cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחנה שבויים
הדין הבינלאומי
בשנת 1899 אשררו מעצמות אירופה את אמנת האג הראשונה, האמנה כללה בין השאר פרק על הבטחת יחס הוגן לשבויי מלחמה וקבעה את היסוד לפיו השבוי נמצא בחסות המדינה השובה וגורלו איננו נתון לשרירות-ליבו של הכוח השובה. בשנת 1907 אושררה אמנת האג השנייה שהייתה שדרוג של אמנת האג הראשונה. אמנת האג השנייה הייתה חלק מ"האמנה על אודות דיני ומנהגי המלחמה ביבשה (IV)" שאושררה על ידי כל המדינות שלחמו במלחמת העולם הראשונה, למעט סרביה ומונטנגרו. על פי אמנת האג השנייה, התחייבו הצדדים לנהוג בשבויים בצורה אנושית, ולכלוא אותם רק בתור אמצעי למנוע את בריחתם. תנאי השבויים היו צריכים להיות כתנאים של חיילים של המדינה השובה, מבחינת מגורים, אוכל ולבוש. על פי האמנה, הותר להעביד שבויים חוגרים תמורת תגמול כספי והשכר המגיע להם ישמש להטבת תנאי כליאתם והעודף ישולם להם עם השחרור.
זכויותיהם ומעמדם של שבויים נקבעו באמנות ז'נבה השלישית (1929) והרביעית (1949). האמנות מגינה על השבוי מרגע נפילתו בשבי ועד לשחרורו, ומחייבת את הצבאות לנקוט באמצעים שיקלו על זיהוי השבויים. האמנה אוסרת על עינוי שבויים וקובעת כי נציגי הצלב האדום רשאים לבקר בכל מחנה שבויים, על כל תתי-המתקנים שבו (מעצר, בית חולים וכדומה), בכל עת.
עד המאה ה-20
עד שלום וסטפליה (1648) היו הצבאות הלוחמים קטנים יחסית. שבויים, בפרט פצועים, הוצאו להורג או ערקו לצד השובה. שבויים אציליים הוחזקו בתנאי כלא ונפדו בכסף בתום הקונפליקט או במהלכו. לפיכך לא התקיים צורך לכליאת שבויים. אחד ההסכמים ההדדיים במסגרת שלום וסטפליה היה הסכם שלא לפגוע בחייל אויב שכנכנע ושלחררו עם תום המלחמה. שבויים הוחזקו במחנות זמניים סמוך לשדה הקרב או בטירות כבושות.
ב-1797 הוקם ליד פטרבורו, קיימברידג'שייר שבאנגליה מחנה השבויים Norman Cross, המחנה הראשון שנבנה במיוחד לצורך זה, עבור שבויים צרפתיים שנשבו במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון.
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוחזקו למעלה מ-8 מיליון איש במחנות שבויים. מספר השבויים העצום היווה בעיה לוגיסטית ובמהלך המלחמה התפתחו בקרב הצדדים הלוחמים שיטות לטיפול בשבויים. החזקת השבויים קרוב לחזית במחנות זמניים הוכחה כבלתי מתאימה, עקב תנאי תברואה לקויים שגרמו לפריצת מגפות ואפשרות טכנית לבריחת שבויים אל החזית הקרובה וממנה חזרה לשורותיהם. השמירה על השבויים ריתקה כח אדם רב לוחם באופן בלתי מתוכנן וגרעה אותו מן החזית וכן הצריכה הובלת אספקה יקרה לטובת השבויים, שסבלו בשל הצורך בחסכון מרעב ומחסור. בהמשך המלחמה הועברו מחנות השבויים לעורף, בייחוד ברוסיה. כך הוקמו מחנות שבויים בסיביר, המרכזי שבהם בקרסנויארסק. רבים מהשבויים מתו מקור, רעב, עבודת פרך ועונשים פיזיים. העברת מחנות השבויים הגרמניים לעורף דווקא הטיבה את תנאי השבויים.
מלחמת העולם השנייה
האכזריות וחוסר האנושיות של מלחמת העולם השנייה לא פסחו על מחנות השבויים. גרמניה הנאצית ביקשה לשמור על מראית עין של קיום החוק הבינלאומי ולפיכך הוקמו בה מחנות ייעודיים לשבויי מלחמה מצבאות בעלות הברית ממדינות המערב שכונו סטלאג (StaLag, קיצור של Stammlager), קצינים הוחזקו בנפרד במחנות שנקראו אופלאג (Oflag ,Offizierslager) לצלב האדום הותר לבקר במחנות והשבויים זכו ליחס סביר באופן יחסי. עם זאת, שבויי מלחמה רוסים ופולנים נשלחו פעמים רבות למחנות ריכוז, כולל אושוויץ. הגרמנים ניצלו את העובדה שברית המועצות לא אשררה את אמנת ז'נבה משנת 1929 ואף לא הכריזה באופן חד-משמעי על מחויבותה לאמנת האג השנייה וראו עצמם משוחררים מכל עכבה חוקית לגבי היחס לשבויי המלחמה משטחי ברית המועצות. שבויי המלחמה הסובייטים הוצעדו מאות קילומטרים, או הוסעו בקרונות רכבת להובלת בהמות, אולצו להקים בעצמם מחסות במחנות מאולתרים והוצאו להורג בטענות של מה-בכך. סיום מסעם לא היה במחנות שבויים אלא במחנות ריכוז. חלק משבויי המלחמה, רובם אוקראינים, גויסו על ידי האס אס, שהיה ממונה על מחנות הריכוז כסייענים.
האימפריה היפנית ראתה בשבי בושה והשפלה. לוחמים יפנים העדיפו התאבדות על שבי. צידו השני של המטבע היה התייחסות מבזה ומשפילה של הכוחות היפנים לשבויי מלחמה בריטים ואמריקאים שנכנעו להם. מחנות השבויים ביפן ובשטחי הכיבוש שלה במנצ'וריה ובורמה נודעו ביחסם המשפיל שכלל החזקתם של השבויים בתנאים של רעב, זיהום ומניעת טיפול רפואי.
השבויים מן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הובלו למחנות במה שכונה "ספינות גיהנום" (Hell Ships), ספינות דחוסות שהתנאים בהן היו נוראים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הקפידו בדרך כלל המדינות החתומות על האמנות הבינלאומיות על תנאי השבי במחנות. מדינות שלא היו חתומות על האמנות (כגון צפון וייטנאם בעת מלחמת וייטנאם) אסרו שבויים בתנאים קשים ולא דיווחו עליהם לצלב האדום.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ומלחמת אפגניסטן שבתה ארצות הברית מספר גדול של לוחמי אל-קאעידה וטליבאן שהוגדרו כטרוריסטים. על מנת לאסור ולחקור את השבויים בחופשיות שאינה כבולה לחוק הבינלאומי כלאה ארצות הברית שבויים אלה במתקן המעצר בגואנטנמו שבמפרץ גואנטנמו בקובה, שטח שאינו כפוף לחוקת ארצות הברית. ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל טוען שממשלת ארצות הברית מנצלת את הפרצות בחוק הללו על מנת לעצור ללא משפט ולחקור באמצעים שאינם חוקיים לפי האמנה
מחנות שבויים בישראל
עקב העובדה שמלחמות ישראל היו קצרות יחסית, לא הוקמו במהלכן מחנות שבויים קבועים. השבויים טופלו במחנות ארעיים או בבסיסי צבא שהותאמו לצורך כך.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה ובעת שהות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, בין השנים 1982-2000, ניהלה ישראל את כלא אנצאר, שהיה מתקן כליאה לשבויים. הכלא הוקם בשטח לבנון כיוון שהחוק הבינלאומי אוסר על הגליית שבויים שנשבו בשטח כיבוש אל מחוצה לו.
מדינת ישראל אינה מכירה באנשי ארגוני טרור הפועלים נגדה (חמאס, חזבאללה וכדומה) כחיילים, ולפיכך אינה מכירה בהם כשבויים כשהם נתפסים בידי חיילי צה"ל. לפעמים מועמדים אנשים אלה למשפט ונכלאים בגין עברה על חוקי מדינת ישראל, ולעיתים הם מוחזקים לפי צו מעצר מנהלי. בעיתונות הישראלית מקובל לכנות אנשים אלה "אסירים" או "עצורים", בעוד התקשורת הערבית מכנה אותם "שבויים" (أسرى). בשנת 2002 חוקקה הכנסת חוק בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", שנועד להסדיר את העניין בחוק. עצירים אלה, שנתפסו בעיקר באינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה מוחזקים בכלא קציעות ("אנצאר 3") ובבית סוהר עופר (הנמצא בשטחי יהודה ושומרון ולכן השוהים בו לא נחשבים על ידי החוק הבינלאומי לשבויים שהוגלו משטח כבוש).
איליין צ'או
איליין לן צ'או (באנגלית: Elaine Lan Chao; נולדה ב-26 במרץ 1953) היא פוליטיקאית אמריקאית ממוצא טאיוואני, חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כמזכירת התחבורה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא דונלד טראמפ. צ'או כיהנה כמנהלת חיל השלום בשנים 1991–1992 וכמזכירת העבודה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנים 2001–2009. בעקבות ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021, הכריזה צ'או על התפטרותה כמזכירת התחבורה.
ביוגרפיה
צ'או נולדה בטאיפיי שבטאיוואן, בת להורים שנמלטו לאי בעקבות מלחמת האזרחים הסינית. ב-1961 עברה עם אמה ואחיותיה הצעירות לארצות הברית, שם חברו בניו יורק לאביה ששלוש שנים קודם לכן החל ללמוד במדינה. אביה נהיה לאיל ספנות ופילנתרופ.
ב-1975 סיימה תואר ראשון בקולג' מאונט הוליאוק במסצ'וסטס וב-1979 סיימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. לאחר לימודיה עבדה בסיטיקורפ ובבנק אוף אמריקה.
ב-1983 התקבלה לתוכנית עמיתי הבית הלבן ועבדה עבור ממשל נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. ב-1986 מונתה למשנה לראש מנהל הספנות במחלקת התחבורה של ארצות הברית וב-1988 מונתה לעמוד בראש סוכנות הפיקוח על תחום הספנות. ב-1989 מונתה לסגנית מזכיר התחבורה סמואל סקינר. בתקופת מלחמת המפרץ הייתה אחראית על התיאום עם ציי הסוחר לתמיכה במאמץ המלחמתי.
בשנים 1991–1992 כיהנה כמנהלת חיל השלום. ב-1993 מונתה לנשיאה ומנכ"לית ארגון הסיוע "United Way of America", ושיקמה את הארגון שסבל משערוריית הונאה מצד מנהלו הקודם. ב-1996 הצטרפה כעמיתה למכון המחקר השמרני "Heritage Foundation".
לאחר היבחרו של ג'ורג' ווקר בוש מונתה צ'או בינואר 2001 למזכירת מחלקת העבודה ומילאה תפקיד זה בכל שמונה שנות כהונתו של בוש כנשיא. בתקופת כהונתה הביאה לשינוי בחוק תנאי העבודה התקינים, כך שגם עובדי צווארון לבן יכללו בו ויהיו זכאים לתשלום עבור שעות נוספות ושכר מינימום.
ב-31 בינואר 2017 נכנסה לתפקידה כמזכירת מחלקת התחבורה בקבינט של דונלד טראמפ, לאחר אישור מינויה בסנאט (ברוב של 93–6). על רקע ההסתערות על קומפלקס הקפיטול ב-6 בינואר 2021, הכריזה צ'או ב-7 בינואר 2021 על התפטרותה מהתפקיד. התפטרותה נכנסה לתוקף ב-11 בינואר, 19 ימים בלבד בטרם הסתיימה כהונתה בין כה וכה.
חיים אישיים
צ'או נשואה מ-1993 למיץ' מקונל, סנאטור מטעם מדינת קנטקי ומנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית בסנאט.
ביל דה בלאזיו
ביל דה בלאזיו (באנגלית: Bill de Blasio; נולד ב-8 במאי 1961) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית ניו יורק ה-109.
ביוגרפיה
דה בלאזיו נולד בניו יורק בשם "וורן וילהלם הבן" וגדל בקיימברידג', מסצ'וסטס. הוא בנם השלישי של וורן וילהלם ומריה (לבית דה בלזיו) שהיו ממוצא גרמני ואיטלקי. אביו שירת בצבא במלחמת העולם השנייה ואיבד רגל בקרב אוקינאווה. לאחר המלחמה עבד אביו ככלכלן. בתקופת המקארתיזם סבלו הוריו של דה בלאזיו מרדיפות בשל עמדותיהם השמאליות. אביו של דה בלאזיו סבל מאלכוהוליזם ובעקבות זאת נפרדו הוריו כשהיה בן שבע והתגרשו. כשגדל אימץ דה בלאזיו את שם נעוריה של אימו כשם משפחה ואת כינוי הילדות שלו כשם הפרטי.
דה בלאזיו קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קולומביה. בתחילת שנות ה-80 היה פעיל שמאל ובין השאר תמך במשטר הסנדיניסטי בניקרגואה, וב-1988 נסע למדינה והשתתף בפעילות רפואית של ארגון הומניטרי.
קריירה פוליטית
בשנים 1984–1997 עבד במשרות שונות בארגונים חברתיים בארצות הברית ובמנגנון העירייה בניו יורק. ב-1997 מונה למנהל אזורי למדינות ניו יורק וניו ג'רזי מטעם מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון. בשנת 2000 ניהל את הקמפיין המוצלח לסנאט של הגברת הראשונה דאז, הילרי קלינטון.
כיהן בשנים 2002–2009 כחבר מועצת העיר ניו יורק, וייצג את המחוז ה-39 בברוקלין (בורו פארק, גני קרול, קובול היל, גוואנס, קנסינגטון, פארק סלופ ווינדזור טראס). בשנת 2009 נבחר לנציב תלונות הציבור (Public Advocate of New York City) של העיר.
ב-2013 התמודד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לראשות העירייה, והתבלט בין המועמדים כשמאלני בלתי מתפשר וכאנטי-תזה לראש העיר הפורש מייקל בלומברג. במסע הבחירות שלו, תחת הסיסמה "ניו יורק - סיפורן של שתי ערים" הדגיש את הפער בין העשירים לעניים בעיר והציע להעלות מיסים למשתכרים יותר מחצי מיליון דולר בשנה, לטובת מימון פעולות חינוך.
בתחילת המרוץ פיגר בסקרים אחרי חבר בית הנבחרים לשעבר אנתוני וינר, יו"ר מועצת העיר כריסטין קווין, לסבית מוצהרת שהייתה מקורבת לבלומברג, וביל תומפסון, אפרו-אמריקני שהיה המועמד הדמוקרטי בבחירות הקודמות. הוא זכה לתשומת לב תקשורתית כשנעצר בעת שהשתתף בהפגנה נגד סגירת בית חולים בברוקלין, ופרץ בסקרים בעקבות תשדיר הבחירות בו הופיע בנו בן ה-15, דנטה, שחור בתספורת אפרו, ודיבר על כך שאביו יפסיק את מדיניות ה"עצור וחפש" ("stop and frisk") של משטרת ניו יורק שפגעה במיוחד באוכלוסייה האפרו-אמריקנית בעיר.
בהצבעה שנערכה ב-10 בספטמבר זכה במועמדות המפלגה בסיבוב הראשון, עם קצת מעט ל-40 האחוז הנדרשים, לפני תומפסון.
Australian Dictionary of Biography
Australian Dictionary of Biography (מילולית: המילון האוסטרלי לביוגרפיה; בראשי תיבות: ADB או AuDB) היא אנציקלופדיה שיתופית לאומית, שמתוחזקת על ידי האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. האנציקלופדיה מספקת מאמרים ביוגרפיים של אנשים בולטים הקשורים להיסטוריה האוסטרלית. האנציקלופדיה פורסמה בתחילה בסדרה של שנים עשר כרכים מודפסים בין 1966 ל-2005, ומאז פורסמו 18 כרכים. האנציקלופדיה פורסמה באינטרנט מאז 2006 על ידי המרכז הלאומי לביוגרפיה באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
ביל דה בלאזיו
כראש עיריית ניו יורק
ב-5 בנובמבר 2013 נבחר לראשות עיריית ניו יורק, ברוב של 73% מהקולות מול המועמד הרפובליקני, ג'ו לוטה, וב-1 בינואר 2014 החליף בתפקיד את מייקל בלומברג, שפרש לאחר 12 שנות כהונה. הוא הדמוקרט הראשון זה עשרים שנה העומד בראש העיר הגדולה בארצות הברית.
במהלך כהונתו הראשונה עלה דה בלאזיו לכותרות פעמים רבות, למשל, כאשר חייב יזמי נדל"ן להקצות 20% מהדירות בכל פרויקט עבור דיור בר השגה, או כאשר הוריד את מחירי הכרטיסים למעבורות בניו יורק וגרם לעלייה משמעותית במספר המשתמשים באמצעי תחבורה זה, כחלק מניסיון להפחית את עומסי התנועה בעיר. בשנת 2014 ביחד עם פולי טרוטנברג הוביל את תוכנית Vision Zero להקטנת תאונות דרכים בעיר.
ב-7 בנובמבר 2017 נבחר דה בלאזיו לכהונה שנייה, והביס את המועמדת הרפובליקנית ניקול מליוטקיס (Nicole Malliotakis) ברוב של 66% מול 27%.
דה בלאזיו עסק רבות בנושאים סביבתיים. הוא ניסה להפוך את ניו יורק לאחת הערים המובילות בנושא ההשקעות הסביבתיות כאשר הכריז בינואר 2018 שעיריית ניו-יורק תעביר כספים בשווי 5 מיליארד דולר ממסלולי השקעות שכוללים חברות אשר מזהמות את הסביבה, ואף הצהיר שהעירייה תתבע את חברות הנפט החזקות על חלקן בשינויי האקלים. בנוסף, לאחר הצהרה של דונלד טראמפ שארצות הברית תיסוג מהסכם פריז, האיר דה בלזיו את בניין העירייה בירוק לאות תמיכה בהסכם האקלים, ובהמשך אף התחייב שניו יורק תמשיך לעמוד בהסכם גם אם ארצות הברית תפרוש ממנו. באפריל 2018 הודיע כי כניסת מכוניות לאזור הסנטרל פארק תאסר במטרה להפחית תאונות וזיהום אוויר. באפריל 2019 הכריז דה בלאזיו על תוכנית רחבה להגנה על הסביבה, הכוללת שינויים רבים ביניהם התחייבות מוסדות עירוניים לצריכת אספקת חשמל שאינה מגיעה מדלקים פוסיליים, הפחתת צריכת בשר הבקר על ידי מוסדות עירוניים ב-50% אחוז, הפסקה גורפת של הצריכה העירונית של בשר מעובד, וחוקים המחייבים בעלי מבנים לשפרם בשנים הקרובות בהתאם לתקני אנרגיה מחמירים.
Australian Dictionary of Biography
הפרויקט ADB פועל מאז 1957. הצוות נמצא במרכז הלאומי לביוגרפיה במחלקה להיסטוריה של בית הספר למחקר במדעי החברה (RSSS) באוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה. מאז הקמתו, מעל 4,000 מחברים שונים תרמו ל-ADB כ-9,800 מאמרים. 210 מהמאמרים היו של אוסטרלים ילידים, והם הוסברו על ידי תאוריית "פולחן השכחה" של ויליאם אדוארד הנלי סטנר, סביב תרומתם של האוסטרלים הילידים לחברה האוסטרלית.
ביל דה בלאזיו
כראש עיריית ניו יורק
במהלך כהונותיו חיזק ביל דה בלאזיו את מעמדה של ניו יורק כ"עיר מקלט", בה נאסר על שוטריה ופקידיה של העיר לשתף פעולה עם ניסיונות לעצור מהגרים חסרי אישור שהייה, ונאסר על רשויות הרווחה לברר את מעמד האזרחות או הויזה של נזקקים לשירותים. ראשי ה-ICE טענו כי מדיניות זו אינה מותירה להם ברירה אלא לבצע מעצרים בבתי משפט ובפשיטות בקהילה, דבר המסכן אזרחים וגם את סוכניה.
חייו האישיים
דה-בלאזיו נשוי לשירליין מקריי, משוררת ופעילה פוליטית אפרו-אמריקאית, שלפני שנפגשו הזדהתה כלסבית. השניים נפגשו ב-1991 כשעבדו בעיריית ניו יורק, ונישאו ב-1994. הם מתגוררים ברובע ברוקלין, ושני ילדיהם קיארה ודנטה למדו במערכת החינוך הציבורית.
Australian Dictionary of Biography
כרכי האנציקלופדיה
עד כה, הפיקה ה-ADB שמונה עשרה כרכים קשיחים של מאמרים ביוגרפיים על דמויות חשובות מההיסטוריה האוסטרלית. כל הכרכים פורסמו על ידי הוצאת אוניברסיטת מלבורן. בנוסף לפרסום עבודות אלו, ה-ADB מעמיד לרשות הקהילה האקדמית ולציבור את חומר המחקר העיקרי שלה.
ביל דה בלאזיו
יחסו לישראל
עמדותיו של דה בלאזיו הן פרו-ישראליות. לפני היותו לראש עיריית ניו יורק ביקר שלוש פעמים בישראל.
בינואר 2014 הגיע באופן בלתי מתוכנן לנאום בפני השדולה הפרו-ישראלית אייפאק וציין כי: "חלק מהגדרת התפקיד שלי היא להגן על ישראל".
Australian Dictionary of Biography
פרסום מקוון
ב-6 ביולי 2006, הושק אתר מקוון בעזרתו של המושל הכללי של אוסטרליה, מייקל ג'פרי, וזכה בפרס התרבות הלאומי של מאנינג קלארק בדצמבר 2006. האתר הוא הפקה משותפת של ADB, המרכז האוסטרלי למורשת המדע והטכנולוגיה ואוניברסיטת מלבורן.
ביקורת
ב-2018, קלינטון פרננדס כתב כי ADB שותקת באופן בולט לעבר דמויות משפיעות בהתפתחות אוסטרליה, שמקושרות לעבדות, כמו ג'ורג' פייף אנגאס, ארצ'יבלד ברט , צ'ארלס אדוארד ברייט , רוברט אלווד , לכלן מקווארי, ג'ון בליסאריו  וגודפרי קרטר. עם זאת, מסד הנתונים Legacies, שממנו פרננדס השיג את המידע, אינו חד משמעי באשר לקשר של ג'ורג' פייף אנגאס עם העבדות. מסד הנתונים כתב כי הוא לא הגיש את התביעות בעצמו אלא גבה את סכום הפיצוי מסיבות לא ידועות.
עמרי בן נתן
עמרי בן-נתן (נולד ב-17 ביוני 1986) הוא עורך דין, מייסד ובעלים של חברת עורכי דין העוסק בתחום התעבורה, שהתפרסם כמשתתף בתוכנית המציאות "האח הגדול". כמו כן, הוא ספורטאי עבר ישראלי, שהתחרה בסקי מים בכבלים ובסירות (וויקבורד), ואף שימש כמאמן נבחרת ישראל בוויקבורד.
קריירה
בשנת 1999 החל בן נתן לגלוש בסקי מים בכבלים, ואף היה אלוף ישראל בין השנים 2000–2004, ובשנת 2003 זכה במדליית זהב בסקי מים בכבלים באליפות ארצות הברית בסקי מים בכבלים שנערכה באורלנדו, פלורידה. בשנים 2004/2005 זכה בן נתן במדליית כסף באליפות אירופה סקי מים בכבלים, ובשנים 2007/2008 הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה בסקי מים בכבלים. בשנת 2012 החל בן נתן לאמן את נבחרת ישראל בוויקבורד, שתחת ניהולו זכתה שלוש פעמים באליפות העולם וארבע פעמים אליפות אירופה, ובשנת 2015 אף זכה בתואר מאמן השנה.
הוא ואחיו שימשו כדוגמנים ואף הופיעו בתצוגה של קסטרו, ב-2003 השתתפו בתחרות "ניו מודלס" ונבחרו לסגנים השניים.
חיים אישיים
בן נתן היה בזוגיות עם הדוגמנית קסניה טרנטול, אשר הכירו במהלך השתתפותם בתוכנית "האח הגדול". לאחר מכן ניהל זוגיות עם הדוגמנית עדן פינס.
מידלברי קולג'
מידלברי קולג' נוסד בשנת 1800 בעיירה מידלברי שבמדינת ורמונט, ארצות הברית. מידלברי קולג' היה הראשון להעניק תואר בוגר לאפריקאי-אמריקאי בשנת 1832 ובין הראשונים לקבל לשורותיו נשים. במידלברי קולג' לומדים כ-2500 תלמידים והוא מדורג בין הקולג'ים הטובים בארצות הברית.
בית הספר לשפות
הקולג' כולל גם בית ספר לשפות שהוקם בשנת 1915 ופועל כשתלמידי התארים הרגילים נמצאים בחופשה במהלך חודשי הקיץ. במסגרת בית הספר מתקיימים לימודים ב-11 שפות שונות, בהן צרפתית, גרמנית וספרדית. תלמידי בית הספר מחויבים שלא לדבר בשפה שאינה שפת הקורס אותו הם לומדים במהלך שהותם במקום. זאת, באמצעות טקס שנערך ביומו הראשון של הקורס.
מטרופולין
מֶטְרוֹפּוֹלִין היא אוסף גדול של יישובים עירוניים וכפריים, המקיימים זיקות בעוצמות שונות אל עיר־אם, שעל שמה קרויה לרוב המטרופולין. עיר־האם מספקת לערי ויישובי הלוויין שירותים בתחומי התעסוקה, החינוך, התרבות, ושירותים נוספים. הזיקות לעיר הראשית מתבטאות בין השאר בנסיעות תדירות אליה.
המונח מטרופולין הוא מונח גאוגרפי-סוציולוגי, ולא תמיד מתבטא בהגדרות מנהליות או שלטוניות. במטרופולין יכולות להיות רשויות מקומיות שונות, אך במקרים רבים נכללים מטרופולינים שלמים או חלקם העיקרי תחת רשות שלטונית אחת (רשות מקומית, מטרופולינית או מחוזית המאגדת ערים שונות), המייעלת את ניהול המטרופולין והערים המרכיבות אותו. בחלק מערי העולם קיימת מגמה של איחוד הרשויות בתחום מטרופולין או אגד הערים המרכזי של המטרופולין לרשות אחת, בדרך כלל עם רבעים או "ערים" בתוכהּ, והדרגות השונות נוטלות סמכויות שונות בניהול החיים בעיר.
עם התפתחות האזורים המטרופוליניים הגדולים נולד המגלופוליס, חיבור של כמה מטרופולינים שונות בגודלן וקרובות גאוגרפית המקיימות קשרים שונים ביניהן.
דוגמאות למטרופולינים גדולות בעולם:
ערי הליבה של מטרופולין רב-מרכזית אינן בהכרח מחוברות פיזית באזור עירוני רציף ביניהן, המבדיל אותן מאגד ערים, הדורש רציפות עירונית.
אטימולוגיה
מקור המונח ביוונית: "מטרו" – אֶם; ו"פוליס" – עיר, כלומר: "עיר אם". מכיוון שפוליס היא "עיר מדינה", הרי שבמערכת קולוניאלית משמש המונח לציון "ארץ האם", כלומר המרכז הקולוניאלי, לעומת הפריפריה, שהיוותה את שאר חלקי האימפריה.
לפי קביעת האקדמיה ללשון העברית, מינו הדקדוקי של השם "מטרופולין" הוא נקבה, ומספרו יחיד ('מטרופולין גדולה'). ברבים: מטרופולינים (גדולות).
מאפייני המטרופולינים
אחד המאפיינים הבולטים של המטרופולינים היא תופעת היוממות, שבה אנשי המטרופולין עובדים או מקבלים שירותים בעיר-האם על בסיס יומיומי, ולרוב נוסעים אליה בבוקר ויוצאים ממנה בשעות אחר הצהריים ובערב. מבנה כלכלי כזה מצריך הקמת מערכות תחבורה גדולות ויוצר בהן שעות עומס.
רוב המטרופולינים בנויות בצפיפות יחסית, המתגברת עם הקרבה לאזור הליבה, ומכילות יישובים השונים זה מזה בגודל, באופי וברמה הסוציו-אקונומית, מה שהופך את המטרופולין למארג אנושי מורכב המשקף פעמים רבות את אופי האוכלוסייה במדינה.
מודל השלבים במחזור חיים של המטרופולין
המטרופולין מתאפיינת בגלעין צפוף המוקף בטבעת יישובים היוצרים יחדיו שוק עבודה אינטגרטיבי. התופעה השכיחה להתפתחות המטרופולין היא צמיחה המתפשטת ממרכז המטרופולין (הגלעין) אל מעבר שוליו. על פי המודל של האל ההתפתחות המטרופולינית מתרחשת בארבעה שלבים :
בשלבים הראשונים של התפתחות המטרופולין, היישובים הסובבים את הגלעין לא משתפים פעולה עם העיר המרכזית. מתוך חשש של השתלטות הגלעין. אך במשך השלב השני והשלישי, לאחר הפיצול העירוני, היישובים מקבלים כח ומפגינים נכונות לשתף פעולה. ככל שהמבנה ההיררכי של המטרופולין מתפצל, המבנה המטרופוליני נהיה יותר שוויוני והסיכוי לשיתוף פעולה בין הרשויות המקומיות במרחב גדל ומביא לצדק חלוקתי.
לכל יישוב בתוך המטרופולין יש רשות מקומית משלו, האחראית לניהול וארגון העניינים בתוכו. הקשרים בין היישובים כרוכים בתחרות. כל רשות מעודדת הקמת מפעלי תעשייה ואזורי תעסוקה שמהווים מקורות הכנסה ליישוב. בנוסף למשיכת אוכלוסייה בעלת הכנסה גבוהה ונכונות לשלם מיסים גבוהים. התחרות גדולה יותר בין העיר המרכזית ליישובים המקיפים אותה מאחר שהגלעין מספק את רוב השירותים והתעסוקה וגובה מיסים יותר.
התפתחות המטרופולין
ישנם שני מודלים מרכזיים המאפיינים את התפתחות המטרופולין במרחב:
מבחינה היסטורית יש הבדל בין ההתפתחות של המטרופולין האירופי לבין המטרופולין האמריקאי. התפתחות המטרופולין האירופי נשענת על עיצוב מערכות התחבורה הציבורית והתפתחות רשת מסילות הרכבת. השלד המטרופוליני נקבע לפי המערך התחבורתי שעוצב לפני הצמיחה מהגלעין החוצה.
לעומת זאת המטרופולין האמריקאי מתבסס על שיטה כלכלית המעודדת יוזמה פרטית שמאופיינת בבעלות פרטית על הקרקע ועל כן עיצוב המרחב המטרופוליני נשען על מערכת הכבישים. השלד המטרופוליני נקבע על ידי יוזמות פרטיות והמעבר אל הפרברים התאפיין בצפיפות בינוי נמוכה דבר שגרם לקושי בעיצוב מערך התחבורה הציבורית ולגידול השימוש ברכב הפרטי.
גבול הפיתוח העירוני
לאחר התפשטות הצמיחה אל מעבר לאזור החיצוני של המטרופולין חלה נגיסה בשטחים הפתוחים והחקלאיים ויש צורך בהגבלת ההתפתחות העירונית לצורך שמירה על המצב הטבעי של השטחים הפתוחים. ההתנגדות לצמיחה עירונית אקראית אל מעבר לשטח הפתוח החלה לקראת סוף המאה ה -19 באנגליה ויושמה לראשונה בשנת 1935 סביב העיר לונדון. לעומת ארצות הברית אשר ישמה את הרעיון להגבלת הפיתוח העירוני רק בשנת 1973, סביב העיר פורטלנד באורגון. הרעיון באנגליה וארצות הברית זהה ונשען על הרצון לעצור הצמיחה העירונית אל השטחים הפתוחים, אך היישום היה שונה.
החגורה הירוקה – המודל הבריטי
בשנת 1935 הוצע לראשונה על ידי הוועדה האזורית לתכנון אזורי של לונדון הרעיון להקים חגורה ירוקה שאסור לבנות בה. מדובר ברצועה של שטח פתוח, שטחים פתוחים ציבוריים ואזורי בילוי שתהווה את הגבול לפיתוח העירוני של העיר לנדון. מעבר לחגורה ניתן לבנות ערים חדשות. הרעיון אומץ בהמשך במקומות שונים בעולם כמו פריס, מוסקבה, אוסטרליה ועוד. אולם, עם השנים התגלה כי הגבול לא היה מספיק חד והתאפשרה בניה מפוזרת גם בתוך רצועה זו ועל כן הפתרון של הרצועה הירוקה למניעת זחילת ההתפתחות העירונית לא השיג את ייעודו.
גבול הפיתוח העירוני UGB – המודל האמריקאי
הרעיון של הגבלת גידול המרקם הבנוי, הפך לכלי בתוכניות לעיצוב המרחב הלאומי בארצות הברית ובמדינות אחרות, כגון ישראל אשר אימצה כלי תכנוני זה להגבלת הפיתוח בתמ"א 35. תוכנית זו הגדירה "מרקמים" הקובעים את גבולות הפיתוח בכל אזור במדינה. בהתייחס להגבלת הפיתוח העירוני הוגדר המונח "מרקם עירוני" המוקף בקו גבול שמעבר לו לא ניתן לבנות.
מטרופולינים בישראל
בישראל ישנן ארבע מטרופולינים רשמיות - גוש דן (מטרופולין תל-אביב), מטרופולין ירושלים, מטרופולין חיפה ומטרופולין באר שבע. בארבע מטרופולינים אלו מתגוררת מעל ל-60% מאוכלוסיית המדינה.
All I Have
All I Have (בעברית: כל מה שיש לי) הוא שיר של הזמרת ג'ניפר לופז, בשיתוף הראפר אל אל קול ג'יי. השיר יצא כסינגל השני מאלבומה השלישי של לופז This Is Me... Then, וזכה להצלחה רבה במצעדי פזמונים ברחבי העולם. השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, כאשר הגיע לצמרות של מצעדי רבים. בנוסף השיר הוא בין השירים המוכרים ביותר של הזמרת. בבריטניה השיר מכר כ-200,000 עותקים, ולכן נכנס היישר למקום ה-2 במצעד הבריטי כאשר שם נשאר ולא הצליח להגיע לצמרת המצעד. השיר נכנס לאינספור מצעדי סוף שנה, אך לא הצליח לכבוש אף צמרת באף מצעד סוף שנה אשר אליו הוא נכנס. המבקרים שיבחו את הזמרת על השיר. השיר הוא השיר האחרון של הזמרת שהצליח להגיע לצמרת המצעד האמריקאי עד היום.
השיר
השיר מכיל, דגימה משירה של דברה לואוְז הנקרא "Very Special", השיר הוא שיר מ-1981 שנכתב על ידי ליסה פיטרס ביחד עם ויליאם ג'פרי. לקיחת הדגימה גררה תביעה מצידה של לואוז אשר תבעה את חברות התקליטים "אפיק רקורדס" ו-"סוני מיוזיק", בטענה שחרף העובדה שאלו קיבלו את אישורם של כותבי השיר ושל בעלת זכויות היוצרים עליו, חברת התקליטים אלקטרה, היה עליהן לקבל את גם אישורה כמבצעת. תביעתה של לואוז, שנשענה על חוקי מדינת קליפורניה באשר לפומביות ושימוש מסחרי בדמותו של אדם (Personality rights), נדחתה בטענה שהשימוש שעשו חברות התקליטים נעשה בהתאם לחוק הפדרלי לזכויות יוצרים, והלה גובר על החוק של מדינת קליפורניה. תביעת המשך של לואוז ושל חברת ההפקה שלה ספירט כנגד חברת התקליטים אלקטרה, בעלת זכויות היוצרים על השיר המקורי של לואוז, הסתיימה בדחיית טענותיה של לואוז על רקע מעשה בית דין ובהסדר שפרטיו לא פורסמו בין אלקטרה לספירט.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה עולמית רבה, כאשר כבש ראשי מצעדים. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי, המקום הגבוה ביותר אליו הגיע שיר של לופז מאז הלהיט "Ain't it Funny".
אש תוקד בקרבי
אש תוקד בקרבי היא קינה לתשעה באב העורכת ההשוואה בין מצבו הטוב של עם ישראל בזמן יציאת מצרים לבין מצבו הרע בימי חורבן הבית. מוכרת בסיומי השורות שלה: "בצאתי ממצרים", "בצאתי מירושלים". הקינה נאמרת ברוב קהילות ישראל, אשכנזים, ספרדים, תימנים ואיטלקים.
מחבר הקינה אינו ידוע בוודאות, אך ככל הנראה מדובר ברבי יהודה הלוי.
מבנה הקינה ותוכנה
הקינה בנויה במחרוזות כפולות, כשכל מחרוזת מורכבת משני טורים מנוגדים זה לזה: הטור הראשון מתאר את שאירע ביציאת מצרים, ומסתיים במילות הקבע "בצאתי ממצרים"; והטור השני את שאירע בחורבן הבית, ומסתיים במילות הקבע "בצאתי מירושלים". כל טור מתחלק לשתי צלעות החורזות זו בזו בחריזה פנימית, וכן סיומת השורה "בצאתי ממצרים" חרוזה עם סיומת השורה הבאה "בצאתי מירושלים". הטור הראשון בכל מחרוזת מצטרף לאקרוסטיכון אלפביתי. החריזה הכפולה, המתחלפת בתוככי השורות והקבועה בסופי השורות, יוצרת דמיון למבנה ה"משולשים" הנפוץ בשירת ספרד, שבו שורות החורזות בחריזה פנימית ומסתיימות בחרוז מבריח.
תוכן הקינה מבליט את הניגוד שבין מצב עם ישראל בראשיתו לבין מצבו בחורבן הבית. מבחינה זו, הסיומת "בצאתי ממצרים" אינה מדויקת, שכן הפיוט עוסק בכלל תקופת הראשית של עם ישראל, לרבות דברים קבועים או דברים שהתרחשו לאחר הכניסה לארץ, כמו השמיטה והיובל. גם תיאורי החורבן אינם מוגבלים לחורבן עצמו, ומזכירים גם את אדריאנוס המאוחר יותר. מצד סדרו, הוא בנוי בתחילה על פי הסדר הכרונולוגי של הטור הראשון: פותח ביציאת מצרים, ממשיך בקריעת ים סוף, בירידת המן, במתן תורה ובמסע במדבר ובכניסה לארץ. בחלקו השני הוא מתאר את המשכן ובית המקדש. בטור השני של כל מחרוזת, לא סודרו האירועים לפי סדר כרונולוגי, אלא נעשית התאמה בין האירוע לאירוע שנזכר בטור הראשון, כך שנוצרת הנגדה בין האירוע החיובי לאירוע השלילי המקביל לו אך הפוך ממנו. בחלק מנוסחי הקינה, המחרוזות החותמות מתארות את השמחה שעתידה לשוב בגאולה העתידה, ובמקום התיבות "בצאתי מירושלים" באות התיבות "בשובי לירושלים".
הניגוד בין העבר המפואר לצרות החורבן המובלט בקינה, תורם להרגשת העצב על המצב הנוכחי ויוצר תחושת אובדן על הפאר שהיה ואיננו. בכך, מטמיע הפיוט בקוראיו את "התרוקנותה של הקדושה" בעת החורבן. להרגשת העצב המתעצמת על ידי ההשוואה בין שני המצבים המנוגדים התייחס רבי יעקב חאגיז בספרו שו"ת "הלכות קטנות":.
מחבר הקינה
ברוב ספרי הקינות לא מופיע שם מחבר הקינה. בכתבי יד תימניים הופיעה הקינה בקבוצת קינות הכוללת במעורבב קינות משל רבי יהודה הלוי ומשל רבי אברהם אבן עזרא. במספר כתבי יד מיוחסת הקינה בפירוש לריה"ל ובמקצתם לראב"ע. בשל כך, כלל אותה פרופ' ישראל לוין במהדורתו של פיוטי ראב"ע, אולם היא הוכנסה למדור ה'מסופקים'. עם זאת, גם דב ירדן הכליל את הקינה במהדורתו של פיוטי ריה"ל. במקומות רבים הסתמכו על ספרו של לוין וקבעו שהקינה מיוחסת לאבן עזרא, אולם לוין עצמו הבהיר שאין בקביעתו ייחוס ודאי ולכן היא הוכללה במדור המסופקים. עזרא פליישר טען שעל פי מספר כתבי יד ניתן לקבוע בבירור שמחבר הקינה הוא ריה"ל. בנימין בר-תקוה ביסס ייחוס זה על מקבילות לשוניות בין "אש תוקד" לפיוטים אחרים של ריה"ל.
מקורות הקינה
השוואה בין יציאת מצרים ליציאת ירושלים מופיעה כבר במדרשי חז"ל. השוואה מפורטת, הדומה במובנים רבים לקינה שלפנינו, נמצאת במדרש המובא בילקוט שמעוני. שתי ההשוואות האחרונות במדרש: . אהרן מירסקי הראה כי הקינה מתבססת על המדרש המובא בילקוט שמעוני לא רק במבנהו ובצורתו, אלא גם בתכניו.
גם הפיוט הקדום משתמש בהשוואה דומה בפיוטיו. יניי, בקדושתא לשבת "דברי", חיבר פיוט המשווה את ימי משה עם ימי ירמיהו ופותח "אזכירה ימים עם ימים". בעקבותיו, ערך השוואה כזו גם רבי אלעזר בירבי קליר באחת מקינותיו לתשעה באב, שנשמרה בנוסח רומניא. אמנם, אם אכן הקינה נתחברה בספרד, לא סביר שהיא הושפעה ישירות מפיוטו של יניי, שלא הגיע לאירופה, אך ייתכן שהיא הושפעה מהקינה הקלירית.
השפעה
הקינה התפשטה בכל רחבי העולם היהודי והתקבלה לסדר הקינות לתשעה באב ברוב ככל עדות ישראל. המבנה הפשוט שלה המעביר מסר ברור של השוואה בין המצב הטוב דאז למצב הרע דהיום הוביל לכתיבת קינות רבות באותה מתכונת ובאותו מבנה. בספרד, רבי אברהם אבן עזרא חיבר קינה במבנה זהה הפותחת "אחי שמעו נא לי, אזכיר בהרים קולי, צאתי ממצרים" (כאמור, ייתכן שהוא מחבר שתי הקינות). מלבד "אש תוקד" ו"אחי שמעו", לא ידועים חיקויים נוספים של הקינה בספרד, אך באשכנז ובפרובאנס נכתבו כמה וכמה כאלה. הקינה הקדומה ביותר במסורת זו היא קינתו של רבי דוד בן שמואל הלוי משפיירא, הפותחת "אמונים שוררו, בתוך ים עברו, בצאתי ממצרים". נכתבו גם פיוטים המשמרים את הנושא והמבנה הכלליים, אך מחליפים את הסוגרים או את ציר ההשוואה כולו. רבי דוד בן אלכסנדרי חבר קינה שסוגריה הם "בצאתי מצוען" ו"בצאתי מכנען". פייטנים אחרים החליפו את יציאת מצרים במתן תורה, וקבעו את הסוגרים "בלכתי להר חורב" ו"והר ציון חרב" או "בחודש השלישי" ו"בחודש החמישי". קינה אחת מפרובאנס משווה בין ארץ ישראל לגלות ומשתמש בסוגרים "בארץ הצבי" ו"בארץ השבי". רבי עקיבא מפרנקפורט גיוון את השיטה וחיבר קינה במבנה הפוך, שבו השורה הראשונה מתארת את ימי החורבן ומסיימת "בצאתי מירושלים", והשורה השנייה מבקשת שה' יעשה נקמה בגויים ויושיע את עם ישראל כמו ביציאת מצרים ומסיימת "כבצאתי ממצרים".
מבנה הקינה, המנגיד בין עבר מפואר למצב העכשווי, אומץ בידי כותבים שונים גם עבור קינות על אירועים אחרים, לרבות בעת המודרנית.
בקרב הזרם המשיחי בחסידות חב"ד נפצה גרסה חדשה לקינה המקורית, ובה נוספה לכל בית שורה שלישית המתארת את המצב שיהיה לדעתם בימי הגאולה.
קינה נוספת שהושפעה מקינה זו, אך לא נכתבה במבנה זהה, היא קינתו של הרב שמואל הלוי וואזנר על השואה הפותחת גם היא במילים "אש תוקד בקרבי, בהעלותי על לבי".
אוברלין קולג'
אוברלין קולג' (באנגלית: Oberlin College) היא מכללה פרטית למדעי הרוח השוכנת בעיר אוברלין באוהיו שבארצות הברית.
המכללה נוסדה בשנת 1835 בשם "מכון קולגיאלי אוברלין" על ידי ג'ון ג'יי שיפרד ופילו סטיוארט. היא מציעה מעל ל־50 מגמות ראשיות ומשניות וכן שילובים ביניהן.
הקונסרבטוריון של אוברלין הוא הקונסרבטוריון הפעיל הוותיק ביותר בארצות הברית והמכללה היא המוסד להשכלה גבוהה השני שפועל הכי הרבה שנים ברציפות.
המכללה הייתה אחת מהמכללות הראשונות בארצות הברית שקיבלו אפרו-אמריקאים ללמוד אצלה, והראשונה לקבל נשים ללמוד אצלה. המכללה קיבלה אליה נשים ב־1837.
מאז הקמת המכללה למדו 12 זוכי פרס פוליצר ושלושה זוכי פרס נובל: סטנלי כהן, רוברט מיליקן ורוג'ר וולקוט ספרי.
נכון ל־2021, כיהנו/מכהנות שתי נשים בתור נשיאות המכללה, מתוכן אחת אפרו-אמריקאית.
המכללה חברה באיגוד הקולג'ים של האגמים הגדולים (GLCA) ובקונסורציום חמשת הקולג'ים של אוהיו.
היחס לישראל
בספטמבר 2014, הורתה נשיאת המכללה לתלות שלטים שחורים לזכר 2133 הפלסטינים שמתו עקב מבצע צוק איתן. ב־2016, חתמו מאות בוגרי המכללה על מכתב נגד אהדת נשיאת המכללה לפלסטינים. במכתב האשימו את המכללה באנטישמיות.
הנרי בולדווין
הנרי בולדווין (באנגלית: Henry Baldwin; ) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
ביוגרפיה
הנרי בולדווין היה בן למשפחה אריסטוקרטית בריטית ששורשיה הגיעו עד למאה ה-17. הוא נולד בניו הייבן, קונטיקט, כבנם של מייקל בולדווין ותיאודורה וולקוט. אחיו למחצה היה, שהיה חבר בית הנבחרים, סנאטור והנשיא הזמני של הסנאט. בולדווין למד בבית הספר הופקינס וב-1797, בגיל 17, הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מקולג' ייל. הוא המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים ליצ'פילד למד משפטים בקריאה עצמית ב-1798. הוא עבר לפיטסבורג והקים משרד עורכי דין מצליח. הוא השקיע בכבשנים לייצור ברזל מצפון לעיר, צעד שהוביל אותו לעבור למחוז קרופורד, שבו הוא נבחר כתובע במחוז השיפוטי החדש שהוקם אז, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1799–1801. הוא גם היה המוציא לאור של העיתון הרפובליקני Tree of Liberty.
לאחר מות אשתו הראשונה, מרנה נורטון, נישא בולדווין בשנית לסאלי אליקוט. ב-1816 נבחר בולדווין כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המחוז ה-14 של פנסילבניה מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. הוא נבחר מחדש לשתי תקופות כהונה נוספות, אך התפטר במאי 1822 בשל בריאותו הלקויה. לפני התפטרותו זרע בולדווין את זרעי הברית הפוליטית העתידית שלו עם הגנרל אנדרו ג'קסון כאשר ייעץ לו שהקונגרס יוותר על חקירה על פעילות צבאית תוקפנית בלתי מאושרת בפלורידה. ב-1828 גמל לו ג'קסון על שירותיו הפוליטיים במסעות הבחירות בבחירות לנשיאות של 1824 ושל 1828, כשהציג את מועמדותו של בולדווין לתפקיד מזכיר האוצר. ניסיונו הראשון של ג'קסון למנות את בולדווין לתפקיד נחסם על ידי הסנאט כאשר סגן הנשיא ג'ון קלהון התנגד לכך, בעיקר בשל עמדתו התקיפה של בולדווין בעד מדיניות להעלאת מיסים. כחבר בית הנבחרים היה בולדווין תומך בולט בהטלת מכסי מגן. הוא קיבל תמיכה מרפובליקנים עצמאיים ומפדרליסטים על עמדתו זו כצעד לאומי.
ב-1831 שקל בולדווין להתפטר. במכתב ששלח לנשיא ג'קסון, הוא הלין על הרחבת הסמכויות של בית המשפט. כמה היסטוריונים מאמינים שבולדווין סבל אז ממחלת נפש. בכל אופן, הוא המשיך לכהן על כס השיפוט עד למותו.
השקפותיו
בולדווין היה מעורב אישית בתיקים שעסקו בעבדות. בפסק הדין "ג'ונסון נגד טומפקינס" (Johnson v. Tompkins) הוא הנחה את חבר המושבעים שאף על פי שקיומה של העבדות "הוא תיעוב לכל הרעיונות של זכויות טבעיות וצדק", על חבר המושבעים לכבד את המעמד המשפטי של העבדות. הוא היה השופט העליון היחידי שהגיש חוות דעת מיעוט בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד, שבו כתב השופט ג'וזף סטורי את החלטת בית המשפט לשחרר 36 בגירים וילדים אפריקאים שהיו על סיפון הספינה לה אמיסטאד. בפסק הדין "גרובס נגד סלאוטר" (Groves v. Slaughter) הוא הביע בתקיפות את דעתו, שכסוגיה חוקתית, עבדים הם רכוש, לא בני אדם.
בפסק דין פדרלי אחר, פירש בולדווין את סעיף "הזכויות והחסינויות" של החוקה. בתיק זה, "מגיל נגד בראון" (Magill v. Brown), טען בולדווין: "אנו חייבים איפוא לקבל זאת כזכות שניתנה לאזרחי המדינה בוועידה, לאזרחי כל שאר מדינת האיחוד, את הזכויות והחסינויות של אזרחי מדינה זו". בסופו של דבר התקבלה דעה זו על ידי בית המשפט העליון, והיא נותרה על כנה. הוא גם פירש את הסעיף הזה בחוקה באופן זה כאשר דבר בדיון בתיק "רוד איילנד נגד מסצ'וסטס", כל מדינה "הסכימה בחוקה שהמדינות האחרות ייהנו מהזכויות ומהחסינויות בכל אחת מהן כפי שהיא בעצמה נהנית".
אף על פי שדעותיו של בולדווין בבית המשפט וחוות הדעת שכתב היו מנוגדות מבחינה פוליטית ושיפוטית להשפעתו של ג'ון מרשל על בית המשפט, הוא היה ידיד ומעריץ של מרשל. הוא כתב על מרשל ש"אף פרשן מעולם לא עקב אחר הטקסט בצורה נאמנה יותר, או שנתן פרשנות בצורה תואמת יותר עם הכוונה המדויקת של הכתוב". בולדווין היה בסמוך לערש הדווי של מרשל כאשר זה הלך לעולמו ב-1835.
ווסטר נגד ג'ורג'יה
פסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה" מ-1831 המחיש את חוסר העקביות של בולדווין בכתיבת פסקי הדין, את אומץ הלב הפוליטי שלו ואת סגנון השיפוט הייחודי שלו. השאלה המשפטית בתיק זה הייתה אחד מ"חוקי האינדיאנים" שהועברו על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה שאסרו על לבנים להתגורר בטריטוריה של הצ'רוקי ללא רשות מהמדינה. סמואל ווסטר ואליצור באטלר, שני מיסיונרים שחיו בקרב אומת הצ'רוקי, נעצרו במרץ 1831 על הפרת חוק זה. בית המשפט של מחוז גווינט שבג'ורג'יה, שקבע שהם היו עובדי הממשלה הפדרלית, ולפיכך החוק לא חל עליהם, שחרר אותם לבסוף. השניים נעצרו שוב, הורשעו על הפרת חוק זה, ונשפטו לארבע שנות מאסר. הם קיבלו הצעה לקבל חנינה, אך הם סירבו ועתרו בעניינם לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון קיבל את התיק בשל העובדה שפקיד בית המשפט הגיב ערעור, אף על פי שהוא לא נחתם מעולם על ידי שופט. מדינת ג'ורג'יה מעולם לא יוצגה בבית המשפט, והיא הכריזה בפומבי שהיא תתעלם מכל צו של בית המשפט שיבטל את ההרשעה.
ההחלטה בתיק התקבלה בדעת הרוב של חמישה שופטים (כולל מרשל), בנוסף לחוות הדעת המשלימה של ג'ון מקלין וחוות דעת המיעוט של בולדווין. ויליאם ג'ונסון נעדר בשל מצב בריאותו הלקוי. תמיכתם של סטורי ושל סמית' תומפסון בצ'רוקי הופיעה בפסק הדין ועמדתו האוהדת של מרשל הקבילה לחוות דעתו בתיק קודם שעסק בצ'רוקי. בית המשפט מסר את החלטתו ב-3 במרץ 1832, ובו הוא קבע שהחוקים של ג'ורג'יה נגדו את החוקה כאשר יושמו בנוגע לשבטי הצ'רוקי. מרשל כתב את פסק דין הרוב בשמו, ובשם דובאל, סטורי ותומפסון. בולדווין ביסס את חוות דעת המיעוט שלו על מסקנתו שלבית המשפט לא הייתה הסמכות השיפוטית לדון בעניין, שכן התיק הוחזר על ידי פקיד בית המשפט ולא על ידי בית המשפט עצמו. הוא הסכים עם מרשל אך ורק על קביעתו שהצ'רוקי היו אומה ריבונית, "שבית משפט זה חייב לדעת אם יש לו סמכות שיפוטית על האדמות שהם מחזיקים". בהמשך חוות דעתו, קבע בולדווין ש"הקיום הלאומי של שבטי האינדיאנים", על פי החוקה, היה נתון לסמכותה של ג'ורג'יה "בתוקף זכותה ועל פי הסכם 1802 ". עם זאת, בולדווין לא העביר את חוות דעתו לרשם בית המשפט. ביום בו מסר בית המשפט את החלטתו, היא פורסמה על ידי עיתונים רבים. כחלק מהמערכה נגד ווסטר, העיתונים העיקריים שייצגו את ממשל ג'קסון פרסמו את חוות הדעת המשלימה של ג'ונסון נגד הצ'רוקי והבטיחו ללכת בעקבות חוות דעת המיעוט של בולדווין.
גרובס נגד סלאוטר
בפסק הדין "קרובר נגד סלאוטר" (Groves v. Slaughter) מ-1841 כתב בולדווין חוות דעת מיעוט בנוגע לריבונות המדינות והסחר הבין-מדינתי. המקרה התבסס על העובדות שג'ון ו. בראון ממיסיסיפי רכש עבדים מסלאוטר מלואיזיאנה. גרובס וגרהאם חתמו כערבים על הרכישה בסכום של 7,000 דולר לטובתו של בראון, אך כאשר הגיעה העת לממש את הערבות, סירב בראון לשלם אותה. גרובס טען שחוקת מיסיסיפי מ-1832, שאסרה על יבוא עבדים בהיקף מסחרי לאחר 1 במאי 1833, ביטלה את כתב הערבות. סלאוטר הגיש תביעה בבית המשפט הפדרלי, והיותם של בעלי הדין אזרחי מדינות שונות וסכום העסקה אפשרו את הגשת הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית. כאשר הפסיד גרובס בבית המשפט הפדרלי המחוזי, הוא עתר לבית המשפט העליון. השופט סמית' תומפסון כתב את דעת הרוב, והגיע למסקנה שחוק שבהכרח חוקק לפני כינון החוקה השל מיסיסיפי יהיה בר תוקף, והוא אישר את פסיקת בית המשפט בערכאה הנמוכה. תומפסון נמנע מלעסוק בשאלה אם חוקת מיסיסיפי הפרה את חוקת ארצות הברית כאשר פגעה בסמכות הקונגרס לפקח על הסחר הבין-מדינתי. לאחר שמקלין וטוני מסרו את חוות הדעת שלהם, מסר בולדווין את חוות דעתו שמא יתפרש שחוות דעתו תאמה לאלו של שאר השופטים. בולדווין, באחת מחוות הדעת המעטות שהוא כתב, ביטל את עמדתו המתונה לצורך ההגנה על סחר העבדים.
מאמרו על החוקה והממשלה
ב-1837 כתב בולדווין חיבור שכותרתו הייתה "דעה כללית על המוצא והטבע של החוקה וממשלת ארצות הברית: כמסקנה מההיסטוריה הפוליטית והמצב של המושבות והמדינות". בולדווין התנגד לשתי האסכולות שרווחו בנוגע לפירוש החוקה: האסכולה הקונסטרוקציוניסטית הקפדנית ואסכולת הפירוש הליברליסטית. באופן דומה, השקפותיו נעו בדרך הביניים שבין הקיצוניות של זכויות המדינות לבין הלאומיות. בולדווין היה מודע שסגנונו השיפוטי היה בלתי עקבי, באופן קיצוני לעיתים, ובלתי עקבי מבחינה פוליטית עם מינויו. בחיבורו הוא הכיר בכך שבשורשים ובאופי של חוקת ארצות הברית וממשלתה "שאני מודע בהחלט לאופן המודרני של הפירוש של מגילות הזכויות העתיקות שלנו". למרבה ההפתעה, דעתו יוצאת הדופן של בולדווין די השתקפה בגישה מוכוונת המבנה בכוונה המקורית של השופט אנטונין סקאליה. בולדווין מדבר על סוגיות כמו זכויות הטריטוריות, תקנון הקונפדרציה, ריבונות המדינות, סעיפי חוזים, הגדרות התאגידים ועוד. הוא מתווה באופן הוליסטי את השקפותיו על סוגיות חוקתיות שהחלו עם ייסוד האומה. יותר מכך, על אף חיבתו הגלויה למרשל, מנוגדת גישתו של בולדווין לשימוש הנרחב של מרשל בחוקה כדי להרחיב את יוקרתו של בית המשפט. בהתייחסו לפסק הדין "מק'קולה נגד מרילנד (McCullough v. Maryland), הסביר בולדווין ש"הוא לא נתן שום פירוש לחוקה; הוא רק הצהיר את מה שהיא אומרת, באמצעות הגשמת התנאים הכלליים שבה היא עושה שימוש, ויישום מעשי שלה במגוון סוגיות, וכך הוא הביע את דעתו בבית המשפט". חיבורו של בולדווין התבסס על היות החוקה והממשלה מכשיר בידי העם, על הפירוש שלו לכוונה המקורית של האבות המייסדים, על השפעת החוק האנגלי המקובל כ"כלל סטנדרטי על פי ניתן להעריך את החלקים השונים של החוק העליון", ולבסוף, הממשלה הפדרלית מחזיקה בידיה סמכות שהוענקה לה שעל פיה היא יכולה להיות המוגדרת על ידי החוקה כחוק עליון. השופט סטורי ראה בחיבורו של בולדווין כתוכחה קשה על חיבורו שלו "הערות על החוקה" (Commentaries on the Constitution) ועל החוקה עצמה.
מותו ומורשתו
הנרי בולדווין נפטר בפילדלפיה ב-21 באפריל 1844, בגיל 64, לאחר שבשנותיו האחרונות סבל משיתוק. הוא נטמן בתחילה בבית הקברות אוק היל שבוושינגטון הבירה ומאוחר יותר הועברו שרידיו לבית הקברות גרינדייל שבמידוויל, פנסילבניה. על שמו נקרא מחוז בפנסילבניה. הבית בו העביר את ימי פרישתו משמש כיום כמוזיאון ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אוסטין הולינס
אוסטין הולינס (באנגלית: Austin Hollins; נולד ב-8 בנובמבר 1991) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד במכבי תל אביב.
קריירה
הולינס הוא בנו של ליונל הולינס. לאחר ששיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מינסוטה,      הולינס ניסה להיבחר בדראפט 2014 ב-NBA, ולאחר שלא נבחר – חתם בדנן-וולטייר מהליגה הצרפתית השנייה. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 8.5 נקודות, 1.7 ריבאונדים ו-0.7 אסיסטים למשחק, ובעונה שאחריה השתפר והעמיד ממוצעים של 12.5 נקודות, 2.0 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק. בקיץ 2015 הצטרף לסגל ברוקלין נטס לליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-17 ביולי 2016 חתם בקרהו מליגת העל הפינית, והעמיד ממוצעים של 17.2 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
בעונת 2017/2018 שיחק בגיסן 46' מהבונדסליגה הגרמנית, והעמיד ממוצעים של 12.0 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
בעונת 2018/2019 שיחק ברסטה פכטה, העולה הטרייה לבונדסליגה. הקבוצה הגיעה לחצי הגמר הפלייאוף והודחה על ידי באיירן מינכן שזכתה באליפות, כשהולינס רושם ממוצעים של 16.5 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
ב-15 ביולי 2019 חתם בזניט סנקט פטרבורג מהליגה המאוחדת של VTB.
ב-16 באוגוסט 2021 חתם בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית.
ב-27 ביוני 2022 חתם לשנתיים במכבי תל אביב.
מגנזיום
מגנזיום (Magnesium; בעבר נקרא בעברית גם מגניון) הוא יסוד כימי מסדרת המתכות האלקליות-עפרוריות שסמלו הכימי Mg ומספרו האטומי 12. זהו מינרל חשוב, המופיע בכמויות משמעותיות בגוף האדם והוא הכרחי לתפקוד הבסיסי של כל תא ותא, ובמיוחד מקושר באופן מהותי לפעילותם של בערך 300 אנזימים.
תכונות
מתכת המגנזיום ניתכת בחום של 650 מעלות צלזיוס.
שימושים
תרכובות מגנזיום, בעיקר מגנזיום חמצני (MgO), משמשות בתעשייה בייצור כלי ברזל עמידים ופלדה, זכוכית, מלט ומתכות אחרות. למגנזיום חמצני ולתרכובות אחרות של מגנזיום יש גם תפקיד בחקלאות ובתעשיית הבנייה. בדרך כלל משתמשים בסגסוגות של מגנזיום ואלומיניום, ולא במגנזיום טהור, לייצור מיכלי פחיות משקה. סגסוגות מגנזיום משמשות בנוסף לכך בתור מרכיב מבני של מכוניות ומכונות. שימוש נוסף של מגנזיום הוא הסרת גופרית מברזל ופלדה. כמו כן משתמשים במתכת המגנזיום לייצור אמצעי מניעה ושלטי טלוויזיה.
היסטוריה
מקור שמו במילה היוונית Magnesia, שמו של מחוז בתסליה (חבל ארץ במערב מרכז יוון). ג'וזף בלאק זיהה את המגנזיום כיסוד ב־1775. סר האמפרי דייווי גילה מגנזיום לראשונה כשהצליח להפיק מגנזיום טהור מאחד ממלחיו. הוא בודד מגנזיום באלקטרוליזה של תערובת מגנזיום חמצני (MgO) וכספית חמצנית (HgO). רק ב־1831 הפיק אנטואן בוסי מגנזיום בצורה עקבית.
ביולוגיה
למגנזיום חשיבות רבה בביולוגיה; הוא מצוי בכל היצורים החיים, והוא חיוני לחיים. אצל האדם הוא מעורב בכ-300 תהליכים שונים בגוף.
התרכובת הביולוגית הידועה ביותר המכילה מגנזיום היא הצבען כלורופיל, הנותן לצמחים ולכמה חיידקים ואצות את צבעם הירוק. הכלורופיל מאפשר את תהליך הפוטוסינתזה, המשמש לניצול אנרגיית השמש לבניית התרכובות המרכיבות את הצמח.
אטומי מגנזיום נמצאים באתר הפעיל של אנזימים רבים החיוניים לתהליכים ביולוגיים בתא. בעלי חיים מקבלים מגנזיום באמצעות אכילת צמחים, ובמיוחד צמחים ירוקים (היות שהכלורופיל אחראי לצבע הירוק).
מגנזיום חיוני לשעתוק הגנים.
תזונה
המגנזיום הכרחי לתפקודו התקין של הגוף, שם הוא משמש כשהוא קשור לאנזימים שונים בתהליכי הפירוק והבנייה המתבצעים כל העת בגוף. הוא קשור באופן הדוק לפעילות השרירים ומשמש כאמצעי עזרה ראשונה להרפיית שרירים. חוסר במגנזיום עלול להביא לבלבול, רעד שרירי בעיקר בגפיים, נוקשות או תחושת כבדות בשרירים, כאבי ראש, שלשול או בחילות, עצירות, ועד מוות במקרים חמורים, למחלות לב או כלי דם, וכן להפרעות שינה וחרדה. הצריכה היומית המומלצת היא כ-420 מ"ג ליום לגבר ובין 320–400 מ"ג ליום לאשה.
מגנזיום נמצא בעיקר במזונות כירקות עליים ירוקים, דגנים מלאים (בעיקר בקליפתם), קטניות, אגוזים, שקדים, בננה וקקאו. המוצרים שדלים במגנזיום הם בשר, דגנים ללא קליפה ומוצרי חלב.
אמצעי זהירות
מגנזיום מתכתי וסגסוגות מגנזיום דליקים מאוד בצורתם הטהורה, כשהם מותכים או בצורת אבקה. מגנזיום מתכתי מגיב במהירות תוך פליטת חום במגע עם מים, ומצריך טיפול מיוחד. בעבודה עם מגנזיום חובה להרכיב משקפי מגן, היות שהאור הבהיר, המכיל גם קרינה על-סגולה, הנפלט בתהליך הבערה, עלול לפגוע בראייה. מים צריכים להישמר במרחק ממגנזיום, מפני שהחיבור ביניהם יכול לגרום לשריפה, בהתאם לנוסחה הבאה:
לכן, אין להשתמש במטף המבוסס על פד"ח לכיבוי שריפת מגנזיום.
הפקה בישראל
המקור העיקרי של המגנזיום המופק בישראל הוא ים המלח, המכיל כ-4% מגנזיום. הפקתו מתבצעת על ידי נידוף מי הים באמצעות קרני השמש והתגבשות חומר גבישי הקרוי קרנליט. הקרנליט מורכב מגבישים המכילים מגנזיום ואשלגן. לאחר הפרדת המגנזיום מהאשלגן במפעלי ים המלח, מועבר מלח המגנזיום למפעל "מגנזיום ים המלח" שהוקם בשיתוף פעולה עם חברת פולקסווגן הגרמנית. המפעל מפיק מגנזיום טהור וסגסוגות מגנזיום. פולקסווגן הייתה שותפה בהקמת המפעל לטובת ייצור חלקים שונים העשויים סגסוגות מגנזיום, בין היתר כתחליף לאלומיניום.
הפלה לא בטוחה
הפלה לא בטוחה היא הפסקה מכוונת של היריון המבוצעת בתנאי תברואה ירודים או על ידי אנשי צוות לא-מיומנים. זהו הליך מסכן חיים. בכל שנה מתרחשות כ-25 מיליון הפלות לא בטוחות, רובן (כ-97%) במדינות מתפתחות.
הפלות לא בטוחות גורמות לסיבוכים בריאותיים עבור כ-7 מיליון נשים בשנה. הפלות לא בטוחות הן גם אחד הגורמים העיקריים למקרי מוות במהלך ההיריון והלידה, בין 5% ל-13% מהמקרים. רוב ההפלות הלא בטוחות מתרחשות באזורים שבהם הפלה מלאכותית אינה חוקית, באזורים בהם אמצעי מניעת היריון אינם זמינים, ובאזורים בהם רמת שירותי הבריאות נמוכה.
קיים קשר בין זמינות הפלה מלאכותית באופן חוקי לבין בריאות הציבור. ככל שהחוקים בנושא הפלה מלאכותית מגבילים יותר, כך שיעורי המוות והסיבוכים הבריאותיים במהלך ההיריון והלידה גבוהים יותר. נשים רבות מגיעות לחדר מיון בעקבות סיבוכי הפלה לא בטוחה, ונזקקות לעירוי דם, אנטיביוטיקה, אוקסיטוצין, הרדמה, חדרי ניתוח ומומחים כירורגיים. כל אלה מעמיסים על מערכת הבריאות ועלולים למנוע מתן תשומת לב לחולים אחרים.
רקע
על פי הערכת ארגון הבריאות העולמי, בשנים 2010 עד 2014 בוצעו בעולם 55.7 מיליון הפלות מלאכותיות בכל שנה, מתוכן כ-54% הפלות בטוחות, 31% בתנאי בטיחות חלקית ו-14% מהן הפלות לא בטוחות. לפי בדיקת הארגון, במדינות מפותחות כמעט כל ההפלות בטוחות (92%), בעוד שבמדינות מתפתחות, יותר ממחצית מההפלות אינן בטוחות (55%).
במאמר שפורסם בכתב העת לאנסט בשנת 2006 נמסרה הערכה של כ-68,000 מקרי מוות של נשים מדי שנה במהלך הפלה לא בטוחה.
בפרסומים של ארגון הבריאות העולמי נכתב כי בכל שנה לפחות 22,800 נשים מתות כתוצאה מסיבוכים של הפלה לא בטוחה, ובין שני מיליון לשבעה מיליון נשים סובלות מבעיות בריאותיות שנגרמו על ידי הפלה לא בטוחה, בהן זיהומים, אלח דם, דימום ופגיעה באיברים הפנימיים, כגון ניקוב או קריעה של הרחם.
הפלות שאינן בטוחות מתרחשות בדרך כלל במדינות מתפתחות או במדינות שבהן הפלות אינן חוקיות. קיים קושי להגדיר את שכיחות התופעה עקב שיעור הדיווח הנמוך. כמו כן, הפלות לא בטוחות מדווחות לעיתים קרובות בשמות אחרים, בהם "הפלה טבעית", "הפלה יזומה" או "". חוקרים משערים כי 45% מההפלות בעולם בשנים 2010 עד 2014 היו הפלות לא בטוחות. בנוסף, ההערכות הן ש-4.7% עד 13.2% ממקרי המוות של נשים הרות בכל שנה בעולם נגרמות מסיבוכים של הפלה לא בטוחה, ובמדינות מפותחות מתות בכל שנה 30 נשים מתוך כל מאה אלף בגלל הפלה לא בטוחה.
הפלות לא בטוחות מתרחשות לפעמים במקום שבו ההפלות חוקיות, בגלל סיבות כמו מחיר יקר הנדרש לביצוע הפלה באופן חוקי, או חוסר זמינות של מרפאת הפלות.
אחד הגורמים העיקריים להיריון לא-רצוי ולביצוע הפלה הוא מחסור בגישה לאמצעי מניעה ובמידע בנושאי.
סיכונים בריאותיים
הפלה לא בטוחה עלולה להוביל לסיכונים בריאותיים מסכני חיים, בהם זיהומים, דלקות, שטפי דם ופגיעה באיברים הפנימיים.
הפלה לא בטוחה היא גורם מרכזי לבעיות בריאותיות ולמוות בקרב נשים ברחבי העולם. על פי הערכת ארגון הבריאות העולמי, כ-25 מיליון הפלות לא בטוחות מתרחשות בעולם מדי שנה, ולפחות 7.9% ממקרי הפלה לא בטוחה מסתיימים במוות, בעיקר במדינות מתפתחות.
האפשרות לבצע הפלה מלאכותית באופן חוקי, על ידי צוות רפואי שהוכשר בהתאם, מפחיתה במידה ניכרת את שכיחותן של הפלות לא בטוחות.
דוגמאות
להלן מספר דוגמאות להשפעתן של הפלות לא בטוחות שהתרחשו במספר מדינות.
רומניה
נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו חתם בשנת 1967 על, האוסר על הפלות מלאכותיות ואמצעי מניעה, ונועד ליצור ריבוי טבעי גדול באוכלוסיית רומניה.
כתוצאה מצו זה נוצר שוק שחור של אמצעי מניעה, ונשים שילמו שוחד לרופאים כדי שיתנו חוות דעת המחייבת ביצוע הפלה. באזורים כפריים ובשכונות עוני היו מקרים רבים של הריונות לא-רצויים. נשים אלו נקטו בדרך כלל בשיטות הפלה לא בטוחה. כ-9,000 נשים מתו כתוצאה מהפלה לא בטוחה בתקופת שלטונו של צ'אושסקו, וזה היה שיעור התמותה הגבוה ביותר באירופה של נשים הרות. שיעור תמותת תינוקות ברומניה עלה ליותר מפי עשר ביחס למדינות שכנות. ילדים רבים שנולדו בתקופה זו סבלו מתת-תזונה וממחלות קשות, שהובילו לעלייה בתמותת ילדים. תינוקות רבים ננטשו על ידי ההורים וגדלו בבתי יתומים.
הצו לא השיג את מטרתו. במשך שנתיים חל גידול במספר הלידות, אך לאחר מכן חלה ירידה שנמשכה זמן רב. הצו בוטל ב-26 בדצמבר 1989, זמן קצר לאחר המהפכה הרומנית.
דרום אפריקה
חוק המאפשר הפלות מלאכותיות בדרום אפריקה שנחקק ב-1996 גרם לירידה של יותר מ-90% בסיבוכים הקשורים להפלות ומקרי מוות.
אירלנד
הפלות היו בלתי-חוקיות באירלנד עד 2019, אך התמותה מהפלה לא בטוחה הייתה נמוכה יחסית. נשים שהיו מעוניינות לבצע הפלה יכלו לטוס לבריטניה, במחיר זול יחסית, ולבצע שם הפלה במרפאה ללא מטרות רווח המנוהלת על ידי ארגון צדקה. מרפאות אלה גם סיפקו הדרכה לגבי טיפול עצמי לאחר הפלה. אפשרות חלופית הייתה הזמנת גלולות להפלה תרופתית, שהיו בלתי-חוקיות באירלנד, באמצעות האינטרנט, וכן רכישת בבתי מרקחת. תרופה זו מיועדת לטפל בכיב קיבה, אך ידועה גם ביכולתה לעודד הפלה טבעית.
בסוף שנת 2018 בוטלו החוקים נגד הפלות באירלנד, ובתחילת 2019 נפתחו במדינה מרפאות הפלות כחלק משירותי הבריאות במדינה.
ארצות הברית
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מתו אלפי נשים כתוצאה מהפלה לא בטוחה במדינות בארצות הברית שאסרו על הפלה חוקית. בשנת 1963 דווחו 280 מקרי מוות, וב-1965 דווחו 235 מקרים. מקרים רבים אחרים כלל לא דווחו או לא סווגו כיאות.