cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החומה הגדולה של סין
הסינים מגלים את החומה מחדש (1911–1949)
ב-4 במאי 1919 התחוללו במרכזי הערים, בייחוד בבייג'ינג הבירה, הפגנות המוניות נגד הממשלה ונגד יפן. עילת ההפגנות הייתה הסכמת הממשלה הסינית בעל פה לתנאי חוזה ורסאי, הסכם השלום הראשון לאחר מלחמת העולם הראשונה. החוזה העביר את שטחי המושבה הגרמנית לשעבר בשאנדונג ליפן במקום להחזירם לריבונות סין, אף שגם היא הייתה אחת ממדינות ההסכמה. הפגנות אלו היוו את תחילת דרכה של תנועת הארבעה במאי. התנועה ביקרה את מדיניות הממשלה והתרפסותה-כביכול בפני המערב. היא דגלה בנתק מהסממנים הייחודים לתרבות סין: המערכת השלטונית הקונפוציאנית הסגורה, הגדרת המעמדות החברתיים, תסביך העליונות כלפי הזרים וחוסר האמון כלפיהם, ובמקום זאת דגלה באימוץ ערכים מערביים חדשים: שוויון וזכויות אדם, והקמת מדינה חדשה על בסיס עקרונות הדמוקרטיה המערבית.
באותה תקופה שהה סון יאט-סאן בשאנגחאי, וכתב ספר שדן בתוכניתו לבנייתה מחדש של סין. הוא חלק על הגישה של תנועת הארבעה במאי, משום שחשש שהתכחשות מוחלטת למסורת הסינית תמנע את השגת היעד של מדינה סינית מאוחדת שתפקידה לרשת את המודל הקיסרי הישן. מלבד זאת, אומנם בתחילת המאה ה-20 הייתה סין "האיש החולה של אסיה", אבל עד המאה ה-18 היא הייתה המדינה החזקה בעולם, כשמאחוריה מצבור של ידע ותרבות בני אלפיים שנים. מדוע להשליך כל זאת במקום לנסות למזג את הטוב שבכל העולמות? סון יאט-סאן הציע בספרו תוכנית למודרניזציה של סין על בסיס טכנולוגיה מערבית ובמימון מערבי. עם זאת הוא היה זקוק לסמל שיזכיר לבני עמו שהמסורת הסינית הייתה מסוגלת לגאונות טכנולוגית, ועם זאת שיהיה סמל עתיק מספיק כך שלא יהיה נתון במחלוקת.
ניתן לראות מהציטוט דלעיל שסון יאט-סאן קיבל את הדעה הנפוצה במערב שהחומה היא מבנה קדום מאוד, תוך כדי עיוות של ההיסטוריה לגבי יכולותיה ההגנתיות.
לאחר מותו של סון ב-1925, השתלט יורשו צ'יאנג קאי שק על המפלגה הלאומנית (הקוומינטנג), והצליח לאחד תחת שלטונו את מרבית דרום המדינה ומרכזה במערכה צבאית שנקראה המשלחת הצפונית.
לאחר שהצליח להביס גם את תומכי הקיסר בצפון, פנה צ'יאנג למלחמה באנשי המפלגה הקומוניסטית הסינית, שעד אותה תקופה נלחמו יחד אתו. הקומוניסטים פרשו מהקוומינטנג ב-1927 וברחו להרים שבדרום סין. ב-1934 יצאו הקומוניסטים מההרים שבשליטתם (שם הקימו את הרפובליקה הסינית-סובייטית) למצעד הארוך, מסע צבאי מפרך באזורים הטרשיים ביותר במדינה, כשהם מנהלים קרבות מאסף כנגד הכוחות הרפובליקניים שרדפו אחריהם, אל עבר צפון-מערבה של המדינה לפרובינציית שאאנשי, שם הקימו לעצמם בסיסי לוחמת גרילה. במהלך המצעד הארוך הכירו הקומוניסטים במנהיגם החדש מאו דזה-דונג. האזור שהקומוניסטים הגיעו אליו היה אזור גבעות לס צחיח, שבו החומה הסינית הייתה העצם הבולט ביותר. גם עבור מאו הפכה החומה לסמל מעורר השראה של האומה שעבורה לחם, ובשנת 1935 הוא כתב את השיר הבא:
במאמציו של צ'יאנג קאי שק לחסל את האיום הקומוניסטי הוא התעלם מהאיום האמיתי שארב לפתחה של סין. ב-1931 כבשה יפן את מנצ'וריה שבצפון-מזרח סין. שנתיים אחר כך הגיע תורה של מונגוליה הפנימית. כחלק מההסכם שנכפה על סין בשנת 1901 בעקבות כישלון מרד הבוקסרים, הוצב חיל מצב יפני קטן בשָׁאנְהָאיגְווָאן שבקצה המזרחי של החומה. ב-1 בינואר 1933 ביים מפקד הכוח היפני במקום פיצוץ שכביכול כוון נגד אנשיו. חיל המצב הסיני קיבל אולטימטום לפנות את המצודה, ומשסירב הופעלה נגדו הדיוויזיה השמינית היפנית, שהסתייעה במטוסי קרב, בטנקים ובהפגזה מן הים של הצי הקיסרי היפני. יומיים אחר כך היה "המעבר הראשון תחת השמים" בידי היפנים, והסינים נסוגו לאחר שסבלו כ-2,000 הרוגים. היפנים המשיכו בתנופה. פחות מחודשיים אחר כך הם כבשו את ג'הול (המכונה גם זֶ'אחֶה, פרובינציה לשעבר בצפון-מזרח סין). ב-11 במרץ 1933 בא תורה של החומה הגדולה, המכשול היחיד מעשי ידי אדם בדרך אל בירת סין, בייג'ינג. היפנים הפעילו כוחות משולבים של רגלים, שריון ואוויר נגד הכוחות הסינים שהגנו על המעברים העיקריים. רוב הצבא הסיני היה עסוק באותה עת במצור על הכוחות הקומוניסטים בדרום, ויחידות הצבא הסיני שהוצבו להגן על החומה היו דלות בחימוש עד כדי כך, שחלק מהחיילים השתמשו בחרבות נגד החיילים היפנים. למרות היתרון הגדול של היפנים בחימוש ובכוח אדם מיומן הצליחו חלק מהמוצבים של הצבא הסיני שעל החומה, למשל במעברים בשִׂיפֶנְגְקוֹאוּ ובגוּבֵּייקוֹאוּ, להחזיק מעמד ולהדוף זמנית את התקפות היפנים. אולם עד 20 במאי 1933 החליט הצבא הסיני לסגת מהחומה, וב-31 במאי נחתם הסכם טָאנְגְגוּ, על פיו התחייבו הסינים לפרז את האזור עד 100 קילומטרים דרומית לחומה (10 ק"מ צפונית לבייג'ינג) לאורך כ-400 קילומטרים, ולהכיר בסיפוח ג'הול למנצ'וריה היפנית.
על אף שההגנה על החומה הסתיימה בסופו של דבר בתבוסה, החודשיים שבהם החזיקו החיילים הסינים מעמד מול הצבא המודרני של יפן, כשחלקם מצוידים בחרבות בלבד, הפכו את החומה לסמל פטריוטי עבור הסינים. כבר בזמן ההגנה על החומה חובר השיר "הגנו על החומה הגדולה שלנו" אותו שרו החיילים שהגנו עליה. אחרי הכישלון ההרואי הופיעה החומה כסמל מלכד בסרט פטריוטי בשם "עשרת אלפים לי של הרים ומעברים" שצולם בשאנגחאי ב-1937. שיר הנושא מסרט זה מעלה על נס את החומה כמונומנט המלכד, בניגוד לעבר כשנועד להפריד, בין הטריטוריות השייכות לסין. השיר פופולרי בסין גם בימינו. גם הקומוניסטים אימצו את החומה כסמל המלכד את הסינים. ב-1936 חיבר מאו שיר נוסף ובו כתב כי "בשני צדדי החומה הגדולה משתרעת האדמה לכדי מרחב עצום אחד".
התבוסות וההשפלות שהיו מנת חלקם של הסינים מול היפנים גרמו לדעת הקהל הסינית לתסוס כנגד המשך הניסיונות של צ'יאנג קאי שק להפנות את מרב המאמצים של הצבא הסיני לחיסול התנועה הקומוניסטית, במקום להתאחד לחזית אחת נגד היפנים. ב-11 בדצמבר 1936 אסר גָ'אנְג שׂוֵּאלְיָאנְג, המפקד המקומי של צבא סין בשיאן את צ'יאנג קאי שק, והציג לו דרישות להפסיק מייד את מלחמת האזרחים כנגד הקומוניסטים, ולהפנות את כל המשאבים למלחמה ביפן. צ'יאנג קאי שק נכנע והוחלט על הקמת חזית מאוחדת. אחת התוצאות המוצלחות של שיתוף הפעולה הושגה ב-24 בספטמבר 1937. בשעה שהכוחות הסיניים הנסוגים מדאטונג ניסו לייצב קו הגנה על החומה ביֵנְמֶנְגְווָאן, הצליחה הדיוויזיה ה-115 של הארמייה השמינית של צבא השחרור העממי של הקומוניסטים בפיקודו של לין ביאו לארוב בסמוך לפִּינְגשִׂינְגגְווָאן, מעבר הרים המוגן על ידי החומה, ולהשמיד כליל שתי שיירות אספקה של הדיוויזיה ה-5 היפנית שהייתה אז בתנועה לכיבוש שאנשי.
ב-1 באוקטובר 1949 הכריז מאו דזה-דונג על הקמת הרפובליקה העממית של סין. כהמנון הלאומי של המדינה החדשה נבחר "מארש המתנדבים", מארש שנכתב עבור סרט מ-1935, שגם הוא מפאר את החומה הגדולה כסמל של התנגדות עממית. החומה כסמל מוזכרת בשורה השנייה של המנון הרפובליקה העממית של סין שבה נכתב "ניתן לבשרנו ודמנו להפוך לחומה הגדולה החדשה שלנו!".
החומה תחת הרפובליקה העממית של סין (1949 – עד ימינו)
עם סיום המלחמה הייתה החומה במצב קשה. הקרבות שהתנהלו סביבה הוסיפו לנזק המצטבר של הזנחה ארוכת שנים. בין השנים 1953–1957 ביצע הממשל הקומוניסטי שיפוץ בקטע בן 1,300 מטרים של החומה בבָּאדָאלִינְג, כיום האתר העיקרי בחומה לביקורי תיירים מבייג'ינג. את ההצעה לביצוע השיפוץ העלה גְווֹ מוֹזְ'ווֹ (郭沫若, בפין-יין Guō Mòruò), סופר, משורר ונשיא האקדמיה הסינית למדעים, במטרה שהאתר ישמש לביקורי דיפלומטים. ואכן, האתר שימש למטרה זו אפילו בתקופה שסין הייתה סגורה למערב (תקופת מסך הבמבוק), ומאז שנפתחה ביקרו בחומה מאות נכבדים מרחבי העולם.
עם זאת, מעבר למספר קילומטרים של החומה שעברו שיפוץ של ממש, הוזנחה יתרת החומה והיא אף סבלה נזקים מידי אדם. איכרים פרקו אבנים ולבנים לשימוש משני בבנייה ובסלילת כבישים, והאדמה הנגוחה שבמרכז החומה נחפרה לשימוש כדשן. במקרים מסוימים גם פוצצו חלקים מהחומה בדינמיט על מנת לפנות מקום לבניינים אחרים, או לשם שימוש משני באבני החומה. ההרס המכוון התגבר בתקופת מהפכת התרבות (1966–1968).
סין החלה להיפתח למערב ב-1972 עם ביקורו ההיסטורי של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון. במסגרת הביקור הגיע ניקסון ב-23 באוקטובר לחומה הגדולה ושם הכריז כי "זוהי חומה גדולה ובוודאי שנבנתה על ידי עם גדול". אבל השינוי האמיתי ביחס לשימור החומה החל בספטמבר 1984, שעה שדנג שיאופינג, מנהיגה של סין, החל במסע אידאולוגי שכותרתו "אהבו את סין, שחזרו את החומה הגדולה שלנו". במשך חמש השנים שלאחר מכן הושקעו כספים רבים בשחזור ושיפור החומה. שופץ קטע נוסף בן 750 מטרים סביב בָּאדָאלִינְג, ושופץ קטע במעבר הרים נוסף סמוך לבייג'ינג. ב-1987 הכריזה אונסק"ו על החומה הגדולה של סין כאתר מורשת עולמית.
במקביל נמשך הקו הרשמי של הצגת החומה הגדולה כסמל לאחדות סין וליצירתיות של תושביה הקדומים באמצעות סדרות דוקומנטריות בטלוויזיה, או כרקע קבוע למחזה המוזיקלי "שיר המהפכה הסינית" שחגג 45 שנות שלטון קומוניסטי. גם מתנגדי המשטר השתמשו בחומה כסמל, אבל במשמעות שונה לגמרי. ביוני 1988 שודרה בטלוויזיה הסינית סדרה בת שישה פרקים "קינה לנהר" (河殇 בפין-יין Héshāng) שבמסווה של תיאור היסטורי כללה ביקורת חבויה על המשטר הנוכחי. על רקע של תמונות מהחלק החרב של החומה מצפון-מערב סין, הוצגה החומה הגדולה בסדרה כסמל לבדלנות הסינית שמנעה מסין קשר עם העולם החיצוני ולכן מנעה גם סחר, פתיחות, קדמה, מדע ועושר. שנה אחר כך התחוללו המחאות בכיכר טיין-אן-מן, סדרה של הפגנות שהסתיימו בטבח מפגינים על ידי הצבא הסיני. סדרת הטלוויזיה הואשמה כאחד הגורמים העיקריים להפגנות, וכותב התסריט סוּ שְׂיָאוקָאנְג נמלט לחו"ל. עשר שנים אחר כך נערכו חגיגות בבייג'ינג לקראת החזרתה של הונג קונג לידי סין, ובמפגן נבנתה החומה הגדולה תוך שימוש בגופם של אתלטים סינים.
למרות הטבח בכיכר טיין-אן-מן המשיכה הממשלה הסינית לדבוק בשיטת הממשל הקומוניסטי הייחודי, מדיניות כלכלית קפיטליסטית ושלטון של מפלגה אחת. המדיניות הכלכלית הייתה ועודנה הצלחה גדולה, והחומה הגדולה השתלבה בנוף החדש. עסקים רבים קמו סביב החומה ומיליוני תיירים נוהרים אליה מדי שנה. החומה שולבה באירועי ספורט כדוגמת תחרויות אופניים באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ומדי שנה נערכת בה ריצת מרתון. חברות סיניות רבות שילבו את החומה הגדולה בשמן או בסמלן המסחרי, כדוגמת חברת בנייה, חברה לייצור מכוניות, חברת כרטיסי אשראי, חברה לייצור יין, חברת תעופה וחברה לייצור צמיגים. ב-2007 נבחרה החומה הגדולה של סין כאחד משבעת פלאי תבל החדשים במשאל פרטי דרך האינטרנט.
המנטליות של החומה הגדולה כאמצעי שנועד לבודד את הסינים מדעות מסוכנות המגיעות מהעולם החיצון חדרה גם לחידוש המודרני שהתפשט במהירות בסין, האינטרנט. על מנת למנוע שימוש בכלי זה כאמצעי לקבלת מידע או להתאגד, מפעילה ממשלת סין שרתים ותוכנות ומעסיקה עשרות אלפי אנשים בבדיקה של התעבורה באינטרנט, פעילות שזכתה לכינוי "חומת האש הגדולה" (The Great Firewall).
מצב החומה
חלקים מהחומה צפונית לבייג'ינג ובסמוך למרכזי תיירות נשמרו במצב סביר, ולעיתים אף עברו שיפוץ יסודי, אבל במקומות רבים אחרים החומה במצב רעוע, חלקה חרבה, ובמקומות מסוימים היא נעלמה כליל. בחלקים מסוימים משמשת החומה כאתר משחקים של כפרי הסביבה, או שאבנים ולבנים נלקחו ממנה על מנת לבנות בניינים וכבישים. חלקים מהחומה סובלים מתופעות של גרפיטי וונדליזם. חלקים אחרים נהרסו בכוונה, למשל בתקופת מהפכת התרבות, כאשר המשמרות האדומים ראו בהרס החומה חלק מהמאבק ב"סמלים ישנים", או משום שהחומה הפריעה לבנייה.
על פי סקר שערך ארגון "חברת החומה הגדולה של סין" ביוני 2006, רק 20% מהחומה הגדולה הם במצב סביר, 30% הם עיי חורבות, והשאר, כ-50% מהחומה, נעלמו כליל. השמדה מכוונת של היער הטבעי וטעויות תכנון גרמו למדבור מואץ בחלקה המערבי של החומה וסופות חול ושיטפונות, שהתחזקו באזור נטול הצמחייה, פגעו ועדיין פוגעים בחומה באורח קשה. במהלך הקמת דרכים חוצות נהרסו קטעים בחומה על-מנת לאפשר מעבר. גם מפעלי התעשייה הכבדה שהוקמו בסין פגעו בחומה. כך לדוגמה מפעלי נייר בג'ונְגוֵיי ומפעלים פטרוכימיים ביֵנְצְ'ה שבנינגשיה הרסו חלקים מהחומה. יותר מ-60 קילומטרים מהחומה במחוז גאנסו עתידים להיעלם במהלך עשרים השנים הקרובות בשל סחיפה מסופות חול. במקומות מסוימים נשארו חומות בגובה של פחות משני מטרים, שגובהן המקורי בעת בנייתן היה מעל לחמישה מטרים. מגדלי התצפית המרובעים המאפיינים את התמונות הידועות של החומה נעלמו כליל. קטעים רבים מחלקה המערבי של החומה בנויים מלבני בוץ, ולא מלבנים או מאבן, ולכן הם רגישים יותר לסחיפה.
המאמצים לשמר את החומה מתנהלים בשני מישורים. מישור אחד הוא חקיקה. בסוף 2006 נחקק חוק המגן על החומה בשלמותה. פגיעה בחומה היא עבירה פלילית ומי שנתפס כשהוא מנסה להרוס חלקים מהחומה, או אף לקיים מסיבות עליה, נקנס. כחוקים קודמים שמטרתם להגן על החומה, גם חוק זה סובל מהיעדר אכיפה. המישור השני הוא ארגוני מתנדבים. הארגון החשוב ביותר הוא "חברת החומה הגדולה של סין" (中国长城学会), שהוא ארגון סיני בלתי ממשלתי שנוסד ב-1987 ועוסק במחקר ובמיזמי שימור. ארגון נוסף הוא "ידידים בינלאומיים של החומה הגדולה" (International Friends of the Great Wall), ארגון שייסד ויליאם לינדסי (William Lindesay), אנגלי המתגורר מ-1987 בסין. הארגון ערך מבצעים לניקוי החומה הגדולה, מסעי הרצאות בעולם במטרה למשוך את תשומת הלב הבינלאומית אליה, סקרים כהכנה לשימור ועוד. מבצעים הקוראים למתנדבים מכל העולם להגיע לסין על מנת לנקות את החומה עורך גם הארגון "Abroad China".
אתרים מרכזיים לאורך החומה
להלן אתרי החומה העיקריים ממזרח למערב:
צפייה מהירח
החל מאמצע המאה ה-18 החלה להתגבש האמונה כי ניתן לצפות בחומה הגדולה של סין מהירח בעין בלתי מזוינת. אחד המקורות הראשונים לאמונה זו מופיע במכתב שכתב האנטיקוואר והארכאולוג החובב האנגלי ויליאם סטקלי (William Stukeley) ב-1754:
טענות דומות הופיעו ב-1893, ב-1909, ואפילו בגיליון פברואר 1923 של הירחון נשיונל ג'יאוגרפיק. האמונה קיבלה ממדים של אגדה אורבנית, ואפילו השתרבבה לספרי היסטוריה שנלמדו בבתי הספר, מגל פרסומים בשנות ה-30 של המאה ה-20. החל בסדרת ציורי הקומיקס של רוברט ריפלי (Robert LeRoy Ripley) הקרויים "ריפלי תאמין או לא!" (!Ripley's Believe It or Not) ממאי 1932, בהם נטען כי החומה הגדולה היא "המפעל הגדול ביותר שנעשה על ידי האדם, היחיד שניתן לראותו בעין מהירח" ועד הספר "הספר השני של פלאי עולם" של ריצ'רד הליברטון (Richard Halliburton) משנת 1938. הגדיל לעשות ג'וזף נידהם, ביוכימאי בריטי שזכה להכרה עולמית בשל מחקריו בתחום ההיסטוריה של המדע והטכנולוגיה בסין. פרסומו העיקרי היה סדרת הספרים "מדע וציוויליזציה בסין" (Science and Civilisation in China – מוכר לרוב בתור SCC), סדרת ספרים גדולה המתפרסת על פני שנות עבודה רבות, ובה טען כי החומה "נחשבת כמפעל היחיד מעשי ידי אדם שאסטרונומים ממאדים הצופים בכדור הארץ יוכלו לראותו". ארתור ולדרון (Arthur Waldron) מעלה בספרו "החומה הגדולה של סין: מהיסטוריה למיתוס" את ההשערה שמקורה של אמונה זו בהתפעמות מתעלות מאדים, האמונה שהתבססה על הטלסקופים הראשונים בעלי כושר ההפרדה הנמוך, כי על פני מאדים יש תעלות שנכרו על ידי יצורים תבוניים.
הרוחב המקסימלי של החומה הגדולה הוא 9.1 מטרים והצבע שלה דומה לגון הקרקע עליה היא עומדת. בהתבסס על האופטיקה של כושר ההפרדה (מרחק מול מפתח העדשה, כמה מילימטרים בעין האנושית, כמה מטרים בטלסקופים הגדולים), רק עצם שיש קונטרסט סביר בינו לבין סביבתו ושקוטרו כ-100 קילומטרים ויותר (דקת קשת אחת) ייראה לעין בלתי מזוינת מהירח, שמרחקו הממוצע מכדור הארץ הוא 384,393 קילומטרים. רוחבה של החומה הגדולה כפי שהיא נראית מהירח זהה לרוחבה של שערת אדם כפי שהיא נצפית ממרחק של שלושה קילומטרים. על מנת לצפות בחומה מהירח נדרש כושר הפרדה חזק פי 17,000 מראייה טובה (שש שש). שלא במפתיע, אף אחד מהאסטרונאוטים שנחתו על הירח לא טען כי ראה משם את החומה הגדולה.
צפייה ממסלול סביב כדור הארץ
טענה שנויה יותר במחלוקת היא האם ניתן לצפות בחומה ממסלול לווייני נמוך, כלומר מגובה של החל מ-100 קילומטרים. לפי נאס"א, החומה נראית בקושי רב, ורק בתנאים אופטימליים, והיא אינה בולטת יותר ממבנים אחרים מעשי ידי אדם. למעשה, ממסלול לווייני נמוך קל הרבה יותר לצפות בפירמידה הגדולה של גיזה מאשר בחומה הגדולה. כותבים אחרים טוענים כי בשל מגבלות האופטיקה של העין האנושית וצפיפות התאים קולטי האור על הרשתית, בלתי אפשרי לראות את החומה בעין בלתי מזוינת, אפילו ממסלול נמוך, ונדרש כושר ראייה טוב יותר פי 7.7 מכושר ראייה נורמלי.
עד שנת 2003 הופיעה בספרי הלימוד בסין הטענה כי ניתן לראות את החומה הגדולה מהירח. בשנה זו שיגרה סין למסלול סביב כדור הארץ את יאנג ליוויי, הטייקונאוט הראשון. עם חזרתו לכדור הארץ הוא הודה כי אפילו מקרבה גדולה יחסית לכדור הארץ הוא לא הצליח להבחין בחומה הגדולה, ורק בתגובה לכך הסיר משרד החינוך הסיני את השגיאה מספרי הלימוד.
ג'ובאני פריאולי
ג'ובאני פריאולי (באיטלקית: Giovanni Priuli; 1575 בקירוב – 1626) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק. כחבר באסכולה הוונציאנית המאוחרת ובן דורו של קלאודיו מונטוורדי, היה פריאולי מוזיקאי בעל שם בוונציה בעשור הראשון של המאה ה-17. אחרי מות עמיתו ג'ובאני גבריאלי עזב את ונציה וסיים את הקריירה שלו בחצר הבסבורג באוסטריה. המוזיקה שלו נמצאת על הקו המפריד בין סגנונות הרנסאנס והבארוק.
חייו
מעט מאוד ידוע על ילדותו ונעוריו של פריאולי מעבר לעובדת הולדתו בוונציה בסביבות 1575. לעשרים וחמש שנות חייו הראשונות אין שום תיעוד. החל ב-1600 היה בקשרים קרובים עם ג'ובאני גבריאלי ויש משערים, שייתכן והיה תלמידו; הקשרים ביניהם נמשכו לאורך כל הקריירה הוונציאנית של פריאולי. באזכור הראשון של פריאולי ברשומות כנסיית סן מרקו, הוא כבר מוזיקאי מנוסה, שנשכר פעמים אחדות בין 1600 ל-1605 כעוזר לנגן העוגב גבריאלי. במאי 1607 קיבל מעמד קבוע יותר של משנה לנגן עוגב: עד אז עולה מרשומות התשלומים, שכל הזמנה שלו הייתה אירוע יחיד, ללא המשכיות. כיוון שבסן מרקו היו שני נגני עוגב קבועים, המשנה תפקד כחיזוק באירועים מיוחדים וכמחליף, כשאחד הנגנים הקבועים יצא למסע או חלה. נגן העוגב הראשון במשך רוב התקופה היה פאולו ג'וסטו; ג'ובאני גבריאלי היה נגן עוגב שני.
בסביבות 1614 או 1615 עזב פריאולי את ונציה לבנות לו קריירה בחצר הבסבורג באוסטריה. הוא התמנה לממונה ראשי על המוזיקה (Hofkapellmeister) בשירות הארכידוכס פרדיננד, מי שיהיה משנת 1619 פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם עליית פרדיננד לכס נסע עמו לווינה, לכהן כממונה ראשי על המוזיקה בחצר הווינאית. פריאולי מת בנוינקירכן באוסטריה התחתית.
המוזיקה שלו
פריאולי כתב הן מוזיקת קודש והן מוזיקה חילונית, בסגנונות שמרניים ומתקדמים כאחד, בהם סגנון הפוליכוראלי הוונציאני; הוא היה בין המלחינים שייבאו סגנון זה לארצות דוברות הגרמנית. המוזיקה שלו כוללת יצירות ווקאליות א'קאפלה (ללא ליווי), מוזיקה ווקאלית עם ליווי אינסטרומנטלי, ומוזיקה שכולה אינסטרומנטלית. על פי תאריכי ההוצאה לאור של קבציו, נראה שחיבר את רוב מוזיקת הקודש והמוזיקה האינסטרומנטלית שלו בשירות ההבסבורגים ואילו את רוב המוזיקה החילונית שלו - בייחוד המדריגלים האיטלקיים, כצפוי - בעת שהותו בוונציה.
המדריגלים של פריאולי, הכוללים כפי הנראה את החלק המוקדם ביותר של תפוקתו המוזיקלית, ראוים לציון בכך שהם מציגים את השינוי מסגנון הפרימה פראטיקה של תקופת הרנסאנס, של פוליפוניה א'קאפלה ווקאלית מאוזנת בשני הספרים הראשונים אל סגנון הקונצ'רטאטו והמונודיה של תקופת הבארוק בשלישי. בספר זה, השלישי, כלל פריאולי מוזיקה שאפשר לבצע בקולות בלבד או בקולות בליווי אינסטרומנטלי; כן יש בו בסו קונטינואו, המתפתח מהכפלה גרידא של קו הבס בכמה מן הקטעים לכדי חלק עצמאי, שמעליו כתובים תפקידי סולו, דואטים ושאר הרכבים, במקרים רבים בסגנון אנטיפונאלי.
הקובץ המכונה Sacrorum concentuum מן השנים 19–1618, כולל מוטטים ומוזיקה כלית. המוזיקה הכלית של פריאולי, כוללת קנצונות ל 6, 7, 8, 10 ו 12 קולות. כמה מן היצירות עושות שימוש באפקטים של הד, המזכירים את רפרטואר המלחינים שעבדו בסן מארקו, שם התפתח הסגנון לראשונה. כל היצירות הללו מיועדות לביצוע בכנסייה.
קמחית ירושלים
קמחית ירושלים (שם מדעי: Phenacoccus yerushalmi) היא חרק ממשפחת הקמחיתיים, השייכת לעל-משפחה כנימות מגן.
מקור שמה של הכנימה בגילוי ובתיאור הראשון של החרק על עצי אורן ירושלים בירושלים. לאחר מכן נתגלה כי הכנימה נפוצה באזורים רחבים יותר של ארצות הים התיכון: טורקיה, יוון, תוניסיה, סיציליה, קורסיקה וספרד. כל הפרסומים על כנימה זאת מצביעים כי כנראה היא מתפתחת אך ורק על מינים של אורן.
אוחיון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בייבי דאדי
בייבי דאדי (באנגלית: Baby Daddy) הוא סיטקום אמריקאי שנוצר על ידי דן ברנדסן ועלה ב-20 ביוני 2012 על ידי רשת ABC Family (כיום נקראת, Freeform). הסדרה עוקבת אחרי בן, גבר בשנות העשרים לחייו, שמופתע לגלות שיש לו תינוקת, ושהאם מתעקשת שהוא יקבל עליה אחריות מלאה. בן מחליט לגדל את הילדה הקטנה שלו בעזרתו של אחיו, דני, שני החברים הקרובים שלו (ריילי וטאקר), ואימו (בוני). התוכנית צולמה בהשראת הסרט האמריקאי "שלושה גברים ותינוקת" אשר יצא לאור בשנת 1987. שש עונות הופקו בסך הכול, עם 100 פרקים, הפרק האחרון שודר ב-22 במאי 2017.
ברוס מקנדלס השני
בצעירותו
ביירון ויליס מקנדלס נולד ב-8 ביוני 1937 בבוסטון, מסצ'וסטס. הוא דור שלישי לקצינים בצי ארצות הברית: אביו, ברוס מקנדלס, היה אדמירל משנה בצי וסבו, ויליס וינטר בראדלי ג'וניור היה קפטן. שניהם זכו במדליית הכבוד: הסב על מעשה גבורה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והאב על תפקודו במהלך הקרב הימי על גוודלקנל, במלחמת העולם השנייה. אמו שינתה את שמו לברוס מקנדלס II ב-6 ביוני 1938.
מקנדלס למד בתיכון על שם וודרו וילסון בלונג ביץ', קליפורניה, וסיים בשנת 1954. ב-1958 השלים תואר ראשון בהנדסה ב בהצטיינות, במקום השני במחזור, מתוך מחזור של 899 איש. הראשון באותו מחזור היה ג'ון פוינדקסטר, לימים תת אדמירל והיועץ לביטחון לאומי, וגם מבכירי המואשמים בפרשת איראן-קונטראס באותו מחזור למד גם ג'ון מקיין).
בהמשך הקריירה סיים מקנדלס תואר שני בהנדסת חשמל באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1965 ותואר שני נוסף במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת יוסטון קליר לייק ב-1987.
בצי ארצות הברית
לאחר שסיים את לימודיו במכללת הצי עבר מקנדלס קורס טיס של הצי בבסיסים בפנסקולה, פלורידה, ובקינגסוויל, טקסס. במרץ 1960 הוסמך כטייס ימי והוצב בבסיס בקי וסט לאימון מתקדם על מערכות נשק ונחיתה על נושאת מטוסים במטוס דאגלס F4D-1 סקייריי.
בין דצמבר 1960 עד פברואר 1964 הוצב מקנדלס בטייסת קרב VF-102, בה הטיס מטוסי סקייריי ומקדונל דאגלס F-4 פנטום. הוא שירת על נושאות המטוסים פורסטל ואנטרפרייז. מקנדלס שירת על ה"אנטרפרייז" במהלך משבר הטילים בקובה. במשך שלושה חודשים, בתחילת 1964, שימש כמדריך טיסה בטייסת קרב 43 (VA-43) בבסיס האווירי של חיל הים באושיאנה, וירג'יניה, ולאחר מכן הוצב ליחידת הכשרת קציני המילואים של הצי באוניברסיטת סטנפורד במהלך לימודי תואר שני בהנדסת חשמל.
במהלך שירותו צבר ניסיון בטיסה על מטוסי לוקהיד T-33B, נורת'רופ T-38 טאלון, דאגלס F-4D סקייריי, מקדונל דאגלס F-4 פנטום II, נורת'רום F-11 טייגר, גראמן F-9 קוגאר , לוקהיד T-1 סיסטאר , ביצ'קראפט T-34 מנטור , ומסוקי בל 47. מקנדלס צבר למעלה מ-5,200 שעות טיסה, כולל 5,000 שעות במטוס סילון.
בנאס"א
באפריל 1966, בגיל 28, נבחר מקנדלס נבחר כחבר הצעיר ביותר בקבוצת האסטרונאוטים החמישית של נאס"א (שכונתה בנומור "התשעה עשר המקוריים" על ידי ג'ון יאנג). על פי היסטוריון החלל מתיו הרש, ההתייחסות למקנדלס ולחברו לקבוצה 5, דון לינד, הייתה כאל אסטרונאוטים-מדענים בשל הניסיון המדעי הרב שלהם, אם כי הייתה בהתייחסות זו רמיזה להיעזר ניסיונם של השניים כטייסי ניסוי, לעומת האסטרונאוטים האחרים בקבוצה, והדבר עיכב את הצבתם לטיסה בחלל.
מקנדלס שימש כאיש התקשורת אל תא החללית (mission control capsule communicator, CAPCOM) במשימת אפולו 11, במהלך השיגור ובזמן הליכת הירח הראשונה על ידי ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין. הוא היה חבר בצוות התמיכה של משימת אפולו 14 וגם שימש כ-CAPCOM במהלך משימה זו. לאחר מכן הועבר מקנדלס לתוכנית סקיילאב, במסגרתה קיבל את המינוי הראשון בצוות הגיבוי של משימת סקיילאב 2 (המשימה המאוישת הראשונה של תחנת החלל סקיילאב) כטייס הגיבוי, יחד עם ראסטי שוויקארט, מפקד צוות הגיבוי, וסטורי מאסגרייב, טייס מדעי. בהמשך שימש כ-CAPCOM גם במשימות סקיילאב 3 וסקיילאב 4. מקנדלס היה חוקר שותף ליחידת התמרון M-509 שנבדקה על תחנת סקיילאב. שיתוף הפעולה הוביל לפיתוח מערכת הריחוף מערכת תמרון מאוישת, MMU, בה נעשה שימוש במהלך פעילות חוץ-רכבית במשימות המעבורת. למרות שסיווגו של מקנדלס כטייס היה בתוקף עד 1983, הוא העדיף לעבוד על ה-MMU כמומחה משימה, בשל יוקרתה של התכנית וגם בשל העובדה שהעבודה על הפרויקט הבטיחה מקום באחת ממשימות המעבורת. גם היעדר ניסון כטייס ניסוי השפיע על העדפתו.
הוא היה אחראי על המשוב שניתן על ידי צוותי החלל במהלך פיתוח החומרה והנהלים של מנוע השלב העליון (Inertial Upper Stage), נוהלי התחברות ותיקון של טלסקופ החלל האבל, משימות תיקון הלווין סולאר מקסימון (Solar Maximum), שנתפס, תוקן ושוחרר למסלול במהלך טיסת מעבורת STS-41-C, וכן היה מעורב בתוכנית תחנת החלל הבינלאומית.
מקאנדלס צבר מעל 312 שעות בחלל, כולל ארבע שעות של טיסה עצמאית על ה-MMU. הוא שימש כמומחה משימה בטיסות המעבורת STS-41-B ו-STS-31.
STS-41-B
משימת STS-41-B של מעבורת החלל צ'אלנג'ר שוגרה מבסיס החלל קנדי בפלורידה ב-3 בפברואר 1984. במהלך הטיסה, המעבורת שיגרה שני לווייני תקשורת, ובדקה חיישני התקרבות ומפגש לראשונה.
ביום הרביעי למשימה בוצעה הליכת חלל על ידי שני האסטרונאוטים מקנדלס וסטיוארט. לראשונה, התבצעה הליכת חלל ללא חבל המחבר בין האסטרונאוט למעבורת, אלא באמצעות יחידת התמרון שבה שולט האסטרונאוט (MMU). וכך הפך מקנדלס ללוויין האנושי הראשון של כדור הארץ.
בביצוע הריחוף הוא אמר
מקנדלס מתאר את החוויה בזכרונותיו:
מקנדלס אמר על התמונה שלו במהלך ריחוף החלל כי חלק מגדולתה היא האנונימיות שלו –
הליכת החלל הראשונה נמשכה 5 שעות ו-55 דקות. בהליכת החלל השני של מקנדלס וסטיוארט, סטיוארט טס על ה-MMU. הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-17 דקות. במהלך הליכת החלל הוא התרחק יותר מ-90 מטר מהמעבורת בזמן הריחוף.
ב-11 בפברואר 1984, הצ'לנג'ר נחתה בחזרה, לאחר 7 ימים, 23 שעות ו-15 דקות בחלל.
STS-31
משימת מעבורת החלל דיסקברי STS-31 שוגרה ב-24 באפריל 1990 ממרכז החלל קנדי בפלורידה. מקנדלס שימש כמהנדס טיסה. במהלך המשימה, המעבורת הצליחה לשגר את טלסקופ החלל האבל למסלולו בגובה של 610 ק"מ, שיא לגובה של טיסות המעבורת לאותו זמן (השיא נשבר בטיסת המעבורת STS-82). במהלך פריסת ההאבל, אחד מהפאנלים הסולאריים של הטלסקופ נתקע. בזמן שהקרקע ניסו לראות איך אפשר לשחרר בעזרת פיקוד, מקנדלס וסוליבן התחילו להתכונן להליכת חלל לא מתוכננת למקרה שצריך לפרוס ידנית. הפאנל השתחרר ונפרס בעזרת פיקוד מהקרקע, בזמן שהאסטרונאוטים כבר היו בתוך תא הלחץ.
הדיסקברי נחתה ליד בסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה, ב-29 באפריל 1990, לאחר 121 שעות בחלל.
לאחר נאס"א
מקנדלס פרש מנאס"א ומחיל הים ב-1990. לאחר נאס"א הוא עבד בחטיבת מערכות חלל של לוקהיד מרטין.
פרסים ואותות הוקרה
למקנדלס הוענקו מספר רב של פרסים ואותות הוקרה, ביניהם: מקנדלס רשם פטנט על עיצוב כלי עיגון למעבורת החלל, שהיה בשימוש בזמן ביצוע הליכות חלל.
חיים אישיים
מקנדלס היה נשוי לברניס דויל מקנדלס במשך 53 שנים, ולזוג נולדו שני ילדים: ברוס מקנדלס השלישי, וטרייסי מקנדלס. לאחר פטירתה של ברניס נישא בשנית לאלן שילדס מקנדלס.
ב-30 בספטמבר 2010 תבע מקנדלס את הזמרת הבריטית דיידו עבור שימוש לא מורשה בתמונת הריחוף בחלל בשנת 1984, כתמונת שער לאלבומה ב-2008 Safe Trip Home. התביעה הייתה לא על הפרת זכויות היוצרים (התמונה חופשית) אלא על הפרת זכויות על השימוש בדמותו. התביעה, שהייתה גם נגד סוני מיוזיק אנטרטיינמנט וגטי אימג'ס, הגיעה לפשרה ב-2011.
מקנדלס כתב את ההקדמה לספר "טלוויזיה בשידור חי מהחלל", מאת דווייט סטיבן.
מקנדלס מת בביתו בקליפורניה ב-21 בדצמבר 2017, בגיל 80.
יצחק אבנון
יצחק אבנון (1909–1967) היה מורה ומחבר ספרי מדע ודעת לילדים ולנוער.
חייו
פרסם מאמרים בעיתוני ילדים, בעיקר ב"דבר לילדים". בשנות החמישים ערך את "מה טוב לדעת", דו-שבועון לענייני מדע לנוער. השתתף בחיבור ערכים באנציקלופדיה "מעיין". בשנים 1950–1952 יצאה לאור אנציקלופדיה מכלל, אותה חיבר בשיתוף עם מומחים בתחומים שונים, וזכתה להצלחה רבה. בשנת 1963 יצאה לאור מהדורה מורחבת שלה ובה 16 כרכים. כתב ספרים לילדים ולנוער על נושאים רבים ומגוונים: עיבודים לסיפורי התנ"ך, קורותיהם של מגלי ארצות וממציאים, סיפורי חייהם של אמנים גדולים, עיבודים לסיפורי ילדים ממיטב ספרות העולם, אגדות עמים, היסטוריה, גאוגרפיה ועוד. ספריו אלו זכו לפופולריות רבה בקרב הילדים והנוער.
טטום
טטום (גם טטון) היא שפה ממשפחת השפות האוסטרונזיות, שמדוברת באי טימור. היא מדוברת בבלו ריג'נסי (אנ), במערב טימור האינדונזית, ומעבר לגבול במזרח טימור, שבו היא אחת משתי השפות הרשמיות.
השפה במזרח טימור עברה קריאוליזציה עם פורטוגזית, השפה הרשמית השנייה באי, כך שדוברי השפה ממזרח טימור וממערב טימור יתקשו להבין זה את זה. הגרסה הקריאולית נקראת גם טטון-דילי, על שם עיר הבירה דילי בה היא מדוברת.
השפה משתמשת בגרסה מותאמת של אלפבית לטיני, בת 28 אותיות (ללא האותיות Q, C, ו-Y ועם מספר אותיות בעלות סימנים דיאקריטיים).
פורד דל-ריי
פורד דל-ריי (באנגלית: Ford Del Rey) היא מכונית משפחתית, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב Ford Motor Company Brasil Ltda, חברת בת של קונצרן הרכב פורד, בין השנים 1981–1991.
בדגמי "פורד דל-ריי" הורכב מנוע בנזין, או מנוע המתודלק על ידי אתנול.
נתונים
==תצורות==
שרון קנת
שרון קנת (נולדה ב-1986) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
קנת נולדה וגדלה בכוכב יאיר לאם הידרותרפיסטית ודוגמנית לשעבר ואב טייס באל על, בתיכון היא למדה במגמת היסטוריה וצרפתית,
לאחר שירותה הצבאי החלה לדגמן והתמודדה בתחרות מלכת היופי של ישראל, שם זכתה בתואר נערת ישראל, המקום השני. היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל שנערכה במקסיקו סיטי.
במסגרת עבודות הדוגמנות שלה היא עסקה בצילומי קטלוגים, תצוגות והפקות אופנה שונות. היא גם למדה לתואר בתקשורת מהמרכז הבינתחומי בהרצליה, בתקופת לימודיה שימשה כמפיק ועורכת ברדיו סטודנטים וגם כתבה כתבות אופנה ל-Nrg.
היא עבדה תקופה כמגישה בערוץ הקניות וב-2011 מהדורת חדשות HOT מקומית באזור המרכז, ב-2015 החלה לשמש ככתבת בתוכנית "הכול אישי" עם חיים אתגר.
קנת שיחקה בסרט חתולים על סירת פדלים, ובפרקים של סדרות הטלוויזיה חברות, שאטו עין כרם ובסדרת הרשת הלסביון העליון.
רמניקו ולצ'ה
רמניקו ולצ'ה (ברומנית: Râmnicu Vâlcea), על גדת נהר אולט, היא העיר הגדולה (107,726 תושבים) ביותר במחוז ולצ'ה, שבמערב חבל מונטניה ברומניה. קיומו של יישוב במקום תועד לראשונה בכתובים ב-1388.
הקרב על אלג'יר (סרט)
הקרב על אלג'יר (באיטלקית: La battaglia di Algeri) הוא סרט איטלקי משנת 1966 ובבימויו של ג'ילו פונטקורבו המתאר את האירועים בעיר אלג'יר בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954-1962) בסגנון כעין דוקומנטרי. הסרט מתאר את הסלמת המתיחות והאירועים האלימים במאבק שבין החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN) ובין הצבא הצרפתי והפייה-נואר, המתיישבים הצרפתים באלג'יריה.
הסרט, שצולם בשחור-לבן, קיבל תהודה רבה מיד עם יציאתו למסכים, הן בשל אופיו הדוקו-דרמטי ואופן צילומו ועריכתו החדשני והן בשל היותו מעורר מחלוקת מבחינה פוליטית. מחד נטען כלפיו כי הביא את סיפור העימות כפי שנתפס בצד האלג'יראי ומאידך רבים רואים בו כדוגמה לסרט על המאבק בקולוניאליזם וכסרט הרלוונטי גם למאבקים אנטי-קולוניאליסטיים אחרים. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1966 ומוקרן עד היום ברחבי העולם בהקרנות מיוחדות.
נושא הסרט
הטקטיקות חסרות הרחמים של מורדי ה-FLN ופעולות התגמול הצרפתיות, האכזריות גם הן, מוצגות בסרט. גם המתיישבים הצרפתים וגם האלג'יראים הנשלטים מבצעים מעשי זוועה כנגד אזרחים. ה-FLN משתלט על הקסבה באמצעות שיפוט מהיר והוצאה להורג של אלג'יראים הנחשדים בפשעים ובשיתוף פעולה עם הצרפתים ומבצע פעולות טרור כדי להפחיד ולהטריד את המתיישבים הצרפתים. אלו פונים לשיטות של התקפות אלימות של אספסוף על האלג'יראים ממוצא מקומי ואף מבצעים מעשי לינץ'. עינויים, איומים ורציחות הופכים למעשים המבוצעים דרך שגרה על ידי הצנחנים הצרפתים הנלחמים במורדים האלג'יראים.
פונטקורבו וסולינאס בחרו להציג בסרט מספר דמויות מרכזיות שדמותן התבססה על אנשים אמיתיים שנטלו חלק במלחמה. הסרט מוצג בתחילתו ובסופו מנקודת מבטו של עלי לה-פוינט (ברהים חגיאג), פושע קטן שדעותיו הפוליטיות מוקצנות בעת שהותו כאסיר בכלא ומגויס ל-FLN, על ידי אחד ממפקדי המורדים, אל-האדי ג'פאר (דמותו מבוססת על אחד מראשי ה-FLN, סעדי יאסף, המשחק בסרט בתפקיד עצמו).
לוטננט-קולונל מאתייה, מפקד הצנחנים הצרפתי, הוא הדמות הצרפתית המרכזית. דמויות נוספות בסרט הן: עומר הקטן, ילד רחוב המשמש כשליח של ה-FLN. לארבי בן מ'הידי, מפקד בכיר ב-FLN, המספק בסרט את הצידוק הפוליטי להתקוממות. ג'מילה המבוסס על דמותה של ג'מילה בוחירד, זוהרה (זהרה ז'ריף), וחסיבה (חסיבה בן בו-עלי), שלוש צעירות אלג'יראיות המבצעות פיגועי טרור כתגמול למעשי הצרפתים. מעל לכל אלו, מציג "הקרב על אלג'יר" אלפי ניצבים אלג'יראים המשתתפים בסצינות המוניות. האפקט אותו רצה ליצור הבמאי פונטקורבו היה של "הקסבה כמקהלה יוונית" - מתקשרת, שרה, מבכה ובעלת נוכחות פיזית.
תסריט
"הקרב על אלג'יר" התבסס במקורו על הספר "Souvenirs de la Bataille d'Alger" מאת סעדי יאסף. הספר נכתב על ידי יאסף בזמן שבתו בכלא הצרפתי ותיאר את הקרב על אלג'יר מנקודת מבטו של מפקד צבאי בכיר ב-FLN. לאחר קבלת העצמאות ושחרורו של יאסף מהכלא הפך זה לחלק מהממשל האלג'יראי החדש. ב-1964 ניסה ממשל זה לקדם הפקת סרט שיהיה מבוסס על זכרונותיו של יאסף ופנה באמצעות סאלח בעזי, פעיל FLN לשעבר שחי באירופה, לבמאי ג'ילו פונטקורבו ולתסריטאי פרנקו סולינאס בהצעה לקחת את המיזם.
פונטקורבו וסולינאס סברו כבר בתחילת שנות ה-60 כי מאבקי הדה-קולוניזציה חייבים להיות מונצחים בסרט. הם ראו במלחמה באלג'יריה כראויה ומתאימה למיזם מהסוג הזה ונסעו לאלג'יריה ב-1962. הם כתבו תסריט ובו מסופרים האירועים מנקודת ראותו של קצין צרפתי המשתתף במלחמה, אולם המפיק, פרנקו קריסטלדי, סירב להתקדם עם ההפקה מחשש לפגיעה מצד הארגון הימני הצרפתי, ה-OAS.
טיוטת התסריט הראשונית של סולינאס נקראה "Para" והיוצרים ראו בדמיונם את פול ניומן כמועמד לגילום דמות הקצין הצרפתי גיבור הסרט. בעזי דחה את הרעיון וטען כי גישה זו מורידה את סבלם של האלג'יראים לרמת תפאורת הרקע של הסרט. יאסף אף כתב גרסה שלו לתסריט אותה דחו המפיקים האיטלקים בטענה כי היא מוטה מדי בתמיכתה באלג'יראים. למרות אהדתם שלהם למאבק האלג'יראי, עמדו האיטלקים על הצגת האירועים מנקודת מבט נייטרלית ובתסריט הסופי אמנם הדמות הראשית היא אלג'יראית אך הוא מתאר את אכזריות שני הצדדים במאבקם.
למרות התבססות התסריט על אירועים שהתרחשו במציאות, "הקרב על אלג'יר" עושה שימוש בדמויות מורכבות שחלקן היה קיים במציאות וחלקן בדיוניות. לדוגמה, דמות הקצין הצרפתי "קולונל מאתייה" היא עירוב של מספר קצינים שפיקדו באלג'יריה והבולט שבהם הוא ז'אק מאסו (Jacques Massu). סעדי יאסף טען שלמעשה דמותו של מאתייה התבססה יותר על מרסל ביז'ר (Marcel Bigeard) ויש הטוענים כי הדמות מזכירה את רוז'ה טרינקייה (Roger Trinquier). סולינאס הואשם כי צייר את דמות הקולונל הצרפתי כאצילית ואלגנטית יתר על המידה. בתשובה הוא ענה כי הקולונל הצרפתי הוא "אלגנטי ותרבותי כי הציוויליזציה המערבית איננה בלתי אלגנטית או בלתי תרבותית". השחקן שגילם את הקולונל, ז'אן מרטין, אמר מאוחר יותר, כי כבר בתחילת העבודה עוצבה הדמות כאדם הגון הממלא את תפקידו וכי הוא עצמו עשה את המירב כדי לאפיין את הדמות כמעוררת סימפתיה.
סגנון חזותי
הבמאי פונטקורבו והצלם, מרצ'לו גאטי, רצו לתת לסרט סגנון חזותי של יומני קולנוע שהיו נהוגים בשנים שלפני כן ועל כן צילמו את הסרט בשחור-לבן ותוך שימוש בטכניקות שיצרו את הרושם כי מדובר ביומן חדשות או בסרט דוקומנטרי. בדרך זו ניסה הבמאי לטעת בצופה את ההרגשה כי הוא צופה במציאות ולא בסרט בדיוני. הוא אף פגע במכוון באסתטיות של הסרט כדי להבדילו מסרטי הקולנוע הרגילים בהם קיימת הקפדה על יופי ואסתטיות. האמצעים בהם נקט פונטקורבו כדי להשיג השפעה זו על הצופה היו: בצורה זו יצר מציאות מחוספסת שנתפסה על ידי הצופים כ"אמיתית" יותר.
ליהוק
פונטקורבו בחר ללהק את השחקנים מבין אלג'יראים שפגש ושלא היו בעלי עבר כשחקנים. השחקן היחיד שהיה בעל ניסיון היה ז'אן מרטין שגילם את קולונל הצנחנים הצרפתי. מרטין, פעיל ברזיסטאנס וצנחן שנטל חלק במלחמת הודו-סין הראשונה, היה שחקן תיאטרון ב-"Théâtre National Populaire" שפוטר לאחר שחתם על עצומה כנגד מעורבות צרפת במלחמה באלג'יריה. פונטקורבו חפץ בשחקן מקצועי לתפקיד הקולונל, אך לא היה מעוניין לפגוע בסגנון הריאליסטי של הסרט ועל כן בחר בשחקן תיאטרון שלא היה מוכר לקהל צופי הקולנוע.
ביקורת קולנועית
הסרט זכה בתשבחות המבקרים על השימוש באמצעים הטכניים והעריכתיים, על הניסיון להציג את עמדות שני הצדדים במאבק בהוגנות יחסית ועל עמידתו של פונטקורבו בפני הפיתוי להאיר את הדמויות באור רומנטי; מעשי הזוועה המבוצעים הן על ידי ה-FLN והן על ידי הצרפתים מוצגים ללא כחל וסרק. הסרט לא הציג אף צד כשטני והדמות הצרפתית הראשית, קולונל מאתייה, מצטיירת באור סימפתי של חייל כריזמטי והוגן. הוגנותו של הסרט, בעיני רוב הצופים, הייתה הנקודה המשמעותית ביותר בקבלתו של הסרט. הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1966 והיה מועמד בשלוש קטגוריות לפרס האוסקר; ב-1966 לפרס הסרט הזר הטוב ביותר וב-1968 לפרס הבמאי הטוב ביותר (פונטקורבו) ולפרס התסריט המקורי הטוב ביותר (פונטקורבו וסולינאס). הסרט זכה גם בעוד פרסים בינלאומיים רבים.
מרטין ריט אמר בראיון שהסרט היווה מקור השראה עבורו לסרטו נורמה ריי.
מחלוקות פוליטיות
הסרט יצר מחלוקת פוליטית בצרפת ונאסר בה להקרנה במשך חמש שנים. סצינות בהן הוצגו עינויים נחתכו מהגרסאות שהוצגו בארצות הברית ובבריטניה כיוון שהן נחשבו כמסיתות כנגד הצרפתים. ההתייחסות האוהדת ל-FLN בסרט הדהימה את האלג'יראים יוצאי צרפת ואת אנשי הצבא הצרפתי. גנרל פול אוסרזה (Paul Aussaresses), מפקד כוח ההתערבות הצרפתי באלג'יריה, גינה את הסרט וכתב את הספר "הקרב על הקסבה" בו הביא את גרסתו לאירועים שתוארו בסרט. הסרט גונה אף על ידי ז'אן מארי לה פן, איש הימין הצרפתי ששירת כצנחן באלג'יריה.
גם בישראל נאסר הסרט להקרנה במשך שנים אחדות. תחילה בשל יחסי הקרבה ההדוקים ששררו בין צרפת ובין ישראל עד למלחמת ששת הימים ולאחר מכן, בשל הסיטואציה שנוצרה בה נשלטו מאות אלפי פלסטינים תחת השלטון הישראלי והיה חשש בישראל מפני הקבלה בין שתי הסיטואציות. הסרט הוקרן בבית לסין ובסינמטק ירושלים ב-1984 ובסינמטק תל אביב החל מ-1985. הצגתו ב-1988, חודשים אחדים לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, עוררה דיון ציבורי בישראל (על רקע האירועים ביהודה ושומרון וברצועת עזה), שעסק בשאלה האם קיים דמיון בין הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובין המאבק האלג'יראי לעצמאות, עמדה בה תמכו חלקים מהשמאל הישראלי.
הסרט ותנועות גרילה בעולם
יציאתו למסכים של הסרט התרחשה בתקופה בה התרחשו עימותים שנתפסו כמאבקים לאומיים לעצמאות ובמקביל, עליית תנועות שמאל רדיקליות במדינות המערב בהן מיעוט מהצעירים הראו עניין במאבקים מזוינים. בסוף שנות ה-60 זכה "הקרב על אלג'יר" למוניטין של סרט שהיווה השראה לאלימות פוליטית. נטען כי טקטיקות לוחמת הגרילה העירונית והשימוש בטרור הועתקו על ידי הפנתרים השחורים, הצבא האירי הרפובליקני וחזית השחרור של ג'אמו וקשמיר. נטען כי הסרט היה הסרט המועדף על אנדראס באדר, ממייסדי סיעת הצבא האדום.
השרפה בתיאטרון אירוקווי
השרפה בתיאטרון אירוקווי התרחשה ב-30 בדצמבר 1903, בשיקגו, אילינוי. זוהי שרפת התיאטרון הקטלנית ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. לפחות 602 בני אדם נהרגו כתוצאה מהשרפה, אך לא כל ההרוגים דווחו מכיוון שחלק מהגופות נלקחו ממקום האירוע.
התיאטרון
כולם השתמשו באותה כניסה, והמדרגות שימשו להגעה לכל אזורי הישיבה. מעצבי תיאטרון טענו שהדבר נתן אפשרות למבקרים "לראות ולהיראות", ללא קשר למחיר מושביהם. אך תכנון המדרגות התעלם מהוראות כיבוי האש של שיקגו שדרשו מדרגות ויציאות נפרדות לכל יציע. העיצוב הוכח כהרסני כאשר אנשים שיצאו מהגלריה נתקלו בקהל שיצא מהיציע, וכל מי שירד מהקומות העליונות נתקל באלה שיצאו מאזור האולם המרכזי.
אזור מאחורי הקלעים היה גדול באופן חריג, עם חדרי הלבשה ב-5 קומות ואף מעלית על מנת להוביל את השחקנים לקומת הבמה.
ליקויים במוכנות לאש שצוינו לפני השרפה
על אף ששווק כ"חסין אש לחלוטין" בפרסומות ובכרטיסי התיאטרון, נרשמו מספר רב של ליקויים לכאורה:
הגנה על הקהל מפני חומרים מסוכנים על הבמה
הסיכונים הגלומים בתפאורה ואביזרים דליקים היו ידועים גם בשנת 1903. בתכנון הבמה שולבו בדרך כלל שני מאפיינים שנועדו על מנת להגביר את הבטיחות מפני שרפות בתיאטראות, מסך ברזל שמגביל את האש לאזור הבמה ודלתות עשן שאיפשרו לחום ולעשן לצאת דרך הגג שמעל הבמה דבר שתכליתו ליצור לחץ שלילי כאשר אזור הבמה יהפוך לארובה ואוויר נקי הניתן לנשימה נכנס דרך דלתות היציאה לאזור הקהל.
מילוט במקרה שרפה
הבעלים של התיאטרון טענו כי יש 30 יציאות שיאפשרו לכל מי שנמצא בפנים להימלט מהבניין תוך 5 דקות.
השרפה
ביום רביעי, ה-30 בדצמבר 1903, אירוקווי הציג את המחזמר הפופולרי "מר כחול הזקן", אשר הופיע בתיאטרון מיום פתיחתו. המחזמר הוא בורלסקה על כחול הזקן. הנוכחות מאז ערב הפתיחה הייתה מאכזבת, אנשים לא הגיעו בעקבות מזג אוויר רע, אי שקט תעשייתי, וגורמים אחרים. ב-30 בדצמבר ההופעה משכה קהל גדול יותר ונמכרו כל הכרטיסים, כולל כמה מאות כרטיסים בעמידה בחלק האחורי של התיאטרון. רבים בקהל שמנה כ-2,100–2,200 איש על פי הערכה באותו ערב, היו ילדים. אזור העמידה היה צפוף כל כך שחלק מהקהל שעמד התיישב באזור יציאות החירום וחסם אותן.
בשעה 15:15 בערך, בתחילת המערכה השנייה, נורת קשת (המייצרת אור בעזרת קשת חשמלית) גרמה לקצר וניצוצות הציתו וילון. עוזר במה ניסה לכבות את השרפה עם מטף Kilfyre, אך האש התפשטה במהירות לאזור הגלריה מעל הבמה שם היו תלויות תפאורות דליקות מאוד. מנהל הבמה ניסה להוריד את מסך הברזל מאסבטס אך הוא נתקע, החקירה גילתה כי הוא נתקע בגלל תאורה שהפריעה. כימאי שבדק חלק מהמסך קבע כי הורכב בעיקר מעיסת עץ מעורבבת באזבסט וכי הוא לא היה מועיל לעצירת השרפה.
אדי פואה, אחד השחקנים רץ לקהל וניסה להרגיע אותו, ווידא כי בנו הצעיר נמצא בחזקת עוזר במה. מאוחר יותר כתב: "הייתי המום כאשר הסתכלתי במערכה הראשונה על הקהל ומעולם לא ראיתי כל כך הרבה נשים וילדים". פואה נתפס כגיבור לאחר השרפה על האומץ שהפגין ועל כך שנשאר על הבמה וביקש מהקהל לא להיכנס לפאניקה.
רבים לא היו יכולים להימלט בגלל שערי הברזל במדרגות. מספר ההרוגים הגדול ביותר היה למרגלות המדרגות, שם מאות אנשים נרמסו, נמחצו או מתו מחנק.
אנשים שהצליחו להימלט ביציאות החירום בצד הצפוני מצאו עצמם במדרגות חירום לא גמורות. רבים קפצו או נפלו אל מותם מהמדרגות הקפואות והצרות, גופות הקופצים הראשונים ריככו את הנפילה של אלה שקפצו אחריהם.
לתיאטרון לא הייתה מערכת הודעה לכיבוי אש או טלפון. מחלקת כיבוי האש של שיקגו קיבלה את ההודעה מעוזר במה שקיבל הוראה לרוץ מהבניין הבוער לתחנת כיבוי האש הקרובה ביותר. בדרך לזירת האירוע בשעה 15:33, הכבאים הפעילו מערכת הודעה לכיבוי אש לקריאה ליחידות נוספות. מאמצים ראשונים התמקדו בחילוץ האנשים שנלכדו במדרגות החירום. הסמטה שבה היו מדרגות החירום הייתה צרה, מכוסה בקרח ומלאה עשן. הכבאית לא יכלה לעבור בסמטה, ופריסת רשתות שחורות מעל הקרקע, כאשר העשן הסמיך מסתיר אותן הייתה לא יעילה.
משטרת שיקגו התערבה כאשר שוטר שסייר באזור ראה אנשים נמלטים מהבניין בעוד בגדיהם עולים באש. הוא התקשר מקופסת משטרה שהייתה מוצבת ברחוב וכוחות משטרה הגיעו לאזור לשלוט בתנועה ולסייע בחילוץ.
תוצאות האירוע
ההערכה היא כי 575 בני אדם נהרגו ביום השרפה, ועוד 30 לפחות מתו מהפציעות בשבועות שלאחר מכן.
מתוך 300 השחקנים, רקדנים ועוזרי הבמה, רק 5 נהרגו.
חלק מהתיאטראות בניו יורק ביטלו את המקומות בעמידה בערב השנה החדשה. תקנות בנייה וכיבוי אש שונו במידה משמעותית, תיאטראות נסגרו לתיקון הליקויים בכל רחבי ארצות הברית ובמספר ערים באירופה. כולם נדרשו לסמן בצורה ברורה את יציאות החירום וכן לתכנן את הדלתות כך שיפתחו כלפי חוץ.
לאחר השרפה, נטען כי פקחי אש שוחדו עם כרטיסים חינם במטרה להתעלם מהפרות התקנות. ראש עיריית שיקגו הורה על סגירת כל התיאטראות למשך 6 שבועות לאחר השרפה.
כתוצאה מהזעם הציבורי, רבים הואשמו בפשעים כולל ראש העיר קרטר הריסון ג'וניור. רוב האישומים בוטלו 3 שנים מאוחר יותר.
החלק החיצוני של האירוקווי היה שלם ברובו. הבניין נפתח מחדש מאוחר יותר כ-Colonial Theater, אשר נהרס ב-1926 במטרה לבנות את התיאטרון המזרחי.
הנצחה
העיר קיימה עצרת זיכרון שנתית בבניין העירייה, עד שאחרון השורדים מת.
פיתוחים
מסקנה נוספת כתוצאה מהשרפה הייתה שכל הדלתות בבניינים ציבוריים חייבות להפתח כלפי חוץ.
הסכסוך האיראני-ישראלי
הסכסוך האיראני-ישראלי (בפרסית: جنگ نیابتی ایران و اسرائیل, לוחמת השליחים בין ישראל לאיראן) הוא מאבק אזורי בין איראן לבין ישראל, שמהצד האיראני אופיין עד לתחילת 2018 בלוחמת שליחים ומצד ישראל אופיין בלוחמת צללים. קדם לסכסוך שיתוף פעולה בין ישראל לאיראן תחת שלטון השאה. הסכסוך החל ב-1979 עם המהפכה האסלאמית באיראן והפלת שלטון השאה, אז התגבשה התנגדות פוליטית ודתית של שלטון האייתולות באיראן לעצם קיומה של ישראל, התנגדות זו ביקשה לשרת את המאבק האיראני להשפעה אזורית על חשבון ההשפעה האזורית של ישראל ועל חשבון ענייניה.
רקע
אף על פי שאיראן הקיסרית הצביעה נגד הקמת ישראל בהצבעה באו"ם, במהלך רוב שנות שלטון השאה אחרי הקמת המדינה שמרו ישראל ואיראן על יחסים קרובים במסגרת ברית הפריפריה. יחסים אלו כללו הן קשרים כלכליים חמים ומסחר, והן קשרים צבאיים.
בתחילת 1979, לאחר עליית האייתוללה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה. 33 ישראלים חולצו מאיראן בפברואר אותה שנה. ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל, כנגד "השטן הגדול" שהוא כביכול ארצות הברית. בתגובה ארצות הברית העבירה לישראל את כלל הנשק שקנה פהלווי טרם המהפכה האיראנית.
במשך השנים נשאר שלטון האייתולות באיראן נאמן לקו הבלתי מתפשר נגד ישראל, גם כאשר דגלים אחרים של מדיניותם המהפכנית התפשרו עם צורכי ניהול המדינה. איראן לא חדלה להניף את דגל העוינות לישראל, לגנות את מדינות ערב על חוסר נחרצותן במאבק נגדה ועל מוכנותן לשאת ולתת עמה על שלום, ולתמוך במדינות ובתנועות האסלאמיסטיות והטרוריסטיות הנאבקות נגדה. דוברים איראנים נוהגים לכנות את ישראל "המשטר הציוני", כינוי שנטבע לראשונה על ידי רוחאללה ח'ומייני, במטרה להציג את השלילה מבחינתם בישראל. החל משנת 1979 צוין מדי שנה יום ירושלים הבינלאומי כיום הזדהות עם המאבק נגד הציונות.
תמיכת איראן בחזבאללה וחמאס
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 איראן התערבה במאבק העדתי בלבנון. קיימות עדויות רבות לכך שאיראן בנתה, מימנה וציידה את חזבאללה, ולכך שפעולות הטרור של הארגון נעשות בשיתוף פעולה מלא עם המשטר האיראני ובהוראתו. בנוסף, איראן עזרה לחזבאללה להקים מנגנון פוליטי שמטרתו להפוך את לבנון למדינה שיעית פונדמנטליסטית. מיום הקמתו רואה הארגון במדינת ישראל אויב ועוסק בפעילות עוינת נגדה. בהודעות רשמיות של הארגון לא מכונה ישראל בשמה אלא "פלסטין הכבושה" או "האויב הציוני". יחד עם חזבאללה הייתה איראן מעורבת בפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה ב-1992 ובפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994.
בצה"ל אמרו שאיראן עמדה מאחורי מטחי הפצמ"רים והרקטות של הג'יהאד האסלאמי וחמאס ביממת ה-29 במאי 2018.
מאבק ישראל בתוכנית הגרעין האיראנית
החל מסוף שנות ה-90 עמדו יחסי איראן–ישראל בצל התפתחות תוכנית הגרעין האיראנית והפעילות הישראלית למניעת הגעת נשק גרעיני לידי איראן. ישראל פעלה נגד תוכנית הגרעין האיראנית במישור הדיפלומטי בקהילה הבינלאומית, וגם רמזה שאיננה שוללת תקיפה באיראן, אפשרות שהופיעה בעיתונות כבר ב-1998, אם הקהילה הבינלאומית לא תעצור את פיתוח הנשק הגרעיני של איראן.
תוכנית ההצטיידות והאימונים של חיל האוויר הישראלי בעשור הראשון של המאה ה-21 כללה היערכות לתקיפה לטווח ארוך, כזו שתאפשר תקיפה של מתקני הגרעין באיראן. בפברואר 2015 כתב הפרשן דן מרגלית כי ההכנות לתקיפה באיראן בתקופת נתניהו וברק לא היו אלא הונאה, שמטרתה הייתה לגרום לקהילה הבינלאומית להחריף את הסנקציות על איראן.
כמו כן יוחסו ל"מוסד" פעולות חבלה במתקני גרעין וטילים באיראן, וחיסולים של מדענים ובכירים בתוכנית הגרעין האיראנית, בהם ארדשיר חוסיינפור (2007), מסעוד עלי מוחמדי (2010), מג'יד שהריארי (2010), ומוחסן פח'רי-זאדה (2020). בתחילת 2018 הצליחו סוכני המוסד לפרוץ לארכיון סודי בטהראן שבו הוחזק חומר ארכיוני רב על תוכנית הגרעין האיראנית בכלל ובפרט על פעילותה לפיתוח נשק גרעיני. חומר זה שהוברח לישראל שימש את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, להציג את איראן כמי שהערימה על הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית ביחס לכוונותיה בתחום זה וכן הוצגה כדוברת שקר בנוגע להצהרתה בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית ב-2015 על כך שמעולם לא היה בכוונתה לפתח נשק גרעיני.
ביולי 2018 מונה האלוף ניצן אלון לתפקיד "פרויקטור למאבק באיום האיראני".
בשנת 2021, חשף ראש הממשלה נפתלי בנט כי האופציה הצבאית נזנחה במשך שנים, וכי ייקח למנגוני הביטחון הישראלים שנים לשקם את היכולת לבצע מתקפה אפקטיבית על מתקני הגרעין.
ריגול איראני בישראל
בשנת 1998 הורשע נחום מנבר, איש עסקים וסוחר נשק ישראלי, בסיוע לאיראן על ידי מכירת ידע, ציוד וחומרים אשר עשויים לשמש להכנת נשק כימי.
בשנת 2019 הורשע שר האנרגיה לשעבר, גונן שגב, בריגול חמור לטובת איראן. שגב פעל מאז שנת 2012 בשירות המודיעין האיראני, מסר מידע על משק האנרגיה ועל גופי הביטחון של ישראל, וניסה לקשר בין אזרחים ישראלים לאנשי מודיעין איראניים שהציג כאנשי עסקים.
נוכחות צבאית איראנית בסוריה
ב-2011 פרצה בסוריה התקוממות נגד שלטונו של בשאר אל-אסד. אסד הפעיל כוח צבאי רב כדי לדכא את ההתקוממות, וכתוצאה מכך שקעה סוריה למלחמת אזרחים עקובה מדם, שנכון ל-2021 עדיין נמשכת, ובה נהרגו למעלה מ-500 אלף בני אדם ומיליונים נוספים הפכו לפליטים. בעקבות חוסר יכולתו של אסד לדכא את ההתקוממות, ובזכות היותו בעל ברית של איראן ורוסיה, הוא החל לקבל סיוע צבאי ניכר שהתבטא במשלוחי נשק, בייעוץ צבאי של קצינים ממשמרות המהפכה האסלאמית, ובמיליציות שיעיות, שבראשן חזבאללה ששלח אלפי לוחמים למערכה. בהדרגה החלה איראן לשלוח עוד ועוד כוחות לסוריה ואף הקימה בה בסיסים צבאיים. מלבד לסייע לסורים מטרת איראן היא להתבסס בשטחי סוריה על מנת לפעול משטחה נגד ישראל. ראש ממשלת ישראל דאז, בנימין נתניהו הודיע שמבחינת ישראל מדובר ב"קו אדום" ושישראל לא תרשה לאיראן להתבסס בסוריה.
ב-18 בינואר 2015 תקפו מסוקי קרב שיירה של חזבאללה בגולן הסורי והרגו 6 לוחמים של חזבאללה וכ-6 לוחמים של משמרות המהפכה, כולל תת-אלוף האיראני מוחמד עלי אלעדאדי וג'יהאד מורנייה. התקיפה יוחסה לישראל, וב-28 בינואר ירו בתגובה מחבלי חזבאללה שישה טילי קורנט לעבר כלי רכב של כוח צה"ל בסמוך לע'ג'ר. מהירי נהרגו קצין ולוחם מחטיבת גבעתי.
בלילה שבין 1 בדצמבר ל-2 בדצמבר הותקף בסיס צבאי שבנתה איראן כ-15 ק"מ מדמשק. לפי רוב הדיווחים את התקיפה ביצעו מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי באמצעות ירי טילי אוויר-קרקע מלבנון, אך לפי חלק מהפרסומים בתקיפה שוגרו גם טילי קרקע-קרקע אל עבר הבסיס. לבסיס נגרם נזק כבד ולפי ההערכות בין 10 ל-12 חיילים נהרגו, בהם איראנים, הסורים הגיבו בירי נ"מ וטענו שהצליחו ליירט חלק מהטילים. צילומי לוויין צילום שפורסמו בתקשורת מספר ימים אחרי הראו שלבסיס נגרם נזק כבד ומספר מבנים הושמדו כליל.
ב-2018 הפך העימות בין ישראל לאיראן לגלוי. עד אז תקפה איראן את ישראל באמצעות פרוקסי, ארגונים הפועלים מטעמה אך לא מהווים חלק רשמי מכוחותיה. הפרוקסי העיקרי היה חזבאללה, שניסה להקים תשתית טרור בסוריה ומשם לבצע פיגועים נגד ישראל. מנגד, ישראל פעלה נגד איראן במבצעים חשאיים ונמנעה לקחת עליהם אחריות. המבצעים כללו תקיפות רבות של משלוחי נשק מאיראן לחזבאללה דרך סוריה. בעקבות מספר תקריות גלויות צוטט האלוף במילואים וראש אמ"ן לשעבר עמוס ידלין כי ישראל נמצאת בעימות ישיר מול איראן.
תקיפות בעיראק
ביולי בוצעו שתי תקיפות נגד בסיסי טילים של משמרות המהפכה האסלאמית בעיראק.