cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן-ניקולה קורביזר
הרופא של נפוליאון
ב-1806 פרסם קורביזר את כתב היד שלו בשם Essai sur les maladies et les lésions organiques du cæur et des gros vaisseaux (מאמר על מחלות ונגעים אורגניים של הלב וכלי הדם הגדולים), שרבים מחשיבים אותו כאחד הפרסומים הראשונים של הקרדיולוגיה המודרנית. בשלב זה, קורביזר הפך לאחד הרופאים המכובדים והפיקחים ביותר של תקופתו, שעבד בראש בית החולים הגדול ביותר בפריז. המוניטין שלו הרשים את נפוליאון כל כך, שהוא שכר את קורביזר להיות הרופא האישי שלו. לפיכך, כשבארתז מת ב-1806, קיבל קורביזר את התואר 'הרופא הראשי' וטיפל בנפוליאון ובמשפחתו, המורכב מהקיסרית כמו גם החצר הקיסרית. עוד נאמר כי נפוליאון סבל מקשיי נשימה ומבעיות נשימה, שבהן טיפל קורביזר כמיטב יכולתו. כמו כן, נאמר כי נפוליאון חלה במקרה אלים של גרדת, שקורביזר הצליח לטפל בו ביעילות באמצעות תערובת של משחות המכילות שמן זית, אלכוהול ו'אבקת סווילה'. עם מותו של קורביזר, צוין הבדל ניכר ביעילות הטיפול ובסגנון הטיפול בין הרופאים שקיבלו את תפקידו של קורביזר. קורביזר טיפל גם בקיסרית ז'וזפין דה בוארנה, בניסיון לרפא את העקרות שלה. כאשר טיפול זה נכשל ונפוליאון התגרש מהקיסרית ז'וזפין, קורביזר התנכר למארי לואיז, דוכסית פארמה, אשתו החדשה של נפוליאון, בגינונים החצופים והכנים שלו, מה שהוביל לחוסר שביעות רצון שלו מנפוליאון.
ככזה, נאמר כי מערכת היחסים של קורביזר ונפוליאון השתרעה מ-1804 עד 1815. קורביזר פעל כיותר מסתם רופא ממונה לנפוליאון. קורביזר גם שימש כמקשר בין נפוליאון לאדוארד ג'נר בשחרור שני שבויי מלחמה בריטים ביוני 1806. האסירים, מר ויליאם תומאס ויליאמס וד"ר ויקהאם, היו חברים של ג'נר, וג'נר העריך אותם כגברים משכילים. בתפקידו קיבל קורביזר עותק של המכתב שכתב ג'נר לנפוליאון, שבו הפציר לשחרר את האסירים הבריטים ביולי 1806. קורביזר פנה למר ויליאמס והעביר את החלטתו של נפוליאון - כי הוא וד"ר ויקהאם יורשו לחזור למולדתם אנגליה, שכן נפוליאון לא יכול היה לסרב לבקשת ד"ר ג'נר. קורביזר צוין כ"דייקן יתר על המידה בהודעת כל בקשותיו של ג'נר להוד מלכותו". ג'נר גם הפציר בשחרור אסירים בשם מר גולד ומר גרלנד, ושוב עבר דרך קורביזר כדי לבקש את חסדו של נפוליאון. עם זאת, אבדה פקודת השחרור מנפוליאון ושעברה דרך קורביזר ושהייתה משחררת את מר גולד, מה שהוביל לשלוש שנות שבי נוספות מ-1809 עד 1812, ואז התגלה צו השחרור. בתמורה לשחרור חבריו של ג'נר, ביקש קורביזר את עזרתו של ג'נר בשחרור קצין צרפתי, קפטן איסון, שנשבה לאחר תבוסה טקטית. ג'נר לא הצליח להשפיע על ממשלת אנגליה לשחרר את איסון, לייאושו של קורביזר.
בנוסף, נאמר כי קורביזר הסתכסך עם הרופא על הטיפול בנפוליאון. ככל שפורטל הפך למשפיע יותר בסצנת הרפואה הצרפתית, הוא משך את תשומת לבו של קורביזר, שלא הרשה לו לטפל במשפחה הקיסרית, מתוך סלידה עמוקה. בדצמבר 1808, העניק נפוליאון לקורביזר את התואר ברון כהוקרה על שירותיו ושקדנותו כרופאו של נפוליאון. נפוליאון גם העניק לקורביזר את התואר "קצין של לגיון הכבוד", מה שהוביל לקבלתו של קורביזר לאקדמיה הצרפתית למדעים ב-1811.
שנותיו האחרונות ומותו
בגיל 60 פרש קורביזר לגמלאות. הוא צורף כחבר ל בשנת 1820. הוא מת ב-15 בספטמבר 1821 לאחר התקף שלישי של שבץ מוחי, שגרם לשיתוק, 4 חודשים לאחר מותו של נפוליאון.
מורשת
קורביזר תרם רבות לתחום ה, בכך שדגל בהבנה שייחודו של כל גוף ואיבריו משפיעים על אופי המחלה. בתקופת זמן זו, הרופאים האמינו בדרך כלל שהמצב הטבעי של גוף האדם הוא בריאות עקבית, אלא אם הוא מתמודד עם זרז לא ידוע. חשבו שהגוף באופן טבעי צריך להיות במצב בריא ושגוף לא בריא הוא תוצאה של חוסר איזון או גורם פתוגני. אמונתו של קורביזר בווריאציה אינדיבידואלית ערערה הנחה זו. הוא הניח שהסיבה למחלה נובעת מהאינדיבידואליות של הגוף, ולא עקביותו המוכללת. אי הסדירות או השונות של הגוף היו אשמים בזיהום פתוגני. במקום זאת, הגוף הטבעי היה חלש מכדי לרפא מפני מחלות מאיימות. הרגישות של הפרט לפתוגן הייתה "תוצאה של תורשה והתפתחות טרום לידתית", ובלתי ניתנת לשליטה על ידי חיים מאורגנים. בעוד שתשומת הלב שלו לאבחון ספציפי למטופל כבר הייתה חלק מהרפואה של פריז, הגישה של קורביזר הסכיתה עם מקבצים מגוונים של סימפטומים עבור כל מחלה, במקום רשימה קבועה הקובעת כיצד המחלה חייבת להתבטא.
יתר על כן, קורביזר דגל בדעה שמחלה היא "אורגנית", כלומר, מחלה גורמת לשינוי מערכתי באיברים. מחלה יכולה להיות א-סימפטומטית, אך נוכחות של שינוי מבני הצביע על מחלה ללא קשר לשאלה אם החולה הציג תסמינים או לא. הבנה רפואית זו הושלמה על ידי "נגעים" שנמצאו באיברים של גופות אסימפטומטיות במהלך ביתור אנטומי. מחלות אקוטיות או כרוניות נגרמו בגלל ההרכב הכולל של הגוף ויכולתו המוחלשת להילחם במחלה הספציפית. למעשה, המחלה נגרמה על ידי חולשת איבר.
כאחד הפרסומים שלו, תרגומו של קורביזר ל-Inventum novum (בלטינית: "תגלית חדשה") של לאופולד אואנברוגר ב-1808 הרחיב עוד יותר את תחום ההאזנה לגוף החולה באמצעות חלוקת טקסט לרופאים שילמדו כיצד להקיש על החזה של מטופלים למטרות אבחון. ההערות שלו לטקסט המקורי של אואנברוגר הגדילו את הטקסט פי ארבע. שיטת ניקוש זו זכתה להתעוררות מחודשת בשל תרגומו של קורביזר והפכה להיבט מהותי של הרפואה הקלינית. בפרט, קורביזר התמקד בקשב רב ללב ולריאות כמקורות לנגעים. מחקריו עם הנגעים הללו הובילו לכך שהוא הקיש על החזה של מטופליו כדי למצוא פצעים כאלה בתוך הגוף, תוך מחקר של "המחלות האורגניות של לב". קורביזר קשור גם לרנה לאנק, הרופא שהמציא את הסטתוסקופ להקשבה לגוף מספר שנים מאוחר יותר. לאנק למד על הניקוש מתרגומו של קורביזר לספרו של אואנברוגר. קורביזר, לאנק ואחרים עמדו גם בראש מה שנקרא "אסכולת פריז" שפיתחה שיטות חדשות לרפואה בעשרים בתי החולים של פריז. על ידי הקמת בית ספר להוראה קלינית מוניטרית בבית החולים, ביססו קורביזר ועמיתיו מוסד של הכשרה רפואית.
היצירה המקורית של קורביזר כוללת את Esai sur les maladies du cœur (1806), ויש בה הערות רבות אחרות על פרסומים רפואיים אחרים. בנוסף לתרומתו הרפואית, הונצח קורביזר בבול של קרן הצלב האדום הצרפתי ב-12 בדצמבר 1964. הבול מתאר תמונה של זרימת הלב והדם, שקורביזר זוכה להערכה על בחינתה. יש בו גם את שמו של ספרו, Essai sur les maladies du cœur שפורסם ב-1806. בול הנצחה זה מציג את תרומתו המתמשכת של קורביזר ברפואה בפריז וברפואה בעולם. הוא כונה "המקדם האמיתי של הרפואה הקלינית בצרפת" בשל הפניית מוקד האבחנה התצפיתית לבדיקה הגופנית.
יחס החרדים לציונות
יחס החרדים אל התנועה הציונית ואל מדינת ישראל אינו אחיד. רוב הקהילות החרדיות מסויגות כלפי הציונות. ישנן קהילות חרדיות הדוגלות בעמדה אנטי ציונית, וישנן מתונות יותר, ואף חרדים המגדירים את עצמם כפרו ציונים. יחס זה מושפע בין היתר מאירועים אקטואליים.
אם זאת הייתה תמיכה רבה בציונות, בעיקר בציונות רוויזיוניסטית (מאחר שז'בוטינסקי סבר שהיותו של היהודי ציוני לא מחייב אותו להיות חילוני), בעיקר בקרב הזרם החסידי. רבים מקהילות חסידים (בעיקר חסידי חב"ד) סייעו למחתרות האצ"ל והלח"י במהלך התמרדם נגד הבריטים. בשנת 2022, הגדירו את עצמם כ-76% מתוך הקהילה החסידית כציונים.
היחס לציונות נוצר בתגובה לתהליכים היסטוריים אחדים מאז המאה ה-18; בהם תנועת ההשכלה במערב ובכלל זאת תנועת ההשכלה היהודית, מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים - האמנציפציה, תנועת המרת דת רחבה לנצרות אצל יהודים בעיקר במערב ומרכז אירופה, ניצני החילון באומות העולם ובעם ישראל, וייסודה של התנועה הציונית בסוף המאה התשע עשרה. תהליכים אלו והשלכותיהם, גררו חילוקי דעות ופולמסים רבים בציבור שומרי המצוות. בעוד קבוצה אחת הזדהתה עם רעיונות הציונות והצטרפה לתנועה הציונית (בעיקר במסגרת תנועת המזרחי), חלק אחר התנגד לה (בעיקר במסגרת אגודת ישראל), ואחרים לא הביעו כלל עמדה בסוגיה. נושא זה הוא הגורם המשמעותי לפיצול שהחל בקרב ציבור שומרי המסורת והוביל ליצירת הציבור הדתי לאומי, שהצטרף לתנועה הציונית, ולהתגבשות הציבור החרדי המתנגד לציונות.
נכון ל-2012, על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה – 62% מהחרדים מגדירים עצמם "ציונים מאוד" או "די ציונים".
רקע רעיוני וסיבות להתנגדות
עוד מראשית הציונות קמה לה התנגדות, גם מצד מביעי עמדות חילוניים, כדוגמת הבונד, היהדות הרפורמית, מתבוללים ועוד וגם מצד הוגי דעות דתיים. בקרב הציבור הדתי שררה מבוכה באשר לציונות, שהובילה לאי-הבעת דעה לגביה. בעוד קבוצת מיעוט של רבנים הביעה תמיכה ברעיון (והתאגדה באמצעות מפלגת המזרחי), וקבוצת מיעוט אחרת הביעה התנגדות, הרוב לא הביע כלל עמדה.
את הסיבות השונות של רבנים להתנגדות לתנועה הציונית בפרט ולכל ניסיון דומה, יש לחלק לחמש קבוצות עיקריות:
בבסיס הביקורת ההיסטורית של החרדים כלפי הציונות מודגשת העובדה שחלק גדול מהציונים אימצו את הלאומיות היהודית בלית ברירה, לאחר שלא נמצא פתרון אחר לבעיית השתלבותם בחברה הלא יהודית. הוגיה המרכזיים של הציונות נתקלו בכישלון מאמציהם להשתלבות בחיים האזרחיים במדינות מוצאם, וניסיונות ההתקרבות שלהם נתקלו בגילויי אנטישמיות ששיאם היה פוגרומים נרחבים, הן בתקופת העלייה הראשונה והן בעלייה השנייה. כשכשלו ניסיונותיהם של ראשי הציונות להשתלב בחברה הלא יהודית, אימצו את הרעיון הציוני שבבסיסו היבדלות לאומית. אידאולוגיה זו, נשללת בתוקף על ידי היהדות החרדית שרואה בציונות השקפת עולם חילונית המבוססת על ניתוק העם היהודי ממורשת אבותיו ומקיום המצוות. הציונות נתפסת כתנועה הרואה בדת מערכת אמונות שאבד עליה הכלח. על רקע השקפה זו לגבי התנועה הציונית דחו גדולי ישראל לאורך השנים את ההשתלבות בפעולותיה ובמוסדותיה של התנועה הציונית.
בד בבד, קבוצות שונות ביהדות החרדית שומרות בקנאות על התנגדותן ההיסטורית לציונות, ושוללות בחריפות את זכות הקיום של מדינת ישראל. בולטות בהן העדה החרדית, וחסידי סאטמר. הרב יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר ומייסד החסידות, נחשב לאחד המתנגדים הקנאים ביותר לציונות ולמדינת ישראל, שהביע את עמדתו באמירה החריפה:
ניסיונות ההתיישבות במאה התשע עשרה
במאה ה-19 התרבו הניסיונות של יהודים, בהם אנשי היישוב הישן לרכוש קרקעות בארץ ישראל לצורך, הקמת בתי מגורים ומשק חקלאי. בהם, ההתיישבות בהר מירון על ידי ישראל ב"ק בשנות השלושים של המאה ה-19, ובניית שכונות חדשות מחוץ לעיר העתיקה שנתמכה על ידי משה מונטיפיורי מראשית שנות השישים של המאה. בשנת 1870 הקימה חברת כל ישראל חברים את בית הספר החקלאי מקוה ישראל. פעולות אלו נבעו בעיקר מתוך לחץ כלכלי ומניסיום להביא לפרודוקטיביות של היושבים בארבע ערי הקודש. חלק מרוכשי האדמות מהיישוב הישן ראו במעשיהם את תחילת גאולתו של עם ישראל, המתבטאת בקיום מצוות ישוב ארץ ישראל ובהפרחת השממה, עם השנים התגבשו התפיסות הללו בקרב מקצת מבני היישוב הישן שפעלו לגאולת אדמות. כל עוד לא היו מעורבים בכך חברי קהילה רבים, לא עוררו מחשבות אלו התנגדות בקרב רבני הקהילות בערי הקודש.
ראשיתן של אגודות "חובבי ציון"
תחילתה של התנועה הציונית הייתה בשנות השבעים עם הקמתן של אגודות פעילים במסגרת תנועת חיבת ציון. באגודות אלו, ובחיבורים הציוניים שהופצו בשנים אלו היו מעורבים רבנים ומשכילים. רבני התנועה דגלו בהשקפה שראתה בציונות חלק מתהליך הגאולה, שתזורז על ידי מימוש מצוות ישוב הארץ וחזרת עם ישראל לארצו. חלק מהם אף דגל בשיתוף עם המשכילים חובבי ציון, על מנת להשיג את מטרותיה הדתיות של הציונות.
אולם רבנים אחרים מגדולי ישראל התנגדו ליוזמות אלו. התנגדות חריפה הביעו רבני הקהילות האולטרה-אורתודוקסיות בהונגריה. ביניהם היו אדמור"י חסידות מונקאץ', רבי צבי הירש שפירא, ובנו חיים אלעזר שפירא. התנגדותם הייתה ברוח ההשקפה האורתודוקסית השוללת הכנסת שינויים באורח החיים היהודי, וכן מטעמים הלכתיים של איסור שלוש השבועות.
רבנים אחרים הביעו התנגדות לפעילות ציונית בעיקר מפני החשש למגמות חילון, שכן חלק ממנהיגי התנועות היו יהודים שלא שמרו תורה ומצוות. בשנת 1882, באו חברי תנועת ביל"ו שנקראה לפי ראשי התיבות של הפסוק . וביקשו את תמיכתו של האדמו"ר מחב"ד שמואל שניאורסון. הם נענו על ידי הרב, כי אם יוסיפו גם את המשך הפסוק "בְּאוֹר ה'" לראשי התיבות של תנועתם, הוא יתמוך בהם, "והייתי גם כן נוסע ומביא מאה אלף חסידים לארץ ישראל".
התנגדות מהותית לציונות, גם כלפי פעילות בעלת צביון דתי, השמיע הרש"ר הירש, מראשי היהדות האורתודוקסית בגרמניה. במכתב לרב צבי הירש קלישר, ממבשרי הציונות בשנות השישים והשבעים, כתב הרב הירש:
עם זאת, הרב עזריאל הילדסהיימר, גם הוא מראשי האורתודוקסיה בגרמניה ורבה הראשי של קהילת יהודי ברלין, תמך ב"חובבי ציון" ובפעילותיה של ציונות המעשית, להקים מקלט ליהודים בארץ ישראל.
בין היישוב הישן ליישוב החדש
בארץ ישראל, חלק מאנשי היישוב הישן פעלו בקנה אחד עם יעדי הציונות; הם יזמו שכונות חדשות מחוץ לחומות, ובשלהי שנות השבעים של המאה התשע עשרה פנו להקמת מושבות חקלאיות - גיא אוני ליד צפת, ופתח תקווה, שהוקמה על ידי אנשי ירושלים. הקמת המושבות לוותה באידאולוגיה של התנתקות ממוסד החלוקה וביסוס כלכלי על ידי התיישבות חקלאית, וכן קיום מצוות התלויות בארץ. המושבה פתח תקווה קבלה את חסותו של מהרי"ל דיסקין, מחשובי רבני ירושלים וממנהיגי היישוב הישן, הקרקע שנרכשה על ידי אגודת מיסדי היישוב נרשמה על שמו, והוא שימש סמכות רוחנית עבור המתיישבים, תקנות היישוב כללו הקפדה על שמירת מצוות ולימוד תורה. רבני הקהילות ביישוב הישן הביעו חשש מפעולות ההתיישבות, בשל ההתנתקות מהקהילה ומלימוד התורה. ורובם ככולם דחו את הקשר בין רעיון ישוב ארץ ישראל לבין תהליך הגאולה. בשנת 1885 פרסמו רבני היישוב הישן את הקונטרס קול מהיכל בו ביטאו לראשונה התנגדות ליישוב החדש. בביקורתם מחו על היחס המזלזל שביטאו מקימי המושבות - "הקולוניסטים" לחלוקה, וכן את פעילותם למרות התנגדות השלטון העות'מאני.
בשנות השמונים והתשעים הוקמו מושבות נוספות על ידי אנשי העלייה הראשונה מתוך ראייה לאומית ברורה, והתרבו הטענות על התרופפות בשמירת הדת במושבות היישוב החדש, בעיקר סביב אורח חייהם של חברי ביל"ו בגדרה. התפתחויות אלו, וכן פולמוסי השמיטה שפרצו בשנים אלו, הביאו להתנגדות גוברת והולכת מצד רבני היישוב הישן לתנועה הציונית.
לאורך שנות השמונים גברו מגמות החילון וההשכלה בקרב יהודי מזרח אירופה, ועלה כוחם של המשכילים. כך קרה גם בתנועת חיבת ציון עם יסודו של הוועד האודיסאי והתחזקותו של ארגון "בני משה" בראשותו של אחד העם. "בני משה" שם לו למטרה להביא לתחייה לאומית של עם ישראל באמצעות חינוך תרבותי ו"הכשרת הלבבות" בקרב העם היהודי. התחזקות הארגון בראשית שנות התשעים הביאה לסילוקם של נציגי החרדים מתפקידיהם בתנועה "חובבי ציון", בהם יחיאל מיכל פינס, ולחזרתם לחיק היישוב הישן. פינס אף חבר לאנשי היישוב במאבקם בציונים המשכילים. בין היתר בכוונתם להקים בית ספר בעל חינוך "חופשי" ביפו, וכן במלחמתם באליעזר בן-יהודה על רקע התנגדותו לחלוקה ופעולותיו להחייאת השפה העברית.
ההתנגדות מחוץ לארץ ישראל
במקביל נשמעו קולות מתנגדים לפעילותה של "חיבת ציון" באזורים בהם פעלו אגודותיה ברחבי אירופה. ארגונים ראשונים של יהודים אורתודותקסים כדוגמת "תנועת מחזיקי הדת" ו"הלשכה השחורה" שתמכו בתחילה בסיוע הכספי שהעניקו חובבי ציון לאנשי היישוב בארץ, החלו לבקר את פעילותה. בתחילה בשל ראשיה החילונים, ובשל היעדר התמיכה הישירה באנשי הקהילות אלא רק בניסיונות להתיישבות חקלאית. עם התחזקות הציונים המשכילים החלו הארגונים החרדים לבקר את שאיפותיה המשכיליות והלאומיות של הציונות:
בתגובה להתנגדות הגוברת מצד אנשי היישוב הישן ורבני קהילות באירופה, פרסמו "חובבי ציון" את הספר "שיבת ציון", ובו הסכמות של רבנים לפעולותיה של התנועה. חלק מהם קראו להמשך מפעל המושבות למען היהודים הנרדפים באירופה. חלק אחר קרא לחרדים שלא לדחות את מפעל ההתיישבות בגלל חלקם של המשכילים.
ראשית הציונות המדינית
בשנות התשעים החל בנימין זאב הרצל בניסיונותיו הדיפלומטיים להשגת צ'ארטר להקמת מדינה יהודית, והציע את רעיונות הציונות המדינית. בתחילה חשב שיעלה בידו לשכנע בכך את עשירי היהודים, שיממנו מכספם למען מטרה זו. משנכשל במאמצי השכנוע, החליט לרתום לכך את המוני היהודים באירופה. הרצל קוויה לשיתופם של היהודים האורתודוקסים באירופה ביוזמתו המדינית. הוא פנה למספר רבנים בקהילות מערב ומזרח אירופה וניסה לשכנעם לתמוך ברעיון להקמת מדינה לעם היהודי. בתגובה לכינוס הקונגרס הציוני הראשון, הצהיר יו"ר הלשכה האורתודוקסית בהונגריה, הרב משה ליפשיץ: העיתון דער איזראעליט, ביטאונם של האורתודוקסים בגרמניה, הודיע:
מלחמת התרבות בקונגרסים הראשונים
לפני הקונגרס הציוני השני בשנת 1898 גברו הקריאות בהסתדרות הציונית ל"כיבוש הלבבות" ולהחדרת תרבות ציונית בקרב הקהילות היהודיות. קריאות אלו עוררו התנגדות מצד החרדים, שחששו מההשקפות הלאומיות החילוניות שהיו במוקד מהלך כזה. וועידת ורשה, שכינסו ציוני רוסיה לפני הקונגרס, קרא הרב אליהו עקיבא רבינוביץ' להקים גוף רבני שיפקח על ערכי התרבות שיובילו את ההסתדרות הציונית: "רק אז בהיות מפלגת החרדים בטוחה בדעותיה שלא תחלשנה על ידי הקולטורא והציונות, תתן את ידה לתנועתנו". המשתתפים בוועידת ורשה וכן הקונגרס הציוני החליטו ברוב קולות שלא לתמוך בבקשה זו של החרדים. בלחצם של שני הפלגים - תלמידי אחד העם מצד אחד שקראו ל"עבודת הקולטורא הלאומית", והנציגים החרדים מצד שני שקראו לשמירת המסורת במוסדות ההסתדרות הציונית, וכן בלחצו של הרצל לשמור על איחוד השורות בתנועה, הוחלט לבסוף: ההחלטה הייתה מנוגדת לדעותיו של הרב רבינוביץ ובשנת תרנ"ט פרסם את הספר "ציון במשפט" ותקף בו את תוכניות התרבות של הציונות. במקביל החלו רבנים רבים לפעול בגלוי נגד הציונות. בקונגרס הציוני השלישי שהתקיים בשנת 1899 שבו ונשמעו הקולות הקוראים להגדרתה של הפעילות התרבותית והחינוכית של ההסתדרות הציונית. הפעם הצליחו נציגי החרדים להדוף את הקריאות מצד החילונים, וכפי שמדווח אחד העם הכריזו אלה כי "שאלת הקולטורא נתבטלה מכל וכל".
פרסום הספר "אור לישרים"
שנה לאחר מכן, הצליחו הפעילים החרדים להוציא לאור את הספר "אור לישרים", ובו מאמרים של מספר רבנים "נגד השיטה הציונית". בטיעונים המופיעים בו הושוותה הציונות לרפורמים, שתכליתם לשנות את חוקי הדת ולעקור מעם ישראל את מסורת אבותיו. כמו כן נזכר כי הציונים פועלים לדחוק את הקץ ומכחישים כי הגאולה תבוא בדרך נס, למרות דעתו כי לבסוף נשמעו נימוקים פרקטיים, לפיהם הציונות כתנועה קטנה וחסרת כוח לא תוכל להתמודד מול המעצמות הגדולות המתנגדות לשיבת היהודים לארצם, וכן גם שהעם היהודי אינו מסוגל לפעילות לאומית ולהקמת מדינה.
הרב דוד פרידמן מקרלין, מחשובי הרבנים בדורו שהביע תמיכה בפעילותם של "חובבי ציון", תקף בחריפות את הציונים באיגרתו במילים:
את המכתב החריף ביותר המופיע בספר כתב האדמו"ר הרש"ב מחב"ד, שהיה בין הדוחפים לפרסום הקונטרס. הוא תקף את הציונות בטיעונים מעשיים, לפיהם מדובר בחלום שווא של היהודים הציוניים. כמו כן ראה האדמו"ר מחב"ד חטא בהשתתפות עם הציונים, ואמר כי גם אם יצליחו תוכניותיהם יגרם מכך בסופו של דבר אסון ליהודים. הן בגלל תגובת אומות העולם, והן בגלל הציונות החילונית: לדעת הרש"ב, הציונות מסוכנת יותר ממהשכלה וההתבוללות, משום שהמחזיקים בה רואים את עצמם כיהודים כשרים, ורוצים לשנות את המסורת היהודית, אף על פי ש"כל דתם היא לאומיות".
אך התנגדותו העיקרית של הרש"ב לציונות הייתה בגלל רצונם של חבריה לפעול לקירוב הגאולה בדרכים מעשיות. במכתבו הוזכרו לראשונה שלוש השבועות כנימוק נגד הפעילות הציונית. וכך כתב:
הקמת אגודת ישראל
במקביל לפעילותה של ההסתדרות הציונית נעשו מספר ניסיונות להקים ארגון של היהדות החרדית באירופה שיפעל נגד מגמות החילון וההתבוללות, וכנגד שאיפותיה הלאומיות של הציונות. אחד מהם היה התאחדות האורתודוקסים בגרמניה, שהוקם עוד בשנת 1885 על ידי ראשי האורתודוקסיה בגרמניה. משנת 1905 עמד בראש הארגון יעקב רוזנהיים, שפעל כדי לאחד את הפלגים החרדים השונים. החל משנת 1907 התקיימו מספר כינוסים של רבני ההתאחדות, ונשמעו קולות הקוראים להקמת ארגון גג שיפעל נגד הפעילות החילונית הגוברת של התנועה הציונית. הקמת ארגון כזה התעכבה בשל חילוקי דעות בין הפלגים החרדים השונים, שחלקם קרא להתבדלות ולשמירת המסורת ללא פעילות ציבורית. בספטמבר 1911 פרשו חלק מחברי תנועת המזרחי מהתנועה הציונית, לאחר החלטה שהתקבלה בקונגרס הציוני העשירי על ארגון וריכוז הפעילות התרבותית בארץ ישראל על ידי ההסתדרות הציונית. חלק מפורשי המזרחי הצטרפו למחנה הרבנים המתנגדים לציונות וקראו להקמתו של ארגון אורתודוקסי שיפעל מחוץ להשפעתה של התנועה הציונית. מהלך זה היה הדחיפה האחרונה שנדרשה להקמתו של ארגון היהודים החרדים. ראשי התאחדות האורתודוקסים התאחדו עם רבני היהדות החרדית במזרח אירופה, באנגליה ובצרפת, ויחד הקימו את "אגודת ישראל". האגודה נוסדה בי"א בסיוון תרע"ב (1912), בוועידה שהתקיימה בעיירה קטוביץ. היא הועידה לעצמה על פי מטרתה המוצהרת "לפתור ברוח התורה והמצוה את השאלות השונות אשר תעלינה יום יום על הפרק בחיי כלל ישראל", בראשיתה התנגדה אגודת ישראל לציונות בטענה כי הציונים רואים בה תחליף לקיום מצוות ולייחודו של העם היהודי.
מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור
המאורעות בשנים שלאחר יסוד אגודת ישראל, השפיעו באופן מכריע על עיצוב עמדותיה ביחס לציונות וביחס ליישוב ארץ ישראל. מוראות המלחמה הביאו להכרה בפגיעותם של המרכזים היהודים באירופה, ויצרו תנועת המונים למקומות בהם יוכל להתקיים ישוב יהודי בטוח. הצהרת בלפור, שפורסמה על ידי הבריטים לקראת כיבוש ארץ ישראל, היוותה הכרה רשמית של אומות העולם בקשר של היהודים לארץ ישראל. היא גם הסירה את החשש הדתי שהקמת ישוב יהודי עצמאי בארץ תהיה בבחינת מרידה בגויים. בדומה לציונים הדתיים ראו גם ראשי אגודת ישראל בהצהרת בלפור את יד ההשגחה, אולם שללו את הקשר שבינה לבין ההתעוררות הציונית: מבחינת ההתארגנות המעשית, החלו ראשי אגודת ישראל לראות ביישוב ארץ ישראל נדבך מרכזי בפעילות האגודה, בצד ארגון וחיזוק הקהילות הארותודקסיות באירופה. מנהיג ומייסד האגודה, הרב רוזנהיים ייצג את התגובה הפרגמטית של היהדות החרדית, בעקבות השינויים ההיסטוריים שאפשרו ליהודים להתיישב בארץ ישראל. הרב רוזנהיים קרא לפעול בכיוון זה גם כדי להתמודד עם התחזקותם של הזרמים הציוניים בתום המלחמה ולאחר הצהרת בלפור. השקפה רעיונית מקיפה השמיע מנהיג אחר בתנועה, הרב ד"ר יצחק ברויאר. לשיטתו, כפי שהתגבשה בשלב שלאחר הצהרת בלפור, עם ישראל מחזיק ביעוד לאומי להקים את מדינת התורה בארץ ישראל. זאת במסגרת הסדר העולמי החדש וללא קשר לתנועה הציונית שראשיה כופרים בתודעתו התורנית של עם ישראל. ביחס לתנועה זו כתב : עם זאת הביע הערכה אישית לדמותו של הרצל. הרב אברהם מרדכי אלתר, האדמו"ר מגור שהיה ממנהיגיה הבולטים של אגודת ישראל ביקר בארץ באביב תרפ"א (1921), ובעקבות הביקור קרא לעלייה, וכן לתרומה לקרן היישוב של האגודה, והשקעה כלכלית בארץ (גם על ידי היהודים שאינם יכולים ואינם חפצים לעלות). גם הרב זוננפלד, איש היישוב הישן ומנהיג העדה החרדית, ראה בחיוב את הפעילות של אגודת ישראל בתחום.
עם זאת, היו מנהיגים בקהילות החרדיות, בעיקר מאלו שלא היו חברים באגודת ישראל, שהתנגדו לשאיפתה של האגודה לחיזוק בניינו של היישוב היהודי בארץ ישראל וראו בכך ניסיונות לחקות את התנועה הציונית והאידאולוגיה הלאומית שלה.
לאחר השואה
בתקופת מלחמת העולם השנייה ובעקבות השואה, עד להקמת מדינת ישראל, היו רבנים ששינו את דעתם, בעקבות המאורעות שלדעתם, הצביעו על אצבע אלוהים, וניסים גלויים של תקומת ישראל; אף כי רובם התנגדו לציון המאורעות כאתחלתא דגאולה, ורק ציינו את הקמת המדינה, כמאורע חיובי של הצלת יהודים רבים. לדוגמה, הרב ישכר שלמה טייכטל, מחבר הספר "אם הבנים שמחה", אשר שינה את דעתו לגמרי בעקבות מאורעות השואה, וכן אדמו"רים, שונים כגון האדמו"ר מהוסיאטין ואחרים. אך רוב הרבנים ששרדו את השואה החזיקו בדעתם, כי הציונות נוגדת את תורת ישראל, וממילא כזו היא תוצאתה, הקמת מדינת ישראל. היו אף שהחמירו את דעתם, וחיזקו את טענתם לאחר הקמת מדינת ישראל, כגון הרב יואל טייטלבוים מסאטמר.
שאלת לקחי השואה ודרכי הנצחתה הייתה לגורם מפריד נוסף בין החרדים לציונות. החרדים שללו את הפרשנות הציונית לשואה כאירוע שמעיד על חוסר התוחלת שבגולה ועל הצורך ליצור 'יהודי חדש' שיקים מדינה עצמאית, ובעקבות זאת הם הסתייגו גם מטקסי הזיכרון הממלכתיים לשואה.
יחס החרדים לציונות ויחסי הגומלין ביניהם עברו במשך השנים תהפוכות רבות. כיום נאבקת הקהילה החרדית בישראל (למעט החוגים הקנאיים שבה) על זכויותיה בזירה הפוליטית של מדינת ישראל ותופסת את עצמה כמי שתפקידה להגן על האופי היהודי של המדינה, ובאותו זמן מאמצת מדיניות של התנתקות תרבותית מהמדינה ומסמליה הלאומיים.
יחס החרדים למדינת ישראל
לאחר הקמת המדינה השלימו רוב החרדים עם קיום המדינה והשתלבו במערכותיה תוך שמירה על מספר הסתייגויות: החרדים כופרים בסמכויות בתי המשפט של המדינה ומתירים להתדיין בפניהם רק במקרים חריגים; ובדומה לכללים ההלכתיים המתירים פנייה לערכאות של גויים. על אדם חרדי שפונה לבית משפט מוצא לעיתים כתב סירוב, אם כי בתי המשפט והנחיות היועץ המשפטי לממשלה אסרו זאת, מה שגרם לירידה בהוצאת כתבים כאלה. חלקים בציבור החרדי סוברים שעל חוקי מדינת ישראל אף לא חל הכלל ההלכתי של דינא דמלכותא דינא ולפיכך אין להם שום תוקף מחייב, ושעל מי שמתלונן או מעיד על פשע של יהודי לשלטונות המדינה, חל דין מוסר. בנוסף, החרדים לא מכירים ביום העצמאות וביום ירושלים כימי חג. המפלגות החרדיות פועלות בעיקר לשמירת האינטרסים של הציבור החרדי ולשמירת צביון המדינה כמדינה יהודית.
תפיסת המדינה עד המהפך 1977
עם קום המדינה נסוגה אגודת ישראל מההתבדלות שאפיינה אותה בתקופות קודמות. נציג מטעמה, הרב יצחק מאיר לוין, חתם על מגילת העצמאות, ואחר כך כיהן כשר הסעד בממשלה (בשנים 1948-1952). בשנים אלו פעלה גם מפלגת פועלי אגודת ישראל כחלק מהמסגרת החרדית הכוללת. מפלגת "פועלי אגודת ישראל" נחשבה מתונה יותר ואנשיה השתתפו באופן פעיל בבניין הארץ, הקמת יישובים וקיבוצים ושירות בצה"ל.
המאבק הפוליטי החרדי החשוב ביותר באותה תקופה היה מניעת גיוס בנות דתיות לצה"ל או שליחתן לשירות לאומי. מאבק זה הסתיים בהצלחה, ואף שהכנסת חוקקה חוק המחייב שירות לאומי, הוא לא נאכף. הסדר נוסף, שלא אושר בחוק מפורש, היה דחיית גיוסם של תלמידי ישיבה שהקדישו את זמנם ללימוד תורה ("תורתם אומנותם"). ראש הממשלה דוד בן-גוריון התרצה להסדר זה, מתוך כוונה לאפשר את שיקומו של עולם התורה שנחרב בשואה.
באותה תקופה לא נתפסו החרדים כאיום על הציונות החילונית. מספרם לא היה רב, והם נראו כשריד לעולם שהולך ונעלם. אף על פי כן מפורסמים דברים שנאמרו בידי המנהיג החרדי החשוב ביותר, ה"חזון איש", הרב אברהם ישעיה קרליץ, לראש הממשלה בן-גוריון בפגישה ביניהם. בן-גוריון שאל כיצד יוכלו החילונים והחרדים למצוא פשרה ביניהם. ה"חזון איש", השיב במשל (שמקורו במסכת סנהדרין): "אם שני גמלים נפגשים בדרך במשעול, וגמל אחד טעון משא, והשני איננו טעון משא, זה שאין עליו משא חייב לפנות את הדרך לגמל הטעון משא. אנחנו היהודים הדתיים משולים לגמל הטעון משא – יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות. אתם צריכים לפנות לנו את הדרך" (תשובה זו נודעה כמשל העגלה המלאה והעגלה הריקה). בן-גוריון הגיב בתרעומת לטענה בדבר העגלה הריקה: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה? וזה לא משא? ומצוות ההגנה על החיים אינה מצווה? ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?", תהה, והחזון איש השיב: "אם ה' לא ישמור עיר שוא שקד שומר" (תהילים קכז, א).
החל משנת 1952 לא הייתה עוד אגודת ישראל בקואליציה הממשלתית (אם כי הייתה נציגות בקואליציה ליהדות החרדית משך תקופה קצרה, כאשר בנימין מינץ (פועלי אגודת ישראל), כיהן משך 10 חודשים, בשנים 1960–1961, כשר הדואר). אף על פי כן, האינטרסים היסודיים שלה נשמרו, בראש ובראשונה הפטור מגיוס ומשירות לאומי, וקיומו של חינוך חרדי נפרד הנתמך על ידי המדינה.
מורשתו של ה"חזון איש", הייתה שעל גברים חרדים להקדיש את חייהם ללימוד ב"כולל" אם הם כשירים לכך, ורוב הצעירים החרדים הליטאיים אכן חונכו למלא ציווי זה בפועל.
מורשת זו תרמה להיווצרותה של "חברת לומדים" רחבה, שבה גברים אינם עובדים לפרנסתם, אלא לומדים. זאת יחד עם סיבה נוספת, טכנית לכאורה: לחרדים לא ניתן פטור מלא מגיוס לצה"ל אלא דחייה של הגיוס עד תום לימודיהם. על כן, גבר חרדי צעיר (עד גיל 29) שמפסיק את לימודיו חייב לאלתר (לפחות באופן פורמלי) בשירות צבאי. שירות זה, הכולל מרכיבים המנוגדים להשקפת העולם החרדית, היווה איום שהמריץ הישארות ממושכת בכולל.
תופעה מפתיעה הכרוכה בכך הייתה, שדווקא בחברה הנחשבת לשמרנית כל כך, הוטל תפקיד המפרנס על האישה. בדרך כלל עוסקות הנשים החרדיות בהוראה ובפקידות. בשנים האחרונות פנו נשים חרדיות רבות, לעבודה בתעשיית ההיי טק. תופעות אלו של בעל לומד ואשה עובדת נפוצות יותר בציבור החרדי-ליטאי. בציבור החרדי-חסידי ישנו מספר גדול יותר של גברים העובדים לפרנסתם.
מזמן המהפך
מצבם של החרדים בישראל השתנה מהותית בשנות השבעים, ובעיקר ב-1977, עם המהפך ועלייתו של מנחם בגין לשלטון. בגין הרבה ברטוריקה דתית, צירף את החרדים לממשלתו והגדיל את תקציביהם. קצבת הבטחת הכנסה ניתנה גם לאברכים שלא מיצו כושר עבודה. בנוסף, שיטת קצבאות הילדים השתנתה ב-1975 על ידי ועדת בן-שחר ואלו ניתנו גם לאנשים לא עובדים.
סיבות נוספות להתחזקות החברה החרדית היו שיעור הילודה הגבוה בקרב החרדים שהביא לריבוי טבעי וכן גל של חזרה בתשובה, שהחל בעקבות מלחמת ששת הימים.
שינוי מהותי בפניה של החברה החרדית התרחש כאשר הוקמה ש"ס ב-1982. מנהיגה הרוחני היה הרב עובדיה יוסף, הרב הראשי לישראל לשעבר. ייעודה של ש"ס היה לספק בית פוליטי לחרדים ספרדים, אולם בפועל היא זכתה לאהדה גם בחוגים מסורתיים שהקפדתם על שמירת מצוות הייתה מועטה יותר. מנהיגיה הפוליטיים של ש"ס היו הרב יצחק פרץ, ומאוחר יותר אריה דרעי. העיתון הדרך מביע את דעת המפלגה.
ש"ס הוקמה בתמיכת הרב הליטאי החשוב, אלעזר מנחם מן שך, שתמיכתו בה באה על רקע סכסוכים פנימיים באגודת ישראל והקרע בינו לבין חסידות חב"ד ליובאוויטש,ואדמו"רה, הרב מנחם מנדל שניאורסון. על רקע זה הוא גם הקים מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1988, את הפלג הליטאי של "אגודת ישראל", תחת השם "דגל התורה" והקים אף עיתון, "יתד נאמן", שביטא את הפרישה מאגודת ישראל ומיומנה "המודיע".
החרדים השתמשו בכוחם הפוליטי כ"לשון מאזניים" כאמצעי להשיג הישגים ניכרים במקח וממכר פוליטי. הדברים הגיעו לשיא ב־1990, כאשר התרחש "התרגיל המסריח". מנהיג ש"ס אריה דרעי ומנהיגי אגודת ישראל היו מאוכזבים מכך שראש הממשלה יצחק שמיר נמנע מלעמוד בהתחייבויותיו כלפיהם, והעבירו את תמיכתם לשמעון פרס. דומה היה שפרס עומד להקים ממשלה צרה בתמיכת החרדים, אולם ברגע האחרון נמנע המהלך. בליל 11 באפריל הציג פרס את ממשלתו החדשה, ולמחרת הייתה הכנסת אמורה לאשר אותה. אולם בבוקרו של יום זה התברר ששניים מחברי הכנסת של אגודת ישראל – אברהם ורדיגר ואליעזר מזרחי, נעדרים מהמשכן, בהשפעת הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד שקרא לחברי הכנסת לא לתמוך בממשלה הדוגלת במסירת שטחים. בהמשך היום התברר שמזרחי כלל לא נכח בטקס חתימת ההסכם הקואליציוני בין המערך לאגודת ישראל, ואילו ורדיגר אומנם השתתף בטקס, אך במקום לחתום על ההסכם רק עבר עם העט מעל הנייר.
השנים שבאו אחר כך התאפיינו בקרע בין חרדים לבין חילונים. בנוסף לנושאי הדת והמדינה הרגילים, עליית לא יהודים על פי חוק השבות, שכיחותם של נישואים אזרחיים, מכירת מזון לא כשר, כמו חזיר; ובמקביל עלה נושא תיקצוב הישיבות והגיוס לצבא שוב ושוב על הפרק. בתחילת שנת 2000, החרדים מנו 7% מהאוכלוסייה, וחלק גדול מהצעירים החרדיים נמנע מהגיוס לצה"ל בשל הישארותו בישיבה.
ב־1999 קבע בג"ץ כי דחיית השירות הניתנת לתלמידי הישיבות מבין הצעירים החרדים, על ידי שר הביטחון, אינה חוקית, ועליה להיות מעוגנת בחוק שנחקק על ידי הכנסת. בסופו של דבר, למרות הבטחות שונות שנתן ערב הבחירות, פעל ראש הממשלה אהוד ברק לחקיקת חוק טל שמסדיר את דחיית הגיוס לצה"ל של בני הישיבות. עם זאת, החקיקה נועדה לאפשר לחרדים שיבחרו בכך, לשרת בצה"ל בשירות מתאים או בשירות לאומי. מבחינה זו היה בה שינוי, גם אם מינורי, לעומת המצב הקודם, שבו שירות בצה"ל של חרדים לא עודד כלל. במקביל פותח מסלול הנח"ל החרדי.
קישורים חיצוניים
יוסף פונד, פירוד או השתתפות, אגודת ישראל מול הציונות ומדינת ישראל, מאגנס תשע"ט
יוסף פונד, פרולטרים דתיים התאחדו! פועלי אגודת ישראל אידאולוגיה ומדיניות, יד יצחק בן-צבי תשס"ח
יזמים צעירים
יזמים צעירים ישראל הוא ארגון המפעיל פרויקטים העוסקים בחשיפתם של בני נוער בגילאי תיכון לעולם העסקים והיזמות, במסגרתם הם מתנסים בהקמת מיזם עסקי והפעלתו במשך שנת לימודים אחת, בליווי של מורים ומנחים עסקיים מתנדבים מהקהילה העסקית והאקדמיה, וכן נחשפים לתחומי ידע נוספים.
בתוכנית "עושים עסקים", בעזרת מנחים פדגוגים ומנחים עסקיים, מקימים בני הנוער למעשה חברה ועוסקים בניהולה השוטף - קביעת בעלי תפקידים, כתיבת תוכנית עסקית, גיוס הון ושיווק המוצר לקהל היעד.
יזמים צעירים ישראל J.A Israel
הארגון שמפעיל את הפרויקט בישראל, ארגון יזמים צעירים ישראל, הוא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם במתכונתו הנוכחית בשנת 1998 על ידי היו"ר אלה גליל. מנכ"לית הארגון היא יעל חן נחמן.
הארגון חבר בארגון-הגג הבינלאומי Joniur Achievement מארצות הברית שבו חברות, נכון לעשור השני של המאה ה-21, 102 מדינות.
בתום כל שנה עסקית, אשר בה הקבוצה מתגבשת, עובדת, מתכננת מוצר ומוכרת אותו, משתתפים חברי הקבוצה בתחרויות מחוזיות וארציות, כשבסופן נבחרת הקבוצה הטובה מכולן אשר נוסעת לתחרות בינלאומית בה היא מציגה את מוצרה.
Brotherhood of Man
Brotherhood of Man (בתרגום לעברית: אחוות האדם) היא להקת פופ בריטית שזכתה להצלחה רבה בשלהי שנות ה-70. היא ידועה בעיקר עקב זכייתה בתחרות האירוויזיון 1976 שנערכה בהאג, הולנד, עם השיר "Save Your Kisses for Me" ("שמרי את נשיקותייך עבורי").
הרכב מקורי
להקת Brotherhood of Man הוקמה בשנת 1969 על ידי המפיק והכותב השירים טוני הילר. בהרכבה המקורי של הלהקה השתתפו כותב השירים ג'ון גודיסון, הזמר טוני בורווס, כותב השירים והמפיק המוזיקלי רוג'ר גרינווי והצמד סו גלובר וסוני לאסלי.
באותה שנה, החלה הלהקה להקליט שירים עם מייסד הלהקה, מפיק וכותב השירים טוני הילר. הסינגל הראשון שלהם "Love One Another" ("אהבו אחד את השני") נחל כישלון ולא הצליח להתמקם בצמרת מצעד הפזמונים. בשנת 1970 יצא לאור הסינגל השני שלהם, "United We Stand" ("מאוחדים אנחנו עומדים"), וזכה להצלחה ברחבי העולם. השיר הושמע פעמים רבות בתחנת הרדיו הבריטית והצליח מאוד בשוק האמריקאי. השיר הגיע ל-20 המקומות הראשונים במצעדי הפזמונים בבריטניה, קנדה וארצות הברית. הזמר טוני בורווס עזב את הלהקה זמן קצר לאחר מכן, ואחרי שעזב, הלהקה הוציאה לאור סינגל נוסף בשם "Where Are You Going to My Love" ("לאן אנחנו הולכים אהובתי"). הסינגל נחל הצלחה רבה, והגיע לראש מצעדי הפזמונים בבריטניה, קנדה וארצות הברית. לשיר הוקלטו קאברים על ידי הזמרת אוליביה ניוטון-ג'ון והלהקה האמריקאית "The Osmonds". באותה שנה הלהקה הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלהם "United We Stand" ("מאוחדים אנחנו עומדים").
בתחילת שנת 1971 כותב השירים ג'ון גודיסון עזב את הלהקה, ולאחר מכן תפסה את מקומו הזמרת האל אטקינסון. זמן קצר לאחר עזיבתו של ג'ון גודיסון, עזב את הלהקה כותב השירים והמפיק המוזיקלי רוג'ר גרינווי, ולאחר מכן תפס את מקומו ראסל סטון. באותה שנה, הם הוציאו לאור בארצות הברית להיט בשם "Reach Out Your Hand" ("הושט את ידך"), אולם השיר לא נחל הצלחה רבה בבריטניה, ובסופו של דבר חברת התקליטים הפסיקה לייצגם.
הרכב נוכחי
טוני הילר, מקים ומפיק הלהקה, השיק את הקו החדש של להקתו, ובשנת 1973 טוני הילר קיבל לידיו שלושה זמרים: מרטין לי, ניקי סטיבנס ולי שרידן.
הזכייה באירוויזיון
בתחילת שנת 1976, טוני הילר, מקים ומפיק הלהקה, היה להוט שחברי הלהקה יופיעו בתחרות האירוויזיון, והחליט לשלוח את השיר "Save Your Kisses for Me" ("שמרי את נשיקותייך עבורי") לקדם האירוויזיון הבריטי, "A Song for Europe competition". ב-25 בפברואר 1976, Brotherhood of Man נבחרה בקדם-האירוויזיון הבריטי, מבין 12 אמנים נוספים, לייצג את בריטניה באירוויזיון, כשהם עוקפים את הלהקה הבריטית "Co-Co", שזכתה במקום השני בתחרות, בשתי נקודות. השיר, שוחרר כסינגל בחודש מרץ של אותה שנה, והתמקם במקום הראשון במצעדי הפזמונים כשבועיים לפני גמר תחרות אירוויזיון 1976. ב-3 באפריל 1976, נערכה תחרות אירוויזיון 1976 בהאג, הולנד, בה חברי הלהקה הציגו את השיר כשהם לבושים באדום, לבן ושחור, בעודם מבצעים כוריאוגרפיה פשוטה. השיר קטף את המקום הראשון בתחרות בניצחון מוחץ, עם 164 נקודות.
טוני הילר, מנהל ומקים הלהקה, אמר לאחר ניצחונה של להקת Brotherhood of Man: השיר "Kiss Me Kiss Your Baby" ("נשקי אותי נשקי את תינוקך") של Brotherhood of Man היה להיט בכל רחבי אירופה בשנת 1975, ואני מאמין באמונה שלמה שהצלחתו פתחה לנו דלתות כעבור שנה, ועזר לנו לזכות בתחרות האירוויזיון משום שבכל רחבי אירופה הכירו אותנו ובכל סוף שבוע היינו טסים להתראיין בתוכניות אירוח בצרפת, בלגיה, גרמניה ושווייץ".
השיר, "Save Your Kisses for Me" ("שמרי את נשיקותייך עבורי"), הפך להצלחה כבירה ברחבי העולם, והצליח להתמקם בראש מצעדי הפזמונים במדינות רבות. בסופו של דבר, השיר מכר שישה מיליון עותקים ברחבי העולם, ועד היום השיר הוא שיר האירוויזיון המנצח הנמכר ביותר אי פעם. בבריטניה השיר התמקם בראש מצעדי הפזמונים במשך שישה שבועות רצופים, מה שזיכה את חברי הלהקה באלבום פלטינה, וכיום השיר הוא אחד מ-100 השירים הנמכרים ביותר אי פעם בבריטניה.
ההצלחה אחרי הזכייה באירוויזיון
אחרי ניצחונה של הלהקה בתחרות האירוויזיון, היא הקליטה והוציאה לאור אלבום שני. בעקבות ניצחונם, הלהקה הוציאה אלבום בשם "Save Your Kisses for Me" ("שמרי את נשיקותייך עבורי") שזכה להצלחה כבירה בבריטניה והגיע לאחד מעשרת המקומות הראשונים במצעדי ההשמעות במדינה, כמו כן, גם במדינות אחרות האלבום זכה להצלחה, כך, למשל, האלבום התמקם במקום השישי במצעדי ההשמעה בנורווגיה. זמן קצת לאחר מכן, הלהקה שחררה את השיר "My Sweet Rosalie" ("רוזלי המתוקה שלי"), כמעט העתק מדויק של הלהיט שזכה בתחרות האירוויזיון, אם כי הטוויסט היה שהשיר דיבר אודות כלב, ולא אודות ילד. השיר לא זכה להצלחה כפי שהשיר שזכה באירוויזיון 1976 זכה להצלחה, והוא נכשל להתמקם במקומות גבוהים במצעדי ההשמעות, כך, למשל, הוא התמקם במקום ה-30 במצעדי ההשמעות בבריטניה. עם זאת, השיר הצליח במדינות אחרות, במיוחד בבלגיה, שם התמקם במקום השני במצעדי ההשמעות. מודאגים מחוסר ההצלחה, חברת התקליטים לא הוציאה לאור אף סינגל בבריטניה למשך שארית שנת 1976, אולם, ברחבי אירופה שוחרר אלבום חדש של הלהקה יחד עם סינגלים: השיר "I Give You My Love" ("אני נותן לך את אהבתי") שוחרר בגרמניה וספרד, והשיר "New York City" ("העיר ניו יורק") שוחרר בצרפת.
בתחילת שנת 1977, הלהקה הוציאה לאור את הסינגל "Oh Boy (The Mood I'm In)" ("הו ילד (מצב הרוח בו אני נמצא)"). השיר היה שונה משאר להיטיהם בכך שבשיר הייתה יותר נוכחות נשית והשיר היה בסגנון פופ עכשווי. השיר זכה להצלחה בבריטניה, התמקם באחד מעשרת המקומות הראשונים במצעדי ההשמעות והצליח גם במדינות אחרות ברחבי אירופה. לאחר הצלחת הסינגל החדש בבריטניה, האלבום שהתפרסם באירופה בשנה הקודמת, 1976, התפרסם כעת גם בבריטניה. האלבום, שכותרתו הייתה "Oh Boy!" ("הו ילד!"), לא הצליח כפי שהצליח האלבום הקודם.
יש שהשוו את הצלחתה של הלהקה להצלחתה של להקת "ABBA" השוודית (שזכתה גם כן בתחרות האירוויזיון בשנת 1974), שהתמקמה במקומות גבוהים ומכובדים במצעדי הפזמונים ברחבי העולם. השוואה זו התחזקה כאשר הלהקה הוציאה לאור את הסינגל החדש "Angelo" ("אנג'לו"), משום שהסינגל היה דומה במידה רבה לסינגל "Fernando" ("פרננדו") של להקת "ABBA". הסינגל החדש של הלהקה פורסם בקיץ 1977 וזכה להצלחה מיידית. השיר התמקם במקום הראשון במצעד הפזמונים של בריטניה, הפך לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר במדינה באותה שנה, וכמו כן, הפך לאחד מ-50 הסינגלים הנמכרים ביותר של העשור. באותה שנה, הלהקה הוזמנה להופיע באולם ה"רויאל וראייטי הופעות", בו הם נתבקשו לשיר את הסינגל החדש "Angelo" ("אנג'לו"), ולא את הסינגל "Highwayman" ("שודד הדרכים"), משום שהסינגל לא הצליח להתמקם בראש מצעד הפזמונים (כמו כן, הסינגל גם לא הצליח להתמקם באחד מ-50 הסינגלים הנמכרים ביותר). כמו כן, האלבום "Images" ("תמונות"), נחל כישלון במצעד הפזמונים בבריטניה. עם זאת, הסינגל "Highwayman" ("שודד הדרכים") הצליח להתמקם באחד מ-20 המקומות הראשונים במצעדי הפזמונים בהולנד ובלגיה.
בסוף שנת 1978, הלהקה הוציאה לאור סינגל חדש בשם "Middle of the Night" ("אמצע הלילה"), ויחד עמו יצא לאור אוסף אלבום להיטים בשם "Twenty Greatest" ("עשרים הגדולים"). מלבד אוסף אלבום להיטים וקומץ שירים חדשים, הלהקה הקליטה והוציאה לאור הקלטה-מחדש של שני סינגלים מצליחים של הלהקה מהעבר, "United We Stand" ("מאוחדים אנחנו עומדים") ו-"Where are You Going To My Love" ("לאן אנחנו הולכים אהובתי"). אלבום הלהיטים החדש הפך לאלבום המוצלח ביותר של הלהקה, התמקם במקום ה-6 במצעד הפזמונים בבריטניה ובמשך חמישה עשר שבועות התמקם באחד מ-75 המקומות הראשונים במצעד הפזמונים.
ב-2005 ביצעה הלהקה את שירה "Save Your Kisses for Me" בתחרות שיר היובל באירוויזיון שנערך בקופנהגן שבדנמרק. השיר העפיל לגמר והגיע למקום החמישי.
חברי הלהקה
חברי להקת Brotherhood of Man - הרכב מקורי:
חברי להקת Brotherhood of Man - הרכב נוכחי (1973-היום):
קישוור נאהיד
קישוור נאהיד (באורדו: کشور ناہید; נולדה ב-1940) היא משוררת אורדו פמיניסטית ופעילה חברתית מפקיסטן. היא כתבה ספרי שירה רבים, תרגמה טקסטים פמיניסטיים ורדיקליים משפות אחרות, וכן פרסמה ספרי ושירי ילדים. בין הפרסים בהם זכתה הם פרס סיטארה א-אימטיאז על תרומתה לספרות אורדו, הפרס האזרחי השלישי בחשיבותו מטעם ממשלת פקיסטן, וכן בפרס אונסק"ו לספרות ילדים.
תחילת דרכה
נאהיד נולדה בשנת 1940 למשפחה סיידית בבולנדשאהר, באוטר פרדש שבהודו. היא עברה עם משפחתה ללאהור, פקיסטן, לאחר החלוקה של הודו ב-1949. אביה חילק ממתקים לכבוד החלוקה, ונעצר. נאהיד הייתה עדה לאלימות רבה בהקשר של החלוקה, כולל אונס וחטיפה של נשים. שפיכת הדמים של התקופה השאירה עליה את חותמה. היא נאלצה ללבוש בורקה החל מגיל שבע. כנערה, נאהיד שאבה השראה מהנערות שהחלו ללמוד באוניברסיטה המוסלמית אליגרה. היא התרשמה מהקורטה או הגהררה הלבנה (בגדים מסורתיים לנשים מוסלמיות באזור) שלבשו מתחת לבורקה השחורה, והיא החליטה שברצונה ללמוד באוניברסיטה.
היא סיימה את לימודיה באדיב (כמו תיכון) באורדו ולמדה פרסית. היא החלה לקרוא במרץ כל מה שהצליחה להשיג ידה—החל מיצירות של דוסטויבסקי ועד למילון.
היא נאבקה לקבל חינוך כאשר רוב הנשים לא הורשו ללמוד בבתי הספר. את רוב לימודיה למדה בבית, וקיבלה תעודת בגרות באמצעות קורסים בהתכתבות. הייתה התנגדות רבה במשפחתה בנוגע להמשך לימודיה באוניברסיטה, אך אחיה סייד אפתחאר זאידי שילם את שכר לימודיה, וסייע לה להמשיך בהשכלתה הפורמלית. היא סיימה תואר ראשון ב-1959 ותואר שני בכלכלה בשנת 1961 באוניברסיטת פנג'ב בלאהור.
היא נישאה למי שהיה חבר ועמית, המשורר יוסוף קמראן ונולדו לזוג שני בנים. לאחר מותו של קמראן, היא עבדה קשה כדי לגדל את ילדיה ולפרנס את המשפחה.
קריירה
נאהיד פרסמה 12 ספרי שירה בפקיסטן ובהודו. שירת האורדו שלה פורסמה גם בשפות זרות ברחבי העולם. השיר המפורסם שלה, "אנו הנשים החוטאות" (באורדו: ہم گنہگار عورتیں), הפך להמנון נשים בקרב הפמיניסטיות הפקיסטניות, נתן את שמו לכותרת האנתולוגיה פורצת הדרך של שירת אורדו עכשווית פמיניסטית, אשר תורגם ונערך על ידי רוקסנה אחמד ופורסם בלונדון על ידי The Women's Press ב-1991.
נאהיד כתבה גם שמונה ספרים לילדים וזכתה בפרס אונסק"ו לספרות ילדים. היא פעילה למען זכויות ילדים באותה מידה שהיא פעילה למען זכויות נשים. גישתה מבוטאת בשיר "אסין בוריאן ווה לוקו", אשר נוגע למצוקתן של נשים בחברה תחת שליטה גברית.
נאהיד מונה משוררות אורדו אחרות, דוגמ, אדא ג'עפרי, כסוללות הדרך שלה, על אף ההבדלים הגדולים בגישתן ובשירתן. היא מעידה שעדיין קשה לנשים להתבטא באופן חופשי בחברה הפקיסטנית, על אף התקדמות מסוימת. היא סיפרה שאפילו בעלה, שהיה מגדולי תומכיה, היה מנסה להניא אותה מכתיבת נאזמים (סוג שירה פילוסופית) ולהסתפק בכתיבת גאזאלים (סוג שירה מסורתית).
נאהיד שמשה בתפקידים שונים במוסדות לאומיים. היא הייתה מנכ"לית המועצה הלאומית לאמנויות של פקיסטן, והייתה עורכת של כתב העת הספרותי מאהה נאו. היא גם הקימה את ארגון "חווא" (חוה) שמטרתו לעזור לנשים ללא הכנסה עצמאית להגיע לעצמאות כלכלית דרך תעשיות ביתיות ומכירה של עבודות יד.
פוליטיקה ופמיניזם
נאהיד הייתה במהלך חייה והקריירה שלה עדה למאבקים ולשאיפות של פקיסטן כאומה. בכתביה, המשתרעים על פני יותר מארבעה עשורים, היא מתעדת את חוויותיה כסופרת-אישה העוסקת בזירות היצירתיות והאזרחיות, כשהיא גם מתמודדת עם התנגדות ואלימות בפן האישי, החברתי, והרשמי-ממסדי.
מספר חודשים לאחר חלוקת הודו – קצת לפני שמשפחתה עברה ללאהור – נאהיד ראתה מעשה אשר השאיר את חותמו והשפיע על המשך פעילותה במהלך חייה. מספר נערות מוסלמיות מעירה נחטפו במהלך המהומות בעקבות החלוקה. הן הצליחו להימלט, או שניצלו, והגיעו חזרה לביתן. משפחתה הכירה חלק מן הנערות, והיא ליוותה את אמה ואחיותיה בביקור אצל משפחותיהן של הנערות. היא ראתה אותן שבורות, פצועות ומותשות, מוקפות קרובות משפחה המנסות לנחמן, כשהן שכובות על הרצפה, או נשענות על הקיר. היא זוכרת בפרט את רגליהן החבולות והמדממות של הנערות. נאהיד מספרת שברגע זה היא הפכה, בעל כורחה, לילדה-אישה. היא הבינה את הסכנה הייחודית לנשים וילדות, וכתבה על כך: "רגליהן של נשים ונערות בכל מקום ספוגות בדם. מעט מאוד השתנה במהלך השנים. זה חייב להיגמר".
בתחילת דרכה, נאהיד הושפעה מתנועת הסופרים הפרוגרסיביים של דרום אסיה, ומהאידיאלים של הסוציאליזם; היא מונה שתי השפעות גדולות של התקופה: פקיסטן הייתה אז תחת משטר צבאי ורעיונות חדשים וסגנונות ספרותיים חדשים הוצגו בספרות האורדו, בעיקר דרך התרגומים הרבים של הספרות הרוסית והסובייטית אשר נהיו אז זמינים. נאהיד וחבריה רוא את עצמם כחלק מכל החידושים של התקופה. יום אחד הם היו משתתפים בצעדה בתמיכה בנאצר והשליטה המצרית על תעלת סואץ, ולמחרת הם היו מארגנים בעצרת בעד וייטנאם או פלסטין או אמריקה הלטינית.
נאהיד פעילה גם למען שלום בדרום אסיה, ושיחקה תפקיד משמעותי בקידום פורום עמי פקיסטן הודו, ופורום הסופרים של אגודת דרום אסיה לשיתוף פעולה אזורי (SAARC). היא השתתפה בתנועות ספרותיות ותרבותיות בינלאומית לקירוב סופרים ואמנים, המאמינים בסדר פוליטי עולמי צודק ושוויוני. שיריה העוצמתיים נגד קיצוניות דתית, אלימות, טרור, והסבל המוגבר של נשים ונערות בשל הקצנה דתית ופוליטית מוכרים הן מקומית והן במרחב הבינלאומי.
כתביה
בנוסף לשמונה כרכי שירה, נאהיד פרסמה גם ספר זיכרונות, דיוקנאות של סופרות ואמניות, ותרגומים של טקסטים פמיניסטיים לאורדו. היא גם כותבת טור שבועי בעיתון היומי "ג'אנג". טוריה בנושאים פוליטיים, חברתיים וספרותיים לוקטו ויצאו לאור כספר בשם "וארק וארק אעינה" (עלי התבוננות).
שישה מספרי שירתה יצאו לאור בין 1969 ל-1990, אז הקול שלה "התעצם, נהיה חזק יותר, דורש יותר, ואיכשהו יותר אינטימי". אוסף השירים הראשון שלה היה לאב-י גויה (שפתיים שמדברות), אשר יצא ב-1968, וזכה בפרס עדמג'י לספרות.
בנוסף לגוף עבודתה הגדול, מעמדה כאם שירת האורדו העכשווית נטוע בחידושים שלה לשירה הלירית (הגאזאל) וכן תרגומיה הרבים של משוררים רדיקליים משפות אחרות.
ספר הזיכרונות הראשון שלה, "בורי עוורת קי קאת'ה", תורגם על ידי דורדנה סומרו לאנגלית בכותרת "A Bad Woman’s Story" (סיפורה של אישה רעה).
חרדון מוואנזה
חרדון מוואנזה (שם מדעי: Agama mwanzae) הוא מין נפוץ של חרדון החי ברחבי אפריקה. הוא חי במדינות: טנזניה, רואנדה וקניה על גבי סלעים בסוואנות.
החרדון יכול להגיע לאורך 32 ס"מ. הוא בעל צבעים ורודים בולטים עם פלג גוף אחורי וגפיים כחולים, אצל הזכר. הנקבות הקטנות יותר הן חסרות צבע יחסית (חום בהיר-אפור) ומתמזגות היטב בין הסלעים. לעיתים מתבלבלים בינם לחרדון אדום ראש, החי באותם אזורים. מבנה גופם של החרדונים הוא חזק והרגליים ארוכות, בעלות טפרים והם יכולים להיאחז במשטחים אופיים. הם יודעים לטפס על עצים או סלעים בקלות והצעירים נמצאים שם יותר מהבוגרים.
חרדונים אלה מתחממים על סלעים בשעות הבוקר והצהריים של היום. לעיתים מאות חרדונים באותו מקום בדיוק, מה שגורם לזכרים לנסות להזדווג עם כמה שיותר נקבות ולגרש זכרים יריבים באמצעות מתקפה אגרסיבית. הם ניזונים מחרקים קטנים שונים ומכמה צמחים. הם עצמם עלולים להיטרף על ידי נחשים, חתולים, נמיות ועופות דורסים שונים. בשעת סכנה הם מתחבאים ויורדים אל מתחת לקרקע או אל בין העצים.
נסכיז'
נסכיז' (באוקראינית: Воля, ווליה; בפולנית: Niesuchojeże, נייסוחויז'ה; ביידיש: נעשכיז) הוא כפר קטן במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ראשיתו של הכפר במאה ה-16, עת השתייך לנסיכים ממשפחת סנגושקו. במחצית השנייה של המאה ה-16 התגוררו בכפר כ-500 איש. בשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי היישוב
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 435 יהודים מתוך 469 תושבים (כ-93%), והתקיימה בו פעילות ציונית. בכפר נולד בראשית המאה ה-20 המשורר אבות ישורון.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים, ב-27 ביוני 1941, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת תשלום סכומי כופר והגבלות תנועה. בתחילת 1942 נאסרו 25 צעירות יהודיות מהכפר. הן הולקו בעירום בידי האוקראינים, וחלקן נאנסו. מעת לעת המשיכו השוטרים האוקראינים בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודי היישוב.
באוגוסט 1942 פשטו כמה מאות שוטרים אוקראינים על היישוב, וריכזו את יהודיו. ממקום הכינוס נלקחו היהודים לבורות ירי בהם נרצחו. כמה עשרות יהודים הצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה, וחלקם חברו ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
Hypnotize
Hypnotize (בתרגום חופשי: להפנט) הוא אלבום האולפן החמישי של להקת המטאל הארמנית-אמריקאית סיסטם אוף אה דאון. האלבום יצא לאור ב-22 בנובמבר 2005 על ידי חברת ההקלטות קולומביה רקורדס, חצי שנה אחרי יציאתו של האלבום הקודם Mezmerize. האלבום הגיע למקום 1 במצעד המכירות של בילבורד, וכך הפכה סיסטם אוף אה דאון ללהקה היחידה, חוץ מהביטלס, שהגיעה עם שני אלבומים למקום 1 באותה שנה. Mezmerize הגיע גם למקום 1 במצעד המכירות חצי שנה קודם. כמו כן האלבום השני של הלהקה Toxicity הגיע למקום 1 במצעד בשנת 2001.
את השירים "Hypnotize" ו"Lonely Day" מתוך האלבום אפשר לשמוע במלואם באתר הרשמי של הלהקה.
האלבום זכה באלבום זהב ופלטינה ב-13 בדצמבר 2005.
אבחון ציורי משפחה
צִיּוּר מִשְׁפָּחָה בִּפְעִילוּת הוא אחד מציורי המשפחה האפשריים במבחני השלכה המיועד בעיקר לתפיסת מערכת היחסים של המצייר עם בני משפחתו. זהו אחד המבחנים הנפוצים לשימוש בקרב מטפלים למיניהם, מטפלים באמנות, פסיכולוגים קליניים וחינוכיים, באבחון מטופליהם.
ציורי משפחה מאפשרים לבחון את הדינמיקה המשפחתית באמצעות תוכן הציור, מיקום הדמויות וגודלן, וכן תהליך יצירת הציור. לכן ציורי משפחה נמצאים בשימוש הן בתהליכי הערכה והן בתהליכים טיפוליים. מטפלים העובדים עם ילדים מרבים להשתמש בכלי זה כדי להכיר את תפישת הילד את משפחתו. עובדים סוציאליים משתמשים בכלי זה עם ילדים שבמשפחותיהם יש חשד לאלימות או פגיעה מינית. בנוסף, בדומה למשימות השלכתיות אחרות, ציור משפחתי נותן תרשים חזותי להתפתחות העצמית של הילד במשפחתו ולכן אוסף ציורי משפחה שנעשו לאורך תקופה יכול להצביע על תהליך התפתחות הילד.
מחקר
השימוש בציורי משפחה ככלי ציור להבנת עולמו הפנימי של המצייר פורסם לראשונה בשנת 1931 על ידי אפל (K. Appel). בשנת 1951 הציע וילפרד האלס (Wilfred C. Hulse), כחלק ממחקרו "ילדים עם הפרעות רגשיות", להשתמש בכלי זה למטרת אבחון כהרחבה של ציור איש וציור איש ואישה של קרן מחובר (Karen Machover). בציורים שנעשו במסגרת מחקרו התברר כי ציור המשפחה מושפע מהמעורבות הרגשית והיחס האישי של הנבדק לכל דמות במשפחתו. הדמויות השונות אינן מוכפלות, אלא הן שונות זו מזו בגודלן, במידת ההשקעה וההקפדה על הפרטים, בעיוותים השונים ולעיתים נעדרת דמות זו או אחרת. האלס ייחס למאפיינים אלו משמעות ככלי להבנת עולמו של הנבדק. האלס טען כי בציורי הילדים שחקר עולים רגשות עמוקים הנוגעים למערכות היחסים במשפחה.
כדי להרחיב את השימוש בכלי זה לקבוצות שונות באוכלוסייה, נערכו מבדקים שהשוו בין קבוצות שונות ומצאו שאין הבדלים משמעותיים, ולכן הטכניקה תקפה לקבוצות רחבות. בשנת 1956 בדקו רזניקוב ורזניקוב ציורי משפחות של ילדים שחורים ולבנים ולא מצאו כלל הבדל בין הקבוצות.. בשנת 1975 ערך דרן מחקר שנתן תוקף לשיטה, המחקר כלל 239 משפחות ונבחנו בו ההבדלים בין שחורים, לבנים ופורטו-ריקאנים.
ציור משפחה א-קינטית
ההנחיה המדויקת הנבחרת בעת העברת המבחן יכולה להשפיע על המצייר. תחילת מחקר ציורי משפחה התייחס להנחיה כללית למטופל או הנבחן לצייר את משפחתו. הנחיה ממוקדת כמו של רזניקוף וטומבלן ושל האלס, "צייר את עצמך ואת בני משפחתך", תביא לתוצרים המבהירים יותר את המבנה המשפחתי הקונקרטי, ואילו הנחיה עמומה יותר כמו של קורמן, "צייר משפחה", מהווה כר נרחב יותר להשלכות ומקטינה את החשש בפני גילוי סודות משפחתיים.
ציור משפחה קינטית
ציור משפחה קינטית או משפחה בפעולה (K.F.D - Kinetic Family Drawing) הוא כלי שפותח בשנת 1972 על ידי ברנס וקאופמן. ההנחיה הניתנת היא "צייר תמונה של כל אחד במשפחה, כולל עצמך, עושה משהו - סוג מסוים של פעולה". פעילות של הדמויות יכולה להופיע גם בציורים אחרים, אך ההנחיה המוקדמת מביאה גם התייחסות אבחונית המדגישה את הפעילות, הסגנון והסמלים.