cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערות אלפנטה
אגף מערבי: מסורות אחרות
בצד המערבי של האולם הראשי נמצא מקדש נוסף צמוד, אם כי במצב הרוס הרבה יותר. המערה הגדולה יותר בצד הדרומי של המקדש המערבי סגורה, מכילה חורבות וגדולה יותר מהמקדש של הצד המזרחי. חלק מיצירות האמנות מכאן הועברו למוזיאונים ולאוספים פרטיים באמצע המאה ה-19, כולל אלה הקשורות לברהמה, וישנו ואחרים. החזית המערבית כוללת שני פאנלים, האחד מציג גרסה נוספת של שיווה ביוגה (ראו מספר 14 בתוכנית) ועוד נטארג'ה (ראו מספר 15 בתוכנית). ביניהם קודש הקודשים עם שיווה לינגה.
לוח יוגי שיווה זה ניזוק, אך בניגוד לתיאור היוגי האחר, כאן מיקום הרגל ביוגה אסאנה שרד. היוגישווארה יושב על לוטוס, ולידו שתי דמויות מושחתות מאוד, אולי אחת היא פרוואטי והשנייה סגפן. מעליו שרידי הרוסים של אלים שמימיים או אלות או אפסארות. היוגי שיווה חובש כתר, ושוב יש מרחב הפרדה סביב היוגי השקוע במדיטציה שלא נכנסת בו דמות אחרת. מתחתיו, מתחת ללוטוס, נמצאים נאגה וכמה דמויות שניזוקו קשות, שתיים מהן במחוות כבוד של נמסטה. הנטארג'ה המוצג במקדש המערבי דומה בסגנונו לזה שבמנדפה הראשית. עם זאת, קובע קולינס, עומק הגילוף שלה נראה נחות ונראה שהוא נשחק יותר מכיוון כשהוא חשוף יותר לגשמים ונזקי מים.
מערות 2–5: גבעת התותח
מדרום-מזרח למערה הגדולה נמצאת מערה 2. המערה לא גמורה. חזית מערה זו נהרסה לחלוטין ושוחזרה בשנות השבעים עם ארבעה עמודים מרובעים. יש בה שני תאים קטנים מאחור.
מערה 3 נמצאת ליד מערה 2, בכיוון ההפוך למקדש הראשי. זהו פורטיקו בן שישה עמודים, ומנדפה עם עמודים. אורכו של הפורטיקו 26 מטרים ועומקו 11 מטרים והוא נתמך על ידי ארבעה עמודים משוחזרים. בחלק האחורי של האכסדרה שלושה חדרים. הדלת המרכזית בחלק האחורי של הפורטיקו מובילה למקדש שהושחת, נראה שקודש הקודשים מיועדת ללינגה, אבל הוא אבד. המקדש הוא חדר רגיל בעומק 6 מטרים וברוחב 5.7 מטרים עם מזבח נמוך. בדלת המקדש יש כמה שרידים של פיסול. מהדווארפלות מכל צד, הנשענות על גמדים עם דמויות מעופפות מעל לראשם, יש כיום רק שברים. ישנם שני תאים אחרים, משני צדי המקדש.
למערה 4 נגרם נזק רב, המרפסת הגדולה חסרה את כל העמודים שלה. שרידי התבליט מצביעים על כך שהמערה הייתה פעם גם מקדש שיווה. המקדש מאחור מכיל לינגאם. ישנם גם שלושה תאים לנזירים וקפלה בכל קצה של המרפסת.
גבעת הסטופה: מערות 6–7, סטופות 1–2
לאחר מכן, בחזית הגבעה המזרחית מצפון למערת סיטבאיי, נמצאת מערה 7 (18.9651°N, 72.93477°W), חציבה קטנה נוספת עם מרפסת, שככל הנראה הייתה אמורה להיות שלושה תאים, אך ננטשה בעקבות גילוי של פגם בסלע.
מעבר למערה 7, ממזרח, יש בריכה יבשה, עם סלעים מלאכותיים גדולים וכמה בורות מים בודהיסטים לאורך גדותיה. בסמוך לבור המים, כיום בקצה השלוחה הצפונית של הגבעה, נמצא תל שזוהה כשרידי סטופה בודהיסטית (18.96603°N, 72.93675°W). סטופה זו, עונים מיצ'ל ודווליקר, הייתה במקור הרבה יותר גבוהה ומתוארכת למאה ה-2 לפני הספירה.
מונומנטים שאבדו
יצירות אמנות רבות מחורבות מערות אלפנטה מוחזקות כיום במוזיאונים מרכזיים ברחבי הודו. אלה כוללים פסל האלה דורגה שנהרס כמעט לחלוטין כשרק שד הבופאלו עם רגליה של דורגה וחלק מהמותניים שרדו. פסל אלפנטה במוזיאון אחר, כולל חלק מראשו של בראהמה, כמה שרידים מפסל וישנו מפסלים שונים, מגוון פאנלים וגילופי אבן שעומדים בפני עצמם. לדברי שסטוק, חלקם "בוודאי אינם חלק מהמערה הגדולה", אך לא ברור היכן הם נמצאו כאשר הועברו למקום אחר, או מתי פונו השברים והתחיל תהליך שיקום.
את הפסלים המשמעותיים של וישנו קשה להסביר ולהציב אותם בתוך מערות אחרות ששרדו. תאוריה אחת קובעת שחלק מהמערות ודאי ייצגו את מסורת הווישנויזם. תאוריה אחרת של כמה חוקרים, כמו מוטי צ'נדרה, מציעה כי באי היו בעבר מקדשים הינדים בנויים באוויר הפתוח בנוסף למערות, אך אלה היו הקורבנות הראשונים להרס האמנות.
באי היה גם סוס אבן על פי רשומות מהמאה ה-18, ממש כמו פיל האבן שגרם לפורטוגזים הקולוניאליים לקרוא לו "אילה אלפנטה" (Ilha Elefante). עם זאת, סוס זה נלקח למקום לא ידוע לפני 1764.
שימור
המיקום הנוח של מערות אלה ליד מומבאי (בהשוואה לאתרים אחרים הנגישים פחות) והסקרנות המערבית לתרבות ההודית ההיסטורית הפכה את מערות אלפנטה לנושא של ספרי מדריך רבים ועניין מדעי משמעותי במאה ה-20. השערות המוקדמות והתפיסות המוטעות לגבי מערות אלה הובילו לפרשנויות רבות ולחילוקי דעות בין חוקרים, אך גם הגבירו את התמיכה בשימורן. פרסום מצבן, רישומיהן ופרשנותן על ידי ג'יימס ברג'ס בשנת 1871 תרם להגברת ההתעניינות באתר. המאמצים המוקדמים ביותר לשימור מערות אלפנטה נעשו על ידי פקידי הודו הבריטית בשנת 1909, כאשר האתר הופקד בידי המחלקה הארכאולוגית ההודית וחוק שימור המונומנטים העתיקים כלל אותו בתחומו. אלו עזרו לבודד את האי ולשמר את ההריסות.
חוג אורנגאבאד של הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) מתחזק ומנהל את מערות אלפנטה. הוא אחראי על ניטור וייצוב של פני הסלע, הקמת תומכות למבני המערות שבהם קרסו עמודים, ואיחוד רצפות מערות והקמת קיר מעקה המקיף את האתר. בנוסף, הוא מתחזק את מתקני המבקרים והמוזיאון במקום. באתר יש כ-1,000 מבקרים ביום, יותר ב"שיווה רטרי ", בפסטיבלי ריקודים, ביום המורשת העולמית (18 באפריל) ובשבוע המורשת העולמית בין התאריכים 19 עד 25 בנובמבר לאירועים מיוחדים.
לאחר שהכריז על המערות כאתר מורשת עולמית, פעלו אונסק"ו ו-ASI יחד לפקח על האתר ולהטמיע שיטות שימור בדרך קבע.
בספרות
בשירה "מערות אלפנטה" (The Caves of Elephanta) משנת 1834, מבכה המשוררת והסופרת האנגלית את אובדן המטרה הרוחנית המקורית של המבנה העצום הזה, כך שכעת: "המקדש האדיר, הלא-יאומן, מדבר בכוח, והכוח היחיד, התכונה המשמעותית ביותר של האדם".
מערות אלפנטה מוזכרות יותר מפעם אחת במובי דיק של הרמן מלוויל.
לקריאה נוספת
קיימת ספרות ענפה על מערות אלפנטה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
נח שפירא
נח שפירא (נודע בשם העט בַּר-נָ"ש; תרכ"ג, 1863, תרכ"ג, קישינב, בסרביה, האימפריה הרוסית – 7 בינואר 1931, י"ט בטבת תרצ"א, תל אביב, פלשׁתינה-א"י) היה משורר עברי עממי, פזמונאי, מתרגם עיתונאי ומסאי, איש העלייה הראשונה.
קורות חיים
נח שפירא נולד בשנת 1863 בעיר קישינב שבבסרביה (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה), במשפחת חסידים, בנו של שלום שכנא שפירא. קיבל חינוך מסורתי וכללי, ולאחר שלמד הנהלת חשבונות, עבד במקצועו. נתפס לציונות ולעברית מנעוריו, והצטרף לאגודת "חובבי ציון" בעירו קישינב. הוא היה מהמנהיגים הפעילים, יחד עם מאיר דיזנגוף. בשנת 1890 (תר"ן) עלה לארץ ישראל, והחל את דרך התלאות הרגילה של פועל חקלאי במושבות; בתחילה עבד ברחובות, ומשם עבר למושבה זכרון יעקב. בכל מקום שהגיע אליו היה המנהיג והרוח החיה של אגודות הפועלים. בשנת 1891 (תרנ"א) נישא ביפו לבתיה מאדנסקי.
עם התיישבותו בתל אביב התמסר לכתיבה עיתונאית עברית, ופרסם כתבות מאמרים ומסות בענייני השעה. בעת ובעונה אחת כתב שירים ובייחוד שירי זמר, והיה לאחד ממחדשי הזמר העברי בארץ. שירו המפורסם ביותר הוא "שיר עבודה" ("יה-חי-לי-לי, יה-עמלי! / הָעוֹלָם עוֹמֵד עַל הָעֲבוֹדָה / הָרִיעוּ, שִׁירוּ בְּקוֹל תּוֹדָה!"), שהתפרסם בשנת 1895. שפירא עיבד לעברית קלה ומדוברת את שירו של אליקום צונזר, "המחרשה", שהושר בארץ במילותיו של שפירא ובשמו "בְּמַחֲרַשְׁתִּי". את שיריו פרסם בשם העט "בר-נ"ש" (כלומר נח שפירא).
בעוד ששיריו היו מושרים הרבה בשעתו, וחלקם מושרים אף היום, הרי כתיבתו העיתונאית כמעט ונשכחה, ואפילו לא כונסה. עיזבונו הספרותי הועבר לארכיון העבודה של פועלי ארץ ישראל בתל אביב על ידי ברל כצנלסון.
חי בעוני מרוד. בעיתון "החרות" מ-25 בנובמבר 1910 נמצא שיר ערש מפרי עטו שהוקדש לבתו הבכורה שולמית. שולמית, בת נח וחסידה, נפטרה בשנת 1914 בגיל ארבע. ("החרות", 4 בנובמבר 1914)
נח שפירא נפטר בינואר 1931 בבית החולים "הדסה" בתל אביב, לאחר מחלה קצרה. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אשתו נפטרה בשנת 1963 בעת שביקרה את בן אחותה בליסבון.
באוספו של זלמן פבזנר מצוי קיצור תולדותיו של שפירא, כתובות בידו.
בשנת 1966 פרסם המוזיקאי וחוקר המוזיקה מנשה רבינא מחקר על אודות השיר "יה חי לי, לי-הה-עמלי" ומחברו שפירא.
מחנה הריכוז הינצרט
מחנה הריכוז הינצרט (בגרמנית: SS-Sonderlager Hinzert, וגם: KZ Hinzert) היה מחנה ריכוז נאצי בריינלנד-פפאלץ בגרמניה, במרחק של 30 ק"מ מגבול גרמניה-לוקסמבורג.
בשנים 1939 – 1945 נכלאו במחנה 13,600 אסירים פוליטיים בגילאי 18 עד 80. עבור רובם, הינצרט היה תחנת מעבר לפני שנשלחו למחנות ריכוז גדולים יותר, שבהם נרצחו. המחנה פוקח, נוהל ונשמר בעיקר על ידי אנשי אס אס, שלפי עדויות ניצולי המחנה היו ידועים לשמצה באכזריותם וברשעותם.
מבנה המחנה וסביבתו
המחנה הוקם על רמת הוכוואלד, בקרבת הרי הונסריק במערב גרמניה. שמו ניתן לו עקב קרבתו לכפר הסמוך, הנקרא כיום הינצרט-פלרט (Hinzert-Pölert). הרמה, שגובהה 550 מטרים, חשופה ללחות גבוהה, רוחות, משקעים עזים, ערפל וטמפרטורות קרות מאוד בחורף. המחנה היה מוקף בעצי מחט, ששימשו כחומרי גלם לבנייתו ולתחזוקתו.
שביל גישה שגבל בשטח הקבורה של האסירים היה בסמיכות לאזור הראשון של המחנה. אזור זה כלל שבעה מבנים: עמדת שמירה, עמדת פיקוד, מוסך, בית מלאכה, ביתן לקצינים ושתי בקתות מגורים לאנשי האס אס. אזור זה של המחנה קושט בפרחים ובצמחייה. האסירים נכלאו באזור אחר, בשטח של 200 מטרים על 200 מטרים, שהוקף בגדרות תיל בגובה 3 מטרים ובמגדלי שמירה. באזור האסירים היו גם מטה מפקדי המחנה, סדנת בגדים, שטח נגרות, אזור הסגר, חדר מתים, אזור לחיטוי האסירים ו"מלתחה" בה הושארו חפצי האסירים.
האסירים שוכנו בארבעה צריפים; כל צריף הורכב משני חדרים ובכל אחד מהם 26 דרגשים, כך שהללו יכלו לאכסן 208 אסירים. בהמשך הכניסו לצריפים מזרני קש כדי להגדיל את הקיבולת ל-560 אסירים. כמה חדרים נשמרו במיוחד לאסירים שהשתייכו לקטגוריה מסוימת, דוגמת אסירי "הלילה והערפל" – אסירים שנכלאו בשל התנגדותם למשטר הנאצי.
המחנה הכיל שלושה מבנים נוספים: מבנה לאנשי הגסטפו, מבנה מנהלה, ומטבח.
בין אזורי המחנה השונים חצץ מגרש מסדרים מרכזי, ששטחו הוקטן עם הזמן לאחר שאנשי האס אס הקימו גינת ירק על חלק ממנו. תורן ניצב במרכז המגרש, ועליו נתלו רמקולים, מהם בקעו קולות פקודה. לעיתים היה על האסירים לעמוד מול התורן במשך שעות בתור עונש. מגרש המסדרים שימש גם לאימונים ותרגילי סדר, שבהם היה על האסירים לקפוץ מעלה ומטה משעה ארבע וחצי בבוקר לצלילי תופים.
תנאי החיים במחנה
מחנה הינצרט הוקם בשנת 1938 על מנת לשכן בו פועלי בנייה שעמלו על הקמת קו זיגפריד. המחנה עלה באש ב-16 באוגוסט 1939, ונבנה מחדש באוקטובר של אותה השנה. הוא הוסב למתקן מאסר משטרתי ו"חינוך מחדש" עבור אסירים בעלי עונשים קלים (מתחת ל-14 שנות מאסר) וכן עבור פועלים שהפגינו התנהגות "אסוציאלית" בפי הנאצים. פועלים אלה, שרובם נשלחו למחנה על ידי הגסטפו מברמן, עבדו לא רק על קו זיגפריד, אלא גם בתשתיות צבאיות נוספות כגון בסיסי אוויר במנהיים ובמיינץ.
מ-1 ביולי 1940 היה המחנה כפוף לאגף הפיקוח על מחנות הריכוז. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לבלגיה, הולנד, לוקסמבורג וצרפת בשנת 1940, מחנה הינצרט שימש גם ככלא עבור אסירים פוליטיים מאותן מדינות, שהיו צריכים לעבור תהליך של "גרמניזציה" או שהושמו ב"מעצר הגנתי".
ב-7 בפברואר 1942 הועבר הפיקוד על המחנה לידי המשרד המרכזי של האס אס למנהל וכלכלה. המחנה שימש גם את הגסטפו של לוקסמבורג והעיר טריר. עד לכניסתם של אסירי "הלילה והערפל" הראשונים, המחנה התנהל לפי המבנה הארגוני של מחנות ריכוז אחרים, וכלל מפקדה, אגף פוליטי, מחנה "שמירה וריתוק" ויחידות רפואה ושמירה. לאחר כניסתם של האסירים הפוליטיים, האגף הפוליטי ומחנה ה"שמירה והריתוק" נסגרו.
המחנה נותר מחנה עצמאי, עד 21 בנובמבר 1944, אז סופח למחנה הריכוז בוכנוואלד. המחנה נהרס חלקית בהפצצה אווירית ב-22 בפברואר 1945. למרות ההפצה, המחנה נותר פעיל עד 3 במרץ 1945, כאשר מרבית אסיריו הוצעדו בצעדת מוות לצפון הסן והיתר נשלחו למחנה בוכנוואלד.
מפקדי המחנה
ב-9 באוקטובר 1939, אס-אס שטנדרטנפיהרר הרמן פיסטר החל לפקד על המחנה, עד דצמבר 1941, אז ניתן לו הפיקוד על מחנה בוכנוואלד, והוא הוחלף על ידי האופט-שטורמפיהרר אגון ציל. ציל, ששירת לפני כן במחנות הריכוז דכאו, בוכנוואלד, וראוונסבריק, נשלח למחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס באפריל 1942, שם שירת כסגן מפקד המחנה. הוא הוחלף על ידי מפקד שלישי ואחרון על מחנה הינצרט, האופט-שטורמפיהרר פאול שפורנברג.
אסירי המחנה
קרוב ל-13,600 אסירים נכלאו במחנה הינצרט. האסירים הראשונים היו פועלי בניין גרמנים שעבדו בבניין קו זיגפריד והיו בעלי "התנהגות אנטי-סוציאלית". זמן קצר לאחר מכן, הוכנסו למחנה עובדי כפייה מהמדינות הכבושות השכנות. החל משנת 1941, קבוצות גדולות של אסירים נשלחו להינצרט, בעיקר אסירים פוליטיים מלוקסמבורג וצרפת. יתר האסירים, שהיו בעיקר עובדי כפייה ושבוי מלחמה, הגיעו מפולין ומברית המועצות. החל מ-7 בדצמבר 1941, אז ניתנה הפקודה של אסירי "הלילה והערפל", נאסרו במחנה מתנגדים לנאצים בדרכם למחנות ריכוז גדולים יותר כמו נאצוויילר-שטרוטהוף, דכאו, בוכנוואלד, שבהם האסירים נרצחו.
היו גם יחידות קומנדו מיוחדות שפעלו בשטח המחנה:
רוב אסירי "הלילה והערפל" שובצו ביחידות הקומנדו הפנימיות, כדי להסוות את עקבותיהם ואת עצם כליאתם.
המחנה נבנה בתחילה כדי לשכן 560 אסירים, אך בפועל שוכנו בו בממוצע 800 אסירים. לעיתים, כמות האסירים הוכפלה וכך היו כלואים במחנה 1,600 איש.
רציחות ופשעי מלחמה
אסירי מחנה הינצרט הוחזקו בו בתנאים קשיים: האסירים הוכו בקביעות, וכן היו מקרים של התעללויות ושל הוצאות להורג בפומבי על מנת ליצור אווירת טרור ופחד.
אף על פי שרוב אסירי הינצרט נשלחו למחנות אחרים או נכלאו במחנה עד לשחרורם, מספר גדול של אסירים עונו ונרצחו במחנה. על אף ששימש "רק" כמחנה מעבר, 321 איש מצאו את מותם במחנה. קורבנות אלו נורו למוות, הוטבעו או נרצחו בזריקה קטלנית. יתרה מכך, לפי רישומי בתי משפט, שומרי האס אס עינו את האסירים, הניחו להם למות מרעב ומחולי, והפכו את חלקם טרף לכלבי השמירה.
רצח שבויי מלחמה סובייטים
בשנת 1941, שתי משאיות הובילו 70 שבויי מלחמה סובייטים להינצרט. לאסירים אלה נאמר שהם ישתתפו בניסוי רפואי, אך בפועל הם קיבלו זריקות של אשלגן ציאניד, רעל קטלני, והם מתו זמן קצר לאחר קבלתם. הם נקברו ביער הסמוך למחנה.
רצח של מוחים מלוקסמבורג
הנאצים גייסו בכפייה חלק מתושבי לוקסמבורג לשורות הוורמאכט. התושבים פתחו בשביתה כללית בשנת 1942, וזכו לתגובה כואבת: 21 מוחים נעצרו על ידי הגסטפו, נידונו למוות ונורו למוות בין הימים 2–5 בספטמבר 1942. גם הם נקברו בקרבת המחנה.
רצח חברי מחתרות מלוקסמבורג
בשנים שלאחר מכן, מעל 350 לוחמים במחתרות התנגדות לנאצים נעצרו על ידי הגסטפו; 50 מהם נידונו למוות. מתוך 50 הנידונים, 25 איש הוצאו להורג. אולם 23 מתוך 25 הנותרים הוצאו גם הם להורג בהמשך בגין אחריותם לפעילות מחתרתית בלוקסמבורג.
מספרם המדויק של הקורבנות שנרצחו בהינצרט אינו ידוע. בין 1,600 ל-1,800 אזרחי לוקסמבורג נשלחו למחנה. תנועת המחתרת הלוקסמבורגית ספרה 321 מתים, בהם 81 לוקסמבורגים, אך לא כל שרידיהם של הנרצחים נמצאו. בשנת 1946, לאחר שחרור המחנה על ידי בעלות הברית, שרידיהם של הקורבנות שהוזכרו לעיל נמצאו ונשלחו לארצות מוצאם עם עיטורי כבוד. עצמותיהם של אלה שלא הוחזרו לארצם נקברו בבית קברות באתר זיכרון.
שרידיהם של הנרצחים מלוקסמבורג הוחזרו למולדתם בימים 9–10 במרץ 1946. לאורך כל דרכם, אזרחים עמדו לצדי הכבישים וכאות הזדהות לבשו מדי אסירים מפוספסים.
איגוד צרפתי לזכרם של המגורשים מצרפת העריך שקרוב ל-1,500 אסירי "הלילה והערפל" נשלחו להינצרט; 390 מהם שרדו וחזרו לצרפת, בעוד 804 מהם נהרגו.
לאחר המלחמה
אנדרטה מברונזה שעוצבה על ידי פסל מלוקסמבורג ניצבת באתר לזכרם של אסירי המחנה וקורבנותיו.
ב-10 בדצמבר 2005 הוקם בשטח מחנה הריכוז לשעבר אתר זיכרון ותיעוד. במבנה המודרני, העשוי מברזל, מוצגים חפצי המחנה, תמונות וכן לוחיות הסבר.
האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל
האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל הוא השם הקיבוצי שניתן לשמונה מבנים בערים ולדימיר וסוזדל ברוסיה ובסביבתן, עת הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1992 כאתר מורשת עולמית. כל שמונת המבנים נבנו מאבן גיר בין המאה ה-12 למאה ה-16: העיר ולדימיר הוקמה בשנת 990, והחל בשנת 1157 הייתה לבירתה של נסיכות ולדימיר. במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 נחשבה נסיכות ולדימיר לאחת הגדולות ברוסיה, אך באמצע המאה ה-14 איבדה את חשיבותה לטובת נסיכות מוסקבה.
קתדרלת שנתה של הבתולה בוולדימיר
קתדרלת אוספנסקי (Успенский собор) בולדימיר הייתה הקתדרלה הראשית של רוסיה במאה ה-12, והיא נחשבת לאחד המבנים הבולטים באדריכלות הרוסית של התקופה, ואף הייתה דוגמה לבניית קתדרלות נוספות. הקתדרלה עשויה ממכלול של מספר מבנים שנבנו בתקופות שונות.
הבניין המקורי נבנה על ידי הנסיך אנדריי בוגולובסקי (Андрей Боголюбский) בין השנים 1158-1160 והוקדש לשנתה של הבתולה הקדושה (באמונה הקתולית - עלייתה השמיימה). המבנה נשא חמש כיפות; הוא נישא לגובה של 32.3 מטר והיה גבוה מהקתדלרות המרכזיות בקייב ובנובגורוד. החלק המקורי מהווה כיום את חלקה המרכזי של הקתדרלה. לאחר שרפה שפרצה במקום בשנת 1185 הורחב המבנה באופן משמעותי, וצורפו לו גלריות צדדיות שהוסיפו ארבעה מגדלים לשישה הקיימים. שטחו הפנימי הכולל של המבנה היה בצורת ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 30 מטר, והוא משתרע על פני שטח כלל של 1,178 מ"ר.
החזית מחולקת לחמישה אזורים על ידי עמודים משובצים. השטח החיצוני של הקירות מעוטר בתבליטים מהמאה ה-12. הפרסקות המקוריים של הקתדרלה השתמרו רק בחלקם, ובשנת 1408 צוירו פרסקות חדשות על ידי הצייר הידוע אנדרי רובליוב. מאלה שרדו רק חלקים מתמונת יום הדין המשתרעת על כל החלק המערבי של הקתדרלה. הפרסקות הנוכחיות הן מהמאה ה-19.
שער הזהב בוולדימיר
שער הזהב (Золотые ворота) בוולדימיר הוא דוגמה יוצאת מן הכלל של אדריכלות רוסית. השער נבנה בשנת 1164 על ידי נסיך אנדרי בוגולובסקי. בנוסף לצורכי הגנה, היה למבנה גם תפקיד רשמי, והוא שימש ככניסה לחלק האמיד של העיר. באותה תקופה בחומות העיר היו חמישה שערים – שער זהב, שער הנחושת, שער אירינה, שער בכסף ושער וולגה, אך רק שער הזהב שרד. במהלך המאות ה-12 וה-13 היו השערים מצופים בנחושת וזהב שבהקו בשמש. במהלך השנים חלו שינויים בסביבת המבנה והחומות סביב השער נהרסו. כתוצאה מכך היה צורך לחזק את המבנה, ובשנת 1795 נבנו מבני עזר בצדדים. ב-1810 הוקמה מעל לשער כנסייה שהוקדשה לגלימת הבתולה, ובו שוכן כיום מוזאון היסטורי המוקדש לפלישת המונגולים לעיר בשנת 1238. במקום גם תצוגה עשירה של נשק מתקופת ימי הביניים ועד למאה ה-19.
כנסיית שלום הבתולה על הנרל
כנסיית שלום הבתולה על הנרל (Церковь Покрова на Нерли; Church of the Intercession on the Nerl) היא כנסייה השוכנת כ-1.5 ק"מ מבוגוליובובו וכ-13 ק"מ צפון-מזרחית לוולדימיר. הכנסייה נבנתה בשנת 1165 על ידי נסיך אנדריי בוגולובסקי לאחר מות בנו, וקיימת השערה שהוא נטמן בכנסייה או בקרבתה. לפי המסורת, האבן לבניית הכנסייה הובאה מבולגריה של הוולגה לאחר ניצחונו של הנסיך אנדריי. הכנסייה ממוקמת במקום נמוך סמוך למפגש הנהרות נרל וקליאזמה, והייתה נתונה להצפות בעונות האביב. לצורך הקמת המבנה הוקמה גבעה מלאכותית, ויסודות המבנה עמוקים מאוד ומגיעים לעומק של 5 מטר בתוך הקרקע. לכנסייה כיפה אחת והיא נתמכת בארבעה עמודים פנימיים. בתוכה עיטורים שונים, שהמרכזי שבהם מתאר את דוד המלך היושב ומנגן על כינורו.
הקרמלין בסוזדל
הקרמלין בסוזדל (Суздальский кремль) במרכז העיר סוזדל הוקם החל במאה ה-10. הוא ניצב בסמוך לנהר קמנקה בדרום העיר. במהלך המאות ה-11 וה-12 הוקם המבצר והוקף בחומת אדמה באורך של 1,400 מטר, ולאורכן ניבנו חומות עץ ומגדלי שמירה. בתוך המתחם הוקם בניין הנסיך, בניין הממסד הדתי, מתחמים צבאיים ומבנים נוספים. במהלך המאה ה-15 חוזק המערך ההגנתי. בשנת 1719 נשרפו כל מבני העץ ששימשו להגנת העיר. המתחם כולל כעת מספר מבנים:
Hafei Ruiyi
Hafei Ruiyi הוא טנדר קטן, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Hafei אשר מיוצר משנת 1999 ועד היום.
האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל
מבצר אנדיי בבוגוליובובו
הכפר בוגוליובובו הוקם על ידי הנסיך אנדרי בוגולובסקי במחצית המאה ה-12. היישוב נבנה כולו מאבן והיה הראשון מסוגו בצפון רוסיה. ארמון הנסיך נבנה בשנים 1158-1165, אך מתקופה זו נשמר רק מגדל המדרגות. המבצר כלל חומה באורך של כ-800 מ' ומספר מבנים, והנסיך התגורר בו משך 17 שנה עד שנהרג במקום. המגדל מעוטר בפרסקות מהמאה ה-17 המתארות סצנות מחיי הנסיך. הכנסייה הסמוכה למבצר נבנתה במהלך המאה ה-18.
Hafei Ruiyi
דגם ה-Hafei Ruiyi יוצא לארצות הברית, קולומביה, ברזיל, אורוגוואי ולצ'ילה מדצמבר 2007, ביחד עם הדגמים "Hafei Zhongyi" ו"Hafei Lobo".
האתרים הלבנים בוולדימיר ובסוזדל
כנסיית בוריס וגלב הקדושים בקידשקה
כנסיית בוריס וגלב הקדושים בקידשקה נבנתה בשנת 1152 על נהר נרי כ-5 ק"מ מזרחית לסוזדל. היא נחשבת למבנה האבן הלבנה ראשון ברוסיה. הכנסייה הוקמה על ידי הנסיך יורי דולגורוקי (מייסד מוסקבה) לכבוד בניו בוריס וגלב, ובוריס, אשתו ובתו נטמנו בכנסייה לאחר מותם. בעת הכיבוש המונגולי ב-1238 הכנסייה נפגעה, אך היא שוקמה שנה לאחר מכן. הכנסייה מרובעת ואורך כל אחת מצלעותיה הוא 15.5 מטר. בצידה המזרחי שלושה אפסיסים ומגדל צמוד אליה. בתוך הכנסייה נשמרו פרסקות מהמאה ה-12, ובשנת 2004 התגלו בה פרסקות נוספות של בעלי חיים ופרחים.
מנזר אותימיוס הקדוש בסוזדל
מנזר אותימיוס הקדוש בסוזדל (Спасо-Евфимиев монастырь) הוא מנזר גברים השוכן על נהר קמנקה בחלקה הצפוני של סוזדל. המנזר הוקם בשנת 1352 על ידי נסיך סוזדל כחלק מהגנת העיר, ונקרא תחילה בשם "מנזר ספסקי", אך לאחר מכן זה שונה והוא נקרא על שם אב המנזר הראשון, אותימיוס הקדוש. מבני העץ הראשונים של המנזר לא נשתמרו והמבנים הקיימים הם מהמאות ה-16 וה-17. המבנים הגדולים של המנזר נבנו מתרומות הצארים ואסילי השלישי, איוואן הרביעי ונסיכי פוז'רסקי. החל בשנת 1766 המנזר כלל בית מאסר למתנגדי המשטר.
המבנה המרכזי של המנזר הוא קתדרלה ספסקו-פראוברז'נסקי שנבנתה במאה ה-16 בסגנון הבנייה הלבנה של סוזדל, והיא ידועה במיוחד בפרסקות מהמאות ה-16 וה-17. ליד הקיר המזרחי של הקתדרלה שוכן קבר הנסיך פוז'רסקי, המצביא הידוע של רוסיה במתחילת המאה ה-17. עוד במנזר:
חאן כפר אוריה
חאן כפר אוריה הוא חאן השוכן בלב המושב כפר אוריה שבשפלת יהודה ליד העיר בית שמש.
היסטוריה
המבנה העתיק הוקם בשנת 1875 כחווה חקלאית של אגודת אחוזה הנוצרית מיפו. בראשונה הייתה החווה בבעלות אפנדי שאריסיו עיבדו את הקרקע. אף על פי שמעולם לא חנו בו שיירות מסע ולא עברה באזור דרך ראשית קיבל המבנה את השם "חאן".
בשנת 1909 אדמות המושב ומבנה החאן נקנו על ידי יצחק הורודשיץ עבור אגודת ביאליסטוק שבפולין. האדמות הוחכרו לערביי הסביבה ולכן הבעלים מסרו ב 1913 לאליעזר קרסנר לנהל את אחוזתם והוא נגש במרץ להוציא את האדמה מידי המחזיקים בה ולהחזירה לנחלה ליהודים. את מחצית הקרקע שחרר בדרכי שלום, במשא ומתן ממושך ומיגע שניהל בסבלנות רבה, ובנוגע למחצית השנייה עמדו שמונת השייחים מהכפרים הסמוכים בסירובם להסתלק מהקרקע, ורק אחרי שהוא השיג את עזרת השלטון בשם הצדק ובשלמונים - והשייחים הסרבניים נאסרו, הסכימו לחתום על הוויתור ועל השלום. אז הציב את גבולות המושבה ואף חפר בה באר, הנקראת על שמו "באר אליעזר" עד היום.
מאיר רוטנברג הזמין לחווה חלוצים מאנשי העלייה השנייה כדי לרכוש ניסיון בעבודה חקלאית. קבוצת החלוצים נקראה חבורת סג'רה וכללה 13 חברים ושלוש חברות, ביניהם היו א. ד. גורדון, נח נפתולסקי, יצחק טבנקין, אווה טבנקין, בן-ציון ישראלי, יוסף זלצמן ויצחק פינרמן, שבאו ליישב את המקום. החבורה שהתה בחאן קרוב לשנה וב-2 בנובמבר 1913 עזבו. חלק מהפועלים שהוכשרו במקום הקימו אחר כך קיבוצים כגון דגניה א', דגניה ב' וגבע.
בזמן שהותם, הפועלים התאכסנו בקומה הראשונה של המבנה ובקומה השנייה נבנה חדר מיוחד עבור מנהל החווה אליעזר קרסנר, עמו הפועלים לא הסתדרו על רקע דתי. באחד העימותים אף נעלו העובדים את הפקיד בקומה השנייה לשם קבלת דרישותיהם.
בראשית מלחמת עולם א', כשהשלטון הטורקי החל להצר את צעדי היהודים, הכריח הקאימקם שברמלה את אליעזר קרסנר לעזוב את כפר אוריה ולחזור לגדרה.
מחדרו בחאן בכפר אוריה כתב א.ד. גורדון סדרת מכתבים ידועה לרחל המשוררת טרם צאתו לקונגרס הציוני בווינה (1914).
יצחק בן-צבי לימים נשיאה השני של מדינת ישראל שסייר במקום בשנת 1915 כתב: "על אחת הגבעות הקטנות, המשמשות מעבר טבעי מפלשת אל הרי יהודה, מתנוסס בניין גבוה ונישא, הדומה למבצר בודד מוקף עצים מסביב... זהו כפר אוריה, אחוזה חדשה".
הביקור במבנה חאן כפר אוריה הותיר רושם גם על הסופר משה סמילנסקי שכתב בשנת תרע"ג בספרו: "במורדו של אחד מהרי החלוץ של הרי יהודה המוצקים נתגלתה לנו חצר אבנים בודדה ולה שער גדול ובריחו ברזל...התקרה-כיפה, החלונות הרחבים והגבוהים – כיפות והכל מן המסד ועד הטפחות, בנוי אבנים גדולות מידה".
ברל כצנלסון שעבר במקום תיאר את החווה כמקום מוזנח ולא נקי ואת התנאים הקשים שבהם חיים החלוצים. בשנת 1929 במסגרת מאורעות תרפ"ט, ערביי הכפרים הסמוכים צבאו על החווה, גרשו את המתיישבים ושרפו את החווה. החווה נשארה בעזבונה עד לשנת 1944. בשנה זו הגיעו לחווה יוצאי כורדיסטן ששיקמו את הריסות החאן.
בתקופת מלחמת העצמאות עת היה היישוב מבודד ואספקה ללוחמים (לימים לוחמי חטיבת גבעתי) ותושבי המקום הוצנחה במטוסים, מונה למפקד המקום שלמה צ'יץ להט לימים אלוף בצה"ל וראש עיריית תל אביב שהציב עמדות הגנה על מושב כאשר המרכזית שבהם התנוססה בראש החאן.
המבנה כיום
כיום מבנה החאן מוזנח ועלוב ומסתיר את עברו וייחודו. בשנת 2011 התפרסם כי החאן נכלל בתוכנית ממשלתית לשימור אתרי מורשת לאומית, תוכנית אשר תתרום לחאן מבחינה כלכלית ומבחינה תדמיתית.
יחסי פולין–פורטוגל
יחסי פולין–פורטוגל הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של פולין לרפובליקה הפורטוגזית. שתי המדינות חברות במועצת אירופה, באיחוד האירופי, בנאט"ו ובאו"ם.
היסטוריה
ב-21 ביוני 1919 הכירה ממשלת פורטוגל בעצמאות פולין. במאי 1922 כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ביולי 1923 פתחה פורטוגל שגרירות בוורשה. בשנת 1945, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, פורטוגל ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם פולין העצמאית החדשה, שכן פורטוגל לא חזרה בה מהכרתה בממשלת פולין הגולה בלונדון. כתוצאה מכך, היחסים בין שתי המדינות נותרו קרים. הרפובליקה העממית הפולנית מתחה ביקורת על משטרו של אנטוניו דה אוליביירה סלאזאר בפורטוגל ולא הודתה באפשרות לכונן יחסים דיפלומטיים עם ליסבון. הרשויות הפורטוגליות גילו את אותה גישה כלפי פולין, בעוד פוליטיקאים פורטוגלים היו ביקורתיים באותה מידה כלפי המשטר הקומוניסטי בוורשה. עם זאת, מהפכת הצפורנים והשינויים הפוליטיים בפורטוגל אפשרו כינון יחסים דיפלומטיים.
לוורו
מחוז לוורו (באנגלית, בסוואהילי: Luwero, Luweero) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה. בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, לוורו.
מיקום
המחוז גובל במחוז נאקאסונגולה מצפון, במחוז קאיונגה ממזרח במחוז מוקונו מדרום מזרח, במחוז וואקיסו מדרום ובמחוז נאקאסאקה ממערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא לוורו.
רקע כללי
בין 1981 ל-1986, נערכה במחוז מלחמת גרילה בין צבא אוגנדה ובין קבוצות מורדים בשם 'צבא ההתנגדות הלאומי' (כיום: 'תנועת ההתנגדות הלאומית'). את נזקי המלחמה ניתן לראות במחוז עד היום, מבחינת כלכלה, ממשל ותשתיות.
יחסי פולין–פורטוגל
היסטוריה
שתי המדינות עובדות בצמוד זה לזה כחברות משותפות באיחוד האירופי. נערכו גם כמה ביקורים רמי דרג בין מנהיגי שתי המדינות. נשיא פולין לך קצ'ינסקי ביקר בפורטוגל בשנת 2007, ונשיא פורטוגל אניבל קבאקו סילבה ביקר בפולין בשנת 2008.
לוורו
רקע כללי
בתחילה היה המחוז חלק ממחוז בשם מזרח מנגו. בשנת 1974, מחוז מזרח מנגו התפצל למחוזות לוורו ומוקונו. בשנת 2005 התפצלו מהמחוז שתי מחוזות נוספים שנקראים בורולי ונקאסקה.
יחסי פולין–פורטוגל
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון הסכם לפיתוח סחר, ניווט ושיתוף פעולה כלכלי, תעשייתי וטכני (1975); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי (1975); הסכם תחבורה אווירית (1975); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי (2005); והסכם להכרה הדדית בתעודות אקדמיות שהונפקו על ידי אוניברסיטאות שתי המדינות (2015).
לוורו
כלכלה
בדומה לשאר המדינה, רוב כלכלת המחוז נשענת על חקלאות. הגידולים במחוז הם בננות, תפוחי אדמה, דבש, פירות, קסאווה, ותירס.
אוכלוסייה
קצב גידול האוכלוסייה הוא 4.3% בשנה. כ-80% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
קולומביה במשחקים האולימפיים
קולומביה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932). היא השתתפה בכל המשחקים שנערכו מאז, פרט לאולימפיאדת הלסינקי (1952). לאורך השנים צברו הספורטאים הקולומביאנים 34 מדליות בשמונה ענפים שונים, בהן 5 מדליות זהב.
קולומביה השתתפה באולימפיאדת חורף הראשונה שלה באולימפיאדת ונקובר (2010). היא שלחה גולשת סקי אלפיני אחת למשחקים אלה. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) השתתפו 4 ספורטאים מקולומביה.
היסטוריה
בראשית דרכם במשחקים, לא הגיעו הספורטאים הקולומביאנים להישגים גבוהים. באולימפיאדה הראשונה בה השתתפה, אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), השתתף רק ספורטאי קולומביאני אחד, רץ המרתון חורחה פרי, שלא הצליח לסיים את המירוץ.
הספורטאי הקולומביאני הראשון שזכה במדליה אולימפית היה הקלע הלמוט בלינגרודט, שזכה במדליית כסף בירי במטרה נעה באולימפיאדת מינכן (1972). באותם משחקים זכו גם שני מתאגרפים, קלמנטה רוחאס ואלפונסו פרס, במדליות ארד. בשתי האולימפיאדות הבאות לא הצליחו הקולומביאנים לזכות במדליות, אך השחיין פבלו רסטרפו היה לשחיין הקולומביאני הראשון, והיחיד עד כה, שהעפיל לגמר אולימפי. הוא סיים במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חזה באולימפיאדת מוסקבה (1980).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) שב בלינגרודט וזכה במדליית כסף בקליעה. פבלו רסטרפו סיים במקום השישי במשחה ל-200 מטר חזה, וההלך קרובין מורנו סיים במקום התשיעי בהליכה ל-20 ק"מ. באולימפיאדת סיאול (1988) זכה המתאגרף חורחה חוליו רוצ'ה במדליית ארד, ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיעה להישג דומה האתלטית חימנה רסטרפו, לאחר שסיימה במקום השלישי בריצת 400 מטר, תוך שהיא קובעת שיא דרום אמריקאי חדש, 49.64 שניות. הקטור מורנו סיים במקום התשיעי בהליכה ל-20 ק"מ. באולימפיאדת אטלנטה (1996) לא הצליח איש מהספורטאים הקולומביאנים לזכות במדליה, אך המתאגרף דניאל רייס העפיל לשלב רבע הגמר ורץ המרתון קרלוס גריסאלס סיים במקום ה-11.
באולימפיאדת סידני (2000) הייתה מרימת המשקולות מריה איסבל אורוטייה לקולומביאנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. מרימת משקולות נוספת, קרמנסה דלגאדו, סיימה במקום הרביעי. באולימפיאדת אתונה (2004) זכו שתי קולומביאניות במדליות ארד: מרימת המשקולות מאבל מוסקרה ורוכבת האופניים מריה לואיסה קאיה. המתאגרף חואן קמילו נובואה הודח בשלב רבע הגמר, והקופץ למים חואן אוראן העפיל לשלב הגמר בקפיצה מ-10 מטר, וסיים במקום ה-12.
אוסיאואינטגרציה
Osseointegration (מלטינית: osseus – גרמי ו-integrare – לעשות שלם) הוא הקשר המבני והתפקודי הישיר בין עצם חיה לבין פני השטח של שתל מלאכותי נושא עומס ("נושא עומס" כפי שהוגדר על ידי Albrektsson וחב' ב־1981). הגדרה עדכנית יותר (מאת שרדר וחב') מגדירה אוסאואינטגרציה כ"אנקילוזיס פונקציונלי (דבקות עצם)", כאשר עצם חדשה מונחת ישירות על משטח השתל והשתל מפגין יציבות מכנית (כלומר, עמידות בפני חוסר יציבות על ידי ערבול מכני או כוחות גזירה). Osseointegration שיפר את המדע של טכניקות רפואיות להחלפת עצמות ומפרקים, כמו גם השתלות שיניים ושיפור תותבות עבור קטועי גפיים.
קולומביה במשחקים האולימפיים
היסטוריה
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הגיעו מספר ספורטאים קולומביאנים להישגים גבוהים. שלושה מהם זכו במדליות: בהרמת המשקולות דייגו פרננדו סלאסאר זכה במדליית כסף וליידי סוליס זכתה במדליית כסף. מתאבקת ג'קלין רנטרייה זכתה במדליית ארד. ספורטאים בולטים נוספים כללו את רוכבי האופניים אנדרס חימנס שסיים במקום הרביעי באופני BMX, מריה לואיסה קאיה שסיימה במקום הרביעי במרוץ אופני מסלול וסנטיאגו בוטרו שסיים במקום השביעי במרוץ אופני כביש; החותר רודריגו אידאוס פוררו שסיים במקום הרביעי; מרימות המשקולות טוליה אנחלה מדינה שסיימה במקום השישי, אובלדינה ולוייס שסיימה במקום השביעי ומרסדס פרס שסיימה במקום התשיעי; הקופץ למים חואן אוראן שסיים במקום העשירי בקפיצה מ-10 מטר, במקום האחד עשר בקפיצה מ-3 מטר, ויחד עם ויקטור אורטגה במקום השישי בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטר; וההלך לואיס פרננדו לופס שסיים במקום התשיעי.
אוסיאואינטגרציה
Osseointegration מוגדר גם כ: "יצירת ממשק ישיר בין שתל לעצם, ללא רקמה רכה מתערבת".
קולומביה במשחקים האולימפיים
היסטוריה
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה מוצלחת מקודמותיה. המשלחת בת 104 הספורטאים צברה 8 מדליות (לעומת 11 בכל האולימפיאדות הקודמות גם יחד). רוכבת האופניים מריאנה פאחון הייתה לקולומביאנית השנייה בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית, כשניצחה במרוץ אופני BMX. קלוס אוקנדו זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה לגברים, ואנדרס קאיסדו סיים במקום השישי. רוכב אופניים נוסף, ריגוברטו אוראן, זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש. קטרינה איברגואן זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת, וואנר מילר סיים במקום התשיעי בקפיצה לגובה. מרים המשקולות אוסקר פיגרואה זכה אף הוא במדליית כסף, ומרימי משקולות קולומביאנים נוספים רשמו הישגים נאים: רוסמרי ויאר ואובלדינה ואלוייס סיימו במקום השישי, וסרחיו ראדה סיים במקום השביעי. הג'ודוקא יורי אלוואר זכה במדליית ארד, והיה לקולומביאני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף זה. גם בטאקוונדו נרשמה בכורה, כאשר אוסקר מוניוס רשם הישג דומה. במדליה השמינית זכתה המתאבקת ז'קלין רנטרייה.
פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט
פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט (שם מדעי: Pseudochirulus herbertensis) הוא מין פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לצפון-מזרח יבשת אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1884 על ידי הזואולוג הנורווגי, ואחד משני המינים בסוג שחיים באוסטרליה. פוסום נהר-הרברט הוא המין הגדול בסוגו.
תיאור
לפוסום נהר-הרברט מבנה גוף גוצי וחסון, עם ראש חרוטי וחוטם מחודד וזקוף. האוזניים קטנטנות ודקיקות, העיניים גדולות והאף ריבועי. זנבו הארוך והגלילי שעיר בצידו העליון וחשוף בצידו התחתון, ובקצהו טבעת לפיתה האופיינית למשפחה. לפוסום גפיים קצרות יחסית, ובכל אחת מהן כריות הדבקה וטפרים ארוכים וחזקים המיועדים לטיפוס.
אורך ראשו וגופו של פוסום נהר-הרברט 30–40 סנטימטרים, אורך זנבו 34–47 סנטימטרים ומשקלו 1.5-0.75 קילוגרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות.
הפרווה של פוסום נהר-הרברט צפופה וזיפית, וניגודיות הצבעים הבולטת שלה מאפשרת לזהות את המין בקלות. צבעה הכללי נע מחום-שוקולד כהה לשחור-פחם או שחור-כחלחל בעוד שהחלק התחתון בצבע לבן בוהק. קיימות שתי צורות בטבע: הצורה הרגילה שבה הצבע הלבן בחלק התחתון מתפשט גם לעבר המותניים, צדדי הגוף, סביב הצוואר והחלק העליון של הזרועות, והצורה השחורה שבה הגחון לבדו בהיר.
בשתי הצורות הראש אפלולי בדומה לגוף, אולם הפנים בהירות יותר בשל היותן דלילות בשיער; החוטם ורדרד, האף סגול והעיניים בצבע אדום-כתמתם. האוזניים והכפות ורודות ויש טבעות ורודות גם סביב העיניים. הזנב שחור בצידו העליון, ורוד בצידו התחתון ולבן בקצהו.
תפוצה
פוסום נהר-הרברט אנדמי לרמת אתרטון טבלנד באזור הצפון הרחוק של קווינסלנד, מהר לי הנמצא מערבית לאינגהם עד לרכס למב מערבית לקיירנס. התפוצה הגאוגרפית שלו נמצאת על מורדות הרי החיץ הגדול בדרום חצי האי כף יורק משתי גדותיו של נהר הרברט שהעניק למין את שמו.
בית הגידול של פוסום הרברט שוכן בתוך בפארקים הטרופיים של קווינסלנד מורכב מיערות גשם טרופיים צפופים על אדמת בזלת ברום 350–800 מטר מעל פני הים ולעיתים גם ביערות פתוחים של אקליפטוס הוורדים ויערות סקלרופילים לחים הגובלים ביערות הגשם.
התנהגות ופעילות
פוסום נהר-הרברט הוא יונק לילי; הוא מגיע ממחבואו זמן קצר לאחר השקיעה, וחוזר אליו 50–100 דקות לפני עלות השחר. את שעות היום הפוסום מבלה בשינה בקן מרופד בחללי עצים ולפני היציאה לפעילות הלילית הוא מבלה כשעה בטיפוח פרוותו. באופן כללי הפוסום חי בגפו, אך במהלך היום עשויים ללון בקן מספר פוסומים במקביל. שילובים אופייניים בקן הם זכר ונקבה, נקבה או שתי נקבות עם צאצאיהן, ולעיתים נדירות גם שני זכרים; שיחור מזון משותף פחות נפוץ.
הפוסום אינו נשאר באותו הקן לאורך חייו, ועובר למקום אחר מדי עונה. לאחר המעבר הפוסום בונה קן חדש או מסתפק בקן נטוש של פוסום אחר. כל פוסום פעיל בחופת יער קבועה שגודלה נע בין דונם לשלושה, אולם היא אינה נמצאת בשימוש בלעדי. בדומה ליונקים ליליים אחרים, פוסום נהר-הרברט מסתמך במידה רבה על חוש השמיעה המפותח שלו כדי לאתר פוסומים ואיומים בסביבתו. התקשורת העיקרית בין הפוסומים מתבצעת באמצעות חותמי ריח. הטורפים הפוטנציאליים של פוסום נהר-הרברט הם פיתון השטיחים, ינשוף חזק וינשוף נצי אדום.
תזונה
פוסום נהר-הרברט ניזון בעיקר מעלים עם תכולת חלבון גבוהה. מיני צמחים התופסים חלק ניכר מתזונתו הם: אלפיטוניה פטרי (Alphitonia petriei), עץ דם ורוד (Corymbia intermedia), אליוקארפוס (Elaeocarpus), טיליה קרוליניאנה (Tilia caroliniana) סיזיגיום קורמיפלורום (Syzygium cormiflorum), סיזיגיום אליליגנום (Syzygium alliiligneum), אקמנה (Acmena), אקליפטוס לבן (Eucalyptus acmenoides), קדאגי (Corymbia torelliana), מלודינוס (Melodinus) וארז העפרונות (Polyscias murrayi). כמחצית ממזונו של הפוסום נלקט על חופה בגובה 11 מטר או פחות, ורק רבע ממנו בגובה 16–20 מטר מקרקעית היער.
לשיניים הטוחנות של פוסום זה יש קצוות דמויות סהר המאפשרות לו לטחון את העלים ביעילות, והמעי הגס שלו מותאם במיוחד לעיכול עלים, עם תסיסה איטית יחסית לאוכלי עלים אחרים. עם השלמת התסיסה, תכולת המעי הגס ממוחזרת ועוברת שוב תהליך עיכול - כשפעם זו היא נספגת בגוף במהירות.
רבייה ומחזור חיים
פוסום נהר-הרברט הוא יונק פוליגמי שמתרבה בדרך כלל פעמיים בשנה: בתחילת החורף ובקיץ. ההיריון נמשך 13 ימים בממוצע ולאחריהם הפוסומית ממליטה צאצא אחד עד שלושה (בממוצע שניים). הפוסומית מפגינה דיאפאוזה עוברית, שמאפשרת לה לעכב את התפתחות העובר. בהתאם לכך, כשאחד הגורים שלה מת או נאבד היא ממליטה מיד גור נוסף, ומסוגלת אף להמליט פעמיים באותה עונה.
הגורים שוהים בכיס של הפוסומית במשך חודשיים וחצי (כ-10 שבועות), ולאחר מכן מטפסים על גבה או נשארים בקן בזמן שהיא יוצאת לתור אחר מזון. בגיל שלושה עד ארבעה חודשים הגורים כבר עצמאיים לחלוטין וניזונים מאותו מזון של הבוגרים. הם עוזבים את האם לאחר פרק זמן נוסף ומגיעים לבגרות בסביבות גיל שנה.
תוחלת החיים של פוסום נהר-הרברט בטבע נעה בן שלוש לשש שנים.
קולומביה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה המוצלחת בתולדות קולומביה. כבלונדון, זכו הספורטאים הקולומביאנים ב-8 מדליות, אך הפעם 3 מהן היו מדליות זהב, יותר מבכל האולימפיאדות הקודמות גם יחד.
פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט
מצב
פוסום נהר-הרברט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן אף על פי שטווח התפוצה הכולל קטן מ-5,000 קילומטרים רבועים, המין נפוץ למדי, חסר איומים משמעותיים, אוכלוסייתו יציבה ומרבית בית הגידול שלו נמצא בתוך אתר מורשת עולמית וחסין מפני כריתת עצים והפרעה אנושית. בשולי טווח התפוצה קיימות אוכלוסיות מקוטעות בשברי יערות, ואלו מאוימות במידה מסוימת מפעילות אנושית.
אוסיאואינטגרציה
שתל אוסטאואינטגרציה הוא סוג של שתל המוגדר כ"שתל אנדוסטאלי המכיל נקבוביות שלתוכם יכולים לנדוד אוסטאובלסטים ורקמת חיבור תומכת". מיושם על השתלות הפה, זה מתייחס לעצם שגדלה עד משטח השתל ללא שכבת רקמה רכה מרוחקת. אין רקמת צלקת, סחוס או סיבי רצועה בין העצם למשטח השתל. ניתן לאמת במיקרוסקופ את המגע הישיר של העצם ומשטח השתל.
קולומביה במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
מריאנה פאחון שמרה על תוארה באופני BMX, וקרלוס רמירס זכה במדליית ארד, לאחר שהקדים בסך הכל ב-5 אלפיות השנייה את האמריקאי ניקולאס לונג שהגיע אחריו. גם רוכבי אופניים אחרים זכו להצלחות בריו. פרננדו גווירייה סיים במקום הרביעי באומניום, פביאן פוארטה סיים במקום החמישי בקיירין וג'ונתן בוטרו סיים במקום החמישי במרוץ אופני הרים.
מרים המשקולות אוסקר פיגרואה זכה במדליית זהב, ולואיס חאווייר מוסקרה זכה במדליית ארד. מוסקרה לא השתתף בטקס חלוקת המדליות, שכן מדליית הארד הוענקה תחילה לקירגיזי איזאט ארטיקוב, אלא שלאחר מכן התברר כי ארטיקוב נטל חומרים אסורים, והמדליה הועברה למוסקרה. שלוש מרימות משקולות קולומביאניות היו קרובות אף הן למדליה, אך סיימו במקום הרביעי: מרסדס פרס, ליידי סוליס ואובאלדינה ואלוייס. אביב דה לאס סאלאס ואנדרס קייסדו סיימו במקום השישי.
במדליית הזהב השלישית זכתה קתרין איברגואן, בקפיצה משולשת. בתחרות המקבילה לגברים סיים ג'ון מורייו במקום החמישי. המתאגרף יוברחן מרטינס זכה במדליית כסף, ואינגריט ולנסיה זכתה במדליית ארד. מתאגרף נוסף, סייבר אווילה, הודח בשלב רבע הגמר. בג'ודו, זכתה יורי אלוואר במדליית כסף, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה. המתאבקות קרולינה קסטיו וג'קלין רנטרייה סיימו במקום השמיני והמתעמל ג'וסימאר קאלבו העפיל לגמר הקרב-רב וסיים במקום העשירי. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ברזיל.
פיג'וניט
פיג'וניט הוא מינרל השייך לתת קבוצת הקלינופירוקסן, שהיא חלק מקבוצת הפירוקסן, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת שרשרות) בעלי שרשרת בודדת. נוסחת המבנה הכימי הכללית של הפיג'וניט היא Ca,Mg,Fe+2)(Mg,Fe+2)Si2O6). אחוז קטיון הסידן יכול לנוע בין 5% ל-25%, כשברזל ומגנזיום מרכיבים את שאר הקטיונים.
קולומביה במשחקים האולימפיים
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
פיג'וניט
הפיג'וניט מתגבש במערכת המונוקלינית, כמו האוגיט, אך הם אינם מתערבבים, שכן בטמפרטורות נמוכות הפיג'וניט בלתי יציב בהשוואה לאוגיט יחד עם אורתופירוקסן. הטמפרטורה המינימלית שמתחתיה הפיג'וניט אינו יציב תלויה ביחס שבין הברזל למגנזיום במינרל, והיא גבוהה יותר ככל שריכוז המגנזיום גבוה יותר. כאשר היחס בין הברזל למגנזיום שווה לאחד, הטמפרטורה המינימלית היא כ-900°C. לכן נוכחות פיג'וניט בסלע יסוד מעידה על טמפרטורות ההתגבשות של המאגמה; ובעקיפין גם על תכולת המים במאגמה.
קולומביה במשחקים האולימפיים
לפי ענף
בענפי הקיץ:
אוסיאואינטגרציה
אוסיאואינטגרציה עשויה להיות מוגדרת גם כ:
פיג'וניט
פיג'וניט מצוי כפנוקריסטים בסלעים געשיים על פני כדור הארץ ובגבישים במטאוריטים מהמאדים ומהירח. הפיג'וניט נשמר לעיתים רחוקות בסלעי יסוד פלוטוניים המתקררים לאיטם, אבל קיומו בתערובת המקורית מתגלה במרקם כפי שמופיע בתמונה המיקרוסקופית המצורפת לאחר שהתפרק לאורתופירוקסן ואוגיט.
אוסיאואינטגרציה
אוסיאואינטגרציה נצפתה לראשונה – אם כי לא נאמרה במפורש – על ידי Bothe, Beaton ודבנפורט בשנת 1940. Bothe et al. היו החוקרים הראשונים שהשתלו טיטניום בבעל חיים וציינו כיצד הוא נוטה להתמזג עם עצם. Bothe et al. דיווח כי בשל האופי היסודי של הטיטניום, חוזקו וקשיותו, היה לו פוטנציאל גדול לשמש כחומר תותב עתידי. גוטליב לוונטל תיאר מאוחר יותר את האוסאואינטגרציה ב-1951. לוונטל הניח ברגים מטיטניום בירכיים של חולדה ואמר, "בסוף 6 שבועות, הברגים היו מעט יותר מהודקים מאשר כשהם הוכנסו במקור; לאחר 12 שבועות, הברגים היו קשים יותר להסרה; ובתום 16 שבועות, הברגים היו כה הדוקים שבדגימה אחת עצם הירך נשברה כאשר נעשה ניסיון להסיר את הבורג. בדיקות מיקרוסקופיות של מבנה העצם לא גילו תגובה לשתלים. נראה שהטרבקולציה תקינה לחלוטין." התגובות שתוארו על ידי Leventhal ו Bothe et al. מאוחר יותר ייטבע במונח "אוסאואינטגרציה" על ידי Per-Ingvar Brånemark משוודיה. בשנת 1952, Brånemark ערך ניסוי שבו השתמש בתא השתלת טיטניום כדי לחקור את זרימת הדם בעצם הארנב. בסוף הניסוי, כשהגיע הזמן להסיר את תאי הטיטניום מהעצם, הוא גילה שהעצם השתלבה כל כך עם השתל עד שלא ניתן היה להסיר את החדר. Brånemark כינה זאת "אוסאואינטגרציה", וכמו Bothe et al. ולונטל לפניו, ראה את האפשרויות לשימוש אנושי.
פיג'וניט
מבחינת תכונותיו האופטיות, הפיג'וניט הוא דו-צירי חיובי, והוא ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש עד בינוני. מזווית אחת הוא נראה חסר צבע, ורדרד או חום ירקרק, מזווית שנייה הוא נראה חום בהיר, חום ירקרק או חום ורדרד, ומזווית שלישית הוא נראה חסר צבע, ירוק בהיר או חום אדמדם חיוור.
אוסיאואינטגרציה
ברפואת השיניים היישום של אוסאואינטגרציה החל באמצע שנות ה-60 כתוצאה מעבודתו של ברנמרק. בשנת 1965 בראנמרק, שהיה באותה עת פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת גטבורג, הכניס שתלים דנטליים לחולה האנושי הראשון – Gösta Larsson. לחולה זה היה פגם בחך שסוע והיה זקוק להשתלים כדי לתמוך במחסום חיך. Gösta Larsson מת בשנת 2005, כשהשתלים המקוריים עדיין נמצאים במקומם לאחר 40 שנות תפקוד.
פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט
מצב
האיום העיקרי המרחף על הפוסום הוא השפעות ההתחממות הגלובלית; האקולוג ג'ון קנובסקי ממרכז המחקר של יערות הגשם באתרטון, סבור שהעלייה המוגברת בטמפרטורות מכריחה את הפוסום להעפיל למרומי ההרים ומצמצמת את בית הגידול הזמין. בנוסף, העלייה ברמת הפחמן הדו-חמצני עשויה להוביל לשינויים בתהליך המטבולי של עצי האקליפטוס ולגרום לייצור מוגבר של טאנינים רעילים שתפחית את היכולת של המינים הניזונים מהם לעכל חלבונים. התלות של הפוסום אם כן ביערות הגשם צפויה בעתיד להפוך אותו לפגיע במיוחד.
פעולות השימור המומלצות על ידי IUCN: יצירת מסדרונות יער בין אוכלוסיות מבודדות, ייעור מסיבי בתוך שברי יערות המאוכלסים על ידי הפוסום, ועריכת מחקרים אודות הביולוגיה ובית הגידול שלו. אומדן האוכלוסייה אינו ידוע.
קישורים חיצוניים
תמונות של פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט, באתר פליקר
אוסיאואינטגרציה
באמצע שנות ה-70 נכנסה בראנמרק לשותפות מסחרית עם חברת ההגנה השוודית בופורס לייצור שתלים דנטליים והמכשור הנדרש להצבתם. בסופו של דבר נוצרה שלוחה של בופורס, נובל פארמה, כדי להתרכז בקו המוצרים הזה. נובל פארמה הפכה לאחר מכן ל- Nobel Biocare.
Brånemark בילה כמעט 30 שנה במאבק בקהילה המדעית על קבלת האוסאואינטגרציה כטיפול בר-קיימא. בשוודיה לעג לו לעיתים קרובות בגלוי בכנסים מדעיים. האוניברסיטה שלו הפסיקה לממן את המחקר שלו, ואילצה אותו לפתוח מרפאה פרטית כדי להמשיך לטפל בחולים. בסופו של דבר, זן מתפתח של אקדמאים צעירים החל להבחין בעבודה הנעשית בשוודיה. ג'ורג' זארב מטורונטו, פרוסטודנט קנדי יליד מלטז, היה גורם מרכזי בהבאת מושג האוסאואינטגרציה לעולם הרחב. ועידת טורונטו 1983 נחשבת בדרך כלל לנקודת המפנה, כאשר לבסוף הקהילה המדעית העולמית קיבלה את עבודתו של בראנמרק. אוסיאואינטגרציה היא שיטת טיפול צפויה ושכיחה ביותר. מאז 2010, פרופסור מונג'ד אל מודריס בסידני, אוסטרליה, השתמש בשתל טיטניום בעל חוזק מתיחה גבוה עם משטח מרוסס בפלזמה כתותב תוך-מדולרי המוחדר לשאריות העצם של קטועי גפיים ולאחר מכן מתחבר דרך פתח בעור לתותבת גפה רובוטית. זה מאפשר לקטועי רגליים להתגייס עם יותר נוחות ופחות צריכת אנרגיה. אל מודריס גם פרסם את הסדרה הראשונה של שילוב של תותבת אוסאואינטגרציה עם החלפת מפרקים המאפשרת לקטועים מתחת לברך עם דלקת מפרקים בברך או עצם שארית קצרה ללכת ללא צורך בתותב שקע.
ב-7 בדצמבר 2015, שני יוצאי מבצע חופש עיראק/מבצע חופש מתמשך, בראיינט ג'ייקובס ואד סלאו, הפכו לראשונים באמריקה שקיבלו תותבת משולבת אוסאואוטנית. בשלב הראשון, רופאים בבית החולים לענייני ותיקים של סולט לייק הטמיעו חתך טיטניום בעצם הירך של כל חולה. כשישה שבועות לאחר מכן, הם חזרו וחיברו את מנגנון העגינה לתותבת.
בשנת 2021 פרסם פרופסור אל מודריס עבודת גמר לדרישות לדוקטור למדעי הרפואה, הדנה באינטגרציה של קטועי גפיים: עבר, הווה ועתיד – "מדע בסיסי, חידושים בטכניקה כירורגית, עיצוב שתלים ואסטרטגיות שיקום".
Osseointegration הוא תהליך דינמי שבו מאפייני השתל (כלומר מאקרוגיאומטריה, תכונות פני השטח וכו') ממלאים תפקיד בוויסות התנהגות מולקולרית ותאית. בעוד שאוסאואינטגרציה נצפתה באמצעות חומרים שונים, הוא משמש לרוב לתיאור התגובה של רקמות העצם לטיטניום, או טיטניום המצופה בנגזרות של סידן פוספט. בעבר חשבו ששתלי טיטניום נשמרים בעצם באמצעות פעולת ייצוב מכני או התקשרות פנים. לחלופין, שתלים מצופים סידן פוספט נחשבו מיוצבים באמצעות קשר כימי. ידוע שגם שתלים מצופים סידן פוספט וגם שתלי טיטניום מיוצבים בצורה כימית עם העצם, או באמצעות מגע ישיר בין אטומי סידן וטיטניום, או על ידי התקשרות לשכבה דמוית קו צמנט בממשק השתל/עצם. אמנם ישנם כמה הבדלים (למשל כמו היעדר אבות כונדרוגניים), אוסאואינטגרציה מתרחשת באמצעות אותם מנגנונים כמו ריפוי שברים בעצמות.
טכניקה
שתלים המשתמשים בעיצוב של רמה-שורש (או שתלים בצורת שורש בורג עם מרווח מספיק רחב בין גובה הברגים) עוברים אופן שונה של התאבנות סביב השתל. שלא כמו השתלים שהוזכרו לעיל בצורת בורג-שורש, שתלים בצורת שורש ברמה מפגינים היווצרות עצם דה-נובו על פני השתל. סוג ריפוי העצם שמוצג על ידי שתלים בצורת שורש ברמה ידועה כריפוי דמוי תוך-ממברנה.
אף על פי שהממשק המשולב הופך עמיד בפני זעזועים חיצוניים לאורך זמן, הוא עלול להינזק מגירויים שליליים ממושכים ועומס יתר, שעלולים לגרום לכשל בשתל. במחקרים שנעשו באמצעות "מיני שתלים דנטליים", צוין כי היעדר מיקרו-תנועה בממשק העצם-שתל היה צורך כדי לאפשר אוסאואינטגרציה נכונה. כמו כן, צוין כי קיים סף קריטי של מיקרו-תנועה שמעליו מתרחש תהליך אנקפסולציה סיבית, ולא אוסאואינטגרציה.
סיבוכים אחרים עשויים להתעורר גם בהיעדר השפעה חיצונית. נושא אחד הוא צמיחת מלט. במקרים רגילים, היעדר צמנטום על פני השתל מונע התקשרות של סיבי קולגן. זה בדרך כלל המקרה בגלל היעדר תאי אבות צמנטום באזור המקבל את השתל. עם זאת, כאשר קיימים תאים כאלה, עשוי להיווצר מלט על או סביב משטח השתל, וחיבור קולגן פונקציונלי עשוי להיצמד אליו.
התקדמות בהנדסת חומרים: קצפי מתכת
מאז 2005, מספר יצרני מכשירים אורתופדיים הציגו מוצרים בעלי מבנה מתכת נקבובי. מחקרים קליניים על יונקים הראו שמתכות נקבוביות, כמו קצף טיטניום, עשויות לאפשר היווצרות של מערכות כלי דם בתוך האזור הנקבובי. עבור שימושים אורתופדיים, מתכות כגון טנטלום או טיטניום משמשות לעיתים קרובות, שכן מתכות אלו בעלות חוזק מתיחה גבוה ועמידות בפני קורוזיה עם תאימות ביולוגית מעולה.
תהליך האוסאואינטגרציה בקצפי מתכת דומה לזה שבהשתלות עצם. התכונות דמויות העצם הנקבוביות של קצף המתכת תורמות לחדירת עצמות נרחבת, ומאפשרות להתרחש פעילות אוסטאובלסט. בנוסף, המבנה הנקבובי מאפשר היצמדות ווסקולריזציה של רקמות רכות בתוך השתל. חומרים אלו נפרסים בהחלפת מפרק ירך, החלפת ברך וניתוחי השתלות שיניים.
נוהלי בדיקה
שיטה נוספת היא בדיקת מומנט הפוך, שבה מוציאים את מנשא השתל. אם הוא לא מצליח להתנתק תחת לחץ המומנט ההפוך, השתל יציב. אם השתל מסתובב תחת הלחץ הוא נחשב לכישלון ומוסר. שיטה זו באה בסיכון לשבירת עצם שנמצאת באמצע תהליך האוסאואינטגרציה. זה גם לא אמין בקביעת פוטנציאל האוסאואינטגרציה של אזור עצם, שכן בדיקות הראו ששתל מסתובב יכול להמשיך להשתלב בהצלחה.
שיטת אבחון לא פולשנית ומיושמת יותר ויותר היא ניתוח תדירות תהודה (RFA). מכשיר מנתח תדר תהודה מעורר רעידות במוט מתכת קטן המחובר באופן זמני לשתל. כשהמוט רוטט, הגשש קורא את תדר התהודה שלו ומתרגם אותו למנת יציבות שתל (ISQ), שנעה בין 1–100, כאשר 100 מציין את מצב היציבות הגבוה ביותר. ערכים הנעים בין 57 ל-82 נחשבים בדרך כלל ליציבים, אם כי יש לשקול כל מקרה באופן עצמאי.
Osseoperception
אחד המוזרויות של תותבות משולבות אוסאאו-אינטגרציה היא שאירועים מכניים בתותב (למשל מגע) מועברים כרעידות דרך העצם. משמעות ה"אוסאופפריפציה" הזו היא שהמשתמש בתותבת מחזיר לעצמו תחושה מדויקת יותר לגבי האופן שבו התותבת מקיימת אינטראקציה עם העולם. משתמשים בתותבות של גפיים תחתונות מעוגנות עצם מדווחים, למשל, שהם יכולים לדעת על איזה סוג אדמה הם צועדים עקב אוסאופרספציה.
מחקרים עדכניים על משתמשים בתותבות של גפיים עליונות ותחתונות מעוגנות עצם הראו ש-oseoperception זה לא מתווך רק על ידי מכנורצפטורים אלא גם על ידי קולטנים שמיעתיים. המשמעות היא שבמקום רק להרגיש השפעות מכניות על המכשיר, המשתמשים שומעים גם את תנועות התותב שלהם. תפיסה חושית מכנית ושמיעתית משותפת זו אחראית ככל הנראה לתפיסת הסביבה המשופרת של משתמשים בתותבות משולבות באוסאואינטגרציה בהשוואה להתקנים תלויי שקע מסורתיים. עם זאת, לא ברור באיזו מידה משוב חושי מרומז זה משפיע בפועל על משתמשי תותבת בחיי היומיום.
פיג'וניט
הפיג'וניט נתגלה בשנת 1900 בפיג'ן פוינט (Pigeon Point) שבמחוז קוק (Cook) שבמדינת מינסוטה שבארצות הברית וקרוי על שם המקום בו נתגלה.
ניתן למצוא פג'וניט בלא מעט מקומות בעולם, בהם: בפיג'ן פוינט (Pigeon Point) שבמחוז קוק (Cook) שבמדינת מינסוטה (המקום בו נתגלה המינרל), ובמחצבת "ערוץ האווז" (Goose Creek quarry) שבמחוז לאודון (Loudoun) במדינת וירג'יניה שבארצות הברית; באזור קובלט באונטריו שבקנדה, במחדר סקארגארד (Skaergaard) שבפיורד קאנגרדלוגסואק (Kangerdlugssuaq) שבגרינלנד; במתחם בושוולד שבטרנסוואל שבדרום אפריקה (משם נלקחה התמונה); בהר הגעש האקונה ביפן, באיים מול ורום (Mull and Rhum) שבסקוטלנד; ובאזור פוגלסברג (Vogelsberg) במדינת הסה בגרמניה.