cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום פטי
ביוגרפיה
בתקופה מסוימת בשנות השמונים הוא השתייך ל"טרבלינג ווילבוריס" - הרכב צמרת בו היו חברים גם רוי אורביסון, ג'ורג' האריסון, ג'ף לין ובוב דילן. כינויו בהרכב היה .Charlie T. Wilbury Jr.
פטי החל להתעניין ברוקנרול כשהיה בן 11 ופגש את אלביס בסט הצילומים Follow That Dream, והבין שהוא רוצה להיות חלק מלהקה בעקבות הביטלס.
נישואיו הראשונים לאהובתו מהתיכון, ג'ן ביניו, נמשכו 22 שנה. יש לו שתי בנות מנישואים אלה. ב-2001 נישא לדנה יורק לה היה נשוי עד יום מותו.
בפברואר 2008 הופיעו פטי והלבבות השבורים במופע המחצית של סופרבול XLII.
ב-2 באוקטובר 2017 נפטר פטי מדום לב.
ב-20 באוקטובר (יום הולדתו של טום פטי) 2021 יצא על טום פטי סרט תיעודי בבימויה של מרי וורטון.
ישמעאל בן נתניה
ישמעאל בן נתניה (לפעמים: ישמעאל בן נתניהו) היה רוצחו של גדליה בן אחיקם, מנהיג "שארית הפליטה" שנשארה בארץ אחר חורבן בית המקדש הראשון.
סיפור הרצח
לאחר חורבן בית ראשון, כאשר רוב עם ישראל הוגלו לבבל, מספר קטן של יהודים הורשו להישאר בארץ ישראל, ועל אנשים אלה הציב נבוכדנצר מלך בבל את גדליה בן אחיקם. בין הנותרים בארץ היה ישמעאל בן נתניה שהיה מבית דוד, ולכן שאף ישמעאל בן נתניה להחזיר את המלוכה למשפחתו, ולא ראה בעין יפה את היחסים עם הבבלים. רציחתו של גדליה בן אחיקם על ידי ישמעאל בן נתניה מתוארת בספר ירמיה:
יום לאחר הרצח הגיעה משלחת בת שמונים איש משאר הפליטה היהודית בארץ ישראל - שכם, שילה ושומרון, וישמעאל בן נתניה מפתה אותם לתוך העיר ורוצח את כל המשלחת, למעט עשרה אנשים שמבטיחים לתת לו את כספם בתמורה לחייהם. את שאר היהודים שנשארו במצפה הוא שובה, עד שיוחנן בן קרח מאנשי גדליהו בן אחיקם מוצא אותו בגבעון וישמעאל נמלט אל עמון.
השלכות הרצח
רצח גדליהו בן אחיקם הביא להתפוררות נוספת של תושבי יהודה. בתקופה זו ברחו רבים מבני יהודה למצרים ולארצות אחרות. רצח פוליטי זה נחשב לאסון היסטורי בהיסטוריה היהודית ולסוף תקופת הבית הראשון, ויום ג' בתשרי שבו או בסמוך לו בוצע הרצח (ג' או א' בתשרי) נקבע כיום תענית ומוכר כצום גדליה. בספרים חסידיים מוזכר צום זה בדרגת צום תשעה באב משום שהמנהיג האחרון שהנהיג ברצון העם היה גדליה בן אחיקם ועם מותו נתפזרו כליל יושבי הארץ.
קימברלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
1948 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1948.
אסטרונומיה
16 בפברואר – ג'ררד קאיפר מגלה את מירנדה, הירח הפנימי ביותר מבין ירחיו העיקריים של אורנוס
ריצ'רד לנדר
ביוגרפיה
לנדר היה בנו של בעל פונדק טרורו, קורנוול. קיבל השכלה מסוימת בקומבה ליין. בגיל שלוש-עשרה (1817) הוא ליווה סוחר לאיי הודו המערבית, שם סבל מהתקפת מלריה בסן דומינגו. התקפת מלריה זו, חיסנה אותו להשפעת המחלה בהמשך מסעותיו באפריקה. כשחזר לביתו בשנת 1818, זכה למישרת משרת במספר משפחות עשירות בלונדון עימן סייר באירופה.
חקירותיו של לנדר החל כמשרת לחוקר הסקוטי יו קלפרטון עמו נסע בשנת 1823 למושבת הקייפ, ואחר כך למסע למערב אפריקה בשנת 1825. קלפרטון נפטר ב־13 באפריל 1827 ליד סוקוטו, בניגריה של ימינו, והשאיר את לנדר כחבר המשלוח האירופי היחיד ששרד. הוא המשיך לדרום-מזרח לקאנו לפני שחזר לאזור היורובה לחוף הים, ומשם הגיע לבריטניה ביולי 1828.
לנדר הוזמן למשלחות נוספות באפריקה על ידי הממשלה הבריטית ושב למערב אפריקה בשנת 1830, בליווי אחיו ג'ון. הם נחתו בבדאגרי ב־22 במרץ 1830 ועקבו אחר מהלך נהר הניז'ר התחתון מבוסה אל הים. לאחר שבחנו כ -160 קילומטרים מהנהר ניז'ר במעלה הזרם, הם חזרו לחקור באמצעות שייט את נהר בנה ודלתת נהר ניז'ר. בדלתה הם נחטפו על ידי כמה מקומיים באיגבו-אורה, וכופר גדול נדרש על ידי המלך המקומי, שקיבל את מבוקשו. למרות זאת הם הצליחו לפתור את מסלול הנהר ומוצאו הגדול. הם נסעו חזרה לבריטניה מפרננדו פו דרך ריו דה ז'ניירו בשנת 1831. בשנת 1832 חזר לנדר לאפריקה בפעם השלישית והאחרונה, כמנהיג משלחת שאורגנה על ידי מקגרגור ליירד ואחרים, מתוך כוונה להקים יישוב מסחרי בצומת הנהרות ניז'ר ובנו, תוך שימוש בשתי ספינות קיטור "קוורה" וה"אלבורקה". עם זאת, המשלחת נקלעה לקשיים, אנשים רבים מתו מחום והיא לא הצליחה להגיע לבוסה.
מורשת
בעיר מולדתו טרורו, קיימת אנדרטה לזכרו שנבנתה על ידי הפסל האנגלי נווי נורת'י. הפסל עומד בתחילת רחוב לימון וליד בית ספרו שנקרא על שם ריצ'רד לנדר. בניית האנדרטה החלה בשנת 1835.
בשנת 1832 לנדר זכה במדליית החברה הגאוגרפית המלכותית, "עבור שירותים חשובים בקביעת מסלול נהר הניז'ר".
כדי לציין 200 שנה להולדתו של ריצ'רד לנדר ולחגוג את הישגיהם המדהימים של האחים לנדר, נשלחה בנובמבר 2004 'משלחת רצון טוב' כדי לחזור למסלול מסע הנהרות ההיסטורי שלהם.
כיכר החירות של סלוניקי
כיכר החירות של סלוניקי (ביוונית: Πλατεία Ελευθερίας, "פלאטיאה אלפטריאס") היא כיכר מרכזית בסלוניקי, יוון.
היסטוריה
הכיכר נוצרה לאחר אמצע המאה ה-19, כאשר נהרסו חומות החוף הביזנטיות של סלוניקי, שעל פי מממצאים ארכאולוגיים, היו ממוקמות מצפון לרחוב קלפוטאקי של היום. חומת הים הייתה קיימת עד 1870, אז הוחלט להרוס אותה, על מנת להגדיל את קו המים. עם הרחבת קו המים נוצר הרחוב המקביל – שדרת ניקיס – כאשר באותה תקופה נפתח רחוב סמברי פאשה – וניזלו של היום - ממשרד המושל אל הים.
באזור כיכר החירות הוקמו חברות מסחריות וספנות, כמו גם מונופולים ממלכתיים, כאשר עם הקמת הנמל החדש התרכז באזור הנפט, התבואה והמסחר הקולוניאלי. בסוף המאה ה-19 שגשגו באזור בנקים, בנייני משרדים וחנויות אופנתיות. בתחילת המאה ה-20 קיבלה הכיכר צורה של הרחבה של רחוב וניזלו בקצהו לכיוון הים. הכיכר קיבלה את שמה מהפכת הטורקים הצעירים, שהתחילה מנקודה זו.
האזור נהרס בשריפה של 1917 ועוצב מחדש על ידי אברד. במקום כיכר החירות של היום תוכנן מיקומו של בניין הדואר, מולו אמורה הייתה לקום כיכר על גבי שטח קרקע מיובש כשחזיתו אל הים וליצור את כיכר הדואר.
בנוסף לאירועים הקשורים ליהודי סלוניקי, כיכר החירות היא, בין היתר, הנקודה ממנה באוקטובר 1912 ערך צבא יוון את כניסת הניצחון לעיר והמקום שבו בשנת 1916 התקבל בברכה חגיגית אלפתריוס וניזלוס.
זה המקום שבו נבנו בקתות עץ מחוספסות בשנת 1917 לאירוח של קורבנות שריפות ובשנת 1922 עבור הפליטים שהגיעו לסלוניקי לאחר אסון אסיה הקטנה. הכיכר קיבלה את שמה הנוכחי בשנת 1908, כאשר באזור הספציפי הזה התקיימו ההפגנות המרכזיות והאסיפה המכוננת של תנועת הטורקים הצעירים.
ב-11 ביולי 1942 נצטוו 9,000 גברים יהודים בני 18 עד 45 להתכנס ב"כיכר החירות", שם הושפלו כל היום בשמש היוקדת. האירוע נודע בתור "השבת השחורה".
במתכונתה הנוכחית, מוסדה הכיכר בצו מלכותי מ-28 במרץ 1963, המרחב הציבורי הפך לבעלות עיריית סלוניקי בעקבות חוזה רכישה של הדואר. למרות שלפי התכנית העירונית הכללית הנוכחית כיכר החירות מסווגת כשטח ירוק, בפועל המרחב מתפקד כמקום חניה משנות ה-50.
בשנת 1997, הוקמה אנדרטה לזכרם של 50,000 יהודי סלוניקי שנרצחו במחנות הנאצים בקצה הדרומי של כיכר החירות, באותו מקום בו כינסו והשפילו אותם החיילים הנאצים.
האנדרטה עוצבה על ידי האחים גליד ומייצגת את מנורת שבעת האורות והלהבות עם רשת של גופי אדם.
עם הזמן הוזנחה הכיכר עד שבשנת 2018 נתקבלה החלטה על ידי עיריית סלוניקי בראשותו של ראש העיר יאניס בוטאריס לשפץ ולשדרג אותה. במסגרת התכנית החדשה ביקש בוטאריס, שפעל רבות למען הקהילה היהודית בשנות כהונתו, להפוך את הכיכר המוזנחת למקום חדש ומכובד שבמרכזו מונומנט מפואר לזכרם של יהודי סלוניקי שנספו בשואה. אלא שבעקבות פוליטיקה מקומית החליט ראש העיר החדש ויריבו המר של בוטאריס, קונסטנטינוס זרבאס, לבטל את התכנית ולהקפיא את העבודות.
הלגיון הראשון פלביה גאליקנה קונסטטיה
הלגיון הראשון פלביה גאליקנה קונסטנטיה (בלטינית: Legio I Flavia Gallicana Constantia) היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ידוע כי במהלך המאה החמישית הוא היה לגיון עצמאי שהוצב בארמוריקה, אולם לא ידוע בדיוק היכן. שמו מעיד על כך שהוא הוקם בידי הקיסר קונסטנטינוס כלורוס אשר שלט בחלק המערבי של האימפריה בתקופת הטטרכיה. אין לבלבל בין הלגיון הזה לבין הלגיון הראשון פלביה קונסטטיה אשר הוצב בחלק המזרחי.
שמעון יהודה סטניסלבסקי
שמעון יהודה סטניסלַבסקי (בכתיב שנהג בזמנו: סטאניסלאווסקי; 18 בדצמבר 1850 או 1849, ניקופול, פלך יקטרינוסלב, רוסיה – 1921) היה עיתונאי ופובליציסט יהודי רוסי, היסטוריון של יהדות רוסיה, מראשוני המשכילים ביקטרינוסלב. התמחה בכתיבת מאמרים ביוגרפיים על מבשרי ההשכלה וראשוני המשכילים במזרח אירופה.
קריירה עיתונאית
כבר בנערותו, בהיותו תלמידו של דובּזֶביץ', פרסם סטניסלבסקי מאמר ב"המליץ", ובהמשך הוסיף לכתוב בו. הקריירה העיתונאית שלו בעיתונות הרוסית נפתחה בכתיבה לעיתון הרוסי הליברלי המוביל "סנקט-פטרבורגסקייה וידומוסטי" (Санкт-Петербургские ведомости, בכתיב שנהג אז: С.-Петербургскія Вѣдомости) ולביטאון ליהודי רוסיה "דְייֵן" (День, רוסית: 'היום'), שבועון במגמה רוסיפיקטורית קיצונית שייסד וערך באודסה ש' אורנשטיין בהשתתפות מנשה מרגלית ואורשנסקי (כחבר המערכת) בראשית קיץ 1869.
עם המונוגרפיות שחיבר סטניסלבסקי נמנות תיאור בית הספר היהודי של בצלאל שטרן בקישינב ("ווסחוד", אפריל 1884) וביוגרפיות של מנדל לפין, ישראל מזמושץ' ("ווסחוד", יוני 1886), היימן הורוויץ (Hyman Hurwitz), מנשה בן פורת, שלמה פוזנר, בנימין מנדלשטם, ר' יעקב קרנץ (קראנ; המגיד מדוּבנא) ואבא גלוּסק.
סטניסלבסקי פרסם מאמרים רבים בהיסטוריה ובנושאים נוספים, וגם בכתבי העת העבריים של התקופה, כמו "היום" ו"המליץ" "השילוח", תחת שמות העט "הרואה" ו"ז.".
אלכסנדר הראשון (אפיפיור)
אלכסנדר הראשון (בלטינית: Alexander I) היה אפיפיור בין השנים 107 עד 115. מקורות שונים מזהים אותו כקדוש מעונה תחת שלטונו של טראיאנוס או אדריאנוס, אך אין עדויות היסטוריות התומכות בטיעון זה, וכלל דומה חל לגבי כל המעשים האחרים המיוחסים לו בחייו, כיוון שהאזכור הראשון שלו בא רק במאה השישית.
לפי ספר האפיפיורים ה"ליבר פונטיפיקליס", אלכסנדר הראשון הוא שהכניס את סיפור הסעודה האחרונה לליטורגיה של המיסה. אולם, במאמרו באנציקלופדיה הקתולית, שולל תומאס ג'וזף שאהאן מסורת זו, שלילה שנתמכת על ידי מומחים קתוליים ושאינם קתוליים. ההערכה היא שחלק זה ב"ליבר פונטיפיקליס" נכתב בסוף המאה החמישית לספירה, במטרה לחזק את מעמדם ושליטתם של ראשי הכנסייה.
הנרי סולט
ביוגרפיה
סולט נולד בשנת 1851 בהודו לאלן מתילדה סולט ולקולונל תומאס הנרי סולט ששירת ברגימנט הארטילריה המלכותי. נישואי הוריו עלו על שרטון ובגיל שנה סולט עבר להתגורר עם אימו בשרוסברי שבאנגליה, שם בילה רבות בבית סבתו וסבו. בנעוריו, למד באיטון קולג' ולאחר מכן באוניברסיטת קיימברידג'. בסיום לימודיו, בשנת 1875, חזר לאיטון קולג' כמורה. במהלך עבודתו, התיידד עם רפורמטורים בולטים בתקופתו כגון ג'ורג' ברנרד שו, הנרי ג'ורג', ויליאם מוריס ואדוארד קרפנטר. בשנת 1879 נישא לקתרין ג'ויינס. בתקופה זו, החל סולט להטיל ספק באורח חייו ובמערכת החינוך. הוא הושפע רבות מכתביהם של הנרי דייוויד תורו וז'אן-ז'אק רוסו והחל לקשר בין אורח חיים נהנתני לבין המחיר שהמעמד הנמוך משלם עליו. בשנת 1884 נטש את משרת ההוראה ועבר עם אשתו להתגורר בסארי על מנת להקדיש עצמו לפעילות הומניטרית עבור בעלי חיים ובני אדם כאחד. באותה השנה החליט לאמץ אורח חיים צמחוני ולדבוק בחיים פשוטים. לפרנסתו עבד כמבקר ספרות.
סולט פיתח את חשיבתו הרדיקלית והפך לסוציאליסט אקטיביסט. הוא פעל רבות לזכויות אדם ולזכויות בעלי חיים, כתב מאמרי דעה, חיבורים וספרים ועסק בתרגום ובעריכה של כתבים רדיקלים. בכתביו, טען כי המרדף אחר הרווח הכספי הורס את הטבע ומזהם את הסביבה. כמו כן, כתב על סכנת הרעב המרחפת מעל מעמד הפועלים, על מעמדם השברירי מול המעמד הגבוה שחי על חשבונם, והטיל ספק בידיעות המדעיות בנושא פשיעה (על פי התפיסה המסורתית באותם הימים, פשיעה נתפסה כתכונה מולדת גנטית העוברת בתורשה בסוג מסוים של בני אדם).
במהלך חייו, כתב קרוב ל-40 ספרים, לרבות ביוגרפיות. בשנת 1921, כתב את האוטוביוגרפיה שלו "שבעים שנה בקרב פראים" (באנגלית: Seventy Years Among Savages). בפברואר 1919, אשתו קתרין ג'ויינס נפטרה וסולט נישא בשנית בשנת 1927 לקתרין מנדוויל.
סולט נפטר בשנת 1939 בגיל 87.
זכויות בעלי חיים
אף על פי שהוגי דעות שקדמו לסולט טענו כי יש לנהוג בבעלי החיים באופן שמיטיב עימם, דוגמת ג'רמי בנת'ם ואף הוגים מהעת העתיקה כגון פיתגורס, פורפיריוס ופלוטרכוס, היה זה סולט שטען לראשונה בצורה רצינית ומקיפה בעד הרעיון של זכויות בעלי חיים. בשנת 1892, כתב סולט את הספר "זכויות בעלי-חיים כשהן נשקלות ביחס לקדמה חברתית" (באנגלית: Animals' Rights: Considered in Relation to Social Progress) שעיצב את השיח המודרני בדבר זכויות בעלי חיים. פיטר סינגר, מבולטי ההוגים בתנועה לזכויות בעלי החיים, תיאר את ספרו של סולט כספר הטוב ביותר במאות ה-18 וה-19 שנכתב בנושא מעמדם המוסרי של בעלי החיים. בספרו טען כי אם זכויות אכן קיימות, לא ניתן באופן עקבי להעניק אותן לבני האדם ולמנוע אותן מבעלי החיים, משום שחוש הצדק והחמלה תקפים בשני המקרים. לטענתו, משום שבעלי החיים דומים לבני האדם ביכולות הרגשיות והפיזיות שלהם, יש לקבוע את היחס הראוי כלפיהם על פי המודל בו נהוג לקבוע את היחס הראוי כלפי בני האדם. בנוסף, טען כי ישנו קשר הדוק בין היחס שבני האדם נותנים אחד לשני לבין היחס שבני האדם נותנים לבעלי החיים: "שחרור בני האדם מאכזריות ומעוולות יוביל גם לשחרור בעלי החיים. שתי רפורמות אלו בלתי נפרדות, ואף אחת מהן לא יכולה להתממש במלואה ללא התממשות השנייה". סולט תפס את זכויות בעלי החיים כהמשך לתורתו של תומאס פיין בדבר זכויות האדם וכהמשך לתורתה של מרי וולסטונקראפט בדבר זכויות האישה.
בשנת 1886 כתב את הספר 'הטיעון בעד הצמחונות' (באנגלית: A Plea for Vegetarianism). מהטמה גנדי (שהיה בזמנו סטודנט אלמוני למשפטים), התגורר בלונדון בין השנים 1888 – 1891, קרא ספר זה והושפע ממנו רבות. בשנת 1931, נשא גנדי את דברי הפתיחה בכנס ואמר כי היה זה ספרו של סולט 'הטיעון בעד הצמחונות' שגרם לו להבין מדוע צמחונות היא הבחירה הראויה וחובה מוסרית. לפני קריאת הספר, גנדי דבק בצמחונות משום שנדר לחיות על פי עקרונות התזונה ההינדים, אולם לאחר הקריאה הבין את הרציונל בבסיס העמדה הצמחונית וראה זו כמשימה אישית להפיץ אותה ברבים. כמו כן, היה זה סולט שהכיר לגנדי את ספרו של הנרי דייוויד תורו 'אי ציות אזרחי' שהשפיע עמוקות על תפיסת עולמו של גנדי.
סולט טען כי ישנו קשר בין סוציאליזם לצמחונות ותהה באופן רטורי: "אם אלו שחיים באנוכיות על חשבון העבודה של אחרים נקראים בצדק 'מוצצי דם', האם אלו שמשביעים את תאבונם בסבלם של בעלי החיים לא זכאים לכינוי דומה?". לטענתו, מעבר לצמחונות הוא הכרחי בתנועה הסוציאליסטית על מנת להתקדם אל עבר חברה הומאנית יותר. דבקותו בסוציאליזם ובצמחונות הובילה אותו לייסד את הליגה ההומניטרית.
הליגה ההומניטרית
בשנת 1891, ייסד סולט ביחד עם חבריו את הליגה ההומניטרית. מטרתה הייתה להוות ארגון גג לכל המאבקים לצדק חברתי ולכונן 'עקרון על' לפיו יש להתנגד לכל סבל לא הכרחי באשר הוא, בין אם הקורבן הוא אדם או בעל חיים. סולט טען כי בעולם המודרני, כל הנושאים החברתיים הנוגעים לחוסר צדק קשורים וכרוכים זה בזה, כך שלא ניתן לבודד פרקטיקה אכזרית אחת מצורות אחרות של אכזריות, ולא ניתן להגשים רפורמה אחת במלואה תוך התעלמות מעוולות אחרות. הליגה עסקה בחשיפת פרקטיקות אכזריות והציעה אלטרנטיבות למיגור הסבל. כמו כן, עסקה בקידום חקיקה למניעת אכזריות ושמירה על חיות הבר.
לקריאה נוספת
George Hendrick (1977), Henry Salt: Humanitarian Reformer and Man of Letters
אינטגרל אליפטי
אינטגרל אליפטי הוא פונקציה מהצורה: כאשר c מספר קבוע, R היא פונקציה רציונלית של שני משתנים ו-P היא פולינום ממעלה 3 או 4.
אינטגרל אליפטי אינו פונקציה אלמנטרית. פונקציות מסוג זה נקראות אינטגרל אליפטי כי הן הופיעו לראשונה בניסיונות לחשב היקף של אליפסה.
אינטגרלים אליפטיים נחקרו לראשונה על ידי ג'וליו פניאנו ולאונרד אוילר בסביבות 1750.
באופן כללי, אינטגרלים בעלי הצורה הזאת אינם ניתנים לביטוי כצירופים של פונקציות אלמנטריות, אך חריגות מן הכלל הזה קורות כאשר ל-P שורשים מרובים, או כאשר R(x,y) אינה מכילה חזקות אי-זוגיות של y. אחד המשפטים החשובים בנוגע לחישוב אינטגרלים אליפטיים קובע שכל אינטגרל אליפטי ניתן להביא לצורה שמערבת אינטגרלים של פונקציות רציונליות עם אינטגרלים של אחת משלוש הצורות הקנוניות של לז'נדר (אינטגרלים אליפטיים מהסוג הראשון, השני והשלישי).
מינוח
אינטגרלים אליפטיים לא שלמים הם פונקציות של שני משתנים; לעומת זאת, אינטגרלים אליפטיים שלמים הם פונקציות של משתנה יחיד. המשתנים הללו ניתנים לביטוי במגוון של דרכים שונות אך שקולות (הן מתארות את אותו האינטגרל). רוב הטקסטים נצמדים למינוח הבא:
כל אחד משלושת הגדלים שהוזכרו לעיל נקבע בהינתן כל אחד מהשניים האחרים.
את המשתנה השני מסמנים לעיתים קרובות באות \varphi, והוא מכונה האמפליטודה של האינטגרל האליפטי.
מיון אינטגרלים אליפטיים
האינטגרל האליפטי הבלתי שלם מהסוג הראשון F מוגדר כ:
.
זוהי הצורה הטריגונומטרית של האינטגרל; אם מציבים ו- אז מקבלים את צורת יעקובי של האינטגרל:
האינטגרל האליפטי הבלתי שלם מהסוג השני E בצורתו הטריגונומטרית הוא:
כשמציבים ו- מקבלים את צורת יעקובי:
האינטגרל האליפטי הבלתי שלם מהסוג השלישי \Pi הוא:
או:
אינטגרלים אליפטיים שלמים
כל אחד מהאינטגרלים האליפטיים שהוזכרו מקודם נקראים שלמים כאשר האמפליטודה מקיימת או x = 1. למשל, האינטגרל האליפטי השלם מהסוג הראשון K הוא:
לודוביקו אינאודי
לודוביקו אינאודי (נולד ב-23 בנובמבר 1955 בטורינו, איטליה) הוא מלחין ופסנתרן איטלקי.
אודות
אינאודי נולד בטורינו. אביו, ג'וליו אינאודי היה בעלים של הוצאה לאור מהבולטות באיטליה, וסבו, לואיג'י אינאודי, היה הנשיא השני של הרפובליקה האיטלקית בין השנים 1948 ל-1955.
טולוע
הלוויין תוכנן ונבנה על ידי מדענים איראנים ומומחים מחברת Sa-Iran - Electronics Industries Co, והוא אמור היה להיות משוגר לחלל באמצעות משגר הלוויינים האיראני סימורג במהלך 2012. על פי נתוני סוכנות החלל האיראנית, טולוע מיועד למשימת חישה מרחוק, ועל פי היצרן של הלוויין, תאגיד Sa-Iran, הרזולוציה של הלוויין תהיה 20 מטר. נכון למאי 2016, לוויין זה טרם שוגר לחלל.
fa:ماهواره طلوع
לודוביקו אינאודי
אודות
במהלך שנות השבעים ,עבד אינואדי ביחד עם סולן להקת הדלתות ג'ים מוריסון לפני מותו כשהוסיף מוזיקת פסנתר להקראת פואמותיו של מוריסון.
בשנת 2008 היה בין עורכי התוכנית האמנותית של תיאטרון בפרוג'ה שהוקם במימון חברת ברונלו קוצ'ינלי.
שיטת הסוכך
שיטת הסוכך (שם מדעי: Acacia Tortilis; נקראת גם שיטה סוככנית; בערבית: סמרה, טלח) היא צמח מדבר קוצני הגדל כעץ או כשיח בהתאם לכמות המים הזמינים לו.
תיאור
שיטת הסוכך גדלה במקומות יבשים וחמים. שם המין נובע מצורת העץ - צורת סוכך. המוצא של שיטת הסוכך הוא באפריקה הטרופית. העץ גדל בישראל בערבה והתפוצה הצפונית שלו היא עד עין גדי. במקומות שחונים גדל העץ לגובה מטר עד שניים ומבשיל זרעים כעץ בוגר ובמקומות בהם מים זמינים העץ צומח לגובה 5 מטר כמו באזור עין יהב וחצבה.
לשיטת הסוכך עלים שעירים וגם הפרי שעיר וסלילי. לעץ אין גזע ראשי אלא גזעים מרובים המסתעפים מהבסיס. הענפים ממשיכים לצמוח באורך דומה, צמרת העץ שטוחה. הציר של העלים בולט בשעירותו. כאשר הקוצים והענפים צעירים הם שעירים ואחר כך השערות נושרות. העלים נושרים בקיץ והפריחה לקראת הסתיו. כך זה קורה גם באפריקה שהיא מוצא השיטה ובה גשמי קיץ. הפרחים צהובים והפירות בצורת תרמילים. הקוצים מגינים על העץ משיני בעלי חיים.
בישראל גדלים בר גם שיטת הנגב, שיטה סלילנית ושיטה מלבינה. בישראל גדלים גם עצי שיטה שהובאו מארצות רחוקות כמו אוסטרליה וניטעו במקומות שונים כמו צידי דרכים. על שם השיטה אבל שיטים ונחל שיטים אשר בבקעת הירדן והיישוב בית השיטה אשר בעמק יזרעאל. השיטה מוזכרת בספר שמות כחומר בניה להכנת המשכן, הארון והמזבח. השיטה מופיעה גם בספר ישעיהו ובתלמוד בבלי ראש השנה כ"ג א'. שיטת הסוכך הוא עץ המופיע ברשימת הצמחים מוגנים בישראל.
אליפות ישראל בשחמט 2008
אליפות ישראל בשחמט 2008 הייתה האליפות ה-29 של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 40 שחמטאים.
האליפות התקיימה בשיטת השווייצרית וכללה 9 סיבובים. היא נערכה בחיפה בין 30 בנובמבר ל-11 בדצמבר 2008.
בתחרות זכה רב-האמן בוריס אברוך, שצבר 6.5 נקודות מ-9 אפשריות, והקדים בהתרת שוויון נקודות את רבי-האמנים איליה סמירין, מקסים רודשטיין וויקטור מיכלבסקי.
אסתר רזיאל-נאור
ביוגרפיה
נולדה בעיירה סמורגון שבאזור וילנה, כנצר למשפחת רבנים, בתם של בלומה לבית גורדין ומרדכי רזיאל (רוזנסון) (1880–1962), מחנך עברי. בבית דיברו עברית. ב-1914 עלתה עם הוריה ואחיה, לארץ ישראל, בעקבות הזמנה שקיבל אביה ללמד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגלתה משפחתה למצרים על ידי הטורקים יחד עם כל יהודי הארץ שהיו נתינים רוסיים, משם חזרה לרוסיה ושבה לארץ בשנת 1923.
סיימה את בית-המדרש למורות על שם לוינסקי בתל אביב, וב-1935 עברה לירושלים, שם לימדה בבית-ספר בשכונת תלפיות.
ב-1932 הצטרפה לבית"ר וארגנה את "התאים הלאומיים". במקביל לפעולתה באצ"ל ובבית"ר, המשיכה לעסוקה בהוראה. היא הקפידה שלא לנהל תעמולה בקרב תלמידיה בבית הספר היסודי בו לימדה, אך סיכת בית"ר שענדה באחד הימים הובילה לפיטוריה. לאחר שפוטרה, חזרה רזיאל-נאור לתל אביב, שם צורפה בשנת 1934 לקורס מפקדי כיתות בפיקודו של אהרון חייכמן.
ב-1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הצטרפה לאצ"ל בעקבות אחיה דוד רזיאל. באצ"ל גברו קולות הקוראים לתגובה צבאית נגד הערבים. כחלק מההכנות לקראת פעולות תגמול, נשלחה אסתר לבית-החולים "הדסה" בתל אביב כדי לעבור הכשרה בקורס לעזרה ראשונה. באוגוסט 1936 לקחה רזיאל-נאור לראשונה חלק בפעולת תגמול. הפעולה, שכללה יריות וזריקת רימונים לעבר רכבת חולפת, באה כתגובה לזריקת רימון יד מתוך רכבת שעשתה דרכה ליפו, אל רחוב הרצל בתל אביב, שכתוצאה מהתפוצצותו נהרג ילד ומספר אנשים נפצעו.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1939, הייתה לקריינית הראשונה בתחנת השידור של האצ"ל, קול ציון הלוחמת, וכן עסקה בכתיבה בעיתון "המשקיף", ולאחר סגירתו, בביטאון תנועת החרות. בתרצ"ט נישאה ליהודה נאור. בשנת 1943 צורפה למפקדת האצ"ל.
ב-4 במרץ 1944 הובא לבית הוריו של דוד רזיאל משדר רדיו, לאחסון ללילה אחד. באותו לילה ערכה המשטרה הבריטית חיפוש בבית, החרימה את המשדר ועצרה את רזיאל-נאור ואת בעלה יהודה נאור. בעקבות המקרה, פתח שירות המודיעין של האצ"ל בחקירה כדי לחשוף את זהות המלשין. לידי הארגון הגיע מכתב סודי ששלח מטה הבולשת הבריטית ובו אינפורמציה על קשריו של יעקב חילביץ', מראשי המוסד הכספי "מס חזית ישראל" שעסק באיסוף כספים עבור האצ"ל, עם הבולשת. חודשיים לאחר מכן, משלא הצליחו חברי האצ"ל להביא את חילביץ' לארץ ישראל למסור את גרסתו, גזר עליו בית דין מיוחד של הארגון עונש מוות. רזיאל-נאור הובאה לבית הסוהר לנשים בבית לחם כשהיא בהריון. בעלה, יהודה, נלקח לבית-הסוהר בעכו ומאוחר יותר הוגלה לאפריקה, שם שהה ארבע שנים וחצי, עד להקמת מדינת ישראל. ב-18 באוגוסט 1944, לאחר שבעה חודשי מעצר, שוחררה, וכעבור זמן קצר ילדה את בתה. על רזיאל-נאור הוטל מאסר בית, והיא נלקחה לחקירה לעיתים תכופות.
ב-22 ביולי 1946, לאחר פיצוץ מלון המלך דוד, נעצרה שוב ונשלחה למחנה המעצר בלטרון, שם שהתה מספר שבועות. לאחר שחרורה המשיכה המשטרה הבריטית לפקח עליה, ולכן נמנע ממנה להמשיך בפעילות מחתרתית.
לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, חזרה רזיאל-נאור לפעילות בתחנת השידור של האצ"ל, ולאחר קום מדינת ישראל הצטרפה לתנועת החרות ונבחרה מטעמה לכנסת, מהראשונה ועד השביעית. לאורך 25 שנות כהונתה בכנסת שימשה יו"ר הסיעה והייתה נציגתה בוועדת החינוך והתרבות. בשנת 1974, בבחירות לכנסת השמינית, התמודדה במקומה במשבצת הנשים גאולה כהן.
רוברט ג'ונסון
רוברט ג'ונסון (באנגלית: Robert Johnson; 8 במאי 1911 - 16 באוגוסט 1938) היה מוזיקאי, זמר בלוז וגיטריסט אמריקני. בתקופת חייו הקצרה הקליט ג'ונסון מעט מאוד, אך הוא הותיר חותם משמעותי ונמנה עם הידועים שבזמרי הדלתא בלוז.
המוזיקה של רוברט ג'ונסון
רוברט ג'ונסון הקליט בסך הכל 29 שירים במהלך הקריירה שלו, בשתי תקופות. התקופה הראשונה שבה הקליט הייתה נובמבר 1936, בעת שהותו בסן אנטוניו, טקסס, וביוני 1937 הקליט עוד, בדאלאס, טקסס. 13 משיריו הקליט פעמיים. כמה משיריו הידועים ביותר היו: Love In Vain, Come On In My Kitchen, Sweet Home Chicago, Cross Road Blues. בשנת 1961 ליקט ג'ון האמונד את שיריו מחדש באלבום King of the Delta Blues Singers, והשיב את העניין הציבורי כלפי ג'ונסון.
אגדת השטן
לפי אגדה שנפוצה על ג'ונסון, בצעירותו בכפרי מיסיסיפי, הוא שאף בכל מאודו להיות מוזיקאי בלוז גדול. בתחילת הקריירה שלו הוא לא הצליח לכבוש את לב הקהל ולכן הוא "הודרך" בידי כוח על טבעי ללכת עם הגיטרה שלו לצומת דרכים מסוים בחצות. שם, לפי האגדה, פגש באדם שחור גדול ממדים (השטן), שעשה עמו עסקה. לאחר שג'ונסון הסכים השטן לקח את הגיטרה שלו וכיוון אותה. השטן ניגן כמה שירים ואז החזיר את הגיטרה לג'ונסון, ובכך העניק לו את שליטתו בנגינה בכלי. אגדה זו היא למעשה וריאציה של סיפור העסקה עם השטן מפאוסט של גתה, בתמורה לנשמתו, רכש ג'ונסון את כישרונו הווירטואוזי בבלוז. צומת הדרכים מזוהה עם הצומת של Highway 61 ו-Highway 49 בעיר קלארקסדייל, מיסיסיפי. המקום הפך אתר עלייה לרגל לחובבי בלוז. לפי פרשנויות נוספות, שירו "Me and the Devil Blues" ו-"Cross Road Blues" קשורים בסיטואציה אגדית זו. האגדה זכתה לאזכור בסרט "אחי, איפה אתה?", בדמותו של נגן הגיטרה טומי ג'ונסון המוכר את נשמתו לשטן.
העניין הרב בדמותו נובע בין היתר מנסיבות מותו. נפוצה שמועה כי הורעל על ידי בעל קנאי, אולם גם לאחר מותו היו שמועות על כך שהוא עוד חי בטקסס.
ג'ונסון מת ב-16 באוגוסט 1938, בגיל 27 ו-100 ימים. בעקבות זאת הוא צורף, באופן אנכרוניסטי, למועדון 27 והוא נחשב לחבר המפורסם הראשון במועדון.
ג'ונסון בתרבות
האגדה על העסקה שחתם עם השטן היוותה השראה לפרק 8 בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "על טבעי". במרכז פרק זה עומד שד עם עיניים אדומות שמציע עסקאות והמחיר הוא נשמתו של האדם לאחר עשר שנים. ג'ונסון עצמו מופיע בפרק כראשון שחתם עסקה עם השד הזה.
כמו כן מוקדש לו פרק ב"timeless" בעונה שנייה פרק שישי
ספרות ערביות
הספרות קרויות בטעות ערביות כיוון שהגיעו לעולם המערבי בעת אימוצן מהערבים, אך למעשה מקורן בהודו, ממנה חלחלו לארצות ערב.
הספרות הערביות משמשות לכתיבת מספרים בשיטה העשרונית ובשל כך ישנם בסה"כ 10 סימנים. בטבלת ההמרה הבאה מוצגות הספרות הערביות לעומת הספרות ההודיות-ערביות אשר נמצאות בשימוש בשפה העברית:
בווריאציה של ההודיות הערביות הפרסיות, הנמצאת בשימוש בשפות הודו-אריות (כמו הפרסית, הכורדית, הפשטו, האורדו, וכולה), הסימנים לספרות ארבע, חמש ושש הם: ۴, ۵, ۶ בהתאמה.
שמות בשפות שונות
מסיבות היסטוריות, לספרות יש שמות שונים בשפות שונות. באנגלית נקראות לעיתים הספרות הערביות בשם "ספרות ערביות מזרחיות" מכיוון שהשם "ספרות ערביות" שמור לספרות ההודיות-ערביות שנכנסו לשימוש באירופה בעקבות הערבים. מקור השם "ספרות ערביות", הנמצא בשימוש בשפה העברית, הוא בכך שספרות נמצאות כיום בשימוש בעיקר אצל הערבים. בערבית נקראות ספרות אלו דווקא בשם "ספרות הודיות" (الأرقام الهندية) בשל העובדה שהן הגיעו אל הערבים מהודו.
ג'וזף פיינס
ג'וזף אלבריק טוויסלטון-ווייקהאם-פיינס (באנגלית: Joseph Alberic Twisleton-Wykeham-Fiennes; נולד ב-27 במאי 1970) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי. ידוע במיוחד כמי שגילם את דמותו של המחזאי ויליאם שייקספיר בדרמה הרומנטית זוכת 7 פרסי פרסי אוסקר "שייקספיר מאוהב" וכפרד ווטרפורד בסדרה "סיפורה של שפחה".
ביוגרפיה
פיינס נולד בסולסברי וילטשייר שבדרום-מערב אנגליה. אמו היא הציירת והסופרת ג'ניפר לאש, ואביו הוא הצלם מארק פיינס. פיינס הוא הצעיר מבין שישה ילדים, אחיו של השחקן רייף פיינס. לפיינס עוד שלוש אחיות: סופי ומרתה, במאיות קולנוע, ומגנוס, מלחינה במקצועה. לפיינס אח חורג בשם מייקל אמרי, ארכאולוג במקצועו.
את לימודיו החל פיינס באירלנד ומשם עבר ללמוד ב"בית ספר בישוף וורדסוורת'" שבבעלות הכנסייה האנגליקנית באזור הולדתו. פיינס למד בתיכון בעיר סאפוק במשך שנה, לפני שהצטרף לתיאטרון הנוער "ויק הצעיר". פיינס התאמן ולמד במשך שלוש שנים ב"בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה", שם סיים את לימודיו בהצלחה בשנת 1993.
קריירה
את הופעותיו הראשונות בתחום המשחק ערך פיינס בתיאטרוני הווסט אנד שבלונדון. פיינס הופיע במשך שנתיים ברחבי העולם כחבר מן המניין בלהקת התיאטרון המפורסמת הלהקה השייקספירית המלכותית.
את הופעתו הראשונה בסרט מקצועני ערך פיינס ב-1996 בדרמה של ברנרדו ברטולוצ'י "לגעת ביופי". בשנת 1998 הופיע פיינס בדרמה הרומנטית שזכתה בשבעה פרסי אוסקר "שייקספיר מאוהב". בסרט גילם את הדמות הראשית, המחזאי המפורסם בהיסטוריה ויליאם שייקספיר, השקוע במחסום כתיבה וחוסר השראה, חרף נסיונותיו ולחציהם של תומכיו הפיננסיים, ובמקביל מתאהב בוויולה דה לספס (גווינת' פאלטרו). על משחקו זכה פיינס בפרס ה-MTV בקטגוריית הנשיקה הטובה ביותר עם גווינת' פאלטרו.
סרט נוסף בו הופיע פיינס ב-1998 היה "אליזבת", כלורד רוברט דאדלי, מאהבה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה (קייט בלאנשט).
בשנת 2001 השתתף פיינס בדרמת המלחמה של ז'אן-ז'אק אנו "אויב בשער", בסרט גילם פיינס פוליטרוק וקצין סובייטי בשם דנילוב, שמעוניין להפוך את הצלף הרוסי האלמוני וסילי זייצב (ג'וד לאו) לגיבור לאומי. ב-2003 גילם פיינס את דמותו של מייסד הנצרות הפרוטסטנטית מרטין לותר בדרמה הביוגרפית "לותר". כמו כן שיחק פיינס במותחן האירוטי "הורג אותי ברכות", בו הוא מגלם זר מסתורי בשם אדם המצליח להוציא את אליס (הת'ר גרהאם) משגרתה. בנוסף דיבב פיינס את דמותו של פורתאוס, נסיך סירקוזה, בסרט האנימציה "סינבד: אגדת שבעת הימים".
בשנת 2008 הופיע פיינס בדרמת המלחמה של הבמאי הישראלי אורי ברבש "אביב 41", בסרט הופיע פיינס בתור ארתור, רופא צעיר הנמלט עם אשתו ושתי בנותיהם מביתם שבמזרח פולין בעקבות הכיבוש הגרמני, והם מוצאים מקלט בחווה מרוחקת אצל איכרה פולנייה בשם אמיליה. ב-2009 שיחק פיינס בתפקיד הראשי בסדרת המתח הבדיונית "פלאש פורוורד".
ב-2011 גילם תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "קמלוט" בתור מרלין המכשף מחצרו של המלך ארתור.
ב-2012 שיחק בעונה השנייה של סדרת האימה "אימה אמריקאית: המוסד הסגור" בתור כומר.
החל מ-2017 מגלם את המפקד פרד ווטרפורד בסדרה "סיפורה של שפחה".
חיים אישיים
באוגוסט 2009 נישא לדוגמנית השווייצרית מריה דולורס דייגז ולהם שתי בנות.
אוליב ג'יין דאן
אוליב ג'ין דאן (באנגלית: Olive Jean Dunn; 1 בספטמבר 1915 – 12 בינואר 2008) הייתה מתמטיקאית וסטטיסטיקאית אמריקנית.
ביוגרפיה
דאן למדה מתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), שם קיבלה תואר ראשון ב-1936, תואר שני ב-1951 ותואר דוקטור ב-1956. עבודת הדוקטור שלה עסקה בבעיות אמידה ברגרסיה.
ב-1956 התמנתה כמרצה לסטטיסטיקה במכללת מדינת איווה, וב-1959 הייתה למרצה לביוסטטיסטיקה ורפואה מונעת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם התקדמה עד לדרגת פרופסור.
תרומתה למתודולוגיה של הסטטיסטיקה
במאמרים שפרסמה דאן ב-1958 ו-1959 הועלתה השערת אי שוויון המתאם הגאוסי, שהוכחה רק ב-2014 על ידי הסטטיסטיקאי הגרמני תומאס רויין.
עבודת הדוקטורט של דאן הייתה הבסיס למחקר רב שנים בתחום חישובי רווחי סמך בבעיות ביוסטטיסטיות, ולפיתוח שיטה לשמירת רמת המובהקות הכוללת בבדיקת השערות מרובות, הנקראת על שמה. חישובים על פי שיטה זו מוצעים כמעט בכל תוכנה סטטיסטית. בסך הכל פרסמה דאן כ-60 מאמרים מדעיים.
דאן כתבה שני ספרי לימוד לביוסטטיסטיקה ולסטטיסטיקה יישומית. במהדורות המתקדמות של הספרים נוספו עורכות נוספות.
הכרה
דאן הייתה עמיתה באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה, באיגוד האמריקני לקידום המדע, ובאיגוד האמריקני לבריאות הציבור.
האיכר הצעיר
האיכר הצעיר הייתה קבוצה של תלמידים יהודים ציוניים בבית הספר החקלאי של הברון הירש בעיירה היהודית וודביין בארצות הברית. הקבוצה התארגנה בשנת 1908 בראשותו של אליעזר יפה.
הרקע
בקרב המהגרים היהודים אשר הגיעו ממזרח אירופה לארצות הברית בראשית המאה ה-20, קמו תנועות פועלים שונות בעלות רקע סוציאליסטי, ביניהם חברי הבונד אשר התנגדו לציונות. בין אותן תנועות נמנו גם אנשי החלוץ ובתוכם קבוצת האיכר הצעיר. סיסמתם של אנשי האיכר הצעיר הייתה עלייה לארץ ישראל לחיי עבודה והתיישבות. הקבוצה פעלה בין השנים 1908–1913. ייחודה של הקבוצה, בעצם היותה הגרעין להקמת מושב העובדים בארץ ישראל
הקמת הקבוצה
בשנת 1908, עם החלשותה של תנועת החלוץ, החל אליעזר יפה לפעול במגמה חדשה, אשר מטרתה הייתה עלייה לארץ ישראל, התיישבות ופיתוח החקלאות בה.
אליעזר יפה היה הרוח החיה בקבוצה, ולימים נודע כ"אבי תנועת המושבים".
בחורף 1908 תרס"ח עברה קבוצה מצומצמת מאנשי החלוץ בניו יורק, שהיו מאנשיו של יפה, לבית הספר החקלאי בעיירה וודוביין. בית ספר זה, אשר נקרא על שמו של הברון הירש, שכן בדרומה של ניו ג'רזי וכלל כמאה תלמידים.
בתחילה הנהלת בית הספר לא אהדה את הרעיון הציוני שהביאה קבוצת יפה, והדבר הקשה על פעילותה בקרב התלמידים, אך בחלוף הזמן הכירה ההנהלה באיכותם וחריצותם של אנשי יפה. יחסה אליהם השתנה לטובה, והותר להם לקיים פעילות ציונית וחגיגות לאומיות. לימים אף המליצה הנהלת בית הספר בפני הנהלת יק"א בארץ לקבל את התלמידים כמועמדים להתיישבות.
ביום 6 באוקטובר 1908, התכנסו שנים עשר מתלמידי בית הספר, ציונים צעירים, יוצאי מזרח אירופה, והכריזו על יסוד קבוצת האיכר הצעיר
מטרות הארגון
שתי מטרותיה העיקריות של הקבוצה היו:
קבוצת האיכר הצעיר פעלה בשני בתי ספר חקלאיים : מיעוטם למדו בבית הספר החקלאי בפילדלפיה (National Farm School, Philadelphia) ורובם בבית הספר בוודביין Baron de Hirsch Agricultural & Industrial School, Woodbine, New Jersey. המטרה הייתה להפיץ את רעיונות הקבוצה בקרב ארגונים ציוניים שונים.
כדי לרכז בארץ ישראל מספר מספיק של חברים אשר ייסדו ישוב חקלאי, היה צורך להגדיר את תפקידה של קבוצת האיכר הצעיר בהכשרת החברים לעלייה לארץ ישראל ולהתיישב בה כעובדי אדמה.
סמי תורג'מן
שלמה (סמי) תורג'מן (נולד ב-11 ביולי 1964) הוא אלוף במילואים בצה"ל. המכהן כיו"ר חברת נגה - ניהול מערכת החשמל, חברה ממשלתית לניהול מערכת החשמל הארצית. כיהן בין היתר כמפקד פיקוד הדרום, מפקד זרוע היבשה, ראש חטיבת המבצעים וכקצין שריון ראשי.
האיכר הצעיר
מטרות הארגון
עקרונות פעילות הקבוצה:
פעילות הקבוצה
אליעזר יפה, "אבי הקבוצה", עלה לארץ בסוף שנת 1910 כשליח הקבוצה על מנת להכשיר את התנאים לעליית שאר חברי הקבוצה.
סמי תורג'מן
ביוגרפיה
בשנת 1982 התגייס תורג'מן לצה"ל ועשה את מרבית שירותו הצבאי בתפקידי פיקוד בחיל השריון. בשריון עבר בתחילה הכשרה כלוחם ולאחר מכן את קורס מפקדי טנקים, בהמשך שימש כמפקד טנק בחטיבה 14. לאחר מכן סיים את קורס קציני שריון בהצלחה ושימש כמפקד מחלקת טנקים ובהמשך כמפקד פלוגה בגדוד 46 של חטיבה 401. בשנת 1992 מונה למפקד גדוד 52 של חטיבה 401. בשנת 1994 מונה לקצין אג"ם של עוצבת הפלדה. ב-1996 מונה למפקד עוצבת מרכבות האש והדריך במקביל בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. בשנים 1997–1999 שימש כראש מחלקת אימונים במפקדת חילות השדה.
בין השנים 1999–2001 כיהן כמפקד חטיבה 500 ולאחר מכן כמפקד חטיבה 460. בשנת 2003 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת המילואים נתיב האש של פיקוד הצפון. במקביל שימש בשנים 2004–2005 כקצין שריון ראשי. לאחר מכן שימש כראש חטיבת המבצעים במטכ"ל ובין אוקטובר 2007 - יוני 2009 שימש כמפקד עוצבת געש.
האיכר הצעיר
פעילות הקבוצה
חוות כנרת נראתה כמקום המתאים לקליטת אנשי האיכר הצעיר. לשם כך נפגש אליעזר יפה עם ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי.
סמי תורג'מן
ביוגרפיה
בספטמבר 2009 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד זרוע היבשה. באפריל 2013 מונה למפקד פיקוד הדרום ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2015. במהלך כהונתו פיקד בין היתר על הפעילות הקרקעית במבצע צוק איתן. השתחרר מצה"ל בתחילת שנת 2017.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בייעוץ ביטחוני לתעשיות ביטחוניות.
האיכר הצעיר
פעילות הקבוצה
אליעזר יפה וחברו אלימלך לוין חתמו על החוזה בשם חברי הקבוצה, ביום 12 במאי 1912. לאחר זמן מה התעוררו ספקות בקרב חברי הקבוצה, כאשר הבינו ששילמו דמי חכירה לחווה אשר נשאה בהפסדים טרם חתימת החוזה.
על פי עדותו של ש"ד יפה, אחיו של אליעזר יפה, אמר אליעזר: "אמנם נעשה כאן משגה מבחינה מסחרית בשל אי ידיעת תנאי הארץ, אבל לא נאה לפועלים לבטל חוזה. הן כל עלייתנו לארץ הייתה לשם בניינה בגופנו ובנפשנו, ומה איפא האסון אם ניכנס בחובות ונצטרך לשלמם במשך שנים, הלא לקרן הקיימת נשלם, משמע שנעבוד לטובת הלאום והן זה יעודנו".
סמי תורג'מן
השכלה וחיים פרטיים
תורג'מן בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
האיכר הצעיר
פעילות הקבוצה
יפה קיווה כי בחוות כנרת יתרכזו כעשרה חברים מהאיכר הצעיר, אולם רק שלושה חברים עלו, ואליהם הצטרפה חברה אחת מהחלוץ. מאוחר יותר הצטרפו לקבוצה חברים נוספים מהארץ ומחוות כנרת עצמה.
סמי תורג'מן
השכלה וחיים פרטיים
הוא נשוי ואב לחמישה ילדים. מתגורר עם משפחתו בגבעת עדה. בתו גל שירתה בין היתר כעוזרת לדובר צה"ל ועוטרה במהלך שירותה באות מצטיין הרמטכ"ל.
האיכר הצעיר
פעילות הקבוצה
בתערוכה החקלאית, שנערכה בחוות כנרת בשנת תרע"ב (1912), הציגה קבוצת האיכר הצעיר, אשר נקראה גם הקבוצה האמריקאית שלושה עשר זני גידולים חדשים, מסומנים בשמותיהם העבריים והמדעיים. המוצגים הפתיעו והפליאו בחידושם וביופיים, בהם זני תירס וירקות שלא נודעו בארץ לפני כן.
את שנת 1913 סיימה הקבוצה בהפסד כספי שנבע מהפעילות השוטפת ובנוסף מדמי החכירה שנדרשו לשלם. חוב זה גרם לקרע בקבוצה והיו שטענו כנגד תנאי החוזה עליו הוחתמו.
חברי הקבוצה
בקבוצה האמריקנית היו חמישה חברים: אליעזר יפה; אלימלך לוין - חלוץ מגדלי העופות בארץ ; דב קליי - נרצח בידי ערבים ב-1915 במלחמיה ; צבי קרישבסקי - בתום שנה ירד להודו ; חנה אנטופולסקי - ממייסדי מושב כפר יחזקאל.
החברים הארצישראלים היו: ד"ר יוסף זוסמן - נרצח ב-1914 בסביבות ירושלים ; דב אפשטיין - עבר לנטעים ; שמעון מקלר ; הדסה לוין - אחותו של אליעזר יפה ואשתו של אלימלך לוין.
שניים נוספים שהצטרפו לקבוצה במשך השנה הראשונה הם: חנה ציפיסי ואליהו פרסי - (היה ה"ספרדי" היחיד בקבוצה) ואשר נרצח בכנרת בקיץ 1913 בידי רועים בדווים.
צבי הירשפלד הצטרף לארגון האיכר הצעיר. בשנת 1911 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
קבוצת האיכר הצעיר התפרקה, עם כישלון פעילותם בחוות כנרת, אולם הלקח יושם על ידי אליעזר יפה בקידום רעיון מושב העובדים.
שולמית לבנברג
שולמית לבנברג (נולדה ב-1969 בישראל) היא פרופסור מן המניין, ראש מעבדה בפקולטה להנדסה ביו-רפואית בטכניון ודיקנית הפקולטה. עוסקת בתחומים הנדסת רקמות מתאי גזע, יצירת כלי דם ברקמה מהונדסת, התמיינות תאים על פיגומים פולימריים.
ביוגרפיה
לבנברג למדה באולפנת כפר פינס ועשתה שירות לאומי כמדריכת טיולים בבית ספר שדה בירושלים. בעלת תואר ראשון בביולוגיה מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובוגרת מסלול ישיר לדוקטורט בביולוגיה מולקולרית בהנחייתו של פרופסור בני גייגר במדרשת פיינברג של מכון ויצמן למדע. שהתה לצורך הפוסט דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שם שימשה 5 שנים כעמיתת מחקר אצל פרופסור רוברט לנגר, חתן פרס הארווי של הטכניון.
בשנת 2005 פרסמה מחקר משותף עם פרופסור לנגר מ-MIT, שהיווה פריצת דרך ביצירת חלקי רקמה אנושית, בו הצליחה ליצור רקמת שריר מתפקדת מתאי גזע עובריים שהושתלה בהצלחה בעכברים. מחקר זה אמור לקרב את הרפואה ליצירת איברים חלופיים לאיברים שנפגעו כתוצאה מטראומה גופנית או ממחלה, והוא בעל חשיבות רבה בתחום הנדסת הרקמות.
בתחילת 2007 התפרסם כי הצליחה עם פרופסור ליאור גפשטיין ליצור במעבדה רקמת לב פועמת מתאי גזע עובריים אנושיים, על גבי פיגום ספוגי מתכלה. בעבודה זו ישנם שני חידושים: שימוש בתאי גזע עובריים אנושיים, ויצירת מערך כלי הדם ברקמה, שקריטי לצורך השתלת הרקמה בגוף.
בשנים 2011–2012, במסגרת שנת שבתון, שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
היא מייסדת שותפה ויועצת מדעית ראשית בחברת אלף פארמס העוסקת בייצור בשר מתורבת, יועצת מדעית ראשית בחברת NanoSynex למכשור רפואי וחברה במועצה המדעית המייעצת של חברת התרופות NurExone Biologics.
לבנברג נשואה ליהודה ולהם שישה ילדים, מתגוררים במורשת שבמועצה אזורית משגב שבגליל התחתון.
מייק הררי
מיכאל (מייק) הררי (18 בפברואר 1927 – 21 בספטמבר 2014) היה איש "ההגנה", הפלמ"ח, השב"כ והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ביוגרפיה
הררי נולד בשכונת נווה צדק בתל אביב, בנם של שרה (לבית זובאק) ויהושע.
הגנה ופלמ"ח
הוא החל את שירותו ב"הגנה" בגיל 13, ושימש שליח שהעביר מסרים בין היחידות השונות. ב-1943, בהיותו בן 16, התגייס לפלמ"ח לאחר שזייף את גילו והצטרף לפלוגה ד' שהוצבה ברמת הכובש. הוא השתתף בפעולות פריצת מחנה עתלית ובפיצוץ גשר שייח' חוסיין במהלך מבצע ליל הגשרים.
הררי נתפס מספר פעמים בידי שלטונות המנדט הבריטי ונשלח למחנה המעצר בלטרון. במהלך מעצרו קיבל את הכינוי "מייק". לאחר שחרורו, עבר קורס אלחוט, שובץ בפלי"ם, וב-1946 נשלח למרסיי, ושם כ"גדעוני" עסק בהכנת אוניות מעפילים. ביולי 1947 הוא הפליג כ"גדעוני" בספינת המעפילים "שיבת ציון", ולאחר מכן היה הממונה על ה"גדעונים" באיטליה.
שב"כ
לאחר הכרזת מדינת ישראל, גויס לשירות הביטחון על ידי יעקב כרוז, כיהן כאחראי על הביטחון בנמל התעופה לוד ובמשרד החוץ, והיה פעיל בארגון "נתיב".
המוסד
ב-1954 גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, הוצב באגף "צומת" (גיוס והפעלת סוכנים) ושירת בפריז ובאתיופיה. ב-1965 עבר לאגף "קיסריה", אגף המבצעים המיוחדים, כמנהל מחלקת ההפעלה וכסגנו של מפקד האגף יוסף יריב. שימש חבר בוועדת החקירה לבדיקת נסיבות הפעלתו ולכידתו של וולפגנג לוץ.
באפריל 1970 מונה למפקד אגף קיסריה. הררי הוא שהקים בתוך האגף את יחידת כידון, המתמחה במבצעי סיכולים יזומים. כראש האגף, פיקד הררי על "מבצע זעם האל" - מבצע חיסול חברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור", שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. בין היתר, עסקו הררי ואנשיו באיסוף המודיעין למבצע אביב נעורים ובסיוע ללוחמי צה"ל במבצע.
להררי היה חלק משמעותי גם בתמונת המודיעין שהתגבשה בפתיחת מלחמת יום הכיפורים. בבוקר ה-6 באוקטובר 1973, נפגש עם ראש הממשלה גולדה מאיר, בהנחייתו של ראש המוסד, צבי זמיר. לפגישה קדם מברקו של זמיר שהודיע על התקפה מצרית וסורית למחרת היום, בעקבות מידע שהעביר לו אשרף מרואן. הררי הציג בפני גולדה את התיק המודיעיני שהכינה יחידת קיסריה למתקפה המצרית, שכללה פרטים רבים שלא היו ידועים לרבים גם בצבא המצרי. גולדה הפנתה את הררי למשה דיין, כדי שיחליט כיצד לפעול בעניין, והוא מצדו שלח את הררי לרמטכ"ל דוד אלעזר. שנים אחר כך העיד הררי כי המידע סייע למתקפת הנגד של צה"ל, אך שההתנהלות סביב המידע, גלגול האחריות וחוסר האונים שהרגיש בקריה העידו על הקיבעון התפיסתי ששרר בצה"ל באותה התקופה, שלימים כונה "הקונספציה".
ביולי 1976 נטל הררי חלק חשוב במבצע אנטבה. הוא חדר לנמל התעופה באנטבה תחת מסווה של איש עסקים איטלקי, ופיקח על איסוף המידע המודיעיני לקראת המבצע. הררי גם הסדיר את תדלוקו של מטוס ההרקולס בקניה. על חלקו במבצע אנטבה זכה בעיטור המודיעין הגבוה ביותר.
תחת פיקודו של הררי, זכתה יחידת קיסריה בצל"ש מוועדת פרס ביטחון ישראל ב-1977. בהוראת ראש המוסד, יצחק חופי, פיקד הררי על חיסול עלי חסן סלאמה בלבנון בשנת 1979, במה שהיווה המשך ל"מבצע זעם האל". לאחר שהשלים את המשימה פרש מן המוסד.
פרישה
לאחר פרישתו מהמוסד עבד כשנה בחברת ביטוח בתל אביב, וכן עסק בביצוע פרויקטים ביטחוניים בפנמה. הוא ארגן מחדש את קהילת המודיעין הפנמנית, שימש כיועץ ביטחוני למנהיג פנמה, הגנרל מנואל נורייגה, וסייע בסיכול ניסיונות הפיכה נגדו. לאחר הפלישה האמריקאית לפנמה ב-1989 שב הררי לישראל, והשתלב בעולם העסקים.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, לבקשתו של ראש המוסד מאיר דגן, לקח הררי חלק במבצע מיוחד במסגרת הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית. על תפקידו זה העניק לו דגן צל"ש.
בשנת 2005 גילם השחקן משה איבגי את דמותו של הררי בסרט "מינכן".
חיים אישיים
הררי נפטר ב-21 בספטמבר 2014 בביתו בשכונת אפקה בתל אביב.
ג'יג'י חדיד
ג'ילנה נוּרה "ג'יג'י" חדיד (באנגלית: Jelena Noura "Gigi" Hadid; נולדה ב-23 באפריל 1995) היא דוגמנית ואשת תקשורת אמריקאית.
ביוגרפיה
לאחר שהוריה התגרשו, נישאה אמה בשנית למפיק המוזיקלי הקנדי דייוויד פוסטר. ב-2015 הם התגרשו, וב-2016 שינתה יולנדה את שם משפחתה מפוסטר שוב לחדיד. ב-2014, התארס אביה מוחמד לשיבא ספאי, דוגמנית ואשת עסקים ילידת איראן.
קריירה
קריירת הדוגמנות של חדיד החלה בגיל שנתיים, אז גילה אותה פול מרציאנו ממותג ההלבשה "Guess". בשנת 2012 חידשה את עבודתה איתו, וכיכבה בשלושה קמפיינים של "Guess" החל משנת 2012.
בשנים 2012–2016 היא השתתפה לסירוגין בתוכנית המציאות "עקרות הבית האמיתיות של בוורלי הילס", שבה מככבת אמה יולנדה.
בפברואר 2014 השתתפה בשבוע האופנה בניו יורק ודגמנה עבור חברת האופנה "Desiguals". כיכבה על השערים של המגזינים "ווג", "", ו-"Teen Vogue".
חדיד השתתפה בקליפ "Simplethings" שיצא במאי 2014. ב-15 ביולי 2014 כיכבה לצד השחקן והדוגמן פטריק שוורצנגר בקמפיין סתיו/חורף Eyewear של מעצב האופנה טום פורד.
בין השנים 2014–2016 הצטלמה לגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד. ב-2015 הצטלמה ללוח השנה של פירלי, והשתתפה בתצוגה השנתית היוקרתית של ויקטוריה'ס סיקרט. כמו כן, השתתפה בקליפ "How Deep Is Your Love" של קלווין האריס, שיצא ביולי 2015. ב-28 בינואר 2016, שוחרר ליוטיוב הקליפ הראשון של זאין מאליק, בן זוגה של חדיד, ובו השתתפו שניהם יחדיו. בשנת 2016 חברה לחברת "ריבוק", בקמפיין אופנה להעצמה נשית. בשנת 2018 חברה חדיד לטומי הילפיגר, במטרה לשווק סדרת תלבושות, העונה לשם: "Gigi x tommy".
חיים אישיים
משנת 2015 חדיד בזוגיות עם הזמר הבריטי-מוסלמי זאין מאליק, שהיה חבר להקת ואן דיירקשן. בספטמבר 2020 נולדה לזוג בת משותפת, בפנסילבניה. באוקטובר 2021 פורסם שהשניים נפרדו.
חדיד חשפה ב-2014 שהיא סובלת ממחלת השימוטו.
ב-2017 השתתפו חדיד ואחותה בלה בהפגנה, ומחו על חרם הכניסה על המוסלמים שהטיל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. לפני כן, אמרה אחותה בלה למגזין "פורטר" כי אביהם מוחמד תמיד התפלל עמן כמוסלמי.
הלשכה הבינלאומית לענייני סמים ואכיפת חוק
הלשכה הבינלאומית לענייני סמים ואכיפת חוק (באנגלית: Bureau of International Narcotics and Law Enforcement Affairs; ראשי תיבות: INL) היא סוכנות הכפופה לשר המשנה לביטחון אזרחי, דמוקרטיה וזכויות אדם במחלקת המדינה של ארצות הברית. תחת מטריית המשימה הכללית שלה לפתח מדיניות ותוכניות למלחמה בסמים ובפשיעה בינלאומיים, הלשכה ממלאת תפקיד בהכשרת כוחות הביטחון הלאומיים של בעלות בריתה של ארצות הברית.
תוכניות
תוכניות הלשכה תומכות בשניים מהיעדים האסטרטגיים של מחלקת המדינה של ארצות הברית:
תוכניות נגד סמים ופשע משלימים גם את מאמצי הלוחמה בטרור, הן במישרין והן בעקיפין, על ידי קידום מודרניזציה ותמיכה בפעולות של מערכות משפט פלילי זרות וסוכנויות אכיפת חוק המופקדות על משימת הלוחמה בטרור. ראש הלשכה הוא עוזר מזכיר המדינה לענייני סמים ואכיפת חוק בינלאומיים, טוד ד. רובינסון.
הלשכה מנהלת את תוכנית התגמולים בסמים של משרד החוץ ותוכנית התגמולים של הפשע המאורגן בתיאום עם משרד המשפטים, המחלקה לביטחון פנים, אכיפת מכס והגירה (ICE), המנהל לאכיפת הסמים (DEA), משרד החקירות הפדרלי (FBI), וסוכנויות אמריקאיות אחרות. במסגרת התוכנית הלשכה מציעה פרסים כספיים על מידע או על סיוע באכיפת הסחר בסמים. הלשכה אינו ארגון אכיפת חוק אך הוא מתמחה בניהול תוכניות הכשרה גדולות לאכיפת חוק, למשל באפגניסטן, קולומביה ועיראק.
אגף התעופה של מחלקת המדינה מספק את שירותי התעופה ללשכה, בעבור מבצעי משלחות בחו"ל, סיוע באכיפת חוק ותמיכה בפעולות נגד סוחרי סמים . ללשכה יש יותר מ-200 מטוסים ומסוקים (כולל מטוסי OV-10, AT-802 ו- C-27 ומסוקי סיקורסקי UH-60 בלאק הוק, בל UH-1 אירוקוי ו-K-Max) המעורבים בתוכניות תעופה של הלשכה, כמחציתם בקולומביה, והיתר בפרו, בוליביה, גואטמלה, פקיסטן, קוסטה ריקה ואפגניסטן. בפועל התמיכה מסופקת על ידי חברת DynCorp, כקבלן עבור ממשלת ארצות הברית.
תחרות הערבזיון
תחרות הערבזיון (בערבית: العرفزيون) היא תחרות זמר טלוויזיונית שמופקת בשפה הערבית על ידי ערוץ 33 בקרב חברי המגזר הערבי בישראל.
היסטוריה
התוכנית החלה את שידוריה בשנת 2000 כשברשות השידור-הטלוויזיה בערבית הרגישו שיש צורך להראות את החלק המוזיקלי של המגזר הערבי. ואז החליטה רשות השידור להגיש הצעה לחברות ההפקה במגזר הערבי להפקת התחרות.
עם עליית ההצעה הגישה חברת אקסטא טופ את מועמדותה להפקת ארבע תוכנית קדם ותוכנית הגמר, ומאז החברה היא שמפיקה את התוכנית עבור ערוץ 33.
אופי התחרות
בכל פעם נרשמים לתחרות 100 מועמדים ומועמדות; בהמשך, הם נבחנים במבחני מוזיקה, ונבחרים 11 מתמודדים שישירו בערבזיון, ורק אחד מהם יזכה בתואר "כוכב הערבזיון". האופי הערבזיון הוא כמו אופי הקדם-אירוויזיון אשר משודר בערוץ הראשון, אך מעמדו של הזוכה שונה. הזוכה בערבזיון מתחרה בפסטיבל הזמר של קזבלנקה כנציגי "ערביי 48'".
שידורים בהפרדה גבוהה HD
החל משנת 2011 הערבזיון משודר באיכות HD (איכות שידור בהפרדה גבוהה). התחרות משודרת בערוץ 33 וגם בערוץ ה-HD של הערוץ הראשון, באפיק 511. זו הפעם הראשונה שתוכנית מהפקת ערוץ 33 בערבית משודרת באיכות HD.
אימו
במוזיקה, אימו (באנגלית: Emo) הוא תת-סגנון של ההארדקור פאנק וכמו כן אימו הוא גם הכינוי לתת התרבות שמזוהה עם תת-סגנון זה. בראשיתו, המונח "אימו" תיאר מספר וריאציות עצמאיות, שקושרו אחת לשנייה כיוון שהן בעלות מוצא משותף. עובדה זו גורמת לערפול בתיחום הז'אנר.
באמצע שנות ה-90, המושג אימו החל לסמל את סצנת האינדי רוק שהושפעה מלהקות כמו Fugazi, נצר לגל הראשון של האימו. להקות כמו Sunny Day Real Estate ו-Texas is the Reason הקימו סגנון אינדי ומלודי יותר של אימו ופחות כאוטי ממקורות השראתו. הסצנה שכונתה כ"אינדי אימו" שרדה עד לשנות ה-90 המאוחרות, מאחר שרוב הלהקות התפרקו או שינו את סגנונן לסגנון הקרוב יותר למיינסטרים.
כשלהקות האינדי אימו נכנסו למיינסטרים, להקות חדשות החלו לחקות את הסגנון היותר מיינסטרימי ויצרו סגנון מוזיקה המכונה בתרבות הפופולרית גם הוא אימו. ההתרחבות המתמדת של המושג הופך את סגנון האימו לסימן היכר כללי, יותר מאשר סגנון מוזיקה ספציפי.
למרות ההגדרה המוזיקלית לתת ז'אנר אימו, ישנן מספר להקות החשבות על ידי מעריצים ללהקות אימו, על אף שזה לא אחד מהסגנונות הטכניים שלהם (לרוב מדובר בלהקות מתת סוגות שונות של הרוק והמטאל). כמו כן, המונח ניתן להגדרה אישית של אדם.
הגל הראשון (1985 - 1994)
ב-1985 בוושינגטון הבירה, איאן מק'קיי וגאי פיקיוטו, ותיקי סצנת ההארדקור בבירה, החליטו להתרחק ממה שהם ראו כאילוצים של הסגנון הבסיסי של ההארדקור ומהאלימות המחריפה בסצנה. הם לקחו את המוזיקה שלהם לכיוון אישי יותר עם הרגשה הרבה יותר אקספרימנטלית כשהתחילו עם Embrace של מק'קיי ו-Rites of Spring של פיקיוטו. סגנון המוזיקה שהתפתח על ידם הפך במהירות לסגנון בפני עצמו.
תוך זמן קצר, הצליל של האימו בבירה החל להשפיע על להקות אחרות כגון Moss Icon, Nation of Ulysses, Dag Nasty, Soulside, Shudder to Think, Fire Party, Marginai Man ו-Gray Matter, שרובן הוציאו את תקליטיהן על ידי הלייבל של מק'קיי, Dischord Records. הגל המקורי של האימו בבירה הסתיים בסוף 1994 עם נפילתה של Hoover.
מקור המושג "אימו" אינו ברור. חברי להקת Rites of Spring הזכירו בריאיון ל-Flipside Magazine ב-1985 שחלק מהמעריצים שלהם החלו להשתמש במושג כדי לתאר את המוזיקה שלהם. בתחילת שנות ה-90, היה נפוץ להתייחס לסצנת הבירה המוקדמת כ"אימוקור", אף על פי שלא ברור מתי התחיל השימוש במושג.
לאחר שסצנת הבירה התרחבה, סצינות נוספות החלו להתפתח עם צליל ועקרון דומה. בסן דייגו בתחילת שנות ה-90, Gravity Records הוציאו מספר תקליטים בסגנון האימו. להקות התקופה היו Heroin, Indian Summer, Drive Like Jehu, Angel Hair, Antioch Arrow, Universal Order of Armageddon, Swing Kids ו-Mohinder. בנוסף, בקליפורניה, Ebullition Records הוציאו תקליטים של להקות מאותו הזרם, כגון Still Life ו-Portraits of Past, בנוסף לאלה של להקות הארדקור פאנק מסורתי, בעלות רקע פוליטי וחברתי משותף.
באותו הזמן, באזור ניו יורק-ניו ג'רזי, להקות כמו Native Nod, Merel, 1.6 Band, Policy of 3, Rye Coalition, Quicksand ו-Rorschach הצטרפו לזרם. להקות רבות באזור היו מעורבות בסצנת המועדון ABC No Rio בניו יורק, שהיה בעצמו תגובה לאלימות ולסטגנציה בסצנה וכן תגובה ללהקות שניגנו ב-CBCG, מועדון ההארדקור הקטן הנוסף שהתקיים בניו יורק באותם הזמנים. רוב הגל הזה של האימו, במיוחד בסצנת סן דייגו, החל לנוע לכיוון צורה יותר אגרסיבית וכאוטית של האימו, שכונתה "סקרימו".