cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי
ייסוד התוכנית
במהרה הוברר שלא ניתן יהיה לערוך בבריטניה את הכשרתם של כל אנשי צוות האוויר הדרושים. שטח המדינה היה קטן והמרחב האווירי שלה מצומצם מכדי שניתן יהיה להקים ולהפעיל בה שדות תעופה ובסיסי אימונים במספר מספיק מבלי להפריע לפעילות האווירית המבצעית (ולפחות מבלי לגרום לפגיעה קשה בענף החקלאות עקב תפיסת שטחי גידול). בנוסף היה צפוי שפעילות האויב תגרום לשיבוש קשה בפעילות האימונים של אנשי צוותות האוויר. לפיכך הועלה הרעיון ליזום תוכנית לאימון חלק מאנשי צוות האוויר הדרושים במדינות הדומיניונים.
מגעים בין ממשלת בריטניה לבין ממשלות קנדה, אוסטרליה וניו זילנד הובילו לשיחות בין משלחות מטעמן, שנערכו בקנדה בחודשי המלחמה הראשונים. הן הבשילו ב-17 בדצמבר 1939 לכלל חתימת הסכם על אימוני אוויר, שזכה לכינוי "הסכם ריוורדייל" (על שם הנציג הבריטי הראשי לשיחות, הלורד ריוורדייל).
עיקרי ההסכם שהושג היו אלה:
הפעלת התוכנית
הפעלת התוכנית השאפתנית הצריכה מאמץ ארגוני גדול, ובמיוחד בחילות האוויר של מדינות הדומיניונים, אשר היו קטני ממדים בעת שפרצה המלחמה. כך, באותה עת הכשירה אוסטרליה רק כ-50 טייסים צבאיים מדי שנה. נדרשה הגדלה רבתי של מספר המשרתים בהם – במיוחד בסגל המדריכים והתחזוקה - כמו גם הרחבה מקבילה של מתקני האימונים וצי מטוסי האימונים שעמדו לרשותם. לצורך ייצור המטוסים, דלק המטוסים והחלפים הדרושים נדרשה הרחבה מתאימה של הייצור התעשייתי באותן מדינות. בעניין זה סייעה קרבתה הגאוגרפית של קנדה לארצות הברית.
לאחר תקופת התארגנות בת מספר חודשים החלו המתגייסים הראשונים באימוני הטיסה שלהם במסגרת התוכנית בחודש אפריל 1940. האימונים נערכו בקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ורודזיה הדרומית וכן בדרום אפריקה (על פי תוכנית מקבילה (ראו להלן)).
בראשית ימי התוכנית אכן עברו מרבית המגויסים משלוש ארצות הדומיניונים את אימוניהם המתקדמים בקנדה, אך לאחר זמן סיימו יותר ויותר מהם אימונים אלו גם באוסטרליה.
פרוץ המלחמה עם יפן באוקיינוס השקט הביאה לשינויים בהפעלת התוכנית. אוסטרליה וניו זילנד נדרשו להפעלת כוחות אוויר רבים יותר בזירת זו. לכן נדרשה הצבתם של מגויסים רבים יותר משלהן שסיימו את אימוניהם בטייסות של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחיל האוויר המלכותי הניו זילנדי, שפעלו באותה זירה.
מאפריל 1940 ועד לסיום המלחמה הוכשרו בבסיסים בקנדה בסך הכל 131,533 אנשי צוות אוויר, שמהם כ-73 אלף היו קנדים, כ-9,600 אוסטרלים וכ-7,000 ניו זילנדים.
השותפה השנייה במעלה בתוכנית הייתה אוסטרליה. עד תום המלחמה החלו את אימוני האוויר בה 37,500 איש ומהם סיימו את האימונים באוסטרליה עצמה כ-27,000.
תוכנית אימוני הטיסה המשותפת
תוכנית זו (Joint Air Training Scheme) הייתה תוכנית מקבילה לתוכנית אימוני האוויר הגדולה יותר. היא נערכה בדרום אפריקה. במסגרתה פעלו בה 38 בתי ספר למקצועות צוותי האוויר וצוותי הקרקע. בריטניה סיפקה לדרום אפריקה את המטוסים והציוד הדרושים להפעלתם. בסך הכל הוכשרו במסגרת תוכנית זו 33,347 אנשי צוות אוויר, שמהם שירתו בחיל האוויר הדרום אפריקאי 12,221.
לאחר המלחמה
ההשתתפות בתוכנית הותירה בקנדה לאחר המלחמה מגזר חזק של עסקי תעופה. היא גם העניקה לה תוספת גדולה של שדות תעופה, שרבים מהם ממשיכים להיות פעילים עד היום (שדות תעופה שכאלו נותרו גם באוסטרליה). כמו כן, התוכנית היוותה ככל הנראה את אחד המקורות למספר תוכניות הכשרה של אנשי צוות אוויר שנערכו בקנדה לאחר מלחמת העולם השנייה בשיתוף עם מדינות חברות ברית נאט"ו, לרבות NATO Air Training Plan, Military Training Assistance Plan ו-NATO Flying Training in Canada.
הנצחה
מוזיאון תוכנית אימוני האוויר בעיר ברנדון במניטובה מציג את תולדות התוכנית ופריטי ציוד שונים ממנה, לרבות 14 מטוסים.
בשנת 1959 נחנכה באוטווה בירת קנדה אנדרטה לזכר 800 אנשי צוות אוויר של מדינות חבר העמים הבריטי, שחלקם נפלו במהלך שהותם בקנדה לצורך אימוני אוויר במסגרת התוכנית.
אנדרטאות נוספות לנספים במסגרת תוכנית אימוני הטיסה ניצבות במדינות אחרות שהשתתפו בה, דוגמת דרום אפריקה ואוסטרליה. אתרי מספר בסיסי אימונים לשעבר שפעלו במסגרת התוכנית באוסטרליה הוכרזו בה כאתרי מורשת.
ראדבוט, רוזן הבסבורג
ראדבוט, רוזן הבסבורג (985–1045) הידוע גם בשם ראדבוט מקלטגאו, היה רוזן מחוז קלטגאו באזור הריין העילי בשוואביה. ראדבוט היה האב הקדמון של בית הבסבורג, והוא בחר את שמו על שם מבצר הבסבורג.
ביוגרפיה
ראדבוט היה כנראה בנו השני של לאנצלין מקלטגאו (בנו של גונטרם, רוזן בריזגאו), אחיו הצעיר של ורנר, בישוף שטרסבורג. בשנת 1010 הוא התחתן עם אידה דה לורן, בתם של פרידריך הראשון, דוכס לורן העילית וביאטריס מצרפת, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
ראדבוט בנה את טירת הבסבורג, ובשנת 1027 הוא ייסד את מנזר מורי, שנבנה על ידי נזירים בנדיקטינים ממנזר איינזידלן. בשנת 1045 מת ראדבוט, ובנו ורנר הראשון, רוזן הבסבורג ירש את נחלותיו.
משפחתו
בשנת 1010 התחתן ראדבוט עם אידה דה לורן, בתם של פרידריך הראשון, דוכס לורן העילית וביאטריס מצרפת, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
גליקמן
גליקמן הוא שם משפחה שפירושו בלועזית יידיש וגרמנית "האיש בר-מזל יפה". {{פירושונים|
ראו גם
}}
דניס אקרט
דניס-יראי אקרט איינסה (בגרמנית: Dennis-Yerai Eckert Ayensa; נולד ב-9 בינואר 1997 בבון שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים
אקרט נולד בבון שבגרמניה, וגדל במחלקות הנוער של SC פולהיים, פ.צ. קלן, אלמניה אאכן ובורוסיה מנשנגלדבך. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות המילואים של בורוסיה מנשנגלדבך ושל סלטה ויגו. ב-18 באוגוסט 2018 ערך אקרט את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של סלטה ויגו, בתיקו 1-1 נגד אספניול במסגרת המחזור הראשון בלה ליגה לעונת 2018/2019. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 בינואר 2019 הושאל אקרט למשך חצי עונה לאקסלסיור רוטרדם מליגת העל ההולנדית. ב-3 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על פיינורד במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2018/2019. ב-17 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אמן במסגרת המחזור ה-22 בליגה. בסך הכל ערך אקרט 12 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם אקרט באינגולשטאדט 04 מהליגה הגרמנית השלישית. בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך אקרט 54 הופעות ליגה, בהן הבקיע 23 שערים. בתום עונת העפיל אקרט עם קבוצתו לבונדסליגה השנייה, במסגרתה ערך אקרט 24 הופעות ליגה והבקיע שני שערים בעונת.
ב-20 ביוני 2022 חתם אקרט ברויאל אוניון סן-ז'ילואז, סגנית אלופת ליגת העל הבלגית.
מוזיקה אזרית
במשך מאות שנים, התפתחה המוזיקה האזרית כווריאציות שונות של מוזיקה מונודית, הכוללת מקצבים שונים ומגוונים. בדומה למוזיקה של עמים טורקיים אחרים, במוזיקה האזרית נפוצה מודאליות וכרומטיות.
מוזיקת עם אזרית
מוזיקת העם האזרית משלבת מסורות שהתגבשו במשך מאות שנים באזרבייג'ן והמחוז ההיסטורי אזרבייג'ן האיראנית. רוב השירים של מוזיקת העם האזרית קשורים באופן ישיר לפולקלור האזרי ולאפוסים של מגוון יוצרים מקומיים ידועים.
בין הכלים הנפוצים במוזיקה האזרית ניתן לכלול כלי מיתר דמויי לירה, ביניהם הסאז, צנג (נבל טורקי), קומוז, טאר , עוד, קאנון וקמנצ'ה.
האשיקים (Ashiqs) הם משוררים נודדים וטרובדורים אשר מנגנים על הטאר תוך כדי אלתור על שירים מוכרים. האשיקים נחשבים להסמלים המובהקים של התרבות האזרית ושל השפה האזרית.
מוזיקה קלאסית אזרית
בתקופה זו (של העשור הראשון והעשור השני של המאה ה-20) נכתבו אופרות מוגאם (Mugham) רבות ששילבו אלמנטים עממיים אזרים ורוסים, עם שילוב מתוחכם של מודוסים שונים.
מוזיקה פופולרית
לאחר נפילת ברית המועצות, החלה אזרבייג'ן בתהליכי התמערבות ומודרניזציה. אם עד נפילת ברית המועצות, רוב ההשפעות הגיעו מרוסיה או טורקיה, הרי שהיום הגלובליזציה יצרה שילוב מרתק בין אלמנטים מקומיים ובינלאומיים.
אזרבייג'ן משתתפת בתחרות האירוויזיון החל משנת 2008, והגיעה להישג השיא שלה בשנת 2011, בה הצמד אל וניקי זכו במקום הראשון והעניקו לבאקו עיר הבירה את האירוח בשנה שלאחר מכן.
תחום הג'אז נפוץ ופופולרי באזרבייג'ן, ובמיוחד הפיוז'ן שמשלב אלמנטים מקומיים. בין האמנים הבולטים בתחום: עזיזה מוסטפא זאדה, איספר סאראבסקי, סלמן גאמבארוב וראין סולטנוב.
פרידריך פרום
פרידריך פרום (בגרמנית: Friedrich Fromm; 8 באוקטובר 1888 – 12 במרץ 1945) היה גנרל-אוברסט ב. הוצא להורג בגלל השתתפותו ב"קשר העשרים ביולי".
קריירה מוקדמת
פרום נולד בברלין ב-18 באוקטובר 1888. במלחמת העולם הראשונה היה קצין ביחידת תותחנים בדרגת האופטמן ועוטר בצלב הברזל דרגה 1 ו-2.
לאחר המלחמה נשאר כקצין קבע ברייכסווהר ועלה בדרגות בחיל התותחנים עד לאוברסט. עם עליית הנאצים לשלטון עבר למפקדת ה-OKH. ב-20 באפריל 1939 עלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
מלחמת העולם השנייה
ב-31 באוגוסט 1939 מונה לתפקיד מפקד "צבא התחלופה" (Ersatzheeres) שמטרתו שמירת הסדר במקרה של מהומות או מרד של גורמים חתרניים (מבצע ולקיריה) וכן לספק כוח אדם ליחידות הלוחמות המידלדלות.
לאחר הניצחון במערכה על צרפת הועלה לדרגת גנרל-אוברסט ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
קשר העשרים ביולי
סגנו של פרום היה הגנרל פרידריך אולבריכט שהיה מקורב לחבר הקצינים שבקשו להתנקש בהיטלר. ב-ספטמבר 1943 הצטרף קלאוס שנק פון שטאופנברג בתור קצין המטה של פרום. פרום ידע על פעילות זאת אבל לא נקט בשום פעולה יזומה לפני שתהיה הזדמנות נאותה לכך.
לפרום יועד תפקיד מרכזי בקשר כי רק הוא בתור מפקד חיל המילואים, יכול היה להפעיל את פעולת וולקירה. עוד לפני שהגיע שטאופנברג לברלין, התקשר פרום עם וילהלם קייטל כדי לברר את השמועות על ניסיון ההתנקשות. קייטל אישר זאת והוסיף כי היטלר נפצע קל בלבד.
מרגע זה עשה פרום הכל כדי לטשטש את הקשר שלו לקושרים. כאשר הגיע שטאופנברג ושאר הקושרים למפקדה של פרום בבנדלרבלוק, הוא סירב לשתף פעולה והושם במעצר.
כאשר התברר שהקשר נכשל, החליטו לפעול קצינים ממטהו של אולבריכט שראו להיכן מתפתחת המרידה וחששו שייתלו כבוגדים ועצרו את שטאופנברג וחבריו. פרום הצליח לברוח ממעצרו, נכנס ללשכתו באקדח שלוף והודיע לעצורים שמעתה יתייחס אליהם כמו שהם התייחסו אליו.
הוא החליט להראות את עצמו כפועל נגד המרידה ובאותה הזדמנות להיפטר מראשי המרד שהיו עלולים להסגיר אותו. את הגנרל לודוויג בק אילץ להתאבד ואת שטאופנברג, ורנר פון האפטן, פרידריך אולבריכט ואלברכט מרץ פון קירנהיים, דן למוות. הם הוצאו להורג ביריה.
מאסר והוצאה להורג
פעולתו של פרום נגד המורדים לא הועילה. עוד באותו לילה העיר לו יוזף גבלס כי "הוא מיהר לסלק עדים היכולים לעמוד בדרכו".
הוא נאסר ב-21 ביולי 1944 והימלר נטל את תפקידו כמפקד צבא המילואים ("צבא המולדת"). ב-14 בספטמבר 1944 גורש מהצבא והועמד לדין כאזרח בבית הדין העממי ב-7 במרץ 1945. היות שבית הדין התקשה להוכיח את הקשר שלו למרד הוא הואשם בהתנהגות פחדנית לנוכח האויב ונידון למוות. עיטוריו הוסרו והוא הוצא להורג ביריה ב-12 במרץ 1945.
מוזיאון צ'ורום
מוזיאון צ'ורום (בטורקית: Çorum Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה בעיר צ'ורום במחוז הים השחור בטורקיה. המוזיאון הוקם ב-1968 ומציג ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באתרים: אלג'הויוק, בואזקיי (אתר העיר חתושש), אורטהקיי (האתר של העיר ספינואה ), אסקיאפאר, פזארלי, קוסאריי ואלישרהויוק .
מבנה המוזיאון
המבנה בו שוכן המוזיאון נבנה בשנת 1914 בסגנון אדריכלי של המאה ה-19. בתחילתו שימש כבית חולים, ובהמשך כבית ספר לחקלאות, בית ספר לרפואה, בית ספר לאמנות, בית ספר למסחר, אקדמיה למכונאות, ובית ספר תיכון. בשנת 1988 נפגע המבנה בעקבות שרפה. עבודות השיקום החלו בשנת 1989 במטרה להפוך אותו כמבנה למוזיאון. המבנה נפתח לקהל הרחב ב-11 במרץ 2003.
מבנה זה שוכן כ-400 מטר ממזרח למבנה הקודם של המוזיאון שנבנה בשנת 1332.
היסטוריה
המוזיאון התחיל ב-1937 כיוזמה מקומית למחקר ואיסוף ממצאים שנמצאו באזור. אחד הגורמים החשובים שהביאו לעניין בנושא, הן החפירות הארכאולוגיות שאתר אלג'הויוק שנעשו על פי הוראתו של נשיא טורקיה אתאטורק. מוזיאון צ'ורום משמש כיחידה מינהלית הכוללת שני מוזאונים במרכז ושלושה נוספים במקומות אחרים הקשורים באתרים הארכאולוגים. המשך החפירות באלג'הויוק הגביר את הצורך בהקמת מוזיאון מקומי באתר, והוא נוסד ב-1940. בשנת 1966 נחנך "מוזיאון בואזקיי" באתר של העיר חתושש. ב-13 באוקטובר נחנך מוזיאון צ'ורום.
אוסף המוזיאון
גודלו של האוסף הוערך בשנת 1997 מעל 12,000 פריטים. האוסף מחולק לארבעה אזורי תצוגה. האולם הראשון והמסדרון כוללים ממצאים מהתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית. התצוגה כוללת מטבעות, כלי קרמיקה, כלי בישום מזכוכית, צלמיות ופסלים, ספלי מנחה, אסטלות, סרקופגים, כותרות עמודים ותכשיטים.
האולם השלישי והאולם הרביעי מכילים פריטים מהתקופה הסלג'וקית והעות'מאנית: שטיחים, תכשיטים, בגדים ואריגים, כלי נשק, חפצי עץ ומתכת.
בחצר הגן מוצגים מזרקות ופסלי שוורים.
לוי פסבקין
לוי פסבקין (נולד ב-12 באפריל 1939) הוא אתלט-עבר ישראלי. אלוף ישראל בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר ושיאן ישראל בריצת 100 מטר. ייצג את ישראל באולימפיאדה (טוקיו 1964). בשנת 2001 זכה בעיטור מכבי ישראל.
ביוגרפיה
פסבקין למד בית הספר העממי החיל. המורה לחינוך גופני ומאמן האתלטיקה מנחם קורמן הבחין בכישרונו בריצות קצרות והחל לאמנו באגודת מכבי תל אביב. בהמשך עבר להתאמן בהדרכתו של אברהם גרין, מאמן לאומי דאז.
1962
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 1962 זכה במדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, אחרי הרי קנה מהפועל ראשון לציון (10.8 שניות) ועמוס גרודז'ינובסקי ממכבי תל אביב (10.8 שניות)
1963
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בפברואר 1963 זכה פסבקין במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות. בתחרות שנערכה בתל אביב במאי אותה שנה הוא הישווה את השיא הישראלי של דוד טבק בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות.
1964
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1964 זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.4 שניות. בתחרות שנערכה בליון שבצרפת בסוף אוגוסט הוא ניצח בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בספטמבר אותה שנה הוא קבע בריצת 100 מטר תוצאה של 10.6 שניות.
אולימפיאדה
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים פסבקין במקום 63 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות.
1967
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון האוניברסיטה בירושלים בשנת 1967 זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות.
1968
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ברמת גן בסוף יוני 1968 זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, אחרי משה פרידמן מהפועל עמק חפר (10.7 שניות).
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו, פעל פסבקין במחלקת האתלטיקה של מכבי תל אביב, ובהמשך, התמנה לסגן יושב ראש איגוד האתלטיקה. בתפקיד זה, פעל קבות לאיתורם ולהעלאתם של אתלטים בכירים יהודים לארץ. בין אלה: אלכס אברבוך, חנה מיננקו וקונסטנטין מטוסביץ'.
וורונז' (מכ"ם)
וורוֹנֶז' (ברוסית: Воронеж; נהגה וַארוֹנֶז` ולפעמים וַארוֹנֶשׁ) הוא מכ"ם המהווה את הדור הנוכחי של מערכות "התרעה מוקדמת" (Early warning) של רוסיה, המאפשרות ניטור בטווחים גדולים של המרחב האווירו-חללי להתרעה מפני התקפות על ידי טילים בליסטיים, גילוי ועקיבה אחר מטוסים ואובייקטים בחלל. המכ"ם הראשון נכנס לשלב מבצעי בשנת 2009 ומוקם בלקטוסי שליד סנקט פטרבורג. רוסיה הודיעה על תכנון להחליף את מערכות המכ"ם הקיימות במכ"מי וורונז' עד 2020.
שמו הנפוץ של המכ"ם, הקרוי על שם הנהר וורונז', תואם את סדרת מערכות המכ"ם הקרויות על שמות נהרות. הדור הקודם של המכ"ם היה ידוע בתור דריאל (על שם מעבר דריאל), הוולגה (על שם נהר הוולגה) דווינה (על שם נהר הדווינה) והדור שלפניו – הדנייפר (על שם נהר הדנייפר) והדניסטר (על שם נהר הדניסטר).
מכ"מי וורונז' מיוצרים באופן טרומי, ולכן הם זקוקים לזמן הקמה של חודשים (ולא שנים), והם צריכים פחות אנשי צוות מאשר הדורות הקודמים. הם גם מודולריים, כך שהמכ"ם יכול לפעול (לפחות באופן חלקי) גם בזמן שלא הושלמה בנייתו.
רוסיה השתמשה בהשקת סדרת המכ"מים כדי להעלות את חששותיה לגבי מערכות אמריקאיות להגנה נגד טילים באירופה. בעת ההשקה של המכ"ם בקלינינגרד בנובמבר 2011 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב צוטט כאומר "אני מצפה כי צעד זה [השקת המכ"ם] ייראה על ידי השותפים שלנו כסימן הראשון של מוכנות מדינתנו לתת מענה הולם לאיומים אשר ההגנה מטילים מהווה עבור אסטרטגיית הכוחות הגרעיניים שלנו."
לואר 130
לואר 130 (בצרפתית: Loire 130) היה מטוס ימי חד מנועי צרפתי מתקופת מלחמת העולם השנייה שיוצר על ידי חברת לוַּאר תעופה.
באמצע שנות ה-30 דרש הצי הצרפתי פיתוחו של מטוס ימי שיוכל לפעול מסיפונן של אוניות מערכה וסיירות. הלואר 130 המריא לראשונה ב-1934 והועדף על ידי הצי הצרפתי על פני חמישה דגמי אחרים. המטוס נכנס לשירות ב-1937 ו-150 יחידות סופקו לצי הצרפתי, כאשר הוא מחליף את מרבית המטוסים הימיים שהיו בשירות צרפת עד אז. המטוס שירת את הצי הצרפתי, וכן את יחידות צרפת של וישי במהלך מלחמת העולם השנייה. לא מעט יחידות שרדו את המלחמה, ונותרו בשירות הצבא הצרפתי, במיוחד ביחידות ששירתו במושבות צרפת, עד שנת 1951.
הקו הסגול של הרכבת הקלה בירושלים
הקו הסגול של הרכבת הקלה בירושלים הוא קו רכבת קלה עתידי, שיחבר את בית החולים הדסה עין כרם שבמערב ירושלים לשכונת ארמון הנציב שבמזרח העיר, דרך השכונות קריית היובל, מלחה ואזור התעשייה תלפיות.
היסטוריה
תכנון הקו החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק מהמערך הכולל של הרכבת הקלה בירושלים. באוקטובר 1996 נבחרה חברת תכנון גרמנית להציע תוכנית אב לרכבת קלה בעיר, שתכלול רשת קווי רכבת. באוגוסט 1997 הגישה החברה תוכנית ראשונה של רשת הקווים שכללה: 8 קווים, באורך כולל של כ-50 ק"מ, החוצים את מרכז העיר בשני כיוונים – צפון-דרום ומזרח-מערב. בדרום העיר הקווים תוכננו לחבר את השכונות קריית היובל, מלחה ותלפיות למרכז העיר. התוכנית נשארה על הנייר במשך שנים רבות, למעט הקו האדום והקו הכחול (שהוקם כקו מערכת אוטובוסים מהירה ולא כרכבת קלה). רק בסוף העשור השני של המאה ה-21 השלים צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים את התכנון המפורט של כל רשת הקווים. הקו הסגול נכלל בתוכנית כקו רוחב שמבוסס על חיבור הקו האדום והקו הכחול בדרום ירושלים. אורכו של התוואי שתוכנן היה כ-10 ק"מ כשמחצית מהתוואי משותף עם שני הקווים האחרים. הקו תוכנן תחילה לחבר את בית החולים הדסה עין כרם עד שכונת תלפיות בלבד. לאחר מאבק של תושבי שכונת ארמון הנציב, הבטיח ראש העיר משה ליאון כי הקו ימשיך לתוך שכונת ארמון הנציב, בתוואי באורך 2 ק"מ, מדרך חברון לאורך רחוב אשר וינר ועד סמוך לבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג. באפריל 2020, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה ירושלים אישרה לקדם את תוואי הקו עד ארמון הנציב.
באפריל 2020, ועדת המכרזים הבין-משרדית פרסמה את מסמכי המיון המוקדם של המכרז להקמת הקו, בעלות מעורכת של 10 מיליארד שקל.
ביולי 2021 ועדת המכרזים הבין-משרדית פרסמה את מסמכי המכרז ובחרה חמישה ספקים שעומדים בתנאי הסף:
ב-2 בפברואר 2022 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים להפקיד את התוכנית להקמת הקו הסגול הכוללת בשלב הראשון סלילה של כ-4.5 ק"מ ותוספת 8 תחנות חדשות מלבד מקטעי המסילות ו-10 התחנות הנוספות שאושרו מראש וישמשו תחילה לקווים נוספים ברשת הרכבות הקלות בירושלים כגון מקטע המסילה והתחנות של הקו האדום היוצא מבית החולים הדסה עין כרם וחולף בקריית יובל, מסילות ותחנות הקו הירוק והכחול במקטע קניון מלחה וקריית הספורט ותחנת הקו הכחול בתלפיות. בהמשך ייבחן אישור הארכת הקו למזרח העיר לארמון הנציב ותוספת 2 תחנות נוספות.
Let's Get to It
Let's Get to It (בעברית: בואו נגיע לזה) הוא אלבומה הרביעי של הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג. האלבום יצא לאור ב-14 באוקטובר 1991, על ידי חברת התקליטים מאשרום רקורדס. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
האלבום הגיע למקום ה-15 במצעד האלבומים הבריטי.
רקע
מינוג עבדה על האלבום עם המפיק מייק סטוק אשר היה חלק מצמד המפיקים סטוק אייקן ווטרמן, מאט אייקן אשר היה החצי השני של הצמד פרש מעבודתו לאחר שקיבל ביקורות שליליות על עבודתו עם מייק סטוק. בהמשך השנה חזרה מינוג לעבוד באולפן עם המפיקים הנותרים שלה מייק סטוק ופיט ווטרמן וביחד השלישייה יצרה שישה שירים. מינוג אמרה כי השירים החדשים שלה שונים אחד מהשנים ונעים בין סגנונות הג'ק סווינג חדש לבין שירים שהם מלאי נשמה.
בנוסף לכך, מינוג אמרה כי היא מתכננת להקליט שירים נוספים באותה שנה שעלולים להבטיח גם את ההצלחה שלה בארצות הברית.
ביקורות והצלחה
אלבום זה זכה להצלחה פחותה מקודמיו כאשר לא הצליח להגיע לעשירייה הפותחת בבריטניה ואוסטרליה, המדינות בהן הצליחה מינוג הכי הרבה ובנוסף הגיע למעמד זהב בלבד באוסטרליה ובבריטניה לא זכה לקבל מעמד. על מנת לקדם את האלבום יצאה מינוג לסיבוב ההופעות "Let's Get to It Tour" אשר זכה להצלחה באירופה.
האלבום קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים אך כן שמו לב לשינוי שעברה מינוג בנושא המעורבות ביצירת האלבום כאשר מינוג הייתה שותפה לכתיבת רוב השירים באלבום.
חוק גרין
או
כאשר H_1 ו-H_2 הם גובהי הגל (פעמיים האמפליטודה שלו) בשני מיקומים שונים - 1 ו-2 בהתאמה - בהן הגל חולף, ואילו h_1 ו- h_2 הם עומק המים באזורים אלו.
תוקף
חוק גרין תקף רק במקרה של שינוי עומק הדרגתי; במקרה של אי רציפות בעומק המים (כמו מדרגה בקרקעית) רק חלק מן האנרגיה של הגל תעבור לאזור הרדוד, בעוד החלק הנותר יוחזר מקו הגבול בין האזור העמוק לאזור הרדוד - תתרחש החזרה חלקית של גל המים מקו הגבול. לפיכך, גל מים רדודים שהגיע לחוף לאחר שחלף על פני אזור של קפיצה בעומק יגיע עם אנרגיה פחותה, ועל כן יהיה בעל גובה נמוך ממה שמנבא חוק גרין. החוקים שמנבאים מה תהיה אמפליטודת הגל המוחזר והגל העובר דומים מאוד לחוקים מתורת הגלים הנוגעים למעבר גל בן שני תווכים בעלי עכבות שונות; תחת ההנחה של גלי מים רדודים, מהירות הגל בשני האזורים תלויה רק בעומק המקומי, כך שניתן לייחס לכל אזור עכבה משלו.
חוק גרין אינו תקף גם במקרה של חוף בעל תלילות גבוהה מאוד, גם אם אין קפיצה בעומק המים. ההסבר לכך מתבסס על אפקטים לא ליניאריים הקשורים בגלי מים.
תיאור
לפי החוק הזה, שמבוסס על ליניאריזציה של גלי כבידה במים רדודים, השינוי בממדים של גל, דהיינו גובה הגל H, בעבור גל מתקדם במים עם עומק h ורוחב b (במקרה של גל בתעלה), מקיים:
באופן שקול, בהינתן שני חתכים של תעלה, שנסמנם 1 ו-2, גובה הגל בחתך 2 הוא:
למשל, כאשר העומק קטן בפקטור שש עשרה, הגלים נעשים גבוהים פי 2. וגובה הגלים מוכפל כאשר רוחב התעלה קטן בהדרגה לרוחב קטן פי ארבעה. כאשר כיוון התקדמות הגלים ניצב לחוף ישר, ותוואי הקרקעית הוא כזה שקווי העומק מקבילים לחוף, ניתן להתייחס ל-b כאל קבוע.
בעבור גלים ארוכים שחווים שבירה (שינוי כיוון התקדמות הגל עקב שינוי עומק המים), ניתן לפרש את הרוחב b כמרחק בין הקרניים המייצגות את חזיתות הגלים. התעקמות הקרניים (והשינויים במרווחים ביניהן) נגזרת מקירוב האופטיקה הגאומטרית להתקדמות של גלים ליניאריים. במקרה של קווי עומק מקבילים לחוף בעיית החיזוי של כיוון התקדמות הגלים נעשית פשוטה בהרבה וניתנת לפתרון מלא בעזרת חוק סנל. אפקטים של שבירת גלים עקב תוואי הקרקעית יכולים להשפיע מאוד על התנהגות הגלים, והם בעלי חשיבות מכרעת לעוסקים בסוגים שונים של ספורט ימי.
למשל, לעיתים בחוף אחורי של אי נוצר אפקט צליפה שמגביר משמעותית את גובה וחוזק הגלים, בדומה מאוד לאפקט האופטי של עדשה מרכזת על קרני אור מקבילות. המשוואה המתארת את האפקטים המשולבים של עקיפה ושבירה עקב תוואי הקרקעית נקראת משוואת Mild-slope, והיא שימושית מאוד בהנדסת חופים לצורך חיזוי של שדה הגלים באזורי החוף, כגון בסמוך לנמלים או למכשולים מלאכותיים כמו שוברי גלים.
במקרה של תעלה ברוחב קבוע, חוק גרין קובע שגובה הגל עומד ביחס ישר להופכי של השורש הרביעי של עומק המים. היוריסטיקה לקבלת חוק גרין מתבססת על הקביעות של שטף האנרגיה האופקי של גלים ארוכים (מכפלת צפיפות האנרגיה במהירות החבורה ברוחב התעלה):
איור אופנה
איור אופנה (באנגלית: Fashion Illustration) הוא אמנות המביעה רעיונות של אופנה בצורה של איור, רישום וציור. הוא משמש בעיקר את מעצבי האופנה בהפצת ובדיקת רעיונותיהם. סקיצות אופנה ממלאות תפקיד מרכזי בעיצוב לתצוגה מקדימה ומשרתות את הדמיית העיצוב לפני תפירת בגדים אמיתיים.
היסטוריה
איור אופנה, שנעשה בתחריטים, מתוארך למאה השש עשרה לתקופת המסעות הגדולים וגילוי שטחים חדשים בראשית העת החדשה. היו אלה אוספי איורים של התלבושות מהשטחים שהתגלו.
לקראת סוף המאה השבע עשרה פורסמו העיתונים הראשונים של אופנה, במיוחד בצרפת בתקופת שלטונו של לואי ה-14. היו אלה "סקירות האופנה הראשונות". פרסומים אלה התפתחו והגיעו לשיאם עד סוף המאה ה-18. פריז, הפכה לבירת האופנה, ובירת איורי האופנה. לאחר המהפכה הצרפתית, מרכז הפרסום החשוב של האופנה עבר מפריז לגרמניה ולאחר מכן לאנגליה, מדינות שנטו להעתיק את הייצור הצרפתי.
תחילת איור האופנה המודרני, ממוקמת סביב תחילת המאה ה-19. בסוף המאה התשע עשרה יצירתיות האיור עלתה על זו של הצילום. אבל שני ייצוגים האלה היו זה לצד זה בתחילת המאה העשרים. איור אופנה נתפס יותר כמלאכה מאשר כצורה של אמנות ציורית.
איור מודרני מוקדם
צייר הדיוקנאות האיטלקי ג'ובאני בולדיני נחשב בעיני חבריו לאחד ממאיירי האופנה הראשונים ששמם מוכר. כתב העת Journal des dames et des modes היה מגזין אליטיסטי שהפגיש בין ציירים, מעצבים וסופרים, והשאיר מקום גדול להמחשת אופנה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, פריז חזרה להיות בירת האופנה, וגם מרכז אמנות איור אופנה - ציירים, משוררים, מעצבים, מלחינים, אנשי תיאטרון היו מתחככים זה בזה. יצירתו של איריב הביאה את האיור לדרגת האמנות, והניחה את היסודות לציורים מהמאה העשרים.
האמנויות הדקורטיביות של התקופה, כמו אר נובו, קוביזם או אר דקו, השפיעו על איור האופנה שהיווה השתקפות של הזמן; ההשראה של מאיירים הגיעה בעיקר מהתיאטרון.
תור הזהב
המגזינים האמריקאים Harper's Bazar או ווג, Femina הצרפתית או L'Officiel, מפרסמים את השמות הגדולים ביותר של המאיירים והמעצבים של אותו הזמן. המגזינים הופכים לחיוניים בהפצת אופנה. עיצוב אופנה הופך להיות פחות סטטי, אין לו עוד גישה אמנותית, אלא יותר תיאורית, והוא מכוון לסגנונות משנה של לבוש - חיי יומיום, אופנת עילית לקוקטיילים ועוד. גם התנועה הסוריאליסטית נכנסה למגזיני אופנה האיור מתפתח גם לכיוון של "ריאליזם חדש" שעובר לאוריינטציה אמנותית יותר. אבל המהפכה בצילומי אופנה תפסה בהדרגה את מקום האיור, כאשר כל תחום אימץ בהדרגה את הטכניקה המתאימה לו: הצילום למאמרי אופנה והאיור לפרסום 19. הצילום במקביל לאיור נהנה מהתפתחויות אלה.
מלחמת העולם השנייה משנה את התפתחות האיור ופרסום האופנה. חלק מהמאיירים גויסו לצבא, אחרים היגרו מאירופה לארצות הברית. באופן כללי הפרסום היה מצומצם בתקופת המלחמה והפצת המגזינים לא הייתה סדירה. לאחר המלחמה הדברים השתנו: כמה מאיירים ותיקים נעלמו, והופיעו חדשים במקומם.
שקיעה והתחדשות
המגמה שהחלה לפני המלחמה - הגבלת תקציבי האיור לטובת הצילום, מצאה את ביטויה. בשנות השישים תחום האופנה עובר מהפכה: בירת האופנה עברה מפריז ללונדון, הלבוש המוכן יחולל מהפכה בביגוד בשנים הבאות, פופ-ארט והתנועה ההיפית, ישפיעו על איור האופנה.
הצילום שולט בעולם האופנה, וצלמי האופנה הם המאסטרים הגדולים. האיור לא מצא מקלט אפילו במגזינים לנערות מתבגרות. אף על פי כן, נותרו כמה מגזיני אופנה, במיוחד מקצועיים, שבהם התפרסמו עבודות המעצבים בגרפיקה.
משנות השמונים נראה כי איור אופנה מצא מקום קטן בפרסומים. החל להופיע המגזין La Mode en peinture, מגזין אופנה אוונגרדי, מאויר במלואו. בארצות הברית הופצה גרסה החדשה של המגזין Vanity Fair.
בשנות האלפיים נראה שהאיור מחזיר לעצמו מקום בעולם האופנה. טכניקות האיור שבשימוש מערבבות שיטות ישנות ומודרניות ואימוץ העיצוב בכלים דיגיטליים.
MIUI
MIUI הוא ממשק משתמש (בשפה המקצועית נקרא "רום") שפיתחה חברת שיאומי הסינית המבוסס על אנדרואיד. MIUI כולל אפליקציות רבות בפיתוחה של שיאומי, בין השאר אפליקציות מוזיקה, מחשבון, סורק ברקוד, מערכת הרשאות לאפליקציות (עוד לפני שהאופציה נוספה כברירת מחדל באנדרואיד 6), סורק וירוסים, מנקה הטלפון החכם, רדיו FM, גלריה, מצלמה, אפליקציית הערות, אפליקציית ענן (שניתן לגבות דרכה תמונות, הערות, הודעות וכדומה), מצפן, מקליט, מזג האוויר ועוד. ה-MIUI מגיעה כברירת מחדל בטלפונים חכמים בייצורה של שיאומי, היא ניתנת להתקנה על מספר גדול של מכשירים מחברות שונות, וזמינה להורדה באתר הרשמי של החברה.
גרסאות
לשיאומי באופן רשמי קיימות שתי גרסאות: לכל גרסה יש שתי הפצות, יציבה ומפתחים; גרסת המפתחים מתעדכנת אחת לשבוע, ואילו הגרסה היציבה אחת לתקופה.
גרסאות לא-רשמיות
קיימות אף גרסאות רום שאינן רשמיות. לרום יש אתרי מעריצים שונים ברחבי העולם. ניתן להוריד את הרום מאתר ייעודי הכולל תרגומים שונים וביניהם השפה העברית ואף כולל את שירותי גוגל פליי. היתרון בגרסה זו הוא שהיא מבוססת על הגרסה הסינית כך שהיא נהנית מעדכונים מהירים ותמיכה במכשירים שעדיין לא יצאו באופן עולמי (לדוגמה מכשיר ה-Mi 4c) ובנוסף היא כוללת עברית ואת שירותי גוגל. החיסרון הוא שהתקנה שלה במכשירים החדשים המגיעים עם bootloader נעול קצת מסובכת, ויש צורך בעדכון ידני.
המסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי
המסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי (באיטלקית: Autodromo Internazionale Enzo e Dino Ferrari ידוע יותר כמסלול אימולה הוא מסלול מרוצים, באורך 4.909 ק"מ, הסמוך לעיר אימולה באיטליה. המסלול קרוי על שמם של אנצו פרארי, מייסד יצרנית הרכב וקבוצת המרוצים פרארי, ובנו אלפרדו "דינו" פרארי שנפטר בגיל 24. המסלול מדורג ברמה 1 על פי הדירוג של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). זהו אחד המסלולים הבודדים ברמה זאת בהם מתחרים בניגוד לכיוון השעון.
אימולה אירחה את גרנד פרי סן מרינו בין השנים 1981 ל-2006. בתקופה זו נערכו באיטליה שני מרוצי גרנד פרי מדי שנה, כאשר הגרנד פרי האיטלקי התקיים במונזה, ולכן המרוץ באימולה נקרא על שם הנסיכות הסמוכה. המסלול חזר ללוח המרוצים בעונת 2021 כגרנד פרי אמיליה-רומאניה. המסלול נחשב כמסלול הביתי של קבוצת פרארי, המתחרה באליפות.
היסטוריה
שמו המקורי של המסלול היה אוטודרומו דה קסטלצ'יס (Autodromo di Castellaccis) והוא נבנה כמסלול חצי-קבוע בשנת 1953. במסלול לא היו פניות שיקיין, כך שבין הפניות אקווה מינרלי לריוואזה ומפניית ריוואזה עד פניית טוסה המסלול היה כמעט ישר עם עיקולים קטנים. המסלול נשאר בתצורה זאת עד לשנת 1972.
המרוץ הראשון במסלול היה מרוץ אופנועים שהתקיים באפריל 1953. ביוני שנה לאחר מכן התקיים מרוץ המכוניות הראשון. באפריל 1964 התקיים מרות הפורמולה 1 הראשון במסלול, כמרוץ שאינו חלק מהאליפות. ג'ים קלארק ניצח את המרוץ. מרוץ נוסף, שאינו חלק מהאליפות, התקיים בשנת 1979 והסתיים בניצחונו של ניקי לאודה.
המסלול נכנס רשמית לסבב מרוצי אליפות הפורמולה 1 בשנת 1980 כשאירח את גרנד פרי איטליה. נלסון פיקה ניצח את המרוץ. הגרנד פרי האיטלקי חזר למונזה שנה לאחר מכן ובמקומו התקיים במסלול גרנד פרי סן מרינו, שהיווה חלק מלוח המרוצים עד לעונת 2006.
בין השנים 2001 עד 2006 אירח המסלול מרוצים במסגרת אליפות הסופרבייק העולמית. המרוצים שחזרו למסלול החל משנת 2009. החל משנת 2018 מתקיים במסלול הסבב הסוגר של אליפות המוטוקרוס של ה-FIM.
אליפות העולם למכוניות תיור קיימה במסלול מספר אירועים: המרוץ של סן מרינו (2005), המרוץ של אירופה (2008) והמרוץ של איטליה (2009). אליפות ה-GT הבינלאומית הפתוחה קיימה במקום מרוצים בין השנים 2009 עד 2011 ובשנת 2021. אליפות ה-TCR הבינלאומית מתקיימת במסלול מאז שנת 2016.
מרוץ 6 השעות של אימולה נוסף בשנת 2011 כחלק מסבב מרוצי הלה-מאן ומרוצי הלה-מאן אנטרקונטיננטל קאפ עד לשנת 2016. בשנת 2022 חזר המרוץ לסבב מרוצי הלה-מאן האירופאי כמרוץ 4 השעות של אימולה. מרוץ 12 השעות של אימולה התקיים פעמיים בשנים 2017 ו-2018 במסגרת מרוצי ה-24H סרייס.
מלבד מרוצי מכוניות אירח המסלול גם מרוצים במסגרת אליפות העולם באופני כביש ומקטעים במרוץ ג'ירו דה איטליה.
טמבורלו
לאורך השנים נוספו למסלול פניות חדשות, דוגמת השיקיין בפניית אקווה מינרלי ופניית וריינטה אלטה. למרות השינויים עיקר העניין במסלול נשארה פניית טמבורלו (Tamburello), פנייה שטוחה וקופצנית שעוברת בסמוך לגדר הבטון שמפרידה בין המסלול לנחל סנטרנו הסמוך לו.
בעונת 1987 התרסקה מכוניתו של נלסון פיקה בפנייה במהלך האימון, כתוצאה מכשל בגלגל. בעקבות הפציעה נאלץ להחמיץ את המרוץ. שנתיים לאחר מכן התרסק בפנייה גרהרד ברגר עם מכונית הפרארי לאחר כשל בכנף הקדמית. ההתנגשות במהירות של כ-300 קמ"ש גרמה להתלקחות המכונית. הודות לתגובה מהירה של המארשלים והצוות הרפואי חולץ ברגר במהירות. עקב כוויות בידיו הוא נאלץ להחמיץ את המרוץ הבא (גרנד פרי מונקו). מישל אלבורטו התרסק בפנייה בשנת 1991, בעת שבחן מכונית עבור קבוצת Footwork Arrows, אך יצא ללא פציעות. שנה לאחר מכן התרסק באותה פנייה ריקארדו פטרזה במהלך בחינת מכונית עבור קבוצת ויליאמס.
בעקבות מותן של איירטון סנה ורולנד רצנברגר במהלך גרנד פרי סן מרינו בשנת 1994 שונתה הפניה מפנייה חזקה שמאלה לפניית שיקיין שמאל-ימין-שמאל.
גרנד פרי סן מרינו 1994
גרנד פרי סן מרינו בשנת 1994 היה רווי בתאונות ואירועים קטלניים. במהלך האימון ביום שישי סטה רכבו של רובנס באריקלו מהמסלול ופגע בגדר הצמיגים. הברזילאי איבד את ההכרה והתערבות רפואית מהירה הצילה את חייו. למחרת, במהלך מקצה המוקדמות, רולנד רצנברגר התנגש חזיתית בקיר במהירות של כ-310 קמ"ש ומת מיידית משבר בבסיס הגולגולת. במהלך ההקפה השביעית של המרוץ איבד איירטון סנה, שלוש פעמים אלוף העולם, את השליטה במכוניתו והתנגש בקיר בפינת טמבורלו. מותו נקבע בבית החולים כמה שעות מאוחר יותר. בשני אירועים נוספים נפצעו גם מספר צופים ומכונאים.
שינוי נוסף נעשה בפניית ואריינטה אלטה (Variante Alta) הנמצאת בראש הגבעה המובילה את פניית ריבאצה (Rivazza), נקודת הבלימה הקשה ביותר לאורך המסלול. לפני הגרנד פרי של עונת 2006, הונמכו השוליים במידה ניכרת והפנייה עצמה הודקה כדי להפחית את המהירות ובתקווה להפחית את מספר התאונות.
חזרה לפורמולה 1
מרוץ הגרנד פרי הוצא מלוח המרוצים של עונת 2007. הנהלת המסלול קיוותה שהמסלול יוחזר, בסופו של דבר, ללוח המרוצים, בתנאי שהשיפוצים במסלול יושלמו בזמן, אך הדבר לא קרה בסופו של דבר. מאז שנת 2007 עבר המסלול מספר שינויים: השיקיין בואריינטה באסה (variante Bassa) בוטל והמסלול בחלק זה הפך להיות ישר לחלוטין. עם זאת פניית השיקיין עדיין משמשת את המסלול במרוצי אופנועים. באפריל 2008 נהרס אזור הטיפולים הקיים ובמקומו נבנה חדש, שהתפרש על פני שטח גדול יותר. את עבודות הבנייה ליווה הרמן טילקה, אדריכל מסלולי המרוצים של אליפות הפורמולה 1. ביוני אותה שנה, עם השלמת העבודות, קיבל המסלול מהפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA) דירוג T1, המאפשר קיום מבחנים רשמיים לפורמולה 1 במסלול. באוגוסט 2011 קיבל המסלול את הדירוג "1", הרמה העליונה של המסלולים המאפשרת קיום מרוצי פורמולה 1.
ביוני 2015 הודיעה הנהלת המסלול כי היא נמצאת במגעים לחזור ללוח המרוצים החל מעונת 2017 במקומו של מסלול מונזה, המארח של גרנד פרי איטליה, שחוזהו עמד להסתיים בסוף עונת 2016. ביוני 2016 נחתם חוזה לאירוח הגרנד פרי החל משנת 2017, אך בספטמבר נחתם חוזה חדש עם מונזה. הנהלת המסלול החלה לפעול בהליכים משפטיים כנגד החוזה החדש בטענה לאי-חוקיות המימון שנתנה ממשלת איטליה למסלול במונזה, אך בתחילת חודש נובמבר משכו את התלונה והטיפול בנושא נפסק.
בפברואר 2020 הציעו בעלי המסלול לקיים בו מרוץ, במקומו של גרנד פרי סין שבוטל בעקבות מגפת הקורונה. ביולי אותה שנה הוכרז על הוספת המרוץ לסבב. המרוץ התקיים במקביל לגרנד פרי איטליה שהתקיים במונזה ועל כן מותג כגרנד פרי אמיליה-רומאניה. המרוץ המשיך להלחיף את הגרנד פרי הסיני גם בעונות 2021 ו-2022. במרץ 2022 נחתם חוזה לקיום המרוץ במסלול עד לעונת 2025.
שיאי מסלול
שיא המסלול בתצורה הנוכחית הוא 1:15.484 נקבע על ידי לואיס המילטון בגרנד פרי אמיליה-רומאניה במהלך עונת 2020
שלמה אליהו מילר
הרב שלמה אליהו מילר הוא ראש כולל ופוסק הלכה חרדי קנדי-אמריקאי. חבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
הרב מילר הוא הפוסק הליטאי הבכיר בטורונטו שבקנדה, שבה הוא מנהיג כולל אברכים מפורסם שאותו ייסד, ועומד בראש בית הדין של הקהילה. במקביל הוא עומד גם בראש כולל בלייקווד, ניו ג'רזי ובראש בית הדין של 'ועד הרבנים דלייקווד'. נחשב לידידו הקרוב ושותפו לדרך של הרב אברהם דב ברומברג.
בשנת 2020 צורף כחבר מועצת גדולי התורה.
לוידס לונדון
לויד'ס של לונדון פועל מבניין לוידס הממוקם בסיטי של לונדון הוא אחד הסמלים הארכיטקטוניים של לונדון.
נברן השדה
נברן השדה (שם מדעי: Microtus guentheri) הוא מין נברן ממשפחת האוגריים. זהו מכרסם נפוץ מאוד הפוגע בחקלאות ונחשב מטרד כבד בשדות מסוימים.
הנברן הוא יצור קטן באורך 100–150 מ"מ ובמשקל 32–68 גרם. הוא בעל פרווה זהובה-חומה וראש גדול עם לסתות גדולות. הנברן מצוי במחילות באדמה ויוצא לחפש זרעים ושורשים או צמחים קטנים על פני השטח כשאין טורפים בסביבה. הוא מצוי בערבות, שדות מרעה ורמות נמוכות.
נברן השדה נפוץ בישראל, וגם בלבנון, סוריה, עיראק, איראן, טורקיה, ירדן, בולגריה, יוון, סרביה ומונטנגרו, מצרים ולוב.
מבחר (אלבום של אריק איינשטיין)
מבחר הוא אלבום אוסף המאגד את הקריירה שהקליט הזמר אריק איינשטיין בין השנים 1980–1984. האלבום יצא לאור בשנת 1986.
האוסף מלקט את השירים הבולטים בקריירה של איינשטיין מהאלבומים "חמוש במשקפיים", "יושב על הגדר", "שביר", ו"פסק זמן" שיצא שנתיים לפני אוסף זה. בנוסף באוסף נמצא גם השיר "עוד ניפגש" שנראה לראשונה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ה' - נוסטלגיה".
רשימת הקטעים באלבום
בויניל המקורי: צד 1: שירים 1–5, צד 2: שירים 6–10
ברקון ביקונס
ברקון ביקונס (באנגלית: Brecon Beacons; בוולשית: Bannau Brycheiniog) הוא פארק לאומי ואזור הררי בדרום-מזרח ויילס.
הפארק הלאומי ברקון ביקונס
הפארק הלאומי ברקון ביקונס נוסד בשנת 1957, השלישי והאחרון להיווסד בוויילס (אחרי סנודוניה וחופי פמברוקשייר). הוא משתרע על שטח של 1,344 קמ"ר ומצוי בין חלקו הדרומי של מחוז פוויס, חלקו הצפון-מערבי של מונמות'שייר והצד המזרחי של מחוז קמרת'נשייר. האזור כולל מספר מאפיינים גאוגרפיים, בהם עמק האסק (Usk) ונהר האסק, ממזרח לו ההרים השחורים וממערב לו הפסגות המרכזיות של הברקון ביקונס, כולל פן אי ואן שהיא הפסגה הגבוהה ביותר בדום ויילס, ובחלק המערבי של האזור מצוי ההר השחור.
הפארק מנהול על ידי ראשות הפארק הלאומי ברקון ביקונס השוכנת בעיירה ברקון בחלקו הצפוני של הפארק, ולה סמכויות רבות בניהול שטחי הפארק, שימור, וניהול פעילויות לתיירים ומטיילים בשטחיו. מלבד ברקון, מספר עיירות שוכנות בשטחי הפארק בהן היי-און-וואי בפינה הצפון-מזרחית שלו, פונטיפול ואברגווני הגובלות בחלקו הדרום-מערבי, ול'אנדיילו הגובלת בקצה המזרחי.
ח'רבת דווארה
ח'רבת דווארה היא אתר ארכאולוגי חד-תקופתי מהמאה ה-10 לפנה"ס, בין הכפר הפלסטיני מוח'מאס להתנחלות הישראלית מעלה מכמש. בשנות ה-80 התקיימו באתר חפירות בניהולו של הארכאולוג ישראל פינקלשטיין בהן נתגלה יישוב קטן ומבוצר שניטש על ידי יושביו. לאתר חשיבות רבה בהבנת התהוות האומה הישראלית והוא מתקשר עם סיפור מלחמת מכמש המתואר בספר יהושע, בו הביסו שאול, מלכה הראשון של ממלכת ישראל, ובנו יהונתן, את הפלשתים וכך שחררו את הישראלים מכיבוש פלשתי.
לאתר מאפיינים חריגים בהיותו אתר קטן ומבודד, הנמצא באזור נחות מבחינה חקלאית ובכל זאת נבנו בו ביצורים מרשימים. הבנת מהות האתר היא מוקד של ויכוח בין חוקרים שונים שונים, אשר הציעו שהאתר הוא אתר ישראלי, פלשתי או יהודאי.
באתר נמצאו עדויות בודדות לפעילות מסוימת בתקופות קדומות יותר, כמו גם שרידים המעידים על פעילות חקלאית בתקופות מאוחרות יותר, אך עיקרו ביישוב המבוצר שהוקם על סלע היסוד.
מיקום ותיאור האתר
באתר עצמו זוהו שלושה בורות מים שנחצבו בסלע ועוד חמישה או שישה בורות מים חצובים למרגלותיו, המשמשים את להשקיית הצאן של רועי הכפר מו'חמאס. בראש האתר נשתמרה היטב חומה המתחמת מתחם בעל צורה סגלגלה ומכאן כנראה שמו של האתר בערבית, ח'רבת אד-דווארה ("החורבה העגולה"). בעת החפירות נתגלה כי החומה שנמצאה על פני השטח היא שרידי מדרגה חקלאית שנבנתה בתקופות מאחרות יותר כאשר שימש האתר לחקלאות והשתמשה באבני החומה מתקופת הברזל שנמצאה מיד מתחתיה. מרכז האתר, בחלקו הגבוהה ביותר, סבל מסחיפה ונחשף בו סלע היסוד.
תולדות המחקר
הסקירה המודרנית הראשונה של האתר התקיימה על ידי זאב קלאי במסגרת "סקר החירום" של יהודה, שומרון ורמת הגולן. ב-1968 קלאי זיהה באתר את החומה ומספר מבנים וקבע את זמנם של החרסים באתר לתקופת הברזל א', המקבילה בזמנה לתקופת התנחלות של שבטי ישראל המתוארת בתנ"ך. עמיחי מזר, דוד עמית, וצבי אילן ביקרו באתר במסגרת הסקר של הדרך הקדומה ממכמש ליריחו. החוקרים זיהו באתר קנקני שפת צווארון ושרידי עמודים מונוליתיים. בעקבות ממצאים אלו תיארו החוקרים את האתר כאתר האופייני להתיישבות שבטי ישראל באזור ההר המרכזי, וייתכן והיה קיים בעת מלחמת מכמש המתוארת במקרא בין שאול ויהונתן לפלשתים.
חפירות באתר
שתי עונות חפירה קצרות התקיימו באתר בסתיו 1985 ו-1986 על ידי הארכאולוג ישראל פינקלשטיין מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והחברה להגנת הטבע. לחפירה סייעו המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי, קצין המטה לארכאולוגיה בשטחי איו"ש, מועצה אזורית מטה בנימין ותלמידים מבית ספר שדה עפרה.
בחפירה נחשפו שלושה אזורים שונים, כולם בקצוות האתר וכללו את תוואי החומה. השטח העיקרי הוא שטח A שנפתח בעונה הראשונה לחפירה במערב האתר. בעונה השנייה נפתחו גם שטח B ושטח C, שניהם בחלקו המזרחי של האתר. בחפירות נמצאו שרידים המייצגים תקופה אחת, כמעט ללא עדויות לשלבי בנייה שונים או סימני חורבן. ממצא כלי החרס כולל בתוכו מספר קטן של כלים שלמים, המעיד על כך שהאתר ניטש ולא נהרס. שטחי החפירה מהווים כ-20% משטח האתר המיושב.
ממצאי החפירה
חומת ההגנה מתקופת הברזל נחשפה ברובה בשטח A ונבנתה ישירות על סלע היסוד מסלעים גדולים וקוטרה נע בין 2 ל-3 מטר. בחלק אחד שרדה עד לגובה של כמטר. בסמוך לחומה נמצאו שרידים של שלושה מבנים המתוחמים באמצעות שורות עמודים, ככל הנראה בסגנון בית ארבעת המרחבים. הבתים נבנו בצמוד לחומה ויחד עם החומה מהווים מעין חומת סוגרים. באחד המבנים נמצא טאבון. בשטח C ו-B נמצאו מבנים נוספים כמו גם שרידי מתקנים, אך אזור זה באתר נפגע קשות מסחיפה וקשה לעמוד על תוכנית המבנים.
תיארוך
על סמך הממצא הקיראמי, פינקלשטיין טען תחילה כי האתר התקיים במשך כמאה שנים או יותר, בסביבות 1050–900 לפנה"ס. עקב הכמות הקטנה של כלים שלמים ובהעידר סימני חורבן, נראה כי האתר ניטש ולא נחרב והתושבים לקחו עמם את הכלים השימושיים. על סמך מחקר בדרום השומרון והשימוש בשיטת תיארוך פחמן-14, מתקן נדב נאמן את זמנו של האתר למאה ה-10 לפנה"ס. פינקלשטיין טען כי את חורבן האתר יש למצוא בעת או קצת אחרי מסעו הצבאי של פרעה שושנק הראשון (המזוהה עם שישק המקראי), בסביבות 930 לפנה"ס. החוקר נדב נאמן חלק על דעתו של פינקלשטיין כי האתר התקיים כמאה שנים, וטען כי הוא התקיים לזמן קצר, לכל היותר לכמה עשורים, לכל המאוחר עד 950 לפנה"ס.
אתר ישראלי
לטענתו, האתר אינו יכול להיות פלשתי משום שלא נמצאו בו כלים פלישתיים (פרט לספל עם ראש אריה) ומשום שהוא נבנה לפני חדירת הפלשתים להר, ואין סיבה שאתר עם מאפיינים מורכבים כאלה יקום על ידי שאול לאחר המלחמה כי לא יהיה בו צורך. עם כך סבר פינקלשטיין כי כי האתר נבנה על ידי שאול כבסיס בזמן המלחמה נגד הפלשתים. תיאור זה מתאים למיקומו המבודד של האתר ולביצוריו המשמעותיים. הוא גם מספק סיבה לעזיבתו במאה ה-10 לפנה"ס, כאשר עברה ליבת היישוב למרכז ההר ולשפלה, ולא היה יותר צורך באתר מבודד ללא בסיס כלכלי. בכל זאת מעלה פינקלשטיין את השאלה, אם היה האתר ישראלי, מדוע הפלשתים אפשרו לו להתקיים? אברהם פאוסט תומך בהצעתו של פינקלשטיין, אך נמנע לקשר את האתר ישירות לשאול, שכן אין שום עדות מובהקת לכך ששאול אחראי או לא לבניית האתר.
הוצעו בעבר מספר אפשרויות לזיהוי של האתר עם מקום מקראי, בהן "בית-אוֶן" המוזכר בספר יהושע. נדב נאמן זיהה את בית-אוון עם אתר הפולחן בבית אל. פינקלשטיין הציע לזהות את האתר עם "גילגל" בו חנה שאול על פי הנרטיב המקראי. לדעת חוקרים מסוימים, השם "גילגל" הוא שמם של שלושה עד שבעה אתרים שונים. השם מתאים לצורת האתר ומיקומו. כל האתרים שזוהו כ"גילגל" נמצאו או במדבר או בספר המדבר, היכן שאתרי מתחם מעגליים כמו ח'רבת דווארה נפוצים. עם זאת, הממצאים באתר אינם מספקים כדי לאמת בוודאות את הצעה זאת.
אתר פלשתי
מנגד, נדב נאמן שולל את הזיהוי עם אתר ישראלי ודווקא מזהה אותו כאתר פלשתי שנבנה על מנת לבסס את שלטונם על האזור. כאמור לעיל, נאמן התנגד לקביעה של פינקלשטיין כי האתר התקיים למשך כמאה שנים. עוד טען נאמן כי שבר החרס המציג פנים של אריה הוא עדות ממשית לנוכחות פלשתית באתר. ובכל מקרה, לדעתו מחסור בכלים פלשתיים אינו שולל את הקמת האתר ביוזמה פלשתית (בדומה לבסיסים אשוריים שהוקמו בתקופות מאוחרות יותר ובהם לא נמצאו כלים מהסגנון האשורי). מיקומו של האתר מעלה בעיה נוספת. לדעת נאמן, אילו הישראלים היו בונים מצודה כחלק מהמאבק בפלשתים, הם היו עושים זאת בצידו המערבי של ההר, המשקיף לכיוון ארץ הפלשתים, ולא בצידו המזרחי, המשקיף לעבר הירדן.
אתר יהודאי
סברה נוספת הוצעה בעקבות התגליות בחורבת קייאפה, עיר מבוצרת בעמק האלה שהתקיימה באותו הזמן של האתר בח'רבת דווארה. את העיר מזהים מנהלי החפירה יוסף גרפינקל וסער גנור כאתר יהודאי. החוקרים הציגו קווי דמיון בין שני האתרים: שניהם יישובים מבוצרים מהמאה ה-10 לפנה"ס ושניהם נבנו על סלע יסוד ולא על חורבות יישוב קודם. לכן מציעים החוקרים כי האתר בח'רבת דווארה הוא למעשה מצודה יהודאית, המהווה את גבולה המזרחי של ממלכת יהודה, בעוד חורבת קייאפה מהווה הגבול המערבי. זיהוי זה מתבסס על העמדה הרווחה במחקר, כי אין עדות לקיום ממלכת ישראל המאוחדת וכי ממלכת יהודה וממלכת ישראל הצפונית התקיימו במקביל מראשיתן. נאמן לעומת זאת, הציע לזהות את חורבת קייאפה כאתר כנעני, אותו כבש מלך גת הפלשתית ולאחר מכן כבש את אזור ההר ובמסגרת הכיבוש הוקם המאחז הפלשתי בח'רבת דווארה, על סמך הנרטיב המקראי.
רוזה גינוסר
רוזה גינוסר (גינצברג) (14 ביולי 1890, הומל, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 10 בינואר 1979, ירושלים) הייתה פעילת ציבור ומשפטנית ישראלית, יושבת ראש ונשיאת ויצו העולמית, האישה הראשונה בארץ ישראל שעסקה בפרקטיקה משפטית ופתחה משרד עורכי דין עצמאי. נחשבת לעורכת הדין השנייה בארץ ישראל.
ילדות ונעורים
רוזה (שושנה) הכהן נולדה ב-14 ביולי 1890 בעיר הומל שברוסיה (רוסיה הלבנה; כיום בדרום-מזרח בלארוס), בתם של מרדכי בן הלל הכהן, ממנהיגי העלייה השנייה, פובליציסט וסופר פורה, איש תנועת חובבי ציון ושפרה-בתיה לבית פבזנר, בת אברהם נתן נטע פבזנר, סוחר ועסקן בן הומל, מזקני חובבי ציון ברוסיה.
התחנכה חינוך עברי וגדלה בבית אמיד, שבו שררה אווירה ציונית שעוצבה ברוח ההשכלה. לתקופת ילדותה ונעוריה, לצד קשריה המשפחתיים והחברתיים, ולרעיונות שספגה במהלכה, הייתה השפעה חשובה על חייה ומאבקיה עם השנים. לימים העידה כי משפחתה הייתה חלק מן "המשפחות של האריסטוקרטיה הציונית של רוסיה בפרוס המאה", ועל עצמה בתור מי שגדלה "באווירה של חיבת ציון, ויכוחים על הציונות ועל ארץ ישראל".
בשנת 1906, והיא כבת 16, נסעה בגפה לעיר אודסה כדי ללמוד בגימנסיה. שם התהדקו היחסים בינה לבעלה לעתיד, שלמה גינוסר (גינצברג), בנו של אחד העם (אשר גינצברג), קרוב משפחה רחוק שאותו הכירה עוד בימי ילדותה.
בפריז ובלונדון
בשנת 1907 עלו הוריה לארץ ישראל, וב-1908, כאשר סיימה את לימודיה, הגיעה בעקבותיהם לביתם במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו ביפו. באותה תקופה שלמה גינוסר הגיע גם הוא ארצה ושכנע אותה לבוא עמו לפריז ללמוד משפטים, בעוד הוא ילמד פילוסופיה. הזוג עשה דרכו לפריז בשנת 1908. את חופשותיה מהלימודים בילתה בפריז, בבית אחד העם בלונדון, או בבית הוריה בארץ ישראל.
ב-19 באוקטובר 1913 קיבלה את הדיפלומה, ולאחר מכן עבדה שמונה חודשים אצל עורכי דין פריזאיים, ובמשך שלוש וחצי שנים עבדה כמזכירה אצל עורכי דין רוסים, ששימשו אז יועצים משפטיים לשגרירות הרוסית בפריז. היא לימדה צרפתית בגימנסיה לצד עבודה צדדית במלצרות בבית התה באולם ההתעמלות של בית הספר לבנות.
השניים חיו יחדיו בלא שנישאו. הוריה היו מעוניינים לראות את הזוג תחת החופה, אך התייחסו לעניין במידה רבה של סובלנות. לעומתם, אחד העם היה נחרץ יותר, וכאשר רצה הזוג לעבור ללונדון, התנה את מגוריהם בביתו בכך שיינשאו. במרץ 1916 שלחה מכתב להוריה ובו הודיעה להם על הנישואין. הנתק בין ארץ ישראל לאירופה בימי מלחמת העולם הראשונה עשוי להסביר מדוע לא נערך הטקס בנוכחות כל בני המשפחה, אך ככל הנראה לא הייתה זו הסיבה היחידה. אחד עשר ימים לפני שקיבל הכהן את המכתב מבתו, שלח אחד העם מכתב לשלמה בנו והפציר בו להינשא לרוזה. הוא לא ניסה להסתיר את זעמו כלפי בנו, שראה בנישואין 'אקט אלים' שיש להתנגד לו. אחד העם דחה על הסף את טיעוני בנו, שהציג טיעונים פילוסופיים נגד מוסד הנישואין. במחצית שנת 1917 נישאו רוזה ושלמה גינוסר בשווייץ, ועברו לגור בבית אחד העם בלונדון במשך ארבע שנים.
פעילות ציונית וייסוד ויצו העולמית
עם הצהרת בלפור הפכה בריטניה למרכז העשייה הציונית, ובה נקבע המשרד הציוני המרכזי. גם הסניף הראשון של ויצו הוקם בלונדון, ומשעברה גינוסר בשנת 1917 עם בן זוגה לביתו של אחד העם, הפכה שותפה לעשייה בשני הגופים. היא הייתה מזכירת הכבוד הראשונה של ויצו, וכמו כן עזרה בהקמת הסניף בלונדון ב-1920. גם לאחר עלייתה לארץ ישראל ב-1922 יחד עם בן-זוגה וחמה המשיכה למלא תפקידים שונים בארגון.
המאבק המשפטי על זכות הנשים לשמש כעורכות דין בארץ ישראל
במהלך השהות בביתו של אחד העם והעבודה במשרד הציוני בלונדון הרחיבה את חוג מכריה, ואלה סייעו לה במאבקה. בעבורה היה זה במידה מסוימת המשך ואף הרחבה של החשיפה לעולם המנהיגות הציונית, לה זכתה עוד בצעירותה. ביתו של אחד העם היה מרכז ציוני בלתי רשמי, ותקופת שהותה בו אפשרה לה לפגוש אם לא בשועי עולם אזי בשועי הציונות. אלו דמויות שנטלו לימים חלק חשוב במאבקה המשפטי, ביניהם נורמן בנטוויץ', שהיה היועץ המשפטי של ממשלת המנדט והארי סאקר, שייצג אותה בחלק מההליכים המשפטיים ושימש כמאמנה בתקופת ההתמחות אותה השלימה באותם ימים.
במהלך שמונה שנים נאבקה למימוש זכות זו. היא זכתה לתמיכה מצד התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. העליות והמורדות שידעה היו תלויות בעיקר בנסיבות חיצוניות כגון חילופי השלטון בבריטניה וחילופי גברי בממשל הבריטי בארץ ישראל. ככל שהתקדם מאבקה נשאבה לתוכו יותר ויותר, וכך גם התפתחה בה בהדרגה הנחישות והשכנוע העמוק בצדקת דרכה.
ב-1929, כתבה מכתב שהופנה לקולונל ג'וזאיה קלמנט וג'ווד (חבר פרלמנט בריטי מטעם מפלגת הלייבור, תומך נלהב בקידום העניין הציוני), בו ביקשה את עזרתו ובעלה מספר טיעונים הקשורים בסכסוך היהודי-ציוני הערבי-פלסטיני, בעמדות פמיניסטיות וביחס הבריטים לנושא. אחד מטיעוניה היה כי כמה מחבריה החשובים של מפלגת הלייבור הביעו את תמיכתם והערכתם במאבק לזכויות נשים כאשר ביקרו בפלשתינה באותה תקופה. נראה כי בשלב זה כבר הייתה גינוסר מודעת לכך, שעמידתה מסמלת שני מאבקים - פמיניסטי וציוני, והיא השכילה לעשות בכך שימוש ולרתום לצידה בדרך שני מחנות חשובים. ווג'ווד כתב לה שמשרד המושבות הבטיח להורות לשלטונות המנדט לשנות את החוקים כדי שהיא תוכל להתקבל כעורכת דין.
ניצחונה במאבק והתגובות לו
בתחילת 1929 היא הגישה תביעה נגד השלטונות בדרישה לאפשר לה להרשם כעורכת דין ובית המשפט העליון המנדטורי הורה לה להגיש שוב את בקשתה שכן בקשתה הקודמת הוגשה בשנת 1922 במציאות שונה. בהתאם לכך, הגישה גינצבורג בקשה נוספת והיא סורבה על ידי השלטון ביוני 1929.
גינצבורג שבה לבית המשפט העליון וב-15 בפברואר 1930 ניתן פסק הדין לעתירה שהגישה לבג"ץ המנדטורי ובו נקבע כי לנשים ישנה הזכות לעסוק בעריכת דין בארץ ישראל. פסק הדין נודע בירושלים ועורר עניין רב. ביישוב נשאו אותה על כפיים. הכותרת הראשית בעיתון הארץ בישרה בחגיגיות: "אישה רשאית להיות עורך דין בארץ ישראל". עדה פישמן וגולדה מאיר בירכו אותה בשם מועצת הפועלות על ניצחונה: "הפועלת העברית, אשר מתוך מאמצים עצמיים מתמידים היא סוללת לה את דרכה בחיים ובעבודה – דרך העובד העברי להקמת חברה עובדת חופשית – רואה בשמחה מיוחדת את דרך כיבושך הרב בשטח פעולה חדש וכה חשוב לאישה בא"י". התאחדות נשים עבריות ראתה בהישג של גינוסר אחד מהישגיה החשובים של ההתאחדות. לימים, כאשר כיהנה כנשיאת ויצו, הרבתה לספר על מאבק זה והציגה אותו כמאבק שניהלה למען זכויות נשים.
לאחר הניצחון המשפטי והשלמת המטלות הפרוצדורליות השונות הוסמכה לפניה פרידה סלוצקין, שהשלימה את לימודיה בבית הספר המנדטורי למשפטים שכבר היו ברשותה המסמכים המתאימים. כך ניטלה מגינוסר הבכורה מבחינה כרונולוגית, אך זה לא גרע ממעמדה כעורכת הדין הראשונה. ב-24 ביולי 1930 הוסמכה גינוסר (גינצברג) כעורכת דין בטקס רשמי.