cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משכן הכנסת
מבנים זמניים
ב-18 באפריל 1948 הוקמה מועצת העם, ולצד מנהלת העם התכנסה בבית קק"ל שבתל אביב עד 14 במאי באותה שנה. עם הכרזת העצמאות בבית דיזנגוף, הפכה מועצת העם למועצת המדינה הזמנית ולגוף המחוקק של המדינה החדשה. הכנסת הראשונה קיימה את ארבע ישיבותיה הראשונות בבניין הסוכנות היהודית בירושלים (בין 14 בפברואר ל-17 בפברואר 1949), והחל מ-8 במרץ אותה שנה התכנסה בתל אביב. הישיבות שהתקיימו בתל אביב, הן ישיבות הכנסת הראשונה והן ישיבות מועצת המדינה הזמנית שקדמה לה, נערכו במספר מקומות בתל אביב: בבית העצמאות שבשדרות רוטשילד, ובבניין קולנוע קסם (שלימים נהרס ובמקומו נבנה מגדל האופרה) שבכיכר הכנסת.
ב-9 בדצמבר 1949 התקבלה החלטה 303 בעצרת האו"ם המאשרת את בינאום ירושלים. ב-13 בדצמבר 1949 בתגובה להחלטת האו"ם, ראש הממשלה דוד בן-גוריון הכריז על ירושלים כבירת ישראל. ב-14 בדצמבר 1949 הועבר לירושלים משרד ראש הממשלה. ב-26 בדצמבר 1949 עלתה הכנסת לירושלים. תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית, והחל מ-13 במרץ 1950 ישבה בבית פרומין שבמרכז העיר.
שנים ראשונות
כבר באפריל 1949 דובר על הקמת משכן הכנסת בגבעת רם. בתחילה הוצע להקימו לצד בנייני האומה, וזאת כדי ליצור קשר סמלי בין העם היושב בארץ לבין יהדות התפוצות (שנהגה לקיים קונגרסים וועידות בבנייני האומה). מיקומו של המשכן בתוך מתחם קריית הממשלה השתנה בתוכניות השונות: באחת מהן תוכננה הכנסת בצדה הצפוני-מערבי של רחבה ייצוגית, בצד בית הנשיא ומשרד ראש הממשלה; ובאחרת היא ממוקמת באמצע קריית הממשלה ומוקפת במשרד ראש הממשלה, משרד החוץ ומשרד האוצר; בית הנשיא, בתוכנית זו, שוכן על גבעה בחלקה הדרומי-מזרחי של הקריה (עליה נבנתה בסופו של דבר הכנסת עצמה).
לבסוף הוחלט ב-1955 שמן הראוי שהמשכן יהיה לצד קריית הממשלה, במקומו הנוכחי, ולא בתוכה, וזאת כדי לסמל את הפרדת הרשויות ומשיקולים של סדרי תנועה, גישה של הציבור הרחב למבנה ושעות העבודה של הכנסת. ב-25 ביולי 1956 הוכרזה תחרות לתכנון המשכן, אבל בשל העובדה שלא היה מימון לבנייה רוב האדריכלים בישראל לא נגשו לתחרות. ב-24 ביולי 1957 פורסם שבתחרות זכתה תוכניתו של האדריכל יוסף קלארווין. תשעה ימים לפני כן נודע שהברון ג'יימס דה רוטשילד הוריש סכום של 1.25 מיליון לירות שטרלינג (6 מיליון לירות ישראליות) למימון הבנייה.
חבר השופטים נימק את החלטתו: תוצאות התחרות עוררו סערה בקרב אדריכלים בישראל. העיתונאי אורי אבנרי פרסם בשבועון העולם הזה כתבה שטענה כי בפרסום תוצאות התחרות יש חשד לפרוטקציה ולשיפוט לקוי. בישיבה שערך הוועד הארצי של איגוד הארכיטקטים הוחלט לפעול כנגד הקמת משכן הכנסת לפי התוכנית שנבחרה. יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק הורה להקים ועדת מומחים, אשר פסקה לבסוף לטובת התוכנית הזוכה בתחרות.
אבן הפינה הונחה ב־14 באוקטובר 1958 במעמד נשיא המדינה יצחק בן-צבי. את אבן הפינה הניחה אלמנת התורם, הברונית דורותי רוטשילד. אולם הן התוכנית עצמה, והן עצם זכייתו של קלרויין נותרו שנויות במחלוקת, ולכן בתהליך התכנון שותפו אדריכלים נוספים, בהם דב כרמי ובנו רם. הערכת התקציב הראשונה עמדה על כ-9 מיליון ל"י, אולם התקציב הסופי עמד על למעלה מ-20 מיליון ל"י. הבנייה נעשה על ידי יחידת הסמך הממשלתית מע"צ, והקבלן הראשי היה חברת סולל בונה. עיצוב פנים הבניין הופקד בין השאר בידי דורה גד. את הקיר הדרומי של אולם המליאה, הקיר שמאחורי בימת היושב ראש עיצב דני קרוון, ושם היצירה: "שאלו שלום ירושלם ישליו אהביך".
על פי התוכנית המקורית, היה טקס הפתיחה של המשכן להתקיים בט"ו באב, 1 באוגוסט 1966. אולם חנוכת הכנסת התמהמהה וב-22 באוגוסט 1966 הועבר הבניין באופן רשמי מידי הממונה על מע"צ, שר העבודה יגאל אלון, לידי יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת קדיש לוז.
טקס חנוכת המשכן
בניית המשכן נמשכה חמש שנים, ותקציב הבנייה היה 22 מיליון ל"י. בפברואר 1960 חשף מבקר המדינה אי-סדרים תקציביים בעבודות הבניה. חנוכת משכן הכנסת לוותה בשורה ארוכה של אירועים שהחלו ביום שני, 29 באוגוסט 1966. לנמל התעופה לוד החלו מגיעים לישראל עשרות יושבי ראש של פרלמנטים ברחבי תבל. את פניהם קיבלו יו"ר הכנסת וסגניו. בשעות אחר הצהריים נערך טקס בו נקרא שמו של הרחוב המחבר את משכן הכנסת עם רחוב קפלן בקרית הממשלה על שם ג'יימס דה רוטשילד. בטקס השתתפו ראש עיריית ירושלים טדי קולק, חברי מועצת העיר ובני משפחת רוטשילד ואילו דוד בן-גוריון החרים את האירוע. עוד באותו היום נערכה קבלת פנים חגיגית במשרד החוץ לראשי הפרלמנטים האורחים. בשעות הערב נערך בירושלים מצעד לפידים חגיגי בהשתתפות כ-1,500 בני נוער.לטקס חנוכת המשכן שנערך ביום שלישי, 30 באוגוסט 1966 הגיעו כ-5,000 מוזמנים. למחרת בשעות הבוקר נערכה הישיבה החגיגית הראשונה של הכנסת, בנוכחות יושבי ראש הפרלמנטים הזרים. בין האורחים היו הוראס קינג, יושב ראש בית הנבחרים הבריטי, וכן יושבי ראש בתי נבחרים מקנדה, אוסטריה, גרמניה המערבית, צרפת, נורווגיה, שוודיה, פינלנד, חוף השנהב, סיירה לאון, אוסטרליה, יושב ראש הבית התחתון מיפן, חברים מבית הנבחרים של ארצות הברית והסנאטור וולטר מונדייל. בטקס נשא דברים יושב ראש האלת'ינגי, הפרלמנט של איסלנד, הנחשב לפרלמנט הקדום ביותר בעולם.
שנות ה-60 וה-70
ב-1967 ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, לפני פריצת כוחות צה"ל למזרח ירושלים, הכנסת הופגזה מירי של חיילים ירדנים.
אדמות משכן הכנסת היו בבעלות הכנסייה היוונית אורתודוקסית, ובשנת 1951 הוחכרו לקרן הקיימת לישראל למשך 99 שנים. בסוף המאה ה-20 רכשה מדינת ישראל מהכנסייה את השטח עליו בנוי המשכן.
בקיץ 1972 העלה קצין הכנסת את החשש שמגדלי קריית וולפסון שנבנו אז, יוכלו לשמש לצליפה על הכנסת. בפברואר 1973 התכנסה ישיבה של נשיאות הכנסת עם שר הפנים, שר המשטרה ושר המשפטים בה הוצע לשריין את החלונות לכיוון המגדלים ולטעת עצים שיסתירו את הכנסת.
הרחבה ראשונה
כבר בתחילת 1984 פעל יושב ראש הכנסת, מנחם סבידור, להקמת אגף חדש להרחבת משכן הכנסת. לכל חבר כנסת היה חדר בודד בו הוא שוהה עם עוזריו הפרלמנטריים. לצורך כך נחפר בשנת 1986 בור ענק בחצר בצמוד לכנסת, אך הבנייה התעכבה בגלל התקציב שהוקצה לבנייה היה נמוך משמעותית מהעלות. לאחר הבחירות הוחלט בכנסת לאשר את תקציב הבנייה היותר גבוה והבנייה החלה בתחילת 1989. בשנת 1990, מכיוון שבניית האגף לא הושלמה, ביקש יושב ראש הכנסת, דב שילנסקי, היתר להצבת קראוונים בחצר הכנסת. העירייה מצדה סירבה לכך, מתוך חשש שהם ישארו במקום למשך זמן רב ויכערו את הנוף. למרות זאת, בדצמבר 1990 הוצבו בחצר הכנסת קראוונים לשימוש זמני עד השלמת האגף החדש. האגף החדש, שנקרא אגף נגבה, הושלם בשנת 1992.
הרחבת המשכן
בדצמבר 2020 פורסם כי התקיים דיון בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים, בדיון דובר על הרחבת משכן הכנסת כחלק מתוכנית "כנסת ישראל 2040", על פי התוכנית השטחים הבנויים באזור הכנסת צפויים להתרחב פי יותר מ-2.5 מהשטחים הקיימים, על מנת לעשות זאת קיים צורך לעקור 716 שנמצאים בצמוד למשכן, בנוסף לכך לבנות כ-35 לשכות חדשות ל-20 חברי כנסת חדשים, מספר חדרי דיונים, כ-4 מתחמים לוועדות סטטוטוריות, כ-6 מתחמים לוועדות שיעסקו בנושאים מייחודים והוספה של כמה עשרות מקומות חנייה. בתוכנית המקורית היה רעיון להקים הקים מתחם לינה לחברי הכנסת שלא גרים בירושלים או באזור המשכן, המתחם היה צפוי להכיל כ-30 חדרי מגורים שכל אחד מהם בשטח של כ-45 מ"ר אך לבסוף החלק של מתחם הלינה נגנז מהתוכנית. מעל ל-4000 אזרחים הגישו התנגדויות לתוכנית זו.
הכניסה למתחם ורחבת הכנסת
משכן הכנסת ממוקם על שלוחה של גבעת רם, כאשר הכניסות אליו הן כמעט כולן מכיוון צפון. הכניסה הראשית (הנקראת כניסת אתרוג) היא מכיוון רחבת הטקסים וממוקמת בקומה הרביעית של המשכן. בכניסה לרחבת הטקסים עמדו בעבר שערי פלומבו העשויים ברזל ומוקדשים לזכר השואה. במהלך השיפוץ שנערך במשכן בשנת 2007 הוזזו שערי הברזל ויצאו משימוש והוחלפו בזכוכית ממוגנת. השערים המקוריים ממוקמים כיום במעלה הרחוב המגיע אל הכניסה הראשית, ולצדם פסל הסנה הבוער שעמד בעבר על יד הכניסה למבנה המשכן.
מול הכניסה, מחוץ למתחם, מוצבת מנורת הכנסת בדמות מנורת שבעת הקנים, בעיצובו של הפסל האנגלי-יהודי בנו אלקן, תרומת הפרלמנט הבריטי. רחבת הכנסת בפתח המשכן משמשת לטקסים רשמיים. ליד הכניסה הראשית מוצד גלעד לזכר חללי מערכות ישראל מעשה ידי האמן זליג סגל (2007) ובו דולקת אש תמיד. דלתות הכניסה למשכן הכנסת נקראות "שער השבטים", והן מצופות ברונזה.
הקומה הרביעית כוללת את המעבר ליציע המכובדים וליציע העיתונאים, את טרקלין שאגאל ואת גלריית חברי הכנסת זוכי פרס ישראל. כמו כן, קיימת קומה חמישית, מעל לקומת הכניסה. בעבר מוקמו בה חדרי הסיעות וכיום שוכנים בה משרדי חלק ממחלקות הכנסת.
טרקלין שאגאל
טרקלין שאגאל הוא המרחב בו מתקיימים אירועים רשמיים של הכנסת, והוא מעוטר ביצירות אמנות מעשה ידי האמן היהודי מארק שאגאל: שלושה גובלני ענק המתארים את ההיסטוריה של העם היהודי, עיטורי פסיפס המפוזרים על רצפת הטרקלין, וקיר פסיפס גדול המתאר אלמנטים יהודיים.
בטרקלין ממוקם גרם מדרגות המוביל לכניסה אל לשכת יושב-ראש הכנסת וממנה אל מליאת הכנסת. בנוסף, ניתן להגיע מאזור הכניסה אל יציע הציבור, ואל הקומה החמישית בה מוקמו בעבר חדרי הסיעות והיום נמצאים בה משרדים של מחלקות הכנסת השונות.
אולם המליאה
אולם מליאת הכנסת הוא המקום בו מתכנסים חברי הכנסת לישיבות המליאה, והוא ממוקם בקומה השלישית. באולם 116 מקומות ישיבה לחברי הכנסת (מלבד המקומות סביב שולחן הממשלה) כולם מסודרים בצורת מנורה בארבע שורות. בראש האולם ניצבת בימת הנשיאות, ממנה מתנהל הדיון. יושבים בו יו"ר הישיבה, מזכיר הכנסת וסגנו ושני קצרנים, ובנוסף ממוקם בו דוכן הנואמים המרכזי. הקיר הדרומי של אולם המליאה, המכונה "שאלו שלום ירושלם ישליו אהביך", תוכנן על ידי דני קרוון. לכל אחד מחברי הכנסת מקום קבוע במליאה, המסומן בשמו. חברי הקואליציה ישובים משמאל לבימת הנשיאות, וחברי האופוזיציה ישובים מימינה. חברי הממשלה ישובים בשולחן הפנימי ביותר, כאשר מקומו של ראש הממשלה הוא ממול ליושב-ראש הכנסת. במקומו של כל חבר הכנסת מצויה מערכת ממוחשבת המשמשת להצבעה אלקטרונית. בארבע פינות האולם מצויים מיקרופונים המאפשרים דיבור ברשות יו"ר הישיבה להערה מן הצד. בפאות הימנית והשמאלית של האולם מצויים תאים המשמשים את עוזרי חברי הכנסת ואת מנהלי הסיעות.
לאולם המליאה חמש כניסות, כולן מתוך מסדרון רחב המכונה "הפרסה", משום שהוא מקיף את האולם משלושה צדדים. הפרסה הוא מקום בו יכולים חברי הכנסת להיפגש ביחידות ובפרטיות, שכן הכניסה אליו מוגבלת לחברי הכנסת ולמורשים בלבד. בפרסה ממוקם חדר עישון קטן, טלוויזיות ומקומות ישיבה לפגישות.
בקומה השלישית ממוקמים גם המזנונים: מזנון חברי הכנסת המיועד לחברי הכנסת ולמוזמנים על-ידיהם ונמצא בסמוך לאולם המליאה ומזנון הכנסת הכללי בו יכולים לסעוד כל באי המשכן ועובדיו. כן ממוקמים בקומה לשכת יושב-ראש הכנסת, ספריית הכנסת ומרפאת הכנסת. בקומה זו נמצאת הכניסה הראשית לאגף קדמה.
קומת הממשלה
הקומה השנייה במשכן הכנסת משמשת בעיקר את חברי הממשלה, ומצויים בה לשכותיהם הפרלמנטריות של השרים. הכניסה הראשית אליה היא מכיוון גרם מדרגות שתחילתו בכניסת הקואליציה למליאת הכנסת. אל מול המדרגות ממוקמת לשכת ראש הממשלה, ועל ידה נמצא חדר מיוחד לישיבות ממשלה, הנערכות בו באירועים מיוחדים. בקומה ממוקמת היצירה "שיר תהילה לירושלים" מאת האמן משה קסטל.
קומת הסיעות
הקומה הראשונה שימשה בעבר את ועדות הכנסת, אך לאחר השיפוץ שנערך במשכן בשנת 2007, עברו הוועדות לאגף קדמה ובקומה הראשונה התמקמו הסיעות. הקומה מאופיינת בקיר לבנים אדום הנמתח לכל אורכה. בקומה ממוקמים גם בית הכנסת והמסגד של הכנסת וחדרי העיתונאים. במסדרון הראשי מוצבת גלריה של "תמונות מחזור" מכל הכנסות החל ממועצת המדינה הזמנית ועד ימינו אנו. מקומה זו ניתן להגיע אל אגף נגבה.
אגף נגבה
האגף, שבנייתו הסתיימה בשנת 1992, מכיל בתוכו 48 לשכות עבור חברי הכנסת. בנוסף, נמצא בו אודיטוריום בן 330 מושבים המיועד לאירועים. קיר העץ המרכזי באודיטוריום עוצב על-ידי האמן דני קרוון, שעיצב גם את קיר האבן באולם המליאה.
אגף קדמה
אגף קדמה הוא החדש שבאגפי הכנסת, ובנייתו הושלמה בשנת 2008. כשנחנך, הכפיל שטח האגף את שטחו הכולל של המשכן. באגף שלוש קומות מעל הקרקע ועוד קומה אחת מתחת לפני הקרקע. מצויות בו חצרות פנימיות רבות, שבחלקן מוצגים ממצאים ארכיאולוגיים מכל רחבי הארץ. באגף ממוקמות ועדות הכנסת, כל אחת באולם ייעודי המצויד בטכנולוגיה שלא נמצאה באולמות הישנים: מיקרופונים, מקרן ומסך, ומצלמות לשידורי הדיונים. בצמוד לאולם של כל ועדה נמצא חדר עבור מנהל הוועדה. בנוסף, נבנו באגף 49 לשכות לחברי הכנסת בגדלים שונים, פינת עישון עבור הקהל הרחב והמזנון החלבי. באגף ממוקמים משרדיהן של מרבית מחלקות הכנסת, כמו גם חדר הכושר, ארכיון הכנסת, אולפני ערוץ הכנסת ואף סניף הדואר בכנסת (שנסגר באפריל 2023).
יצירות אמנות בכנסת
לאורך השנים היו אמנים רבים ומגוונים שהעניקו או תרמו יצירות אמנות שונים לחברי כנסת או לכנסת עצמה. כשהיצירה על קיר המליאה, מאחורי בימת היושב-ראש, נתרמה על ידי האמן דני קרוון, יצירת השטיחים האמצעי, הימני והשמאלי ופסיפס רצפה נתרמה על ידי מרק שאגאל. וכן קיים שטיח פרסי על אחד הקירות, כשהתורם אינו ידוע.
מנורת הכנסת
מנורת הכנסת היא אנדרטת ברונזה בגובה כחמישה מטרים, הניצבת בקצה גן הוורדים, מול משכן הכנסת. את המנורה העניק הפרלמנט הבריטי כמחווה למדינת ישראל הצעירה בשנת 1956, והיא מעשה ידיו של בֶּנוֹ אֶלְקָן, אמן יהודי-בריטי ממוצא גרמני. המנורה מציגה כשלושים אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים מכוננים בתולדות עם ישראל, ונחשבת ל"ספר לימוד" ויזואלי של ההיסטוריה היהודית לדורותיה.
המנורה נחנכה בשנת 1956 בגן המנורה בסמוך לבית פרומין במרכז ירושלים. בשנת 1966 נדדה המנורה יחד עם הכנסת אל המשכן החדש בגבעת רם.
מנחת המסוקים
סמוך למשכן הכנסת, בצידו המזרחי של גן וואהל לוורדים פועל מנחת מסוקים, המשרת מפעם לפעם את באי הכנסת. המנחת נקרא על-שם תא"ל שמואל אלדר.
גאורג היינריך פון ברנהורסט
גאורג היינריך פון ברנהורסט (בגרמנית: Georg Heinrich von Berenhorst; 26 באוקטובר 1733 – 30 באוקטובר 1814) היה הוגה דעות צבאי גרמני.
ביוגרפיה
ברנהורסט נולד בסאנדרסלבן, בשנת 1733 כבנו הלא חוקי של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו. בגיל 15 התגייס לצבא הגרמני של פרידריך הגדול ושירת כקצין בחייל הרגלים וכקצין מטה במלחמת שבע השנים. בשלב מסוים אף שירת במפקדתו של פרידריך הגדול עצמו. אחרי מלחמת שבע השנים, פרש ברנהורסט מן השירות הצבאי בדרגת מיור ושימש כדיפלומט בנסיכות הולדתו, אנהלט דסאו, בתפקידים כגון: ראש הלשכה של הנסיך והאחראי על בתי המשפט. במסגרת שירותו הדיפלומטי נסע ברנהורסט לצרפת, לאיטליה ולאנגליה. בשנת 1790 פרש מעבודתו והחל לעסוק בכתיבה צבאית עד למותו בשנת 1814 בדסאו.
ברנהורסט נישא בשנת 1783 להינריטה פון ברנהורסט, ולהם נולדו שישה ילדים.
הגותו הצבאית
חיבורו החשוב ביותר של ברנהורסט הוא "הרהורים על אמנות המלחמה, התקדמותה, סתירותיה וודאותה" (Betrachtungen über die Kriegskunst, über ihre Fortschritte, ihre Widersprüche und ihre Zuverlässigkeit), הכרך הראשון של ספר זה יצא בשנת 1796 והשני ב-1798. ספר זה זכה לפופולריות רבה ולהשפעה, ולדברי אחד מבני התקופה: "שום ספר לא נקרא רבות כמו ההרהורים". ברנהורסט חיבר גם כמה חיבורים צבאיים חשובים נוספים כגון "מכתמים" (Aphorismen, 1805).
בספרו סקר ברנהורסט את התפתחות מדע המלחמה עד ימיו והתנגד לתפיסות הרווחות בו. הוא ביקר את תפיסת המלחמה כמדע, בו ניתן למצוא נוסחאות לניצחון, ואת תפיסת החיילים כמכשירים לוחמים. המושא של ביקורת זו היה למעשה פרידריך הגדול, שהחזיק בתפיסות אלו וניהל כך את צבאו. ברנהורסט טען כי הגורמים לניצחון או להפסד נובעים מן הפסיכולוגיה של הלוחמים יותר מאשר מן התאוריה הצבאית. המלחמה, אם כך דומה בטיבה לנפש האדם, ובלתי ניתנת לחיזוי מראש. מסקנתו של ברנהורסט הייתה שתאוריה צבאית כללית, התקפה תמיד, וכן תכנון תוכניות מלחמה מראש, בלתי אפשריים ולא יביאו תועלת.
ברנהורסט תמך בצבאות לאומיים גדולים, כמו הצבא הצרפתי שלאחר המהפכה הצרפתית, שכן לצבאות כאלו יש בדרך כלל מורל ורוח לחימה עזה יותר מאשר לצבאות המקצועיים. ברנהורסט טען כי הצבא הרצוי הוא צבא הבנוי ברובו מכוחות מילואים ולא צבא סדיר מקצועי.
טראג'י פ. הנסון
טראג'י פנדה הנסון (באנגלית: Taraji Penda Henson; נולדה ב-11 בספטמבר 1970) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2009 על תפקידה בסרט "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן". כיכבה בתור קוקי ליון בסדרת הדרמה של רשת פוקס "אימפריה" בין השנים 2015–2020, ועל תפקידה בסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה.
ביוגרפיה
הנסון נולדה בדרום-מזרח וושינגטון די. סי., לברניס גורדון, מנהלת חברה בחנות כלבו בוושינגטון, ולבוריס הנסון, שרת ומייצר מתכת. שמה הפרטי של הנסון הוא בשפה הסוואהילית: "טראג'י" משמעותו "תקווה", ו"פנדה" – "אהבה".
יש לה שני אחים צעירים, שון ואפריל. היא מדברת לעיתים קרובות על השפעתה של סבתה מצד אמה, פטסי באלארד, שליוותה אותה בטקס פרסי אוסקר ה-81 בשנה בה הועמדה. על פי ניתוח DNA מיטוכונדריאלי, הנסון מקורבת לשבט אנשי המאסה בקמרון. לדבריה, חוקר הקוטב הצפוני מת'יו הנסון היה "אחיו של סבא רבא שלי."
הנסון למדה ב"תיכון אוקסון היל" במרילנד, ולאחר מכן למדה באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית לחקלאות וטכנולוגיה. לאחר שסיימה את לימודיה במוסדות אלה בהצלחה, החלה ללמוד לתואר ראשון באמנויות הבמה באוניברסיטת הווארד. כדי לממן את לימודיה, היא עבדה בבקרים כמזכירה בפנטגון ובערבים עבדה כמלצרית מזמרת באוניית התענוגות "the Spirit of Washington".
קריירת משחק
בשנת 1997 החלה לשחק בסדרות טלוויזיה בתפקידי אורח, אך את תפקידה הבולט הראשון קיבלה בשנת 2001, בסרט הדרמה "בייבי בוי" לצדו של הזמר טייריס גיבסון.
בשנת 2002 הצטרפה לעונה השנייה של סדרת הפשע "המחלקה", שם גילמה את תפקידה של המפקחת ריינה וושינגטון, לצד השחקנים בוני בדליה וג'ון האם. היא שיחקה בתפקיד זה עד העונה הרביעית ב-2004.
הופעתה הראשונה המשמעותית של הנסון על מסך הקולנוע הייתה בשנת 2005 בסרט זוכה פרס האוסקר "מלחמות הראפ". באותה שנה שיחקה הנסון גם במותחן האקשן "ארבעה אחים".
בשנת 2008 כיכבה הנסון בדרמת המסתורין הרומנטית זוכת 3 פרסי האוסקר של דייוויד פינצ'ר "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן". בסרט גילמה הנסון את דמותה של קוויני שמאמצת את בנג'מין באטן גיבור הסרט. על תפקידה בסרט הייתה הנסון מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גילדת שחקני המסך, פרס בחירת הקהל ועוד.
החל משנת 2011 גילמה הנסון בסדרה "מבוקש" את דמותה של הבלשית ג'וזפין "ג'וז" קרטר, בלשית במחלקת רצח במשטרת ניו יורק, עד אמצע העונה השלישית. בשנת 2014 שיחקה בדרמת הפשע "אף מעשה טוב" לצד אידריס אלבה.
החל משנת 2015 ועד שנת 2020, כיכבה הנסון בתפקיד ראשי בדרמה המוזיקלית "אימפריה" של רשת פוקס, העוסקת בתעשיית חברות ההקלטה של מוזיקת ההיפ הופ. בסדרה היא מגלמת את דמותה של קוקי ליון, אשתו של מייסד החברה, אותו משחק טרנס האוורד. על תפקידה בסדרה קיבלה פרסים וביקורות חיוביות ממבקרים בארצות הברית, ואף זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה וקיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה בשנים 2015 ו-2016
בשנת 2016 גילמה את המתמטיקאית קתרין ג'ונסון בסרט הדרמה הביוגרפי "מאחורי המספרים", אשר מבוסס על ספר באותו שם מאת מרגוט לי שטרלי, ועוסק בפעילותן של ג'ונסון, דורותי ווהן, מרי ג'קסון ונשים אפרו-אמריקאיות נוספות שנטלו חלק בתוכנית מרקורי של נאס"א. על תפקידה בסרט קיבלה מועמדויות וזכיות רבות ואף ביקורות טובות מהמבקרים על משחקה. באותה שנה שיחקה בסרטו של פיטר בילינגסלי "במנוסה". בסוף שנה זו, מגזין טיים בחר בהנסון לאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם. באותה השנה פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה "Around the Way Girl" בהפצה של הניו יורק טיימס והפך במהרה לרב-מכר.
בשנת 2019 כיכבה בסרט "מה גברים רוצים" (מבוסס על הקומדיה הרומנטית של מל גיבסון "מה נשים רוצות" משנת 2000), כסוכנת ספורט, שלא מקבלת הערכה מעמיתיה הגברים, ומקבלת את היכולת לשמוע את מחשבות הגברים שבסביבתה.
ביולי 2020 פורסם כי הנסון מפיקה סדרת ספין אוף בכיכובה לסדרה "אימפריה".
בשנת 2021 השתתפה בספיישל "החבובות: האחוזה הרדופה" שעלה בדיסני+.
בשנים 2015, 2016 ו-2017 התארחה בתוכנית הטלוויזיה המונחת על ידי ג'ימי פאלון "The Tonight Show".
חיים אישיים
בשנת 1994, ילדה הנסון את בנה, מרסל. אביו, ויליאם למאר ג'ונסון, היה בן זוגה של הנסון בשנות בית הספר התיכון והמכללה והוא נרצח ב-2003.
הנסון התארסה לשחקן ה-NFL לשעבר קלווין היידן ב-13 במאי 2018. באוקטובר 2020 חשפה כי השניים נפרדו.
כתומכת ידועה של ארגון 'אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים' (PETA), הופיעה הנסון בינואר 2011 בקמפיין עירום עם הכותרת "אני מעדיפה להיות עירומה מאשר ללבוש פרווה". היא השתתפה שוב בקמפיין ל-PETA בשנת 2013, שהפעם הכותרת היא "תהיה מלאך לבעלי חיים", שם הנסון הצטלם עם הכלב המשפחתי 'דוד וילי'. "כלבים כבולים סובלים מדי יום ביומו", נכתב בקמפיין. "הם קופאים, רעבים, צמאים, פגיעים ובודדים. שמור אותם בפנים, איפה שזה בטוח וחם."
בפברואר 2015 התייצבה לסדרת פרסומים של ארגון קמפיין NOH8 אשר תומך בקהילת הלהט"ב. בסוף 2017 עברה לתזונה טבעונית כדי למנוע היווצרות של סרטן הקיבה. הנסון היא נוצריה ורואה במשחק כחוויה רוחנית.
עץ הדודו
עץ הדודו (sideroxylon grandiflorum, בעבר נודע בשם Calvaria major) הוא מין עץ מסדרת האברשאים, הקרוי על שם העוף הנכחד דודו והוא מין אנדמי למאוריציוס.
לפי מחקרו של סטנלי טמפל (1977), שהתפרסם בכתב-העת היוקרתי "סיינס", עמד הצמח להיעלם מן העולם ונותרו ממנו רק 13 פרטים, שכן העץ היה תלוי בהנבטה של זרעיו אחרי שעברו בקיבת דודו ונשחקו בה. מחקר מאוחר יותר העלה כי טמפל, אורניתולוג בהכשרתו, התעלם מנתונים וממחקרים בוטניים שסתרו את טענתו. התאוריה של טמפל, שהופצה ברבים, גם עמדה בסתירה לקיומם של עצי דודו שנבטו אחרי היכחדותו של העוף. הנטייה היום היא לייחס את הירידה במספר עצי הדודו, לשיעור של כמה מאות, לסיבות סביבתיות אחרות.
כריסטיאן הרטר
כריסטיאן ארצ'יבלד הרטר (באנגלית: Christian Archibald Herter; ) היה מדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית. קודם לתפקיד זה הוא שימש מושל מסצ'וסטס ונציגה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קורות חיים
הרטר נולד בפריז שבצרפת להורים ממוצא אמריקני ששהו באירופה לצורכי השתלמותם באמנות. בשנת 1904 שבה המשפחה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק. בשנת 1915 סיים הרטר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ומונה כנספח בשגרירות ארצות הברית בברלין. בשנת 1917 הוא נישא למרי לבית פראט, בתו של מייסד מכון פראט, פרדריק פראט.
בשנים 1931–1942 כיהן הרטר בבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס ובשנים 1943–1953 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. פעילותו התמקדה בנושאים לאומיים ו"ועידת הרטר" שהתכנסה ב-1947 היוותה את הבסיס לתוכנית מרשל שיזם נשיא ארצות הברית הארי טרומן. באותה שנה נוסד על ידו, במשותף עם ג'ורג' קייזר, המכון למזרח התיכון. כהונתו בבית הנבחרים נמשכה עד היבחרו לתפקיד מושל מסצ'וסטס.
בתום כהונתו כמושל (1953–1957) מונה הרטר לשמש עוזר מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס. בעקבות מחלתו של דאלס הוא מונה כמחליפו, בשנת 1959, ונותר בתפקיד עד לסיום כהונתו של הנשיא אייזנהוואר בשנת 1961. בשנת סיום כהונתו הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
תחת הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון המשיך הרטר להחזיק בתפקידים ממלכתיים, העיקרי שבהם עם מינויו לתפקיד נציב הסחר של ארצות הברית (1962–1966). הרטר היה הראשון לכהן בתפקיד זה וכיהן בו עד לפטירתו.
בסתר רעם
בסתר רעם - הלכה, הגות ומנהיגות בימי השואה הוא ספרה של אסתר פרבשטין, היסטוריונית חרדית וראש הקתדרה להוראת השואה במכללה ירושלים. הספר יצא לאור במוסד הרב קוק בשנת תשס"ב.
שמו של הספר מקורו מפסוק מספר תהילים:. בו נרמז כי גם בימי הסתר פנים, שעת ניסיון ומבחן לעם ישראל, נאחזו באמונה הדתית.
הספר כולל שבעה שערים ובהם סקירה היסטורית על השואה, על ההלכה בשואה והחיים באותם הימים ועל התאוששות שארית הפליטה.
שער ראשון: השואה בראייה היסטורית
הפרק הבא עוסק בהתנהגות המנהיגים החסידיים, נושא שהיה מוקד לוויכוח: האם הם נטשו את עדתם בימי השואה? בספר מפורט סיפורם של שלושת האדמו"רים שניצלו: אברהם מרדכי אלתר - האדמו"ר של חסידות גור, אהרן רוקח האדמו"ר מחסידות בלז ויואל טייטלבוים האדמו"ר של חסידות סאטמר. הספר מציג את הרקע הנותן הסבר ל"הצלתם" או "בריחתם" - הכול לפי דעתו של הכותב. החסידים רחשו להם הערכה, אמון ואהבה והיו מוכנים שיצילו עצמם על-מנת לשמור על רציפות החסידות. בנוסף לכך, הם היו ב"מוקדי העדשה הגרמנית" שבאה לידי ביטוי בתאוות ההתעללות והרצח כלפיהם. היא מציינת כי רוב הניסיונות להציל את האדמו"רים לא יצאו לפועל משום שהמנהיגים סירבו לעזוב את קהלם.
שער שני: הלכה בשואה
חוקרי השואה ביקשו לבחון באיזו מידה נשמרו עקרונות ההלכה בימי מבחן אלה. השאלה ההלכתית הייתה האם הפעולות שיש לנקוט הן בגדר פיקוח נפש ואז על האדם בישראל היה להציל את חייו, חוץ מאשר בשלושת מקרים של ייהרג ואל יעבור: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים. או ניתן לקבוע שמדובר ב"שעת שמד" שבה המטרה של הגרמנים הייתה לעקור את דת ישראל ואז אין לשנות אף מנהג - אפילו לא את הלבוש - ולקיים ייהרג ואל יעבור בכל מקרה. ככל שהתבררה המדיניות הנאצית הרבנים הגיעו למסקנה שמדובר בפיקוח נפש ואפשר לדחות קיום מצוות בהווה במטרה לשמור על קיומו של עם ישראל בעתיד. כך, למשל, הותרו אכילת מאכלות אסורים, עבודה בשבת, וחמץ בפסח.
מקרים אחדים הוצגו בספר והמסקנה הייתה כי יחד עם מתן ההיתרים נשמרה הדאגה כי האדם לא יאבד את צלמו היהודי-מוסרי הבסיסי.
בשולי נושא ההצלה עלתה השאלה האם יהודי רשאי להתחזות כנוכרי עד אשר תעבור הסכנה לחייו. האם מעשה מעין זה הוא למעשה כמו המרת דת או עבודה זרה. התופעה לא הייתה רחבה שכן האוכלוסייה המקומית לא עודדה זאת. סוגיה מיוחדת הייתה הניסיון להציל את הילדים אפילו בסיכון של המרת הדת. בכל מקרה, רק מיעוט יכלו להיעזר בדרך זו לשם הצלתם.
החלק האחרון בשער זה מרכז שאלות שנשאלו רבנים על ידי הציבור. עיקר השאלות עסקו ב"מאכלות אסורים": עד כמה ניתן לגלות גמישות בהגדרתם, מתי אפשר להשתמש בהם ואפילו איזה ברכות יש לברך לקראת אכילתם. סוגיות אחרות עסקו בגילוח הזקן כפי שנדרשו, החובה היומית להניח תפילין ועד כמה יש לשמור על ענייני הקבורה. לשאלה האחרונה הייתה השלכה גם למקרי ההתאבדות שקרו באותה עת: האם יש להתייחס בחומרה לתופעה (כמו בהלכה) או בהבנה לאלו הנוהגים כך - בהתחשב במצב.
שער שלישי: המשפחה
הדיון בשער זה נסב על הנושא: מדוע אנשים חפצו לבוא בברית נישואים, למי היה עניין להעמיד משפחה באותם הימים. מובא דיון רבני משנת 1940 לפיו הועלתה לדיון שאלת קיום הנישואים כלל. למעשה הייתה תופעה של נישואים חפוזים - רבים, בעיקר צעירים, באו בברית הנישואים. החשש של הרבנים היה להתעוררות תופעת העגינות, ולעיתים נכתב בטקס הנישואים גם גט על תנאי. סוגיית העגינות הייתה נושא חשוב לדיון הלכתי לאחר השואה, כאשר לא נודע מה עלה בגורל בני הזוג. עקרונות הפסיקה התבססו על ההלכות הבאות:
הרבנים סברו, גם לאור ההפקרות הצפויה באותם הימים, כי עדיף היה שהנשים לא יהיו בגדר אשת איש, אשר המגע עמן אסור משום לא תנאף. נימוק נוסף היה שהגרמנים סגרו את מקוואות הטהרה וממילא תיפגם טהרת המשפחה. כך נוצרה התופעה של "נישאים ללא רב".
בתום השואה, כאשר התבררו ממדי האסון, העמיקה תחושת הבדידות והחל "מבול של חתונות". באזור ברגן-בלזן התקיימו 3,000 חתונות ונולדו 2,000 תינוקות.
שער רביעי: חיים בשני מעגלים
השער עוסק בהתמדה של היהודים בתקופת השואה לשמור על מנהגי התפילה. אמנם יש עדויות כי תפילה בציבור הייתה אירוע מחתרתי ומסוכן, שהיה מועד להתערבויות תמידיות ולהתנכלויות. עם זאת, התברר כי הגרמנים אפשרו התכנסויות לתפילה או העלימו עין מהן. ההשערה היא שהדבר נעשה כאשר המטרה הייתה להשיג אווירה של רגיעה ואשליה, כאשר חיי היום-יום בגטו נכנסים למעגל של שגרה. בגטו ורשה נאסרו התפילות ב-20 בפברואר 1940 בתואנה של סכנת מחלות מידבקות. ראש היודנראט בגטו, אשר הצטווה לפרסם אזהרה על כך, כותב כי יש בעיר למעלה מאלף מניינים.
אסתר פרבשטין עמדה על תופעה נלווית: חיבורן של תפילות חדשות. בתפילה שחוברה בוורשה נאמר:
מן התפילות עולה הדאגה לנשלחים מהגטו וחוסר ודאות לגבי גורלם, מצוקת קיום קשה וקריאה לישועה נסית. התפילות היו מרכיב חשוב בחיי היהודים במחנה אושוויץ: נכתבו ספרי תפילה, נערכו תפילות בציבור ונעשה כל מאמץ להתמיד בהנחת תפילין.
עם שחרור היהודים מהמחנות הייתה הדרך לשיקום הגוף והנפש ארוכה. בתהליך זה היה לתפילה מקום חשוב. בית הכנסת המאולתר היה למרכז החיים הדתיים.
בחלקו השני של השער עוסקת המחברת במועדי ישראל בצל הכיבוש הנאצי. הם ידעו את המועדים וכיוונו את הפעילות הדורסנית כלפי היהודים דווקא למועדי ישראל. לדוגמה, היא סוקרת את מה שהתרחש בפורים בוורשה. הסתבר כי הגרמנים היו ערוכים בייחוד ביום זה לפגוע ביהודי העיר.
שער חמישי: הגות
אם הרוגי השואה כונו בספרות המסורתית "הקדושים", "מקדשי השם" הרי בתום מלחמת העולם השנייה נקראו "כצאן לטבח" - ביטוי לחוסר הערכה, מוות חסר משמעות, פסיביות ותמימות. בשנות ה-60 של המאה העשרים הוחל ליחס את המושג "גבורה" לא רק ללוחמים מזוינים. נכנס לשימוש המושג "קדושת החיים" בתור מאפיין לתגובה היהודית לשואה. היה מקום לקידוש המשך הקיום של היהודי במקום המוות על קידוש השם. הרבנים הצביעו על כך כי הרצון להישאר בחיים היה מניע חזק. אם מטרת הגרמנים הייתה השמדה הרי היהודים דווקא יילחמו על זכות קיומם.
נכון כי היהודים כאשר עמדו על שפת ההשמדה, התכוונותם הייתה למות על קידוש השם. היו לכך ביטויים בפומבי על ידי הכרזת "שמע ישראל" ושירת "אני מאמין" - עד למותם. הדוגמה של רבי עקיבא שימשה למופת באומרו: "ואהבת ... אפילו נוטל את נפשך". החוקרת שמה לב לתופעה כי, לעיתים, ההליכה אל תאי הגזים ובורות המוות של המוני ישראל לוותה ב"שתיקה גדולה". הם לא נתנו ביטוי חיצוני למצוקה. הרבנים ראו בזה אקט של קידוש השם ללא התרסה.
פרק שלם מוקדש לספר "אש קודש" שמחברו קרא לו חידושי תורה משנות הזעם ת"ש - תש"א - תש"ב. הספר כולל את דרשותיו של האדמו"ר מפיאסצנה, הרב קלונימוס קלמיש שפירא, בפני חסידיו בגטו ורשה, בעת השואה.
שער שישי: שארית הפליטה
המושג שארית הפליטה כלל את היהודים שנותרו בחיים לאחר מלחמת העולם השנייה בגטאות ובמחנות ריכוז. לקבוצה הייתה זהות, אשר נבעה מחוויות ותנאי החיים שהתהוו לאחר שחרורם על ידי צבאות בעלות הברית. מספרם נאמד עד 200,000. הספר בוחן באיזה מידה עולם האמונה סייע בשיקום הרוחני של שארית הפליטה.
לוחות ושברי לוחות
עם זאת, החוקרת אינה מתעלמת מתופעות רפיון האמונה וחיי דת. והיא מונה ארבעה תהליכים שהביאו לכך:
מנהיגות רוחנית במחנות העקורים
עם השחרור הסתבר כי כמעט לא נותרו רבנים. אחד מרבני ליטא רשם ביומנו: "נותרתי יחיד מרבני ליטא". הסיוע הגיע מהרבנים הצבאיים בצבא הבריטי ואילו רוב הרבנים הגיעו מצבא ארצות הברית. מבין האחרונים היה מספר רב מהתנועה הרפורמית ומהיהדות הקונסרבטיבית, דבר שהשפיע על היהודים במחנות העקורים שרובם באו מהיהדות האורתודוקסית. חלקם כבר נולדו בארצות המערב, ולא הכירו את התרבות המזרח-אירופית. בעיקר, תפקידם היה לשרת את החיילים ותרומתם לשארית הפליטה הייתה רבה.
הרבנים הצבאיים עסקו בסוגיות הבאות: קבורה נאותה לנפטרים, הקלה בשגרת חייהם היום-יומית, הגשת עזרה פיזית ושיפור תנאי החיים, עידוד הארגון העצמי וסיוע ראשוני בתהליך השיקום הרוחני. הם פעלו בקרב שארית הפליטה תקופה קצרה אך גורלית ביותר: ששת החודשים הראשונים לשחרור. אחריהם הגיעו למחנות רבנים אורחים שתרמו לשיפור המורל.
תחומי הפעילות החשובים של הרבנים:
שער שביעי: תיעוד
השער האחרון בספר עוסק בסוגי התיעוד הקיימים בחקר השואה: יומנים, ספרות זכרונות ותעודות שנמצאו.
אהרון נימצוביץ'
אהרון נימצוביץ' (בלטבית: Ārons Ņimcovičs נכתב גם: Aron Niemzowitsch 7 בנובמבר 1886 – 16 במרץ 1935) היה רב-אמן יהודי-לטבי בשחמט וסופר שחמט משפיע מאוד. נימצוביץ' היה הדמות המובילה בין השחמטאים מהאסכולה ההיפרמודרנית. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
ביוגרפיה
נימצוביץ' נולד בבית יהודי עשיר בריגה שבליבוניה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. בן דודו היה פרופסור ישעיהו ליבוביץ. בצעירותו למד לשחק שחמט מאביו, שעיה אברמוביץ' נימצוביץ', שהיה סוחר עצים. ב־1897 התגוררה המשפחה בדווינסק. נסע לברלין שבגרמניה ב-1904 כדי ללמוד פילוסופיה, אולם זנח את לימודיו והתחיל קריירה בשחמט מקצועני באותה שנה. הוא זכה במקום הראשון בטורניר הבינלאומי לשח במינכן ב-1906. לאחר מספר שנים סוערות שבהן לא זכה להצלחה, במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, עבר נימצוביץ' לקופנהגן ב-1922 (על פי מקורות אחרים ב-1920) וקיבל אזרחות דנית. שם התגורר בשכירות בדירת חדר. המעבר לדנמרק מקביל לעלייתו לצמרת השחמט העולמית. אהרון נימצוביץ' נפטר בשנת 1935 בסנטוריום בעיר קופנהגן מדלקת ריאות ונטמן בבית עלמין בעיר. שחקן השח הדני ינס אנפולדסן (1907- Jens Enevoldsen ;1980) קבור כיום במקום.
קריירת שחמט
פסגת הקריירה של נימצוביץ' הייתה בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה ה-20.
הישגים עיקריים בתחרויות:
בין הצלחותיו הבולטות ביותר של נימצוביץ' ניתן למנות את המקום הראשון בתחרות קופנהגן בשנת 1923, דרזדן 1926 וקרלסבד 1929, ומקום שני, אחרי אלכין, בתחרות סן רמו בשנת 1930.
הניצחון בתחרות קרלסבד 1929, שבה השתתפו גדולי השחמטאים של אותה התקופה, למעט ד"ר עמנואל לסקר ואלכין, נחשב להישג הגדול ביותר של נימצוביץ'.
נימצוביץ' לא פיתח נטייה לדו-קרבות, תוצאתו הבולטת היא תיקו עם אלכין בדו-קרב קצר בן שני משחקים שהתקיים בשנת 1914, 13 שנים לפני שאלכין הפך לאלוף העולם.
הגם שנימצוביץ' מעולם לא זכה נגד קפבלנקה, תוצאתו טובה יותר מול אלכין. הוא אף ניצח את אלכין בכלים השחורים בתחרות סנקט פטרסבורג בשנת 1914. אחד ממשחקיו המפורסמים ביותר של נימצוביץ' הוא משחק מול פרידריך זמיש מתחרות קופנהגן בשנת 1923 שהגיע לעמדת צוגצוונג ומכונה משחק צוגצוונג האלמוות. משחק מפורסם אחר הוא ניצחונו מול פול ג'והנר בתחרות דרזדן 1926. כאשר היה בכושר, נימצוביץ' היה יריב מסוכן מאוד גם בכלים השחורים, תוך צבירת ניצחונות רבים מול שחקני העילית של אותה עת.
עמדת הסיום של משחק צוגצוונג האלמוות
משחקו של נימצוביץ' מול פרידריך זמיש מתחרות קופנהגן בשנת 1923 מכונה "משחק צוגצוונג האלמוות" משום שעמדת הסיום המוצגת מעלה נחשבת לעמדה נדירה ביותר של צוגצוונג בשלב המציעה. המשחק הסתיים כאשר הלבן נכנע בעמדה זו.
ללבן יש מעט מסעי רגלים שאינם מפסידים חומר, אך בשלב כלשהו יהיה עליו להניע את אחד מכליו. אם ישחק 1. צג1 או צד1 הרי ש-1...צה2 לוכד את המלכה הלבנה, על 1. מח2 יבוא 1...צ5ו3 לוכד את המלכה אף הוא. (אין אפשרות להכות את הצריח על ידי הרץ משום שהרץ מרותק למלך); על 1. ז4 צ5ו3 2. ר:ו3 צח2 מט ; 1. א3 א5 2. א:ב4 א:ב4 3. ב3 מח8 (מסע המתנה) 4. ח4 מז8 וללבן אין מסע וכעת יפסיד חומר. מסעים אחרים של לבן מפסידים חומר בצורה יותר ברורה. קיים ויכוח אם העמדה היא עמדת צוגצוונג טהורה, משום שגם אם הלבן "יצליח" להעביר את תור המסע לשחור, עדיין הוא יפסיד, אם כי באופן איטי יותר. אחרי 1...צ5ו3 2. ר:ו3 צ:ו3 המלכה הלבנה נלכדה ולשחור מלכה ורץ עבור שני צריחים.
השפעה
נימצוביץ' נחשב לאחד השחקנים והסופרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של השחמט. כתביו השפיעו על שחקנים רבים כולל ריצ'רד רטי, בנט לארסן ואלוף העולם בשחמט טיגראן פטרוסיאן. השפעתו עדיין מורגשת כיום.
נימצוביץ' פיתח אסכולה חדשה המכונה "היפרמודרנית". מעיקריה: הרגלים לא חייבים להמצא במרכז הלוח.
נימצוביץ' כתב שלושה ספרים על אסטרטגית שחמט: שיטתי (גרמנית: Mein System) והמצור (גרמנית: Die Blockade) שניהם בשנת 1925, ויישום שיטתי (גרמנית: Die Praxis meines System) בשנת 1929. מעריכים שכ-99% מאמני השחמט בימינו קראו את הספר "שיטתי", ועל כן הוא נחשב לתרומתו הגדולה ביותר של נימצוביץ' לשחמט. הספר מציג את רעיונותיו החשובים ביותר של נימצוביץ', בשעה שספרו השני המשפיע ביותר "יישום שיטתי" מפתח רעיונות אלו, מוסיף עליהם מעט אך יש לו ערך עצום כאוסף מעורר מחשבה של משחקיו של נימצוביץ' עצמו, גם במקרים שהמשחקים יותר משעשעים מאשר בעלי ערך לימודי.
התאוריות של נימצוביץ' התקשו לעמוד מול הרגלי השחמטאים, בשעה שהיו כאלה כמו אלכין, עמנואל לסקר ואפילו קפבלנקה שהרשו לעצמם לחרוג מעיקרי האסכולה הקשיחה שפיתח זיגברט טאראש, הרי הקבלה של רעיונותיו של טאראש, וכל הפישוטים של עבודתו המעמיקה של וילהלם שטייניץ הייתה כמעט כללית. הרעיונות הבסיסיים של הפילוסופיה של טאראש - שהמרכז צריך להישלט על ידי רגלים ושהפיתוח של הכלים צריך לתמוך בשליטה זו, היו בגדר חוקי טבע שכל שחמטאי התקופה צייתו להם.
נימצוביץ' ניפץ הנחות אלו. הוא גילה מושגים כגון הגנת יתר (הפחות חשובה מכל רעיונותיו מנקודת ראות מודרנית הגם שהיא עדיין מעניינת ולעיתים ישימה), שליטה במרכז באמצעות כלים במקום באמצעות רגלים, אלמנט המצור, פרופילקטיות (מסעים המונעים את תוכניות היריב), פיאנקטו (במקרה של הפיאנקטו ניתן לטעון שזה גילוי מחדש, אבל נימצוביץ' עידן את השימוש בו). נימצוביץ' גם הִצְרִין (הפך לפורמלי) אסטרטגיות המשתמשות בקווים פתוחים, במאחזים ופלישה לשורה השביעית של היריב, כל אלו מקובלים כיום על הציבור הרחב של השחמטאים. אחרים השתמשו ברעיונות כאלו גם לפניו, אבל נימצוביץ' היה הראשון ששזר את כולם לשלמות תֶּמָטִית.
פתיחות והסתעפויות על שמו
קיימות מספר רב של פתיחות והסתעפויות הנושאות את שמו, המפורסמת שבהן היא ההגנה הנימצו-הודית, (1. ד4 פו6 2. ג4 ה6 3. פג3 רב4)
בהגנה הנימצו-הודית מוכן השחור לעיתים קרובות לוותר על צמד הרצים שלו על ידי ההכאה ר:ג3. כפיצוי, גורם השחור להכפלת הרגלים של הלבן בטור ג', המהווה חולשה סטטית. השחור ישאף לסגור את העמדה כך שלצמד הרצים של הלבן לא יהיה מרחב תמרון. כדי להשיג מטרה זו על השחור לחסום את הרגלים הלבנים במרכז מלהתקדם, ולנטרל את סיכויי ההתקפה של הלבן באגף המלך. דוגמה לאסטרטגיה שנוהלה בהצלחה הוא המשחק הקלסי בין מיכאל בוטביניק לשמואל רשבסקי מתחרות המועמדים על אליפות העולם בשנת 1948, שהגיעה לעמדה הבאה לאחר מסע הלבן ה-24:
מוקדם יותר במשחק, הצליח רשבסקי לחסום את התקפת הלבן באגף המלך על ידי המסעים פו6-ה8 ו-ו5. כעת לשני הרצים של הלבן תפקיד הגנתי פסיבי בלבד, והמלכה הלבנה צריכה להמצא בערוגה א2 כדי להגן על א3 ו-ג4. ללא כל סיכוי למשחק נגדי, עמדת הלבן אבודה מבחינה אסטרטגית כבר עכשיו. בסופו של דבר החליף השחור מלכות וזכה בסיום.
הגנת נימצוביץ'  (1. ה4 פג6)
פתיחה זו נפוצה פחות שכן היא חריגה משהו. זוהי דוגמה לפתיחה היפרמודרנית בה השחור מזמין את הלבן לתפוס את מרכז הלוח עם הרגלים שלו. מטרת השחור היא לחסום או לבלום את רגלי הלבן במרכז, ואם יתאפשר לו בזכות משחק לא מדויק של הלבן, להחליש את מרכז הלוח הלבן על ידי התקדמות רגלים מתוזמנת היטב או תקיפת הכלים של הלבן המגינים על המרכז.
התקפת נימצוביץ'-לארסן או פתיחת לארסן (1. ב3 או 1. פו3 2. ב3)
רב אמן ריימונד קין, שכתב את הביוגרפיה על נימצוביץ', ומומחי פתיחות אחרים קוראים למסעים 1. ב3 או 1. פו3 ולאחר מכן 2. ב3 - התקפת נימצוביץ'-לארסן. קין גם כתב ספר בשם זה על הפתיחה.
רב האמן הדני הידוע בנט לארסן הוא שהחיה פתיחה זו בשנות ה-60 של המאה ה-20, ועשה בה שימוש רב במשחקיו, לכן זכה שזו תקרא (גם) על שמו. לארסן שאב השראתו ממשחקיו של נימצוביץ' אותם פתח לעיתים קרובות במסעים 1. פו3 2. ב-3.
המסע ב3 באגף מכין את הפיאנקטו של רץ אגף המלכה (שיוצב בערוגה ב2) ומשם יילחם על הערוגות המרכזיות ויפעיל לחץ על אגף המלך של השחור, היעד הרגיל של פתיחה זו. לעיתים קרובות הרץ ב2 מהווה מטרד רציני לשחור, ואין להחליפו סתם כך. כאשר מגיעים לשלב הסיום במשחק שבו השחור הצריח באגף המלך, רץ זה עשוי להוות את היסוד להתקפה מנצחת.
הגם שבתחילה היו ללארסן היו הצלחות רבות בפתיחה זו, היא ספגה מהלומה בדו-קרב בשנת 1970 בין ברית המועצות לנבחרת שאר-העולם בבלגרד. שם שיחק לארסן פתיחה זו מול אלוף העולם בשחמט בוריס ספסקי והפסיד ב-17 מסעים, הפסד מהיר בכל קנה מידה, במיוחד בכלים הלבנים. לארסן גם הובס בצורה משכנעת כאשר שיחק פתיחה זו מול רוזנדו באלינס במנילה, בשנת 1975.
הפתיחות לעיל מדגימות את רעיונותיו, החדשניים לתקופתו, של נימצוביץ' בדבר שליטה במרכז באמצעות הכלים במקום הרגלים.
הסתעפויות בהגנה הצרפתית
בשעה שללבן רגלים כפולים באגף המלכה, המהווים יעד להתקפת נגד של השחור, הם יכולים גם לסייע ללבן משום שהם מאפשרים לו תמיכה מוגברת במרכז וטור ב' פתוח למחצה. בנוסף, ללבן יותר מרחב באגף המלך, בו השחור חלש יותר מכרגיל משום שכבר החליף את הרץ שחור הצבע שלו. ביחד עם צמד הרצים, יש ללבן סיכויים לפתח התקפה מסוכנת.
בעמדה המוצגת שחור משחק לעיתים קרובות 6... פה7 (החלופה המרכזית היא 6... מהג7 שיכולה להעביר את המשחק לפסים המרכזיים אחרי 7. מהז4 מהג7, אך לשחור אפשרות נוספת להשיב למסע 7. מהז4 במסע 7...ו5). כעת יכול הלבן לנצל את העדר הרץ שחור הצבע של השחור על ידי המסע 7. מהז4 תוך מתן שתי ברירות לשחור: הוא יכול להקריב את הרגלים באגף המלך על ידי 7...מהג7 8. מה:ז7 צז8 9. מה:ח7 ג:ד4 אך להרוס את מרכז הלבן מנגד, זו קרויה "הסתעפות הרגלי המורעל", או לחלופין לשחק 7... 0-0 8. רד3 פבג6 שמונע הפסד חומר, אך משאיר את המלך באגף בו הלבן מנסה לתקוף. בין המומחים להסתעפות זו נמנית רב האמן יהודית פולגאר.
ההסתעפות המתקדמת (1. ה4 ה6 2. ד4 ד5 3. ה5): הסתעפות זו הייתה בשימוש רב בימים המוקדמים של ההגנה הצרפתית. נימצוביץ' האמין שזו הבחירה הטובה ביותר של הלבן והעשיר את התאוריה בהרבה רעיונות מעניינים. למרות זאת ירדה הפופולריות של ההסתעפות המתקדמת במהלך המאה ה-20 עד שהוחייתה בשנות ה-80 על ידי רב האמן ייבגני סוושניקוב שממשיך להיות המומחה המוביל בהסתעפות זו. בשנים האחרונות הפתיחה הפכה פופולרית כמעט כמו המסע 3. פד2. רב האמן אלכסנדר גרישצוק הצליח בפתיחה זו בהתמודדות ברמות הגבוהות ביותר.
הקו הראשי בהסתעפות המתקדמת ממשיך 3... ג5 4. ג3 פג6 5. פו3 (אסטרטגיה חלופית לשחור היא 4..מהב6 5. פו3 רד7 עם הכוונה לשחק רב5) בשלב זה השחור בדרך כלל משחק 5... מהב6 או 5... רד7.
אישיותו
כמתנגד חריף לעישון, נימצוביץ' הוטרד מיריבים שהיו מעשנים כבדים. בהזדמנות אחת, לאחר שיריבו מילן וידמר הניח סיגר על השולחן, התלונן נימצוביץ' בפני שופט התחרות: "הוא מאיים לעשן, וכשחקן ותיק אתה ודאי יודע שאיום לעיתים קרובות חזק מהמימוש!"
דוגמאות מתוך משחקיו
לבן: הרמניס מטיסונס; שחור: אהרון נימצוביץ'; קרלסבד 1929
נימצוביץ' מתקיף את הרגלי הכפול ויוצר חולשה בערוגת מפתח. בערוגה זו שותל נימצוביץ' פרש בצורה כה חזקה שלא ניתן לסלק אותו מעמדתו. לאחר מכן הוא מאלץ את יריבו לפתוח טור שישמש את הצריח מאגף המלכה. לאחר שהגיע לשליטה באזור זה של הלוח הוא מעביר את הפרש מאגף המלך למרכז הלוח. הכח של שני הפרשים במרכז הלוח מתגלה כהרסני, כה גדול שמטיסונס נאלץ להיכנע למרות השויון החומרי.
הדומה החמישית
הדומה הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית החמישית במספר הוא מושב הדומה של הפדרציה הרוסית שנבחר בשנת 2007 וכיהן מה-21 בדצמבר 2011 ועד ה-5 באוקטובר 2016.
הדומה נבחרה בנובמבר 2007 ובשל אחוז החסימה שעמד על 7%, ארבע מפלגות בלבד נכנסו לפרלמנט: המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הליברל-דמוקרטית הלאומנית, רוסיה הוגנת הסוציאל-דמוקרטית ורוסיה המאוחדת השמרנית, כאשר מפלגתו של פוטין, רוסיה המאוחדת שוב זכתה במרבית המושבים בדומה.
סיעות
[[קובץ:State Duma seats 2007.svg|ממוזער|300px|הרכב הסיעות:
בעלי תפקידים
ב-24 בדצמבר 2007 הפרלמנט בחר מחדש את בוריס גריזלוב מרוסיה המאוחדת לתפקיד יושב ראש הדומה הממלכתית. באותה עת, עד לבחירות (על פי המסורת) כיהן חבר הפרלמנט המבוגר ביותר כיושב ראש זמני, היה זה ז'ורס אלפרוב בן ה-77.
Jeremy
Jeremy הוא סינגל מועמד לפרס גראמי של להקת הגראנג' פרל ג'אם מתוך אלבום הבכורה שלה, Ten. השיר הוא אחד הראשונים שהוציאה הלהקה והוא נחשב לאחד מלהיטי הרוק הגדולים של ראשית שנות התשעים. מילות השיר הושפעו מכתבה עיתונאית על ילד בשם ג'רמי וייד דל שירה בעצמו לעיני בני כיתתו בבוקרו של ה-8 בינואר 1991.
סקירה כללית
דל, שהיה בן 16 במותו, תואר על ידי בני כיתתו כילד שקט ועצוב. הוא הגיע לכיתה באיחור באותו היום והתבקש על ידי המורה להביא אישור על איחורו ממשרד המנהל. הוא חזר אל הכיתה כשבידו אקדח תופי עם קליעי 357. מגנום. הוא התייצב אל מול שאר התלמידים והודיע "גבירתי, הבאתי את מה שבאמת הלכתי לשמו". הוא הכניס את לוע האקדח לפיו, וירה.
סולנה של פרל ג'אם, אדי ודר, נשאל על נושא השיר וענה כי "אתה מתאבד ומנסה להשיג את נקמתך על ידי הקרבה גדולה. כל מה שיישאר הוא כתבה בעיתון... שום דבר לא מתרחש בפועל... דבר אינו משתנה. העולם ממשיך בשלו ואתה אינך. הנקמה הטובה ביותר היא להמשיך לחיות ולהוכיח את עצמך. היה חזק יותר מאותם האנשים ונקמתך תהיה שלמה".
הוידאו קליפ לשיר, שזכה ב-4 פרסים בטקס פרסי המוזיקה של MTV לשנת 1993, בוים בידי מרק פלינגטון ופורסם ב-1992. הקליפ מציג ילד שהוריו מתעלמים ממנו ובני כיתתו מציקים לו, אשר רץ דרך יער וצועק על הוריו במהלך ארוחת הערב. ככל שהשיר הופך להיות דחוס ורגשי יותר, הופכת התנהגותו של הילד נרגשת יותר. הילד נראה עומד כאשר ידיו מורמות בצורת V (כפי שמתואר בתחילת השיר) מול קיר עולה בלהבות. מאוחר יותר הוא נראה מביט אל המצלמה כאשר הוא עטוף בדגל ארצות הברית. הסצנה האחרונה מציגה את הילד נכנס אל הכיתה, משליך תפוח אל עבר המורה ושולף רובה מתוך כיסו, כאשר הרובה עצמו אינו נראה על המסך אך כתפו של הילד נשמטת כתוצאה מן הכובד. הווידאו מסתיים בקלוז-אפ על פניו של הילד תוך שהוא עוצם את עיניו, ולאחר הבזק של אור המסך מחשיך ומיד לאחר מכן המצלמה עוברת באיטיות על פני הכיתה ומציגה את התלמידים קפואים לגמרי, מגוננים על עצמם, מכוסים בדמו של הילד ופניהם מביעות אימה.
MTV מנעה מפלינגטון לכלול בקליפ את הסצנה האחרונה שהוא תכנן להציג במקור, בה הילד מכניס את לוע הרובה לפיו ולוחץ על ההדק. הגרסה החלופית עשויה להתפרש כאלימה אפילו יותר מן הגרסה המקורית, ורבים חשבו שהילד ירה בבני כיתתו. הגרסה החדשה הציגה את התלמידים מצדיעים בצורה דומה למועל-יד, כאשר בגרסה הישנה הוצג דגל נאצי על קיר הכיתה. פלינגטון עצמו הודה כי הוא נרתע מהגרסה החדשה של הקליפ, ופרל ג'אם הפסיקו להפיק וידאו קליפים לאחר מכן, עד הקליפ לשיר "Do the Evolution" מ-1998 שכלל אנימציה בלבד.
הילד ג'רמי גולם בקליפ על ידי טרבור וילסון, שהיה בן 12 בעת צילום הקליפ. וילסון הופיע יחד עם חברי הלהקה כאשר הם קיבלו את פרסי ה-MTV של 1993, ובאותה ההזדמנות הציג אותו ודר בפני הקהל וקרא לעברם "זהו טרבור, הוא חי!" לפני שהעביר לו את הפרס לעיני כל. וילסון טבע למוות ב-2016 בפוארטו ריקו, והוא בן 36.
תנור מיקרוגל
תנור מיקְרוֹגַל (ובשפה המדוברת: מיקרוגל, תנור מיקרו או מיקרו) הוא מכשיר חשמל למטבח המייצר קרינה אלקטרומגנטית בתדר מיקרוגל לצורך חימום או בישול מזון. ברוב תנורי המיקרוגל אורך הגל של הקרינה הוא 12.24 ס"מ.
היסטוריה
את הרעיון להשתמש בגלי מיקרו לבישול מזון הגה פרסי ספנסר במהלך עבודתו בחברת ריית'און בבניית מכשירי מכ"ם. באחד הימים, במהלך העבודה על שפופרת מגנטרון במכשיר מכ"ם פעיל, חש לפתע כי חטיף שוקולד שהיה מונח בכיסו ניתך. פרסי, שהיו באמתחתו כ־120 פטנטים, היה מנוסה בתחום ההמצאות והבין מיד מה אירע. פריט המזון הראשון שהוכן בכוונה תחילה באמצעות תנור מיקרוגל היה פופקורן, והשני היה ביצה, שהתפוצצה בפניו של אחד הנסיינים.
בשנת 1945 רשמה חברת ריית'און פטנט על תהליך הבישול בגלי מיקרו, ובשנת 1947 נבנה תנור המיקרוגל המסחרי הראשון. גובהו היה כ־1.8 מטרים, ומשקלו 340 קילוגרם. הוא קורר באמצעות מים והספקו היה 3,000 ואט, פי שלושה בערך מההספק המקובל של תנורי מיקרו. ההשקעה בתנורי מיקרוגל התגלתה כמוצלחת כל כך, עד שחברת ריית'און קנתה לבסוף את חברת אמנה על מנת לייצר סדרת מוצרי מטבח מקיפה. מספר חברות נוספות הצטרפו לשוק תנורי המיקרוגל, ובמשך תקופה מסוימת השחקניות הבולטות בשוק היו חברות מהסקטור הביטחוני, שהיו בעלות הניסיון הרב ביותר עם מגנטרונים.
בשנות ה-60 נעשו ניסיונות לשלב מכשירי מיקרוגל עם מקררים לייצור מכונות אוטומטיות לאספקת מזון, כמו מכונת נקניקיות אוטומטית.
בשנת 1969 תואר מצב שוק תנורי המיקרוגל במעריב:
בתחילת שנות השבעים הטכנולוגיה הבשילה, ומחירי התנורים ירדו מאוד. תנורי המיקרו, שנמצאו קודם לכן רק במטבחים תעשייתיים גדולים, הפכו לנפוצים ברוב המטבחים הביתיים בעולם המערבי. הירידה במחירם של מיקרו-מעבדים סייעה להתקין בתנורי המיקרו לוחות בקרה אלקטרוניים.
לפי דיווח הניו יורק טיימס חברת מידאה היא היצרנית הגדולה ביותר של תנורי מיקרוגל ומוכרת אותם עבור מספר מותגים גדולים, כולל טושיבה, ווירפול ועוד רבים
ישראל
תנורי המיקרוגל נכנסו לישראל בסוף שנות ה-70 ובעיתונות עלה לדיון מידת הבטיחות שלהם. בתחילת 1983 עדיין נחשב המיקרוגל למוצר מותרות לבתים "שכבר יש בהם וידאו". בסקירה מספטמבר 1986 תואר תנור המיקרוגל כלהיט שמחירו נע בין 720 ל-2,200 ש"ח.
תיאור
תנור המיקרוגל מעביר דרך המזון קרינה אלקטרומגנטית, לרוב בתדר של 2450 מגה-הרץ (אורך גל של 12.24 סנטימטר). מים, שומן ומולקולות סוכר במזון בולעות אנרגיה מאלומת גלי המיקרו בתהליך של חימום דיאלקטרי. לרוב המולקולות דיפול חשמלי, כלומר יש להן קוטב אחד בעל מטען חשמלי חיובי וקוטב אחד בעל מטען שלילי. כתוצאה מכך, מתרחשת רוטציה של מולקולות תחת השפעת רכיב השדה החשמלי בקרינה האלקטרומגנטית, תנועה המתבטאת כחום. חימום בעזרת גלי מיקרו הוא יעיל בעיקר על מים נוזלים, ובעל יעילות פחותה בהרבה על שומנים, סוכרים וקרח. הסבר נפוץ אך שגוי של חימום באמצעות גלי מיקרו הוא כתוצאה של תהודה של מולקולות המים. תהליך זה מתרחש רק בתדרים גבוהים בהרבה, בתחום עשרות הג'יגה-הרץ ולא בתדרי המיקרו.
תא החימום עצמו הוא כלוב פאראדיי המונע את בריחת הקרינה אל מחוץ לתנור. דלת התא עשויה לרוב זכוכית בה משולבת שבכה מוליכה המבטיחה את המיסוך. מכיוון שגודל החורים בסבכה קטן ביחס לאורך הגל של 12 סנטימטר, קרינת המיקרו לא עוברת דרך דלת התנור, בעוד שאור נראה יכול לעבור דרכה מאחר שאורך הגל שלו קצר בהרבה.
יעילות
תנור מיקרוגל לא מעביר את כל האנרגיה החשמלית לקרינת מיקרו. תנור ממוצע צורך כ־1,100 ואט, אבל מספק רק כ־700 ואט של הספק בצורת גלי מיקרו. שאר ההספק אובד בצורת חום בשפופרת המגנטרון, ומשם לחלל המטבח.
רוב ההספק בצורת גלי מיקרו ישמש לחימום המזון שבתנור. אם אין בתנור מספיק מזון לקליטת האנרגיה, רכיב המגנטרון יקלוט את הקרינה החוזרת, והדבר עלול להביא להתחממות יתר של התנור.
בטיחות וסכנות
קרינת המיקרוגל היא קרינה בלתי מייננת ולכן איננה מסוגלת ליינן את מולקולות ה-DNA ולגרום לסרטן.
מתכת במיקרוגל
הגל האלקטרומגנטי שבמיקרוגל יכול לגרום להפרשי פוטנציאלים גבוהים בין אזורים שונים במתכת. עקב כך מתכות עלולות להתחמם במידה מסוכנת ואף לפלוט גיצים.
מיקרוגל ריק
כשמפעילים מיקרוגל ריק האנרגיה של הגל האלקטרומגנטי לא מתורגמת לחימום מזון, ולכן פוגעת במכשיר עצמו.
חימום המזון
המזון מחומם במשך פרק זמן קצר, ולכן החימום לא תמיד אחיד בכל חלקי המזון. לכך שני גורמים: פיזור לא אחיד של גלי המיקרו בתוך התנור, וקליטה שונה של האנרגיה בחלקי המזון השונים. בגורם הראשון מטפלים באמצעות רכיב מסתובב דמוי מאוורר המפנה את הקרינה לחלקי התנור השונים ובאמצעות מגש מסתובב עליו מונח המזון. בגורם השני יש לטפל באמצעות הנחה נכונה של המזון, בחישתו וכיסויו כך שיתקבל חימום אחיד יותר. כלים סגורים וביצים עלולים להתנפץ בתוך תנור מיקרוגל בשל לחץ קיטור הנבנה בתוכם. פריטי מזון המחוממים משך זמן ארוך מדי עלולים אף להתלקח.
סכנת זיהום
שימוש לקוי במזון עלול להיות מסוכן. המתנגדים לטכנולוגיית תנור המיקרוגל טוענים שהוא מעודד שימוש לקוי במזון, כיוון שהוא מעודד שימוש במזון שבושל, הוכנס לזמן רב מידי להקפאה או קירור לא מספיק וחומם שוב בתנור המיקרוגל.
סכנה נדירה
במקרים נדירים, מים המחוממים בתנור מיקרוגל ונתונים בתוך מכל בעל פני שטח חלקים וללא חספוס, עלולים לעבור חימום יתר ולהגיע לטמפרטורה הגבוהה בכמה מעלות מנקודת הרתיחה הרגילה, מבלי שירתחו. זאת בשל היעדר נקודות תחילת רתיחה בפני השטח של המכל או תנודות והפרעות אחרות שיכולות ליצור רתיחה. תהליך הרתיחה יתרחש בצורה פתאומית בכל נפח הנוזל כאשר מפעיל התנור יוציא את המכל מהתנור, ועלול לגרום לכוויות חמורות.
לוריין או'גריידי
או'גריידי נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס להורים מג'מייקה, ולמדה במכללת ולסלי ובסדנת הסופרים של אוניברסיטת איווה.
או'גריידי הציגה לראשונה בגיל 45, לאחר קריירה מוצלחת כאנליסטית מודיעין ממשלתי, מתרגמת ספרותית ומבקרת רוק. בין המאמרים שכתבה למגזין Artforum ו- Art Lies, המאמר, "המשרתת של אולימפיה: החזרת סובייקטיביות נשית שחורה", נחשב לפורץ דרך ונכלל באנטולוגיות רבות.
מאמריה הרבים נאספו ופורסמו על ידי הוצאת אוניברסיטת דיוק בשנת 2020.
או'גריידי גרה ועובדת ב - Meatpacking District בעיר ניו יורק.