cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבעת הרדאר
הקרבות במלחמת השחרור
ב-23 באפריל 1948, במהלך מבצע יבוסי, נכשלה התקפת הפלמ"ח על נבי סמואל. כוח תגבורת שיצא ממעלה החמישה לכוון נבי סמואל נתקל באזור הרדאר במחסומי אבנים ובהתקפת ערבים מקומיים, אליהם הצטרפו גם חיילי הלגיון הערבי ממחנה הרדאר. "גדוד הפורצים" הוכה מכה קשה: 38 מחייליו נהרגו, 15 בגזרת הרדאר, והשאר בנבי סמואל-בית איכסא.
ב־11 במאי, שלושה ימים לפני תום המנדט, הבריטים פירקו את המתקן ונטשו את הגבעה.
ב־13 במאי (ד' אייר, יום לפני הקמת מדינת ישראל), נכבש המוצב על ידי כוחות פלמ"ח. לאחר מכן הוא נמסר לאחריות גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני של ההגנה, בפיקודו של מאיר זורע - "זרו" ובצירוף מגינים מקיבוצי הסביבה. הוחל בעבודות ביצורים במוצב ומיקוש בסביבתו, בעיקר בדרך המובילה לבידו.
ב-25 במאי תקפו כוחות ירדניים את המוצב מכיוון בידו, בתותחים ומרגמות והתקדמו לכיוון המוצב - ההתקפה נהדפה. למחרת, עם שחר תקפו הירדנים שוב את המוצב בכוח עדיף של משוריינים וכוחות חי"ר ובסיוע ארטילרי והצליחו לכבוש אותו מידי כוחות ההגנה. מפקד המוצב, סגן עמיאל רוז'נסקי, ומספר לוחמים נהרגו בקרב. באותו הערב נעשה ניסיון לכבוש את הגבעה בחזרה מהכוחות הירדנים על ידי כוחות פלמ"ח-הראל (שבין מפקדיו היה אורי בן-ארי) אלא שניסיון זה לא צלח.
ב־1 ביוני נעשה ניסיון נוסף לכיבוש המוצב, על ידי כוחות הראל בסיוע פלוגה מגבעתי, אך גם הוא נכשל. במהלך הקרבות נשארו מספר חללים בשטח וגופותיהם הובאו לקבורה לאחר זמן רב. חלק נטמנו בקבר אחים בהר הרצל בחורף תש"י, וחלק נותרו בשטח הירדני.
לירדנים היה אינטרס חשוב להחזיק בגבעה שכן היא שלטה על כביש ירושלים-תל אביב, ויצרה שליטה ירדנית רציפה עד לטרון. גבעת הרדאר אף שלטה על הדרך המובילה בין רמאללה לבין לטרון ובכך איפשרה את המשך התספוקת לכוחות הירדנים שבמובלעת לטרון וסיפקה לה נשק ומזון שאפשרו את עמידותה בפני התקפות. עם סיום מלחמת העצמאות בהסכמי רודוס נותרה הגבעה בשליטת הירדנים עד למלחמת ששת הימים. הגבעה הייתה למתחם המבוצר ביותר של הצבא הירדני בגדה המערבית.
את הקרבות על הרדאר חקר ותיעד יאיר מדוצקי, שאחיו ינקלה מדוצקי נפל בניסיונות הכיבוש.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים הוטל על חטיבת הראל (חטיבה 10) הממוכנת בפיקודו של אורי בן ארי, לפרוץ אל גב ההר ולהגיע לתל אל־פול (פסגת זאב) דרך הרכסים הצפוניים, כדי למנוע השתלטות ירדנית על מובלעת הר הצופים.
מתחם ההגנה הירדני ברדאר כלל שלושה מוצבים: רדאר 1, הסמוך לגבול; רדאר 2, הגדול מבין שלושת המוצבים, שהיה מעט מרוחק יותר ועל גבעה גבוהה יותר; ורדאר 3, המרוחק ביותר. את שלושת המוצבים החזיקה פלוגה של צבא ירדן.
החטיבה החלה את התקפתה ב־5 ביוני 1967 בשעה 17:15. אחד מצירי תנועת החטיבה היה הרדאר – נבי סמואל. שלושת המוצבים הירדנים באזור הרדאר נפלו תוך מספר שעות, במאבק עיקש בשדות המוקשים, אך עם התנגדות ירדנית מועטה.
את ההתקפה על המוצב המרכזי מבין השלושה ניהלו שישה טנקי אי-אם-אקס בני עשר, שנקנו אחרי מבצע סיני. לאחד התקלקל המנוע עוד בדרך. השני פרס זחל בדרך. שלישי עלה על מוקש שפגע בזחל אך עצר את הטנק. רביעי נפל לתוך תעלה על צידו. חמישי נפגע מאש הירדנים, הושבת ונדלק, אך הצוות הצליח לכבותו. האחרון הגיע למוצב ממנו ברחו החיילים הירדנים, אך מנוע הבנזין שהתחמם החל להעלות אדים. יחידת טנקים ירדנית עם טנקי M48 פטון חדישים שזה עתה התקבלו, הגיעה לתגבור, אך משראתה את מצב הישראלים, הסתובבה, כנראה על מנת להצטרף לכוחות בירושלים. התותחן בטנק הפגוע, הלום קרב, יצא והחל לירות במקלע כבד 0.5. אחד הטנקים הירדנים התפוצץ בכדור אש, ושאר הישראלים הצטרפו וירו במקלעים ובנשק קל. כל הטנקים הירדנים הושמדו עד אחד, תוך דקות. התברר שהם נשאו אתם מאחור חביות דלק נוסף, ומכיוון שגם מנועיהם פעלו על בנזין, כדורים נותבים הציתו אותן. לאחר ההבקעה, הצטרפו ללחימה גם חיילים מגדוד 163 של חטיבת ירושלים (חטיבה 16), שנכחו בסביבה כבר בתקופת הכוננות שלפני המלחמה, בפיקוד סא"ל, פלוגה של הגדוד הסתערה על מוצב רדאר 3 והשתלטה עליו במהרה. בקרב נפל חייל אחד.
בחודשיים שלאחר הכיבוש נמצאו באתר על ידי אנשי הרבנות הצבאית גופות לוחמי פלמ"ח הראל אשר נשארו בשטח בבורות באתר מאז הקרבות בתש"ח והובאו לקבורה בהר הרצל ב-28 במרץ 1968.
האנדרטה
כיבוש הגבעה היווה סגירת מעגל סמלית. אורי בן ארי שלחם על הגבעה כמ"פ בתש"ח ולא הצליח לכבוש אותה - חזר וכבש אותה במלחמת ששת הימים כמח"ט הראל (שאמנם הייתה חטיבת מילואים אשר איננה קשורה לחטיבת פלמ"ח הראל שפורקה). מיד בתום קרבות מלחמת ששת הימים הקימו אנשי הגדוד הכובש, גדוד 104 בחטיבת הראל בשולי אתר הלחימה אנדרטה צנועה לזכר חבריהם, והציבו לוח עליו נחקקו שמות חללי הגדוד בכל המלחמה.
בשל מעמדה החשוב של הגבעה ותדמיתה המיוחדת היה ברור שיש להקים אנדרטה גדולה ומכובדת יותר, והיוזמה קודמה הן על ידי הלוחמים שלחמו בגבעה ובפרט אורי בן ארי, והן על ידי אנשי הקיבוצים השכנים, שלמה בן חיים ממעלה החמישה ויצחק בן אברהם מקריית ענבים.
האנדרטה נחנכה ב-4 ביוני 1975 לאחר שהמוצב נהרס. האתר כולל אנדרטה לזכר הנופלים של חטיבת הראל לדורותיה בכל הגזרות, ותצוגת טנקים ומשוריינים. את האנדרטה, מגדל תצפית מבטון חשוף שגובהו כשישה עשר מטרים, תכננו יחד האדריכלים אריה שרון ובנו אלדר שרון וג'ורג' פרל, והיא מעוצבת כשתי צלחות רדאר המונחות זו על גבי זו וניצבות על שתי רגלים הנראות כשער הפונה אל ירושלים.
על קיר שנשאר מהמוצב, על יד האנדרטה, הוצמדה לוחית ובה שמות עשרות הלוחמים שנפלו בקרבות גבעת הרדאר: שלושים לוחמי חטיבת פלמ"ח הראל בתש"ח, עשרת לוחמי גדוד בית חורון של חטיבת עציוני, שני חברי קריית יערים בתש"ח, וחמישה לוחמי חטיבת השריון הראל בששת הימים בקרבות בגבעת הרדאר והסביבה. הזהות החזקה עם חטיבת הראל הובילה לקביעת לוחות הנושאים את שמות מפקדיה בתש"ח, יצחק רבין ויוסף טבנקין, ועליהם הוסף בשנת 2010,אחרי פטירתו, שמו של אורי בן־ארי.
עד להקמת היישוב הר אדר, הקרוי על שם הגבעה, הייתה האנדרטה מבודדת בסמוך לכפרים הפלסטינים הסמוכים בידו וקטנה, ובמקום התבצעו מעשי חבלה והשחתה רבים. כיום גבעת הרדאר מצויה במרכזו של היישוב הר אדר. אל ראש האנדרטה עולים במדרגות לולייניות הבנויות בתוך רגלי הבטון וממנו ניתן לצפות בנוף פנורמי של הרי ירושלים והר חברון במזרח, השפלה ומישור החוף במערב. באתר מצויים גם שרידים מן המוצב הירדני – חרכי הירי, קטעי חומה ותעלות קשר.
המקאמה של חטיבת הראל
לכבוד טקס חנוכת האנדרטה בשנת 1975 כתב המשורר והפזמונאי חיים חפר – איש פלמ"ח בעצמו - מקאמה לכבודם של הלוחמים. במקאמה יצר חיים חפר קישור ישיר בין גלגולי עם ישראל בארץ ישראל מימי שחר ההיסטוריה ועד ימינו, ומציג את לוחמי תש"ח כהמשך ישיר לאותה היסטוריה.
המקאמה מתחילה בהזדהות המחבר עם האבות, עוברת במשה רבנו ובמלכים הראשונים שמימשו את חזון האבות התנכ"י, ומסיימת בדור תש"ח ובחיילים (בהם עולים חדשים) שמסרו את נפשם על הארץ:
עלי ח'אמנאי
תחילת דרכו הפוליטית
ב-1963 נעצר עקב פעילותו בארגון מחאת סטודנטים מוסלמים אדוקים כנגד השלטון. הוא שוחרר אחרי זמן קצר, אך לאחר מכן נעצר שוב עוד כמה פעמים במרוצת השנים.
במקצועו עסק בהוראת לימודי דת, חיבר ותרגם ספרים בנושאי אסלאם.
ב-1975 נעצר ח'אמנאי על ידי הסאוואכ, המשטרה החשאית של השאה, הפעם לתקופה ארוכה יותר. הוא שוחרר לאחר כמה חודשים, אך לא הורשה עוד למסור שיעורים.
המהפכה ונשיאות
במהפכה האסלאמית ב-1979 היה דמות מפתח ואיש סודו של רוחאללה ח'ומייני. הוא קיבל שלל תפקידים בכירים, ב-1980 מונה על ידי ח'ומייני לתפקיד האימאם של תפילות יום השישי בעיר קום, לאחר התפטרותו של חוסיין עלי מונתזרי מהתפקיד. הוא שימש תקופה קצרה כסגן שר ההגנה הלאומי מסוף יולי עד 6 בנובמבר 1979 וכמפקח על משמרות המהפכה האסלאמיים.
היה ממקימי מפלגת הרפובליקה האסלאמית עם מוחמד-ג'וואד באהונר ומוחמד בהשתי. לאחר ששני האחרים חוסלו בפיגועים הוא נבחר ב-1 בספטמבר 1981 למזכיר המפלגה. בתחילת ספטמבר 1981, נבחר ח'אמנאי לנשיא איראן, בבחירות שהתקיימו לאחר ההתנקשות בחייו של הנשיא הקודם מוחמד עלי רג'אי, ברוב מוחץ של הקולות (97%), ובכך הפך לאיש הדת הראשון שכיהן במשרה. בבחירות, שנערכו באוקטובר 1981, אושרו רק ארבעה מועמדים מטעם מועצת שומרי החוקה. במקור רצה ח'ומייני להשאיר את חכמי הדת מחוץ לנשיאות, אך מאוחר יותר שינה את דעתו. ח'אמנאי נבחר מחדש בבחירות לנשיאות איראן ב-1985, שם רק שלושה מועמדים אושרו על ידי מועצת שומרי החוקה, וקיבל 87% מהקולות.
מעט אחרי בחירתו לנשיא, במהלך מסיבת עיתונאים נעשה ניסיון להתנקש בחייו באמצעות מכשיר הקלטה ממולכד. ח'אמנאי שרד את ניסיון ההתנקשות, אולם נפצע בידו הימנית באופן חמור ואיבד את היכולת להשתמש בה. ארגון המוג'אהדין ח'לק נטל אחריות על ניסיון ההתנקשות. ב-1985 נבחר לתקופת כהונה שנייה. יחסיו עם המנהיג העליון דאז, האייתוללה ח'ומייני, התאפיינו בהרמוניה. שניהם היו שותפים בין היתר לאותו קו פונדמנטליסטי נוקשה, כנגד המערב.
ח'אמנאי היה אחד ממנהיגי איראן בתקופת מלחמת איראן–עיראק בשנות השמונים, ופיתח בתוך כך קשרים הדוקים עם משמרות המהפכה. כנשיא, נודע כמי שהביע התעניינות עמוקה בפרטי הצבא והביטחון, דוחות תקציביים ועניינים מנהליים.
מנהיג עליון
עם מותו של ח'ומייני ב-1989, מינתה אותו מועצת המומחים להחליפו כמנהיג העליון. בחירתו התקבלה ברוב קולות של 60 מתוך 74 חברי מועצת המומחים באותה תקופה. המתמודד השני, שזכה ליתר הקולות (14) היה האייתוללה מוחמד-רזא גולפיגאני. באותה שנה הוענק לו התואר "אייתוללה". מאחר שח'אמנהאי לא היה אז במעמד מרג'ע תקליד - תואר הנדרש על פי החוקה האיראנית לכהונה בתפקיד זה - הוא נחשב למנהיג העליון הזמני. בהמשך תוקנה החוקה ומועצת המומחים כונסה שוב ב-6 באוגוסט 1989, כדי לאשר את מינויו מחדש, אז זכה ל-60 קולות מתוך 64 הנוכחים.
בתחילה העריכו במערב כי ח'אמנאי הוא רק מינוי זמני, עד שיוכרע מאבק הכוחות בין דמויות חזקות ממנו: מפקד הצבא, יו"ר הפרלמנט האשמי רפסנג'אני, ובנו של ח'ומייני, אחמד, אולם ח'אמנאי הפתיע והצליח לייצב עצמו כמנהיגה של איראן לשנים ארוכות.
בהתאם לחוקת איראן מ-1979 המעמידה את המנהיג העליון של איראן בראש המדינה, מחזיק חמינאי בכוח המשמעותי ביותר במערכת הפוליטית. הוא מוציא צווים ומקבל את ההחלטות הסופיות בנושאי כלכלה, סביבה, מדיניות חוץ וכל תחום אחר באיראן. חמינאי נפגש באופן קבוע עם הנשיא, חברי הממשלה, ראשי הרשות השופטת, חברי פרלמנט ומורה להם כיצד לנהוג. חמינאי נפגש עם אורחים זרים, אך הוא אינו יוצא מגבולות ארצו; אם מנהיג מעוניין לפגוש בו, הוא יצטרך לנסוע לאיראן. מלבד זמנו בנג'ף כסטודנט, חמינאי נסע ללוב במהלך כהונתו כנשיא.
כהונתו של ח'אמנאי אופיינה בעימותים רבים עם חברי הפרלמנט האיראני המתונים ממנו בהרבה. הוא הטיל וטו על החלטות רבות של הפרלמנט, ובהשראתו אסרה מועצת שומרי החוקה על המתונים שבמועמדים לפרלמנט להתמודד, מפאת "חוסר נאמנותם למהפכה". בין השאר פעל למנוע הרחבה של חופש הביטוי בעיתונות, ועורר עליו תרעומת רבה בקרב המתונים. בשנת 2000 הוא תואר על ידי הוועד להגנה על עיתונאים (CPJ) כ"אחד מעשרת האויבים הגדולים של העיתונות וחופש הביטוי". יש הרואים בו את הכוח המניע מאחורי מאמצי הגרעין של איראן.
ח'אמנאי שם כבלים על רגליו של נשיא איראן המתון מוחמד ח'אתמי, שכיהן בשנים 1997–2005, ומלכתחילה לא רצה בבחירתו. כאשר קרא ח'אתמי להידברות עם האמריקנים, אמר ח'אמנאי כי "הממשל של ארצות הברית הוא אויב הרפובליקה האסלאמית". כאשר מחו הסטודנטים בטהראן נגד המשטר הנוקשה, אמר בנימת איום כי "למנהיגים אין זכות לחוס על שליחיו של האויב".
במהלך המהומות שאחרי הבחירות לנשיאות איראן ב-2009 התייצב ח'אמנאי מאחורי הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ודחה את הטענות בדבר זיופים. הוא גיבה את כוחות הביטחון שנקטו יד קשה כלפי המפגינים והרגו עשרות מהם. רבים העריכו שהוא עומד מאחורי זיופים שמנעו את בחירתו של מיר-חוסיין מוסאווי, המועמד הרפורמיסטי. עם זאת, ב-2011 דווח על מתיחות בין ח'אמנאי לבין אחמדינז'אד, על רקע חילוקי דעות בנושא השליטה במשרד המודיעין ומחלוקות פנימיות נוספות.
בנאומיו מרבה חמינאי להזכיר מוטיבים מוכרים של המהפכה האיראנית: צדק, עצמאות, אי תלות באחרים, ממשלה אסלאמית והתנגדות נחרצת לישראל ולארצות הברית, אך רק לעיתים רחוקות מזכירים אידיאלים מהפכניים אחרים כמו דמוקרטיה ושקיפות ממשלתית רבה יותר. לפי כרים סג'דג'פור מ"קרן קרנגי לשלום בינלאומי", חמינאי "התנגד לניסיונותיו של הנשיא רפסנג'אני למצוא מצב של מודוס ויוונדי עם ארצות הברית, שאיפותיו של מוחמד ח'אתמי למדינה אסלאמית דמוקרטית יותר, ולנטייתו של אחמדינז'אד לעימות גלוי".
בנובמבר 2013 פורסם בסוכנות הידיעות רויטרס כי לח'אמנאי יש נכסים בשווי של כ-95 מיליארד דולר והוא חולש עליהם באמצעות ארגון בשם "סטאד".
ח'אמנאי וישראל
מבין מנהיגי מדינות העולם, ח'אמנאי הוא גדול שונאיה המוצהרים של מדינת ישראל. השקפתו על הציונות יוצאת דופן בחריפותה: אחרי הסכם ואי קבע ח'אמנאי כי אפילו יאסר ערפאת הוא "משרתם של הציונים". ח'אמנאי קורא בפומבי להשמדת ישראל ודוחה בתוקף כל אפשרות פשרה איתה. בהנחייתו מושיטה איראן סיוע רב לחזבאללה ולארגוני טרור אחרים.
וידאו ארט
וידאו ארט (באנגלית: Video Art - אמנות וידאו) הוא תחום באמנות המשתמש בדימויים דיגיטליים המלווים בדרך כלל בפסקול. הווידאו ארט עושה שימוש בטכנולוגיות דיגיטליות כגון וידאו או DVD לשם אחסון והקרנה של יצירת האמנות. טכנולוגיות אלו משמשות מצע ליצירות בז'אנרים אמנותיים שונים כגון אנימציה, קולנוע תיעודי, יצירות בעלות גוון סוריאליסטי-פואטי ועוד.
אסתטיקה של ווידאו
הווידאו (בלטינית: video - אני רואה) הוא טכנולוגיה המשתמשת באותות אלקטרוניים למטרות צילום, הקלטה, אחסון, שידור וצפייה ברצף של תמונות סטטיות היוצרות אשליה של תנועה דרך מערכת הראייה של האדם. הווידאו הופך ייצוג מלאכותי של העולם לכדי "מציאות" ברורה. הפילוסוף פול ויריליו תיאר שינוי זה, בתפיסה החזותית של האדם, כשינוי רדיקלי באופן שבו אנו תופסים את המרחב ואת המציאות. בספרו "המרחב הביקורתי" (1984) טען ויריליו כי המרחב נתפש לא באופן פרספקטיבי-אוקלידי, אלה במיידיות המנצלת את הפיזיולוגיה של מערכת הראייה.
הדימוי המתקבל מן ה"סריקה" של המצלמה את האובייקט הממשי ושל העין את הדימוי המוקרן, מורכב מיחידות מידע (פיקסל) אשר מבטלות את ההתייחסות הישירה של הגוף אל חלל, כלומר את ההתבוננות הישירה בחלל. במקום התבוננות באובייקט חומרי וממשי (כגון פסל או ציור), מתבונן האדם בדימוי המוקרן על גבי רשתית העין. במצב זה, טוען ויריליו נוצרת גם התייחסות חדשה אל מימד הזמן, אשר הופך להיות לבלתי רציף, לחסר קוהרנטיות ומוכפף רק לאופן הקליטה על גבי רשתית העין.
אופן צפייה חדש זה ביצירת האמנות היווה מוקד לחשיבה אסתטית במהלך המאה ה-20. רבים מוצאים את הגותו של הפילוסוף ומבקר האמנות וולטר בנימין כנקודת מוצא מרכזית לחשיבה אודות הדימוי המוקרן. במאמרו "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" (1936-1938) מציג בנימין את אמנות האוונגרד המודרניסטית, ובראשה הצילום והקולנוע, כחלוצים בניסיון לבטל את ה"הילה" של יצירת האמנות. במקום התעסקות במעמד החברתי שיצרה לעצמה יצירת האמנות - כיצרן של בידור - מציעה הגותו של בנימין לתפוש את אמנות הקולנוע כאמנות חסרת "מקור", כלומר בעלת הפוטנציאל לייצר עותקים רבים מן היצירה שכל אחד מהם יש מעמד אמנותי זהה. מעמד חדש זה מצביע לדעתו על הכיוון שתיצור לעצמה האמנות כמבקרת רפלקטיבית של המציאות דרך הדגשת המבנה הטכני של היצירה. התפתחותה של טכנולוגיית הווידאו, בשנות השישים של המאה ה-20, האיץ חשיבה במסורת זו.
במאמרה "וידאו: האסתטיקה של הנרקיסיות" (1976) הציעה חוקרת ומבקרת האמנות רוזלינד קראוס (Rosalind E. Krauss) לבחון את מדיום הווידאו ארט, ובייחוד קבוצה של עבודות וידאו ארט אמריקאיות משנות השבעים של המאה ה-20, ביחס למימד של "מיצגיות" הקיים בהן. קראוס מוצאת כי ביסודן של עבודות וידאו ארט אלו מתקיים מצב פסיכולוגי של נרקיסיזם. הווידאו, כציוד טכנולוגי, מייצר מצב בו הגוף המתועד ביצירות ממורכז בין המצלמה לבין מסך הווידאו "המקרין את דימויו של המבצע במיידיות של ראי". מצב זה של "היזון חוזר" יוצר ומאפיין מצב של השתקפות קבועה של המדיום. קראוס מבדילה מצב זה מן הרפלקסביות שבאמנות המודרנית בכך שההשתקפות איננה הניסיון להצביע על הפער שבין אובייקט לסובייקט, אלה מחיקתו לחלוטין.
במאמרה "עונג ויזואלי ונראטיב קולנועי" (1973) הציגה התאורטיקנית הפמיניסטית לורה מלוואיי (Laura Mulvey) יישום פסיכואנליטי ביקורתי של השימוש שעושה הקולנוע הממוסד במניפולציה על הראייה של הצופה. המבט ה-"בוהה" (Gaze) של הצופה באולם הקולנוע נתפס בעיניה כביטוי של עונג ויזואלי, המכניס את הצופה אל תוך סדר חברתי שמרני, אותו היא מכנה גם כפטריארכלי. הקולנוע המסורתי מכיל, על פי מאלוויי, שני סוגים של מבטים. האחד הוא מבטה של המצלמה המתעדת את האירועים ה"טרום-קולנועיים", השני הוא מבטם של הצופים באולם. שני מבטים אלו מטושטשים, מוכחשים ונדחקים אל מחוץ למודעות הקהל בעזרת הקונבנציות הקולנועיות, על מנת להעצים את רשת המבטים בין השחקנים בסרט. הקולנוע הרדיקלי עתיד, על פי מלוואיי, "לשחרר את הראיה של המצלמה אל החומריות שלה בזמן ובחלל, ואת הראייה של הקהל אל מצב של דיאלקטיקה, של ריחוק רוגש (Passionate detachment)". הביטוי המעשי של גישה זו הוא חשיפת המנגנון הטכני המייצר את האמנות והפיכתו לגלוי בעזרת אמצעים כגון הדגשת זוויות הצילום שונות, בעזרת שבירת קו העלילה של הקולנוע המסורתי ועוד.
ראשיתו של המדיום
שורשיו של מדיום הווידאו ארט בקולנוע הניסיוני, אשר פעל לצידה של תעשיית הקולנוע הממוסדת. סרטים חתרניים ודלי תקציב הופקו וסללו את הדרך בהציגם גישה אוונגרדית לתיאור חלל וזמן. רבים מן האמנים הראשונים אשר עסקו בסוג זה של אמנות היו קשורים אל תנועת הסוריאליזם. ביניהם ניתן למנות את רנה קלייר (René Clair), ואת הציירים מאן ריי, מרסל דושאן, פרנאן לז'ה, האנס ריכטר. הדוגמה הידועה ביותר לסרט כזה הוא סרטם של לואיס בוניואל וסלבדור דאלי "כלב אנדלוסי" (1928). הסרט הציג התרחשות המתוארת במבנה מקוטע של פנטזיה או חלום - מבנה חסר פרוש ברור ומקוטע אשר "קופץ" באופן שרירותי בין פרקי זמן שונים, שלא על פי ציר זמן כרונולוגי.
החל משנות השישים יצרו אמנים רבים סרטים אמנותיים או סרטי קולנוע נסיוניים. אלו היו סרטים אשר צולמו במסרטות קולנוע ביתיות בפורמט 8 מ"מ או 16 מ"מ. אמני הווידאו ארט הראשונים, תפסו את המדיום כאמצעי ביקורתי כלפי הקולנוע והטלוויזיה הממוסדת. שוליותו של המדיום ובייחוד חוסר המסחריות שלו, סימל את תפישתם האמנותית האוונגרדית של האמנים. בין האמנים ניתן למנות את שמה של מאיה דרן (Maya Deren). דרן יצרה סרטים בעלי אופי סוריאליסטי, העשויים בטכניקה של מונטאז' קולנועי. במקביל לעבודתה כקולנוענית, עסקה דרן בשיווק עצמי של הסרטים על ידי הרצאות ומאמרים. אמן נוסף בשם סטן בראקהייג' (Stan Brakhage), יצר עבודות קולנועית הבוחנות את נושא ההפשטה בקולנוע, בשנים המקבילות לפעילותה של "אסכולת ניו-יורק".
האמן האמריקאי אנדי וורהול (Andy Warhol), לדוגמה, יצר בשנת 1963 סרט בשם "שינה" (Sleep) ובו תיעוד של אדם ישן במשך כשמונה שעות. הסרט הוקרן בבית קולנוע כמעין אירוע חברתי או "הפנינג", וקהל הצופים יכול היה לצאת מן הקולנוע ולחזור אליו במהלך ההקרנה. סרט זה ואחרים כמותו נוצרו על ידי וורהול כאמצעי ליצירת "אנטי קולנוע" ברוח תנועת הדאדא. שבירה נוספת של ההקרנה הקולנועית הציג וורהול בסרטו "נערות צ'לסי" (Chelsea Girls) משנת 1966. לשם הקרנת הסרט השתמש וורהול בשני מקרני 16 מ"מ אשר הקרינו שני דימויים במקביל.
לעומת עבודות בעלות אופי "קולנועי", הציגו עבודות וידאו-ארט רבות מעין תיעוד מצולם של מיצג. הקלטות אלו, אשר אופיינו בשימוש בזווית צילום אחת, בעריכה מינימלית ופעמים רבות גם באי-הוספת סאונד חיצוני להקלטה, נשאו אופי מושגי (קונספטואלי) ועסקו בצורה ישירה בשאלות הנוגעות לטבעה של האמנות ולטיבו של מדיום הצילום.
הצלם והאמן ויליאם ווגמן (William Wegman), יצר סרטים משעשעים, בין השאר בעזרת כלבים, בהם הציג הירהור מושגי (קונספטואלי) על טבעה של האמנות. האמן ויטו אקונצ'י (Vito Acconci), תיעד עצמו בחלל הסטודיו שלו, כשהוא מבצע סדרה של מיצגים ופעולות אחרות שנודעו בשם "הקלטות האדומות" (1976, "The Red Tapes"). אמנית וידאו חלוצה אחרת - מרתה רוסלר (Martha Rosler), יצרה עבודות ביקורתיות רבות, חלקן בעלות מימד פמיניסטי. בעבודתה המפורסמת "הסמיוטיקה של המטבח" (1975, "Semiotics of the Kitchen"), הופיעה רוסלר כמעין מנחת תוכנית בישול והדגימה את אופן השימוש בכלי מטבח שונים. תצוגה זו חשפה את האלימות העצורה באישה וניסתה לשבש את אופן הראיה הסטראוטיפית של האישה במטבח הביתי.
טכנולוגיית הווידאו
עם המצאת טכנולוגיית הווידאו, בסוף שנות השישים, הפכה הפקתם של סרטים לתהליך זול ויומיומי. אגדה אורבנית טוענת כי היה זה האמן האמריקני-קוריאני נאם ג'ון פייק הראשון שיצר עבודת וידאו על ידי שימוש בווידאו טייפ של סוני ובו הקליט קטעי טלוויזיה המתעדים את האפיפיור פאולוס השישי בעת ביקורו בעיר ניו יורק בשנת 1965, והקרין אותם באותו ערב בבית קפה בעיר. ידוע שזוהי רק אגדה, מכשיר ההקלטה של סוני שווק לראשונה רק כשנתיים מאוחר יותר, בשנת 1967.
המעבר של האמנים לשימוש בטכנולוגיית הווידאו יצר אמנות וידאו שאינה בעלת אופי תיעודי, אלא הורכבה ממונטאז' קולנועי. אמנים רבים השתמשו בהקלטות מן הטלוויזיה הציבורית כחומר גלם לעבודותיהם. תפיסת המדיום כביקורתי, בעקבות הוגים כגון מרשל מקלוהן, אשר טבע את הביטוי "המדיום הוא המסר", עודדה את האמנים למתוח ביקורת בעבודותיהם על התקשורת והדימויים המשודרים בה.
נאם ז'אן פייק, לדוגמה, יצר פסלים ומיצבים המורכבים ממסכי טלוויזיה, מכשירי וידאו ומאמצעים טכנולוגיים אחרים, בהם השתקפו החיים המודרניים, דימויי תוכניות הטלוויזיה והפרסומות לשם תיאור של חיים מלאי אימה ומלנכוליה. בעבודות אחרות של פייק, שנוצרו במסגרת תנועת הפלוקסוס בשנות השישים, הגיע פייק לסוגים של הפשטה קולנועית על ידי שימוש בעזרים אשר יצרו שיבוש של האותות המשודרים.
אמנים אחרים יצרו עבודות הפועלות כתגובת-נגד (ראקציה) אל אופי השידורים בטלוויזיה וכנגד תקשורת המונים. האמן ברוס נאומן (Bruce Nauman), למשל, יצר סרט באורך כ-30 דקות, אשר שודר בטלוויזיה הציבורית האמריקאית, ובו הציג רצף של וריאציות על סצנה אחת ובה אלימות בין גבר ואישה בסביבה ביתית. אופן התערבות נוסף בשידורי הטלוויזיה הציגו סדרה של עשר עבודות, באורך של 60 שניות כל אחת, של האמן האמריקאי סטן דאגלס (Stan Douglas), הנקראת "מונודראמות" (1991). העבודות אשר שודרו בטלוויזיה בתוך מקבצי פרסומות, הכילו תיעוד של נופים עירוניים שוממים ומלאי אימה וכן התרחשויות חסרות פשר אחרות. "צופים מבולבלים", מציינת תרצה אבן במאמר על עבודותיו של דאגלס, "שנתקלו במונודרמות לראשונה, התקשרו לרשת המקומית לברר מה הן מנסות למכור". עבודות מסוג זה מנסות לשבור את דפוס הצפייה בטלוויזיה ולהפוך אותה לפעולה אקטיבית.
הטכנולוגיה הדיגיטלית
האמן טוני אורסלר (Tony Oursler) יוצר מיצבי וידאו המשלבים פיסול ומייצב. אורסלר יוצר האנשה של החפצים, דוגמת בובות, על ידי הקרנת וידאו עם פני דמות אנושית על גבי הבובה. בעבודה "ספה" (1994), לדוגמה, מופיעה ספה ביתית ומתחתיה שוכבת בובה עליה אשר בוכה, מיללת ומדברת אל הצופים, תוך שהאמן מקרין עליה פנים אנושיות. "ערמת סמרטוטים זו בגודל אדם, המייצגת דמות אנוש, מאפשרת לטוני אורסלר לעשות שימוש בפאתטי כדי להעמיד את הצופים על כך שהגוף בעולמנו הטכנולוגי-עד-זרא עומד בפני הכחדה".
הופעת הטכנולוגיה הדיגיטלית יצרה באופן פראדוקסאלי רצון של אמנים שונים לחתור אל שימוש באמצעים קולנועיים. חלק מגישה זו מאופיין בשימוש בצילום בפילים, כלומר בסרט צילום, במקום בצילום דיגיטלי, ובניסיון של יצירת רצף עלילתי קולנועי. הדוגמה הבולטת למגמה זו היא עבודתו של האמן מת'יו בארני (Matthew Barney) אשר יצר סדרה של סרטי וידאו ארט ארוכים המוקרנים על מסך גדול כסרט קולנוע. בארני, יצר את הסרטים בתהליך הפקה מורכב הדומה לתהליך הפקת סרט קולנוע, והוא גם מתעקש להקרין את הסרטים הללו בצורה דומה. הסדרה, שנקראת "קרימסטר" (CREMASTER, בעברית: שריר מרים האשך), מתארת התרחשויות בעלות אופי סוריאליסטי ועמוסה באיקונוגרפיה פרטית אירוטית והומואירוטית אותה פיתח האמן. הנטייה לספקטאקל הקיימת בעבודותיו של בארני, כמו גם חוסר המסחריות שבעבודתו אשר מקורה בשימוש בשפה חזותית מטפורית, הם אלו המשייכים אותו אל תחום האמנות והווידאו ארט. התפאורה והתלבושות המורכבות של הסרטים הופכת לעיתים למיצב אותם מציג בארני בגלריות ובחללי תצוגה אחרים.
וידאו ארט בישראל
הווידאו ארט הישראלי התפתח במידה רבה באופן המקביל להתפתחותו באירופה ובארצות הברית. החל משנות השישים השתמשו אמנים ישראלים במצלמה כדי לתעד מיצגים ופעולות אמנותיות אחרות שיצרו. השפעתה הנרחבת של האמנות המינימליסטית והמושגית בישראל תרמה רבות לפיתוחו של המדיום בישראל. בין האמנים הראשונים שעסקו בקולנוע נסיוני בישראל היו חברי קבוצת "עשר פלוס". הקבוצה אשר הייתה חסרת אידאולוגיה אמנותית מוגדרת, התאגדה סביב קשרים חברתיים וסגנון אמנותי דומה. פעילותם האמנותית כללה גם תערוכות וערבים אמנותיים ובהם הקרינו סרטים נסיוניים. רפי לביא, מראשי הקבוצה, יצר סרטים במצלמת 8 מ"מ בסגנון אותו כינה "אבסטרקט לירי-קינטי". בעבודות אלו חקר את היחס בין הדימוי לבין קליטת המשמעות באופן דומה לאמנות המושגית. בסרט "גרניום" (1974), הציג לביא שיטוט מתועד בעיר תל אביב. הסרט עבר מניפולציות טכניות שונות כגון מריחת האמולסיה באקונומיקה, חשיפת יתר של סרט הצילום ועוד. גם הפסקול של הסרט משופע מניפולציות קולאז'יסטיות. לביא בוחר "להצמיד קטע של כינור של פגניני לתמונה דהויה עד כדי הפשטה של רחוב יונה הנביא. תנועת ההליכה של המצלמה, הנעשית יותר ויותר נמרצת, וטשטוש הפרטים גורמים למטמורפוזה של הרחוב". אחר כך מתחלפת המוזיקה בשיחה שבה מספר המוזיקאי ג'ון קייג' שלושה סיפורים. בהמשך הסרט צירף לביא הקלטה מן הרדיו ובה הוא מתאר את אנדרטת השואה של יגאל תומרקין בכיכר רבין, פסל של אילנה גור ופסל רחוב נוסף.
אמן אחר, יאיר גרבוז, הציג סרטים בעלי אופי קולאז'י ובהם דימויים השייכים לעולם האמנות ולתרבות הישראלית. בעבודה "צייר למשל ערבי" (1979), אותה הציג גרבוז בפתיחה תערוכתו של רפי לביא במוזיאון תל אביב, נעשה שימוש בשני מסכים נפרדים. על האחד הוקרנו שקופיות שונות ובהן דימוים של כד חרס, בית זמני, נשים, האות צ' כסמל צה"ל ועוד. על המסך השני הוקרן סרטון הערוך מתוך "יומני כרמל" המציגים התרחשויות הקשורות למלחמת ששת הימים לצד טקס טבילה נוצרי בירדן ואירועים נוספים. הפסקול הנלווה להקרנה הכיל ערבוב בין שירם של נתן אלתרמן ומרדכי זעירא "ליל גליל", קולו של האמן המקרין קטעי טקסט ועוד. עבודתו של גרבוז "נוגעת בשאלות היסוד של ההקרנה הקולנועית. בהבניה של חוויית הצפייה גרבוז עוסק בשאלה הבסיסית של המשך". תוכנו של הסרט "נוקט בתמונת העולם המוסדית הציונית של שנות ה-50 כדי לנגח באמצעותה את תמונת העולם של ישראל ב-1979".
רובם של האמנים הישראלים הציגו בעבודתם בחינה של המציאות הישראלית מתוך מרכיביה התרבותיים. בעבודה "טריטוריה - מרחב מחיה" (1977) הציג האמן מיכאל דרוקס שני משתתפים המתועדים כשהם משחזרים את משחק הילדות "ארצות" ובו המשתתפים תוקעים סכין בחול ומנסים ובכך הם מנסים להשתלט על השטח העומד לרשות המשתתפים.
למרות מגמות אלו, היו אמנים אשר נטו לתפוש את הווידאו כאמצעי לבחינה פורמליסטית של האמנות, באופן המושפע מן האמנות המינימליסטית. בוקי שוורץ, יצר את הסרט "מבני וידאו" (1978-80) ובו בחן את התפיסה החזותית של הצופה דרך המדיום. בעבודה, יצר שוורץ מבנים גאומטריים אל מול המצלמה, העשויים הגזרי נייר. בזמן הצילומים מבנים אלו "פורקו" ונבנו מחדש ובכך "יצרו תעתוע וחוסר ודאות בין ממשות לאשליה דו-ממדית - מאפיינים הנגזרים ישירות מן התכונות של מסך ההקרנה".
פיקניק (סרט)
פיקניק (באנגלית: Picnic) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1955 המבוסס על המחזה "פיקניק" מאת ויליאם אינג' שזכה בעבורו בפרס פוליצר ב-1953. בהפקת המחזה בניו יורק השתתפו והתאהבו פול ניומן וג'ואן וודוורד.
הסרט מתאר את המתרחש ב-24 שעות בעיירה קטנה בקנזס במחצית המאה ה-20. העלילה מתרחשת ביום העבודה בו מתכנסים התושבים לפיקניק גדול וחוגגים את סיום חופשת הקיץ וחזרה לעבודה. זר מגיע לביקור ומערער את שלוות התושבים.
העיבוד לסרט שונה מהמחזה בכך שבמחזה מוזכר הפיקניק רק בדיאלוגים בין השחקנים והתפאורה היא סטטית. בסרט לעומת זה מוקדש חלק גדול לפיקניק עצמו כיאה לשמו.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ארתור או'קונל), פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס למחבר המוזיקה הטוב ביותר, ופרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. הוא וזכה בשניים: העיצוב האמנותי והעריכה.
הבמאי ג'ושוע לוגאן קבל את פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע לשנת 1955.
מחבר המוזיקה שילב מוזיקה שלו ביחד עם השיר Moonglow משנת 1933.
תקציר העלילה
האל קרטר (ויליאם הולדן) הוא בוגר קולג' שהצטיין בעיקר במשחק פוטבול. לאחר הלימודים נדד במקומות שונים ולא מצא את עצמו. הוא מגיע בוקר אחד לעיירה קטנה בקנזס בה מתגורר חברו מתקופת הקולג', אלן בנסון (קליף רוברטסון) שאביו העשיר הוא בעל ממגורות גדולות בעיירה. קרטר מקווה שחברו יקבל אותו לעבודה והוא יוכל סוף סוף להתמקם ולהתבסס.
הוא נתקל באשה מזדקנת, הלן פוטס, (ורנה פלטון) ומציע לה לטפל בגינתה תמורת אוכל והיא מסכימה. צמוד לביתה גרה משפחת אוונס. פלו אוונס (בטי פילד) היא אם חד הורית לשתי בנות: מאדג', יפהפייה בת 19 (קים נובאק) ומילי, אחותה המתבגרת (סוזן סטרסברג). מאדג' מתבוננת בחזה החשוף והשרירי של קרטר בעיניים חושניות ונמשכת אליו. היא חברתו של אלן העשיר ואמה מקווה שהם יתחתנו וזה יעלה את חשיבותה החברתית והכלכלית בעיירה אולם מאדג' אינה אוהבת אותו.
פלו משכירה חדר אחד לרוזמרי (רוזלינד ראסל), מורה מתוסכלת ומרירה שכל תקוותה הוא להינשא לחברה הווארד (ארתור או'קונל) בעל חנות קטנה המעדיף להישאר רווק.
אלן מקבל את קרטר בהתלהבות, מראה לו את הממגורות ומציע לו עבודה בתחילה כפועל פשוט.
כולם נוסעים לפיקניק של יום העבודה ומאדג' היפהפייה מוכתרת למלכת ה-Neewollah (איות הפוך של Halloween). לאחר ההכתרה היא ממהרת למצוא את קרטר. היא מוצאת אותו כשהוא מנסה לרקוד עם אחותה מילי ללא הצלחה. היא מקרבת בצעדי ריקוד איטיים לקרטר ושניהם מתחילים לרקוד באופן צמוד וחושני כשמילי, רוזמרי והווארד מתבוננים בהם. רוזמרי מנסה להכריח אותו לרקוד איתו אך הוא דוחה אותה ובתגובה היא קורעת את חולצתו ומטיחה בו דברי עלבון. באותו רגע מגיע אלן לזירה ומטיח בקרטר את האשמה שהוא הפר את האמון שנתן בו. קרטר נמלט מהמקום אך מאדג' מגיע אליו ומתוודה על אהבתה אליו למרות שהוא אומר לה שהוא אינו שווה דבר וכל חייו הם כישלון. הוא מחזיר אותה לביתה ומחזיר את המכונית לביתו של אלן, שם מחכים לו שוטרים ואלן מאשים אותו בגנבת המכונית אך קרטר דורש ממנו להודות כי זה לא בגלל המכונית זה בגלל מאדג'. הוא נמלט ברכב מהשוטרים וליד הנהר הוא נוטש את הרכב וקופץ למים. הוא מגיע רטוב לביתו של הווארד ומספר לו על מה שאירע.
הוא מבקש מהווארד שיביא אותו למחרת לבית מאדג' ויעביר לה הודעה שהוא נוסע לטלסה ושם יחכה לה. הווארד מהסס כי רוזמרי הזהירה אותו שלא יגיע אליה אלא אם כן ברצונו להינשא לה. בכל זאת הוא מחליט לעזור לקרטר ומעביר את ההודעה למאדג' ואומר לה שקרטר מחכה לה מאחורי הבית היות שהוא בורח מהמשטרה. הם נפגשים לזמן קצר ולאחריו עולה קרטר על רכבת כשהוא צועק למאדג': "אני אוהב אותך".
מילי אומרת לאחותה שתלך אחרי מה שליבה אומר לה, ותלך לקרטר.
כשרוזמרי רואה את הווארד היא מכריזה לפני כולם שהם מתחתנים ולפני שהוא פותח את פיו כבר מקשטים את מכוניתו בכתובת just married ושניהם מסתלקים.
מאדג' מודיעה לאמה פלו, כי ברצונה לנסוע לקרטר בטלסה. למרות הפצרותיה של האם כי לא תיסע וכי אלן מוכן לסלוח לה, היא עולה על האוטובוס לטלסה.
צ'רלי ביטון
צ'רלי שלום ביטון (נולד ב-11 באפריל 1947) הוא פעיל חברתי ישראלי וחבר הכנסת לשעבר מטעם חד"ש, ממייסדי הפנתרים השחורים. ביטון הוא פעיל למען זכויות בני עדות המזרח. היה בעבר פעיל שמאל רדיקלי.
אדה נוימן
אדה נוימן (בהונגרית: Neumann Ede; אובודה, 20 באוקטובר 1859 – נג'קניז'ה, 12 בדצמבר 1918) היה רב הונגרי, מתרגם, היסטוריון, אביו של ארנה נאמני.
צ'רלי ביטון
ביוגרפיה
ביטון נולד בקזבלנקה, מרוקו, עלה עם משפחתו לישראל בגיל שנתיים, וגדל בשכונת מוסררה שבירושלים.
נמנה עם מייסדי תנועת המחאה הישראלית הפנתרים השחורים ב-1971. היה מזכיר התנועה בשנים 1973–1977. ב התמודד ברשימת "הפנתרים השחורים-דמוקרטים ישראלים" שלא עברה את אחוז החסימה. הוא נידון למאסר של שבעה חודשים בגין תקיפת שוטר ב-1974, במהלך המחאה, אך סירב לרצות את העונש בפועל וירד למחתרת. לבסוף החליט להסגיר את עצמו, ואז קם לובי פוליטי שלחץ לשחרורו, והוא אכן קיבל חנינה כחמישה שבועות לאחר תחילת ריצוי עונשו.
אדה נוימן
ביוגרפיה
אדה נוימן הוא בנם של יוז'ף נוימן, סוחר כלי בישול, ושל ארז'בט רנסבורג. בין 1877 לבין 1882 היה תלמיד של בית המדרש לרבנים בבודפשט, בשנת 1882 קיבל תואר דוקטור למדעי הרוח וכעבור שנה סמיכה לרבנות. מאז ועד מותו היה הרב הראשי בעיר נג'קניז'ה. הוא היה נשיא התאחדות הרבנים הלאומית בהונגריה והעורך של "ישראל ההונגרי". נוימן פרסם כמה ספרים וספרי לימוד עצמאיים. הוא היה אחד מהכותבים בההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
צ'רלי ביטון
ביוגרפיה
בין פעולות המחאה הנוספות שנקט עם ארגונו נמנים:
פוגרה
פוגרה (געז: ፎገራ) הוא מחוז היסטורי וכיום נפה בצפון אתיופיה. הנפה גובלת בנפת דרה בדרומה, בנפת אסתה המזרחית בדרום-מזרחה, בנפת פרתה במזרחה, בנפת ליבו קמקם בצפונה ובאגם טאנה במערבה.
צ'רלי ביטון
ביוגרפיה
ב-1977 נבחר ל כסיעת הפנתרים השחורים במסגרת חד"ש. ושימש כחבר הכנסת מטעם חד"ש עד הכנסת השתים עשרה (1992). במהלך כהונתו בכנסת ה-12 התפצל מחד"ש ופעל כסיעת יחיד בשם "הפנתרים השחורים". ב-1992 התמודד ב ברשימת "התקווה", עם לאה שקדיאל שלא עברה את אחוז החסימה.
פוגרה
השם "פוגרה" שימש גם ככינוי ליהודי ביתא ישראל שחיו באזורי ולקאית וסגדה. משערים שחלק מהיהודים היגרו לאזורים אלו מפוגרה ולכן כונו כך.
צ'רלי ביטון
ביוגרפיה
בספטמבר 1980 היה ביטון, לצדו של תופיק טובי, לחבר הכנסת הראשון שנפגש בפומבי עם ראשי אש"ף, ובהם יאסר ערפאת וסגנו אבו איאד, יחד עם אורי אבנרי בבלגרד. הדבר היה עוד לפני חקיקת חוק איסור המפגשים עם אנשי אש"ף. כשחזר לישראל אמר:.
בשנת 2011 נטל חלק פעיל בהפגנות במסגרת מחאת האוהלים.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע על תמיכה במפלגת ש"ס בראשות אריה דרעי על אף שגינה את המפלגה בעבר.
חיים אישיים
ביטון, נשוי ואב לחמישה, מתגורר במבשרת ציון. בנו החורג הוא ד"ר שי פרוינד, שהיה ממובילי מחאת הרופאים המתמחים ב-2011.
אדה נוימן
ביוגרפיה
אשתו הייתה אמה קייזרלינג (1863–1926), בתם של הרב מאיר קייזרלינג ושל ברתה פיליפסון, אותה נשא בבודפשט ב-1 ביולי 1884.
פוגרה
היסטוריה
ב-1619 ייסד הקיסר סוסוניוס את גומרה שבנפה כמקום מושבו.
בראשית המאה ה-19 כיהן הגרזמץ' גוגסה מרשה כמושל פוגרה.
במאה ה-20 הייתה לתת נפה במחוז בגמדר.
סטטיסטיקה
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 אוכלוסיית פוגרה מונה 228,449 נפשות שרק 11.03% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,111.43 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 205.55 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 185,280 נפש כאשר הרוב המכריע הוא אמהרי.
מורא מקדש
מורא מקדש היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה על האדם לירא את בית המקדש. במצווה זו נכללים דברים שאסור לעשותם בהר הבית עצמו ודברים שאסור לעשותם בכל מקום, מפני שהם מבטאים או מעוררים בנפש פחיתות כבוד או קלות ראש כלפי המקדש. הלכות מורא מקדש נוהגות גם בימים בהם בית המקדש חרב, מלבד האיסור להתפנות ולנהוג בקלות ראש מול המקדש במקום ממנו הוא נראה.
מקור המצווה
מקור המצווה הוא בפסוק. .
חז"ל, בחששם שמא המקדש עצמו יהפך למושא של עבודה זרה, הדגישו: "לא ממקדש אתה מתיירא אלא ממי שהזהיר על המקדש". שורש המצווה הוא, שהכבוד והיראה כלפי דברים שהאדם מייחס אותם לאלוהים, מביאים אותו בסופו של דבר ליראה וכבוד כלפי האל עצמו.
דינים בבית המקדש
דברים שדינם נוהג בבית המקדש:
דינים בכל מקום
דברים שנאסרו בכל מקום מפני מורא מקדש:
ירון אשבל
ירון אשבל (נולד ב-26 במרץ 1968 בחולון) הוא שדרן רדיו ותקליטן ישראלי.
ביוגרפיה
אשבל החל את דרכו בשידורי הרדיו כשגויס באוגוסט 1986 לגלי צה"ל, שם שירת כפקיד. השדרנית שירה גרא שמעה אותו בשיחת מסדרון במקרה והציעה לראש מחלקת הקריינים דאז, ארז טל, להכשירו כקריין. אשבל היה לקריין ומפיק ועבד בגלי צה"ל במשך 6 שנים.
"מנהרת הזמן"
אשבל מוכר בעיקר בזכות תוכנית יומית זו, אותה הוא מגיש מדי יום בשעות 12:00 - 15:00 ברדיוס 100FM. התוכנית מתאפיינת במוזיקה שמחה מהעשורים הקודמים שחלקה ערוך מראש ואת חלקה מבקשים המאזינים בפייסבוק או בטלפון לאולפן תוך כדי שידור. בשנת 2012 ייצג אשבל עם תוכניתו מנהרת הזמן את ישראל בפסטיבל הרדיו בשווייץ וזכה למחמאות רבות. בשנת 2013 העניקה לו אגודת העיתונאים בתל אביב את פרס הרדיו לתוכנית המוזיקה הטובה ביותר.
"השדרן המזמר"
הצלחת התוכנית תורגמה לליין של מסיבות צמוד (שהתחיל במועדון התכלת המיתולוגי בנמל תל אביב ונמשך עד היום בהאנגר 17, בן אביגדור 17 תל אביב). זוהי תוכנית הרדיו היחידה בעולם שהפכה לליין של מסיבות. במסיבות המציא אשבל את תופעת "השדרן המזמר" בשל הופעה חיה שהוא מעניק למאזיניו לפני שתופס את הפיקוד בעמדת הדיג'יי. הצלחת המסיבות הביאה גם להפקות סופישבוע באילת והפלגות לחו"ל עם אמנים בינלאומיים כמו: סנדרה, סמנתה פוקס, בוני אם, פול יאנג ועוד.
תוצר נוסף של התוכנית הוא 7 אלבומי אוסף עם להיטי "מנהרת הזמן", לצד דיסק מנהרת הזמן כחול לבן ודיסק מנהרת הזמן גולד שסיכם בזמנו עשור לתוכנית.
ראש ממשלת בולגריה
ראש ממשלת בולגריה הנוכחי הוא ניקולאי דנקוב.
אריאנה ריצ'רדס
אריאנה קלאריס ריצ'רדס (באנגלית: Ariana Clarice Richards; נולדה ב-11 בספטמבר 1979) היא ציירת אמריקאית ושחקנית קולנוע בעברה. היא ידועה בעיקר בגלל משחקה בסרט שובר הקופות "פארק היורה".
ריצ'רד שיחקה בסרטים בעיקר בילדותה אך לאחר בגרותה החלה לעסוק בציור ואומנות במקום במשחק.
ביוגרפיה
ריצ'רדס נולדה בהילדסבורג, קליפורניה לדריאל וגארי ריצ'רדס. משפחתה היא צאצאית של האומן "קרלו קריוולו" (Carlo Crivelli).
בשנת 2001 סיימה לימודי תואר ראשון באמנות ודרמה במכללת סקידמור. בהמשך גם למדה הוראת אומנות ב"מכללה לעיצוב" (ArtCenter College of Design) בפסדינה, קליפורניה.
קריירה
הפעילות הראשונה שלה החלה ב-1987 בסדרה "Into the Homeland" ובסדרה האמריקאית "בנות הזהב".
שנה לאחר מכן הופיעה בסרט הקולנוע הראשון שלה: "אני אתפוס אותך פראייר" בו שיחקה ילדה קטנה.
ב-1989 הופיעה בסרט "Prancer" של ג'ון דיי הנקוק כקרול וות'רביי.
ב-1990 שיחקה בסרט האימה "פחד עד מוות" כמינדי סטרנגווד. ובסרט "Spaced Invaders".
ב-1992 שיחקה ב"Timescape" בתפקיד הילרי וילסון לצד ג'ף דניאלס שגילם את אביה, בן וילסון.
ב-1993 שיחקה בסרט "פארק היורה" של סטיבן ספילברג בתפקיד לקס מרפי, נכדתו של ג'ון האמונד (ריצ'רד אטנבורו). משחקה בסרט הפך אותה לידועה וזיכה אותה ב-5 פרסים, ביניהם בפרס במבי (Bambi Award).
ב-1995 שיחקה בסרט "אנגוס" כמליסה לפבר.
ב-1997 שיחקה בבסרט "פארק היורה: העולם האבוד" בתור לקס מרפי, אך הפעם בתפקיד קצר בתחילת הסרט.
ב-2001 שיחקה בסרט "פחד עד מוות 3" בתפקידה מהסרט הראשון כמינדי סטרנגווד.
ב-2013 שבה לשחק לאחר 12 שנות הפסקה ממשחק, כאשר השתתפה בסרט הטלוויזיה "Battledogs" כדונה וורהיז.
עיסוקים נוספים
בנוסף למשחק ריצ'רדס הוציאה אלבום מוזיקלי ב-1993 של החברה היפנית "Pony Canyon", לבום המשלב שירי פופ של נוער ומוזיקות ריקודים של שנות ה-90.
היא חזרה לשיר לצד המוזיקאי דייוויד פוסטר באלבומו "The Prayer" מ-2008.
מאז סיום לימודיה במכללת סקידמור היא החלה לצייר והפכה לאמנית מצליחה. באוקטובר 2005 זכתה במקום הראשון של תחרות הציור הלאומית של אמריקה (בחסות מגזין האמנות האמריקאי) עבור הציור "Lady of the Dahlias".
חיים אישיים
בינואר 2013 ריצ'רדס נישאה למארק אהרון בולטון בטקס שנערך באורגון. בולטון הוא מהגר אירי, פעלולן וחייל לשעבר של כוחות ההגנה האיריים. לבני הזוג יש בת (ילידת 2015); והשלושה מתגוררים בסיילם, אורגון.
אנגלו-סקסונים
מקור המונח
מקור המונח "אנגלו-סקסוניי" בימי המלך אלפרד הגדול, שנהג להשתמש בתואר "רֶקְס אַנגלוֹרוּם סַקסוֹנוּם" או "רקס אנגול-סקסונום". פשר התואר אינו ידוע לבטח, אך נהוג לייחסו לאיחודן הסופי של שבע ממלכות ההפטרכיה תחתיו בשנת 886. בדה ונרביליס כתב כי תושבי הממלכות הצפוניות (מזרח אנגליה, מרסיה ונורת'מבריה) השתייכו לאנגלים, תושבי אסקס, וסקס וסאסקס היו לנצר הסקסונים, בעוד שיושבי קנט ודרום המפשייר השתייכו לשרידי היוטים.
היסטוריונים מוקדמים יותר, מאידך גיסא, לא מתייחסים להבדלים בין שתי הקבוצות הראשונות, ולנוכח הממצאים הארכאולוגיים, ניתן לומר כי רק תושבי קנט התבדלו מיושבי אנגליה המדוברים. עובדה משונה היא שכותבי וסקס מספרים על ממלכתם כחלק מ'אנגליקין' ושפתם כ'אנגליסק', בעוד שמלכי וסקס טענו כי הם נצר ל'ממלכת ברניקיה'.
מכל מקום, סביר להניח כי האנגלים והסקסונים היו ללאומים שונים, אך התמזגו בתקופה מוקדמת, אולי אפילו לפני הפלישה הסקסונית. הפעם הראשונה בה הוזכר המושג הייתה כמאה שנים טרם ימי אלפרד, בכתבי פאולוס דיקונוס, אך ספק אם שימש להבדלת יושביה הטווטונים של אנגליה מיושביה הסקסונים.
הפלישה הסקסונית
בשנת 410 השיב הקיסר הרומי הונוריוס לעצומת יושבי בריטניה כי עליהם לטפל לבד בענייניהם. מאזכור זה הסיקו היסטוריונים כי השלטון הרומי באי תם, אם כי עדויות מאוחרות מצביעות כי הרומים שבו לשלוט באי לתקופה קצרה. לתוך ריק זה נכנסו הסקסונים, והתיישבו בעיקר לחוף המזרחי והדרומי של האי. מנהיג הבריטונים לאחר עזיבת הרומאים היה וורטיגרן. באותה עת איים שבט הפיקטים מהצפון (סקוטלנד של היום) על האזור בו שלט וורטיגרן, והאחרון, שחשש מאוד מהפיקטים, החליט להזמין שכירי חרב סקסונים, אשר ישבו באותה עת באזור הים הצפוני (הולנד של היום). לאחר שהסקסונים הדפו את הפיקטים מסקוטלנד, הם קיבלו מוורטיגרן אדמה בקנט, אולם משזה סירב לשלם להם על שירותיהם, מרדו בו. באספת שלום שכונסה, הערימו הסקסונים על הקלטים ורצחו 300 מזקניהם ומנהיגיהם בחרב. כתוצאה משני קרבות שבאו אחר כך, נהרג הורסה ואילו הנגיסט ובנו אייסק יצאו עם ידם על העליונה. הילידים הקלטים ניגפו וברחו מפני הפולשים. קנט ולאחר מכן לונדון עברו לשליטה אנגלו-סקסונית.
בהיעדר מקורות היסטוריים מהימנים, רבים פנו לאגדות לשם חיפוש אחר האמת. אותן אגדות ספרו כיצד שר המלחמה, וורטיגרן, מנהיג הבריטונים, העניק שטחים בקנט למנהיג היוטי, הנגיסט, בתמורה לתמיכתו בהגנת גבולות הממלכה מהפולשים הקלטים. ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי ממלכות אנגלו-סקסיות הוקמו בקנט, סאסקס, מידלסאקס, אסקס, מזרח אנגליה, לינדסי, ממלכת דיירה והאי ויט, בחלק המאוחר של המאה ה-5.
מצבה של בריטניה עד לשנת 545 היה יציב יחסית, ב־120 השנים הקודמות הוסיפו האנגלו-סקסים רק את גלוקשייר, וילטסשייר, בדפורדשייר ובאקינגהמשייר לשטחים בהם שלטו באופן יציב. לאחר 50 שנות יציבות ושביתת-אש, הגיעה לבריטניה המגפה היוסטיניאנית; מאחר שהקלטים סחרו עם עמי הים התיכון השפיעה עליהם המגפה הרבה יותר מאשר על הסקסונים. מוערך כי עד כ-1/2 מאוכלוסיית הבריטונים נכחדה בדבר. הדבר סייע לאנגלים לכבוש את מרבית שטח אנגליה ב-50 השנים הבאות.
בהתאם למסורת, קנט הוקמה בידי המנהיג היוטי, הנגיסט. מלך יוטי אחר, הורסה, אולי לקח חלק במעשה, ואולי היה אחי הנגיסט. עוד פחות ידוע אודות יסוד מזרח אנגליה, ועל גורל הבריטונים המקומיים, שבט האיקני הידוע. השם מרשיה אולי נובע מהמילה הגרמנית לאזור קו הגבול (Marko) ולנהר המרזי, שקיבל את שמו מהיותו קו הגבול בין מרסיה לנורת'מבריה. דיירה וברניסיה הן כנראה עיוות אנגלי לשמות גאוגרפיים בריטיים אחרים, מאוחר יותר שתי הממלכות התאחדו כדי ליצור את ממלכת נורת'מבריה.
גורל התושבים הרומנו-בריטים של האי אינו ידוע, היסטוריונים רבים נטו להאמין לגרסת גילדאס בדבר כיבוש ורצח עם בידי הפולשים, אולם לאחרונה הסתבר כי המשיכו להתקיים כחלק מהמעמד הנמוך או כעבדים. עם התחדשות המקורות ההיסטוריים האמינים ניתן להבחין בעובדה כי למעט ויילס, קורנוול וסטרת'קלייד, עברו כל שטחי בריטניה לידי הפולשים. בדיקות גנטיות אחרונות העידו, לטענת מספר מומחים, כי תושבי חלקים נרחבים באנגליה הוחלפו באנשים שישבו ביוטלנד (קנט), שלזוויג-הולשטיין (מזרח אנגליה), סקסוניה הנמוכה (וסקס) ופריזלנד. ראוי לציין את הנדירות הרבה של מילים קלטיות בשפה האנגלית, המסתכמות בפחות מ-6 מילים סך הכל.
בתקופה האחרונה, מספר היסטוריונים גרסו כי לנוכח העדר ממצאים ארכאולוגיים המעידים על פלישה סקסונית, יש לקבוע כי הפלישה הייתה כנראה מעבר אוכלוסין לא תוקפני שהביאה להתבוללות אתנית והשפעת התרבות הסקסונית על יושבי אנגליה.
התרבות האנגלו-סקסית
המיתולוגיה האנגלו-סקסית הייתה מיתולוגיה גרמאנית, ודמתה מאוד למיתולוגיה הנורדית. הנצרות (הרומית והקלטית) החליפה את האלים העתיקים של אנגליה לקראת המאה ה-8 והמאה ה-9 לספירה. הכמרים הפכו להיסטוריונים, והדת האנגלית העתיקה לא נשתמרה. אחד התיאורים היחידים שבידינו מספר על מלך מקנט שהסכים לפגוש את המיסיונר הקדוש אוגוסטין רק באוויר הפתוח, היכן שהיה תחת הגנת האל ודן. איסורים נוצריים על מעשים פגניים מהווים מקור חשוב לחקר הדת.
שרידי שמות האלים מצאו את דרכם לשמות הימים האנגליים:
אנגלו-סקסונית, הנקראת גם אנגלית עתיקה, הייתה השפה בה נעשה שימוש בימי אלפרד הגדול, והפכה לאנגלית מדוברת עד לאחר הכיבוש הנורמני בשנת 1066. בהשפעת השפה האנגלו-נורמנית של מעמד האצולה הכובש הפכה האנגלית העתיקה לאנגלית ביניים. השפה האנגלו-סקסונית דומה יותר לגרמנית מאשר לאנגלית הביניים. לדוגמה, היא הושפעה פחות מהלטינית ושמרה על מאפיינים מורפולוגיים שאבדו בין המאה ה-12 למאה ה-14. ניתן להבחין בשרידי האלפבית הרוני, הפותארק, בתחביר אנגלית הביניים. האותיות שבשימוש הגרסאות המודפסות של טקסטים באנגלית עתיקה הן: a æ b c d ð e f g h i l m n o p r s t þ u w x y ולעיתים רחוקות k ו-z.
קרב מטמה
קרב מטמה (או קרב גלאבט) התרחש בין 9 ל-10 במרץ 1889 בין המהדיסיטים הסודאנים לאימפריה האתיופית. לאירוע חשיבות רבה בהיסטוריה של אתיופיה עקב נפילתו של הקיסר יוהנס בקרב זה.
הקרב התרחש בשטח שבין שני היישובים גאלאבט (בתחומי סודאן של ימינו) ומטמה (חלק מאתיופיה), ולכן בשמו של הקרב עשויים להופיע שניהם.
רקע
ב-1881 פרץ בסודאן המרד המהדיסטי שהצליח להפיל את השלטון המצרי שם. בעקבות המרד היו חלק מהכוחות המצריים נצורים בסודאן. ב-1882 נכבשה מצרים על ידי הבריטים והם החלו לנהל את ענייני החוץ שלה. ביוני 1884 חתמו הבריטים על הסכם היואיט עם קיסר אתיופיה, יוהנס הרביעי, לפיו חיילי מצרים הנצורים במזרח סודאן הורשו להתפנות למאסאווה דרך אתיופיה. מאז האירוע, התייחס מנהיג מדינת המהדי הח'ליפה אבדלהי אבן מוחמד לאתיופיה כאל אויב ושלח את כוחותיו כדי לתקוף אותה.
גם מסעי הניצור בכפייה של האוכלוסייה המוסלמית באתיופיה על ידי יוהנס, תרמו כנראה להתדרדרות היחסים עם מדינת האסלאם הקיצוני.
גלאבט ומטמה שהיו ממוקמות על סחר התוואי בין נהר הנילוס לגונדר (בירת אתיופיה 1632-1855) שימשו את המהדיסטים כבסיסי פשיטה לאתיופיה. בשנת 1885 הוכו המהדיסטים בראשות עות'מאן דיגנה בקרב כופית על ידי איש הצבא האתיופי ראס אלולה.
הביזה של גונדר
כמה שנים מאוחר יותר, הנגוס (מלך) של גוג'אם, תקלה היימנות, (ואסל של הקיסר יוהנס), תקף את המהדיסטים במטמה בחודש ינואר 1887, ובזז את העיירה. בתגובה, ניהלו המהדיסטים בראשות אבו אינגה, מסע צבאי ממטמה לאתיופיה כשמטרתם העיירה גונדר. תקלה היימנות לחם נגדם בסאר ווחה, אך הובס. המהדיסטים המשיכו והגיעו לגונדר, בזזו את כנסיותיה, העלו אותן באש ולקחו תושבים רבים כעבדים.
למרות "חילולה" של העיר ההיסטורית, הקיסר יוהנס היה מוטרד יותר מהאיטלקים בצפון שהחלו לחדור ממאסאווה לרמת אריתריאה, והתכוון לצאת בהתקפה נגד מנליק, נגוס שוואה, בשל חשדות למרד. הכמורה והקצינים הבכירים לחצו עליו לטפל קודם באיום המהדיסטי, ובסופו של דבר, הוא קיבל את עצתם, ועל פי אלקה למלם: "אם אחזור, אלחם נגד שוואה מאוחר יותר כאשר אשוב. ואם אמות במטמה בידי הפראים אני אהיה בגן עדן".
הקרב
בסוף ינואר 1889 גייס יוהנס צבא גדול שכלל 20,000 פרשים ו-130,000 רגלים, אשר התכנס בדמביה. הצבא הסודני מנה 85,000 חיילים, אשר התבצרו בגאלאבט, והקיפו את העיר בזאריבה ענק (מחסום עשוי בשילוב שיחי כוב, בדומה לחוטים עוקצניים).
ב-8 במרץ 1889 הגיע צבא אתיופיה לטווח ראייה מגאלאבט, אולם ההתקפה החלה רק למחרת. אחייניו של הקיסר פיקדו על אגפי הצבא, ראס היילה מרים גוגסה פיקד על האגף השמאלי וראס מנגשה על הימני. האתיופים הצליחו לחדור את מחסום הזאריבה, ובאמצעות מתקפה מרוכזת נגד חלק מההגנה הצליחו לפרוץ דרך קווי המהדיסטים אל תוך העיר. המגינים סבלו אבדות כבדות ועמדו בפני התמוטטות מוחלטת, כאשר באופן בלתי צפוי התחולל מפנה בקרב לטובתם.
הקיסר יוהנס, אשר רכב בראש הצבא, נפגע מכדור בכתפו ונפצע קל, אבל כדור שני פגע בחזהו ופצע אותו אנושות. הוא נלקח לאוהלו ומת באותו הלילה. לפני מותו, ציווה על האצילים להכיר בבנו, ראס מנגשה, כיורשו. מוראל הצבא האתיופי נפגע מאוד בעקבות מותו של הקיסר, והמהדיסטים הצליחו לפזר את הצבא האתיופי ולנצח בקרב.
לדברי דוד ל. לואיס, לא היו המהדיסטים מודעים למותו של הקיסר עד ש. כמה ימים לאחר מכן, ב-12 במרץ, השיג המפקד המהדיסטי זאקי טומאל את כוחותיהם של הראסים אלולה ומנגשה ליד נחל אטברה. התפתח קרב על גופת הקיסר, ובמהלכו נפל בין היתר הראס אראיה דמצו (דודו של הקיסר). המהדיסטים כרתו את ראשו של יוהנס ושלחוהו כפרס לבירת הח'ליפה המהדיסטי באומדורמן.
השלכות
מותו של הקיסר גרמה למהומה פוליטית באתיופיה. אף על פי שיוהנס ציווה על ערש דוי שבנו ראס מנגשה יוכתר כיורשו, והתחנן לראס אלולה ואצילים אחרים שתימכו בו, הוכרז בתוך כמה שבועות יריבו לכתר, מנליק השני, כקיסר החדש ברחבי אתיופיה.
עבור המהדיסטים היו לקרב תוצאות קשות. הם אמנם ניצחו בקרב, אך איבדו רבים מחייליהם הטובים. הח'ליפה החליט להפסיק את פעולות האיבה נגד אתיופיה והסכסוך הצטמצם לפשיטות גבול קטנות.
אמפטמין
אמפטמין (alpha-methyl-phenetylamine) הוא תרופה ממשפחת הממריצים הפועלת על מערכת העצבים המרכזית, ומשמשת לטיפול בהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD), לטיפול בנרקולפסיה (נרדמות) וכמדכא תיאבון בבקרת משקל גוף.
לאמפטמין מרכז כיראלי אחד בלבד ולכן מופיע בשתי תבניות אופטיות פעילות – איזומר ימני (-dextro או d-) ואיזומר שמאלי (levo- או I-). כיום השימוש באיזומר השמאלי של אמפטמין לטיפול תרופתי ב-ADHD הוא בתערובת של מלחים יחד עם תערובת אננטיומרים של אמפטמין (MES-amphetamine), שמכילה ביחס של 1:3 אמפטמין איזומר ימני: אמפטמין איזומר שמאלי. הרכב זה נמכר הן בתצורת שחרור מידי והן בתצורת שחרור מושהה. ריכוז השיא בפלזמה הוא לאחר 3 שעות מנטילת הכדור, נתון שאינו משתנה בין האיזומרים.
בשנת 2007 הוצגה תרופה חדשה: בשם ליסדסאמפטמין שהוא אמפטמין בצורת קדם-תרופה  (lisdexamfetamine dimesylate  (Vyvanse. ליסדסאמפטמין מכילה את החומצה האמינית הטבעית ליזין, שקשורה בקשר קוולנטי דרך קבוצת האמין לאמפטמין איזומר ימני. התרופה עוברת פירוק לאחר ספיגה למחזור הדם על ידי תאי הדם האדומים היא מפורקת לשני מרכיבי היסוד שלה (אמפטמין וליזין) על ידי הידרוליזה אנזימטית. ריכוז השיא של התרופה בדם מגיע לאחר פחות משעה ונמשך בערך 12 שעות.
התרופות הללו נמצאות בשימוש נרחב כבר עשרות שנים. מחקרים רבים, שבחנו את ההשפעה לטווח ארוך של נטילת תרופות ממריצות, לא מצאו שיש סכנה מיוחדת בנטילת התרופה, גם לא לטווח הארוך כאשר האמפטמין נלקח כגלולה, האפקט של התרופה "חלק" יותר (מתון יותר) ונמשך לזמן רב יותר. לעיתים אמפטמין נלקח גם כדי להגביר את התופעות השונות של סמים אחרים. בשל השפעותיו הממריצות האמפטמין נחשב כסם אסור בספורט אלא באישור רפואי בלבד. הוא משווק כיום בישראל בשמות מסחריים כגון אדרל, אטנט, ובעבר שווק בשם Amphetamine Mixed Salts.
היסטורית התרופה
תמצית שהופקה מהצמח אפדרה, שימשה ברחבי אירופה למטרות רפואיות. בעקבות הביקוש הרב החלו לסנתז את החומר הפעיל באפדרה, האפדרין (שמשמש עדיין כתרופה מקובלת). האמפטמין סונתז לראשונה ב-1887 בברלין על ידי הכימאי הרומני לזר אדליאנו. בשנת 1927 מולקולת האמפטמין סונתזה על ידי הכימאי ג"א אלס, ונרשמה תחת השם המסחרי בנזדרין על ידי חברת התרופות סמית' קליין ופרנץ'.
במלחמת העולם השנייה אמפטמין היה בשימוש נרחב על מנת לגרום לעוררות של החיילים. בסוף המלחמה נשאר מלאי גדול של כדורים שמצאו את דרכם אל השוק השחור. הכדורים שחולקו הכילו כמות גדולה של d-amphetamine יחד עם מתאמפטמין ובשנות ה-50 היו דיווחים רבים בבריטניה על התמכרות לכדורים הללו. מחקרים הראו כי מתאמפטמין עלול לגרום לפרנויה, כתוצאה מכך יותר רופאים נטו לתת מרשם למתילפנידאט (ריטלין) ולא לאמפטמין.
מאוחר יותר נכנס האמפטמין לפקודת הסמים של ארצות הברית (Controlled substance act), במערכה השנייה, השמורה לחומרים בעלי פוטנציאל התמכרות גבוה. החומר החל להימכר בצורה בלתי חוקית בשם "ספיד". האמפטמין שנמכר ברחוב עלול להיות מהול ולהכיל אפילו רק כ־5% של החומר הפעיל אמפטמין. החומרים המוהלים עלולים להיות רעלנים הפוגעים בגוף ובמוח, וכן חומרים המפרקים את ממברנת התא (כגון אצטון ומלח).
פרמקולוגיה
האמפטמין מתחיל לפעול במוח כחצי שעה לאחר לקיחתו, והאפקט שלו שם נמשך 5 עד 6 שעות. החומר מביא להעלאה במוליך העצבי דופמין (בעיקר באזור קליפת המוח הקדם-מצחית), וכמו כן להעלאה ברמת הדופמין ונוראפינפרין. האמפטמין משחרר דופמין משלפוחית (vesicle) המצמד. בנוסף הוא משמש כמעכב לנשאי הדופמין המסלקים את הדופמין חזרה למצמד המוקדם (Monoamine Transporter DAT - נשא דופמין, וכמו כן של נוראפינפרין). שתי הפעולות הללו מובילות לעלייה בכמות הדופמין במרווח הסינפטי. הצפת המוח בדופמין היא שמביאה להרגשה הטובה לשיפור בריכוז ובאימפולסיביות.