי מוסר. מכאן נבעה אהדתו לחסידות. כמו כן, בין היתר בהשפעת ג'ווט, היה העקבי ביותר לגבי הצורך לקלוט את ביקורת המקרא הגבוהה של יוליוס ולהאוזן לתוך הדת. מונטיפיורי עמד על כך שאמונתו אינה מושפעת מהשאלה אם התורה נכתבה במקורה בהשפעה אלוהית: יסודות הדת, לפי השקפתו, היו אמונה בבורא על-טבעי ובחוק מוסרי שניתן על ידו. במצוות המעשיות ראה אמצעים שאינם עומדים בפני עצמם, אלא משמשים לרימום הרוח של המקיימים אותן. הוא ביקר קשות את ולהאוזן על שהציג את ההיבטים הטקסיים של היהדות כנעדרי כל משמעות. מונטיפיורי נצמד לתפישה הרפורמית של בחירת עם ישראל כמשימה להפיץ 'מונותאיזם אתי' בין הגויים, וראה אותה כמחייבת קיום נפרד של היהודים. במקביל דחה את החיזיון המשיחי המקובל בתנועה כמעט לחלוטין והרחיק לכת בתפישה של היהודים כ'אחווה דתית' אוניברסלית. הוא היה גם בעל יחס חיובי ביותר לנצרות; אף שאמר כי האמת מצויה בתנ"ך, ראה בישו מורה מוסרי חשוב שיש ללמוד ממנו.
במהלך שנות ה-90 הונעו מונטיפיורי וחוג מקורביו, דמויות כמו אברהמס ולילי מונטגיו, לתחום הפעילות הציבורית. בית הכנסת של מערב לונדון והקהילות הבודדות שהושפעו מדרכו חסרו מאז ומתמיד בסיס אינטלקטואלי משמעותי. באותה תקופה גברה המגמה השמרנית בו, עד כדי פשרה עם הממסד האורתודוקסי של הרב הראשי הקיסרי צבי הרמן אדלר. במקביל, גברה תנועת המתנצרים בקרב המשכילים והעשירים; קריאות הסופרז'יסטיות לשוויון נענו מצד הכנסייה האנגליקנית, שהרחיבה את טווח הפעילות של נשים במסגרתה, אך לא מצד בתי-הכנסת. האתגר האינטלקטואלי של ביקורת המקרא והמוסרי-דתי מצד היוניטריאניזם השפיעו גם הם על החברה הבריטית, בכלל זה על היהודים. במרץ 1902 ייסדו מונטיפיורי ומונטגיו את "האיחוד הדתי היהודי" (Jewish Religious Union) וב-18 באוקטובר אותה שנה הם ערכו את התפילה הציבורית הראשונה. נוסחה שונה וקוצר מאוד, נאמר רובו באנגלית והשמיט קטעים המתייחסים לאמונה במשיח וכיוצא בזה. גברים ונשים ניהלו את הטקס במשותף. מונטגיו נשאה דרשה, האישה הראשונה שעשתה כן בתולדות היהדות הרפורמית. ב-1909 שונה שם הארגון ל"איחוד היהודי הדתי לקידום היהדות הליברלית." בניגוד למגמה הפשרנית בגרמניה או למערב לונדון והמסונפים אליו, הליברלים בבריטניה היו קרובים לרפורמים הטהרנים בארצות הברית.
ב-1913 מונה לנשיא מכללת הארטלי, ממנה קמה אוניברסיטת סאות'המפטון. מונטיפיורי הושפע במידה מסוימת מאחד העם, אך לבסוף היה מתנגד חריף לציונות. ב-1917 עשה כל שביכולתו כדי לסכל את הצהרת בלפור; לימים האשים את הציונים בהתגברות האנטישמיות ובעלייתו של היטלר. הוא היה חברו הטוב של סטיבן וייז, ממנהיגי הציונים בקרב הרפורמים באמריקה, אך הם נמנעו מלערב סוגיה זו ביחסיהם. ב-1927 פרסם מחקר מקיף על הבשורות הסינופטיות, והערכתו לנצרות נשמרה כל ימי חייו, ובאותה שנה קיבל תואר כבוד של דוקטור למקצועות ההומניים באוניברסיטת אוקספורד. ב-1926 היה מעורב במגעים עם הליברלים בגרמניה בראשות ליאו בק והרפורמים בארצות הברית, שהובילו לייסוד האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ב-1928. מונטיפיורי נבחר לנשיאו. ב-1930 הוענקה לו מדליה מהאקדמיה הבריטית על תרומתו לחקר המקרא.
בן עזאי
שמעון בן עזאי, המכונה במקורות "בן עזאי" (לעיתים "בן עזיי"), היה מן התנאים בדור השלישי, בתחילת המאה ה-2 לספירה. היה מופלג בהנהגות של מידת חסידות, עד שהפך בעצמו לסמל למידה זו, ונאמר עליו בגמרא ש"הרואה בן עזאי בחלום, יצפה לחסידות".
חייו
רבו היה כנראה רבי יהושע בן חנניה, נחשב כתלמיד חבר לרבי עקיבא. בן עזאי הצטיין בשקידתו בלימוד התורה ונאמר עליו ש"משמת בן עזאי בטלו השקדנים". לא ידוע היכן הוא גדל, וכנראה שבדומה לר' עקיבא, הוא התחיל ללמוד תורה בגיל מאוחר. מסופר כי בתו של ר' עקיבא הבטיחה לו שתינשא לו בתנאי שיעסוק בתורה (כפי שעשתה אמה לאביה), והוא הסכים. לא מבואר בתלמוד האם הוא אכן נשא אותה לאישה ומיד גירש אותה, או שמעולם לא התחתן איתה, או שאירס אותה אך לא נשא אותה, אך ידוע שחי ללא אשה עד סוף ימיו מכיוון ש"נפשו חשקה בתורה". הוא מכונה במשנה בכינוי "בן עזאי", ללא התואר "רבי", היות שנפטר צעיר קודם שזכה לסמיכה ומשום שלא היה נהוג לסמוך אדם שאינו נשוי. אמנם במקומות מסוימים נזכר בשם רבי.
מותו
אף מיתתו של בן עזאי הייתה מפורסמת ובה ניכרת מידת חסידותו.
במסכת חגיגה (דף י"ד עמוד ב) מסופר ש"ארבעה נכנסו בפרדס ואלו הן בן עזאי ובן זומא אחר ורבי עקיבא... בן עזאי הציץ ומת עליו הכתוב אומר (תהלים קטז, טו) יקר בעיני ה' המותה לחסידיו, בן זומא הציץ ונפגע ועליו הכתוב אומר (משלי כה, טז) דבש מצאת אכול דייך פן תשבענו והקאתו, אחר קיצץ בנטיעות רבי עקיבא יצא בשלום".
וכן במדרש איכה רבה (ב,ד): "בִּלַּע ה' וְלֹא חָמַל אֵת כָּל נְאוֹת יַעֲקֹב, אֶת כָּל נְאוֹתָיו שֶׁל יַעֲקֹב, כְּגוֹן רַבִּי יִשְׁמָעֵאל, וְרַבָּן גַּמְלִיאֵל, וְרַבִּי יְשֵׁבָב, וְרַבִּי יְהוּדָה בֶּן בָּבָא, וְרַבִּי חוּצְפִּית הַמְתוּרְגְּמָן, וְרַבִּי יְהוּדָה הַנַּחְתּוֹם, וְרַבִּי חֲנַנְיָה בֶּן תְּרַדְיוֹן, וְרַבִּי עֲקִיבָא, וּבֶן עֲזַאי, וְרַבִּי טַרְפוֹן".
מאמריו
בן עזאי עסק רבות בענייני בית המקדש וסדרי הקורבנות, ואף בענייני נזיקין. הוא נודע כחכם גדול, ובני הדורות שלאחריו השתבחו בו בשעה של הארה שכלית, והתבטאו בלשון "הריני כבן עזאי בשוקי טבריא". על פי המסופר במסכת חגיגה, היה אחד מארבעת החכמים שנכנסו ל'פרדס', אך כוחו לא עמד לו והוא נפטר כתוצאה מכך. לפי חלק מהדעות הוא היה אחד מעשרת הרוגי מלכות שנהרגו על ידי מלכות רומי. קיימת מסורת אנונימית מסוף המאה ה-13 או ראשית המאה ה-14 לפיה נקבר במערת שם ועבר בצפת.ידועה במיוחד קביעתו בספרא, פרשת קדושים, פרק ד', י"ב (גרסה שונה מעט מובאת בבראשית רבה, פרשה כד), כי יש כלל גדול מ"ואהבת לרעך כמוך":
אמרות נוספות משל בן עזאי:
Groupie Love
Groupie Love (בעברית: אהבה קבוצתית) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, ביחד עם הראפר אייסאפ רוקי מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, Lust for Life. השיר יצא לאור ב-12 ביולי 2017, ביחד עם "Summer Bummer".
השיר הגיע למקום השמיני במצעד השירים שבניו זילנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי, ריק נואלס ואייסאפ רוקי והופק על ידי דל ריי, נואלס ופזמונאים נוספים. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון ההיפ הופ. בנוסף לכך, השתתף רוקי גם בסינגל הקודם מתוך האלבום, "Summer Bummer".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-55 מיליון השמעות.
קשר סיבתי משפטי
קשר סיבתי משפטי הוא מונח משפטי המבטא זיקה בין התנהגות לבין תוצאה. בהצטרפו לקשר סיבתי עובדתי הוא מטיל אחריות או אשמה ביחס לתוצאה מסוימת על הגורם להתממשותה.
השימוש המשפטי בקשר סיבתי משפטי קיים בעיקר בדיני נזיקין ביחס לעוולות ובדיני עונשין ביחס לעבירות תוצאה.
מטרת הבחינה של הקשר הסיבתי העובדתי היא לברר מבחינה מציאותית אם המעשה של האדם הנדון אכן גרם לתוצאה הפלילית או הנזיקית. מטרת הבחינה של הקשר הסיבתי המשפטי, לעומת זאת, היא לברר האם ראוי להטיל את האחריות על התוצאה על כתפיו של זה שגרם אותה.
כך לדוגמה, אדם שביצע פעולה שגרתית שגרמה לחברו להיבהל ולמות מהתקף לב, למרות שמבחינה עובדתית המעשה שלו היווה את הגורם למוות - לא חלה עליו אחריות פלילית, כיוון שמדובר בתוצאה לא צפויה (מבלי לדון ביסוד הנפשי). במקרה כזה לא מתקיים קשר סיבתי משפטי בין המעשה לבין התוצאה.
הגדרה
הקשר הסיבתי המשפטי מתייחס אל שאלת האחריות המשפטית לנזק מסוים. כדי שאדם יישא באחריות נזיקית על נזק שגרם יש להוכיח כי לא רק שמתקיים קשר סיבתי עובדתי בין המעשה המעוול לבין הנזק אלא יש להוכיח כי הנזק שגרם המעוול היה צפוי או היה בתחום הסיכון. במובן זה, ניתן לאפיין את תפקידו של הקשר הסיבתי המשפטי כמעין מסננת הפוטרת מאחריות נזיקית מעשה שגרם בפועל לנזק כאשר הנזק או הליך הגרימה לא היו צפויים או לא היו בתחומי הסיכון של מעשי המעוול. המבחנים הבוחנים את קיומו של קשר סיבתי משפטי מבוססים על שיקולי מדיניות. אך אף שהמבחנים הם מבחנים של שיקולי מדיניות, המשפט הישראלי קבע מבחנים ברורים כדי לקבוע אם מבחינת שיקולי המדיניות מתקיים קשר סיבתי משפטי בין המעשה המעוול לבין הנזק.
הפסיקה הישראלית הגדירה שלושה מבחנים לקביעת הקשר הסיבתי. פסק הדין המנחה בנושא זה הוא פסה"ד פאר נ' חברה לבניין סילבוט שם נקבעו מבחני הקשר הסיבתי הלכה למעשה. התובעים בפסק הדין הם בעלי בתי עסק שתבעו את האחראים על בניית מחסן לאחסון תבואה (סילו) בסמוך לבתי העסק שהתרסק כתוצאה מכשלים בבנייתו וגרם לנזק אצל התובעים. השאלה שנידונה בפסק הדין היא האם מתקיים קשר סיבתי משפטי בין המפקח על הבנייה לבין הנזק שנבע מהכשלים בבנייה. המבחן הראשון המוצג בפסק הדין הוא מבחן השכל הישר הבוחן האם התכונות המאפיינות את ההתנהגות העוולתית תרמו בפועל לתוצאה המזיקה. המבחן השני, העולה מסעיף 64(2) לפקודת הנזיקין הוא מבחן הצפיות שתפקידו להוציא נזקים שלא היו צפויים למעוול מהאחריות הנזיקית. המבחן השלישי הוא מבחן הסיכון הבוחן אם תהליך הגרימה שהתרחש בפועל הוא זה שמפניו בא המחוקק להגן. המבחן המרכזי הוא מבחן הסיכון כשאת מבחן הצפיות ניתן להגדיר למעשה כקונקרטיזציה של מבחן הסיכון.
מבחן הסיכון (הטבעי)
מבחן הסיכון קובע כי הקשר הסיבתי מתקיים כאשר תהליך הגרימה שהתרחש בפועל הוא זה שמפניו בא המחוקק להגן. מבחן תחום הסיכון הוא מבחן מסגרת. לפי מבחן הסיכון תהליך גרימה מסוים מצדיק הטלת אחריות משפטית רק כאשר בחינת כוונת המחוקק מצביעה כי המחוקק התכוון להטיל אחריות בגין סיכונים שכאלו. מבחן הסיכון חל בעוולות של אחריות חמורה. בעוולות אלו השאלה היא לא האם הנזק שנגרם הוא צפוי אלא האם הוא מימוש של הסיכון שאותו החיקוק רצה למנוע. דוגמה בולטת לכך היא עוולת הפרת חובה חקוקה, שם עיקר בחינת הקשר הסיבתי המשפטי הוא בשאלה האם החיקוק התכוון למנוע את מימוש הנזק שנגרם בפועל. דוגמה נוספת לשימוש במבחן הסיכון היא בחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים. בפסק דין שולמן נאמר שהמבחן הסיבתי בחוק הפיצויים הוא מבחן הסיכון. בחוק הפיצויים מדובר בנזק שנגרם כתוצאה מתאונת דרכים (המוגדרת כשימוש ברכב מנועי). האשם - בחוק הפיצויים הוא במובן הטכני - שימוש ברכב. כאשר ישנה דרישה בחוק שהנזק ייגרם עקב השימוש. בפרשת שולמן אדם מתניע את מכוניתו והמכונית התפוצצה כי הייתה ממולכדת. השאלה העולה בפסק הדין היא האם לצורך הפיצויים מדובר בתאונת דרכים? בית המשפט קובע שיש לבדוק האם המחוקק התכוון להטיל אחריות בגין הליך גרימה שכזה. בפרשת שולמן קובע ביהמ"ש שהמחוקק התכוון להטיל אחריות גם בגין סיכונים שכאלו. השופט ברק מציין כי מבחן הסיכון עדיף בכל הנוגע לאחריות שאינה מבוססת על רשלנות. פסק דין מרכזי המיישם את מבחן הסיכון בעוולה של הפרת חובה חקוקה הוא פסק הדין ועקנין נ' המועצה אזורית בית שמש. התובע בפסק הדין הוא נער שקפץ למים רדודים בבריכת השחייה שבתחום אחריותה של הנתבעת. בקרבת הבריכה לא היה שלט המזהיר מפני קפיצה במקום זה על אף קיומה של הוראת חוק המחייבת שיוצג שילוט שכזה בתחום הבריכה. השופט ברק קובע בפסק הדין כי לאחר שהוכח כי התקיים הקשר הסיבתי העובדתי כי מתקיים גם הקשר הסיבתי המשפטי שכן פגיעת גוף כתוצאה מקפיצה לאזור זה של הבריכה הוא בוודאי בתחום הסיכון שעליו נועדה להגן אותה הוראת חוק. מבחני הצפיות והסיכון כוללים אלמנטים דומים. השופט אגרנט הסביר, כי מבחן הסיכון "אינו אלא פירוש יותר רחב - ואם תמצי לומר: הכללה - של מבחן 'הציפיות הסבירה'. למעשה לא ייתכן מצב בו מקרה ייכנס למבחן הצפיות אך ייפול במבחן הסיכון.
מבחן הצפיות
מבחן הצפיות, המיושם בעוולת הרשלנות, קובע כי קשר סיבתי מתקיים כאשר המעוול היה צריך לצפות כי כתוצאה ממעשהו ייגרם הנזק.
הקשר הסיבתי לא ינותק גם אם אחד הגורמים לנזק היה מעשה של אחר שנעשה ברשלנות חמורה, בפזיזות או אף במתכוון, אם מעשה זה נמצא בתחום צפייתו הסבירה של המעוול. במבחן הצפיות נבדוק האם, כאשר סיווגתי התנהגות מסוימת כשלילית, עשיתי זאת כי צפיתי (בין השאר) את הנזק שאכן נגרם בפועל.
למבחן הצפיות תפקיד מרכזי בעוולת הרשלנות בהיותו משמש כ"מסננת". עוולת הרשלנות בהיותה עוולת מסגרת היא רחבה ולכן לשאלת הקשר הסיבתי המשפטי תפקיד חשוב בצמצומה של העוולה. אנו בוחנים האם כאשר התנהגות מסוימת סווגה כשלילית היא עשתה תוך צפיית הנזק כפי שהוא אכן נגרם בפועל. לא די בכך שנוכיח כי היה מעשה בעל אופי רשלני אלא יש צורך בהוכחה כי הנזק המסוים שנגרם היה ניתן לצפייה של המעוול.
שתיים הן השאלות העולות בפסיקה במסגרת הדיון במבחן הצפיות:
כדי לענות על השאלה הראשונה יש להבחין בארבעה גורמים המרכיבים את המושג נזק ולהבין אילו מהגורמים הללו צריך המעוול לצפות. ארבעת הגורמים הם: סוג הנזק, היקף הנזק, הליך הגרימה וזהות הנפגעים.
כאשר במבחן הצפיות אנו בוחנים האם צפה המעוול את סוג הנזק שנגרם, היקף הנזק שנגרם ואת הליך הגרימה. שאלת הצפיות לגבי זהות הנפגע, קרי שאלת הקשר בין המעוול לניזוק, אינה מתעוררת בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי והיא שייכת ליסוד הראשון בעוולת הרשלנות הוא יסוד ההתרשלות. במשפט הישראלי עיקרו של מבחן הצפיות מתמקד בשאלת הצפיות לגבי סוג הנזק ושאלת הליך הגרימה וזאת כיוון שהפסיקה הישראלית הקלה בדרישה לצפות את היקפו של הנזק.
צמצום הדרישה לצפיית היקף הנזק מוצא ביטוי בכלל חומרת הנזק שמגדיר כי מבחינה עקרונית כל נזק הוא צפוי אלא אם כן היקף הנזק אינו ניתן לצפייה מבחינה הגיונית.
גם שאלת הצפיות מבחינת הליך הגרימה של הנזק הקלה הפסיקה והניחה כי לרוב תתקיים הצפיות הנדרשת וזאת לאור עיקרון הגולגולת הדקה הקובע כי אנו בוחנים את הניזוק כמות שהוא, על חולשותיו ורגישיותיו. כלומר, עיקרון זה מניח כי היקף נזק שנגרם כתוצאה מרגישות או חולשה של הניזוק המסוים נחשב כצפוי מבחינת האחריות שנטיל עליו גם אם לא הייתה צפיות כזו מבחינה סובייקטיבית. כלל עיקרון הגולגולת הדקה מהווה חריג לציפיות של סוג הנזק. אם לניזוק יש רגישות מיוחדת ולכן נגרם הנזק, נחייב את המזיק בנזק אפילו שהוא לא יכול היה לצפות את סוג הנזק.
השאלה השנייה שמתעוררת ככל שאנו בוחנים צפיות היא על דרגת הצפיות הנדרשת בכל אחד מהגורמים הללו. שאלה זו היא למעשה שאלה של הפשטה. כלומר, אנו בוחנים לאיזו רמה של דיוק נדרשת מבחינת הצפיות כדי לקבוע כי היא נתקיימה. בית המשפט קבע כי נדרשת רמת הפשטה גבוהה כך שדי בצפיית הליך הגרימה בקוויה הכלליים כדי להטיל אחריות משפטית.
מבחן השכל הישר
מבחן השכל הישר קובע כי הקשר הסיבתי מתקיים כאשר התכונות הרשלניות שבמעשה גרמו עובדתית לנזק, והקשר הסיבתי נשלל רק אם בתהליך הגרימה מעורב גורם בלתי צפוי בעליל כגון מאורעות טבע בלתי רגילים, צירוף מקרים או מעשיהם הרצוניים של אחרים ובלבד שההתערבות התרחשה לאחר ביצוע הפעולה הרשלנית. על-פי מבחן זה, נסיבות שהיו קיימות לפני ביצוע המעשה אינן מנתקות את הקשר הסיבתי. השאלה שנשאלת בעניין זה היא האם כל הגורמים המאפיינים את התנהגות המזיק, תרמו בפועל לתוצאה המזיקה. מבחן השכל הישר הוא מבחן עמום ולכן ניתן לסווג את משמעותו הלכה למעשה לשלושה חריגים בהם נשלל הקשר הסיבתי לאור מבחן זה: אירוע טבע בלתי רגיל, סיטואציות של זמן ומקום והגורם המתערב.
החריג השני – סיטואציות של זמן ומקום
חריג זה נועד לשלול מקרים בהם כל התרומה הסיבתית מתמצית בכך שאדם היה במקום מסוים, בזמן מסוים. חריג זה מוציא מתחום האחריות הנזיקית תרומה סיבתית שהיא מקרית. כלומר, במקרה שהתקיים קשר סיבתי עובדתי אך כל התרומה הסיבתית הייתה שאדם נכח במקום מסוים ובזמן מסוים אזי לא מתקיים קשר סיבתי משפטי. אם התרומה של ההתנהגות העוולתית לנזק היא רק תרומה של זמן ומקום הרי שזו לא תרומה משפטית מספיקה ולכן אין קשר סיבתי משפטי בין ההתנהגות לנזק. בפסיקה, המבחן מיושם בעיקר בתאונות דרכים.
דוגמה קלאסית לחריג זה הוא פסק דין berry הלקוח מהמשפט האנגלי ומשמש כפסק דין מנחה ומרכזי בהתפתחות ההיסטורית של החוק. בפסק הדין מדובר ברכבת שנוסעת מעל המהירות המותרת, תוך כדי הנסיעה נופל עליה עץ, לא בגלל המהירות אלא כי מדובר בעץ זקן. כתוצאה מנפילת העץ נפגע אחד הנוסעים ומת, כאשר ידוע שחומרת הפגיעה לא נבעה ממהירות הרכבת. ביהמ"ש האנגלי קבע כי מתקיים יסוד הרשלנות וכי מתקיים קשר סיבתי עובדתי כיוון שלולא מהירות הנסיעה של הרכבת העץ לא היה פוגע ברכבת אלא בקרקע. אולם, בית המשפט קבע כי ההתנהגות הרשלנית, קרי הנסיעה מעבר למהירות המותרת, לא הגבירה את הסיכון ולכן נשלל הקשר הסיבתי המשפטי. התרומה של ההתנהגות הרשלנית נגעה לזמן ולמקום בלבד ולכן נשללת האחריות המשפטית ונקבע כי אין לחייבם באשם תורם לנזק.
החריג השלישי – הגורם המתערב
סעיף 64(2) לפקודת הנזיקין קובע כי כאשר אשמו של אדם אחר הוא שהיה הסיבה המכרעת לנזק אזי לא מתקיים הקשר הסיבתי המשפטי. חריג זה מוצא ביטוי מרכזי בפסיקה. שאלת הגורם הזר המתערב עוסקת בהשתלבות מקרית של שני גורמים שהובילו, כל אחד מהם, מבחינה עובדתית לתוצאה המזיקה. שאלת זו התעוררה בפסיקה כאשר הגורם הראשון יצר את הסיכון להתקיימות התוצאה המזיקה ואילו הגורם השני המתערב הוא שגרם לתוצאה המזיקה בפועל. הגורם המתערב יכול להיות מעשה של התובע עצמו כגון התאבדות או מעשה של אחר. במקרים כאלו השאלה המשפטית שהתעוררה היא האם המעשה של הגורם השני לא ניתק את הקשר הסיבתי המשפטי. בעבר התקיימה הגישה כי כאשר לגורם המתערב היה יסוד נפשי חמור יותר לא ניתן לפטור מאחריות את המעוול הראשון. גישה זו נדחתה בפסיקה כיוון שנוצר מצב בו נמנעים מלהטיל אחריות אם יש אשם מכריע של אחר אפילו אם סוג הנזק והדרך היו צפויות. המבחן אותו אימצה הפסיקה מפריד בין עוולת הרשלנות לעוולות של אחריות חמורה/מוחלטת. שאלת הגורם המתערב בעוולת הרשלנות התעוררה בפס"ד מירו, המהווה את פסק הדין המנחה בעניין זה. פסק הדין עוסק בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי של שוטר שהניח את נשקו, כשהוא טעון, בבית של חברים, כאשר אחד הנוכחים נטל את הנשק וירה למוות בבן דודו אף על פי שזה קרא לו להפסיק מהתעסקותו בנשק. בית המשפט קבע כי התקיים הקשר הסיבתי המשפטי כיוון שהתכונות הרשלניות של הגורם המתערב היו ניתנות לצפייה. בית המשפט קבע כי אם התכונות הרשלניות של הגורם המתערב לא היו ניתנות לצפייה אזי ההתערבות תשלול את הקשר הסיבתי המשפטי של הנתבע. בעוולות של אחריות חמורה נקבע כי הגורם המתערב יפטור את מי שיצר את הסיכון מאחריות כאשר התערבותו לא הייתה בתחום הסיכון אותו התכוון המחוקק למנוע. התבוננות בקביעה זו של הפסיקה מלמדת כי למעשה אין חידוש בחריג זה וכי בחינת הקשר הסיבתי המשפטי נמדדת באמצעות מבחן הצפיות ומבחן הסיכון. גישה זו נתמכה גם בספרות האקדמית הרלוונטית.
מיקומה של סוגיית הקשר הסיבתי בתאוריה של דיני הנזיקין
עוולת התקיפה וכליאת השווא ייחודיות בתוך דיני הנזיקין משום שהן אינן דורשות הוכחתו של נזק כדי להטיל אחריות נזיקית. יתר העוולות המנויות בפקודת הנזיקין מאפשרות פיצוי כאשר מתקיים נזק שנגרם כתוצאה ממעשה של הנתבע. הקשר הסיבתי מחבר בין יסוד ההתנהגות ליסוד הנזק והוא דורש כי תתקיים זיקה ביניהם. הקשר הסיבתי נוגע בשתי סוגיות והן קיום האחריות הנזיקית והיקף האחריות. קיום האחריות משמעותו הוכחת קשר בין ההתנהגות המעוולת לבין קיומו של נזק. כלומר, שאלת הקשר הסיבתי בהקשר הזה בוחנת את הליך הגרימה של הנזק וקובעת אם מעשה המעוול הוא שהוביל לנזק.
שאלת היקפה של האחריות, אם היא קיימת, מושפעת אף היא משאלת הקשר הסיבתי. שאלת היקף האחריות בוחנת את טווח הנזק שנגרם כתוצאה ממעשי המעוול וקובעת את היקף הנזק עליו נטיל אחריות. שאלת תיחום היקף האחריות מעוגנת בס' 76(1) לפקודה הקובע כי הפיצויים שיינתנו לניזוק יהיו רק על אותם הנזקים שעלולים לבוא באופן טבעי כתוצאה ישירה מעוולת המזיק.
שאלת הקשר הסיבתי המשפטי שייכת לקביעת קיום הנזק ואילו שאלת היקף האחריות נוגעת בשאלת ריחוק הנזק. שאלת ריחוק הנזק למעשה מסייעת לקביעת היקפו של הנזק בר הפיצוי. ישנו קשר הדוק בין שני המושגים הללו ולכן יש והניתוח המשפטי מערב בין המושגים הללו. אולם מבחינה פורמלית אין זהות בין מושגים אלו ולכן הגישה הרווחת היא כי יש לנתחם באופן נפרד כאשר שאלת הקשר הסיבתי קודמת לשאלת ריחוק הנזק. גישה זו נתמכת מעצם קיומו של סעיף נפרד המעגן את סוגיית היקף הנזק.
התפתחות היסטורית של החוק המדובר
מושג הקשר הסיבתי ומבחניו מקורם במשפט האנגלו אמריקאי. לפי הגישה המסורתית במשפט המקובל הקשר הסיבתי כלל רק את המרכיב העובדתי. גישה זו סברה כי המבחנים לקביעת הקשר הסיבתי הוא מבחני השכל הישר ולא מבחנים שרירותיים אחרים. כך שקשר סיבתי עובדתי נשלל רק אם התערב גורם חיצוני שלא ניתן לצפייה. בעקבות ביקורת על גישה זו המשפט האנגלו אמריקאי אימץ גישה לפיה לא די בבחינת הקשר הסיבתי העובדתי. לפי גישה זו נקודת המוצא ככל שאנו בודקים קשר סיבתי היא לבחון את הקשר הסיבתי העובדתי אך כדי לקבוע אם הוא אכן נתקיים יש לבחון אם הגורם העובדתי כולל תכונות שמצדיקות להטיל עליו אחריות נזיקית.
פסק הדין המנחה בשאלת הקשר הסיבתי המשפטי במשפט האנגלי הוא פס"ד berry. סביב שאלת מהם התכונות הנוספות שחייבות להיות בגורם העובדתי על מנת להפכו לקשר סיבתי משפטי קמו מספר גישות. את שתי הגישות העיקריות אפשר לראות במשפט האמריקאי.
גישה אחת סברה כי אין להגדיר מבחנים קבועים אלא להשאיר את השאלה לשיקולי מדיניות, המדיניות נוגעת לדוגמה, להיקף האינטרס המוגן, לדרישות הצדק בחברה ולנושאים חברתיים אחרים. לפי גישה זו, מאחורי מונחי המשפט, המתארים סיבתיות, עומדים שיקולים שרירותיים, שבסיסם במדיניות השופטים ולא מחשבה שיטתית. הגישה השנייה הניחה כי יש צורך בקביעת מבחנים ברורים שיכללו את אותם שיקולי המדיניות, כאשר בבסיס השקפתה קיימת עמדה הטוענת שאותה מדיניות משפטית איננה שרירותית. גישה זו למעשה פיתחה את תורת הצפיות ותורת הסיכון ואלו אומצו, כאמור, בחוק הישראלי.
מקרים טיפוסיים בהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה
שאלת הקשר הסיבתי המשפטי במשפט הישראלי מתעוררת במספר מקרים טיפוסיים. הראשון בהם הוא כאשר נתקיים כי מעשה מסוים גרם לנזק אך מעשה של אחר היה גורם משמעותי בתהליך הגרימה. דוגמה לכך היא בפס"ד מרכז החמצן נ' אלקטרה: במפעל אלקטרה היו מונחים בקבוקי גז של 2O ושל 2CO, כאשר לכל אחד צבע שונה. במפעל הייתה התרשלות מכיוון שבקבוקי הגז הונחו במעורבב וכאשר הורכב על הבקבוק מתאם לבדיקה עם בלון לא נכון התרחש פיצוץ. בהמ"ש מניח שישנה התרשלות חמורה של המפעל אך לא מתנתק את הקשר הסיבתי של מרכז החמצן שכן הגורם הראשוני היה צריך לצפות התרשלויות חמורות מהסוג הזה. גם רשלנות רבתי לא מנתקת קשר סיבתי אם ניתן לצפות את הנזק ולפיכך חייבו גם את המפעל וגם את המרכז.
מקרה טיפוסי נוסף מופיע בפסה"ד לעניין בני ציון והוא דוגמה למצב בו נגרם נזק כתוצאה מהתנהגות מזיקה אך הנזק שנגרם בפועל לא היה צפוי. התובעת בפסה"ד היא אישה בסוף היריון שהייתה נתונה למעקב של המוסד הרפואי. עקב התרשלות בבדיקה משקל העובר הוערך מעל 4 ק"ג אך מתחת ל-4.5 ק"ג, הוא המשקל שמעליו מבצעים ניתוח קיסרי משיקולים רפואיים, והוחלט שלא לערוך ניתוח קיסרי. לאחר שלושה ימים אובחן כי העובר מת עקב קשר בחבל הטבור וכריכתו סביב צוואר העובר. ביהמ"ש קבע כי אף שמבחינת הקשר הסיבתי העובדתי ניתוח קיסרי היה מונע את מות התינוק, נשלל הקשר הסיבתי המשפטי. בפסה"ד אנו רואים דוגמה לכך שנגרם נזק שהיה נמנע לולא המעשה המעוול אך הנזק שנגרם לא היה הנזק הצפוי. החשש שמצריך ניתוח קיסרי הוא היוצרות כתפיים של העובר ולא חשש לחנק כתוצאה מסיבוך של חבל הטבור. בדוגמה הזו אנו רואים כי הנזק שנגרם בפועל לא היה זה שהמזיק צפה ולכן נשלל הקשר הסיבתי המשפטי.
עוד מקרה טיפוסי מופיע במקרים של התאבדויות. במקרים אלו, ישנן סיטואציות בהם לא ניתן להעלות טענות אשם תורם ולכן היה ניסיון להתגונן על ידי קשר סיבתי משפטי ולטעון שיש אשם של גורם מתערב המנתק את הקשר. אולם הפסיקה נצמדה למבחן הצפיות ולא הוטרדה מכך שיש גורם מתערב כאשר היא נזהרת, ובודקת האם באמת זה היה צפוי. דוגמה קלאסית לכך הוא פס"ד ויצמן, בו הנהלת בית הספר החליטה להשעות תלמידים, כאשר מראש היא החליטה שברגע שיהיה ערעור יקבלו את הילדים חזרה. עקב ההשעיה התאבד אחד מן אותם תלמידים. בפסה"ד ביהמ"ש לא מתייחס לכך האם הייתה התרשלות מצד בית הספר, וקודם מכריע בשאלת הקש"ס המשפטי. לדעתו אין קש"ס משפטי כי המעשה המכוון של המתאבד מנתק אותו. היינו מצפים שהילד אולי יפגע במישהו אחר ואז אולי הנזק היה צפוי אולם התאבדות כגורם מתערב לא הייתה צפויה. זה לא סוג הנזק הצפוי ולכן כלל לא נכנס לשאלת ההתרשלות, כלומר ביהמ"ש אכן בוחן כל מקרה האם היה צפוי.
סקירת הדין
הקשר הסיבתי המשפטי בפקודת הנזיקין ס' 64 לפקודת הנזיקין קובע כך: "אָשָם" הוא מעשהו או מחדלו של אדם, שהם עוולה לפי פקודה זו, או שהם עוולה כשיש בצדם נזק, או שהם התרשלות שהזיקה לעצמו, ורואים אדם כמי שגרם לנזק בַּאֲשָמוֹ, אם היה האשם הסיבה או אחת הסיבות לנזק; אולם לא יראוהו כך אם נתקיימה אחת מאלה: דיני הנזיקין מטילים על אדם אחריות על מעשיו המעוולים. המונח 'אדם' מדגיש את הגורם האנושי ואת אשמו. נראה כי ככל שמדובר בנכס או בעל חיים שגרמו לתוצאה המזיקה אזי ייבחן רק הקשר הסיבתי העובדתי.
ניסוחו של הסעיף מדגיש כי נקודת המוצא היא שכל מעשה שגרם לנזק מבחינה עובדתית מטיל אחריות נזיקית למעט מקרים העולים באחד החריגים המנויים בחוק. פקודת הנזיקין מגדירה מבחנים לבחינת הקשר הסיבתי המשפטי והוא נועד לקבוע האם יש מקום שלא להטיל אחריות נזיקית גם אם מתקיים הקשר הסיבתי העובדתי. מטרתו של הסיפא לסעיף הוא לצמצמם את האחריות הנזיקית.
פיתוחים פסיקתיים בבית משפט העליון
המחוקק הישראלי תיקן בחוק רשימה של חריגים הפוטרים מאחריות מעשה שגרם לנזק מהבחינה העובדתית. רשימת החריגים הללו מקורה בדוגמאות קלאסיות השאובות מהמשפט האנגלו-אמריקאי. אולם, החוק אינו מפרט מבחן ברור לקביעת הקשר הסיבתי המשפטי. את הגדרות מבחני העזר השונים, ובעיקר את מבחן הסיכון המהווה את מבחן המסגרת, יצר בית המשפט. בית המשפט העליון הוא שקבע כי ישנם שלושה מבחני עזר מצטברים לבחינת הקשר הסיבתי המשפטי והם מבחן הסיכון, מבחן הצפיות ומבחן השכל הישר. בתי המשפט השונים הצהירו במספר אמירות בפסיקה כי מבחנים אלו הם מבחנים מצטברים והפעילו מספר פעמים את שלושתם גם יחד. אולם התבוננות ביישום המבחנים בפסיקה מצביע על חלוקת עבודה בפועל בין מבחן הצפיות למבחן הסיכון. מבחן הצפיות מתייחס לעוולת הרשלנות ואילו מבחן הסיכון יושם בפסיקה לרוב בהקשרים של אחריות חמורה ומוחלטת. מבחן השכל הישר מתלווה לכל אחד מהמבחנים הללו שכן הוא אינו בעל משמעות ייחודית במשפט הישראלי. מלבד החלוקה הלכה למעשה בין המבחנים ביישומה בפסיקה ישנו גם קושי מושגי בהגדרה כי שלושת המבחנים הם מבחנים מצטברים שכן יש והמבחנים אינם בהכרח מתיישבים זה עם זה. דוגמה בולטת לכך היא כאשר הליך הגרימה אינו צפוי אך הוא נופל בתוך מתחם סיכון. ההתנגשות בין המבחנים מוצאת ביטוי בפסיקה בעיקר ביחס בין המבחן הישן לבחינת אשמת הגורם המתערב שהוא חלק ממבחן השכל הישר לבין מבחן הצפיות. כאמור, לפי הגישה המסורתית הקשר הסיבתי המשפטי היה ניתק אם היסוד הנפשי של הגורם המתערב היה חמור מזה של הנתבע גם אם התערבות זו הייתה צפויה לנתבע.
המגמה המרחיבה של בתי המשפט בהפעלת הקשר הסיבתי המשפטי
ניתן להצביע על מגמה מרחיבה של בתי המשפט ביחסה למבחני הקשר הסיבתי המשפטי המוצאת ביטוי בכמה מישורים.
ביטוי אחד להרחבת תחולתו של הקשר הסיבתי המשפטי נוגע לשאלת רמת ההפשטה הנדרשת במסגרת מבחן הצפיות. נושא זה התעורר בפסק הדין בן שמעון נ' ברדה. מדובר במטווח של גדנ"ע, כאשר הנשק במטווח מוחזק בארון בתוך קנה ובחדר סגור ומסוגר. הסורגים היו שבורים ותוקנו בצורה ארעית. במקרה הזה שני ילדים בני 15 נכנסים דרך הסורגים פורצים את דלק הנשק וגונבים את כלי הנשק. לאחר מכן הם משחקים במשחק מלחמה שבמהלכו נורה אחד מהם בראשו ומת. מוגשת תביעה אזרחית כנגד האחראי על המקום. השאלה שהתעוררה בפסק הדין היא האם ניתן לייחס צפיות מבחינת הליך הגרימה של הנזק לבעל מחסן הנשק שהתרשל בכך שלא תיקן פרצה בגדר שדרכה פרצו הילדים. הליך הגרימה במקרה הנידון היה מורכב וקשה לצפייה ולכן התעוררה שאלת רמת הצפיות הנדרשת. השופט ברק קבע כי מספיקה רמת הפשטה גבוהה כדי לייחס צפיות. כלומר, רמת הצפיות הנדרשת היא כזו שהמעוול צפה בקווים כלליים את מרכיביו השונים של הנזק גם אם אינו צפה את פרטי השתלשלות העניינים שהובילו לנזק בצורה מפורטת כדי שנגדיר כי התקיימה צפיות לעניין הקשר הסיבתי. הרציונל העומד מאחורי קביעה זו היא כי לעולם לא תהיה האפשרות לצפות את הליך גרימת הנזק והיקפו על כל פרטיהם. דרישה כזו תוביל לכך שלעולם לא תהיה צפיות ואז למעשה אנו נרוקן מתוכן מבחן זה. פס"ד זה מצביע על מגמה מרחיבה של הפסיקה לעניין דרגת הצפיות הנדרשת ומכאן להרחבת תחולתו של מבחן הצפיות שכן ככל שאנו מכירים ברמת הפשטה גדולה יותר כך נרחיב את הטלת האחריות על הנתבעים בנזיקין.
אולם, לא ברור אם מגמה זו מובילה ולאן היא עתידה להתפתח. בפסה"ד פלונית נ' המרכז הרפואי בני ציון, המאוחר לפסק הדין שמעון נ' בן ברדה, זיכה ביהמ"ש את הנתבעים בקובעו כי לא נתקיים הקשר הסיבתי המשפטי. קביעת ביהמ"ש בפסק הדין לעניין בני ציון מדגימה כיצד נזק שנגרם כתוצאה ממעשה רשלני לא יזכה בפיצוי כיוון שהליך הגרימה והתממשות הנזק לא היו אלו שבגללו הגדירו את ההתנהגות כהתרשלות וכן הליך הגרימה לא היה צפוי. נראה כי לפי דרישת ההפשטה העולה בפסה"ד ברדה הקובעת כי די בצפיות כללית של הליך הגרימה היה מקום להטיל אחריות גם בפסה"ד לעניין בני ציון. אך, עדיין אין בפסק דין זה אזכור מפורש להלכת בן ברד ולנושא דרגת הצפיות הנדרשת ולכן נראה כי הלכת ברדה היא עדיין ההלכה המנחה בסוגיה זו.
ביטוי שני למגמה המרחיבה של בתי המשפט נוגע בשאלת הגורם המתערב. הקביעה שהתפתחה בפסיקה הנזיקית מצביעה על מגמה המרוקנת מתוכן את משמעותו של חריג זה וקובעת כי אף אם התערבות של אחר הייתה הסיבה המכרעת לאשמה ואף אם היסוד הנפשי של הגורם המתערב חמור מזה של הנתבע אין בכך כדי לשלול את הקשר הסיבתי המשפטי ובלבד שהתערבות זו הייתה צפויה או בתחום הסיכון. התבוננות בשורה ארוכה של פסקי דין ובמאמרו של פרופ' ש.ז פלר "מהות הגורם הזר המתערב והשלכתה על הקשר הסיבתי" מלמדת כי השינוי בעמדת הפסיקה לעניין היסוד הנפשי של הגורם המתערב נוגעת ליחסי הגומלין בהשפעה שבין דיני הנזיקין לדיני העונשין. בדין הנזיקי נקבע, כאמור, כי אשמו של גורם מתערב מהווה חריג לקשר הסיבתי. בדיני העונשין מצוי מונח דומה והשייך לתחום דיני הייחוס של דיני העונשין. דיני הייחוס מתייחסים לעבירות הדורשות תוצאה, כאשר הייחוס היא תוצאה הנגרמת מהתפתחות מפתיעה ולא ישירות מהתנהגות עושה העבירה. בדיני העונשין קיימות שתי עמדות מרכזיות לגבי המבחנים הקובעים מתי התערבות מפתיעה של גורם מתערב תחשב תפטור מאחריות פלילית: בעוד שהגישה הראשונה דומה למגמה הרווחת בפסיקה הנזיקית בדבר הגורם המתערב, גישתו השנייה של פרופ' פלר מקצינה מגמה זו. אם הפסיקה הנזיקית תאמץ את עמדתו של פלר, כפי שהיא אימצה את עמדת הפסיקה העונשית בעניין זה, נרוקן לגמרי את סעיף 64(ב) מתוכנו. אם נשליך את גישת פלר על הדין הנזיקי נמצא כי כאשר ניתן לייחס למעוול כוונה או אדישות לא ישלל הקשר הסיבתי אף אם אשמתו של האחר היא הגורם המרכזי לנזק. ולכן ייתכן כי לאור ההשפעה ההדדית שבין הדין העונשי לזה הנזיקי ולאור המגמה המרחיבה בעמדת הפסיקה בשלת הקשר הסיבתי המשפטי יהיה ביטוי נזיקי לעמדתו של פלר, המוצגת בחלקה במספר פסקי דין מהתחום הנזיקי, ובכך יהיה כדי להמשיך ולהרחיב את הטלת האחריות על המעוולים בסוגיית הגורם המתערב.
הצעת חוק הקודיפיקציה
הצעת חוק דיני ממונות מנסחת מחדש את הוראת החוק העוסקת בסיבתיות המשפטית. סעיף 336 לחוק החדש יקבע כי הקשר הסיבתי המשפטי יהיה מבוסס על מבחן הסיכון. כלומר, כאשר תהליך הגרימה של הנזק וסוגו היו בתחום הסיכון שהעוולה הנדונה מנסה להגן מפניו אזי יתקיים קשר סיבתי משפטי בין ההתנהגות לנזק. מבחן הסיכון התפתח מתחום דיני הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים. מבחן הסיכון, כפי שהוא בא לידי ביטוי בחוק החדש, יכלול מספר מבחנים בעלי אופי גמיש אשר ישקלו יחד כדי להכריע אם מבחן הסיכון אכן נתקיים. בין המבחנים הללו נמנים גם שאלת הצפיות, האינטרס המוגן, אופי האחריות ואשמתם של הצדדים. מבחן הסיכון המוצע למעשה יכלול את המבחנים המופיעים בפסיקה הקיימת והוא תואם את מגמת הפסיקה וסעיף החוק הנוכחי, סעיף 64 לפקודת הנזיקין, המתייחסים בגמישות לשאלת הקשר הסיבתי המשפטי. התבוננות ביחס בין המבחנים השונים הפועלים בפסיקה מלמדים על רציות ההצעה. מבחן הסיכון מוצג איפה כמבחן רחב המשלב בתוכו מעצם טבעו את מבחן השכל הישר ומבחן הצפיות ולכן טבעי ורצוי הדבר כי ניתן לשלבם למבחן אחיד שניתן ליישום על כלל המקרים. החוק החדש בחר במבחן אחיד אך בעל אופי גמיש שמאפשר שיקול דעת ובחינת מרכיבים נסיבתיים עובדתים שונים. היתרון הבולט במבחן הגמיש הוא בהיותו מאפשר זיקה בין מבחן הסיבתיות לעוולה הנידונה ובכך נותן משמעות אמיתית למבחן הסיבתיות המשפטית שעניינה הוא הזיקה בין התכונות שבגינן נוצרה העוולה הפרטיקולרית לבין הגורם העובדתי לנזק.
מבט לעתיד
שלוש הן הסוגיות שמצריכות הכרעה בדין הישראלי:
מבט ביקורתי – משפט ופמיניזם
הגישה הפמיניסטית למשפט בהקשר הנזיקי התייחסה בעיקרה לשאלת הפיצוי על נזקים שאינם כלכליים, קרי נזקים נפשיים. הנזק הנפשי הוא לרוב נזק שניוני, כלומר נזק שמתלווה לנזק שנגרם כתוצאה מההתנהגות המעוולת. הביקורת של הגישה הפמיניסטית נסבה על כך שהפסיקה הישראלית מגלה התייחסות בלתי אוהדת ומקפחת כלפי הנזקים הנפשיים ככלל והנזקים הנפשיים השניונים בפרט. פסה"ד לעניין אלסוחה ופסה"ד ציון מצביעים על הגישה המצמצמת של נכונות בתי המשפט להכיר בפיצויים מסוג זה. פסה"ד אלסוחה הוא הפעם ראשונה בה ביהמ"ש מכיר בזכות נפגע משני לקבל פיצוי על נזק בלתי ממוני טהור. כאשר ביהמ"ש מציב גבולות ברורים לאותה הכרה על ידי 4 התנאים:
בפסה"ד ציון, מדובר בבת שרואה פגיעה באימה אבל הנזק הוא לא דרמטי. התובעת מנסה לקבל הכרה בנזק הנפשי על ידי הוכחת שלושת התנאים הראשונים, אולם ביהמ"ש לא מסכים לכך.
מבחני הקשר הסיבתי, כפי שהם מופיעים בפסיקה, בוחנים בעיקר את היכולת לצפות את הנזק. מבחן הצפיות הוא מבחן אובייקטיבי, כלומר נבחן על פי האדם הסביר. לפי הגישה הפמיניסטית דבר זה בעייתי כיוון שככל שאנו בוחנים את שאלת הצפיות ישנו צורך להתייחס גם לכל נתן שרלוונטי להכרעה הנזיקית. המדד לרלוונטיות אינו מוכתב רק לפי הרציונל הנזיקי המוכר, אלא פעמים רבות הוא מושפע ממבנים חברתיים מבוססים.
דבר זה יכול להיות בעייתי כאשר ההתייחסות לשאלת הקשר הסיבתי במבחן הצפיות תיעשה על פי האדם הסביר ותתעלם מהאישה הסבירה.
לדוגמה – כאשר נאנסת אישה בביתה בגין התרשלות של בעל הבית בשמירה על מפתח הבית ייתכן ולא יספיק מבחן של כלל הצפיות של אדם סביר כלשהו. הגישה הפמיניסטית מדגישה בהקשר הזה את הצורך לבחון את כלל הצפיות לאור הקונטקסט של החוויה הנשית של אונס והחרדה המתמדת מפניו.
לייק צ'ארלס
לייק צ'ארלס (אנגלית: Lake Charles) היא מושב המחוז של מחוז קאלקאסיו, לואיזיאנה, ארצות הברית. זוהי העיר החמישית בגודלה במדינה, והיא ממוקמת על אגם צ'ארלס, אגם פריין ונהר קאלקאסיו. העיר נוסדה בשנת 1861, והיא המרכז התעשייתי, התרבותי והאקדמי של דרום-מערב המדינה.
גאוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, האוכלוסייה בעיר הייתה 71,993. זוהי העיר המרכזית של מטרופולין לייק צ'ארלס, שאוכלוסייתו כוללת 202,040 בני אדם.
העיר נחשבת למרכז זיקוק, הימורים, תיירות וחינוך. בעיר אוניברסיטת המדינה מקניס וכן הקולג' הקהילתי הטכנולוגי סוולה.
העיר נוסדה באופן רשמי ב-7 במרץ 1861 בשם "צ'ארלסטון". אולם, שש שנים לאחר מכן התעוררו חילוקי דעות בנוגע לשם. ב-16 במרץ 1867 הוחלף שם העיר לשמה הנוכחי. בשנת 1910 שרפה הידועה גם בשם "השרפה הגדולה של 1910" זרעה הרס בחלקים נרחבים של העיר.
למרות השרפה, העיר נבנתה מחדש והמשיכה להתרחב במהלך המאה ה-20. בניית מלון צ'ארלסטון הסתיימה ב-1929, במהלך כהונתו של ראש העיר הנרי ג'יי גירי. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה חוותה העיר צמיחה תעשייתית עם הופעת תעשיות הזיקוק בעיר. העיר גדלה לשיא של כ-75,000 תושבים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. אולם המיתון הכלכלי המקומי גרם להתמעטותה היחסית של העיר.
אקלים
זו העיר הלחה ביותר ב-48 המדינות הדרומיות של ארצות הברית (contiguous United States), לצד פורט ארתור ואסטוריה. הלחות הממוצעת בעיר היא 90% בשעות הבוקר ו-72% אחר הצהריים.
קיטל
קיטל ("גלימה" ביידיש) היא גלימה לבנה שלובשים יהודים אשכנזים דתיים במועדים מיוחדים, בליל הסדר ובימים נוראים.
טעם לבישת הקיטל
לפי דעה אחת הקיטל מסמל ניקיון מן החטא כמו המלאכים. לפי סברה שנייה הקיטל נועד לעורר את האדם אל התשובה, משום שהקיטל מזכיר לו את יום המיתה בהיותו דומה לתכריכי המת. אכן יש שנהגו ללבוש קיטל התפור מכל עבריו ללא כפתורים ועיטורים, בדומה לתכריכים.
טעם נוסף הוא שהקיטל נועד למשוך חסד ורחמים על האדם, שכן הצבע הלבן קשור למידת החסד.
זמן לבישת הקיטל
לבישת הקיטל מוזכר בפירוש המפה של הרמ"א על השולחן ערוך לגבי יום הכיפורים. בקהילות מסוימות לובשים קיטל ביום הכיפורים בלבד כעיקר המנהג, אך בקהילות רבות מתקשר מנהג לבישת הקיטל לכלל הימים הנוראים ועל כן לובשים אותו גם בראש השנה; כך הוא המנהג בעיקר בקהילות "אשכנז המערבי" (מערב אירופה), ובמיעוט מקהילות מזרח אירופה (בהן חסידויות מסוימות). אולם רוב החסידים וקהילות אשכנז המזרחיים נוהגים שמלבד בעלי התפילה, בעל התוקע והמקריא (ולעיתים גם הכוהנים), הלובשים קיטל גם בראש השנה, כלל הציבור אינו לובש קיטל בראש השנה אלא ביום כיפור בלבד. יש קהילות מסוימות, בעיקר מחסידי פולין (כגון גור), שאף ביום כיפור אינם לובשים קיטל. יש הנוהגים גם כי שליח הציבור לובש קיטל במהלך תפילות הושענא רבה, משום שיום זה נחשב ליום החיתום האחרון של ימי הדין. בחסידויות ירושלמיות וכן בחסידות סלונים נוהגים כולם ללבוש קיטל בהושענא רבה. יש מנהגים נוספים בהם שליח הציבור לובש קיטל גם במהלך תפילת מוסף של שמיני עצרת, בו נאמרים פיוטי הגשם, ובמהלך תפילת מוסף של יום-טוב ראשון של פסח, כאשר נאמרת תפילת טל.
בנוסף, רבים נוהגים ללבוש קיטל במהלך ליל הסדר. יש סברה שאומרת כי הדבר נעשה כדי להבטיח שלא יהיה שום פירור של חמץ על הבגד, מה שמתאים רק לקיטל אותו נוהגים ללבוש ביום הכיפורים שהוא יום צום.
לבישת הקיטל בחתונה
על-פי מנהגים רבים, האדם לובש את הקיטל לראשונה בהיותו חתן, מתחת לחופה. צבעו הלבן מסמל טהרה ואיחוד עם הכלה שגם צבע בגדיה לבן. הסבר נפוץ אחר גורס שהדבר בא לרמז על כך שביום הנישואין נמחלים כל עוונותיו של האדם, בדומה לימים הנוראים. כן מובא הטעם להזכיר לחתן את יום המיתה.
המנהג ללבוש בגדים לבנים בחתונה מוזכר כבר אצל הרב אהרון הכהן מלוניל בספר אורחות חיים.
מנהג חב"ד ללבוש קיטל אחת בשנה בלבד, ביום הכיפורים או תחת החופה. לפיכך חתן הלובש קיטל ביום חופתו, אינו לובשו שוב ביום הכיפורים שלאחריו. בקהילות אשכנז המערבי גם נוהגים שאינו לובש קיטל בשנה הראשונה של הנישואין, אבל מאחר שלא נוהגים ללבוש קיטל בחתונה, צריכים לומר שזה בגלל טעם אחר.
מנהגים שונים
הקיטל של הליטאים עשוי מבד רגיל, בדומה לחלוק רופאים. החסידים הירושלמים לובשים כתונת פסים לבנה וחלק מחסידי סלונים לובשים קפוטה חלקה בצבע לבן.
נהוג שעד גיל 20 לא לובשים קיטל בימים הנוראים מכיוון שעד גיל 20 אין בית דין של מעלה מענישים, ובהרבה קהילות נוהגים שרק מי שנשוי לובש קיטל.
לימונדה
לימונדה היא משקה העשוי מרכז לימונים או מיץ לימון, מים ותוספת סוכר. המשקה מוגש קר, לעיתים בתוספת קוביות קרח. בדרך כלל, החברות שמוכרות לימונדה מוסיפות חומרים משמרים וצבעי מאכל.