cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המצור על מלטה (מלחמת העולם השנייה)
יו לויד
ב-1 ביוני הוחלף מרשל האוויר פורסטר מיינרד, ששימש כמפקד הכוח האווירי במלטה, על ידי מרשל האוויר יו לויד (Hugh Lloyd). בהגיעו לאי, מצא לויד מעט כוחות שיוכל לעבוד איתם, אך הוא היה נחוש בדעתו לקחת על עצמו את המתקפה. מחוץ למשרדו, בחדרי המלחמה התת-קרקעיים בסוללת לסקאריס (Lascaris Battery) שבוולטה, הוא תלה שלט שאמר: "פחות תלוי בגודל הכלב המשתתף בלחימה, יותר תלוי ברוח הלחימה של הכלב" ("Less depends on the size of the dog in the fight than on the size of the fight in the dog"). תוך שעות ספורות מהגעתו יצא לויד לסיור בשדות התעופה ובסדנאות המרכזיות בבסיס חיל האוויר המלכותי בקלפרנה (RAF Kalafrana). המצב באי היה גרוע בהרבה מששיער לעצמו. התרופפות הפעילות של הלופטוואפה אפשרה להגדיל את מספר המטוסים, אך עדיין היו ברשות חיל האוויר המלכותי במלטה מעט יותר מ-60 כלי טיס מכל הסוגים, בעיות תחזוקה רבות ומלאי חלקי חילוף מצומצם. חלקי חילוף היו מנופים מתוך ההריסות או מפורקים ממטוסים שלא ניזוקו. יתר על כן, שדות התעופה היו קטנים מדי, לא היה ציוד כבד שמיש, והיה אפילו מחסור בכלי העבודה הבסיסיים ביותר כמו פטישים וברגים. התדלוק היה צריך להתבצע באופן ידני מתוך חביות. המיגון גם הוא היה בלתי מספק וקשה היה להגן על הציוד המועט שעמד לרשותם. רוב המטוסים הוצבו באשכולות על מסלולי ההמראה הפתוחים והיוו מטרות למטוסי האויב. בקלפרנה, כל הבניינים מוקמו בצפיפות זה לצד זה והיו מעל הקרקע. מתקן שיפוץ המנועים היחידי באי היה ממוקם ליד שולחנות העבודה. לויד עצמו אמר: "כמה פצצות על קלפרנה בקיץ 1941 היו יכולות להרוס את התקווה שלמלטה יהיה חיל אוויר משלה".
בדרך כלל ההגנה על מערך ההגנה האווירית ועל מתקני הצי על האי זכו לעדיפות גבוהה. ברור היה שמבחינה אסטרטגית, הבאת אספקה נוספת תהיה הגיונית יותר לפני הסתכנות ביציאה למתקפה שתגרום לזעמו של האויב. אך הייתה זו תקופה רבת מאורעות. בצפון אפריקה, קורפוס אפריקה היה בתנופה ורומל דחק את הצבא לכוון תעלת סואץ ואלכסנדריה. כוחותיו של חיל האוויר המלכותי במלטה לא יכלו להרשות לעצמם לשבת בחוסר מעש. הם יכלו למנוע את התקדמותו של רומל, או לפחות להאט אותה, על ידי תקיפת נתיבי האספקה שלו. מלטה הייתה המקום היחידי שממנו יכלו מטוסי תקיפה בריטים לצאת למשימותיהם. המפציצים של לויד ושייטת קטנה של צוללות היו הכוחות היחידים שיכלו להציק לשיירות האספקה של רומל עד לסתיו. לאחר מכן החלו לשוב ספינות השטח לגזרה ולסייע במתקפה.
תגבור בעלות הברית
העדרם של מטוסי הלופטוואפה אפשר לבריטים להביא כמה שיותר תגבורות, בעוד האיטלקים נכשלו במשימתם למנוע זאת. באותה מידה שחיל האוויר המלכותי האיטלקי היה בלתי אפקטיבי, כן היה גם הצי המלכותי האיטלקי. תבוסתם בקרב כף מטפן עודדה את האיטלקים להיות אף פחות נחושים בפעולותיהם כנגד מלטה. המחסור בדלק אף הוא הגביל את יכולותיהם לתקוף את נתיבי הים של הבריטים. תבוסה זו הכתה את מוסוליני בתדהמה. הוא עדיין היה מסוגל להחזיק עליונות אווירית על האויב, אך היה ברור לו שאיטליה נמצאת בנחיתות. מתוך כעס על הגרמנים, הוא סירב ליזום פעולות קרביות מול הבריטים. כוחות הצי הבריטים הפליגו למלטה כמעט ללא הפרעות. כמה מאות טונות של מטען, 2,000 חיילים, ו-200 טונות של אספקה רפואית הגיעו למלטה בשלום ומחקו את כל ההישגים של הלופטוואפה בארבעת חודשי הלחימה הראשונים של שנת 1941. מצב האספקה בסתיו 1941 תואר כמצוין. להוציא, פחם, מספוא, קרוסין ומצרכים חיוניים לאוכלוסייה האזרחית, הוכן מאגר שהיה אמור להספיק ל-8–15 חודשים. עיקר האספקה הגיעה בחודש יולי 1941 והיא כללה חלקי חילוף למטוסים. כעת עמדו לרשות הכוחות במלטה 60 מפציצים ו-120 מטוסי הוריקן. בסך הכול הועברו למלטה במהלך חודש יולי 65,000 טונות מטען. באוגוסט לא הגיעה אספקה, אך בספטמבר הועברו 85,000 טונות נוספים שהועברו על ידי 9 ספינות סוחר שלוו בנושאת מטוסים, 5 סיירות ו-17 משחתות. ספינה אחת טבעה ואחרת ניזוקה מטורפדו. הוכח כי שיירה זו הייתה חיונית להצלת מלטה, מאחר שהסחורות שהובלו באמצעותה היו חיוניות בעת שובם של הגרמנים בדצמבר.
באמצע שנת 1941, הוקמו שתי טייסות חדשות, טייסת 185 וטייסת 126, והגיעו מטוסי הוריקן מדגם Mk IIC, שחומשו לראשונה בתותחים. צי כלי הטיס של נושאות המטוסים גדל ב-81 מטוסים נוספים בחודשים אפריל-מאי. ב-12 במאי עמד מספר ההוריקנים על האי על 50. ב-21 במאי הגיעה טייסת 249 והחליפה את טייסת 261. ביוני הגיעה טייסת 46 ושמה שונה לטייסת 126. במאי טסו לאי 47 מטוסי הוריקן. בחודשים מאי-דצמבר הגיעו טייסת 113 וטייסת 115 שהפעילו מפציצי בריסטול בלנהיים וטייסות 252 ו-272 שהפעילו מטוסי קרב בריסטול בופייטר. כעת שמשה מלטה כתחנת אספקה שדרכה עברו שיירות בדרך למצרים. בין החודשים יולי-דצמבר 1941 עברו במלטה 717 מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי ו-514 הועברו לצפון אפריקה. בראשית אוגוסט היו מוצבים במלטה 75 מטוסי קרב ו-230 תותחים נגד מטוסים. מפציצי בריסטול בלנהיים גם הם הצטרפו למערך ההגנה והחלו גם הם לבצע משימות התקפה.
בנוסף להכנות לפעולות התקפה ותגבור כוחות חיל האוויר על האי, דאג לויד לתקן ליקויים רבים. אלפי מלטזים וכ-3,000 חיילים בריטים גויסו כדי לשפר את אמצעי המיגון של שדות התעופה. גם הצוותים הטכניים, פקידים וצוותי האוויר נתנו כתף היכן שנדרשו. מסלולי טיסה נוספים נבנו ובתי המלאכה הועברו למבנים תת-קרקעיים. מקלטים תת-קרקעיים נבנו גם הם מתוך ידיעה שהלופטוואפה ישוב במהרה.
בליל 26 ביולי ספינת תקיפה מהירה של יחידת העילית של הצי המלכותי האיטלקי, "השייטת העשירית" (Decima Flottiglia MAS), הוכתה וספגה אבדות כבדות על ידי תותחי החוף של האי.
מתקפת בעלות הברית
במהלך נובמבר התגבר קצב ההטבעות במידה ניכרת, עם הגעתו של כוח K של הצי המלכותי. שילוב של המידע המודיעיני שסיפקה יחידת אולטרה על תנועות הספינות של הציר עם טיסות מיוחדות של מטוסי הוולינגטון, שצוידו במכשירי מכ"ם לגילוי ספינות וסרקו את הים, כיוונו את הכוחות הימיים אל השיירות.
יחידות כוח K הצליחו להשמיד שיירה שלמה של הציר במהלך הקרב על שיירת דואיסבורג (Battle of the Duisburg Convoy) ולמעשה הביאו לחסימתם של הנמלים הלובים. ב-27 בנובמבר, תוגבר כוח K עם הגעתו של כוח B, על הסיירות הקלות שלו. התורמות העיקריות להטבעות ספינות הציר היו טייסות 828 ו-830 של זרוע האוויר של הצי, השייטת העשירית של הצי וטייסת 69 של חיל האוויר המלכותי.
עם זאת, להצלחה היה מחיר. ב-13 בנובמבר הוטבעה נושאת המטוסים "ארק רויאל" (HMS Ark Royal) על ידי צוללת, בעת שהובילה מטוסים למלטה. 12 ימים לאחר מכן הוטבעה גם ספינת הקרב "ברהאם" (HMS Barham) על ידי צוללת וב-15 בדצמבר הוטבעה הסיירת הקלה "גלטאה" (HMS Galatea). ב-19 בדצמבר, ספינות משני צדי המתרס נקלעו לתוך שדה מוקשים בעת מרדף אחר שיירה איטלקית. נזק מהמוקשים גרם לטביעתה של הסיירת "נפטון" (HMS Neptune) ולנזק לספינה "אורואה" (HMS Aurora). המשחתת "קנדאהאר" (HMS Kandahar) עלתה על מוקש בעת שניסתה לסייע ל"נפטון". ה"קנדאהאר" הוטבעה למחרת באופן יזום על ידי המשחתת "ג'אגואר" (HMS Jaguar). בעקבות אירוע זה ובעקבות חידוש ההפצצות על מלטה, נמנעו החל מינואר 1942 ספינות השטח מלהפליג במימי האגן המרכזי של הים התיכון. גם בקרב כוחות האוויר עלו לבריטים ההתקפות על שיירות הציר באבדות כבדות - ממוצע אבדות של 12% בתקופה זו. אחת הסיבות לאבדות בקרב המטוסים הייתה חוסר היכולת להטיל את הפצצות באופן מדויק. לויד ביקש מהטייסים להטיל את הפצצות על הספינות מגובה נמוך, אך בכך הם היוו מטרה נוחה לאש נגד המטוסים.
בתגובה למפלות של כוחות הציר, בדצמבר 1941 שב הלופטוואפה בכוחות מחודשים כדי לחדש את ההפצצות הנרחבות. במקביל שלח הקריגסמרינה כמעט מחצית מהצוללות שפעלו באוקיינוס האטלנטי לתוך הים התיכון, כדי לסייע במאמצים נגד מלטה. ב-15 בדצמבר מחצית מהצוללות הללו היו כבר בתוך הים התיכון או בדרך אליו. עם זאת, הקשו מטוסי חיל האוויר המלכותי עד מאוד על הצוללות, שנאלצו לעבור בסמוך לבסיס הימי והאווירי של הבריטים בגיברלטר בדרכם למלטה.
בתקופה שבין יוני 1940 עד לדצמבר 1941, טרם חזרתו של הלופטוואפה למלטה, הצליחו מטוסי חיל האוויר המלכותי להפיל 199 מטוסים ובמקביל איבדו בקרבות 90 מטוסי הוריקן, שלושה מטוסי פיירי פולמאר ומטוס גלדיאטור אחד. עשרה הוריקנים נוספים וגלדיאטור אחד אבדו בתאונות ורבים נוספים הושמדו על הקרקע. שמונה מטוסי מרילנד, שלושה מטוסי בריסטול בופייטר, מטוס בלנהיים אחד ומספר רב של מפציצים הופלו בקרבות. סך כל האבדות של חילות האוויר של הציר עמדו על 135 מפציצים ו-56 מטוסי קרב בנוסף למטוסים אחרים.
קסלרינג מגיע לסיציליה
ביוני 1941, עבר גייסלר ללוב כדי לסייע לקורפוס אפריקה במערכה בצפון אפריקה. בזירת הים התיכון ובמלטה התאוששו בעלות הברית והחלו במבצעים התקפיים כנגד הספינות של הציר שהובילו שיירות אספקה לקורפוס אפריקה. העלייה בכמות הספינות שהוטבעו השפיעה על יכולתם של מטוסיו לסייע לרומל ולכוחותיו, מה שגרם למתחים בין הלופטוואפה לורמאכט. גייסלר תכנן לשוב לסיציליה עם שארית הכוחות שלו כדי לפתור את הבעיה, אך תוכניתו זו נזנחה עקב מחאה איטלקית. כאלטרנטיבה, הרחיב גייסלר ב-6 באוקטובר את תחום האחריות שלו גם אל נתיב הים שבין טריפולי ונאפולי. ב-2 באוקטובר נפגשו מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג ועמיתו מפקד חיל האוויר המלכותי האיטלקי פרנצ'סקו פריקולו (Francesco Pricolo), כדי לדון בנושא התגבורות. גרינג גילה רגישות מפתיעה לכישלונות האיטלקים ודן באפשרות של שליחת תגבורות גרמניות. ראש המטה של גרינג הנס ישונק הציע לשלוח מהחזית המזרחית לסיציליה את דיוויזיית האוויר השנייה של הלופטוואפה (Luftflotte 2) בפיקודו של אלברט קסלרינג. גרינג הסכים להצעה והורה לשלוח 16 קבוצות (Gruppen) לסיציליה, בצפותו לקריסה של הסובייטים בחזית המזרחית. סדר גודל זה של סיוע לא הגיע, עד לינואר 1942, עת גיס האוויר השני (Fliegerkorps II) בפיקודו של ברונו לרצר הוצב לתגבור הכוחות בסיציליה.
הגרמנים לוחצים, הספיטפיירים מגיעים
עד מהרה הגיעו התגבורות הגרמניות. מטוסי הקרב הליליים מסרשמיט Bf 110 והיונקרס Ju 88 טסו לסיציליה כדי לסייע לגיס האוויר השני. תוך זמן קצר הם חיסלו את כוח התקיפה של מלטה שהיה מחוץ לטווח הטיסה של מטוסי הליווי כשהיה מעל הים התיכון. בחודשיים הראשונים הופלו כ-20 מפציצים ומטוסי סיור של חיל האוויר המלכותי. ההצלחה שהושגה בקרבות כנגד קווי הספנות של כוחות הציר נעצרה עד מהרה. הניצחון המשמעותי היחיד של בעלות הברית היה הטבעתה של ספינת הסוחר "ויקטוריה" (Victoria) במשקל 13,089 טונות. הייתה זו אחת מספינות האספקה המהירות ביותר שהיו אז. היא הוטבעה על ידי מפציץ טורפדו אלבקור (Albacore) של טייסת 826 ב-23 בינואר.
בשמי מלטה הייתה גם הזרוע ההגנתית של חיל האוויר המלכותי תחת לחץ. קסלרינג החל את שנת 1942 בפשיטה שבוצעה בערב ראש השנה. הייתה זו הפשיטה ה-1,175 מאז תחילת המלחמה. הלחץ גדל, ובינואר איבד חיל האוויר המלכותי 50 מטוסי הוריקן על הקרקע בנוסף ל-8 מטוסים שהופלו בקרבות. מתוך 340 המטוסים שהגיעו למלטה או היו בה בתחילת המלחמה, נותרו רק 28. לויד החל לתהות אם כוחותיו יהיו מסוגלים להחזיק מעמד. הציר ניהל 263 פשיטות באותו חודש, עליה משמעותית ביחס ל-169 פשיטות בדצמבר 1941. גיס האוויר השני של לרצר עדיין התאושש מהאבדות שספג בחזית המזרחית והיה יכול לתרום רק 118 מטוסים בינואר, אך במרץ גדל המספר ל-390 מטוסים. מטוסים נוספים נאספו וכמות המטוסים שעמדו לרשות הגיס הגיעה לשיא של 425.
שליש מהפשיטות בוצעו כנגד שדות תעופה. על אחד משדות התעופה בטא' אלי הוטלו 841 טונות של פצצות, מאחר שהגרמנים האמינו שלבריטים יש שם דיר תת-קרקעי. הם השתמשו בפצצות בעלות הנעה רקטית. התרגולת הרגילה הייתה שליחתם של מטוסי קרב גרמנים כדי להשיג עליונות אווירית ולאחריהם הגיעו המפציצים. שיטה זו עבדה והושגה עליונות אווירית של הגרמנים. המפציצים סבלו אבדות קלות בלבד. כ-94% מהתקיפות בוצעו לאור יום והאיטלקים סייעו לגרמנים כשהוציאו 2455 גיחות בפברואר ובמרץ.
הצי המלכותי הבריטי ומפקדי הכוח האווירי יחד עם המושל הצבאי של מלטה ויליאם דובי, דרשו שמטוסים חדישים, במיוחד מטוסי ספיטפייר, ישלחו למלטה. מפקד הכוחות האוויריים במזרח התיכון ארתור טדר שלח את קפטן קבוצה בזיל אמברי (Basil Embry) למלטה כדי להעריך את המצב. הטייסים אמרו לאמברי שההוריקנים הם חסרי ערך ושמטוסי הספיטפייר הם תקוותם היחידה. הם טענו שהגרמנים הטיסו את מטוסיהם בחזית מטוסי ההוריקן כדי להראות את עליונותם של מטוסי המסרשמיט. מפקדי הטייסות טענו שהנחיתות של מטוסיהם משפיעה על המורל. אמברי הסכים והמליץ על שליחת מטוסי ספיטפייר בכמויות מספיקות. המטוסים החלו להגיע במרץ 1942.
תוכנית הפלישה של הציר
בסוף אפריל 1942, נפגשו היטלר ומוסוליני בקן הנשרים ואישרו תוכנית לפלישה למלטה. על פי התכנון, אמורות היו לנחות 2–3 דיוויזיות מהים בחיפוי של הצי המלכותי האיטלקי ועוד שתי דיוויזיות מוטסות, גרמנית ואיטלקית, תחת פיקודו של קורט שטודנט. על פי סיכום עם קסלרינג, העמידו האיטלקים את הפלישה למלטה בראש סדר העדיפויות של כוחות הצי בגזרה. עם זאת, שני גורמים חשובים מנעו מהיטלר לתת את האור הירוק לפתיחת המבצע. הגורם הראשון היה ארווין רומל. הודות לכך שקסלרינג כתש את האי, הובטחו קווי האספקה של רומל והוא היה מסוגל להשיג שליטה מחדש בצפון אפריקה. אף על פי שרומל האמין בצורך לפלוש למלטה, הוא עמד על כך שתינתן עדיפות לכיבוש מצרים ותעלת סואץ על פני כיבוש מלטה. הגורם השני היה היטלר עצמו. לאחר הקרב על כרתים במאי-יוני 1941, היה היטלר מתוח ביותר בכל הקשור לשימוש בצנחנים בעת הפלישה לאי מאחר שהפלישה לכרתים עלתה לו באבדות כבדות והוא החל להתמהמה בהחלטה. קסלרינג התלונן והיטלר הציע פשרה שלפיה אם רומל יצליח להגיע לגבול לוב-מצרים בחודשים הבאים (באותה עת התנהלה הלחימה על אדמת לוב), תתבצע הפלישה למלטה ביולי או באוגוסט 1942, כאשר ירח מלא יאפשר תנאים נוחים לנחיתה.
העליונות האווירית של חיל האוויר הבריטי
עוד לפני הגעתם של מטוסי הספיטפייר, נעשו ניסיונות נוספים להפחית את האבדות. בפברואר 1942 הגיע סטן טרנר (Stan Turner) כדי לקבל את הפיקוד על טייסת 249. לויד ביקש שישלח אליו מפקד בעל ניסיון קרבי וניסיונו של טרנר בטיסה עם דאגלס באדר בשמי אירופה הכשיר אותו לתפקיד. הוא החל לאמץ את השימוש במבנה ארבע האצבעות בניסיון לצמצם את האבדות של חיל האוויר המלכותי על ידי שימוש בטקטיקות גמישות יותר שיפצו על הנחיתות הטכנית. מטוסי ההוריקן המיושנים עדיין נאבקו כנגד מטוסי המסרשמיט הגרמנים החדישים ביותר ומטוסי המאקי (Macchi C.202) שפעלו אז בשמי מלטה. מפציצי היונקרס היוו גם הם איום משמעותי.
כדי ליצור מחדש שוויון באיכות, טסו למלטה ב-7 במרץ 1942 16 מטוסי ספיטפייר מסיפונה של נושאת המטוסים "איגל" (HMS Eagle) כחלק ממבצע ספוטר (Operation Spotter). סבב נוסף של ה"איגל" הוסיף 9 מטוסים נוספים. שיטת התגבור של מלטה באמצעות נושאות מטוסים (Club Run) המשיכה להתבצע בתדירות גבוהה יותר במהלך שנת 1942. ב-13 באפריל הובאו 47 מטוסים נוספים. כל המטוסים פרט לאחד הצליחו להגיע לאי. אף על פי שמטוסי הספיטפייר היוו גורם שקול מול מטוסי הציר, רבים מאלה שהגיעו במרץ ובאפריל הושמדו על הקרקע ובאוויר, כאשר הם היו בנחיתות מספרית. לדוגמה, במשך חמישה ימים באפריל היה רק מטוס ספיטפייר אחד זמין להגנת האי ובמשך יומיים לא היה אפילו אחד. הגרמנים ידעו על המשלוחים והפעילו התקפות כבדות. בבוקר 21 באפריל היו רק 27 מטוסי ספיטפייר שמישים. בערוב היום ירד המספר ל-17.
ההפצצות הכבדות של כוחות הציר שחקו את יכולות ההתקפה של כוחות הצי והאוויר שהיו במלטה. בחודשים אפריל-מאי 1942 היה ברור שהלופטוואפה השיג מידה רבה של עליונות אווירית. חיל האוויר האיטלקי ביצע גם הוא הפצצות בנחישות. לעיתים, שלושה עד חמישה מפציצים איטלקים היו טסים בגובה נמוך מאוד מעל המטרות כדי להטיל את הפצצות בדיוק רב, וזאת מבלי לשים לב לתקיפות של מטוסי חיל האוויר הבריטי ולאש נגד המטוסים שנורתה מהקרקע.
לצד העליונות האווירית שהושגה, גילו הגרמנים שהצוללות הבריטיות פעלו מתוך הבסיס באי מנואל ולא מתוך הנמל הגדול וניצלו את העליונות האווירית שלהם כדי לחסל את האיום הזה. עד מהרה היה הבסיס תחת התקפות בלתי פוסקות. הצוללות נאלצו לבלות את רוב זמנן מתחת למים ומבני המגורים, בהם הצוותים יכלו לנוח מדי פעם, ננטשו. הנחת המוקשים על ידי מטוסי הציר גרמה גם היא לעליה משמעותית באובדן הצוללות. עד לסוף מרץ 1942 אבדו 19 צוללות. היעילות של תקיפות האוויר כנגד בסיסי הצי נרשמה לזכות הצי האיטלקי. בחודש אפריל הגיעו 150,389 טונות מטען לצפון אפריקה מתוך 150,578 טונות שנשלחו. האסטרטגיה של היטלר שהתבססה על שיתוקה של מלטה על ידי מצור נראתה בשלב זה מוצלחת. קסלרינג דיווח לפיקוד העליון הגרמני ש"לא נותרו פצצות להטיל". המאמצים הנחושים של כוחות הציר כנגד מלטה השתקפו בגיחות ההפצצה. מ-20 במרץ ועד 28 באפריל 1942 הוציאו הגרמנים 11,819 גיחות כנגד האי והטילו 6,557 טונות של פצצות (3,150 טונות על ולטה). הגרמנים איבדו 173 מטוסים במהלך הפעולות.
בעלות הברית פעלו להגדיל את מספר מטוסי הספיטפייר על האי. ב-9 במאי הועברו על גבי סיפוניהן של שתי נושאות מטוסים 64 מטוסים נוספים. כעת היו במלטה חמש טייסות מלאות של מטוסי ספיטפייר. (טייסות 126, 185, 249, 601, ו-603). ההשפעה של מטוסי הספיטפייר נראתה מאוד לעין. ב-9 במאי הודיעו האיטלקים על 37 אבדות. ב-10 במאי איבדו כוחות הציר 65 מטוסים שהתרסקו או ניזוקו בקרבות אוויר בשמי האי. מטוסי ההוריקן היו מסוגלים להתמקד במפציצים של הציר ובמפציצי הצלילה בגבהים הנמוכים, כשבמקביל, הספיטפיירים, שהיו בעלי יכולת לטפס לגבהים, העסיקו את מטוסי האויב שטסו בגובה רב יותר. בין 18 במאי ועד 9 ביוני הצליחה ה"איגל" להוביל 76 מטוסי ספיטפיירים נוספים בשלושה סבבים. עם כוח כזה, היה מסוגל חיל האוויר המלכותי להתמודד עם כל התקפה של הציר.
באביב 1942, חילות האוויר של הציר שפעלו נגד מלטה היו בשיא כוחם. היריבים הרציניים ביותר של מגיני האי היו 137 מטוסי המסרשמיט, ו-80 מטוסי המאקי 202. המפציצים של הציר היו 199 מטוסי יונקרס 88 ו-32–40 מטוסי יונקרס 87. עם זאת, השיפורים הטכניים והגדלת כמות המטוסים של מערך ההגנה של חיל האוויר הבריטי, זיכו אותו בעליונות האווירית. בסוף מאי 1942 עמד סדר הכוחות של קסלרינג על 13 מטוסי סיור שמישים בלבד, 6 מטוסי מסרשמיט Bf 110, 30 מטוסי מסרשמיט Bf 109 ו-34 מפציצים. בסך הכול 83 מטוסים בהשוואה לכמה מאות חודשיים קודם לכן.
ביולי 1942 הופצצה כנסיית עליית מרים אך היא לא נפגעה עקב חבלה בפצצות בזמן הייצור.
כוחות הציר תוקפים את השיירות
לאחר הקרבות של חודשים מאי ויוני, הצטמצמו באופן משמעותי תקיפות האוויר באוגוסט ובספטמבר. למרות העליונות האווירית שעברה לצדו של חיל האוויר המלכותי, הלחץ הגרמני אפשר לכוחות הציר לחדש את שיירות האספקה לכוחותיו של רומל ובשלב זה נראה לכוחות הציר שמלטה מנוטרלת בתור איום על השיירות שלהם. עתה יכול היה רומל להתכונן למבצעים ההתקפיים בסיועו של הלופטוואפה בצפון אפריקה. בקרב גזאלה הוא זכה בניצחון משמעותי בעוד שבקרב ביר חכים הצלחתו הייתה פחותה. אף על פי כן, עד מהרה הוא התקדם לכוון מצרים בקרב אל-עלמיין הראשון. למרות הירידה בכמות ההתקפות האוויריות הישירות על מלטה עצמה, המצב באי היה קשה מאוד. המחסור במוצרים חיוניים כמו מזון ומים היה חמור, עקב הנזק שנגרם למשאבות המים ולצינורות ההולכה בהפצצות. כמו כן הורגש מחסור בביגוד. כל משק החי נטבח ומשמעות המחסור בעור היה שהתושבים נאלצו להשתמש בווילונות ובצמיגים משומשים כדי למצוא תחליפים לבגדים ולסוליות נעליים. אף על פי שהאוכלוסייה האזרחית החזיקה מעמד, סכנת הרעב הייתה ממשית. תנאי התזונה והתברואה הגרועים גרמו להתפשטותן של מחלות. מנות המזון של החיילים גם הן הופחתו מ-4,000 ל-2,000 קלוריות ליום. מלטה עמדה על סף רעב. הבריטים החלו להתכונן להעברת אספקה לאי בשני מבצעים גדולים. ביוני ניהל הצי המלכותי במקביל את מבצע רומח (Operation Harpoon) ואת מבצע נמרץ (Operation Vigorous) שהיו שני מבצעי הובלת שיירות למלטה. הראשון יצא מגיברלטר והשני יצא מחיפה ומפורט סעיד. המהלך נועד לפצל את הכוחות הימיים של הציר שניסה ליירט את השיירות. אם אחת מהשירות תלכד, השנייה תצליח לעבור, כך לפחות קיוו. לויד רצה להטיל על טייסת 601 לתת לשיירות חיפוי אווירי. אף על פי שהוא יכול היה להרשות לעצמו את הקצאת הכוחות, הוא היה מסוגל להפעיל רק ארבעה מטוסים בכל רגע נתון, מאחר ששאר המטוסים היו צריכים לבצע סבבים של נחיתה לצורך תדלוק. במקרה שמטוסי הציר תקפו בזמן שהם עמדו לשוב לנחיתת התדלוק, היה עליהם להישאר בגזרה ולהילחם בהם. נטישת המטוס במקרה שהדלק היה אוזל הייתה הברירה היחידה חוץ מלחזור למלטה. תקוותם של הטייסים הייתה שהספינות ימשו אותם מהמים. השיירה שהגיעה ממזרח נאלצה לשוב על עקבותיה בשל סדרה של תקיפות מהאוויר ומהים, אף על פי שמלאי התחמושת של ספינות הליווי שלה הגיע לרמה של 20% שלא הייתה מספיקה כדי להשלים את המשימה ולהביא את ספינות האספקה בשלום למלטה. לכוחות הגרמניים היה מודיעין מעולה על התוכנית הבריטית, שהושג בעקבות פענות התשדורות המוצפנות של בונר פרנק פלרס, ששירת כנספח הצבאי בשגרירות ארצות הברית במצרים. אבדותיהן של השיירות היו כבדות ובהן הייתה המשחתת "הרמיוני" (HMS Hermione). שלוש משחתות נוספות ו-11 ספינות סוחר גם הם טובעו. ממלטה נשלחו מפציצי טורפדו בריסטול בופורט שהעסיקו את הצי האיטלקי ואת הצוללות הגרמניות שתקפו את השיירה. הם הטביעו סיירת כבדה וגרמו נזק לספינת קרב. שתי ספינות מטען של השיירה המערבית הגיעו למלטה והעבירו את האספקה והיו לספינות היחידות מתוך 17 שהשתתפו בשני המבצעים והגיעו ליעדן. הספינות פרקו מטען של 25,000 טונות. 16 טייסים שיצאו ממלטה איבדו את חייהם בשני המבצעים.
ספינות השטח לא היו היחידות שהובילו אספקה למלטה. צוללות בריטיות ביצעו גם הן תפקיד זה. הצוללת "קלייד" (HMS Clyde) הוסבה לספינת אספקה תת-מימית. היא לא יכלה לצלול למעמקים במהירות כמו הצוללות מסדרת U ו-T, אך עדיין הצליחה לבצע תשע הפלגות אספקה למלטה, יותר מכל צוללת אחרת מסוגה. היכולת של הצוללות לשאת מטען גדול אפשרו להן להיות בעלות ערך רב במאבק להסרת המצור על האי.
הגעתו של קית' פארק
ביולי 1942 שוחרר יו לויד מתפקידו כמפקד ההגנה האווירית של מלטה. הייתה תחושה שיש צורך בטייס קרבות מנוסה כדי לנהל את המערכה. מסיבות שונות לא בחר פיקוד החיל לעשות זאת קודם לכן. מרשל אוויר משנה קית' פארק החליף את לויד בתפקידו והגיע למלטה ב-14 ביולי 1942 במטוס ימי. הוא נחת במלטה בעיצומה של הפצצה אווירית, אף על פי שלויד ביקש מהטייס שיחוג מעל הנמל עד לסיום ההפצצה.
פארק התמודד עם קסלרינג עוד קודם לכן במהלך הקרב על בריטניה. במהלך הקרב, טען פארק שעדיף לשגר כוחות קטנים של מטוסי קרב לפגוש את מפציצי האויב. שלוש סיבות עיקריות היו לגישה זו. ראשית, הכיסוי האווירי יהיה תמידי ורציף. שנית, כוחות קטנים קלים יותר לתמרון. שלישית, שרידותו של הכוח טובה יותר. ככל שהיו מטוסים מעטים יותר באוויר (16 לכל היותר), כך הייתה לאויב בעל עליונות מספרית, מטרה קטנה יותר. בהתאם לנסיבות הוא יישם טקטיקה זו במלטה. עם כמות גדולה של מטוסי ספיטפייר שעמדה לרשותו, שאף פארק ליירט את מטוסי האויב ולפצל את מבני הקרב שלו עוד לפני שהמפציצים הגיעו לאי. כעת, עם מערכות מכ"ם משופרות, עם היכולת להמריא במהירות ועם אפשרויות חילוץ משודרגות, הייתה המשימה אפשרית. כשלרשותו שלוש טייסות, הנחה פארק את הראשונה להעסיק את מטוסי הליווי של כוחות ההפצצה של האויב. הטייסת השנייה תכה את מטוסי הליווי הקרוב ובהיעדרם, את המפציצים עצמם. הטייסת השלישית תכה את המפציצים ישירות.
ההשפעה של השיטות של פארק הייתה מידית. תוכנית המכה המקדימה שלו הופעלה לראשונה ב-25 ביולי 1942 ואילצה את טייסי הציר להפסיק את התקיפות לאור יום תוך שישה ימים. מטוסי היונקרס 87 הפסיקו בבת אחת לקחת חלק בפעולות במלטה. קסלרינג הגיב בשיגורם של מטוסי קרב שפעלו בגבהים רמים יותר כדי להשיג יתרון טקטי. בתגובה הורה פארק לטייסיו לטפס לגבהים של 20,000 רגל (6,100 מ'). בעוד שצעד זה העניק למטוסים את יתרון הגובה, הוא אילץ את מטוסי המסרשמיט 109 לרדת לגבהים שיהיו מתאימים יותר למטוסי הספיטפייר מאשר למטוסי הקרב הגרמנים. לשיטה זו הייתה השפעה גדולה באוקטובר כאשר קסלרינג חזר לזירה.
מבצעי התקיפה הבריטים
אף על פי שעיקר הפעולות של חיל האוויר המלכותי הבריטי והצי המלכותי הבריטי היו פעולות הגנתיות, עדיין בוצעו פעולות התקפיות. שנת 1942 הייתה עמוסה במיוחד בפעולות התקפיות. שני שלישים מספינות צי הסוחר האיטלקי טובעו. 25% מהן על ידי צוללות בריטיות ו-37% מהן על ידי מטוסי בעלות הברית. כוחות הציר בצפון אפריקה קיבלו רק מחצית מהאספקה הדרושה להם ורק שליש מתצרוכת הדלק. הצוללות של השייטת העשירית סיירו ללא הפסקה, למעט התקופה שבין חודשים מאי ויולי 1942 כאשר טייסיו של קסרלינג התאמצו באופן מיוחד לפגוע בבסיסיהן. הצלחתן של הצוללות לא הושגה בקלות, בהיות רובן מסדרת U האיטיות. בסיוע הצוללות מסדרות S ו-T, הם הניחו מוקשים. מפקדי הצוללות הבריטים נעשו אלופים כשפעלו ממלטה. הבולטים בהם היו קומנדר איאן מק'גוש (Ian McGeoch) שפיקד על הצוללת "ספלנדיד" (HMS Splendid), קומנדר יו מקנזי (Hugh "Rufus" Mackenzie) וקומנדר דייוויד וונקלין (David Wanklyn). ההצלחה בהטבעת המכלית הגרמנית "וילהלמסבורג" (Wilhelmsburg), שהייתה אחת מהמכליות המעטות שהובילו נפט מרומניה, גרמה להיטלר להוכיח באופן ישיר את קרל דניץ, אז מפקד צי הצוללות של הקריגסמרינה, בהשוותו את הצי הגרמני לזה הבריטי. דניץ טען שלא היו לו את המשאבים להגן על השיירה, מאחר שמשימת ליוויה של המכלית הצריכה כוחות גדולים. למזלו של דניץ לא העלה היטלר את שאלת הגנתה של המכלית בהמשך.
הצוללות הבריטיות הוכיחו את עצמן כאחד מכלי הנשק הטובים ביותר שהתמודדו עם השיירות של כוחות הציר. סך כל ההדחק של הספינות שהטביעו הצוללות מסדרת U לבדן הסתכם ב-650,000 טונות בנוסף ל-400,000 טונות של ספינות שניזקו. לרשות בסיס הצוללות במלטה (HMS Talbot), עמדו 1,790 פצצות טורפדו באותה תקופה, מתוכן שוגרו 1,289 כששיעור הפגיעה עמד על 30%.
גם באוויר נמשכה המתקפה. טייסיו של מפקד כנף פטריק גיבס (Patrick Gibbs), שעמד בראש טייסת 39, הטיסו את מטוסי הבריסטול בופורט שלהם, תקפו את קווי הספנות של הציר והגדילו את הלחץ על רומל בספטמבר. מצבו של רומל היה כעת קריטי. קווי האספקה שלו היו מוגבלים מאוד, בעוד שקווי האספקה של הבריטים למצרים תוגברו לקראת קרב אל-עלמיין השלישי. הוא התלונן בפני הפיקוד העליון של הוורמאכט על כך שהתחמושת והדלק שברשותו כמעט ואוזלים. כוחות הציר ארגנו שיירה כדי שתקל על המחסור. יחידת פענוח הצפנים אולטרה יירטה את התשדורות בנוגע לשיירה ומטוסי ולינגטון של טייסת 69 אישרו שהשיירה אכן בדרך. מטוסי הבופורט של גיבס הטביעו שתי ספינות ואחת הצוללות טיבעה את הספינה השלישית. רומל עדיין קיווה שמכלית נוספת ה"סאן אנדראס" (San Andreas), תצליח להעביר 3,198 טונות דלק שהיה חיוני לקרב עלם חלפה. הוא לא חיכה למכלית על הרציף ושיגר את המתקפה לפני הגעתה. המכלית הוטבעה בהתקפה אווירית שיצאה בפיקודו של גיבס. מתוך תשע הספינות שנשלחו חמש הוטבעו על ידי הכוחות שיצאו ממלטה. למטוסי הבופורט הייתה השפעה הרסנית על אספקת הדלק של הציר שכעת כמעט ונעצרה כליל. ב-1 בספטמבר רומל נאלץ לסגת. קסלרינג סיפק דלק לכוחות האוויריים שפעלו בסיוע לרומל, אך זה לא הספיק לפעולות של הסיוע אווירי לכוחות הקרקע ובכך השפעת העליונות האווירית הבריטית בקווי החזית עלתה.
באוגוסט תרמו כוחות התקיפה האוויריים של מלטה לקשיים של רומל בניסיונו להתקדם לתוך מצרים. בחודש זה שליש מהאספקה שלו ו-41% מאספקת הדלק שלו אבדה. בספטמבר 1942 קיבל רומל רק 24% מ-50,000 טונות האספקה שנזקק להם מדי חודש כדי שיוכל להמשיך במתקפה. במהלך ספטמבר הטביעו בעלות הברית 33,939 טונות של ספינות. רוב האספקה הזו הייתה אמורה להגיע דרך נמל טריפולי שהיה מרוחק מאוד מקו החזית. המחסור במזון ובמים גרם לתחלואה בשיעור של 10% בקרב חייליו של רומל. המתקפה המשולבת של כוחות האוויר והצוללות של בעלות הברית הבטיחה ששום טיפת דלק לא תגיע לצפון אפריקה בשבוע הראשון של אוקטובר 1942. שתי מכליות הוטבעו ומכלית נוספת איבדה את מטענה אף על פי שצוותה הצליח להציל את הספינה עצמה. עם תחילת המתקפה הבריטית באל-עלמיין ב-23 באוקטובר 1942, הצליחה יחידת אולטרה להבין את המצב העגום בו היה מאגר הדלק של כוחות הציר. ב-25 באוקטובר, שלוש מכליות וספינות מטען אחת שנשאו דלק ותחמושת נשלחו תחת ליווי אווירי וימי והיו אמורות להיות הספינות האחרונות שיגיעו לרומל בהיותו באל-עלמיין. אנשי אולטרה יירטו את התשדורות והשיגו את המידע על נתיב השיירה, שהגיע ליחידות האוויר של מלטה. שלוש המכליות הוטבעו ב-28 באוקטובר והפעולה עלתה לבריטים במטוס בופייטר אחד, שני מטוסי בופורט, שלושה מטוסי בלנהיים ובמטוס ולינגטון אחד. רומל איבד 44% מהאספקה החודשית שלו לעומת 20% שאיבד בספטמבר.
סוף המצור
באוגוסט 1942, מתוך 163 מטוסי הספיטפייר שהוצבו במלטה, 120 היו שמישים. ב-11 באוגוסט, ב-17 באוגוסט וב-24 באוקטובר הביאה נושאת המטוסים "פיוריוס" (HMS Furious) למלטה 85 מטוסי ספיטפייר בסך הכול. במקרים רבים נדרשו המטוסים הללו לבצע טיסות שמשכן היה חמש וחצי שעות ולגמוא מרחק זהה למרחק שבין לונדון לבין סנקט פטרבורג. ביצועים אלה הושגו בזכות מכלי דלק נוספים בנפח של 170 גלון, שבנוסף ל-29 הגלונים של מכלי המטוס הגדילו את סך כל הדלק שהם נשאו איתם ל-284 גלון.
למרות ההצלחה של השיירות של בעלות הברית לעבור, היה חודש אוקטובר גרוע כמו כל החודשים שקדמו לו והיה רצוף בהפצצות ועדיין היה מחסור במזון. בתגובה לאיום שהיוותה מלטה על קווי האספקה של הציר, חידשו מטוסי הלופטוואפה את התקפותיהם. בהבינו את חשיבות הקרב שעמד להתחיל בצפון אפריקה (קרב אל-עלמיין השלישי), ארגן קסלרינג את גיס האוויר השני בסיציליה שיסיר את האיום אחת ולתמיד. ב-11 באוקטובר היו מגיני מלטה עסוקים מעל הראש. במשך 17 ימים איבד הלופטוואפה 34 מטוסי יונקרס 88 ו-12 מטוסי מסרשמיט 109, בנוסף ל-18 שניזוקו. אבדות חיל האוויר המלכותי הסתכמו ב-23 מטוסים שהופלו וב-20 שהתרסקו בנחיתה, בנוסף ל-12 טייסים שנהרגו. ב-16 באוקטובר היה ברור לקסלרינג שהמגינים של מלטה חזקים מדי והוא הפסיק את המתקפה. המצב בצפון אפריקה הצריך סיוע אווירי ולפיכך חודש אוקטובר היה האחרון שבו פעל הלופטוואפה בשמי מלטה.
האבדות הותירו את חילות האוויר של הציר מדולדלים לחלוטין והם לא היו מסוגלים להושיט לרומל את הסיוע שהוא נדרש לו בחזית. בנובמבר היה המצב באי עדיין חמור, אך מיד לאחר ניצחונו של פארק בקרבות האוויר, הגיעו החדשות על הצלחות גדולות בחזית. הקיפאון בצפון אפריקה נשבר באל-עלמיין וב-5 בנובמבר היו כבר בעלות הברית בהתקדמות מהירה מערבה. ב-8 בנובמבר הגיעו למלטה הידיעות על מבצע לפיד, בו נחתו בעלות הברית במרוקו ובאלג'יריה שהיו בשליטת צרפת של וישי. 11 ימים מאוחר יותר הבשורה על מתקפת הנגד הסובייטית בקרב סטלינגרד העלתה את המורל אף יותר. ההוכחה לכך שניתן לזקוף את ההצלחה בצפון אפריקה לזכות עמידתה של מלטה, הגיעה בדמותה של שיירה (מבצע תקופת האבן - Operation Stone Age), שהגיעה ב-20 בנובמבר מאלכסנדריה למלטה כמעט מבלי שנפגעה בדרך. הגעתה של שיירה זו מהווה למעשה את סופן של שתי שנות המצור על האי. ב-6 בדצמבר שיירת אספקה נוספת הגיעה למלטה מבלי שספגה אבדות כלל. לאחר מכן הספינות הפליגו למלטה ללא צורך בליווי. כיבוש שדות התעופה בצפון אפריקה והיכולת של מתן מטרייה אווירית לאורך כל הדרך לאי, אפשרו לספינות להעביר 35,000 טונות. בראשית דצמבר 1942 הגיעו 55,000 טונות נוספים. התקפת האוויר האחרונה על מלטה אירעה ב-20 ביולי 1943 והייתה ההתקפה ה-3,340 מאז 11 ביוני 1940.
ספינות בעלות הברית
ספינות הציים של בעלות הברית שהוטבעו במהלך המצור על מלטה היו:
נזקים למבנים במלטה
באי הקטן והצפוף נהרסו 5,524 בתי מגורים, 9,924 ניזוקו ו-14,225 נפגעו מהדף הפצצות. בנוסף נהרסו או ניזוקו 111 כנסיות, 50 בתי חולים ומוסדות חינוך ו-36 בתי קולנוע, מועדונים, משרדי ממשלה, בנקים, בתי חרושת, טחנות קמח, ומבנים מסחריים אחרים. סך של כ-30,000 מבנים.
אבדות הציר על פי חודשים
אבדות הציר במטען ובכוח אדם שנשלחו ללוב היו:
1940 1941 1942
The Mix-Up
The Mix-Up הוא אלבום הסטודיו השביעי של הביסטי בויז, שיצא לאור ב-26 ביוני 2007.
ג'ודית אשר
ג'ודית אשר (באנגלית: Judith Asher; נולדה ב-14 במאי 1964) היא יוצרת בתחומי העיצוב האיור והאמנות ומרצה.
ביוגרפיה
אשר, ילידת 1964. נולדה בלידס שבאנגליה, ועלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1972.
לימודים אקדמיים
את התואר הראשון השלימה אשר בשנת 1989 במכללה לאמנויות בצלאל במחלקה לתקשורת חזותית אותו סיימה בהצטיינות.
את התואר השני עשתה בקולג' המלכותי לאמנות במחלקה Communication Art & Design אותו סיימה בשנת 1991.
קריירה מקצועית
בשנת 2002 זכתה אשר בפרס היצירה מטעם משרד התרבות, המדע והספורט. בנוסף זכתה בסדרת פרסים מטעם אגודת ידידי אמריקה ישראל, בפרס סנדברג לאיור (1989) ובפרס פלהיים לטיפוגרפיה (1986).
בשנת 2011 נבחרה כנציגת מחקר ב”פני האיור לאן בעידן הדיגיטלי” בקולג' המלכותי בלונדון.
במהלך הקריירה עבדה אשר עבדה עם לקוחות שונים ביניהם יוניסף, האקדמיה לשפה העברית, עיתון "הארץ", הקיבוץ המאוחד, הוועדה האמריקאית למכון ויצמן למדע, ניו יורק.
אשר איירה מספר ספרים, ביניהם "יומנו של עובר" שנכתב ע”י פרופ’ גידי קורן, בהוצאת ספרית הפועלים.
ביוני האחרון הציגה מאמר הנכתב ונחקר בשיתוף עם ד"ר בן ברוך בליך בכנס בינלאומי העוסק בפרקטיקות אמנות עכשווית במזרח התיכון בחסות אוניברסיטת בירקבק בלונדון ואוניברסיטת ניקוסיה, קפריסין: צילום בסכסוך: צלמים ישראלים-פלסטיניים.
בשנת 1994 החלה ללמד והפכה למרצה בכירה וחברת סגל במחלקה לתקשורת חזותית במכלתת HIT חולון ומרצה במחלקה לתקשורת חזותית במכללת לאמנויות בצלאל.
כיום אשר עובדת על רומן גרפי העוסק בסיפורי אנוש של מתח והתחדשות, אהבה ואובדן.
חיים אישיים
אשר מתגוררת ועובדת בקיבוץ עינת עם משפחתה. לבעלה אורי ולה שלושה ילדים: נועם הבכור, אבישי ואלה.
מרגנית
סיסטמטיקה
לפי המיון העכשווי הסוג ''Anagallis בוטל ואוחד עם Lysimachia. הסוג לִיסִימַכְיָה, הנמנה עם משפחת הרקפתיים, מונה 268 מינים ומיוצג בישראל על ידי 4 מינים: ליסיכמיה מסופקת (Lysimachia dubia), מרגנית השדה (Lysimachia arvensis), מרגנית קטנה (Lysimachia foemina), זעריר כוכבני (Lysimachia linum-stellatum) .''
בעבר סווגו מיני מרגנית תחת משפחת הרקפתיים, אך מחקר גנטי ומורפולוגי משנת 1999 של מארי Källersjö ועמיתיה הראה כי הצמחים שייכים למשפחת המירסיניים. מחקר נוסף משנת 2005 של אולריקה מנס (Ulrika Manns) וארן א. אנדרברג (Arne A. Anderberg), שעסק בפילוגנטיקה, קבע כי הסוג בהרכבו הנוכחי הוא פרפילטי, וכי הוא חולק באותו אב קדמון עם המינים Asterolinon ו-Pelletiera, ובנוסף שני מינים מהסוג ליסימכיה (Lysimachia nemorum ו-Lysimachia serpyllifolia). מיון מעודכן יותר קבע שמרגנית דווקא כן שייכת למשפחת הרקפתיים.
מאפיינים
המרגנית היא צמח חד-שנתי או רב-שנתי, הגדל בקבוצות על אדמות לא-מעובדות ועשירות בעשבים שוטים. הגבעולים הם נמוכים ועליהם עלים בצורה שנעה בין ביצה ללב. צבעי הפרחים של הצמח משתנים ממין למין. לכל פרח חמישה עלי כותרת סימטריים כמעט שיוצאים ממרכז משותף בצורה דמוית-קרניים. פרחי מרגנית נשארים פתוחים רק תחת אור שמש ישיר.
רבים חושבים על המרגנית שהיא צמח ממשפחת המורכבים (כפי שניתן לראות בסמליל של סדרת מרגנית), אף על פי שבפועל, אין צמח בשם זה במשפחת המורכבים.
פלוגלהורן
פלוגלהורן (Flugelhorn; בעברית: קַרְנוֹן) הוא כלי נשיפה ממתכת. יש הטוענים שהוא משתייך למשפחת הסקסהורן שפיתח אדולף סאקס, ממציא הסקסופון. לעומת זאת, היסטוריונים אחרים טוענים שהוא משתייך למשפחת הביוגלים עם שסתומים, כמו החצוצרה.
הטון של הפלוגלהורן רחב ולעיתים נחשב למסתורי וחשוך. יש לו אותו טווח צלילים כמו לקורנט אך יותר קשה לשלוט בצלילים הגבוהים בו. בפלוגלהורן משתמשים בדרך כלל כדי להוסיף רכוּת ושקיפוּת ליצירה, ולעיתים רחוקות כדי להוסיף אגרסיביות ובהירות. משתמשים בו בעיקר בג'אז ובתזמורת כלי מתכת, ולעיתים אף בתזמורת סימפונית.
מרסל מוסרי
מַרסֶל מוֹסֶרי (נולדה ב-13 בפברואר 1990) היא סופרת, מחזאית, שדרנית רדיו ועיתונאית ישראלית. ספריה יצאו לאור באמצעות מימון המונים.
ביוגרפיה
מוסרי נולדה בחולון בשנת 1990 ליוסף, נהג מונית, ולמרגלית, עובדת בעיריית תל אביב. יש לה שתי אחיות גדולות מנישואיהם הקודמים של הוריה, ועוד אחות שצעירה ממנה בשנתיים.
מוסרי עבדה כפקידה עד שב-2013, בגיל 23, פרסמה בפייסבוק סיפור קצר בשם "קופסת קובות" שזכה לתפוצה רבה. בעקבות כך פרסמה סיפורים נוספים. סיפוריה אוגדו לשני ספרים, ויצאו לאור באופן פרטי באמצעות אתר מימון המונים. בהמשך החלה גם הפצתם בחנויות.
ב-2014 הפכה לבעלת טור שבועי במעריב אונליין, ולשדרנית תוכנית ברדיו ללא הפסקה.
בספטמבר 2014 נבחרה בידי מגזין פורבס ישראל לרשימת "40 הצעירים המבטיחים בישראל".
בשנת 2015 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאלטי "גולשי ספות".
חיים אישיים
ב-2020 נולדה לזוג בת.
בספטמבר 2021 הודיעה על פרידתם בפוסט שפרסמה בפייסבוק.
תוכאים
תֻּכָּאִים (שם מדעי: Psittaciformes) היא סדרה במחלקת העופות בעלת צורה מיוחדת והופעה ססגונית.
שם
המילה "תוכי" נזכרת פעמיים בתנ"ך, בסיפור שבו שלמה המלך ייבא "זָהָב וָכֶסֶף שֶׁנְהַבִּים וְקֹפִים וְתֻכִּיִּים" ממדינות רחוקות. פירושים שונים הוצעו למילה זו, והפירוש המקובל היה שמדובר בטווס. בהמשך, המילה "תוכי" במובן "טווס" נפוצה בספרות חז"ל ובעברית של ימי הביניים. רק בזמן תנועת ההשכלה קיבלה המילה את המשמעות שיש לה כיום.
מאפיינים
בסדרת התוכאים ישנם כמה מאות מינים המצויים באזורים טרופיים וסובטרופיים. תוכאים באזורי התפוצה הטבעית שלהם נמצאים בכל היבשות, מלבד אירופה ואנטארקטיקה, ומינים מתפראים של תוכאים נמצאים גם באירופה. לחלקם כושר חיקוי מצוין ומראה ססגוני, ובשל כך הפכו כמה מהם לעופות נוי ולחיות מחמד. גופם ותזונתם מותאמים לחיים ביער. צווארם גמיש מאד. במצב מנוחה הוא מקופל בצורת זיגזג ובשעת הצורך הוא מתארך ומשנה את צורתו, ומאפשר לתוכאים לסובב את ראשם 360 מעלות. כנפיהם מעוגלות. גופם מוצק, המקור עבה, מאונקל בקצה חלקו העליון ובדרך כלל קצר. המקור החזק מסייע להם לאכול זרעים ולקלף פירות.
ארבע אצבעות רגליהם של התוכאים מחולקות לשתיים הפונות לפנים ושתיים לאחור, ובכך מתאפשרת להם תפיסה יעילה של עצמים כגון ענפים או מזון. הם נעזרים גם במקור כדי להיאחז בענפים, משום שלעיתים הם נצמדים לענף בצורה אופקית. לחלקם לשון שרירית וגמישה, המסייעת להם בפירוק המזון. ההבדלים בין הזכרים לנקבות ברוב המשפחות מתבטאים בגיוון צבעי הנוצות ובצבע המקור.
בעולם יש כ-330 מינים של תוכאים. לכל מיני התוכאים יש כושר חיקוי. חלקם מצטיינים יותר וחלקם פחות. לתוכאים יש תיבת תהודה מיוחדת שיכולה להפיק מגוון רחב של קולות ולכן תוכים שונים, ובראשם האפרור האפריקני, מסוגלים לחקות מגוון רחב של צלילים וקולות, כולל דיבור אנושי.
בעבר האמינו כי התוכאים לומדים לחקות באופן שמזכיר הקלטה וללא הבנה אמיתית של משמעות החיקוי (מכאן הביטוי "חוזר אחרי כמו תוכי"). טענה זו נכונה כנראה באופן חלקי בלבד. מחקרים רבים, ובראשם מחקריהם של קבוצת המחקר בראשות פרופ' אלין פפרברג מאוניברסיטת ברקלי, הראו כי תוכים מסוג אפרור אפריקני (המוכרים בשם ג'אקו) מסוגלים להבין יחסים כמותיים, יחסי צבע וצורה מורכבים ולהשתמש בשפה באופן מתוחכם, הדדי וגם באופן שתואם, ככל הנראה, את המצב הפנימי של התוכי עצמו (כך למשל התוכים בקבוצת מחקר זו יודעים לבקש "גירוד", "מקלחת" וכו' כשהם מעוניינים בכך). מחקרים אחרים הצביעו על כושרם הגדול של מיני תוכאים שונים לפתור בעיות מורכבות (השגת מזון מתוך מבנה מסובך) יותר מבעלי חיים אחרים. דוגמה לכך הוא התוכי אלכס.
הכבד שבתוכאים הוא הקאקאפו, שחי בניו זילנד ומשקלו 3–4 קילוגרם. הגדולה בתוכים המעופפים היא הארה היקנטונית שמשקלה יכול להגיע עד 1.7 ק"ג. הקטן ביותר הוא תוכי ננסי צהוב פנים (Micropsitta pusio) ששוקל 10 גרם.
אלקלי
בכימיה המונח אלקלי או אלקאלי (בערבית القلي, القالي) מתאר מלח יוני בסיסי של מתכת אלקלית, כגון נתרן, או של מתכת אלקלית עפרורית, כגון סידן. לעיתים קרובות נעשה שימוש במונח גם כדי לתאר באופן כללי חומרים בסיסיים המסיסים במים או חומרים בסיסיים בכלל. זאת כיוון שמלחים אלקליים היו מהבסיסים המוכרים הראשונים וגם במאה ה-21 הם משמשים כבסיסים נפוצים.
אטימולוגיה
המילה ״אלקלי״ מגיעה מערבית, ופירושה המילולי ״האפר השרוף״ (משורש ק.ל.ה המשמש גם בעברית לציון חימום יבש - קלייה), המתייחסת לאופן ההפקה של חומרים אלקליים בשריפה. תמצית מימית של אפר צמחים שרוף, הנקרא אשלג ומורכב בעיקר מאשלגן פחמתי, היא בסיס חלש. אחרי חימום החומר עם סידן הידרוקסידי (נוסחתו Ca(OH)2), היה נוצר בסיס חזק בשם אשלג קאוסטי (אשלגן הידרוקסידי), אשר נעשה בו שימוש בעיקר בשילוב עם שומן מהחי ליצור סבונים רכים. שם זה העניק את הסימן הכימי ליסוד אשלגן, K, מהשם הגרמני קליום שמקורו במילה אלקלי.
תכונות נפוצות
אלקלים הם כולם בסיסים חזקים, שנוטים ליצור יוני הידרוקסיד (-OH) כשמתמוססים במים. תכונות נפוצות של תמיסות מימיות של אלקליים כוללות:
הבדל בין חומר אלקלי לבין חומר בסיסי
המושגים ״בסיס״ ו״אלקלי״ לעיתים רבות משמשים בהתייחסות לאותו הדבר, בעיקר בקרב הדיוטות שאינם עוסקים בכימיה ובהנדסה כימית.
ישנם מספר פירושים למושג אלקלי. חומרים אלקליים לעיתים מוגדרים כתת-סוג של בסיסים. עם זאת, שתי הגדרות הן הנפוצות ביותר:
מלחים אלקליים
להלן מספר דוגמאות של מלחים אלקליים נפוצים:
קרקע אלקלית
קרקעות עם ערכי pH הגבוהים מ-7.3 לרוב מוגדרות כאלקליות. מצבים כאלו עלולים להתרחש באופן טבעי, בשל נוכחות של מלחים אלקליים. אף על פי שישנם מספר צמחים שאכן מעדיפים קרקע בסיסית במעט (כגון כרוב וסוגי מספוא שונים), מרבית הצמחים יעדיפו קרקע חומצית במעט (בתחום ערכי pH של 6.0 עד 6.8), ועל כן קרקע אלקילית נחשבת בעייתית.
איפה (מידת נפח)
איפה היא יחידת מידה מקראית לנפח שהייתה בשימוש בתקופת המשנה והתלמוד. מידת האיפה שימשה למדידת מאכלים יבשים.
מקור המידה
מידה זו נזכרה בתורה בפרשת הונאה במידות ומשקולות:
בנביא הוזכרה מידת האיפה גם בשם "בת": מידת שניהם שווה מלבד שהבת שימשה למדידת לח, ואילו מידת האיפה שימשה למדידת יבש.
שיעורה
שיעור האיפה הוא שלוש סאין, וכך אמרו בתלמוד: על מנת לזכור את היחס בין מידות הנפח, נפוצה המנמוניקה "כאס־קלב יגודו" ופירושה הוא: כור, איפה, סאה, קב, לוג, ביצה. ערך הגימטריה של האותיות "יגודו" הן ההכפלות הנדרשות למעבר בין היחידות: כור מכיל י (10) איפות, איפה מכילה ג (3) סאים, סאה מכילה ו (6) קבים, קב מכיל ד (4) לוגים, לוג מכיל ו (6) ביצים.
שיעורה במידות זמנינו
בספרי ההלכה נחלקו האחרונים בשיעור ה"כביצה", כאשר סיבת המחלוקת היא האם נתקטנו ה"ביצים" מכמות שהיו בזמן התלמוד (נשתנו הטבעים) או לא. מחלוקת זו משפיעה אף על שיעור האיפה, מאחר ששיעור איפה אחת הוא שלוש סאין, ושיעור הסאה הוא 144 ביצים. על מנת לדעת מהי כמות מידת האיפה יש להכפיל את שיעור הביצה ב־432. נמצא שמידת שיעור הסאה בשיעורי זמנינו תלוי בדעת אותם אחרונים מהו שיעור הביצה:
לדעת הרב חיים נאה שנפח שיעור ביצה הוא 57.6 סמ"ק לפיכך לדעתו שיעור האיפה (שהוא 432 ביצים) הוא כ־25 ליטרים (24,883 סמ"ק).
ולדעת החזון איש ששיעור הביצה הוא 99.53 סמ"ק נמצא ששיעור האיפה הוא כ-43 ליטרים (42,997 סמ"ק).
מטבע לשון
כיום נהוג להשתמש במטבע הלשון "איפה ואיפה" ככינוי לאפליה.
מקור הביטוי הוא מהפסוק בתורה, שעוסק באיסור הונאת משקולות, ופירושו של הפסוק הוא, שלא יהיה לאדם שתי משקולות של "איפה", "איפה" אחת במשקל מרובה מכפי שהיא אמורה להיות כאשר בא לקנות (ונמצא שמרוויח שמקבל יותר), ו"איפה" נוספת במשקל מועט כאשר מוכר לאחרים (ומרוויח שמוכר פחות מהנצרך).
סנטיאגו אסקרו
סנטיאגו (סנטי) אסקרו מרין (בספרדית: Santiago Ezquerro Marín; נולד ב-14 בדצמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
אסקרו החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת אוסאסונה, עת זו הייתה בליגה הספרדית השנייה, בגיל 18 (עונת ). אחרי עונה מוצלחת בה שיחק 38 משחקים וכבש 8 שערים, הוא נרכש על ידי אתלטיקו מדריד. בתחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, שם הצטיין עם 11 שערים ב-34 משחקים, אך קיבל הזדמנויות ספורות בקבוצה הבכירה של המועדון. לאחר זמן מה עבר למיורקה, שם רשם 14 הופעות ו-6 שערים. לבסוף, המועדון אתלטיק בילבאו החזיר את אסקרו למחוז הבסקים, עם פתיחת עונת 98-99.
במשך 7 עונות מעת שהצטרף לבילבאו אסקרו הפך לאהוב הקהל והצטיין עם 45 שערים ב-222 משחקים, כולל 11 שערים בעונת - הטובה ביותר שלו בקריירה. בבילבאו אסקרו הרבה לשחק כקיצוני שמאלי ולעיתים כחלוץ. בפתיחת עונת עבר לברצלונה, אך זכה לדקות משחק מועטות בעונתו הראשונה בקבוצה. לאחר שתי עונות בהן מיעט לשחק, עזב אסקרו את ברצלונה לאוסאסונה.
יורם הכהן
יורם הכהן הוא מנכ"ל איגוד האינטרנט הישראלי (משנת 2015). הוא עורך דין ומומחה אבטחת מידע ישראלי, שהקים ועמד בראש הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע (רמו"ט) במשרד המשפטים בין השנים 2006–2013.
ביוגרפיה
יורם הכהן קיבל תואר בוגר במשפטים (LL.B) מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1991, וכן תואר במנהל עסקים (eMBA) מבית הספר למנהל ע"ש רקאנטי באוניברסיטת תל אביב בשנת 2000. הוא היה מורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה (בה העביר קורסים על יישומי מחשבים במשפט, יזמות בחברות עתירות-ידע וראיות אלקטרוניות ועבירות מחשב), בפקולטה לניהול בטכניון (הבטים משפטיים של מסחר אלקטרוני) ובמכללה למנהל (ראיות אלקטרוניות ועבירות מחשב).
יורם הכהן עסק בממשק בין טכנולוגיות מידע, משפט ומידע מאז היותו סטודנט למשפטים בפקולטה למשפטים בירושלים בסוף שנות ה-80.
ניהל את פיתוח מאגר המידע "תקדין" של חברת סי.די.אי סיסטמס, שהיה מוצר ההוצאה לאור האלקטרונית הראשון בשוק הישראלי. בסי.די.איי היה עורך ראשי והיועץ המשפטי של החברה.
היה המנכ"ל של חברת ההזנק Musicnotes, שפיתחה טכנולוגיות להוצאה לאור אלקטרונית של תווי מוזיקה קלאסית, ונרכשה על ידי תאגיד ההוצאה לאור הגרמני Schott Music GmbH.
היה סמנכ"ל גורם מאשר (certification authority) בחברת אבטחת המידע סקיורנט בע"מ. סקיורנט אושרה בחודש פברואר 2003 כחברה הראשונה הפועלת כ"גורם מאשר" לפי חוק חתימה אלקטרונית שחוקק בישראל בשנת 2001, והכהן היה אחראי לתהליך ההקמה של הגורם המאשר וניהולו. בהקמת הגורם המאשר עסק הכהן בהקמת תשתית אבטחת מידע לזיהוי דיגיטלי וחתימה אלקטרונית על בסיס מערכות מפתח ציבורי - PKI ובהסמכת המערכות של החברה לתקן אבטחת המידע ISO 17799.
מונה לראש רמו"ט על ידי ממשלת ישראל ב-5 בנובמבר 2006, לאחר שנבחר לתפקיד זה על ידי ועדת איתור בראשה עמד מנכ"ל משרד המשפטים משה שילה. משימתו הייתה להקים "רשות משפטית להגנת פרטיות וטכנולוגיות מידע", תחתיה הוצבו שלוש יחידות שהיו קיימות בשנת 2006 במשרד המשפטים: רשם מאגרי מידע, הפועל לפי חוק הגנת הפרטיות, התשמ"א-1981; רשם גורמים מאשרים, הפועל לפי חוק חתימה אלקטרונית, התשס"א-2001; רשם שירותי נתוני אשראי ומידע על עוסקים, על פי חוק שירות נתוני אשראי, התשס"ב-2002.
מראשית פעילותה נקראה הרשות "הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע", ובקיצור רמו"ט. שם זה הוחלף באופן רשמי על ידי הממשלה בשנת 2012 והחל משנת 2017 נקראת "הרשות להגנת הפרטיות".
בשנת 2015 מונה למנכ"ל איגוד האינטרנט הישראלי.
TV3+ (דנמרק)
TV3+ דנמרק הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי כללי המשודר במסגרת שידורי חברת Viasat.
היסטוריה
מקור הערוץ TV3+ הוא בערוץ הילדים והנוער ZTV וערוץ הנשים TV6 שהושקו באמצע שנות ה-90 בידי קבוצת Kinnevik שהשקיעה רבות בהקמת ערוצי טלוויזיה ללא תשלום. באפריל 1996, נסגרו ערוצים ZTV ו- Sportskanalen וערוץ TV6 הוחלף בידי ערוץ שנקרא 3+. בתחילה, חלק TV3+ זמן מסך עם ערוץ הקניות TVG בבוקר, ZTV ששידר בצהריים, ו-Sportskanalen בסופי שבוע, עד שערוצים אלו נסגרו.
TV3+ HD
הערוץ המשדר את שידורי הערוץ הרגיל בגרסה של HD, הושק ב-2 בפברואר 2010, יחד עם TV3 HD ו-TV3 PULSE HD. כמה מאירועי הספורט, כמו NFL, ליגת העל הדנית ליגת האלופות ופורמולה 1 משודרים ב-HD.
ג'יין גריי
ג'יין גריי (באנגלית: Jane Grey; אוקטובר 1537 – 12 בפברואר 1554), נינתו של הנרי השביעי, הייתה מלכת אנגליה למשך תשעה ימים בלבד בשנת 1553.
מעמדה שנוי במחלוקת, שכן היותה מלכה סתר חוק של הפרלמנט הבריטי הדן בסדר הירושה של המלכים (אולם היו מלכים רבים נוספים אשר מלכותם נגדה חוק זה - והם לא היו שנויים במחלוקת). לאחר הוצאתה להורג נקבע כי הכרזתה כמלכה הייתה בלתי חוקית.
ג'יין גריי ידועה כ"מלכת תשעת הימים" שכן מלכותה נמשכה בין ה-10 ביולי עד ה-19 ביולי בשנת 1553. קיימת גם גרסה אחרת על פיה מלכה ג'יין גריי שלושה עשר ימים שכן יש הסוברים שמלכותה נמשכה בין ה-6 ביולי עד ה-19 ביולי בשנת 1553 - מחלוקת התלויה במועד המלכתה: האם היא נחשבת כמלכה החל ממועד מותו של קודמה (6 ביולי), או החל ממועד ההמלכה בפועל (10 ביולי). ג'יין לא זכתה לטקס הכתרה רשמי. תקופת מלכותה של ג'יין גריי הייתה הקצרה ביותר מבין מלכי אנגליה ובריטניה כולה.
קורות חייה
ג'יין גריי נולדה בבראדגייט פארק ליד לסטר באוקטובר 1537. גריי הייתה בתו הבכורה של הנרי גריי דוכס סאפוק, ואשתו הליידי פרנסס ברנדון.
לגריי היו שתי אחיות נוספות - קתרין ומרי.
גריי נחשבה בחורה מבריקה, וחונכה על ידי מרצים מאוניברסיטת קיימברידג', ועל ידי קתרין פאר, שהייתה ידועה בלמדנותה. היא שלטה בשפות רבות, ביניהן ערבית ועברית.
בעת שהותה בביתה של קתרין פאר, אשת הנרי השמיני, היו היא ואדוארד השישי מלך אנגליה מאוהבים זה בזה, אולם בשל גילו הצעיר ומצבו הבריאותי לא נישאו.
הזכות לכתר
אמהּ של ג'יין גריי, הליידי פרנסס ברנדון, הייתה בתה של מרי טיודור, מלכת צרפת ונכדתו של הנרי השביעי מלך אנגליה. בעת המלכתה של גריי, אמהּ הייתה עדיין בחיים.
על פי חוק הירושה האנגלי (English Act of Succession) משנת 1544, היו מרי ואליזבת, בנותיו של הנרי השמיני, הבאות בתור בסדר הירושה, אחרי אחיהן הצעיר אדוארד השישי. אך לאחר מותו של אדוארד התנגדו רבים לעלייתה של מרי, שהייתה קתולית אדוקה, לכס המלוכה. מעמדן של מרי ואליזבת היה מעורער מאחר שהיו בנות של נשותיו-לשעבר של הנרי והוכרזו כבלתי חוקיות עם ביטול הנישואין.
ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד החליט להעלות לשלטון יורש פרוטסטנטי, ובחר בג'יין שהייתה הרביעית בתור לכתר, לאחר מרי, אליזבת ופרנסס אמהּ (אשר ויתרה על מקומה לטובת בתה).
הכתרתה
לאחר מותו של המלך אדוארד השישי ב-6 ביולי 1553, הוכרזה ליידי ג'יין גריי כמלכת אנגליה ב-10 ביולי 1553, ארבעה ימים מאוחר יותר.
לדברי חלק מהמקורות ההיסטוריים, היה זה נורת'מברלנד שהטעה אותה וגרם לה לשים את הכתר על ראשה. על מנת לבסס את שלטונה היה עליה לאסור את מרי בתו הבכורה של הנרי השמיני, אולם למרי נודע על כוונתה של ג'יין גריי, והיא נמלטה לטירת פראמלינגהאם בסאפוק והסתתרה שם.
הדחתה והוצאתה להורג
מרי אספה נאמנים רבים, בעיקר בשל אהדתם של האנגלים לאמהּ, קתרין מארגון אשר סבלה מיחסו של הנרי השמיני אליה, ואלה הביאו להדחתה של ג'יין גריי. בתחילה חשבה מרי להשאיר את גריי בחיים, ואף שלחה את ג'ון דה פקנהאם אליה לשכנעה להפוך לקתולית.
בעקבות ניסיון המרד הפרוטסטנטי של תומאס וייאט הצעיר בשנת 1554 החליטה מרי הראשונה להוציא להורג את ג'יין גריי, והיא הומתה ביחד עם וייאט. ההוצאה להורג של ג'יין גריי בת ה-16, נערכה במצודת לונדון ב-12 בפברואר 1554.
עין ע'זאל
עין ע'זאל (בערבית: عين غزال, עין הצבי) היה כפר ערבי בכרמל במרחק של כ-21 קילומטרים מדרום לחיפה. במהלך מלחמת העצמאות נכבש על ידי צה"ל, ותושביו עזבוהו.
התקופה העות'מאנית
בסוף המאה ה-19 היה עין ע'זאל כפר קטן בנוי אבן וטיט. 450 תושביו עיבדו כ-6,000 דונמים. הכפריים היו מוסלמים ובכפר היה קבר של חכם מקומי, שיח' שחאדה. בכפר היה בית ספר יסודי לבנים שהוקם ב-1886 לערך. היה בו גם בית ספר יסודי לבנות ומועדון תרבות וספורט כלכלת הכפר התבססה על משק חי וחקלאות, ותושביו גידלו בעיקר עצי זית ודגנים. בנוסף, קרבת הכפר לעיר חיפה אפשרה לחלק מתושביו לעבוד בענף השירותים של הנמל ובאזור המסחרי שבו.
המנדט הבריטי
בתחילת המרד הערבי הגדול יצאו מעין ע'זאל מחבלים שהשחיתו כרם של יהודים בזכרון יעקב. באפריל 1938 רצחו חברי כנופיה ערבית את מוכתר הכפר.
בשנות הארבעים של המאה העשרים נקדחה בקרבת הכפר באר, ומימיה הועברו לכפר בצינור. על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945, שטח הכפר היה 18,079 דונם טורקי, מתוכם 14,628 בבעלות ערבית פרטית, 424 דונם בבעלות יהודית ו-3,027 דונם אדמות ציבוריות. מספר התושבים היה 2,170 נפשות.
מלחמת העצמאות
במהלך קרבות עשרת הימים נמנע דוד בן-גוריון מלתקוף את עין ע'זאל באומרו שניתן יהיה לטפל בכיבוש הכפרים במהלך ההפוגה, במסגרת "פעולה משטרתית", שכן הם נמצאים בתוך שטח המדינה היהודית. ואכן, מספר ימים לאחר תחילת ההפוגה השנייה, ב-24 ביולי החל מבצע שוטר שכלל הפגזה ארטילרית והפצצה אווירית במשך ימים אחדים, ולאחר מכן כניסה של כוחות קרקעיים. רוב התושבים ברחו מהכפר לפני הפעולה ובמהלכה, וכמה מאות שנותרו גורשו בכוח לאחר כיבוש הכפר. במבצע נהרגו למעלה מ-100 מתושבי שלושת הכפרים ומהלוחמים ששהו בהם. עם השלמת הכיבוש הרסו כוחות צה"ל את הבתים בכפר. עם כיבוש כפרי המשולש והסרת החסימה מכביש החוף הסתיימה כמעט לחלוטין "מלחמת התחבורה" בצפון הארץ. במהלך המלחמה ולאחריה החליטה ממשלת ישראל שלא לאפשר לתושבים לחזור.