cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פעולת כראמה
תוכנית ההתקפה הישראלית
כוונת הפעולה כפי שהוגדרה בפקודת המבצע הייתה: "פיקוד המרכז ישתלט על בסיסי "אל פתח" ועל אנשיו שבאזור כראמה, יפגין נוכחות צה"ל בשטח ויסוג לפי פקודה". תוכנית הקרב התבססה על בידוד אזור כראמה בכל הגזרות חוץ מהגזרה הגובלת בנהר הירדן ובגדה המערבית: בגזרה הדרומית על ידי חטיבת שריון, בגזרה הצפונית על ידי גדוד שריון מתוגבר ובגזרה המזרחית על ידי כוחות מוסקים של סיירת צנחנים. כיבוש כראמה וסביבתה הוטל על חטיבת הצנחנים. סיוע ליחידות אלו היה אמור להינתן על ידי חילות ההנדסה, התותחנים והאוויר הישראלים. קיימת טענה כי תפקידיו של חיל האוויר בפקודת המבצע היו רק פיזור כרוזים והובלה מוסקת של סיירת צנחנים ולא הוצגה תוכנית סיוע לכוחות הקרקע.
הפעולה תוכננה להתחיל בשעה 05:30, עם חציית חטיבה 7 את גשר אלנבי, בדרכה להשתלטות על מתחמי כופריין ושונת נמרין שבדרום גזרת הפעולה. בשעה 05:45 תוכנן כי יחידות סיירת צנחנים יונחתו ממזרח לאזור הפעולה. בשעה 06:00 תוכנן כי מטוסי חיל האוויר יפזרו כרוזים הקוראים לאנשי ארגוני הטרור הפלסטיני להיכנע. חטיבת הצנחנים הייתה אמורה לחצות את הירדן על גשר אלנבי, בעקבות חטיבה 7 ולהתקדם לכיוון כראמה. גדוד שריון 268 המתוגבר, שהיה תחת פיקוד חטיבת הבקעה והיה אמור לאבטח את הגזרה הצפונית של שטח הפעולה, תוכנן לחצות את הירדן על גשר כלובים שהיה אמור להיות מוקם על ידי חיל ההנדסה באזור גשר דמיה, מיד לאחר תחילת הפעולה בחלק הדרומי של הגזרה.
בצה"ל רווחה ההערכה כי הצבא הירדני יעדיף שלא להתעמת עם הכוחות הישראלים ויעדיף שצה"ל יעשה עבורו את העבודה בהכנעת הארגונים הפלסטינים שהחלו לקרוא תיגר על השלטון באזורי השליטה שלהם. כמו כן, ההנחה הייתה שרוח הלחימה של המחבלים לא תהיה גבוהה ושכוחות החי"ר של צה"ל לא יתקשו להתמודד מולם.
תוכנית ההגנה הירדנית
המערך הירדני, שזיהה את הכנות הכוחות הישראלים לפעולה ונערך לקראתה, התבסס על דיוויזיה מס' 1 שנפרשה לאורך שלושת הצירים העיקריים המובילים מעמאן לבקעת הירדן, תוך הפרשת כוחות מאבטחים בבקעת הירדן שתפקידם היה איתור הכוחות התוקפים, עיכובם ונסיגה אל המתחמים ההרריים השולטים בהם היו מצויים הכוחות העיקריים. שלושת הכוחות הירדנים ששלטו על הצירים היו חטיבות חי"ר שכללו גם פלוגות ומחלקות טנקים ויחידות הנדסה וארטילריה. ככוח עתודה שימשה חטיבת שריון 60 הירדנית שהתמקמה בעמדות מזרחיות יותר והייתה אמורה להישלח אל הצירים המרכזיים בהתאם לפקודת מפקד הדיוויזיה על פי התפתחות הקרב. בפועל, נחלקה גם חטיבה זו לשלושה גדודי טנקים שהוצבו על שלושת הצירים העיקריים. גם גדוד הארטילריה הכבדה של הדיוויזיה הירדנית (תותחי לונג טום) נפרש על פני כל הגזרה וקיבל הגנה אווירית מגדוד הנ"מ הדוויזיוני. התוכנית הירדנית הייתה למשוך את הכוח הישראלי לשטחי השמדה על הצירים הללו, לבצע התקפות נגד ולחזור ולכבוש את בקעת הירדן. כל הצמתים והעמדות השולטות באזור היו מטווחים על ידי גדודי הארטילריה הירדנית שהיו בגזרה.
הגזרה הדרומית
הכוח שבראש חטיבה 7 חצה את גשר אלנבי ב-05:35 ופגע מיד במוצב הגשר הירדני ובמוצב אלנבי השולט על הגשר ממזרח. הכוח הירדני הופתע מהפעולה ולא הספיק לפוצץ את הגשר. הכוח הישראלי פגע בנשק המסייע שהיה במוצבים הירדנים, והחיילים הירדנים שנותרו בחיים ברחו לכיוון שונת נמרין. הגדוד בפיקודו של אהרן פלד נע דרומה לכיוון כופריין במטרה לחסום את הציר המוביל מזרחה אל נאעור. הכוח הישראלי נע בשטח מעובד ממערב לכביש הבקעה הירדני. מפקד הכוח, שחשש משקיעה בשטח שהושקה בהצפה, פנה לעלות על הכביש, וכשהחל לנוע על הכביש נתקל באש ירדנית ממוצב חוץ של כופריין. הכוח המשיך דרומה וקצת לאחר השעה 07:00 נתקל באש טנקים ירדנית. טנק ישראלי נפגע משלושה פגזים ובער באש במשך מספר שעות. הכוח הישראלי הגיע עד צומת אל-מזר והציב שלוש מחלקות טנקים כחסימות בצומת לכיוון צפון (כופריין), מזרח (נאעור) ומערב (גשר עבדאללה). הכוח הישראלי ששהה באזור צומת אל-מזר משעות הבוקר ועד קבלת פקודת הנסיגה ב-16:00, היה מצוי בשטח השמדה שתוכנן על ידי הירדנים. במשך כל שעות שהותו שם הוא היה חשוף לירי ישיר של טנקים, תול"רים וארטילריה ירדניים וסבל אבדות. הירדנים, שראו בכוח זה את האיום המוחשי ביותר להתקדמות מזרחה, הטילו מולו בשעה 13:00 התקפה של גדוד טנקים מחטיבה 60 ששימשה כעתודה. בהתקפה זו נפגעו כ-7–8 טנקים ירדניים.
גזרת שונת נימרין
משימת ההשתלטות על אזור שונת נמרין הוטלה על גדוד השריון בפיקודו של אברהם רותם. לאחר מעבר גשר אלנבי פנה הגדוד מזרחה. על פי התוכנית הוא היה אמור לתפוס עמדות על תל נמרין, אלא שכוח החוד שמנה שלושה טנקים וזחל"ם חלף על פני התל הנמוך ומיד נתקל באש טנקים ירדנית. שני טנקים (כולל טנק המג"ד) וזחל"ם, שנכנסו לשטח ההשמדה הירדני, נפגעו. שאר הכוח, בפיקוד הסמג"ד, אלישיב שמשי, תפס עמדות על התל והיה עסוק במשך כל יום הקרב בחיפוי ובחילוץ הכלים שנפגעו. במשך כל יום הלחימה ספג הכוח הישראלי ירי ופגיעות מאש ארטילרית ירדנית מדויקת. כבר משעות הבוקר קיבל הכוח הישראלי סיוע אווירי כשחיל האוויר תקף את העמדות הירדניות, אולם סיוע זה לא הפחית בהרבה את האש הירדנית. גם מול כוח זה הניעו הירדנים בהמשך יום הלחימה צוות גדודי משוריין מחטיבה 60 הירדנית להתקפת נגד. שישה מהטנקים של הכוח הישראלי נפגעו קשות ויצאו מכלל פעולה (כולל שני טנקים וזחל"ם שנשארו בשטח ירדן גם בתום הפעולה). כל שאר הכלים הישראלים נפגעו אף הם מהאש הירדנית. אבדות הכוח הישראלי בגזרת לחימה זו היו 9 הרוגים ו-18 פצועים.
הגזרה הצפונית
הכוח הישראלי שפעל בגזרה הצפונית היה תחת פיקוד חטיבת הבקעה. לאחר שכוח צנחנים ישראלי של פלוגה ד מגדוד 71 של עוזי עילם (בפיקוד רס"ן אסא קדמוני) השתלט על גשר דמיה, עבר את הגשר כוח נוסף, בפיקודו של טוביה רביב, שמטרתו הייתה חסימת כביש הבקעה הירדני מדרום לצומת אל-מצרי. הכוח כלל פלוגת טנקים מוקטנת, פלוגת שריוניות מוקטנת, פלוגת צנחנים מוקטנת על גבי זחל"מים ומחלקת חיל הנדסה. ניסיון הכוח הישראלי להגיע אל נקודת החסימה תוך איגוף מדרום של מוצב דמיה הירדני נכשל, לאחר שהטנקים החלו לשקוע באפיק ואדי א-רציפי שבו נעו. משנוכח מפקד הגזרה, רפאל איתן, בעיכוב של כוח החסימה, שלח כוח שלישי לכיבוש מוצב דמיה. כוח זה, שהיה בפיקודו של סמג"ד 268, טוביה לשם, כלל פלוגת טנקים מוגברת ופלוגת צנחנים, שירדה רגלית מהזחל"מים, תקפה וכבשה תוך זמן קצר את המוצב. לוחם מילואים צנחנים נהרג לאחר ההשתלטות בהפגזת נגד ירדנית שבה נפצע גם אסא קדמוני. גדוד 71, שהיה פרוס לפני הפעולה לכל אורך קו המוצבים בבקעה, הוחלף על ידי כוחות משנה וחלקו שמש כעתודה לכוחות הפועלים בעבר הירדן המזרחי.
ההתקלות בצומת אל-מצרי הייתה בשעה 08:00 בבוקר. משעה זו ועד סיום הפעולה ב-22:00, היו הכוחות הישראלים בגזרה זו עסוקים בעיקר בחילוץ הכוחות והכלים שנפגעו ושקעו. סייעה בחילוץ מחלקת טנקי צנטוריון שסופחה לחטיבת הצנחנים שלחמה באזור כראמה. המחלקה נעה על כביש הבקעה הירדני צפונה וחברה לכוחות הישראלים שבגזרה הצפונית. כמו כן סייעו בחילוץ כוח צנחנים ששימש כעתודה בחטיבת הבקעה ו-8 דחפורי D-8. לצורך הסיוע בחילוץ נבנה גשר כלובים על הירדן במטרה שיעביר כוחות שריון ישראלי נוספים מהגדה המערבית של הירדן. אולם, בשל העיכוב בהקמתו הוא שימש, בסופו של דבר, רק לפינוי מחלקת הצנטוריונים שהגיעה מאזור כראמה.
אבדות הכוח הישראלי היו 2 הרוגים ו-11 פצועים; 7 טנקים ו-5 שריוניות נפגעו. לאחר מאמצי חילוץ ממושכים נשארו על אדמת ירדן טנק ישראלי אחד, שתי שריוניות וזחל"ם.
לטענת רפאל איתן, סבל כוח השריון שתחת פיקודו (גדוד 268) מנחיתות עקב שימוש בטנקי השרמן המיושנים לעומת טנקי הפאטון הירדנים שהיו חדישים יותר ובעלי טווח אש יעילה גדול יותר. לטענת אמנון ליפקין-שחק, כוחות צה"ל בגזרה הצפונית, שירו מזרחה בשעות הבוקר, סבלו מסינוור השמש, דבר שפגע ביכולתם.
גזרת כראמה
כוחות סיירת צנחנים, בפיקודו של מתן וילנאי, תוכננו להיות מוטסים במסוקים ולהתמקם על הרכסים ממזרח לכראמה במטרה לפגוע במחבלים שיברחו מכראמה מזרחה. הכוחות יצאו באיחור למשימתם עקב ליקוי בתיאום בין הכוחות הישראלים ועקב עננות שלא אפשרה למסוקים להמריא ולהובילם ליעדם. בגלל חוסר התיאום לא עוכבה הטלת הכרוזים מהאוויר על ידי מטוסי חיל האוויר, כרוזים שקראו לתושבי כראמה לעזוב מיד את העיירה ולמנוע פגיעה בהם במהלך הפעולה. האזרחים נטשו את כראמה הרבה לפני פעולת צה"ל, אולם המחבלים הפלסטיניים ניצלו את הטלת הכרוזים; חלקם נותרו בעיירה והתארגנו ללחימה מול כוחות צה"ל, חלקם נמלטו מהעיירה (על פי מקורות ישראלים יאסר ערפאת נמלט מהעיירה על גבי אופנוע) וחלקם נסוגו מזרחה ותפסו עמדות בכוכים מבוצרים שהיו מוכנים מראש. כשנחתו לוחמי סיירת צנחנים על הרכסים ממזרח לכראמה התברר להם שכוחות של מחבלים פלסטינים כבר נמצאים באזורי הנחיתה וחלקם מבוצרים בכוכים. הלחימה החלה מייד עם הנחיתה ובמקום שיפתיעו את המחבלים הופתעו הצנחנים עצמם מהימצאות הכוחות הפלסטינים במקום. לאחר מספר שעות של היתקלויות ולחימה, פונה בשעה 11:00 הכוח הישראלי ללא שהצליח להשלים את ההשתלטות על היעדים שהוקצו לו.
הכוח המרכזי בפעולה, חטיבת הצנחנים, נע החל משעה 01:00 מנבי מוסא שבמדבר יהודה אל עבר גשר אלנבי. לפני כוחות הצנחנים, שנעו על זחל"מים, נעה יחידת טנקי צנטוריון בפיקוד אברהם ברעם. שתי היחידות חצו את גשר אלנבי מיד אחרי שחטיבה 7 חצתה אותו ונעו לעבר כראמה. טנק ישראלי אחד מכוח ברעם תעה בדרך והצטרף ליחידה ישראלית אחרת וטנק נוסף שקע. יחידת הטנקים, שמנתה עתה 5 טנקים פרצה לעיירה כראמה מדרום, על כביש הבקעה הירדני החוצה את כראמה. תוך ביצוע ארגז אש, יצאה מצידה הצפוני של העיירה והתארגנה לחסימה של כביש הבקעה 3 קילומטרים מצפון לעיירה.
בשעה 06:56 פרצו שני גדודי חטיבת הצנחנים לעיירה משני כיוונים שונים: גדוד צנחנים אחד נכנס לעיירה ממזרח, יחד עם חלק מכוחות סיירת הצנחנים שהגיעו ממזרח וגדוד הנח"ל המוצנח (גדוד 50) נכנס אליה ממערב. שני הגדודים החלו בתנועה ברחובות מקבילים בכיוון מדרום לצפון תוך שהם נתקלים בהתנגדות מחבלים פלסטינים שנשארו בעיירה והיו מצוידים בנשק אוטומטי רב, נשק נ"ט ומרגמות. הלחימה בשטח הבנוי נמשכה עד שעה 11:00 לערך. משימת גדוד 202 (שהיה בסדר גודל של פלוגה אחת), בפיקוד צבי בר, הייתה לכבוש חווה חקלאית שממערב לכראמה וליצור מערך אבטחה לכיוון מעבר אום שורט. עקב הבעיות שנתקל בהם גדוד 50 בכיבוש העיירה, סייע הכוח של גדוד 202 בכיבוש העיירה ורק לאחר מכן כבש את החוות הללו. כוחות צה"ל הצליחו להשתלט על חלקים נרחבים מהעיירה אך לא על כולה. בשעה 11 ניתנה פקודה לצנחנים להפסיק את ההתקדמות בתוך העיירה, לפוצץ את הבתים שנכבשו ולסגת. הבתים פוצצו על ידי פלחה"ן צנחנים בפיקוד יצחק מרדכי. אבדות הכוח הישראלי בגזרת לחימה זו היו 8 הרוגים ו-22 פצועים.
פעולות הכוחות המסייעים של צה"ל
חיל ההנדסה הישראלי פעל בשני אתרים להקמת גשרים על הירדן. הקמת גשר כלובים מדרום לגשר דמיה נדחתה בתחילת הפעולה כיוון שכוחות צה"ל הצליחו להשתלט על גשר דמיה כשהוא שלם והשתמשו בו למעבר הכוח. בשעה 12:20, עם הסתבכות הקרב, ניתנה הוראה לבנות את הגשר כדי לאפשר מעבר יחידת טנקי צנטוריון ישראלית אל מעבר לירדן. בניית הגשר נעשתה תחת הפגזה ארטילרית ירדנית רצופה והושלמה בשעה מאוחרת יחסית, דבר שמנע את מעבר כוח התגבור הישראלי. השימוש שנעשה בגשר היה לצורך מעבר חזרה לגדה המערבית של טנקי הצנטוריון שהגיעו מהחסימה הצפונית של כראמה אל הגזרה הצפונית.
חיל האוויר הישראלי ערך במהלך יום הקרב 360 גיחות תקיפה ו-40 גיחות מסוקים (מתוכן, 19 גיחות לפינוי נפגעים). הנשק היחידי שהופעל כנגד חיל האוויר הישראלי היה ירי ממקלעי נ"מ (שאינם מונחי רדאר). למרות שליטתו האווירית המוחלטת בזירה לא הצליח חיל האוויר הישראלי להביא לידי ביטוי את עדיפותו. הוא פעל למעשה כחיל תותחנים אווירי אך לא הצליח לעצור את טנקי חטיבה 60 הירדנית ולא הביא לשינוי במהלכי הקרבות. גם פעולת המסוקים שהנחיתו את סיירת צנחנים התבצעה באיחור של חצי שעה, דבר שהביא לנחיתת המסוקים באזור שהיה מאויש כבר במחבלים שנסוגו מכראמה עוד בטרם הגיעו אליה כוחות צה"ל. בפעולה איבד חיל האוויר 2 מטוסים: מטוס אוראגן ישראלי שנפגע מאש ירדנית התרסק ליד ג'נין, וטייסו, יצחק דוד, חולץ. כמו כן, מטוס מיראז' 3 שנפגע נחת נחיתת ריסוק.
אחרית דבר
ביום הקרב נהרגו 61 לוחמים של הצבא הירדני בשתי הפעולות של צה"ל שנערכו באותו יום: "מבצע תופת" (כראמה) ו"מבצע אסותא" (א-סאפי). לארגונים הפלסטינים היו 128 הרוגים. מחבלים רבים, ובהם ערפאת עצמו, נמלטו. אבדות צה"ל היו: 33 הרוגים ו-161 פצועים. 3 חיילים היו נעדרים, מתוכם הוחזרה ב-28 במרץ 1968 גופת חייל אחד מירדן. לצה"ל נפגעו 27 טנקים, ועוד שריוניות וזחל"מים. ארבעה טנקים, שלוש משאיות ושני זחל"מים שנפגעו או שקעו בבוץ נותרו בשטח ונפלו שלל בידי הירדנים.
הן הממשל הירדני והן הארגונים הפלסטינים ניצלו את הישגיהם בהדיפת צה"ל, את האבדות הכבדות שנגרמו לצה"ל ואת הטנקים שנלקחו שלל לרווח תעמולתי והכריזו על הקרב כעל ניצחון גדול שמחה את חרפת תבוסת 1967 והוכיח כי צה"ל אינו בלתי מנוצח. ארגוני המחבלים גם נוכחו לדעת כי לאפקט הפסיכולוגי-תעמולתי של הקרב יש לעיתים תוצאות חזקות יותר מתוצאותיו הצבאיות וכי פעולות גדולות של צה"ל כנגד הארגונים הפלסטיניים רק מגבירות את כוחם בכך שהן מוכיחות כי גם בפעולות גדולות לא ניתן להכניע את הארגונים. הרושם שהותיר האירוע הקפיץ מעלה את כוחם ויוקרתם של ארגוני המאבק המזוין הפלסטינים והוביל לזרם של מתנדבים לשורותיהם. בעקבות גיוס זה גברו פעולות הארגונים: ב-1969 ביצעו הארגונים הפלסטינים 200 פעולות כנגד ישראל וב-1970 - 280 פעולות. התחזקותם של ארגוני המחבלים הובילה בסופו של דבר לאיום על המשטר ההאשמי ולאירועי ספטמבר השחור בהם פגע המלך חוסיין קשות בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטינים ובאנשיהם והרחיקם, למעשה, משטח ירדן.
לטענת הפיקוד הישראלי, בחודשים שלאחר המבצע, אומצה שיטת הפגיעה בבסיסי המחבלים בירדן על ידי צה"ל בהצלחה.. עם זאת, ב-1984 נטען על ידי ההיסטוריון בני מיכלסון, כי ישראל נוכחה כי פעולות רחבות היקף אינן משפיעות בטווח הבינוני והרחוק על היקף הטרור וכי הפעולה רק חיזקה את אחיזת ארגוני המחבלים בבקעת הירדן וחיזקה את מעמדם בעולם הערבי. הציבור הישראלי קיבל את מספר האבדות הגדול בקרב חיילי צה"ל בתדהמה. בפתיחת ספרו, "בשבילה גיבורים עפים", תיאר הסופר אמיר גוטפרוינד תגובה זו מנקודת מבטו של ילד בן 11:
הדיפלומט והעיתונאי האמריקאי (ממוצא לבנוני), קלוביס מקסוד, טען כי בעקבות פעולת כראמה: "הפך אש"ף לערבים להתגלמות התקווה שחזרה לפעֵם ולתחושת הייעוד מחדש. ההמונים הערבים חסרי המנהיגות התאכזבו, גם אם לא התפכחו, מתבוסת יוני 1967. הם הפקידו על אש"ף (שוב, מבלי להטיל ספק) את קביעת המדיניות, יצירת המנהיגות וגיבוש אסטרטגיות למאבק המחודש. הענקת המנהיגות לאש"ף הייתה מוקדמת מדי, וניתנה בדרך חפוזה וללא בדיקה, גם על ידי ההנהגה הערבית הרשמית, שהתרשמה מגאות התמיכה העממית בארגון."
בעקבות הקרב העניק צה"ל 16 עיטורים ללוחמיו:
בקרב זה נוסה לראשונה מכשיר הקשר המ.ק. 77.
חתך ארכאולוגי
בחפירה ארכאולוגית מזהים סוגים שונים של אלמנטים סטרטיגרפיים: בנוסף אפשר למצוא גם אלמנטים נוספים, כגון: אלמנטים אלכסוניים: לדוגמה "אשפת ירושלים" שהצטברה במהלך השנים היא אלכסונית. אלמנטים אקראיים שאין ביניהם כל קשר. אלמנטים שיש ביניהם קשר סביבתי מסוים בלי זיקה מסוימת. למשל: כלים במערות קברים אשר הצטברו בפרק זמן ארוך, אבל לא ניתן לדעת איזה כלים הוכנסו קודם למערה ואיזה בשלב מאוחר יותר, כלומר: לא ניתן לדעת "מה קדם למה". אי אפשר ליצור זיקה ביניהם בעזרת סטרטיגרפיה.
החתך הארכאולוגי מאפשר להסיק מסקנות כרונולוגיות יחסיות בין האלמנטים השונים שנמצאו בריבוע החפירה. הניתוח נעשה בעזרת בדיקת הזיקות בין האלמנטים השונים.
זיקות בין קירות ורצפות
Archaeological section
אבו גוש
אַבּוּ גוֹשׁ (בערבית: أبو غوش, תעתיק מדויק: אַבּוּ ע'וֹשׁ) היא מועצה מקומית במחוז ירושלים בישראל, השוכנת בהרי יהודה, מערבית ליישוב מבשרת ציון, לאורך צדו הצפוני של כביש 1 וברום ממוצע של 800 מטר מעל פני הים. בשנת 1992 הוכרז היישוב כמועצה מקומית. אבו גוש ידועה בזכות החומוסיות שבה, המסגד החדש שהוקם בה שהוא מהגדולים בישראל, ופסטיבל אבו גוש - פסטיבל מוזיקה ווקאלית שנערך פעמיים בשנה במנזרים העתיקים במקום. ביישוב מסעדות רבות והוא מהווה מוקד משיכה לתיירים.
היסטוריה
במקום התגלו שרידים מיישוב שהתקיים בשלושה שלבים במהלך תקופת האבן החדשה. מקובל לזהות את קריית יערים/בעלה המקראית באבו גוש.
מהתקופה הרומית התגלו שלוש כתובות של הלגיון העשירי פרטנסיס שהובא לארץ ישראל בשנת 66 כדי לדכא את המרד הגדול, ולאחר מכן נותר בירושלים ובסביבתה. אחת מהכתובות קבועה כיום על הקיר החיצוני ליד הכניסה לקריפטה של כנסיית המנזר הבנדיקטיני.
קוהורטה של הלגיון העשירי פרטנסיס ישבה באבו גוש, הממוקמת באמצע הדרך בין ירושלים ואמאוס, והייתה תחנת דרכים חשובה. חשיבותה של אבו גוש נבעה לא רק ממיקומה המועדף, אלא גם משפע המעיינות באזור. אחת מהכתובות - שהוקדשה על ידי אחת הקוהרטות של הלגיון העשירי פרטנסיס ועל ידי סקסטוס יוליוס באסוס (מושל יהודה בשנים 71–73 וכובש הרודיון בשנת 72) לכבוד אספסיאנוס וטיטוס - מוכיחה כי הלגיון העשירי פרטנסיס ישב באבו גוש לכל המאוחר משנת 73.
תל קריית יערים בצדו המערבי של היישוב זוהה החל בתקופה הביזנטית עם קריית יערים העתיקה, שאליה הובא ארון הברית לאחר ששוחרר משבי הפלשתים. עובדה זו קידשה את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כנסייה על התל, אולם היא נהרסה בעת כיבוש הארץ בידי הסאסאנים בשנת 614 במהלך מלחמת פרס-האימפריה הביזנטית (602 - 628). באמצע המאה ה-7 הוקמה הכנסייה מחדש, אך היא הייתה קטנה וצנועה מקודמתה, והיא נהרסה באופן סופי בראשית המאה ה-11 וקיומה נשכח. בתקופה המוסלמית נקרא היישוב בשמו בערבית מאותה עת, קַרְיַת אלְ-עִנַבּ (قرية العنب "קריית ענבים"). סמל היישוב כיום כולל גם הוא גפנים כמוטיב.
ב-1141 עבר השטח, שעליו שוכן כיום אבו גוש, לידי ההוספיטלרים, ואלה הקימו כנסייה אחרת, כ-400 מטר ממזרח לכנסיית גבירתנו של ארון הברית. כנסייה זו, הידועה כיום ככנסייה הצלבנית במנזר הבנדיקטיני באבו גוש, הייתה בשימוש עד 1187, ושוב מסוף המאה ה-14 עת הוקם סביבה מנזר פרנציסקני. הנוכחות הנוצרית במקום פסקה בסוף המאה ה-15, ולפי אחת הגרסאות פרעו תושבי הכפר המוסלמיים בנזירים והרסו את המנזר. אף שקיים ספק באשר לאמיתותה של גרסה זו, ברי שהיישוב הנזירי באבו גוש אכן פסק, והמבנים המשיכו ושימשו אך ורק כתחנת מעבר לצליינים בדרכם לירושלים. החל במאה ה-16 החל נוהג זיהויו של אבו גוש עם ענתות, עיר הולדתו של ירמיהו, אך מסורת זו נדחתה באופן סופי במאה ה-19. כיום שוב מקובל זיהויו של אבו גוש עם קריית יערים המקראית.
מוצאם של תושבי אבו גוש הנוכחיים הוא, מהקווקז, מאינגושטיה ומשיבוש השם "אבו אינגוש" נוצר שם היישוב, אבו גוש. עד כיבושו של אבראהים פאשה את ארץ ישראל ב-1831, נהגו אנשי אבו גוש לגבות "מס מעבר" מכל מי שביקש לעבור לירושלים מאזור השפלה. אבראהים פאשה ביטל נוהג זה במסגרת גזרות שהוטלו על האוכלוסייה המוסלמית. עם זאת, משפחת אבו גוש והשייח' שלה נזכרים בספרות הנוסעים של אמצע המאה ה-19, כמטילים את אימתם על תושבי האזור שממערב לירושלים וגובים מהם כספים. בשלב מסוים בתקופה זו, מונה שייח' אבו גוש על ידי השלטונות העות'מאניים לראש-מחוז, האחראי על גביית המיסים לממשלה. בחלק גדול מהכסף שהיה אמור להעביר לממשלה, הקים לעצמו משמר חזק, כדי שיוכל להתמודד עם מושל ירושלים, לו היה כפוף ואיתו היה במאבק. כתוצאה מכך, נתפס ונשלח לאיסטנבול, שם נכלא, אולם ניצל מעונש קשה, השתחרר וחזר לארץ ישראל. לאחר שובו, קיבל את מרותו של מושל ירושלים והיה אחראי במחוזו על שמירת הסדר וביטחון הנוסעים.
לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התחדשה האחיזה הנוצרית בכפר, באמצעות כנסיית "גבירתנו של ארון הקודש" ומנזר בנדיקטיני.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ירושלים, נקרא ברישומים קריית אל-ענב (قرية العنب "קריית ענבים"), ובמפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1931 נמנו בו 601 תושבים (מתוכם 25 נוצרים) ו-138 בתים.
בכל תקופת המנדט, נמנעה חמולת אבו גוש מלקחת חלק במאבק הלאום הערבי בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העצמאות היה אבו גוש הכפר הערבי היחיד בפרוזדור ירושלים אשר שמר על נייטרליות, ואף סייע ללוחמים היהודיים ולצה"ל. למרות זאת, חלק מתושבי הכפר גורשו ממנו לאחר המלחמה. לעזרתם יצא הוועד למען גולי אבו גוש, בו היו חברים עמוס קינן, אורי אבנרי, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי, ראובן גרינברג ואחרים, ולבסוף רובם המכריע של המגורשים הורשו לשוב אליו.
אוכלוסייה
הדירוג הפריפריאלי של אבו גוש הוא 6 מתוך 10. ניתן לראות כי בהשוואה ליישובים ערביים אחרים, אבו גוש מדורג באשכול גבוה יחסית.
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
כנסיית גבירתנו של ארון הברית
במערב היישוב, על פסגת תל גבעת יערים, ניצבת כנסיית גבירתנו של ארון הברית (Notre Dame de l'Arche d'Alliance), ובראשה פסל של המדונה והילד. המקום מזוהה עם קריית יערים העתיקה, לשם הובא ארון הברית לאחר ששוחרר משבי הפלשתים. סיפור זה קידש את המקום לנוצרים, ובתקופה הביזנטית הוקמה כאן כנסייה שנהרסה בכיבוש הסאסאני בשנת 614. על שרידי כנסייה זו הוקמו בשנת 1924 כנסייה ומנזר הנשים של מסדר האחיות הצרפתי של "יוסף הקדוש של ההתגלות". במלחמת העצמאות שימש המנזר בית חולים של חטיבת הראל. בכנסייה נערכים מדי פעם פסטיבלי מוזיקה.
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש והכנסייה הצלבנית
המנזר הבנדיקטיני באבו גוש שוכן במרכז היישוב, והוא ידוע בעיקר בזכות הכנסייה הצלבנית שבו שבה שרידי פרסקאות מהמאה ה-12. הכנסייה הוקמה מעל מעיין הנובע עד היום בקריפטה שלה, ומאוחר יותר נוסד במקום גם מנזר, אשר תפקד עד סוף המאה ה-15. בתחילת המאה ה-20 חודש היישוב הבנדיקטיני במקום, הכנסייה שופצה והוקמו מבני המנזר. בצמוד למנזר שוכן המסגד המרכזי ביישוב.
הבסיס הצבאי
במערב היישוב שוכנת משטרת אבו גוש מתקופת המנדט הבריטי, על שטח של יותר מ-17 דונם, אשר נבנתה במודל של מצודות טגארט בשנות ה-30 של המאה העשרים על קרקעות תושבי הכפר. ערב נסיגת הכוחות הבריטים נמסרה התחנה לתושבי הכפר על הנשק שהיה בה. תושבי היישוב אשר סייעו לכוחות הפלמ"ח, אפשרו להם להשתמש בבסיס במלחמת העצמאות, ולאחר מכן הוא שימש כמפקדת חטיבת הראל. לאחר קום המדינה שימש המקום כבסיס צבאי פעיל, ואחר-כך ננטש והועבר להחזקת מינהל מקרקעי ישראל. כיום המבנה נטוש, ומאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מתנהל מאבק על עתידו.
המסגד החדש
במרץ 2014 נחנך ביישוב מסגד, מהגדולים והמפוארים במדינת ישראל. המסגד משתרע על פני 4,000 מטרים רבועים והוא בעל ארבעה צריחים שראשיהם מוזהבים, כמקובל בקווקז. על אף שהקמת המסגד החלה כיוזמה פרטית של התושבים, בנייתו הופסקה ב-2010, כשנה לאחר שהחלה, מחוסר תקציב. נציגים מממשלת צ'צ'ניה סייעו במימון לבניית המסגד, בשל טענת הקרבה בן תושבי אבו גוש לצ'צ'נים, ונשיא צ'צ'ניה, רמזאן קדירוב, רואה בפרויקט חידוש של הקשרים ההיסטוריים בין תושבי אבו גוש למולדתם.
תיירות ומוקדי עניין בכפר
כ-2 ק"מ מערבה, על הר רפיד, נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית.
על הכביש המוביל לנטף נחנך ב-2019 מרכז המבקרים סאקסום של אגודת אופוס דאי, הפונה לקהל צליינים ומורי דרך.
ספורט
במועצה המקומית אבו גוש פועלים חוגי ספורט בתחומים שונים, בהם כדורסל (לכיתות א-ז), רכיבה על סוסים, קפוארה, טניס שולחן (א-ח), אופניים, כדורגל ושחייה.
בנוסף ישנם שירותים ספורטיביים כגון חדר כושר ומחנה כדורגל, בשיתוף עם מבשרת ציון בתקופת הקיץ.
פוליטיקה עירונית
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-2013 נבחר עיסא ג'בר לכהונה ראשונה כראש המועצה המקומית, זאת לאחר שבן בריתו סלים ג'בר פרש לאחר שלוש כהונות רצופות. שלוש הסיעות שנבחרו חברות בקואליציה. הסיעה הגדולה היא סיעת "הפיתוח והשוויון" שמחזיקה בארבעה מושבים, לאחריה סיעת "אבו גוש המאוחדת" עם שלושה מושבים ול"אלפרג'" ייצוג של שני חברים במועצה.
פרס לוקוס
פרסי לוקוס (אנגלית: Locus Awards) הם סדרה של פרסים בנושא ספרות מדע בדיוני ופנטסיה הניתנים אחת לשנה על ידי הירחון לוקוס: כתב העת למדע בדיוני ופנטסיה היוצא בארצות הברית בעיר אוקלנד שבקליפורניה. הזוכים בפרס נבחרים על ידי קוראי כתב העת.
הפרסים ניתנים באירוע הנערך אחת לשנה. המוציאים לאור מקבלים תעודות המאשרות שהיצירות נבחרו וזכו בפרס.
הפרס נוסד בשנת 1971 וחולקו בו פרסים ליצירות שפורסמו בשנת 1970. המטרה העיקרית ליצירת הפרס הייתה להשפיע על תוצאות הזכייה בפרס הוגו.
קטגוריות הפרס
הפרס ניתן בחמש עשרה קטגוריות:
יחס (תורת הקבוצות)
במתמטיקה, ובפרט בתורת הקבוצות, יחס בינארי או רלציה בין קבוצות כלשהן A ו-B הוא קבוצה של זוגות סדורים של איברים, כך שהאיבר הראשון בכל זוג שייך ל-A, והשני ל-B. קיימים גם יחסים n-אריים, שהם קבוצות של n-יות מקבוצות נתונות.
אם נאמר ש-a עומד ביחס עם b ונסמן.
שוויון, אי-שוויון, וכל פונקציה במשתנה אחד או יותר, כולם דוגמאות ליחסים.
הגדרה פורמלית
יחס \mathcal{R} בין הקבוצות A ו-B הוא קבוצה המקיימת.
יחס n-ארי \mathcal{R} בין הקבוצות A_1,...,A_n הוא תת-קבוצה.
תכונות של יחסים
יחס ייקרא:
דוגמאות ליחסים
מושג היחס מהווה אבן יסוד להגדרת מושגים בסיסיים רבים במתמטיקה:
פעולות על יחסים
הרכבת יחסים – לכל שני יחסים ניתן להגדיר יחס שלישי,  כהרכבה של שניהם: לפי הגדרה זו - הרכבת פונקציות היא למעשה מקרה פרטי של הרכבת יחסים. הרכבת יחסים רפלקסיביים או טרנזיטיביים היא רפלקסיבית או טרנזיטיבית בהתאמה.
היחס ההופכי – עבור היחס נגדיר את היחס ההפוך  על ידי היפוך הזוגות הסדורים: הרכבת יחס עם היחס ההופכי, כמו גם איחודם, מניבה יחס סימטרי.
כל יחס R על קבוצה A ניתן להשלים באופן מינימלי ליחס רפלקסיבי, סימטרי או טרנזיטיבי על ידי לקיחת החיתוך של אוסף כל היחסים בעלי אותה תכונה שמכילים אותו. כיוון שתכונות אלו נשמרות תחת החיתוך, הקבוצה המתקבלת, המכונה הסגור של R ביחס לתכונה המבוקשת (רפלקסיביות, סימטריות או טרנזיטיביות), היא היחס המינימלי שמכיל את R ומקיים את אותה תכונה.
לכל יחס בינארי R על קבוצה X מתאים קומפלקס הסדר של היחס: זהו קומפלקס שהתאים שלו הם כל תת-הקבוצות של X שהצמצום של R אליהן הוא יחס סדר חלש. קומפלקס הסדר הוא כוויץ אם ורק אם R הוא יחס סדר.
OnePlus
OnePlus (בעברית: ואן פלוס) היא יצרנית של טלפונים חכמים מסין. החברה נוסדה ב-17 בדצמבר 2013. בסיסיה של החברה נמצאים בשנג'ן והונג קונג.
מטרתה העיקרית של החברה היא לשווק טלפונים חכמים שיאזנו את האיכות הגבוהה עם מחיר נמוך יותר מאשר טלפונים אחרים בשוק.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-17 בדצמבר 2013, על ידי סגן המנהל לשעבר של חברת אופו, פיט לאו וקארל פיי.
OnePlus 5T
הושק בנובמבר 2017, מבחינת חומרה זהה לקודמו, אך חלו שינויים במסך, במצלמה ובתוכנה. המסך השתדרג למסך גדול יותר בגודל 6 אינץ' ביחס 18:9 ומסוג Optic AMOLED. בנוסף החברה הוסיפה תכונת "Face Unlock" המאפשרת לפתוח את המכשיר בעזרת זיהוי הפנים. המצלמה השתדרגה לתצורת עדשה כפולה עם חיישני 16 + 20 מגה פיקסל במפתחי צמצם של f/1.7 וחיישן טביעת אצבע עבר לצד האחורי של המכשיר נפח סוללה 3300
OnePlus 6
הושק במאי 2018, חלו שינויים רציניים בחומרה ובמסך. החומרה השתדרגה וכעת מופיע במכשיר מעבד של חברת קוואלקום מסוג סנאפדרגון 845 והמסך עבר לתצורה מחודשת המכילה מגרעת בראש המסך ושוליים מצומצמים יותר. המצלמה נותרה ללא שינוי מהדגם הקודם. המכשיר עמיד כעת בפני השפרצות קלות של מים. הסוללה במכשיר זהה לזאת של הדגם הקודם, בקיבולת 3,300mAh.
OnePlus 6T
הושק בנובמבר 2018, מבחינת חומרה זהה לקודמו, חלו שיינוים קלים במסך, בסוללה ובמחבר האוזניות. בגיזרת המסך היה שינוי קל כאשר המגרעת קטנה והפכה למגרעת בצורת טיפה והיא מכילה רק את המצלמה הקידמית, ורמקול האפרכסת עבר לצד המכשיר. בסוללה חלו שינויים קלים כאשר גדלה לסוללה בקיבולת 3,700 mAh. בדגם זה החברה החליטה להוריד את מחבר האוזניות.
OnePlus 8
הושק באפריל 2020. מפרט טכני: מסך קמור בגודל 6.55 אינץ’ וקצב רענון של 90Hz, המעבד המתקדם ביותר לשנת 2020, סנאפדרגון 865, זיכרון עבודה של 8 או 12 גיגה-בייט, עמידות במים ואבק בתקן ip68. המכשיר הראשון שואן פלוס (OnePlus) מציעה עם עמידות בתקן רשמי. מערך צילום משולש, וטעינה מהירה עד 30 וואט.
OnePlus 8 pro
הושק באפריל 2020. מפרט טכני: מסך קמור בגודל 6.78 אינץ’ ברזולוציה 1,440 3,168X, וקצב רענון של 120Hz עם סנאפדרגון 865, זיכרון עבודה של 8 או 12 גיגה-בייט, שטח אחסון של 128 או 256 גיגה-בייט מערך צילום מרובע.
חסין למים IP68 עם תמיכה בטעינה אלחוטית, וטעינה מהירה עד 30 וואט.
מכשיר זה יחסית יקר ביחס למוטו של החברה למחירים זולים. אך הוא מגיע עם פיצ'רים מתקדמים מאוד כגון טעינה אלחוטית, חסינות למים ואבק.
onePlus 8t
הושק באוקטובר 2020. מפרט טכני: מסך שטוח בגודל 6.55 אינץ' ברזולוציה 1080x2400, וקצב רענון של 120Hz עם סנאפדרגון 865, זיכרון עבודה של 8 או 12 גיגה-בייט, שטח אחסון של 128 או 256 גיגה-בייט מערך צילום מרובע.
תומך מידית באנדרואיד 11 ללא תמיכה בטעינה אלחוטית, וטעינה מהירה עד 65 וואט כלול בקופסה.
חוליה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קופסינון נקוד
קֻפְסִינוּן נָקוד (שם מדעי: Ostracion cubicus), נודע גם בשם קופסינון צהוב, הוא דג ממשפחת הקופסינוניים, שחי בשוניות אלמוגים באוקיינוס ההודי, כולל הים האדום, באוקיינוס השקט, ובדרום מזרח האוקיינוס האטלנטי.
חוליה (צבא)
חוליה היא בדרך כלל גוף שקיומו זמני והוגדר רק לצורך פעולה מסוימת. במצב כזה, אותה כיתה תתחלק לחוליות בכל פעם באופן אחר ומפקד החוליה יהיה החייל המקצועי או המנוסה יותר שנבחר באופן זמני. אולם, חוליות מצומצמות, בנות שני חיילים נוטות להיות בעלות הגדרה קבועה. מפקד חוליה כזו הוא לרוב חייל שהתמחה בהפעלת נשק מסוים וחייל שני שתרגל את הסיוע למפקד החוליה המצומצמת. דוגמאות: חוליית המרגמה קלה, חוליית RPG, חוליית מקלע וכיוצא בזה. בחלוקת מחלקה (כוח המכיל לרוב שלוש כיתות) לחוליות מצומצמות אחד האלחוטנים של המחלקה הוא בן חולייתו של מפקד המחלקה (המפקד הוא לרוב קצין בדרגת סגן משנה) והאלחוטן השני הוא בן חולייתו של הסמל המחלקתי.
קופסינון נקוד
מאפיינים
הקופסינון מגיע עד לאורך של 45 סנטימטר. צורתו היא מעין תיבה, שנתמכת על ידי מבנה שלד פנימי ייחודי, כמו דגים רבים אחרים ממשפחת הקופסינוניים. הקופסינון הצהוב הבוגר מתאפיין בגוף צהוב ומוארך עם נקודות לבנות, ולעיתים בעל גוונים כחולים. קופסינונים צעירים נראים מעט שונה מהוריהם, ולמרות שבניגוד לדגים טרופיים רבים הם שומרים על אותה דוגמת צבעים כמו הקופסינון הבוגר, הקופסינונים הצעירים הם הרבה יותר קובייתיים בצורתם הכללית, צבעם הצהוב בהיר ובוהק יותר, והנקודות שלהם שחורות.
הקופסינון ניזון בעיקר מאצות, סרטנים, חסרי חוליות, תולעים, ודגים קטנים. הקופסינון אוכל באמצעות פה קטן דימוי מקור, שמאפשר לו לגרד אצות מסלעים ולפצח את טרפו. כשהקופסינון מרגיש מאוים הוא משחרר רעלנים למים דרך עורו, שעלולים להיות קטלניים לרוב הדגים סביבו. צבעיו הבולטים מהווים צבעי אזהרה לטורפים פוטנציאליים שירצו לתקוף אותו.
קופסינונים בוגרים נוטים להתבודד, חוץ מבעונת הרבייה באביב, בה הם מתקבצים בקבוצות קטנות של זכר אחד ו-2 עד 4 נקבות.
צורתו של הקופסינון וצבעיו הבולטים הפכו אותו לדג פופולרי בקרב מגדלי אקווריומים, מה שגורם לאיסוף שלהם משוניות אלמוגים והעברתם לאקווריומים. קופסינונים מסוגלים לשרוד בשבי, אך הם דורשים תנאים סביבתיים טובים ותחזוקה מתמדת.
הקופסינון הנקוד חי גם בישראל בשמורת האלמוגים במפרץ אילת.
ב-2006 חברת המכוניות מרצדס-בנץ, הוציאה עיצוב לדגם של מכונית ביונית שמבוסס בצורתו על צורת הקופסינון הנקוד.
I Hate U
I Hate U (בעברית: אני שונא/ת אותך) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סיזה. השיר יצא לאור במקור ב-22 באוגוסט 2021 בעמוד ה-SoundCloud שלה. לאחר מכן, הופץ באופן רשמי ב-3 בדצמבר 2021, בהוצאת חברות התקליטים RCA רקורדס וטופ דואוג אנטרטיינמנט, כסינגל מתוך האלבום SOS.
עם יציאתו, הוא הופיע בו-זמנית במקום הראשון במצעד השירים של ספוטיפיי ואפל מיוזיק בארצות הברית; ושבר את השיא של "שיר ה-R&B המושמע ביותר של אמנית" באפל מיוזיק בשבוע הראשון ליציאתו. השיר הופיע לראשונה במקום השביעי במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית, והפך לשיר השני של סיזה, והשני כאמנית המובילה, שהגייע היישר אל העשירייה הפותחת במצעד; הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ. בהמשך, דורג ב-40 המקומות הראושנים באוסטרליה, אירלנד והממלכה המאוחדת.
רקע והכרזה
השיר יצא לאור במקור בלעדית לעמוד אנונימי של סיזה ב-SoundCloud ב-22 באוגוסט 2021, יחד עם שתי רצועות נוספות, "Joni" ו-"Nightbird". היא חשפה שהאסטרולוג שלה עודד אותה להוציא את השירים. לאחר ש-"I Hate U" הפך לוויראלי בטיקטוק וקיבל תגובות חיוביות מהמעריצים, סיזה החליטה לפרסם אותו באופן רשמי, וקבעה: "בכנות זה התחיל כתרגיל. רק רציתי איפה שהוא לזרוק את המחשבות שלי בלי לחץ... כולכם עשיתם מזה משהו ואני לא כועסת. ביקשתם ותקבלו." עם זאת, לאחר שהשיר הגיע למקום הראשון באפל מיוזיק בארצות הברית, סיזה חשפה כי השיר הוא סינגל רשמי, ופרסמה ברשתות החברתיות: "דבר אחד תעשו אותו תהפכו אותו לסינגל גם אם הוא לא! אני אוהבת אותכם! תודה!" בנוסף ציינה סיזה גם שההוצאה שלה יחד עם SoundCloud הייתה "ניסוי".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הוקרן לראשונה ב-7 בינואר 2022 ובוים על ג'ק בגרט. בקליפ מופיע אדם (בגילומו של השחקן לקית' סטנפילד) בוויכוח סוער בטלפון. לאחר שיחת הטלפון הלוהטת, הוא מוצא את עצמו לבדו הולך לאורך החוף מנסה להדליק סיגריה ולא מצליח לעשות זאת. לאחר מכן הוא מקבל הודעת טקסט מסיזה שכתוב עליה "אני שונא אותך", הגורמת אותו לזרוק את הטלפון שלו בים. הסרטון מסתיים במילים "Not The End", המרמז על המשך אפשרי.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מיוטיוב.
יחסי הונגריה–לוקסמבורג
יחסי הונגריה–לוקסמבורג הם יחסי החוץ בין הונגריה ללוקסמבורג.
סקירה כללית
שתי המדינות היו בעבר תחת שלטון בית הבסבורג, כחלק ממלוכת הבסבורג. ממלכת הונגריה כוננה יחסים דיפלומטיים עם לוקסמבורג בשנת 1924. במהלך המלחמה הקרה הייתה הונגריה הקומוניסטית חלק מברית ורשה, בעוד שלוקסמבורג הייתה חלק מנאט"ו והגוש המערבי. כיום שתי המדינות חברות מלאות ב, ב ובנאט"ו.
קדימה (אוניית מעפילים)
קדימה הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
בתקופת ההכנות להפלגתה, נערכה החקירה של ועדת אונסקו"פ. העיתוי להפלגתה היה מתוכנן להיות מתואם עם אירועי החקירה, אולם ארגון הספינה להעפלה לא עמד בלוח הזמנים וההפלגה איחרה את המועד המתוכנן; והיא יצאה לדרכה רק כחודשיים לאחר עזיבת חברי הוועדה את ארץ ישראל.
תולדותיה
נבנתה ב-1921. הייתה ספינת מפרש בעלת שני תרנים, בנויה עץ. וכן הותקן בה מנוע דיזל מתוצרת Deutsce Motoren Werke, אשר יוצר בגרמניה בשנת 1940. בעלת 240 כוח סוס. שמה הקודם היה Rafael Luccia, שם נוסף: אליה.
רכישה, הכנה ופיקוד
לאחר שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב', החלו ההכנות להפלגת ההעפלה. נבנתה בה קונסטרוקציה של צינורות מתכת שכללה מיטות בשש קומות בתוך מחסן הספינה. כן נבנו מטבח, מבני שירותים ומרפאה. הובאו 26 טון מים; מזון ל-14 יום; ו-16 טון דלק.
מפקד האונייה היה זאב פז איש הפלי"ם ולצדו חיים וינקלר איש הפלי"ם, האחות נירה הררי, זאב רותם, וגדעוני: מקס כהן. מכשירי הקשר שעמדו לרשותם היו שני מקלטים מטיפוס B.C. ושני משדרים שיוצרו במעבדת "ההגנה", בעלי אנטנה באורך 12 מטר.
המעפילים
רובם ככולם של 794 המעפילים היו ניצולי השואה, חברי תנועות נוחם, גורדוניה, השומר הצעיר והנוער הדתי מרומניה, וכן באו חלק מהם מפולין ויוון. נכללו בהם 437 גברים, 252 נשים, 103 פעוטות והשאר צעירים. הם נאספו במחנה המעפילים – "נקודת עלייה א'" ליד מילאנו. שם שהו כמה חודשים ועברו הדרכה. לקראת הפלגת ההעפלה הם הוסעו במשאיות אל אתר עגינת האונייה.
האונייה עגנה בתעלת המקשרת בין ונציה לקיוג'יה (Chioggia), במרחק 20 מטר מהחוף. ארבע סירות דיג (במשקל של 100 טון) כל אחת העבירו את המעפילים, כ-200 בני אדם בכל הפלגה, מרחק ארבעה מיל, מקיוג'יה אל האונייה "קדימה". העלייה לסיפון הייתה באמצעות סולמות, ותוך שעתיים הסתיימה ההעמסה. לאחר עלייתם אל הסיפון, המעפילים חולקו ל-20 קבוצות על פי המחנות שמהם באו. 18 בני אדם, שהיו במחנה "נקודת עלייה א'" שימשו כאחראים על הקבוצות.
ההפלגה
"קדימה" הפליגה מהאי פלסטרינה (Pellestrina) ליד ונציה באיטליה, ב-5 בנובמבר 1947.
נתיב השיט של האונייה היה מוונציה, לאורך הים האדריאטי, אוטרנטו, קורפו, כף מטפן, צפונה לכרתים, דרומית לרודוס, כף אנמור (החוף הדרומי של טורקיה), כף אנדריאס (הקצה הצפון-מזרחי של קפריסין) ודרומה, במקביל לחוף הסורי והלבנוני. על פי התכנון המקורי הייתה צריכה להתקיים פגישה בלב ים עם אוניית המעפילים "עליה", שהפליגה במקביל, אולם הדבר לא יצא לפועל, מפני שהקשר ב"עליה" לא פעל. ב-14 בנובמבר הגיעה הוראה ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, להפליג ישירות לארץ ישראל, ולא להעביר מעפילים ל"עליה". ב-16 בנובמבר התקלקל מקלט הרדיו.
עימות עם הבריטים
האונייה התגלתה לראשונה על ידי שני מטוסים בריטים ב-15 בנובמבר, בשעה 11:30, בהיותה במרחק 70 מיל מערבית לביירות. בשעה 14:00 הופיעו שוב מטוסים. ב-15:30 הופיעה משחתת בריטית 50 R. המעפילים קבלו הוראה להתנגד באורח סביל בלבד, בין השאר מחשש פן יתהפכו אם יהיה מאבק, שכן האוניה הייתה רעועה. וכן, כי יש להסתיר את מכשירי הקשר במחבוא ("סליק"), ועל המלווים להסתתר בו. כמו כן, נקבע כי אחד מהם יתלווה למעפילים אם יועברו למחנות המעצר בקפריסין.
כאשר הופיעה המשחתת הבריטית, עלו המעפילים לסיפון. ב-16 בנובמבר עלו הבריטים על האונייה ללא התנגדות. לא הייתה תקשורת במהלך העימות. האונייה אולצה להגיע לנמל חיפה בליווי המשחתות הבריטיות. המעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
מחבוא המלווים היה בין הסיפון לבין תקרת הארון של רב המלחים. הסתתרו בו המלווים: זאב רותם, זאב פז ומקס כהן. בנמל חיפה, לאחר שהאונייה עגנה, פועלי ניקיון נשלחו לחלץ אותם. חיים וינקלר, והאחות נירה הררי נשלחו עם המעפילים לקפריסין.
ה'תש"ח
בה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948, הוכרז על הקמת מדינת ישראל.
תש"ח הפך למונח המסמל את מלחמת העצמאות, את הקמת המדינה ואת הדור שנלחם ואשר הקים את המדינה - דור תש"ח.
מערכת דו-מפלגתית
מערכת דו-מפלגתית היא מערכת פוליטית שבה שתי מפלגות ראשיות, אשר זוכות באופן קבוע ברובם המוחלט של המושבים בפרלמנט לאחר בחירות (בשיטה בה מורכבת הרשות המחוקקת משני בתי נבחרים, מתייחסים לעיתים רק לבית התחתון כדי להגדיר מערכת דו-מפלגתית, כמו במקרה של בית הנבחרים הבריטי).
אם כך, אין לפרש את המושג "מערכת דו-מפלגתית" כמתייחס בהכרח לפרלמנט המורכב משתי מפלגות, אלא כמתייחס לפרלמנט המורכב משתי מפלגות גדולות מאוד, שבדרך כלל אחת מהן מהווה רוב בפרלמנט, ועוד אי אלו מפלגות קטנות מאוד ואפילו נציגים בודדים, שהשפעתם הפוליטית בפרלמנט נמוכה.
צורות משטר נוספות הן משטר רב-מפלגתי בו מוקדי הכוח מחולקים בין יותר משתי מפלגות מרכזיות, ומשטר חד-מפלגתי בו השלטון נתון בידי מפלגה אחת בלבד, בין כמפלגה יחידה, ובין כמפלגה דומיננטית המקבצת סביבה מספר מפלגות לווין.
מדינות בהם קיימת מערכת דו-מפלגתית הן: ארצות הברית, בריטניה, הודו, מלטה ומספר מדינות בדרום אמריקה.
הגדרות ותפקידים פוליטיים
במערכת דו-מפלגתית, נחשבת המפלגה שזכתה לרוב בפרלמנט כ"מפלגת הרוב", מנהיגהּ הוא "מנהיג הרוב" ו"מצליפהּ" (האחראי על המשמעת הסיעתית) הוא "מצליף הרוב". כנגדה, נחשבת המפלגה הראשית השנייה כ"מפלגת המיעוט", מנהיגהּ הוא "מנהיג המיעוט" ומצליפהּ הוא "מצליף המיעוט".
בדמוקרטיה פרלמנטרית
בדמוקרטיות פרלמנטריות, המתאפיינות בכך שהרשות המבצעת (הממשלה) צומחת מתוך הרשות המחוקקת (הפרלמנט), ובכך שראש הממשלה הוא כמעט תמיד ראש המפלגה הגדולה ביותר, מתקבל בדרך כלל המצב הבא:
בדמוקרטיה נשיאותית
בדמוקרטיות נשיאותיות, המתאפיינות בכך שבהן ראש הרשות המבצעת - הנשיא, נבחר על ידי העם באופן נפרד, ובכך שהרשות המבצעת ממונה על ידו, מתקבל המצב הבא:
הבדל נוסף הוא האפשרות של "בית מחוקקים לעומתי", שבו מפלגת הרוב השולטת בפרלמנט (לרבות יו"ר הפרלמנט, מנהיג הרוב וראשי הוועדות) אינה המפלגה אליה משתייך הנשיא (שהיא מפלגת המיעוט), ואז עשויות הרשות המבצעת והרשות המחוקקת לבלום זו את פעולתה של זו (ארצות הברית לדוגמה).
יוצאות דופן בהיבט זה הן דמוקרטיות בעלות משטר משולב, שבהן הנשיא אמנם נבחר בנפרד, אך בוחר את חברי הממשלה מתוך הפרלמנט (כמו בצרפת).
יציבות שלטונית ומאפיינים רעיוניים
קיומן של 2 מפלגות שלטון במדינה, שכל אחת מהן בתורה עשויה להוות רוב בבית הנבחרים, מסייע מאוד ליציבותה של המערכת הפוליטית, שכן בניגוד למערכות פוליטיות רב-מפלגתיות, אין צורך ביצירת קואליציה לשם השגת רוב של בית המחוקקים לתמיכה בממשלה.
בדרך כלל, שתי המפלגות הגדולות מזוהות כמפלגות ימין ושמאל מתונות.
סיבות היווצרות אפשריות
הסיבה העיקרית להיווצרות מערכת דו-מפלגתית היא צירוף של שיטת בחירות ומאפייני אוכלוסייה:
מצד אחד, שימוש בשיטת בחירות אזורית-רובנית, שהיא הנהוגה במרבית הדמוקרטיות, יניב בדרך כלל בין 2 ל-4 מפלגות: בשיטה זו, הבוחרים באזור בחירה מסוים יכולים לשלוח נציג אחד בלבד לפרלמנט, וכדי שמועמד מסוים יבחר, עליו לזכות במספר הקולות הגדול ביותר. במצב זה, ריבוי מועמדים יוביל לפיצול ההצבעה, ועלול לאפשר למועמד לא רצוי לזכות בבחירות. בתהליך מתמשך של ניסוי וטעיה בכל אזור בחירה, יתקבלו בקרב הבוחרים דפוסים של הצבעה טקטית ל"מועמדי פשרה" מטעם אחת המפלגות הגדולות, והימנעות מהצעת מועמדים נוספים או הצבעה עבורם. בדרך זו משמרות המפלגות הגדולות את כוחן, ומצד שני - ציבור בוחריהן מקבל נציג, שלמרות היותו "נציג פשרה", זוכה להשפעה גדולה בפרלמנט מכיוון שהוא פועל בחסות מפלגה גדולה ובעזרת יתר נבחריה.
מצד שני, האוכלוסייה עשויה להתאפיין באחידות מחשבתית רבה: כאשר אופי המחלוקות אינו כה חריף ובלתי ניתן ליישוב או לפשרות, וישנה נטייה להימנע מקיצוניות לכיוון זה או אחר, ובנוסף קיימים ערכים ודעות המשותפים לרובה הגדול של האוכלוסייה - הרי שישנו סיכוי טוב לכך שהאוכלוסייה, רובה ככולה, תצליח להתלכד סביב לא יותר מאשר שתי מפלגות ראשיות.
אדי טולן
תומאס אדוארד "אדי" טולן (באנגלית: Thomas Edward "Eddie" Tolan; 29 בספטמבר 1908 – 30/31 בינואר 1967) היה אצן אמריקאי. אלוף אולימפי ושיאן עולם בריצת 100 מטר. היה לאלוף האולימפי האפרו-אמריקני הראשון בריצה זו. במהלך כל הקריירה שלו הוא ניצח ב-300 ריצות והפסיד רק ב-7.
ביוגרפיה
טולן נולד בדנוור, קולורדו, למשפחה בת ארבעה ילדים. בילדותו עבר עם משפחתו לסולט לייק סיטי, שביוטה ובשנת 1924 לדטרויט, מישיגן. בבית הספר התיכון הוא הצטיין בפוטבול ובריצות למרחקים קצרים וקבע שיאים לאומיים לנוער בריצות ל-100 ול-220 יארד.
בשנת 1927 בחר טולן לשחק פוטבול באוניברסיטת מישיגן על פני מספר אוניברסיטאות מובילות שרצו בו גם כן. אך הוא מעולם לא שיחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה. שתי גרסאות עקריות היו לעובדה שהוא לא שיחק פוטבול. לפי דיווח שפורסם בשנת 2002, למרות שהצטרף לשורות נבחרת הפוטבול, באותה העת, שחקני פוטבול אפרו-אמריקאים לא שיחקו בנבחרת הפוטבול של מישיגן, מאז 1890 שבה שיחק ג'ורג' ג'ווט השחקן האפרו-אמריקאי הראשון. בתחילה הוא הורשה לשחק, אך כבר ביום השלישי לאימונים, מאמן הכדורגל של השנה הראשונה אמר לו: "מספר מאמנים חולקים על הסיכויים שלך וחושבים שלא צריך לאפשר לך לשחק. אני אתמוך בך אך אני חושש שאני הולך להיות במיעוט". וכך היה, הוא הועבר מנבחרת הפוטבול לנבחרת האתלטיקה הקלה. גרסה אחרת טוענת שהוא לא שיחק בשל פציעה בברכו. בהספד שלו, מאמניו טענו שהוא אמר שהעדיף את נבחרת האתלטיקה כי היא נסעה הרבה יותר ברחבי המדינה וזו הייתה הזדמנות גדולה עבורו.
באוניברסיטת מישיגן הוא התאמן בהדרכתם של סטיב פארל וצ'ארלס בי הויט.
שיאן עולם
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1929 זכה טולן בשתי מדליות זהב בריצת 100 יארד בשיא עולם חדש של 9.5 שניות ובריצת 220 יארד.
שנת 1930 מבחינתו של טולן הייתה שנה לא מוצלחת במבחינת הישגיו בתחרויות.
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שנערכו באוניברסיטת סטנפורד סיים טולן במקום שני אחרי ראלף מטקלף, אך במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 10.38 שניות, לפני מטקלף שקבע אף הוא שיא עולם חדש (10.38 שניות) ושיאן העולם הקודם ארתור יונת מגרמניה (10.50 שניות) ובריצת 200 מטר בשיא אולימפי חדש של 21.12 שניות, לפני חבריו לנבחרת ג'ורג' סימפסון (21.4 שניות) ומטקלף (21.5 שניות).
באליפות העולם למקצוענים בספרינטים שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 1935 זכה טולן בריצות ל-75, ל-100 ול-220 יארד, ובכך היה לאצן הראשון שזכה בשלוש הריצות הללו.
משנת 1963 סבל טולן מאי ספיקת כליות ונאלץ לקבל טיפול בדיאליזה בשארית חייו. הוא נפטר מהתקף לב בשנת 1967.
הבולים של בסיס הצי האיטלקי בבורדו
הרקע להנפקת הבולים
ברית הפלדה, שנחתמה במאי 1939 בין גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית, יצרה את הבסיס לשיתוף פעולה צבאי בין שתי המדינות. בחודש יוני 1940 הצטרפה איטליה למלחמת העולם השנייה,. עם כניעתה של צרפת הצטרף הצי המלכותי האיטלקי ללחימת הצוללות ב.
בסיס הצוללות האיטלקי בעיר בורדו
בעקבות דרישת הגרמנים שהצי האיטלקי ישלח צוללות לאוקיינוס האטלנטי, סיירה משלחת צבאית איטלקית בנמלי החוף האטלנטי, באזור שנשלט על ידי, וחיפשה נמל מתאים להקמת בסיס הפעולה של הצוללות. הבחירה נפלה על נמל בורדו, ובחודש אוגוסט 1940 הקים הצי האיטלקי את בסיס הצוללות במקום. ספינת נוסעים צרפתית בשם עגנה בנמל ושימשה כמרכז מנהלי שכלל בין היתר בית חולים שדה, מגורים לצוות המלחים ומשרד רדיו טלגרף באמצעותו נשמר הקשר עם מפקדת הצי באיטליה. מפקדי בסיס הצי, שנדרשו לבחור שם קוד שיזהה את הבסיס ברשת הטלגרף, בחרו את הכינוי.
ב-30 באפריל 1940 נחנך באופן רשמי בסיס הצוללות האיטלקי בבורדו. הוא הכיל מקומות עגינה ל-30 צוללות ושירתו בו כ-1600 חיילים איטלקיים, כולל צוללנים, טכנאים, שומרים ואנשי מנהלה.
כניעת איטליה הפאשיסטית לכוחות בעלות הברית
ב-3 בספטמבר 1943 נחתם באי סיציליה הסכם שביתת נשק בין איטליה ובעלות הברית, אשר היווה למעשה את כניעתה המוחלטת של איטליה. עם פרסום ההסכם ב-8 בספטמבר 1943, פלשו הגרמנים לצפונה של איטליה, סיפחו לגרמניה מספר מחוזות, ובשטח שנותר הקימו ממשלת בובות בראשות בניטו מוסוליני אשר נקראה בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
אזרחים וחיילים איטלקיים ששהו באותה עת מחוץ לאיטליה נאלצו להחליט למי עליהם לשמור אמונים. האם לציית להסכם הכניעה שחתמה ממשלתו חסרת ההשפעה של פייטרו באדוליו, אשר שלטה לכאורה על דרום איטליה והייתה נתונה תחת משטר צבאי של בעלות הברית, או לציית לממשלת הבובות של בניטו מוסוליני אשר שלטה לכאורה על צפון איטליה ונשלטה בפועל על ידי גרמניה הנאצית.
באותה עת היו תחת פיקוד בסיס הצי האיטלקי בבורדו שלוש צוללות בלבד:
הנפקת בולי הדואר
חיילי בסיס הצי, אשר ביקשו להדגיש את נאמנותם לשלטון החדש בראשות מוסוליני, בחרו לטשטש את המוטיבים שהופיעו על בולי הדואר האיטלקיים, ובמיוחד את דמותו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי שברח אל השטח שבשליטת בעלות הברית.
התאמת חותמת הדואר של בסיס הצוללות
השינוי הראשון בוצע בחותמת הדואר ששימשה את בסיס הצי האיטלקי בבורדו. , אשר שולב במקור בחלקה העליון של החותמת, הוסר ממנה.
ההנפקה של שנת 1943
ב-11 באוקטובר הונפקו הבולים החדשים של בסיס הצי. על הבולים הקיימים של איטליה הפאשיסטית התווסף הדפס רכב אשר כלל את המילים איטליה הרפובליקנית הפאשיסטית - הבסיס האטלנטי (Italia Repubblicana Fascista - Base Atlantica).
לצורך ייצור הגלופות ששימשו להוספת הדפס הרכב, השתמשו אנשי הצי האיטלקי בערכה של אותיות שנלקחה מבית הדפוס שהיה על סיפון הספינה הצרפתית. הגלופות הורכבו משתי ערכות שונות של אותיות, ועוצבו בשתי מתכונות:
בבולים שהודפסו במתכונת השנייה ידועים מקרים בהם נעשתה טעות בהרכבת האותיות הכלולות בכתובת, והמילה Repubblicana נרשמה כ-Republicana, עם "b" אחת בלבד.
ההנפקה של שנת 1944
בשנת 1944 בוצעה הדפסה נוספת של בולי בסיס הצי האיטלקי בבורדו, והפעם התווסף על הבולים הדפס רכב אשר כלל את המילים הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית - הבסיס האטלנטי (Repubblica sociale Italiana - Base Atlantica). לצורך הכנת הגלופה נעשה שימוש באותיות מודרניות ללא תגים, והמילים המרכיבות את הדפס הרכב אורגנו בחמש שורות, כך שהמילים Base Atlantica הוצגו בשתי שורות. הדפס הרכב הוטבע על שישה בולים שונים, והמהדורה כללה 200 סדרות בלבד.
הפסקת השימוש בבולי בסיס הצי האיטלקי בבורדו
מאז כניעתה של איטליה והצטרפותה לכוחות בעלות הברית במלחמה כנגד גרמניה, נשלט הבסיס על ידי הצי הגרמני. הבולים נועדו לשמש את החיילים האיטלקים שבחרו להישאר בבסיס ולהילחם לצד הגרמנים. מצב זה נותר על כנו עד 25 באוגוסט 1944, כאשר בסיס הצי בבורדו נכבש על ידי כוחות בעלות הברית.
ערך הבולים בקרב האספנים
מעמד הבולים של בסיס הצי האיטלקי בבורדו אינו מוסכם על כל אספני הבולים, וחלק מן הקטלוגים העולמיים (דוגמת קטלוג סקוט האמריקאי) מתעלמים מהם. עם זאת, נדירותם של מרבית הבולים שהונפקו ב-200 עותקים בלבד הובילה למחירם הגבוה של הבולים.
פריטי המפתח של בולי בסיס הצי האיטלקי בבורדו הם:
בידו
בידו (ערבית: بدّو) היא עיירה פלסטינית בהרי ירושלים, המשתייכת לנפת ירושלים של הרשות הפלסטינית. העיירה מצויה כ-6 קילומטרים מצפון מערב לירושלים וסמוך לקוביבה, בית סוריכ והר אדר. על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 התגוררו ביישוב 6,368 תושבים.
היסטוריה
במקום התגלו חרסים מתקופת הברזל ב' (חרסים בודדים), ההלניסטית/הרומית (8%), הביזנטית (18%), המוסלמית המוקדמת (חרסים בודדים), ימי הביניים (64%), וכן מהתקופה העות'מאנית (10%).
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב יהודים כבר מהתקופה ההלניסטית ונמצא בו גם בית כנסת מסוף ימי בית שני. סמוך לכפר נמצאת "ח'רבת דיאב", על ראש גבעה החולשת על הכפר, בה נתגלה בחפירות ארכאולוגיות מבנה בית אחוזה או חווה גדולה, הבנויה כמכלול אחד המשתרע על הכיפה והמדרון המזרחי. האתר כולל שלושה אגפים עיקרים. האגף המרכזי המצוי ברום הגבעה בצידו הצפוני של האתר. האגף הדרומי אשר בינו ובין האגף המרכזי מפרידה חצר קטורה. והאגף המזרחי הכולל סדרה של חדרים הבנויים במדרונו המזרחי של האתר.
סמוך לגרעין העתיק של הכפר מתוארכים חלק מהמבנים למאה ה-12, התקופה הצלבנית בארץ ישראל. בדרום הכפר מצויים שרידי מבנה דתי, שייתכן שנבנה על חורבות כנסייה צלבנית.
התקופה העותמאנית
לפי רשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה וזיתים
בשנת 1738, חוקר ארץ ישראל ריצ'רד פוקוק ביקר בכפר. לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 150 תושבים בשנת 1863.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר קטן על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים מעל חורבות תיבנה. אספקת המים לכפר מגיעה ממעיין "עין תיבנה".
בשנת 1896 אוכלוסיית בידו מנתה 546 תושבים.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית בידו מנתה 252 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 אוכלוסיית בידו מנתה 399 תושבים, ב-88 בתים. בשנת 1945 אוכלוסיית בידו מנתה 520 תושבים, אשר בבעלותם 5,392 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הכפר נכלל בשטח המדינה הערבית, וכוחות הלגיון הערבי השתלטו עליו.
במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות חנו באזור לוחמי עבד אל-קאדר אל-חוסייני שהתקיפו את השיירות היהודיות שנסעו בכביש תל אביב ירושלים. ב-20 באפריל 1948, במסגרת מבצע יבוסי, תקפו שלוש פלוגות מגדוד הפורצים של הפלמ"ח את הכפרים בית סוריכ ובידו. בתחילה נכבש בית סוריכ וחלק מבתיו פוצצו על יושביהם, ובעקבות זאת החלה בריחה מבידו. כיבוש הכפר הוטל על פלוגתו של אורי בן ארי. נערכו חילופי יריות בין הכפר לחיילי הפלוגה והוא הופגז על ידי הדווידקה, אך בסך הכל ההתנגדות בו הייתה מועטה והוא נכבש בקלות וללא קרב משמעותי. לאחר שנכבשו הכפרים פוצצו בתים נוספים בשני הכפרים ונלקח מהם שלל צבאי. קיימות עדויות לכך שבמהלך מלחמת העצמאות, במסגרת מבצע צה"ל "שלח לחמך", התרחש ניסיון להרעיל את באר המים בכפר במטרה למנוע חזרה של הערבים למקום.
בעקבות הכישלון בקרב נבי סמואל, חמישה ימים לאחר מכן (ב-25 באפריל 1948), נסוגו כוחות הפלמ"ח מן האזור.
ב־13 במאי (יום לפני הקמת מדינת ישראל), נכבש מוצב "תחנת הראדאר" שליד בידו על ידי כוחות ההגנה, והוא נמסר לאחריות גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני בצירוף מגינים מקיבוצי הסביבה והוחל בעבודות ביצורים במוצב ומיקוש בסביבתו, בעיקר בדרך המובילה לבידו. ב-25 במאי תקפו כוחות ירדניים את המוצב מכיוון בידו, בתותחים ומרגמות והתקדמו לכיוון המוצב - ההתקפה נהדפה. למחרת, עם שחר תקפו הירדנים שוב את המוצב בכוח עדיף של משוריינים וכוחות חי"ר ובסיוע ארטילרי והצליחו לכבוש אותו מידי כוחות ההגנה. באותו הערב נעשה ניסיון לכבוש את הגבעה בחזרה מהכוחות הירדנים על ידי כוחות פלמ"ח-הראל אלא שניסיון זה לא צלח. ב־1 ביוני נעשה ניסיון נוסף לכיבוש המוצב אך גם הוא נכשל. לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, נותר המקום בשליטה ירדנית.
לאחר 1967
במהלך מלחמת ששת הימים ב-1967 עברה בידו לשליטה ישראלית ללא התנגדות.