cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוי רוזמן
לוי רוזמן (באנגלית: Levy Rozman; נולד ב־5 בדצמבר 1995) הוא יוצר תוכן יהודי-אמריקאי. הוא מוכר ברשתות החברתיות בשם "GothamChess". הוא משדר ברשת Twitch ומעלה סרטונים באתר יוטיוב. רוזמן הוא שחמטאי המחזיק בדרגת אמן בינלאומי ורוב התוכן שהוא יוצר קשור לשחמט.
ביוגרפיה
לוי רוזמן נולד בברוקלין, ניו יורק, ב־5 בדצמבר 1995, והתגורר גם בניו יורק וגם בניו ג'רזי. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל שש כפעילות לשעות הפנאי והשתתף בתחרות הראשונה שלו בגיל שבע. רוזמן השיג דרגת אמן בינלאומי בשנת 2018. התחתן עם חברתו לוסי בשנת 2021.
קרירה אינטרנטית
בעקבות מגפת הקורונה, והפופולריות שצברה התוכנית גמביט המלכה, רוזמן כמו עוד אושיות אינטרנטיות שיוצרים תוכן בשחמט, חווה עלייה בפופולריות של הערוצים שלו והתכנים שהוא מעלה.
ערוץ היוטיוב שלו הגיע למיליון נרשמים ביוני 2021.
נכון לאוגוסט 2023 מספר הרשומים שלו הוא מעל 4 מיליון.
חצי האי שוסטקוביץ'
חצי האי שוסטקוביץ' (באנגלית: Shostakovich Peninsula) הוא חצי האי מכוסה קרח, בדרום האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם צפונית למפרצון סטרווינסקי, ובולט לתוך מדף הקרח באך.
שיא גובהו של חצי האי - 327 מטרים מעל פני הים.
חצי האי שוסטקוביץ' הוא אחד משמונת חצאי האי שבאי אלכסנדר.
גילוי ומיפוי חצי האי
חצי האי מופה לראשונה על ידי מחלקת "הסקרים מעבר לים" (Overseas Surveys) של הממלכה המאוחדת בהתבסס על תצלומי לוויין שצולמו על ידי הסוכנות הלאומית לאווירונאוטיקה של ארצות הברית (U.S. National Aeronautics) וסוכנות החלל של ארצות הברית (Space Administration); המיפוי בוצע בשיתוף פעולה עם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
המיפוי עודכן בהתבסס על ידי תצלומי לוויין לנדסאט של ארצות הברית בינואר 1973.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
חצי האי נקרא על שמו של המלחין הרוסי דמיטרי שוסטקוביץ'; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
יחסי אסטוניה–הונגריה
יחסי אסטוניה–הונגריה הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אסטוניה לרפובליקת הונגריה. האסטונים וההונגרים חלקו קשרים תרבותיים ולשוניים גם לפני כינון היחסים המודרניים בין שתי המדינות משום ששני העמים דוברי השפות הפינו–אוגריות.
כיום מתקיימים יחסים מלאים בין המדינות, יחסים המתבטאים בשיתוף פעולה במסגרות האיחוד האירופי, נאט"ו ובברית שלושת הימים.
היסטוריה
הקשר המדיני הראשון בין המדינות נוצר בתקופת שלטונו של מלך פולין סטפאן באטורי שמוצא הונגרי. באטורי שלט, בין היתר, על אזור אסטוניה של ימינו בין השנים 1582–1588 והעניק לעיר ולגה פריווילגיות. לאחר מכן, בשנת 1583, הקים בעיר טרטו בית ספר אשר היווה בסיס לאוניברסיטת טרטו.
במאה התשע עשרה הבלשנים ההונגרים אנטל רגולי ופאל הונפאלבי חקרו את הדמיון בין השפה ההונגרית לשפה האסטונית, כחלק ממחקרם בשפות הפינו–אוגריות. לעבודתם הייתה השפעה רבה על היחסים בין המדינות במאה העשרים.
הכרה
הונגריה הכירה באופן רשמי ברפובליקת אסטוניה ב־24 בפברואר 1921, לאחר קבלת עצמאות אסטוניה. בשנים 1924–1928 התגורר שגריר הונגריה בעיר טאלין, בירת אסטוניה, אך בשנת 1928 הועברה השגרירות להלסינקי שבפינלנד.
לאחר העצמאות המחודשת של אסטוניה מידי ברית המועצות, השתקמו היחסים הדיפלומטיים בין אסטוניה להונגריה וב־2 בספטמבר 1991 הונגריה הייתה המדינה השלישית שהכירה בעצמאותה (אחריי איסלנד וליטא). הונגריה פתחה השגרירות באסטוניה בבירה טאלין בנובמבר 1999.
השגריר האסטוני הראשון בהונגריה מונה בשנת 1999, אך השגריריה הראשונים התגוררו בווינה בירת אוסטריה. השגריר תושב הראשון בהונגריה מונה ב־2001, והתגורר בבודפשט.
יחסים דיפלומטיים
בפברואר 1998 נפתח סניף של המכון האסטוני בבודפשט בירת הונגריה במטרה לקדם את התרבות האסטונית ואת הקשר הפינו–אוגרי בין המדינות. בודפשט נבחרה להיות העיר השנייה בה מוקם סניף, לאחר הלסינקי בירת פינלנד.
בשנת 2004 הצטרפו אסטוניה, הונגריה ושמונה מדינות נוספות לאיחוד האירופי. בשנת 2014 החליטה ממשלת הונגריה לסגור את שגרירותה בטאלין. ביוני של אותה שנה החליטה ממשלת אסטוניה החלטה דומה. עם זאת, באוגוסט 2018 אסטוניה פתחה מחדש את שגרירותה בבודפשט, ובספטמבר של אותה שנה ממשלת הונגריה פתחה מחדש גם היא את שגרירותה בטאלין.
כיום היחסים בין המדינות טובים. הונגריה מחזיקה שגרירות בטאלין, בירת אסטוניה, ולאסטוניה יש שגרירות בבודפשט, בירת הונגריה. כמו כן, הונגריה מחזיקה כוח אווירי באסטוניה, כחלק מפעילותן המשותפת בנאט"ו. על אף היחסים הטובים, אסטוניה מעבירה ביקורת על מדיניותו של ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, ועל הצעדים הבלתי־ליברליים של ממשלתו הנוגדים את הגישה של האיחוד האירופי.
יחסים כלכליים
היקף הסחר הדו־צדדי בשנת 2017 בין אסטוניה להונגריה הסתכם ב־148.4 מיליון אירו. נכון לאותה השנה, היצוא מאסטוניה להונגריה הסתכם ב־37.3 מיליון אירו, שמתוכם 37% על מכשירים מכניים, 17% על מתכות ו־13% על ניירות. לעומת זאת, באותה שנה הייבוא מהונגריה לאסטוניה נמדד ב־101.1 מיליון אירו, שמתוכם 34% על מכשירים מכניים, 25% על כלי רכב, ו־13% על מוצרי פלסטיק וגומי. בשנת 2018 ההשקעות הישירות של הונגריה באסטוניה הסתכמו ב־16 מיליון אירו, ואילו ההשקעות הישירות של אסטוניה בהונגריה הסתכמו ב־4 מיליון אירו.
תיירות
על פי נתוני הנסיעות הבינלאומיים, בשנת 2017 כ־14,000 אזרחים הונגרים ביקרו באסטוניה ו-30,734 אזרחי אסטוניה ביקרו בהונגריה.
נהיגה ומגדר
נהיגה ומגדר הוא תחום העוסק בהבדלים המשמעותיים, לפי חוקרים מסוימים, בדפוסי נהיגתם של נשים וגברים וביחסם לנהיגה.
החל מסוף המאה ה-20 נערכים מחקרים בתחום זה המתמקדים בהבדלים פסיכולוגיים, חברתיים ותרבותיים בין נשים לבין גברים ובהשלכות של הבדלים אלה על יחס החברה לנהיגת נשים. ממצאי מרבית המחקרים העוסקים בנושא, בעולם ובישראל, מצביעים על כך שלמגדר תפקיד חשוב בניבוי סגנון נהיגה, מעורבות בתאונות דרכים, סטריאוטיפים והשלכותיהם על החלטות הקשורות להטמעת המגדר, כלומר–מודעות לאי-השוויון בין נשים לגברים בחברה והצורך לקבוע מדיניות שתביא בחשבון את ההבדלים בין נשים לגברים ותוביל לשינויים מערכתיים.
היסטוריה
המכונית הומצאה בסוף המאה ה-19. חשיבות השימוש במכונית כאמצעי ניידות יעיל התבררה בראשית המאה ה-20, לדוגמה: בשנת 1920 נשאלה אישה אמריקאית מדוע קנתה מכונית ולא החליפה צנרת ביתית, ותשובתה הייתה "אתה לא יכול להגיע לעיר באמבטיה". ניסיונות של גברים, אבות או בני-זוג בארצות הברית, להגביל או לאסור על נהיגת נשים ולרסן את ניידותן, כשלו ברובן. נשים מפורסמות, כמו הסופרות אמילי פוסט ואדית וורטון, שהחלו לנהוג סללו את הדרך לאחרות.
ניסיונות שונים נעשו כדי להעריך את שיעור הנשים מכלל הנהגים בראשית המאה ה-20 בארצות הברית. במקומות שונים נמצא שנשים היו הבעלים של בין 5-15 מהמכוניות, אולם סביר להניח שנשים נהגו גם במכוניות שהיו רשומות על שם בעליהן או בני משפחה אחרים. למרות שעל פי תיאורים בעיתונות, נשים נוהגות היו מראה שכיח בערים שונות בארצות הברית, ההערכה היא ששיעורן בקרב הנוהגים היה קטן. דעה רווחת גרסה שנשים נהגו בעיקר במכוניות שפעלו על חשמל, שהיו נקיות, שקטות ואיטיות יותר, אולם מנגד היו שטענו שאין לכך אישוש במקורות.
במהלך השנים, גדל שיעור הנשים שהחזיקו ברישיון נהיגה ומספר הקילומטרים הממוצע שהן נהגו גדל בשיעור גבוה יותר ממספר הקילומטרים הממוצע של נהגים גברים.
סיכון בנהיגה ומעורבות בתאונות
על פי סקירה סטטיסטית מארצות הברית, גברים גורמים לתאונות בשיעור של כמעט 30% יותר מנשים. עם זאת, גברים נוהגים מעל 30% קילומטרים יותר מנשים ועל כן נשים גורמות ליותר תאונות לקילומטר מגברים. מחקרים אחרים טוענים שרק חלק מהשיעור העודף של גברים בתאונות דרכים מוסבר על ידי שעות הנהיגה העודפות שלהם.
גברים לוקחים יותר סיכונים בנהיגה. הם משתמשים בחגורת בטיחות פחות מנשים, עוברים יותר באור צהוב ברמזור ונוהגים במהירות ממוצעת גבוהה יותר.
תרבות, חברה ופסיכולוגיה
מרבית המחקר מההיבט המגדרי בתחום נהיגה, בטיחות בדרכים וסגנון נהיגה אינו בוחן את החוויה האישית, החברתית והתרבותית הקשורה בהתנהלות בכביש של שני המינים.
הגישה הפמיניסטית גורסת שבחברה פטריארכלית שנשלטת על ידי גברים, הבניית תפקידי המגדר של נשים, מושתתת על דרישות חברתיות להיות פסיביות, לא תחרותיות, לא לבטא כעס, לא ליטול סיכונים -אלא להיות עדינות ותלותיות. כתוצאה מכך נהיגה קשורה אצל נשים במודעות, בחשיבה הגיונית, בשמירת ערך החיים ובהפעלת ביקורת עצמית בזמן הנהיגה. לעומת-זאת, לפי המחקרים, גברים נוטים לנהוג באופן מסוכן בשל תפיסת מסוגלות עצמית גבוהה. הם מאמינים שהם בשליטה ורואים בנהיגה מסוכנת אתגר ושחרור מכעסים.
בדומה למנהגים תרבותיים אחרים, כך גם הרגלי-נהיגה ובטיחות בדרכים כוללים מרכיב תרבותי אשר נבחן במחקרים בין השאר על ידי האופן בו רוכשים הנהגים את יכולות הנהיגה שלהם. מעבר למיומנות הנלמדת, המרכיב התרבותי - חברתי קיים בעיקר בהקשר המשפחתי. המשפחה מהווה מודל משמעותי להעברת נורמות חברתיות ובכללן הרגלי נהיגה. הצעירים לומדים להפנים עמדות חברתיות, נורמות, ערכים וציפיות ולהזדהות איתם.
מחקרים שהשוו את נטייתם הבולטת של גברים ליטול סיכונים לעומת נטייה זו אצל נשים, מייחסים את ההבדלים שנמצאו לסטנדרט כפול בהקשר לניטור הורי, המטיל יותר הגבלות על נערות ונשים אך נותן ביטחון יתר לנערים ולגברים. פסיכולוגים התפתחותיים טוענים שההבדלים בין נשים לגברים נובעים מהצורך בשליטה הגברית ההגמונית, שמבוססת על הבניית עליונות והתייחסות לנשים כ"אחרות" של הגברים.
ייתכן שההבדלים בנהיגה נעוצים בתקופות בהן גברים יצאו לצוד ונאלצו לגלות זריזות, יכולת ניווט בשטחים לא מוכרים ונטילת סיכונים. לעומת זאת, תהליך החיברות של נשים כוון לשמירה על קשר – ביניהן ועם ילדיהן – מה שהפך אותן לתקשורתיות יותר ויכול להסביר את העובדה שרוב התאונות של נשים מתרחשות בשל שימוש בטלפון הנייד בזמן הנהיגה.
כיום, נשים רבות מצפות מעצמן ונחשפות לציפייה חברתית הנוגעת יותר מבעבר לתפקוד אחר בנהיגה, אבל עדיין, נהיגה בכלל ונהיגת נשים בפרט אינה מושפעת רק מהניסיון לייצר שוויון בין המינים אלא גם מגורמים אחרים כמו סוציאליזציה וערכים שהושרשו בקרב הנהגים.
סטריאוטיפים ועובדות על נהיגת נשים
במציאות בה גברים ונשים ממלאים תפקידים סטריאוטיפיים, הנהיגה הסטריאוטיפית של הגברים מתאפיינת בהפגנת-ביטחון, במיומנות ובשליטה גבוהה יותר ברכב, בהסתכנות בנהיגה, בחיפוש ריגושים, בתחרותיות, בהפגנת- כוח ויכולת ביצוע ובמאבקי התמקמות על הכביש. בממוצע, הסיכוי לעבור טסט ראשון גבוה לנבחן מהמין הזכרי לעומת נבחנת מהמין הנקבי.
לעומת זאת, החברה משייכת לנשים נוהגות יתר-זהירות עד כדי הססנות וחוסר ביטחון שגובל בסכנה להשתלבותן בתנועה. נשים נחשבות לבעלות מיומנויות נמוכות בנהיגה והן נהגות איטיות יותר. עם זאת הן נתפסות כשקולות ומודעות יותר. אחד הסטריאוטיפים הבולטים הוא הזלזול וחוסר האמון של גברים ביכולתן של נשים לבצע חנייה ומכאן ה"צורך" שלהם לסייע. הנהיגה עשויה להיות מושפעת באופן לא מודע מההתייחסות החברתית הזו. ייתכן ונהגים רבים, נוהגים באופן בו החברה מצפה מהם לנהוג.
מחקרים על נהגים צעירים בישראל ובצה"ל מצאו שנשים מתאפיינות בנטייה פחותה לנהיגה מסוכנת ולהערכה גבוהה יותר של הסיכונים בנהיגה, שנתפסה אצלן כאיום ולא כאתגר. נשים תופסות את הסביבה החברתית שלהן כלא מעודדת נהיגה מסוכנת. עם זאת, בחברה המודרנית, תפקידי מגדר משתנים עם הזמן ותפקידי נשים מתעצבים מחדש: הן ממלאות יותר תפקידים שהיו באופן מסורתי תפקידים גבריים והדבר בא לידי ביטוי גם בהתנהגויות בנהיגה. כדוגמה לכך, בנטילת סיכונים בנהיגה הצטמצמו הפערים בין גברים לנשים, אך עדיין נמצא קשר (שלא נמצא באותו אופן אצל גברים) בין מעורבות בתאונות דרכים לבין מצבי ניתוק וחוסר תשומת לב לסובב בעת נהיגה - נדידת מחשבות (נתק קוגניטיבי). למרות זאת, מעורבותן של נשים בתאונות קשות הכרוכות בנזקים נמוכה בצורה משמעותית מזו של הגברים.
מחקר של קבוצת "קשב" מצביע על שלושה סגנונות נהיגה אצל נשים:
יחס לנשים נוהגות בחברות מסורתיות
בחברות דתיות נהיגת נשים נחשבת כסותרת את ערך הצניעות וחושפת את הנוהגת לביקורת מהסביבה. כתוצאה מכך, הן בחברה החרדית והן בחברה הערבית המסורתית בישראל קיימות הגבלות על נהיגת נשים. מאפייני הנשים החרדיות הנוהגות הם סטטוס משפחתי (רובן נשואות ונוהגות רק באישור הבעל) ונסיבות חיים (מחלה או נכות במשפחה) המעניקים לגיטימציה למתן היתר לנהיגה. יש נשים הנוהגות מתוקף השתייכותן לקבוצות של בעלות תשובה או "חוצניקיות" (עולות חדשות או הנשואות לעולים חדשים) וחיות בשולי הזרם המרכזי החרדי.
הוצאת רישיון נהיגה בקרב נשים חרדיות תובעת לרוב מחירים חברתיים כבדים והטלת סנקציות של פגיעה במעמד המשפחה בקהילה, קושי בשידוך של האישה הנוהגת וילדיה, קושי בקבלת ילדים למוסדות חינוך נחשבים בקהילה (סמינרים או תלמודי תורה) ומניעת תפקידים ועיסוקים מסוימים, למשל הוראה.
חלק מהנשים החרדיות סבורות שהניידות (נהיגה) הייתה יכולה להקל על חייהן, אולם הן חוששות מהמחיר שיאלצו לשלם ומהתחושה שהן עוברות על הנורמות המקובלות בחברה, במיוחד ביחס למעמד בנותיהן הצעירות. עם זאת, נשים נוהגות מתארות חוויה רגשית של העצמה, אינדיבידואליות, עצמאות וכוח.
גם בחברה הערבית המסורתית בכלל, ובישראל בפרט, קיימים הבדלים עצומים בדפוסי הניידות בין נשים לגברים. מדו"ח של הארגון הפמיניסטי הערבי "כייאן" מ-2007 המתייחס לניידות האישה הערבית בישראל, עולה כי הנשים הערביות מודרות הן בתוך חברתן והן כחלק מההדרה הכללית של החברה הערבית בישראל. אף על פי שלחלקן יש רישיונות נהיגה, דפוסי השימוש ברכב המשפחתי נקבעים על ידי הגברים. לכן, אף על פי שיש יותר ויותר נשים ערביות שנוהגות, עדיין אין השימוש ברכב נפוץ אצלן והן תלויות בניידותן בגברים ובתחבורה ציבורית.
פעילים דוגמת הילאל אל-הארית'י ועבדאללה אל-עלמי הובילו שיירות מחאה על מנת להפגין את תמיכתם של גברים ונשים בזכות הנשים לנהוג. מוחמד אל-קתני אפילו נסע לצד מהא, אשתו, על מנת לתמוך בה כשנהגה במכוניתם במהלך הקמפיין נגד האיסור על הנהיגה.
ביטוח רכב לנשים
החלוקה המסורתית של ביטוח רכב נעשית לפי גילאים, לאור הסיכוי הגדול יותר של צעירים לנהוג בצורה מסוכנת ולהיות מעורבים בתאונה. בשנים האחרונות חל שינוי בגישת חברות הביטוח. המציאות הסטטיסטית מוכיחה שנשים נוטות להיות פחות מעורבות בתאונות בכלל ובתאונות קשות בפרט. כתוצאה מכך התשלומים של חברות ביטוח רכב לנשים נמוכים בצורה משמעותית, אפילו עד 35 אחוזים, ביחס לגברים בקבוצות גיל זהות וברקורד נהיגה דומה.
חברות ביטוח הרכב החליטו שכדאי להן להעניק תמריץ לאוכלוסיית הנשים להצטרף אליהן, על ידי חלוקה מגדרית במקום חלוקה לפי גילאים.
מרסלינו פרדינאן
מרסלינו פרדינאן פיליפוס (באינדונזית: Marselino Ferdinan Philipus; נולד ב-9 בספטמבר 2004 בג'קרטה שבאינדונזיה) הוא כדורגלן אינדונזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת דיינזה מליגת המשנה הבלגית ובנבחרת אינדונזיה.
קריירת מועדונים
פרדינאן גדל במחלקת הנוער של פרסבאיה סורבאיה. הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האינדונזית, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-1 בפברואר 2023 חתם פרדינאן על חוזה לעונה וחצי בדיינזה מליגת המשנה הבלגית.
קריירה בינלאומית
ב-27 בינואר 2022 ערך פרדינאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בניצחון 1–4 על נבחרת מזרח טימור במשחק ידידות. ב-14 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–7 על נבחרת נפאל במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2023.
עשוראא
עשוראא (בערבית: عاشوراء, תעתיק מדויק: עאשוראא) הוא היום העשירי בחודש מוחרם, החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי. ליום זה משמעויות שונות בעדות מוסלמיות שונות. בקרב הסונים הוא ידוע כיום של צום שאינו חובה, אולם הוא ביטוי לאדיקות דתית (صيام التطوّع, "ציאם אלתטווע"). הצום נמשך מן הזריחה עד השקיעה. בקרב השיעים הוא ידוע כיום אבל על מותו של האימאם חוסיין בן עלי.
צום עשוראא בראשית האסלאם ובסונה
מסורות מוסלמיות מספרות כי צום עשוראא הוא הצום הראשון שעליו ציווה מוחמד עוד בטרם נקבע צום רמדאן. הקוראן עצמו קובע: "המאמינים, צוויתם על הצום כשם שצוו אלה שקדמו לכם, למען תהיו יראים" (סורת אל-בקרה, פסוק 183). הביטוי "אלה שקדמו לכם" מתייחס לדעת רוב הפרשנים המוסלמים אל היהודים. אחת המסורות המובאות בהקשר זה אומרת:
עבדאללה בן עבאס (בן דודו של מוחמד) מזהה את צום עשוראא עם צום יום הכיפורים ביהדות, ואף מביא מסורת בקשר ליום הכיפורים שאינה מקובלת היום ביהדות, אם כי ייתכן שאמנם הייתה מקובלת בקרב יהודי אל-מדינה במאה השביעית לספירה. אולם עוד במאה התשיעית התחילו חכמי דת מוסלמים אחדים לטעון שיום העאשוראא אינו קשור ליום הכיפור אלא לחג קדום שהיה נפוץ בקרב הערבים לפני האסלאם. הטענה באה על רקע הפולמוס הדתי שהתקיים בין האסלאם ובין היהדות והנצרות. חלק מחכמי הדת הנוצרים והיהודים ראו שהנביא מוחמד הושפע רבות ממצוות דתיות מתוך היהדות. הדעה הזאת נראתה בעיני חכמי דת מוסלמים כפגיעה בלגיטימיות של הדת המוסלמית כדת אלוהית שלא ספגה השפעות של בני אדם. לפיכך, בתקופה הזאת טענו חכמי דת מוסלמים שמצוות הצום קשורה במנהגים דתיים אשר היו קיימים אצל הערבים לפני האסלאם ולדעתם מנהגים אלה היו שרידים מדת אברהם הקדומה. באסלאם נתפס אברהם כנביא מוסלמי שקדם לנביא מוחמד ואשר ייסד את היהדות ואת הנצרות. בהתאם לתפיסה הזאת האסלאם הוא זה שהשפיע על הדתות האחרות ולא להפך. מסורות כאלה יוחסו בפועל לשבט קורייש: לפי מסורת זו, מקשרת עאישה (אשתו השנייה של מוחמד) בין צום עשוראא לבין מסורת שהייתה נהוגה בשבט קורייש. שבט קורייש שעליו נמנה מוחמד מיוחס לישמעאל בן אברהם, ולפיכך נראה כי מסורת זו רומזת לכך ששבט קורייש שמר על מנהגי אברהם אשר הועברו לערבים באמצעות ישמעאל. נראה כי רצונם של המוסלמים לתת ייחוד דתי לדת המוסלמית שנראתה בראשיתה דומה ליהדות, הביאה לקביעת צום הרמדאן כצום חובה (סורת אל-בקרה, פסוק 185) בעוד צום עשוראא, שנקשר בדתו המקורית של אברהם, נותר כצום רשות בלבד.
רצונם של המוסלמים להיבדל מן היהודים ומן הנוצרים בא לידי ביטוי גם במסורת אחרת מפי אבן עבאס. על-פי המסורת הזו אמרו המוסלמים הראשונים למוחמד כי ציוויו לצום בעשוראא גורמת להם להידמות ליהודים ולנוצרים. לפיכך הורה להם כי בשנה הבאה יצומו גם ביום התשיעי של חודש מוחרם, אולם הוא מת בטרם עלה בידו לקיים את דבריו בעצמו. על-פי המסורת שמביא אבן עבאס אמר מוחמד בטרם יצאה נשמתו: "לו נשארתי בחיים הייתי צם גם ביום התשיעי".
בהסתמך על המסורת מפי אבן עבאס, קיימת השקפה מוסלמית הקובעת שלוש דרגות לצום עשוראא: בהקשר זה מכונה היום התשיעי בחודש מוחרם "תאסועאא" (تاسوعاء).
צום עשוראא נהוג כיום רק בקרב מוסלמים סונים אדוקים שרואים בו ביטוי לדבקות בדת. רוב המוסלמים אינם מקיימים אותו. יש מוסלמים הרואים ביום זה הזדמנות לפצות על ביטול חלק מצום רמדאן עקב נסיעה הכרחית או מחלה. מנהג זה ניכר במיוחד אצל נשים, כיוון שבאסלאם ימי המחזור החודשי נחשבים כימים של טומאה שבהם אסור לצום, ולפיכך הן נאלצות לבטל חלק מצום רמדאן לעיתים קרובות. האפשרות לפצות על ביטול צום רמדאן באמצעות צום בימים אחרים נזכרת בקוראן (סורת אל-בקרה, פסוק 185), אולם הקוראן אינו מציין את צום עשוראא דווקא כהזדמנות לכך.
יום עשוראא בשיעה
ביום עשוראא של שנת 61 להג'רה (10 באוקטובר 680) יצא חוסיין, בנו הצעיר של עלי בן אבי טאלב (הח'ליף הרביעי) ונכדו של מוחמד, לתבוע את השלטון באימפריה המוסלמית מידי הח'ליף יזיד בן מועאויה, שתפס את השלטון לאחר מותו של אביו. תומכיו של חוסיין היו השיעים, שסברו שהח'ליפות חייבת להימסר רק לבני משפחתו של מוחמד. חוסיין יצא להתייצב בראש תומכיו בכרבלא ובכופה, אולם תומכי יזיד בן מועאויה שלחו צבא גדול נגדו. צבאו של יזיד השתלט על חוסיין ותומכיו וטבח בו וב-70 איש ממשפחתו של מוחמד.
השיעים מציינים איפוא את יום עשוראא כיום אבל על מותו של חוסיין בכרבלא, מותו של היורש הראוי למוחמד. מנהגי האבל כוללים תהלוכות שבהן קורא הקהל בשמו של חוסיין. יש שיעים שאף מצליפים בעצמם או פוצעים את עצמם עד זוב דם ואף חותכים את גופם בסכין לאות אבל ולאות חרטה על כך שאבותיהם לא מנעו את הטבח בחוסיין. מנהג זה נקרא "תאתביר" (בערבית: تطبير) והוא הפך להיות המנהג המזוהה ביותר עם תהלוכות העשוראא מחוץ לעולם המוסלמי. בקרב חלק מהמאמינים השיעים אף השתרש מנהג לשתף גם את ילדיהם ב"תאתביר" ולחתוך את פניהם, דבר שאף אותו גינו חכמי דת.
אזכור מותו של חוסיין מלווה לעיתים קרובות ב"טבארה" (تبري) - גינויים וחרפות כלפי שושלת בית אומיה שעמה נמנה הח'ליף יזיד בן מעאויה, וכלפי שלושת הח'ליפים שקדמו לעלי, אשר גזלו כביכול את הח'ליפות ממנו. ביטויי האבל של השיעים יצרו תמיד מתיחות בינם לבין הסונים. מתיחות זו גולשת לאלימות בתקופות של עימות פוליטי בין הסונים לשיעים, בפרט במקומות שבהם חיות הקהילות זו בצד זו - בדרום עיראק ובדרום לבנון.
בעת החדשה, לאור המודרניזציה שעברו השיעים, טענו חלק ניכר מחכמי ההלכה השיעים שטקסי ה"תאתביר" אסורים מבחינה דתית וגורמים לפגיעה בתדמיתם של השיעים. למרות התנגדותם של חכמי הדת השיעים לעריכת טקסי אבל שנועדו לפגוע בגופו הפיזי של האדם, הרי מרביתם של השיעים כיום מקפידים לשמור על טקסים אלה, המהווים סמל מבחין מרכזי בין הסונים לבין השיעים. במקומות אחרים ניסו ליזום חכמי הדת חלופות לטקסים האלימים. בלבנון, ניסה חסן נסראללה ליזום מבצע תרומות דם לחולים ופצועים אשר זקוקים למנות דם, לרגל יום העשורא.
יום העשוראא באיראן
הטקס המרכזי ששימש לשחזור מאורעות כרבלא הוא ה"תעזיה" ( تعزية ), שבמסגרתו מומחזים האירועים באמצעות ייצוגים תיאטרליים. במשך השנים מופעי התעזיה ציינו את סבלם של חוסיין ואנשיו ולא התמקדו בהתנהגותו האופוזיציונית או החתרנית. טקסי הזיכרון שידרו עצב, ולקח פוליטי פסיבי של מניעה מהתנגדות לשלטון. נוסע איטלקי שביקר באיראן של המאה ה-17 אף תיעד קריאות שבח לשאה במהלך הטקסים. כך קרה שהאתוס סביב כרבלא היה אחד הגורמים העיקריים לפסיביות הפוליטית השיעית. החל משנות ה-60 של המאה ה-20, במקביל לרפורמות החילון של השאה באיראן, חל שינוי נרטיבי במסגרתו הגישה הפסיבית הוחלפה בגישה אקטיביסטית-מרדנית. קריאה מרדנית שכזו של טקסי העשוראא התרחשה באירועים קדומים יותר (למשל, כשכיתרו הכוחות המלוכניים את העיר תבריז ב-1909), אולם היו אלה יותר אירועים נקודתיים, שלא סחפו את ההמונים מעבר לגבולות הרטוריים והפרפורמטיביים של האתוס סביב אירועי כרבלא. טקסי העשוראא סייעו למאבק האסלאמיסטי באיראן, ושמשו נשק בידי ח'ומייני בקרב על המהפכה של 1979. לאחר המהפכה היו לטקסי העשוראא תפקיד מרכזי בטיפוח תרבות ההקרבה העצמית (אסתשהאד ), לה היה זקוק ח'ומייני בתקופת מלחמת איראן–עיראק.
763
נולדו
הארון א-רשיד (נפטר בשנת 809)
רחוב טירגארטן
רחוב טירגארטן (בגרמנית: Tiergartenstraße) הוא רחוב ברובע טירגארטן במרכז ברלין, בירת גרמניה. הרחוב עובר על ציר מזרח-מערב לאורך הקצה הדרומי של פארק טירגארטן מקמפרפלאץ ורחוב בן-גוריון ליד מרכז סוני וכיכר פוטסדאם במזרח עד לצומת הופיגראלה (Hofjägerallee) וקלינגלהופרשטראסה במערב. בצד הדרומי של הרחוב, הרחוב מצטלב עם (ממזרח למערב) רחוב הרברט פון קאראיאן, רחוב הילדברנד, רחוב הירושימה ורחוב קלרה ויק.
השכונה שולבה בעיר ברלין בשנת 1861, זמן קצר לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, התפתחה לאזור מגורים אמיד ובהמשך - לרובע הדיפלומטי של הבירה.
מראות בולטים
הקמפרפלאץ בקצה המזרחי סימן בעבר את נקודת ההתחלה של שדרת זיגסאלה (Siegesallee, שדרת הניצחון), העוברת צפונה דרך הפארק עד לקוניגספלאץ מול בניין הרייכסטאג. ברחוב טירגארטן מספר 1 נמצא מוזיאון כלי הנגינה ברלין והבניין הסמוך של הפילהרמונית של ברלין מאחוריו, מרכז מרכזי להופעות מוזיקליות.
בפינה המערבית ברחוב טירגארטן 6 נמצא מוזיאון ברלין לאמנות שימושית ולצידו ספריית האמנות בברלין, שתיהן חלק מאשכול קולטורפורום (פורום התרבות) של מוזיאוני ברלין. בצומת עם רחוב שטאופנברג 12 נמצאת שגרירות אוסטריה, שהוקמה בשנת 2001 על פי תוכניות של הנס הוליין. נציגויות דיפלומטיות נוספות בהמשך הרחוב: שגרירויות הודו ודרום אפריקה (מספר 18) וכן איטליה ויפן בפינת רחוב הירושימה, שתיהן מדינות הציר לשעבר. שגרירויותיהן ממוקמות בבניינים עצומים משנת 1941/42 ששוחזרו לאחר מלחמת העולם השנייה. מספר שגרירויות אחרות ממוקמות לאורך רחובות סמוכים. בקצה המערבי של רחוב טירגארטן נמצאים הגימנסיה הישועית קניזיוס-קולג' בבניין מס' 30, בו שכנה בעבר נציגות קרופ, שגרירות ערב הסעודית ומשרדי קרן קונרד אדנאואר. בפינת רחוב קלינגלהופר נמצא תבליט המתאר את קונרד אדנאואר ושרל דה גול לוחצים ידיים, כסמל לתפקידם בהתגברות על הסכסוך הצרפתי-גרמני בן מאות השנים והנחת היסודות לידידות צרפת-גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בצד הצפוני של רחוב טירגארטן, מערבית לרחוב שטאופנברג, נמצא פסל ישיבה גדול של המלחין ריכרד וגנר בפארק טירגארטן. חופה מזכוכית הוקמה מעל הפסל כדי להגן עליו מפני היסודות.
רחוב טירגארטן 4
מסוף האוטובוסים בפינת רחוב הרברט פון קאראיאן היה בעבר אתר הווילה ברחוב טירגארטן 4, המטה של תוכנית "המתת החסד" הנאצית (רצח המוני של אנשים עם מוגבלויות ואחרים), שם הקוד אקציה T4 התייחס לכתובת זו. הבניין שהיה המטה של תוכנית זו אינו קיים עוד, ואנדרטה מאת ריצ'רד סרה ולוח שהונח על המדרכה מציינים את 200,000 הקורבנות - מספרם לפי ההערכה.
ב-1 בספטמבר 2014 הונצחו קורבנות ההרג הרפואי הישיר על ידי הנאצים באנדרטה באורך 24 מטר של קיר זכוכית בגוון כחול. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים אורסולה וילמס והיינץ הלמן והאמן ניקולאוס קוליוסיס.
ישיבת באר יעקב
ישיבת באר יעקב היא ישיבה חרדית בבאר יעקב שהונהגה במשך שנים רבות על ידי הרב משה שמואל שפירא, שכיהן כראש הישיבה, והרב שלמה וולבה שכיהן כמשגיח רוחני. כיום ראש הישיבה הוא הרב דוד יצחק שפירא, ומשגיח הישיבה הוא הרב משה דוד לפקוביץ.
מגידי השיעורים הם הרב שמעון שפירא, הרב יהודה אריה קסטנר, הרב דוד מונק, הרב יעקב זלושינסקי, הרב אבנר שפרלינג והרב יהושע דבורץ. שיטת הלימוד בישיבה מבוססת על דרכו של הרב משה שמואל שפירא, תלמידו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק.
היסטוריה
תנועת עזרא ביקשה להקים ישיבה לבוגרי התנועה מחוץ לירושלים ולצורך כך קיבלה תרומה של בית אריזה ישן בבאר יעקב ששימש כפנימייה. בהמלצת החזון איש מונה לראשות הישיבה הרב אפרים בורודיאנסקי, ולמשגיח מונה הרב שלמה וולבה. לאחר כחודש ביקש הרב בורודיאנסקי להשתחרר מתפקיד ראש הישיבה, ובמקומו המליץ החזון איש על מינוי הרב משה שמואל שפירא. לאחר כשנה נפרדה הישיבה מתנועת עזרא בהסכמת שני הצדדים. הלימודים התקיימו בבית הכנסת של באר יעקב. באותה עת היו בישיבה כעשרה תלמידים. בשנת 1953 הוקמו מבנים טרומיים עבור פנימייה וחדר אוכל, על קרקע שחלקה נתרם לישיבה וחלקה הוקצה לישיבה על ידי המועצה המקומית. בשנת 1955 הוקם עבור הישיבה בית מדרש שנתרם על ידי סר יצחק וולפסון מקנדה, ולאחר מכן הוקמו שני בתים עבור ראש הישיבה והמשגיח. בליל יום כיפור תשי"ט עלה אחד ממבני הפנימייה באש. בעשר השנים הראשונות של הישיבה שימש הרב שפירא גם כרב המקומי של באר יעקב, אולם כשגדלה הישיבה הוא פרש מהתפקיד כדי להקדיש לה את זמנו.
בי"ב בכסלו תשכ"ה (17 בנובמבר 1964) חנכה הישיבה את המבנה החדש שלה בנוכחות הרב הראשי לישראל הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב יוסף שלמה כהנמן, הרב יחזקאל אברמסקי, שר הדתות זרח ורהפטיג ועוד. בעת חנוכת המבנה החדש למדו בישיבה כתשעים תלמידים, כשני שלישים מהם ישראלים. תלמידי חוץ לארץ נדרשו להגיע לאחר פרק זמן מינימלי בישיבה בארצות מוצאם.
בכל שבת התקיימה שיחת מוסר על ידי המשגיח הרב וולבה. הישיבה התייחדה בכך שהשיעורים בה התקיימו בעברית ולא ביידיש, על מנת לאפשר לבני עדות המזרח ללמוד בה.
לאחר ההתרחבות למבנה החדש, פתחה הישיבה ישיבה קטנה לצדה.
בין השנים תש"י-תש"ס הוציאה הישיבה ביטאון תורני בשם "הבאר" אשר הכיל דברי תורה של רבני הישיבה ותלמידיה ושימש גם לגיוס תרומות.
ב-1982 (תשמ"ב) עזב הרב וולבה את ישיבת באר יעקב ועבר לירושלים.
בתחילת שנות התשעים עברה הישיבה לירושלים, עקב גורל הגר"א שערך הרב שפירא. כעבור עשר שנים שבה הישיבה למבניה המקוריים בבאר יעקב.
אריה דרעי עבר את תהליך השיקום שלו בישיבה בשנת 2001.
בתחילת זמן אלול ה'תש"ע פרש הרב אריה שפירא, שהיה ר"מ בישיבה, בתיאום עם אביו הרב דוד יצחק, והקים עם דודו, הרב נפתלי צבי יהודה שפירא, את ישיבת שערי שמועות במושב בית חלקיה. בגרעין המייסד של הישיבה החדשה היו כ-20 מתלמידי ישיבת באר יעקב.
פינמרק
ב-1 בינואר 2020 הוא מוזג עם המחוז הסמוך טרומס ויצר את מחוז טרומס ופינמרק החדש. ב-15.6.2022 התקבלה החלטה בפרלמנט הנורווגי לבטל את איחוד טרומס ופינמרק. המחוזות יופרדו שוב ב-1.1.2024.
היסטוריה
אנשים גרים בפינמרק לפחות 10,000 שנים. גורלם של תרבויות ראשונות אלה אינו ידוע. שלוש קבוצות אתניות הן בעלות היסטוריה ארוכה בפינמרק: העם הסמי, העם הנורווגי ועם הקוונים. מתוכם, ככל הנראה הסאמים היו האנשים הראשונים שחקרו את פינמרק.
הסאמים
הסאמים הם בני הילידים של פינמרק, אך הנורווגים חיו מאות שנים בחלקים החיצוניים של האיים, שם היוו את הרוב. העם הסאמי מהווה את הרוב בחלקים הפנימיים של פינמרק, ואילו אזורי הפיורד היו מעורבים אתנית במשך זמן רב. זהו המצב גם בתחילת המאה ה-21.
הסאמים היו במשך שנים רבות קורבנות של מדיניות הנורווגיזציה, שבעצם הייתה ניסיון של הממשלה להפוך אותם ל"נורווגים אמיתיים" ולנטוש את אורח חייהם ואת הדת הסאמית, שנתפסו על ידי השלטון כנחותים. כתוצאה מכך, הסאמים החיים על החוף ובפיורדים איבדו בהדרגה חלק ניכר מתרבותם ולעיתים קרובות חשו בושה במורשתם הסאמית. הסאמים באזורים הפנים יבשתיים הצליחו לשמר יותר מתרבותם. בשנות השבעים החלה הוראת השפה הסאמית בבתי הספר ותחושת תודעה חדשה החלה לצמוח בקרב הסאמים; כיום רובם גאים ברקע ובתרבות שלהם.
בעיצומה של התעוררות זו (1979) החליטה ממשלת נורווגיה להקים סכר באלטה כדי לייצר אנרגיה מימית, מה שעורר הרבה סאמים ושאינם סאמים להפגנות ולאי ציות אזרחי (אלטסקן). בסופו של דבר, הסכר הוקם בקנה מידה קטן בהרבה מכפי שהתוכנן במקור והתרבות הסאמית עמדה על סדר יומה של הממשלה. הפרלמנט הסאמי (סאמדיגי) נוסד בקאראשוק בשנת 1989.
הסמל
הסמל הוא שחור עם מגדל טירה בצבע זהב, שתואר טכנית כ"סאבל, טירה חד-מגדלתית אור ". העיצוב הוא משנת 1967 ומציג את מבצר ורדהוס הישן בגבול המזרחי עם רוסיה.
גאוגרפיה
פינמרק הוא המחוז הצפוני והמזרחי ביותר בנורווגיה (סוואלברד אינו נחשב למחוז). לפי אזור, פינמרק היא המחוז הגדול ביותר בנורווגיה, אפילו גדול יותר מהמדינה השכנה דנמרק. עם זאת, עם אוכלוסייה של כ-75,000 תושבים, הוא גם המאוכלס הכי פחות מבין כל המחוזות הנורווגיים. לפינמרק יש קו חוף כולל של 6,844 ק"מ (4,253 מייל), כולל 3,155 ק"מ (1,960 מייל) קו חוף באיים. כמעט 12,300 איש או 16.6 אחוז מאוכלוסיית המחוז בשנת 2000 התגוררו בחגורת 100 מטר לאורך קו החוף.
הטבע משתנה מאזורי חוף צחיחים הפונים לים בארנטס, לאזורי פיורדים מוגנים יותר ועמקי נחלים עם גלים וצמחיית עצים. כמחצית מהמחוז נמצאת מעל קו העצים, וחלקים גדולים מהמחצית השנייה מכוסה ליבנה פלומה קטנה.
האזורים השופעים ביותר הם אזור אלטה ועמקי הטאנה, ובמזרח נמצא אזור השפלה בעמק פסוויק שבסור-וורנגר, שם נחשב אורן ואור אשוחית סיבירי לחלק מצמחיית הטייגה הרוסית. עמק זה הוא בעל הצפיפות הגבוהה ביותר של דובי חום בנורווגיה, והוא המיקום היחיד במדינה עם אוכלוסיית חולדות מושק. שונרים ואיילים נפוצים בחלקים גדולים של פינמרק, אך נדירים על החוף.
החלקים הפנימיים של המחוז הם חלק ממישור פינמארסווידה הגדול, עם גובה של 300 עד 400 מ' (980 עד 1,310 רגל), עם אגמים רבים ועמקי נהרות. הרמה מפורסמת בזכות עשרות אלפי האיילים שבבעלות הסאמים ונחילי יתושים באמצע הקיץ. פינמרקסווידה מהווה 36% משטח המחוז. הפארק הלאומי Stabbursdalen מבטיח הגנה על יער האורנים הצפוני ביותר בעולם.
נהר התנא, המגדיר בחלקו את הגבול עם פינלנד, מניב את היקף הדגה של הסלמון הרב ביותר מכל הנהרות באירופה, ונרשם בו שיא עולמי במשקל בסלמון אטלנטי, 36 ק"ג. במזרח, פסוויקלבה מגדירה את הגבול עם רוסיה.
אקלים
במישור, בחלק הפנימי של המחוז יש אקלים יבשתי עם טמפרטורות החורף הקרות ביותר בנורווגיה: הטמפרטורה הקרה ביותר שנרשמה אי פעם הייתה -51.4 מעלות צלזיוס בקראשוק ב-1 בינואר 1886. המשקעים השנתיים הממוצעים הם רק 366 מילימטרים (14.4 אינץ').
זוהר הקוטב
פינמרק ממוקמת באזור זוהר הקוטב, ובגלל האקלים היבש עם שמים בהירים תכופים, נבחרה עיריית אלטה מוקדם כמיקום לחקר תופעת האור המוזרה הזו. מסיבה זו אלטה מכונה לעיתים "עיר הזוהר הצפוני".
כלכלה
בדרך כלל דיג היה הדרך החשובה ביותר לחיות לאורך החוף, שם מתגוררת רוב האוכלוסייה הנורווגית. סרטן המלך האדום, במקור מצפון האוקיינוס השקט אך הובא ליים ברנץ על ידי הרוסים, פלש ממזרח וכעת הוא מנוצל מסחרית (במיוחד בוואראנגר פיורד). כדי למנוע מהסרטן להתפשט יותר מדי דרומה, דייג הסרטנים מערבית לנורדקאפ אינו מוסדר לחלוטין.
תעשיית הצפחות באלטה ידועה ונמכרה ללקוחות עד יפן.
בשנים האחרונות התיירות גדלה בחשיבותה, כאשר הכף הצפוני (בנורדקאפ) והעיירות אלטה והמרפסט הם היעדים החשובים ביותר.
ישנם אחד-עשר שדות תעופה בפינמרק, אך רק לשדה התעופה אלטה, נמל התעופה לקסלב-בנאק ונמל התעופה קירקנס-הייבוקטמון יש טיסות ישירות לאוסלו. בנוסף, שדה התעופה לקסלב-בנאק בפורסנגר משמש לאימונים על ידי חיל האוויר המלכותי הנורווגי ובני ברית נוספים של נאט"ו, בשילוב עם מטח הירי הסמוך להלקווארה, המאפשר תרגול בתחמושת מונחית מדויקת.
העיירה האמרפסט חוותה פריחה כלכלית כתוצאה מהקמתו של אתר LNG היבשתי הגדול באי מלקויה, שמקבל גז טבעי משדה הגז התת-ימי של סנוהוויט. שדה נפט חדש התגלה בשנת 2009 רק 45 ק"מ מהחוף, קרוב לשדה סנוהוויט.
קיימת אופטימיות בחלק המזרחי של המחוז, מכיוון שפעילות הנפט ההולכת וגדלה בים ברנץ צפויה לייצר גם פעילות כלכלית מוגברת ביבשה.
מנהל
העיירה ואדסו הייתה המרכז הניהולי של מחוז פינמרק, אם כי באלטה היו האוכלוסייה הגדולה ביותר. עיריית מחוז פינמרק הייתה הגוף השולט במחוז. המחוז חולק בדרך כלל לשני מחוזות: מערב-פינמרק (וסט-פינמרק) ומזרח-פינמרק (אוסט-פינמרק).
הממשלה הלאומית מנהלת את רשות הבריאות האזורית בצפון נורווגיה, המחזיקה ומפעילה שני בתי חולים בפינמרק, הממוקמים בקירקנס ובהמרפסט.
נפות
בפינמרק היו 19 נפות:
דמוגרפיה
תרבות קומסה הישנה מתקופת האבן קשה מאוד להתייחס לאנשים החיים בפינמרק כיום. ישנם ממצאים המצביעים על כך שהעם הסמי היה שם זמן רב, אך כמה זמן בדיוק לא ברור, ישנם חוקרים שטוענים 8000 שנה ואילו אחרים רק 2500 שנה. מאז המאה העשירית, אזורי החוף אוכלסו ונורווגים אתניים ביקרו בהם, ופינמרק הפכה לחלק מהממלכה.
Sebi
Sebi (בעברית: לעצמך) הוא שיר בסלובנית שנכתב, הולחן ובוצע על ידי זאלה קראל וגשפר שנטל. השיר ייצג את סלובניה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הסלובני - EMA 2019.
סטיבן בריאן פאנל
סטיבן בריאן פאנל (באנגלית: Steven Brian Pennell; 22 בנובמבר 1957 – 14 במרץ 1992), הידוע גם בכינוי: הרוצח של כביש 40, היה הרוצח סדרתי היחיד שפעל במדינת דלאוור. הוא הורשע ברצח של ארבע נשים במחוז ניו קאסל שבמדינת דלאוור ונחשד ברצח אשה נוספת. רוב קורבנותיו נלקחו מאזור העיר בר שליד כביש 40.
שירלי אנה אליס
הנרצחת הראשונה הייתה שירלי אנה אליס, צעירה בת 23 הלומדת בבית ספר לאחיות. ב-29 בנובמבר 1987 היא יצאה מבית החולים וילמינגטון, בו עזרה לחולה איידס בסביבות השעה 18:00 אחר-הצהריים, ועלתה על טרמפ בכביש 40 בדרך לביתה. גופתה נמצאה מושלכת בצד הדרך בשעה 21:25 בידי שני נערים. הגופה נמצאה בעירום חלקי, רגליה היו פשוקות, על הידיים והרגליים נמצאו סימני קשירה על ידי סרט הדבקה. לא נמצאו סימנים לתקיפה מינית, אך על הגופה נמצאו סימני התעללות קשה ומתוצאות הנתיחה מסתבר כי הרוצח כרך חוט על צווארה של אליס וחבט בראשה עם פטיש עוד לפני מותה.
קת'רין דימארו
הנרצחת השנייה הייתה קת'רין דימארו, גרושה בת 31 שעסקה בזנות. ב-28 ביוני 1988, כשבעה חודשים אחרי הרצח הראשון, בסביבות השעה 23:30, היא נראתה הולכת לאורך כביש 40, כשלא ברור האם היא עבדה בזנות באותו לילה.
בשעה 6:25 בבוקר פועלי בניין מצאו את גופתה העירומה מושלכת באתר בנייה. פרקי ידיה לרגליה היו קשורים, פיה היה סתום עם סרט הדבקה, לא נמצאו סימנים לתקיפה מינית והיא נרצחה כמו אליס במכות פטיש ובחנק מחוט, אך בשונה מהרצח הראשון - גופתה של דימארו הייתה מכוסה כולה בסיבים כחולים.
כח שיטור מיוחד בשילוב יחידת הפרופיילרים של ה-FBI הגיעו למסקנה כי מדובר ברוצח סדרתי הפועל בסמיכות לכביש 40. שוטרות וסוכנות פדרליות התחפשו לזונות וניסו לדלות מידע, וכח המשימה כלל למעלה מ-60 אנשים שהוקדשו למרדף אחר הרוצח, אך הם לא מצאו כלום.
מרגרט לין פינר
ב-22 באוגוסט 1988 נעלמה מרגרט לין פינר, צעירה בת 27 שעסקה בזנות. מספר עדי ראייה ראו אותה עולה לפורד מסחרית כחולה הנהוגה בידי זכר לבן סמוך לכביש 13.
כשלושה חודשים לאחר מכן נמצאה גופתה מושלכת על יד תעלת "צ'ספיק–דלאוור". הגופה הייתה רקובה במצב שלא איפשר לקבוע את סיבת המוות.
חשדות ראשוניים
ב-14 בספטמבר 1988 שוטטה רֶנֶה טאשנר, שוטרת סמויה המחופשת לזונה, לאורך כביש 40, בניסיון ללכוד את הרוצח.
לאחר שחלפו על פניה כמה כלי רכב, היא הבחינה בפורד מסחרית כחולה שחלפה על פניה 7 פעמים בתוך 20 דקות. היא הלכה לאזור מבודד יותר, והרכב עצר לידה. הנהג היה לבן וטשנר שמה לב שאת הרצפה מכסה שטיח כחול. הנהג היה עצבני, התקשה להביט לה בעיניים ולפתח שיחה והציע לה להיכנס לרכב. היא סירבה בטענה שהיא עייפה, אבל הספיקה לתלוש כמה סיבים מן השטיח הכחול ולרשום את מספר לוחית הרישוי של הרכב.
בבדיקת מספר לוחיות הרישוי התברר כי הרכב שייך לסטיבן בריאן פאנל, חשמלאי מדלאוור בן 31, נשוי ואב לשתיים, ללא עבר פלילי.
מישל גורדון
ב-16 בספטמבר 1988 נעלמה מישל גורדון, צעירה בת 22 הידועה העוסקת בזנות לאורך כביש 40. עדים ראו אותה נכנסת לפורד מסחרית כחולה, שזוהתה כרכבו של פאנל.
ב-20 בספטמבר נמצאה גופתה מושלכת על סלעים באזור תעלת "צ'ספיק–דלאוור". בנתיחה שלאחר המוות התברר כי היא הייתה מסוממת מקוקאין. הקוקאין גרם לכך שליבה הפסיק לפעום ברגע שהחלו העינויים.
קת'לין מאייר
ב-23 בספטמבר 1988 נעלמה קת'לין מאייר, בת 26, תושבת חוות ברוקמונט. שוטר ראה אותה עולה על פורד מסחרית כחולה בכביש 40, בשעה 21:30. הוא הספיק לרשום את לוחית הזיהוי, שהתבררה כשייכת לרכבו של פאנל. גופתה לא נמצאה מעולם.
לכידתו
התובע הכללי של דלוואר, צ'ארלס אורלי, אישר צו חיפוש משטרתי בטנדר של פאנל, כשבמקביל המשטרה דואגת למעצרו על עבירה אחרת, כדי שלא יראה ויחשוד.
בחיפוש ברכבו נמצאו סיבים תואמים לאלו שהיו על הקורבנות, דם, שער וסרט הדבקה מאותו סוג שהרוצח השתמש על קת'רין דימארו, הנרצחת השנייה.
ברכב נמצאה גם "ערכת עינויים", שכללה צבת, שוט, אזיקים, מחטים, סכינים ורסן.
הוא נעצר ב-29 בנובמבר 1988, שנה אחרי שרצח את הקרבן הראשון, והואשם ברצח שלוש נשים – אליס, דימארו וגורדון. הוא החליט לשמור על זכות השתיקה.
המשפט
בתחילת המשפט טען סנגורו של פאנל כי הסיבים הראשוניים שהשיגה השוטרת רנה טאשנר הושגו בצורה לא חוקית, משום שלקחה זאת ממכוניתו. השופט ריצ'רד גבליין דחה טענות אלו ואמר כי השטיח היה גלוי לעיניה של טאשנר ברגע שפתח פאנל את הרכב, ולכן הראיה מאותם סיבים חוקית.
ברגע שאושרה ראיית הסיבים, הוכח שהיו עליהם שאריות של DNA השייכות לפאנל. היה זה המשפט הראשון בארצות הברית שבו נעשה שימוש בראיית DNA כראיה משפטית מוחלטת. השופט גבליין נאלץ לקבוע תקדים משפטי ולהאזין לדעת המומחים והמדענים שסייעו באימות ראיות ה-DNA.
עם זאת, הראייה החזקה ביותר נגד פאנל הייתה עדותו של עורך דינו, שהחליט להפסיק לייצג אותו עקב הדברים ששמע. הוא העיד שפאנל סיפר לו איך הוא אסף את קת'רין דימארו, שילם לה בשביל לקיים יחסי מין ורצח אותה. הוא הוסיף שפאנל לא הראה שום חרטה על מעשיו, ודיבר על מעשה הרצח ללא רגשות. עדות זאת גרמה לזעזוע רב בקרב חבר המושבעים.
המושבעים עיינו ודנו בראיות במשך שמונה ימים, מה שגרם לדיון להפוך לארוך ביותר בתולדות ההיסטוריה המשפטית של מדינת דלוואר.
פסק דין ראשון
ב-23 בנובמבר 1989 הגיע חבר המושבעים להחלטה והרשיע את פאנל ברציחת קת'רין דימארו ואנה שירלי אליס, אך זיכה אותו מחוסר ראיות ברציחת מישל גורדון. חבר המושבעים גם החליט שלא להמליץ על עונש מוות, אלא על שני מאסרי עולם.
זמן קצר לאחר ההחלטה נשלח זר פרחים למשרד פרקליטי התביעה, ועליו פתק: "גרמתם לנו להרגיש שוב בני אדם, מנשות כביש 40".
עורך דינו של פאנל הגיש ערעור על החלטת בית המשפט בטענה חוזרת כי ראיית הסיבים אינה חוקית. בית המשפט פסל את הערעור, ועל סמך ראיות חדשות בתיק הרשיע את פאנל גם ברציחת מישל גורדון וקת'לין מאייר. בשלב זה פיטר פאנל את עורך דינו וביקש לייצג את עצמו, ובית המשפט אישר לו זאת.
בצעד מפתיע, פאנל הודיע בבית המשפט כי הוא מבקש שיגזר עליו עונש מוות. הוא טען שכל החוקה מתחילה מספר התנ"ך, וברגע שבית המשפט מצא שני עדים המעידים על אשמתו, מגיע לו עונש מוות על פי חוקי התנ"ך. הוא ציטט שני פסוקים מהתנ"ך כדי להבהיר את עמדתו: "שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ כִּי בְּצֶלֶם אֱלֹהִים עָשָׂה אֶת הָאָדָם", ו"כָּל מַכֵּה נֶפֶשׁ לְפִי עֵדִים יִרְצַח אֶת הָרֹצֵחַ וְעֵד אֶחָד לֹא יַעֲנֶה בְנֶפֶשׁ לָמוּת".
פסק דין שני
בליל כל הקדושים, ה-31 באוקטובר 1991, גזר בית המשפט על פאנל עונש מוות. על פי החוקה של מדינת דלוואר, כל פסק דין של עונש מוות מחייב דיון נוסף בבית המשפט העליון של המדינה, וב-11 בפברואר 1992 הופיע פאנל בפניהם ודרש מהם לגזור עליו עונש מוות. פאנל היה היחיד בהיסטוריה המשפטית של מדינת דלוואר שייצג את עצמו בפני בית המשפט העליון, והיחיד שביקש לגזור על עצמו עונש מוות.
עם זאת, פאנל לא הודה בשום מעשה רצח, ודיבר על כל הפשעים בגוף שלישי, כשהוא דורש מבית המשפט לגזור על הרוצח עונש מוות, כיוון שלטענתו ניכר היה שהרוצח נהנה ממעשה הרצח בכך שהוא לא הפסיק אחרי מעשה הרצח הראשון, אלא רצח שוב ושוב.
סגן היועץ המשפטי של מדינת דלוואר התנגד לפסק עונש מוות, אך השופטים נותרו ללא שום שאלה לאחר דבריו של פאנל, וגזרו עליו עונש מוות. ההוצאה להורג נקבעה ל-14 במרץ 1992.
ערעורים
שני אנשים הגישו ערעורים על הוצאתו להורג של פאנל, אך נדחו פה אחד על ידי בית המשפט.
אמנם, לאחר מכן הגישה אשתו של פאנל, וורה קתרין פאנל, ערעור על החלטת בית המשפט העליון. היא ביקשה עזרה מהסניף המקומי של "אגודת האזרחים האמריקאית לזכויות האזרח", ופרופסור למשפטים שהיה חלק ממועצת המנהלים של האגודה החליט לצאת לעזרתה.
הוא טען בערעורו כי פאנל לא שפוי, ואין ביכולתו להבין את מלוא חומרת ההאשמות העומדות נגדו, ולכן יש לפתוח את המשפט מחדש ולא לאפשר לפאנל לייצג את עצמו. בית המשפט דחה את הערעור פה אחד.
ההוצאה להורג
לפני ההוצאה להורג ניסו מספר רב של עיתונאים לבקש מפאנל להתראיין אצלם, וקיוו לחשוף את מיקום גופתה של קת'לין מאייר, שלא נמצאה. פאנל סירב לכולם, אך סמוך למועד הוצאתו להורג הסכים להתראיין לעיתון אחד, וביקש מעורך דינו לשבת לצידו במהלך הראיון. במהלך הריאיון לא חשף פאנל שום מידע חדש, ולא גילה את מיקום גופתה של מאייר.
ב-14 במרץ 1992, בשעה 9:49 בבוקר, הוצא פאנל להורג על ידי זריקת רעל, והיה לאדם הראשון שהוצא להורג במדינת דלאוור מזה 46 שנים, ולאדם ה-165 שהוצא להורג בארצות הברית מאז הוחזר עונש המוות לחוק על ידי בית המשפט בשנת 1976.
יתום (פירושונים)
{{פירושונים|
אמיר פרישר גוטמן
אמיר פרישר גוטמן (לשעבר אמיר פיי גוטמן; 25 באפריל 1976 – 23 ביולי 2017) היה זמר, מוזיקאי, כוריאוגרף, רקדן, שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם אמיר פייגר בקריית חיים לזוג הורים שעלו מרומניה. כאשר התגרשו הוריו, הוא קיצר את שם משפחתו המקורי ל"פיי" והוסיף לו את שם המשפחה של סבו מצד אמו, "גוטמן", משום שרבים ממשפחה זו נספו בשואה.
פיי גוטמן התחיל את דרכו כעיתונאי צעיר במקומון ערי המפרץ וכדוגמן. הוא למד בתיכון עירוני מקיף קריית חיים. לאחר שירות בצה"ל הצטרף לצוות בידור במלונות אילת.
לאחר התפרקות הלהקה
בקיץ 2004 הופיע במופע "מסע בן כוכבים" של רשת מלונות פתאל באילת.
לאחר פירוק הלהקה הוציא פיי גוטמן אלבום בכורה בשם "מנטרה".
במאי 2007 הוציא את אלבומו השני, "דבש בכוורות", ממנו יצאו הסינגלים "מרגיש", "נס", "יום אחרון", "האור שבקצה הבמה" ו"אני רוצה עוד". בשנת 2007 השתתף במופע "פסטיגל על הזמן" עם השיר "אל תוותר", והגיע למקום הראשון בתחרות באותה שנה.
באוגוסט 2008 הוזמן להופיע באחת המסיבות המרכזיות שלאחר מצעד הגאווה באמסטרדם, בה ביצע את השיר "Once again" שכתב והפיק ביחד עם יואב ארנון, מול קהל של כ-100,000 צופים. בספטמבר 2008 הנחה את חגיגות 125 שנה לעיר נס ציונה.
במאי 2009 הוציא לאור את הסינגל "סיבה מספיק טובה".
בנוסף, באותה שנה כתב והלחין את השיר "מטרה מספר אחת" ב"תנו ברגליים - קונג פו פסטיגל" שבוצע על ידי עדי הימלבלוי ואגם רודברג וזכה במקום הראשון.
בשנת 2010 השתתף במופע "לילה מטורף בפסטיגל" עם שיר שכתב והלחין "לנצח נשאר" עם נועה ברנר. באותו מופע כתב יחד עם ניר ממון והלחין בעצמו שני שירים נוספים – "נגמרו לי המילים" עבור רוני דלומי, שהגיע למקום השני, ו"שיר אהבה צרפתי" של טל מוסרי ורוני דואני, שזכה במקום הראשון. בפברואר 2010 הוציא לאור את הסינגל השני "בנים בנות". באוגוסט 2010 הוזמן להופיע יחד עם המשלחת הישראלית בניצוחו של הדי ג'יי יואב ארנון במופע המרכזי של האולימפיאדה הגאה שנערכה באותה שנה בעיר קלן שבגרמניה. פיי גוטמן וחברי המשלחת הופיעו מול עשרות אלפי אנשים שהשתתפו באולימפיאדה הגאה.
בשנת 2011 כתב את השיר "הילדים של העתיד" שבוצע על ידי אליאנה תדהר ותובל שפיר, הוצג במופע "I פסטיגל" וזכה במקום הראשון.
בשנת 2012 אליאנה תדהר התמודדה במופע "Spy פסטיגל" עם השיר "אהבה גדולה" שנכתב על ידי פיי גוטמן וניר ממון, וזכה במקום הראשון בפסטיגל של אותה שנה.
כבמאי וכוריאוגרף
לאורך השנים פיי גוטמן השתתף בפרויקטים ובהפקות מאחורי הקלעים, השתתף בכוריאוגרפיה של להקת "חמסה", עבד על הבימוי בהופעתו של דוד ד'אור באירוויזיון 2004 וביים את המופע "גא גא אף.אם". כמו כן ביים וידאו קליפ לשירה של הזמרת מירי מסיקה "הוא" מתוך אלבומה "שלום לאמונות".
במרץ 2008 שימש כעוזר במאי של הגרסה הישראלית של המחזמר "היי סקול מיוזיקל". פיי גוטמן הנחה את התוכנית מאחורי הקלעים, וליווה את השחקנים ואת צוות ההפקה במהלך העבודה וההכנות.
בפברואר 2009 עלה על הבמות המחזמר "על גגות ת"א" שביים פיי גוטמן ללהקת צופי תל אביב יחד עם נועה ברנר. באוגוסט אותה שנה ביים גרסה חדשה להצגת הילדים "ספר הג'ונגל" אשר עלתה לבמות בתחילת חודש אוקטובר באותה שנה. שימש כבמאי והכוריאוגרף של להקת "אשת חיל".
בפברואר 2010 עלה על הבמות המחזמר "ריאליטי" שביים ל"להקת צופי תל אביב" יחד עם נועה ברנר. בקיץ 2010 ביים מופעים נוספים לילדים: המופע "הרפתקאות נמו בים האדום" לרשת מלונות פתאל באילת, הצגת ילדים על-פי סיפור "הנסיכה והצפרדע" שכתבה נועה ברנר, ואת מופע עיר ערוץ הילדים לשנת 2010, וכן שימש כבמאי בהצגת הילדים "כוכב המשאלות", בהשתתפותו של יובל המבולבל, ההצגה עלתה לבמות בתחילת חודש אוקטובר 2010.
בחנוכה 2011 שימש כעוזר במאי לצידו של חנוך רוזן במופע הפסטיגל "i פסטיגל". בקיץ אותה שנה ביים את מופע הקיץ של גן החיות הספארי שנקרא "סימבה מלך הספארי", אותו כתבה נועה ברנר, בכיכובם של יהודה נהרי, טוביה צפיר, שי ורועי, מירב פלדמן וצחי נוי.
בחנוכה 2012 שימש שוב כבמאי משנה במופע "SPY פסטיגל" לצידו של חנוך רוזן. באותה שנה ביים את המופע הבימתי המבוסס על קלטת הילדים "מותק של יום הולדת עם שי ורועי", ובהמשך ביים את מופע הקיץ "הרפתקאות נמו" בכיכובם של יאנה יוסף, אילנית לוי ואריה מוסקונה.
בטלוויזיה
במהלך השנים השתתף פיי גוטמן במספר תוכניות בטלוויזיה בישראל, הוא הנחה את "זאפ לראשון" בערוץ הראשון ואת "אבק כוכבים" בערוץ 10.
במרץ 2009 השתתף בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP". עם השתתפותו בתוכנית זו הפך בעיני רבים לדמות ציבורית להט"בית מייצגת, דבר שהתבטא הן ביכולתו לעמוד באותה תוכנית לאורך זמן מול אחרים המתנגדים להומוסקסואליות, והן בפגישה לעיני המצלמות עם בן זוגו, ינאי פרישר.
בנוסף ב-2009 הנחה יחד עם ימית סול תוכנית בערוץ 24 במסגרת פרויקט בחירת פסקול העשור של הערוץ בשיתוף תחנת הרדיו גלגלצ, וכן שימש כשופט בעונה החמישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים".
במרץ 2010 שפט בפאנל השופטים בתחרות מלכת היופי. באותה שנה השתתף בעונה השנייה של הסדרה "חצויה".
בשנת 2013 החלה בערוץ הילדים הקרנתה של תוכנית המציאות "פרויקט הלהקה" שבמסגרתה פיי גוטמן וצוות מוזיקאים שונים בוחרים וממיינים כישרונות בתחומי השירה והריקוד על מנת להרכיב להקה חדשה. פיי גוטמן משמש גם כמנהלה האמנותי של הלהקה.
במהלך 2016 הצטלם לעונה ה-8 של תוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים" שעלתה ב-HOT ב-2017 לאחר מותו. עקב כך, עונה זו של התכנית הוקדשה לזכרו.
בתיאטרון
פיי גוטמן השתתף במספר מחזות זמר, בהם "הברווזון המכוער" (2000-2001), "עמי ותמי" (2001-2002), "ספיד וגלגלי הקסם" (2003), "פיטר פן" (2004) ו"שיר נולד" (2005). כמו כן, העלה מופע משותף עם מיכל אמדורסקי ושיחק תפקידים ראשיים במחזות הזמר של תיאטרון הבימה, "מרי לו", לצד יעל בר זוהר, ו"הלהקה" בתפקיד דני לצד שירי מימון.
חיים אישיים
בחודש מאי 2007 פיי גוטמן יצא מהארון. ב-9 בספטמבר 2009 ערך את מסיבת החתונה שלו עם בן זוגו ינאי פרישר. את הטקס ניהלה גילה אלמגור. היה זה אירוע הנישואים החד-מיניים הפומבי הראשון בישראל של ידוען מתחום השירה והמשחק. לאחר נישואיו שינה את שם משפחתו מ"פיי גוטמן" ל"פרישר גוטמן". ב-25 בפברואר 2013 נולד לזוג ילד בהליך פונדקאות מאם תושבת הודו.
באפריל 2016 אובחן בבית החולים איכילוב כחולה בסרטן מסוג לימפומה של תאי T. לאחר סדרת טיפולים כימותרפיים אינטנסיביים וממושכים, פורסם ביולי אותה שנה בתקשורת שהאבחנה הייתה שגויה, וכי הוא סובל מ"מחלת קיקוצ'י", שהיא מחלה דלקתית חמורה פחות, בעלת מאפיינים דומים. בעקבות הטענה שנעשה אבחון שגוי, וקבלת הטיפולים הכימותרפיים הקשים שלא לצורך, הגיש פרישר גוטמן תביעת נזיקין נגד בית החולים איכילוב. בירור התביעה נמשך גם לאחר מותו. בנוגע לתביעה מסר דובר בית החולים איכילוב בנובמבר 2017 כי בניגוד לפרסומים, פרישר גוטמן כן חלה בסרטן וטופל בהתאם.
מותו
ב-22 ביולי 2017 חגג עם משפחתו וחבריו שנה ליום שבו גילה כי אבחון הסרטן שלו היה שגוי. במהלך אותה שבת, טבע בים בעת שהציל את אחייניתו מטביעה בחוף לא מוכרז, שנמצא כ-2 קילומטרים דרומית מחוף נווה ים. הוא פונה לבית החולים רמב"ם כשהוא מחוסר הכרה וללא דופק, תוך ביצוע פעולות החייאה. למחרת נפטר לאחר שנקבע כי אפסו סיכוייו לשרוד בעקבות מצב של קריסת מערכות ומוות מוחי. קרניות עיניו הושתלו בשני חולים.
אמיר הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחת עולם בנתניה. הוא הותיר אחריו את בן זוגו, ינאי פרישר גוטמן, ואת בנו, רוי.
דיסקוגרפיה ותפקידים עיקריים
{{טורים
סינגלים
(שנכתב והוקלט בעקבות הרצח בברנוער)
בימוי
}}
פורטו
פורטו ממוקמת בגדה הצפונית של שפך נהר הדורו, על חוף האוקיינוס האטלנטי ואוכלוסייתה כוללת 237,584 תושבים נכון לשנת 2011, ו-1,762,524 במטרופולין פורטו, פורטו היא בירת צפון פורטוגל. בפורטו אקלים המזכיר אקלים ים-תיכוני, על אף שהיא מושפעת מרוח מהאוקיינוס ולכן קרירה יותר. בשיא הקיץ, במיוחד באוגוסט, הטמפרטורות יכולות להגיע גם ל-40 מעלות צלזיוס.
לשמה של פורטוגל, שמה של השפה הפורטוגזית, שמו של היין הנודע פורטו (או פורט) וגם למושג אופורטוניזם מקור אטימולוגי משותף-השם "פורטו-קאלה" שנתנו הרומאים שכבשו את עיר הנמל "קאלה" המזוהה עם תרבות הקסטרו.
בעיר פועלים שני מועדוני כדורגל מפורסמים, פורטו ובואבישטה, שקבוצותיהם משחקות/שיחקו בליגת האלופות. שדרות בואבישטה הן הארוכות ביותר בפורטוגל ומגיעות ממרכז העיר עד חוף האוקיינוס.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על החלק ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית. כנסיית קלריגוש ומגדל הפעמון שלה מהווים אחד מסמלי העיר.
הרובע היהודי
בשנת 1492 הגיעו לפורטוגל מאות אלפי יהודים מגורשי ספרד. עם גירוש יהודי פורטוגל התרוקן הרובע היהודי מיושביו ומאז כמעט לא ניתן למצוא שרידים לקיום חיים יהודים ברובע. לפני שנים אחדות התגלתה גומחה, שכפי הנראה שימשה את ארון הקודש בבית כנסת ברובע היהודי של פורטו, ונשמרה במבנה ששימש בתחילת המאה ה-21 כמרכז יום לקשיש. כנסיית ויקטוריה שבכניסה לרובע, נבנתה ב-1539 על מקומו של בית כנסת.
הר ליסט
הר ליסט (באנגלית: Mount Liszt) הוא הר מכוסה שלג בחצי האי בטהובן בדרום-מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם מצפון-מזרח להר גריג.
גובהו של ההר 600 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
המיפוי עודכן בהתבסס על ידי תצלומי לוויין לנדסאט של ארצות הברית בינואר 1973.