cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולוודיניה
גורמים
וולוודיניה מערבת גורמים שונים ולרוב קשה לבודד גורם בלעדי. בין הגורמים שנבדקו:
אבחון
אבחנת וולוודיניה נעשית על ידי שילוב של סיקור ההיסטוריה רפואית ובדיקה של הפות והנרתיק. מטרת הבדיקה היא לוודא כי מקור הכאב הוא באזור הפות ולשלול גורמים אחרים לכאב, כגון בעיות מבניות, או זיהום פטרייתי, דלקת, מחלת עור וכולי. הבדיקה כוללת מגע עדין באמצעות מטוש (מקלון דק שבקצהו צמר גפן) במספר נקודות והערכת מידת הרגישות המופקת בבדיקה זו. לפעמים מסתייעים בדיאגרמת כאב למיפוי האזורים המושפעים לאורך זמן.
ללא בדיקה מכוונת, קשה להגיע לאבחנה בבדיקה גינקולוגית רגילה, במיוחד כי הרבה גינקולוגים אינם מכירים עדיין את התסמונת הזו, ולכן גם קורה שנשים שסובלות ממנה נאלצות להבדק אצל מספר רופאים לפני שמגיעות לאבחון. חוסר הידע הזה גם מוביל לכך שלעיתים קרובות רופאים אומרים לנבדקות ש"הכל בראש" ושהן כלל לא סובלות מבעיה רפואית. בנוסף, נשים רבות נמנעות מלחפש סיוע רפואי בגלל תחושת בושה, כי התסמינים מופיעים בדרך כלל בהקשר של פעילות מינית.
טיפול
הטיפול מתמקד בהקלת התסמינים, ובעיקר טיפול נגד כאב, כמו תרופות אנטי-פרכוסיות, או נוגדות-דיכאון טריסיקליקים, ולפעמים גם חוסמי עצבים. נשים שחוות עוויתות או חולשה בשרירי רצפת האגן יכולות להיעזר בפיזיותרפיה, ביופידבק, או זריקות בוטוקס. במקרים של אבחון לוסטיבוליטיס, שהוא סוג של וולוודיניה הממוקם בפתח הנרתיק, הטיפול יכול לכלול גם זריקות אינטרפרון, או כירורגיה לכריתת הרקמות המושפעות.
בנוסף, מומלץ לסובלות מוולוודיניה לערוך שינויים באורח החיים, כמו הימנעות מתחתונים וגרביונים סינתטיים, ומשימוש בסבונים או חומרים כימיים אחרים שעלולים לגרות את האזור. גם שימוש ברטיות קרות, טבילה באמבטייה פושרת, זהירות יתר בפעילות פיזית שעלולה ללחוץ על אזור הפות.
בגלל ההשפעות הנפשיות שהתסמונת גוררת, גם טיפול פסיכולוגי הוא נפוץ מאוד כחלק ממערך הטיפול.
אפידמיולוגיה
על פי מחקרים של ארגון הבריאות העולמי ושל המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית, 16% מהנשים סובלות מוולוודיניה בשלב מסוים בחייהן, כאשר 90% מהן מדווחות על כאבים כרוניים במהלך שנים. השכיחות של הופעת התסמינים היא גבוהה ביותר בין גילאי 18–25, ונמוכה ביותר אחרי גיל 35. רק 25% מהסובלות מהתסמונת מדווחות על הפוגה.
מחקרים אחרים מדווחים ש-28% מהנשים סובלות מכאב באזור הפות ומתקשות לקבל מענה לבעיה, וישנם דיווחים המגיעים עד 49%. עם זאת, ישנם קשיים מובנים בהערכת שכיחות התופעה, מכיוון שוולוודיניה הוא מונח חדש יחסית בספרות הרפואית, וייתכנו מקרים המתואמים לתסמונת אשר אינם מדווחים ככאלה. ומצד שני, מכיוון שאבחון התסמונת נעשה על ידי שלילת גורמים אפשריים אחרים, ישנם תמיד מקרים הנתונים עדיין בסימן שאלה בכל זמן נתון.
סלבדור סגי
סלבדור סגי רובינט (קטלאנית: Salvador Seguí Rubinat; 1886 - 10 במרץ 1923) מנהיג מתון בארגון האנרכו-סינדיקטי (ה-CNT) בקטלוניה שבספרד.
חייו
סגי נולד בליידה ונאלץ לצאת לעבודה בגיל צעיר. הוא עבד כצבע של בתים ונודע בכינוי "ילד הסוכר". סגי הושפע מכתבי ניטשה ונודע כרטוריקן מעולה וכריזמטי. נתמנה למזכיר איגוד פועלי הבניין של ברצלונה וארגן ספרייה ופעילות תרבותית עבור הפועלים. סגי היה סינדיקליסט, אך האמין באחדות של כל הפועלים ותמך בשנת 1910 בחזית משותפת עם הארגון הסוציאליסטי UGT. בשנים 1916 ו-1917 ניהל שיחות לשיתוף פעולה עם ה-UGT. מצד שני, סגי תמך בעצמאות ארגוני הפועלים ממפלגות פוליטיות ופעל בכיוון זה נגד מפלגתו הרדיקלית של אלחנדרו לרו והאנרכיסטים הממוסדים. סגי התנגד לפעולות טרור של עמיתיו האנרכיסטים. סגי היה קטלאני לאומי, וטען שעל הפועלים לעמוד לצידם של עמים הדורשים אוטונומיה או עצמאות מספרד.
במרץ 1919 הוא היה זה שקרא לעובדים לחזור לעבודה לאחר השביתה הכללית בברצלונה לאור ההסכמות שהושגו עם המושל האזרחי של העיר. הפרת ההסכמות לגבי שחרור העצורים על ידי הצבא הביאה לירידה בכוחו בארגון ה-CNT ולעליית כוחם של הקיצוניים בארגון. עם זאת, בדצמבר 1922 הוא נתמנה למזכיר הכללי של ה-CNT, וזכה לביקורת מצד אנרכיסטים טהורים על קשריו עם פוליטיקאים בשמאל הפוליטי הקטלני.
סגי נרצח ב-10 במרץ 1923, בהוראתו של מושל קטלוניה מרטינז אנידו. לאחר מותו דמותו הועלתה על נס על ידי מספר מפלגות בשמאל של ספרד, שכל אחת טענה לקרבה רעיונות אליו, גם אם בחייו הם בקרו אותו.
משחקי שעשוע (2007)
משחקי שעשוע (באנגלית: Funny Games, ידוע גם כ-".Funny Games U.S", כלומר "משחקי שעשוע האמריקאי") הוא סרט קולנוע דובר אנגלית מ-2007 המהווה הפקה מחודשת לסרט האוסטרי בעל אותו השם מ-1997. ביים אותו מיכאל הנקה, הבמאי והתסריטאי של הסרט המקורי, שכוון אל קהל הצופים של סרטי מתח אמריקאיים אך לא זכה להצלחה בארצות הברית. הנקה הסכים לביים את ההפקה המחודשת במטרה לחשוף את היצירה לקהל אמריקאי גדול יותר. סיבות נוספת להסכמתו הייתה הפיכתם של סרטי "פורנו עינויים זבליים" כלשונו לנפוצים בקולנוע האמריקאי בשנים שחלפו מאז הסרט המקורי, וכן ההשקעה המועטה יחסית שדרשה ממנו הפקת הסרט מחדש.
הפקה ותגובות
צוות השחקנים כולל את נעמי ווטס בתפקיד אן (הדמות המקבילה לאנה מן הסרט האוסטרי), טים רות' בתפקיד ג'ורג' (דמות מקבילה לגאורג), מייקל פיט בתפקיד פול ובריידי קורבט בתפקיד פיטר. כאשר הוצע להנקה לביים את הסרט, הוא התנה את הסכמתו בליהוקה של נעמי ווטס לתפקיד האם, לאחר שהתרשם ממשחקה בסרטים "מלהולנד דרייב" ו"21 גרם". הנקה התנה גם את בימויו של סרטו המוקדם יותר, "המורה לפסנתר", בליהוקה של השחקנית איזבל הופר. בית הקיץ בו מתרחשת רוב העלילה נבנה במיוחד עבור הסרט כך שיהיה זהה מבחינה פרופורציונלית לבית מן הסרט המקורי. הסצנות שמתנהלות מחוץ לבית הקיץ צולמו בלונג איילנד.
הסרט נכשל מבחינה מסחרית, לאחר שגרף הכנסות בסכום של כמחצית מתקציבו. הביקורות עליו התפלגו באופן חד. כך למשל דירג סטיבן קינג את הסרט במקום החמישי ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר של 2008 שפרסם, בעוד שעיתון "הטיימס" דירג אותו במקום ה-25 ברשימת 100 הסרטים הגרועים של השנה. חלק מהמבקרים תהו על עצם ההחלטה ליצור הפקה מחודשת הזהה לחלוטין לסרט המקורי.
בריאיון ל"ידיעות אחרונות" התייחס הנקה לעצם הפקתו של סרט אמריקאי כ"טעות שלא יחזור עליה".
עלילה
העלילה בהפקה המחודשת זהה לזו של הסרט המקורי, מלבד העתקת מקום התרחשות העלילה לארצות הברית והפיכתן של כל הדמויות לאמריקאיות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
הסיטי של מלבורן
רובע הסיטי של מלבורן (City of Melbourne) הוא רשות מקומית במרכז מטרופולין מלבורן במדינת ויקטוריה באוסטרליה. שטחו 36 קילומטרים רבועים, אוכלוסייתו 135,959 נפשות (על פי המפקד של 2016) והוא כולל 15 פרוורים, בכללם קרלטון, קנזינגטון , מזרח מלבורן , מערב מלבורן , צפון מלבורן ודוקלנדס.
ראש העירייה מאז 2008 ועד פברואר 2018 היה רוברט דויל. משרדי מועצת העיר ממוקמים בבניין עיריית מלבורן.
היסטוריה
מלבורן נוסדה בשנת 1835, במהלך שלטונו של מלך בריטניה, ויליאם הרביעי. שלא כמו ערי בירה אוסטרליות אחרות, מלבורן לא נוסדה תחת חסות רשמית אלא על ידי מתיישבים מטסמניה.
ב-1851 הופרדה מושבת ויקטוריה מניו סאות' ויילס ומלבורן הפכה לבירת המושבה.
דיונון (סוג)
דיונון (שם מדעי: Sepia) הוא סוג של רכיכה ממשפחת הדיונוניים שבסדרת הדיונונאים, המכיל כמה מהמינים הידועים והשכיחים ביותר והוא הסוג הגדול ביותר במשפחה זו. עצם התיל בצורת אליפסואיד יחסית. שם הסוג הוא הצורה הלטינית של המילה היוונית לדיונון, σηπία (sēpía).
סיווג
מין שלצד שמו מופיעה כוכבית (*) ייחודו מוטל בספק ונדרש מחקר נוסף כדי לקבוע האם מדובר במין נפרד או לא. סימן השאלה (?) מציין מיקום מוטל בספק.
זנים שנכחדו
מספר מינים שנכחדו תוארו מהנאוגן של אירופה, אם כי רבים מהשמות ככל הנראה מתייחסים למינים זהים. הם כוללים:
כמאל גנזורי
כמאל גנזורי (בערבית: كمال الجنزورى; 12 בינואר 1933 – 31 במרץ 2021) היה כלכלן ופוליטיקאי מצרי. כיהן כראש ממשלת מצרים בשנים 1996–1999, תחת שלטונו של הנשיא חוסני מובארכ. בתקופת שלאחר נפילת מובארכ בעקבות מהפכת 2011, מונה על ידי המועצה הצבאית העליונה לכהן כראש הממשלה הזמנית מנובמבר 2011 ועד אוגוסט 2012.
תחילת דרכו והשכלתו
כמאל גנזורי נולד ב-12 בינואר 1933 בגרוואן, עיירה במחוז אל-מִנופיה. הוא סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית ובשנת 1959 החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה במצרים.
קריירה פוליטית
גנזורי היה יועץ כלכלי לבנק הערבי לפיתוח כלכלי באפריקה, החל משנת 1968. הוא שימש יועץ לנשיא מצרים אנואר סאדאת. הוא היה אף חבר במועצות הלאומיות המיוחדות לפריון, חינוך ושירותים. בשנת 1974 מונה לתת-מזכיר לשר התכנון, משרה בה החזיק עד שנת 1975. בשנת 1976 מונה למושל מחוז אל-ואדי אל-גדיד ובשנת 1977 מונה למושל מחוז בני סויף, אולם התפטר ממשרה זו לאחר שישה חודשים בלבד.
עם התפטרותו ממשרת מושל מחוז, בשנת 1977, מונה למנהל המכון הלאומי לתכנון. בשנת 1981, לאחר שמונה חוסני מובארכ לנשיא מצרים, הוא שימש שר התכנון בממשלה החל משנת 1982. בחודש יוני 1984 הוא מונה לשר לשיתוף פעולה בינלאומי. מנובמבר 1986 ועד ינואר 1996 היה סגן ראש ממשלת מצרים.
ב-2 בינואר 1996 מינה מובארכ את גנזורי לראש ממשלת מצרים, תפקיד בו החליף את עאטף צדקי. תקופת כהונתו התאפיינה בפעילות ממשלתית רבה. בתקופת זו, שנמשכה כמעט 4 שנים, חוקקו 387 חוקים חדשים, 57 מהם הביאו לשינויים משמעותיים במצרים. עם תחילת כהונתו הכריז על ארבעה פרויקטים חדשים אשר נועדו להרחיב את השטחים בהם ניתן ליישב בני אדם במצרים, מעבר לגבולות עמק הנילוס. הוא הניח יסודות לתוכניות ארוכות טווח לפיתוחה של מצרים למשך עשרים שנה. גנזורי אחראי לשיפור יחסיה של מצרים עם קרן המטבע הבינלאומית. תקופת כהונתו אף בולטת בירידה בשיעור העוני במצרים מ-21% ל-17%. ב-5 באוקטובר 1999 הוא פוטר מכהונתו.
עם סיום כהונתו ננטשו רבות מתוכניותיו והחלה חקירה בעניין פעולותיו כראש ממשלה, אשר התפרסמה רק שנים מאוחר יותר. בשנת 2009 הודה בכיר במפלגה הלאומית דמוקרטית במצרים כי גנזורי היה נתון למעצר בית. במשך כ-11 שנה נעלם גנזורי מעין הציבור. לאחר פרוץ ההפיכה במצרים בשנת 2011, הופיע גנזורי בציבור לראשונה עם התפטרות הנשיא מובארכ בשיחת טלפון לתוכנית טלוויזיה בה בירך על תחילת תקופה חדשה במצרים. זמן קצר אחר כך אף נערך עמו ראיון טלוויזיוני בו הביע תנחומים לקורבנות ההפיכה ואף נטל אחריות ליוזמותיו כראש ממשלת מצרים. עוד בתקופת ההפיכה היו שניסו לקדם את מועמדותו של גנזורי לנשיא מצרים.
ב-21 בנובמבר 2011 התפטרה ממשלתו הזמנית של עיסאם שרף והמועצה הצבאית העליונה של מצרים פנתה וביקשה כי גנזורי ישוב ויהיה לראש "ממשלת הצלה". הוא החל לכהן בתפקיד זה ב-24 בנובמבר 2011, והכריז כי יציג את ממשלתו בחודש דצמבר 2011. הממשלה הזמנית בראשות גנזורי התפזרה באוגוסט 2012, לאחר שמוחמד מורסי נבחר לנשיא מצרים.
נפטר ב-31 במרץ 2021.
גיא צלמוות
גיא צלמוות הוא כינוי למקום מטיל אימה:"גַּם כִּי-אֵלֵךְ בְּגֵיא צַלְמָוֶת, לֹא-אִירָא רָע- כִּי-אַתָּה עִמָּדִי" (תהילים, פרק כ"ג, פסוק ד').
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אפרים חוזר לאספסת
אפרים חוזר לאַסְפֶּסֶת הוא סיפורו הראשון של הסופר ס. יזהר, שהתפרסם בכתב העת "גליונות" ו' (חוברות יא–יב, שבט–אדר א' ה'תרצ"ח, 1938), כשהיה הסופר בן 21. עורכו של כתב העת, יצחק למדן, היה גם זה שטבע את שמו הספרותי של יזהר סמילנסקי, אשר נקרא מאותו יום ס. יזהר ביצירותיו הבדיוניות, אך המשיך לפרסם תחת השם יזהר סמילנסקי בכתביו העיוניים.
פרסום הסיפור משך את תשומת לבה של הביקורת מיד עם הופעתו, ועורר עניין והפתעה בשל בשלותו וחידושיו. בשנים מאוחרות יותר התקבלה בקרב חלק מהחוקרים הדעה כי פרסום "אפרים חוזר לאספסת" פתח פרק חדש בספרות העברית; פרק הספרות הארצישראלית.
חיים גורי הספר המשוגע, (עמוד 19) מכניס המלצה מחברו חמדורי " אתה מוכרח לקרוא את אפרים חוזר לאספסת, עשה לי טובה"
הרקע לכתיבת הסיפור
ליזהר הייתה שהות קצרה בקבוצת גבע בשנת 1937, שם מצאה לו נעמי חברתו, שהפכה מאוחר יותר לאשתו, עבודה בהוראה. יזהר לא החזיק מעמד בהוראה, על אף הצלחתו בתפקיד, משום שהתנאי היחידי שדרש יזהר – חדר משלו, לא סופק לו. אך עינו הבוחנת וקליטתו המהירה אנשים, אווירה ונוף, סיפקו ליזהר חומר גלם עשיר לכתיבת הסיפור על החבר אפרים ועל האספה הכללית של הקיבוץ שתדון בבקשת חבר קיבוץ לשנות את מקום עבודתו.
ניצה בן ארי, שבנוסף להיותה חוקרת ספרותית היא גם כלתו של ס. יזהר, חשפה בספרה הביוגרפי על יזהר פרטים רבים שלא היו ידועים עד אז. חברי קבוצת גבע התחקו אחר תקופת שהותו של יזהר בקיבוצם ופרסמו בעלונם פרטי-כל של אספה שנערכה באוקטובר 1937, בה נדונה בקשתו של חבר קיבוץ בשם אליוקים לעזוב את המספוא ולעבור לפרדס הניסיוני. בקשתו נדחתה ברוב קולות. בנו של אליוקים טוען, שיזהר עצמו עזב את עבודת ההוראה ה"בטלנית" לאחר שלושה חודשים, ועבר לעבוד במספוא, שם פגש את אליוקים וסיפורו. ס. יזהר עצמו הכחיש את כל הסיפור מכל וכל במכתב לבלפור חקק, אך ידועה גם התנגדותו הנמרצת של יזהר לייחס פרטים מיצירותיו לביוגרפיה שלו. הוא טען בתוקף שיש להפריד בין עולם הספרות לעולם המציאות. המציאות לדעתו, היא המחצבה שממנה נלקחו אבנים לבניית הבית, הסיפור, אך אין שופטים את הבית על פי המחצבה. לאחרונה נוטה דווקא המחקר לחזור ולהפנות את הזרקור למציאות, לביוגרפיה של הסופר.
ב-18 בינואר 1938 שלח יזהר סמילנסקי את הסיפור ליצחק למדן, עורך "גליונות". למדן החמיא לו בתשובתו, שהגיעה תוך ימים ספורים, והזמין אותו לפגישה, שבה גם נקבע שמו הספרותי של יזהר סמילנסקי: ס. יזהר (על משקל ש. שלום).
ההקדשה
בפרסומו הראשון של הסיפור בכתב העת "גיליונות" הוקדש הסיפור לג'. בן ארי מייחסת את ההקדשה לגליליה קטינקה, נערה יפהפייה ובלתי מושגת ש"יזהר התאהב בה עד שורשי נשמתו". גם על פי מה שמסופר ב"אפרים חוזר לאספסת" וגם על פי מה שמסופר ב"מלקומיה יפהפייה", ספר של יזהר שנכתב כשישים שנים מאוחר יותר, נותרה האהבה ההיא בגדר חלום בלתי מושג, שהאהובה אינה יודעת כלל על קיומה, אך זו השפיעה רבות על כתביו של הסופר.
עלילת הסיפור
הסיפור כולו מתרחש במהלך אספת חברים בקיבוץ, בה הולכים לדון בבקשתו של אפרים, חבר קיבוץ שעובד באספסת, לעבור לעבודה בפרדס. המספר מתאר שלושה מוקדים של ה"עלילה": חדר האוכל, שבו מתקיימת האספה; המרפסת הצמודה אליו, בה עומדים אפרים וידידתו הטובה, נחמה, ודנים בנושא; ותודעתו של אפרים שמשוטטת בין ההווי בעבודת האספסת, בין הכמיהה לשינוי ולביטוי עצמי, ובין הכמיהה אל האהבה הבלתי ממומשת אל נערה, שצרובה עמוק בזכרונו ומסמלת בעיניו את החלום, האידיאל השמימי והבלתי מושג.
אפרים איננו צעיר, הוא מדבר עם נחמה על עייפות ועל זמנים עברו. הוא מתלונן על האכיפה החברתית של הקיבוץ, שמבטלת את הפרט וגורמת לחבר הקיבוץ לבחור דווקא בעבודות הקשות. בחדר האוכל מתנהל דיון החברים, שמקבל כיוון די ברור: "כאן אצלנו אין זכויות מיוחדות" מה שטוב לכולם, טוב גם לפרט. אם יתחילו להיענות לבקשות מיוחדות של החברים, יהווה הדבר תקדים וכולם יבואו עם דרישות משלהם. אין זו רוח הקבוצה. תחושה חזקה של בדידות תוקפת את אפרים המקשיב לדיונים וגעגועים עזים לימי נעוריו עת הכל נראה אחרת, לנערה המסתורית והבלתי מושגת.
ובתום הדיון, בו לא לקח אפרים חלק פעיל, ונחמה, כדרכה, שותקת, הוא קם ואמר שלוש מילים ולא יסף. .
התגובות לסיפור
בפתח ספרו, שסוקר את הביקורת ליצירתו של ס. יזהר, משווה חיים נגיד בין התפתחות הביקורת לבין התפתחותו היצירתית של ס. יזהר; שתיהן כביכול נולדו בשלות, והתוו את הקווים המובילים של היצירה היזהרית והביקורת שלה כאחת.
ב"גיליונות", שתי חוברות לאחר החוברת שבה התפרסם "אפרים חוזר לאספסת", כתב פנחס אלעד-לנדר ביקורת קצרה על הסיפור, ובה הוא אינו מסתיר את התלהבותו מפרי הביכורים של הסופר האלמוני. "הופעה ראשונה, בלתי שכיחה של מספר מתחיל [...] אמן חדש קם לסיפור העברי, אמן שהכין עצמו לתפקידו בחשאי [...] ויצא בבת אחת כשהוא מבוגר, מאיר ומפתיע בקצב אורך נשימה בתנופה אמיצה. ס. יזהר מספר על היחיד בקבוצה [...] לא היה עוד בסיפור העברי כניסיון הזה לצרף יריעה רחבה כזו של מצבים והגיגים נפשיים פרטיים, אינטימיים, בלתי חשובים לכאורה, זכרונות ומאויים קטנים שאדם דש אותם בעקבי ההרגל יום יום..."
כשנה לאחר מכן, פרסם יהושע אובסי מאמר בכתב העת "הדואר", בו הוא מדבר על העלילה המצומצמת שטומנת בחובה עלילות פנימיות רבות בסגנון זרם התודעה. הוא גם הראשון שהבחין בקשר האמיץ שבין כתיבתו של ס. יזהר לבין כתיבתו של אורי ניסן גנסין - נושא שחזר ועלה במספר רב של ביקורות. ס. יזהר עצמו הודה בהשפעת גנסין עליו בראיונות שנתן ליצחק לבני, להלית ישורון וליאיר קדר: "גנסין עזר לי למצוא את גובה הלשון ואיכות הלשון שבה אני צריך לדבר [...] בהתחלה לא מעט חיקיתי אותו בלי משים" אובסי גם הפנה את תשומת הלב ללשונו העשירה של יזהר, שלא תמיד מובנת לקורא בקריאה ראשונה, אך הוא ממליץ להשקיע מאמץ ולצאת מורווח ממנה.
ס. יזהר מעביר את העלילה "לפנים מן הקלעים - אל הנפש פנימה" כתב אברהם קריב בבקורתו החשובה על שלושת הסיפורים הראשונים של יזהר. גם הוא הדגיש בתיאוריו את סגנון זרם התודעה, את ההתבוננות החדה באנשים ובנוף, את התיאור המפורט של הזניח, ואת השפעתו הברורה של גנסין.
חיים נגיד מציין את ששת היסודות שהותוו כבר בביקורות הראשונות על ס. יזהר והטביעו את חותמם גם על הביקורות שהתפתחו לאחר מכן. א. עלילה מצומצמת; ב'. התמקדות בתודעתו של הגיבור; ג'. קונפליקט בין הגיבור והחברה; ד'. מליאות תיאורית בפרטי הנוף, הסביבה, ההווי והאנשים; ה'. עושר לשוני ווירטואוזיות סגנונית שלעיתים מקשים על הקורא; ו'. השראה השאובה מיצירתו של אורי ניסן גנסין.
ס. יזהר היה בין הסופרים הראשונים שהצביעו על הקונפליקט בקיבוץ בין היחיד והחברה. אורה ערמוני, חברת קיבוץ בעצמה, כתבה: "במגע עט נגע הסופר הצעיר בלב לבו של הפצע שבהוויה הקיבוצית, אז כמו היום - מערכת היחסים והקונפליקט הבלתי-נמנע שבין ה'יחיד' ל'יחד' ".
דן מירון, שהקדיש רבות ליצירתו של יזהר, כותב עשרים ושתיים שנים לאחר פרסום "אפרים חוזר לאספסת", שמעטים הסופרים העבריים שזכו לביקורות ראשוניות כל כך טובות כמו סיפורו הראשון של יזהר. גם עתה לאחר שנים מספר עדיין קשה שלא להשתאות לבשלות האמנותית שהתבטאה ביצירה הראשונה של הסופר. שלא כבסיפורים מאוחרים יותר, אפרים איננו עלם צעיר, אלא גיבור מזדקן, איש העלייה השלישית, לדעתו של מירון. יש בו זיקה נוסטאלגית לאותם ימים של חלוציות ראשונה, ימי "הפטיש וההי". לא פלא אפוא שיש בו עצב, עייפות וגעגועים לימים רחוקים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נכתב על ידי יצחק לאור המחזה "אפרים חוזר לצבא", ששמו מהווה פרפרזה ל"אפרים חוזר לאספסת" ושעסק בממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון. המחזה עורר סערה ונאסר תחילה להצגה, אולם הותר בהמשך והועלה לבמת התיאטרון ב-1989.
דסטין הופמן
ביוגרפיה
הופמן נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה למשפחה יהודית-אשכנזית ממוצא רוסי, אוקראיני, פולני, ורומני. שם משפחתם במקור היה "גויחמן" באימפריה הרוסית. התחנך בקולג' סנטה-מוניקה והחל לקחת שיעורי משחק בתיאטרון פסדינה. בטרם החל בקריירה שלו, הופמן עבד בעבודות מזדמנות והשתתף בפרסומות.
קריירה
בשנת 1960 קיבל הופמן תפקיד בתיאטרון אוף ברודוויי, שבעקבותיו הצטרף ללימודי שיטת המשחק ב"אולפן השחקנים" המפורסם. במהלך שנות השישים הופיע הופמן בסדרות טלוויזיה ובסרטו הקולנועי הראשון, "The Tiger Makes Out", לצד אלי וולך. בנוסף לתפקידיו כשחקן, הופמן לימד משחק במכללה קהילתית וכן ביים מספר הפקות תיאטרון, כדוגמת המחזה "The Time of Your Life " של ויליאם סארויאן.
הקריירה הקולנועית
הופמן קיבל את פרסומו המשמעותי הראשון לאחר שהבמאי מייק ניקולס ליהק אותו לסרט "הבוגר" ב-1967, לצד אן בנקרופט. על תפקידו בסרט קיבל הופמן מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. מאז היה הופמן מועמד פעמיים נוספות לאוסקר על תפקידיו ב"קאובוי של חצות" (1969) לצד ג'ון וויט ו"לני" (1974), בתפקיד הקומיקאי לני ברוס. שנתיים לאחר פרשת ווטרגייט, השתתף הופמן לצד רוברט רדפורד בסרט "כל אנשי הנשיא" וכן בסרט "איש המרתון", שניהם לפי תסריט מאת ויליאם גולדמן. ב-1979 זכה הופמן בפרס אוסקר על הסרט "קרמר נגד קרמר" של הבמאי רוברט בנטון. בסרט הוא משחק לצד מריל סטריפ כאב הנאבק בגרושתו לקבלת חזקה על בנו. בשנת 1982 השתתף הופמן בסרט "טוטסי" לצד ג'סיקה לאנג, בו היה מחופש לאישה רוב הזמן. התפקיד זיכה אותו במועמדות נוספת בפרס אוסקר, והסרט עצמו זכה לעשר מועמדויות. בשנת 1988 זכה הופמן באוסקר השני שלו על משחקו בסרט "איש הגשם", כאדם אוטיסט הסובל ממוגבלויות. במהלך שנות ה-90 הופיע הופמן בסרטי קולנוע רבים כדוגמת "דיק טרייסי" של וורן בייטי, "הוק" של סטיבן ספילברג, "התפרצות" בבימויו של וולפגנג פיטרסון לצד כוכבים כמורגן פרימן ודונלד סאת'רלנד, "לכשכש בכלב"(סרט שהעניק לו את המועמדות השביעית והאחרונה שלו עד כה לאוסקר) וכן בעיבוד לספרו של מייקל קרייטון, "ספרה".
ב-2004 הופמן כיכב לצד ברברה סטרייסנד, רוברט דה נירו ובן סטילר בקומדיה "פגוש את הפוקרס", סרט המשך ל"פגוש את ההורים". משחקו זיכה אותו בפרס MTV על הביצוע הקומי הטוב ביותר. בשנת 2008 שיחק בדרמה הרומנטית "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצד אמה תומפסון. ב-2012 הופיע לראשונה בקריירה שלו בתפקיד קבוע בסדרת טלוויזיה, כשגילם את התפקיד הראשי בסדרה "Luck" של ערוץ HBO.
ב-2013 יצא לאקרנים סרטו הראשון כבמאי, "קוורטט".
בשנת 2017 שיחק לצד אדם סנדלר ובן סטילר בקומדיה "סיפורי מאירוביץ " בבימויו של נוח באומבך.
חיים אישיים
לו שני ילדים מאשתו הראשונה השחקנית האמריקאית אן ביירן לה היה נשוי בשנים 1969-1980, וארבעה ילדים נוספים (כולל השחקן ג'ייק הופמן) מאז נישואיו בשנות ה-80 לאשת העסקים האמריקאית-יהודייה ליסה גטסגן.
בסוף 2017 התפרסמו עדויות של נשים, על סדרת הטרדות ותקיפות מיניות שאותן לכאורה ביצע הופמן.
טפיר בירדי
טפיר בירדי (שם מדעי: Tapirus bairdii) אחד משלושת מיני הטפיר החיים באמריקה הטרופית.
שם
הטפיר הבירדי קרוי על שמו של חוקר הטבע האמריקאי ספנסר פולרטון בירד (Spencer Fullerton Baird) אשר טייל במקסיקו ב-1843 והבחין בחיות אלו. עם זאת הטפיר הבירדי תואר לראשונה על ידי חוקר טבע אמריקאי אחר, ו. ט. וייט. בדומה לטפירים האחרים באמריקה הלטינית, מכונה הטפיר "דנטה" על ידי האוכלוסייה באזור זה. באזור אואחאקה ווראקרוס מכונה הטפיר הבירדי anteburro. בקוסטה ריקה, פנמה וקולומביה נקרא הטפיר macho de monte, ובבליז, שבה הטפיר הבירדי הוא החיה הלאומית הוא מכונה פרת הרים.
תפוצה ומקום חיות
הטפיר הבירדי חי ביערות עבותים במרכז אמריקה, כולל דרום מזרח מקסיקו, בליז, גואטמלה, הונדורס, קוסטה ריקה, ניקרגואה, פנמה, וייתכן שגם בקולומביה ובאקוודור. ניתן למצוא את הטפיר הבירדי בגבהים של 3,350 מטרים.
תיאור
על פניו וצווארו אזור בעל צבע קרם, ונקודה כהה על לחיו, מתחת ומאחורי עינו. שאר גופו בצבע חום כהה או חום אפרפר. הטפיר הבירדי הוא הגדול שבשלושת מיני הטפיר האמריקניים, והוא היונק היבשתי הגדול ביותר לאחר היגואר החי באזור שממקסיקו ועד דרום אמריקה. אורך גופו של הטפיר הבירדי מגיע לשני מטרים, גובהו 1.2 מטר, ופרטים בוגרים שוקלים בין 240 ל-400 ק"ג. בדומה למיני טפיר אחרים, לטפיר הבירדי זנב קצר ועבה וחוטם ארוך וגמיש. להם ארבע בהונות בכל אחת מרגליהם הקדמיות, ושלוש בכל אחת מרגליהם האחוריות.
התנהגות
הטפיר הבירדי עשוי להיות פעיל במהלך כל שעות היממה, אולם לרוב הוא פעיל בעיקר בלילה. הוא ניזון מעלים ומפירות שנפלו על הקרקע. הטפיר הבירדי נוהג להימצא בקרבת מים ונהנה לשחות ולהשתכשך בהם, ובימים חמים במיוחד הם עשויים לשהות במים כשרק ראשם מעל פני המים.
הטפיר הבירדי הוא לרוב סוליטרי (חי בבדידות), אף שאין זה נדיר שמתקיימות קבוצות הניזונות יחד ולעיתים קרובות ניתן לצפות בפרטים, במיוחד בגילאים שונים, הנמצאים ביחד (אמהות עם צאצאיהן, צעירים עם בוגרים). הטפירים מתקשרים באמצעות שריקות חדות וציוצים.
שימור
איגוד השימור העולמי מסווג את הטפיר הבירדי כמין בסכנת הכחדה. ציד ואיבוד שטחי מחיה מהווים שני גורמים מרכזיים בירידה בגודל האוכלוסייה.
הסימפוניה הפנטסטית
הסימפוניה הפנטסטית (Symphonie Fantastique), אופוס 14 היא סימפוניה שנכתבה על ידי המלחין הצרפתי הקטור ברליוז בשנת 1830, והיא היצירה המוכרת ביותר של מלחין זה. כמו כן, היא נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של התקופה הרומנטית המוקדמת, ומבוצעת תכופות בקונצרטים ברחבי העולם.
מבנה
המוטיב המרכזי (idée fixe) חוזר בכל אחד מהפרקים בצורה שונה, ומייצג את אהבתו הנכזבת של האמן.
פרק ראשון: Rêveries - Passions
הסימפוניה נפתחת בקטע איטי, אשר מוביל אל המוטיב המרכזי (בתיבה מס' 71 - ראו תווים למטה). לאחר פיתוחים סוערים של המוטיב, הפרק נגמר כפי שהתחיל, במנגינה איטית. פרק זה הוא קיצוני במבנהו ההרמוני, והמלחין "מטייל" בסולמות רבים לפני שהוא חוזר בסופו של דבר לסולם המקורי. צורת כתיבה זו דומה לצורת הסונאטה של היצירות הקלאסיות המוקדמות יותר, אך נחשבה לחידוש בזמנה. לכל אורך הפרק מוצגים מוטיבים ומלודיות בצורה פשטנית. ניתן להשוות זאת למוטיבים של בטהובן - רעיונות שהיו יכולים להתפתח עוד, לו המלחין היה בוחר לעשות זאת. סיבה אפשרית היא שברליוז נמנע מכתיבת מלודיות סימטריות שהיו אז באופנה, וחיפש כאלה שהיו "כה עזות בכל תו ותו, שההרמוניה המסורתית לא יכלה להן" (ציטוט מאת רוברט שומאן, מלחין בן זמנו של ברליוז).
פרק שני: Un bal
פרק זה מנוגד לחלוטין באופיו לפרק הראשון, וכתוב בסגנון ואלס ובצורה דומה לרונדו. מנגינת הוואלס נגזרת בתחילה מהמוטיב המרכזי, אך מבצעת בו שינויים רבים בהמשך. הפרק מכיל מנגינות עולות ויורדות רבות. אף על פי שמבקר אחד כינה את הפרק "המוני" בזמנו, כוונתו של המלחין הייתה לתאר דמות בודדת וגלמודה בתוך השמחה והעליזות של הנשף. המוטיב המרכזי קיים בתיבות 120–162 בצורתו המלאה, ובתיבות 302–319 בצורה מקוצרת יותר.
פרק שלישי: Scène aux champs
הפרק השלישי נפתח עם דיאלוג בין הקרן האנגלית, המייצגת את האמן, לבין האבוב (הנמצא רחוק מהבמה) המייצג את אהובתו. זהו הפרק האמצעי וגם המרכזי בסימפוניה, והוא מהווה מעבר בין הדמיון וההזיה בפרקים הקודמים לסיוט בפרקים הבאים. המוטיב המרכזי מופיע בתיבות 90–102, בעיצומה של אפיזודה סוערת, ולאחר מכן שוב באווירה רגועה יותר בתיבות 150–154. בסיום ישנה חזרה למנגינת הקרן האנגלית והאבוב שפותחת את הפרק הפעם בלי האבוב, מה שמייצג את בדידותו של הגיבור, האמן וכישלונו עם אהובתו. בסיום ניתן גם לשמוע שימוש חדשני לזמנו בטימפני - ארבעה נגנים המנגנים על שני סטים של טימפני, ומדמים צליל של רעם מרוחק.
פרק רביעי: Marche au supplice
פרק זה, שברליוז טען שנכתב במהלך לילה יחיד (אך למעשה נלקח מפרויקט קודם בלתי גמור - האופרה "Les Francs Juges"), מלא בקרנות עוצמתיות ומנגינות מהירות, אשר יופיעו לאחר מכן גם בפרק החמישי. הפרק כתוב בסגנון מארש ומייצג חלום, בו האמן מוצא להורג באשמת רצח אהובתו. ניתן לשמוע בפרק זה גרסאות מעוותות של המוטיב המרכזי, תוך שימוש בטכניקת התיזמור המעולה של ברליוז: פיציקטו במיתרים, סטקטו בכלי הנשיפה מעץ, אקורדים בכלי הנשיפה ממתכת ומכה יחידה וחזקה על כלי הקשה - כל אלה יוצרים סדרה מיוחדת ובלתי רגילה של צבעים צליליים. סצנת ההוצאה להורג נגמרת באקורד סול מינור יחיד בפורטיסימו, המייצג את המכה הסופית: נפילת הדלת מתחת לגרדום, או אולי נפילת הגליוטינה על ראשו. מיד לפני המכה הסופית, ניתן לשמוע תזכורת קטנה למוטיב המרכזי, המנוגן סולו על ידי הקלרינט, ומייצג את מחשבתו האחרונה של האמן לפני מותו: הזיכרון של אהובתו (תיבה 165). אך המחשבה נקטעת בצורה פתאומית כאשר האמן מת. לאחר המכה הסופית ניתן לשמוע את צהלות הניצחון של הקהל שחזה בהוצאה להורג, המיוצגות על ידי אקורד סול מז'ור המנוגן באמצעות כל הכלים, נגינת טימפני רועמת וטרמולו בכלי ההקשה השונים.
חשיבות
בסימפוניה הפנטסטית נעשה שימוש נרחב ברעיון המוטיב המרכזי - מלודיה אחת שחוזרת על עצמה בכל פרק ופרק. ברליוז קרא למלודיה הזו idée fixe (צרפתית: "רעיון קבוע"). שיטה זו כבר הייתה בשימוש בעבר על ידי קרל מריה פון ובר, אשר השתמש באופרות שלו במלודיות חוזרות כדי לציין דמויות או אובייקטים מסוימים. דוגמאות מאוחרות יותר ניתן למצוא למשל אצל רוברט שומאן, סזר פרנק וריכרד וגנר.
חשיבות נוספת ניתן למצוא בשימוש האגרסיבי של ברליוז בכלי התזמורת, אשר אפילו אויביו העידו שהיה גאוני - גם מבחינת גודל והיקף, וגם בפירוט המדויק של ההוראות לנגנים: מתי להשתמש במקלות מסוגים שונים על התופים, מתי להרכיב או לפרק משתיקים וכו' - הכול כתוב בפירוש בפרטיטורה. היבט זה של היצירה היווה נושא מרכזי למחקר מאז ועד היום.
ליאונרד ברנשטיין הגדיר את הסימפוניה כיצירה המוזיקלית הפסיכדלית הראשונה, בגלל אופייה ההזייתי הדומה לחלום, ובגלל הסברה שברליוז הלחין לפחות חלק מהיצירה תחת השפעת אופיום.
תיזמור
הסימפוניה כתובה עבור תזמורת המורכבת מפיקולו, 2 חלילים (חליל שני מכפיל את הפיקולו), 2 קלרינטים (קלרינט ראשון מכפיל קלרינט במי-במול), 2 אבובים (אבוב שני מכפיל קרן אנגלית), 4 בסונים, 4 קרנות צרפתיות, 2 חצוצרות, 2 קורנטים, 3 טרומבונים, 2 טובות (בזמנו של ברליוז, טרם המצאת הטובה, התפקיד נוגן על אופיקלאידה) 2 זוגות טימפני, תוף סנר, תוף בס, מצילות, פעמוני צ'יימס בדו ובסול, 2 נבלים וכלי קשת.
הארייט סמיתסון
ב-11 בספטמבר 1827 התאהב ברליוז בשחקנית אנגלייה בשם הארייט סמיתסון לאחר שצפה בביצוע של המחזה "המלט" מאת שקספיר, בו שיחקה בתפקיד אופליה. מכתבי האהבה הרבים ששלח אליה לא זכו לתשובה, ולבסוף עזבה השחקנית את פריז. בעקבות זאת, כתב ברליוז את הסימפוניה כדי להביע את אהבתו הנכזבת. הארייט לא נכחה בפרמיירה של הסימפוניה, ב-5 בדצמבר 1830 בפריז, אך בשנת 1832 היא שמעה את היצירה והבינה שהיא הייתה ההשראה מאחוריה. לבסוף נפגשו השניים ונישאו ב-3 באוקטובר 1833. נישואיהם לא היו מאושרים, ורק כעבור 9 שנים הם התגרשו, בין השאר בגלל מחסום השפה שהפריד ביניהם.
טריוויה
בפסקול של סרטו של סטנלי קובריק, "הניצוץ", ניתן לשמוע גרסה מסונתזת של Dies Irae (מתוך הפרק החמישי), בעיבודה של וונדי קרלוס. בסרט עצמו מופיעה המנגינה בזמן כתוביות הפתיחה.
ניתן לשמוע חלק מהיצירה בסרט "לישון עם האויב" בכיכובה של ג'וליה רוברטס.
ולדימיר יזראילביץ' פלר
וְלָדִימִיר אִיזְרָאִילֵבִיץ' פֵּלֶּר (במקורות שונים ברוסית Владимир Израилевич Пеллер או Владимир Израйлевич Пеллер או Владимир Израилович Пеллер; 6 בספטמבר 1913 - 25 בדצמבר 1978). יהודי יליד האימפריה הרוסית. עוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה. בהמשך היה גיבור העמל הסוציאליסטי, ציר בסובייט העליון השמיני בין השנים 1970–1974, היה חלק מ בין השנים 1971–1976.
טרם מלחמת העולם השנייה
הוא נולד באולגופול שבגוברניית פודוליה של האימפריה הרוסית בשם פַייבל. אביו ישרואל עסק בסבלות והיו לו שני ילדים מנישואים קודמים. לאורך חייו עם אשתו השנייה גיטל, אמו של פייבל, ביחד עם פייבל גדלו במשפחתם עוד ארבעה אחים וארבע אחיות.
פעילותו במהלך המלחמה
גויס חזרה לצבא האדום עם תחילת המלחמה ב-1941 אך במשך חודשיים הראשונים צורף לרגימנט הוביצר מס' 145 שהשתייך לאוגדת הסער מס' 34 והיה נשאר איתו באסיה הרחוקה אך הגיש מספר בקשות להישלח לחזית הפעילה. הוא יחד עם מספר מתנדבים נוספים הועבר לחזית האירופאית של המלחמה אליה הגיע ב-1 באוגוסט. קיבל מדליה על הגנת אודסה. יחד עם הכוחות נסוג מסמולנסק.
במהלך קרב סטלינגרד השתמש בכוחו הפיזי הרב כדי להשתלט על הבית בו התבצרו חיילי וורמאכט כשהתחמושת אזלה. הוא פשוט זרק את החיילים הגרמניים מן הקומה השלישית דרך החלון. אז גם נפצע בבטנו אם כי כל הפציעות שצוינו בדף הענקת עיטור התהילה מן הדרגה השלישית הן מחוץ לתאריכים בהם התנהל הקרב.
אנקדוטה לפי זכרונות תושבי המחוז שבו היה דמות ידועה שפורסמו עליו, כי חלק משירותו בחזית עבר עם גדוד הנענשים (שטראפבאט) בעקבות ריב שהיה לו עם מפקדו בסמוך לתחילת המלחמה מיוחסת על ידי תיעוד של בתו לתקופת קרב סטלינגרד גם כן: בהיותו מפקד כיתת מרגלים בסמוך לחגי סוף השנה האזרחית קבוצתם גילתה קבוצת גרמנים בבית נטוש אך בעקבות כך שגרמנים נכנו ברוסית הם שתו לכבוד החגים ונפרדו. הלשנה על הנעשה הגיעה ליחידת ריגול נגדי והוא כמעט הוצא להורג אך לבסוף מפקדו בעקבות גילוי לאומיותו שלח אותו לפלוגת (לא גדוד) הנענשים איתו הוא המשיך עד סוף המלחמה.
נפצע במהלך המלחמה מספר פעמים. בצווים על הענקת עיטורי התהילה מוזכרים ארבע פעמים שונים בתאריכיהם. במוקדם יותר התאריכים הם ב-5 באוגוסט 1941 שמוגדר כפציעה קשה בקרב על אודסה, וכבר ב-3 באוקטובר באותה השנה הוא נפצע שוב, בהמשך שוב נפצע קשה ב-8 ביוני 1942, חזר לקרב סטלינגרד, כפי שאנו למדים ממקורות הנוספים ושוב נפצע לאחר מכן ב-10 באפריל 1943. הצטרף לרגימנט הסיור המעוטר מס' 210 לא מוקדם יותר מאפריל באותה השנה ואף ייתכן כי אחרי אמצע יולי אז הועברה לארמייה ה-6, אליה משויך בכל מסמכי הענקות עיטורים.
בקרב בין 10 ל-11 במרץ 1944 במהלך הקרב שניהלה פלוגת הסער ה-2 ליד הכפר סיפק לפלוגה אוכל ותחמושת ועל כך זכה ב-15 באפריל במדליה על ההצטיינות בקרב.
ב-28 באפריל בפעולה ליד כפר בנפת סבז' במחוז פסקוב הוא בראש קבוצת חיילים התקדם לעמדה גרמנית וחיסל מקלע שבו עם החיילים בעזרת רימוני נ"ט ועל כך בפקודה מ-5 ביוני זכה בעיטור התהילה מדרגה שלישית. וביוני מחלקתו הייתה הראשונה לכבוש את בניין המועצה בעיר ויטבסק.
ב-25 ביולי בקרב על הגבעה השולטת ליד הכפר סיפק תחמושת תחת אש, החליף מפקד הכיתה ובראשה כבש את הגבעה כשהוא פצוע אך ממשיך להילחם. על כך קיבל בפקודה מ-3 באוקטובר עיטור התהילה מדרגה שנייה.
בהמשך בין הימים 17 - 19 בספטמבר במהלך הקרב דרומית-מערבית לעיר דובלה סיפק לכוחות תחמושת ואוכל, ואף על פי שנפגע בראשו עזר להדוף ארבע מתקפות כוחות וורמאכט. בפקודה מ-24 במרץ 1945 הוענק לו עיטור התהילה מדרגה ראשונה.
לקראת סיום המלחמה הועבר לפקד על מחלקת אספקה גדוד ובהמשך נהיה לממלא מקום מפקד אוכל והאספקה של כל הרגימנט במהלכו הועלה לדרגת מלאדשי לייטננט ב-28 באפריל 1945 אותו מילא עד יוני 1946 אז גם שוחרר מן השירות.
המשך חייו האזרחיים
בחזרתו מן החזית הנהיג שוב את קולחוז "רויטער אוקטיאבר".
בעקבות משפט הרופאים הוצא מן החברות במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות אליה הצטרף רק חמש שנים לפני כן במהלך קרב קורסק.
לפי החלטת נשיאות הסובייט העליון מ-22 באפריל 1966 על בסיס הצלחותיו בתחום פעילותו האזרחי הוענק לו אות גיבור העמל הסוציאליסטי, עיטור לנין ו.
בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי עבר לבית חולים בחברובסק שם גם נפטר ב-1978
משפחתו
אשתו ריבה נולדה גם היא באולגופול ובמסגרת אמורזט שניהם הגיעו למחוז העברי האוטונומי. שם נולדו להם הילדים הבאים: ציליה (1934), מניה (1939 - 1946), רעיה (1946), ישראל (איזיה) שעלה לישראל ונפטר כאן ואנה.. הבת אנה (שם משפחה בנישואים גורשפן) נוטריון במקצועה וגם נבחרה שלוש פעמים למועצת המחוז.
שלוחות
שְׁלוּחוֹת הוא קיבוץ דתי בעמק בית שאן, הנמצא כשלושה ק"מ מדרום לעיר בית שאן ושייך לתנועת הקיבוץ הדתי. הקיבוץ נמצא בשלוחות הר הגלבוע ומכאן שמו. שם הקיבוץ סמלי ולקוח מספר ישעיהו "שְׁלֻחוֹתֶיהָ נִטְּשׁוּ עָבְרוּ יָם". פירוש השם שלוחות הוא ענפים - זכר למשפחות החברים שנספו בשואה.
היישוב מהווה אחד מתוך רצף של ארבעה קיבוצים דתיים סמוכים בעמק בית שאן (טירת צבי, שדה אליהו, עין הנצי"ב, שלוחות). שייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
שלוחות נותן שירותים מוניציפליים לשלפים, שכונה שהוקמה בשטח הקיבוץ ובשטחו של הקיבוץ השכן רשפים.
היסטוריה
הקיבוץ נוסד בתאריך 10 ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, והוא הקיבוץ הראשון שהוקם לאחר קום המדינה.
ראשיתה של שלוחות באביב 1941, כאשר התכנסו כחמישים בוגרי עליית הנוער הדתי בקריית שמואל והקימו גרעין התיישבות. הבחירה בשם זה סימלה את רצונם להיות שלוחה של תנועת הקיבוץ הדתי. חברי הקבוצה התחנכו בקבוצת רודגס ששהתה בכפר אברהם, בשדה יעקב ובמוסדות שונים של עליית הנוער. בשנת 1943 עברה הקבוצה למחנה רודגס בכפר אברהם שהתפנה, ושנה לאחר מכן לרמת השומרון שבפרדס חנה שהתפנתה עם עלייתה של בארות יצחק לנגב. בעת שיצאו כתגבורת לסכל את המצור על גבעת חיים, נהרגו שניים מחברי שלוחות, ו, ושמונה נפצעו.
משנת 1945 נחשבה שלוחות כגוף מתאים להתיישבות חדשה. חבריה קיבלו הצעות שונות אך רק בקיץ 1948 הועלתה ההצעה לעלות לאדמת אשרפייה שליד בית שאן, ובכך לעבות את גוש ההתיישבות של הקיבוץ הדתי בעמק בית שאן. בתחילה הוקם היישוב במחנה משותף עם קיבוץ רשפים החילוני הסמוך, וביוני 1949 נחלקו לשני יישובים סמוכים, המופרדים על ידי שטח חקלאי, עם המעבר של חברי רשפים לנקודת הקבע שלהם.
כלכלה
הקיבוץ מעסיק חברי קיבוץ, בני נוער מהמשק, תושבים שאינם חברים, תושבי בית שאן והסביבה ומתנדבים זמניים. כלכלת קיבוץ שלוחות נשענת על כמה מפעלים חקלאיים, טכנולוגיים ותיירותיים:
נורית בת-שחר צפריר
נורית בת-שחר צפריר היא משוררת ופזמונאית וציירת ישראלית.
ביוגרפיה
צפריר בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה ובחינוך מאוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני בקומוניקציה במסלול דוקטורט, מהאוניברסיטה העברית בירושלים. התמחות בלימוד מחוננים. לימדה בנוער שוחר מדע באוניברסיטת תל אביב.
נשואה ואם לשלושה ילדים. מתגוררת בהוד השרון.
שירים
משיריה המוכרים: "פגישה" ו"לכאב יש כוח" ללחן ובביצוע של מרגלית צנעני, "יש בליבי כינור" ללחן של עידן רייכל ובביצוע של מאיה בוסקילה, "לכל אדם יש סיפור" ללחן של נערי רפול ובביצוע של רינת בר, "לנצח בני" ללחן של עוזי חיטמן ובביצועו של אייל גולן, "לפני שנפרדים", בביצועו של חיים משה, ללחן של יאיר קלינגר, "חי ומחייך" ללחנו של גברי מזור ובביצועו של רון שובל, השיר "פתק בכותל" ללחנו של אבי טולדנו לשירתו יחד עם ליאל קולט בליווי חצוצרה של יעקב פרי. השיר "לנצח, בני" בביצועו של אייל גולן הפך לשיר המזוהה עם מבצע עופרת יצוקה והוקדש בהמשך לגלעד שליט בהופעות בתיאטרון קיסריה ובפסטיגל 2009. לאחרונה כתבה את השיר "מותק, תקנה את העולם ! " ללחנו של אלי ניסמן ובביצוע של הזמרת פולינה שהפך להיט ומושמע רבות ברדיו.
המנגינות לשיריה הנוספים נכתבו בידי מלחינים כיאיר קלינגר, ארקדי דוכין, יוריק בן דוד, קורין אלאל, אבי טולדנו, סשה ארגוב, נערי רפול, דורון אלימלך, יונתן בר-גיורא, שמואל אלבז, ברוך פרידלנד, אילה אשרוב, רמי קלינשטיין ורבים אחרים.
צפריר כתבה מספר רב של שירים ופזמונים, כולל לפסטיבלי הזמר ולקדם אירוויזיון. בשנת 2000 זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר העברי השיר "תפילת האור" שכתבה ללחן של יושי שדה בביצוע של אקי אבני וחיה סמיר. כתבה שלושה שירים שהתחרו בקדם אירוויזיון: "מלאכי הקטן" בביצוע של אלי לוזון ולחן של דורון פיקר, "תנו יד" ללחן של יוני רועה בביצוע סמיר שוקרי ואיילת אזולאי ו"תרימו ת'רייטינג" ללחנו ובביצועו של יוג'י גבאי. השיר "מעורב ישראלי" שחיברה בביצוע של לירון כרקוקלי ללחן של מיקי אסא במקום הראשון בתוכנית הטלוויזיה "להיות כוכב".
שני שירים של בת שחר צפריר נבחרו להשתתף בפסטיבל "ילד פלא" בחנוכה 2008, שנערך באשדוד: "אוספת בי ימים", ללחן של ליאור דטאוקר ובביצוע רוחמה רז ויפית טימסיט, וכן השיר "המטבח הקטן של אמא", ללחן של פיטר רוט ובביצוע דפנה ארמוני ובתה אלה. כמו כן כתבה את שיר הנושא בתוכנית הצדעה לאירוויזיון "ויוה לה אירוויזיון" 2008 ללחן של אלי ניסמן ובביצועה של מרינה פיינגולד. בשנה לאחר מכן חיברה שלושה שירים לתוכנית "וויוה לאירוויזיון" 2009, כולל ביצוע של ליאור דטאוקר ל"מלכת הקיץ הקטנה" שכתבה עם אראל בריל ללחן של חוליו סיג'אס ואת "אל הרחמים" ללחן של זליקו יוקסימוביץ בביצועה של מעיין אקווה, אשר בהמשך בוצע גם על ידי רוני גינוסר וחיים אוליאל וכן השיר "מדרגות אשר עולות למלאכים" ללחנו של לארס דיידיקסון שבוצע על ידי נטלי צ'יובניק.
משיריה האחרונים שפורסמו: "בבית קפה אני צופה" ללחנו של סשה ארגוב ובביצועו של אלי גורנשטיין, וכן "בראשית ברא אלוהים אותך" ללחנו של רמי קלינשטיין ובביצועו של ישי לוי, בשנת 2019 זכה שירה של נורית בת-שחר צפריר "שפחה את ומלכה" במקום הראשון בפסטיבל "השיר הבא", בניהולו האומנותי של אלי ניסמן. השיר הולחן על ידי שמואל אלבז, ובוצע בדואט של דפנה ארמוני וגבי ברלין. את "חצי אדם מואר"כתבה ללחן שחיברה עם קורין אלאל, שגם ביצעה את השיר. בשנת 2020 זכה במקום הראשון בפסטיבל "השיר הבא" שירה "הארץ שרה ובוכה" שהולחן על ידי יוני רועה ובוצע על ידי ליאורה סימון פדלון. בשנת 2021 זכה בפרס הגדול בפסטיבל "השיר הבא לצעירים" שירה "הו אמא" שהולחן על ידי שלמה מולכו ובוצע על ידי נועם דדון.
כמו כן, שפטה פעמיים בתחרות האירוויזיון מטעם רשות השידור-ישראל. ב-2020 יצאו השירים "ארץ ישראל יפה ירקוני" שהולחן על ידי אורי קריב ובוצע על ידי עדנה גורן, ו"פיסה של חיים" ללחנו של שי רביזדה ובביצועו של אלי גורנשטיין. ב 2021 עלה שירה "את הגיבורה שלי" ללחנו של אבי טולדנו ובביצועו בדואט עם אריק סיני.
טלוויזיה ורדיו
כתבה את הפתיח "מרגול" בערוץ 2 בתוכנית הטלוויזיה של מרגלית צנעני, וכן כתבה שירים לתוכנית הסאטירה האקטואלית "מוצ"ש" בערוץ 1. כל שיריה במסגרת התוכנית הולחנו על ידי יוריק בן דוד, ובוצעו על ידי צוות התוכנית: מיקי קם, אלי יצפאן, יעל עמית, ספי ריבלין, שרית סרי, דב רייזר, עדי טופול ועוד.
הייתה משוררת הבית של רדיו 99FM ובעלת פינה למקאמות בתוכנית עם רון לוונטל, וכן בתוכנית "בשעת שידור" עם מנחם זילברמן.
ספרים ומקאמות
בשנת 1989 פרסמה בת שחר צפריר את ספר המכתמים "מכל מאהבי השכלתי" בהוצאת י' שרברק, שיצא לאור בשתי מהדורות. עד היום הופקו ובוצעו יותר משבעים משיריה מתוך כאלפיים שכתבה. כסטודנטית, כתבה פיליטונים בעיתון הסטודנטים של עיתון "מעריב" על ההווי האוניברסיטאי.
לאחר הירצחו של ראש הממשלה יצחק רבין כתבה צפריר מקאמה לזכרו בשם "שביל-הזהב", שקראה בטקס האזכרה הממלכתי התשיעי למותו, על קברו. לאחר מכן, כתבה לכבודו את השיר "משוואה בכמה נעלמים", בביצוע קרן הדר ללחן של ארקדי דוכין.
בסוף 2013 יצא לאור ספר חדש של אמרות כחולות: "קליאופרדה והפוסי שלה", עם ציורים של אראל בריל.
וקטור לפלס-רונגה-לנץ
במכניקה קלאסית, וקטור לפלס-רונגה-לנץ הוא וקטור המשמש בעיקר לתיאור מסלולי תנועה של גרמי שמים, דוגמת מסלול התנועה של כוכבי הלכת סביב השמש. הווקטור שימושי במיוחד בבעיית קפלר - בעיית מציאת מסלול תנועתם של שני גופים המפעילים זה על זה כוח שעוצמתו יורדת עם ריבוע המרחק ביניהם (דוגמת כוח הכבידה או הכוח החשמלי), כיוון שבמקרה זה ווקטור לפלס-רונגה-לנץ הוא גודל שמור.
תנועת האלקטרון והפרוטון באטום המימן היא דוגמה לבעיית קפלר, ואכן לווקטור לפלס-רונגה-לנץ תפקיד חשוב במציאת רמות האנרגיה של אטום המימן במסגרת תורת הקוונטים.
על פי משפט נתר, כל גודל שמור קשור לסימטריה כלשהי של המערכת הפיזיקלית. בפרט, עובדת היותו של וקטור לפלס-רונגה-לנץ גודל שמור בבעיית קפלר, נובעת מסימטריה מיוחדת של בעיה זו: בעיית קפלר שקולה מתמטית לבעיה של חלקיק הנע בחופשיות על שפת כדור 4 ממדי, כך שלבעיית קפלר יש בעצם סימטריה לסיבובים של מרחב 4 ממדי (בניגוד לבעיית כוח מרכזי כללית בה יש סימטריה לסיבובים של מרחב תלת-ממדי). הסימטריה הגדולה של בעיית קפלר נובעת משתי תכונות מיוחדות של בעיה זו: וקטור המהירות נע על פני מעגל, וכל המעגלים עבור אנרגיה נתונה נחתכים באותן נקודות.
קיימות הכללות של וקטור לפלס-רונגה-לנץ הלוקחות בחשבון גם אפקטים יחסותיים, שדות אלקטרומגנטיים ועוד.
וקטור לפלס-רונגה-לנץ ידוע גם כווקטור לנץ, וקטור רונגה-לנץ או וקטור לפלס. הווקטור קרוי על שמם של פייר-סימון לפלס, קרל רונגה ו, הגם שאף אחד ממדענים אלו לא גילה אותו. למעשה, הווקטור "התגלה" מחדש מספר פעמים ובנוסף לשמות הנ"ל הוא גם שקול לווקטור האקסצנטריות.
בערך זה, לשם קיצור, יכונה וקטור לפלס-רונגה-לנץ בשם וקטור לנץ, ויסומן ב-A.
מבוא
גם וקטור לנץ, מוכל תמיד במישור התנועה, וזאת לכל כוח מרכזי. אולם, ברוב המקרים וקטור זה אינו קבוע. וקטור לנץ הוא קבוע אך ורק עבור כוח ריבועי הפוך (כוח שעוצמתו יורדת לפי ריבוע המרחק), ועבור כוחות אחרים הן גודלו של הווקטור והן כיוונו משתנים עם הזמן. עבור כוח שהוא בקירוב כוח ריבועי הפוך, גודלו של וקטור לנץ בקירוב נשמר והוא מסתובב באיטיות. ניתן להכליל את הגדרת וקטור לנץ על מנת לקבל וקטור שמור עבור כוחות מרכזיים אחרים, אולם וקטורים מוכללים אלו הם מסובכים ביותר ולרוב לא ניתן לכותבם בצורה מפורשת.
היסטוריה
הראשון שהראה שגודלו של הווקטור A נשמר עבור בעיית קפלר היה המתמטיקאי יאקוב הרמן (1710). הוא אף קישר בין גודל זה לבין אקסצנטריות המסלול. מאוחר יותר באותה שנה, הכליל יוהאן ברנולי את עבודתו של הרמן והראה כי גם כיוונו של הווקטור נשמר. בסוף המאה ה-18 (1799) גילה מחדש לפלס כי A נשמר. לפלס עשה זאת תוך שימוש בשיטות אנליטיות, להבדיל משיטות גאומטריות בהן השתמשו הרמן וברנולי. באמצע המאה ה-19 (1847) פיתח המילטון את וקטור האקסצנטריות (השקול לווקטור A), והראה בעזרתו כי בבעיית קפלר וקטור התנע p נע על פני מעגל. בתחילת המאה ה-20 (1901) קיבל גיבס את אותו וקטור על ידי שימוש באנליזה וקטורית. פיתוח זה של גיבס הופיע כדוגמה בספר לימוד בנושא אנליזה וקטורית של רונגה (1919).
הספר של רונגה צוטט על ידי לנץ במאמר שעסק בניתוח אטום המימן במסגרת "תורת הקוונטים הישנה" (1924). מעט מאוחר יותר (1926) השתמש פאולי בווקטור על מנת לקבל את ספקטרום האנרגיה של אטום המימן במסגרת "תורת הקוונטים החדשה". פאולי עשה זאת תוך שימוש בשיטות אלגבריות ולא הסתמך על משוואת שרדינגר. בעקבות המאמרים הנ"ל, נכנס הווקטור לתודעת קהיליית הפיזיקאים כ"וקטור רונגה-לנץ". בשנות ה-70, בעקבות מחקריו של הרברט גולדשטיין על ההיסטוריה של הווקטור, הוסף גם שמו של לפלס לשם הווקטור.
הגדרה מתמטית
הגדרת וקטור לנץ עבור מערכת פיזיקלית של חלקיק יחיד הנע בהשפעת כוח ריבועי הפוך מן הצורה, נתונה על ידי:
כאשר:
הגדרה זו תקפה גם לתנועה היחסית בין שני גופים לבעיה דו גופית עם כוח ריבועי הפוך. במקרה זה m היא המסה המצומצמת, \mathbf{r} היא הקואורידנטה היחסית בין שני הגופים ו- הם התנע והתנע הזוויתי של התנועה היחסית.
ניתן להגדיר וקטורים נוספים השקולים לווקטור לנץ. הגדרה מקובלת היא של וקטור האקסצנטריות:
זהו בעצם וקטור לנץ המנורמל על מנת לקבל גודל חסר ממד.
תכונות בסיסיות
נוכיח זאת.
לפי חוק שימור התנע הזוויתי L קבוע ולכן:
נגזרת התנע לפי הזמן היא הכוח. כזכור, הכוח הווקטור מוגדר עבור הכוח. לפיכך:
כאשר וקטור הכיוון המאונך ל- ול- (רכיבי המיקום והזווית). לפיכך,
אולם, מתקיים:
ולכן,
כמו כן,
משני הביטויים הקודמים מתקבל כנדרש:
פתרון בעיית קפלר בעזרת וקטור לנץ
כלומר קיבלנו כי:
ולאחר ארגון מחדש של האיברים, נקבל משוואה עבור המסלול r (\theta) :
זו משוואה של חתך חרוט עם אקסצנטריות.
את A ניתן להביע בעזרת האנרגיה והתנע הזוויתי L. על ידי חישוב המכפלה הסקלרית של A עם עצמו מתקבל:
נאפפליו
נאפְפְּלִיוֹ (ביוונית מודרנית: Ναύπλιο, ביוונית עתיקה: נָאוּפְּלִיוֹן - Ναύπλιον/Ναύπλιων; בלטינית: Nauplion) היא עיירת נמל בפלופונסוס שביוון, בחלק הצפוני ביותר של מפרץ ארגוליס. היא שימשה כעיר הבירה הראשונה של יוון המודרנית החל משנת 1829 - במהלך מלחמת העצמאות היוונית, ועד 1834.
וקטור לפלס-רונגה-לנץ
פתרון בעיית קפלר בעזרת וקטור לנץ
וכך ניתן להביע את פתרון בעיית קפלר בעזרת תנאי ההתחלה (האנרגיה והתנע הזוויתי)
נאפפליו
העיר העתיקה של נאפפליו בנויה ברובה על גבי חצי אי שבולט אל תוך מפרץ ארגוליס ויוצר מפרץ קטן נוח לעגינה הנקרא מפרץ נאפפליו. לימים נבנה גם שובר גלים בפתח הנמל.
וקטור לפלס-רונגה-לנץ
פתרון בעיית קפלר בעזרת וקטור לנץ
לניתוח הפתרון שהתקבל ראו בעיית קפלר וחוקי קפלר.
נאפפליו
עיקר התעסוקה כיום בעיירה מבוססת על תיירות, על הנמל ועל דיג.
וקטור לפלס-רונגה-לנץ
התנהגות וקטור התנע בבעיית קפלר
על ידי שימוש בעובדה כי וקטור לנץ ווקטור התנע הזוויתי נשמרים בבעיית קפלר, ניתן להראות כי וקטור התנע (או לחלופין וקטור המהירות) נע על גבי מעגל. חישוב המכפלה הווקטורית של L ו-A מניב משוואה עבור וקטור התנע:
נאפפליו
היסטוריה
האזור היה מיושב כבר בעת העתיקה, אולם לא נותרו שרידים לתקופה זו. המקום מוזכר כנראה בכתובת הקדשה מצרית לזכר אמנחותפ השלישי.
וקטור לפלס-רונגה-לנץ
התנהגות וקטור התנע בבעיית קפלר
נקבע מערכת צירים בה ציר z בכיוון L וציר x בכיוון A, ונקבל כי מתקיים:
נאפפליו
התקופות הביזנטית, הוונציאנית והעות'מאנית
החלק העתיק של העיר, הקרוי אקרונאופְֹליה (Ακροναυπλία), הוקף חומות עוד לפני התקופה הקלאסית, ובהמשך נוספו ביצורים על ידי הביזנטים, הפרנקים, הוונציאנים, והעות'מאנים. העיר נכבשה בשנת 1212 והפכה לחלק מנסיכות אכאיה. היא נמכרה בשנת 1388 לוונציאנים, והם כינו אותה "Napoli di Romania" - נאפולי של האימפריה הביזנטית.
וקטור לפלס-רונגה-לנץ
קבועי תנועה וסופראינטגביליות בבעיית קפלר
בבעיית קפלר קיימים שבעה קבועי תנועה (גדלים שמורים): האנרגיה E, שלושת רכיבי התנע הזוויתי L ושלושת רכיבי וקטור לנץ A. קיימים שני קשרים בין הגדלים הנ"ל - A · L = 0 ו- A2 = m2k2 + 2 m E L2, כך שבסך הכל ישנם חמישה קבועי תנועה בלתי תלויים.
נאפפליו
מלחמת העצמאות של יוון
במלחמת העצמאות היוונית הייתה נאפפליו מבצר מרכזי של העות'מאנים, והיוונים צרו עליה כשנה, וכבשו אותה בנובמבר 1821. יואניס קפודיסטריאס, שהיה למושלה הראשון של יוון המודרנית, הגיע אל נאפפליו ב-7 בינואר 1828, והייתה זו הפעם הראשונה בה דרכה רגלו על אדמת יבשת יוון. בשנת 1829 הכריז קפודיסטריאס על העיר כבירת יוון. ב-9 באוקטובר 1831 נרצח קפודיסטריאס בכנסייה בעיר, ובשנת 1834, לאחר כינונה של ממלכת יוון, העביר המלך אותון את הבירה לאתונה.
יחסי איראן–גאורגיה
איראן וגאורגיה קיימו יחסים במשך אלפי שנים, אם כי היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות ב כוננו ב-15 במאי 1992. איראן היא שותפת סחר חשובה של גאורגיה.
היסטוריה
מזרח גאורגיה, לאורך ההיסטוריה שלה, סופחה כמה פעמים על ידי האימפריה הפרסית, במיוחד תחת השושלות האחמנית, הפרתית, הסאסאנית, הספווית, האפשארית והקאג'ארית. מערב גאורגיה, לאורך ההיסטוריה שלה סופחה על ידי הממלכה האחמנית לתקופה קצרה ומאוחר יותר נכבשה תקופה ממושכת תחת האימפריה הסאסאנית במהלך מלחמת Lazic. בשל כך, קיימים חילופי דברים פוליטיים ותרבותיים רבים בין שתי המדינות מזה אלפי שנים, וכך נחשבת מזרח גאורגיה לחלק מאיראן הגדולה.
יחסים היסטוריים
לאיראן (פרס) וגאורגיה, או השבטים הגאורגיים, היו יחסים בצורות שונות בעיקר באמצעות סחר החל מהתקופה המדית. מהתקופה האחמנית המוקדמת התפתחו היחסים, כאשר האחמנים כבשו רבים מאזורי גאורגיה. היחסים נעשו מורכבים יותר ככל שהספאווידים השתלטו על איראן וכוננו שליטה איראנית בת מאות שנים בכמה ממלכות גאורגיה. זה נמשך עד שרוסיה כבשה את הקווקז וגאורגיה במחצית הראשונה של המאה ה-19, במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) ומלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), מאיראן הקאג'ארית.
המאה ה-20
עד תחילת שנות ה-90 יחסי איראן–גאורגיה היו חלק מיחסי איראן–ברית המועצות. מאז עצמאותה של גאורגיה מברית המועצות, שתי המדינות שיתפו פעולה בתחומים רבים, כולל אנרגיה, תחבורה, סחר, חינוך ומדע. איראן היא אחת השותפות החשובות ביותר של גאורגיה ונציבות כלכלית משותפת בין ממשלתית פועלת בין שתי המדינות.
2008 עימות בין רוסיה לגאורגיה
בשל היחסים ההדוקים עם רוסיה וגאורגיה, איראן ניסתה בתחילה להישאר נייטרלית יחסית במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה ומחוצה לה. שר החוץ של איראן מנוצ'הר מותכי צפה מלחמה קרה חדשה אפשרית וחזה כי מעצמות חיצוניות יסבלו כפי שאירע לארצות הברית ובעלי בריתה באפגניסטן ובעיראק. דובר משרד החוץ חסן Ghghghavi קרא "להפסיק את העימותים באופן מיידי" והציע תמיכה.
לאחר שרוסיה ובעלות בריתה הקרובות ביותר בחרו להכיר באבחזיה ובדרום אוסטיה, אמר שגריר איראן ברוסיה, סייד מחמוד-רזה סג'אדי, בתחילת פברואר 2009 כי מדינתו לא תכיר באבחזיה ובעצמאות דרום אוסטיה בעתיד הקרוב, "כי זה יכול לגרום למלחמה באזורים רבים," אך מצד שני הוא לא פסל הכרה איראנית בסופו של דבר בעצמאות שני האזורים. עם זאת, סג'אדי הגן על צעדיה של רוסיה במלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008 ועל החלטתה להכיר באבחזיה ובדרום אוסטיה כמדינות עצמאיות. סג'אדי גם אמר כי הוא מזדהה עם תושבי אבחזיה ודרום אוסטיה וכי טהראן תפעל עם מוסקבה לפיתוח כלכלת שני האזורים.
2010–הווה
בתחילת 2010 התגבר שיתוף הפעולה בין שתי המדינות. סוכנים ממשרד החוץ האיראני ביקרו בטביליסי במאי 2010 כדי לדון בהשקעה האיראנית בהקמת מפעל הידרואלקטרי בגאורגיה וכן בכוונותיה של איראן לייבא חשמל מהמדינה. הפגישה הובילה לכך שהנשיא מיכאיל סאקשווילי הזמין את מקבילו האיראני מחמוד אחמדינז'אד לטביליסי.
במהלך העשור האחרון, טהראן חתמה על הסכמים עם טביליסי למניעת כפל מס ולעידוד השקעה בהובלה אווירית, קרקעית וימית, ושיתוף פעולה במכס ומסחר. לאיראן, המבקשת לגוון את נתיבי המעבר למשלוחי המטען שלה, יש אינטרס ביכולת המעבר של גאורגיה והיא רואה במדינה דרך חלופית למשלוח מטענים לאירופה.
בסוף מאי 2010 הודיע שגריר איראן, מג'יד סמדזאדה סאבר, כי בכוונתה של איראן וגאורגיה לבטל את מגבלות הוויזה לנסיעה בין המדינות, שנכנסו לתוקף רשמית בינואר 2011. לטענת שגריר איראן, איראן וגאורגיה מנהלות שיחות על פתיחת קונסוליה איראנית בבתומי, מערב גאורגיה. ההודעה נקבעה במהלך ביקורו של שר החוץ האיראני מנוצ'ר מוטאקי בטביליסי בהמשך החודש.
במהלך פגישה עם שגריר גאורגיה החדש באיראן יוסב צ'כוואשווילי בטהראן באפריל 2014, אמר זריף כי איראן וגאורגיה נהנות מיחסים היסטוריים וידידותיים. שר החוץ האיראני הוסיף כי יש יכולות רבות להרחבת קשרי טהראן–טביליסי, במיוחד בתחום הכלכלי והפרלמנטרי.