cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלך
טרמינולוגיה ואטימולוגיה בשפות שונות
ביוונית, מלך הוא Βασιλιάς ("ואסילאס") או Αρχων ("ארכון") מהמילה "ארך", ממנה הגיעו מילים כמו מונרכיה, פטריארך, פטריארכיה, מינרכיה, אוליגרכיה ואנרכיה. מלך = מעיין
רשימת מלכים מכהנים
טבלה זו מעודכנת נכון לאוגוסט 2021. רוב המונרכים הנושאים בתואר "מלך" (או בתואר מקביל) המכהנים כיום עומדים בראש מונרכיה חוקתית, ורק שניים מהם עודם נחשבים כשליטים אבסולוטיים: מלך ערב הסעודית ומלך אסוואטיני. בנוסף, מלכת דנמרק היא המלכה המכהנת היחידה בעולם.
מספר סקיוז
בתורת המספרים, מספר סקיוז הוא מספר הנכלל בקבוצה של מספרים גדולים ששימשו את סטנלי סקיוז כחסם מלעיל למספר הטבעי הקטן ביותר \ x המקיים את האי-שוויון כאשר \pi(x) היא הפונקציה המציגה את מספר המספרים הראשוניים הקטנים מ-\ x (פונקציית המספרים הראשוניים), ו- היא פונקציית האינטגרל הלוגריתמי.
בשנת 1933 קבע סקיוז שבהנחה שהשערת רימן נכונה, קיים \ x שמקיים את האי שוויון   שקטן מהמספר ,מספר זה נקבע כמספר סקיוז הראשון. בשנת 1955 קבע סקיוז, ללא קשר להשערת רימן, ש-\ x חייב להיות קטן מ-, ומספר זה נקבע כמספר סקיוז השני. אף על פי ששני המספרים גדולים מאוד, ו-, שניהם קטנים ממספר גרהאם. נכון ל-2015 ידוע כי חסם מלרע של \ x הוא, אך עדיין לא ידוע ערכו המדויק של \ x.
רזולוציה
המשמעות המילולית של המילה רֶזוֹלוּצְיָה היא כושר הפרדה או כושר הבחנה. המונח נמצא בשימוש בתחומים מקצועיים רבים, כגון תורת המדידות, צילום, דפוס, מוזיקה, מיפוי, צג ועוד רבים. ערך זה מתייחס לשימוש במונח רזולוציה ביחס לתמונות – דיגיטליות ומודפסות.
רזולוציית תמונה
הפרדת (רזולוציית) תמונה מתייחסת למרחק בין האלמנטים המרכיבים תמונה, בתצוגה על המסך או בהדפסה. המונח מתייחס לתמונות דיגיטליות, תמונות פילם, וסוגים נוספים של תמונות. ככל שההפרדה (רזולוציה) גבוהה יותר, כך התמונה תהיה מפורטת יותר.
רזולוציית תמונה נמדדת בדרכים שונות. בעיקרון, רזולוציה מודדת מהו המרחק הקטן ביותר בין קווים, בו הם עדיין מובחנים זה מזה. יחידות רזולוציה יכולות להימדד באלמנטים ליחידת מידה או שטח (נקודות למילימטר, זקלמ"מ, קווים לאינץ', פיקסלים לאינץ' וכו'), או ביחס לתמונה כולה (קווים לגובה תמונה, הנקראים גם קווי TV).
צפיפות פיקסלים (Pixel resolution)
מקובל להשתמש במונח רזולוציה ביחס לכמות הפיקסלים בתמונות דיגיטליות.
כשמתייחסים לרזולוציה ככמות פיקסלים בתמונה, מקובל לתאר את צפיפות הפיקסלים כשני מספרים שלמים, כשהראשון הוא מספר הטורים (גובה), והשני מספר השורות (רוחב), לדוגמה: 480×640. צורה מקובלת אחרת היא לציין רזולוציה כסכום כל הפיקסלים בתמונה, מה שנהוג לכנות מגה-פיקסל - תוצאת ההכפלה של כמות הפיקסלים לרוחב התמונה, וכמות הפיקסלים לאורכה, חלקי מיליון. לדוגמה, תמונה שלה 1600 פיקסלים לרוחב, ו-1200 פיקסלים לאורך, היא תמונת 1.92 מגה-פיקסל. צורות אחרות הן תיאור כמות הפיקסלים ליחידת אורך, או ליחידת שטח, כמו למשל פיקסל לאינץ' (ppi), או פיקסל לסנטימטר.
מדידת רזולוציה
כושר ההפרדה של כל מכשיר/התקן נמדדת ביחידות מידה שונות, בהתאם לסוג הטכנולוגיה שלו: ישנו קשר בין יחידות המידה השונות, אך הן לא זהות, למרות שיש הטועים לחשוב כך. לדוגמה, צפיפותה של תמונה דיגיטלית הנשלחת להדפסה בדפוס אופסט נקבעת לפי צפיפותה של רשת ההדפסה, ובהתאם לנייר עליו היא תודפס. היחס הרצוי הוא שרזולוציית התמונה בפיקסלים לאינץ' תהיה פי 2 מצפיפות הרשת בשורות לאינץ'. בהדפסה על נייר כרומו נהוג להשתמש ברשת הדפסה בצפיפות של 150 שורות לאינץ' (150 lpi). ולכן רצוי להכין תמונות להדפסת אופסט ברזולוציה של 300 ppi.
מדידת הרזולוציה של תמונה, תתבצע גם היא בהתאם להתקן בו היא מוצגת. רזולוציית תמונה המוצגת על גבי מסך מחשב תיוצג בפיקסלים לאינץ' (ppi), ולא ב-dpi כפי שנהוג בטעות לומר.
למידת הרזולוציה יש משמעות רק כאשר היא קשורה לגודל פיזי. תמונה בעלת 1.92 מגה-פיקסל, לדוגמה, יכולה לקבל רזולוציה של 72 ppi, ואז גודלה הפיזי יהיה 16.67 על 22.22 אינץ', או שתקבל רזולוציה של 300 ppi, ואז גודלה הפיזי יהיה 4 על 5.33 אינץ'. ההבדל יהיה בחדות התמונה מכיוון שבתמונה עם 72 ppi צפיפות הפיקסלים ליחידת אינץ' אחת יהיו 72 פיקסלים בלבד לעומת 300 פיקסלים ליחידת אינץ' אחת ב-300 ppi.
לאו גייר פון שוופנבורג
לאו גייר פון שוופנבורג (בגרמנית: Leo Geyr von Schweppenburg; 9 במרץ 1886 – 27 בינואר 1964) היה מפקד שריון בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון שוופנבורג נולד למשפחת אצולה ב-2 במרץ 1886 בפוטסדאם, כבן לקולונל בחיל הפרשים של וירטמברג. הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ב-1904, ושירת ברגימנט הדרגונים ה-26 (וירטמברג ה-2), ובין השנים 1911–1914 למד באקדמיה הצבאית בברלין. במלחמת העולם הראשונה נלחם כקצין פרשים בחזיתות השונות, וסיים אותה בדרגת ריטמייסטר (סרן).
לאחר המלחמה הצטרף פון שוופנבורג לשורות הרייכסווהר ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, וב-1932 הועלה לדרגת אוברסט. בין השנים 1933–1937 כיהן פון שוופנבורג כנספח צבאי בבריטניה, בלגיה והולנד, וב-1935 הועלה לדרגת גנרל מיור. בזמן המשבר בחבל הריין הזהיר פון שוופנבורג מפני ההרפתקנות של היטלר ושלא לזלזל בכוח הבריטי, ועל כך קיבל נזיפה משר המלחמה ורנר פון בלומברג. ב-1937 מונה פון שוופנבורג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, והועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון שוופנבורג מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-3, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-19, במסגרת הארמייה הרביעית. ב-7 באוקטובר 1939 פרש פון שוופנבורג מתפקידו עקב מחלה, ולאחר החלמתו מונה ב-15 בפברואר 1940 למפקד הקורפוס ה-24, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים (שהומרה ב-1941 לדרגת גנרל חיל השריון).
במהלך המערכה על צרפת לחם פון שוופנבורג עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן פיקד על הסבת הקורפוס לקורפוס ממונע.
במבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו במסגרת קבוצת הפאנצר השנייה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ונטל חלק בקרבות ביאליסטוק-מינסק וסמולנסק, ולאחר מכן השתתף בקרב על מוסקבה.
ב-24 בינואר 1944 הוטל על פון שוופנבורג להקים את קבוצת הפאנצר מערב - עתודה אסטרטגית של החזית המערבית שכללה 10 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, והוצבה באזור פריז. פון שוופנבורג פיקד על קבוצת הפאנצר בשלב הראשון של הפלישה לנורמנדי, אך הודח ב-5 ביולי 1944 בעקבות כישלונו בבלימת כוחות בעלות הברית. באוגוסט 1944 מונה פון שוופנבורג למפקח הכללי על כוחות השריון, ושימש בתפקיד זה עד סיום המלחמה. במאי 1945 נפל פון שוופנבורג בשבי האמריקאי.
לאחר המלחמה
פון שוופנבורג שוחרר מהשבי ב-1947. לאחר שחרורו כתב ספר אוטוביוגרפי, ולאחר מכן שימש כיועץ לבונדסוור. פון שוופנבורג התגורר באירשנהאוזן ליד מינכן, עד למותו ב-27 בינואר 1964.
משפחתו
בתו בלאנש פון שוופנבורג הייתה נשואה לקורט כריסטוף פון פפויל, שהיה הלורד האחרון של יאהנספלד ושימש כחבר במועצת אירופה.
טקיג'ירו אונישי
טקיג'ירו אונישי (ביפנית: 大西 瀧治郎; 2 ביוני 1891 – 16 באוגוסט 1945) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, הנחשב לאבי הקמיקזה.
ראשית הקריירה הצבאית
אונישי נולד בכפר אשידה במחוז היוגו. הוא סיים את לימודיו במחזור ה-40 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1912, במקום ה-20 מתוך 144 צוערים. בעת היותו פרח קצונה שירת אונישי על סיפון הסיירת "סויה" ועל סיפון סיירת המערכה "צוקובה", ולאחר שקיבל דרגת אנסיין עבר לשרת על סיפון אוניית המערכה "קוואצ'י".
בהיותו לוטננט מדרג זוטר עבר אונישי לשרת על סיפון נושאת המטוסים הימיים "וקאיאמה", שם סייע בהקמת שירות האוויר של הצי הקיסרי היפני. ב-1918 נשלח לאנגליה ולצרפת על מנת ללמוד אודות ההתפתחויות האחרונות בקרבות אוויר לאחר מלחמת העולם הראשונה. עם שובו ליפן הוא קיבל את דרגת הלוטננט, והוצב בפיקוד האווירי של הבסיס הימי ביוקוסוקה. לאחר מכן המשיך לשרת בתפקידי מטה שונים, ואף שימש מדריך טיסה, וב-1924 קיבל דרגת לוטננט קומנדר.
בשנת 1928 עבר לשרת על סיפון נושאת המטוסים שוהו, בה פיקד על טייסת האונייה. ב-15 בנובמבר 1932 התמנה אונישי לקצין המבצעים של נושאת המטוסים קאגה, ושנה לאחר מכן קיבל דרגת קפטן. ב-15 בנובמבר 1939 הוא קיבל דרגת אדמירל משנה והיה לראש מטה הצי האווירי ה-11.
יעקב מרגליות
{{פירושונים|
טקיג'ירו אונישי
מלחמת העולם השנייה
בראשית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עמד אונישי בראש מחלקת פיתוח התעופה הימית במשרד החימוש, והיה אחראי על היבטים טכניים של ההתקפה על פרל הארבור, יחד עם מינורו גנדה. לאחר מכן מילא הצי האווירי ה-11 תפקיד מרכזי בכיבוש הפיליפינים מידי האמריקנים.
ב-1 במאי 1943 קיבל אונישי דרגת תת-אדמירל, ובאוקטובר של השנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצי האווירי הראשון בבסיסו שבצפון הפיליפינים. לאחר אובדן איי מריאנה ב-1944 קיבל אונישי הוראה להשמיד את נושאות המטוסים האמריקניות, והחל לשלוח טייסי קמיקזה כנגד אוניות בעלות הברית. בעת פגישה ב-19 באוקטובר אמר אונישי לפקודיו שהדרך היחידה להפיק את המקסימום מכוחותיהם הנחותים היא לערוך התקפות התאבדות תוך שימוש במטוסי A6M זירו חמושים בפצצות במשקל 250 קילוגרם, שיצללו לתוך אוניות האויב.
יעקב מרגליות
ראו גם
}}
טקיג'ירו אונישי
מלחמת העולם השנייה
במאי 1945 נקרא אונישי לשוב לטוקיו, שם לסגן ראש מטה הצי הקיסרי. גם בימים האחרונים של המלחמה קרא אונישי להמשך המאבק בבעלות הברית ואמר שאם המדינה תקבל על עצמה 20 מיליון קורבנות, הניצחון יהיה שלהם.
מותו
הפגיון בו השתמש אונישי כדי להתאבד נמצא במקדש יסוקוני בטוקיו, ואפרו נטמן במקדש הזן סוג'י ג'י שביוקוהמה, ובבית הקברות הציבורי בכפר הולדתו אשידה.
קטע (מתמטיקה)
בגאומטריה, קטע הוא קבוצת כל הנקודות על ישר אשר נמצאות בין שתי נקודות שונות (הנקראות קצות הקטע או נקודות הקצה של הקטע), לרבות נקודות הקצה [קטע סגור], למעט שתי נקודות הקצה (קטע פתוח) או לרבות נקודת קצה אחת ולמעט השנייה [קטע סגור למחצה, או פתוח למחצה).
במובן כללי יותר, גם הקבוצה הריקה, נקודה בודדת, קרן וכל ישר הם קטעים.
במקרה שהמרחב הוא הישר הממשי אפשר לתאר קטע כקבוצה המכילה כל מספר ממשי בין שני מספרים נתונים, ואפשר שגם את אחד הקצוות או את שניהם. כמו כן ייתכן שבאחד הצדדים או בשניהם אין קצה. לדוגמה, הקטע שמסומן מכיל את כל המספרים הממשיים בין 10 ל-20, לא כולל 10 ו-20. אולם הקטע מכיל כל מספר בין 10 ל-20, וגם את המספרים 10 ו-20. לעיתים מסמנים קצה פתוח של קטע בסוגר מרובע הפוך, במקום בסוגר עגול, כדי למנוע בלבול עם סימונים אחרים כגון זוג סדור. כך למשל, הקטע הפתוח בין 10 ל-20 יסומן.
בהכללה, קטע הוא תת קבוצה \,S של קבוצה עם יחס סדר מלא \,T, המקיימת שלכל x,y\in S ו-z\in T, אם \,x<z<y אזי z\in S. במקרה של יחס הסדר על הממשיים ההגדרה שקולה להגדרה הרגילה של קטע.
קטעים ממשיים
מקרה פרטי חשוב הוא כאשר T=\mathbb R, קבוצת המספרים הממשיים.
קטעים (בהגדרה המוכללת) ב-\mathbb R נחלקים לאחד עשר הסוגים הבאים (כש-\,a ו-\,b הם מספרים ממשיים, \,a \le b):
\,a ו-\,b, היכן שהן מופיעות לעיל, נקראות נקודות קצה או פשוט קצות הקטע. סוגר מרובע מציין שנקודת הקצה שייכת לקטע, וסוגר עגול מציין שלא. למידע נוסף על הסימונים האלה, ראו תורת הקבוצות הנאיבית.
קטעים מהסוגים 1, 5, 7, 9 ו-11 לעיל נקראים קטעים פתוחים (מכיוון שהם קבוצות פתוחות) והקטעים 2, 6, 8, 9, 10 ו-11 נקראים קטעים סגורים (מכיוון שהם קבוצות סגורות). הקטעים 9 ו-11 הם אפוא גם פתוחים וגם סגורים (בכל מרחב קשיר וכך גם ב-\mathbb R, קיימות שתי קבוצות שהן גם פתוחות וגם סגורות).
הקטעים 1, 2, 3, 4, 10 ו-11 נקראים קטעים חסומים והיתר הם קטעים לא חסומים.
האורך של כל אחד מהקטעים החסומים 1, 2, 3 ו-4 הוא.
לקטעים תפקיד חשוב בתורת האינטגרציה, מכיוון שהם הקבוצות הפשוטות ביותר שניתן להגדיר להן בקלות "גודל" או "מידה" או "אורך". את מושג המידה ניתן להרחיב לקבוצות מורכבות יותר, ולקבל את מידת בורל ולבסוף את מידת לבג.
הקטעים מהווים את אוסף תת-הקבוצות הקשירות של הממשיים, וכן את אוסף תת-הקבוצות הקמורות של הממשיים. מכך שתמונה רציפה של קבוצה קשירה היא קשירה נובע שאם היא פונקציה רציפה ו-\,I הוא קטע, אזי התמונה  גם היא קטע. זהו אחד הניסוחים של משפט ערך הביניים.
מרחב מחיה
מרחב מחיה (בגרמנית: Lebensraum, "לֶבֶּנְסְרַאוּם") היה מרכיב חשוב באידאולוגיה הנאצית ואחד מהעקרונות הפוליטיים המרכזיים שהובילו את אדולף היטלר לכיבושים במזרח אירופה.
מרחב המחיה היה אחד המניעים למדיניות ההתרחבות של גרמניה הנאצית, אשר שאפה להתרחב ולהשיג שטחים נוספים למען האומה הגרמנית באזורי פולין ומאוחר יותר בברית המועצות. בספרו מיין קאמפף, תיאר היטלר בפירוט את אמונתו שלפיה העם הגרמני זקוק למרחב מחיה, כאשר כיוון ההתפשטות הראוי הוא לעבר מזרח-אירופה, אל שטחי הדגן של אוקראינה ומקורות הנפט והמחצבים של הקווקז. המזרח מאוכלס ברובו באוכלוסייה סלאבית שעל פי הדוקטרינה הנאצית הייתה מגזע "נחות" משמעותית לעומת הגזע הארי, ובחלקים רבים משטחו מצויים גם יהודים רבים, שאותם ראה היטלר לצד הקומוניסטים כאיום המרכזי על הרייך השלישי.
ב-22 באוגוסט 1939, מספר ימים לפני הפלישה הגרמנית לפולין, אמר היטלר: "מטרת המלחמה אינה רק להגיע לקווים מסוימים אלא ההשמדה הפיזית של האויב. לפיכך העמדתי יחידות הרג בכוננות - לעת עתה רק במזרח - עם הוראות להרוג ללא רחמים גברים, נשים וילדים ממוצא פולני. רק כך נשיג את מרחב המחיה אותו אנו צריכים. מי אחרי הכל, מדבר היום על השמדת הארמנים?" (מתוך נאום אוברזלצברג).
לצורך הגדלת האוכלוסייה הארית שתוכל ליישב את שטחי מרחב המחיה הוקם פרויקט לבנסבורן.
היחס לאוכלסייה הסלאבית במזרח אירופה
את המדיניות הזו לא הספיקו הנאצים ליישם במלואה, אך בימי מלחמת העולם השנייה נספו שלושה מיליון אזרחים פולנים לא-יהודים (בנוסף לשלושה מיליון יהודים פולנים) בזמן הכיבוש הנאצי החל משנת 1939. מיליונים נוספים נרצחו בשטחי ברית המועצות לאחר הפלישה הנאצית למדינה בשנת 1941.
הכיבוש הנאצי של פולין
לאחר פלישת הצבא הנאצי לפולין בספטמבר 1939 חילקו הגרמנים את שטחי פולין אותם כבשו לשני חלקים. החלק המערבי ובו 10 מיליון איש סופח מיידית לרייך השלישי, ואזור מרכז פולין המשיך להתנהל תחת משטר כיבוש צבאי. בחלק המערבי נקטו הנאצים בצעדים מיידיים ל"גרמניזציה" של הטריטוריה החדשה. הם גירשו מיד לאחר הכיבוש פולנים שהתגוררו במערב פולין באזור ורתגאו, שאותו ייעדו לספח לגרמניה הנאצית.
הנאצים רצחו 15,000 אנשי אינטליגנציה פולנית, שהוצאו להורג על פי רשימה שהוכנה מראש. ב-8 במרץ 1940, עיגנו הנאצים את הנחיתות הגזעית של הפולנים בחוק. הם קבעו כי עובד פולני "שיש לו יחסי מין עם גבר או אישה גרמנים, או כל מי שמתקרב אליהם בכל דרך לא ראויה אחרת, ייענש על ידי מוות." הגסטפו הצטווה לאתר כל מי שנחשד בעבירה של חילול גזע (Rassenschande).
בזמן הכיבוש הנאצי של פולין גורשו מבתיהם שני מיליון פולנים נוצרים, כאשר בתיהם ורכושם נתפסו על ידי הגרמנים. עיתונים, ספריות ומוזיאונים נסגרו והוטלו הגבלות חוקיות על השימוש בשפה הפולנית. מטרת הנאצים הייתה למחוק כל זכר לתרבות הפולנית באותם אזורים, וליישב במקום הפולנים שעזבו גרמנים אתניים. גם באזור מרכז פולין נקטו הנאצים במדיניות שיטתית של גירוש ורצח.
הכיבוש הנאצי בברית המועצות
לאחר שפלשה גרמניה לברית-המועצות ביוני 1941 במבצע ברברוסה הורחבה מדיניות הטרור שיושמה בפולין גם לאזורים הכבושים החדשים. יחידות האיינזצגרופן הצטוו לרצוח בנוסף ליהודים גם מי שכונו "פעילים קומוניסטים". במסגרת הניסיון להרחיב את מרחב המחיה ננקטו מספר פעולות נוספות כלפי האוכלוסייה המקומית. מיליונים מבני העם הרוסי, האוקראיני ועמים אחרים בברית המועצות גורשו מבתיהם, נשלחו למחנות עבודה בכפייה ונרצחו.
הנאצים רצחו יותר מ-3 מיליון שבויי מלחמה של הצבא האדום, מרביתם באמצעות ירי, הפקרתם לכפור והרעבתם למוות. היחס לשבויי המלחמה מברית המועצות היה שונה לחלוטין מהיחס לשבויי מלחמה שנתפסו בקרבות נגד צבאות המערב.
מקורות הרעיון ויישומו
הרעיון שלפיו לעם הגרמני אין די מרחב קדם בהרבה לניסוחו בידי אדולף היטלר. את המונח "מרחב מחיה" במשמעות זו טבע לראשונה המלומד הגרמני פרידריך ראצל ב-1897, והוא שימש כסיסמה בגרמניה לאיחוד הארץ ולהשגת מושבות, בדומה למודל האנגלי והצרפתי. הרעיון התפתח בעקבות רעיונות דרוויניסטיים ומדעיים אחרים של התקופה, שעסקו באופן שבו אורגניזמים ממלאים נישות אקולוגיות. רעיונות דומים עדיין נמצאים בשימוש בתחומי הביולוגיה והגאוגרפיה.
ראצל האמין שההתפתחות הטכנולוגית והתרבותית של עם תלויה במצבו הגאוגרפי, ושעם אשר הסתגל בהצלחה למיקום אחד ימשיך באופן טבעי למיקום אחר. לטענתו, התרחבות זאת, שמטרתה ניצול שטחים זמינים, היא מאפיין טבעי והכרחי לכל גזע בריא.
אמונות אלה קודמו על ידי מלומדי התקופה כולל קארל האוסהופר ופרידריך פון ברנהרדי. בספרו של פון ברנהרדי משנת 1912 "גרמניה והמלחמה הבאה" הרחיב ברנהרדי את התאוריה של ראצל, ולראשונה זיהה את מזרח אירופה כמקור אפשרי לשטחי מילואים. אידאולוגיית מרחב המחיה הייתה סיבה חשובה לפתיחתו של מבצע ברברוסה ביוני 1941. הנאצים קיוו להפוך חלק גדול מהשטחים הסובייטיים לאזורי התיישבות לגרמנים. בפיתוחו את הרעיונות האלה, הציע התאורטיקן הנאצי אלפרד רוזנברג שהארגון האדמיניסטרטיבי הנאצי בארצות שיכבשו הגרמנים יחולק לנציבויות (Reichskommissariat) הבאות:
שטחי הנציבויות ימשכו עד הרי אורל (עם זאת, היו תוכניות נאציות מוקדמות להקמת נציבות הרייך טורקסטן שבמרכז אסיה ואף הייתה תוכנית נאצית לשליטה בהרים עצמם). הישויות האדמיניסטרטיביות היו אמורות להיות השלבים המוקדמים בעקירתם של רוסים ועמים סלאבים רבים והחלפתם במתיישבים גרמניים. רוזנברג גם פחד מסכנת "מדיניות ההתרחבות רוסית/סובייטית" וקרא ל"פעולה חמושה מונעת" מול איום זה.
כאשר השתלטו כוחות גרמניים על שטחים סובייטים הם הקימו במהרה משטרי כיבוש - נציבות הרייך אוסטלנד ונציבות הרייך אוקראינה. המכשול הגדול ביותר שעמד בפני יישומו המלא של רעיון מרחב המחיה היה תבוסתה של הארמייה השישית בקרב סטאלינגרד. אחרי תבוסה משמעותית נוספת של הגרמנים בקרב קורסק ב-1943 ונחיתת הכוחות של בעלות הברית בסיציליה, פסקו כל תוכניות מרחב המחיה.
בתרבות
מרחב מחיה הוא שמו של מחזה שנכתב על ידי הבמאי האמריקאי ישראל הורוביץ, ובו קנצלר גרמניה מתעורר מסיוט ומחליט, בפתאומיות, להזמין שישה מיליון יהודים לחיות בגרמניה כפיצוי על השואה.
שנונית באר שבע
שנונית באר שבע (שם מדעי: Acanthodactylus beershebensis) היא מין של לטאה אנדמית לישראל שחיה במישורי וגבעות הלס של הנגב, בעיקר באזור בקעת באר שבע וסביבתה. לשנונית התאמות מיוחדות לאקלים חם ויבש. בין התאמות אלו ניתן למצוא הפרשת שתן משחתי כדי למנוע איבוד נוזלים, וכן את יכולתה של השנונית להרים את גחונה אל מעל פני הקרקע כך שלא תתחמם מן הקרקע. השנונית פעילה ביום, מה שמקל על התצפיות עליה עם זאת היא נמצאת בסכנת הכחדה חמורה. השנונית ניזונה בעיקר מחרקים ופרוקי-רגליים נוספים.באביב הנקבה חופרת באדמה גומה ומטילה ב3-6ביצים.כעבור חודשיים בוקעים הצעירים.
נאגנו (מחוז)
מרבית מרכסי האלפים היפניים נמצאים בשטחו של מחוז זה, והוא מהווה אתר תיירות סקי פופולרי ביפן. בשנת 1998 אירחה בירת המחוז נאגנו את אולימפיאדת החורף.
היסטוריה
לפני רסטורציית מייג'י נקרא המחוז מחוז שינאנו, אך לאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 קיבל המחוז את שמו הנוכחי. בתקופת סנגוקו היה המחוז מוקד קרבות שליטה בין דאימיו שונים, ולאחר מכן היה אחד ממרכזי הכוח של טקדה שינגן במלחמתו באואסוגי קנשין.
גאוגרפיה
למחוז נאגנו אין מוצא לים, ושוכנת בו הנקודה הרחוקה ביותר מהים בכל יפן - בעיר סקו. זהו גם המחוז הגובל במספר הרב יותר של מחוזות אחרים. בשל העובדה שמרבית שטחו של המחוז הררי ואינו ניתן ליישוב המוני, מהווה המחוז מוקד משיכה לתיירות טבע, ותשעה מתוך 12 ההרים הגבוהים ביפן נמצאים במחוז נאגנו. 21% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
גוסטינין
גוסטינין (בפולנית: Gostynin; ביידיש: גאסטינין) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-13, ובמקום בו הוא שוכן התקיים יישוב מבוצר סלאבי מהמאה ה-6. בשנת 1382 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות השוודים. משנת 1795 ועד 1807 נכללה העיר בשטחי פרוסיה, ואז עברה לשטחי פולין הקונגרסאית.
יהודי גוסטינין
תיעוד ליישוב יהודי בגוסטינין קיים מהמאה ה-15, ובשנת 1710 הוקם בעיר בית כנסת מעץ. בין השנים 1823-1862 הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע אחד. בתקופה זו פעל בעיר רבי יחיאל מאיר מגוסטינין.
במהלך מרד ינואר בשנת 1863 סייעו מספר מיהודי העיר למורדים הפולנים. במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה האשימו הרוסים את יהודי העיר בריגול, ואסרו את בכירי הקהילה במקום, ובהם הרב. בתקופה זו הגיעו לגוסטינין פליטים יהודים מעיירות הסביבה. במהלך הכיבוש הגרמני של העיר במלחמה, הוטלו על היהודים בה מיסים כבדים, רכושם הוחרם, וחלקם נשלחו למחנות עבודה בפנים גרמניה.
עם תום המלחמה, בשנת 1918, התעללו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול. לאחר המלחמה פחת מספר היהודים בעיר בשל הגירה, והקהילה השתקמה בעזרת ארגוני סעד מקומיים ובסיוע הג'וינט.
בשואה
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה גוסטינין בידי הגרמנים. ביום כיפור ת"ש נכלאו יהודי העיר בכנסייה המקומית, והוחזקה בה כשלושה ימים. לאחר מכן, הועלה באש בית הכנסת בעיר, והיהודים צוו לפרק את בית המדרש בה. בהמשך הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, חובת נשיאת טלאי צהוב, איסור הליכה על מדרכות, וחובת מסירת דברי ערך ותשלום סכומי כופר. בנובמבר 1939 הוצאו להורג בעיר ארבעה מנכבדי הקהילה.
בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו פתוח, אליו הועברו יהודים רבים מהסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-2,250 איש. בתקופה זו כל יהודי מגיל 10 חויב בביצוע עבודות כפייה. בקיץ 1941 הוקף הגטו בגדר תיל, ונסגר. ממועד זה החלו חטיפות של יהודים מהגטו למחנות עבודה, עד שנותרו בגטו בעיקר זקנים, ילדים ונשים.
אני קייט
אני קייט (באנגלית: I Am Cait) היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית אמריקאית, אשר עוקבת אחר חייה של קייטלין ג'נר לאחר המעבר המגדרי שלה. בסדרה שמונה פרקים, והיא שודרה לראשונה ב-26 ביולי 2015 ב. הסדרה בוחנת כיצד המציאות של ג'נר משתנה, ועוקבת אחר מערכות היחסים שלה עם משפחתה וחבריה. בנוסף, עוסקת הסדרה בהיטמעותה בקהילה הטרנסג'נדרית, ובתפישה שלה ושל אחרות אותה כדוברת או מייצגת של הקהילה.
בפברואר 2016, אושרה עונה שנייה לתוכנית.
הפקה
הודיע על הפקת הסדרה באפריל 2015, מיד לאחר שקייטלין ג'נר יצאה כטרנסג'נדרית בריאיון עם דיאן סויר בתוכנית האקטואליה "20/20". הסדרה גייסה שורה של יועצות, כולל ג'ניפר פיני בוילן, ד"ר מארי קלר, וסוזן פ. לנדון, כדי לוודא שהתוכנית תהא אינפורמטיבית ומעוררת תובנות, וכן נעזרה בארגונים להט"בים כגון GLAAD.
מספר ימים לאחר הראיון ב-20/20, שידר שני פרקים מיוחדים בסדרה "משפחת קרדשיאן", שהראתה תגובות של בני המשפחה למעבר המגדרי ולראיון הטלוויזיוני. כתבת הבידור די לוקט כתבה ב-Vulture שהסברה היא שזה היה סוג של קדימון לסדרה "אני קייט" וכן ניסיון לבחון את תגובות קהל הצופים.
את התוכנית מפיקים הפקות בונים/מארי, אותה החברה שמפיקה את "משפחת קרדשיאן", וכן קייטלין עצמה מתפקדת כמפיקה בפועל.
משתתפים
בין המשתתפים בסדרה היו בני משפחתה של ג'נר, פעילות טרנסג'נדריות, חברי קהילת הלהט"ב, אנשי תקשורת ועוד:
סלזנגר
סלזנגר (באנגלית: Slazenger) היא יצרנית מוצרי ספורט ותרמילאות בריטית, שמתרכזת בעיקר בייצור אביזרי ספורט מחבט כמו טניס, גולף, קריקט ו. בנוסף, ניתן למצוא ציוד שלא מיועד לספורט, כמו תיקי גב ומזוודות של המותג.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1881 במנצ'סטר בידי זוג אחים יהודים: ראלף ואלברט סלזנגר, באותה שנה עקר ראלף סלזנגר ללונדון והקים בה חנות לממכר ציוד ספורט מתוצרת החברה. האחים הקימו מפעל בברנסלי לייצור כדורי טניס אותם שיווקו ברחבי העולם כולו. המפעל נסגר ב-2002 וייצור הכדורים נמשך מאז בפיליפינים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נמכר המותג לחברות אחרות, והוא כיום אחד מהמותגים העתיקים ביותר ששרדו בתחום הספורט. חוזה שנחתם עם החברה ב-1902 לשמש כספקית כדורי הטניס לאליפות וימבלדון היה בתוקף עד 2015, אחד מהסכמי החסות המסחרית ארוכי הטווח בהיסטוריה.
רפאל מרטין ואסקס
רפאל מרטין ואסקס (בספרדית: Rafael Martín Vázquez; נולד ב-25 בספטמבר 1965 במדריד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ואסקס שיחק לאורך רוב הקריירה במדי ריאל מדריד, הקבוצה בה גדל, וכמו כן שיחק באיטליה, צרפת, מקסיקו וגרמניה. בנוסף, רשם ואסקס 38 הופעות במדי נבחרת ספרד.
קריירת משחק
ואסקס, יליד העיר מדריד, הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד ב-1980, כשהיה בן 15. הוא החל את עונת בקבוצת המילואים ריאל מדריד קסטיליה, וב-4 בדצמבר 1983 זכה להופעת בכורה בקבוצה הראשונה, תחת המאמן אלפרדו די סטפנו, כשפתח בהרכב בניצחון החוץ של ריאל 1-0 על מורסיה. עונת הבכורה שלו בקבוצה הסתיימה עם 19 הופעות ליגה ושער בודד, והוא החמיץ הזדמנות לזכות עם קבוצתו באליפות ספרד כבר בעונה זו, לאחר שריאל סיימה במקום השני בגלל פער שערים נחות מהאלופה אתלטיק בילבאו.
בעונת, תחת המאמן לואיס מולוני, היה ואסקס לשחקן משלים ולא הצליח לבסס את מקומו בהרכב. ריאל אמנם כשלה בליגה כשסיימה חמישית בלבד, אך זכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון בגמר על וידאוטון מהונגריה. ואסקס שיחק לאורך הטורניר אך לא שותף במשחק הגמר. עונה אחר כך, עדיין כשחקן משלים, היה שותף ואסקס לזכייה באליפות ספרד, הראשונה מתוך חמש זכיות רצופות שלו באליפות עם ריאל. ריאל אף שמרה על גביע אופ"א לאחר ניצחון בגמר על פ.צ. קלן. ואסקס פתח בהרכב בניצחון הביתי 5-1 במפגש הגמר הכפול.
הגעתו של המאמן לאו ביינהאקר לקבוצה לקראת עונת שיפרה מעט את מעמדו של ואסקס בקבוצה. הוא רשם 25 הופעות ליגה, תשע יותר מהעונה הקודמת, וכבש צמד ראשון במדי הקבוצה, בניצחון 4-1 על אתלטיקו מדריד במשחק הדרבי של מדריד בדרך לזכייה שנייה ברציפות באליפות. החל מעונת, כבר היה ואסקס לבורג חשוב בהרכב הקבוצה, ובשתי עונות נוספות תחת בינהאקר הוסיף שתי אליפויות נוספות וזכייה בגביע המלך הספרדי. עונת השיא של ואסקס בקבוצה הייתה עונת, תחת המאמן הוולשי ג'ון טושאק. הוא כבש 14 שערי ליגה, מתוכם חמישה צמדים כולל צמד נוסף בדרבי, והוביל את קבוצתו לזכייה חמישית ברציפות באליפות ספרד. באותה עונה שברה ריאל את שיא הכיבושים לעונה בהיסטוריה של הליגה הספרדית, עם 107 שערים. ואסקס היה לסגן מלך שערי קבוצתו באותה עונה, שני רק להוגו סאנצ'ס שכבש 38 שערים.
דווקא לאחר עונת השיא שלו בריאל, החליט ואסקס לעזוב את הקבוצה, וזאת בעקבות סירובה של ההנהלה לשדרוג חוזהו, במקביל להגעתו של הרומני גאורגה חאג'י, שמשחק על אותה המשבצת כמוהו. הוא עבר לטורינו מהסרייה א' לקראת עונת, ושיחק במדיה במשך שתי עונות. בעונתו הראשונה בקבוצה היא סיימה במקום השלישי בליגה, וזכתה בגביע מיטרופה לאחר ניצחון בגמר על פיזה. במשחק הגמר כבר ואסקס בפנדל חמש דקות לסיום, בדרך לניצחון קבוצתו 2-1 בהארכה. בעונת הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א, שם נוצחה על ידי אייאקס אמסטרדם. וסאקס לא הצליח לשחזר את יכולתו מריאל מדריד גם בטורינו, אף על פי ששיחק במירב משחקיה של הקבוצה. בשתי העונות באיטליה כבש ואסקס שני שערי ליגה בלבד ב-52 הופעות.
לקראת עונת עבר ואסקס לאולימפיק מרסיי, אלופת צרפת. הוא פתח את העונה בהצלחה וכבש את שער הליגה הראשון של הקבוצה במחזור הראשון, בניצחון 2-1 על טולוז. חודש אחר כך, בסיבוב הראשון של ליגת האלופות, כבש ואסקס צמד בניצחון 5-0 על גלנטורן. אמנם, שערים אלו היו היחידים שלו במדי מרסיי. הוא עזב את הקבוצה לאחר חודשיים בלבד, וחזר למועדון בו גדל, ריאל מדריד.
בשתי העונות הראשונות שלו בקדנציה השנייה במדריד, הרבה ואסקס להיעדר בעקבות פציעות. בשתי עונות אלו רשם במצטבר 42 הופעות, אך בעונת תחת המאמן חורחה ולדאנו חזר לכושר משחק וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ספרד בפעם השישית בקריירה שלו. לקראת עונת עבר ואסקס לדפורטיבו לה קורוניה, אך את הופעת הבכורה שלו במועדון רשם רק במחזור ה-36 של העונה, ב-14 באפריל 1996. ואסקס, אז כבר בשלהי קריירת המשחק, הרבה להיפצע ובשתי עונות מלאות במדי לה קורוניה רשם 17 הופעות ליגה בלבד.
לאחר שעזב את לה קורוניה הצטרף ואסקס לאתלטיקו סלאיה מליגת העל המקסיקנית, שם התאחד עם חברו לריאל מדריד אמיליו בוטרגניו ורשם עשר הופעות ליגה בלבד. הוא החל את עונת במדי קרלסרוהה מהבונדסליגה השנייה, אך הספיק לרשום חמש הופעות ליגה בטרם נאלץ לפרוש עקב פציעות בגיל 33.
נבחרת ספרד
הופעת הבכורה של ואסקס במדי נבחרת ספרד הייתה ב-23 בספטמבר 1987, כשפתח בהרכב של המאמן מיגל מוניוס בניצחון הביתי על, 2-0 במשחק ידידות. הוא הספיק לערוך חמש הופעות בינלאומיות בלבד בטרם זומן על ידי מוניוס לסגל ספרד לקראת טורניר יורו 1988 בגרמניה המערבית, ושותף בכל משחקיה של ספרד בטורניר. הוא רשם תשע דקות כמחליף במשחק הראשון בו ניצחה ספרד 3-2 את, ו-23 דקות כמחליף בהפסד 1-0 ל. הוא פתח בהרכב הנבחרת במשחקה האחרון בשלב הבתים, בו נכנעה 2-0 ל, הנבחרת המארחת, וסיימה את דרכה בתום שלב הבתים. לאחר הטורניר מונה לואיס סוארס לתפקיד המאמן, ותחתיו הפך ואסקס לשחקן הרכב חשוב. הוא פתח בהרכב בשבעה מתוך שמונה משחקים במוקדמות מונדיאל 1990, וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר מהמקום הראשון בבית.
ואסקס זומן על ידי סוארס לסגל הנבחרת לקראת המונדיאל באיטליה. הוא פתח בהרכב ולא הוחלף בכל ארבעת משחקיה של ספרד בטורניר. ספרד צלחה את שלב הבתים לאחר תיקו 0-0 מול וניצחונות 3-1 על  ו-2-1 מול. היא העפילה מהמקום הראשון בבית, ופגשה בשמינית הגמר את, שגברה עליה 2-1 בהארכה.
הפצצת טוקיו
הפצצת טוקיו (ביפנית: 東京大空襲 Tōkyōdaikūshū) מתייחסת לסדרת הפצצות אסטרטגיות על העיר טוקיו שנערכו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית בזמן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. האמריקנים ערכו את ההתקפה הראשונה על טוקיו באפריל 1942. הפצצה אסטרטגית של אזורים עירוניים החלה ב-1944, לאחר שמפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס נכנסו לשירות והחלו להמריא מבסיסים בסין, ולאחר מכן מאיי מריאנה. הפצצות ה-B-29 מאיים אלה החלו ב-17 בנובמבר 1944, ונמשכו עד 15 באוגוסט 1945, היום בו נכנעה האימפריה היפנית. לפי הערכות שונות בין 75 ל-200 אלפי אנשים נהרגו בסדרת הפצצות זו.
הפשיטה של דוליטל
ההפצצה הראשונה על טוקיו הייתה הפשיטה של דוליטל, שנערכה ב-18 באפריל 1942. 16 מפציצי B-25 מיטשל המריאו מסיפון נושאת המטוסים הורנט ותקפו מטרות ביוקוהמה ובטוקיו, ולאחר מכן המשיכו לשדות תעופה ידידותיים בסין. הפשיטה הייתה נקמה על ההתקפה על פרל הארבור שערכו היפנים ארבעה חודשים לפני כן. הנזק שנגרם מהפשיטה לא היה רב, אך שימש להעלאת המוראל בקרב תושבי ארצות הברית. מכיוון שנאלצו להמריא מנושאות המטוסים לפני הזמן המיועד, אזל הדלק ממרבית המטוסים, וטייסיהם נאלצו לבצע נחיתות חירום לפני שהגיעו לשדות התעופה. אחד המטוסים נחת בשטח ברית המועצות, שהייתה מדינה נייטרלית, וצוות המטוס נעצר אך שוחרר בהמשך. שני צוותים אחרים נתפסו על ידי היפנים, ושלושה מהם הוצאו להורג בהמשך המלחמה.
פשיטות B-29
כניסתו לשירות של המפציץ B-29 סופרפורטרס היווה התפתחות משמעותית במערכת הפצצת יפן. למפציץ היה טווח פעולה של 6,000 קילומטרים, והיה מסוגל לתקוף מטרות מרום של 9,000 מטרים, בו אש הנ"מ לא הייתה אפקטיבית, ולפיכך השתתף בכמעט 90% מפשיטות ההפצצה שנערכו על יפן. לאחר שכבשו בעלות הברית איים הקרובים מספיק ליפן בנובמבר 1944, הן הקימו עליהם שדות תעופה מהם יכלו המפציצים להגיע ליפן ולשוב בשלום.
תחילה השתמשו המפציצים בפצצות רגילות, אך התברר שהן סוטות ממסלולן בשל זרם הסילון. לפיכך הורה קרטיס לה מיי, מפקד חיל האוויר ה-20, על שימוש בפצצות תבערה שיכלו את מבני העץ והנייר של ערי יפן. הפשיטה הראשונה בה הטילו המפציצים פצצות תבערה הייתה על העיר קובה ב-4 בפברואר 1945. ב-25 בפברואר תקפו 174 מפציצי B-29 את טוקיו לאור יום, והטילו 453.7 טון פצצות תבערה שכילו שטח של 2.6 קילומטר רבוע. לאחר מכן ביקש למיי מטייסיו לטוס ברום של 2,500-1,500 מטרים ובלילה, מכיוון שאש הנ"מ של היפנים לא הייתה אפקטיבית בגובה כה נמוך, ומכיוון שמטוסי הקרב היפנים לא יכלו לטוס בלילה. כדי להוריד ממשקל המטוסים עבור הטיסה הנמוכה וכדי להוריד את צריכת הדלק, הורה למיי להסיר את כל מקלעי ההגנה מלבד תותח הנ"מ האחורי.
בליל ה-9-10 במרץ 1945 279 מפציצי B-29, שהמריאו מאיי מריאנה, הטילו כ-1,665 טון פצצות על טוקיו. מרבית הפצצות היו פצצת מצרר במשקל 230 קילוגרם שהכילו 38 פצצות נפאלם, ונועדו להתפוצץ בגובה 600–700 מטרים מהקרקע. המפציצים הראשונים הטילו את פצצותיהם בתבנית בצורת האות האנגלית "X", שבמרכזה אזורים מאוכלסים בצפיפות. תבנית הפצצה זו סיפקה למפציצים האחרים נקודת ייחוס, והם הטילו את פצצותיהם בסביבות ה-X הבוער. מוקדי שרפה שונים התלכדו ויצרו סופת אש עזה. בהפצצה זו נשרף שטח בגודל 41 קילומטרים רבועים, וכ-100,000 אנשים נהרגו. הפצצה זו נחשבת להפצצה הקונבנציונלית הקטלנית ביותר בהיסטוריה.
תוצאות
עד תחילת מערכת פצצות התבערה לא היו להפצצות בעלות הברית השפעה רבה על התעשייה הכבדה היפנית. עם תחילתה הושמדו מרבית בתי המלאכה והתעשייה הקלה שייצרו מכונות עבור התעשייה הכבדה. בנוסף, רבים מפועלי התעשייה נהרגו או נפצעו בהפצצות. בסך הכל ירדה התפוקה התעשייתית של טוקיו ב-50% לאחר הפצצות התבערה.
אבדות
הוועדה לבחינת ההפצצות האסטרטגיות של ארצות הברית העריכה שכ-88,000 אנשים נהרגו בהתקפה זו, 41,000 נפצעו, ומעל מיליון תושבים איבדו את בתיהם. כוחות כיבוי האש של טוקיו העריכו שנהרגו 97,000 אנשים, וש-125,000 נפצעו, וההיסטוריון ריצ'רד רודס העריך שמספר ההרוגים היה גבוה מ-100,000 ושמספר הפצועים היה כמיליון.
גיחת ההפצצה בליל ה-9 במרץ הייתה ההפצצה הקטלנית ביותר במלחמת העולם השנייה. קטלנית יותר מהפצצת דרזדן, ואף מהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, כאירועים נפרדים.
לאחר המלחמה
בשנת 2007 התנצל ראש ממשלת יפן שינזו אבה בכתב והודה באחריות יפן על הפצצת ערים סיניות החל ב-1938. הוא כתב שעל האימפריה היפנית היה להיכנע ברגע שנפתחה מלחמה שבה לא היה לה סיכוי לנצח, וכך היו יכולות להימנע ההפצצות על טוקיו ועל ערים אחרות ביפן. בשנת 2013 טען אבה שההפצצות נערכו בניגוד למשפט הבינלאומי, אך הודה שייתכן שעמדו בחוקי המשפט הבינלאומי של אותה עת.
בשנת 2007 הגישו 112 חברים באיגוד המשפחות השכולות של קורבנות ההפצצות על טוקיו תובענה ייצוגית כנגד ממשלת יפן, בה תבעו לקבל התנצלות רשמית ופיצויים בגובה 1.32 מיליארד ין יפני. בתובענה טענו התובעים שממשלת יפן אשמה בהפצצות מכיוון שלא סיימה את המלחמה מוקדם יותר, ולאחר ההפצצה לא סייעה לאזרחים בעודה שולחת סיוע רב לאנשי צבא ולמשפחותיהם. לאחר שנדחו ממספר ערכאות, בסופו של דבר דחה בית המשפט העליון של יפן את תביעתם ב-2013.
יצחק קצנלסון
יצחק קצנלסון (ביידיש: קאַצענעלסאָן; בפולנית: Icchak Kacenelson) (נולד ב-1 ביולי 1886, נרצח במאי 1944 באושוויץ) היה מחנך, משורר ומחזאי יהודי-פולני, מחבר הפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג". זכה לכינוי "מקונן השואה". כתב גם שירים בעברית, והידועים שבהם: "מה יפים הלילות בכנען" ושיר הילדים "חמש שנים על מיכאל".
תולדות חייו ויצירתו
יצחק יחיאל קצנלסון נולד בשנת 1886 בעיירה קרֶליץ בפלך מינסק שבתחום המושב באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו היה הפובליציסט והמחנך המשכיל יעקב בנימין קצנלסון הידוע כ"י. בן ימיני". כאשר היה בן 10 עבר עם הוריו ללודז' שבפולין הקונגרסאית. ב-1906 החל את עבודתו החינוכית בבית הספר העברי, ברשת חינוך עברית מיסוּדהּ של משפחתו. ב-1910 פרסם את ספר שיריו הראשון, "דמדומים". שנתיים לאחר מכן הקים את "הבמה העברית" - להקת תיאטרון עברית שהציגה ממחזותיו. הוא ערך שני ביקורים בארץ ישראל: אחד ב-1925 ושני ב-1934. בהיותו בלודז' הוא התיידד עם יחיאל רוזנצוויג שהיה מורה ומשורר. בין השנים 1935–1939 פעל בינות החלוצים אשר גרו בקיבוץ גרוכוב שליד ורשה.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבשה לודז'. בנובמבר אותה שנה ברח קצנלסון לוורשה ובינואר 1940 הצטרפו אליו גם אשתו חנה וילדיו בנימין, בן-ציון וצבי. כל אותה תקופה הוא נמנע מכתיבה. ביוני 1940, עם הקמתה של רשת "דרור", ניעור קצנלסון לחיים מחדש, זאת הודות לבקשתם של החלוצים אשר ביקשו את עזרתו. כך השתלבה דרכו בדרכה של המחתרת החלוצית ושל תנועות הנוער. הוא פרסם משיריו בעיתוני "דרור", ייסד להקה דרמטית, הדריך צעירים לפעולות חינוך בקרב הילדים העזובים ובבתי יתומים, לימד עברית ותנ"ך בבית הספר ובגימנסיה של "דרור" אשר הוקמה במחתרת. וכך, כל עוד פעלה דזלנה 34 כקיבוץ, היה בה מקום לקצנלסון וליצירותיו. בין השנים 1940–1942 חיבר קצנלסון כ-30 יצירות. ב-22 ביוני 1941, יום פתיחת "מבצע ברברוסה", יצא לאור בהוצאת מרכז "דרור" המחזה "איוב" כספר עטוף, מודפס ומצויר.
ביולי 1942, עם תחילת האקציה הגדולה בגטו ורשה, ארגנו אנשי המחתרת אישור עבודה לקצנלסון ובנו אצל תעשיינים גרמנים. ב-14 באוגוסט 1942 התייצבו חנה, בנימין ובן-ציון קצנלסון ביחד עם עוד 5,479 איש באומשלגפלץ והובלו ברכבות למחנה טרבלינקה. ב-17 בינואר 1943 התגנב קצנלסון אל תוך הגטו המרכזי ונפגש עם ידידיו החלוצים, חברי "דרור". למחרת נשא נאום בפני הלוחמים:
לאחר נשיאת הנאום זכה לראות את חברי המחתרת מסתערים על הגרמנים המקיפים אותם במה שכונה יותר מאוחר "מרד ינואר". מעיד יצחק צוקרמן:
ב-18 במרץ 1944 הקיפו הנאצים את המחנה, ומאה שבעים ושלושה היהודים האסורים בו הועברו למחנה סמוך. חודש לאחר מכן, ב-18 באפריל, במלאת שנה למרד גטו ורשה, שולחו יהודי ויטל ובהם קצנלסון ובנו למחנה הריכוז דראנסי. לאחר עשרה ימים נמצאו המשורר, בנו ועוד כשישים יהודים על רכבת לכיוון מחנה אושוויץ. בתחילת מאי 1944, לאחר שלושה ימי מסע בקרון להובלת בקר יחד עם בנו צבי, הגיע יצחק קצנלסון למחנה אושוויץ, שם נרצח.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעה לארץ ישראל רות אדלר, ששהתה עם קצנלסון בוויטל. הוא הפקיד בידיה את כתביו והיא הביאה אותם איתה חבויים בתוך ידית של מזוודה. היא שלפה את הכתבים בביתו של קרוב משפחתו, ברל כצנלסון. קצנלסון כתב לו: "רק אתה ובן־דודתי (יצחק טבנקין) תקראו את דברי הקינה על הריגת עמנו כולו על תינוקותיו ועל ילדיו בידי אימותיהם". הוא ציווה שלא לפרסם את "השיר על העם היהודי שנהרג", אלא לאחר שתובס גרמניה במלחמה, והפקיד את ביצוע צוואתו בידי כצנלסון וטבנקין.
על אף שקצנלסון ביקר בארץ ישראל רק פעמיים ולזמן קצר, הוא הרים תרומה חשובה לזמר העברי באמצעות שיריו הידועים: "מה יפים הלילות בכנען", "גילו הגלילים", רוח עצוב, "נעולה היא דלתי" ושיר הילדים "חמש שנים על מיכאל".
המלחינה הישראלית זלטה רזדולינה הלחינה יצירה סימפונית, רקוויאם, על פי הפואמה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג". היצירה, בגרסתה האינסטרומנטלית באורך של כשעה, הוקלטה בצ'כיה בביצוע התזמורת הפילהרמונית של בירתה ההיסטורית של מוראביה אולומוץ בניצוחו של מאסטרו ויקטור פלדבריל מקנדה והופקה על גבי תקליטור. יצירה זו שודרה פעמים רבות בקול המוסיקה ובעוד כ-20 תחנות רדיו ברחבי העולם.
קישורים חיצוניים
מיצירותיו:
מריסה ג'ארט וינוקור
מריסה ג'ארט וינוקור (באנגלית: Marissa Jaret Winokur; נולדה ב-2 בפברואר 1973) היא שחקנית יהודייה-אמריקאית. ידועה בהופעתה כטרייסי טורנבלד במחזמר "היירספריי" - העיבוד המוזיקלי המוצלח ביותר בברודוויי של סרט קולנוע (במקרה זה - סרטו של ג'ון ווטרס באותו השם). וינוקור הייתה מתחרה בולטת בתוכנית המציאות הפופולרית "רוקדים עם כוכבים" ולאחר מכן המשיכה והנחתה בעצמה תוכנית דומה בשם "Dance Your Ass Off". היא שימשה כאחת המנחות בתוכנית האירוח היומית "The Talk", אך לא שבה אליה בעונת השידורים של סתיו 2011, במקום זאת היא התמקדה בקו הבגדים שלה ותוכנית טלוויזיה חדשה בכבלים.
ראשית חייה
וינוקור נולדה בעיר ניו יורק, בתם של מקסין, מורה, ומיכאל וינוקור, אדריכל. היא יהודיה. וינוקור הייתה מעודדת וקפטן של קבוצת הכדורגל בבית-הספר התיכון בו למדה, Fox Lane High School. מאוחר יותר, היא למדה באקדמיה האמריקאית למוזיקה ודרמה (אנ') בניו יורק, שם סיימה לימודיה בתוכנית המשולבת.
תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה
על תפקידה כטרייסי טורנבלד במחזמר "היירספריי", וינוקור זכתה בפרס טוני לשנת 2003 כשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר, וכן בפרסי Drama Desk, Theatre World, ו-Outer Critics Circle. לאחר הצטרפותה להפקת "היירספריי", וינוקור אובחנה כחולת סרטן צוואר הרחם, אך היא לא הודיעה על כך לאף אחד מעמיתיה להפקה, כדי שלא ידאגו לה. בשנת 2003 היא עברה ניתוח, ולאחר התאוששות ובדיקה שקבעה שאין לה עוד סרטן, היא הייתה בריאה מספיק כדי לחזור להופיע בברודוויי. פורסם כי בעת נסיעתה לעבור את הניתוח, היא שרה את שיר הפתיחה של המחזמר, "Good Morning Baltimore". לאחר שהטיפול בסרטן עבר והסתיים בהצלחה, היא שבה להופיע בברודוויי; בעבר, היא הופיעה בהעלאה המחודשת של "גריז", בתפקיד ג'אן.
וינוקור הופיעה במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה, כגון "אמריקן ביוטי", "אף פעם לא התנשקה", "ללמד את גברת טינגל", "מת לצעוק", "Beautiful Girl" (ערוץ ABC Family), "קדחת המגרש" ו-"Fugly"; היא דיבבה את דמותה של המוכרת בחנות הספרים בסרט האנימציה "חג שמח עם שרק".
וינוקור כיכבה בסדרת הטלוויזיה "משמר המדף" ברשת FOX, לצידה של פמלה אנדרסון. היא הופיעה בפרק של "תרגיע" בו היא הפסידה במאבק פיזי ללארי דייוויד על מקום בתור לרופא. בפרק עצמו היא נקראת "מריסה וינוקור", אך בקרדיטים דמותה מכונה בפשטות "אישה במעלית".
וינוקור הינחתה את תוכנית הריאליטי Dance Your Ass Off, שהיא תחרות ריקודים, בערוץ Oxygen. בחודש אוקטובר 2010 היא הצטרפה ג'ולי צ'ן, הולי רובינסון פיט, שרון אוסבורן, ליה רימיני, ושרה גילברט בתוכנית האירוח The Talk, שנועדה להתמקד בסיפורים על הורות, חיי היום-יום ובאירועים חדשותיים שבכותרות. התוכנית עלתה ברשת CBS ב-18 באוקטובר 2010. ב-14 בינואר 2011, פורסם במגזין פיפל שוינוקור תעזוב את התוכנית, על מנת שתוכל להתמקד בקו הבגדים שלה ובתוכנית טלוויזיה חדשה בכבלים שהיא המפתחת.
וינוקור שבה לגלם את דמותה של טרייסי טורנבלד בהפקה של היירספריי שעלתה בהוליווד בול בתאריכים 5–7 באוגוסט 2011.
וינוקור הצטרפה לצוות שחקני הסיטקום Retired at 35 בערוץ TV Land, החל מהעונה השנייה. בסדרה היא מגלמת את דמותה של איימי, אחותו התוססת, חדת-הלשון ומהירת-התפיסה של דייוויד, המתפרנסת כאשת מכירות מצליחה. במקור, השחקנית קייסי וילסון לוהקה לדמות, ואף הופיעה בפיילוט של התוכנית, אך פרט לכך הדמות לא הופיעה כלל במהלך העונה הראשונה של הסדרה.. בשנת 2015 היא הייתה מנחת תוכנית טלוויזיה All About Sex ביחד עם הית'ר מקדונלד. התוכנית ירדה לאחר כחודש.
הקלטות ודיבוב
וינוקור עבדה על הקלטת אלבום שירי ילדים. הביצוע שלה לשיר "Baby Face" הוא חלק מפסקול סרט הקולנוע "המסכה חוזרת". וינוקור ביצעה את "The Wish Song" באלבום שירי הערש "Unexpected Dreams". בשנת 2007, היא ביצעה ביחד עם ניקי בלונסקי וריקי לייק את השיר "Mama, I'm a Big Girl Now" מתוך פסקול הסרט היירספריי (שלוש השחקניות-זמרות גילמו בעברן את דמותה של טרייסי טורנבלד).
כמו כן, וינוקור דיבבה מספר סדרות אנימציה, בהן אבא אמריקאי והמלך היל.
רוקדים עם כוכבים
וינוקור הופיעה בעונה השישית של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", לצידו של הרקדן המקצועי טוני דובולאני. היא הודחה בשבוע ה-9 של התחרות, בשלב חצי הגמר.
חיים אישיים
בשלבי הפיתוח המוקדמים של המחזמר היירספריי, וינוקור אובחנה עם סרטן צוואר הרחם. היא עברה טיפול למחלה, מבלי לחשוף את מצבה לאף אחד מלבד המשפחה הקרובה שלה, מתוך חשש שמא תוחלף. בסופו של דבר היא עברה החלמה מלאה ונשארה בתפקידה.
ב-7 באוקטובר 2006 וינוקור התחתנה עם יהודה מילר, שהיה תסריטאי בסדרה Stacked. בחודש מרץ 2008 הזוג הודיע שהם מצפים לילד הראשון שלהם, באמצעות אם פונדקאית ושההריון כבר בחודש החמישי. בתאריך 22 ביולי 2008 נולד זאב אייזיק מילר; וינוקור ומילר לקחו חלק במהלך הלידה של הבן שלהם.
וינוקור היא קרובה-רחוקה של שני סופרים אמריקאים מפורסמים: אס. ג'יי. פרלמן ונתנאל וסט.
ברכיה (מושב)
בֶּרֶכְיָה הוא מושב השוכן במישור החוף הדרומי, כ-4 ק"מ מזרחית לאשקלון, ומשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היסטוריה
המושב נוסד בחורף 1950, על ידי עולים מהאי ג'רבה שבדרום תוניסיה, על אדמות הכפר הערבי ג'וליס, בקרבת צומת הודיה של היום. השם סמלי המבטא את כמיהתם של המתיישבים הראשונים לברכת האל. כמו כן הוא מציין שושלת כוהנים בימי נחמיה, שם הולם ליישוב שכשליש ממשפחותיו הן משפחות "כהן".
רב היישוב המפורסם היה הרב רחמים חי חויתה הכהן (מה'תשי"ד (1954) עד ה'תשי"ט (1959)), אחריו כיהן הרב סאסי כהן, לאחריו מכהן כרב המושב הרב בנימין רפאל הכהן מחבר סדרת ספרי "מלכי תרשיש".
גרעין המייסדים התגבש במחנה העולים שבפרדס חנה. המושב מונה כ-90 משקים חברי אגודה.
רוב התושבים עובדי חוץ, ומיעוטם עוסקים בייצור חלב וביצים וגידול עופות. חלק קטן מאוד עוסק בגידול פרחים בחממות, ובגידול תבואות ושחת לבהמות.
בשנת 2010 הובאו לקבורה בבית העלמין של המושב עצמותיו של הרב ציון כהן יהונתן, שהיה ראב"ד ליהודי ג'רבה בשנים 1931-1912.
מוסדות חינוך
הרב חיים כהן, נכדו של הרב רחמים חי חויתה, ייסד במושב את מוסדות "חכמת רחמים" על שם סבו, הכוללים ישיבה לצעירים, ישיבה גבוהה ועוד. הוא עמד בראשם עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ט. כיום מנהל אותם אחיו הרב חננאל כהן.
ברכיה
ראו גם
}}
עבד אל-עזיז א-רנתיסי
עבד אל-עזיז א-רנתיסי (בערבית: عبد العزيز الرنتيسي; 23 באוקטובר 1947 – 17 באפריל 2004) היה טרוריסט פלסטיני, רופא במקצועו, אחד משני מייסדי תנועת חמאס שנהרג על ידי צה"ל בסיכול ממוקד. הנהיג את "מפקדת הפנים" של חמאס במשך 25 ימים, תפקיד שאליו מונה בעקבות הריגתו של השייח' אחמד יאסין, המנהיג הרוחני של הארגון וקודמו בתפקיד. קודם למינויו כמנהיג כיהן רנתיסי כדובר חמאס וכן כראש הזרוע המדינית של חמאס ברצועה (היה פעיל גם בזרוע הצבאית באופן בלתי רשמי). כמו כל אנשי חמאס, ובהתאם למדיניות הארגון, שלל רנתיסי כל פשרה עם ישראל, וקרא ל"שחרור" כל תחומי פלסטין באמצעות ג'יהאד נגד מדינת ישראל. הוא היה גם מכחיש שואה, וטען שהשואה היא "זיוף ציוני".
ביוגרפיה
רנתיסי נולד בכפר יבנא. ב-1948 ברחה משפחתו לרצועת עזה. הוא למד רפואת ילדים במצרים במשך 9 שנים והיה לרופא מוסמך. ב-1976 חזר לעזה והיה חבר בתנועת האחים המוסלמים. היה פעיל בארגון "הסהר האדום הפלסטיני" והצטרף למועצת המנהלים של ה"קומפלקס האסלאמי", חברה רפואית מעזה. ב-1978 השתתף בפתיחת הפקולטה למדעים של האוניברסיטה האיסלאמית בעזה. בהמשך לימד באוניברסיטה זאת קורסים לגנטיקה ולפרזיטולוגיה ומונה לרופא ילדים ראשי של בית החולים הממשלתי בח'אן יונס. רנתיסי היה נשוי לג'מילה עבדאללה טעה א-שנטי ואב לשישה ילדים ממנה.
רנתיסי היה בין 415 פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי שגורשו למרג' א-זוהור בדרום לבנון על ידי ממשלת רבין בשנת 1992. עם שובו לישראל שנה לאחר מכן, הוא נעצר, אך לאחר מכן שוחרר. הוא נאסר מספר פעמים על ידי הרשות הפלסטינית, בשל פעילות הטרור בה עסק והביקורת שמתח על תפקוד מפלגת השלטון פת"ח והעומד בראשה, יאסר ערפאת.
הריגתו
ב-6 בספטמבר 2003, במבצע קטיף כלניות, שנעשה בניסיון להרוג את צמרת החמאס ובה יאסין ורנתיסי, ניצל מניסיון התנקשות.
ב-17 באפריל 2004, חודש לאחר הריגתו של אחמד יאסין, נהרג עבד אל-עזיז א-רנתיסי בירי טילים לעבר המכונית שבה נסע. עמו נהרגו שניים ממלוויו.
הריגת רנתיסי עוררה תגובות מדיניות בעולם. דובר הבית הלבן הביע את דאגתה של ארצות הברית מהשפעת ההתנקשות על השלום והיציבות במזרח התיכון. מזכ"ל האו"ם קופי אנאן גינה את הפעולה אותה כינה "הפרה של החוק הבינלאומי". גם שרי החוץ של בריטניה וצרפת גינו את הפעולה. דובר משרד החוץ הרוסי הביע דאגה מתוצאות המהלך.
ב-31 באוגוסט 2004 בוצע פיגוע התאבדות כפול בבאר שבע בו חמאס פוצץ שני אוטובוסים. בפיגוע נהרגו 16 אנשים ו-80 נפצעו. בהודעה מטעם חמאס נמסר שהפיגוע בוצע כנקמה על ההתנקשויות באחמד יאסין וברנתיסי.
לאחר חיסול רנתיסי יצאה הוראה מראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל, למנות מנהיג למפקדת הפנים אך לא לפרסם את שמו מחשש שישראל תהרוג גם אותו. לאחר זמן מה, פורסם כי אסמאעיל הנייה נבחר לעמוד כמנהיג מפקדת הפנים.
אני ואתה
אני ואתה (בגרמנית: Ich und Du) הוא חיבור פילוסופי חשוב ומשפיע מאת מרטין בובר שיצא לאור בגרמנית ב-1923. החיבור מציג פילוסופיה דיאלוגית, תפיסה פילוסופית-חברתית העוסקת ביחסים דיאלוגיים בין בני אדם, המושתתים על יחסי זיקה כנים וישירים.
כחלק ממסורת אידאולוגית שהתפתחה באירופה בתחילת המאה ה-20, בובר מייחס חשיבות אונטולוגית מכרעת לדיבור הבינאישי. הוא העלה את הטענה שקיומו של האדם כנושא (סובייקט) נוצר ומתעצב בתוככי הדו-שיח תוך כדי זיקה עם זולתו. השיח עם האחר הוא שבונה את האדם כאישיות רוחנית. לא האדם הבודד הוא עובדת יסוד של הקיום האנושי, אלא האדם המצוי בזיקה עם הזולת. העיקר הוא על כן לא הקיום הפיזי אלא התגבשות התודעה האינדיבידואלית תוך כדי קשר ודיאלוג עם מישהו אחר.
על פי בובר, היחס "אני-אתה" מצוי בפנייה אל האחר (לא רק בדיבור המילולי, אלא קודם כל בכוונה הנפשית), ולמולו עומד יחס ההזרה "אני-לז". יחסי הזיקה דורשים פעולה של הנפש, ועל כן כל יחסי זיקה הולכים ונהפכים ליחסי הזרה בתהליך טבעי. אולם בתוך כל יחס של הזרה קיים הפוטנציאל להיהפך חזרה על ידי הפניה של הנפש ליחסי זיקה שוב. ביחס האני-אתה רואה בובר גילוי של המהויות האלוהיות הטמונות בכל דבר, ולמעשה רואה באל את "האתה הנצחי".
פסגת ה"דיאלוג" על פי בובר היא ביכולת לפגוש דרך כל זיקה אמיתית עם ה"אתה" את ה"אתה הנצחי". חלקו השלישי של "אני אתה" פותח במשפט "הקווים המוארכים של הזיקות נפגשים זה בזה באני הנצחי". כלומר אדם הרגיל לפגוש את הזולת ב"אני אתה" ילמד שלמעשה ה"אתה הנצחי" – האלוהים – מדבר עמו דרך כל "אתה" קונקרטי עמו יצר זיקה. החיים מלאים "אותות" מן ה"אתה הנצחי" הדובר אליך ללא הרף. על האדם רק להטות את האוזן. חידושו של בובר הוא שאין אדם יכול לבוא אל האלוהים אלא רק דרך האנשים (בכך מנהל הוא פולמוס עם ההוגה הדני סרן קירקגור). "אני ואתה" תורגם לשפות רבות. מתרגמו העברי הראשון של החיבור, צבי וויסלבסקי, נאלץ להמציא שורת מונחים בעברית על מנת לתרגם את מושגי בובר מגרמנית לעברית (למשל: "התאיישות", מלשון "איש", ו"מצענות").
תיאור והבהרת המונח
מרטין בובר טבע את המונח אני - אתה, ובאמצעותו הוא פיתח את יחסי הזיקה הדיאלוגיים בין אדם לחברו. יחסים מיוחדים של הזדהות ואמפתיה, של קשב, הכלה והבנה רגשיים. הדיאלוג בנוסח של אני – אתה, הוא פעולה של אהבה ושל אחריות מלאה שאינה כרוכה בתגובה אוטומטית שנוהגים בה בחיי היומיום. ניתן להשוות את המונח ליחסים אינטימיים. (השימוש במילה אינטימיות לא היה קיים בזמנו).
תמצית הבנתו של בובר את מהות היות אדם מתבטאת במילותיו: "האדם נעשה אני באתה" אין לאני קיום ללא אתה נוכח מולו. באמצעות המפגש מכיר האני בנוכחות השותף הקיים לשם עצמו ובנפרד ממנו, ומתוכה גם מכיר בתודעת עצמו כנפרדת ובין שתיהן נוצרת הזיקה שהיא היחס בין אני לאתה. גילוי הזולת יוצר עולם בין-סובייקטיבי: "האני עומד מול עצמו שנתפרד, כעומד מול אתה ומחוזק בשל כך ויוצר זיקה" האדם מתממש באופן מלא רק על ידי דיאלוג בין אישי. על ידי הזדהות עם האתה ועל ידי מימוש של יחסים. ולזה בובר גם קושר את האהבה והאחריות "אהבה היא אחריותו של אני על אתה".בובר קושר בין חופש הבחירה האישי, האחריות כלפי עצמי, והמעורבות של האדם עם סביבתו ישירות אל האחריות כלפי האחר.
בובר בוחן את האדם כמהות נפרדת ומבודדת המתפתחת בתוך עצמה ללא זיקה אל החוץ ופוסל את האפשרות הזו. הוא אינו מסתפק בקיום עצמו, שכן אז ההתפתחות היא כלפי פנים, מה שאינו מאפשר התפתחות ממשית. "הכניסה לתוך עצמו של אדם, שאינה עשויה להיות זיקה, נוכחות, פעולת גומלין זורמת, אלא סתירת עצמו."הוא קורא לזה חד-שיח. כלומר אין האדם לעצמו בלבד מסוגל ליצור דו-שיח, כלומר, דיאלוג. "שאחד נודע את עצמו, ואינו אלא הוא בלבד [...] שדי לו בעצמו, משום שאין הוא נותן מקום לאחר בצדו – בטלה שאלת הזיקה המהותית שבינו לבין האחרים. אין לו אלא זיקת מהות אלא לעצמו בלבד"
על מנת שיובהר המונח, נדרש להוסיף את תובנותיו של בובר מעבר למה שכתב ב'אני ואתה'.
כוונתו של בובר במושג 'הקפה' מתייחסת בעיקר ליחסים שאינם שוויוניים לגמרי, למשל בין מורה לתלמידו או בין הורה לילדו. היא הבסיס לתפיסתו החינוכית. על הבוגר להכיר באישיותו הנפרדת של הצעיר 'להקיף' את הצעיר ולהכילו מצד עצמו ומצד הצעיר. הדדיות אינה יכולה להיות שוויונית, כיוון שהצעיר עדיין אינו מסוגל להכיל את המבוגר, אך ההקפה מבוססת על הדיאלוג, 'זיקה של דו-שיח'.
ההבחנה הזו של בובר מבססת הבחנה בין אמפתיה לבין יחסים דיאלוגיים הדדיים של אינטימיות. קשר הזיקה בין אני לאתה לא נועד לאישור של עצמי ולשינוי הזולת על פי מה שנכון עבורי, "אלא השאיפה להנביט בו את ייחודו האישי" בובר טוען שאני מרגיש בכאב המיוחד של האחר, וכי המיוחד בכאב זה מורגש לי על אף היותו כאבו של האחר זוהי משמעותה של הזדהות עם האחר והכרה באחרותו ומהות הקשר האינטימי בין אני לאתה, קשר של דיאלוג ייחודי, שמשאיר את חותמו על הדוברים.
את הזיקה הדיאלוגית בין האני לאתה בובר מפתח גם בספרו 'פני אדם'. בפרק 'ניסיונות דורנו'
בובר דוחה את האפשרות של יחסי 'אני אתה' בתוך יחס המכוון רק לשם טיפול ועזרה. "שלא הטיפול הוא יסוד הבראשית בהוויית האדם עם האדם, אלא היחס המהותי" "הוא אינו פותח לזולת את סגור עצמותו, אלא נותן לו את תרומת עזרתו, ואף אינו מצפה להדדיות אמיתית". "ואילו על ידי היחס המהותי נפרצות למעשה המחיצות של ההוויה האינדיבידואלית וקמה תופעה חדשה, שאינה יכולה לקום אלא בדרך זו: פתחון הוויה מאדם לאדם." "ראיית הזולת כנוכח לא בדימוי בלבד ואף לא ברגש בלבד, אלא במעמקי הישות, עד שחש הוא את סוד ישות הזולת בסוד ישות עצמו".