cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נרסיסו ייפס
נרסיסו ייפס (בספרדית: Narciso Yepes; 14 בנובמבר 1927 (מרצ'נה) – 3 במאי 1997 (מורסיה)) היה מוזיקאי ספרדי ונחשב לאחד מנגני הגיטרה הקלאסית החשובים ביותר במאה העשרים.
נעוריו
ייפס נולד במרסנה, כפר קטן ליד לורקה, בדרום ספרד. אביו, איכר מקומי, הבחין שבנו בן הארבע "מנגן" על מוט תלוי על צווארו, כאשר הוא מחקה ב"צעצוע" זה את הנגינה בגיטרה. האב קנה לבנו גיטרה אמיתית ביריד בלורקה ותוך זמן קצר הילד ניגן משמיעה מנגינות ידועות. אביו החל להרכיב את בנו על גבי חמור ללורקה הקרובה, על מנת לרכוש השכלה מוזיקלית מסודרת. מורו הראשון היה חזוס גוברה, שלימד אותו סולפג' ונגינה בגיטרה. בגיל 12 עברה משפחתו של ייפס לולנסיה ושנה לאחר מכן התקבל ללימודים בקונסרבטוריון המקומי. במוסד זה למד ייפס אצל הפסנתרן והמלחין ויסנטה אנסנסיו שכפה עליו למעשה לפתח את הטכניקה שלו בעצמו. כן למד שם הרמוניה, קומפוזיציה וביצוע. ויסנטה היה פסנתרן שלא שלט בגיטרה ותעב אותה, וייפס פיתח טכניקות נגינה מקוריות, על מנת להגיע ליכולת נגינה מהירה, כדרישת מורו.
הצלחות ראשונות
בשנת 1943 הופיע ייפס לראשונה בתיאטרון "סורנו" בולנסיה. לאחר מכן חזרה משפחתו להתגורר בלורקה. שמו החל להתפרסם והוא נבחן אצל המנצח המפורסם אטאלופו ארחנטה, שהתרשם מאוד מיכולתו המוזיקלית והציע לו לעבור למדריד. שם פגש את המלחינים רחינו סאינז דה לה מסה וחואקין רודריגו, שסיים מספר שנים לפני כן את חיבור קונסיירטו דה ארנחואס, שאתו פתח ייפס את הקריירה שלו כסולן. ייפס התרשם מאוד מהיצירה והחליט לבצע אותה בהופעת הבכורה שלו במדריד שהתקיימה ב 16 בדצמבר 1947. בקונצרט זה, ניגן עם התזמורת הלאומית של ספרד, בניצוחו של אטאופו ארחנטה. ההצלחה הייתה מסחררת. הן הביקורות והן קהל המאזינים נשבו בקסמו המוזיקלי של האמן הצעיר.
לימודים מתקדמים בפריס
בשנת 1948 החל ייפס בסיור קונצרטים ארוך, יחד עם המנצח ארחנטה. תחילה בהופעה מוצלחת בז'נבה, משם בערים אחרות בשווייץ, באיטליה, גרמניה וצרפת. בתקופה זו היה אחראי במידה רבה על הפופולריות ההולכת וגדלה של הקונצ'רטו דה ארנחואז. ייפס השתקע לתקופה קצרה בצרפת והמשיך את לימודיו המתקדמים עם הפסנתרן ולטר גיזקינג, המוזיקאית הנודעת נדיה בולאנז'ה המלחין הרומני ג'ורג'ה אנסקו. ייפס סיפר שאנסקו הניע אותו לשנות את טכניקת הנגינה בעת שדנו על אופן נגינת העיבוד לשאקון לכנור סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך. אנסקו טען שהעיבוד צריך להישמע דומה מאוד לצליל הכינור, מה שייפס לא יכול היה להשיג בטכניקה קונבנציונלית. ייפס חיפש ומצא פתרונות טכניים שמצאו חן בעיני אנסקו ואומצו לאחר מכן על ידי גיטריסטים רבים.
לאחר שהייתו בפריס, עבר לאיטליה, שם יצר קשר עם אומנים מתחומים רבים, ובכך השלים למעשה את התפתחותו המוזיקלית.
פעילותו כמלחין וכחוקר
בנוסף להופעותיו המוצלחות הרבות כסולן, ייפס שלח ידו גם בהלחנה. יצירתו הידועה ביותר היא "רומנסה אלמונית" ששימשה כנושא עיקרי בפס הקול של הסרט הצרפתי "משחקים אסורים" (1952) בבימויו של רנה קלמאן, שזכה בפרס האקדמיה האמריקנית לסרט הזר הטוב ביותר באותה שנה. קיימים חילוקי דעות לגבי זהות חיבורה של רומנסה זו. יש הטוענים שהייתה קיימת עוד לפני הולדתו של ייפס כשיר עם והוא עיבד אותה. ייפס עצמו טוען שהוא חיבר אותה כילד בגיל 7 וניגן אותה בחוג משפחתו כמתנה לאמו. מכאן, בגלל הפופולריות הגדולה שלה, נפוצה בציבור הועתקה והתפרסמה מאוד בוולנסיה ומכאן הקביעה שהייתה קיימת זמן רב לפני פרסומה בסרט הצרפתי.ייפס מוסיף שהעניק יצירה זו לאמו כהבעת אהבתו לה ולאחר מכן הביע באמצעותה את האהבה ששרתה בין שני גיבורי הסרט "משחקים אסורים. ייפס הלחין מוזיקה לסרטים נוספים, ביניהם לסרטו הצרפתי של אלבוקוקו "הנערה שעיניה זהב" (1961), לפי סיפור של בלזק, "אלמנתו של קפיטן אסטרדה" (1991) מאת הבמאי הספרדי קוארדה ועוד.פרסומו כמחבר מוזיקה לסרטים העצימה את פרסומו ואת הקריירה שלו כסולן ברחבי העולם.
מלבד היותו מוזיקאי בעל שם, ייפס היה גם חוקר מוזיקה בולט. הוא חקר כתבי יד נשכחים מהמאות השש-עשרה והשבע-עשרה וגילה מחדש יצירות רבות לגיטרה וללאוטה. הוא היה גם המוזיקאי הראשון שהקליט את כל יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך שנכתבו ללאוטת ברוק. בנוסף, באמצעות מחקריו רבי ההיקף, פיתח ייפס טכניקת נגינה מהפכנית ובעלת ואפשרויות שלא היו קיימות לפניו.
הצלחתו כסולן והקלטותיו
החל מתחילת שנות החמישים, הפך ייפס לאחד מנגני הגיטרה הקלאסית המוערכים ביותר בעולם. בשנת 1957 ערך מסע קונצרטים בדרום אמריקה, בשנת 1960 סייר ביפן ובשנת 1964 ערך את ביקורו הראשון בארצות הברית. הוא הפך לסולן מבוקש והופיע בכל היבשות ובהצלחה רבה. הוא הופיע בממוצע כ 130 קונצרטים ורסיטלים בשנה, יחד עם המפורסמות בתזמורות העולם. ייפס גם הרבה להקליט מוזיקה קאמרית וסימפונית, עם חברות הקלטה ידועות שם. במהלך הקריירה הארוכה שלו הקליט מעל 200 תקליטים ותקליטורים. רוב הקלטותיו היו עם החברות דקה, קולומביה, פיליפס ובעיקר דויטשה גרמופון היוקרתית, שחתמה אתו חוזה בלעדי.
הרפרטואר שלו, הן בהופעותיו והן בהקלטותיו, היה מגוון ביותר. הוא הקליט מוזיקה ספרדית מכל תקופות היצירה, החל מיצירות מהמאה החמש עשרה, בהמשך יצירות של דומניקו סקרלטי, טלמן, יוהאן סבסטיאן באך וגולת הכותרת, מוזיקה ספרדית מאת גספר סנז, פרננדו סור, דה פאיה, אנריקה גרנדוס, אלבניז, פרנסיסקו טארגה ואחרים.
מלחינים רבים הקדישו יצירות לייפס, ביניהם מוריס הואנה, ברונו מדרנה ועוד רבים אחרים.
הגיטרה בת עשרת המיתרים
בשנת 1964, בקונצרט עם הפילהרמונית של ברלין, ניגן ייפס את הקונצ'רטו ד'ארנחואז בגיטרה בת 10 מיתרים, במקום השישה המקובלים. הוא פיתח גיטרה זו עם בונה הגיטרות הידוע חוזה רמירז. ייפס טען שהגיטרה הרגילה איננה מאפשרת לו לנגן כהלכה עיבודים ליצירות שנכתבו ללאוטה או לצ'מבלו, עקב תהודה משתנה בתווים מסוימים. לדעתו הוספת 4 מיתרים לגיטרה פתרה בעיה זו. מאותו הזמן ייפס ניגן אך ורק בגיטרה כזו, והדבר התקבל באהדה רבה בקרב המאזינים ורוכשי התקליטים. נגני הגיטרה הידועים לא הסכימו לדעתו ובחרו להמשיך ולנגן בגיטרה הרגילה. ייפס לא התרשם מדעות אלה וטען שהקשר בין הגיטרה ללאוטה דומה לזה שבין הפסנתר והצ'מבלו, כלומר בעזרת הגיטרה בת עשרת המיתרים הוא יכול לנגן יצירות שנכתבו לכלים "הישנים", ללא צורך לשנות את הטקסט המקורי לעבדו כך שיתאים לגיטרה הרגילה.
חייו האישיים
בעת שהייתו בפריז בשלהי שנות החמישים, פגש ייפס את מרציה צומקנובסקה, סטודנטית צעירה ממוצא פולני שלמדה פילוסופיה בסורבון. הם נישאו בשנת 1958 ונולדו להם שני בנים ובת. אחד מבניו, איניאסיו, הפך למנצח ובתו אנה הייתה כוריאוגרפית במסגרת האופרה הלאומית של פריז.
במהלך חייו קיבל ייפס פרסים ואותות כבוד רבים, ביניהם אזרח כבוד של העיר לורקה, דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מארסיה, פרס אגודת הסופרים של ספרד, הפרס הלאומי של ספרד למוזיקה ועוד פרסים ועיטורים רבים מארצו וממדינות אחרות.
לקראת שנות השמונים של המאה העשרים, הפחית ייפס את מספר הופעותיו. בשנת 1993 הידרדרה בריאותו והוא חלה בלימפומה. הקונצרט האחרון האחרון שלו נערך בתחילת חודש מרץ 1997 בסנטנדר ספרד. הוא נפטר בתאריך 3.5.1997 במורסיה שבספרד.
קמרון דאגלס
קמרון מורל דאגלס (באנגלית: Cameron Douglas נולד ב-13 בדצמבר 1978) הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה
דאגלס נולד בשנת 1978. הוא בנם הבכור של השחקן מייקל דאגלס ודיאנדרה מורל דאגלס (לבית לוקר), ונכדם של השחקן קירק דאגלס והשחקנית ילידת ברמודה, דיאנה דיל. הוריו התגרשו בשנת 1995.
דרך נישואיו השניים של אביו לקתרין זיטה-ג'ונס, לדאגלס יש שני אחים למחצה מצד אביו.
קריירה
דאגלס הופיע בין היתר בסרטים: בחור קשוח לצד ג'קי צ'אן משנת 1997, "הכל עובר במשפחה" משנת 2003 בו שיחקו גם אביו, סבו וסבתו, "אדם וחווה ‑ הסיפור האמיתי" משנת 2005 ו- "Loaded" משנת 2008.
סחר בסמים והרשעה
דאגלס נעצר בשל עבירות סמים לפחות שלוש פעמים. ב-1999 הוא נעצר במנהטן, שברשותו קוקאין. הוא הואשם בעבירה של החזקת חומרים אסורים. האישום בוטל לאחר שהודה באשמה פחותה של הפרת סדר. ב-2007 הוא הואשם בעבירה של החזקת חומר אסור לאחר ששוטרים מצאו מזרק עם קוקאין נוזלי במכונית שבה היה. ב-28 ביולי 2009, דאגלס נעצר על ידי מינהל אכיפת הסמים בגין החזקת מתאמפטמין. בשל הכמות הגדולה של הסם שנתפס, הואשם דאגלס בכוונה להפיץ. האישום נושא עונש מאסר מינימלי של 10 שנים ומקסימום מאסר עולם.
ב-27 בינואר 2010, דאגלס הודה באשמת קשירת קשר להפצת סמים והחזקת הרואין לאחר שחברתו הבריחה הרואין, שהוחבא בתוך מברשת שיניים חשמלית והעבירה לו אותו בזמן שהיה במעצר בית. ב-20 באפריל 2010, דאגלס נידון לחמש שנות מאסר בגין החזקת הרואין וסחר כמויות גדולות של מתאמפטמין וקוקאין מחדר מלון בניו יורק. מייקל דאגלס נטל על עצמו בפומבי את האשמה ב"היותו אבא רע", עוד הוסיף כי "הוא (קמרון) עתיד למות או שמישהו יהרוג אותו. אני חושב שיש לו הזדמנות להתחיל חיים חדשים, והוא יודע את זה."
באוקטובר 2011, דאגלס הודה באשמה בהחזקת סמים בכלא. ב-21 בדצמבר 2011, הוא נידון ל-4 שנות מאסר נוספות בגין אישום זה. בדצמבר 2012 נשברה רגלו על ידי אסיר אחר. בינואר 2013, שוב נמצאו אצל דאגלס סמים בכלא בלורטו, פנסילבניה. הוא נכשל בבדיקת שתן ונשלח לבידוד. ב-15 באפריל 2013, עונש המאסר המוארך שלו אושר על ידי בית המשפט השני לערעורים של ארצות הברית. בית המשפט העליון דחה את ערעורו הסופי ב-13 בינואר 2014.
שחרור מהכלא
ב-1 באוגוסט 2016 שוחרר דאגלס מוקדם מהכלא והועבר לשיקום בעיר ניו יורק  לאחר שבע שנים מאחורי סורג ובריח, עם שנתיים מתוך שבע השנים בדיור מופרד.
חיים אישיים
ספרו, "דרך ארוכה הביתה", עוסק בחוויותיו לאחר שהורשע באשמת החזקת והפצת סמים. הוא פתח חשבון אינסטגרם, שבו הפוסט הראשון שלו היה תמונה של המשפט "תהיה האנרגיה שאתה רוצה למשוך".
נכות בלתי נראית
נכויות בלתי נראות מוגדרות כמוגבלויות שאינן מתבטאות בתופעות חריגות או במגבלות תפקודיות הנראות לעין. אנשים הבאים במגע עם אחרים שיש להם נכות בלתי נראית, אינם חשים ברמזים שיובילו לשינוי התנהגותם בהקשר לאדם עם הנכות. לפער זה בין האדם עם הנכות לסביבתו – השלכות והשפעות רבות.
סוגים של נכויות בלתי נראות
נכויות בלתי נראות יכולות לכלול את הקטגוריות הבאות:
קשיים
נכויות בלתי נראות יכולות להשפיע על האדם בתחומים רבים בחייו, בלימודים, בעבודה ובתפקודים חברתיים.
לעיתים, אנשים עם נכות בלתי נראית אינם נתפסים בחברה כמוגבלים והציפייה מהם היא ל"תפקוד תקין". לכן החברה לעיתים מתייחסת אליהם כמתלוננים, כמחפשי תשומת לב או כמבקשי הטבות. אנשים עם נכות בלתי נראית מתקשים על כן לנצל הקלות והטבות הניתנות על פי המודל החברתי לבעלי נכויות. אנשים עם נכות או מחלה כרונית מדווחים כי לעיתים הם נתקלים בתגובה של פליאה מסביבתם בעת שהם חושפים את כאבם או מוגבלותם :" אבל אתה נראה טוב?",במקרים אחרים, נמצא אנשים עם ציפיות נוקשות מאדם עם לקות כתוצאה מחוסר הבנה של רמת המוגבלות. כתוצאה מן הפער שבין אי הנראות של הנכות לבין קשיים בתפקוד, אדם עם מגבלה עלול להיקלע למצב המצריך מתן "תזכורת" לאנשים סביבו לגבי מגבלותיו.
לדוגמה תלמידים עם ליקויים קוגניטיביים מתקשים לארגן ולהשלים את העבודה בבי"ס, אך המורים שאינם מודעים לסיבה לקשיי התלמיד, עלולים להיות חסרי סבלנות. אחד ההסברים לתופעה זו היא טעות הייחוס הבסיסית של אנשים בעת שיפוט התנהגותם של בני אדם אחרים. טעות הייחוס הבסיסית משקפת את הנטייה לתת משקל יתר לגורמים פנימיים שהביאו לביצוע המעשה, כגון תכונות ומנטליות של המבצע, ולתת משקל חסר להשפעת הסיטואציה וגורמים נוספים שאינם תלויים באדם.
מספר ממדים בהם קיים שוני בהתייחסות חברתית בין נכות בלתי נראית לנכות נראית:
התייחסות עצמית להיעדר הנראות
אדם עם מוגבלות יחווה שינויים בשני מישורים, האחד בהיבט אישי כגון, שינוי בדימוי העצמי, והשני בהיבט החברתי שמתאפיין בדרך שבה יפרש את תגובותיהם של אחרים הסובבים אותו. תגובה זו אינה תלויה ברמת המוגבלות ומידת צמצום תפקודיו עקב המגבלה, אלא בתפישתו האישית. לדוגמה, אדם עם נכות נראית כגון: קטיעת גפיים, יתקל בתגובות ישירות של הסביבה כלפיו, בין אם הן חיוביות ובין אם שליליות. בשל מוגבלותו הגלויה הוא יאלץ להגיב ולתקשר עם סביבתו בהתאם למשוב שיקבל מהחברה. שני היבטים אלו יעצבו את תפיסת הפרט ואת הסתגלותו למגבלה ולמציאות עמה מתמודד. לעומת זאת, בנכות בלתי נראית, ייתכן והחברה לא תזהה את המוגבלות וכתוצאה מכך הפרט עשוי לא להסתגל למצבו ולא לפתח מיומנויות מותאמות, מה שעשוי להוביל להכחשת המגבלה, ליצירת חיזוק להסתרת מוגבלותו הבלתי נראית ולהצטייר כלפי חוץ בכל מחיר כאדם בריא.
סיבות לאי חשיפת הנכות
הקושי המרכזי בחשיפת נכות בלתי נראית, נעוץ בחשש של הפרט להתמודד עם תגובת החברה והסביבה הקרובה. אדם עם מוגבלות בלתי נראית נוטה לחשוש מהתייחסות אליו כחריג, התייחסות זו יכולה להתפרש על פי תפיסתו הסובייקטיבית, כתגובת דחייה ונחיתות חברתית. הוא עשוי להגיב בצורה של הכחשת והסתרת הסימפטומים של נכותו, לאור תגובות חברתיות סולדות של החברה כלפי אנשים עם מגבלות נראות. פחדיו של האדם מתבססים על תפיסותיו האישיות והאופן שבו הוא משליך על אחרים רגשות שליליים כלפי אנשים עם נכויות בכלל. התוצאה של אי חשיפת המגבלה יוצרת בידוד חברתי ונטילת תפקידים מעבר למסוגלות הקיימת.
חשיפה עצמית - "יציאה מן הארון "
קיים דמיון בין נכות בלתי נראית לבין אנשים שהם הומוסקסואלים ש"יצאו מן הארון". הספרות מציעה אנלוגיות בין מוגבלות לבין נטייה מינית, על פי אנלוגיה זו לאנשים עם מוגבלות בלתי נראית יש יותר משותף עם הומוסקסואליים מאשר עם קטגוריות אחרות של קבוצות דיכוי אחרות (על רקע, גזע, מין, וכו'). האנלוגיה נובעת ממספר מאפיינים דומים:
"יציאה מהארון" עבור אנשים עם מוגבלות היא תהליך הגדרה מחדש של הזהות העצמית של האדם, באמצעות הכרה חיובית במגבלה וראיית המגבלה כזהות חברתית תקינה. במחקר של אלמוג עולה, כי ליציאה מן הארון עבור סטודנטים עם ליקוי ראיה הייתה השפעה חיובית על הזהויות האישיות של המשתתפים, ובביצוע מעשה זה מבלי לשים לב, הם תרמו לשינוי משמעות המוגבלות לסביבתם.
פרופיל העובד
ברוב מקומות העבודה קיימת הנחת יסוד, כי על העובד להיות בריא, אנרגטי, ובעל כשירות גופנית, על העובד להיות בעל יכולת עמידה בלחצים פיזיים, נפשיים ומנטליים, ללא צורך בהתערבויות שתסייענה לו לצורך נשיאה במטלות שדורשת העבודה. עובד שאינו עומד בציפיות אלו, אינו עונה על ההגדרה של עובד "נורמלי". מחלה או נכות עלולות לפגוע בשגרת העבודה ולכן אף בהתאמה לעבודה.
חשיפת הנכות הבלתי נראית במקום העבודה
אנשים עם מוגבלויות בלתי נראות, חוששים מפני חשיפת מוגבלויותיהם. החלטה אם להיחשף בפני מעסיק פוטנציאלי, היא מורכבת וצריכה להיות מלווה בשיקול דעת. למעשה, אין הנחיות ברורות כיצד רצוי לנהוג וההחלטה תלויה באישיותו של האדם עם הנכות ובתפיסת ה"עצמי" שלו.
התמודדות עם מחלות כרוניות במקום העבודה
מחלות כרוניות יכולות להיות מלוות בסימפטומים בלתי נראים, ועל כן קשה לזהות אנשים המתמודדים עם מחלות כרוניות במקום עבודה. כיום, הקדמה הרפואית מאפשרת ליותר אנשים לצאת לשוק העבודה למרות מחלתם. יחד עם זאת, אנשים אלו חיים בחשש של היפלטות מעולם העבודה, הם חוששים לחשוף את מחלתם, בשל דעות מוטעות בחברה בנוגע למחלות ובנוסף לזאת שהם אינם רוצים לקבל יחס של רחמים.
פעילותם של אקטיביסטים, בתחום קידומם של אנשים עם מוגבלויות בעולם העבודה, תרחיק את הצטרפותם של אנשים עם מחלות כרוניות לשורותיהם, בטענה כי פעילותם נועדה לקדם אנשים "נכים שהם בריאים" ואשר מסוגלים לתפקד בדומה לשאר האוכלוסייה הלא מוגבלת, אך זקוקים רק להנגשה המתאימה. קיימת טענה נגדית כי הצעד הבא לקראת שוויון הזדמנויות, לאנשים עם מוגבלויות הוא סיוע לאנשים המתמודדים עם מחלות כרוניות בשילובם בעולם עבודה. הסרת מחסומים ניתנת דרך מתן פתרונות המתייחסים לקצב ולגמישות בעולם העבודה. לדוגמה, במצבים בהם אנשים עם מחלות כרוניות אינם מסוגלים לעבוד, הם יוכלו לעבוד בעבודה עם צוות שיתגבר אותם.
וירג'יל ואן דייק
וירג'יל ואן דייק (בהולנדית: Virgil van Dijk; נולד ב-8 ביולי 1991 בברדה) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ליברפול מהפרמייר ליג ובנבחרת הולנד, ומשמש כקפטן בשתיהן.
בשנת 2017 הפך לשחקן ההגנה היקר בהיסטוריה כאשר ליברפול שילמה עבורו 75 מיליון יורו, שיא שנשבר מאז. נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים בעולם, הודות לכוחו, חוכמתו ויכולותיו באוויר.
קריירה
ואן דייק החל את הקריירה במחלקת הנוער של וילם II בגיל 11. לאחר שמונה שנים, בשנת 2010, עבר למחלקת הנוער של חרונינגן בה שיחק כשנה. ב-1 באפריל 2011 ערך את הופעת הבכורה הראשונה שלו בקבוצה בניצחון 2–4 על דן האג, כשנכנס כמחליף בדקה ה-72. ב-30 באוקטובר 2011 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית בניצחון 0–6 על פיינורד. בשני המשחקים שלאחר מכן כבש צמד שערים בניצחונות על הראקלס אלמלו וטוונטה.
ב-1 ביוני 2013 חתם לארבע שנים בסלטיק הסקוטית תמורת 2.6 מיליון אירו. ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס בדקה ה-77 בניצחון 0–2 על אברדין במסגרת ליגת העל הסקוטית. ב-9 בנובמבר 2013 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 על רוס קאנטרי. בנוסף כבש ואן דייק את שער הניצחון סט. ג'ונסטון ב-26 בדצמבר של אותה השנה. ב-25 בינואר 2014 כבש שער בניצחון 0–4 על היברניאן במשחק הגמר של גביע הליגה הסקוטית, בו ניצחה סלטיק. באותה השנה היה אחד מבין שלושת שחקני סלטיק שנכנסו לנבחרת השנה בליגת העל הסקוטית.
ב-1 בספטמבר 2015 חתם בקבוצת הפרמייר ליג סאות'המפטון תמורת 13 מיליון אירו. ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד וסט ברומיץ' אלביון. שבועיים לאחר מכן, בהופעה השלישית שלו בפרמייר ליג כבש את שער הבכורה בקבוצה בדקה ה-11 בנגיחה בניצחון 1–3 על סוונסי סיטי. ב-7 במאי 2016 האריך את חוזהו בקבוצה בשש שנים.
ב-27 בדצמבר 2017 חתם ואן דייק בליברפול תמורת 75 מיליון ליש"ט, ובכך הפך לכדורגלן היקר בתולדות ליברפול ולשחקן ההגנה היקר בהיסטוריה. ב-5 בינואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול וכבש את השער השני בניצחון 1–2 על אברטון, במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע האנגלי. הוא נכלל בסגל הקבוצה גם למשחקי ליגת האלופות באותה העונה ואף שיחק 90 דקות בגמר גמר ליגת האלופות 2018 מול ריאל מדריד, אותו הפסידה ליברפול 1–3. ואן דייק שיחק 22 משחקים בכל המסגרות בעונתו הראשונה במועדון, וכבש שער אחד.
בעונת 2018/2019 הצטיין ואן דייק וזכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית. עם ליברפול הוא סיים במקום השני בפרמייר ליג וזכה בגביע אירופה לאלופות כשנבחר לשחקן המצטיין במשחק הגמר נגד טוטנהאם הוטספר. הוא זכה גם בסופר קאפ האירופי בניצחון 2–2 (5–4 בפנדלים) על צ'לסי. ב-29 באוגוסט, במהלך הגרלת שלב הבתים של ליגת האלופות, זכה ואן דייק בפרס שחקן ההגנה המצטיין ובשחקן השנה של אופ"א כשגבר על לאו מסי וכריסטיאנו רונאלדו. ב-23 בספטמבר בטקס פרסי פיפ"א זכה להיות בנבחרת השנה, אך הגיע מקום שני לאחר לאו מסי בתואר שחקן השנה של פיפ"א.
ב־21 בדצמבר 2019, לאחר שהחמיץ את חצי גמר גביע העולם למועדונים של פיפ"א בעקבות מחלה, שיחק ואן דייק במשחק הגמר נגד פלמנגו הברזילאית, בסיומו זכה עם ליברפול בתואר זה לראשונה בתולדות המועדון.
בעונת 2019/2020 זכה עם הקבוצה באליפות אנגליה, הוא פתח בכל משחקי הקבוצה באותה העונה, כבש חמישה שערים והוסיף בישול אחד.
ב-17 באוקטובר 2020 הוחלף ואן דייק בדקה השישית בדרבי המרזיסייד לאחר שג'ורדן פיקפורד שוער אברטון פגע בברכו. למחרת הודיע המועדון כי הבלם סובל מפציעה ברצועה הצולבת הקדמית בברכו הימנית והוא יעבור ניתוח ויעדר לתקופה ארוכה. לאחר מכן נודע כי יחמיץ את יורו 2020 בעקבות פציעתו.
ב-12 באוגוסט 2021, בחלון ההעברות של הקיץ, האריך את חוזהו בליברפול עד 2025.
ב-31 ביולי 2023, לאחר עזיבתו של ג'ורדן הנדרסון, מונה ואן דייק לקפטן של ליברפול.
נבחרת הולנד
בשנת 2011 זומן ואן דייק לנבחרת הולנד הצעירה בה שיחק כשנתיים ורשם שלוש הופעות רשמיות. בשנת 2015 זומן לסגל נבחרת הולנד לקראת מוקדמות יורו 2016. ב-10 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד בניצחון 1–2 נגד נבחרת קזחסטן, במשחק זה שיחק הבלם משחק שלם כשעלה בהרכב.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
אביו של ואן דייק הוא הולנדי ואמו סורינאית. הוא נשוי ואב לשתי בנות.
בשנת 2011 לקה בדלקת התוספתן ונאלץ לעבור ניתוח חירום שהיה עלול לעלות בחייו."בראיון שנתן בשנת 2020 סיפר: 'אני עדיין זוכר איך שכבתי במיטה ההיא, כל מה שראיתי זה צינורות שנכנסו לגופי, לא יכולתי לעשות דבר, סבלתי'. ואן דייק המשיך לספר וחשף רגע מצמרר עוד יותר: 'חיי היו בסכנה, אפילו כתבתי צוואה. אני ואמא שלי התפללנו בלי סוף ושוחחנו על האפשרות הקשה מכל. אף אחד לא רצה לדבר על זה, אבל היו דברים שהיינו חייבים לעשות. חתמתי על כמה מסמכים, כדי שכל הכסף שלי יגיע לאמי אם יקרה לי משהו'."
מועדונים
מעודכן ל-19 באוגוסט 2023
נבחרת לאומית
מעודכן ל-3 ביוני 2023
לבד על מאדים
לבד על מאדים (באנגלית: The Martian, בתרגום מילולי: איש המאדים) הוא ספר מתח ומדע בדיוני, ספרו הראשון של אנדי ויר. הספר יצא לאור בשנת 2011 באנגלית ואילו הגרסה העברית ראתה אור בשנת 2014 בהוצאת "הכורסא". הספר מספר על משימה מאוישת למאדים וניסיונותיו של אחד האסטרונאוטים שננטש לבדו בעקבות תאונה, לשרוד. על בסיס הספר הופק סרט הקולנוע "להציל את מארק וואטני" בבימויו של רידלי סקוט ובכיכובו של מאט דיימון.
עלילת הספר
הספר מספר אודות האסטרונאוט מארק וואטני, בוטנאי ומהנדס מכונות בשירות נאס"א אשר יצא למאדים למשימת ארס 3 שאורכה חודש יחד עם חבריו לצוות. כשבוע לאחר נחיתתם המוצלחת, סופת אבק הכתה באזור המגורים, והם היו צריכים לחזור לספינת האם המקיפה את מאדים, ה"הרמס". הרוח החזקה ריסקה את האנטנות על גג מגורי הצוות אשר היוו חלק ממערך התקשורת, ואנטנה חדה חוררה את חליפתו של וואטני. אנשי הצוות יוצאים לחפש אחריו, לאחר מספר דקות מפקדת המשימה לואיס מחליטה להמריא באופן מיידי בלעדיו, מחשש שרכב ההמראה יתהפך ואנשי הצוות לא יוכלו לחזור בכוחות עצמם. פציעתו של וואטני אינה חמורה, אך הוא איבד את ההכרה. כשהתעורר, הבין שננטש ומיד חשש מכך שחבריו לצוות ירגישו רגשות אשם.
בשלב ראשון וואטני מנסה ליצור קשר עם כדור הארץ. לאחר שנכשל ומתייאש, הוא מבין שעליו לדאוג להישרדותו. הוא לא נתון לסכנה מיידית אך ימות ברעב אם לא ימצא מקור מזון. הוא מוצא במטען תפוחי אדמה המתאימים לגידול ומתחיל לגדל אותם בתוך המגורים. הוא משתמש באדמת מאדים, מעט אדמה מכדור הארץ, הצואה שלו ושל חבריו למסע, ופסולת מזון בתור מצע הגידול. הוא מצליח לייצר מים משאריות דלק מרכב החלל בו נחת ומחמצן המופק מאטמוספירת מאדים.
כשבנאס"א מגלים שוואטני בחיים הם מכינים כלי לא מאויש שישלח אספקה ומזון לוואטני עד שמשימת ארס 4 תגיע. כמו כן הם מתכננים שינוי בארס 4 כך שצוות המשימה יוכל לאסוף אותו מבלי שיצטרך להגיע בכוחות עצמו למכתש סקיאפארלי.
כאשר וואטני אוסף את יבול תפוחי האדמה השני שגידל, חולשה בבד האיטום של אחד ממנעלי האוויר מתפרצת. עקב שינויי הלחצים, וואטני נורה למרחק ומישקף קסדתו מתנפץ. למרות דליפת האוויר, וואטני שורד ומתקן את הנזק שנגרם למגורים, אך שתילי התפודים מתו, ומותירים את הגיבור בסכנת רעב. חללית האספקה עבור וואטני מתפרקת בהמראה. מינהל החלל הסיני מציע עסקה לנאס"א בה הם יספקו את המאיצים הרקטיים, אך לא נותר מספיק זמן לפיתוח מערכת שתנחת ברכות על פני מאדים ולכן נאס"א נאלצת לשקול האם לפתח מערכת שתנחת בהתרסקות. בינתיים, אסטרודינמיקאי בשם ריץ' פרנל גילה מסלול מקלעת כבידתית שיחזיר את הצוות של הרמס כדי להציל את וואטני, וחללית האספקה הסינית תיפגש עם הרמס ותעביר אספקה לחללית.
בפני הנהלת נאס"א עומדות שתי חלופות: שליחת אספקה שתתרסק על מאדים או החזרת צוות ארס 3 למאדים שיציל את וואטני. לשתי החלופות נחוץ המאיץ הסיני כך שיש צורך לבחור באחת מהן. כיוון שהחלופה השנייה מסכנת את כל חברי הצוות, מנהל נאס"א מחליט לבחור בראשונה. אולם מנהל הטיסה של ארס 3 שולח בסודיות דואר אלקטרוני להרמס בה מפורט המסלול של ריץ' פרנל. חמשת אנשי הצוות מסכימים לסכן את עצמם ולחזור להציל את וואטני. לאחר שהם מנווטים את הספינה לפי המסלול של פרנל, לנאס"א לא נותרת ברירה אלה לשתף איתם פעולה.
נאס"א מכינה לשיגור את גשושית האספקה (שתיפגש בדרך עם הרמס). וואטני ממשיך לשנות את הרובר, מכיוון שהמשימה החדשה דורשת ממנו להמריא ממאדים באמצעות רע"מ (רכב עזיבת מאדים) שנמצא במכתש סקיאפארלי ולהיפגש עם הצוות על הרמס המקיפה את מאדים. הרע"מ נחת כ-18 חודשים לפני תחילת משימת ארס 4 כדי לייצר דלק מהמימן שבאטמוספירת מאדים.
ברשומת היומן האחרונה שלו, וואטני מתאר את ההתרגשות מכך שהצילו אותו.
המספר
רוב הספר בנוי מרשומת יומן (בדיוניות) של מארק וואטני המתארות את קורותיו על מאדים. התיאור הוא בגוף ראשון ובלשון עבר (כל רשומה כאילו נכתבה זמן קצר לאחר האירועים שהיא מתארת). כל פרק מכיל בדרך כלל מספר רשומות. האירועים בהרמס ובכדור הארץ מתוארים מהצד (מספר כל יודע). כך גם האירועים במאדים שקדמו לנטישתו של וואטני וחלק קטן מהאירועים על מאדים לאחר מכן.
חלק קטן מהעלילה מועבר על ידי רשומות יומן של פאת'פיינדר ותעוד ההתכתבות דרכו של וואטני עם נאס"א.
תנועה בזמן
התנועה בזמן היא ליניאירית ברובה, אך הספר מכיל שני פלשבקים: גם וואטני ברשומות היומן שלו מספק פרטים על העבר. המעברים בין המקומות השונים מלווים לעיתים בחזרה קצרה בזמן כדי לתאר את אותו זמן במקומות שונים.
זמן התרחשות האירועים
הספר לא מציין במפורש את זמן התרחשות האירועים, מההקשר ברור כי מדובר בעתיד הקרוב. אולם הספר מזכיר את חג ההודיה. מאזכור זה ניתן להסיק תאריכים של אירועים מסוימים בספר. הספר גם מציין נתוני מסלול של מאדים וכדור-הארץ (כגון זמן השידור בניהם). ויר שרצה לכתוב בצורה ריאליסטית ככול הניתן, כתב נתונים אלה על פי נתוני מסלול אמיתיים (חזויים). לפי נתונים אלה משימת ארס-3 מתרחשת בשנת 2035. קורא בשם קאני ריי פענח את השנה על פי הנתונים. וויר אישר את הדברים. לאחר מכן לאורה ברוק מנאס"א פרסמה תיאור מדויק של המסלול של הרמס הכולל תאריכים מדויקים.
דמוית נוספות
בספר מוזכרות עוד דמוית רבות כמעט מבלי לספק פרטים עליהן. ביניהן עובדי נאס"א, עובדי מינהל החלל הסיני, בני משפחה של האסטרונאוטים, כתבים ועוד.
מונחים וטכנולוגיות
הספר מזכיר ומסביר מספר מונחים וטכנולוגיות הקשורים לאסטרונומיה ומסע בחלל. חלקם קיימים במציאות וחלקם קיימים רק בעולם שמתאור בספר.
ארגונים
כל הארגונים המוזכרים בספר קיימים במציאות.
דיוק מדעי ומציאותיות
לויר היה חשוב מאוד שהספר יהיה מציאותי ככול הניתן. הוא ערך תחקיר מקיף ומפורט, תכנן את הפרטים המדעיים בספר בקפידה ופרסם את הספר באתר האינטרנט שלו טרם פרסומו הרשמי לצורך קבלת משוב מהקוראים. כתוצאה מכך, רמת הדיוק המדעי בספר דומה לזאת המצופה מספר מדע פופולרי והרבה מעבר למקובל בספרי מדע בדיוני. עם זאת, במספר נקודות ויר הקריב את הדיוק המדעי והמצאותיות לטובת העלילה:
היסטוריית הוצאה לאור
אנדי ויר הוא בנו של פיזיקאי חלקיקים, ובעל רקע במחשבים. הוא החל לכתוב את הספר ב-2009. במטרה שהספר יהיה ריאליסטי ככל שניתן בהתבסס על טכנולוגיות קיימות. לצורך כך, למד ויר מכניקה של מסלולים סביב פלנטות, אסטרונומיה ואת ההיסטוריה של תעופה מאוישת.
הספר יצא לאור תחילה באתר האינטרנט של ויר בו הפרקים הוצגו בזה אחר זה לקבלת משוב מהציבור. לאחר מכן (בשנת 2011) הוציא אותו בהוצאה עצמית בעזרת אמזון. תוך שבועיים הספר נמכר ב-35,000 עותקים. בשנת 2013 יצא הספר לאור בגרסה קולית בהוצאת פודיום בקרינותו של רוברט בריי (Robert Bray). לבסוף בשנת 2014 הוציא אותו בהוצאת "קראון" (שבבעלות רנדום האוס). סה"כ הספר נמכר בלמעלה מ-3,000,000 עותקים ולמעלה מ-150 מהדורות ותורגם ל-24 שפות (נכון ל-2021).
עיבוד למדיות אחרות
ב-2015 יצא הסרט "להציל את מארק וואטני" המבוסס על הספר.
ביקורת וקבלה
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות ממבקרים וקוראים. הוול סטריט ג'ורנל כינה אותו ספר המדע הבדיוני הטוב ביותר מזה שנים, ובאמזון 78% מהקוראים העניקו לו 5 כוכבים. הוא עמד בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טימס במשך 19 שבועות ובמקום השני במשך 16 שבועות (בקטגוריית סיפורת בכריכה רכה). הספר זכה במספר פרסים לסיפרי מדע בדיוני.
הביקורות החיוביות שיבחו בעיקר את הנקודות הבאות: מנגד היו מבקרים שצינו לשלילה את הנקודות הבאות: מבקרים אחרים דווקא ציונו נקודות אלה לחיוב.
התאמה לילדים ונוער
הספר הוא ספר הרפתקאות וכתוב בשפה פשוטה יחסית, מה שהופך אותו למתאים באופן פוטנציאלי לילדים. כמו כן הספר חושף את הקורא לנשאים רבים במדע וטכנולוגיה בצורה קלילה ומסקרנת, מה שמאפשר לו להית כלי לימודי. עם זאת הספר לא כתוב בצורה מותאמת לילדים. הוא מכיל ניבולי פה רבים עיסוק אגבי ביחסי מין, ועיסוק מינורי אך רציני ולא מרוכך בנשאים אפלים כמו מוות, שכול, התאבדות וקניבליזם.
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו או ג'ורג'ו מאנדל-מנטלו (ברומנית: George Mandel-Mantello או באיטלקית: Giorgio Mandel-Mantello, שמו בלידה: גיירג' מאנדל, בהונגרית: György Mandl, 11 בדצמבר 1901 סאס-לקנצה או לכניץ [בימינו -לקינצה], מחוז ביסטריצה-נסאוד, רומניה - 25 באפריל 1992 רומא) היה איש עסקים, בנקאי, נדבן ודיפלומט יהודי-רומני, יליד טרנסילבניה, מאוחר יותר איטלקי, ששימש בימי מלחמת העולם השנייה והשואה כקונסול כבוד של אל סלוודור בשלוש ארצות במזרח אירופה ואחר כך כ"מזכיר ראשון" בקונסוליה של אל סלוודור בז'נבה בשנים 1942–1945. הוא נודע במאמציו הרבים, לצד הקונסול הכללי קסטיינוס להציל יהודים מהשמדה. בעזרת תעודות אזרחות סלוודוריות הם הצילו אלפי יהודים. בנוסף באמצע שנת 1944 הפיץ מנדל-מנטלו בפומבי דיווחים על גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ מתוך רצון להרעיש עולמות בנוגע לגורלם.
שנותיו המוקדמות
מנדל-מנטלו נולד בשם ג'יירג' מאנדל להורים יהודים אורתודוקסים - ברוך יהודה מאנדל ואידה יינטה לבית שפיץ, בכפר לקנצה או סאס-לקנצה (בגרמנית - ליכניץ, ברומנית לקינצה) בטרנסילבניה, באזור ביסטריצה, בימינו מחוז ביסטריצה-נסאוד המאוכלס באוכלוסייה רומנית, הונגרית וגרמנית "סקסונית".אביו היה בעל טחנת קמח והמשפחה הייתה מבוססת. לגיירג' היו שלוש אחיות ושני אחים. אחד מאחיו, יוז'ף, היה מעורב לימים בפעילות ההצלה של מנדל.
מנדל למד בבית הספר הגבוה למסחר בבודפשט והחל משנת 1921 עבד באחד הבנקים של וינה.
בין מלחמות העולם
בעוד הוריו גרו רוב השנים בעיר ביסטריצה, אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה בשנת 1918 חי ג'ורג'ה מנדל תחילה בעיר קלוז' ובווינה ואחר כך בבוקרשט, שם היה בעלים של בית חרושת לטקסטיל וניהל את אחד הבנקים הרומנים. באותם הימים הפך מנדל לאוהד של הציונות ואף ביקר בארץ ישראל. השתתף גם בעסקה של אספקת נשק מרומניה לאל סלוודור שבאמריקה המרכזית. בשנים 1938–1939 נכח מנדל בכניסתם של הנאצים לווינה ולפראג והתחיל להיות מוטרד מהיחס האכזרי של גרמניה הנאצית כלפי היהודים. עדיין לא הבין טוב את קיצוניות התוכניות של הנאצים וסבר שיש מקום להקים חברות פיננסיות שבהן יוכלו היהודים להפקיד כספיהם עד עבור זעם מתוך אמון שהם יוחזרו להם בעתיד. גם כן חשב שחברות כאלה תוכלנה לסייע ליהודים במצוקה בעת הרדיפות. בסופו של דבר תוכניותיו בסוגיה זו לא יכלו להתגשם.
התעודות הסלוודוריות
באותה תקופה דרכונים דרום-אמריקאיים היו סחורה מבוקשת מאוד בשוק השחור בשווייץ. הנאצים נגעו פחות ביהודים בעלי אזרחויות אלה מפני שבדרום ומרכז אמריקה הייתה קיימת פזורה גרמנית חשובה וחששו מתגובות תגמול של מדינות אלה כלפי הגרמנים. תעודות זהות ודרכונים ממדינות אלה, אפילו מזויפים, נמכרו בימים ההם בכסף רב, מפני שהיוו דרך הצלה כמעט יחידה מפני רדיפות קשות ושליחה למחנות ריכוז. לעומת זאת קסטיינוס ומנדל התחילו להנפיק ליהודים דרכונים בחינם, בלי ידיעת השלטונות הסלוודוריים. עם זאת הקונסול השיג את ברכתו של ד"ר גוסטבו גררו, משפטן מכובד מארצו שהתגורר בשווייץ, והמליץ שבמקום דרכונים תונפקנה תעודות אזרחות . תחילה סופקו מסמכים כאלה בשווייץ. בהמשך, בעזרת שליחים דיפלומטיים, דואר ובדרכים אחרות סיפק מנדל תעודות שהגיעו ליהודים בהולנד, בצרפת ואף בפולין. הוא הוציא על חשבונו כ-100,000 פרנקים שווייצריים על המפעל הזה. נעזר בהנפקת התעודות על ידי עוזרו, מתייה מילר ועוד חמישה סטודנטים שווייצרים שעבדו בהתנדבות. . תוך שנתיים חולקו מעל 10,000 מסמכים כאלה, חלקם עם חלקים ריקים לשם מילוי פרטים בדיעבד. לפי הערכות מסוימות, מפני שתעודות אלה התייחסו למשפחות, היו עשויות לסייע לכ-30,000-40,000 אנשים. המספר הרב של תעודות התחילו לעורר את חשדות הנאצים, אולם הקונסוליה בז'נבה הסבירה שלא הייתה טעות כי באירופה אכן חיים סלוודורים רבים. קסטיינוס שכנע את הממשלה השווייצרית להעניק חסות בהונגריה ליהודים בעלי התעודות הסלוודוריות וגם שר החוץ הסלוודורי בממשלה החדשה בסן סלוודור, חוליו אנריקה, פנה לשווייץ בעיניין זה. לדעתו של מרדכי פלדיאל, היסטוריון של השואה המלמד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק בפועל עזרו התעודות הסלוודוריות בוודאות למאות יהודים, לדברי קרל לוץ, הקונסול השווייצרי בבודפשט - לאלפים.
בשנת 1944, אחרי פלישת הצבא הנאצי להונגריה, התחיל מנדל-מנטלו להיות מעורב במאמצים למנוע את המשך הגירושים ההמוניים של היהודים מארץ זו, כולל מהשטחים שסופחו לה בשנת 1940 ובהם צפון טרנסילבניה שבה התגוררו הוריו. לבקשתו, הדיפלומט הרומני ד"ר פלורין מנוליו, נספח מסחרי של צירות רומניה בברן ושותף לשעבר בעסקים של אחיו, יוסף מנדל, ביקר באוסטריה ובהונגריה כשבידיו דרכונים בשביל הוריו של מנדל. לרוע מזלם, הדיפלומט עוכב בדרך והגיע אליהם מאוחר מדי, כמה ימים אחרי גירושם במאי 1944 אל מחנות המוות. מנוליו היה עד להתרוקנות האזור מיהודים.
"פרוטוקולים של אושוויץ"
מנוליו הצליח לקבל בבודפשט דוח"ות של המנהיג היהודי מיקלוש (משה) קראוס מ-19 ביוני 1944 והביא אותו למנדל בז'נבה. מקור אחד הדו"חות היה כנראה הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל שפרש ב-5 דפים גרסה מקוצרת של 33 הדפים של "פרוטוקולים של אושוויץ":הדו"ח של ורבה ווצלר והדו"ח רסין-מורדוביץ'. דו"חות אלו תיארו בפרוטרוט את פעילות מפעל המוות באושוויץ-בירקנאו. הדו"ח של קראוס נערך ב-6 עמודים בהונגרית, פירט את ריכוז היהודים בגטאות ואת גירושם עד 19 ביוני 1944 של כ-435,000 יהודים הונגרים, בכל עיר ועיר, לאושוויץ.
מנדל הדפיס מאות עותקים של דו"חות אלה ושיגר אותם בכל רחבי שווייץ, אל פוליטיקאים, כמרים (ובראשם הפסטור פאול פוגט וקרל בארט), נציגים רשמיים של ארצות הברית ובריטניה. למחרת כל 180 העיתונים בשווייץ יצאו בקריאה למנוע את הטבח, האפיפיור פיוס השנים עשר קרא ב-25 ביוני 1944 לעוצר מיקלוש הורטי "לשים קץ לרדיפות על בסיס דת וגזע", הנשיא רוזוולט הורה להפציץ את בודפשט ב-2 ביולי 1944 כלחץ על השלטון ההונגרי.
באותה שנה, 1944, הקים מנטלו וניהל את הוועד השווייצרי לסיוע ליהודי הונגריה (Schweizerische Hilfskomitee für die Juden in Ungarn). בהיבטים שונים בנושאים הקשור להצלת היהודים בהונגריה הוא שיתף פעולה עם ראול ולנברג וקארל לוץ.
אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי המלחמה עמד מנדל-מנטלו בפני תביעה משפטית של השלטונות השווייצריים - ובמיוחד של היינריך רותמונד, מפקד משטרת ההגירה, שהיה ידוע כאנטישמי. הליכים משפטיים נגדו בעילת "פשעים" שהיו כרוכים במאמציו להציל נפשות, הסתיימו לבסוף בזיכוי מכל סעיפי האישום. הוא החליט לעזוב את שווייץ והתיישב ברומא. לא חזר מעולם לבקר בשווייץ וביקר פעמים חוזרות בישראל. תאוריות קונספירציה של חוגים אנטישמיים ומכחישי שואה ייחסו לו קשרים עם ה-CIA ועם המוסד הישראלי ותוך כדי כך חלק ב"קשר יהודי" לרצוח את הנשיא קנדי בשנת 1963.
חיים פרטיים
החל משנת 1928 היה ג'ורג'ה מנדל נשוי לאירנה לבית ברגר, שנפטרה בשנות ה-1940. לזוג נולד בן אחד, אנריקו מנדל-מנטלי (יליד 1930) אחרי המלחמה הוא התחתן שנית. מנישואיו השניים נולדו לו עוד שני ילדים - בן (אנדראה) ובת (סוזנה).
לקריאה נוספת
David Kranzler Man Who Stopped the Trains to Auschwitz: George Mantello, El Salvador, and Switzerland's Finest Hour, Syracuse University Press 2000
קישורים חיצוניים
סרטון על התעודות הסלוודוריות של מנדל מנטלי במוזיאון השואה בוושינגטון
הגיס האווירי של צבא ארצות הברית
הגַיִס האווירי של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army Air Corps; בראשי תיבות: USAAC) היה הזרוע הצבאית האווירית של ארצות הברית בין 1926 ל-1941. מבחינה סטטוטורית היה הגיס מבשרו המינהלי של חיל האוויר של ארצות הברית, וקדם לו שירות האוויר של צבא ארצות הברית (United States Army Air Service). הגיס האווירי של צבא ארצות הברית הוקם ב-2 ביולי 1926 והיה חלק מצבא ארצות הברית; ב-20 ביוני 1941 הוקם ממשיכו, חילות האוויר של צבא ארצות הברית. במהלך מלחמת העולם השנייה בטל מעמדו של הגיס במידרג המינהלי, אך הגיס נותר אחת מהזרועות הקרביות של צבא ארצות הברית עד 1947. באותה שנה בוטל הגיס באמצעות חקיקה שייסדה את מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית.
הגיס האווירי נקרא כך על ידי הקונגרס של ארצות הברית בעיקר כפשרה בין התומכים בזרוע אווירית נפרדת ובין הפיקוד העליון של הצבא, שהיה בעל עמדות מסורתיות יותר וראה את הזרוע האווירית כזרוע עזר לסיוע לכוחות הקרקע. אנשי הגיס פעלו בין שתי מלחמות העולם כדי לקדם את נושא הכוח האווירי בכלל ואת הצורך בזרוע אוויר אוטונומית, אך מדיניות הצבא נותרה בעינה וראתה את מטרתו העיקרית של הגיס בסיוע לכוחות קרקע, כאשר פעולות עצמאיות נתפסו ברמת חשיבות נמוכה בהרבה.
במהלך המאבק להקמת זרוע אווירית נפרדת הפעיל הצבא ב-1 במרץ 1935 את הפיקוד האווירי של הפיקוד העליון, גוף שהיה נפרד מהגיס האווירי אך היה אמור להיות מתואם עמו. הפיקוד האווירי נועד לקיים שליטה מרוכזת ביחידות האוויריות הקרביות בתוך ארצות הברית. הפרדה זו, בין הגיס האווירי ובין יחידותיו, יצרה קשיים באחדות הפיקוד שהפכו רציניים וחמורים ככל שההכנות למלחמת העולם השנייה הביאו לגידול הגיס. קשיים אלו נפתרו על ידי יצירת חילות האוויר של צבא ארצות הברית, מהלך שהפך את שני הגופים לכפופים לדרג ניהולי ופיקודי גבוה יותר.
מבנהו המינהלי של הגיס האווירי סיים את תפקידו אחרי 9 במרץ 1942, אך בהיותו הארגון הסטטוטורי הקבוע של זרוע האוויר, והמרכיב העיקרי של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, השתייך הרוב הגדול של כוח האדם שיועד לחילות האוויר לגיס האווירי.
יצירת הגיס האווירי
הגוף שקדם לגיס אווירי היה שירות האוויר של צבא ארצות הברית, שהוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה ולאור השימוש הגדל והולך של צבא ארצות הברית בכלי טיס. שירות האוויר נוסד בהוראה נשיאותית של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. ב-1920 אושרה החקיקה שקיבעה את סמכותו של שירות האוויר כזרוע מבצעית של צבא ארצות הברית. קיבוע מעמדו של שירות האוויר הוביל לשש שנים של מאבקים בין חסידי הכוח האווירי לבין תומכי הצבא במתכונתו המסורתית, על חשיבותו של חיל אוויר עצמאי. הוויכוחים התנהלו בצל מאבקים על תקציבים הולכים ומצטמצמים, שהחריפו עוד יותר את הפולמוס והיוו תמריץ נוסף להשגת עצמאות לזרוע האוויר.
וועדת לאסיטר (Lassiter), שהייתה מורכבת מקציני המטה הכללי, המליצה ב-1923 להרחיב את שירות האוויר ולהוסיף לו כוח התקפי שיכלול מפציצים ומטוסי קרב (שנקראו אז "מטוסי מרדף", pursuit aircraft), שיהיו תחת פיקוד המטה הכללי של צבא ארצות הברית. רבות מהמלצות הוועדה הפכו לנהלים של הצבא. משרד המלחמה רצה ליישם את המלצות הוועדה, אך ממשלתו של הנשיא קלווין קולידג' החליטה במקום זאת על צעדי חיסכון, באמצעות קיצוצים נרחבים בתקציבים צבאיים, במיוחד אלה של הצבא. וועדת למפרט שהוקמה על ידי בית הנבחרים המליצה בדצמבר 1925 על הקמת חיל אוויר מאוחד שיהיה עצמאי ולא תחת פיקוד הצבא או חיל הים של ארצות הברית. בנוסף, הומלץ על הקמת משרד הגנה שיתאם בין שלוש הזרועות. אולם וועדה אחרת בראשות דווייט מורו, שמונתה בספטמבר 1925 על ידי ממשלו של הנשיא קולידג', הגישה המלצות שונות. וועדה זו הוקמה לכאורה כדי "לבחון את האמצעים הטובים ביותר לפיתוח ולהפעלת מטוסים בהגנה הלאומית" אך למעשה הייתה מטרתה להקטין את ההשפעה הפוליטית שהייתה עלולה להיות למשפטו הצבאי של בילי מיטשל, וכדי לסכל את מסקנותיה של ועדת למפרט. ועדת מורו קבעה כי לא סביר שיהיה איום אווירי על ארצות הברית ודחתה את הרעיון להקים משרד הגנה ומשרד לענייני חיל אוויר. ועדת מורו המליצה על שינויים מינוריים שכללו את שינוי שמו של שירות האוויר, כדי ליצור לו תדמית יוקרתית יותר.
חוק הגיס האווירי התקבל ב-2 ביולי 1926. בהתאם להמלצות וועדת מורו קבע החוק יצירת משרה של עוזר למזכיר המלחמה, שתפקידו "לסייע בטיפוח תעופה צבאית". כמו כן קבע החוק הקמת יחידה אווירית בכל אחת ממחלקות המטה הכללי, לתקופה של שלוש שנים. שני קצינים בדרגת בריגדיר גנרל מונו כסגני מפקד הגיס. הוראות בחוק הביטחון הלאומי, שנחקק ב-1920 שנגעו לשירות האוויר לא שונו; ביניהן ההוראות שקבעו כי הפיקוד על יחידות אוויריות יהיה רק לבעלי דירוג אווירי, כלומר שהוסמכו על ידי הגיס האווירי לתפקיד צוות אוויר, וכן זכאות לתשלום מיוחד לשירות אווירי. הגיס האווירי שמר גם סמלו של השירות האווירי, "מדחף וכנפיים", סמל שנשמר עד לפירוק חילות האוויר של ארצות הברית. מייסון פטריק מונה למפקד הגיס האווירי.
בפועל, החוק החדש שנועד להיות פשרה בין שני הצדדים בוויכוח היה למעשה יישום של המלצות וועדת מורו, עם מעט מאוד שינויים. שינוי השם לא שינה את מעמדו של החיל, והגיס האווירי נותר אחת מהזרועות הלוחמות של צבא ארצות הברית, שמעמדה נחות מזה של חיל הרגלים. גם מעמדה של זרוע האוויר במחלקת המלחמה לא השתנה: יחידות הטיסה היו בפיקוד מבצעי של יחידות יבשה ולא תחת פיקוד הגיס האווירי. זה האחרון היה אחראי לרכש ולתחזוקת מטוסים וציוד, ולאימונים. מעמדו של עוזר המלחמה לענייני הגיס האווירי לא הובהר בחוק: סמכויותיו ותחומי האחריות שלו לא נקבעו, ולפיכך הייתה יכולתו לסייע ולקדם את האוטונומיה של שירות האוויר מוגבלת מאוד.
תוכנית ההתרחבות החמש-שנתית
חוק הגיס האווירי קבע תוכנית התרחבות במשך חמש שנים, ואולם, בשל מחסור בתקציבים נדחתה תחילת התוכנית ל-1 ביולי 1927. פטריק, מפקד הגיס, רצה להגדיל את הגיס מ-32 טייסות טקטיות ל-63 טייסות, כדי לשמר את תוכנית וועדת לאסיטר. ואולם, ראש המטה הכללי הגנרל ג'ון היינס דחה את המלצתו והעדיף תוכנית אחרת שהוגשה על ידי בריגדיר גנרל היו דראם, איש צבא היבשה, שהציע 52 טייסות. חוק הגיס האווירי אישר את התרחבות הגיס ל-1,800 מטוסים והתרחבות בכח האדם עד למצבת של 1,600 קצינים ו-15,000 חוגרים. גידול זה היה אמור להתרחש בפעימות קבועות במשך חמש שנים, אך עד יולי 1932 לא הושג אף אחד מן היעדים הללו. השפל הגדול חייב קיצוצים עמוק בשכר ובמודרניזציה בכל זרועות הצבא, ורק ב-1938 הושגו יעדים אלה. מבחינה ארגונית גדל מספר הלהקים בגיס האווירי משבע לחמש עשרה, אך התרחבות זו הייתה חסרת משמעות שכן כל היחידות הללו היו רחוקות מלהיות בכוחן המלא בטייסים ובכלי טיס.
עם הגידול במספרן של יחידות הגיס התרחבו גם מסגרות הפיקוד. ב-1922 הוגדרה כנף 2 כחלק משירות האוויר. זו נותרה המסגרת הארגונית ברמת כנף עד 1929, אז הוגדרה מחדש כ"כנף הפצצה 2" בציפייה להפעלת "כנף הפצצה 1", כדי שתהיה פרישה של כנף אחת בכל אחד מחופיה של ארצות הברית. כנף 1 הופעלה בסופו של דבר ב-1931, ולאחריה הוקמה ב-1932 כנף תקיפה 3, שנועדה להגן על הגבול עם מקסיקו. במקביל הפכה כנף 1 לכנף המרדף 1. שלוש הכנפות הללו היו הבסיס לפיקוד האווירי של המפקדה העליונה (General Headquarters) של הצבא שהופעל ב-1935 (ראו להלן).
כלי טיס וכוח אדם
ב-1927 אימץ הגיס האווירי סכמת צביעה חדשה עבור מטוסיו. עד אותה שנה היו המטוסים צבועים בגוון ירוק זית. בסכמה החדשה נצבעו הכנפיים והזנב בצהוב כרום, והמילים צבא ארצות הברית - U. S. ARMY - נצבעו באותיות שחורות גדולות על המשטח התחתון של הכנפיים התחתונות. הגאי הכיוון נצבעו בפס אנכי כחול כהה ו-13 פסים מאוזנים, אדומים ולבנים לסירוגין. גוף המטוס נותר צבוע בירוק זית, אך בתחילת שנות ה-30 שונה הצבע לכחול. סכמה זו נותרה עד 1937. לאחר שנה זו החלו להותיר את המטוסים החדשים ללא צבע, למעט סימול לאומי.
רוב מטוסי הקרב (שנקראו אז "מטוסי מרדף", Pursuit Aircraft) לפני 1935 היו מדגם קרטיס P-1 הוק ונגזרותיו (1926–1930) ובואינג P-12 (בשנים 1929–1935), מטוסים דו-כנפיים בעלי תא טייס פתוח. מפציצי הקו הראשון היו מפציצי קיסטון LB-5, LB-6 ו-LB-7, שהיו דו-כנפיים ובנויים מעץ וקנבס, מונעים במנוע רדיאלי. מטוסי הסיור הנפוצים ביותר היו מדגם קרטיס O-1, ותת הדגם A-3 מילא את משימת הסיור והסיוע האווירי הקרוב, שהוגדרה על ידי המטה הכללי כמשימתו העיקרית של הגיס האווירי.
מטוסי התובלה של הגיס, בעשר שנות קיומו הראשונות, היו מתכנון תלת מנועי (טרימוטור), כמו מטוסי פוקר F.VII, שיוצר בארצות הברית ברישיון על ידי חברת אטלנטיק איירקראפט וסומל C-2, ומטוס התובלה פורד C-3. מטוסי התובלה נרכשו במספרים קטנים (66 בסך הכל), וחולקו במשורה - מטוס אחד בלבד בכל בסיס. עם ירידת מספרם ויעילותם של המטוסים הוכנסו לשירות 50 מטוסים דו-מנועיים וחד מנועיים, ששימשו לתובלת מפקדים. אימוני טיסה נערכו בין 1927 ל-1937 במטוסי קונסולידייטד PT-3, שהוחלפו מאוחר יותר במטוסי סטירמן PT-13.
ב-1933 היה הגיס האווירי מורכב מ-50 טייסות: 21 טייסות קרב, 13 טייסות לסיור, 12 טייסות הפצצה, ו-4 טייסות תקיפה. כל הטייסות היו בתקן חסר של מטוסים וכח אדם. במיוחד היו חסרים קצינים, ולכן מילאו קצינים זוטרים תפקידים בכירים יחסית לדרגתם. ב-1933 נכנס לשירות מטוס הקרב בואינג P-26. היה זה מטוס הקרב הראשון של ארצות הברית שהיה חד-כנפי ועשוי כולו ממתכת, אך עדיין בעל תא טייס פתוח.
ב-1934 הופעל הגיס האווירי בעקבות שערוריית דואר האוויר, במהלכה גילתה וועדת הקונגרס שחיתויות שחלוקת החוזים להעברת דואר אוויר בין חברות תעופה שונות. נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הורה על ביטול כל החוזים הקיימים עם חברות התעופה והורה לגיס האווירי להעביר את הדואר עד לחימת חוזים חדשים. ביצועיו של הגיס האווירי לא היו טובים: מספר התאונות בגיס האווירי עלה ב-15 אחוזים, מטוסים רבים התרסקו ו-13 אנשי צוות נהרגו. התקשורת בארצות הברית כינתה את ביצועי הגיס "פיאסקו", אך וועדות חקירה שבחנו את פעילות הגיס ומטרותיו עוד לפני השערורייה ולאחריה המליצו על שינויים ארגוניים ומודרניזציה. המלצות אלה פתחו למעשה מחדש את דרכו של הגיס לאוטונומיה גדולה יותר והיפרדות עתידית מהצבא. הומלץ על הגדלת כוחו של הגיס ל-2,320 מטוסים, המלצה שאושרה בקונגרס ב-1936 אך לא מומנה על ידי הממשל עד 1939, כאשר היה ברור שמלחמה עומדת בפתח. במקום לגדול ירד כוחו של הגיס ל-855 מטוסים בלבד ב-193, שנה לאחר יצירת חיל האוויר של המטה הכללי, שהוקם בהמלצה שיכלול 980 מטוסים.
בשנת 1940 הצטייד הגיס ב-3 מטוסי ריגול חד-מנועים, מסוג ראיין YO-51 דרגון פליי.
הנזק הגדול ביותר לגיס האווירי משערוריית הדואר הייתה פרישתו המאולצת של מפקד הגיס, מייג'ור גנרל בנג'מין פולואה (Foulois). ממשל רוזוולט הטיל עליו את האחריות לכישלונות הגיס, והוא נחקר על ידי וועדה של הקונגרס בחשד לשחיתות בעסקאות רכש מטוסים. החקירה הובילה למבוי סתום, והוכרעה על ידי מבקר הצבא לטובתו של פולואה. למרות זאת המשיך יו"ר הוועדה למתוח ביקורת חריפה על פולואה, וגם הממשל סבר כי דעותיו רדיקליות ותומכות בעצמאותו של הגיס האווירי. למרות תמיכתו של מזכיר המלחמה נאלץ פולואה להתפטר בדצמבר 1935.
הממשל החל בחיפושים אחרי מחליף לפולואה, ומאמצי האיתור התמקדו בשניים מבין שלושת סגניו, הנרי קונגר פראט ואוסקר ווסטאובר. דומה היה כי פראט הוא המועמד המוביל, מאחר שהיו לו את המיומנויות שנדרשות לתפקיד. ואולם, הוא היה אחראי לרכישת כלי טיס במהלך כהונתו של פולואה, ונתפס כמי שדוחף לעצמאותו של הגיס האווירי, כמו פולואה או בילי מיטשל. בשל כך נבחר לתפקיד ווסטאובר, שנתפס כ"שחקן צוות" ולא כאדם שינסה לקדם את המהלך המחתרתי של מתן אוטונומיה לגיס האווירי.
התפתחות תורת הלחימה של הגיס
במרץ 1928 התריע מפקד להק ההפצצה ה-2 על שרידותם הנמוכה של המפציצים שהיו אז בשירות, מדגמי קיסטון LB-7 ומרטין NBS-1. מפקד הלהק, לוטננט קולונל יו ג'. נר (Hugh J. Knerr) המליץ לאמץ שני סוגים של מפציצים חד כנפיים עשויים ממתכת - דגם אחד להפצצה בשעות היום, בעל טווח קצר, ודגם שני, להפצצה בלילה, בעל טווח ארוך. מדריכי בית הספר הטקטי של הגיס האווירי בלאנגלי צעדו צעד נוסף, והציעו ב-1930 שהסיווג יהיה למפציצים קלים וכבדים, כאשר המפציצים הכבדים יהיו בעלי יכולת לשאת מטען פצצות גדול, בגיחות לילה וגם בגיחות יום.
למרות זאת, הגיס האווירי ראה בהסכם זה הזדמנות לפתח משימה שהייתה בתחום יכולתו הבלעדית של הגיס, ובמקביל ליצור צורך לפיתוח טכנולוגי של הציוד וכלי הטיס שברשותו. למרות שהצי התכחש להסכם עם פרישתו של פראט ב-1934, הגיס האווירי דבק במשימה וסיפק לעצמו בסיס לפיתוח מפציצים ארוכי טווח ובניית תורת לחימה להפעלתם. בניית תורת לחימה להפצצה אסטרטגית יצרה דחף מחודש לטיעון בדבר נחיצותו של חיל אוויר עצמאי. הפצצה ארוכת טווח או אסטרטגית נועדה להרוס את התשתית התעשייתית של מדינת אויב, ורק לזרוע אוויר עצמאית הייתה יכולה האפשרות לבצע מהלך כזה. הגיס האווירי ראה במהלכי משרד המלחמה ארצות הברית) שמנעו את עצמאותו "הפרעה", אם כי חלק גדול ממהלכי המשרד נבעו גם מקשיים תקציביים. למרות זאת, הגיס האווירי התקדם מאד במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. גובשה תורת לחימה שהעמידה במרכז הפצצות מדויקות על מטרות תעשייתיות על ידי מטוסים אורכי טווח בעלי חימוש הגנתי והתקפי כבד. תורת לחימה זו הושפעה מאד מקבוצה של מדריכים בבית הספר הטקטי של הגיס האווירי. בית הספר פעל בשדה התעופה מקסוול באלבמה, ובמסגרתו התקיים קורס באורך 36 שבועות לקצינים זוטרים וקצינים באמצע הקריירה שלהם. קבוצת המדריכים האמורה, שכונתה "מאפיית המפציצים" (Bomber Mafia), הציגו את תורת הלחימה שבמרכזה המפציץ הכבד, והשפעתם התפשטה לכל שדרות הקצונה של הגיס האווירי; כל המדריכים התקדמו בסולם הדרגות, ושמונה מתוך התשעה הגיעו לדרגת גנרל במהלך המלחמה. לעומתם, המדריכים שלימדו את תורת הלחימה של מטוסי המרדף, בראשם קפטן קלייר שנו (לימים לוטננט גנרל) לא הצליחה ליצור השפעה דומה בשל קשיים טכניים רבים שפגעו שוב ושוב בביצועיהם של מטוסי המרדף. מעבר להשפעתה של "מאפיית המפציצים", תורת הלחימה שהעמידה במרכז את המפציצים באה גם כדי לחזק את האוטונומיה של הגיס האווירי: המטה הכללי של הצבא אכף על הגיס האווירי את כפיפותו לצבא על ידי הגבלת משימתו לסיוע לכוחות הקרקע והגנת על שטחי ארצות הברית. יצירת תורת לחימה שהדגישה הפצצה אסטרטגית יצרה משימה שהתרחקה משליטת הצבא ומהמשימה שהוכתבה לגיס האווירי.
התפתחות המפציצים
סוגי מפציצים חדשים שהיו בפיתוח עלו בביצועיהם על מטוסי המרדף החדשים, במיוחד בממדי המהירות וגובה הטיסה, ממדים שנחשבו אז כחשובים למניעת יירוט מפציצים על ידי מטוסי אויב. בתרגילים גדולים שנערכו ב-1932 וב-1933 הסתבר שמטוסי המרדף לא הצליחו לטפס לגובה במהירות מספיקה כדי ליירט את אבות הטיפוס מדגמי B-9 ו-B-10. הכישלון היה כה גדול עד שנשקלה האפשרות להפסיק את השימוש במטוסי מרדף.
ה-B-10 התאפיין בחידושים שהפכו לסטנדרט בינלאומי בעשור שלאחר מכן: מטוס חד כנפי בנוי כולו ממתכת, בעל כנף נמוכה, תא טייס בעל חופה סגורה, צריחי מקלעים מסתובבים, כני נסע מתקפלים, תא פצצות, מדפים וחיפויים אווירודינמיים מלאים למנועים. יתרונותיו של ה-B-10 נראו במלואם בעת מחדל הדואר ב-1934, כאשר פעילותם של המטוסים מדגם זה הייתה אחת מנקודות האור הבודדות בתפקוד הגיס האווירי.
הפיתוח המוצלח של ה-B-10 והזמנות של יותר מ-150 מטוסים מדגם זה ומתת הדגם שלו, B-12, הביאו לכך שההגמוניה של המפציץ בגיס האווירי נמשכה. בעקבות ההצלחה נבחנה ההיתכנות למפציץ בעל 4 מנועים במשקל 3 טון, שהיה אמור להיות בעל הסימול XB-15. בחינת ההיתכנות הראתה כי המנועים שהיו קיימים באותה עת לא היו בעלי כוח מספיק למפציץ בגודל כזה, אך חברת בואינג פיתחה את התכנון ל-XB-15 ויצרה על בסיסו את דגם 299, שטס לראשונה ב-1935. דגם 299 היה אב הטיפוס של אחד מהמטוסים המוצלחים ביותר של בואינג, המפציץ B-17 מבצר מעופף. עד 1935 כבר היו לגיס האווירי שני פרויקטים בשלבי פיתוח, שניהם של מפציצים כבדים: פרויקט A למפציץ בעל טווח של 8,000 ק"מ, ופרויקט D שהיה אמור להיות בעל טווח של 16,000 ק"מ. ביוני 1936 ביקש הגיס האווירי אישור לרכוש 11 מטוסים מדגם B-15 ו-50 מטוסים מדגם B-17 לצורך תגבור כוחות ההגנה של ארצות הברית בבסיסים בקווי ההגנה הרחוקים, בהוואי, אלסקה ובפנמה. הבקשה נדחתה מכיוון שהפיקוד העליו סבר שאין צורך אסטרטגי במטוסים בעלי יכולות כאלה.
התנגדות המטה הכללי
הצבא והצי היו מודעים לתנועה המתמשכת בתוך הגיס האווירי ששאפה ליצירת חיל אוויר עצמאי, ופעלו יחד כדי למנוע זאת. ב-11 בספטמבר 1935 פרסם המטה המשולב (Joint Board, הגוף שהיה קיים באותם ימים, לפני הקמת המטות המשולבים) "הצהרת פעילות משותפת". ההצהרה, שפורסמה לבקשת הצי ובהסכמתו המלאה של הגנרל דאגלס מקארתור, אז ראש המטה של צבא ארצות הברית, קבעה שוב כי תפקידו של הגיס האווירי הוא מצומצם בלבד, ומטרתו להוות חיל עזר לצבא בכל משימותיו, כולל הגנת חופים. הצו פורסם במטרה להחזיר את הגיס האווירי, שהחל לעלות לגדולה, למקומו המקורי. ואולם, חסידי המפציצים פירשו את הפקודה באורח שונה, והסיקו ממנה שתחום סמכויותיו של הגיס כולל גם סיורים אורכי טווח, תקיפת ציי אויב בדרכם לחופי ארצות הברית, תגבור בסיסים מרוחקים ותקיפת בסיסים אוויריים של האויב, הכל במסגרת הגדרת תפקידו של הגיס האווירי כאחראי על מניעת התקפה אווירית על ארצות הברית.