cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לינדה מקרטני
השנים המוקדמות
עם תום לימודיה החלה לינדה לעבוד כמזכירה במערכת המגזין Town & Country, מגזין אמריקני לענייני סגנון. בעת עבודתה נקלעה למסיבת ההשקה של אחד מתקליטיה של להקת האבנים המתגלגלות, שם הייתה היחידה שהורשתה לצלם תמונות של הלהקה. לאחר תקרית זו החלה לפתח קריירה של צלמת מקצועית, חרף ניסיונה הדל שהסתכם בצילום סוסים בעת קורס שלקחה במסגרת לימודיה באריזונה. היא מונתה לתפקיד צלמת הבית של מועדון הרוק פילמור איסט בניו יורק, שם הזדמן לה לצלם מוזיקאים מפורסמים כגון אריתה פרנקלין, ג'ימי הנדריקס, בוב דילן, ג'ניס ג'ופלין, אריק קלפטון, סימון וגרפונקל, להקת המי ולהקת הדלתות. תצלום של אריק קלפטון, אותו צילמה לכתבה במגזין רולינג סטון, הפך אותה לאישה הראשונה שפרסמה תצלום שער במגזין המפורסם. היא עצמה הופיעה על שער המגזין בשנת 1974 יחד עם פול מקרטני. צילומיה הוצגו ביותר מ-50 גלריות ברחבי העולם, ומאוחר יותר אוגדו לאלבום שהתפרסם בשנת 1993 אשר נקרא "שנות השישים של לינדה מקרטני: דיוקנה של תקופה".
שני קוני למל
קוני למל בתיאטרון ובקולנוע
בשנת 1966 הופיע בישראל הסרט שני קוני למל - עיבוד קומי למחזהו של גולדפדן. הסרט זכה לשני סרטי המשך, קוני למל בתל אביב וקוני למל בקהיר.
לינדה מקרטני
פול מקרטני
ב-15 במאי 1967, בעת שהגיעה לצלם קונצרט רוק שנערך בלונדון, פגשה לינדה את פול מקרטני וזה הזמין אותה למסיבת ההשקה לתקליט Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, שנערכה בביתו של בריאן אפשטיין. כאשר סיימה את פרויקט הצילום, שלשמו הגיעה ללונדון, שבה לינדה לניו יורק. את פול מקרטני היא פגשה שנית במאי 1968 כאשר האחרון הגיע לניו יורק, יחד עם ג'ון לנון כדי להכריז על הקמת חברת התקליטים החדשה שלהם: אפל רקורדס (Apple Records). ארבעה חודשים מאוחר יותר, הזמין מקרטני את לינדה לבקר אותו בלונדון, שם הם נישאו בטקס אזרחי צנוע שנערך ב-12 במרץ 1969. בעת נישואי הזוג הייתה לינדה בחודש הרביעי להריונה, ממנו נולדה בתם המשותפת הראשונה, מרי.
שני קוני למל
תרגומים לעברית
תרגום ראשון לעברית על ידי מרדכי אזרחי, הופיע בסביבות שנת 1900, בשם הקנאי, או: שני יקטן-יקשן: מחזה צחוק בארבעה מעשים תחת שם העט מר-דרור.
לינדה מקרטני
פול מקרטני
במשך נישואיהם נולדו לבני הזוג מקרטני שלושה ילדים (בנוסף להת'ר - בתה של לינדה מנישואיה הראשונים שאומצה על ידי פול מקרטני ב-1969): מרי - צלמת, סטלה -מעצבת אופנה וג'יימס - מוזיקאי ופסל.
הקריירה המוזיקלית
את תחילת עיסוקה במוזיקה עשתה לינדה בהקלטת קולות רקע לשיר "Let It Be" שהופיע באלבומה האחרון של להקת הביטלס Let It Be. לאחר פירוק הביטלס, סייעה לפול מקרטני בהוצאת שני אלבומי הסולו שלו, McCartney (1970) ו-Ram (1971) ולמדה ממנו נגינה על קלידים. כבר ב-"Ram" קיבלה לינדה קרדיט כיוצרת באלבום ובעת שבני הזוג הקימו בסוף 1971 את להקת Wings, הייתה לינדה חלק בלתי נפרד מהלהקה. הלהקה זכתה במספר פרסי גראמי והייתה לאחת הלהקות המצליחות ביותר בשנות השבעים של המאה ה-20, וזאת חרף חוסר ניסיונה המוזיקלי של קלידנית הלהקה, מגרעה שהיא עצמה הודתה בנכונותה.
ב-1977 יצא לאור סינגל בשם "Seaside Woman" על ידי להקה בשם "Suzy and the Red Stripes" (סוזי והפסים האדומים). מאוחר יותר התברר כי השיר נכתב על ידי לינדה מקרטני והוקלט עי להקת Wings כאשר לינדה עצמה משמשת כזמרת.
בני הזוג מקרטני חלקו מועמדות לפרס אוסקר על השיר "חיה ותן למות", אותו חיברו יחד לסרט מסדרת ג'יימס בונד אשר נשא את אותו השם. אלבום סולו של לינדה, "Wide Prairie" (ערבה רחבה) הושלם לאחר מותה בידי בעלה ויצא לאור בשנת 1998. לאחר מותה השתתף פול ביצירת האלבום "Garland for Linda" (זר ללינדה), שראה אור בשנת 2000, והקדיש לזכרה את אלבומו "Ecce Cor Meum".
צמחונות ואקטיביזם
מקרטני הייתה צמחונית נלהבת ואף שכנעה את בעלה בצדקת דרכה התזונתית. בסדרת ספרי הבישול שפרסמה, היא הטיפה לצמחונות והסבירה את הפיכתה לצמחונית בכך שהיא "איננה אוכלת שום דבר בעל פנים" וכן ש"אם לבתי מטבחיים היו קירות שקופים, כל העולם היה הופך לצמחוני". בשנת 1991 היא השיקה חברה לארוחות צמחוניות קפואות שנקראה "חברת המזון של לינדה מקרטני" ומוצרי החברה זכו להצלחה גדולה. בשנת 1995 תרמו לינדה ובעלה את קולם לפרק "ליסה הצמחונית" של סדרת הטלוויזיה המצוירת משפחת סימפסון. בני-הזוג מקרטני הסכים להשתתף בפרק רק אם דמותה של ליסה סימפסון, שסיפור הפיכתה לצמחונית עמד במרכז הפרק, תישאר צמחונית עד תום הסדרה. הפרק "Trash of the Titans" של אותה הסדרה הוקדש לזכרה לאחר מותה. חברת המזון של לינדה מקרטני נקנתה בשנת 2000 על ידי יצרנית המזון האמריקאית היינץ וב-2007 נמכרה לחברת היין סלסטיאל גרופ.
מלבד היותה צמחונית אדוקה, מקרטני גם נודעה כפעילה בנושא זכויות בעלי חיים. היא תמכה בארגונים רבים שעסקו בהגנה על זכויות בעלי חיים והייתה ממממניה של "הליגה נגד ענפי ספורט אכזריים".
מקרטני נעצרה מספר פעמים על ידי שלטונות ארצות הברית, ברבדוס ואנגליה בחשד לאחזקת מריחואנה. היא התבטאה כנגד שימוש ב"סמים קשים" אך טענה כי שימוש במריחואנה הוא "לא רציני".
מותה
בשנת 1995 אובחנה מקרטני כחולה בסרטן השד. מצבה התדרדר במהרה כאשר הגידול בגופה התפשט והגיע לכבד. היא נפטרה בגיל 56 ב-17 באפריל 1998 בחוות המשפחה בטוסון, אריזונה. לאחר מותה נשרפה גופתה, ואפרה פוזר בשדות החווה של פול בסאסקס, אנגליה. לאחר מותה אמר פול כי מעריציה יוכלו לשמר את זכרה אם יתרמו כספים לאגודות למלחמה בסרטן אשר נמנעות מעריכת ניסויים בבעלי חיים. סוגיית הניסויים בבעלי חיים הטרידה את לינדה גם כשהייתה על ערש דווי והיא הקפידה שלא להשתמש בתרופות שבתהליך פיתוחן נוסו בניסויים שכאלה.
בטקס האזכרה שלה נכחו רבים, ביניהם גם חבריו של פול ללהקת הביטלס רינגו סטאר וג'ורג' האריסון.
שאדו (קומיקס)
שאדו (באנגלית: Shado) היא דמות בדיונית של אנטי גיבורה המופיעה בחוברות הקומיקס החץ הירוק ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Green Arrow: The Longbow Hunters #1 מאוגוסט 1987 ונוצרה על ידי הכותב והאמן מייק גרל והמאיירת לורין היינס.
שאדו היא בתו של סוכן יאקוזה שנשלח לאמריקה עם מצבור זהב לפני מלחמת העולם השנייה כדי לבסס את מבצעי היאקוזה באמריקה. עם פרוץ המלחמה, אביה הוחזק במחנה ריכוז בשל מוצאו. קבוצה של חיילים אמריקנים חשדו בדבר מעורבותו עם היאקוזה, אך לא הצליחו להשיג ממנו מידע על מצבור הזהב. מספר שנים לאחר תום המלחמה, אותם חיילים בדימוס החליטו לנסות שוב לדלות ממנו מידע. בתקופה זו נולדה שאדו, ולכן אותם אנשים איימו על שלום האמא והילדה. אביה לא היה מעוניין במותם, ולכן מסר את מיקומו של הזהב. אמה מתה מפצעיה האנושים, ואביה ביצע ספוקו כדי לכפר על כישלונו. החרפה נפלה על כתפי בתו שאדו, שגדלה כדי להרוג את אותם חיילים אמריקנים שהמיטו קלון על משפחת היאקוזה. למטרה זו, היא התאמנה באמנויות לחימה ובקיודו, אמנות הקשתות היפנית.
דמותה של שאדו מופיעה בסדרת הלייב אקשן "החץ", בגילומה של השחקנית סלינה ג'ייד.
מכינת נחשון
מכינת נחשון, או בשמה הנוסף "נחשון - המדרשה הישראלית למנהיגות חברתית", היא המכינה הקדם-צבאית המעורבת הראשונה שהוקמה, כמכינה המיועדת לנוער חילוני ודתי. המכינה פועלת בשלושה מוקדים בקיבוץ גלאון, בקיבוץ שובל ובעיר שדרות.
היסטוריה
המחזור הראשון של המכינה החל לפעול בשנת 1997 ביישוב נילי. נחשון פעלה ביישוב במשך 5 שנים, ובשנת 2002 עברה לקיבוץ נתיב הל"ה בעמק האלה. בשנת 2006 עברה המכינה פעם נוספת - למצודת יואב. בשנת 2007 התרחבה המכינה והחלה לפעול במוקד נוסף בקהילה החינוכית "מבואות הנגב" בקיבוץ שובל. בשנת 2010 פתחה המכינה קבוצה שלישית בשדרות. בשנת 2018 עברה המכינה ממצודת יואב לקיבוץ גלאון.
המכינה דוגלת בשבעה עמודי-תווך: יהדות, ציונות, מנהיגות, הכנה לצה"ל, הכרת הארץ והחברה, פעילות תורמת לקהילה וניהוג משותף.
בראש העמותה עמד בשנה הראשונה איש העסקים גיתי זמיר, לאחריו מנהל בהייטק - אלי בר-אור; ומשנתה הרביעית ועד היום (2022) עומד בראשה דני לימור, שנשא ונושא בתפקידים שונים במשרד הביטחון בעבר ובהווה.
מהקמתה ועד היום (2015), עומד בראש המכינה אל"ם (מיל') זאב נתיב
בשנת 2006 הקימו בוגרי המכינה את ארגון "חברה טובה"- "מדריך הפנאי של עולם ההתנדבות". הארגון מאפשר לאלפי ישראלים אכפתיים לקחת חלק בשלל פעילויות של התנדבות ומעורבות חברתית, למרות עיסוקים רבים ושגרת חיים אינטנסיבית.
הרקע להקמתה
רצח ראש הממשלה יצחק רבין, חשף בפני מקימי המכינה את העדרם של אידיאלים משותפים ושל חלום וחזון משותף בין קוטבי החברה הישראלית; דבר הגורם להתעלמות והתכחשות של הנוער מנחיצותן של משימות לאומיות-חברתיות. קבוצה של אנשי חינוך וצבא ייסדו על פי הפורמט של המכינות הקדם צבאיות הדתיות את "מדרשה למנהיגות חברתית - נחשון", מכינה לבוגרי כיתה י"ב העושים פסק זמן לפני השירות הצבאי ומקדישים שנה להעמקת ההיכרות שלהם עם עצמם, עם החברה הישראלית, עם היהדות, עם הציונות ועם גישות פילוסופיות כלליות; ורוכשים תוך כדי כך נכונות ויכולת להנהיג ולהוביל לאורו של החזון ההולך ומתגבש מחדש. הם הבינו כי יש צורך לסלול עם הנוער דרך של פיתוח איכויות כמו אחריות אישית ולאומית, רגישות ותשומת לב חברתית ומחויבות להשפיע על ולשפר את החברה הישראלית, על מנת לייצור דור של מנהיגות צעירה שיוביל את המדינה בשנים הבאות.
נחשון הנה מכינה מעורבת לבנים ובנות, דתיים וחילונים. במסגרת המכינה חניכיה נחשפים למגזרים, דעות, השקפות ואנשים שונים בקשת הישראלית הרחבה, מתוך תפיסה שכדי להוביל את החברה הישראלית ולדעת כיצד להוביל אותה בעתיד יש להיות פתוחים למרחב דעות.
משחק המוות (כדורגל)
משחק המוות (ברוסית: Матч смерти - מאץ' סמרטי) הוא כינויו של משחק כדורגל לא רשמי שהתקיים ב-9 באוגוסט 1942 בקייב בין שבויי מלחמה סובייטים ובין שוביהם, חיילי הוורמאכט. השחקנים הסובייטים, כדורגלני עבר מקצוענים, רובם מקבוצת דינמו קייב, ניצחו במשחק את יריביהם הנאצים אף על פי שידעו שניצחון במשחק עלול לסכן את שלומם. רוב השחקנים נשלחו בהמשך למחנות עבודה וחלקם הוצאו להורג במחנות.
רקע
דינמו קייב, שהוקמה על ידי איגודים מקצועיים, המשטרה והצבא האדום, הייתה הקבוצה הבולטת ביותר בכדורגל האוקראיני של אותה התקופה, ואף הגיעה למקום הרביעי בליגת העל הסובייטית ב-1938. עונת 1941 נקטעה עם פלישת הנאצים לברית המועצות, וחלק משחקני דינמו התגייסו למלחמה, כאשר השאר סייעו בהגנה אזרחית על העיר קייב. עם כיבושה של קייב על ידי הוורמאכט נלקחו חלק מהשחקנים בשבי ונשלחו למחנות ריכוז.
חלק מהשחקנים מצאו עבודה במאפייה בבעלותו של אוהד דינמו קייב בעל שורשים גרמניים, שסייעו לו לזכות במעמד חברתי גבוה יחסית בקייב הכבושה. עם הגעתו של השוער מיקולה טרוסביץ' למאפייה, החליט בעל המאפייה להקים קבוצת כדורגל שתייצג את המאפייה שלו ואיתר כדורגלנים מקצועיים מרחבי קייב. הקבוצה החדשה זכתה לשם "מועדון הכדורגל סטארט" (פ.צ. סטארט) והורכבה משמונה שחקני דינמו ומשלושה שחקני לוקומוטיב קייב. סטארט שיחקה את משחקה הראשון בליגה המקומית ב-7 ביוני 1942, מול קבוצת "רוּך", שהייתה בבעלותו של מנהל הליגה גיאורגי שווסטוב, שהיה ידוע בברית המועצות כבוגד. סטארט ניצחה בתוצאה 7-2. במהלך 1942 ניצחה סטארט בכל המשחקים בהם השתתפה, כאשר רוב המשחקים מסתיימים בהפרש גבוה לטובתה. המשטר הנאצי החל לפתח מודעות לעליית המורל בקרב תושבי אוקראינה ומדינות הציר בעקבות הצלחתה הבולטת של פ.צ. סטארט.
בעקבות תבוסתה של קבוצת הלופטוואפה "פלאקלף" לסטארט בתוצאה 5-1 ב-6 באוגוסט, ביקשה הקבוצה הנאצית משחק חוזר וסטארט נענתה לבקשה בחיוב. המשחק נקבע ל-9 באוגוסט באצטדיון זניט שבקייב, וקצין אס אס מונה כשופט המשחק.
המשחק
לפני פתיחת המשחק סירבו השחקנים האוקראינים להצדיע ליריביהם במועל יד. השופט התעלם מטענותיהם של שחקני סטארט על משחק אלים של שחקני פלאקלף, ששיאו הגיע כאשר חלוץ פלאקלף בעט בראשו של השוער טרוסביץ'. בשעה שהשוער התאושש מחוץ למגרש כבשה פלאקלף את השער הראשון ועלתה ליתרון, אך עד לסיום המחצית הראשונה כבשה פלאקלף עוד שני שערים בעוד שסטארט כבשו רק שער אחד. במחצית השנייה כבשה סטארט עוד ארבעה שערים כך שהתוצאה הייתה 5-3 לטובת סטארט, סמוך לסיום המשחק, התנהל המגן אלכסיי קלימנקו עם הכדור כאשר הוא חולף על פניהם של מספר שחקני פלאקלף, עבר את השוער ואז, במקום לכבוש שער, הסתובב ובעט את הכדור לכיוון מרכז המגרש. המשחק הסתיים בתוצאה 5-3 לטובתה של סטארט.
בעקבות המשחק
לאחר משחק נוסף מול קבוצת "רוך" בו ניצחה סטארט בתוצאה 8-0 נעצרו ועונו מספר שחקני הקבוצה בידי הגסטפו בשל חברות לכאורה בנ.ק.ו.ד. (על רקע העובדה שדינמו קייב הוקמה בין השאר על ידי המשטרה). העינויים הביאו למותו של השחקן מיקולה קורוקטיך. שאר השחקנים העצורים נשלחו לבאבי יאר, שם מצאו את מותם גם איוון קוזמנקו, אלכסיי קלימנקו ומיקולה טרוסביץ' בפברואר 1943.
הנצחה
כמה מהשחקנים האוקראינים שניצלו ממוות סייעו בהנצחתו של הסיפור. ב-1958 פורסמה הכתבה הראשונה בנושא, בשם "הדו-קרב האחרון", בעיתון אוקראיני. בהמשך השנה הוציא מפרסם הכתבה במשותף עם אדם נוסף ספר שנשא את אותו השם ועסק בקורותיה של קבוצת פ.צ. סטארט. הסיפור הפך לפופולרי ביותר ברחבי ברית המועצות ובמיוחד באוקראינה. ב-1981 שונה שמו של אצטדיון זניט ל"אצטדיון סטארט". שלושה סרטי קולנוע המבוססים על הסיפור נוצרו, "Két félidő a pokolban" ההונגרי מ-1961, "הבריחה לניצחון" האמריקאי מ-1981, בו כיכבו מייקל קיין, סילבסטר סטאלון, בובי מור ופלה, ו"המשחק" מ-2012 הרוסי-אוקראיני.
כסף (אמצעי תשלום)
בכלכלה, כסף הוא אמצעי-חליפין פיזי או רשומה ממוחשבת שתמורתה ניתן לקבל טובין. מטרתו לפשט את פעולות הקנייה, המכירה והתשלום עבור סחורות, עבודה או שירותים. נהוג להסביר כי אמצעי התשלום המוסכם – הכסף, מפשט את עסקות החליפין היות שהוא מאפשר לבני האדם להימנע מלחשב מספר עצום של יחסי מחירים בין מוצרים שבהם הם נתקלים או שלהם הם נזקקים, אולם מדובר בהסבר תאורטי על מקומו של הכסף בחברה ואין כל עדות היסטורית או אנתרופולוגית לחברות שנשענו על סחר חליפין ללא שימוש כלשהו בכסף.
לאורך ההיסטוריה של הכסף היו עצמים מוחשיים שונים ששימשו ככסף. בתחילה היו אלה כלים בשימוש האדם כמו גרזנים וסכינים. לאחר מכן שימשו חפצי תרבות כמו קונכיות וחרוזים. במהלך המהפכה החקלאית שהחלה לפני כ-10,000 שנה נוספו הגרעינים והתבואות. לאחר מכן עם הופעת המתכות (תחילה נחושת ולאחר מכן הכסף והזהב) הם שימשו כאמצעי תשלום. עד המאה השביעית לפנה"ס המשקל והנפח של אמצעי התשלום נקבעו על ידי השלטונות. במאה השביעית לפנה"ס קבעו השלטונות מטבעות עשויים ממתכות שונות. בעבר יחסו למטבעות הכסף ערך עצמי. החל מהמאה ה-11 מופיע לראשונה בסין כסף פיאט שהוא סוג של מערכת כספים שבה ערכו של הכסף קיים מתוקף חוק מדינה. הכסף לבש צורה של שטרות או מטבעות שערכן נמוך בהשוואה לערך הרשום עליהם.
כיום מרבית הכסף בעולם הוא רישום דיגיטלי בלבד במוסדות המורשים לכך, ואין לו כל ייצוג פיזי, בנוסף אין לכסף ערך ממשי ושימוש כשלעצמו, אלא ערכו בא לו מכך שבתוך מערכת חברתית כלכלית יש הסכמה על ערכו ולגיטימציה לדרישה לקבלת מוצרים או שירותים מסוימים תמורתו.
השימוש בכסף מודרני נעשה באמצעות שטרי כסף ומטבעות שהן ההילך החוקי באותה מדינה, המחאות, תווי קנייה, כרטיסי אשראי, כרטיסי חיוב או טכנולוגיות אחרות להעברה ממוחשבת של רשומות בין המשתתפים באינטראקציה הכלכלית, ההעברה תהיה נקובה בהילך חוקי של המדינה, או במטבע זר שהותר לכך על פי החוקים הנוהגים. בתהליך השינוי בכמות הכסף במשק משתתפים הבנק המרכזי, הבנקים המסחריים והציבור.
שוק הכסף הוא שוק היצע וביקוש בו הביקוש לכסף נובע ממידת ההעדפה של הציבור להחזיק בכסף וההיצע נקבע על ידי הבנק המרכזי. השוק מהווה חלק מהמערכת הכלכלית במשק, הוא משפיע ומושפע משוק הסחורות. הריבית היא "מחיר הכסף", אותו משלם הלווה, 'הקונה', ומקבל המלווה.
מושג הכסף
החליפין בין בני האדם מתקיים בצורת סחר חליפין ישיר דהיינו סחורה תמורת סחורה, או תוך שימוש באמצעי תשלום מוסכם – כסף (money). דהיינו מוצר המקובל כאמצעי תשלום בחליפין ומשמש בחליפין של מוצרים רבים. החליפין הישיר מקשה על מימוש החליפין היות שהוא דורש צירוף מקרים של מפגש של מוכר הרוצה במוצר מסוים, עם קונה שהוא בעל המוצר ורוצה במוצר מסוים שהמוכר מעוניין למכור אותו, בכמויות המוצעות והמבוקשות. אמצעי התשלום המוסכם – הכסף, מפשט את עסקות החליפין היות שהוא מאפשר לבני האדם להימנע מלחשב מספר עצום של יחסי מחירים בין מוצרים שבהם הם נתקלים או להם נזקקים. מדובר בהסבר תאורטי על מקומו של הכסף בחברה ואין כל עדות היסטורית או אנתרופולוגית לחברות שנשענו על סחר חליפין ללא שימוש כלשהו בכסף. הגדרת המוסד כסף בימינו היא משהו המתקבל בצורה רחבה כתשלום בעבור סחורות ושירותים ובהסדרת חובות. אמצעי התשלום המוסכם מאפשר ביצוע פעולות חליפין בזמן ובמרחב. תשלומים יכולים להיעשות מיד או בעתיד, בשוק המקומי או בשווקים מרוחקים.
החוקרים חלוקים בדעתם באשר למשמעות הכסף. יש המדגישים את המשמעות המופשטת של המושג – כסף הוא תיאור של אמצעי מופשט המשמש לביטוי מחירים או חוב. לעומת זאת יש המדגישים את הכסף כדבר הפיזי (כסף מוצרים) המשמש לצורך פעולות החליפין, לפירעון חובות ויש לו משמעות חברתית. הכלכלנים מדגישים את המשמעות המופשטת של הכסף ואת השימוש בו לצורך חקירה כלכלית.
האנתרופולוגים וחוקרים מסוימים של מדעי החברה מתייחסים לכסף כאל מוסד חברתי. הם גם מבחינים בשימושים החברתיים בכסף כמו מתנות, מוהר, מנחות לשליטים ולאלים, קנסות ופיצויים וכדומה ומדגישים אותם. יש חוקרים היוצאים מהשקפת עולם חברתית הטוענים שהכסף מגביר את אי השוויון בעולם על ידי צבירתו בידי פרטים מסוימים ולכן צריך להשתמש בחלופות של חליפין טבעי ויחסי מחירים הנקבעים על ידי השלטונות (ראה מרקסיזם).
בקרב החוקרים יש הסכמה באשר לתפקידי הכסף. כפי שמופיע לעיל הכסף משמש יחידה למדידת ערך ואמצעי חליפין. נוסף על כך הכסף משמש שומר ערך לאורך זמן ומאפשר קיום הפרדה זמנית בין ייצור, רכישה וצריכה. הכסף משמש גם תקן מדידה. בתור שכזה הוא משמש גם תקן לתשלומים נדחים בחוזים הקשורים בתשלומי חובות בעתיד. השימוש בכסף מחייב נוכחות של מומחים לאמצעי התשלום, המשמשים מתווכים. כדי שמוצר מסוים ישמש כסף, הוא חייב להיות מבוקש לשימוש על ידי כל האוכלוסייה, וחייבת להיות אפשרות לאבחן אותו (זיהוי וקביעת איכות) בלי הוצאות ובלי צורך במומחיות גדולה. מוצרים שערכם יציב, יהיו מועדפים לשימוש כאמצעי לשמירת הערך ולצורך אמצעי תשלום לחליפין. חוקרי הכסף הפרימיטיבי קבעו מבחנים למוצרים המשמשים כסף בעולם העתיק (ובחברות פרימיטיביות). המוצר צריך להיות שימושי ובעל ערך למשתמש; אפשר יהיה לשאת אותו; בעל מבנה הומוגני של יחידות נפרדות; בעל ערך יציב; ניתן לזיהוי בקלות. מבחני הזיהוי אינם חייבים להיות מוחלטים, והמוצרים יכולים להיות בעלי תנודות מחירים לזמן קצר אך יציבים לזמן ארוך. יחידות המידה של המוצרים המשמשים אמצעי תשלום, חייבות להיות בעלות נפח מסוים כך שיוכלו להיות מובלות בכמויות סבירות למרחקים קצרים לצורכי חליפין לשימוש יום יומי.
אמצעי התשלום המוסכם יכול להיות מסוגים שונים. למשל: כסף נייר (שטרות כסף), מטבעות מתכת, מטבע דיגיטלי (כמו ביטקוין), כרטיסי אשראי מפלסטיק, יחידות (או יחידות נפח ומשקל) של מוצרים כמו צדפים, שעורה, תמרים, צמר ומתכות כסף, זהב, בדיל. ייתכן שכמה מוצרים ישמשו אמצעי תשלום בעת ובעונה אחת. לכאורה נראה שהשימוש בכמה מוצרים כאמצעי תשלום הוא בלתי יעיל, אולם אם יש יחס קבוע ומוכר בין המוצרים המשמשים אמצעי תשלום, הם יכולים לשמש יחידת כסף אחת. כך למשל בחצי השני של האלף השלישי לפסה"נ כאשר השעורה והמתכת כסף שימשו אמצעי תשלום, והיה יחס קבוע ומוכר של 300 סילה (יחידת נפח) שעורה לשקל (יחידת משקל) מתכת כסף, שימשו שתי יחידות התשלום יחידת תשלום אחת – הכסף של אותה תקופה.
היסטוריה
יש השערות שהיו אמצעי תשלום מוסכמים כבר בתקופות פרהיסטוריות. בחפירות באתרים קדומים מופיעים צדפים מסוימים רבים בגדלים מוגדרים באזורים נרחבים הרחק מן הים. בהיעדר עדויות מסייעות אי-אפשר לאשר שימוש בהם כאמצעי תשלום או כתכשיט ולצרכים פולחניים. אולם מעצם העובדה שהם נמצאו בקברים, אפשר לשער שבני האדם ייחסו להם חשיבות וערך. ממיקום הגילוי של הצדפים בהשוואה למקור הימי המשוער שנלקחו ממנו, אפשר להסיק שהם הושגו באמצעות חליפין עם אנשים מאזורים אחרים. בעידן המודרני אפשר עדיין למצוא חברות פרימיטיביות המשתמשות בצדפים כאמצעי חליפין. יש גם השערות שבעלי חיים שימשו אמצעי תשלום. יש עדיין חברות באפריקה שבעלי חיים בהן משמשים אמצעי תשלום למשל כמוהר וכאמצעי לצבירת רכוש.
המערכת הכלכלית המתועדת הראשונה היא ממלכת השומרים בדרום מזרח מסופוטמיה לפני חמשת אלפים שנה. המערכת הייתה בנויה על יחידות נפח של שעורה ויחידות משקל של נחושת כאמצעי תשלום –כסף. חשבונות הארמון והמקדש תועדו בלוחות חמר והיחידות שצוינו בהם היו יחידות של ליטר (סילה) שעורה. השעורה שימשה גם לתשלום משכורות, דמי חכירה, אשראי וכולי. הנחושת (ביחידת משקל, שקל – 8.3 גרם) שימשה לחישוב מחירי בתים, שדות ומטעים. יחידות הנפח והמשקל הופיעו בחוקים ופוקחו על ידי השלטונות. האימפריה הבבלית פיתחה גם היא מערכת כלכלית, שכללה חוקים על אשראי, חוזים, וחוקים המתייחסים לניהול עסקים והחזקת רכוש פרטי. הקודקס של חמורבי, שנוצר במאה ה-18 לפנה"ס בבבל העתיקה, נחקק על ידי המלך הבבלי השישי חמורבי. הקוד כלל חלקים שעסקו במחירים ומידות ומשקלות. הקוד קבע שיעורי ריבית, קנסות, ופיצויים עבור עבירות על החוק.
בספר בראשית מתואר שאברהם קנה את חלקת מערת המכפלה תמורת ארבע מאות שקל כסף (עובר לסוחר - הסוחר אברהם מעביר את הכסף לעפרון המוכר). השקל הוא יחידת משקל ולכן שקל כסף הוא כמות מדודה של המתכת כסף. השימוש הראשון במונח יחידת מידה - שקל - הגיע ממוסופוטמיה בסביבות 2500 לפני הספירה, ויוחס ליחידת משקל (8.3 גרם) למשל של: כסף, נחושת, ברונזה, וגם ליחידות נפח (60 שקל בסילה - ליטר).
במאה השביעית לפנה"ס הופיעו לראשונה המטבעות כיחידות אמצעי תשלום (כסף). המטבעות היו ביחידת משקל – דרכמה, ונטבעו על ידי השלטונות בדרום מערב אסיה הקטנה. על המטבעות נטבעו ציורים משני הצדדים. על הדרכמה הראשונה נטבע הינשוף. יתרונות המטבעות היה היותם ביחידת משקל ואיכות שהיה מאחוריהם תמיכה שלטונית. המנהג התפשט במהרה לאזורים אחרים וכלל מטבעות מזהב, כסף ונחושת בעיקר.
מערכת כסף פיאט (Fiat) הוא סוג של מערכת כספים שבה ערכו של הכסף קיים מתוקף חוק מדינה. מקורו של המונח פיאט (Fiat) בלטינית ומשמעותו "כך יעשה" או "כך יהיה". במקום בו המטבע המקומי הוא כסף פיאט, משתמשים במושג "מטבע פיאט". מקורו של כסף פיאט הוא בסין של המאה ה-11, בתקופה בה שלטו שושלת מינג ושושלת יואן.
בעולם המערבי הזהב היה במשך תקופה ארוכה הבסיס ליצירת כסף (אמצעי תשלום). כדי לפשט את המסחר בזהב היה המסחר בו מתנהל, על פי רוב, בשטרות בנקאיים שהנפיקו בנקים כנגד זהב שהופקד בכספותיהם ואותם היה ניתן לפדות תמורת זהב בכל זמן. לאחר חקיקת חוקי ההילך החוקי ברוב מדינות העולם (תחילה במסגרת תקן הזהב ולאחר מכן בלעדיו), ירד הזהב ממעמדו ככסף המקובל ותחתיו הפך ההילך המקומי לכסף הנהוג בעסקאות מקומיות והדולר האמריקני לכסף הנהוג בעסקאות בינלאומיות (ובמידה פחותה בהרבה האירו והזהב גם כן).
תקן הזהב
החל מהמאה ה-11 נעשה שימוש בסין ולאחר מכן באירופה בכסף פיאט – שטרות ומטבעות שלא רק שערכם של המטבעות אינו קשור לערך החומר שממנו הוכנו, אף אין כנגדם שום עתודה של זהב אצל המנפיק. כסף פיאט חשוף לסכנה שהמנפיק יגדיל את סכומי המטבע שבמחזור ובכך יגרום לאינפלציה. בתקופות שונות בהיסטוריה נעשה שימוש במנגנון הנקרא "תקן הזהב", שהגביל מממשלות בייצור כסף פיאט. לפי שיטה זו, מטבעות ושטרות מדינתיים מקבלים את ערכם מהעובדה שיש כנגדם כמות מסוימת של זהב בידי המנפיק, והוא חייב למוסרם כנגד השטר. בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים, עם התמוטטותו של הסכם ברטון-וודס, ננטשה לחלוטין שיטת תקן הזהב, וכיום אינה בשימוש. כיום, כל מערכות המטבע העולמיות נשענות על האמון שיש למשתמשים בחוסנו של המטבע וביציבות שערו לעומת מטבעות אחרים ולעומת האינפלציה.
כמות הכסף במשק
כמות הכסף במשק מוגדרת על פי הגישה הקיינסיאנית כסך כל השטרות והמטבעות במחזור + סך הכל פיקדונות העו"ש שבידי הבנקים המסחריים. הגדרות אחרות כוללות בהגדרה זו איגרות חוב ואף נכסים נזילים אחרים כשהמדד להכללה בהגדרה היא מידת נזילותו, קרי מידת האפשרות להפיכת אותו נכס למזומן.
רזרבה ויחס הרזרבה
יחס הרזרבה או שיעור הנזילות הוא היחס בין כמות הרזרבות שהבנקים מחזיקים לבין פיקדונות העו"ש של הציבור. הבנק המרכזי מוסמך לקבוע יחס רזרבה מינימלי אותו הבנקים מחויבים להחזיק כעתודה. יחס מינימלי זה נקרא גם יחס הרזרבה החוקי או חובת הנזילות. כמו כן, יחס הרזרבה אותו מעדיפים הבנקים להחזיק נקרא יחס הרזרבה הרצוי. בשיח הכלכלי הפופולרי יש שמבלבלים בין יחס הרזרבה להלימות ההון שהיא השיעור של ההון העצמי המוחזק על ידי הבנק לעומת ההלוואות.
רזרבה או רזרבה בנקאית היא סך המזומן בשטרי כסף ומטבעות שאותו מחזיק הבנק. הרזרבה יכולה להימצא בכספות הבנקים עצמם או שהבנקים יכולים להפקיד את כולה או חלקה בבנק המרכזי תמורת ריבית. הרזרבות המוחזקות על ידי הבנקים המסחריים נועדו להבטיח שהם יוכלו לעמוד בהתחייבויותיהם גם אם מפקידים רבים מושכים במפתיע את פיקדונותיהם. העובדה שהבנקים המסחריים נותנים אשראי והלוואות הרבה מעבר למזומנים שמצויים בידו מעידה על אמון בסיסי במערכת הבנקאית.
לצורך המחשת השפעת יחס הרזרבה על כמות אמצעי התשלום במשק, נניח כי יחס הרזרבה החוקי שווה ליחס הרזרבה הרצוי על ידי הבנקים והשפעתם של שינויים היא מידית. כאשר לקוח מפקיד בבנק 100 שקלים, בהינתן יחס רזרבה של 6% הקיים בישראל, הבנק נדרש לשמור 6 מהם כרזרבה ואת ה-94 האחרים הוא יכול להלוות ללקוח אחר. פעולת ההלוואה מייצרת למעשה פיקדון עו"ש חדש שבו רשומים 94 שקלים שלא היו קיימים קודם וזאת מכיוון שללקוח הראשון עדיין יש פיקדון של 100 ש"ח. כעת, הפיקדון החדש מאפשר לבנק לתת שוב הלוואה בגובה של 94% ממנו וכן הלאה. סיכום הטור ההנדסי הזה נותן כי כמות הכסף במערכת גדלה ביחס ההפוך ליחס הרזרבה, בערך פי 16. יחס הפוך זה נקרא מכפיל הפיקדונות.
שינויים בכמות הכסף
בתהליך השינוי בכמות הכסף משתתפים הבנק המרכזי, הבנקים המסחריים והציבור. הפעולות הגורמות לשינויים בכמות הכסף נקראים עירויים. עירוי חיובי הוא הגדלה של כמות הכסף במשק ועירוי שלילי הוא הקטנה. כדי להבין את כיוון השפעתם של העירויים נניח כי יחס הרזרבה החוקי שווה ליחס הרזרבה הרצוי על ידי הבנקים והשפעתם של העירויים מידית.
את העירויים מחלקים לשני סוגים:
הגדלה של כמות הכסף במשק יכולה לנבוע מ:
בהקשר של השינויים בכמות הכסף יש לזכור כי השינוי כשלעצמו לא גורם לגידול או לקיטון ברכוש של הציבור. יותר מזה, כמות הכסף במשק בכל רגע נתון אינה משקפת את כמות הרכוש בידי ציבור. הקטנת יחס הרזרבה למשל מגדילה את כמות הכסף ללא שינוי בבסיס הכסף אולם כל מה שקרה בפועל הוא הגדלת ההלוואות לציבור שמגדילות את כמות הכסף שברשותם אך גם ההתחייבויות שלהם גדלות באותו גודל ולכן הרכוש בידי ציבור לא משתנה.
בנקים מסחריים
בנקים מסחריים או מוסדות בנקאיים עוסקים במתן הלוואות, קבלת פיקדונות, ניהול חשבונות עו"ש והעמדת אשראי. כמו כן מספקים הבנקים המסחריים אמצעי תשלום כמו המחאות וכרטיסי אשראי, לעיתים בשילוב חברות אשראי חיצוניות.
רוב היצע הכסף הקיים במערכת הכלכלית של ימינו אינו נמצא בצורה של שטרות ומטבעות אלא רשומות דיגיטליות במחשבי הבנקים. על אף שבנק מסחרי אינו יכול לייצר שטרות כסף חדשים (זכות השמורה בחוק רק לבנק המרכזי של המדינה), בפועל קיומם של הבנקים המסחריים מגדיל את כמות הכסף במערכת הכלכלית. זאת משום שהבנק המסחרי אינו מחויב להחזיק בידו כסף אמיתי בכמות השווה לפיקדונות שניתנים בידו, אלא רק חלק יחסי מתוך הפיקדונות. היחס האמור נקרא יחס הרזרבה המינימלי (או שיעור הנזילות).
תפקידי הבנק המרכזי
במדינות המערביות (מדינות בעלת כלכלת שוק) המדיניות המוניטרית נמצאת באחריות הבנק המרכזי. בישראל נקרא הבנק המרכזי בנק ישראל, ותפקידיו מפורטים בחוק:
מטרותיו של הבנק, כפי שנקבעו בחוק, הן:
שוק הכסף
עקומת הביקוש לכסף יורדת משמאל לימין ומבטאת את הביקוש המצרפי של הציבור לכסף. ככל שהריבית נמוכה יותר הכמות המבוקשת של כסף גדלה. שינויים של עקומת הביקוש לכסף יכולים לנבוע מ:
היצע הכסף כולל את כל הנכסים הנזילים במשק. נכסים שאפשר להפוך למזומן בזמן קצר. בנוסף לכמות הכסף (השטרות והמטבעות במחזור + סך הכל פיקדונות העו"ש שבידי הבנקים המסחריים) כולל גם גידול בהיצע הכסף ויכול לנבוע מ:
שייגעצ
שייגעצ (ביידיש: "פרחח") היא להקת רוק ישראלית שפעלה בשנים 1999 - 2011, והוציאה שלושה אלבומים וכן שני מיני-אלבומים. בשנת 2020 התאחדה הלהקה.
היסטוריה
בנובמבר 2001 יצא האלבום "ניו יורק-רפיח" לחנויות ובו הלהיטים "עושה ביד", "ערוץ הילדים", ושיר הנושא "ניו יורק-רפיח". בהופעת הבכורה התארחו גיא מרוז (שביצע עם "שייגעצ" שיר סאטירי מקורי בשם "אברום בורג"), ודן תורן. הלהקה החלה להופיע בתדירות גבוהה יותר וכך צברה לה קהל רב בכל רחבי ישראל. שייגעצ לקחה חלק בפסטיבלי הרוק "רוק עצמאות", ניצנים וצמח, והספיקה להוציא שני קליפים לשירים "עושה ביד" ו"ניו יורק-רפיח".
בשנים 2002 ו-2003 חיממו שייגעצ את הופעותיה של להקת "מוניקה סקס", וכך נקשרו קשרי ידידות עם הלהקה ובעיקר עם המתופף שחר אבן צור, שבאותו זמן עבד על אלבום הבכורה שלו. אבן צור הזמין את שיקו פלדמן לנגן בתקליט, ולאחר מכן החליטו חברי שייגעצ שאבן צור יפיק מוזיקלית את אלבומם השני.
להקת שייגעצ חתמה על חוזה עם חברת התקליטים "הד ארצי", וביוני 2003 נכנסה להקליט את אלבומה השני באולפני די.בי. האלבום הוקלט תוך שבוע בלבד. אלבומה השני "משקאות חריפים" יצא ביוני 2004 ובו הלהיטים "מרילין מונרו", "אבא עורך דין", שיר הנושא "משקאות חריפים" ועוד. מאלבום זה צולמו וידאו קליפים לשירים "מרילין מונרו" ו"אוי ואבוי".
אלבומה השלישי של שייגעצ, "להפסיק לאכול עוגות", יצא בהפקתו של יובל שפריר בשנת 2006. באפריל 2006 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "התחרות האולימפית", ובסתיו של אותה שנה יצא סינגל נוסף, "המילים הכי יפות". שני הסינגלים אף גובו בווידאו קליפים. האלבום יצא לאור רשמית ב-24 בנובמבר 2006 ובהופעה החגיגית ששודרה בגלי צה"ל התארח גידי גוב וביצע עם הלהקה את השירים ערב אבוד, כמעט סתיו, אבא עורך דין ואת יפה.
לקראת יום העצמאות ה-60 של ישראל הקליטו שייגעצ מיני-אלבום בשם איזה יופי, ובו חמש גרסאות כיסוי לשירי ארץ ישראל הישנה, ביניהן החידוש לשיר שלום לך ארץ נהדרת, שיצא גם כסינגל וגם כקליפ.
בשנת 2009, החל יובל מנדלסון להקליט אלבום סולו, אך הלהקה המשיכה לפעול עד שנת 2011, אז הפסיקה את פעילותה.
בספטמבר 2019 התארחו שלושת חבריי שייגעצ: אסף רייז, שיקו פלדמן ואבי מרקוביץ' בהופעה של יובל מנדלסון והמסע לפולין במועדון הבארבי.
בינואר 2020, הלהקה העלתה הופעת איחוד בהאנגר 11, תל אביב.
באפריל 2021, הלהקה העלתה שתי הופעות איחוד במועדון הבארבי, תל אביב.
ב-20 בדצמבר 2022, לאחר 16 שנים ללא חומרים מקוריים חדשים, הוציאו שייגעצ מיני-אלבום בשם "חידושים והמצאות".
ב-11 בפברואר 2023, הלהקה העלתה הופעה חגיגית לכבוד המיני-אלבום החדש בהאנגר 11, תל אביב.
האריה השואג (תצלום)
האריה השואג (באנגלית: The Roaring Lion) הוא דיוקן ותצלום מפורסם של ראש ממשלת הממלכה המאוחדת וינסטון צ'רצ'יל. הדיוקן צולם בשנת 1941 על ידי הצלם הארמני-קנדי יליד האימפריה העות'מאנית יוסוף קארש ב"גוש המרכזי" שבגבעת הפרלמנט באוטווה, בירת קנדה.
הדיוקן נודע במיוחד בשל היציבה והבעת הפנים של צ'רצ'יל, שהושוו לתחושות המלחמה ששררו בבריטניה — התמדה מול אויב כובש. סשן הצילומים היה קצר, ורגע לפני החשיפה, קארש ניגש לעבר צ'רצ'יל ושמט את הסיגר שהיה בידו. צ'רצ'יל נכעס והביע את מורת רוחו מהדיוקן. הגלריה לאמנות ע"ש פישר באוניברסיטת דרום קליפורניה תיארה זאת כ"דיוקן מתריס שהפך לסמל מידי של העמידה הבריטית נגד הפשיזם".
הוא הופיע על שער גיליון כתב העת "LIFE" מיום 21 במאי 1945, שקנה אותה תמורת 100 דולר אמריקני. בהווה, הדיוקן ניצב בחדרו של יו"ר בית הנבחרים של קנדה.
הדרך הליקית
הדרך הליקית (טורקית: Likya yolu) היא נתיב הליכה ארוך המשתרע לאורך 509 ק"מ בליקיה שבמרכז הריביירה הטורקית, והמוביל לאורך חופי הים התיכון, מפטהייה לאנטליה. הדרך הליקית שנחנכה ב-1999 היא נתיב ההליכה הארוך והמסומן הראשון במדינה. היא תוצר של עבודת מחקר, הכנה ושכנוע של קייט קלואו (Cate Clow), אזרחית בריטית המתגוררת באנטליה אשר נתפסה לרעיון. קלואו ממשיכה ומתחזקת את הנתיב ומדריכה קבוצות מטיילים לאורכו.
הדרך הליקית משולטת בשלטים בצבעי ירוק-צהוב ומסומנת בפסים בצבעי אדום-לבן. נתיב ההליכה מקביל לחוף וסמוך אליו למעט במספר מקומות בהם הוא עובר במרחק של למעלה מעשרה ק"מ ממנו. הדרך עוברת בדרך כלל בגובה של עד מספר מאות מטרים מעל פני הים, למעט בשלושה מקומות בהם היא מטפסת לגובה של 1,000 ויותר - סמוך לקאש, בין מירה לפיניקה ובעלייה להר אולימפוס הטורקי (Tahtalı Dağı) המתנשא מעל לעיירה קֶמֶר לגובה של 2,366 מטר. הדרך הליקית נחשבת לנתיב בינוני עד קשה וחלקה המערבי הסמוך לאנטליה נחשב לקשה יותר. ניתן ללכת לכל אורכה של הדרך הליקית ב-25 עד 30 ימי הליכה, אך ניתן גם לשלב מספר קטעי הליכה בני יום או מספר ימים.
החל משנת 2010 במסלול נערך אולטרה מרתון שאורכו 220-240 ק"מ והוא נמשך שישה ימים. תחילת המסלול בכפר אולודניז וסיומו באנטליה.
פרחים לאלג'רנון
פרחים לאלג'רנון (באנגלית: Flowers for Algernon, ידוע גם בשמות "פרחים לעכבר לבן" ו"צ'ארלי") הוא סיפור קצר מסוגת המדע הבדיוני שנכתב על ידי דניאל קיז ב-1958 ופורסם לראשונה באפריל 1959 במגזין "The Magazine of Fantasy & Science Fiction". הסיפור זכה בפרס הוגו לסיפור הקצר ביותר ב-1960. דניאל קיז הרחיב את הסיפור, שפורסם כרומן ב-1966, וזכה בפרס נבולה לרומן הטוב ביותר לאותה שנה (יחד עם בבל-17).
הסיפור כתוב כיומנו של צ'ארלי גורדון, אדם מוגבל שכלית, שהופך לאדם הראשון שעובר ניתוח להעלאת רמות האינטליגנציה. דפי היומן של צ'ארלי, שנקראים "דוחות התקדמות", מתארים כרונולוגית את עלייתה וקריסתה של יכולתו השכלית, כמו-גם של אלג'רנון - עכבר מעבדה שעליו נוסה ההליך הכירורגי, קודם שבוצע על צ'ארלי. בדומה לצ'ארלי, גם אלג'רנון מציג בתחילה שיפור מטאורי ביכולותיו המוטוריות והקוגניטיביות ולאחר-מכן נסיגה והידרדרות מהירה. מאחר שאלג'רנון עבר את ההליך הרפואי לפני צ'ארלי, הרי שהוא מקדים את צ'ארלי בשיפור (ובכך נוטע מוטיבציה בצ'ארלי) אך יחד עם זאת הוא מקדימו גם בהידרדרות (ובכך נוטע חרדה ותסכול בצ'ארלי). הסיפור נוגע בשאלה הפילוסופית של "הברכה שבבורות" (האם אי-הידיעה היא קללה המונעת מהאדם מלהתפתח או ברכה המונעת ממנו חרדות ועוגמת נפש), מציג את חוסר התוחלת ויכולת המימוש שממנה סובל מי שנמצא בתחתית סולם היכולות השכליות לעומת הבידוד, הניכור והתסכול שחווה מי שנמצא בקיצוניות השנייה של הטווח. הסיפור גם מציב מראה בפני החברה, בה משתקפת חוסר יכולתה לקבל ולהכיל את האדם "השונה", בין אם הוא מוגבל שכלית ובין אם הוא גאון. העובדה כי כמה דמויות משנה בסיפור דווקא מגלות חמלה כלפיו רק מדגישה זאת.
צ'ארלי מנסה במהלך כל הסיפור ליצור קשר אנושי "רגיל" ויציב עם הסובבים אותו, אך נכשל בכך שוב ושוב. באופן אירוני, הדמות היחידה שאיתה הוא מזדהה בהצלחה היא דמותו של אלג'רנון, עכבר המעבדה שעבר גם הוא הליך כירורגי לשיפור האינטליגנציה. לאחר שהידרדרותו הקוגניטיבית החדה של אלג'רנון מביאה בסופו של דבר למותו, צ'ארלי הוא זה שקובר אותו ומניח פרחים על קברו של העכבר ומכאן שמו של הסיפור.
הספר עובד ב-1968 לסרט קולנוע בשם "צ'ארלי", בכיכובו של קליף רוברטסון שזכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט.
תקציר העלילה
הסיפור הקצר והרומן חולקים אלמנטים זהים רבים בעלילה, אך הרומן מרחיב בהתפתחות הרגשית והנפשית של צ'ארלי, יחד עם ההתפתחות האינטליגנטית שלו, זכרונות מילדותו, ויחסיו עם משפחתו ומיס קיניאן, מורתו (Miss. Kinnian).
הסיפור הקצר
הסיפור מסופר בצורת יומן הנכתב על ידי גיבור הסיפור, צ'ארלי גורדון, אדם עם מנת משכל של 68, העובד כמנקה במאפיה. הוא נבחר לעבור ניתוח נסיוני שיעלה את רמת האינטליגנציה שלו, ניתוח שנוסה בהצלחה על עכבר מעבדה בשם אלג'רנון (Algernon). הניתוח עובר בהצלחה גם על צ'ארלי והוא מתחיל להחכים מיום ליום.
צ'ארלי מתאהב במורתו לשעבר בבית הספר לאנשים מוגבלים שכלית, אליס קיניאן, אך עם חוכמתו הגוברת מיום ליום הוא עוקף אותה אינטלקטואלית והם אינם מצליחים למצוא שפה משותפת. חוכמתו הפורחת מפחידה את עמיתיו לעבודה במפעל שמבקשים לפטרו. כאשר מגלה זאת צ'ארלי הוא מתפטר בעצמו. בעוד חוכמתו של צ'ארלי מגיעה לשיאה, אלג'רנון מתחיל לאבד לפתע מהאינטליגנציה שלו ומת זמן קצר לאחר מכן. כך מגלה צ'ארלי כי חוכמתו המלאכותית היא זמנית בלבד. ללא יכולת למנוע את השינוי, צ'ארלי חוזר בסופו של דבר למצב הקוגניטיבי בו היה לפני הניתוח. הוא מנסה לחזור לעבודתו ולחייו הקודמים אך הוא אינו מצליח להתמודד עם הרחמים של הסובבים אותו ומחליט להמשיך הלאה. משאלתו האחרונה של צ'ארלי לפני שהוא עוזב היא שלא ישכחו להניח פרחים על קברו של אלג'רנון.
הרומן
הסיפור פותח בציטטה מספרו של אפלטון "המדינה", המרפה את ידיהם של אנשים הצוחקים על אנשים מבולבלים וחסרי חזון.
צ'ארלי גורדון הוא אדם בן 32, מוגבל שכלית, ובעל מנת משכל של 68, העובד כמנקה במאפיה. את העבודה מצא עבורו דודו, כדי שלא יאולץ להישלח למוסד מיוחד. מתוך רצון לשפר את השכלתו, הולך צ'ארלי לשעורי קריאה וכתיבה ב"מרכז ביקמן למבוגרים מפגרים". מורתו היא אליס קיניאן, אישה צעירה ומושכת. שני חוקרים ממרכז ביקמן, המחפשים מועמד לניתוח להגדלת האינטליגנציה, לאחר שהניתוח עבר בהצלחה על עכבר מעבדה בשם אלג'רנון, בוחרים בצ'ארלי כמועמד, לאחר שקיבלו המלצות מאליס קיניאן ולאחר שהבחינו במוטיבציה שלו להחכים.
הניתוח עובר בהצלחה, ותוך שלושה חודשים עולה מנת המשכל של צ'ארלי ל-185. אך תוך עליית הבנתו את העולם, מערכות היחסים שלו עם חבריו והאנשים הקרובים אליו מתדרדרים. שותפיו לעבודה במאפיה, שנהגו לצחוק עליו ולבזותו, מפחדים ומתרעמים על האינטליגנציה המפותחת שלו, ומשכנעים את מעסיקם לפטרו. לילה אחד במהלך מסיבת קוקטייל, צ'ארלי, שהשתכר, מתעמת עם חונכיו החוקרים על יחסם המתנשא כלפיו. צ'ארלי מתחיל גם ביחסים רומנטיים כלפי אליס, יחסים שנתקלים בקשיים. מכיוון שאינו יכול להתייחד עם אליס, בה הוא מאוהב, צ'ארלי מתחיל במערכת יחסים המבוססת על מין בלבד עם פיי לילמן, אומנית הגרה בדירה השכנה.
כשהוא אינו שותה בלילות, עובד צ'ארלי במשך שבועות וממשיך ומפתח בעצמו את מחקרם של החוקרים שניתחו אותו, ועוקב אחר התפתחותו של אלג'רנון, הגר עמו בדירה. עבודתו של צ'ארלי מגלה פגם בתאוריה של הגברת האינטליגנציה, פגם שעתיד לגרום לירידת מנת המשכל שלו, ומצבו הנפשי והמנטלי, חזרה למצבם המקורי. מסקנותיו מוכחות כנכונות כאשר אלג'רנון מדרדר עד שהוא מתנהג כעכבר רגיל, ולבסוף מת.
צ'ארלי מנסה לתקן את מערכות היחסים שלו עם הוריו, שאותם לא ראה שנים רבות, אך ללא הצלחה. הוא מתחיל להיזכר בזכרונות מילדותו והתבגרותו, ביניהן הזכרונות על אימו, שניסתה להכניסו למוסד מיוחד על אף התנגדותו של אביו. צ'ארלי חוזר, לאחר שנים רבות, לבית משפחתו בברוקלין, ומגלה כי אימו סובלת משיטיון, אך בכל זאת מזהה אותו ואף מנסה לדקור אותו. אביו של צ'ארלי לעומת זאת, שניתק את קשריו עם משפחתו שנים רבות לפני כן, לא מזהה את צ'ארלי כשזה בא ומבקר אותו במספרה בה הוא עובד. היחידה עימה מצליח צ'ארלי לתקשר היא אחותו הצעירה, שבילדותם שנאה אותו מפני מוגבלותו השכלית. צ'ארלי מגלה כי אחותו ידידותית כלפיו, ומבטיח לשלוח לה כסף שיעזור לה להשגיח על אימם.
עם נסיגתו המנטלית והשכלית של צ'ארלי, פיי מתחילה לנתק את קשריה עמו, בעיקר בגלל מצבי רוחו המשתנים, אך יחד עם זאת הוא מגיע לבגרות רגשית מספיקה למערכת יחסים קצרה אך משמעותית עם אליס, הגרה איתו עד שההרעה במצבו המנטלי גורמת לצ'ארלי לבקש ממנה לעזוב אותו. למרות נסיגתו ל"עצמו" המקורי, צ'ארלי עדיין זוכר כי בעבר היה גאון. מכיוון שאינו יכול לסבול את רחמיהם של חבריו וידידיו החוקרים, מחליט צ'ארלי לעבור למוסד מיוחד, בו אף אחד לא יודע על הניתוח שעבר. בהערתו האחרונה ביומנו, מבקש צ'ארלי מאליס קיניאן להניח פרחים על קברו של אלג'רנון, בגינה האחורית של ביתו לשעבר של צ'ארלי.
סגנון כתיבה
"פרחים לאלג'רנון" כתובה בצורת רומן מכתבים, בה נאספו "דוחות ההתקדמות" שכתב צ'ארלי בהוראת אליס והחוקרים המנתחים, החל ממספר ימים לפני הניתוח, עבור דרך הנסיקה המטאורית ביכולותיו השכליות ותחילת הדעיכה המהירה ועד להידרדרות המוחלטת שבסוף הסיפור. דוחות ההתקדמות שבתחילת הסיפור מלאים בשגיאות כתיב ותחביר, בהתאם ליכולותיו השכליות של צ'ארלי טרם הניתוח. בהמשך, לאחר הניתוח, חל אט-אט שיפור בכתיבתו של צ'ארלי ובמשלב הלשוני שבו הוא מתבטא. לאט-לאט כתיבתו הופכת רהוטה יותר וחפה משגיאות. צ'ארלי מתחיל לראות נכוחה את אופיים של האנשים שסובבים אותו ואף שלו עצמו ולגלות הבנה טובה יותר של המניעים העומדים מאחורי התנהגותם. בהמשך, השכלתו של צ'ארלי פורצת לתחומי מדע ותרבות ועולה אף על השכלתם של המדענים הסובבים אותו. בשלב זה, דוחות ההתקדמות של צ'ארלי משלבים ביקורת ברורה על אותם מדענים ועל חוסר השכלתם יחד עם תחושת תסכול וניכור ל"אנשים הרגילים" שסביבו. עם תחילת הנסיגה ביכולותיו השכליות והמוטוריות ובהשכלתו, חוזרות ומופיעות בדוחות ההתקדמות שגיאות הכתיב והתחביר והמשלב הלשוני הנמוך.
פרסים
הסיפור הקצר המקורי זכה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר לשנת 1960. הרומן המורחב זכה בפרס נבולה (יחד עם בבל-17) לרומן הטוב ביותר לשנת 1966, והיה מועמד לפרס הוגו לרומן הטוב ביותר לשנת 1967 (הזוכה היה הספר "עריצה היא הלבנה").
ארגון כותבי המדע הבדיוני והפנטזיה של אמריקה (Science Fiction and Fantasy Writers of America בקיצור - SFWA) החליטו בסוף שנות ה-60 להעניק פרסי נבולה בצורה רטרואקטיבית לספרים שנכתבו עד ל-31 בדצמבר 1964, אז נוסד פרס נבולה. גרסת הסיפור הקצר של "פרחים לאלג'רנון" זכה במקום השלישי מבין 132 מועמדים ופורסם בכרך הראשון (1929–1964) של היכל התהילה לספרי המדע הבדיוני ב-1970. בשנת 2000 קיבל דניאל קיז את התואר "סופר אמריטוס" - תואר כבוד של SFWA, על תרומה משמעותית לסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה.
תרגומים לעברית
הסיפור הקצר תורגם לעברית שלוש פעמים:
הספר המלא תורגם לעברית, ופורסם בשם "צ'רלי", מאת דניאל קיז. הוצאת מסדה (1988). בתרגום דן שליט
ב-2004 העלה ארז גוטליב הצגת יחיד חדשה, בעיבודו, שנקראה "צ'ארלי".
ב-2017 הספר תורגם על ידי ד"ר יורי פונר בשם "פרחים לעכבר לבן".
עיבודים נוספים
פרחים לאלג'רנון עובד פעמים רבות לסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, מחזות ותוכניות רדיו, אשר חלקם מצוינים כאן:
Staphylococcus
Staphylococcus (סטפילוקוקוס, (פ' רפה); ברבים: Staphylococci; ניתן לבטא סטפילוקוקי או סטפילוקוקסי; בעברית: סטפילוקוקים) הוא סוג של חיידקים אמיתיים. הסוג כולל 31 מינים; רובם אינם פתוגניים אך כמה מהם גורמים למספר מחלות נפוצות באדם.
חיידקי Staphylococcus הם גרם-חיוביים; צורתם מעוגלת (חיידקי נקד, "קוקיים") או אליפטית במקצת והם מופיעים באשכולות של חיידקים הצמודים זה לזה. חיידקי Staphylococcus שוכנים באופן טבעי על גבי העור של בני אדם וכן ברקמות ריריות.
אבחנה
כל חיידקי Staphylococcus הם catalase חיוביים ובכך ניתן להבדיל במעבדה בינם לבין חיידקי ה-Streptococcus אשר גם הם חיידקים גראם חיוביים, אך catalse שליליים. כמו כן, ניתן להבחין בין S. aureus לבין 2 המינים הפתוגניים לאדם האחרים של החיידק באמצעות כך שרק S.aureus הוא coagulase חיובי, ואילו השניים האחרים, קרי S. epidermidis ו-S. saprophyticus הם coagulase שליליים.
סרו אל פיטל
סרו אל פיטל (בספרדית: Cerro El Pital) הוא הר באמריקה המרכזית, בגבול שבין אל סלוודור לבין הונדורס. הוא מהווה חלק מרכס סיירה מדרה דה צ'יאפס. גובהו הוא 2,730 מטר מעל פני הים, והוא הנקודה הגבוהה ביותר בתחומי אל סלוודור והשלישית בגובהה בהונדורס.
ההר מצוי בתוכו של יער עננים, שהטמפרטורה השנתית הממוצעת בו היא 10 מעלות צלזיוס. בחודשים נובמבר עד פברואר שוררות בהר טמפרטורות בטווח של 6- ועד 10 מעלות. ביתר ימי השנה נעות הטמפרטורות בין 5 ל-17 מעלות. ככזה זהו האתר הקר ביותר באל סלוודור.
פורים סרגוסה
פורים סרגוסה הוא יום הודאה המצוין בי"ז וי"ח בשבט, כדי לציין נס שאירע ב-1380 או 1420 בעיר סרגוסה שבספרד. כימי הודאה אחרים דומים הנחגגים בקהילות שונות, הוא נקרא גם בשם פורים שני. אירועי הנס בסרגוסה נכתבו במגילה מיוחדת הנקראת באופן חגיגי ביום החג.
אירועי הנס
האירוע התרחש בעיר סרגוסה בספרד (אז בממלכת אראגון היום במחוז סרגוסה), בשנת ה'ק"ם או ה'ק"ף, בימי פדרו הרביעי או אלפונסו החמישי בהתאמה. מסופר כי כאשר היה המלך, שבלשון המגלה נקרא בשם סארגוסאנוס, מגיע אל העיר, היו יהודי העיר יוצאים לברכו ובידיהם ספרי התורה משנים עשר בתי הכנסיות שבעיר. בשלב מסוים, החליטו רבני הקהילה כי כדי לשמור על קדושת הספרים, קבלת הפנים תהיה רק עם תיקי הספרים כשהם ריקים ועטופים במעילי רקמה, וספרי התורה עצמם יישארו בבתי הכנסת. מומר בשם מרקוס שמע על העניין והלשין על כך למלך. המלך זעם על כך, אך החליט שלא להעניש את היהודים לפני שבירר אם האשמה נכונה. הוא יצא לכיוון סרגוסה, כשמרקוס מלווה אותו, והחליט כי כשיצאו היהודים לקבלו, יצווה לפתוח את נרתיקי הספרים במפתיע ולראות אם יש אמת בדבר.
מסופר, כי בלילה שלפני ביקור המלך, הופיע אליהו הנביא בחלומם של כל שנים עשר גבאי בתי הכנסת השונים, והורה להם להחזיר את ספרי התורה לתיקיהם. למחרת, כאשר ציווה המלך במפתיע לפתוח את נרתיקי הספרים, נמצאו הספרים בתוכם. המלך ציווה לתלות את מרקוס, והקהילה היהודית נצלה.
מנהגים
סיפור הנס נכתב במגילה מיוחדת, הנקראת בבתי כנסת של יוצאי סרגוסה, בחלקם בי"ז בשבט ובחלקם בי"ח בו. כפי שנהוג לעשות בקריאת מגלת אסתר, בכל פעם שנקרא שמו של מרקוס המומר נהוג להשמיע רעש רב באמצעות רעשנים וצעקות. בבית הכנסת הספרדי של נחלת שבעה שבמרכז העיר ירושלים נהוג לפתוח את ההיכל לקראת סוף תפילת ערבית של ליל שבת ולהראות בספר התורה את מקום תחילת הקריאה של אותה שבת. מנהג ייחודי זה שורשו בנס סרגוסה.
הפארק הלאומי שערי האזור הארקטי
הפארק והשמורה הלאומיים שערי האזור הארקטי (באנגלית: Gates of the Arctic National Park and Preserve) הם פארק לאומי ושמורת טבע צמודים בצפון מדינת אלסקה בארצות הברית, המנוהלים כיחידה אחת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. זהו הפארק הלאומי הצפוני ביותר בארצות הברית (כל הפארק שוכן מצפון לחוג הארקטי), והפארק הלאומי השני בשטחו (34,287 קילומטרים רבועים), גדול במעט משטח בלגיה. הפארק כולל בעיקר חלקים מרכס ברוקס (Brooks Range).
הפארק והשמורה הלאומיים שערי האזור הארקטי הוקמו כאחד מ-15 הנכסים החדשים ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית קיבל כתוצאה מ"חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA בשנת 1980. הוא הוכרז לראשונה כמונומנט לאומי על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-1 בדצמבר 1978 באמצעות סמכותו במסגרת חוק העתיקות (Antiquities Act), כאשר הדיונים בקונגרס על הצעת חוק ה-ANILCA המוצעת הגיעו למבוי סתום. חוק ה-ANILCA הועבר לבסוף בשנת 1980, ונחתם על ידי קרטר ב-2 דצמבר 1980. חלק גדול מהפארק מוגן כאזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי שערי האזור הארקטי (Gates of the Arctic Wilderness), המשתרע על שטח של 29,005 קילומטרים רבועים. אזור טבע בראשיתי זה גובל באזור טבע בראשיתי נואטק (Noatak Wilderness Area) ושטחם יחדיו הוא 51,570 קילומטרים רבועים, אזור הטבע הבראשיתי הגדול ביותר בארצות הברית.
גאוגרפיה
הפארק והשמורה הלאומיים שערי האזור הארקטי משתרעים על שטח בן 34,287 קילומטרים רבועים בצפון מדינת אלסקה. את הגבול המזרחי של הפארק מתווה היובל מידל פורק (Middle Fork) של הנהר קויוקוק (Koyukuk River) המקביל לדלטון הייווי ולקו צינור הנפט טראנס-אלסקה, המצויים במרחק של כמה קילומטרים ממנו. מפלט חיות הבר הלאומי קנוטי (Kanuti National Wildlife Refuge) שוכן קרוב לגבול הדרום-מזרחי של הפארק. השמורה הלאומית נואטק (Noatak National Preserve) גובלת במערב הפארק, ושמורת הנפט הלאומית–אלסקה גובלת בפינה הצפון-מערבית של הפארק. כמעט כל שטח הפארק מוגדר כאזור טבע בראשיתי, למעט האזורים סביב מעבר אנאקטובוק (Anaktuvuk Pass). חלק נפרד של הפארק כולל את האזור שסביב הר פורטרס (Fortress Mountain) והר קאסל (Castle Mountain) צפונית לפארק.
נוף הפארק הוא מבוך של עמקים קרחוניים, הרים טרשיים הקטועים על ידי נהרות פרא והמשובץ באגמים של מים זכים. הפארק משתרע משני עברי קו פרשת המים של אמריקה המפריד בין אגני הניקוז של אוקיינוס הקרח הצפוני ושל אוקיינוס השקט. החלק הצפוני ביותר של הפארק כולל חלקים קטנים של אזור האקולוגי טונדרה ארקטית של מרגלות ההרים (Arctic foothills tundra). במרכז הפארק משתרע רכס ברוקס ממזרח למערב, כשהפארק כולל את המדרונות הצפוניים והדרומיים של רכס ההרים. רכס ברוקס בפארק כולל את הרי אנדיקוט (Endicott Mountains) וחלק מהרי שווטקה (Schwatka Mountains). הפסגה הגבוהה ביותר בפארק היא הר איגיקפק (Mount Igikpak) ברכס הרי שווטקה בגובה 2,523 מטרים מעל פני הים. בין ההרים בולטים ביופיים פסגות אריגטץ' (Arrigetch Peaks), מקבץ של מגדלי גרניט בהרי אנדיקוט שהוגדרו אתר טבע לאומי. דרומית לרכס ברוקס משתרע רכס אמבלר-צ'נדאלר (Ambler-Chandalar Ridge) שגם כיוונו ממזרח למערב. החלק הדרומי ביותר של הפארק כולל את שפלות קובוק-סלאוויק (Kobuk-Selawik Lowlands), הכוללות את מקורותיו של הנהר קובוק. רכס ברוקס עבר כמה עידני קרח, שהאחרון בהם המכונה התקרחנות איטקיליק (Itkillik glaciation) התרחש בין לפני 24,000 ללפני 1,500 עד 1,200 שנים לפני זמננו. יש כיום מעט מאוד קרחונים בפארק.
שישה קטעים של נהרות העוברים בשטח הפארק מוגדרים נהר פראי ונופי (Wild and Scenic River), ובהם הנהרות קובוק ונואטק. הצמחייה האופיינית היא יערות צפוניים וצמחיית טונדרה ארקטית.
אין בפארק כבישים, שבילים, מתקנים למבקרים או אתרי מחנאות. דלטון הייווי (כביש מספר 11 של אלסקה) מתקרב עד 8 קילומטרים מהגבול המזרחי של הפארק, אבל ההגעה ממנו אל הפארק דורשת חציית נהר. כ-1,050 קילומטרים רבועים משטח הפארק והשמורה שייכים לחברות בבעלות ילידי אלסקה. 29,005 קילומטרים רבועים מוגנים ברמת ההגנה המרבית תחת אזור הטבע הבראשיתי שערי האזור הארקטי. רוב השטח מוגדר כפארק לאומי, שבו הציד מותר רק לצורכי קיום. ציד ספורטיבי מותר רק באזורי המוגדרים כשמורה הלאומית.
אקלים
מכיוון שהפארק שוכן כולו מצפון לחוג הארקטי הקיץ (יוני-אוגוסט) קצר וקריר, והחורף (ספטמבר-מאי) ארוך וקשה. הטמפרטורות הממוצעות בקיץ הם סביב 10°C, בעוד שהטמפרטורות בחורף הן סביב 35°C-, כשטמפרטורות מתחת ל-55°C- אינן נדירות (אפילו בלי להתייחס להשפעת הרוח).
מזג האוויר להלן הוא ביישוב בטלס הסמוך
אקולוגיה
יערות הטייגה, המתאפיינים בעצי אשוחית שחורה (Picea mariana), אשוחית לבנה (Picea glauca), וצפצפה, משתרעים עד קו הרוחב 68 צפון. צפונית לקו זה, הזהה לקו פסגות ההרים של רכס ברוקס משתרע שטח קר וצחיח שתואר כ"מדבר ארקטי". כל הפארק שוכן צפונית לחוג הארקטי ולכן במהלך החורפים הארוכים יכולה הטמפרטורה לרדת עד ל-55°C-, אבל מצד שני היא יכולה להגיע לזמן קצר עד ל-32°C בקיץ.
בעלי חיים
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
היסטוריה
נוודים חיו ברכס ברוקס במשך לפחות 12,500 שנים, כשלמחייתם הם צדו את אייל הצפון וחיות בר אחרות. באתר מסה (Mesa site) בערוץ איטריאק (Iteriak Creek) נתגלו עדויות ליישוב בין לפני 11,500 ל-10,300 שנים. באתרים מאוחרים יותר המתוארכים לפני 6,000 שנים, נתגלו חודי אבן, סכיני אבן ומשקולות לרשתות דיג. נתגלו גם עדויות לכלים מתרבות מסורת הכלים הקטנים של האזור הארקטי (Arctic small tool tradition, בראשי תיבות ASTt) מלפני 4,500 שנים. שלב מאוחר בתרבות ה-ASTt, בין לפני 2,500 ל-950 שנים, המכונה "שלב איפואיטק" (Ipuitak phase), תועד בפארק באתר בייטמן (Bateman Site) באגם איטקיליק (Itkillik Lake).
ילידים בני עם האינופיאט (Iñupiat) הופיעו לראשונה סביב שנת 1200 לספירה בחוף והתפשטו לרכס ברוקס, תוך יצירת זהות כשבט הנאנאמיוט (Nunamiut). בני הנאנאמיוט, שנטשו את מרבית יישוביהם המסורתיים לאחר שחלה ירידה דרסטית בכמות איילי הצפון בתחילת המאה ה-20, חידשו את אורח החיים המבודד יחסית לאחר שחזרו להרים בסוף שנות ה-30. שתי הקבוצות האחרונות של נוודים למחצה בעמק התמזגו ב-1949 בעמק נהר אנקטובוק (Anaktuvuk River), ובעשר השנים שאחר-כך הקימו את קהילת אנקטובוק פאס (Anaktuvuk Pass). בני הגוויצ'אין (Gwich'in), שבט מבני האתאבסקים הצפוניים, שחיו באזור ב-1,000 השנים האחרונות, נדדו דרומה בתקופה המודרנית.
אזור פנים אלסקה לא נחקר עד שלהי המאה ה-19, זמן קצר לפני שתגלית הזהב בקלונדייק הביאה מחפשי זהב לאלסקה. בפארק התגלו כמה מחנות של חוקרים ומשלחות סקר. כמה מיזמי כרייה קטנים פעלו באזור בתחילת המאה ה-20, אבל בלא תוצאות משמעותיות.
שמו של הפארק מתוארך לשנת 1929, כאשר חובב הטבע בוב מרשל (Bob Marshall), שחקר את היובל נורת פורק (North Fork) של הנהר קויוקוק (Koyukuk River), נתקל בצמד הרים (פריג'יד קראגס (Frigid Crags) והר בוריאל (Boreal Mountain)) ששכנו משני צדי הנהר. הוא כינה פתח זה "שערי האזור הארקטי". מרשל שהה כמה שנים ביישוב וייסמן (Wiseman) בשנות ה-30 המוקדמות, וב-1933 הוציא לאור את הספר "הכפר הארקטי" (Arctic Village), ובו תיאר את המקום. בשנות הארבעים הציע הסופר והחוקר אולאוס מורי (Olaus Murie) לשמר את אדמות אלסקה.