cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרקוס ליקיניוס קראסוס
מלחמת העבדים השלישית
קראסוס צלב כששת אלפים מהעבדים שנלכדו לאורך הויה אפיה מקפואה ועד רומא, ופקד לא להסיר את הגופות מהצלבים, כדי שהנוסעים בדרך ייאלצו לראות אותן זמן רב לאחר סיום הקרב. קראסוס חגג את ניצחונו ברוב פאר ועוטר בכתר הניצחון אף על פי שלא קיבל טריומף. ניצחונו של קראסוס במלחמה הגדיל את יוקרתו הפוליטית וסייע להאיץ את קידומו הפוליטי.
קריירה פוליטית
לאחר חגיגת הניצחון קראסוס כרת ברית פוליטית עם פומפיוס במטרה להביא לבחירתם כקונסולים של שנת 70 לפנה"ס, פומפיוס סייע לקראסוס להיבחר בעזרת הפופולריות שלו וקראסוס סייע לפומפיוס בעזרת קשריו הפוליטיים המרובים.
דב שפיר
שירות בחיל הים
בשנת 1958 עבר רס"ן שפיר קורס פיקוד ומטה במחנה גלילות.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
קריירה פוליטית
בפעילותם כקונסולים קראסוס ופומפיוס פעלו להחלשת כוחו של הסנאט - הם ביטלו את ההגבלות שהטילו הרפורמות של סולה על הטריבונים והחזירו את כוחה של המשרה למצבה לפני הרפורמות, הם ביטלו את הבלעדיות של מעמד הסנאטורים לכהן בבתי המשפט על ידי חוק שחייב צירוף חברים ממעמד הפרשים לחבר השופטים. כמו כן הם החיו מחדש את משרת הקנסור שלא הייתה מאוישת מאז שנת 86 לפנה"ס. עם סיום כהונתו כקונסול קראסוס בחר שלא לקבל פרובינקיה למשול בה ובמקום זאת העדיף להתרכז בשיקום עסקיו שנפגעו במלחמה.
דב שפיר
מפקד טרפדת
כאשר יוחאי בן נון, שהיה מפקד שייטת 13, קיבל את הפיקוד על חיל הים, רצה להעביר את הפיקוד על השייטת לשפיר שהיה סגנו, ואילו שפיר, שכל שירותו היה בקומנדו הימי, ביקש לקבל ניסיון בפיקוד על כלי שיט. דרישה זו לא הייתה חריגה - מפקדי השייטת שקדמו לו, יצחק רהב ויוחאי בן נון, עברו בסיום תפקידם לשייטת המשחתות והגיעו לפיקוד פריגטה ומשחתת. שפיר חשב שיהיה יותר מועיל אם ירכוש ניסיון בימאות וניהוג כלי שיט לפני הפיקוד על השייטת. במרץ 1960 עבר לפלגה 914 שהייתה בפיקוד סא"ל יצחק שושן. רס"ן שפיר הוסמך כמפקד טרפדת ונעשה סגן מפקד הפלגה. בתקופה זו ערך השתלמות עבודת מטה למפקדי הטרפדות וזכה להערכתו של מפקד הפלגה שושן.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
קריירה פוליטית
בשנת 65 לפנה"ס קראסוס נבחר למשרת הקנסור ביחד עם קווינטוס לוטטיוס קטולוס, במסגרת תפקידו הוא הציע להעלות את מעמדם של הטרנספדנים מבעלי ברית לטיניים למעמד של אזרחים רומאים מלאים והציע לספח את מצרים על בסיס הטענה שמלכותו של תלמי השנים עשר היא לא חוקית מכיוון שאחד ממלכי מצרים הקודמים הוריש בצוואתו את מצרים לרומא. על ידי היוזמות האלו קראסוס קיווה להרחיב את בסיס התמיכה שלו בקרב הטרנספדנים ובקרב הפרשים והמוני העם על ידי השגת גישה לאוצרותיה וכן לאסמי התבואה של מצרים, אולם הוא כשל בניסיון להעביר את הצעותיו בשל התנגדות עמיתו קטולוס לכך, והסכסוך ביניהם בסופו של דבר אילץ את שניהם להתפטר לפני תום כהונתם.
לאחר התפטרותו, קראסוס ניסה לקדם את בני בריתו הפוליטיים, הוא הצליח להבטיח את בחירתו של לוקיוס יוליוס קיסר למשרת הקונסול של שנת 64 לפנה"ס. כמו כן, סייע קראסוס ללוקיוס סרגיוס קטילינה לטהר את שמו, לאחר שהועמד לדין בעוון סחיטת תושבי הפרובינקיות עליהן היה ממונה באפריקה; בהמשך, קראסוס נתן חסות למועמדותו למשרת הקונסול של שנת 63 לפנה"ס ביחד עם גאיוס אנטוניוס היברידה, אולם רק אנטוניוס הצליח להיבחר בסופו של דבר. כשהתגלה קשר קטילינה שנועד לאפשר השתלטות על המדינה והקמת משטר רודנות, בחר קראסוס לסייע לקונסול מרקוס טוליוס קיקרו לדכא את הקשר על ידי סיפוק ראיות מפלילות, אותן יכול היה להציג בפני הסנאט.
דב שפיר
פיקוד על שייטת 13
בדצמבר 1960 סיים את שירותו בטרפדות וקיבל את הפיקוד על שייטת 13. בשייטת 13 הייתה פתיחות עוד מתקופתו של יוחאי בן נון לשמיעת דברי הלוחמים בנושאים שונים. הציווי למפקד היה שפיר קידם את נושא ההתייחסות האישית הכניס צורת מיון שהסתמכה על פרופיל פסיכולוגי וסקר סוציומטרי בין הלוחמים בסיוע הפסיכולוג בנימין שליט.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
קריירה פוליטית
כמו כן, במשך כהונתו של קראסוס כקנסור ולאחריה, נוצר הקשר בינו לבין יוליוס קיסר; קיסר תמך במספר יוזמות שקראסוס ניסה להעביר, קראסוס מצידו הלווה לקיסר כסף שהיה נחוץ לו באופן נואש, שכן היה נתון במצוקה כלכלית והיה חייב לשלם לנושיו הרבים.
דב שפיר
פיקוד על שייטת 13
מיד לאחר קבלת הפיקוד ערך שפיר לקציני השייטת השתלמות של חודש ימים בעבודת מטה. במהלך כהונתו הקים את בית הספר להכשרות מקצועיות של השייטת.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
הטריומווירט הראשון
בשנת 60 לפנה"ס קיסר צורף לברית הפוליטית בין קראסוס לפומפיוס אשר מעתה כונתה בשם הטריומווירט הראשון. השלושה הסכימו לאחד את משאביהם - הקשרים של קראסוס, המוניטין הצבאי של פומפיוס והפופולריות של קיסר כדי לקדם את ענייניהם. לשם כך קראסוס ופומפיוס סייעו לקיסר להיבחר למשרת הקונסול וסוכם שבתמורה הוא יקדם את ענייניהם. הברית הייתה בעלת עוצמה פוליטית רבה. סווטוניוס כותב שדבר לא נעשה ברפובליקה הרומית בלי שהשלושה הסכימו לכך, אם כי מדובר בהגזמה. הברית הייתה בעלת עוצמה רבה, אך לא הייתה יכולה לעשות ברומא כבתוך שלה.
דב שפיר
פיקוד על שייטת 13
כאשר משימות בדיקות תחתית ועבודות צלילה בנמל התרבו ובאופן טבעי הוטלו על שייטת 13 נוצרה בעיה. שפיר ידע שהצלחת מבצע קומנדו ימי מותנית בלימוד מודיעין ויצירת הפתעה בזמן, במקום ובשיטה. על מנת לאפשר את ריכוז המאמץ במשימה התקפית יזם את הפרדת פעילות הביטחון השוטף והעבודות התת-מימיות. באפריל 1963 יזם את הקמת יחידת הצוללים ההגנתית. הקמת היחידה הוכיחה עצמה בכך שבנוסף לעבודות הימיות ואבטחת הנמלים סייעה ליחידות צה"ל בפשיטות המחייבות חציית נחלים והשטה לחוף, ואפשרה לשייטת 13 לרכז מאמץ במבצעים התקפיים.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
הטריומווירט הראשון
הברית התגלתה כהצלחה, קיסר הצליח להעביר את ההחלטות שקודם לכן נדחו על ידי הסנאט והברית הצליחה להבטיח את בחירתם של עושי דברה למשרות הבכירות ברומא. אולם ככל שהקשר בין קיסר ופומפיוס המשיך להתהדק כך היה נראה שקראסוס נדחק לקרן זווית ומאבד מחשיבותו, ככל הנראה זה ההסבר לכך שבעלי בריתו הפוליטיים כגון טריבון הפלבאים פובליוס קלודיוס פולכר והקונסול לשעבר גאיוס סקריבוניוס קוריו החלו לתקוף ולפעול נגד פומפיוס וקיסר בשנת 59 לפנה"ס; צעדים אלו הביאו את שותפיו הפוליטיים להכיר בחשיבותו ולקראת סוף השנה הם השלימו ביניהם.
דב שפיר
פיקוד על שייטת 13
לאחר כ-5 שנים כמפקד השייטת יצא שפיר בשנת 1965 ללימודים בקורס הגבוה של מכללת הצי הצרפתי בפריז. בתקופת הלימודים המשיכו אנשי השייטת להיות בקשר מכתבים עם שפיר. הלימודים ברמה של תואר שני הסתיימו בסוף מאי 1967. בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים נוצר משבר פיקודי בשייטת 13. שפיר שחזר לישראל קיבל שוב את הפיקוד על שייטת 13 והוביל אותה במלחמה.
מלחמת ששת הימים
שפיר קיבל את הפיקוד על השייטת בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים לאחר שהמשימות הוטלו כוחות השייטת פוזרו בין שבע משימות לביצוע כולן במקביל וחלק מהכוחות היו כבר בים. כך שלמעשה לא הצליח לקיים נוהל קרב מסודר לאף אחת מהפעולות. פיזור הכוח בניגוד לעקרון המלחמה של ריכוז המאמץ נעשה מתוך הנחה בסיסית שהפעילות תיעשה בלילה הראשון ותנצל את גורם ההפתעה. פיקוד צה"ל שמר את גורם ההפתעה למהלומה האווירית בבוקר 5 ביוני. באותו הלילה כבר הייתה בכל היעדים אבטחה מוגברת, המטרות שינו את מיקומן בנמלים והקשו על הגילוי. שפיר רצה לצאת עם אח"י יפו (ק-42) לפורט סעיד אך נדרש להישאר במוצב הפיקוד הימי בסטלה מאריס, ליד ראש מחלקת ים, יצחק רהב. בים התיכון:
בים האדום  התארגן באילת כוח בפיקודו של שאול זיו למשימת פשיטה ימית על נמל ערדקה, אך הפשיטה לא אושרה לביצוע.
הגנת אילת - בלילה של 5 ביוני נעשתה במבואות אילת היערכות של סירות נפץ וכלי שיט אחרים במארב כנגד משחתות מצריות, שעלו במפרץ אילת במגמה להפגיזה. הכוחות נערכו במארב והמתינו, אך המצרים העריכו שלא יצליחו לצאת את המפרץ באור יום פנו לאחור ולא נוצר מפגש.
רמת הגולן – ביום הרביעי למלחמה, כשהתברר שאין יותר משימות לשייטת 13 כיחידה, שלח שפיר את הלוחמים להצטרף לצנחנים ברמת הגולן.
לאחר המלחמה בתחקירים שערך שפיר בשייטת 13 לאחר המלחמה נידונו הפעולות והלקחים מהן. בהחלטתו של שפיר זכו הלוחמים שחדרו לנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד ברקע אדום ל'כנפי העטלף'.
מלחמת התשה
בתחילת יולי 1967, לאחר שכוח קומנדו מצרי חדר לסיני ומיקש את מסילת הרכבת, הוטל על שייטת 13 לבצע פעולות חבלה בצד המצרי.
מבצע ברזלית - ב-5 ביולי עברו שני כוחות בפיקוד שאול זיו וגדי שפי בשחייה את תעלת סואץ ומיקשו את מסילת הרכבת בקטע בין קנטרה לפורט סעיד. הייתה זו הפעם הראשונה שנעשתה חציית התעלה והכוחות חשו בזרם חזק מצפון לדרום מה שגרם להם להגיע לחוף המערבי דרומית לנקודות המיקוש. הכוחות התגנבו צפונה הניחו את המטענים במקום שתוכנן.
מבצעי ברק – ב-14 ביולי נדרשה הפגנת נוכחות בתעלת סואץ. המשימה ירדה בלא נוהל קרב ושפיר עצמו לא נמצא במקום. לוחמים משייטת 13, מיחידה 707 ומחוליית החוף של בסיס אשדוד השיטו סירות גומי עם דגל ישראל בתעלת סואץ. כח השריון שהיה אמור לאבטח את הפעילות לא כיסה את כל הגזרה. בדרום התעלה נפתחה אש על הסירה והמצרים שבו את יעקב כהנוב ואברהם יסעור, אנשי חוליית החוף שהפעילו אותה.
גזרת הירדן וים המלח נדרשו לסייע בהעברת כוחות צה"ל לפשיטות מזרחית נהר הירדן. השייטת לקחה על עצמה לבצע את המארבים והפשיטות.
החזרת השבויים – כמפקד שייטת עמד בקשר עם הגורמים המטפלים בהחזרת השבויים. בנוסף לששת הלוחמים שנשבו בפעולת אלכסנדריה. נעשה אחראי וטיפל גם בשני אנשי יחידת החוף יעקב כהנוב ואברהם יסעור עד שבינואר 1968 הוחזרו כולם לישראל.
מספן כח האדם
ביוני 1968 סיים שפיר את תפקידו בשייטת 13 ועבר לתפקיד ראש מחלקת כוח אדם בחיל הים. בתקופה זו התחוללה מלחמת ההתשה.
שפיר נעזר בפסיכולוג החילי ראובן גל ובשנת 1970 קיים 'מעבדה ליחסי אנוש' לדרג מפקדי כלי השיט. הסדרה, שנערכה במשך שלושה ימים במתקן החינוך במעלות, פתחה אופקים וסייעה לחשיבה יצירתית ויחסי אנוש טובים בין הצוותים. למעשה היה זה המשך לקו שיזם יוחאי בן נון.
שפיר ראה את התפתחות הטכנולוגית באמצעי הגילוי והלחימה וחזה את הצורך בבוגרי הטכניון במקצועות המכונה, אלקטרוניקה ובניין אניות. העתודה האקדמית לא הספיקה למלא את הדרוש. הוא הצליח לשכנע את ראש אכ"א שלמה להט לשלוח אנשים מתוך החיל לטכניון. נוצרו 100 תקנים לסטודנטים במימון אכ"א, כ-25 תלמידים כל שנה, בארבע שנות לימודים. אנשים שהוכיחו עצמם בשירות גויסו להמשך שירות לאחר הכשרה מקצועית כמהנדסים. ראש אכ"א המחליף, משה נתיב, תמך בנושא שהורחב גם לחיל האוויר.
בתפקיד זה המשיך שפיר לטפח את יחידה 707 שיזם את הקמתה. צורכי מלחמת ההתשה הוסיפו משימות לחימה והיחידה הפכה להיות 'יחידת חבלה ימית'. שפיר מצא שימוש ללוחמים שלא יכלו או לא רצו להמשיך בשייטת 13. לזכותו של שפיר גם הגדלת היחידה והצלחתה במשימות.
בנוסף לעיסוק בכוח אדם המשיך שפיר לעקוב אחרי התפתחויות אמצעי הלחימה. באוגוסט 1969 המליץ שפיר למפקדי היחידות על סירות גדולות יותר 'מארק 5' עם 2 מנועים 40 כ"ס, ליחידות הלחימה.
"דור המשך" - שפיר זוקף לזכותו את המנהג שבנות של משרתי הקבע וגמלאי הזרועות - חיל הים וחיל האוויר - יקבלו עדיפות בגיוס לחילות בהם שרתו הוריהם ולהוות 'דור המשך'.
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים שימש שפיר, יחד עם קצין מחיל האוויר ומכוחות היבשה, כצוות חשיבה בלתי שגרתית למצוא נקודות תורפה במערכי האויב, יעדים שכיבושם או הריסתם ישפיעו על תוצאות המערכה. להביא לידי ביטוי את הפוטנציאל של כוחות מיוחדים. אחד מהמבצעים שיזם הצוות היה ניתוק קווי התקשורת התת-מימיים אשר שימשו לקשר בין מוקדי הפיקודים הסורי והמצרי. המבצע בוצע בהצלחה על ידי לוחמי יחידה 707 מול חוף ביירות, ולמשך מספר ימים קריטיים נאלצו לדבר באלחוט והיו חשופים לאמצעי ההאזנה של אמ"ן. שלטונות לבנון הפעילו צוללים לתיקון הקווים והעמידו ספינת משמר שתסייר מעליהם למנוע ניתוק חוזר. בהמשך המלחמה מונה שפיר כמרכז מבצע הפשיטה שתוכנן לפורט פואד. התכנון בוצע נאספו אמצעים וכוח אדם ולבסוף בוטל.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
הטריומווירט הראשון
בשלב זה הברית מצאה לנכון להיפטר משני מתנגדיה העיקריים בסיעה האופטימאטית, קאטו הצעיר מונה למושל קפריסין בשנת 58 לפנה"ס, המרוחקת מרומא וחסרת אפשרויות קידום. הוטל עליו לארגן את הפרובינקיה שסופחה לא מזמן על ידי רומא. קיקרו התגלה כמקרה קשה יותר, הוא סירב להצעתו של קיסר לקבל פיקוד ביחד עם בנו הצעיר של קראסוס, פובליוס, בצבאו שנלחם בגאליה והצליח לקבל מפומפיוס הבטחה לדאוג לשלומו. אולם קראסוס דחף לסילוקו, ודעתו התקבלה בסופו של דבר; סילוקו של קיקרו נעשה על ידי טריבון הפלבאים פובליוס קלאודיוס פולכר, שהיה בן חסותו הפוליטי של קראסוס. פולכר הציע חוק המצווה על הגליית כל מגיסטראט שהרג אזרח רומאי ללא משפט, החוק בבירור התייחס לקיקרו שהוציא להורג את חברי קשר קטילינה ללא משפט במהלך כהונתו כקונסול. למרות טענתו של קיקרו שהחלטת הסנאט הקנתה לו את הסמכות החוקית לפעולה זאת, הוא בחר לעזוב את רומא ולצאת לגלות, לביטחונו האישי.
דב שפיר
לימודים
בשנת 1958 למד שפיר בבית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל. בשנת 1965 יצא לקורס בית הספר הגבוה ללחימה בצרפת École Supérieure de Guerre Naval הנחשב כתואר אקדמי שני. בשנים 1969–1972 למד באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה וסיים תואר ראשון המבסס את התואר השני שקיבל במכללה הצרפתית.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
הטריומווירט הראשון
אולם לקיקרו היו עדיין ידידים ברומא, ובמאי 58 לפנה"ס פומפיוס החל בגישושים לקראת אפשרות חזרתו; קראסוס החל לחשוש שפומפיוס ינטוש את הברית ויעבור לצד הסיעה האופטימאטית. כדי למנוע מתרחיש כזה לקרות קראסוס השתמש בכנופיותיו של פולכר שתקפו את פומפיוס, דבר זה נעשה במטרה להדגים לפומפיוס את חולשתו הפוליטית ואת הסכנה שנשקפת למעמדו אם יעזוב את הברית. לבסוף קיקרו הורשה לחזור לרומא בשנת 57 לפנה"ס תוך שהוא נותן את הבטחתו להימנע מלתקוף את הברית.
דב שפיר
באזרחות
חברת טבע - בזכות המניות של משפחת גרוטו מונה שפיר בשנת 1975 לדירקטור בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות. לקראת הנפקה בארצות הברית נערך שדרוג ארגוני ופעילות הדירקטוריון נעשתה יותר ממוסדת. בשנת 1992 עמד ד"ר מאיר חת בראש הדירקטוריון ושפיר שימש כיו"ר הוועד המנהל של החברה למשך 10 שנים. בשנת 2002, כאשר אלי הורוביץ סיים את תפקיד המנכ"ל ונעשה יו"ר הדירקטוריון, עמד שפיר בראש ועדת הביקורת של החברה. בשנת 2010 פרש מתפקיד זה ונשאר במעמד 'דירקטור של כבוד'.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
הטריומווירט הראשון
בסופו של דבר קראסוס הצליח למנוע את עריקתו של פומפיוס לסיעה האופטימאטית ושלושתם התכנסו בשנת 56 לפנה"ס בוועידת לוקה לדון בחידוש הברית ביניהם. השלושה הסכימו שקראסוס ופומפיוס ירוצו למשרת הקונסולים בשנה הבאה והם ישתמשו בכוחם כדי להאריך את כהונתו של קיסר כפרוקונסול בגאליה למשך חמש שנים נוספות. קראסוס ופומפיוס הצליחו להיבחר ואכן האריכו את כהונתו של קיסר בחמש שנים, כמו כן קראסוס הצליח להבטיח לעצמו תפקיד כמושל סוריה בתום כהונתו ביחד עם מנדט מיוחד שאיפשר לו לצאת למלחמה נגד האימפריה הפרתית. המניע לרצונו לצאת לשדה הקרב היה ההבנה שכדי להישאר כשווה לשני בעלי בריתו הוא צריך לרכוש לעצמו מוניטין של מצביא מצטיין ובעל תהילה בשדה הקרב בדומה לפומפיוס ולקיסר.
דב שפיר
באזרחות
נדל"ן - במקביל לתפקידיו בחברת טבע כיהן שפיר בשנים 1994–2005 כדירקטור בחברת 'דנבר נכסים ובנין' שהייתה חברה ציבורית.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
קרב חרן
לאחר ניצחונו הראשוני קראסוס נסוג חזרה לסוריה, כדי לערוך לאנשיו הבלתי מנוסים אימונים נוספים ולגייס כסף למימון המשך המלחמה נגד הפרתים, דבר שהושג בין היתר על ידי בזיזת מקדשים ובהם בית המקדש בירושלים. בעת שהותו בסוריה דחה קראסוס משלחת פרתית, שבאה לדון עמו על פתרון הסכסוך בדרכי שלום. כמו כן הוא דחה את הצעתו של ארטבסדס מלך ארמניה לפלוש לאימפריה הפרתית דרך ארמניה, למרות שנתיב זה היה מקשה על פעילות הצבא הפרתי נגדו, והעדיף את הנתיב הקצר יותר לפלישה, דרך מסופוטמיה.
באביב של שנת 53 לפנה"ס קראסוס התחיל במסע המלחמה שלו נגד הפרתים. תוכניתו הייתה לחצות את מסופוטמיה, לכבוש את סלאוקיה ומשם להמשיך לעבר לב האימפריה הפרתית. לאחר מספר ימים, פגש הכוח הרומאי המתקדם בפרשים פרתים סמוך לנהר בליסוס (כיום נהר בליק). הצבא הרומאי חצה את הבליסוס וזמן קצר לאחר מכן מצא עצמו מכותר על ידי צבא פרתי, שכלל כעשרת אלפים פרשים תחת פיקוד מצביא מוכשר בשם סורינה.
דב שפיר
באזרחות
עידוד חברות הזנק - בשנת 1995 הצטרף שפיר כדירקטור ל'חממת ניות' שהוקמה אז בנצרת ועברה ליקנעם. החממה תמכה בחברות הזנק בתחום תכנה ומכשור רפואי שמרביתן הצליחו. שפיר כיהן בתפקיד זה עד שנת 2012. בשנת 2006 רכש עם חבר חלק מ'חממת שדה בוקר', שהוגדרה על ידי משרד התמ"ת כמצטיינת באותה שנה.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
קרב חרן
קראסוס הורה לצבאו להיערך במבנה ריבועי צפוף, כשבכל אחד מארבעת הצדדים הוצבו שתים עשרה קוהורטות. הערכות זו התגלתה כהרת אסון מכיוון שהפרשים הקלים הפרתיים המטירו מטר חיצים על הרומאים, שלא יכלו להשיב מלחמה, וצפיפות המבנה שלהם הגבירה את אבדותיהם. התקווה שמלאי החיצים של האויב יאזל, מה שיאפשר ללגיונות לפתוח בהתקפת נגד - נגוזה, כשהתברר שהפרתים מצוידים במלאי גדול של חיצים. ניסיון להתקפת נגד הסתיים בחיסול כוח רומאי משמעותי בראשות בנו של קראסוס, פובליוס, והפרתים חזרו לתקוף את המחנה הרומאי הראשי. בעקבות מות בנו נשברה רוחו של קראסוס, והוא חדל מלתפקד. כשההתקפה הפרתית על המחנה הרומאי פסקה עם רדת הלילה, ארגננו סגניו של קראסוס גאיוס קסיוס לונגינוס ואוקטביוס נסיגה של מה שנותר מהצבא הרומאי לעיר קרהה (חרן) בחסות החשיכה. מכיוון שהעיר הייתה קטנה מלהכיל את שרידי הצבא הרומאי, וכדי למנוע כיתור והשמדה של כוחו, החליט קראסוס למחרת בלילה לנטוש אותה ולסגת לכיוון ארמניה.
בשלב זה החל צבאו של קראסוס להתפרק: קסיוס נמלט עם כוח פרשים קטן לעבר סוריה, ואילו אוקטביוס וקראסוס בראש כ-7,000 חיילים הצליחו להגיע לאזור הררי סמוך לגבול ארמניה לפני שהצבא הפרתי הדביק אותם. המצביא הפרתי סורינה חשש שצבאו יתקשה להתמודד מול הצבא הרומי בשטח ההררי, שלא התאים לתנועת פרשים, ולכן נקט בתחבולה, שנועדה ללכוד את מפקדי הכוח הרומאי. הוא הציע לקראסוס להיפגש עמו כדי לדון בשביתת נשק ובנסיגה בשלום של הצבא הרומאי משטח האימפריה הפרתית. קראסוס לא רצה לצאת לפגוש את סורינה מחשש למלכודת פרתית, אך חייליו הנואשים, שהיו על סף התקוממות, אילצו אותו להסכים לשאת ולתת עם הפרתים. כאשר קראסוס ומפקדי הכוח הרומאי יצאו לפגוש את המשלחת הפרתית הם הותקפו ונרצחו. לאחר מותו של קראסוס חלק משרידי הכוח הרומאי הסגירו עצמם לידי הפרתים, והנותרים נמלטו בלילה, אך רובם נלכדו ונהרגו על ידי השבטים המקומיים. לפי פלוטרכוס נהרגו בקרב בסך הכל כ-20 אלף חיילים רומיים וכעשרת אלפים נלקחו בשבי. מכאן שרק כרבע מכלל הצבא הרומאי הצליח להיחלץ משדה הקרב ולחזור לשטח סוריה.
דב שפיר
באזרחות
השקעות - שפיר משקיע בחברות הזנק בתחום מדעי החיים טכנולוגיה רפואיות כגון 'קדימהסטם'.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
קרב חרן
קרב חרן היה מהתבוסות הקשות ביותר של הצבא הרומאי והוכיח את קושי הלגיונות נושאי הציוד הכבד להתמודד עם הפרשים הפרתיים קלי התנועה.
דב שפיר
אסטרטגיה ואקדמיה
בתחילת 1975 לאחר שיחרורו מצה"ל ניהל שפיר מכון אסטרטגי בשם STRATIS שהקים הבנקאי סם זקס משיקגו. במכון בוצעו מחקרים עבור אברהם טמיר ומאוחר יותר הועבר לאהרן יריב באוניברסיטת תל אביב.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
תדמיתו בחייו ולאחר מותו
למרות העושר הרב שצבר קראסוס, המשיך לחיות חיים צנועים. הוא התגורר בבית אחד ושמר אמונים לאשתו טרטולה. בזכות עושרו הצליח קראסוס לקנות השפעה רבה בקרב עמיתיו ברומא, והודות למנהגו לפעול מאחורי הקלעים כפוליטיקאי ערמומי הוא הצליח לשמר את תדמיתו הטובה תוך השגת מבוקשו. זאת, בעוד עמיתיו לטריומווירט הואשמו בהפרת החוק ונגרם נזק משמעותי לתדמיתם (כמו שקרה, למשל, לקיסר בעקבות התנהלותו במהלך כהונתו כקונסול בשנת 60 לפנה"ס).
דב שפיר
אסטרטגיה ואקדמיה
שפיר חבר במועצת המנהלים של המכללה האקדמית אשקלון ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 השקיע עם נשיא אוניברסיטת חיפה פרופ' פרד שטאובר במרכז ללימודי אסטרטגיה ימית ושכנע את תא"ל במילואים שאול חורב לעמוד בראשו.
מרקוס ליקיניוס קראסוס
תדמיתו בחייו ולאחר מותו
בדורות הבאים נוצרה תדמיתו השלילית של קראסוס בעיקר בשל האשמתו בתאוות בצע ותפקודו בקרב חרן הכושל שניזכר בהיסטוריה של רומא העתיקה בשורה אחת עם קרב קאנאי וקרב יער טויטובורג כאחת התבוסות המשפילות ביותר של הצבא הרומאי. אולם נראה שבהשוואה לפוליטיקאים אחרים מובילים בני התקופה, כמו פומפיוס, עושרו של קראסוס לא היה יוצא דופן וכנראה האשמתו בתאוות בצע נולדה מתוך מניעים אפולוגטיים של היסטוריונים רומאים, שהאשימוהו בכך שתשוקתו לממון סימאה את עיניו וגרמה לכישלונו הצבאי כנגד הפרתים.
בנו היה הקווסטור מרקוס ליקיניוס קראסוס ונכדו היה מרקוס ליקיניוס קראסוס הצעיר ששימש כקונסול לצד אוקטוויאנוס.
דב שפיר
אסטרטגיה ואקדמיה
מלגות ותרומות – במהלך השנים תרם שפיר למלגות לסטודנטים בתחום 'מדעי הים'. בשנת 2014 נעשה התומך העיקרי וסייע להשיג תורמים נוספים לשחזור של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל. שנעשתה על ידי החוג לציוויליזציות ימיות ביזמתו של פרופסור יעקב כהנוב.
משפחה
בשנת 1951 פגש שפיר בפתח תקווה את רות ממשפחת גרוטו שהייתה אז גננת ולימדה ילדי עולים במושב עין ורד בגוש תל מונד. משפחת גרוטו הייתה מבעלי מפעל התרופות 'צרי', שהתמזג לחברת טבע תעשיות פרמצבטיות. ב-4 באוגוסט 1954 נישאו רותי ודב שפיר ועברו להתגורר בחיפה. רותי נעשתה פסלת והציגה את עבודותיה בתערוכות בגלריות שונות.
לזוג שפיר נולדו 3 ילדים: הבכורה ד"ר טל שפיר מלמדת באוניברסיטת חיפה עוסקת במחקר מדעי המוח ובתרפיה בתנועה. הבן ד"ר ערן שפיר שירת כקצין מחלקת נשק בספינת טילים, והוא פיזיקאי ויזם בחברת הזנק בתחום האלקטרואופטיקה. הבת ענבל עוסקת בתרפיה באמנות. רותי שפיר נפטרה ב-15 בינואר 2013.
יהודה תג'ר
יהודה תג'ר (נולד ב-23 בדצמבר 1923) היה לוחם של המוסד שהועמד לדין בעיראק יחד עם שלום צאלח ויוסף בצרי, באשמה שהיה שותף לביצוע הפיגועים בבגדאד (1950–1951).
חייו
תג'ר נולד בשנת 1923 בירושלים למשפחה ותיקה בשם מיוחס. בצעירותו הצטרף להגנה ובהמשך לפלמ"ח. במלחמת העצמאות לחם בירושלים וסביבתה בתפקיד מפקד פלוגה. כשהסתיימה המלחמה, היה המושל הצבאי של עכו ואחר כך עבר לעבוד ב בתחום המודיעין.
בשנת 1951, הוא נשלח במשימת ריגול לעיראק בכסות של סוחר שטיחים פרסי. אחרי שפעל שם זמן מה, הוא זוהה ברחוב על ידי פלשתינאי תושב עכו, שהלשין עליו לשלטונות. הוא נתפס, עונה ונידון למוות. מאוחר יותר הומר גזר דינו למאסר עולם עם עבודות פרך. כעשר שנים היה בכלא. בתקופה זו התרחשה מהפכת עבד אל-כרים קאסם ב-1958. תג'ר למד על ההפיכה ועל המשטר החדש בין כותלי הכלא, ועל כך הוא מספר בזכרונותיו, שהתפרסמו בסוף שנת 1992 בספר שכותרו "בחזרה מן הגרדום", שכתב וערך העיתונאי גבריאל שטרסמן.
בינואר 1960 שוחרר מהכלא. מאז מילא שליחויות נוספות מטעם המדינה.
השכלה
הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בלימודי המזרח התיכון והשתלם במדעי המזרח וזכה לתואר דוקטור. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "המופתי בירושלים והתנועה הלאומית בפלשתינה של שנות השלושים".
הערכה
בשנת 1992 התכבד תג'ר להדליק משואה ביום העצמאות.
משפחה
לתג'ר ורעייתו רחל בן יחיד, דרור, ושלושה נכדים: יובל, ענבל וגל.
דייוויד פרידוביץ'
'''דייוויד פ. פרידוביץ' (באנגלית: David P. Fridovich''') הוא לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית הוא בדימוס, אשר שימש כסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
קריירה צבאית
פרידוביץ' השלים תואר שני בממשל מטעם אוניברסיטת טוליין ולאחר מכן, בשנת 1976, התגייס לצבא ארצות הברית. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. פרידוביץ' שירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה ברגימנט החי"ר הקל ה-172. בשנת 1984 עבר את מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. לאחר מכן שימש כמפקד פלגה וכמפקד גדוד בכוחות המיוחדים. בהמשך שימש כמפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. לאחר מכן מונה למנהל המבצעים בפיקוד המבצעים המיוחדים. בתפקידו האחרון שימש כסגנו של מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים. הוא פרש לגמלאות בשנת 2011.
גילה גמליאל
גילה גמליאל-דִּמְרִי (נולדה ב-24 בפברואר 1974) היא שרת המודיעין וחברת הכנסת מטעם הליכוד. בעבר שימשה כשרה להגנת הסביבה וכשרה לשוויון חברתי.
ביוגרפיה
גילה גמליאל נולדה בכפר אוריאל שבגדרה לעליזה שעלתה מלוב, וליוסף גמליאל שעלה מתימן. שירתה בצה"ל כראש צוות חוקרות עבודה בחיל האוויר. בעלת תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובפילוסופיה ותואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בנוסף, גמליאל בעלת תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
פעילות ציבורית
בתחילת 1998 נבחרה ליושבת ראש אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכיהנה בתפקיד בעת אחת משביתות הסטודנטים למען הורדת שכר הלימוד. בדצמבר 1998 הודחה מתפקידה באגודה, לאחר טענות על אי-סדרים כספיים לכאורה בהתנהלות הגוף הכלכלי של אגודת הסטודנטים בבאר שבע בזמן כהונתה.
היא שובצה במקום ה-25 ברשימת הליכוד ל אך לא נכנסה לכנסת מכיוון שהליכוד זכה ל-19 מנדטים בלבד.
בנוסף לתפקידיה באגודת הסטודנטים, גמליאל הייתה יושבת ראש הדירקטוריון של החברה הכלכלית באוניברסיטת בן-גוריון וחברת דירקטוריון בחברות איסת"א, מאסטרביט, שעל וקמפושובע. כמו כן, הייתה חברה במועצת דור ההמשך של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
פעילותה בכנסת ובממשלה
בבחירות לרשימת הליכוד לכנסת ה-16 שובצה במקום ה-11 ששוריין לנשים חדשות. בכנסת ה-16 מונתה לתפקיד יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, תפקיד בו כיהנה עד אוגוסט 2004. נוסף לכך, שימשה כנציגת הליכוד בוועדות הכלכלה, החינוך והתרבות, המדע והטכנולוגיה, והוועדה לפניות הציבור של הכנסת. גמליאל יזמה בכנסת ה-16 שש הצעות חוק שהתקבלו בקריאה שלישית.
גמליאל הצביעה נגד תוכנית ההתנתקות ותמכה בחוק יסוד משאל עם, הקורא להעברת ההחלטה בדבר עצם ההתנתקות לידי הציבור. היא תקפה בתקשורת את המהלך ואת ראש הממשלה שרון. עם זאת, בינואר 2005, כחצי שנה לפני ביצוע ההתנתקות, החלה לפעול למען התוכנית. ב-30 במרץ 2005 מונתה בידי שרון לסגנית שר החקלאות ופיתוח הכפר. בתקשורת עלו טענות כי היא שינתה את עמדתה ביחס להתנתקות כדי להתמנות לתפקיד. גמליאל כיהנה בתפקיד עד פרישת סיעת הליכוד מהממשלה בינואר 2006, כולל בעת יישום תוכנית ההתנתקות.
בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-17, נדחקה גמליאל למקום ה-38 ולא כיהנה כחברת כנסת.
ביולי 2006 שימשה גמליאל בתפקיד יו"ר מכללת "ג'יג'י אקדמי" למקצועות הקוסמטיקה במשך כחודשיים, במסגרת תפקידה, אמורה הייתה גמליאל להשיג הכרה אקדמית למכללה זו.
במאי 2008 התמודדה גמליאל על תפקיד יו"ר מרכז הליכוד מול ח"כ משה כחלון. גמליאל קיבלה כ-40% מהקולות במרכז המפלגה אך לא הצליחה לזכות בתפקיד. בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-18 הגיעה למקום ה-19 ברשימת המפלגה ולאחר הבחירות נכנסה לכהונה שנייה בכנסת.
באפריל 2009 מונתה גמליאל לתפקיד סגנית שר במשרד ראש הממשלה, כממונה על קידום צעירים, סטודנטים ונשים. בתפקיד זה קידמה החלטה לממן שנת לימודים אחת באוניברסיטה לבוגרי צבא ושירות לאומי שילמדו במוסדות באזורי עדיפות לאומית, וכן התחילה פיילוט בן חמש שנים שבו הוצע מענק של רבע דונם לבוגרי שירות צבאי קרבי שיעברו להתגורר ביישובים קהילתיים בנגב או בגליל. ב-2011 אישרה הממשלה תוכנית אותה יזמה גמליאל, להקמתם של 15 מרכזי צעירים ברחבי הארץ בעלות של כ-15 מיליון ש"ח.
ב-3 במרץ 2010 נבחרה להנהגה הצעירה של הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס YGL (Young Global Leaders), ובכך הייתה לפוליטיקאית הראשונה בישראל שנבחרה לתפקיד זה. כיום חברה בקבוצת בוגרי ההנהגה הצעירה של הפורום (Young Global Leaders Alumni).
בכנסת ה-19 מונתה לרכזת הקואליציה בוועדת הכספים. לקראת הבחירות לכנסת ה-20 שובצה במקום ה-14 ברשימת הליכוד ונבחרה לכנסת. עם השבעת הממשלה ה-34 מונתה לשרה לאזרחים ותיקים, הרחיבה את תחומי עיסוקי המשרד ושינתה את שמו למשרד לשוויון חברתי. במהלך כהונתה הייתה מושא לביקורת על שהיא שולחת את ילדיה למוסדות חינוך פרטיים.
ב-17 במאי 2020 מונתה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשרה להגנת הסביבה. באוקטובר 2020 הודיע המשרד על הרחבת חוק הפיקדון למיכלי משקה גדולים בתוך שנה. ביוני 2021, חתמה על תיקון לתקנות להגנת חיות הבר, שאוסר על מתן היתרים לסחר בפרוות חיית בר פרט לחריגים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוקפאה רשימת הליכוד בפעם השלישית ברצף, וגמליאל שובצה במקום השמיני.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 התמודדה גילה גמליאל בפריימריז של הליכוד וזכתה במקום ה-30.
במהלך המשא ומתן הקואליציוני להקמת הממשלה ה-37 דרשה גמליאל לכהן שוב כשרה להגנת הסביבה, אך לאחר שהוצע לה לכהן כשרה לשוויון חברתי סירבה להצטרף לממשלה. לבסוף הסכימה להתמנות לשרת המודיעין.
משפחתה
לגילה גמליאל חמישה אחים, שאחד מהם הוא ראש מועצת גדרה, יואל גמליאל.
נשואה לחובב דמרי, עורך דין ובורר. לזוג שתי בנות, שילדה במהלך הכנסת ה-18. הם מתגוררים בתל אביב.
בשנת 2014 השתתפה המשפחה בסדרת הדוקו-ריאליטי "6 אימהות" אשר שודרה בשידורי רשת, ערוץ 2.
קישורים חיצוניים
מכתביה
בית הספר מנהטן למוזיקה
בית הספר מנהטן למוזיקה (באנגלית: Manhattan School of Music) הוא קונסרבטוריון למוזיקה בניו יורק, המוסמך להעניק תוארי בוגר, מוסמך ודוקטור בביצוע ובהלחנה בתחומי המוזיקה הקלאסית והג'אז. בית הספר מונה 275 עובדים בסגל המורים ו-800 תלמידים מ-40 ארצות. ה-U.S. News & World Report מדרג אותו בין המחזיקים בשיעורי הקבלה הנמוכים ביותר בתוכניות המוזיקה לתואר ראשון בארצות הברית. נוסף לכך, מקיים בית הספר מחלקת קדם-קולג', המכשירה 500 תלמידים צעירים מחוננים במשך שנת הלימודים ובחופשת הקיץ.
בית הספר מנהטן למוזיקה נוסד בשנת 1917 ושוכן בשדרת קלרמונט בשכונת מורנינגסייד הייטס בניו יורק, סמוך לקמפוס אוניברסיטת קולומביה, שם הוא יושב מאז 1969. רבים מן הסטודנטים מתגוררים בבניין המעונות של בית הספר, אנדרסן הול. נכון להיום, 75 אחוז מן הסטודנטים באים מחוץ למדינת ניו יורק ו-47 אחוז מהם באים מחוץ לארצות הברית.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנים 1917-18 על ידי ד. שנק, פסנתרנית ונדבנית, כ"בית הספר השכונתי למוזיקה". המוסד שכן בבית מגורים באפר איסט סייד של ניו יורק. פבלו קזאלס והרולד באואר היו מן הראשונים בשורה ארוכה של אמנים ידועי-שם, שהציעו הדרכה לבית הספר. במשך הזמן יצאו לו מוניטין של מצוינות בתחומו באזור ניו יורק רבתי, ושמו שונה ל"בית הספר מנהטן למוזיקה".
ב-1943 הביא הגידול האמנותי והאקדמי של בית הספר לחקיקה, שאפשרה הוצאת כתב זכויות למתן תואר בוגר במוזיקה. שתי חקיקות עוקבות הסמיכו את המוסד ב-1947 להעניק תואר מוסמך וב-1974, תואר דוקטור לאמנויות המוזיקה. ב-1956 פרשה ד"ר שנק וג'ון בראונלי, זמר בריטון נודע מן המטרופוליטן אופרה, התמנה למנהל, תואר ששונה בהמשך לנשיא. הנשיא בראונלי יזם את הרעיון להעביר את בית הספר אל שכונת מורנינגסייד הייטס; הוא מת חודשים ספורים לפני שמאמציו נשאו פרי. בשנת 1969 החליף ג'ורג' שיק, מנצח, מלווה ומדריך אופרה בעל שם במטרופוליטן אופרה, כנשיא והנהיג את העברת בית הספר אל מיקומו הנוכחי. הוא יצר תוכנית אופרה מעולה, ואילו את כל שאר תפקודיו הראשיים של בית הספר ניהל המנהל הבכיר סטנלי בדנאר.
ג'ון א. קרוסבי, מייסד ומנהל כללי של האופרה של סנטה פה, התמנה לנשיא בשנת 1976. את מקומו תפס גדעון ו. ואלדרופ, שהתמנה ב-1986 ואחריו, ב-1989, פיטר ק. סימון. ב-1 ביולי 1992 התמנתה מרטה קזאלס איסטומין לנשיאה, משרה שבה החזיקה עד לפרישתה באוקטובר 2005.
באוקטובר 2005, ד"ר רוברט סירוטה נהפך לנשיא בית הספר, לשעבר מנהל מכון פיבודי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. החל ממאי 2013, נשיא בית הספר הוא ג'יימס גנדר, לשעבר נשיא אוניברסיטת רוזוולט.
שמרלינג
שמרלינג הוא שם משפחה.
מאניק GT
מאניק GT (באנגלית: Manic GT) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הקנדית Automobiles Manic אשר יוצרה בין השנים 1969–1971 בקנדה.
היסטוריה
הפרויקט הראשון של החברה "Automobiles Manic" היה מכונית מרוץ "Manic GRAC".
הפרויקט השני של החברה "Automobiles Manic" הייתה מכונית קומפקטית של שני נוסעים, הנקראת "Manic GT". בניסיון ליצור זהות חזותית קנדית ייחודית.
דגם ה-"מאניק GT" תוכנן על ידי סרג סומיל (Serge Soumille) ונבנה בסיוע המכונאי הראשי מוריס גריס (Maurice Gris), ששניהם, היו במקור מצרפת. אב-הטיפוס השתמש בחלקים רבים מהרנו R8. המכונית נבנתה על שלדת רנו R8 עם מבנה גלגול פלדה שנוסף כדי לשפר את הבטיחות ולהוסיף נוקשות למסגרת.
מאחורי קו הציר האחורי הורכב מנוע 1,108 סמ"ק מסדרת מנועי קלון-פונטה של רנו. מנוע הארבעה צילינדרים המוטבע היה בעל בלוק ברזל יצוק מרופד עם חמש מיסבים עיקריים וראש צילינדר סגסוגת. גוף הפיברגלס המעוצב היה מחובר למרכב, ולא בורג כדי להקשיח עוד יותר את המבנה מה שהקשה על התיקונים. רבים מרכיביה האחרים של המכונית וגימורם הגיעו מ"רנו".
ייצור ה-"מאניק GT" התחיל במפעל ב"Terrebonne" בפרובינציה קוויבק באוקטובר 1969.
בשנת 1970 החברה אורגנה מחדש, שם החברה שונה ל-"Les Automobiles Manic", ועברה למפעל בעיר "Granby, Quebec" בקוויבק, המפעל נפתח ב -1 בינואר 1971 עם 40 עובדים. הייצור היה צפוי להיות 2,000 מכוניות בשנה. המפעל נתקל במהרה בבעיות בהשגת חלקים מרנו. מפעל גרנבי נסגר במאי 1971, וב-8 ביוני 1971 הפסיקה רשמית "Les Automobiles Manic" את פעילותה.
כיתה קטנה
כיתה קטנה היא כיתה אשר שייכת לחינוך המיוחד, אך נמצאת בתוך בית ספר רגיל, ובכך מיישמת את עקרון השילוב ההולך ורווח בעולם כיום - מגמה שרואה ערך חשוב בהשארת התלמיד בסביבתו הטבעית, תחת ניתוקו והפנייתו לבית ספר אחר, כפי שהיה נהוג בעבר. מחקרים בתחום החינוך מראים רמת הצלחה גבוהה יותר כאשר התלמיד אינו מנותק מסביבתו הטבעית וככל שהוא שייך חברתית לסביבה שאינה מוגדרת כשונה.
בשל היותה שייכת למערכת החינוך המיוחד, כל תלמיד שמגיע אליה עובר לפני כן ועדת זכאות ואפיון, אשר תפקידה לקבוע את המסגרת הלימודית אליה שייך התלמיד והיא מתבצעת לפני כל מעבר בשלבי גיל: מגן לכיתה א', מבית ספר יסודי לחטיבת ביניים וכו' ובמקרים מיוחדים, בהם התגלו קשיים בהסתגלות למסגרת הקיימת. תלמיד שלא עבר ועדת זכאות ואפיון, לא יוכל ללמוד בכיתה הקטנה.
בכיתה זאת עובד גם צוות טיפולי, בדרך-כלל תרפיה (אמנות, דראמה, מוזיקה ועוד) והמגמה היא שכל תלמיד יזכה לפחות לשעה שבועית של תרפיה. כמו כן, ישנו שיתוף פעולה שוטף עם גורמים פסיכולוגיים, רווחה וקשר שוטף והדוק עם גורמי בית הספר השונים.
כל תלמיד שהגיע אל ועדת זכאות ואפיון עבר קודם אבחונים רלוונטיים, אשר קבעו מהם קשייו והצביעו על המלצות עבודה עם אותו תלמיד. לפי אבחון זה ניתן ליישם בעבודה השוטפת עם התלמיד את ההמלצות. הכיתה הקטנה מחולקת לתחומים:
עיר גנים (שכונה)
עיר גנים היא שכונה בדרום-מערב ירושלים, סמוכה לקריית מנחם.
השכונה מחולקת לשלושה חלקים: עיר גנים א', בין הרחובות מקסיקו והחלמית, ממערב לעמק המפריד בינה לבין קריית היובל. בשכונה זו בתים צמודי קרקע בעלי שטחי גינה. עיר גנים ב' בין הרחובות פנמה, דהומיי והחלמית ועיר גנים ג' התחומה בפרסה של רחוב קוסטה ריקה והאביבית. בשתי שכונות אלה נבנו שיכונים, בבנייה צפופה פחות מאשר בקריית מנחם הסמוכה. רחובות השכונה קרויים ברובם על-שם מדינות, בעיקר באמריקה הלטינית שהצביעו באו"ם בעד הקמת המדינה (כ"ט בנובמבר), וכן על שם פרחי בר.
היסטוריה
התוכנית להקמת השכונה בסמוך ל"בית מזמיל" הועלתה לראשונה בשנת 1951, במקור על פי דגם עיר גנים אנגלית (ניסיון לשילוב יתרונות הכפר עם יתרונות העיר במסגרת המרחב העירוני) ומכאן שם השכונה. הקמת השכונה החלה בשנת 1954 על אדמות הקרן הקיימת לישראל ורשות הפיתוח שהיו לפני 1948 בבעלות תושבי הכפר הערבי אל-מאלחה, על ידי חברת הכשרת הישוב והחברה הכלכלית לירושלים. ב-1959 כבר גרו בשכונה 200 משפחות אך היא עדיין לא חוברה לחשמל. בעיר גנים א, נבנו בתים צמודי קרקע בעלי שטחי גינה בסגנון עיר גנים ואילו בעיר גנים ב' וג' נבנו שיכונים על ידי חברת רסקו.
אופי השכונה
קריית מנחם ועיר גנים מהוות יחידה גאוגרפית אחת, המונה כ-15,000 איש. אוכלוסיית השכונה מגוונת וכוללת תושבים ותיקים, עולים חדשים מאתיופיה ומברית המועצות, רובם מרקע סוציו אקונומי נמוך. כיום נחשבת השכונה לאחת השכונות בעלות הרמה הסוציו-אקונומית הנמוכה ביותר בעיר, אך קיימים בה אזורים יקרים יותר (כגון עיר גנים א'), המציעים בתים צמודי קרקע ושטח אדמה הצופים לנוף נאה של הרי ירושלים.
מאז תחילת המאה ה-21 עברו לשכונה משפחות חרדיות רבות, דבר ששינה את אופי השכונה מחילוני-פלורליסטי לדתי ומסורתי יותר. בית הספר התיכון ליד המכללה למינהל (ע"ש אברהם פולינסקי) שפעל בשכונה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 הפך לב"יס תיכון דתי "נעורים". הוקמו שני תיכונים של רשת אמי"ת ובית ספר של חב"ד.
בשכונה מתנ"ס פעיל, משותף עם קריית מנחם וספרייה ציבורית.
כמו בשכנותיה, קריית מנחם וגבעת משואה, נמצא בשכונה ריכוז של רגמים מן המאה ה-8 לפנה"ס.
תרבות חלף
תרבות חלף היא תרבות ארכאולוגית השייכת לתקופה הנאוליתית הקרמית, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה בשטח שהיום נמצא בדרום-מזרח טורקיה, סוריה וצפון עיראק, בין השנים 6100 - 5100/5400 לפנה"ס. לתרבות הזאת הייתה השפעה גם באזורים אחרים במסופוטמיה.
תקופת חלף הוחלפה בצפון מסופוטמיה בתקופת עובייד.
שמה של התרבות ומקורה
שמה של התרבות ניתן לה על שם אתר תל חלף הנמצא בצפון סוריה, שנחפר על ידי הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים בין השנים 1913-1911 וב-1929. החומר הראשון המשויך לתרבות זאת נחפר לראשונה בשנת 1908 על ידי הארכאולוג האנגלי ג'ון גרסטנג בסקהגוזו (Sakçagözü), הנמצא היום בדרום-מזרח טורקיה. כמות קטנה של ממצאים המשויכים לתרבות חלף נחפרו ב-1913 על ידי הארכאולוג האנגלי לנרד וולי בכרכמיש, תל הנמצא על גבול סוריה וטורקיה. האתר החשוב ביותר לתרבות זאת הוא תל אַרְפָּאצִ'יָּה, השוכן מצפון מערב לעיר מוסול בעיראק.
בשנים הראשונות של מחקר תרבות חלף, הדעות של החוקרים היו שתרבו זאת במקורה לא התפתחה במישורים של צפון סוריה. ההשערות היו שהם הגיעו מההרים שבמזרח אנטוליה או שהם היו רועים שהגיעו מצפון עיראק. בשנת 1986 החל הארכאולוג ההולנדי פיטר אקרמנס (Peter Akkermans) לחפור בתל סבי אבייד שבעמק נהר הבליח. החפירות באתר הביאו להבנה חדשה בקשר למוצאה של תרבות זאת. בתל נמצאו 11 שכבות ארכאולוגיות, השכבות הנמוכות 7-11 הן מהתקופה הקדם-חלפית, שכבות 4-6 הן תקופות מעבר, ושכבות 3-1 הן מתקופת חלף המוקדמת. לא היה פער של זמן בין השכבות, למעט שכבות 11 ו-10.
הממצאים הראו שכניסת תרבות חלף לאתר לא הייתה פתאומית, ולא תוצאה של הגעת אנשים זרים למקום, אלא תהליך מתמשך של שינויים תרבותיים בצפון סוריה, שהתפשט לאזורים אחרים.
משפחת כלי חלף
כלים ממשפחת כלי חלף נמצאו באתרים נוספים בצפון מסופוטמיה, כמו נינוה, תבה ע'אורא, תל שאע'ר בזאר, תל זיידאן ואתרים נוספים באנטוליה. תפרוסת זאת של שימוש בכלים אלה יכולה להצביע על שימוש נרחב שנעשה בהם באזור. בנוסף לכלים, נמצאו גם צלמיות של דמויות נשיות עם מאפיינים מיניים מודגשים, שעברו שרפה חלקית. נמצאו גם חותמות הטבעה עשויות אבן עם סימנים גאומטריים או סימנים סימבוליים, ייתכן ושימשו להטבעת רכוש אישי (כפי שהם שימשו בתקופות מאוחרות יותר). אנשי תרבות חלף השתמשו בכלים עשויים אבן וחומר. הנחושת הייתה ידועה להם, אבל הם לא השתמשו בה לייצור כלים.
מבנים
על פי מעט המבנים שנחפרו, במיוחד בתל ארפאצ'ייה, זוהו מבנים עגולים בעלי כיפה הנקראים במחקר "תולואי" (Tholoi). המבנים היו בקוטר של 7-3 מטר. לעיתים נמצאו לידם מבנים קטנים מלבניים, שייתכן והיו חדרי כניסה. מבנים מעטים מסוג זה נחפרו. המבנים נבנו מטיט ולעיתים הן הונחו על גבי יסודות אבן. באחד המבנים נמצאו צלמיות נשים רבות וייתכן והוא שימש למטרה פולחנית. המבנים האחרים שימשו כנראה למגורים. הכפרים היו קטנים רק מעטים היו גדולים מ-10 דונם.
קבורה
מעט מאוד ידוע על מנהגי הקבורה של תרבות חלף, אבל נראה שהם לא היו אחידים באתרים השונים. ביירים טפה (Yarim Tepe) נמצא קבר פיר עם תא צדדי קטן, שבתוכו הונחה הגופה. בדומוזטפה שבטורקיה של היום, האנשים נקברו בבורות, מעין קבר פיר, שבתוכם נמצאו כ-40 שלדים. בחלק מהשלדים הראש הוסר והונח לצידם.
כלכלה
החקלאות התבססה על חקלאות בעל שמנצלת את הגשמים להשקיית השדות. הם גידלו חיטה, שעורה תרבותית ופשתן. בנוסף גידלו בקר, כבשים ועזים.
קיאנו ריבס
קיאנו צ'ארלס ריבס (באנגלית: Keanu Charles Reeves; נולד ב-2 בספטמבר 1964) הוא שחקן קולנוע, במאי, מפיק ומוזיקאי קנדי-אמריקאי. נודע בעיקר בכיכובו בטרילוגיית סרטי ה"מטריקס" בתור ניאו, ובסדרת סרטי "ג'ון וויק".
ביוגרפיה
ריבס נולד בביירות שבלבנון לאם אנגלייה בשם פטרישיה טיילור, מעצבת תלבושות ואמנית במה, ולאב אמריקאי בשם סמואל נולן ריבס, גאולוג, ששהה במזרח התיכון לצורך עבודתו. משפחת אביו ממוצא ילידי-הוואי, סיני, פורטוגזי, אנגלי ואירי. בהיותו בן שנתיים עזב אביו את משפחתו ולא יצר כל קשר עם אשתו וילדיו מאז. לאחר הגירושים עברה המשפחה לניו יורק ואחר כך לקנדה כשהיה בן שבע וכך גדל שם בטורונטו. אמו התחתנה והתגרשה פעמיים נוספות.
קריירה
ניסיונו הראשון במשחק היה בתיאטרון. הוא שיחק במספר הצגות וזכה לביקורות טובות. בין לבין הופיע בכמה סרטים קנדיים ובסדרות טלוויזיה. תפקידו הראשון בקולנוע האמריקני היה בסרט "חתיך, חתיך" (1986). הופעתו הקטנה בסרט זה גרמה לו להבין שמקומו בקולנוע. הוא עבר להוליווד ומשם החלה הקריירה שלו לתפוס תאוצה.
תפקידיו הראשונים היו בסרטי נעורים, להם לוהק לרוב בשל מראהו. כך הוא כיכב בסרטים כמו "שיגעון של נשף" ו"נקודת פריצה", בשלהי שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים. הפריצה הגיעה כאשר כיכב בקומדיה "המסע המופלא של ביל וטד" (1989) בתור טד "תיאודור" לוגן. הסרט זכה להצלחה ופופולריות רבה, שהביאה לסרט המשך "מסע הכזבים של ביל וטד" ב-1991, וסדרה מצוירת שהוא דיבב. עוד סרט מצליח בו כיכב היה סרט הפולחן של גאס ואן סנט, "איידהו שלי" (1991). מאז הבינו מנהלי האולפנים את הפוטנציאל המסחרי שטמון בריבס, והחלו ללהק אותו לסרטים נוסחתיים, לרוב סרטים כמו שובר הקופות "ספיד", "תגובת שרשרת", "אהבה בין הכרמים", "ג'וני נמוניק" ו"להרגיש את מינסוטה".
ב-1999 הופיע בתפקידו הידוע ביותר בסרט המדע הבדיוני "מטריקס" בתפקיד הגיבור ניאו. בהמשך חזר לתפקיד זה בשני הסרטים הנוספים בטרילוגיה, ״מטריקס רילודד״ ו״מטריקס רבולושנס״ ואף בסרט ההמשך לטרילוגיה, ״מטריקס: התחייה״, שצולם כ-20 שנה לאחר מכן ויצא לאקרנים בדצמבר 2021.
בתחילת שנות האלפיים כיכב בסרטים "משחק חזק", "אהבה בחודש נובמבר", "באהבה אין חוקים", "קונסטנטין" (2004) "מצוץ מהאצבע" (2005), "סורק אפלה" ו"הבית באגם" (שניהם מ-2006).
בשנת 2009 שיחק בקומדיה הרומנטית "חייה הפרטיים של פיפה".
ב-2013 יצא סרטו הראשון כבמאי, "קרב עד הסוף", בו גם הופיע באחד התפקידים הראשיים. משנת 2014 הוא מככב בסדרת סרטי הפעולה "ג'ון וויק". ב-2015 שיחק בסרט האימה "דפיקה בדלת".
בתערוכת E3 של 2019 הודיע כי ישחק תפקיד במשחק Cyberpunk 2077 של חברת CD Projekt RED. המשחק יצא לשוק בדצמבר 2020.
ב-31 בינואר 2005 זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2022 נכלל ברשימת טיים 100.
חיים אישיים
לריבס אזרחות בריטית בזכות אמו, אזרחות קנדית בשל חייו במדינה הזו (והוא אף מזדהה כקנדי), וגרין קארד אמריקאי.
ב-1998 החל זוגיות עם השחקנית האמריקאית, והיא אף נכנסה להריון ממנו, אולם ב-24 בדצמבר 1999 התינוק נולד מת. לאחר מספר שבועות הם נפרדו. ב-2 באפריל 2001 נסעה סיים לבדה בלוס אנג'לס, התהפכה עם רכבה ונהרגה במקום. בעקבות כך, ריבס לקח פסק זמן מעבודתו.
ב-2009 הכיר ריבס את האמנית, והם שיתפו פעולה בשני ספרים. בנובמבר 2019 הודיעו רשמית כי הם זוג.
ריבס הכחיש את השמועות על היותו בודהיסט או אתאיסט, ומגדיר עצמו כ"רוחני".
ריבס ידוע באורח חייו הצנוע יחסית לכוכב הוליוודי, אשר בא לידי ביטוי בין היתר בנסיעותיו בתחבורה ציבורית.
אילן שיף
אילן שיף (נולד בשנת 1945) כיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, קודם לכן היה הפרקליט הצבאי הראשי בדרגת תת-אלוף ונשיא בית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף.
ביוגרפיה
שיף נולד בנתניה בן להורים ילידי פולין. הוא למד בבית הספר ע"ש טשרניחובסקי בנתניה. בשל בעיה בריאותית נדחה שירותו הצבאי ובשנות ה-60 סיים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, התמחה והורשה לעסוק בעריכת דין. בשנות ה-70 מילא תפקידים שונים בפרקליטות הצבאית ביניהם תובע, סגן תובע צבאי ראשי ופרקליט פיקודי של פיקוד המרכז. משנת 1980 כיהן כתובע צבאי ראשי
בהמשך היה סגן הפצ"ר ובשנת 1988 יצא ללימודי תואר שני במשפטים באקדמיה למשפט צבאי של ארצות הברית. כשחזר, בשנת 1989, המשיך בתפקידו כסגן הפרקליט הצבאי הראשי ובשנת 1991 מונה לפרקליט הצבאי הראשי. בשנת 1996 הוא מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים אותו מילא עד שנת 2001. במהלך מספר שנים לימד משפט צבאי באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב. בינואר 2002 מונה שיף לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה ובאפריל 2008 מונה לסגן נשיא בית המשפט. ב-1 ביולי 2014 פרש לגמלאות. שיף נשוי ואב לשני בנים.
פרשיות בהן היה מעורב
בשנות ה-80 כתובע צבאי ראשי תבע את תת-אלוף ברוך ארבל, קצין המשטרה הצבאית הראשי בעוון קבלת שוחד. בהמשך קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לפצ"ר. עם הכוונה לקדמו לדרגת אלוף ומינויו לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, קמה מחאה מצד משפחות שכולות נגד המינוי עקב משקעים שהותירו החלטות שלו בעבר בעניין פרשת הכבל ואסון צאלים ב'.טענות המשפחות השכולות הובאו בפני הוועדה לבחירת שופטים צבאיים, ואלו נדחו על ידה. מאוחר יותר בדק מבקר המדינה את הטיפול בתיק "צאלים ב" ובמסגרת זו נדחו כל הטענות באשר לטיפול המשפטי בתיק.
יורם אוברקוביץ'
יורם אוברקוביץ' (8 בנובמבר 1938 - 11 ביולי 2003) היה איש ציבור, יו"ר ועד העובדים של חברת החשמל ועסקן ספורט ישראלי.
ביוגרפיה
ב-1962 התקבל לעבודה בחברת החשמל, ומאז ועד יום מותו עבד בחברה והיה מזוהה עמה יותר מכל. בנוסף, שימש בתפקידים ציבוריים שונים, ובהם חבר הוועדה המנהלת של חברת העובדים ודירקטור בחברות כלכליות. כמו כן פעל רבות בקהילת הספורט בישראל. בבחירות לכנסת החמש עשרה הוצב במקום השלישי ברשימת עם אחד, אך המפלגה זכתה לשני מנדטים בלבד והוא לא נכנס לכנסת.
אוברקוביץ' היה נשוי לרונית, ולזוג נולדו שלושה ילדים. בנו עמית, בעלה לשעבר של העיתונאית גאולה אבן, מונה ביוני 2015 למנהל חטיבת משאבי אנוש וארגון בחברת החשמל.
בחברת החשמל
ב-1962 החל אוברקוביץ' את דרכו בחברת החשמל כאיש טכני בהקמת תחנת הכוח באשדוד, ואחר כך עבר לתפקידים פקידותיים. ב-1974 נבחר לראשונה לוועד העובדים של החברה. ארבע שנים לאחר מכן נבחר ליו"ר הוועד הארצי שלה, ונותר בתפקיד זה עד יומו האחרון.
ועד העובדים של חברת החשמל הוא גוף רב עוצמה המייצג כ-17,000 עובדים קבועים, זמניים ופנסיונרים – הנמצאים ברשימת מקבלי השכר הגבוהים בישראל. הוועד נמנה עם 13 הוועדים הגדולים במשק, הנחשבים לכוח משפיע בכלכלת ישראל, ואוברקוביץ' היה אחד מדובריו הקולניים, שלא היסס לצאת גם נגד ראשי ההסתדרות.
לראשונה התפרסם אוברקוביץ' בציבור בשביתה הגדולה של העובדים ב-1978, אשר נמשכה שבועיים, ובמהלכה חלו שיבושים קשים ומכוונים באספקת החשמל. מאז ובמשך 25 שנים הנהיג אוברקוביץ' מאבקים ושביתות לשיפור התנאים של עובדי החברה, ולזכותו נזקפים תנאי העבודה המשופרים שלהם, הכוללים מלבד שכר גבוה גם שירותי צרכנייה, מרפאות שיניים, קרנות סעד ועוד. הוא נחשב בעל השפעה על העובדים, אשר סרו למרותו ללא עוררין, וכן על הנהלת החברה בהרכביה השונים.
דמותו של יורם אוברקוביץ' נותרה שנויה במחלוקת. הוא נחשב מנהיג כריזמטי הפועל בנחישות למען העניינים אליהם הוא קשור. העובדים לצדו ראו בו סמל ומנהיג והלכו אחריו באש ובמים. מנגד, היו שראו בו אדם כוחני ודורסני. תפקידו המרכזי כיו"ר אחד הוועדים החזקים במדינה ביצר את מעמדו כאיש שאינו חושש להתעמת עם הממשלה, ומוכן להחשיך את הבתים במדינת ישראל כדי להשיג לעובדיו תנאים טובים – גם כאלה שנראו בעיני הציבור כבלתי הוגנים, כגון חשמל חינם לכל עובד. בכלי התקשורת זכה לכינוי "האיש עם השאלטר ביד".
אוברקוביץ' וקהילת הספורט
אוברקוביץ' נחשב בעשור האחרון לחייו לאחד האנשים החזקים בקהילת הספורט הישראלי. מגוון תפקידיו הרבים הקנו לו את מעמדו, ובהם: יו"ר איגוד הכדוריד, יו"ר איגוד הכדורסל, יו"ר הוועד האולימפי בישראל (1991 - 1997), נשיא "הפועל", ממלא מקום יו"ר המועצה להסדר ההימורים בספורט.
בקהילת הספורט, נחשב אוברקוביץ' כמי שקידם את ענפי הספורט בהם עסק. עם מותו, פרסם הוועד האולימפי הבינלאומי הספד, ובו נאמר על אוברקוביץ' שהיה מנהיג ספורט ישראלי, גדול, אהוב ומקובל על כולם. נאבק בנחישות למען עצמאות הספורט בישראל. חבר יקר ומנהיג.
פלילים
שמו של אוברקוביץ' נקשר בשתי פרשיות פליליות:
תפותי
תַפּוּתִי או תַפּוּתִי בֵלָתֵקַלִּים (בלתקלים זהו תואר "אשר על הבית") כיום נחשבת לרקחת וכימאית ראשונה המוכרת בשמה. היא מוזכרת על לוח חרס עם חוקר טבע או חוקרת טבע נוספ/ת משמו/ה השתמרה רק סיומת "-נינו".
אנטוורפ ג'יינטס
פור אוף אנטוורפ ג'יינטס (בצרפתית: Port of Antwerp Giants) היא קבוצת כדורסל בלגית מהעיר אנטוורפן, המתמודדת בליגת העל הבלגית וביורופקאפ.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1910 תחת השם "ראסינג באסקט אנטוורפן". בין השנים 1962-1995 הועברה הקבוצה לעיר מכלן ונקראה "ראסינג מכלן". בשנת 1995 הועבר המועדון בחזרה לעיר אנטוורפן ושמו שונה בחזרה ל"ראסינג אנטוורפן". ובהמשך "אנטוורפ ג'יינטס".
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז שנת 1967. בין היתר השתתפה ב: גביע קוראץ' (הפסד לקאנטו בגמר 1973), גביע ספורטה (רבע גמר 2001), גביע יול"ב והיורוצ'לנג' (רבע גמר 2010). בעונת 2012/13 הוגרלה ביורוצ'לנג' עם הפועל חולון, טלקום בון הגרמנית וארמייה טביליסי מגאורגיה.
בשנים 2006-2008 אימן את הקבוצה הישראלי אריק שיבק, ובשנים 2005-2007 שיחק בקבוצה הכדורסלן הישראלי גור שלף. אולם הבית של המועדון הוא הלוטו ארנה המכיל 5,218 מקומות ישיבה.
נמל התעופה דוד הבנאי - כותאיסי
נמל התעופה דוד הבנאי (בגאורגית: ქუთაისის საერთაშორისო აეროპორტი) הוא נמל תעופה הממוקם כ-14 ק"מ מערבית לעיר כותאיסי ו-10 ק"מ מהעיר סמטרדיה, והוא אחד משלושת נמלי התעופה הבינלאומיים של גאורגיה, הוא קרוי על שם דוד הבנאי.
משפטי הציונים ברומניה
משפטי הציונים ברומניה הם משפטים שנערכו בשנות ה-50 ברומניה, למאות יהודים, מנהיגים ופעילים של התנועות הציוניות הרומניות, שהואשמו בריגול למען האינטרסים של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי ונידונו לעונשים כבדים. משפטים אלה היו חלק משורת משפטים מבוימים נגד יהודים שנערכו באותה תקופה בגוש הקומוניסטי.
הרקע ברומניה
יהדות רומניה קיבלה בסבר פנים יפות את הופעת הציונות והייתה חלוצה, הן בארגון כנסים ציוניים, כדוגמת קונגרס פוקשאן, והן בארגון עלייה לארץ ישראל (ראו הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה). היו ברומניה תנועות וארגונים ציוניים רבים שגם פרסמו עיתונות ציונית רומנית ענפה. הארגונים הציוניים המשיכו לפעול גם במהלך שואת יהודי רומניה, לעיתים באופן חוקי ולעיתים במחתרת. הם ארגנו עלייה לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה, פעלו כדי להציל ולסייע ליהודי רומניה הנרדפים וליהודי הארצות השכנות שברחו לרומניה, וגם קלטו את צנחני היישוב שהגיעו מארץ ישראל.
אולימפיאדת לונדון (2012)
המשחקים האולימפיים של לונדון, 2012, הידועים גם בתוארם הרשמי המשחקים של האולימפיאדה ה-30, נפתחו רשמית ב-27 ביולי והסתיימו ב-12 באוגוסט 2012, כללו תחרויות ב-302 קטגוריות ב-26 ענפי ספורט, ונערכו בבירת הממלכה המאוחדת, לונדון. לונדון היא העיר הראשונה בזמן המודרני שאירחה את המשחקים האולימפיים בפעם השלישית, לאחר המשחקים שנערכו בה ב-1908 וב-1948.
משפטי הציונים ברומניה
הרקע בעולם הקומוניסטי
ב-20 בנובמבר 1952, נפתחו בפראג משפטי פראג, משפטים שבהם הועמדו לדין 14 נאשמים מהצמרת הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, 11 מתוכם היו יהודים.
ב-13 בינואר 1953 פורסמה הודעה במוסקבה על העמדתם לדין של 9 רופאים יהודים (משפט הרופאים) שנחשדו בניסיון להרעיל את סטלין.
אולימפיאדת לונדון (2012)
המכרז האולימפי
תשע ערים הציעו את מועמדותן לאירוח המשחקים האולימפיים בשנת 2012: איסטנבול, הוואנה, לייפציג, לונדון, מוסקבה, מדריד, ניו יורק, פריז וריו דה ז'ניירו.
משפטי הציונים ברומניה
הרקע בעולם הקומוניסטי
במהלך השנים 1949 - 1954 נוהלו נגד הציונים הרומנים 20 משפטים בבתי דין צבאיים ועוד משפט אחד בשנת 1959.
אולימפיאדת לונדון (2012)
המכרז האולימפי
ב-18 במאי 2004, אחרי הערכת תשע המועמדות, ניפה הוועד האולימפי הבינלאומי ארבע ערים והציג את חמש המועמדות הסופיות, שהיו לונדון, פריז, מוסקבה, ניו יורק ומדריד.
פריז ולונדון נחשבו לבעלות הסיכויים הטובים ביותר להיבחר, וההערכה הרווחת הייתה שפריז היא המועמדת המועדפת (ה"פייבוריטית").
משפטי הציונים ברומניה
בחישות בצמרת הרומנית
למחרת "חשיפת קשר הרופאים" במוסקבה נערכה ישיבה של הלשכה הפוליטית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית, ישיבה בה הודיע גאורגיו-דז' שצריכים לעלות על סדר היום את ניתוח משפטי פראג והאירוע הטרי של כנופיית הרופאים בברית המועצות. בישיבה דנו בבעיית המיעוטים ובקבוצת אנה פאוקר והתנועה הציונית. אחד המשתתפים, פטרה בורילה, טען שאנה פאוקר לא צריכה להיות בממשלה. משתתף אחר, מירון קונסטנטינסקו, אמר שכפי שאין רחמים כלפי כמרים, לא צריכים להיות רחמים גם כלפי רבנים, חזנים ומלמדים דתיים כמו אחיה של אנה פאוקר. בורילה הוסיף שאנה פאוקר קיבלה את נציג ישראל, עצורים שוחררו על ידי תאוהרי ג'אורג'סקו ואנה פאוקר הוציאה להם בסיטונות דרכונים לישראל וכל זה נותן חומר רב למחשבה. גם יוסיף קישינבסקי הוסיף שמן למדורה וגאורגיו-דז' הביע דאגה מכך שלמרות העזיבה הגדולה עדיין יש ברומניה הרבה מאוד יהודים, כ-300,000, יותר מאשר בפולין, בהונגריה ובבולגריה.
אולימפיאדת לונדון (2012)
המכרז האולימפי
ב-6 ביולי 2005 התכנסו חברי הוועד האולימפי הבינלאומי במרכז הקונגרסים ראפלס סיטי שבסינגפור כדי לבחור את העיר המארחת. מוסקבה הייתה העיר הראשונה שהודחה, אחריה נשרה ניו יורק ובעקבותיה מדריד. השתיים שנשארו בתחרות היו כצפוי לונדון ופריז, ובהצבעה המכרעת זכתה לונדון, שקיבלה 54 קולות לעומת 50 קולות שקיבלה פריז.