cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלאפר
מגזינים
בשנת 1922, פרסם מגזין בעל תפוצה קטנה - "הפלאפר" (The Flapper), שהוקם בשיקגו - את תופעת הפלאפר. בדף השער של הגיליון הראשון, הוא הכריז בגאווה על המרד של הפלאפר בערכים המסורתיים. כמו כן, הפלאפר הוצגו כמי מבדילות עצמן עם הדורות הקודמים של נשים שקראו ל"היצמדות" (clinging vines - כינוי לאישה שמפגינה תלות רגשית יתרה בגבר). הן לעגו לאופנה המגבילה ולפסיביות הטורדנית של נשים מבוגרות יותר והתענגו על החופש שלהם. הן אפילו לא העלו על דעתן או הכירו בכך שהדור הקודם של הפעילות הוא זה שאיפשר את עצמאותן של הפלאפר.
לאורך שנות העשרים, קראו מגזינים חדשים לנשים גרמניות צעירות עם צילומים חושניים ומודעות פרסומת במטרה למכור להן בגדים ואביזרים ראויים שירצו לרכוש. הדפים המבריקים של "דיאם" (Die Dame) ושל דאס בלאט דר האוספראו (Das Blatt der Hausfrau) הציגו את "הנערה" - פלאפר. היא הייתה צעירה ואופנתית, עצמאית מבחינה כלכלית, והייתה צרכנית נלהבת של האופנה העדכנית. המגזינים עדכנו אותה כל העת באופנה, אמנות, ספורט וטכנולוגיה מודרנית כגון מכוניות וטלפונים.
הליכות
אף על פי שצעירות רבות בשנות ה-20 של המאה ה-20 ראו את הפלאפריות כסמל לעתיד טוב יותר, חלקן רצו לראות אותן מתנהגות באופן קיצוני יותר. לכן, בשנת 1923, החל המגזין לבקש סיפורים אמיתיים מקוראיו עבור טור חדש בשם "וידויים של פלאפר". לצד סיפורים קלילים של נערות המוערכות בעיני אלו שקודם המעיטו בערכן, הגיעו סיפורים אחרים המתארים נערות הבוגדות בסטנדרטי ההתנהגות שלהן כדי לחיות את הדימוי של הפלאפריות בצורה חזקה יותר. היו כמה דוגמאות, של אישה צעירה שהתחתנה לא מכבר והתוודתה על כך שבגדה בבעלה. דוגמה נוספת של סטודנטית שתיארה איך החבר שלה אמר לה שהיא לא "מהסוג שמתחתן" בגלל הליברליות המינית שלה. ובתו של שר סיפרה על ההשפלה שהיא נתפסה בשקר כאשר נאלצה להעמיד פנים שהיא מבוגרת ומתוחכמת יותר ממה שהיא באמת. כותב בן 23, חבר לשעבר של פלאפרית הצהיר: "לדעתי, הפלאפרית הממוצעת בת ה-15 עד ה-19 היא רפת שכל, אינה מתחשבת כלל באחרים ונכנסת בקלות לצרות רציניות".
וכך, בקרב קוראי ה"פלאפר", חלקם עודדו את רוחן של הפלאפריות ואת הניכוס של זכויות היתר הגבריות, בעוד אחרים הכירו בסכנות של חיקוי הפלאפריות בנאמנות רבה מדי. חלקם אף התוודו על הפרת כללי האתיקה וההתנהגות שלהן על מנת להחיות את ההתלהבות.
יחסם של הבנקים בארצות הברית לפלאפריות כמועסקות
על פי דוח משנת 1922, מספר בנקים ברחבי ארצות הברית החלו להסדיר קוד לבוש והתנהגות לנשים צעירות שהועסקו ונחשבו לפלאפריות. זה החל בתלונה של אם בניו ג'רזי, שחשה חוסר שביעות רצון מכך שבנה עושה עסקים רק עם עובדת צעירה, שנחשבה בעיניה כאטרקטיבית באופן בלתי חוקי בגלל לבוש חשוף מדי. התקרית דווחה כדין לפקידים בבנק, ובתגובה אומצו כללי לבוש לעובדות. כללים אלה הגדירו שלשמלה לא צריכה להיות גזרה, היא תקנה מחנות מסוימת, והיא תהיה בצבע שחור, כחול או חום, אסור יהיה לקצר את שרווליה מעל המרפק, ושוליה לא יהיו גבוהים יותר משלושים סנטימטרים מהקרקע. קוד הלבוש האנטי-פלאפר התפשט במהרה לפדרל ריזרב, שבו הנשים המועסקות אמרו כי ממילא אין להן זמן להתייפות במהלך שעות העבודה.
התדמית הנערית
דמות הפלאפר היא אחת הדימויים השרירים ביותר של הנעורים והנשים החדשות במאה העשרים ונראית בעיני אמריקאים רבים, בימינו, כגיבורה תרבותית. עם זאת, בשנות העשרים של המאה העשרים, אמריקאים רבים התייחסו אל הפלאפר כמי שמאיימות על החברה ומייצגות את הרצון להשליט סדר מוסרי חדש. אף על פי שרובן היו בנות המעמד הבינוני, הן זלזלו בערכים של המעמד הבינוני. רות גילטס, זמרת של שנות העשרים, ביצעה שיר בשם "או, תגיד, אני יכולה לראות אותך הערב?" אשר מבטא את ההתנהגות החדשה של הבנות בשנות העשרים. לפני 1920, היה זה בלתי אפשרי עבור אישה להתקשר לגבר ולהציע לו לצאת לדייט. אך בשנות ה-20 של המאה ה-20, נראה כי בנות רבות ממלאות תפקיד מוביל במערכות יחסים, שואלות באופן פעיל את הבנים ואפילו מגיעות לבתיהם.
מיטוט הערכים הוויקטוריאנים
הפלאפר החלו לעבוד מחוץ לבית וקראו תיגר על תפקידיהן החברתיים והמסורתיים של נשים והתריסו כנגד הרעיון ההיסטורי המונוליטי של נשים חסרות כוח בכל ההיסטוריה החברתית.
באופן זה, הפלאפר היו לתולדה של שינויים חברתיים רחבים יותר - נשים קיבלו את זכות ההצבעה בארצות הברית בשנת 1920 וקיומו של משפט הקופים זעזע את החברה הדתית ב-1925.
למרות ההתעסקות הרבה של הפלאפר בנושא הגדרת תפקידה החדש של האישה בחברה ושבירת המוסכמות המסורתיות, הן לא נכנסו לפוליטיקה. למעשה, סופרז'יסטיות מבוגרות יותר, שנלחמו גם הן על זכותן של נשים להצביע, ראו בפלאפר כנחותות מהן בתהליך השגת זכות ההצבעה לנשים. דורותי דנבר ברומלי, סופרת ליברלית ידועה באותה תקופה, סיכמה את הדיכוטומיה הזאת בתיאור הפלאפריות כסגנון אמיתי, חדש ומודרני של פמיניסטיות, ש"מודעות לחיים מלאים וקוראות לנישואין ולילדים" וגם "נעות על ידי דחף פנימי שאין מנוס ממנו להיות אינדיבידואליות בזכות עצמן".
סלנג
שמם של הפלאפר נקשר עם השימוש במספר מילות סלנג, כולל "junk", "necker", "heavy petting", "necking parties", אם כי מילים אלה היו קיימות לפני 1920. הפלאפר השתמשו גם במילה "ג'אז" כביטוי לכל דבר מרגש או כיפי. שפתם שיקפה לפעמים גם את רגשותיהם לגבי הרגלי היכרויות ודייטים, נישואים ושתייה: "I have to see a man about a dog" היה ביטוי לכוונה לקנות ויסקי; ואזיק ("handcuff") או "לכבול" ("manacle") היה טבעת אירוסין או טבעת נישואין. ביטויים להבעת אישור בנוגע להרהורים על עיסוקיהם כגון "That's so Jake" (בסדר), "That's the bee's knees" (אדם נעלה), "Cake-eater" (גבר של נשים), "the cat's meow" (הכל נפלא).
היו עוד שני ביטויי סלנג ששיקפו את ההתנהגויות וסגנון החיים של הפלאפר. "Treating" הייתה תרבות או הרגל בעיקר עבור הפלאפר ממעמד הפועלים. אף על פי שהן הרוויחו את כספן מעבודה, הן עדיין רצו להרוויח קצת יותר עבור הרצון שלהן "לחיות" בשעות הפנאי. הן הוזמנו מרצון, על ידי גברים, לרקוד, לשתות ולקנות עבורן תכשיטים ובגדים. כ"שירות החזרה", הן העניקו כל סוג של יחסים ארוטיים או מיניים - מפלירטוטים ועד יחסי מין. נוהג זה טשטש את הגבולות עם זנות. מכאן, נוצר ביטוי הסלנג על ידי אנשים שהיו קוראים להן "נערות צדקה" ("charity girls"), כדי להבדיל אותם מזונות, מאחר שהבנות טענו כי הן לא מקבלות כסף במפגשים המיניים שלהם עם גברים.
מראה חיצוני
בנוסף להתנהגותן, הפלאפר היו ידועות בסגנונן, שהתפתח במידה רבה מהאופנה הצרפתית ובמיוחד מהאופנה החלוצית של קוקו שאנל. ההשפעה על עיצוב השמלה נבע מההתפשטות המהירה של הג'אז האמריקאי והפופולריות של הריקודים שהתלוו אליה. בצרפת, הן נקראו "גראסון" (garçonne), שפירושו בצרפתית "ילד" עם נטיות נשיות. סגנון הפלאפר גרם לנערות להיראות כנערים צעירים בשל העובדה שקיצרו את שיערן, החזיות של אותה תקופה שטחו את שדיהן ומותניהן נראו ישרות. בשנת 1913 התקבע הקשר בין מתבגרים רזים לבין מראה אופייני מסוים במוחו של הציבור. ליליאן נורדיקה הגיבה על אופנות ניו יורק באותה שנה, בהתייחסותה: a thin little flapper of a girl donning a skirt in which she can hardly take a step, extinguishing all but her little white teeth with a dumpy bucket of a hat, and tripping down Fifth Avenue.
בשלב מוקדם זה, כבר נראה כי הפלאפר והאופנה קשורים זה לזה, והאחרונה הבליטה את הגזרה הנערית ואת הכובע הצמוד אבל, עדיין העדיפה את חצאית האבל על פני חצאית בעלת קו מכפלת גבוה.
אף על פי שהמראה החיצוני המזוהה כיום עם הפלאפר (מותניים ישרות, שיער קצר וחצאית מעל הברך) התגבש במלואו רק בשנת 1926, היה קשר מוקדם בדעת הציבור בין הופעה לא קונבנציונלית, התנהגות שערורייתית והמונח "פלאפר". דיווח של הטיימס ממופע בידור לחיילים שהוצבו בצרפת בתקופת חג המולד של 1915, תיאר חייל הלבוש בגדי אישה הכוללים חצאית קצרה, כובע פריזאי, ופאה דמוית תסרוקת פלאפר.
למרות השערוריות שיצרו הפלאפר, הופעתן ומראן החיצוני הפכו לאופנתיים, בצורה מתונה, בקרב נשים מבוגרות מכובדות. הפלאפר "הסירו" את המחוכים מהאופנה הנשית, "הרימו" את קו המכפלת של השמלות והחצאיות והפכו את השיער הקצר לפופולרי בקרב נשים. בין השחקניות המזוהות היטב עם הסגנון היו: טלולה בנקהד, אוליב בורדן, קלרה בואו, לואיז ברוקס, ג'ואן קרופורד, בבה דניאלס, בילי דאב, ליאתריס ג'וי, הלן קיין, לאורה לה פלאנטה, דורותי מקהייל, קולין מור, נורמה שירר, נורמה תלמדג', אוליב תומאס ואליס וויט.
החל משנות ה-20 המוקדמות, טורי קומיקס של עיתונים החלו להציג פלאפריות; בלונדי בופדופ ופריצי ריץ - שתוארו מאוחר יותר כנשים יותר משפחתיות, כאשתו של דאגווד באמסטד ודודתה של ננסי, בהתאמה - הוצגו כפלאפריות.
לבוש
שמלות הפלאפר היו ישרות ורפויות והותירו את הזרועות חשופות (לפעמים בלי כתפיות כלל). גרביוני משי או זהורית הוחזקו על ידי ביריות. קווי המכפלת של חצאיות הורמו עד מתחת לברך עד 1927, מה שאפשר לראות לפרקים את ירכי הנערות כאשר רקדו או בחלוף משב רוח. כדי לשפר את המראה, כמה פלאפריות אף שמו סומק על ברכיהן. סגנונות השמלה הפופולריים כללו את ה-Robe de style. באותה עת נכנסו לאופנה גם נעלי עקב בגובה 5–8 סנטימטרים. סגנונות נעליים מועדפים היו T-straps ומרי ג'יין בצבעי שחור קלאסי, זהב, כסף, או גוונים גוף.
לבני נשים
הפלאפרס הוציאו מהאופנה את המחוכים והלבשה תחתונה הנפוצים והעדיפו את התחתונים הקצרים על פניהם. ללא המחוכים המגבילים הישנים, הפלאפר לבשו חזיות כדי לרסן את חזהן בעת ריקוד. הן לבשו גם מעין מחוכים חדשים, רכים וגמישים יותר שהגיעו עד ירכיהן בגזרה חלקה, שהעניקה להן מראה ישר מלמעלה עד מטה, בניגוד למחוכים הישנים שהצרו את המותנייהן והדגישו את החזה והירכיים. היעדר העיקולים, שיצר המחוך המסורתי, יצר את המראה הנערי. עידוד נוסף לקידום המראה הנערי, התרחש עם פיתוח ה-Symington Side Lacer - פריט לבוש חיוני, יומיומי ופופולרי, כמו החזייה המודרנית בימינו. סוג חזייה זה הומצא במטרה להרים את הגב כלפי מעלה כדי לשטח את החזה. נשים אחרות קינאו במראה החזה השטוח של הפלאפר וקנו את ה-Symington Side Lacer כדי לאמץ את אותו מראה (חזה גדול נחשב, בדרך כלל, כמאפיין של חוסר תחכום באותה תקופה). לפיכך, חזה שטוח הפך למאפיין של נשים מושכות, אף על פי שהפלאפר היו אלו שלבשו, לרוב, חזיות כאלה.
שיער ואביזרים
תספרות נעריות קצרות הפכו לאופנה והתירו את כבלי המסורות, שדרשו מנשים לגדל שיער ארוך. תסרוקות פופולריות נקראו קארה (Bob cut), איטון קרופ (Eton crop), שינגל בוב (shingle bob). שיער מתולתל, הנקרא Finger wave, היה בעל משמעות עיצובית. הנשים עדיין נדרשו ללבוש כובעים וסגנונות פופולריים כללו את כובע ה-newsboy וכובע קלוש. תכשיטים עוצבו, בדרך כלל, בסגנון האר דקו, וענדו במיוחד שכבות רבות של שרשראות חרוזים. סיכות, טבעות וסיכות נכנסו לאופנה אף הם. משקפי קרן היו פופולריים גם הם.
תמרוקים
כבר בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה, השחקנית הצרפתייה, פולייר, סללה את הדרך במראה שכלל שיער קצר ופרוע, פה מודגש ועיניים גדולות המודגשות בכחל. מראה הפלאפר המתפתח דרש "איפור כבד" בהשוואה למה שהיה מקובל בעבר, למעט איפור מקצועי בתיאטרון. עם המצאת השפתון והמראות הקומפקטיות, נכנסו לאופנה ה-bee stung lips, עיניים כהות וסומק, שהפך לתהליך ישים יותר ופחות מלכלך. נשים עיצבו את גבותיהן בצורת מחטים דקיקות והדגישו אותן בגוון כהה, מחקות שחקניות כמו קלרה בואו.
במקור, עור חיוור נחשב לאטרקטיבי ביותר באותה תקופה. עם זאת, עור שזוף הפך פופולרי יותר ויותר לאחר שקוקו שאנל הציגה שיזוף לאחר חופשה - שייצגה חיי פנאי ללא הצורך המכביד לעבוד. נשים רצו להיראות בכושר, ספורטיביות, ומעל לכל, בריאות.
סמיוטיקה
משוחררת מהשמלה המגבילה, מהשרוכים שהפריעו לנשימה ומחישוקי המתכת שהצריכו הקדשת זמן להידוקם, תרבות הפלאפר הציעה שחרור מכל אותם קשיים יום-יומיים. החופשיות שבנשימה והצעידה עודדו את התנועה והיציאה מהבית. הפלאפר ניצלו את מלוא היתרונות של האופנה החדשה. הפלאפר היה ביטוי קיצוני לשינויים בסגנון החיים של הנשים האמריקניות, שנראו מבעד לשמלה.
שינויים באופנה פורשו כסימנים לשינויים עמוקים יותר באידיאל הנשי האמריקאי. החצאית והשיער הקצרים היו אמורים לשמש כסמל השחרור. סימני המהפכה המוסרית כללו יחסי מין לפני הנישואין, פיקוח ילודה, שתיית אלכוהול וזלזול בערכים ישנים יותר. לפני המלחמה, לא דרכה כף רגלה של אישה בסלונים. אחרי המלחמה אשה, לא נתפסה עוד כ"ליידי" ונכנסה לספיק איזי כאוות נפשה, כפי שהיא נכנסה לתחנת רכבת. נשים החלו לנבל את פיהן ולעשן בפומבי, להשתמש באמצעי מניעה, ללבוש חצאיות המגיעות מעל הברך וגרביים המגיעים מתחתיה. נשים התחרו כעת עם גברים בעולם העסקים וקבלו עצמאות כלכלית וסוגים נוספים של עצמאות מגברים.
האישה החדשה דחקה את גבולות התפקידים המגדריים, המייצגים חופש מיני וכלכלי. היא קיצרה את שערה והתלבשה בבגדים רחבים ושמלות קצרות. היא לא הייתה מרוסנת עוד במותניים צמודים ובשמלות ארוכות, האישה המודרנית של שנות העשרים הייתה בעלת חשיבה עצמאית, שכבר לא הייתה מחויבת למוסכמות שגיבשה החברה בעבר. הפלאפר הייתה דוגמה לתפיסות הרווחות של נשים ותפקידיהן בשנות העשרים הסוערות. האידיאל של הפלאפריות היה תנועה משוחררת עם מאפיינים של עוצמה, אנרגיה ותנודתיות רבה. היא סירבה לקוד המוסרי המסורתי. הצניעות, הטוהר, המוסר והמושגים המסורתיים של הגבריות והנשיות הטשטשו לכאורה. הפלאפר פנה לסמכות והיה קשור ל"דמורליזציה" הממשמשת ובאה של המדינה.
התפיסה האמריקנית הוויקטוריאנית של מיניות ותפקידים אחרים של גברים ונשים בחברה וביניהם, אותגרה. בגדים מודרניים היו קלים, גמישים ומתאימים יותר לאישה המודרנית, כמו הפלאפר, שרצתה לעסוק בפעילות ספורטיבית. הנשים נעשו כעת אסרטיביות יותר ופחות נכונות לנהל את הבית בזמן שהבעל לא נמצא. הלבוש של הפלאפר נראה מיני מבעבר והעלה שאלות עמוקות בנושאי ההתנהגות והערכים שהוא מסמל.
סוף עידן
אורח החיים של הפלאפר נעלם בארצות הברית לאחר יום חמישי השחור והשפל הגדול שהגיע בעקבותיו. הגישה הנמרצת והנהנתנות היו פחות מקובלים במהלך הקשיים הכלכליים של שנות השלושים. בעוד שקו המכפלת עלה, מדינות רבות נקטו פעולה, וחוקקו חוקים שהגבילו נשים ללבוש חצאיות עם קו מכפלת שלא עולה על יותר משמונה סנטימטרים מעל הקרסול. התספורת הקצרה הייתה הסיבה לכך שנשים פוטרו מעבודתן.
זה לא היה קורה אילולא שוק המניות בוול סטריט התרסק בשנת 1929 והביא לסיום שנות ה-20 הרועמות, הראוותניות והזוהרות, ואיתן שמלת הפלאפר. מאחר שלא יכלו להרשות לעצמן לרכוש את המגמות האופנתיות המעודכנות ואת אורח החיים הראוותני, נשות הפלאפר התוססות חזרו לקו המכפלת הנמוך שלהן. נימה רצינית ופתאומית שטפה את הציבור עם הופעתו של השפל הגדול. המעבר לשנות השלושים התברר כמשימה לא פשוטה כלל. קמפיינים כגון סיסמת "עשה ואל תעשה" הפכו לנפוצים כדי להבטיח שלא תהיה צריכה יתרה של החברה. בחירת בדים ואריגים היו בין פריטים רבים שנדרש הציבור לקצץ ברכישתם בתקופה מוכת העוני הזו. השתמשו בבדים מלאכותיים במקום בדים אלגנטיים, כמו משי, שהיו כל כך פופולריים בתחילת המאה ה-20. במקום זאת, נשים רצו לעבוד כדי למלא את תפקידי הגברים בזמן שהיו במלחמה. העבודות הפיזיות התובעניות יצרו את התנאים ליצירת מכנסי נשים וקבלתם בחברה. אף על פי שעידן הפלאפר נעלם כמעט בן-לילה, הסמליות שלו של שחרור אישה המשיך להתקיים. אישה לא מחויבת עוד להיות עקרת בית. נוצר לה החופש לבחור את תפקידה בחברה. אף על פי שרבים התנגדו לתקופה הרדיקלית, ניתן לראות כיצד שמלת הפלאפר סייעה לגשר על פער בין המינים בחברה, ובסופו של דבר הובילה לכיוון שוויון זכויות לנשים.
ב-1934 נעלם כליל מראה הפלאפר של השיער והחצאית הקצרים, ותפס את מקומו מה שאנו מחשיבים כיום לאופנה שאפיינה את שנות השלושים של המאה ה-20.
מנהלת תיאום פעולות אכיפה
מנהלת תיאום פעולות אכיפה במשטרת ישראל (בראשי תיבות: מתפ"א) מתמקדת בתיאום, בהנחיה ובשילוב בין היחידות הממשלתיות הפועלות לאכיפת החוק כנגד עבירות בניה, פלישות למקרקעי ציבור ושימוש במקרקעי ציבור ללא היתר כדין, כולל ביצוע האכיפה בפועל. ראש המנהלה הנוכחי הוא נצ"מ אייל ראון (שירת כמפקד ביחידת הגדעונים)
על רקע תופעות נרחבות של הפרות דיני מקרקעין, שתוצאתן פגיעה חמורה בשלטון החוק, באיכות הסביבה, בעתודות הקרקע הציבורית ובקופת המדינה, התקבלה בשנת 2004 ההחלטה להקים מנהלה בין-משרדית אשר תפקידה לתאם פעולות אכיפת דיני מקרקעין.
נוכח הניסיון המבצעי וההצלחות שהיחידה צברה, היא הפכה להיות אחת משתי היחידות הארציות במשטרת ישראל אשר כפופות ישירות לאגף המבצעים במטה הארצי. היחידה מהווה כח עתודה ראשוני לסיוע באירועים חריגים בתחומי פח"ע (פעילות חבלנית עוינת), חירום ולחימה בפשיעה חמורה, ואף מתמחה בטיפול בהפרות סדר בכלל המגזרים. בנוסף, היחידה מהווה כח סיוע ייעודי שמשתף פעולה עם היחידה הממלכתית לאבטחת אישים (יחידה 730). היחידה מובילה את מודל התקיפה הכלכלית נגד ארגוני פשיעה בשיתוף פעולה עם משרדי ממשלה וגופים רלוונטיים, וכן מקיימת שיתופי פעולה מקצועיים עם יחידות מקבילות בעולם (צרפת, גרמניה, ארצות הברית ועוד).
בהחלטה נקבע כי תוקם יחידה משטרתית ייעודית אשר תפקידה לסייע באכיפת דיני מקרקעין. בהתאם לכך, שוטרי היחידה מלווים את פקחי היחידות השותפות במנהלה בעת ביצוע פעולות אכיפה, פעולות לאיתור עבירות, ביצוע צווים מנהליים וצווים שיפוטיים, הדבקת צווים וסיורים, לרבות תיאום מבצעי שוטף עם הגורמים הרלוונטיים במשטרת ישראל.
פעולות האכיפה במצבים השונים
פעולות אכיפה בתחום המקרקעין וסיוע לגופי האכיפה מבוצעים בשגרה על פי תוכנית שנתית ותיאום על פי תוכנית שבועית. בחירום, פעולות האכיפה מבוצעות על פי החלטת ראש אגף המבצעים בהתאם להערכת מצב. בנוסף, ניתן סיוע בהתמודדות עם כלל משימות משטרת ישראל בהתאם לתוכנית עבודה של מתפ"א ובשילוב כלל יחידות המשטרה תוך מתן עדיפות לטיפול בפשיעה.
ארגון ומבנה היחידה
היחידה מונה כ־180 תקני כח אדם המחולקים לזרועות מבצעיות (הכוללות לוחמים עם הכשרת יס"מ והשלמת לוחמה ביחידה), זרוע מודיעין וחקירות, זרוע תיאום ופיקוד ומטה. הזרועות המבצעיות מחולקות לפלגות לוחמים בפריסה ארצית מצפון עד דרום.
יחסי פינלנד–רומניה
יחסי פינלנד–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים בין פינלנד לרומניה. שתי המדינות חברות באו"ם, במועצת אירופה וב.
My Sister's Crown
My Sister's Crown (בעברית: הכתר של אחותי) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפולק הצ'כית וסנה. הוא יצא לאור ב-30 בינואר 2023, ונבחר לייצג את צ'כיה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, לאחר שניצח בקדם הלאומי, ESCZ 2023.
יחסי פינלנד–רומניה
סקירה כללית
רומניה הכירה בפינלנד ב-8 באפריל 1920 ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 ביוני 1920. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק ממדינות הציר, אולם ב-20 בספטמבר 1944 נותקו היחסים ביניהן והם חודשו רק ב-14 באוקטובר 1949. ב-12 באוגוסט 1963 שדרגו שתי המדינות את הנציגויות הדיפלומטיות שלהן לרמת שגרירות. בשנת 2009 הסתכם הסחר הכולל בין המדינות ב-206 מיליון אירו. בשנת 2010 חגגו שתי המדינות 90 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
My Sister's Crown
על השיר
בריאיון לאתר מעריצי תחרות הזמר של האירוויזיון "ESC Bubble" דווח כי "My Sister's Crown" מאדיר את הקשר בין אחיות ואת האחווה ההדדית ביניהן, וכמחאה לאי-שוויון מגדרי בין גברים לנשים.
לפני האירוויזיון
ESCZ 2023 הופק על ידי רשות השידור הצ'כית ČT כקדם הלאומי של המדינה לאירוויזיון. היא מנתה חמישה מתמודדים, ונערכה ב-30 בינואר 2023 בערוץ "Kavčí Hory" בפראג. הזוכה הוכרז ב-7 בפברואר, על ידי שילוב הצבעות בין-לאומיות ביישומון התחרות (70%) והצבעות לאומיות של הצופים הצ'כיים (30%).
בהצבעה זכה "My Sister's Crown" ל-3,501 קולות מהצופים הצ'כיים ול-7,083 קולות מההצבעה הבין-לאומית (10,584 קולות בסך הכל), והוכרז כמנצח בקדם הארצי.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. צ'כיה שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. צ'כיה שובצה כמדינה ה-13, אחרי אזרבייג'ן ולפני הולנד. ב-9 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "My Sister's Crown" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. צ'כיה הופיעה כמדינה ה-14, לפני אוסטרליה ואחרי פינלנד.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר במקום העשירי, עם 94 נקודות. בהצבעת הקהל הוא דורג במקום ה-17, עם 35 נקודות. כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום העשירי, כשבסך הכל זכה ב-129 נקודות.
פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה
פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה (בפורטוגזית: Pedro de Alcântara de Orléans e Bragança; 15 באוקטובר 1875 - 29 בינואר 1940), היה בנה של איזבל, נסיכת ברזיל, וחמיהם של אנרי, רוזן פריז ודוארטה נונו, דוכס ברגנסה.
ביוגרפיה
בשנת 1891 קיבל פדרו את התואר "הנסיך הקיסרי של ברזיל", ובשנת 1893 פרצו בברזיל מרד הצי הברזילאי ומהפכת הפדרציה הפדרלית, ופדרו התבקש לחזור לברזיל כפדרו השלישי, קיסר ברזיל, אולם אמו התנגדה לכך, והרעיון לא יצא אל הפועל. בשנת 1900 נפגש פדרו עם אלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, בתם של יאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי, וב-14 בנובמבר 1908 התחתן עמה בוורסאי. אולם, מכיוון שאלז'בייטה הייתה ממשפחת אצולה זוטרה מבוהמיה, נאלץ פדרו לוותר על זכות הירושה לכתר הברזילאי, אם כי נשאר עם התואר "נסיך אורליאן-ברגנסה".
לאחר מותם של הורי אשתו עברו פדרו ומשפחתו להתגורר בבתיהם באיל סן לואי ובבולון-ביאנקור. פדרו ערך טיולים עם משפחתו בנאפולי, בקונסטנטינופול, ברודוס, בסמירנה, בלבנון, בסוריה, בקהיר, בארץ ישראל ובירושלים.
בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע לברזיל מת אביו גאסטון, רוזן אה. ב-29 בינואר 1940 מת פדרו בפטרופוליס, כתוצאה ממחלה נשימתית.
משפחתו
ב-14 בנובמבר 1908 התחתן פדרו עם אלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, בתם של יאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
טאוור האמלטס
רובע טַאוּוֶר הַאמְלֶטְס של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Tower Hamlets, ) הוא אחד מרובעי העיר לונדון. הרובע נמצא במרכז העיר, מזרחית לסיטי וצפונית לנהר התמזה. ברובע נמצא אזור הדוקלנדס - אחד מאזורי העסקים העיקריים של העיר לונדון, ובו ממוקמים רבים מגורדי השחקים של העיר.
היסטוריה
מקורו של שם הרובע, "טאוור האמלטס" בשמו של אזור בנפת (division) טאוור שבמחוז מידלסקס. אזור זה כלל את שטחי הרובע הנוכחי וכן שטחים מרובע האקני. החל מהמאה ה-16 ועד שנת 1889 היה האזור בשליטת נציב מצודת לונדון (Constable of the Tower of London), ותושבי האזור שילמו מיסים וסיפקו מזון לחיילים השומרים על המצודה ומכאן השם - בתי המצודה (בתי הטאוור). בעקבות חוק הרפורמה 1832 הפך האזור למחוז בחירה של הפרלמנט הבריטי.
הרובע הנוכחי הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של בת'נל גרין, הרובע המטרופוליני של פופלאר והרובע המטרופוליני של סטפני המהווים את אזור האיסט אנד של לונדון.
גאוגרפיה
רובע טאוור האמלטס ממוקם מזרחי לסיטי של לונדון וצפונית לנהר התמזה במזרח לונדון. מצפון לרובע נמצא רובע האקני, ובמזרח הרובע נמצא הנהר לי הגובל בין הרובע לרובע ניוהאם. נהר זה שימש בעבר הגבול בין מחוז מידלסקס למחוז אסקס.
אלמלא מחסום התמזה היה אזור דרום הרובע (אזור אי הכלבים) חשוף להצפות הנהר בגאות החורפית.
תעלת ריג'נטס עוברת דרך הרובע מרובע האקני ומתחברת לנהר התמזה באזור ליימהאוס באסין. תעלת הרטפורד יוניון מקשרת בין תעלת ריג'נטס לנהר לי, ותעלת ליימהאוס קט מקשרת את ברומלי בי בואו לאזור ליימהאוס באסין.
פארק ויקטוריה - החשוב והגדול בפארקי הרובע נוהל בעבר על ידי מועצת מחוז לונדון ולאחריה מועצת לונדון רבתי. מאז ביטולה של מועצת לונדון רבתי, מנוהל הפארק על ידי מועצת הרובע.
שכונות
שכונות הרובע (ואזוריהן):
שלטון מקומי
ההרכב הנוכחי של מועצת הרובע:
הרובע מחולק לשני אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: אזור הבחירה בת'נל גרין (Bethnal Green) ובואו (Bow), ואזור הבחירה פופלר (Poplar) וקאנינג טאון (Canning Town) (שחלקו נמצא ברובע ניוהאם הסמוך).
בבחירות הבאות צפוי אזור ניוהם לעבור לאזור בחירה אחר, ושמו של אזור הבחירה השני ישונה לפופלר וליימהאוס (Limehouse).
אתרים בעלי חשיבות
ברובע מצויים אתרים היסטוריים רבים: מצודת לונדון, אתרי המטבעה המלכותית, פארק ויקטוריה, רחוב קייבל, וכן אזור העסקים המודרני של קנרי וורף ואי הכלבים (בהם גורדי השחקים מהגבוהים ביותר באירופה - כיכר קנדה 1, מגדל HSBC, מרכז סיטיגרופ בלונדון, ורחוב צ'רצ'יל 1).
ברובע פועלים המוזיאונים רבים ובהם: מוזיאון בדוקלנדס ומוזיאון הילדות.
אוכלוסין
על פי המפקד שנערך בשנת 2001, ברובע מתגוררים כ- 196,000 תושבים, 52% מהם מתחת לגיל 30 (האחוז הגבוה ביותר בבריטניה - כאשר האחוז הממוצע של מספר התושבים מתחת לגיל 30 עומד על 38%).
51% מתושבי הרובע לבנים, 33% בנגלדשים, 3% שחורים ממוצע אפריקאי ו-3% שחורים ממוצא קריבי.
29% מתושבי הרובע מתגוררים בבתים שהם בבעלותם.
כלכלה
על פי המפקד שנערך בשנת 2001, שיעור האבטלה ברובע עמד על 12.7% - הגבוה ביותר בבריטניה.
השכלה
ברובע כ-37,500 תלמידים הלומדים ב-98 בתי ספר המנוהלים על ידי מועצת הרובע. כמו כן פועלות ברובע מכללת טאוור האמלטס, המכללה הטכנולוגית של לונדון, ומכללת המלכה מרי (הפועלת במסגרת אוניברסיטת לונדון)
ספורט
הרובע הוא אחד מחמשת רבעי לונדון אשר אירחו את המשחקים האולימפיים בשנת 2012. לקראת משחקים אלה הוקם פארק אולימפי בעמק לי שברובע.
יאג'ור
יאג'ור (בערבית: ياجور), היה כפר ערבי במחוז חיפה, בגבול עמק זבולון והכרמל, כ-8 קילומטרים דרומית-מזרחית לחיפה, בין קיבוץ יגור ליישוב נשר (ההיסטורי), לצד הכביש מחיפה לג'נין ולנצרת במקום בו נמצא כיום הקאנטרי קלאב של נשר מול בית חרושת נשר. הנוסע הבריטי ג'יימס סילק בקינגהאם בעת מסעו בשנת 1816 ליד הכרמל, מזכיר את שם הכפר בספרו "Travels in Palestine" שיצא בשנת 1821.
הכפר היה קטן ולתושביו היו סביב הבתים שדות ומשקי בית. את המים הם קיבלו מבורות מים. מפעל נשר הוקם סמוך לכפר ב-1923, וחלק מהתושבים מצאו בו פרנסה. לאחר שחפר מפעל נשר באר מים באזור מחצבת נשר הישנה מול בית החרושת, התחילו התושבים לקבל את המים מבאר זו.
בין השנים 1908-1907, סייר בכפר אברהרד פון מילינן. בספרו שיצא בשנת 1908 הוא מציין שהכפר מנה 153 תושבים. לא היה בו כול מסגד. אדמות הכפר נרכשו מספר שנים לפני ביקורו על ידי סלים אל-ח'ורי. רק הבתים נשארו בבעלות התושבים. במישור על אדמות הכפר ניטעו עצי תות במטרה לגדל זחלי משי. בקרבת בתי הכפר הוקמו מתקנים לגידול הזחלים. בכפר לא היה קיים מפעל לטווית משי.
על פי מפקד 1931 היו בו 554 מוסלמים אריסים שחיו בבקתות רעועות ועיבדו את אדמת משפחת ח'ורי בסמוך ליישוב.
בשנת 1937 הוטל על הכפר קנס של 50 לא"י בגלל ירי מהכפר על קיבוץ יגור, שפצע תלמיד.
על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט היו שטחי אדמותיו 2,720 דונם טורקי והכפר מנה 610 נפשות. מתוך השטח הכולל של אדמות הכפר הוגדרו 1,890 דונם כקרקע ציבורית, כנראה הקדש של הווקף, 486 דונם היו בבעלות יהודית ו-344 דונם בבעלות ערבית.
לאחר כ"ט בנובמבר 1947 החלו תקריות בין תושבי נשר ותושבי יאג'ור. ב-25 באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות, תושבי הכפר עזבו אותו והוא נזנח. חלק מתושבי הכפר התגוררו בשנות ה-50 בפחונים ליד גשר פז ואחרים השתכנו בכפר מנדא.
לאחר שהיישוב נזנח, נחרשו האדמות עליהן שכן בידי קיבוץ יגור, והן הפכו לחלק משדות הקיבוץ. מהכפר נשאר כשריד בית קברות קטן ובו מספר קברים ביניהם נטועים עצי זית, וכן מספר רצפות של בתים במעלה ההר. בית קברות זה שוכן בין קו הגבול של הר הכרמל והגדר הדרומית של הקאנטרי קלאב של נשר. שטחי הכפר שייכים היום לקיבוץ יגור ונמצאים על קו הגבול בין שטח השיפוט של העיר נשר ושטח השיפוט של המועצה האזורית זבולון אליה משתייך הקיבוץ.
Mi Amor
Mi Amor (בעברית: אהובתי, מעוצב: Mi Amor ♥) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-15 במאי 2011, כסינגל השישי מתוך אלבומה ה-20 שקרוי על שם מספרו, 20, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום העשירי במצעד של רשת ג'. בנוסף לכך, הגיע למקום השלישי במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דיקלה שכתבה בהמשך עבור חדד את השיר "בדד", הולחן על ידי דיקלה ועידו אוחיון והופק על ידי אורן עמנואל ודן פרבר. השיר בדומה לשאר שירי האלבום, הוא שיר בסגנון הים-תיכוני.
את השיר ביצעה חדד באופן מיוחד בתוכנית "צחוק מעבודה" ששודרה בערוץ 2.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הוידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו הנוספת של הסינגל. האודיו זכה להצלחה מתונה, ונכון ל-1 בספטמבר 2018, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-700 אלף צפיות.
סרג'יו ברטוני
סרג'יו ברטוני (באיטלקית: Sergio Bertoni; 23 בספטמבר 1915 – 15 בפברואר 1995) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ. ברטוני מזוהה עם המועדונים פיזה וגנואה, ואף ידוע בזכייתו עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
ביוגרפיה
ברטוני נולד בפיזה. ברטוני החל את הקריירה שלו בעיר הולדתו בפיזה, ושיחק מ-1932 עד 1938 בסרייה א' ולאחר מכן שיחק בסרייה ב'. ב-1938, לאחר המונדיאל הצטרף ברטוני לגנואה; רגע לפני תחילת עונת 1938-39, במשחק מול סלביה פראג הוא סבל משוק שבורה, פציעה שהשפיעה על הביצועים למשך שארית הקריירה שלו. ברטוני נשאר עם גנואה במהלך מלחמת העולם השנייה, עד 1946. במשך שארית הקריירה הפעילה שלו, שהסתיימה ב-1950, הוא שיחק במועדונים שונים באיטליה. הוא הפסיק את הקריירה שלו בספציה (שם המשיך כמאמן) ואימן את הקבוצה לסירוגין עד 1962.
נבחרת לאומית
באולימפיאדת 1936 הוא התחרה כחלוץ מרכזי וסייע לשער של אניבל פרוסי בניצחון 2-1 על נורווגיה בחצי הגמר. מחוץ לאולימפיאדה שיחק שלושה משחקים בינלאומיים נוספים, כשהבקיע פעם אחת נגד גרמניה ב-1940. הוא אף היה בנבחרת המנצחת של איטליה במונדיאל 1938, אך לא השתתף באף משחק.
יעקב מזרחי (חבר הכנסת)
הרב יעקב ישראל מזרחי (ה'תר"ף, 1919 - א' באלול ה'תש"ם, 13 באוגוסט 1980) היה רב ואיש ציבור חרדי-ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשכונת "שעריים" ברחובות (אז מושבה), לשושנה והרב דוד מזרחי, יוצאי תימן. אביו עלה לארץ כעשור לפני שנולד, כיהן כאב בית דין ברחובות, ונהרג בהפצצות על המושבה במלחמת העצמאות. היה בעל הסמכה לרבנות.
עוד בתקופת המנדט הבריטי פעל רבות בקרב יוצאי עדות המזרח בארץ, ופעילותו התגברה לאחר מלחמת העצמאות וגלי העלייה. הוא פעל במעברות ברחבי הארץ לחיזוק היהדות, ונלחם בכפייה החילונית שהופעלה על העולים. נהג להסתובב ברחבי הארץ על אופנוע או בתחבורה ציבורית. היה דרשן בולט ונאם בכינוסים ועצרות המוניות.
בהמשך מונה למנהל מחלקת עדות המזרח באגודת ישראל בארץ ישראל, בתפקיד זה עסק בבעיות הקליטה של עדות המזרח, ובעיקר מבחינה דתית-רוחנית. בין היתר עמל רבות לרישום תלמידים למוסדות תורניים, בהתחלה לשולחם לפנימיות, ובהמשך סייע לייסד בתי ספר ומקומות לימוד.
בהמשך מונה לסגן יו"ר אגודת ישראל בארץ ישראל. לחבר מועצת העיר רחובות, ולסגן ראש העיר והממונה על מחלקת הרווחה. שימש סגן יו"ר המועצה הדתית והיה פעיל במוסדות החינוך הדתיים בעיר.
בשנת 1972 נכנס לכנסת השביעית מטעם אגודת ישראל במקומו של שלמה יעקב גרוס, על פי הסכם רוטציה והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
בשלהי קיץ התש"ם, בדרכו לפגישה ציבורית בירושלים, לקה באירוע מוחי. ימים ספורים לאחר מכן, בראש חודש אלול, הוא נפטר.
על שמו נקראו מוסדות "אור יעקב-אור זרוע" - לימודי רבנות ודיינות לאברכים מחב"ד.
משפחתו
נשא לאשה את הרבנית חביבה לבית חובארה וממנה היה אב ל-16. בנו נהרג במלחמת יום כיפור. בנו אליעזר היה חבר כנסת מטעם אגודת ישראל.
פופ רוסי
היסטוריה ורקע
ז'אנר מוזיקת הפופ שהופץ ברוסיה המודרנית ובמדינות חבר העמים החל את התפתחותו עוד בימי ברית המועצות לשעבר ושונה במקצת מז'אנרים דומים בחלקים אחרים של העולם, גם במערב וגם במזרח. הפופ הסובייטי נבדל ממוזיקת ​​הפופ האמריקאית והבריטית במספר מאפיינים: הליריות הרבה יותר של הפופ הסובייטי, היעדר רקע מיני בשירים, טאבו על השימוש בקללות, צנזורה, בהירות רבה יותר בביטוי הטקסט, ופחות שימוש בחידושים טכנולוגיים בהפקת השירים (לעיתים קרובות בשל היעדר טכנולוגיית המוזיקה המתקדמת במדינה). ז'אנרים מסוימים של מוזיקה בברית המועצות נאסרו או נשלטו בחוזקה (פאנק רוק, ג'אז) בגלל חששות מתעמולה פוליטית, בעוד ז'אנרים אחרים לא נפוצו כלל בגלל הרקע התרבותי והאתני השונה, ולכן הם לא השפיעו על מוזיקת ​​הפופ הסובייטית. כתוצאה מכך התברר שמוזיקת ​​הפופ הסובייטית קרובה יותר למוזיקת ​​הפופ המסורתית, הנפוצה במדינות רומיות - כמו איטליה וצרפת. ועם זאת, בסך הכל, הסגנון והפורמט הכללי של השירים, כמו גם המלודיות האופייניות, היו בעלי אופי מערב-אירופאי מסורתי ונבדלו מהמוזיקה המכונה אוריינטלית.
שנות ה-60
מאז שהתפתחה לאחד מהשווקים הגדולים בעולם בראשית שנות ה-60, מיוצגת מוזיקת ​​פופ בשפה הרוסית על ידי מבצעים כמו אדיתה פייכה, ולרי אובודזינסקי, מוסלים מגומאייב, להקות פויושציה גיטרי ווסיוליה רביאטה.
שנות ה-70
בשנות השבעים החלו את דרכם, ואז זכו לתהילה סופיה רוטרו, אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב. במקביל, ז'אנרים מערביים שונים (ג'אז, רוק וכו') החלו להשפיע על מוזיקת ​​הפופ הרוסית בתקופה זו. אבל אפילו המוזיקה הסובייטית הפופולרית עצמה צוברת פופולריות רבה במזרח אירופה.
שנות ה-80
בסוף שנות ה-80 יצרו הלהקות "לסקובי מאי" ו"מיראז'" השפעה חדשה על התפתחות מוזיקת ​​הפופ הרוסית. הצלחה הייתה גם של סרגיי מינייב ששר שירים של אמנים מחו"ל. למרות תקופת הזוהר והפופולריות שלה, המוצרים המוזיקליים הרוסיים והסובייטים, שלא כמו אירופה וארצות הברית, פועלים ברובם בבידוד מהשוק, כלומר בתנאים של מסחור גרוע, היעדר פרסום מפותח בתקציב גדול וכו'. תנאים אלו השפיעו על כמה מהמאפיינים הסובייקטיביים שלו (כנות, קרבה לאנשים, ליריות רבה וכו'). במקביל, אלמנטים של תחרות היו קיימים בתוך הבמה, בעיקר ברמה האישית, ונוצרו חמולות משפחתיות עוצמתיות.
שנות ה-90
בתחילת שנות ה-90, כאשר המדינה חווה משבר כלכלי ופוליטי חריף, הדבר השפיע גם על רמת ההפקה של מוזיקה בשפה הרוסית ותרבות הפופ. גם להקות רוק צברו פופולריות רבה בקרב הקהל הרוסי בתקופה זו. תקופה זו מאופיינת גם בהופעתם של אמנים ולהקות חדשות שהפכו פופולריים במיוחד בשנים שלאחר מכן.
שנות ה-2000
סוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים סימנו עלייה משמעותית בהשפעה של מוזיקה מן ​​העולם, בעיקר מוזיקה אמריקאית, על סצנת המוזיקה הרוסית. בסוף שנות האלפיים נכנס השוק הרוסי של מוזיקת ​​פופ לתקופת מעבר נוספת. בגלל ירידה רצינית במכירות בצורה של מדיה פיזית (ירידה במכירת תקליטורים - מה שמאפיין גם את התעשייה העולמית), מפיקים ואמנים רבים מבצעים הסבה למכירת מוזיקה דרך האינטרנט - בעיקר מה שמכונה סינגלים דיגיטליים.
אם בשנות התשעים ועד אמצע שנות ה-2000, עדיין נותרו מכירות האלבומים טובות, ובממוצע, האלבומים המובילים ביותר מכרו 1.5 מיליון עותקים ברוסיה.
עד שנת 2009 מכירות האלבומים ירדו משמעותית (המהדורות הבכירות ביותר של 2009: אלבום של הזמרת מקסים - "אודינוצ'קה", עם תפוצה של 50,000 עותקים, אלבום להקת רנטקי - "הגיע זמננו", שנמכר במחזור של 100 אלף עותקים והאלבום של גרגורי לפס - "מפל מים", שנמכר בקצת יותר מ-50 אלף עותקים). לעומת זאת, מכירות התוכן הדיגיטלי (סינגלים דיגיטליים, רינגטונים, רינגבקונים וכו') גדלו משמעותית. עם זאת, הבעיה העיקרית של השוק נותרה רמה גבוהה של פיראטיות (בתחום המדיה הפיזית - כ-70%, באינטרנט - כ-90%).
מאפיינים
באזורים שונים ברוסיה קיימות קהילות מקומיות של מוזיקאי פופ שמבצעים מוזיקת ​​פופ בשפות של עמי רוסיה, כמו טטרית, בשקירית, צ'ובשית וכו'.
New Look
New Look (בעברית: מראה חדש) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Phoenix. השיר יצא לאור ב-23 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק UK, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר היה זמין לרכישה דיגיטלית כבר ביום צאתו.
השיר יצא מחדש, ביחד עם וידאו קליפ נלווה ב-15 ביולי 2019, אך מעולם לא יצא כסינגל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נוני באו, אילסי ג'ובר, אינפיניטי, יעקב האזל וסוואנטה הולדין והופק על ידי ג'ק & קוק. כותבת השיר נוני באו, עבדה עם אורה על שירים נוספים כמו "Doing It" ו-"Let You Love Me", בעוד הכותבת הנוספת של השיר אילסי ג'ובר, עבדה עם אורה על שירים נוספים כמו "Let You Love Me" ו-"Nowhere".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-9 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-15 ביולי 2019, כמה חודשים לאחר צאת השיר כסינגל. הקליפ מתחיל כאשר ניתן לראות עיר חשוכה ולאחר מכן, אשר בלוחית הרישוי שלו כתוב שמה של ריטה. בהמשך, ניתן לראות אותה כשהיא מתחרה במרוץ מכוניות, תוך שלאורכו של הקליפ מוצגים אורות בצבעים שונים.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-15 מיליון צפיות.
סמל העיר ירושלים
סמלה של ירושלים, עיר הבירה של מדינת ישראל, נקבע בשנת 1949 בעקבות מכרז שפרסמה "ועדת הסמל" של עיריית ירושלים. הוא מורכב מאריה שואג, על רקע חומות ירושלים ומסביבם עלי זית.
הצעות לסמל ירושלים בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי לא היה לעיריית ירושלים סמל, אף כי לעיריות גדולות אחרות בארץ ישראל, כמו עיריית חיפה ועיריית תל אביב, היו סמלים רשמיים.
הסמל הישראלי
לאחר קום המדינה עלה הצורך בסמל חדש לעיר. בשנת 1949, בעקבות יוזמתו של ראש העיר דאז גרשון אגרון פרסמה "ועדת הסמל" של עיריית ירושלים מכרז שכלל תחרות בין מעצבים, לפי כללים שקבעה הוועדה. הפרס לזוכה בתחרות נקבע על 25 לא"י. ההנחיות למעצבים היו כלליות, וקבעו כי הסמל צריך לשקף את הרעיונות "ירושלים כעיר השלום" או "אם אשכחך ירושלים" או שניהם כאחד. נקבע כי העיצובים יוגשו כשרטוטים בשחור-לבן, וכי לא ייכללו בהם מבנים עתיקים "המכונים בשמות מסורתיים ללא הצדקה" (נראה שהייתה כאן כוונה למנוע שימוש במגדל דוד כמוטיב מרכזי בסמל). כמו כן נקבע שאם יצורף מוטו לסמל הוא יופיע מחוץ לו, ולא ישולב בתוכו.
לוועדה הוגשו הצעות רבות, והדיונים עליהן נמשכו כמה חודשים. ההצעות הנבחרות נשלחו בחזרה למעצבים לשם תיקונים, ומשחזרו מתוקנות התחדשו הדיונים. בסופו של דבר נבחרה הצעתה של "אגודת הציירים הירושלמים לגרפיקה שימושית", שם שמאחוריו ניצבו המעצבים אליהו קורן, פרנצ'סקה ברוך, עמנואל גראו, איתמר דוד, עלי גרוס וצבי נרקיס.
הסמל שנקבע בסופו של דבר, אושר ב-20 בפברואר 1949 וכולל שלושה מרכיבים:
האריה משמש כיום גם כסמלה של העיר ולא רק של העירייה.
דגל העירייה
דגל עיריית ירושלים מבוסס על דגל ישראל. הוא מורכב מחמישה פסי רוחב מתחלפים בלבן וכחול. הפסים הלבנים בראש הדגל ובתחתיתו דקים כדי עשירית מרוחב הדגל, ועם הפסים הכחולים הם תופסים מחצית הרוחב. את המחצית האחרת תופס הפס הלבן האמצעי, ובמרכזו סמל ירושלים. לעיתים קרובות מונף הדגל בצורה אנכית, אולם במקרה כזה מטים את הסמל במרכזו ב-90 מעלות כדי שייראה ישר.
הדגל נבחר בתחרות שנערכה בשנת 1949, ולאחר מלחמת ששת הימים הפך לדגל ירושלים המאוחדת.
סמליל קו רקיע
בשנים האחרונות משתמשת עיריית ירושלים בפרסומים שונים בסמליל קו רקיע של העיר, בליווי הסיסמה "משהו טוב קורה בירושלים!". זאת במקביל לשימוש בסמל העיר המקורי. השימוש בסמליל קו הרקיע הוא חלק ממגמה ארצית שהחלה בתל אביב. בשנת 2011 עדכנה העירייה את סמל קו הרקיע לגרסה מעוצבת יותר, הכוללת בין היתר גם את כיפת הסלע, סמל קו הרקיע עוצב בסטודיו "דוד ויוסף תקשורת חזותית".
ז'רמן טאייפר
ז'רמן טאייפר (בצרפתית: Germaine Tailleferre; 19 באפריל 1892 – 7 בנובמבר 1983) הייתה מלחינה צרפתייה והחברה היחידה בקבוצת השישה המפורסמת.
ביוגרפיה
ז'רמן טאייפר נולדה בשם מרסל טאייפס בסן-מור-דה-פוסה, איל-דה-פראנס, צרפת. כאישה צעירה החליפה את שם משפחתה ל"טאייפר" כהתרסה נגד אביה, שסירב לממן את לימודי המוזיקה שלה. היא למדה נגינה בפסנתר בבית, עם אמה, חיברה יצירות קצרות משלה והחלה ללמוד בקונסרבטואר בפריז, שם פגשה את דריוס מיו, ז'ורז' אוריק וארתור הונגר. בקונסרבטואר זכתה בפרס ראשון בכמה קטגוריות וכתבה את 18 הקטעים לנבל ב"ספר הנבל הקטן של מאדאם טארדיה" בשביל קרולין טארדיה, המורה לנבל בקונסרבטואר.
יחד עם ידידיה החדשים התרועעה עם קהל האמנים במונמארטר ומונפארנס, ביניהם הפסל עמנואל סנטור, שיישא לאישה, לאחר זמן, את אחותה ז'אן. באטליה של אחד מידידיה הציירים במונפארנס צץ לראשונה הרעיון של קבוצת השישה. כתוצאה מפרסום גילוי הדעת של ז'אן קוקטו, "Le Coq et l'Arlequin", נכתבו מאמרים של אנרי קוֹלֶה בתקשורת, והקבוצה זכתה לפרסום מיידי. ז'רמן טאייפר הייתה האישה היחידה בקבוצת השישה.
הקבוצה הוציאה יחד לאור אלבום של יצירות לפסנתר ("אלבום השישה" המפורסם). חמישה מן החברים גם עבדו יחדיו בכתיבת המוזיקה ליצירתו של קוקטו, "Les Mariés de La Tour Eiffel". קוקטו הציע תחילה את הפרויקט לאוריק, אבל כיוון שאוריק לא סיים את העבודה במהירות שהתחייבה מלוח הזמנים של החזרות, חילק קוקטו את היצירה בין שאר חברי הקבוצה. לואי דירה, שלא היה בפריז אותו זמן, לא לקח חלק בעבודה המשותפת. אין זה נכון לקבוע, ש"בכך בא הקץ לקבוצת השישה", כיוון שדירה היה נוכח בכל קונצרט ובכל ביטוי אחר לציון ימות השנה להקמת הקבוצה. השישה לא חדלו מעולם להתקיים כקבוצה, הם פשוט פנו כל אחד לנתיב הייחודי לו, נתיבים שעליהם הצהירו מלכתחילה. מורשת השישה ממשיכה להתקיים עד עצם היום הזה בבני ובנות זוגם, בצאצאיהם ובעמיתיהם שהאריכו לחיות אחריהם.
טאייפר כתבה רבות מיצירותיה החשובות ביותר בשנות ה-20, ביניהן הקונצ'רטו הראשון לפסנתר, הקונצ'רטינו לנבל, הבלטים "Le Marchand d'Oiseaux" ו"La Nouvelle Cythère", הזמנתו של סרגיי דיאגילב לעונת 1929 של הבלט רוס, שגורלה נחרץ, ו-"Sous le Rempart d'Athènes",יחד עם פול קלודל, כמו גם מוזיקה חלוצית לכמה סרטים, ביניהם "באנ'דה", שלכתיבת המוזיקה בשבילו השתמשה בנושאים אפריקאיים.
אחרי המלחמה, בשנת 1946, חזרה לצרפת, שם חיברה יצירות תזמורתיות ומוזיקה קאמרית, באלטים, אופרות וקונצ'רטי להרכבים שונים, קוליים וכליים. כן חיברה מוזיקה למספר ניכר של סרטי קולנוע וטלוויזיה. רוב יצירותיה מן התקופה הזאת התפרסמו רק לאחר מותה.
בשנות חייה האחרונות התרכזה בעיקר בצורות קטנות יותר, בגלל בעיית שיגרון בידיה, שהלכה והחמירה. יצירתה הגדולה האחרונה הייתה הקונצ'רטו דה לה פידליטה לסופרן קולורטורה ותזמורת, שנוגן בהשמעת בכורה באופרה של פריז בשנה שלפני מותה.
פנחסוב
פנחסוב הוא שם משפחה יהודי.
נתן אדאדי
רבי נתן אדאדי (באנגלית: Nathan Adadi; ת"ק, 1740 – ג' באלול תקע"ח, 4 בספטמבר 1818, צפת) היה רב ופרשן תלמוד, מחכמי טריפולי שבלוב; חתנו ותלמידו של רבי מסעוד חי רקח, מחבר מעשה רקח.
קורות חיים
נולד בארץ ישראל בשנת 1740, בצעירותו נשלח כשד"ר היישוב בירושלים, לליוורנו והתיישב בה. לאחר מכן עבר לטריפולי, שם היה תלמידו של ר' מסעוד חי רקח, שלאחר מכן לקחו לחתן לבתו. בשנת 1792 התמנה כדיין בטריפולי, לצד הדיינים רבי משה לחמייש, רבי חיים ואתורי ורבי שלום פלוס.
בחג השבועות של שנת תקע"ח, 1818 עלה לארץ ישראל עם נכדו אברהם אדאדי, שהיה אז בן 17, והגיעו לעכו. בהמשך עבר והשתקע בצפת, ובאותה שנה נפטר.
הוא חיבר את הספרים מאורי נתן וחק נתן, אך הם לא נדפסו ואבדו במשך השנים. ציטוטים מהם משוקעים בכתבי תלמידיו, כמו ספר "שדה יצחק" של תלמידו הרב יצחק גויטע.
הרב נתן אדאדי החל בהכנות להשלמת הכרך השני של חמיו ר' מסעוד - מעשה רקח פירוש על משנה התורה לרמב"ם (הלכות זכייה ומתנה פרקים י"א - י"ד), ולהדפסתם מכתבי יד, אך לא השלים את המשימה. נכדו, ר' אברהם חיים אדאדי, השלים בסופו של דבר את הספר ופרסם אותו בליוורנו בשנת 1862.
שורש 33
במילון קאנגשי יש 24 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
פיטנגו
פיטנגו או פיטנגה הוא כינויה של איגניה חד-פרחית (Eugenia uniflora) שהוא צמח טרופי שמוצאו מברזיל. נעשה בו שימוש בגינון כגדר חיה, הניתנת לגיזום. הצמח אינו נמנה עם צורכי מים, ירוק כל השנה, פורח באביב ונותן פירות בקיץ. פירותיו אכילים, עדינים וחמצמצים, ובצבעי כתום, אדום ובמינים מסוימים גם סגול כהה (כמעט שחור). ככל שצבע הפרי כהה יותר, כך הוא מתוק ובשל יותר. בכל פרי ישנם בין 1 ל-3 גלעינים.
שמות הפרי
מקור השם פיטנגו או פיטנגה הוא בפורטוגזית. באנגלית הוא נקרא "דובדבן סורינאם", בהודו הוא מכונה "דובדבן ברזיל", ובצרפתית הוא מכונה "סֶריזיֶיה דה-קאיֶין", על שם העיר בגיאנה הצרפתית.
שימושים
פרי הפיטנגו עובר שינויי צבע רבים עד להבשלתו - החל בירוק בהיר, המשך בכתום אדום ועד לבורדו כהה - אז הוא מוכן לאכילה. הפירות קטנים ולכן יש לקטופם בידיים, מה שהופך אותם ליקרים מאוד. יחד עם השימוש בפירותיהם למאכל, נעשה שימוש בעליהם לשם הרחקת חרקים על ידי פיזור עלים על הרצפה ודריכתם, תהליך המשחרר שמן דוחה חרקים. קליפת העץ מכילה הרבה טאנין.
הפיטנגו בישראל
למרות מוצאו הטרופי השיח גדל מצוין גם בתנאים סובטרופיים. הוא הגיע לישראל לראשונה בשנות העשרים של המאה ה-20, על ידי שמואל צבי הולצמן. בשנות ה-70 של המאה ה-20, נמצא בגינת בית בנהריה זן גדול וטעים במיוחד. הזן נקרא "גתית" על שם בעלת הבית. מטפח הצמחים אפרים סלור, עסק בהפצתו. פרי הגתית הוא כתום, מצולע וגדול. יש לו ארומה מיוחדת, המבדילה אותו מפירות הפיטנגו הרגילים.
אף על פי כן נכשלו עד היום הניסיונות לגדל את פרי הפיטנגו בצורה מסחרית בישראל, בגלל חיי המדף הקצרים שלו ובגלל היותו קשה מאוד לקטיף.
גידול
את הזרעים מוציאים מהפרי, מנקים אותם מציפת הפרי שמכילה חומרים מעכבי נביטה ומייבשים בשמש משך יום אחד. הזרע זקוק לחודשיים עד לנביטה וגדל במגוון גדול של אקלימים וקרקעות אך מעדיף אקלים טרופי וקרקע לחה, מנוקזת היטב וחומצית מעט (מכל מקום עדיף שלא תהיה מלוחה). לשתול במקום שאינו חשוף לרוחות ולקור או לאור שמש מלא. מהפריחה עד הפרי עוברים שלושה שבועות ואיכותו תלויה מאוד בהשקיה ובתזונה בזמן התפתחות הפרי. הצמח עמיד מאוד בתקופות יובש ארוכות, אך זקוק להרבה מים מזמן הפריחה ועד זמן הבשלת הפרי. על מנת לקבל פרי איכותי, מומלץ לקחת ייחורים משיח שידוע שפריו טוב, כדי לקבל עץ זהה גנטית. לא ידועות מחלות וטפילים המיוחדים לפיטנגו אך תיתכן נגיעות של הפרי ברימות של זבוב הפירות הים תיכוני.
מאפיינים
הפיטנגו הוא שיח צפוף ותדיר-ירק, ונוח לעיצוב. העלים שלו בעלי גוון ירוק חזק וניצניו ניחנים בגוון אדמדם. כמו כן, אין הוא צורך מים רבים ולכן משמש כצמח גדר-חיה. הפיטנגו פורח בין פעמיים לשלוש בשנה.
פטר מיהלנס
פטר מיהלנס (12 במאי 1874 - 7 ביוני 1943) רופא גרמני שהתמחה ברפואה טרופית והיגיינה. בשנים 1933–1942 היה ראש המכון לרפואה טרופית בהמבורג.
ביוגרפיה
מיהלנס נולד בשנת 1874 בבון. הוא למד רפואה ולאחר מכן היה קצין רפואה בצי הקיסרי הגרמני. בשנת 1901 החל לעבוד במכון לרפואה טרופית בהמבורג. בסוף אוגוסט 1912 הוא נסע לירושלים בראש משלחת למחקר המלריה שהתמקמה במתחם אוגוסטה ויקטוריה. מיהלנס ומשלחתו אספו דגימות דם רבות מתושבי ירושלים, חקר אותם ואת תנאי החיים בירושלים והרצה על המחלה בהמושבה הגרמנית. הוא דגם כ-10% מתושבי ירושלים ומצא ב-26% מהם את מחלת המלריה. בראשית 1913 ייסד תחנה קבועה לטיפול במלריה שפעלה בתחילה בשיתוף פעולה עם תחנה דומה שהוקמה על ידי נתן שטראוס. בתחילת 1913 נסע מיהלנס לגרמניה, בה התקיים משא ומתן עם אריה בעהם וד"ר ברין על שיתוף פעולה בין יהודים לגרמנים במכון הרפואי בירושלים. על פי ההסכם עמד מיהלנס בראש התחנה הרפואית המשותפת הכל-לאומית בירושלים. התחנה מומנה בשליש על ידי ההסתדרות הציונית, בשליש על ידי נתן שטראוס ובשליש על ידי אגודה בהמבורג.
משנת 1925 הוא היה פרופסור באוניברסיטת המבורג. לאחר מותו של ראש המכון הקודם, בספטמבר 1933, נתמנה מיהלנס לראש המכון הטרופי בהמבורג, בגוברו על מתחרהו העיקרי לתפקיד, ארנסט רודנוואלדט (Ernst Rodenwaldt). מיהלנס שנחשב על ידי הנאצים לשמרן, ונודע בקשריו עם מקס ורבורג, לא היה מועמדם המועדף לתפקיד ראש המכון והם העדיפו על פניו את רודנוואלדט שפרסם מאמרים על רפואה גזעית בשנות ה-20. הוא זכה בתפקיד בגלל יחסיו הקרובים עם ברנהרד נוכט (Bernhard Nocht) ולאחר מינויו עשה מאמץ למצוא חן בעיני הנאצים. הוא הצטרף לאיגוד המורים של המפלגה הנאצית ובנובמבר 1933 חתם על ההתחייבות של הפרופסורים הגרמנים לאדולף היטלר ולמפלגה הנאצית. בשנת 1937 הוא הצטרף למפלגה הנאצית. כראש המכון הוא פעל להגביר את ההשפעה הגרמנית במושבותיה מעבר לים שאבדו לה בעקבות התבוסה במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1938 ביקר מיהלנס באפריקה ובחן אפשרות לפתוח בה סניף של המכון הטרופי.
בשנת 1935 הוא נהיה חבר באקדמיה לאופולדינה. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא שב לייעץ לבולגריה בנוגע לטיפול במלריה. הוא החזיק בתפקיד ראש המכון הטרופי עד מותו בשנת 1942.
יחסי בולגריה–רוסיה
יחסי בולגריה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינות הרפובליקה הבולגרית והפדרציה הרוסית.
לבולגריה יש שגרירות במוסקבה ושלוש קונסוליות כלליות בסנקט פטרבורג, נובוסיבירסק ויקטרינבורג. לרוסיה יש שגרירות בסופיה וקונסוליות כלליות ברוסה ווארנה.
שתי המדינות הן מדינות סלאביות, ומקושרות זו לזו על ידי תרבות נוצרית אורתודוקסית משותפת. בולגריה הייתה בעלת ברית של ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה, ומקיימת מערכות יחסים טובות עם רוסיה. עם זאת, בעקבות צער על פרויקטים בתחום האנרגיה שכלל את צינור הזרם הדרומי שבוטל והפרויקט המוקפא של תחנת הכוח הגרעינית בלן, כמו גם סיפוח חצי האי קרים בשנת 2014 על ידי רוסיה, היחסים הידרדרו.
היסטוריה
היחסים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-7 ביולי 1879.
המאה ה-20
במלחמת העולם השנייה בולגריה בתחילה חברה למדינות הציר, אך כאשר הסובייטים פלשו לבלקן, בולגריה הצטרפה לצד הסובייטי. הצבא האדום הסובייטי גיבה את ההפיכה הבולגרית בשנת 1944 שהעלתה לשלטון את הקומוניסטים. בשנים 1945–1948 התבצרה המדינה בתחום ההשפעה הסובייטי בשליטת המפלגה הקומוניסטית הבולגרית (BCP) שפיקחה על תוכנית סטליניזציה בסוף שנות הארבעים והחמישים, והצטרפה לברית ורשה בשנת 1955. הדיכוי הפוליטי היה נרחב. בולגריה נעשתה תלויה מאוד בחסות סובייטית. הסיוע הטכני והפיננסי הסובייטי איפשר לה להשתקם במהירות. ברית המועצות סיפקה לבולגריה אנרגיה ושוק לסחורותיה. גם בולגריה קיבלו סיוע צבאי בהיקף גדול מברית המועצות, בשווי 16.7 מיליארד דולר בין 1946 ל-1990 בולגריה נותרה חלק מהגוש הסובייטי עד 1989, אז החל ה-BCP להתרחק מברית המועצות. הבחירות הראשונות הכלל מפלגתיות נערכו בשנת 1990 וה-BCP איבדה את השלטון בבחירות בשנה שלאחר מכן.
גיאורגי איבנוב, קצין צבא בולגרי היה הבולגרי הראשון שהגיע לחלל החיצון עם החללית סויוז 33 יחד עם הקוסמונאוט הסובייטי ניקולאי רוקאבישניקוב. מדענים בולגרים היו מעורבים בהכנות לטיסה. במהלך עידן זה הובלה בולגריה על ידי טודור ז'יבקוב, ידידו הקרוב של ניקיטה חרושצ'וב.
אחרי 1989
לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989 נכנסו יחסי בולגריה–רוסיה לשלב חדש. היחסים הושפעו מהנטייה הפוליטית של המפלגה בשלטון. השמאל תמך ביחסים קרובים יותר מהימין. ניסיונות ההתערבות הרוסיים נמשכו לאחר קריסת ברית המועצות. זה הביא לגירושם של שני דיפלומטים רוסים במהלך ממשלת ה- UDF (СДС) במרץ 2001, כאשר איוואן קוסטוב, אז ראש ממשלת בולגריה, נודע לניסיונות להפיל את הממשלה הבולגרית על ידי סוכנים רוסים בממשלת בולגריה, רק חמישה חודשים לפני מועד הסיום הלגיטימי של הקדנציה הממשלתית. היחסים בין שתי המדינות נותרו מתונים למרות השתלבות בולגריה עם מערב אירופה וארצות הברית. בולגריה הצטרפה לנאט"ו בשנת 2004, ואל האיחוד האירופי בשנת 2007.
נשיא בולגריה מאוחר יותר, גאורגי פרבאנוב ממפלגת BSP, חיפש שיתוף פעולה באנרגיה בתוכנית שהוא כינה "גרנד סלאם". אף על פי שהצליח להשיג שני מנדטים, היה במידה רבה חסר תמיכה ציבורית. מאוחר יותר תוקנו מרבית ההסכמים, כשניתן היה סיכוי לפרויקטים מוצלחים, תוך הפסקת מאמצים לא מוצלחים, כמו NPP Belene, שהופסק בגלל אופיו הבלתי רווחי של הפרויקט עבור הצד הבולגרי. לכך התנגד ראש הממשלה לשעבר ומנהיג ה-PES הנוכחי סרגיי סטאנישב, שהבטיח להחליף את ממשלת הימין של בויקו בוריסוב.
אירית קדם
אירית קדם (נולדה ב-23 ביולי 1958) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
כתביה מתפרסמים מעת לעת באנתולוגיות ובכתבי עת שונים וכמה משיריה הולחנו.
ביוגרפיה
קדם למדה סִפרות כללית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב. את הדוקטורט שלה באמנות התיאטרון החלה בגיל 45 באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית שמעון לוי, בזמן ששימשה כמפקחת ומפתחת בתחום חדשנות וחינוך של האגף לניסויים ויזמות של משרד החינוך. כותרת עבודת הדוקטורט היא "דרמת אמצע החיים ואמצע החיים בדרמה - חוויה גברית, חוויה נשית".
הייתה מורה ומחנכת בביה"ס התיכון בית ירח שבעמק הירדן, דרמה תרפיסטית (בוגרת ומרצה במכללת תל חי) וחברת יה"ת (האגודה הישראלית לטיפול באמצעות אמנויות), מחזאית ובימאית ביישובים קהילתיים, הנחתה קבוצות במרכז לפסיכולוגיה יישומית רב-ממדית (פירם בתמרת) והיתה מרצה לתיאטרון, תקשורת, דרמה תרפיה, חינוך ופסיכולוגיה במכללות: תל חי, אורנים, אוהלו וכינרת. למדה לימודי הדרכת אמנות למדריכים בכירים במכללת "כינרת" (2003- 2006).
פרטים אישיים
אירית קדם נולדה בגבעתיים ללינדה כהן יוחננוף, ילידת מצרים (1922-2016) ולאריה (אוסי) פלדש, יליד הונגריה (1910-2005).
למדה בגבעתיים, בביה"ס היסודי א.ד גורדון ובביה"ס העל- יסודי ע"ש דוד קלעי. הייתה חיילת בגרעין נח"ל (גרעין גביש), חברת קיבוץ תל קציר (1976–1986), תושבת מושב רמות (1987–1990).
כיום מתגוררת במושב מעלה גמלא שברמת הגולן, אשת חקלאי (ארז), אם לשלושה וסבתא לארבעה.