cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנאלדו מוויאנובה
הגותו הדתית
אחרי שסיים ללמד רפואה במונפלייה הקדיש ארנאלדו יותר ויותר זמן ולהט בקידום דעותיו הדתיות הרדיקליות. במשך הזמן חיבר מספר רב של ספרים והצטייר, כדברי אנטואן קאלווה, כ"אישיות רוחנית יצרית". בעת ששימש רופא, יועץ ודיפלומט בחצרות של שליטים ואפיפיורים, ניסה לרכוש את תמיכתם בהשקפותיו הנבואיות בגבול האידיאלוגיה הקתרית.
נבואות אפוקליפטיות
אחרי שהיה תלמידם של מטיפים דומיניקנים ושל רמון מארטי (רמון מארטן), מורו לעברית, אחרי שנות ה-90 של המאה ה-13 הושפע ארנאלדו במיוחד על ידי הנזיר הפרנציסקני פייר דה ז'אן אוליבי (או ז'אן אולייה, Olieu) שהטיף למנהגי העוני של מסדרו. ארנאלדו כתב אז פירושים לאפוקליפסה Expositio super Apocalypsi (1292) שבישרו את בואו הקרוב של אפיפיור מלאכי שמחד יתקן את הכנסייה ומאידך את ביאת האנטיכריסט. דעותיו אלה גרמו לנתק בינו לדומיניקנים וקרבו אותו ל"אחים המינורים" - הפרנציסקנים.
הסכסוך עם הסכולסטיים מפריז
בשנים 1299-1300, נשלח ארנאלדו על ידי מלך אראגון, חיימה השני, כשגריר לפריז בחצרו של פיליפ היפה כדי לדון עם הצרפתים בנוגע לשליטה על ואל ד'אראן. בעת שהותו בפריז, שוחח ארנאלדו עם חברי הפקולטה לתאולוגיה על ספרו "על ביאת האנטיכריסטוס" (De adventu antechristi, 1288), שבו ניבא שינויים מרחיקי לכת לאחר ביאת האנטיכריסטוס בעתיד הקרוב - בשנת 1378. בעת שהתכונן לנסוע לטולוז, נעצר ארנאלדו על ידי קצין הפקולטה לתאולוגיה על אף מחאותיו שלו ושל הארכיבישוף מנרבון, ז'יל אסלן. נחשד ב"נבואות שקר", נטען שביקש להוכיח שהופעת האנטכריסטוס תחסל את ממסדו של ישו, של השליחים ושל האפיפיורים. עם זאת קשריו ההדוקים עם אנשים בתפקידים בכירים, במיוחד עם יועץ המלך, ידידו, גיום דה נוגארה, איפשרו למחרת את שחרורו ממעצר, תמורת ערבות בשווי 3,000 לירות. התסבוכת אליה נקלע נפתרה כשנאלץ לחתום על רשימת נקודות שנויות במחלוקת (temerarie assertos) שהוכנה על ידי הפקולטה הפריזאית. הצרות עם אנשי הסכולסטיקה השכלתנית בפריז הדפו אותו עוד יותר אל המחנה היריב שדרש רפורמה עמוקה של הכנסייה.
סניגור הבגיניות ו"הרוחניים" הפרנציסקנים
בשנת 1302 קרא המלך חיימה שני לארנאלדו לקטלוניה כדי לשמש שוב כרופא בחצר המלוכה. שם התפלמס ארנאלדו עם הדומיניקנים מז'רונה ונאלץ לפנות לעזרת האפיפיור בנדיקטוס האחד עשר. הוא כתב לו איגרת שבה הגן על עניינם של ה"רוחניים" הפרנציסקנים. בשנת 1304 הציג השקפותיו בפני כינוס של הכנסייה בפרוג'ה. נידון בשנת 1304 לשנת מאסר. אחרי מות האפיפיור בפרוג'ה באותה שנה 1304, נמלט ארנאלדו לחצרו של פדריקו השלישי, מלך סיציליה, מגן ה"רוחניים". מלך זה העריץ אותו וכינה אותו "אפלטון החדש". ארנאלדו הקדיש לו את ספרו האחרון "Allocutio christiani (1310) ובו הסברים על חובותיו של מלך נוצרי. אחרי מות האפיפיור בוניפציוס השמיני נבחר לתפקיד הרם קלמנס החמישי, ידיד ותיק של ויאנובה, שאיפשר לו כמה בשנים של שלווה (1309-1305). יש סבורים שבתקופת שהותו בנאפולי פקד ארנאלדו את בית הספר המפורסם לרפואה שב סלרנו, וכמו כן ביקר בבולוניה ובפירנצה.
ב-1305 שב ארנאלדו לקטלוניה כדי לשמש למלך חיימה כרופא, כיועץ ושגריר. אז כתב טקסט שבו תמך בבגיניות Informatio Beguinorum, ושמשך אחרי מותו, ב-1316, גינוי מצד האפיפיור. אחד המקורות להשקפותיו הרדיקליות נבעו ישירות מהספר של אבן סינא שהוא תרגם מערבית ללטינית בשנת 1306 - De viribus cordis. היוקרה שממנו נהנה אפשרה לו להתערב בסוגיות כמו זו של משפט הטמפלרים וההכנות למסעות צלב (בכך נתמך על ידי תלמידו רמון לול שהחל משנת 1287 שורה של מסעות כדי לשכנע מלכים ואפיפיורים בצורך ברפורמה של הכנסייה ובנחיצותו של מסע צלב).
ב-1308 נשלח כשגריר של חיימה השני בחצרו של האפיפיור קלמנס החמישי (1314-1305) שמושבו היה באביניון. קלמנס החמישי הצרפתיסבל תכופות מכאבי בטן, דימומי אף ומצבי חום ולכן העריך מאוד את הרפואה. בעצתם של ארנאלדו וז'אן ד'אלה (d'Alais), בשנת 1309 הוציא בולות שבהן קבע את תוכניות הלימודים באוניברסיטת מונפלייה, כולל לימודי הרפואה. כמו כן שכנע את האפיפיור לשפר את מעמדם של הנזירים ה"רוחניים". כעבור זמן קצר שוב נסע ארנאלדו לסיציליה בחצר בטרינקריה, שם ביקש ממנו פדריקו השלישי לפרש לו חלום ולענות לספקותיו לגבי מקורה האלוהי של התגלות הדת. פדריקו תכנן מסע צלב ובמטרה זו שלח את ארנאלדו לאביניון. ארנאלדו פגש שם את רוברטו, בנו של קרלו השני לבית אנז'ו, שהכתיר עצמו זה עתה כמלך נאפולי. עם מלך זה (1343-1309) מצא ארנאלדו תמימות דעים בסוגיות רבות.
ב-1309 ביקר שוב בפריז שם נעצר מיד והושלך לכלא באשמת כפירה, בגלל ספרו "De fine mundi" (על סוף העולם). הואשם שמבשר את סוף העולם, שהחיה את המגיה המילולית של הגנוסטיקנים, שעסק בנקרומנטיה ועם האלכימיה, ושניהל קשרים עם השטן. צרמה במיוחד הצהרתו כי שירותו ומעשי החסד של רופא שווים יותר מתפילות הכמרים ואפילו מהמיסה הקדושה. שוחרר למחרת על בהתערבות ידיד. משפטו התקיים בנוכחות בישוף. ספרי פילוסופיה שלו נידונו לשריפה בפומבי. ארנאלדו ניסה לרכך את לב האפיפיור קלמנס החמישי, ושלח לו גרסה מתוקנת של הספר Semita semitae אבל בית הדין דאג לשלוח לאפיפיור את הגרסה המקורית שנחשבה לכפירה. האפיפיור הורה לאסור אותו שוב. בדיון חשאי נכפה עליו להודות בשגיאותיו. המלך פיליפ הרביעי והאפיפיור הרשו לו בהמשך לעזוב את צרפת. לפי הזמנת רוברטו הראשון, מלך שנודע בתמיכתו במלומדים וב"רוחניים", נסע ארנאלדו בשנת 1311 לנאפולי. תחת חסות המלך מנאפולי הוקמו scriptoria בנאפולי, בברצלונה, בוולנסיה, במסינה וכנראה בפלרמו ובקטניה, שבהן התפתחו קהילות שאימצו את דעותיו של ארנאלדו. האפיפיור קלמנס החמישי שכבר טופל על יי ארנאלדו בשנת 1306 בעיר בורדו, מחל לרופא על "שגעונותיו" התאולוגיים ופנה שוב לעזרתו. ארנאלדו מיהר לצאת לאביניון לראותו כשהוא מילא גם שליחות דיפלומטית. הוא הפליג ממסינה בספינה אך מת בדרך ב-6 בספטמבר 1311, כשהאונייה שבה נסע טבעה קרוב לנמל ג'נובה. קברו נמצא בטירת מונטאלבנו אליקונה במסינה בסיציליה. המצבה נתגלתה בשנת 1969
שלוש שנים אחרי מות האפיפיור קלמנס החמישי החליט האינקיזיטור של טרגונה לרענן את גינוי דעותיו. במיוחד נפסלו 14 עקרונות של השקפתו, בתוכם 4 הבאים:
חיים פרטיים
ביולי 1305 ערך ארנאלדו את צוואתו בפני נוטריון בברצלונה. הצוואה נתגלתה בארכיון הספרדי של קתדרלת ולנסיה. הוא הוריש דרכה לאשתו אנייס נדל"ן ונכסים אחרים בעיר מונפלייה. הוא השאיר לרשות "קהילת החוזרות בתשובה החדשות" שליד המנזר הדומיניקני של מונפלייה את הבתים שהשכיר לה. הוא דאג גם לעתידה הכלכלי של בתו שהייתה נזירה בוולנסיה. כמו כן את הספרייה התאולוגית שלו השאירה למנזר הקרטוזיאנים "סקאלה דאי" ביישוב לה מוררה דה מונסאן באזור טרגונה שבקטלוניה ונתן זכות לשלושה אנשים לעיין בה, ביניהם אחיינו פדרו דה וילאנובה.
מורשתו
ספריו הרוחניים של ארנאלדו דה ויאנובה הוקעו על ידי האינקוויזיציה, בעוד שספרי הרפואה שלו זכו להערכה ולבאורים רבים. יחד עם רמון לול נחשב ארנאלדו לאבי הספרות בקטלאנית. דמותו כמלומד מגויס הייתה לדגם בדומה לעוד אינטלקטואלים אחרים בתקופות הבאות. ארנאלדו דה ויאנובה הצטיין כאיש מדעים רציונליסטי, מוכשר במלאכת הרפואה, כפי שנודעה באותם הימים, וכאדם מעורב בלהט במחלוקות המוסריות והדתיות של זמנו. עם תלמידיו וידידיו נמנו רמון לול, איש פלמה דה מיורקה ופדרו ד'אפונו.
בתחום הרפואה ומדעי בטבע תרם ארנלדו דה ויאנובה תרומות רבות. בין היתר תיאר את הפחמן חד-חמצני CO, גז רעיל שנוצר למשל תוך כדי שריפת העץ. מיחסים לו גם את השימוש באלכוהול הרפואי, "מי האש של מאסטר ארנלדו" ( Eau ardente ,לימים "מי חיים" Eau de vie כמעין מחטא או מטהר. הוא ייצר אותו על ידי זיקוק היין וייחס לו תכונות של "ריפוי הרעלות, טיהור בית החזה, הארכת חיים, ושימור הנעורים" ייחסו לארנאלדו את ייצור "היינות המתוקים הטבעיים" הראשונים שבדרום צרפת על ידי הוספת האלכוהול ליין.
מהדורות כתביו
מהדורה מקיפה יותר היא זו של טאורלוס בבזל בשנת 1585 מלווה בביוגרפיה של המחבר.
ספרי רפואה נחשבים אותנטיים
לפי פניאגווה ה ספרים הבאים הוערכו כאותנטיים
פניאגווה מציג עוד רשימה של 14 ספרים המשוערים כאותנטיים:
ו-12 ספרים המשוערים כ"אפוקריפים" - כולל Liber de vinis (ספר היינות), Tractatus de venenis ועוד-26 ספרים הנחשבים בוודאות לאפוקריפים: כמו Flos florum, Rosarius philosophorum ו- 8 ספרים שזהות מחבריהם האמיתיים נקבעה.
קישורים חיצוניים
"Arnaldo Da Villanova medieval physician (1235-1311) A first approach "Giornale italiano di nefrologia 18.02.2016 Vol. 15. New York: Robert Appleton Company 1912 2009 on line לפי 1896–1897 Annuaire Berauld Henri Sculard Maitre Arnaud de Villeneuve, médècin, alchimiste et philosophe provençal, Bulletin de l'Association pp.210-230 1966, 2, Guillaume Budé Jaume Mensa, Sebastià Giralt ''Who is Arnau de Vilanova? Arnau DB. Corpus digital d'Arnau de Vilanova 2013 '' Arbre d'or, Cortaillod, Suisse 2003
דרור מרמור
דרור מרמור (נולד ב-27 באוגוסט 1973) הוא עיתונאי ישראלי. החל מאוקטובר 2021 מכהן כסגן עורך העיתון הכלכלי גלובס. במרץ 2020 מונה לעורך הנדל"ן בקבוצת ידיעות אחרונות (כלכליסט, ממון, ynet כלכלה). בעבר היה עורך מוסף הנדל"ן של גלובס וכתב שוק ההון והנדל"ן במעריב. בקיץ 2018 מונה לעורך האתר המערכתי של "מרכז הנדל"ן" וכמו כן שימש פרשן כלכלי וכותב טור בעיתון מקור ראשון.
דרור בעל תואר ראשון בכלכלה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב ובית ספר כותרת, ותואר שני במינהל עסקים (MBA) עם התמחות במימון מאוניברסיטת בר-אילן. מרמור מרצה בהקריה האקדמית אונו בקורס סיכוני נדל"ן. בעבר לימד אסטרטגיות בשיווק נדל"ן במכון פישמן של האוניברסיטה העברית, בתוכנית להב - פיתוח מנהלים באוניברסיטת תל אביב ועוד.
סויוז 38
סויוז 38 (ברוסית: Союз-38) הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-18 בספטמבר 1980 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: יורי רומננקו וארנלדו טאמאיו מנדס (קובה). טאמאיו מנדס ארנלדו היה הקוסמונאוט הקובני הראשון. החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור השמינית. העגינה בוצעה ב-19 בספטמבר לתא העגינה הקדמי. לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו באותה העת לאוניד פופוב וואלרי ריומין. במשך כשבוע ביצע הצוות, שמנה ארבעה אנשים, מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
ב-26 בספטמבר 1980 נכנסו הקוסמונאוטים לתא החללית, התנתקו מתחנת החלל, וחזרו לכדור הארץ.
שבעת המינים
שבעת המינים, או "פירות שנשתבחה בהם ארץ ישראל", הם שבעה מיני גידולים המוזכרים בפסוק בספר דברים המתאר את הפוריות החקלאית של ארץ ישראל:.
חוקר המקרא אביתר כהן שיער שכל אחד משבעת המינים קשור בעונת השנה החקלאית המתאימה לעונות הרשומות בלוח גזר.
לארבעה צמחים מתוך השבעה יש שמות ייחודיים לתיאור איסוף היבול שלהם:
מאפייני שבעת המינים
המשותף למינים אלו הוא היותם ניתנים לשמירה לפרקי זמן ארוכים. משום כך ניתן להסתמך עליהם כמקור קבוע של מזון בחודשים שאין בהם תוצרת חקלאית טרייה. מינים אלו מבשילים לאורך השנה, החל מהבשלת החיטה באביב ועד הבשלת הזית והתמר בראשית הסתיו. סדר הופעתם בפסוק הוא הפוך מסדר הבשלתם.
שבעת המינים במקורות
שבעת המינים שימשו גם סמלים לפריון ולשפע: "אשתך כגפן פוריה", "בניך כשתילי זיתים", "צדיק כתמר יפרח" ועוד.
אין ספק שאזכורם השכיח של 'שבעת המינים' במקרא כגידולים חקלאיים מעיד על מרכזיותם כגידולי יסוד בכלכלת הארץ ומשקף את חשיבותם בסל המזונות המקראי. דומה שסדרם בפסוקים אינו מקרי: הם נזכרו על פי סדר חשיבותם וסדר הבשלתם. מבין הדגניים: ה'חיטה' היא הראשונה בחשיבותה ואחריה ה'שעורה'. מבין עצי הפרי הבכורה הייתה ל'גפן' ולמוצריה, לאחר מכן ה'זית', ה'תאנה' וה'רימון'. אלו הם גם הגידולים שבויתו לראשונה על ידי האדם. גידולים אלה מתאפיינים בתוצרי מזון בעלי חיי מדף ארוכים.
ביכורים
ההלכה קובעת כי את מצוות הביכורים אין לקיים אלא בפירות שבעת המינים. חז"ל למדו זאת מהפסוק: ולקחת מראשית כל פרי האדמה. מ"ם זו באה למעט, שרק חלקם של הפירות ראויים למצוות הביכורים, ולא כולם. הפירות הראויים הם איפוא שבעת המינים בלבד.
חג הסוכות
שימוש רב נעשה בעץ התמר בחג הסוכות; ענפי התמר הסגורים - הלולבים משמשים למצוות נטילת ארבעת המינים. הענפים הפתוחים והרחבים משמשים לסיכוך הסוכה. כאשר שבו ישראל מגולת בבל, קרא להם נחמיה לקיים את מצוות הסוכה:.
נהגו רבים לתלות את פירות שבעת המינים בסוכה. ובשל"ה כתוב "ראוי ליפות הסוכה בקרמינין וסדינין ולתלות בה פירות חשובים, וכל המרבה הרי זה משובח".
ט"ו בשבט
מתקופת האר"י, השתרש כמעט בכל תפוצות ישראל המנהג לאכול בט"ו בשבט מפירות שבעת המינים שנתברכה בהם ארץ ישראל, זאת כסמל ליום הנקרא בלשון חז"ל "ראש השנה לאילן". בבתי ספר וגני הילדים במגזרים השונים, מהווה הוראת נושא שבעת המינים, חלק מהמערך הלימודי העוסק בענייני ט"ו בשבט.
ברכות הנהנין על שבעת המינים
פירות שבעת המינים נחשבים לחשובים יותר מפירות אחרים. מכיוון שכך, חלק ניכר מברכות הנהנין על המזון כפופות לחשיבותם וקדימותם של פירות שבעת המינים. סימן לברכות וסדר קדימותן ניתן באמצעות ראשי התיבות המג"ע א"ש.
רק לאחר מכן מגיעות הברכות על מאכלים שאינם משבעת המינים:
ברכה אחרונה
גם לגבי ברכה אחרונה יש התייחסות מיוחדת לשבעת המינים. כאשר על לחם מברכים 4 ברכות של ברכת המזון, על שבעת המינים מברכים ברכה אחת מעין שלוש שמזכירה את עיקר ענייני ברכת המזון, על כל שאר הפירות מברכים את הברכה הפשוטה יותר בורא נפשות.
ההלכה מבדילה בין שבעת המינים שגדלו בארץ ישראל לבין אלו שגדלו מחוצה לה. כאשר הפירות הם משבעת המינים תוצרת הארץ נוסח הברכה הוא "על הארץ ועל פירותיה". כאשר הם מחו"ל הנוסח הוא "על הארץ ועל הפירות". כעין זה לגבי יין. על יין תוצרת הארץ הניסוח הוא "על הארץ ועל פרי גפנה", ואילו על יין חו"ל "על הארץ ועל פרי הגפן".
שבעת המינים כמוטיב קישוטי
שבעת המינים מיוצגים כמוטיב קישוטי במקומות שונים. פסיפסים של בתי כנסת רבים שנחשפו, כוללים ציור של שבעת המינים או חלקם. בבית הכנסת הקדום בבית אלפא כלל הפסיפס את שבעת המינים, ובבית הכנסת בכפר נחום הם נחקקו על אפריזים קישוטיים. מאז ועד היום משמשים שבעת המינים מרכיב בולט בוויטראז'ים וביצירות אמנות אחרות.
לעיתים כלל השימוש במינים כמוטיב קישוטי מין אחד בלבד. על מטבעות ישראליים רבים מתקופות שונות הוטבעו שיבולי חיטה, ענפי זית וגפן, רימונים, ענבים ותמרים, עצי דקל וקרני שפע עם שבעת המינים. סמל מדינת ישראל כולל ענפי זית לצד המנורה.
יהודים רבים משתמשים בכרזות מאוירות או מצולמות של שבעת המינים לקישוט סוכתם בחג הסוכות, אחרים נוהגים לתלות פרי משבעת המינים בסוכתם. בשנות האלפיים, מיוצרים פירות נוי סינתטיים דמויי שבעת המינים לקישוט הסוכות.
בשנת 1926 נקבע סמל מכון וולקני לפי ציורו של אהרון הלוי (1887 - 1957) שבו מצוירים שבעת המינים.
שיר ערש
שיר ערש הוא שיר המושר באוזני ילדים לפני השינה, ונועד להרדימם.
מאפיינים
שירי ערש שייכים לסוגה של שירים המהווים חלק מפולקלור עממי, הם עוברים מדור לדור ונחרתים כחוויית ילדות וכזיכרון נוסטלגי עליו מתרפקים ברגעי געגועים. הדימוי הקלסי שלהם מוכר בתמונת האם המנדנדת את ילדה בעריסתו ושרה לו בקול שקט ונוגה, כאשר הקצב של השיר מותאם לקצב תנועתה של העריסה או של התינוק המעורסל בזרועות אמו/אביו.
שירי ערש מאופיינים בנימה רגשנית ובמילים החוזרות על עצמן ומבטאות עצב קיומי וחרדת ההורה לשלום ילדו ולהרגעת פחדיו. בהיותם חלק מהתרבות העממית, יש בהם מאפיינים אחרים המושפעים מהאירועים המתרחשים סביב, וכוללים מסרים שונים הקשורים אל יחסי הילד עם ההורה ועם החברה סביבו. מאפיינים כאלה מצויים בשירי הערש העבריים לדורותיהם:
קן הקוקייה
קן הקוקייה (באנגלית: One Flew Over the Cuckoo's Nest) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1975 בבימויו של מילוש פורמן ובכיכובם של ג'ק ניקולסון ולואיז פלטשר. הסרט מבוסס על ספר באותו שם שנכתב ב-1962 בידי קן קיזי, פעיל אנטי ממסדי בארצות הברית, וצולם בבית-חולים במדינת אורגון, במקום שעליו נכתבה עלילת הספר.
העלילה מתרחשת בבית חולים פסיכיאטרי ונסובה סביב אדם שאושפז לאבחון והסתכלות ופוקח את עיני המאושפזים האחרים לעוולות שמתבצעות בהם בשם הפסיכיאטריה. הסרט תוקף את הפרקטיקות הפסיכיאטריות, ומציג אותן ככלי ציני לדיכוי ואף לענישה. הסרט עורר תשומת לב רבה וגרם לשינוי מהותי ביחס הציבור כלפי נושאים הקשורים בפסיכיאטריה, כמו אשפוז כפוי, לובוטומיה וטיפול בנזע חשמלי.
הסרט הפך לסרט פולחן ונבחר בשנת 1998 לאחד ממאה הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע האמריקאי.
עלילה
רנדל פ. מק'מרפי (ג'ק ניקולסון), אסיר המרצה עונש קצר ב"חוות עונשין" על עבירת אונס קטינה, מתקשה לקבל מרות ומסתבך שוב ושוב בעבירות משמעת, מועבר לצורך הערכה ואבחון למוסד טיפולי לחולי נפש אף שאין בהתנהגותו סממנים של מחלת נפש. מק'מרפי מקווה שבכך יימלט מהעבודה הקשה בחווה ויסיים את ריצוי עונשו בנינוחות בין כותלי המוסד.
האחות האחראית היא מילדרד רטשד (לואיז פלטשר), אשת ברזל קשוחה ובלתי מתפשרת המשליטה את מרותה במחלקה באמצעים של טרור פסיכולוגי סמוי. מק'מרפי מתגלה כטיפוס מרדן שאינו מוכן לחיות על פי חוקי המוסד הקשוחים, ונכנס תכופות לעימותים עם רטשד. הוא אינו נוטל את התרופות כמו כל שאר החולים, מארגן הימורים על סיגריות בחדר הרחצה, ואף גונב את האוטובוס של הסעת החולים הקלים, ובורח עם כל חולי המחלקה למסע דיג. מק'מרפי מתיידד עם אינדיאני גבה קומה המאושפז במחלקה, "צ'יף", המתחזה לחרש-אילם, (בספר הוא דמות המספר) ומנסה לשכנע אותו לשחק כדורסל.
בהמשך דורש מק'מרפי מהאחות רטשד לשנות את לוח הזמנים כך שהמאושפזים יוכלו לצפות בוורלד סיריס בבייסבול, אך היא מסרבת לשנות את הנהלים, וכתגובה משדר מק'מרפי את המשחק כביכול לחבריו, כאילו הוא צופה בטלוויזיה במשחק האמיתי, ומלהיבם כאילו צפו במשחק. באחד הכינוסים של המחלקה לדיון קבוצתי, המנוהלים בידי רטשד, אחד המאושפזים, צ'סוויק, מקבל התמוטטות עצבים בגלל הגבלת הסיגריות מצידה. מק'מרפי שובר את חלון חדר האחות ולוקח חבילה של קופסאות סיגריות עבורו כדי להרגיעו. צ'סוויק נלקח לאגף אחר, ומק'מרפי מכה את אחד הסניטרים בגלל היחס כלפי צ'סוויק. הסניטר משתלט עליו, אך אז הצ'יף בא לעזרת מק'מרפי. השלושה מועברים לאגף אחר, ומקבלים בו טיפול באמצעות נזע חשמלי כעונש. בחדר ההמתנה מגלה מק'מרפי כי הצ'יף שומע ואינו אילם, אלא מעמיד פנים, ושניהם מתכננים בריחה לקנדה.
מק'מרפי חוזר למחלקה ומזמין את חברתו קנדי (כנראה פרוצה) כדי שתעזור לו לברוח. הם משחדים את השומר, משכרים אותו ועורכים יחד מסיבה במחלקה, כשכל שאר החולים משתתפים בה. הם לוקחים את המפתחות מהשומר ופותחים את החלון, אך ברגע האחרון, מק'מרפי מסייע לבילי לשכב בפעם הראשונה עם קנדי באחד התאים. מק'מרפי נרדם, לא מצליח לברוח כמתוכנן, בבוקר מגיעה האחות רטשד ומוצאת את בילי במיטה עם קנדי. רטשד מאיימת על בילי כי תספר על המקרה לאמו, ובילי בתגובה נכנס להתקף חרדה ומתאבד. האחות רטשד מנסה לחזור לשגרה, אך מק'מרפי מתנפל עליה בזעם ומנסה לחנוק אותה. ברגע האחרון מצילים אותה עובדי המחלקה ומשתלטים על מק'מרפי, והוא מועבר לאגף אחר.
הצ'יף ממתין למק'מרפי במחלקה, לבריחה כמתוכנן אך כשהוא חוזר, מגלה הצ'יף שהאיש שחזר אינו האדם שהכיר, כיוון שעבר בינתיים לובוטומיה והפך ל-"צמח" חסר תגובה. הצ'יף לא מוכן להשאיר אותו במחלקה במצב כזה, חונק אותו למוות בכרית, עוקר את מערכת המים הקרים מהרצפה, מנפץ עמה את החלון ונמלט לבדו מבית החולים, לקול תרועת המאושפזים הנלהבים.
פרסים
"קן הקוקייה", זכה ב-5 פרסי אוסקר, עבור הסרט, השחקן, השחקנית, הבמאי והתסריט המעובד הטובים ביותר; בכך, הפך הסרט לשני בתולדות פרס אוסקר שזוכה בכל חמשת הפרסים הגדולים. קדם לו רק "זה קרה לילה אחד" (1934), ולאחריו הגיע להישג דומה רק "שתיקת הכבשים" (1991).
כמו כן, הסרט זכה בשישה פרסי גלובוס הזהב והוא הסרט הראשון בתולדות גלובוס הזהב, שזוכה בכל 5 הקטגוריות הנחשבות ביותר - (הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר).
בנוסף, הסרט זכה בשישה פרסי באפט"א.
אורי זליגסון
אורי זליגסון היה פרופסור להמטולוגיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר שבאוניברסיטת תל אביב, מנהל המכון לחקר קרישת הדם על שם עמליה בירון של אוניברסיטת תל אביב והמרכז הרפואי שיבא וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
הוריו, ד"ר ארנסט ולילי זליגסון, עלו לארץ ישראל מגרמניה בראשית 1934 ביחד עם אחיו ואחותו המבוגרים ממנו, ואורי זליגסון היה הראשון במשפחה שנולד בארץ. אביו היה דור שלישי של עורכי-דין בתחום הפטנטים, היה ממניחי היסודות לחוק הפטנטים בישראל ולימד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. אורי זליגסון נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון שלווה. בשנים 1954–1957 שירת בצה"ל, עבר קורס קצינים וקורס קציני מודיעין, וייצג את ישראל בוועדת שביתת הנשק ישראל-לבנון-סוריה.
בשנים 1957–1963 למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה וב-1965 קיבל את התואר דוקטור לרפואה. בשנים 1965–1970 התמחה בהמטולוגיה וברפואה פנימית בבית החולים תל השומר. במלחמת ששת הימים פיקד על בית חולים שדה בסיני. בשנים 1970–1972 שהה כבתר דוקטורנט בקרישת הדם באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס. בשובו לישראל בשנת 1972 הקים במרכז הרפואי שיבא בתל השומר את המרכז הלאומי לחולי המופיליה ומונה לסגן מנהל המרכז הרפואי. במסגרת הנהלת המרכז הרפואי הוא הקים את ועדת הלסינקי הראשונה בישראל. במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה כירורגית בציר עכביש ותעלת סואץ, ולאחר מכן מונה למפקד גדוד רפואה בדרגת סגן-אלוף במילואים ושירת בתפקיד עד 1983. בשנים 1979–1993 עמד בראש המכון ההמטולוגי בבית החולים איכילוב. ב-1993 הקים את המכון לקרישת הדם ואת החטיבה להמטולוגיה במרכז הרפואי שיבא בתל השומר, וב-2004 הקים את מכון עמליה בירון בשיתוף הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר ואוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו עד לפרישתו ב-2017.
החל מ-1966 לימד בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב. הוא מונה ב-1977 לפרופסור חבר וב-1982 לפרופסור מן המניין. שימש כסגן דיקן הפקולטה לרפואה ועמד בראש בית הספר ללימודי המשך ברפואה. שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת מדינת ניו יורק בסטוני ברוק, במכון המחקר סקריפס בסן דייגו, קליפורניה, באקדמיה ההולנדית למדעים, בבית החולים מאונט סיני בניו יורק ובאוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
בשנת 1998 מונה לאחד מחמשת כותבי ועורכי המהדורה השישית של ה-Textbook החשוב בהמטולוגיה Williams Hematology, היה שותף לכתיבה ולעריכה של המהדורה השביעית ועד פטירתו שקד על המהדורה השמינית.
אורי זליגסון היה נשוי לחני, שמנהלת בהתנדבות את ארכיון תיאטרון הבימה, להם שלושה ילדים ושמונה נכדים. בתו, פרופסור יעל הנקין מהחוג להפרעות בתקשורת באוניברסיטת תל אביב ומנהלת המכון לשמיעה ודיבור בשיבא בתל השומר. בנו גבי, לשעבר מנכ"ל חברות ההייטק "נובה" ו"קורנית דיגיטל". בנו דן הוא מהנדס מחשבים. נפטר ב-29 בינואר 2022, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי "מנוחת עולם" בנתניה.
החסר התורשתי בפקטור 11
חסר תורשתי בפקטור 11 בא לידי ביטוי בדימום מוגבר בעיקר בעקבות פעולות כירורגיות שונות. זליגסון מצא שכ-9% מהאשכנזים נושאים גנים שעברו מוטציה וגרמו לחסר הפקטור. כתוצאה מגילוי שכיחות גבוהה זו נערכים ברחבי תבל מבחני מעבדה לאיתור החסר בכל יהודי אשכנזי שעומד לפני ניתוח. זליגסון ועמיתיו גילו שאחת משתי המוטציות הגורמות למחלה באשכנזים מצויה גם אצל יהודים יוצאי עיראק. באמצעות אנליזות DNA הם גילו שמקור המוטציה באדם שחי לפני 2500 שנה בתקופת גלות בבל. הדבר הוכיח חד-משמעית שקיימת קרבה גנטית בין העדות הללו והפריך את הטענה שמוצא האשכנזים הוא מהכוזרים או ממוצא אחר הם גם גילו שחסר בפקטור 11 אינו מגן על החולים מפני אוטם שריר הלב, אך מגן עליהם בפני שבץ מוחי.
מחלת התרומבאסתניה ע"ש גלנצמן והאינטגרין αllbβ3 בטסיות הדם
טסיות הדם מצטברות במקום בו כלי הדם נפרץ ואוטמות אותו. מאידך, כאשר התהליך מושרה על ידי התבקעות רובד של אתרוסקלרוזה בדופן העורק, הצטברות הטסיות עלולה לגרום לסתימה מוחלטת של העורק כמו בחולים עם אוטם מוחי או אוטם שריר הלב. הטסיות נצמדות לפיברינוגן המחבר ביניהן. התרומבאסתניה על-שם גלנצמן היא מחלה גנטית נדירה שבה יש חוסר או שיבוש בפעילות הקולטן של הפיברינוגן, שהוא אינטגרין αllbβ3, דבר המתבטא בנטייה חמורה לדמם. זליגסון גילה שהתרומבאסתניה מצויה בישראל בעיקר אצל ערבים ויהודים ממוצא עיראקי. נמצאה מוטציה אחת האחראית למחלה בקרב ערבים ושנייה בקרב יהודים עיראקים ופותחה שיטה לאבחון המחלה שמאפשרת ביצוע אבחון טרום-לידתי שלה . מחקרים אלה תרמו לפיתוח תרופות נוגדות קרישה שבולמות את האינטגרין αllbβ3 ונמצאות בשימוש רחב בחולים עם אוטם בשריר הלב.
החסר המשולב בגורם קרישה 5 ו-8 וגילוי מנגנון חדש למחלות תורשתיות
זליגסון בשיתוף עם חוקרים מאוניברסיטת מישיגן (ויליאם ניקולס ודייוויד גינצבורג) חקר מחלה נדירה שבה קיים חסר משולב בגורמי קרישה 5 ו-8. הגן המקודד את ייצור גורם הקרישה 5 מצוי בכרומוזום 1, בעוד שהגן המקודד את ייצור גורם הקרישה 8 מצוי בכרומוזום X. למעלה מארבעים וחמש שנה לא היה ידוע מנגנון המחלה והחוקרים תהו כיצד אפשרי הדבר שישנה מחלה אוטוזומלית רצסיבית שחסרים בה שני גורמי קרישה שהגנים שלהם ממוקמים על כרומוזומים שונים. זליגסון ועמיתיו בחנו את ה-DNA של עשר משפחות חולים ישראלים בהן נמצאה המחלה וגילו שהגן המוטנטי האחראי למחלה מצוי בכרומוזום 18;
התברר שזהו גן מקודד "חלבון הובלה" (LMAN1) אשר מעביר את גורמי הקרישה 5 ו-8 מאברון אחד של התא (רשתית תוך-פלזמית) לאברון שני (מערכת גולג'י) בדרכם אל מחוץ לתא. הייתה זו הפעם הראשונה בעולם הרפואה שתוארה מחלה גנטית שאינה קשורה לייצור החלבון החסר בגופם של החולים, אלא להובלה של חלבון בתוך התא. חמש מעשר המשפחות הישראליות מקורן מהאי ג'רבה שבתוניסיה, בו התקיימה קהילה יהודית מאז ימי הבית השני. בחמש המשפחות הללו נמצאה מוטציה שמקורה באב קדמון.
בשנת 2004 גילה צוות החוקרים מאוניברסיטת מישיגן ומישראל גן נוסף (MCFD2) שמוטציות המצויות בו גורמות אף הן למחלה. התברר שהחלבונים MCFD2 ו- LMAN1 עוברים אינטראקציה שמאפשרת את הובלתם של גורמי הקרישה 5 ו-8 בתוך התא. בכך ניתן הפתרון השלם לחידה רבת השנים.
קרישיות היתר של הדם מנקודות מבט קליניות ומולקולריות
בעשורים האחרונים התברר שיש מצבי קרישיות יתר תורשתיים שאחראיים לתרומבוזות ורידיות. הפגמים הגנטיים הגורמים לכך הם החלבונים המשמשים כבלמים של קרישת הדם. זליגסון היה הראשון שגילה חסר מולד קשה בפרוטאין C, שהוא אחד מבלמי קרישת הדם החיוניים, בתינוק למשפחה ערבית שנפטר מתרומבוזות מפושטות בכלי הדם זמן קצר לאחר היוולדו. בעוד שחסר פרוטאין C נדיר יחסית, קיימים שני ליקויים גנטיים שכיחים שגורמים לקרישיות יתר של הדם, ליקוי בגן לפרותרומבין בעמדה G20210A וליקוי בגן לפקטור V-שנקרא על שם ליידן. כל אחד מהליקויים קיים בשכיחות של כ-5% באוכלוסיות לבנות אך לא באוכלוסיית המזרח הרחוק ובאפריקאים. באנליזות DNA זליגסון וחבריו גילו שמוצאם של כל הלוקים בפקטור V ליידן מקורם באב קדמון שחי לפני כ-24,000 שנה וכל הלוקים במוטציה של הפרותרומבין מקורם באב קדמון שחי לפני כ-21,000 שנה.
בסקרי אוכלוסיות בישראל מצאו זליגסון ושותפיו למחקר, ששני הליקויים הגנטיים נדירים מאוד בקרב יהודים ממוצא תימני, ושהליקוי הגנטי מסוג פקטור V-ליידן, נמצא אצל 15% מהערבים.
נמל התעופה הבין-לאומי הונג קונג
נמל התעופה, שנבנה כתחליף לנמל התעופה ההיסטורי של הונג קונג - "קאי טאק", נפתח לפעילות מסחרית בשנת 1998 והוא מהווה מרכז אזורי לתעבורה אווירית הן לנוסעים והן למטען. זהו נמל מעבר מקובל לנוסעים ליעדים בסין ובמזרח ודרום-מזרח אסיה. נמל התעופה זכה בפרס "נמל התעופה הטוב ביותר" במספר תחרויות עולמיות, בין היתר בפרס Skytrax בשנים 2005 ו־2011, ומאז ועד 2019 נשאר בין חמשת הטובים בדירוג זה., בשנת 2020 זכה הנמל במקום השישי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX
הנמל פועל 24 שעות ביממה ומסוגל לשרת 45 מיליון נוסעים ושלושה מיליון טון מטען בשנה. נמל התעופה משמש כנמל הבית של חברת התעופה קת'אי פסיפיק וכן של מספר חברות קטנות יותר, ביניהן הונג קונג אקספרס, הונג קונג איירליינס, אואזיס הונג קונג, קת'אי דראגון ואייר הונג קונג.
נמל התעופה מוזכר כדוגמה לאירוטרופוליס, צורה חדשה (או שלב התפתחות חדש) של יישוב עירוני שנסמך על נמל תעופה גדול כעוגן כלכלי ותעסוקתי מרכזי.
היסטוריה
נמל התעופה נבנה על גבי אי מלאכותי שנוצר מהרחבת וחיבור שני האיים הקטנים "צ'ק לאפ קוק" ו"לאם צ'או". שטחם המקורי של האיים מהווה כעשרים וחמישה אחוזים מתוך 12.48 קמ"ר - שטחו של נמל התעופה. שטח האדמה שיובש במהלך בניית השדה הגדיל את שטחה היבשתי הכולל של הונג קונג בכמעט אחוז אחד. בניית נמל התעופה הייתה חלק מתוכנית בנייה גדולה (מגה פרויקט), שכללה כביש ומסילת ברזל לחיבור הנמל עם קאולון והונג קונג, בניית גשרים ומנהרות וייבוש שטחי ים נוספים. על פי ספר השיאים של גינס זהו נמל התעופה היקר ביותר שנבנה אי פעם. בועידת ConExpo של שנת 1999 נבחר הפרויקט כאחד מעשרת הישגי הבניה הגדולים של המאה ה-20.
הנמל נפתח ב-6 ביולי 1998. בנייתו נמשכה שש שנים ועלתה 20 מיליארד דולר. משרד האדריכלים פוסטר ושות' היה אחראי על התכנון. לאחר פתיחתו סבל נמל התעופה במשך מספר חודשים מבעיות תפעוליות, טכניות ומכניות קשות, עד כדי כך שלתקופה מסוימת החליטה ממשלת הונג קונג על פתיחתו מחדש של מסוף המטען בנמל התעופה הישן, קאי טאק. התקלות הראשוניות טופלו והחל משישה חודשים לאחר פתיחתו פעל הנמל כמצופה.
בקרבת הנמל נבנים כעת מספר מיזמי בנייה גדולים, דוגמת העיר החדשה של טונג צ'ונג.
פעילות
נמל התעופה מופעל על ידי רשות שדות התעופה של הונג קונג. מנהל התעופה האזרחית של הונג קונג אחראי לשירותי בקרת התנועה האווירית, רישוי ופיקוח על קיום הסכמי ותקנות התעופה האזרחית בשדה. בנמל התעופה שני מסלולי המראה ונחיתה מקבילים באורך 3,800 מטרים ורוחב 60 מטרים. ממדי המסלולים מאפשרים לנמל לקלוט מטוסים חדישים דוגמת האיירבוס 380, וקיימים במסוף הנוסעים שערים מתאימים לכך. למסלולים אישור לנחיתות אף בראות מוגבלת של 200 מטרים בלבד. ניתן להפעיל את השדה בקצב של עד 60 המראות או נחיתות בשעה.
אל על מפעילה טיסות יומיות בימים ראשון עד חמישי מנמל התעופה בן-גוריון להונג קונג וחזרה. הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 9–787.
ב-26 במרץ 2017 חנכה חברת התעופה קת'אי פסיפיק את הפעלת קו תל אביב-הונג קונג. הקו מבוצע במטוס איירבוס A350-900. החל מה-1 במרץ 2019 החלה החברה להפעיל טיסה יומית בקו זה.
פרשת אלזה נייגו
פרשת אלזה נייגו היא אירוע רצח בטורקיה שאירע בשנת 1927 של אישה יהודייה בשם אלזה נייגו על ידי פקיד טורקי. הרצח עורר הפגנה אנטי-ממשלתית בהלוויה שלה, שהרשויות ראו בה כאירוע פלילי. ממשלת טורקיה טענה כי הסיסמאות ששימשו במחאות היו אנטי טורקיות. בעקבות ההפגנה נעצרו עשרה מפגינים יהודים, אשר שוחררו לאחר שלושים יום.
הרצח
אלזה נייגו בת ה-22 הייתה קלדנית של חברת הביטוח הלאומי של טורקיה. במהלך חופשה באי הייבלי, פקיד טורקי מוסלמי אוסמן ביי התאהב בה. אוסמן ביי, שהיה מבוגר מאלזה ב-30 שנה, עקב אחרי אלזה ברחבי האי. מיואשת קטעה אלזה נייגו את חופשתה וחזרה הביתה. אלזה נייגו התארסה בסופו של דבר לעמית יהודי לעבודה. אוסמן ביי, שזעם על האירוסין, רדף אחרי אלזה נייגו ודקר אותה למוות בסכין.
לאחר הרצח
במהלך ההלוויה נערכה הפגנה בהתנגדות לממשלת טורקיה. ההפגנה הביאה לתגובות אנטישמית בעיתונות הטורקית. תשעה מפגינים נעצרו מיד באשמת פגיעה בעקרון ששת החיצים, כינוי לסדרת העקרונות החברתיים של מוסטפא כמאל אטאטורק, המהווים סמל של מפלגת העם הרפובליקאית בטורקיה'''. ''' אך זוכו מהאישומים במשפט ראשון. מאוחר יותר, נפתח משפט שני נגד תשעה יהודים וגם עד יחיד רוסי לרצח. הנאשמים נעצרו. ארבעה מהם נידונו בגין העבירה הספציפית של "פגיעה בתרבות הטורקית ".
ארמון מרדקה
ארמון מרדקה (באינדונזית: Istana Merdeka) הוא מקום מגוריו של נשיא אינדונזיה ואחד מתוך שישה מעונות המשמשים את הנשיא. הקומפלקס שימש כמעונו של מושל איי הודו המזרחיים ההולנדיים. הוא שוכן בצידה הצפוני של כיכר מרדקה במרכז ג'קרטה, בירת אינדונזיה. ארמון מרדקה הוא חלק מקומפלקס נשיאותי בשטח של 6.8 הקטר (17 אקרים) הכולל גם את ארמון נגארה, וויסמה נגארה (בית הארחה ממלכתי), סקרטריאט נגארה ובניין בינה גראהאה. בקרבת הקומפלקס, בכיכר מרדקה שוכנת האנדרטה הלאומית של אינדונזיה.
היסטוריה
המבנה שהוא כיום ארמון מרדקה נבנה בהנחת היסוד של ארמון רייזוויק (איסטנה נגארה הנוכחית) כאשר הוא נחשב כבר לא מספיק למטרות אדמיניסטרטיביות. קבלות פנים וכנסים גדולים במהלך אמצע המאה ה-19. בשנת 1869 ניתנה ההנחיה להקמת ארמון חדש על ידי המושל הכללי פיטר מייר. הבנייה התרחשה על המדשאה הדרומי של ארמון רייזוויק ב-23 במרץ 1873 בתקופת כהונתו של המושל הכללי ג'יימס לודון.
הארמון הנאו-פלדיאני תוכנן על ידי Jacobus Bartholomeus Drossaers ונבנה על ידי המחלקה לעבודות ציבוריות והחברות הקבלניות Drossaers & Company בעלות של 360,000ƒ. הבניין החדש הוקם בחלק הדרומי של שטח ארמון רייזוויק, מול כיום כיכר מרדקה.
המושל הכללי יוהאן וילהלם ואן לנסברגה (1875–1881) היה הראשון שהתגורר בבניין. המושל הכללי צ'ארדה ואן שטרקנבורגה סטאכואר (1936–1942) היה המושל הכללי ההולנדי האחרון שהתגורר בארמון.
רדינג (הממלכה המאוחדת)
רדינג (באנגלית: Reading) היא עיר באנגליה הממוקמת בהצטלבות נהרות התמזה והקנט, ובמרחק 64 ק"מ מהעיר לונדון.
היסטוריה
שם המקום הגיע משמו של שבט קלטי עתיק שישב במקום "הרדינגס" (באנגלית עתיקה "Rēadingas"). בשנת 870 פלשו הוויקינגים הדנים לאנגליה, הקימו מחנה במקום ולאחר מכן גם התיישבו באזור.
בזמן מגפת המוות השחור נפגעה רדינג קשות, וכ-60 אחוז מתושבי המקום נקטלו על ידה. כמו כן ידוע היה כי ראש המנזר היה בין הנפגעים בשנת 1361.
בשנת 1538 נחרב חלק נרחב מהמנזר, עקב העברת שלטון הכנסייה לידי הנרי השמיני מלך אנגליה. עם השנים, והחל מהמאה השמונה עשרה, שגשגה רדינג והתפרסמה בעקבות תעשיית הברזל שהחלה לתפוס תאוצה ומרחב.
בתחילת המאה התשע עשרה, בשנת 1801, עמדה אוכלוסיית רדינג על 9,400 איש, אך בשנת 1851 עלה המספר ל-21,500 תושבים. על פי הערכות משנת 2010, מונה אוכלוסיית רדינג וסביבתה כ-154,200 תושבים.
הפוליטיקאי והמשפטן היהודי-בריטי לורד רופוס דניאל אייזקס, המרקיז הראשון מרדינג, הגיע למשרות רמות בשירות הממשלתי הבריטי וזכה בתוארי אצולה גבוהים. הוא גם היה פעיל ציוני שנרתם לעשייה בארץ ישראל, והיה מעורב בהקמת מפעל החשמל בארץ ישראל (שעל שמו נקראת תחנת הכוח רדינג) ובתמיכה בצי העברי המתחדש של יישוב.
קבוצת הכדורגל הבכירה של העיר, מועדון הכדורגל רדינג, שיחקה בעונת 2012/2013 בפרמייר ליג אך ירדה לליגת המשנה (הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ) לאחר עונה אחת.
בשנת 2020 בעיר התרחש פיגוע.
טבר
טְבֶר (ברוסית: Тверь) היא עיר ברוסיה ומרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז טבר, השוכנת לגדות נהר הוולגה, בין מוסקבה לסנקט פטרבורג. אוכלוסייתה מונה 403,606 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
לפי גילויים מודרניים היישוב במקום התקיים החל מהמאה ה-10. העיר נזכרת לראשונה ב-1127–1135. ב-1238 העיר נכבשה על ידי המונגולים ונבזזה. ב-1247 העיר עברה לידי אלכסנדר נייבסקי, שהקים את נסיכות טבר כנסיכות עצמאית. בין 1252 ל-1255 נייבסקי העביר אותה לידי אחיו ירוסלב ירוסלביץ', שהיה אביו של בית הנסיכות של טבר. נסיכות טבר עלתה לגדולה במאה הבאה, אך לאחר 1327 התחילה בהדרגה להפסיד את הבכורה למוסקבה וב-1485 צבא נסיכות מוסקבה כובש סופית את טבר.
לאחר הקמת סנקט פטרבורג ב-1701 העיר שוב התחילה לפרוח כתחנת מעבר ממוסקבה לבירה החדשה וביקרו בה רבים מבני האצולה. הרחוב הראשי של העיר מוסקבה, רחוב טברסקאיה, קרוי על שם העיר טבר, כי הרחוב מהווה חלק מהדרך ההיסטורית העוברת בעיר טבר עליה נסעו מפטרבורג אל הקרמלין. ב-1765 התרחשה בעיר שרפה, שהשמידה את העיר העתיקה. לאחריה בניהולה של המלכה יקתרינה השנייה התחיל שחזור העיר בסגנון נאו-קלאסי.
בין 1931 ל-1990 העיר נקראה קלינין על שם מיכאיל קלינין, פוליטיקאי חשוב בתקופה הסובייטית, שנולד בכפר ורחניה טרויצה שבפלך טבר (כיום במחוז טבר). במלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1941, העיר נכבשה על ידי ה והייתה תחת הכיבוש הגרמני למשך כחודשיים, עד לשחרורה בדצמבר ב-1941. קלינין הייתה בין הערים הגדולות הראשונות ששוחררו באירופה.
מונטגומרי ברנז
צ'ארלס מונטגומרי פלנטג'נט שיקלגרובר ברנז (באנגלית: Charles Montgomery Plantagenet Schicklgruber; מכונה מר ברנז או "מונטי") הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה האמריקנית המצוירת משפחת סימפסון. ודמותו מדובבת על ידי השחקן הארי שירר. מר ברנז הוא האדם העשיר ביותר בעיר ספרינגפילד, והוא בעליה של תחנת הכוח הגרעינית בעיר, בה עובד בין השאר גם הומר סימפסון.
ברנז מסמל את פניה של אמריקה הקפיטליסטית, דבר המתבטא ברצונו להתעשר ולהגדיל את השפעתו כאיש עסקים, באי יכולתו לזכור את שמות עובדיו, ובחוסר תשומת לב ואכפתיות לבטיחות של עובדיו, דבר הבולט גם ביחסו חסר ההתחשבות למשרתו הנאמן ויועצו האישי, ויילון סמית'רס. סימן הזיהוי העיקרי של מר ברנז הוא תנועת ידיו הערמומית, המלווה בשינון המילה "מצוין" וחיוך זדוני. מעבר לכך, הוא נהנה במיוחד להשתמש בביטוי "שחרר את הכלבים" - משפט שאחריו כלבי השמירה שלו רצים להתקיף כל אדם אשר מתנגד לדעותיו, או מהווה עליו איום בצורה זו או אחרת.
הונו האישי הוערך ב-2010 על ידי מגזין פורבס בכ-1.3 מיליארד דולר. בשנת 2006 הוא דורג במקום ה-45 במגזין "ויזרד" ברשימת האנשים המרושעים ביותר בכל הזמנים ובמגזין "אובסרבר", זכה במקום השלישי בדירוג "הבוסים הגרועים ביותר".
חייו ותפקידו בסדרה
מר ברנז, שגילו המדויק אינו ידוע בבירור,( אך הוא נחשב לאדם הקשיש ביותר בעיר ספרינגפילד) הגיע למעמדו הרם כבנו המאומץ של איש עסקים אמיד, שבבעלותו "מפעל אטומים". בצעירותו הוא נהנה מחיי נוחות, וכילד הנעים את זמנו החופשי בהתעללות בעובדים הזרים. בבגרותו, התקבל לאוניברסיטת ייל, שם למד מדעים ומינהל עסקים וקיבל את התואר בשנת 1914. לאחר מכן הצטרף לצבא האמריקני ושירת במלחמת העולם השנייה בפלוגת הסער מספרינגפילד "חוליית הדגים המעופפים" תחת פיקודו של אייב סימפסון, אביו של הומר. והשתתף בקרב על הבליטה. בהמשך הוא נשלח לחזית באוקיינוס השקט ואף הופל יחד עם אייב סימפסון על ידי חיילי קמיקזה יפנים. כבר במהלך המלחמה ניתן היה לחזות באופיו הנצלני של ברנז, כשניסה לגנוב יצירות אמנות יקרות ערך. בשל מעמדו כאיש בעל ממון רב, הוא הועסק לאחר המלחמה באופן אישי על ידי הנשיא הארי טרומן, ששכר את שירותיו כדי להעביר טריליון דולר לאירופה כמחווה של ארצות הברית לשיקום היבשה האירופית אחרי המלחמה, כחלק מתוכנית מרשל.
מר ברנז מתגורר בפאתי העיר ספרינגפילד באחוזה מפוארת מוקפת חומה וגדרות חשמליים. הוא מוגן על ידי כלבי שמירה המחכים בציפייה לתקיפת אי אילו מסיגי גבול. כשאינו במפעל ומשגיח על עובדיו, ברנז מבלה את זמנו בין חדריה הרבים של אחוזתו, שבהם מאוחסנים תחביביו הביזאריים. בנוסף שמורים באחוזה פריטי אספנות ייחודיים, כגון צילום עירום היחיד של מארק טוויין, החליפה שבה צ'ארלי צ'פלין נקבר, והחרב המיתולוגית של המלך ארתור.
ברנז הוא אינו אהוד בספרינגפילד, ומעורר את סלידתם של תושבי העיר, בשל אופיו המתנשא והמרושע, הציניות האכזרית שלו, והשימוש לרעה בכוחו כאיש בעל ממון רב. דוגמה קיצונית לכך, היא כאשר הוא חוסם את השמש לתושבים בעיר ספרינגפילד, על מנת להגדיל את צריכת החשמל אשר המפעל שלו מספק. כתוצאה מכך, הוא נורה לאחר מכן על ידי מגי.
גילו המופלג של מר ברנז, הוא נושא להומור בסדרה - לעיתים ניכר כי הוא מנותק לחלוטין מהמציאות ומאורח החיים המודרני, דבר המתבטא בעיקר בגינונים אשר חלפו מן העולם, כמו כתיבת מכתבים בעט נוצה, נהיגה במכונית מימי מלחמת העולם הראשונה, צילום במצלמת ראי (טכנולוגיה אשר פותחה הסוף המאה ה-19), התייחסות לאנשים מפורסמים מהמאה ה-19 בזמן הווה, אף על פי שהם כבר נפטרו, שימוש בביטויים ארכאיים שאיש אינו מכיר או מילים שלהן משמעות שונה ממה שהיו בעבר, מענה לטלפון עוד מימיו של אלכסנדר גרהאם בל, ממציא הטלפון ("אהוי, הוי?") ועוד. הוא אינו מעודכן בהתפתחויות הפוליטיות בעולם - ומתנהל כאילו העולם נעצר באמצע שנות השלושים המאוחרות. למרות זאת, מר ברנז ניחן בכושר בלתי נלאה להתמודדות עם מפלות, ומתגלה כאיש עסקים כשרוני, אשר מאבד את הונו מספר פעמים, אך מצליח להתאושש בקלות ולזכות בנכסיו שוב. הוא סובל מחולשה גופנית, דבר המתבטא במקרים בהם הוא נאלץ לבצע פעילות פיזית או מאמץ כלשהו מהפשוטים ביותר. על מנת להתמודד עם קשייו הבריאותיים, ובתקווה להשאירו בחיים, הוא עובר טיפולים רבים.
מר ברנז גר ברחוב ממון מספר 1000 (הכוונה במקור למילה העברית).
הדמות
דמותו של מר ברנז מושפעת ממספר אנשים. יוצר הסדרה, מאט גרונינג, ביסס את עיקר הדמות על המורה שלו מבית הספר היסודי, מר ביילי. כמו כן, הגינונים, הביטויים, סגנון ההופעה שלו מושפעים מדמויות נוספות ומושפעים מסרטים שונים. מדבב הקול של מר ברנז, הארי שירר, (המדבב גם את סמית'רס) טוען כי מר ברנז הוא הדמות המועדפת עליו, למרות הקושי הכרוך בכך.
"מי ירה במר ברנז?"
"מי ירה במר ברנז" הוא פרק בשני חלקים (פרק 128–129) המוקדש למעלליו של מר ברנז. הפרק נוצר בהשראתו הישירה של אחד מפרקי הטלוויזיה המפורסמים בתולדות הטלוויזיה - "מי ירה בג'יי. אר.?" בסדרה "דאלאס", ובו נעשית השוואה בין מר ברנז לבין איל הנפט הטקסני ג'יי אר יואינג.
חלק א'
חלק א' מספר על מציאת נפט בחצר בית הספר של ספרינגפילד, מה שגורם לתקוות גדולות בקרב תושבי העיר. עם זאת, מר ברנז החמדן זומם להשתלט על הנפט. בעת תצוגה פומבית של שאיבת הנפט, ברנז מפנה את הנפט לכיוונו, ומחצר בית הספר יוצאות טיפות אחדות. כל תקוות העיר מתנפצות: בית הספר מפסיד כספים, ומבצע קיצוצים קריטיים. בנוסף, אין כסף לשכור מורה הנגינה עבורו חסכה ליסה זמן רב. וילי השרת מפוטר, סקינר מועמד לפיטורין, בגלל שינוי נתיב הנפט חדרו של אייב בבית האבות קורס, עם הכסף הרב ברנז משתלט על הבר של מו סיזלאק ומפטר אותו, זרם הנפט פוגע בכלבו של בארט וגורם לו לנכות, ובכספו החדש ברנז אפילו בונה מתקן לחסימת השמש, על מנת שאיש מתושבי העיר לא יקבל אנרגיה סולרית בחינם. כל אנשי העיר שונאים אותו, ובעיקר הומר, שלא מאמין שלמרות כל מאמציו ברנז לא זוכר את שמו. בעקבות מחאתו של סמית'רס על מעשיו, ברנז מפטר אותו. לאחר שהמתקן לחסימת השמש של ברנז מותקן, ברנז נראה צועד לכיוון מגרש החניה, כאשר הוא אומר:"ערב טוב. למה את/ה כל כך שמח/ה?" לאחר מכן נישמעת ירייה, וברנז משוטט ברחובות העיר, פצוע אנוש, ונשכב על שעון השמש הגדול שבכיכר העיר, מחוסר הכרה. הוא הובהל לבית החולים, אבל המשטרה אובדת עצות: כמעט כל אנשי העיר חשודים, מפני שברנז גרם עוול כמעט לכולם.
חלק ב'
חלק ב' נפתח בבית החולים, ואז בתחנת המשטרה בחקירת ניסיון ההתנקשות. כאמור, החקירה אינה פשוטה. משני העדים היחידים, מגי סימפסון והעוזר הקטן של סנטה, כלבו של בארט, אפילו הכלב חשוד. כל אחד מבני משפחת סימפסון חשוד באופן אישי: ליסה כועסת בגלל ביטול שיעורי הג'אז, בארט כועס על הנזק שנגרם לכלבו, מארג' כועסת על חסימת השמש, והומר כועס על שמר ברנז לא מצליח לזכור את שמו. סמית'רס נופל כחשוד העיקרי ונעצר, אבל בזכות סייד שאו מל וקראסטי הליצן מוכחת חפותו. כמו קודם, החשד נופל שוב על כל אנשי העיר, אבל חקירה משטרתית מצמצמת את החשודים (לאחר שמתגלה שחלקם בכלל לא מסוגלים להחזיק אקדח, או שהקליע שפגע בברנז אינו תואם את כלי הנשק שלהם). מתגלה ש-DNA שעל האקדח שירה בברנז הוא של בן משפחת סימפסון. בינתיים, מר ברנז מתעורר, וממלמל באופן בלתי נשלט את השם "הומר סימפסון" בלי הפסקה. בשביל תושבי העיר זו הוכחה מספיקה, וסמית'רס מציע את ירושתו של ברנז למי שיהרוג את הומר.
הערות שוליים
Figuren aus Die Simpsons Postacie w serialu Simpsonowie
ג'נטריפיקציה
ההיסטוריה של המונח
המונח נטבע לראשונה ב-1964 על ידי הסוציולוגית הבריטית רות גלאס, כדי לתאר את השינויים שהיא זיהתה בלונדון בשנות השישים. מקור המונח ג'נטרי (gentry) בצרפתית עתיקה, שמתאר מעמד בינוני-גבוה וכן מתאר עלית חברתית (לרוב יש חפיפה בין שתי הקבוצות). זהו מונח ביקורתי מיסודו, המתייחס להשפעה השלילית של התהליך, ומתאר את פגיעתו במרקם החיים של קהילה שהתגוררה במשך שנים במקום. בתהליכי ג'נטריפקציה קהילה זו מפורקת תרבותית וחברתית, והיא נדחקת, מסיבות כלכליות וחברתיות, אל מחוץ למקום מגוריה לאורך עשרות שנים. עם זאת, כיום לעיתים משמש המונח כתיאור חיובי של התחדשות עירונית.
תהליך הג'נטריפיקציה
במחקר מתוארת הג'נטריפיקציה כתהליך המתרחש בהדרגה על פי השלבים הבאים:
רבים תופסים את הג'נטריפיקציה כתהליך טבעי המתרחש "מלמטה למעלה" – אוכלוסייה שמשנה מציאות חיים בשכונה מוחלשת. אך מנגד, יש הסבורים כי מדובר בתהליך יזום. החוקר הבריטי טום סלייטר מביא דוגמה מהעיר טורונטו ובה הוא מראה כיצד שורת החלטות פוליטיות הובילה לשינוי מעמדי בשכונה. בין השינויים שהוא מונה: הגבלת בנייה של דירות קטנות, אכיפת חוקי תברואה, בטיחות מבנים ועוד. חוקרים אחרים שמים את הדגש על כוחן של חברות הנדל"ן ביצירת ג'נטריפיקציה יזומה. לטענתם, האוכלוסייה הוותיקה בשכונה חסרה את ההון הדרוש לחידושה או את יכולת ההתארגנות להתנגדות למהלך חידוש חיצוני. חברות הנדל"ן מצידן פועלות לחידוש השכונה בכללותה לרוב עם תמיכה ומימון עירוניים.
כלים נוספים שעשויים לתרום ליצירת ג'נטריפיקציה ממוסדת: תוכניות אב אסטרטגיות, פינוי בינוי, שיפוץ חזיתות מבנים, שיפוץ רחובות ותשתיות מים וביוב, הסדרת חלוקת שטח בבנייה רוויה ישנה, הגבלת אחוזי בנייה של דירות לפי גודל, אכיפה מוגברת של תברואה, בטיחות מבנים ועוד. השימוש בכלים הללו נעשה לרוב ללא שילוב כלים מרסנים או כאלה שייעודם שימור האוכלוסייה הקיימת, הוותיקה בשכונה. כלומר, ככל שהרשות המקומית משקיעה בשכונה ללא פיתוח כלים אסטרטגיים לשמירת האוכלוסייה הוותיקה היא למעשה שותפה לתהליך.
יתרונות ורווחים אפשריים לתהליך
אף על פי שהמילה ג'נטריפיקציה היא בעלת קונוטציה שלילית, במובנים רבים זו היא דווקא תופעה שתורמת לעיר, לשכונה ולחלק מהתושבים. נשאלת השאלה האם ג'נטריפיקציה מחייבת בהכרח פגיעה בתושבים או שאולי ג'נטריפיקציה יכולה דווקא לאפשר לתושבים לשפר את מעמדם הכלכלי, מבלי שיצטרכו לעזוב את בתיהם ובכך לשלב עקרונות של צדק חברתי יחד עם שימור מבנים שפועלים לטובת כל הצדדים.
החוקרת נעמי כרמון טוענת, שמהלך של התחדשות עירונית יכול להיטיב עם המקום ועם תושביו שפועלים לטובת כל הצדדים. התחדשות עירונית (כמו "פרויקט שיקום שכונות") היא בעיניה תהליך חיובי משום שהוא מאפשר עירוב של אוכלוסיות ומונע סגרגציה של המעמדות הנמוכים. לטענתה, הצלחת התהליך מותנית בשמירה על עקרונות של צדק חברתי; שותפות בין הציבור, המגזר הפרטי וארגוני המגזר השלישי תוך שימוש בגישה תכנונית הדרגתית ורכה, במטרה לשמר את הישן לצד הכנסת החדש. עקרונות אלו מסייעים בוויסות תהליך הג'נטריפיקציה, שעשוי להיות אחת התוצאות של התחדשות עירונית.
טום סלייטר מציג את גישותיהם של חוקרים על פיהם שורשי הג'נטריפיקציה נעוצים ב"תרבות הנגד" של סוף שנות ה-60 וברוח זו מבטאים דווקא התנגדות לעקרונות השוק החופשי, ערכים שמרניים וסגנון התכנון המודרני. הג'נטריפיקציה מבטאת ערכים ליברליים של שונות ואינדיבידואליות ובזכותה, קבוצות חברתיות שונות, מתאחדות ויוצרות גיוון חברתי.
בנוסף, בשל הג'נטריפיקציה שהביאה עמה פיתוח מגוון רחב יותר של שירותים לתוך השכונות שעברו את התהליך, יכולים ליהנות מהם גם אוכלוסיות חלשות יותר, כגון: עובדים במשרות חלקיות, שעמם נמנות נשים ומשפחות חד-הוריות, בעלות הכנסה נמוכה.
יאן מיקארדו
יאן מיקארדו (באנגלית: Ian Mikardo; 9 ביולי 1908 – 6 במאי 1993) היה יהודי-ציוני אנגלי, חבר בית הנבחרים הבריטי מטעם מפלגת הלייבור בין השנים 1945–1959 ופעם נוספת בשנים 1969–1987.
ג'נטריפיקציה
יתרונות ורווחים אפשריים לתהליך
המרוויחים מתהליך הג'נטריפיקציה הם בעיקר בעלי דירות, הנהנים מעלייה במחירי הדיור. כמו כן, מרוויחים מכך גם תושבים חדשים שעבורם זו הזדמנות לשכור או לקנות דירה במחיר יחסית נמוך לעומת אזורים מבוקשים ומבוססים במרכז העיר, ובעלי עסקים שנהנים מביקוש הולך וגדל. גם העירייה מרוויחה, כי ערך הדירות בשכונה עולה, נפתחים בה עסקים ועבורם היא יכולה לגבות יותר ארנונה. כמו כן, ניכר שיפור בתנאי החיים בשכונה שעד לא מזמן נחשבה כ'בעייתית' בעיר. בנוסף, שוכרי דירות ברמת הכנסה בינונית-גבוהה עשויים להרוויח מן השיפור בתשתיות ובשירותים בשכונה.
יאן מיקארדו
קורות חיים
נולד בפורטסמות' שבאנגליה להורים יהודים ילידי אוקראינה ופולין. הוריו נישאו באנגליה ועבדו כחייטים בפורטסמות', בה גדל והיה תלמיד מצטיין. משנת 1911 למד, לצד לימודיו הכלליים, גם בבית ספר יהודי. בנעוריו החל לקחת חלק בפעילויות בחוגים פוליטיים ובקרב הקהילה היהודית. כשהיה בן 13, בשנת 1922, נשא לראשונה דברים בכינוס האגודה הציונית של פורטסמות'. בשלהי שנות העשרים הצטרף למפלגת הלייבור ולמפלגת פועלי ציון.
ג'נטריפיקציה
חסרונות והפסדים אפשריים של התהליך
המפסידים העיקריים הם שוכרי דירות ברמת הכנסה בינונית-נמוכה, שאינם מסוגלים להתמודד עם העלייה במחירי הדיור, במיוחד זקנים, נכים או כל מי שהכנסתו תלויה בקצבה או תשלום קבוע אחר. גם עסקים ותיקים עלולים להפסיד מהתהליך, עם העלייה בדמי שכירות של חנויות ושינוי בהרגלי הקנייה של התושבים. לעיתים העיריות גם מעלות ארנונה לעסקים לאחר תהליך של ג'נטריפיקציה, ובכך מקשות על בעלי בתים ותיקים וגורמות לעלייה נוספת בדמי השכירות של חנויות. מפסידות מרכזיות נוספות הן הרשויות אשר צריכות להתמודד עם מצוקת הדיור של האוכלוסייה הענייה הוותיקה.
הגישה הליברלית והנאו-מרקסיסטית לתופעת הג'נטריפיקציה
אופייה הדיאלקטי של תופעת הג'נטריפיקציה, לצד מחלוקות אידאולוגיות ותאורטיות שהיא מעוררת, הביאו בשנות ה-80 לצמיחתן של שתי גישות עיקריות, המציגות שתי עמדות מנוגדות זו לזו בחקר הבניית המרחב העירוני :
בשנות התשעים התפתח המחקר האורבני לידי סינתזה של שתי הגישות. כך באה לעולם פרדיגמה משולבת, הבוחנת את "הכלכלה התרבותית של הערים". עקב כך שונתה ההגדרה המסורתית של ג'נטריפיקציה והיא הוגדרה: "תנועה בשדה כוח עירוני, המפגישה בין עמדות וסוכנים הנאבקים על הון כלכלי, תרבותי וסימבולי". הגישה המשולבת מנתחת את הג'נטריפיקציה באמצעות ניתוח כלכלי-תרבותי המשלב היצע וביקוש, מעמד ורציונליות כלכלית לצד סגנון חיים נבדל.
יאן מיקארדו
קורות חיים
במפלגת הלייבור היה מיקארדו חבר הוועד הפועל של המפלגה ובשנת 1974 שימש יו"ר הסיעה בבית הנבחרים. מיקארדו נמנה עם חברי האגף השמאלי במפלגה ובשנות החמישים זוהה כביוואניסט.
החל בשנת 1950 ביקר מיקארדו מספר פעמים בישראל, במהלכם קשר קשרים עם נציגי הסתדרות העובדים הכללית. גיסו, משה רוזטי, שימש מזכיר הכנסת.
ג'נטריפיקציה
קנדה
טום סלייטר סקר את סיפורה של שכונת דרום פארקדייל (South Parkdale) שהושפעה מקרבתה למוסד לבריאות הנפש. בעקבות פירוק המוסד הפסיכיאטרי, אלפי מטופלים שוחררו ממנו והועברו להתגורר במבני השכונה. מאמצע שנות ה-80, החלה הגירה של אנשי מעמד בינוני לשכונה בשל סגנון הבנייה הוויקטוריאני והאדווארדי המזוהה עם מראה השכונה. בשלב מאוחר יותר, התפתחה במקום קהילת אמנים שמשכה לשכונה בני מעמד סוציו-אקונומי גבוה, ובהמשך לכך ננקטו פעולות על ידי העירייה כדי למנוע מתושבי המקום הרווקים/בודדים לגור באזור ולפנות מקום למשפחות ממעמד בינוני במקומם.
שכונת נווה צדק, תל אביב
השכונה הראשונה של תל אביב הפכה בשנות ה-60 של המאה הקודמת למוקד של הזנחה ועוני. העירייה כבר שקלה להרוס אותה ולהקים במקומה מרכז עסקים, אך התנגדות ציבורית, בין השאר בגלל אופייה האדריכלי המיוחד, הובילה לגניזת התוכנית. בשנות ה-80 החלה מגמת תנועה של תושבים צעירים ואמנים לשכונה הזולה, ותוך שנים ספורות החלה העירייה לעודד את התנועה הזאת באמצעות תוכנית תמריצים לשיקום ולשימור מבניה הייחודיים. היום מרבית התושבים הם לכל הפחות אמידים, השכונה הפכה למוקד של סיורים רגליים לתיירים, ויש בה בתי עסק רבים ותוססים. בגבולות השכונה נבנים מגדלי יוקרה, זאת משום שבשכונה עצמה הבנייה לגובה אסורה.
שכונת פלורנטין, תל אביב
בשנות ה-90 צעירים ואמנים גילו את הפוטנציאל הגלום בה ונמשכו לחללים הגדולים, לשקט התעשייתי ולשכירות הזולה (בדומה למה שקרה במקומות רבים אחרים בעולם, כמו אזור הסוהו בניו-יורק או רובע קרויצברג בברלין). עם השנים, קבוצת אוכלוסייה זו חוללה מהפך במקום והפכה את פלורנטין משכונת בעלי מלאכה מוזנחת לאחד המקומות הכי "חמים" בעיר. היזמים לא איחרו לבוא, והיום נחשבת פלורנטין לשכונה שעברה מהפך משכונה "זולה" ונגישה, שמהווה גם מרכז אמנותי ויצירתי חשוב בעיר, לשכונה בורגנית ו"נקייה" יותר, שחללי האמנות האלטרנטיביים שאפיינו אותה הולכים ונעלמים
ירושלים
מספר חוקרים (כגון גונן וכהן, זנדברג, כהן, קרויאנקר), ציינו כי בירושלים, בניגוד לערים אחרות שבהם תהליכי הג'נטריפיקציה מתרכזים במרכזי הערים, התופעה התרחשה לא רק בשכונות מרכז העיר כגון נחלאות, אלא גם בשכונות דרום העיר הוותיקות השייכות לפנים העיר ירושלים, כגון בקעה, המושבה הגרמנית, המושבה היוונית, קטמון הישנה וקטמונים (גוננים) וגם שכונות שעד 1967 היו חלק מקו התפר, כגון אבו תור, מוסררה, ימין משה ומלחה, ובשנים האחרונות גם בשכונות מרוחקות יותר כגון קריית יובל ועיר גנים. למשל בבקעה, הג'נטריפיציה, היא פועל יוצא של נכונותם הגוברת של בעלי היכולת הכלכלית לשפץ בתים ישנים שלפני כן לא נחשבו בעיניהם.
Don't Stop 'Til You Get Enough
השיר הגיע למקום הראשון במצעד המכירות האמריקאי, שבע שנים מאז הפעם הקודמת של ג'קסון. השיר אף הקנה לג'קסון פרס גראמי ראשון כסולן וצבר תשבחות לקומפוזיציה ולעיבוד המוזיקלי. השיר נחשב לשיר ראשון שהציג את כשרונותיו של ג'קסון כיוצר עצמאי.