cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבטלה
נהוג למדוד אבטלה לפי שיעור האבטלה – מספר כלל האנשים שאינם עובדים אך מעוניינים לעבוד וזמינים לעבוד, מחולק בכלל כוח העבודה. קיים קושי בהגדרת אדם המסוגל ויכול לעבוד, עקב קשיים בליקוט נתונים.
סוגי אבטלה
ניתן להבחין במספר סוגים עיקריים של אבטלה, אם כי בפועל ההבחנה בין הסוגים השונים לא תמיד ברורה, ולעיתים יש יותר מאשר סיבה אחת למצב האבטלה.
אבטלה מבנית
אבטלה מבנית נובעת מאי התאמה בין היצע העבודה הקיים במדינה והביקוש לה. אי התאמה זו יכולה לנבוע מהבדלים בין סוגי העבודות המוצעים והמבוקשים או בין השכר המוצע והמבוקש, או בין מי משניהם ואפשרויות אי-עבודה (כמו תשלומי סעד). אבטלה מוגדרת ככרונית כאשר משך זמן האבטלה עולה על חצי שנה. מצבי אבטלה כאלו נראו בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בארצות הברית בתקופת השפל הכלכלי ובמדינות בהן ההגירה מהכפר לעיר מביאה גלי מהגרים חסרי הכשרה מקצועית. דוגמה לאבטלה מבנית היא מצבם של רצענים ומתקיני פרסות אחרי המעבר ממרכבות לכלי רכב.
אבטלה חיכוכית
אבטלה חיכוכית היא אבטלה הנובעת משינויים בשוק הגורמים למעבר של עובדים מתחום אחד למשנהו, אבטלה שבתקופת מעבר בין עבודות שונות, אבטלה בזמן הכניסה לשוק העבודה בפעם הראשונה, וכדומה. השקפות מוקדמות ביחס לאבטלה ראו כל אבטלה כחיכוכית. סוג אבטלה דומה הוא אבטלה טכנולוגית, הנובעת מהליך הסתגלות של שוק העבודה לשכלולים ושינויים טכנולוגיים.
אבטלת רווחה
אבטלת רווחה היא אבטלה הקיימת במדינות רווחה, בהן נקוטה שיטה של תשלום דמי אבטלה ו"השלמת הכנסה" (תשלומי העברה). תשלומים אלו מקזזים או מאיינים את הפער שבין שכר העבודה הזמין לכשירים לעבודה, וסך כל תשלומי התמיכה השונים אותם יקבלו אם לא יועסקו (ולעיתים קרובות, בתנאי שלא יועסקו). במצב כזה, מעדיפים רבים מן הכשירים לעבודה להיוותר מובטלים ולהסתמך על תשלומי ההעברה. כתוצאה מכך, נוצרת תופעה של אבטלה כרונית בשיעור ניכר.
אבטלה בלתי רצויה
היא סוג של אבטלה שמתרחשת כאשר אדם מוכן לעבוד ברמת השכר המקובלת בשוק אך בכל זאת הוא מובטל. אבטלה בלתי רצויה נבדלת מאבטלה רצויה שכן במצב של אבטלה רצויה פרטים בוחרים לא לעבוד כי שכר הסף שלהם גבוה מהשכר המקובל בשוק. בכלכלה כאשר יש אבטלה בלתי רצויה יש עודף היצע עבודה ברמת השכר הריאלי הנוכחי. מצב זה מתרחש כאשר קיים כוח המונע משיעור השכר הריאלי לרדת לשיעור השכר הריאלי בשיווי משקל. אבטלה מבנית היא סוג של אבטלה בלתי רצויה. לכלכלנים יש כמה תאוריות המסבירות את האפשרות שאבטלה בלתי רצויה תתרחש. אחת התאוריות היא מודל השכר היעיל, שפירו-שטיגליץ.
תת-תעסוקה
תת-תעסוקה זה סוג של אבטלה הנובעת ממצב בו עובדים מועסקים בעבודה שאינה ממצה את יכולתם וכישוריהם. כך, לדוגמה, עובד המסוגל לעבוד במשרה בהיקף מלא העובד במשרה בהיקף חלקי, או עובד המסוגל לבצע עבודה מורכבת הנדרש לעבוד בעבודה פשוטה הרחוקה מלמצות את יכולותיו.
אבטלה סמויה
אבטלה סמויה מתקיימת בשיווי משקל של הזמן הארוך, ללא קשר למצב מחזור העסקים. הרעיון הכלכלי הוצע לראשונה על ידי מילטון פרידמן ואדמונד פלפס.
השפעת האבטלה
לאבטלה השפעה ניכרת על המובטל, סביבתו ועל הכלכלה בכללה. ישנו תיעוד המצביע על כך שמובטלים סובלים, לבד מהיעדר הכנסות, גם ממגוון בעיות משניות שמקורן במצב זה, כולל בעיות בריאות ואיכות חיים. על הכלכלה במשק משפיעה האבטלה, במיוחד כששיעוריה גבוהים, בדמות ערעור היציבות הפוליטית, עליה בפשיעה ובעוני, עלייה בשיעור המהגרים ועוד.
הפגיעה הישירה והחמורה ביותר שמחוללת האבטלה היא במובטל עצמו. במצב של אבטלה, ישנה אי התאמה בין עלויות והתחייבויות שונות שנטל המובטל על עצמו בתקופה בה היה מועסק, ובין הכנסתו הנוכחית. פערי עלויות אלו עלולים להוביל להידרדרות במצבו הבריאותי של המובטל, לדיכאון בשל תחושת אובדן ערך עצמי ובעקבותיו לנטייה מוגברת לאובדנות ולעיתים אף לפנייה לפשיעה. השפעה נפשית אפשרית נוספת היא על ילדי המובטל, המתמודדים עם לחץ וחרדה מוגברים.
פגיעה אחרת במובטל היא ניתוקו משוק העבודה. ניתוק כזה, כאשר הוא נמשך זמן רב, עשוי לגרום להתיישנות ואובדן ערך של מיומנויות שרכש, מצב שיקשה עליו לשוב ולהשיג לו עבודה, או שיאלץ אותו לחזור ולעבוד תמורת שכר מופחת. בעיה אחרת, דומה, קשורה בגילו של המובטל: ככל שגילו של זה גבוה יותר, כך משתלם פחות לשוב ולהעסיקו, מה שמאלץ את המובטל להיוותר מובטל או לחזור לעבודה בתנאי שכר ומשרה טובים פחות.
תופעה נוספת המיוחדת לאבטלה היא הפחתת ביטחון העבודה של מועסקים. כאשר ישנם רבים המתדפקים על דלתות מקומות העבודה, תחושתם של עובדים רבים היא כי משרתם בטוחה פחות וכי ניתן למצוא להם מחליף, לעיתים בעלות מופחתת, בקלות רבה מאוד. במצב זה מוחלשת לעיתים קרובות עמדתם של איגודי עובדים וגובר הלחץ על עובדים להפחית בשכרם ולהגביר את מאמציהם.
בכיוון ההפוך, מופעלים במצב זה גם לחצים מוגברים להגברת ההגנה על עובדים ומשרות באמצעות מדיניות פרוטקציוניסטית, העלאת מכסים ומחסומי סחר נגד מוצרים מתחרים מחוץ לארץ ולעיתים קרובות גם שאיפה לקצץ בהגירה, לחסום או להגביל עבודה של אוכלוסיות חלשות (בעיקר צעירים, נשים ומיעוטים) או לסלק מן המדינה עובדים מן הדרג הנמוך, שהם פעמים רבות מהגרים או אוכלוסייה חלשה מבחינה פוליטית אחרת.
סיבות לאבטלה
אבטלה בהגדרתה המודרנית הופיעה עם המהפכה התעשייתית, שפירקה את המסגרות הקודמות של משפחה או פטרונות פאודלית והציבה אנשים כ"סוכנים עצמאיים" בשוק העבודה. בעקבות המהפכה התעשייתית, החל מעבר מהיר של אנשים מתעסוקת-קיום בסיסית בחקלאות, לעבודה בחרושת בערים, כאשר שוק העבודה חווה שינויים ושכלולים מהירים, שהובילו להיווצרות "אבטלה חיכוכית" תכופה ולעיתים קרובות גם "אבטלה משברית" קצרת-טווח.
בתפישה הכלכלית הקלאסית, לא היוותה האבטלה בעיה ממשית, כיוון שהיא נתפשה כזמנית (חיכוכית) וכתוצר לוואי בלתי נמנע של שינויים בשוק העבודה ושיפור הייצור. סניור, ג'ון סטיוארט מיל ואחרים טענו כי התקדמת טכנולוגית אמנם דוחקת את רגליהם של עובדים במגזרים מסוימים, אך בהתאם ל"עקרון הפיצוי" התעסוקה מתאזנת בעקבות ביקוש מוגבר לסחורות ולעובדים בענפי משק אחרים.
קרל מרקס טען, לעומת זאת, כי האבטלה היא, בחלקה לפחות, אחד מהכלים בהם משתמשים מעבידים כדי לשמור על שכר נמוך ולהגן על רווחיותם של עסקים, בהתאם לחוק הדלות הגוברת. לפי מרקס, חיל המילואים של האבטלה הזה הוא תוצר של ירידה ב"הון המשתנה" ועליה ב"הון הקבוע". מרקס טען כי אבטלה זו היא מבנית, לא במשמעותה המקובלת היום, אלא במובן זה שהיא מבנית ליחסי המעמדות תחת משטר קפיטליסטי. אבטלה זו, טען, עתידה לבוא אל קיצה אחרי המהפכה הבלתי נמנעת שתגרום הדלות הגוברת.
במאה העשרים, ובמיוחד על רקע השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית הועלו טענות כי האבטלה המחזורית של השפל נובעת מ"תת צריכה" ו"ביקוש מצרפי" נמוך. לפי תפישתו של קיינס בקפיטליזם הבשל ההזדמנויות להשקעות הון רווחיות דלות יותר ולכן נוצר מצב בו היקף השקעות ההון מפגר אחר היקפי החיסכון ונוצרת אבטלה. פתרונו לבעיה היה באמצעות עידוד האנשים לוותר על חסכונותיהם, יצירת גירעונות ממשלתיים ואינפלציה באמצעות הורדת שער הריבית, שיגרמו להגברת הצריכה ולעידוד התעסוקה. יצוין כי צעדים אלו ננקטו במקומות שונים, אך ללא תוצאה ממשית.
הסברים אחרים לאבטלה דבקים בגישה הקלאסית ורואים בכל אבטלה לא זמנית או קבועה, כמו בשפל מתמשך או אבטלה מבנית, תוצאה לא של היעדר מעורבות ממשלתית אלא דווקא של קיומה. על פי תפישות אלו, פעילות הממשלה פוגעת בתעסוקה ומגבירה את האבטלה בשתי דרכים עיקריות: הוצאות ממשלתיות ותקנות ממשלתיות.
הוצאות ממשלתיות, גם בפרויקטים של עבודות יזומות וגם באמצעות הורדת שיעורי הריבית ו"הדפסת כסף" גורמות להסטת השקעות מערוצים היכולים להגביר את התעסוקה לטובת השקעות כושלות הממומנות בכסף קל, או פרויקטים ממשלתיים.
בניגוד לפגיעה כזו, המתרחשת בדרך כלל בזמני משבר והשפעתה השלילית זמנית, תקנות ממשלתיות כמו שכר מינימום ותקנות תעסוקתיות אחרות, או תמיכות סעד ממשלתיות גורמות להקשחת שוק העבודה והיעדר יכולת שלו להגיב בצורה מהירה להשתנות התנאים בשוק. פגיעה נוספת כאן היא בהתמרת עלויות הכניסה לשוק והעלאת רף ההשקעה הנדרשת (כאשר נותנים לעומס התקנות ביטוי הוני, כלומר, מחשבים כמה כסף עולה למעביד לעמוד בתקנות), הגורמים להגברת הריכוזיות בשוק ולהחלשה נוספת של העובדים החלשים.
פתרונות לאבטלה
יש פתרונות הדואגים לסייע במימון הצרכים הכספיים של המובטלים (ביטוח אבטלה, דמי אבטלה), יש פתרונות הדואגים לספק תעסוקה ושכר (עבודות יזומות). שני פתרונות אלו נחשבים כפחות יעילים לפתרון בעיית האבטלה, היות שאינם נותנים פתרון לטווח הארוך. הפתרון המומלץ הוא הכשרה או הסבה מקצועית למקצוע נדרש, הקניית מיומנויות וכישורים רכים למובטלים, סיוע בשידוך ובתהליך חיפוש העבודה, צמצום עלויות היציאה לעבודה כמו למשל הגדלת מספר מעונות היום, מערכת הסעות והרחבת התחבורה ציבורית. לצד הכלים בתחום היצע העבודה יש כלים המתמקדים בביקוש לעבודה - כהקמת אזורי תעשייה וכסבסוד תעסוקה למשל דרך מסלול תעסוקה בחוק עידוד השקעות.
במדינות שונות כדוגמת מדינות סקנדינביה ואירופה הוחלו מטעם המדינה חוקי מלגות לימודים ולימודי שפות חינם לאזרחי המדינה, בנוסף דמי רווחה, מענק אבטלה ומימון כלל ההוצאות החומריות של תינוק שנולד מרגע לידתו שכולל עריסה, מזון והוצאות לימוד.
אבטלה בישראל
מאז קום המדינה היו מספר גלי אבטלה ותעסוקה מלאה. עם קום המדינה ובמהלך השנים שאחריה לא התאפשר לספק עבודה לכל העולים ולכן פותחו מנגנוני הקצאת עבודה, סידור עבודה בעיקר דרך לשכות עבודה,מלווה אבטלה, עבודות יזומות, הכשרת עובדים והסבת עובדים כך שיתאפשר קיום מינימלי לפי ההגדרות המתאימות לכל תקופה ותקופה.
מאז ועד היום יש תקופות בהן האבטלה גוברת ותקופות בהן היא מצטמצמת. בסוף שנות ה-80 כשהחלה העלייה המסיבית מברית המועצות ומאתיופיה האבטלה גאתה שוב, ועובדים רבים נאלצו לעבוד בעבודה שאינה הולמת את השכלתם, ניסיונם וכישוריהם. במחצית שנות ה-90 המצב השתפר והאבטלה ירדה לשיעור 6.5%. באמצע 1996 החל מיתון נוסף שהגיע ב-1999 שוב לכ-10%, כ-200,000 איש, שהתאפיינו בכך שהפעם היו אלה בעיקר ישראלים ותיקים בעלי השכלה נמוכה שנפגעו מהמעבר לתעשיות מתוחכמות וסגירת מפעלים שהעבודה בהם אינה דורשת השכלה גבוהה.
בתחילת שנות ה-2000 ולקראת סוף העשור הראשון של האלף החדש. האבטלה החדשה מתאפיינת בריבוי אקדמאים אשר אינם מועסקים כלל או אינם מועסקים בתחום התמחותם ומשכורתם נמוכה יחסית.
לאחרונה שיעור האבטלה בישראל בירידה ושיפור לאורך שנים. נכון למרץ 2018, שיעור האבטלה עומד על כ-3.6%. שיעור האבטלה בישראל גבוה במיוחד בקרב בעלי השכלה נמוכה ובפרט בקרב המבוגרים שביניהם ובקרב הגברים החרדים והבדואים.
בישראל המובטלים מקבלים דמי אבטלה מהביטוח הלאומי במשך מספר חודשים בהתאם לתנאים שונים, וזאת על פי ב"חוק ביטוח אבטלה" משנת 1973. בנוסף לכך פועל שירות התעסוקה הממשלתי במסגרת משרד העבודה והרווחה המקבל מידע על מקומות עבודה פנויים שאליהם הוא מפנה את המובטלים.
ג'ימיני הצרצר
גִ'ימִינִי הַצְּרָצַר או ג'ימיני קריקט (באנגלית: Jiminy Cricket) הוא דמות בדיונית שהופיעה לראשונה בשם זה בסרט פינוקיו של אולפני וולט דיסני משנת 1940. הצרצר מופיע בספרו של קרלו קולודי, הרפתקאותיו של פינוקיו, והשם ג'ימיני הוענק לו על ידי אולפני דיסני.
הצרצר הופקד על ידי הפיה הכחולה לשמש כמצפונו של פינוקיו.
מקור השם של ג'ימיני הצרצר ("ג'ימיני קריקט" - Jiminy Cricket) הוא ביטוי אנגלי מקובל המהווה לשון נקייה לשמו של ישו הנוצרי. הביטוי הנאמר על ידי נוצרים, בהתאם לאיסור התנ"כי לשאת את שם האל לשווא, ובהתאם לאמונתם באלהותו של ישו. ראשי התיבות של השם Jiminy Cricket - JC - זהים לראשי התיבות של Jesus Christ - ישו באנגלית.
הדמות עוצבה על ידי וורד קימבל, אנימטור של חברת וולט דיסני. קימבל התבקש לעצב דמות זו לאחר שאיים בהתפטרותו בשל העובדה שמרבית הקטעים שצייר עבור הסרט שלגיה ושבעת הגמדים משנת 1937 הוסרו מהסרט. על מנת למנוע התפטרותו הוענקה לו ההזדמנות לעצב את הדמות של ג'ימיני.
הדמות דובבה על ידי הזמר קליף אדוארדס עד שנות ה-60. השיר הידוע ביותר בסרט מושר על ידי אדוארדס בדמותו של ג'ימיני - "When You Wish Upon a Star" ("אם תביעו משאלה") - שהפך להיות אחד מסמליה של חברת וולט דיסני. לאחר מותו של אדוארדס החליף אותו אדי קרול כמדבב של הדמות.
גולדן דרגון
שיאמן גולדן דרגון באס בע"מ (בסינית: 厦门 金旅行车 旅行车 有限公司, באנגלית: Xiamen Golden Dragon Bus Co. Ltd) הוא תאגיד סיני המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של אוטובוסים בגדלים שונים. התאגיד הוקם בשנת 1992, ומטה התאגיד שוכן בעיר שיאמן.
החברה מעסיקה כ-4,000 עובדים בשלושת מפעליה בסין. החברה נחשבת לאחד מיצרני האוטובוסים הגדולים בסין, ועל פי נתוניה היא בעלת כושר ייצור המגיע ל-40,000 יחידות בשנה. החברה מייצרת אוטובוסים עירוניים, אוטובוסים בינעירוניים, מיניבוסים ורכבי הסעת נוסעים, כרכבי תחבורה ציבורית וכאוטובוסים לתיירות. היא החלה לייצא את מוצריה בשנת 2003, וכיום רכביה נמכרים בכ-80 מדינות באירופה, אסיה, אפריקה ודרום אמריקה.
בשנת 2005 החלה גולדן דרגון במחקר ופיתוח של אוטובוסים המונעים באנרגיה חלופית: אוטובוסים חשמליים, היברידיים, אוטובוסים שמונעים באמצעות גז טבעי ומימן. החל משנת 2008 שיווקה החברה מאות אוטובוסים המונעים באנרגיה חלופית לשווקים בסין, אירופה ואסיה.
בישראל
מוצרי החברה משווקים בישראל על ידי חברת גולדן סוכנויות אוטובוסים ישראל, חברת בת של חברת אוטו חן מקבוצת בליליוס. משפחת בליליוס מחזיקה בבעלות בין היתר גם את חברת התחבורה הציבורית סופרבוס. ב-2012 נכנסו לישראל האוטובוסים של המותג לשירות במערך התחבורה הציבורית של סופרבוס. שנה מאוחר יותר החלה חברת גולדן סוכנויות אוטובוסים לישראל בשיווק האוטובוסים בישראל גם מחוץ לקבוצה. בין יתר לקוחות החברה ניתן למנות את החברות: מטרופולין,, אגד, דן בדרום, דן באר שבע, נתיב אקספרס ועוד עשרות חברות הסעות פרטיות.
בשנת 2015 עלו על כבישי ישראל 282 אוטובוסים של גולדן דרגון, מקום שני בדירוג האוטובוסים שנמכרו
החל משנת 2017 החלה גולדן סוכנויות אוטובוסים לישראל לשווק בישראל גם אוטובוסים מונעים באנרגיה חלופית (גז טבעי דחוס וחשמלי) מתוצרת גולדן דרגון.
בשנת 2021 ו-2022 נכנסו לשירות המטרונית בעיר חיפה כ60 אוטובוסים מפרקיים בתקן יורו 6 תוצרת החברה וכ-50 אוטובוסים מפרקיים חשמליים.
התארגנות קהילתית
שלא כמו אלה המקדמים "בניין קהילתי" מוסכם, מארגנים קהילתיים מניחים בדרך כלל ששינוי חברתי כרוך בהכרח במאבק והתמודדות חברתית כדי ליצור כוח קולקטיבי לחסרי הכוח. המטרה המרכזית של ארגון קהילתי היא לבסס כוח עמיד לארגון המייצג את הקהילה ומאפשר לה להשפיע על מקבלי ההחלטות המרכזיים במגוון נושאים לאורך זמן. לדוגמה, במצב אידיאלי תינתן לחברי הקהילה האפשרות לשבת לשולחן מקבלי ההחלטות בטרם הכרעה בדברם. מארגנים קהילתיים פועלים ביחד עם מנהיגים מקומיים ומפתחים מנהיגים חדשים, מקדמים קואליציות ומסייעים בפיתוח קמפיינים.
מאפיינים
קבוצות קהילה מאורגנות שואפות להשפיע על הממשלה, על תאגידים ועל מוסדות. הן מבקשות להגביר את הייצוג הישיר בגופי קבלת ההחלטות ולטפח רפורמה חברתית. לעיתים קרובות, ארגונים קהילתיים מבקשים להתערב בנושאים שנויים במחלוקת. במקרים בהם משא ומתן נכשל, הם ישאפו לחשוף זאת במהרה לבעלי עניין מחוץ לארגון וליצור לחץ על מקבלי ההחלטות בדרכים שונות כגון חרם, משמרות שובתים ופעילות פוליטית. פעילויות מסוג זה מאפשרות לארגונים לחנך את החברים בהם, לבנות מחויבות ולבסס מוניטין לניצחון. ארגון קהילתי איננו מתמקד רק בפתרון בעיות ספציפיות. למעשה, סוגיות ספציפיות הן לעיתים קרובות רק אבן דרך עבור סוגיות מהותיות.
מארגנים קהילתיים מבקשים בדרך כלל לבנות קבוצות פעולה דמוקרטיות, פתוחות ונגישות לחברי הקהילה, העוסקת בנושאים הבוערים של קבוצה ספציפית, ולא בקהילה כולה. התארגנות זו שואפת להעצים באופן נרחב את חברי הקהילה, כאשר המטרה הסופית היא "חלוקה מחדש" של כוח בין חברי הקהילה.
תנועה שורשית (Grassroots)
תנועה שורשית היא התארגנות קהילתית מאפס, פיתוח מנהיגות חדשה במקום בו לא היה קיים ארגון. זהו תהליך מבוסס ערכים של טוב משותף בו אנשים מתאגדים כדי לפעול לטובת הקהילות שלהם.
תנועות שורשיות משתמשות במתודת "דפיקות בדלת" כדי לגייס חברים בזה אחר זה לקהילה. מתודה זו מאפשרת להגיע לאנשים באופן מהיר יותר מארגונים מבוססים ומוסדרים ובכך להפגיש מגוון רחב של אנשים מודרים. מתודה זו דורשת זמן רב ומאמץ ועל כן אנשי צוות רבים בה הם מארגנים קהילתיים.
ארגונים קהילתיים מבוססי אמונה
הרוב המוחלט של ארגונים מסוג זה (Congregation-based Community Organizing) הוא בעל צביון דתי, ואלו נוקטים בגישה לפיתוח כוח ויצירת קשרים בקרב איגודים, וועדי שכונות ובעיקר בקרב קהילות ציבוריות. ארגונים אלו חורטים על דגלם ערכים הנגזרים מהשקפות אמונה משותפות ולא מושתתים סביב דוגמות נוקשות. ברחבי העולם פועלים כיום מעל ל-180 ארגונים קהילתיים מבוססי אמונה, אשר נפוצים בארצות הברית, דרום אפריקה, אנגליה, גרמניה ומדינות נוספות. תחת הנהגת בוש, בשנת 2001, נפתחה בארצות הברית המחלקה ממשלתית לקידום ארגונים קהילתיים מבוססי אמונה וקבוצות קהילתיות נוספות.
חברי הארגונים הקהילתיים מבוססי האמונה משתייכים ברובם למעמד הביניים, בעלי אמונה דתית, כגון פרוטסנטיים וקתולים בארצות הברית. ארגונים אלו התרחבו בשנים האחרונות אל מחוץ לאזורי עוני, אל עבר ציבור אשר שואף להגדיל את השפעתו ולהתנגד לאי-שוויון.
ארגונים מבוססי אמונה מתמקדים בפיתוח ארוך טווח של תרבות ושפה ארגונית משותפת, ובקידום קשרים חברתיים בין חברי הארגון.
בארצות הברית, ארגונים מסוג זה אינם רשאים לקחת חלק בתעמולת בחירות.
ארגונים קהילתיים בעלי בסיס רחב
ארגונים קהילתיים בעלי בסיס רחב מגייסים בכוונה תחילה חברים הן ממוסדות דתיים והן ממוסדות לא דתיים. חברי קהילות בתי כנסת, מקדשים ומסגדים נאספים יחד בבתי ספר ציבוריים, מלכ"רים ואגודות עבודה ואגודות מקצועיות. הארגונים של הקרן לאזורים תעשייתיים הם ארגונים בעלי בסיס רחב ומבוססים על דמי חבר. חברות מבוססת דמי חבר מאפשרת לארגונים אלה לשמור על עצמאותם בכך שאינם מפלגתיים ולא תלויים במימון ממשלתי. ארגונים בעלי בסיס רחב שואפים ללמד מנהיגים קהילתיים כיצד לבנות יחסי אמון וכבוד החוצים נושאים כמו גזע, אמונה, מעמדות כלכליים-חברתיים ופערים גאוגרפיים על ידי מפגשים אישיים פנים אל פנים. מטרות נוספות של ארגונים מסוג זה כוללות פיתוח חוזקות ויכולות מנהיגות בקרב החברים וכן מתן כלים להתערבות בתהליכים מדיניים עבור הכלל הארגונים של הקרן לאזורים תעשייתיים רואים עצמם כ"אוניברסיטה לחיים ציבוריים" בכך שמלמדים אזרחים את התהליך הדמוקרטי על בוריו.
כוח לעומת מחאה
בעוד שארגונים קהילתיים מעורבים פעמים רבות בפעילויות מחאה כדי למצוא מענה לדרישותיהם, מחאה היא רק נתח אחד מפעילויות הארגון הקהילתי. לעיתים, מצליח ארגון קהילתי לחבור להתארגנות גדולה נוספת, בעלת כוח בחברה, ולקיים עימה דיאלוג המבוסס על הצלחותיו במחאות העבר. בדומה לאופן שבו איגודים זוכים להכרה כנציגי עובדים, ארגונים קהילתיים זוכים להכרה כנציגי מפתח של קהילות מסוימות. כך, יכולים מנהיגים קהילתיים להביא אל שולחן מקבלי ההחלטות דמויות מפתח מהממשלה או מאיגודים גדולים רק מעצם מעמדם והמוניטין שלהם. כפי שצוטט אלינסקי, "הכלל הראשון של טקטיקות הכוח" הוא ש"העוצמה היא לא רק מה שיש לך, אלא מה שהאויב חושב שיש לך". פיתוח של "כוח" עמיד והשפעה היא מטרה מרכזית של ארגון קהילתי.
אוריינטציה פוליטית
ארגונים קהילתיים הם לא המוקד הבלעדי להתפתחויות פוליטיות שכן ישנם עשרות ארגונים פונדמנטליסטיים ביניהם. למרות זאת, המונח "ארגון קהילתי" מתייחס פעמים רבות לארגונים בעלי פעילות פרוגרסיבית עם אופי ואג'נדה פוליטית.
גיוס כספים
למרות זאת, מחקרים מוכיחים כי מימון לארגון קהילתי יכול להניב תשואות רבות על ההשקעה דרך חקיקה והסכמים עם תאגידים,לא כולל רווחים לא פיסקליים.
הרתי
הֶרֶתי (בגאורגית: ჰერეთი) הייתה פרובינציה היסטורית של אלבניה הקווקזית ואחר כך של גאורגיה, והיא ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של מחוז קאחתי, במזרח גאורגיה. חלק מהפרובינציה ידוע בשם סאינגילו ונמצאת כיום באזרבייג'ן. בשנים 759–787, הייתה הפרובינציה מונרכיה עצמאית ששיחקה תפקיד חשוב בהיסטוריה של ימי הביניים של גאורגיה.
היסטוריה
האזור של פרובינציית הרתי היה מיושב בימי קדם על ידי הרים, סוג'ים, טצ'ילבים ולבינים. באופן קיבוצי נקראו כולם "הרים" ("הרתים"), שבטים אלה חיו תחת שלטונה של הממלכה האלבנית במאה ה-3 לפנה"ס. עם התפוררותה של הממלכה האלבנית התאגד האזור בהדרגה לתוך המחוז של הממלכה האיברית (סאֶריסתַבוֹ) במאה ה-5 ואנשיה נטמעו לתוך הגאורגים לחלוטין. בתקופה זו הופיע השם "הרתי" בפעם הראשונה במקורות הגאורגיים. לפי רישומים מסורתיים, שם הפרובינציה נובע מהאוס (אבי הארמנים), מבניו של תוגרמה ואחיו של כרתלוס, שייסד את העיר הרתי (נקראה לאחר מכן חורנתה) על גדות נהר האלזני.
כפרס על התרומה למאבק כנגד הכיבוש הערבי, נתן השליט הכארתלי (אֶריסמתַבַרי), ארצ'יל, את הרתי למשפחת האצולה בגרטיוני בשנים 740–750. לאחר מותו של אחרון האריסמתברים הכארתלים ג'ון וג'ואנשר, אצילי הרתי האריכו את הסמכויות הפאודליות שלהם, ובשנת 787, יסדו נסיכות (סַמתַברוֹ) שבירתה שאקי. הנסיכות אגרה כוח עצום ויוקרה בשנת 893 ואפשרה לנסיך הַמַם לרשת את המלך. קוויריקה הראשון (892–918), השליט השכן של נסיכות קאחתי, הודאג מהכוח העולה של ממלכת הרתי, כרת ברית עם המלך קונסטנטין השלישי מלך אבחזיה, ובשנת 915, יצא למערכה כנגד אדרנסה השני פטריקיוס מלך הרתי (897–943). בעלי הברית כבשו את הרתי וחילקו אותה, אבל לזמן קצר בלבד. אדרנסה פטריקיוס כבש מחדש תוך זמן קצר את שאבד. בנו ויורשו, אישחניק (943–951) שלט יחד עם אימו דינאר, אחותו של הרודן הגדול גורגן הרביעי, נסיך טאו-קלארג'תי (918–941). תחת שלטונם, הוכרחה הרתי להכיר בעליונותה של שכנתה החזקה, נסיכות דאילם, שנשלטה על ידי שושלת סלריד (דרום אזרבייג'ן). בשנת 950, אישחניק ניצל מאבק כוחות מר במדינה הסלרידית, והפסיק לשלם מס, והחזיר ביעילות את עצמאותו. בזמן שלטונו נטשו ההרתים את האמונה במינות המונופיזיטית והמירו את דתם לנצרות הגאורגית האורתודוקסית.
השליט ההרתי הבא אחריו, ג'ון (יוהאן סנכרים, 951–959) צירף לממלכתו חלק מממלכת אלבניה ואזור הרי מזרח גאורגיה, צנריה. אחרי מותו, נקטעה שושלת המלוכה המקומית והממלכה נפלה תחת שלטונו של קוויריקה השני, הבישוף של קאחתי (929-976). על האזור התחרו יורשו, דוד (976-1010), ומלך הגאורגי בגרט השלישי, ששאף לאחד מחדש את כל האדמות הגאורגיות למונרכיה אחת. השליט הקאחתי הבא, שנקרא בתואר מלך, קוויריקה השלישי הגדול (1010–1037) סיפח בסופו של דבר את הרתי לממלכתו "ממלכת הקאחים והראנים" ב-1020. כאשר המלך הגאורגי דוד הבנאי הביא את הממלכה תחת שלטונו בשנת 1104, הפכה הרתי למחוז (סאריסתבו) בתוך הממלכה הגאורגית. לאחר ההתפוררות הסופית של הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנת 1466, נשלטה הרתי על ידי הכתר הקאחתי. לאחר מכן אבד שם הפרובינציה עצמה בהדרגה מהרשומות ההיסטוריות ובשיח הציבורי.
יחסי וייטנאם–סין
יחסי וייטנאם–סין הם יחסים החוץ בין וייטנאם לבין הרפובליקה העממית של סין. אורכו של הגבול בין המדינות הוא 1,281 ק"מ.
היסטוריה
באופן מסורתי סין ווייטנאם עוינות זו את זו. לאחר אלף שנות שלטון סיני במהלך המאה ה-10 וייטנאם הצליחה להשיג עצמאות, אך מאוחר יותר היו עוד כמה סכסוכים בין המדינות. בסוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, סין ווייטנאם אוחדו במידה מסוימת על ידי המאבק נגד הקולוניאליזם האירופי, ולאחר מכן על ידי האידאולוגיה הקומוניסטית. במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר פעילויות הקומוניסטים הוצאו מחוץ לחוק בצרפת (שהמושבה שלה באותה תקופה הייתה הודו-סין), מייסדה העתידי של המדינה הווייטנאמית המודרנית, הו צ'י מין ופעילים אחרים של המפלגה הקומוניסטית הווייטנאמית מצאו מקלט בסין.
סין סיפקה תמיכה משמעותית לווייט מין במהלך המאבק המזוין עם צרפת, אשר כתוצאה ממנה וייטנאם זכתה בעצמאות שוב. צבא משמעותי (כולל שיגור כוחות הנדסה ונ"מ) וסיוע כלכלי הוענק גם לצפון וייטנאם הקומוניסטית במהלך מלחמת וייטנאם.
המלחמה הקרה
יחד עם ברית המועצות, סין הקומוניסטית הייתה בעלת ברית אסטרטגית חשובה של צפון וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם. סין סיפקה נשק וצרכים בסיסיים לצפון וייטנאם, וכן סיפקה סיוע בהכשרה של אנשי כוח אדם. עם זאת, הקומוניסטים הווייטנאמים חשדו בניסיון של סין להגביר את השפעתה בווייטנאם. בשנות השישים הייתה וייטנאם חלק ממלחמה אידאולוגית במהלך הפיצול הסיני-סובייטי. לאחר התקרית במפרץ טונקין בשנת 1964, התחייב דנג שיאופינג בחשאי לספק 1,000,000,000 יואן לצפון וייטנאם בצורה של סיוע צבאי וכלכלי, בתנאי שהווייטנאמים יוותרו על כל סוגי התמיכה הסובייטית. במהלך מלחמת וייטנאם, הצפון וייטנאמים והסינים החליטו לדחות מחלוקות טריטוריאליות עד הבסת דרום וייטנאם.
מלחמת סין-וייטנאם
סין פתחה במתקפה בתגובה לפלישת וייטנאם לקמבודיה וכיבושה על ידי וייטנאם ב-1978, כיבוש שסיים את שלטון החמר רוז' שנתמך על ידי הסינים. צבא השחרור העממי נכנס לצפון וייטנאם וכבש מספר ערים ליד הגבול. ב-6 במרץ 1979 הכריזה סין שהשער להאנוי פתוח, וכי משימתם הושלמה. כוחות סיניים נסוגו בחזרה אל תוך סין.
שתי המדינות טענו לניצחון. כוחות וייטנאמיים נשארו בקמבודיה עד 1989, ומהבחינה הזו לא הצליחה סין בהשגת מטרתה: מניעת וייטנאם מלהתערב בקמבודיה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוסדר הגבול הווייטנאמי-סיני.
המאה ה־21
עם קריסת ברית המועצות ונסיגת הכוחות הווייטנאמים מקמבודיה ב-1990, היחסים בין סין ווייטנאם השתפרו באופן משמעותי. בשנת 2000 וייטנאם וסין פתרו בהצלחה סכסוך טריטוריאלי בגבולות היבשה והים שלהן. בשנת 2002 ערך ג'יאנג דזה-מין ביקור רשמי בווייטנאם, שם חתם על הסכמים רבים להרחבת הסחר ושיתוף הפעולה וכן לפתרון סוגיות בולטות.
בתחום היחסים הבין־לאומיים מקובל להסתכל על הדינמיקה של וייטנאם מול הרפובליקה העממית ככזו בה וייטנאם מגיעה מעמדת נחיתות ונאלצת להגיב מעמדה זו למהלכים של המעצמה האזורית הדומיננטית. אולם מנגד, ישנם חוקרים החושבים כי קשריה של וייטנאם מול טאיוואן, מאפשרים לווייטנאם להתנהל באופן עצמאי יחסית, ולהגיע בעמדת מיקוח שוויונית יותר מול מהלכים סיניים אזוריים דוגמת מיזם "החגורה והדרך". כך, על פי גישה זו, מרשה לעצמה וייטנאם להתנגד מול הרפובליקה העממית, במקרים בהם היא חוששת מפגיעה באינטרסים שלה, ולדוגמה, להגיש תלונות לגורמים בינלאומיים על הפרות לכאורה של הרפובליקה העממית בים סין הדרומי המשותף לשתיהן.
יחסי סחר
ברגע ששתי המדינות חידשו את קשרי הסחר בשנת 1991, היקף הסחר הבילטרלי צמח מ-32 מיליון דולר בשנת 1991 לכמעט 7.2 מיליארד דולר בשנת 2004. בשנת 2012 הסתכם הסחר ב-40 מיליארד דולר, כולל יצוא סיני בהיקף של 28.8 מיליארד דולר.
קנית פסים
קָנִית פַּסִּים (שם מדעי: Acrocephalus schoenobaenus) היא ציפור שיר בינונית בסוג קנית. צבעה חום, גבה וכנפיה מפוספסים, ויש לה פס-גבה מודגש ובולט. זהו מין נודד, המקייץ ומקנן באירופה והמערב הפלארקטי וחוצה את הסהרה בנדידה לאזורי החריפה שלו באפריקה. השירה של הזכר מאופיינת במקטעים רנדומליים פטפטנים המלווים בחיקויים של מינים אחרים. כמו רוב קרוביה, קנית הפסים היא אוכלת חרקים.
בישראל היא חולפת מצויה, בעיקר בבתי גידול לחים.
טקסונומיה ואטימולוגיה
קנית הפסים תוארה על ידי חוקר הטבע השוודי קארל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של ה-Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Motacilla schoenobaenus. המין מוצב כיום תחת הסוג קנית, שתואר על-ידי יוהאן אנדראס נאומן ובנו יוהאן פרידריך נאומן. . אורניתולוגים בריטיים לא הפרידו בין מין זה לבין המין קנית אירופית עד המאה ה-18.
שם הסוג Acrocephalus מיוונית עתיקה, akros, "הגבוה ביותר", ו-kephale, "ראש". ייתכן שנאומן ונאומן חשבו ש-akros פירושו "חד, שפיצי". שם המין הספציפי schoenobaenus גם הוא מיוונית עתיקה, מהמילים "skhoinos" - קנה, ו-"baino" - לדרוך. זהו תרגום לשם שוודי ישן של המין, Sävstigare.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא מוכרים תת-מינים שונים.
תיאור
זוהי קנית בגודל בינוני, אורכה 11.5–13 ס"מ ומשקלה כ-12 גרם. יש לה גב וכנפיים חומים מפוספסים, וחלקיה התחתונים בהירים. השת בגוון חום חם ללא פספוס, והוא מנוגד לכנפיים העמומות יותר. המצח שטוח, הכיפה מפוספסת בשחור והמקור חזק ומחודד. יש לה פס-גבה לבן בולט. רגליה אפרפרות.
הניצוי של הזוויגים זהה, אם כי ניתן להבדיל ביניהם במהלך טיבוע על-ידי הימצאותו של כתם דגירה או ביב בולט. הפרט המבוגר ביותר שתועד בטבע היה ציפור שנתפסה בטיבוע בפינלנד בגיל עשר שנים וחודש. תוחלת החיים הממוצעת היא כשנתיים.
השירה מגוונת, מהירה ופטפטנית, עם קטעים רכים יותר ומעט חיקויים, לרוב של מיני קניות נוספים. היא מורכבת ממספר קטעים רנדומליים, כך שהיא לעולם לא חוזרת על עצמה. הזכרים בעלי הרפרטואר העשיר ביותר זוכים להזדווג עם מספר רב יותר של נקבות.
קנית הפסים דומה לזמירון, השייך גם הוא לסוג קנית, וכמוה גם הוא חובב של בתי גידול לחים וחישות קנים. הזמירון נוטה לשוטט על הקרקע יותר מאשר קנית הפסים, פס-הגבה שלו הולך ומתרחב לכיוון העורף, והכיפה כהה ואחידה יותר. בנוסף, לקנית הפסים יש חישוף אברות ארוך במידה ניכרת מזה של הזמירון.
תפוצה ובית גידול
לקנית הפסים טווח תפוצה נרחב המוערך בכ-10 מיליון קמ"ר, ואוכלוסייה גדולה המוערכת בכ-8,800,000–15,000,000 פרטים רק באירופה. מחקר שערכה הקרן הבריטית לאורניתולוגיה הראה כי תנודות באוכלוסיית קנית הפסים נגרמות כתוצאה משיעור הישרדות של בוגרים, המושפע משינויים בכמויות המשקעים באתרי החריפה. שינויים באוכלוסייה העולמית טרם נמדדו, וקנית הפסים מוגדרת ברמת סיכון של "ללא חשש" על-ידי BirdLife International.
היא מקננת ברחבי אירופה ומערב ומרכז אסיה, והיא נודדת. לאחר אכילה ואגירת מזון בתום הקינון, היא חולפת במהירות מעל לדרום אירופה והסהרה החל מאוגוסט ועד ספטמבר בדרכה לאתרי החריפה שבאפריקה. מחקרים מניגריה ואוגנדה מלמדים כי קניות הפסים שבות לאותם אתרי חריפה מדי חורף, שנה אחרי שנה.
כלל האוכלוסייה של קנית הפסים מעבירה את החורף באפריקה שמדרום לסהרה, מסנגל במערב ועד לאתיופיה במזרח, ודרומה עד לכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה ולצפון נמיביה. המסלולים שעברו פרטים בנדידה דרומה ושטחי החריפה שלהם, תואמים את אתרי הקינון וטריטוריות הקיץ שלהם. קניות שטובעו בבריטניה והולנד נמצאו מאוחר יותר מדרום-מערב איבריה ועד איטליה; ציפורים משוודיה נמצאו במרכז אירופה ובאיטליה; בעוד שפרטים מפינלנד נמצאו בצפון-מזרח איטליה ומלטה מזרחה לאזור הים האגאי. קניות פסים מאזור ברית המועצות לשעבר נודדות דרך מזרח הים התיכון והמזרח התיכון.
אובדן שטחי ביצות המשמשים כתחנות אכילה בנדידה, יחד עם התרחבות מדבר הסהרה, מהווים איומים על אוכלוסיית קנית הפסים. פרטים שעוזבים את אפריקה בסוף פברואר, אוגרים שומן בשטחי ביצות לפני וכנראה שגם אחרי חציית הסהרה, ומגיעים לאירופה החל מחודש מרץ.
בניגוד לשאר בני סוגה, תפוצת קנית הפסים נמתחת מהקוטב הצפוני ועד לקווי הרוחב האמצעיים. היא הסתגלה לתנאים קרירים, מעוננים ולחים. למרות שהיא נמצאת לעיתים קרובות באזורי ביצות, היא יכולה לקנן במרחק של 500 מטרים ויותר מהמים. במהלך עונת הקינון, היא נמצאת בחישות קנים, לעיתים קרובות עם שיחים, תעלות ובתי גידול המרוחקים ממים, כולל משוכות שיחים, כיסי סרפד וגידולי שדה. בשטחי החריפה האפריקאיים היא מצויה בבתי גידול כמו חישות קנים בשטחי ביצות, המכילים פפירוס, עשב, וצמחי כריך ופוקה גבוהים. ניתן למצוא אותה בגבהים של 1,800–2,400 מטר מעל פני הים באתיופיה.
קינון
זכרים מתחילים לשיר כמה שעות בלבד לאחר שהגיעו לטריטוריית הקינון שלהם. השירה מבוצעת מנקודה חשופה כמו קנה או שיח, או מנקודה מוסתרת. בנוסף, הזכר מבצע מעופי ראווה: הוא ממריא תוך כדי שירה, עולה לגובה של כ-2–5 מטרים, מבצע סיבוב מעוף קצר, ולאחר מכן יורד בצניחה איטית, לעיתים קרובות כשהכנפיים מורמות בצורת V. תפקיד השירה הוא למשוך בת-זוג, יותר מאשר להרחיק זכרים אחרים; והיא מופסקת ברגע שנמצאה בת-זוג. הקריאות מתוארות כ"צ'ירר" או "קרר", והן חוזרות על עצמן ויוצרות קריאת אזהרה מטרטרות.
מחקרים מצאו שזכרים המגיעים מוקדם תופסים את טריטוריות הקינון הטובות ביותר. מחקר בנוטינגהמשייר, אנגליה, הראה כי שליש מהזכרים שחזרו קיננו בטווח של 50 מטר או פחות מאתר הקינון הקודם שלהם, ורק כ-14% קיננו במרחק של יותר מ-400 מטר. מחקר נוסף שנערך בנהר נידה שבפולין הראה כי זכרים בודדים נוטים להראות את השינויים הגדולים ביותר במיקום הטריטוריה בשתי עונות הקינון הראשונות. נראה כי הדבר נגרם כתוצאה מהגעה מוקדמת הולכת וגוברת לשטחי הקינון בשנים הראשונות. בשל כך, הם מוצאים יותר שטחים פוטנציאליים שנותרו פנויים על ידי בני מינם טרם הגעתם, מה שגורם להם לעבור לטריטוריות איכותיות יותר.
הזוגות מונוגמיים לרוב, אך לא תמיד. הזכרים לא תמיד נאמנים לזוגתם, וחלק מהזכרים מתיישבים בטריטוריה חדשה ומחדשים את ההתנהגות הטריטוריאלית בזמן שהנקבה דוגרת על התטולה הראשונה. בדרך כלל כאשר הזכר מזדווג בהצלחה עם נקבה אחרת, הוא ייקח חלק בגידול שני המחזורים השונים.
במקרים בהם ההטלה או הבקיעה מקדימים, לעיתים קרובות תעזוב הנקבה את הזכר, אשר יחזור לשיר ולחפש נקבה אחרת. תועדו מקרים של רביית כלאיים עם קנית אירופית.
גודל טריטוריית הקינון עליה הזכר מגן הוא בין 1,000 ל-2,000 מטרים רבועים; במחקר שנערך על 68 טריטוריות, בזאנסטאט, הולנד, נמדד גודל ממוצע של 1,064 מטרים רבועים בשנה אחת, ו-904 בשנה העוקבת. הקן, שנבנה על ידי הנקבה, ממוקם בצמחייה על הקרקע או עד לגובה של 50 ס"מ. לקן צורת כוס בעלת שכבה חיצונית של עשבים, גבעולים ועלים, בתוספת קורי עכבישים, עם שכבה עבה ועדינה יותר בפנים הכוללת פרחי קנה, שיער בעלי חיים ופלומת צמחים. הוא ארוג סביב גבעולים אנכיים של צמחים. התטולה מכילה 3 עד 5 ביצים בצבע ירקרק-צהוב מנומר בחום, בגודל של 18 על 13 מ"מ ובמשקל של כ-1.6 גרם כל אחת. הדגירה מתבצעת על-ידי הנקבה ונמשכת 14 ימים; והגוזל ים בוקעים ערומים ועיוורים. שני ההורים משתתפים בגידול הגוזלים, והם פורחים מהקן בגיל 13–14 יום. גם לאחר הפריחה מהקן, הפרחונים הצעירים ממשיכים לדרוש מזון מהוריהם במשך שבוע עד שבועיים לאחר שלמדו לעוף.
תזונה
התזונה של קנית הפסים מורכבת ממגוון רחב של פרוקי-רגליים, כולל מיני בריומאים, שפיריות, חגבים, חרקים, ארינמלים, עשים, חיפושיות וזבובים. בנוסף, היא מכילה גם חומר צמחי, כולל פירות סמבוק ופטל שחור. בשטחי החריפה התזונה כוללת בנוסף גם ימשושים ופרחים ופירות של סלוודורה פרסית.
בסוף יולי, לפני הנדידה, נראה שקניות פסים מחפשות אתרים עם מספר רב של כנימות קנים ונשארים בהם זמן רב יותר מאשר במקומות אחרים; מחקרי טיבוע מראים כי פרטים מסוימים עשויים לעבור מרחקים ניכרים (למשל מדרום אנגליה לצפון צרפת) בחיפוש אחר מזון לפני תחילת נדידתן בפועל. בפורטוגל, אספקת הכנימות מסתיימת מוקדם מדי מכדי שקניות הפסים יוכלו לנצל אותה, כך שקניות רבות אינן עוצרות שם וכבר אגרו שומן רב כשהן עוברות דרכה. פרטים המצליחים לצבור את מאגרי השומן הכבדים ביותר לפני הנדידה מסוגלים לעוף ללא עצירה מאפריקה לדרום בריטניה, או מאוגנדה לעיראק, למשל. חלקם מכפילים את משקלם הרגיל בעת ה"תדלוק" שלפני הנדידה. קניות רזות יותר נאלצות לעשות את המסע בכמה מקטעים קצרים יותר.
קניות פסים ניזונות בצמחייה נמוכה ועבותה, בעיקר קנים וסמריים, אך גם בשדות חקלאיים ומסביב לשיחים. מחקר שנערך באטנבורו, נוטינגהאמשייר שבאנגליה, מצא כי בתי הגידול המשמשים לחיפוש מזון במהלך עונת הקינון היו מורכבים מ-47% שטחי ביצות, בעיקר עשבי מתקה (Glyceria), 26% שיחים, 21% צמחי שדה ו-6% חורש. טכניקות האכילה כוללות ליקוט חרקים מהצמחייה בישיבה ולפעמים גם בריחוף; וקפיצות-תפיסה, כאשר הציפור תופסת חרקים מעופפים כשהיא עפה בין עמדות. קניות פסים נוטות לדלג בין גבעולי צמחים וללקט חרקים מתחת לעלים; הן מנצלות את הטמפרטורות הנמוכות בשעות בין הערביים ועלות השחר, אשר הופכות את הטרף שלהן לפחות נייד.
פיונית
פִּיוֹנִית (בלועזית: סְטוֹמָה; ברבים: סטומטה; באנגלית: Stoma, Stomata) היא פתח בעלי הצמח אשר מווסת את חילוף הגזים בין הצמח והסביבה. בכל עלה מצויות פיוניות רבות; הפיוניות קטנות מאוד ולא ניתן לראותן בעין בלתי-מזוינת.
כאשר הפיונית נפתחת, נקלט אוויר מהסביבה בעזרת פעפוע. האוויר הנקלט מכיל פחמן דו-חמצני וחמצן. הפחמן דו-חמצני נקלט לצורך פוטוסינתזה והחמצן לצורך נשימה תאית.
בנוסף, כאשר הפיונית נפתחת, דרכה מתרחש גם אידוי של מים (דיות) מן העלה. תהליך זה הוא תהליך לא רצוי של הצמח, בו הצמח מאבד מים וכביכול "משלם" את המחיר על קליטת הפחמן הדו-חמצני והחמצן מהאוויר. תהליך זה קרוי גם טרנספירציה. נוסף לכך, יוצא מאותם הפתחים חמצן, שנפלט כתוצאה מהפוטוסינתזה. כאשר לחות הצמח נמוכה, הפיונית נסגרת לצורך חסכון במים.
פתח הפיונית מורכב למעשה משני תאים הקרויים תאי שמירה - כאשר תאי השמירה קולטים מים באוסמוזה הם מתנפחים באופן אסימטרי - קרום התא שפונה לתא הסגירה הנגדי קשיח יותר מהקרום בצידו השני של התא. המבנה הזה מקנה לתאים תכונה מיוחדת: כאשר התאים מתמלאים במים הם מתנפחים. בגלל שאחד הצדדים קשיח יותר, הוא נמתח פחות מהשני, ונוצרת צורה של קשת. כששני תאי הסגירה מלאים במים, ה"קשתות" שלהם פונות זו אל זו, והפיונית נפתחת. המבנה הזה שומר כל זה שכאשר אין הרבה מים בצמח, הפיונית תיסגר וכך יתאדו פחות מים בדיות. הפיוניות נמצאות לרוב על האפידרמיס התחתון של העלים - מקום מוצל, בשביל שלא יתאדו הרבה מים.
האברון קולט המים הוא החלולית; בתאים תפוחים תופסת החלולית 95% מנפח התא. התפיחה האסימטרית גורמת להיווצרות פתח בין תאי השמירה, הלוא הוא הפיונית.
ערפיח תעשייתי הוא גורם הפוגע בצמחים, כיוון שהוא מכסה את פיוניותיהם.
בקרה על פתיחת הפיונית וסגירתה
מספר גירויים סביבתיים גורמים לתאי השמירה לקלוט מים ולפיוניות להיפתח, הגורם העיקרי בצמחים הגדלים בצורה אופטימלית הוא אור כחול. בסביבה הטבעית של הצמח האור (שמקורו בשמש) הוא בדרך כלל לבן, אך רק אורכי הגל הנתפסים בעינינו כאור כחול משפיעים על בקרת הפיונית. התהליך מתרחש במספר שלבים:
בתאי השמירה מתרחש מאזן עדין בין היונים המינרליים ובין הסוכרוז והמלאט בעת פתיחת וסגירת הפיונית. מחקרים הראו כי יוני האשלגן והכלור גורמים לפתיחת הפיונית בעיקר בשעות הבוקר, ואילו ריכוזם של הסוכרוז והמלאט עולה אחרי הצהריים. טרם הוברר מדוע למעשה יש צורך בשתי מערכות נפרדות של שליטה בפוטנציאל המים.
מצוקת מים
בצמחים החווים מצוקת מים (בצורת) נסגרות הפיוניות על מנת למנוע בריחת מים מהצמח. תהליך זה מותנע על ידי ההורמון הצמחי חומצה אבציסית:
יקותיאל יהודה הלברשטאם
רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג (מכונה ע"ש ספריו שפע חיים ודברי יציב; ד' בשבט ה'תרס"ה – ט' בתמוז ה'תשנ"ד, 10 בינואר 1905 – 18 ביוני 1994) היה האדמו"ר הראשון של חסידות צאנז-קלויזנבורג, חסידות שמקורה בחסידות צאנז. עמד בראש החסידות משנת 1946 ועד לפטירתו בשנת 1994. מייסד קריית צאנז בנתניה ובית חולים לניאדו. כיהן כרב וכראש ישיבה.
קורות חייו
נולד ברודניק לרבי צבי הירש הלברשטאם שהיה אב בית דין העיר, ולחיה מינדל. הוא נין לרב חיים הלברשטאם (בעל ה"דברי חיים") מצד אביו, ובן נינתו של הרב צבי אלימלך שפירא מדינוב (ה"בני יששכר") מצד אמו. בגיל 14 התייתם מאביו. באותה שנה הוסמך להוראה בידי רבי מאיר אריק ואחרים. בבחרותו למד בעיקר אצל הרב דוד צבי (טאבלי) זעהמאן מדוקלא, מחבר הספרים "קב זהב" ו"מנחת סולת", שגם הוא הסמיכו. למד גם אצל רבי איציקל, ראש ישיבה בקליינווארדיין, אצל רבי משה צבי לנדא, ואצל רבי משה חיים סגל ליטש רוזנבוים, ראש אב בית דין פרשבורג. בהמשך נסע לפולין ללמוד אצל רבנים נוספים, בהם רבי מאיר יחיאל מאוסטרובצה. הוא נסע לחצרותיהם של אדמו"רי בית צאנז, בפרט רבי חנה מקאלשיץ ורבי ישעיה מטשחיוב, וכן לחצרות אדמו"רים אחרים בפולין, גליציה והונגריה.
כבן 18 התחתן עם קרובת משפחתו פסיה (פעסיל) טייטלבוים, בת האדמו"ר מסיגט הרב חיים צבי טייטלבוים, ונולדו להם אחד עשר ילדים. בשנת ה'תרפ"ו, בגיל 21 נתמנה לרב "הקהילה הספרדית" (דהיינו חסידית) בקלויזנבורג ועמד שם בראש הישיבה. קהילה זו הורכבה מחסידי העיר, בעיקר חסידי סיגט, שהתפלגו מהקהילה האורתודוקסית של הרב משה שמואל גלזנר, בין היתר על רקע תמיכתו של האחרון בציונות.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית להונגריה ב-1944, הוא גויס באייר ה'תש"ד לשירות העבודה ושהה במחנה בנאדבאניה, בעוד אשתו וילדיו נותרו בגטו קלויזנבורג. הוא שהה שם בתנאים נוחים יחסית, והתאפשר לו לא לעבוד תמורת שוחד, אך באוקטובר, הביאה הפיכת צלב החץ לגירושו עם משפחתו לאושוויץ. הוא שרד את צעדת המוות, אך אשתו ותשעה מילדיו נרצחו שם. שני בניו הנותרים מתו אף הם בהמשך ממחלת הטיפוס.על תקופה זו מספר :
" הייתי כמה שנים במחנות ההשמדה של הנאצים חוץ ממה שרצחו לי את אחד עשר ילדי את אמי אחיותי ואחיי מכל המשפחה נותרתי לבד בחיים. ראיתי מה נקרא אכזריות, אני זוכר כמו היום, שירו לי ביד פחדתי ללכת למרפאות הנאצים שגם שם היו רופאים אבל ידעתי שאם אכנס לשם לא אצא חי ח"ו..... ניגשתי לעץ למרות הפחד מהנאצים וקטפתי עלה מהעץ והידקתי אותו על הפצע כדי שיעצור את הדם ואחר כך קטפתי ענף וקשרתי סביב כדי שיחזיק וה' עזר ותוך שלושה ימים הבראתי אז קיבלתי על עצמי שאם ה יתן לי חיים ואבריא ואצא מכאן מהרשעים האלה שנראתי אז כמו מוזלמן אבנה בית רפואה שבית רפואה זה יהיה מיוסד עלכך שהרופאים והאחיות יאמינו שיש אלוקים בעולם וידעו שכשניגשים לרפא חולה עושים את המצווה הגדולה ביותר בתורה. "
אחר השואה הוא שהה במחנה העקורים פורנוולד בגרמניה, והחל בהקמת מוסדות תורה וחינוך בשם "שארית הפליטה" במחנות העקורים. הוא הקים מטבחים וחדרי אוכל כשרים, טיפל ביתומים והשיא זוגות. הגנרל דווייט אייזנהאואר, שהתרשם מפעילותו, סייע לו. כחלק מפעילותו דחף להקמת 'אגודת הרבנים בגרמניה', וביקש מידידו הקרוב, הרב אברהם אליקים שיף לעמוד בראשה, והלה נעתר לבקשתו. בתקופה זו פעלו השנים לחיזוק היהדות, וקשריהם הקרובים נמשכו גם בישראל, בין היתר בהקמת בית החולים לניאדו.
ב-1946 הגיע לארצות הברית לגייס כספים לעזרה לניצולי השואה והקים במקסיקו ובניו יורק מוסדות תורה שיועדו לניצולי השואה שהיגרו לארצות הברית. הקים גם בישראל תלמודי תורה בשם "שארית הפליטה" בצפת, באר שבע, כפר אז"ר וכפר הניצחון. הוא פתח ישיבה בוויליאמסבורג ועמד בראשה, וכן ישיבה במונטריאול בראשה העמיד את הרב שמואל אונסדורפר (לימים מחותנו). חסידים רבים התלכדו סביבו.
בארצות הברית הקים משפחה חדשה עם חיה נחמה, בתו של הרב שמואל דוד אונגר – אב בית דין נייטרא, ונולדו להם שבעה ילדים. היה גיסו של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל מנישואין אלה.
הוא עסק רבות בזיכרון השואה וקהילות אירופה שנחרבו. לאחר השואה הוא גילה יחס מתון כלפי מדינת ישראל, בשונה מהשקפת דוד אשתו הראשונה רבי יואל טייטלבוים. על רקע זה נוצרו ביניהם חיכוכים.
בשנת ה'תשט"ו (1955) ביקר לראשונה בארץ ישראל והחליט להקים קריה חסידית בנתניה. בה'תשט"ו (1955) הניח את אבן הפינה להקמת קריית צאנז. ייסד את חסידות צאנז-קלויזנבורג, מוסדות חינוך וישיבה גדולה שעמד בראשותה, ואת מפעל הש"ס. הוא ייסד גם את בית חולים לניאדו בנתניה בעקבות נדר שנדר בתקופת השואה, שאם יינצל מהתופת ינסה תמיד להציל יהודים.
בי"ט בכסלו ה'תש"ך עלה לישראל והתיישב בנתניה, וראה במהלך זה כחזרה בתשובה: "כי אני לא עשיתי די למען ארץ ישראל, ועתה הקב"ה נותן לי אפשרות לתקן את דרכי, ולכן חייב אני להיכנס בעניין זה בכל כוחותי, להקים יד ושם [להרוגי השואה] בארץ ישראל". בשנת ה'תשכ"ג פתח ישיבה לצעירים המיועדת לבחורים ספרדים, והעמיד בראשה את הרב יעקב בן שושן. הישיבה התקיימה במשך 10 שנים.
בשנת תשכ"ד הוא הודיע על כוונתו לחזור לארצות הברית. לדבריו הוא התאכזב מיחסה של המדינה ליהדות ולשמירת תורה ומצוות, ומכך שישנו "קומץ קטן של מתנכרים מטילים חתתם ומוראם על כל העם היושב בציון ומועדדים לשמד ולהתחתם ולהתערב בין הגויים". שלמה זלמן שרגאי ושר הדתות זרח ורהפטיג, חששו שמהלך זה יפגע בהתיישבות בארץ ויגביר את כוחו של 'אותו קומץ'. הם פעלו רבות כדי לשכנעו לחזור בו מכוונתו, גם חסידיו הפעילו עליו לחץ שלא יעזוב. בפועל התוכנית נדחתה בכמה שנים, ורק בשנת ה'תשל"ב חזר לארצות הברית והתגורר ביוניון סיטי.
בשנת ה'תשמ"ו יזם את הקמת ה"מועצה להגנה משפטית על ערכי היהדות", גוף שמטרתו לנקוט באמצעים משפטיים נגד פגיעה בערכים מקודשים ביהדות. בראשותה עמד שופט בית המשפט העליון יצחק קיסטר, ובין חבריה היו בין היתר הרב שמחה קוק, שופט בית המשפט העליון בן ציון שרשבסקי, וכן פרופסור זאב לב.
נפטר בשבת, ט' בתמוז ה'תשנ"ד. שני בניו מונו לאדמו״רים לאחר מותו (אחד בישראל והשני בארצות הברית), ואחד מחתניו שכיהן בארצות הברית כאדמו״ר מצאנז זוועהיל.
תורה
הוא עמד בראשות הישיבות בארצות הברית ובהמשך בישראל. מדי שבוע הוא מסר 3 שיעורים בגמרא, 3 שיעורים ביורה דעה ושיעור לקבוצת בחורים בחושן משפט. הוא דיבר רבות על השאיפה לדעת את כל הש"ס, ואמר שעיקר החסידות היא ללמוד גמרא, ובתקופות מסוימות אף סירב שהבחורים ישתתפו בטיש. הוא לקח כחתנים לבנותיו את הבחורים ה"עילויים" מהישיבה, אף שלא היו בעלי ייחוס. הוא כתב תשובות רבות בארבעת חלקי השולחן ערוך אשר לימים יצאו בספרי "שו"ת דברי יציב".
הרב הלברשטאם יזם שני מפעלים לעידוד לימוד זה: מפעל הש"ס העולמי וכוללי אברכים שבהם הנהיג תוכנית של עשר שנות לימוד. הוא הטיף ללימוד בקיאות. הוא דרש למקד את הלימוד בצמידות לטקסט ויצא נגד ההפשטה וההמשגה בעולם הישיבות הליטאי. הוא ייעץ ללומדים לשמור את הקושיות שלהם לעתיד וטען שאלו יתבררו מאליהן מתוך המשך הלימוד.
הוא נהג למסור שיעור חומש עם פירוש רש"י מדי ליל שישי. השיעור החל בפרשנות הפסוקים ועבר לנושאי חסידות, השקפה ואקטואליה. שיעור זה משך אליו שומעים רבים.
בטיש בליל שבת ובהזדמנויות נוספות הוא נהג למסור פלפול למדני ארוך, כמנהג אדמו"רי גליציה.
נושאים נוספים
רבי יקותיאל יהודה נהג להתפלל בשעות מאוחרות.
בעוד שטרם השואה היה אנטי-ציוני מובהק, הוא שינה את טעמו והפגין גישה פרגמטית כלפי מדינת ישראל. הוא אף כתב שההימנעות מעלייה לפני המלחמה הייתה טעות. לצד הפרגמטיות לא נטה בשום אופן לציונות, עם זאת הוא טען כי רעיונו של הרצל אמנם העלה מעט את ההתבוללות אך שיפר בהחלט את מצבו של העם היהודי בארץ ובעולם ונהג לשמור על שיח פתוח עם רבני הציונות הדתית. המפורסמים שהיה בקשר אישי אתם היו הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב עדין שטיינזלץ (היה מהרבנים החרדים היחידים שתמכו ברעיון הוצאת תלמוד שטיינזלץ); את הקמת מוסדותיו וקהילתו בשטח המדינה ראה לא כאימוץ רעיונות התנועה, אלא כתיקון נזקיה וצמצום פגעיה.
הרב הלברשטאם התנגד בחריפות למסירת שטחים לערבים, ובעת פינוי סיני הספיד בדמעות ואמר שזהו יום אבל.
חיבוריו
בשל מנהג אדמור"י צאנז לא להדפיס ספרים בחייהם, נמנע מהדפסת ספריו במשך רוב חייו. בשלהי ימיו, לאחר שהפסיק לדרוש עקב חולשתו, נדפסו כמה מספריו.
רבים מספריו יצאו בשם שפע חיים. הסדרה כוללת כרכים של ליקוטי דברי תורה: 4 כרכי "דרשות חומש ורש"י שיעורים על חומש ורש"י (מהשנים: ה'תשמ"א, ה'תשמ"ב, ה'תשמ"ד, ה'תשמ"ה); 5 כרכי "רעוא דרעוין דרושים ודברי תורה בסעודות שבת ועוד על פרשיות השבוע (מבראשית עד קדושים); 6 כרכי "מכתבי תורה (במהדורה חדשה - 3 כרכים); 3 כרכי "חידושים ופלפולים; 2 על חנוכה, וכרך נוסף על תשרי. 2 כרכי מועדים, על חנוכה וראש השנה. רחוב "שפע חיים" בשכונת קריית צאנז בירושלים מנציח את זכרו.
משפחתו ומתלמידיו
בניו
בנותיו וחתניו
אספרג רפואי
האַסְפָּרָג הרפואי (שם עממי: אַסְפָּרָגוֹס, שם מדעי: Asparagus officinalis) הוא מין של צמח ממשפחת האספרגיים.
הוא גדל בר באזורים בעלי אקלים חם וממוזג של דרום ומרכז אירופה, באלג'יריה ובצפון-מערב אסיה, במיוחד בגדות נחלים, ומגודל בזנים שונים (כמאה במספר) כירק מאכל. מוצא האספרג התרבותי באירופה, ממין הגדל שם בר לאורך נחלים. לאספרגוס גבעולים לבנים-אדמדמים עסיסיים המכוסים סביב בעלים קטנים ומתארכים מחוץ לקרקע בצורת קנים מסועפים וחלקים בצבע ירוק ובגובה 1.5-0.6 מטר. הענפים דמויי העלה הם מחטיים וחלקים, הפרי בצבע אדום-קטיפה.
כמאכל, האספרג נחשב כמעדן ומחירו יקר יחסית בשל עונתו הקצרה.
היסטוריה
האספרגוס מוכר כירק וכצמח מרפא לכל המאוחר מאז העת העתיקה. במאה השנייה לפסה"נ תיארו סופרים היווניים והרומיים גידול של אספרג רפואי ביוון. כצמח מרפא שימש לרוב אספרגוס שגדל בר, אשר לפי דיוסקורידס ניחן בסגולות של חומר משתן ומשלשל וכתרופה לצהבת. תכונות אלו נודעו לו עד למאה ה-19. האספרג הרפואי מוזכר לראשונה בארץ ישראל בספרות הערבית הקדומה של ימי הביניים, במאה העשירית לסה"נ.
הרומאים הם שהפיצו את האספרג מצפון לאלפים, אך הוא שב ונשכח ורק במאה ה-16 הוחל שוב בגידולו - הוא נחשב אז למעדן יקר המציאות. ייתכן כי היעלמותו קשורה בכך שערכו התזונתי של האספרג מינימלי, אף שהוא עשיר בוויטמין B1 ובוויטמין E (אספרגוס ירוק בוויטמין A).
זרעי האספרג שימשו בעבר כתחליף קפה. זנים אחרים של אספרג מגודלים כצמחי נוי, למשל Asparagus Horridus הקוצני וחסר העלים בספרד וביוון.
חומצת האמינו אספרגין קיבלה את שמה מצמח האספרגוס העשיר בה.
גידול
האספרג נקטף באזורים השונים של אירופה בין החודשים מרץ ויוני ונחשב לירק קולינרי אהוד במיוחד.
לאספרג דרושה קרקע רכה, חולית ולא לחה מדי, וכן חום. לרטיבות מתמשכת במהלך החורף תיתכן השפעה מזיקה. לפני תחילת החורף מכינים ערוגות ברוחב 1.9 מטר ובעומק של כף חפירה, ומדשנים בכמות כפולה מבדישון רגיל של שדות. נועצים בערוגה מוטות במרחק של 0.9-0.6 מטר זה מזה, עליה יוצרים תלוליות מהקרקע שנחפרה, שמתנשאות לגובה הקרקע המקורי. על תלוליות אלו מפזרים בזהירות את צמחי האספרגוס בני השנה עד שנתיים ומכסים בקרקע, ורצוי בעוד שכבת דשן כך שרק ראשי התלוליות מבצבצים. עתה מכסים בעוד שכבת קרקע כך שראשי הצמחים נמצאים בעומק של כ-3 סנטימטר מתחת לפני הקרקע. בסתיו מקצרים את הענפים לגובה 16 סנטימטר, מדללים את הערוגה ומכסים בגובה 8–10 סנטימטר בדשן ישן. בחודשי החורף מסלקים את הצמחים הגסים ומכסים בעוד שכבת קרקע בת כמה סנטימטרים. בשנה השלישית מגביהים את הערוגות באדמה עבה וחולית כך שהצמחים יימצאו בעומק 16 ס"מ. עתה ניתן להתחיל בקטיף האספרגוס. סוף עונת האספרגוס חופף להבשלת הדובדבנים, וחל בדרך כלל ב-24 ביוני.
הערוגות מניבות יבול טוב במשך 25 שנה. בתחילת השנה מדללים אותן ובמהלך השנה מזבלים אותן בדשנים שונים.
טיב
האספרג הוא ירק רגיש ביותר ויש לטפל בו בזהירות מהקטיף ועד להכנתו. אספרג לבן או סגול מאיכות טובה מזהים לפי צורת הראש הסגורה, הגוף בעל הצורה האחידה, הקצה התחתון הלח והלא-חלול, וצליל החריקה שגבעולי האספרג משמיעים בחיכוכם זה בזה. גבעולים רזים הם בעלי איכות נמוכה יותר. באספרג ירוק הגבעולים מעט דקים יותר, והראש כבר נפתח מעט בגלל השפעת האור.
הכנה
את האספרג מכינים על פי רוב בבישול. בשלב ההכנה נהוג לקלף אספרג לבן וסגול מהראש ועד לקצה, שכן הקליפה היא גסה וסיבית. את קצה הגבעול נהוג לקצוץ במספר סנטימטרים. בשיירים אלה ניתן להשתמש כבסיס ל'מרק אספרגוס'. אספרגוס ירוק לא נהוג לקלוף.
מכיוון שראשי האספרג עדינים ומתרככים מהר יותר משאר הגבעול, נהוג לבשל אספרגוס במצב עמידה, כאשר הגבעולים קשורים יחד - בסיר צר וארוך ובטמפרטורה מתונה, כאשר המים מגיעים עד מעט מתחת לראשי האספרגוס. משך הבישול משתנה בין 20 ל-30 דקות לפי עובי הגבעולים.
כיום מקובלת גם צורת הכנה של אספרגוס פריך יותר: מבשלים את האספרגוס 3 עד 4 דקות ומשאירים אותו במים 6 עד 8 דקות נוספות. צורת בישול נוספת, אשר משמרת היטב את הארומה של האספרגוס, דורשת הרבה פחות נוזלים. שמים את האספרגוס המקולף במחבת גדולה, ממלאים במים, מכסים בנייר פרגמנט משומן ומבשלים בחום נמוך.
ערכים תזונתיים ורפואה
האספרג מכיל 2.26% חלבונים, 0.31% שומן, 0.47% סוכר, 1.54% צלולוז, 0.57% אפר, 92.04% מים.
מחקר שהתפרסם בשנת 2018 בכתב העת nature מזהיר לגבי הקשר בין אספרגוס לבין סרטן השד הגרורתי, כיוון שתרכובת האספרגין המצויה בו בריכוז גבוה עוזרת לתאי גידול סרטני ליצור גרורות.
בתרבות
אגדה יהודית המדגישה את נדירותו של האספרגוס, מספרת על רב שנחשד במנהגים מוזרים, וכאשר רב אחר נשלח להתארח ולברר האם אמת בשמועה, הוא לא היה מסוגל לסעוד את סעודת הערב, משום שחשב כי הוגשו לו אצבעות אדם לאכילה. מאוחר יותר גילה כי המזון שהוגש לו היה אספרגוס. בתלמוד בבלי מוזכר כי ה"אספרגוס יפה ללב וטוב לעיניים", אך לפי פרשני התלמוד הכוונה שם לשילוב של משקה יין עם תבשיל של כרוב, שהיו שותים אותו לרפואה בכל בוקר על קיבה ריקה.
בחלק ממדינות צפון אירופה וגם במערבה נחשב האספרגוס לירק אהוד במיוחד. בעיר שווצינגן בבאדן-וירטמברג בגרמניה אף נחגג בעונת האביב "חג האספרגוס", והעיר מתהדרת בכינוי "בירת האספרגוס העולמית". בשנות ה-30 של המאה ה-20 זכה לפופולריות השיר עם הרמזים המיניים שביצע ההרכב הגרמני, קומדיאן הרמוניסטס, "ורוניקה! האביב הגיע!", שהשורה המפורסמת בו היא "ורוניקה! האספרגוס גדל!".
אספרג באמנות
אגודות אספרג הוצגו לראווה מספר פעמים באומנות התקופות הרומית והביזנטית בציורי קיר ובפסיפסים. התיאורים הראשונים של האספרג נראים בציור הקיר מפומפיי בו מעוטרת אגודה של אספרג לצד כלי מטבח ותאנים על מדף ובפסיפס 'מגדל העבדים' (Tower of the Slaves) מרומא, מהמאה השלישית לספירה. אספרג עוצב גם בשני מבנים מחצי האי הפלופנסי ביוון, המתוארכים למאה השישית לספירה. הופעות האספרג באמנות מרמזות שהצמח היה נפוץ בחקלאות של איטליה ובחצי האי הפלופנסי ביוון, באזורים הים-תיכוניים בהם קיימים מישורים של אדמות סחף הנוחות לגידול האספרג. האספרג היה גידול חדש, נדיר ומאוד יוקרתי בתקופה הביזנטית באזור הלבנט, ומשום נדירותו בחקלאות התקופה הוא היה גם נדיר בפסיפסים ובארץ ישראל הוא עוצב רק פעם אחת, בכנסיית קריות המתוארכת לסוף המאה החמישית-תחילת המאה השישית. פסיפס כנסיית קריות מתייחד בעיצובים ייחודיים של גידולים חקלאיים יוקרתיים נוספים.
הערות שוליים
শতমূলী
בסבוסה
בַּסְבּוּסַה (מערבית מצרית: بسبوسة; בערבית לבנטינית גם: هريسة, הַרִיסַה, או نمورة, נַמּוּרַה; בארמנית: Շամալի, שַׁאמַאלִי) היא מנת קינוח המשתייכת למטבח הים תיכוני. את הבסבוסה מכינים מבלילת סולת וממתיקים אותה בעזרת מי זהר או מי ורדים. הבסבוסה היא חלק מהמטבח הערבי, הטורקי, היווני, וגם הישראלי.