cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שוגר ריי רובינסון
אליפות העולם במשקל בינוני
לאחר שניצח בתואר האליפות השני שלו, הוא פתח בסיור בכל רחבי יבשת אירופה. רובינסון נסע בקדילק הוורוד דמוי הפלמינגו שלו, שגרם למהומה בפריז, כאשר התלוותה אליו פמליה בת שלושה עשר אנשים, כמה מהם "רק בשביל הבידור". הוא היה גיבור בצרפת עקב ניצחונו האחרון על למוטה - הצרפתים שנאו את למוטה כי הביס את מרסל סרדן ב-1949 ולקח ממנו את חגורת האליפות (סרדן נספה בתאונת מטוס כשהיה בדרכו לקרב חוזר עם למוטה). רובינסון אפילו פגש את נשיא צרפת והחליט בו ברגע לנשק את אשתו ארבע פעמים - פעמיים על כל לחי - לפני באי הטקס העשירים. במהלך הקרב שלו בברלין נגד גרהארד הכט, רובינסון נפסל מפני שהוא הכה ביריבו באגרוף לכליות. אגרוף זה היה חוקי בארצות הברית, אולם לא באירופה. בשלב מאוחר יותר הקרב נפסל. בלונדון הוא הפסיד את כתר אלוף העולם במשקל בינוני למתאגרף האנגלי רנדי טרפין בקרב סנסציוני. שלושה חודשים מאוחר יותר לפני קהל של 60,000 מעריצים באצטדיון ה-Polo Grounds במנהטן הביס רובינסון את טרפין בקרב בן עשרה סיבובים והשיב לעצמו את כתר האליפות. בקרב זה ניצח רובינסון לפי החלטת השופטים, אולם טרפין הצליח לחתוך אותו. כשהוא עמד לאבד את הקרב, רובינסון הפיל אותו בנוקאאוט ואחר כך הנחית עליו סדרת אגרופים כשטרפין נתלה על החבלים, וגרם לשופט להפסיק את הקרב. בעקבות הניצחון רקדו תושבי הרלם ברחובות. רובינסון זכה שוב בתואר "מתאגרף השנה" בשל הופעותיו ב-1951. ב-1952 הוא לחם שוב עם אולסון וניצח לפי החלטת השופטים. הוא הביס את האלוף לשעבר רוקי גרציאנו, בקרב בן שלושה סיבובים, לפני שהתמודד עם אלוף העולם במשקל חצי כבד ג'ואי מקסים ביאנקי סטדיום בניו יורק. רובינסון הוביל בניקוד לפי כל שלושת השופטים, אבל הטמפרטורה הגבוהה בתוך האולם התישה אותו. השופט רובי גולדשטיין, היה קורבנו הראשון של החום, ונאלצו להחליפו בשופט ריי מילר. רובינסון המהיר היה הבא בתור, ובסיומו של הסיבוב ה-13, התמוטט רובינסון מהחום ולא הצליח להתרומם לקול הפעמון שהכריז על פתיחת הסיבוב הבא. היה זה הפסדו היחידי בנוקאאוט לכל אורך הקריירה שלו.
לאחר הקרב, פרש רובינסון עם מאזן של 1-1-3-131 והקדיש את זמנו לעסקי שעשועים, שירה וריקוד סטפס. בתום שלוש שנים, הוא סגר את עסקיו, מחוסר הצלחה, וגמר אומר לשוב לזירה.
הקאמבק
ב-1955 שב רובינסון לזירה. אף על פי שהוא לא היה פעיל במשך תקופה של שנתיים, עבודתו כרקדן שמרה אותו בכושר מעולה. באוטוביוגרפיה שלו, מספר רובינסון שבשבועות שקדמו להופעת הבכורה בריקוד בצרפת הוא רץ 8 קילומטרים מדי יום, ואז רקד במשך חמש שעות כל לילה. רובינסון מתאר שהאימונים בהם לקח חלק על מנת לבסס לעצמו קריירה כרקדן היו קשים יותר מאימוניו כמתאגרף. הקאמבק של רובינסון החל ב-1955, הוא ניצח בנוקאאוט בקרב הראשון שלו ואחרי כן הפסיד לפי החלטת השופטים לראלף 'טייגר' ג'ונס. הוא שב לעצמו והביס את רוקי קסטלני בהחלטה מפוצלת של השופטים ואז קרא תיגר על בובו אולסון באליפות העולם למשקל בינוני. הוא זכה באליפות למשקל בינוני בפעם השלישית בנוקאאוט בסיבוב השלישי - היה זה ניצחונו השלישי על אולסון. בשנה שלאחר מכן הגיע ניצחון נוסף על אולסון, הייתה זו הפעם האחרונה שהצליח רובינסון להגן על כתרו, הפגיז את אולסון בווים שמאליים מהירים, הביס אותו בפעם הרביעית והאחרונה, ועצר אותו בפעם השלישית.
ב-1957 הפסיד רובינסון את תוארו לג'ין פולמר. פולמר השתמש בסגנונו האגרסיבי על מנת להאפיל על רובינסון, וניצח אותו בנוקאאוט בקרב. רובינסון הבחין שהוו השמאלית שלו הצליחה לפגוע בפולמר. ההימורים לקראת הקרב היו 3 ל-1 לטובת פולמר. בשני הסיבובים הראשונים רדף רובינסון אחרי פולמר מסביב לזירה, בסיבוב השלישי הוא שינה טקטיקה וגרם לפולמר להתקרב אליו. בתחילת הסיבוב הרביעי תקף רובינסון בצורה שהממה את פולמר בעזרת אגרוף מהיר, וכשפולמר הגיב באגרופיו, החליף איתו רובינסון מהלומות. אולם בסיבוב חמישי, עלה ביד רובינסון להשיב לעצמו את הכתר בפעם הרביעית אחרי שהלם בפולמר בוו שמאלי מהיר כברק וחזק.
פרשני איגרוף התייחסו לוו השמאלי שבו הכה בפולמר בנוקאאוט כ"אגרוף מושלם". הייתה זו הפעם הראשונה בקריירה בת ה-44 קרבות שפולמר נוצח בנוקאאוט, וכשמישהו שאל את רובינסון אחרי הקרב עד כמה רחוק יכולה להגיע הוו השמאלית שלו, ענה רובינסון: "איני יכול להגיד. אבל הוא הבין את המסר."
מאוחר יותר באותה השנה, הוא הפסיד את תוארו לאלוף לשעבר במשקל חצי-בינוני כרמן בסיליו בקרב קשה לעיני 38,000 צופים ביאנקי סטדיום, אולם הוא השיב לעצמו את התואר בו זכה בפעם החמישית, שיא במספר הזכיות בתואר, אחרי שהוא הביס את בסיליו בקרב החוזר ביניהם. רובינסון נאבק לעמוד בסף המשקל ונאלץ להימנע מלאכול בעשרים השעות שקדמו לקרב. הוא פגע קשות בעינו של בסיליו בתחילת הקרב, ובסיבוב השביעי היא הייתה סגורה ונפוחה. שני השופטים הצביעו בעד רובינסון בהפרש ניכר של 64–72 ו-64–71. השופט השלישי הצביע בעד בסיליו בתוצאה 64–69, הקהל בן ה-19,000 איש הגיב בקריאות בוז קולניות כשהוכרז הניקוד שנתן. הקרב הראשון זכה בפרס "קרב השנה" מכתב העת The Ring לשנת 1957 והשני זכה בפרס "קרב השנה" לשנת 1958.
דעיכתו
רובינסון ניצח בנוקאאוט את בוב יאנג בסיבוב השני בקרב היחיד שלו ב-1959. שנה אחרי כן הוא הגן על תוארו נגד פול פנדר. רובינסון נכנס לקרב כשההימורים היו 1–5 לטובתו, אולם הפסיד בתוצאה מפולגת בין השופטים לפני 10,608 צופים באצטדיון הבוסטון גרדן, ביום שלפני הקרב סיפר פנדר שהוא מתכנן להתחיל לאט ולצבור תאוצה בשלבים מתקדמים של הקרב, וכך אכן עשה וגבר על רובינסון המזדקן שאף על פי שגרם לחתך מעל לעינו בסיבוב השמיני, לא היה אפקטיבי בסיבובים הבאים. כוחו של רובינסון לא עמד לו בניסיונו להשיב לעצמו את הכתר בפעם השישית. חרף מאמציו של רובינסון, פנדר זכה בקרב לפי החלטת השופטים בקרב החוזר שנערך ביניהם. ב-3 בדצמבר של אותה שנה, רובינסון ופולמר נלחמו בקרב בן 15 סיבובים שהסתיים בתיקו על תואר אליפות העולם במשקל בינוני של התאחדות ה-World Boxing Association) WBA) ופולמר שמר על תוארו. ב-1961 לחמו רובינסון ופולמר בפעם הרביעית, כשפולמר שמר על תואר אלוף העולם במשקל בינוני של ה-WBA בהחלטה פה אחד של השופטים. היה זה הקרב האחרון של רובינסון על האליפות.
רובינסון נלחם בהמשך שנות השישים בקרבות בני עשרה סיבובים. באוקטובר 1961, הביס רובינסון את אלוף העולם לעתיד דני מויר בהחלטה פה אחד של השופטים. כשההימורים היו 12 לעומת 5 לטובתו ניצח רובינסון בן ה-41 את מויר בן ה-22 בכך ששמר על מרחק, יותר מאשר על קרב קרוב. בקרב החוזר ביניהם כעבור ארבעה חודשים, הביס מויר את רובינסון בנקודות, כשהוא היה מאוד אקטיבי ודחק את רובינסון במהלך הקרב. מויר זכה בתוצאה של 3–7 לפי החלטת שלושת השופטים. רובינסון הפסיד פעמיים נוספות ב-1962, לפני שניצח בשישה קרבות רצופים נגד מתאגרפים שאינם מהשורה הראשונה. בפברואר 1963, הפסיד רובינסון לפי החלטת השופטים פה אחד לג'ואי ג'יראדלו, אלוף העולם לשעבר ועמיתו ל"היכל התהילה". ג'יראדלו הכה את רובינסון בנוקאאוט בסיבוב השישי, והשופט ספר עד תשע עד שהמתאגרף בן ה-43 קם על רגליו. רובינסון גם כמעט חטף נוקאאוט בסיבוב השישי, אולם צלצול הפעמון הציל אותו. הוא התאמץ בסיבוב השביעי והשמיני ונאבק בשניים האחרונים. רובינסון גם יצא לסיור נוסף באירופה.
רובינסון נלחם בפעם האחרונה ב-1965. הוא הפסיד בהחלטה פה אחד לג'ואי ארצ'ר. סופר הספורט הנודע פיט האמיל הזכיר שאחת מהחוויות העצובות ביותר של חייו הייתה לצפות ברובינסון מפסיד לארצ'ר. הוא אפילו ספג נוקאאוט והאמיל ציין שלארצ'ר לא היה אגרוף נוקאאוט טוב; ארצ'ר הודה אחרי כן שהייתה זו הפעם השנייה בלבד בכל הקריירה שלו שהוא הכניע יריב בנוקאאוט. הקהל בן ה-9,023 צופים באצטדיון הציביק ארנה בפיטסבורג עמד על רגליו והריע לרובינסון מספר פעמים, אפילו לנוכח ביצועיו העלובים מול ארצ'ר.
לאחר פרישתו מקריירת האיגרוף
באוטוביוגרפיה שלו מתוודה רובינסון שכשפרש מהאיגרוף בשנת 1965 הוא היה מרושש, בזבז את כל ארבעת מיליוני הדולרים שהרוויח בתוך ומחוץ לזירה במהלך הקריירה שלו. חודש לאחר הקרב האחרון שלו, חלקו לו כבוד ב'ערב שוגר ריי רובינסון' ב-10 בדצמבר 1965, שנערך במדיסון סקוור גרדן בעיר ניו יורק. במהלך הטקס, הוענק לו פרס גדול, אך לא היה פיסת רהיט בדירתו הקטנה במנהטן בעל רגליים חזקות דיין שיוכל לשאת אותו. רובינסון נבחר ל'היכל התהילה הבינלאומי של האיגרוף' ב-1967, שנתיים לאחר פרישתו. מעט מאוד זוכרים שהוא השתתף בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה משימה בלתי אפשרית, כשגילם מתאגרף בגמלאות, (הופיע בשני הפרקים The Contenders, part 1 and 2 ).
ב-1969 הוא ייסד את 'איגוד הנוער על שם שוגר ריי רובינסון' בעיר לוס אנג'לס. האיגוד לא תמך בתוכנית איגרוף. הוא אובחן כחולה בסוכרת וטופל באינסולין. בשנותיו האחרונות הוא לקה במחלת אלצהיימר. שוגר ריי רובינסון נפטר בלוס אנג'לס בגיל 67 ונקבר בבית הקברות אינגלווד פארק (Inglewood Park Cemetery), באינגלווד שבקליפורניה.
חייו האישיים
רובינסון הכיר את אשתו השנייה, עדנה מאי הולי, רקדנית ידועה שהופיעה במועדון הכותנה וסיירה באירופה עם דיוק אלינגטון וקאב קאלווי, ב-1940. רובינסון מספר שהוא פגש בה בבריכה מקומית אותה פקד לעיתים קרובות לאחר אימוני האיגרוף שלו. בניסיון ללכוד את תשומת לבה, הוא הופיע במועדון לילה בו היא רקדה והציג את עצמו. כעבור זמן קצר הם החלו לצאת ונישאו ב-1943. הם הביאו לעולם ילד אחד, ריי רובינסון הבן, והתגרשו ב-1960. באפריל 1959, הלכה לעולמה מארי, אחותו הבכורה של רובינסון, בגיל 41.
ב-1965 נשא רובינסון לאישה את מילי ויגינס ברוס, והזוג השתקע בלוס אנג'לס. כאשר רובינסון היה חולה במחלות שונות, האשים בנו את אשתו של רובינסון בכך שהיא החזיקה אותו תחת השפעת תרופות על מנת לתמרן אותו. לפי ריי רובינסון הבן, כשאימו של שוגר ריי הלכה לעולמה, שוגר ריי לא היה יכול ליטול חלק בהלויית אימו מכיוון שמילי סיממה אותו ושלטה בו. ברם, רובינסון אושפז יום לפני מותה של אימו בשל התרגשות שגרמה ללחץ דמו לעלות. רובינסון הבן ועדנה מאי אף טענו שמילי הרחיקה אותם מרובינסון בשנים האחרונות לחייו.
סגנון האיגרוף
רובינסון היה מתאגרף טבעי, בעל סנוקרת מהירה ומכת נוקאאוט חזקה. הוא היה רבגוני ביותר בביצועיו - לפי פרשן האיגרוף ברט סוגר, "רובינסון היה מסוגל להלום בנוקאאוט תוך כדי כך שהוא צועד אחורנית." רובינסון היה יעיל בשתי הידיים, והוא הפגין מגוון אגרופים אפקטיביים - לפי מאמר בכתב העת טיים ב-1951, "אם נדון ברפרטואר של רובינסון, הוא היה מסוגל להכות באותה המהירות והעוצמה בכל אחת מהידיים, ולהשתמש בכל אגרוף מקובל החל בבולו וכלה בוו - וכמה מהם הוא שלף בהבזק של רגע." רובינסון ציין פעם שברגע שמתאגרף הגיע לרמה מסוימת, הטכניקות והתגובות שלו נעשות כמעט רפלקסיביות. "אתה לא חושב. הכול אינסטינקט. אם אתה נעצר בשביל לחשוב, אתה נעלם."
מורשתו
מקובל לחשוב שרובינסון היה המתאגרף הגדול ביותר בהיסטוריה, כתבי ספורט, עמיתיו המתאגרפים ומאמנים דירגו אותו כמתאגרף הגדול ביותר בכל הזמנים. כתבי ספורט יצרו עבור רובינסון את המונח "פאונד לעומת פאונד" (pound for pound) במהלך הקריירה שלו כדרך להשוות בין מתאגרפים ללא קשר למשקלם. מתאגרפים שנכנסו ל"היכל התהילה" כמו מוחמד עלי, ג'ו לואיס, ושוגר ריי לאונרד דירגו את רובינסון כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה לפי פאונד לעומת פאונד. ב-1997 דירג אותו המגזין "הזירה" כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה לפי פאונד לעומת פאונד, וב-1999 הכתירה אותו Associated Press כ"מתאגרף המשקל החצי-בינוני הטוב במאה" וכ"מתאגרף המשקל הבינוני הטוב במאה". ב-2007, אתר ESPN.com הכניס אותו לרשימת "50 המתאגרפים הטובים ביותר בכל הזמנים", בה הוא בחר את רובינסון כמתאגרף הטוב ביותר בהיסטוריה. ב-2003, מגזין "הזירה" דירג אותו במקום ה-11 ברשימת "המתאגרפים הגדולים ביותר בכל הזמנים" (לא רשימת פאונד לעומת פאונד, אלא רשימה המשווה בין מתאגרפים בקטגוריות ותחומי איגרוף שונים).
רובינסון היה אחד מהאפרו-אמריקאים הראשונים שביסס לעצמו מעמד של כוכב מחוץ לספורט. הוא נטל חלק בסצנה החברתית של העיר ניו יורק בשנות הארבעים ובשנות החמישים. מסעדתו המפוארת אירחה כוכבים כמו פרנק סינטרה, ג'קי גליסון, נט קינג קול, ג'ו לואיס ולנה הורן. רובינסון נודע כבעל אישיות צבעונית שחי חיים ראוותניים מחוץ לזירה. הדבר התבטא בהופעה אטרקטיבית, בתוספת כריזמה ונופך של דרמטיות: הוא נהג בקדילק ורודה דמוית פלמינגו, והיה זמר ורקדן מוכשר, שניסה את מזלו בעסקי השעשועים.
רון פלאטר, כתב ה-ESPN.com, כותב: "הוא היה חלוץ בענף האיגרוף בכך שהרכיב לעצמו פמליה ענקית, הכוללת ספר, מעסה, חבורת מאמנים, אישה יפה, דמותג ומאמנו ג'ורג' גיינפורד, שליווה אותו לכל אורך הקריירה. כאשר רובינסון שב לפריז בשנת 1962 - שם הוא עדיין היה גיבור לאומי - על מנת שיחצה את האוקיינוס, היה על הצרפתים לספק לו מסג'יסט, ספר, בחור ששרק כשהוא התאמן, ואת הקדילק שלו. אישיותו הגדולה מן החיים הפכה אותו לאלילם של מיליוני בני נוער אפרו-אמריקאים בשנות החמישים. רובינסון עורר השראה במספר מתאגרפים שכמחווה לו ששאלו ממנו את הכינוי "שוגר", בין אלה היו שוגר ריי לאונרד, ושוגר שיין מוסלי. הוא גם הונצח בבול שהנפיק שירות הדואר של ארצות הברית ב-2006, שלפי הדיווחים הונפק במחזור של למעלה ממאה מיליון.
מחוז מאווי
מחוז מאווי (באנגלית: Maui County) הוא מחוז שהוקם ב-1905 במדינת הוואי שבארצות הברית. האיים העיקריים במחוז הם: מאווי, לאנאי, מולוקאי וקאהולאווה. במפקד האוכלוסין של שנת 2000 נמצא כי במחוז 128,094 תושבים ובשנת 2006 הוערך כי יש במחוז 141,320. שטח המחוז עומד על כ-6,213 קמ"ר שמתוכם 3,002 קמ"ר הם יבשה.
ערים תאומות
למחוז יש 21 ערים תאומות שהן:
הידמרו קונויה
הרוזן הִידֶמָרוֹ קוֹנוֹיֶה (ביפנית: |近衛 秀麿|Konoe Hidemaro; 18 בנובמבר 1898 – 2 ביוני 1973) היה מנצח ומלחין יפני. הוא היה אחיו הצעיר של ראש ממשלת יפן בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
קונויה נולד בטוקיו, בנו הצעיר של הדוכס קונויה אטסומארו, צאצא לאחד מחמשת בתי המלוכה של שבט פוג'יווארה. על פי המסורת, סיפק שבט קונויה נגני גאגאקו לחצר הקיסר היפני, והידמרו בחר להמשיך במסורת המוזיקלית של המשפחה, בעוד שאחיו הבכור פומימארו פנה לפוליטיקה.
בשנת 1913 החל קונויה את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות של טוקיו, שם התמחה בנגינה בכינור. ב-1915 יצא לזמן קצר לגרמניה ללמוד הלחנה. עם שובו ליפן היה לתלמידו של קוסאקו יאמאדה. הופעת הבכורה שלו כמנצח הייתה ב-1920, עם תזמורת חובבים בניצוחו של טוקיצ'י סטוגוצ'י. קונויה יצא שוב לאירופה ב-1923, להמשיך בלימודיו בפריז אצל ונסן ד'אנדי ובברלין אצל פרנץ שרקר.
קונויה למד ניצוח גם אצל אריך קלייבר וקרל מוק. ב-1924 ניצח על הפילהרמונית של ברלין ובסתיו של אותה שנה חזר ליפן.
קונויה היה שותף לייסוד האגודה הסימפונית של יפן בשנת 1952, ובשנה שלאחריה היה למנצח התזמורת. בהמשך ייסד קונויה את התזמורת הסימפונית של טוקיו, ועזר לעצב, לאורך תקופה של 10 שנים, את התזמורת להרכב, שהוכר כמשתווה באיכותו לרבות מן התזמורות המעולות באירופה. מינואר 1926 ועד פברואר 1935 היה המנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת הסימפונית NHK.
כיום זכור קונויה כמי שניצח על הקלטת הבכורה של הסימפוניה הרביעית של מאהלר במאי 1930. עוד הייתה זאת, פרט לחיתוך בפרק השלישי, ההקלטה החשמלית הראשונה של סימפוניה של מאהלר במלואה.
קונויה הרבה בהופעות אורח באירופה ובארצות הברית, שם ניצח על כ-90 תזמורות שונות במהלך הקריירה שלו, בהן תזמורת לה סקאלה במילאנו והתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית. הוא יצר קשרי ידידות עם אריך קלייבר, לאופולד סטוקובסקי, וילהלם פורטוונגלר וריכרד שטראוס. הוא נסע לגרמניה וניצח על הפילהרמונית של ברלין במחצית השנייה של שנות ה-30'. בראשית דרכה של תזמורת NBC, תכנן סיור באמריקה בפיקוחו של סטוקובסקי, אבל המיזם בוטל בגלל מלחמת העולם השנייה.
קונויה כתב יצירות מקוריות, אבל התעניין יותר בעיבוד מוזיקה קיימת, בין היתר "תמונות בתערוכה" של מוסורגסקי והחמישייה בדו מז'ור של שוברט.
נבנצל
נֶבֶּנְצַל (או נבנצאל; בכתב לועזי: Nebenzahl או Nebenzal) הוא שם משפחה.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1992
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1992 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
משה יפה
ביוגרפיה
לפני מלחמת העולם השנייה והשואה, היה מנהל בית חרושת בוילנה, שהייתה אז תחת שלטון פולין. בשנת 1940, לאחר פלישת ברית המועצות לפולין וסיפוח וילנה לברית המועצות, הועבר על ידי שלטונות ברית המועצות למינסק. ב-28 ביוני 1941 נכבשה מינסק במסגרת מבצע ברברוסה, והיהודים רוכזו בגטו מינסק. לאחר כינון היודנראט, התמנה לסגנו של היו"ר, אליהו מושקין. הקו שנקטה הנהגת היודנראט היה של שיתוף פעולה עם המחתרת היהודית, והיא אף הפרישה סכומי כסף מהכספים שגבתה עבור מימון פעילות המחתרת. לאחר שמושקין נתלה בפברואר 1942, התמנה יפה למחליפו, והמשיך את קו ההנהגה של מושקין: אי שיתוף פעולה עם הגרמנים ושיתוף פעולה עם המחתרת. עם זאת, בתקופתו חדרו ליודנראט גורמים שכונו "הקבוצה האופרטיבית" ששיתפו פעולה עם הגרמנים. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, תבעו ממנו הגרמנים להסגיר לידיהם את אחד ממנהיגי המחתרת, הרש סמולר, אך בהוראתו הציגו אנשי היודנראט את תעודת הזהות של סמולר מגואלת בדם (של יהודי אחר שנרצח באקציה), כהוכחה לכאורה לכך שסמולר נהרג באחת האקציות, וכך ניצל סמולר.
ביולי 1942 נערכה האקציה המשמעותית האחרונה בגטו. ב-28 ביולי כונסו כל היהודים שאינם כשירים לעבודה. הגרמנים הכריחו את יפה לומר להם דברי הרגעה, ואכן הוא החל בכך, אך במהלך דבריו הבחין בהגעתן של משאיות הגז, וקרא: "יהודים, הרוצחים הארורים רימו אתכם. נוסו לכול עבר!". מהומה נוצרה במקום, וסדר הושלט על ידי ירי במכונת ירייה. יפה נהרג במקום, לא לפני שהספיק לדחוף הצדה את בנו זליג בן ה-15 ולהצילו (זליג הצטרף לפרטיזנים, ולימים עלה לישראל). היהודים שנותרו מהאקציה עטפו את גופתו בטלית, כאות הערכה לפועלו, והוא נקבר בקבר האחים הגדול של חללי האקציה, סמוך לבית הקברות היהודי במינסק.
עמק מגניס
עמק מגניס (באנגלית: Magnis Valley) הוא עמק רחב, חשוף מקרח, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
אורכו של העמק 9 קילומטרים; פסגת דגאלאן ממוקמת בראשו של העמק.
העמק ממוקם 6 קילומטרים מערבית מפסגת דריק.
מקור השם
בדומה לאתרים אחרים ברכס בריטניה, גם לאתר זה ניתן שם הקשור לבריטניה - מגניס היה שמם של אתרים בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה שנקראים על שם אתרים בבריטניה הרומית).
שני האתרים הם:
לקריאה נוספת
• Courtney King, Dr. Brenda Hall, Trevor Hillebrand, and Dr. John Stone, History of Grounded Ice in the Ross Embayment since the Last Glacial Maximum Using the Glacial Geology Alongside the Hatherton and Darwin Glacier system, Antarctica
חלב עמיד
חלב עמיד הוא חלב אשר עבר תהליך עיקור (סטריליזציה), המעניק לו חיי מדף ארוכים במיוחד. במהלך העיקור מושמדים מרבית החיידקים המצויים בחלב.
ערך תזונתי
חלב רגיל עובר פסטור בטמפרטורה של 63 מעלות למשך 30 שניות, או 71 מעלות למשך 15 שניות, ומיד מקורר; תהליך זה משמיד את רוב החיידקים המצויים בו, אך שומר על ערכים תזונתיים. לעומתו, חלב עמיד עובר עיקור - מחומם לטמפרטורה של 150 מעלות למשך 3 שניות, ומיד מקורר. תהליך זה משמיד 99.9% מהחיידקים ומהנבגים בחלב, אך עלול לפגום בערכים התזונתיים שלו, בשל שינויים שעוברים החלבונים בעת החימום. חלב עמיד נשמר ללא קירור במשך חודשים מבלי להתקלקל.
מבחינה קלורית, חלב עמיד זהה לחלב מפוסטר רגיל. עם זאת, בעוד שבחלב מפוסטר יש 9 מיקרוגרם חומצה פולית ב-100 גרם, בחלב עמיד יש רק 1 מיקרוגרם ל-100 גרם, וכן קיים אובדן חלקי בערכים של ויטמין B12, ויטמין C ו-ויטמין B1.
טכנולוגיה
הטכנולוגיה לייצור חלב עמיד נקראת UHT (Ultra-high temperature processing) או ultra-pasteurization. היא בעיקר משמשת ליצירת חלב עמיד אך בין השאר גם למיצי פירות עמידים, שמנת עמידה, חלב סויה עמיד ויין עמיד. את הטכנולוגיה פיתחה חברת טטרה פאק השוודית בשנות ה-60 של המאה ה-20 והיא זכתה להצלחה בכל העולם.
פופולריות
בישראל החלה חברת תנובה להקים פס ייצור לחלב עמיד במחלבת רחובות בשנת 1977. בתחילת שנות ה-80 זכה החלב לפופולריות, מאחר שהיה זול יותר מחלב מעוקר ושווק באריזת קרטון נוחה. בשנת 1997, בעקבות פרשת הסיליקון בחלב, השקיעה תנובה כחצי מיליון דולר בהפקת פרסומת לחלב עמיד, שצולמה בתחנת החלל מיר, זו הייתה הפעם הראשונה מעולם שפרסומת צולמה בחלל.
החלב העמיד מצליח מאוד באירופה – 7 מ-10 אירופאים שותים אותו דרך קבע. למעשה, במדינות חמות כדוגמת ספרד, הוא מועדף בשל העלויות הגבוהות של שינוע חלב טרי.
רמת'ניה
רַמְתַ'נִיֶה (בערבית: ﺍﻟﺭﻣﺜﻨﻴﻪ ,"מרעה גמלים") הוא כפר נטוש במרכז רמת הגולן, כ-10 קילומטרים ממזרח לקצרין. הכפר היה מיושב לסירוגין בתקופות שונות, ומהמאה ה-19 ישבו בו בני העדה הצ'רקסית, עד עזיבתם במהלך מלחמת ששת הימים. בסוף המאה ה-19 נעשה בו אחד הניסיונות הראשונים להתיישבות יהודית ברמת הגולן.
כחצי קילומטר דרומית-מזרחית לכפר נתגלו שרידים ארכאולוגיים רבים המשויכים לתקופה הרומית והביזנטית. חלק מבתי הכפר אף שרדו במקומם מאז התקופה הביזנטית, ואחד מהם שימש כנראה כנסייה. בין הממצאים: כתובת עם המספר 850 בספרות רומיות, אשר לפי הספירה הסלבקית מתייחסת לשנת 538 לספירת הנוצרים; כתובות ביוונית, צלבים ודמויות בעלי חיים. ככל הנראה ננטש היישוב הביזנטי עם הכיבוש המוסלמי של האזור בשנת 636, מאז היישוב יושב וננטש לסירוגין בעיקר על ידי שבטים בדווים נוודים. בשלב כלשהו לפני סוף המאה ה-19, יושב הכפר על ידי צ'רקסים.
מורו דה סאו פאולו
מורו דה סאו פאולו (בפורטוגזית: Morro de São Paulo, "הגבעה של פאולוס הקדוש"), היא עיירת נופש, אחת מחמישה כפרים באי טיניארה (Tinharé), השייך למדינת באהיה שבברזיל.
את האי טיניארה, ששטחו כ-400 קמ"ר, גילה בשנת 1531 הפורטוגלי מרטים אפונסו דה סוזה, ובשנת 1535 נוסדה העיירה מורו דה סאו פאולו בצפון האי. בשל מיקומו האסטרטגי בפתח מפרץ כל הקדושים (Baía de Todos os Santos), שער הכניסה לעיר סלוודור דה באהיה, סבל מהתקפות מצד אוניות צרפתיות והולנדיות. ב-1630 נבנתה באי מצודה כדי להגן מפני התקפות אלה. מאוחר יותר נבנתה כנסיית נוֹסָה סֶנְיוֹרָה דָה לוּז ("גבירתנו של האור") וכן מנזר.
כמו כן יש באי מגדלור שנבנה בשנת 1855. ב-1992 הוקמה בשטחו שמורת טבע.
התחבורה לעיר מתנהלת בים - בעיקר באמצעות מעבורת מסלבדור (שיט של 60 ק"מ) או ספינות קטמרן - או בטיסות רגילות בין נמל התעופה של סלבדור לבין המינחת המקומי. כלי הרכב היחידים הנעים באי הם טרקטורים, והם משמשים גם להסעת בני אדם.
מוליך למחצה
מוליך למחצה (בקיצור לעיתים: מל"מ; באנגלית: Semiconductor) הוא חומר אשר תכונות ההולכה החשמלית שלו נמצאות בתחום הרחב שבין תכונותיהם של חומרים מוליכים לבין אלה של חומרים מבודדים. תכונות ההולכה של מוליך למחצה משתנות כתלות בגורמים חיצוניים כגון טמפרטורה, חשיפה לאור, וזיהומים. לחומרים מוליכים למחצה שימושים רבים בתחום האלקטרוניקה.
החומרים
המוליכות החשמלית של חומר מסוים תלויה בצפיפות האלקטרונים החופשיים שיש לו, כלומר בכמות האלקטרונים שלא משתתפים בקשרים כימיים. כמות האלקטרונים החופשיים נקבעת על פי מבנה הפסים של החומר. לחומרים מוליכים יש צפיפות אלקטרונים חופשיים מסדר גודל של 10^{28} אלקטרונים למטר מעוקב ולמבודדים יש כמות זעומה. בשני המקרים כמות זו כמעט ולא משתנה כתוצאה מעירורים חיצוניים.
באופן טיפוסי, מוליכים למחצה הם חומרים מהטור הרביעי של הטבלה המחזורית, כגון צורן (סיליקון, Si) וגרמניום (Ge) המאופיינים ב-4 אלקטרוני ערכיות. כאשר החומר מסודר כגביש טהור, כל אטום בשריג הגבישי הוא בעל 4 שכנים איתם הוא נמצא בקשר קוולנטי, כך שבעיקרון, בחתיכת מוליך למחצה אין כלל אלקטרונים חופשיים להולכה, והאלקטרונים החופשיים שנמצאים בה בפועל הם תוצאה של פגמים בגביש או עירור תרמי מפס הערכיות לפס ההולכה. גביש כזה נקרא מוליך למחצה אינטרינזי.
בנוסף, ניתן להשתמש בתרכובות המשלבות שני חומרים, שאחד מהם הוא מהטור השלישי והשני מהטור החמישי. כך מרכיב אחד תורם להולכה חמישה אלקטרונים והמרכיב השני תורם רק שלושה, ומתקבל מצב דומה לשימוש בחומרים מהטור הרביעי. תרכובות שימושיות בתעשיית המיקרואלקטרוניקה הן גליום-ארסניד (שילוב של גליום וארסן) ואינדיום-פוספיד (שילוב של אינדיום וזרחן). לצורכי הדמיה תרמית התפתחה תרכובת משולשת של מרקורי-קדמיום-תלוריד וקיימות תרכובות רבות אחרות.
אילוח וסוגי הולכה
הכמות וסוג נושאי המטען החופשיים בחומר תלויה בסוג הזיהום של המוליך למחצה ובשיעור הזיהום בו. מוליך למחצה יכול להכיל נושאי מטען חופשיים מסוג אחד או משני הסוגים גם יחד, בשיעורים דומים או שונים, וכל זאת בהתאם לסוג ולמידת הזיהום שבו. מוליך למחצה, שרוב נושאי המטען החופשיים בו הם אלקטרונים, נקרא חומר N type. מוליך למחצה, שרוב נושאי המטען החופשיים בו הם חורים, נקרא חומר P type.
זרמי סחיפה ודיפוזיה
במוליכים, הזרימה המשמעותית היחידה היא זרם הסחיפה: כאשר שדה חשמלי (הנוצר על ידי מתח חשמלי) גורם לאלקטרונים להיסחף בכיוון מסוים. זרם סחיפה ניתן לתיאור כמסדרון ארוך ובו הרבה אנשים. האנשים שומעים קול הקורא להם להתקדם לכיוון מסוים והם מתקדמים בכיוון זה. האנשים הם נושאי המטען, הקול הקורא להם להתקדם הוא השדה החשמלי.
במוליכים למחצה קיים סוג נוסף של זרימה הנקרא זרימת דיפוזיה. זרימה זו נוצרת כאשר ריכוז נושאי המטען אינו אחיד. יותר נושאי מטען נעים ממקומות בהם ריכוז נושאי המטען גבוה למקומות בהם ריכוזם נמוך, מאשר להפך. באופן זה, זרימת הדיפוזיה מביאה לאחר זמן מה להשוואת ריכוזים. הבדלים בריכוזים נוצרים בדרך כלל באופן מלאכותי - על ידי אילוחים שונים. זרם הדיפוזיה זניח לחלוטין במתכות, שם ההבדלים בריכוזים זעירים ביחס לכמות נושאי המטען.
אם מופעל מתח, מתקיים זרם הדיפוזיה במקביל לתנועה הכללית בכיוון השדה החשמלי (זרם הסחיפה). לאינטראקציה בין שני סוגי הזרמים חשיבות עליונה בצומת ה-PN.
צומת PN
צומת PN הוא חיבור של חומר מסוג N עם חומר מסוג P (למעשה מדובר באותו גביש המזוהם בצורות שונות ולא בשני חומרים שונים המחוברים ביניהם).
בצד P של הצומת נושאי המטען החופשיים הם חורים, וריכוזם גבוה הרבה יותר מאשר בצד השני של הצומת. בצד N נושאי המטען החופשיים הם אלקטרונים, וריכוזם גבוה הרבה יותר מאשר בצד השני של הצומת. ניתן לראות את שני החומרים באיור. כאשר נצמיד את החומרים, תתבצע דיפוזיה של אלקטרונים מצד N לצד P ודיפוזיה של חורים מצד P לצד N, כפי שניתן לראות בשלב השני באיור. בקרבת הצומת, משני צדדיו, מתרחשת רקומבינציה ונשארים רק סיגים מיוננים, כלומר אטומים לא נייטרליים מבחינה חשמלית. בצד P נותרים סיגים נוטלים הטעונים במטען שלילי ואילו בצד N נותרים סיגים תורמים הטעונים במטען חיובי. אזור זה נקרא אזור המחסור (depletion zone), שכן בגלל תהליכי הגנרציה והרקומבינציה החוזרים ונשנים, נראה שאין בו נושאי מטען. סיגים טעונים אלו יוצרים שדה חשמלי המנוגד לכיוון תהליך הדיפוזיה וכעבור זמן מה, שני התהליכים מאזנים אחד את השני ונמצאים בשיווי משקל תרמודינמי, כפי שניתן לראות בשלב השלישי באיור. נחזור לאנלוגיה. כעת ישנם שני חדרים. בראשון כמות מסוימת של כיסאות והמוני אנשים ובשני המצב הפוך. התנהגות האנשים מוכתבת על ידי שני אינסטינקטים - "מיזנתרופיה" (הגורמת לרצון למצוא מקום נפרד, כלומר לבצע דיפוזיה) ו"אהבת מולדת" (הגורמת לרצון לחזור לביתו, כלומר השדה החשמלי הנוצר). ראשית, האנשים מנסים למצוא מקום נפרד ומבצעים דיפוזיה לחדר השני ובאותו אופן, הכיסאות הריקים שגם שונאים את בני מינם, מבצעים דיפוזיה לחדר הראשון. כעבור כמה זמן, כאשר הצפיפות משתנה אהבת המולדת משפיעה יותר, כך אנשים וכיסאות חוזרים לחדרם. תנועתם מאוזנת, כלומר כמות ההולכים והשבים זהה, ונוצר מצב של שיווי משקל. חשוב לציין שאנלוגיה זו מוגבלת ומתארת רק את מה שרואה מתבונן מהצד ולא את הגורמים לכך (כוחות משיכה חשמליים).
התנהגות הצומת נהית מעניינת ומועילה יותר כאשר מפעילים עליו מתח חיצוני ומנסים להעביר דרכו זרם חשמלי בכיוונים שונים. מתח בכיוון אחד ידחוף נושאי מטען כלפי הצומת ויקל על מעבר הזרם, פעולה זו נקראת הפעלת מתח קדמי. אם נפעיל מתח בכיוון המנוגד, נושאי המטען יתקשו עוד יותר לחצות את הצומת (משום שהם נמשכים ממנו על ידי השדה החשמלי המופעל) ולא יזרום זרם בכיוון זה. בהמשך לאנלוגיה ניתן לומר כי שינוי המתח מחזק או מחליש את מידת ההשפעה של אהבת המולדת על נושאי המטען. בממתח קדמי, נושאי המטען ימשכו יותר לצד השני ויעבור זרם, התנגדות הצומת תשתנה עם השינוי במתח. בממתח אחורי, נושאי המטען לא יעברו לצד השני וכך לא יהיה זרם. כלומר הצומת מעביר זרם לכיוון אחד בלבד. דרך ההתנהגות זו של הצומת מאפשרת את בניית הדיודה והטרנזיסטור.
חשוב להבין שהמתח החיצוני המופעל על הצומת בממתח קדמי רק "עוזר" ליותר נושאי מטען לחצות את הצומת, והזרם הוא הזרם שנוצר רק על ידי דיפוזיה. ככל שהממתח החיצוני יותר גדול (קדמי), יותר נושאי מטען מצליחים לחצות את הצומת, לכן הפרש הפוטנציאלים יותר גדול ולכן זרם הדיפוזיה יותר גדול (הזרם דרך הדיודה).
עירורי אנרגיה
דרך אחרת לגרום לחומר להוליך חשמל היא לבצע עירור אנרגיה חיצוני. לדוגמה על ידי העלאת הטמפרטורה (שנותנת לאלקטרונים יותר אנרגיה תרמית) או על ידי הארה (בליעת פוטונים מספקת לאלקטרונים מספיק אנרגיה לפרוץ מהקשר הכימי). כאשר אלקטרון משתחרר "נוצר" גם חור, שלא כמו במקרה של זיהום בו נוסף רק נושא מטען אחד.
שימוש חשוב נוסף למוליך למחצה הוא הלוחות הסולריים, ההופכים את אנרגיית הפוטונים הנבלעים בחומר לאנרגיה חשמלית.
שימושים נוכחיים ועתידיים
ישנו ניסיון למצוא חומרים חדשים בעלי תכונות משופרות החל מחומרים מורכבים וכלה בניסיונות למצוא ולנצל חומרים ביולוגיים המציגים התנהגות של חומרים מוליכים למחצה (כדוגמת המלנין). חוקרים רבים, ביניהם פיזיקאים, כימאים ומהנדסי חשמל שוקדים על פיתוח התקנים חדשים ועל לימודם לעומק של הקיימים. כמו כן קיימים ניסיונות לשפר את תהליכי הייצור במיקרואלקטרוניקה שיאפשרו ליצור התקנים קטנים יותר ופרוסות סיליקון טהורות וגדולות יותר.
חיל האוויר הישראלי הווירטואלי
חיל האוויר הישראלי הווירטואלי (viaf) הוא אתר אינטרנט המשמש כפלטפורמה המאפשרת לכל שחקן (טייסת) לפעול כמנגנון כמעט עצמאי בגיוס אנשיו, הכשרתם, הסמכתם וקיום אימונים. באתר נפתחו טייסות מקבילות לטייסות חיל האוויר הישראלי. הטייסים של חיל האוויר הווירטואלי מוכשרים בטווח זמן של חצי שנה ורק לאחר מכן הם מאושרים לטוס מבצעית בסימולטורים.
מחנה הריכוז שטוטהוף
מחנה הריכוז שטוטהוף (בגרמנית: KZ Stutthof; KL Stutthof) היה מחנה ריכוז של כוחות הכיבוש הנאצים, הממוקם 37 קילומטר ממזרח לגדנסק (דנציג) ליד הכפר שטוטהוף (בפולנית: Sztutowo) בפולין.
המחנה הוקם בפרוסיה המזרחית, בשנת 1939. שטוטהוף היה המחנה האחרון שכוחות הצבא האדום שחררו ב-1945. בסך הכול נאסרו בו כ-110,000 בני אדם, מתוכם נספו מעל ל-85,000 בני אדם.
הקמת המחנה ומבנה
המחנה הוקם מיד לאחר הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, אשר סימלה את פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא שימש בתחילה למאסרם של אינטלקטואלים פולנים (מורים, נבחרי ציבור, אקדמאים וכו') ממה שהייתה אז העיר החופשית דנציג. ב-2 בספטמבר הועברו אליו כמאתיים אסירים מדנציג, ממחנה ויקטוריה שולה. כמה ימים לאחר מכן החלה בניית מבני המחנה, שבה הועסקו האסירים. בינואר 1942, שטוטהוף הפך למחנה ריכוז רגיל.
המחנה המקורי (המכונה "המחנה הישן") היה מוקף בגדר תיל. הוא היה מורכב משמונה צריפים לאסירים ומבנה לשומרי האס אס בהיקף של 120,000 מ"ר. בשנת 1943 הורחב המחנה ומחנה חדש נבנה לצד הקודם. הוא גם היה מוקף בגדר תיל מחושמלת והכיל שלושים צריפים חדשים, בשטח כולל של 1.2 קמ"ר.
תא גזים ומשרפות נבנו במחנה בשנת 1943, על מנת להתחיל הוצאות להורג המוניות, כאשר שטוטהוף נכלל בתוכנית הפתרון הסופי ביוני 1944. עגלות גז ניידות שמשו להשלמת הקיבולת המרבית של תא הגזים (150 אנשים לביצוע) בעת הצורך.
סגל המחנה
סגל המחנה כלל אנשי אס.אס ולאחר 1943, כוח עזר אוקראיני. ב-1942 הגיעו למחנה האסירות הראשונות ושומרים גרמנים. למעלה מ-130 נשים הועסקו בשיטור בשטוטהוף, שהורכב ממספר מחנות. 34 שומרות הואשמו מאוחר יותר בביצוע פשעים נגד האנושות במחנה. החל בחודש יוני 1944, האס אס בשטוטהוף החל לגייס נשים מדנציג וערי הסביבה כדי לאמן נשים כשומרות במחנה, בגלל מחסור בשומרים. בשנת 1944 הוקם בעיר מחנה-משנה לנשים, שנקרא ברומברג-אוסט (Konzentrationslager).
כמה מתנדבי וואפן אס אס נורווגים עבדו כשומרים או כמדריכים לאסירים ממדינות סקנדינביה.
על המחנה פיקד בתחילה מקס פאולי. ב-1 בספטמבר 1942 הוחלף בתפקידו על ידי פאול ורנר הופה.
אסירים
האסירים הראשונים נכלאו ב-2 בספטמבר 1939. הם היו 150 אזרחים פולנים, שנעצרו ברחובותיה של דנציג מיד אחרי פרוץ המלחמה. אוכלוסיית האסירים עלתה ל-6,000 בני אדם בשבועות שלאחר מכן.
בסך הכל כ-110,000 אנשים הועברו למחנה שטוטהוף. עד 1942, רוב האסירים היו פולנים ובהם גם יהודים פולנים מורשה וביאליסטוק. מספר האסירים גדל במידה ניכרת בשנת 1944, כאשר היהודים מהווים את רוב השוהים. הקבוצה הראשונה ובה כ-2,500 אסירים יהודים הגיעה מאושוויץ ביולי 1944. סך הכל 23,566 יהודים (כולל 21,817 נשים) הועברו לשטטהוף מאושוויץ, ועוד 25,053 (כולל 16,123 נשים) ממחנות באזורי הכיבוש במדינות הבלטיות.
גרמנים נשלחו גם הם למחנה, ובו היו ידועים כ"אצולת המחנה". חלקם סוציאל-דמוקרטים או מתנגדי המשטר הנאצי. קבוצה גדולה של פושעים גרמנים גם קיבלו תפקידים של קאפו.
תנאי המחיה במחנה ועבודות הכפייה
התנאים במחנה היו אכזריים. אסירים רבים מתו במגפת טיפוס ששטפה את המחנה בחורף של 1942 ושוב בשנת 1944. האסירים ששומרי האס.אס הכריעו שהיו חלשים מדי או חולים מדי כדי לעבוד, הומתו בתא הגזים הקטן של המחנה. המתה בגז ציקלון B החלה ביוני 1944. רופאי המחנה המיתו גם כן אסירים חולים או פצועים במרפאה עם זריקות קטלניות. יותר מ-85,000 אנשים מתו במחנה.
הגרמנים השתמשו באסירי שטוטהוף כעובדי כפייה. היו אסירים שעבדו בעסקים בבעלות האס.אס, כמו במפעלים הגרמנים שהיו ממוקמים בסמוך למחנה. אחרים עמלו במפעל הלבנים המקומי, במפעלי תעשייה פרטיים, בחקלאות או בסדנאות של המחנה. בשנת 1944, כשעבודת כפייה של אסירי מחנות הריכוז הפכה לחשובה יותר ויותר בייצור נשק, נבנה בשטוטהוף מפעל מטוסי פוקה וולף. בסופו של דבר, הנאצים הפכו את מחנה שטוטהוף לרשת רחבה של מחנות עבודת כפייה. 105 מחנות משנה של שטוטהוף הוקמו ברחבי צפון ומרכז פולין.
הסופר הליטאי בליס סרוגה (Balys Sruoga), שהיה אסיר בשטוטהוף, כתב רומן בשם "Dievų miškas" ("היער של האלים") המתאר את חיי היומיום של המחנה.
פינוי האסירים ושיחרור המחנה
פינוי אסירים ממחנה שטוטהוף החל בינואר 1945. כאשר החל הפינוי הסופי, היו כמעט 50,000 אסירים, רובם יהודים, בתוך המחנה המרכזי. כ-5,000 אסירים ממחנות המשנה של שטוטהוף, רובן נשים, הוצעדו ב"צעדת מוות" לכיוון הים הבלטי. ב-31 בינואר 1945 בלילה הם הגיעו לחוף ונאלצו להיכנס לתוך הים הקפוא ונורו שם מאש מקלעים. שרדו רק 33 אסירים ואסירות. שאר האסירים הוצעדו לכיוון לאונבורג במזרח גרמניה. הם נעצרו עם התקדמות הכוחות הסובייטיים. הגרמנים הכריחו את האסירים ששרדו לחזור בחזרה לשטוטהוף, כשהם צועדים בתנאי החורף הקשים וסופגים יחס אכזרי משומרי האס אס. אלפים מתו במהלך הצעדה.
בסוף אפריל 1945, האסירים הנותרים הוצאו משטוטהוף בדרך הים, שכן המחנה היה מוקף לחלוטין על ידי כוחות סובייטיים. שוב, מאות אסירים נאלצו לרדת לים ונורו שם. מעל 4,000 בני אדם נשלחו על ידי סירה קטנה לגרמניה, חלקם למחנה ריכוז נוינגמה ליד המבורג, וחלקם למחנות לאורך החוף הבלטי. רבים טבעו בדרך. דוברה מלאה באסירים שנשטפה אל החוף בקלינטולם האבן (Klintholm Havn) בדנמרק ב-5 במאי 1945, הצילה 351 אסירים מתוך 370 שהיו עליה.
זמן קצר לפני כניעתה של גרמניה, אסירים אחדים הועברו למאלמה שבשוודיה, ושוחררו. על אומדן מקובל, למעלה מ-25,000 אסירים, נהרגו בעת הפינוי ממחנות שטוטהוף.
כוחות סובייטיים כבשו את שטוטהוף ב-9 במאי 1945, ושיחררו כ-100 אסירים שהצליחו להסתתר במהלך פינויו הסופי של המחנה.
לאחר המלחמה
בשטח המחנה הוקמה אנדרטה ממלכתית פולנית. לאחר המלחמה ובמהלך העשור השני של המאה ה-21 התקיימה סדרת משפטים כנגד בעלי תפקיד במחנה. ביולי 2020 נשפט בגרמניה זקן בן 93, חייל ורמאכט לשעבר בכינוי ברונו ד. ששימש כשומר במחנה בגיל 17. הנאשם הואשם בשותפות לרצח 5,232 אסירים.
ג'ף אימלט
ג'פרי רוברט (ג'ף) אימלט (באנגלית: Jeffrey Robert Immelt; נולד ב-19 בפברואר 1956) הוא איש עסקים אמריקאי. יושב הראש התשיעי של חברת ג'נרל אלקטריק, משרה שבה כיהן מאז החליף את ג'ק וולש בספטמבר 2001 ועד פרישתו מהתפקיד באוקטובר 2017.
בפברואר 2018 דיווחה קרן ההון-סיכון NEA כי אימלט הצטרף להנהגתה כשותף-סיכון (venture partner)h.
קשת פרינגיאלית
קשתות פרינגיאליות (באנגלית: Pharyngeal arches או visceral arches) הן אזורי מוצא למגוון מבנים בהתפתחות אזור הפנים והצוואר של בעלי חוליות. בעובר אדם הן נוצרות החל מהשבוע ה-4 להפריה, כבליטות מזודרם משני צדי הלוע המתפתח. בפועל קיימות שש קשתות, אך אצל בני אדם הקשת החמישית נעלמת מהר ועל כן אינה נימנת כאחת הקשתות. אצל דגים הקשתות הופכות בסוף לזימים.
אייר אסטנה
אייר אסטנה (בקזחית: Эйр Астана) היא חברת התעופה הלאומית של קזחסטן. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי נורסולטן נזרבייב.
תולדות החברה
החברה נוסדה בספטמבר 2001 והחלה את פעילותה במאי 2002 כשחכרה שלושה מטוסי בואינג 737.
בשנת 2004 הפכה לחברת התעופה הלאומית של קזחסטן לאחר שהממשלה סגרה את אייר קזחסטן. בעקבות כך עברו כל קוויה של אייר קזחסטן לידי אייר אסטנה.
כיום מפעילה החברה כ-26 מטוסים בקווים לכ-54 ערים.
דירוג החברה הוא כ-4 כוכבים מתוך 5 כוכבים, לפי סקר שערך אתר skytrax, דבר שמציב את החברה לצד חברות כגון לופטהנזה, סוויס, קוריאן אייר, בריטיש איירווייז, טורקיש איירליינס, אול ניפון איירווייז ועוד.
פעילות החברה בישראל
החל מ-7 בספטמבר 2023 צפויה החברה להפעיל 2 טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון אל נמל התעופה אלמטי.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון למאי 2020:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אייר אסטנה באתר Airliners.net
ניקולאי לוקשנקו
ניקולאי אלכסנדרוביץ' לוקשנקו (בבלארוסית: Мікалай Аляксандравіч Лукашэнка; נולד ב-31 באוגוסט 2004, מינסק, בלארוס) הוא בנו השלישי של נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו. מופיע באופן קבוע עם אביו באירועים רשמיים.
ביוגרפיה
ניקולאי לוקשנקו נולד ב-31 באוגוסט 2004 מחוץ לנישואין. אביו של ניקולאי הוא נשיא הרפובליקה של בלארוס אלכסנדר לוקשנקו שמאז 1975 היה נשוי לגלינה לוקשנקו (ז'לנרוביץ'), אך לא חי עמה בפועל מאז שנבחר לנשיא בשנת 1994. לא ידוע מי היא אמו של ניקולאי. בריאיון לקומסומולסקאיה פרבדה אמר לוקשנקו, בלי להזכיר את שמה של אמו של ניקולאי, כי היא עובדת כרופאה. על פי הגרסה העיקרית של התקשורת, אמו של ניקולאי היא אירינה אבלסקאיה, הרופאה האישית לשעבר של לוקשנקו שהייתה הרופאה הראשית של המרכז הרפואי הרפובליקני בלשכת הנשיא בשנים 2001–2007, ואז שוב החל מנובמבר 2009.
הופעתו הראשונה של ניקולאי לוקשנקו באירוע ציבורי הייתה באפריל 2008 - הילד שהיה אז בן שלוש ושבעה חודשים, הגיע יחד עם אביו לאתר הבנייה של מינסק-ארנה. באותה תקופה לא צוין איזה ילד היה עם הנשיא, אך עד מהרה בראיון הודה אלכסנדר לוקשנקו שזהו בנו השלישי. עם הזמן, ניקולאי לוקשנקו החל להופיע באופן קבוע עם אביו באירועים פומביים: הוא השתתף בתרגילים ובמצעדים צבאיים, ליווה את אביו בטיולים ברחבי הארץ ואף הגיע למקום הפיגוע ברכבת התחתית של מינסק; הוא התלווה לאביו בנסיעותיו מחוץ למדינה ולקח חלק בפגישותיו של אביו עם ראשי מדינות, בפרט ולדימיר פוטין, דמיטרי מדבדב, ברק אובמה, שי ג'ינפינג, הוגו צ'אווס, נורסולטאן נזרבייב, ויקטור יושצ'נקו, אולכסנדר טורצ'ינוב, אילהם אלייב, האפיפיורים בנדיקטוס השישה עשר ופרנציסקוס ופוליטיקאים רבים אחרים.
בשנת 2011 החל ללמוד בתיכון העירוני אוסטרושיצקו. עם זאת, למרות החובה ללמוד בבית הספר, הוא ממשיך ללוות את אביו באירועים ציבוריים שונים, כולל טיולים חוץ למדינה. הוא עוסק במוזיקה (נגינה בפסנתר), הוקי, סקי וביאתלון.
חנה הירש
חנה הירש (5 באפריל 1933 - 28 בפברואר 1994) הייתה היועצת המשפטית של משטרת ישראל (1974–1991) והקצינה הראשונה בדרגת ניצב.
חייה
הירש נולדה ברחובות וגדלה בכפר ביל"ו. אביה, יצחק חסקין, היה גזבר הסתדרות העובדים הכללית. היא למדה ביסודי בבית הספר לילדי עובדים ברחובות. בסיום לימודיה התיכוניים, בתיכון חדש בתל אביב, הייתה הירש פטורה משירות צבאי עקב נכות אך החלה לעבוד בשירות הביטחון הכללי. לאחר מכן החלה בלימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב והוסמכה לעריכת דין בשנת 1961, לאחר שהתמחתה אצל עורכי הדין ישראל לוין, שופט בדימוס, ויעקב בר-אור, פרקליט מחוז תל אביב.
בשנת 1962 התגייסה הירש למשטרת ישראל והחלה לשרת כעוזרת ליועץ המשפטי. בין השנים 1969–1972 שימשה יועצת לענף החקירות במחוז תל אביב והייתה לאישה הראשונה בעלת דרגת סגן ניצב.
בשנת 1974 מונתה הירש ליועצת המשפטית של משטרת ישראל ומשרד המשטרה ובסוף 1974 הועלתה לדרגת ניצב משנה. כהונתה נמשכה עד לפרישתה, במשך 17 שנים ותחת כהונתם של ארבעה שרי משטרה ושישה מפקחים כלליים. באפריל 1977 היא הייתה לאישה הראשונה לקבל דרגת תת-ניצב ובשנת 1989 מונתה על ידי המפכ"ל דוד קראוס, במקביל לתפקידה, לנשיאת בית הדין המשטרתי לערעורים והייתה לקצינה הראשונה בדרגת ניצב. בתקופתה הגדיל מערך הייעוץ המשפטי של המשטרה את היקף פעילותו ומספר עורכי הדין בו הוכפל. לשכתה התייחדה בהיותה מורכבת לאורך מרבית התקופה מנשים בלבד.
לאחר נישואיה בראשית 1953, עברה עם בעלה, שאול הירש, להתגורר באילת והייתה מתושבי העיר הראשונים (בשנים 1953–1955). אם לשני בנים, ד"ר גדעון הירש, שהיה מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס ועו"ד ארנון הירש.
ב-28 בפברואר 1994 שמה הירש קץ לחייה.
קונסטנטין הירל
קוֹנְסְטַנְטִין הירל (בגרמנית: Konstantin Hierl; 24 בפברואר 1875 - 23 בספטמבר 1955) היה דמות מרכזית בממשל גרמניה הנאצית. הוא היה ראש שירות העבודה של הרייך, שר בקבינט ומקורבו של אדולף היטלר עוד לפני שעלה לשלטון.
חיים
הירל נולד בפרסברג ליד נוימארקט  באזור פפאלץ עילית  שבבוואריה, ולמד בבית ספר תיכון (גימנסיה) בבורגאוזן  וברגנסבורג. בשנת 1893 התגייס לצבא בוואריה כצוער. הוא עלה לדרגת לוטננט (מקבילה לסגן) בשנת 1895 וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1902. הוא הועלה לדרגת האופטמן (מקבילה לסרן) בשנת 1909. הוא שירת כמפקד פלוגה בחיל הרגלים הבווארי. במלחמת העולם הראשונה כיהן הירל כחבר המטה הכללי של קורפוס המילואים המלכותי של בוואריה, כחלק מהארמייה השישית הגרמנית. הארמייה נלחמה בחזית המערבית, שם עלה לדרגת לוטננט קולונל (מקבילה לאלוף-משנה).
עם התבוסה הגרמנית והמהפכה הגרמנית בנובמבר 1918, הפך הירל לראש יחידת פרייקור שהייתה פרה-מיליטנטית. הירל מילא תפקיד בארגון הכוחות הפריליליטריים של הרייכסוואר השחור בשנותיה הראשונות של רפובליקת וויימר. בשנת 1925 הצטרף לאגודה הפוליטית של אריך לודנדורף מהימין הקיצוני, טננברגבונד (Tannenbergbund), אותה עזב שנתיים לאחר מכן.
המפלגה הנאצית
בשנת 1929 הצטרף למפלגה הנאצית והיה באותה שנה לראש Organization Department II. בבחירות הפדרליות של 1930 הוא הפך לחבר פרלמנט ברייכסטאג. ב-5 ביוני 1931, שנתיים לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון לאומי, הפך הירל לראש ארגון העבודה הממלכתי (FAD) שסיפק שירותים לפרויקטים של בנייה אזרחית וחקלאית בחסות המדינה. באותה תקופה היו הרבה ארגונים כאלה באירופה, שנוסדו כדי לספק תעסוקה במהלך השפל הגדול. כאשר הנאצים עלו לשלטון בינואר 1933 הירל היה כבר חבר בכיר במפלגה הנאצית. הוא נותר ראש ארגון העבודה, ששינה את שמו ל-Nationalsozialistischer Arbeitsdienst, או בקיצור NSAD. אדולף היטלר מינה אותו למזכיר המדינה במשרד העבודה של הרייך תחת פרנץ זלטה, ומטרתו הייתה להקים ארגון שירות עבודה רב עוצמה. מול התנגדותו של השר זלטה, עבר הירל בשנת 1934 למשרד הפנים של הרייך תחת וילהלם פריק בדרגת רייך-קומיסר. ב-11 ביולי 1934, שמו של ה-NSAD הוחלף ל"שירות העבודה של הרייך". היירל עמד בראשו עד תום מלחמת העולם השנייה. שירות העבודה הרייך חולק לשני חלקים עיקריים, אחד לגברים ואחד לנשים, והורכב מ-40 גאו.
בשנת 1936 בנה שירות העבודה של הרייך את הכפר לדוגמה הירלשגן (לימים אוסטשוב, פולין), על שמו של הירל. בשנת 1935 הוא נבחר למנהיג העבודה ברייך (Reichsarbeitsführer) ולרייכסלייטר בשנת 1936. כמו כן, בשנת 1936 הוענק לו אות הזהב המפלגתי. בשנת 1943 הירל מונה לשר בלי תיק. במהלך מלחמת העולם השנייה עסקו מאות יחידות RAD בסיוע לכוחות בקו החזית באספקת מזון, תחמושת, תיקון כבישים פגומים ובבניית מנחתים ותיקונם. יחידות RAD הקימו ביצורי חוף (אנשי RAD רבים עבדו על החומה האטלנטית), הניחו שדות מוקשים, ביצורים מאוישים ואף סייעו לשמור על מיקומים חיוניים ומחנות שבויים. תפקידו של שירות העבודה הרייך לא הוגבל לתפקידי תמיכה קרביים. מאות יחידות RAD קיבלו הכשרה כיחידות נגד מטוסים והוצבו סוללות פלאק.
ב-24 בפברואר 1945 הוענק להירל אות המסדר הגרמני, העיטור הגבוה ביותר שהמפלגה הנאצית יכלה להעניק לאדם פרטי. לאחר המלחמה הוא נשפט ונמצא אשם בעבירות גדולות. הירל נידון לחמש שנים במחנה עבודה. לאחר שחרורו המוקדם התגורר בהיידלברג עד מותו ב-23 בספטמבר 1955.
לצ'ה (נפה)
הנפה משתרעת על שטח של 2,759 קמ"ר, בשנת 2007 התגוררו בה 806,044 נפש ובירתה היא העיר לצ'ה. היא גובלת בנפת ברינדיזי בצפון-מזרח, בנפת טאראנטו בצפון-מערב בים האדריאטי במזרח ובים היוני בדרום-מערב.
אחוזת מילובקה
מילובקה (ברוסית: Ми́ловка) הוא בית אחוזה על גדות הוולגה בכפר מילובקה, מחוז עבר הוולגה, שבמחוז איוואנובו, 3 ק"מ ממרכז עיר התיירות פליוס.
האחוזה נבנתה בסוף המאה ה-18. היא השתייכה למשפחת צ'רניוב, עד שבסוף המאה ה-19 נרכשה האחוזה על ידי התעשיין גריגורי גורבונוב. לאחר מהפכת 1917, האחוזה ננטשה ונזנחה. היא קיבלה חיים שניים בשנת 2008, כאשר נשיא רוסיה ובהמשך ראש הממשלה דמיטרי מדבדב עם משפחתו, החלו להגיע באופן קבוע לאחוזה המשוחזרת שהורחבה לשימוש בעת חופשות הקיץ. מאז, העיתונות כינתה לעיתים קרובות את המקום "מעונו של מדבדב" ו"הדאצ'ה של מדבדב". בספטמבר 2016, סרטון חקירה של הקרן למניעת שחיתות של אלכסיי נבלני, שהוקדש לבניה הבלתי חוקית במקום, הביא לתהודה בתקשורת. ב־2 במרץ 2017 שחררה הקרן את הסרטון "הוא לא דימון בשבילכם", שנגע שוב בנושא האחוזה.
אדריכלות
האחוזה עם פארק ממוקמת על הגדה הימנית הגבוהה של הוולגה, על שטח הכפר מילובקה (דה יורה בשטח הכפר אף שחלק ממנו מחוץ לתחום שיפוטו ). המבנה האדריכלי הוא מסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה -20 והוא בקנה מידה מלא של "אחוזה משפחתית" מתקופת הזוהר של אחוזות האצילים הרוסיות.
היסטוריה
מייסד בית צ'רנייב היה הקצין גרנדיר וסילי איוואנוביץ' צ'רנייב, שקיבל את סמל האצולה שלו ב-25 בנובמבר 1751 מידי הקיסרית יליזבטה פטרובנה לאחר שהשתתף ההפיכה הצבאית שהביאה אותה לשלטון. האחוזה סודרה על ידי צאצאיו בתקופת שלטונה של יקתרינה השנייה ליד הכביש המוביל מפליוס לנרכטה. בראשית המאה העשרים בנה התעשיין גריגורי גורבונוב בית קיים בן שתי קומות. האחוזה הוחרמה על ידי הבולשביקים בשנת 1918; במשך 90 השנים הבאות היא ננטשה ונזנחה ולא נעשה בה כל שימוש.
בשנת 2008 מושל מחוז איוואנובו, מיכאיל מן, עורר בנשיא רוסיה דמיטרי מדבדב עניין באחוזה. ב-4 באוגוסט 2008 עגנה היאכטה הנשיאותית "רוסיה" סמוך לעיירה פליוס וראש המדינה הסתובב בעיר, מה שהשאיר עליו רושם בל יימחה. מאז, ההשקעות הפדרליות הופנו באופן פעיל לפליוס במסגרת התוכנית לפיתוח תיירות פנים וחוץ. בפייננשל טיימס נטען כי מאז 2008 העיר פליוס הופכת במהירות למקבילה הרוסית לאתר הנופש האמריקאי בלונג איילנד". במהלך כהונתו כנשיא עד מאי 2012 ביקר מדבדב בפליוס תשע פעמים.
לדברי נובאיה גזטה, אחוזת מילובקה נקנתה במכירה פומבית ב-2008 על ידי קרן פרויקטים ללא כוונת רווח אזורית בשם "דאר", שפעילותה קשורה למשפחת מדבדב. על פי העיתון לנינגרדסקאיה פרבדה, האחוזה נקנתה מידי ממשלת מחוז איוואנובו תמורת 66 מיליון רובל. קרן דאר נמצאת בבעלות חברת לויט השייכת לנובאטק, אחת מיצרניות הגז הגדולות ברוסיה. איליה אליזייב, יו"ר מועצת הפיקוח של קרן דאר, שהוא גם סגן יו"ר מועצת המנהלים של גזפרומבנק, הוא חבר נעוריו של מדבדב, הם למדו יחד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת לנינגרד. לאחר מכן, האחוזה, על פי מקורות מסוימים, נותרה בבעלות קרן דאר, על פי מקורות אחרים, היא נתרמה למדבדב.
בשנת 2009 החלו עבודות רחבות היקף לשחזור והרחבת האחוזה, שבזכותן הפך הרכוש הרעוע והפארק הנטוש למתקנים ממשלתיים מוגנים במיוחד עם אחוזה, בתי מלון, מבני עזר, ארבורטום, בריכות, אתר סקי, חוף מלאכותי ומזח על הוולגה. בספטמבר 2016, חקירה של הקרן למניעת שחיתות של אלכסיי נבלני, שהוקדשה לפיתוח ותקצוב האחוזה בשנים 2011–2016, טענה כי במקום נבנו מבנים חדשים, בית מלון, שלושה מסוקים, מזח פרטי ומדרון סקי. מהשטח הכולל של המתקן המיוחד ל-80 דונם. עלות השיפוץ נאמדה בכ-25–30 מיליארד רובל, כשנבלני ציין נתונים אלה כסימני שחיתות. נושא השימוש באחוזה על ידי דמיטרי מדבדב עלה גם בסרטון שלו "הוא לא דימון בשבילכם".
ליד בית המגורים יש חוות ציד בשטח של יותר מ-4,000 דונם. הבעלות על האתר נמצאת בידי חברת "אוריון" (השם הישן של קרן "דאר"). על פי העיתון סובסדניק החל ממרץ 2017, "שיעורי השוק הנוכחיים - מכירת הזכות לחכירה של דונם אחד באזור איוואנובו למשך 49 שנים - מתחילה מ-2 מיליון רובל." כשההערכה היא שהחברה החכירה את השטח ל-49 שנים מידי המחוז.
השפעה על עיר התיירות פליוס
בשנת 2013, מושל מחוז איוואנובו, מיכאיל מן, הביע את דעתו כי התעניינותו של דמיטרי מדבדב בפליוס הובילה לפיתוח רחב היקף של אשכול התיירות והתשתיות הקשורות לכך. לדבריו, העיר קיבלה כספים פדרליים, מערכת אספקת חשמל וביוב חדשה, נבנו כבישים והגדה שוחזרה. נבנה מרכז סקי מודרני. נטען כי מדבדב משך אליו פטרוני אמנות לשיקום מוחלט של כנסיית התחייה ומוזיאון הנוף, הקמת מרכז התרבות לויטנובסקי, שיפוץ "הר לויתן" (בו אייר יצחק לויתן סקיצה לציור "מעל השלום הנצחי").
במאי 2011 פרסמה פוליטיקאית מהאופוזיציה מריה ליטווינוביץ' מכתב פתוח מעובדי בית הבראה לשחפת בפליוס שחששו לסגירתו האפשרית, וכי הדבר יכול להיות קשור לבניית ביתו של דמיטרי מדבדב. לדברי מיכאיל מן, אין קשר בין סגירת בית ההבראה לבניית בית המגורים הנשיאותי; הוא העלה את הנושא בפני משרד הבריאות עוד בשנת 2006, וההחלטה התקבלה להגביר את האטרקטיביות אתר נופש למשקיעים ותיירים.
ב-12 ביוני 2012 סערת הוריקן הורידה מאות עצים בחורשות ליבנה המפורסמות, שנתפסו בציוריו של לויתן. בסוף אוגוסט 2012, מספר כלי תקשורת דיווחו מהתושבים המקומיים כי על פי החשד חורשות הליבנה שאותן צייר לויתן נכרתו כדי לרצות את דמיטרי מדבדב ובנו, האלרגי לאבקת ליבנה. בסתיו 2012 החלו עבודות השיקום למלא את ההפסדים הטבעיים של החורש, ובאביב 2013 ניטעו 600 עצים צעירים.
טים הילי (שחקן)
טימותי מלקולם הילי (באנגלית: Timothy Malcolm Healy; נולד ב-29 בינואר 1952) הוא שחקן אנגלי. הוא מוכר בעיקר מתפקידו בדמות דניס פטרסון בסדרת הטלוויזיה "Auf Wiedersehen, Pet", לזלי בסדרת הדרמה הקומית "בנידורם" וגסטריק בסיטקום "עדיין פתוחים ברציפות".
ביוגרפיה
הילי נולד בבנוול שבניוקאסל. הוא בנם טימותי מלקולם הילי האב וסיידי (לבית וילסון). בתחילה היה טים הילי רתך במפעל, וגם שירת בגדוד של הרגימנט המוצנח בצבא הבריטי. ב-1973 ענה לפרסומת של בית ספר לאומנות "Northern Arts School", קיבל מענק לימודים ועבר לעסוק במשחק. הוא היה חבר בלהקת התיאטרון "Live Theatre Company" בטיינסייד, ושיחק בהפקות דרמה בסיבובי הופעות עם הלהקה.
ב-1982 הופיע הילי בסרט "A Captain's Tale" שמתאר את הניצחון של מועדון הכדורגל וסט אוקלנד בגביע סר תומאס ליפטון. ב-1983 זכה הילי להכרת הציבור בתפקידו בסדרה הקומית "Auf Wiedersehen, Pet" אודות בנאים בריטים שעובדים בגרמניה באמצע שנות השמונים של המאה העשרים. בסדרת הטלוויזיה לילדים "Tickle on the Tum" של ITV גילם ברני בודג'ר והפך לחביבם של הצופים הצעירים.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים הופיע הילי בסדרה "Boys from the Bush" של ה-BBC, ושיחק בתפקיד עובד הזבל בסדרה "Common as Muck". ב-2001 הופיע הילי בסיטקום "Breeze Block" בדמות ראש משפחה מוזרה. הילי תלה תקוות גדולות בסדרה זו אבל היא שודרה רק בערוץ הדיגיטלי BBC Choice, ולא בערוצים הרגילים BBC One או BBC Two. בסדרה הקומית "Phoenix Nights" גילם הילי דמות של מוזיקאי של מוזיקה עממית. בתיאטרון גילם הילי את ג'קי אליוט במחזמר "בילי אליוט" בווסט אנד.
בשנת 2000 הופיע הילי בסרט "Purely Belter" בתפקיד אביו המתעלל של נער עבריין. ב-2006 שיחק באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בדמות פול ג'ונס, אביו של הברמן שון טולי. עוד קודם ב-1976 השתתף בתוכנית בתפקיד מנחה בינגו. ב-2003 שיחק הילי בתפקיד המפקח קולין דאגן בפרק בסדרת הדרמה "Murder in Mind" של ה-BBC. ב-2009 גילם הילי את המאבטח, דייב מילר, בסדרת בית הספר "דרך ווטרלו" והיה מושא אהבתה של סטף היידוק, בגילומה של מי שהייתה אשתו דניז ולץ'. ב-2013 שיחק הילי בתפקיד אריק בסיטקום "הספא" של רשת Sky Living במשך עונה אחת.
הילי כיכב בעונה השלישית של הסדרה הקומית של ITV "בנידורם" בתפקיד דמות של קרוס דרסר בשם לזלי. בעונה הרביעית קיבל תפקיד קבוע בסדרה בדמות בשם לז שיש לו בן בשם ליאם.
הילי השתתף בתוכניתם של ויק ריבס ובוב מורטימר "קטריק". בנובמבר 2013 השתתף בתפקיד קמע בעונה השנייה של הסיטקום "הברן" של ה-BBC.
החל מ-2014 מגלם הילי את גסטריק בסדרה הקומית "עדיין פתוחים ברציפות".
חיים אישיים
ב-1988 התחתן הילי עם השחקנית דניז ולץ'. השניים התגרשו ב-2012. בני הזוג הופיע יחד בפרק בסדרה "Lily Savage's Blankety Blank" בשנת 2001. לזוג נולדו שני בנים, הבכור מתיו הוא הסולן של להקת הרוק האלטרנטיבי "The 1975". בפברואר 2015 הכריז הילי אל נישואיו לבת זוגו ג'ואן אנדרטון. הילי הוא אוהד נלהב של מועדון הכדורגל ניוקאסל יונייטד.
אבטין
אִבְּטִין (בערבית: إبطن) הוא יישוב בדואי בעמק זבולון, השוכן בין רכסים לבית העלמין תל רגב, כארבעה קילומטרים מדרום לקריית אתא. היישוב שייך למועצה אזורית זבולון והוא היישוב הגדול ביותר בה עם כ-2,900 תושבים (נכון לשנת 2022).
בכפר יש בי"ס יסודי וקריית חינוך תיכונית.