cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוסררה
המרקם החברתי של מוסררה
במוסררה מוסדות נוצריים רבים וותיקים, כגון אכסניית נוטר-דאם, כנסיית סנט פול, בית החולים הצרפתי סן לואי, הכנסייה הרומנית, מנזר האחיות הסאלזיאניות ועוד.
השכונה נמצאת בימינו בתפר בין השכונות הערביות ממזרח והיהודיות ממערב, ובין השכונות היהודיות-חרדיות מצפון והחילוניות ממערב. בשני העשורים האחרונים בחלק מהשכונה התיישבו יהודים חרדים רבים.
ארכיטקטורה בשכונה
מוסררה מהווה כיום עדות חיה להיסטוריה המגוונת של השכונה ושל ירושלים במאה ושלושים השנים האחרונות. לכל שלב ארכיטקטוני היסטורי ניתן למצוא בשכונה רליקטים עומדים. ניתן להפריד בין 3 שלבים עיקריים בתולדות השכונה:
השלב הראשון הוא השלב הערבי, בו נבנו בתי-מידות גדולים ומפוארים על ידי ערבים עשירים שנחלצו מצפיפות העיר העתיקה בשלהי המאה ה-19. בתים אלה הם בעלי כניסות מפוארות, משקופי-אבן מסוגננים וגגות-רעפים, דוגמת בית החלונות שברחוב הע"ח.
השלב השני התחיל עם מלחמת העצמאות, עת הפכה השכונה לזירת קרבות וננטשה ברובה, המשיך דרך שנותיה של העיר המחולקת ועד סוף שנות השבעים. בתקופה זו הייתה השכונה שכונת מצוקה. האבטלה וההזנחה פשטו בה, וממנה יצאה תנועת הפנתרים השחורים שהעלתה על סדר היום הציבורי את מצבם הקשה של העולים החדשים יוצאי צפון-אפריקה.
השלב השלישי התחיל בתחילת שנות השמונים ופרויקט השיקום שהחליטה העירייה לקיים בשכונה. הוגדרו תקנות שמטרתן להחזיר לשכונה את תפארתה הישנה. עבודות השיקום והשיפוץ נדרשו להיעשות תוך נאמנות לסגנון הערבי המפואר של המאה ה-19, ועם זאת בבניינים רבים כיום ניתן לראות בבירור את קו-התפר בין השלב הערבי המקורי של קומת הקרקע והבנייה המודרנית של הקומות העליונות.
מוסררה כמרכז תרבות
כיום משמשת שכונת מוסררה כמרכז של מוסדות תרבות ואמנות. עם מוסדות התרבות הפועלים בשכונה נמנים מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, בית ספר "מעלה" לקולנוע, בית מדרש קהילתי של 'מילתא – מרכז לתורה שבעל פה', בית הספר למוזיקה מן המזרח, מרכז האמנות של עיריית ירושלים, מכון פוליס, סדנת ההדפס ירושלים, מוזיאון על התפר, מוזיאון אסירי המחתרות ומרכז היצירה של עמותת "יד לקשיש". האקדמיה לאמנות בצלאל מתכננת לעבור למגרש הרוסים השוכן בקרבת השכונה. במינהל הקהילתי של שכונת מורשה "בית קנדה" פועל הארגון "צעירים במרכז", המשמש כזרוע הביצועית של עיריית ירושלים ביישום מדיניות הצעירים של העיר. כמו כן, פועלת במקום המכינה הקדם צבאית "רוח נכון", מכינה מעורבת לאומנים צעירים לפני צבא. במינהל הקהילתי נפתחו גם מוסדות תרבות כמו מחול שלם לרקדנים ירושלמים ותיאטרון קומקום. קבוצת מוסללה, שפועלת במרחב הציבורי, מאפשרת לאמנים לבחון אפשרויות חיבור חדשות בין אמנות ומרחב אורבני, מתוך ניסיון להתבונן במורכבות ההיסטורית של השכונה.
החינוך בשכונת מוסררה לאחר קום המדינה
מצב החינוך בשכונת מוסררה בשנותיה הראשונות של המדינה, מחייב אותנו להבין את מאפייני השכונה ותושביה בעת ההיא. שכונת מוסררה הייתה שכונת ספר (מקביל לעיירות הפיתוח שמוקמו בספר של יישובים או בפריפריה) שישבה על הגבול בין מדינת ישראל לממלכת ירדן, כחלק מתפיסת המדינה באותה תקופה – יושבו בתי השכונה הערבית בעולים חדשים (בעיקר העלייה מצפון אפריקה).
תושבי השכונה חיו בצפיפות רבה, כמה משפחות בבית אחד. בין בתי השכונה נבנו מספר קטן של שיכונים שמטרתם הרחבה של הקיים ולא מענה מספק לגודל האוכלוסייה. מאפיינים כמו אכלוס בתים ערבים נטושים, תפיסת מרחב גאוגרפי ושיכונים שנבנו במהרה דומים למאפייני עיירות הפיתוח שקמו במדינה המתפתחת באותה עת.
המציאות המורכבת של חיים במדינה חדשה לצד התנאים הקשים והעדר פניות לחינוך בזמן שהדאגה העיקרית היא לפרנסה – הביאו ילדים רבים בשכונה לעבודות מזדמנות ברחובות ירושלים (בכיכר הגרעינים – כיכר ציון) ואף לפשעים של "סחיבה וגניבה".
בשכונה פעלו שני בתי ספר של הזרם העצמאי לבנים ולבנות וב-1952 הוקם בית הספר הממלכתי על שם דוד רמז. בתי הספר לא נתנו את המענה הנדרש מסיבות רבות כמו צפיפות כיתות, אלימות, תחלופה רבה של מורים ומורות והתאמה לאוכלוסיית השכונה כפי שמופיע בתיק המועצה לפיתוח מורשה בארכיון המדינה.
על בעיות החינוך בשכונת מוסררה אנו מוצאים כתבות רבות ובהן הטחת האשמות בין המפלגות השונות בכנסת, משרדי הממשלה ועיריית ירושלים.
בעקבות ביקורו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון בשבעה באוגוסט 1962, שודרה תוכנית ברדיו והוקמה ועדה בראשות מר חיים אדלר שמטרתה הייתה לבחון ולבדוק את המצוקות השונות בשכונה ובדגש על חינוך והסללה. ועדת אדלר פעלה יחד עם גורמי מקצוע שונים ומסקנותיה ציירו את המציאות הקשה והעגומה שמתוכה נוצרה התסיסה שהביאה לבסוף למאבקם של הפנתרים השחורים.
מציאות זו אפיינה שכונות ספר שונות בירושלים כמו ממילא וימין משה. השוואתן אל השכונות המבוססות של ירושלים הביאה למאבק ורצון לשנות את המציאות העגומה. עיירות הפיתוח אשר מאפייניהן דומים לשכונות אלו, פחות פגשו את המציאות הזו מכיוון שלא היה להם בסיס להשוואה באותה עיירה/עיר.
שכונה מוסררה הייתה צמודה לבנייני משרד החינוך ובמקביל היא חלק מעיר הבירה של מדינת ישראל, שתי עובדות אלו הציפו את בעיית החינוך בשכונה משני היבטים – האחד הוא ההשוואה המתבקשת אל מוסדות השלטון המרווחים שישבו בשכונה והשנייה היא הרצון להראות את ירושלים כעיר בירה במיטבה ולא בהכרח מתוך דאגה לחינוך הנוער.
לאונרדו
{{פירושונים|אישים: אחר:
ראו גם
}}
יוסי מלמן
יוסי מלמן (נולד ב-27 בדצמבר 1950) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן צבאי זוכה פרס סוקולוב לתקשורת הכתובה לשנת 2009. מאז 2021 הוא משמש שוב פרשן לענייני מודיעין וביטחון בעיתון "הארץ", ובעבר מילא תפקיד זה בעיתון "מעריב".
ביוגרפיה
מלמן נולד בפולין ועלה לישראל בשנת 1957. בצעירותו השתייך לתנועת השומר הצעיר. במאי 1969 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר מלמן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר, קורס סיור וקורס חובשים. עם תום המסלול השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת בפיקוד הדרום, בגזרת סיני, תעלת סואץ ירדן, לבנון וברצועת עזה. מלמן הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה וביחסים בינלאומיים ועמית קרן מחקר של אוניברסיטת הרווארד.
מלמן החל את הקריירה העיתונאית שלו, ב-1973, בגלי צה"ל, לאחר שירותו הצבאי. משם עבר לשמש ככתב ושדר רדיו במחלקת החדשות וענייני היום של קול ישראל. בשנת 1980 החל לסקר מלמן בעיתון "הארץ" ענייני צבא, טרור ויחסי חוץ. בשנים 1984–1988 שימש מלמן כתב מדיני וכתב לענייני מפלגות של העיתון "דבר". שהה בבריטניה במשך ארבע שנים ושנה בארצות הברית מטעם עיתון "הארץ".
כמו כן, פרסם תשעה ספרים בענייני דיפלומטיה חשאית במזרח התיכון, טרור, ריגול ויחסי החוץ של ישראל עם ארצות הברית ועם ירדן, בהם "מרגלים לא מושלמים", שפורסם תחילה באנגלית בלונדון, שהיה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" במשך 15 שבועות, וכן "המרגלים" שנכתב עם איתן הבר. בין ספריו של יוסי מלמן נכלל גם הספר "הישראלים החדשים", שהוא מעין סקירה כללית ואישית מאוד על תולדותיה של החברה הישראלית. ארבעה מספריו נכתבו בשיתוף עם העיתונאי דן רביב מרשת CBS. רוב הספרים תורגמו לשפות זרות. לאורך השנים, רכש לעצמו מלמן שם הן בישראל והן בעולם, כמומחה בנושא השירותים החשאיים של ישראל.
ספרו, "הספינקס" (2007), עוסק בנשיא מחמוד אחמדינז'אד ובתוכנית הגרעין האיראנית. ספרו "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין" (2012) הוא מחקר על כלל סוכנויות הביון של ישראל. ב-2011 חיבר את "אוטוביוגרפיה של ריצה", ספר המתאר את קורות חייו ומנסה לפענח את אהבתו לספורט אתגרי.
בשנת 1991 עתר מלמן לבג"ץ לאפשר לו לפרסם את פרשת מרקוס קלינגברג, שפרסומה נאסר על ידי הצנזורה הצבאית, והצנזורה חזרה בה מהתנגדותה. לימים, בשנת 2006, העלה התיאטרון הקאמרי מחזה בשם "הבן הטוב" שכתב ביחד עם השחקן והבמאי רמי דנון, המתאר 80 דקות שבהן מתנהלת חקירתו של מדען, פרופ' הרמן – דמות השואבת השראה מזו של מרקוס קלינגברג – אשר הנושא המרכזי שבו הוא שאלת הנאמנות, ונבחנות בו צורות שונות של בגידה - במולדת, באישה, בבת, במדע ובאידאולוגיה.
עתירות נוספות של מלמן לבג"ץ היו עתירתו משנת 1995 להתיר פרסום שמותיהם של ראש השב"כ וראש "המוסד", אך תוך כדי כך החליטה הממשלה להתיר את פרסום השמות והעתירה הפכה למיותרת, וכן עתירתו לפרסם את העובדות הנוגעות לפרשת אלחנן טננבאום. כן השתתף בעתירתו של מייק אלדר להתיר לו לפרסם את ספרו על הצוללת אח"י דקר. בנוסף הגיש עתירות בנושאים של שחיתות במערכת הביטחון.
מלמן הוא גם ספורטאי ורץ למרחקים ארוכים. השתתף מאז 1994 ב-35 ריצות מרתון בישראל ובחו"ל, גם לאחר שעבר ב-2009 התקף לב וצנתור. כמו כן הוא השתתף בחמש ריצות אולטרה-מרתון למרחקים שבין 50 ל-75 ק"מ - האחרונה בדצמבר 2016 ל-66 ק"מ, במלאת לו 66 שנים וב-4 תחרויות טריאתלון איש הברזל. מלמן הוא היזם, המייסד והמנהל עד 2011 של "ישראמן" - תחרות איש הברזל בישראל.
בשנת 2001 חשף לראשונה את מעורבותו של ארקדי גאידמק בפרשת "אנגולה-גייט" (פרשה בה נידון לבסוף ל-6 שנות מאסר בצרפת ב-2009), זאת מספר שנים לפני שגאידמק הפך לידוען בישראל, לאחר שרכש את קבוצת בית"ר ירושלים. בהמשך פרסם עוד מספר כתבות על גאידמק, ואף ערך איתו ריאיון עיתונאי. במאי 2006 כתב גאידמק מכתב תלונה למועצת העיתונות נגד מלמן, בטענה שהוא מנהל מצוד תקשורתי נגדו, מפרסם אודותיו פרסומים שקריים ומעוותים, ומופעל על ידי גורמים עסקים אינטרסנטיים העוינים לו. הידיעה על התלונה פורסמה בעיתון "גלובס", ואחר כך בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות, קיבל את תלונתו של מלמן נגד "גלובס", שפנה לקבל תגובה שלו, אך לא פרסם אותה כחלק מהידיעה. בספטמבר 2007 הגיש גאידמק תביעה בסך 30 מיליון שקל נגד מלמן, אך היא הסתיימה בפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט.
בפברואר 2012 הודיע מלמן על פרישה מעיתון "הארץ" (לפי דיווח באתר mako נאלץ מלמן לפרוש בעקבות תרגיל עוקץ שבו היה מעורב האלוף במיל' ישראל זיו, לאחר שמלמן פרסם סדרת כתבות שליליות על זיו). במאי 2012 הצטרף מלמן לוואלה! ככתב ופרשן לתחומי מודיעין, גרעין וטרור בינלאומי, וכשנה לאחר מכן פוטר במסגרת קיצוצים בכוח האדם של האתר. בשנים 2008–2011, פרסם מלמן בלוג בשם "מרוץ החימוש" ברשת החברתית TheMarker Café, בו שילב חומרים בנושאי ביטחון, חברה, כלכלה וריצה. ב-2013 הצטרף ככתב ופרשן לענייני מודיעין ב"סופהשבוע" וב-2014 הפך לחבר מערכת מעריב השבוע שנוצר מאיחוד מעריב וסופהשבוע.
ב-2016 שימש מלמן יועץ ומשתתף בסרט התיעודי האמריקאי זוכה פרס פיבודי "ימי אפס", העוסק בפרשת לוחמת הסייבר המשותפת לארצות הברית וישראל נגד תוכנית הגרעין של איראן. ב-2017 שודרה בערוץ 8 הסדרה התיעודית "המוסד- סיפור כיסוי", שמלמן היה התסריטאי שלה ואחד מיוצריה, יחד עם הבמאי דוקי דרור ועורך התוכן חן שלח. הסדרה מתעדת את ההיסטוריה של המוסד ואת משימותיו.
באוגוסט 2017 חשף כי משלחת של יצרנית הכטב"מים הישראלית "אירונאוטיקס", ערכה הדגמה חיה של יכולות התקיפה של אחד מהכלים שלה, כטב"ם הנושא חומר נפץ ("מתאבד"), במהלך ביקור עסקי בבאקו, בירת אזרבייג'ן. עובדי החברה סירבו לתקוף עמדה של הצבא הארמני בנגורנו קרבאך, כפי שדרשו נציגי הצבא האזרי, אך מנהלים שהיו במקום הסכימו לחמש ולהטיס את שני הכטב"מים בכוחות עצמם, תקפו את העמדה והחטיאו את מטרותיהם. משרד הביטחון פתח בחקירה, בחשד לעבירה על חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני. בהמשך ארמניה החזירה את שגרירה בישראל "להתייעצויות", בשל ייצוא הנשק לאזרבייג'ן.
באוקטובר 2019 הודיע על פרישתו מ"מעריב", ובדצמבר אותה שנה חזר לכתוב ב"הארץ". מאז מלמן כותב ב"הארץ" על ענייני מודיעין ושירותים חשאיים, בעיקר במסגרת טורו "החשאי" המתפרסם באתר העיתון.
בשנת 2020 צייץ נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מחדש את ציוציו של מלמן בעברית ובאנגלית על חיסול ראש תוכנית הגרעין האיראנית מוחסן פח'רי-זאדה.
ב-2022 כתב מלמן את התסריט לסרט והסדרה בהפקה צרפתית "מינכן 72: דם באולימפיאדה" יחד עם העיתונאי הצרפתי Mark Dugin והבמאי Philippe Saada.
פרסים והוקרה
זכה בפרסים בינלאומיים על תחקירים בנושאי טרור וריגול ובהם, בין השאר, פעמיים בפרס המצוינות בכתיבה של העיתונות היהודית על שם סימון רוקובר ב-1994 וב-2017 (עם שותפו לכתיבה דן רביב).
חיים אישיים
אשתו, בילי מלמן, היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
הרעלת פחמן חד-חמצני
הרעלת פחמן חד-חמצני (באנגלית: Carbon monoxide poisoning) נגרמת כתוצאה משאיפת עשן. לעיתים היא קשה לאבחון וקטלנית, משום שהפחמן החד-חמצני הוא גז חסר צבע וריח, וקשה מאוד לדעת על הימצאותו באוויר.
לפחמן החד-חמצני יכולת טובה להיקשר למולקולות ההמוגלובין, ולמנוע מהן להיקשר אל החמצן ולשאת אותו בדם, דבר אשר עלול לפגוע בתפקוד היומיומי (כמו, תפקוד הריאות, הנשימה ועוד) ולגרום להרעלת פחמן חד-חמצני.
הרעלה כרונית
מופיעים לרוב תסמינים כרוניים קלים עקב כמויות קטנות יחסית של פחמן חד-חמצני במחזור הדם (בריכוז של 200ppm) עלולות לגרום ל-20–25 אחוזים מההמוגלובין בגוף להפוך לקרבוקסי-המוגלובין, דבר אשר יפחית את יכולת ההעברה של החמצן לרקמות. ברמות נמוכות של חשיפה התסמינים יהיו קלים וכמעט בלתי ניתנים להבחנה ויכללו כאבי ראש ותופעות דמויות שפעת, תחושת בלבול, סחרחורת, בחילות, הרעלת מזון או הרעלת קיבה. תיתכן אף תחושת "שכרות".
הרעלה חריפה
לעומת זאת התסמינים משפיעים לטווח הארוך על החולה. הרעלה כזו נגרמת עקב הופעת רמות גבוהות יותר של פחמן חד-חמצני במחזור הדם, אשר גורמות ל-30-40% מההמוגלובין בגוף להפוך לקרבוקסי-המוגלובין, דבר אשר עלול לגרום לפגיעות בטווח הארוך. התסמינים הכרוניים לרוב מופיעים ככאבים חדים ומתמשכים בחלק הקדמי של הראש, כאבים בחזה, קוצר נשימה, חוסר קואורדינציה, פרכוסים, תרדמת ואי ספיקה נשימתית, ולבבית, ואף מוות.
תסמינים פחות שכיחים של הרעלה חריפה הם אי ספיקה של שריר הלב, פרפור פרוזדורים, דלקת ריאות, בצקת ריאתית, נמק שרירים, כשל כליות, מפגעי עור (צבע העור של החולה הופך לורוד ובהרעלה חמורה מפגעי עור עלולים להופיע גם בציפורניים ובשפתיים), בעיות ראייה או שמיעה.
גורמים להרעלה
פחמן חד-חמצני הוא תוצר בעירה של חומרים אורגנים בתנאים של אספקת חמצן מוגבלת, אשר מונע חמצון מלא עד לפחמן דו-חמצני (CO2).
ניתן למצוא פחמן חד-חמצני בעשן סיגריות, שריפות, כבשנים פגומים, תנורי חימום, תנורי עץ, פליטה של דלק בעירה פנימית, גנרטורים חשמליים, ציוד מונע על ידי גז פרופאן (תנורים ניידים וכלי עבודה המופעלים על ידי בנזין כגון מפוחי עלים, מכבשי דשא, מכבשים בלחץ גבוה, מסורים לחיתוך בטון, כפות כוח ומרתכים).
אבחון
היסטוריה של חשיפה פוטנציאלית לפחמן חד-חמצני עלולה לרמוז על הרעלה, אך האבחנה מאושרת על ידי מדידת רמות הפחמן החד-חמצני בדם. (יכול להימדד על ידי השוואת כמות קרבוקסי-ההמוגלובין לעומת כמות ההמוגלובין בדם).
היחס בין רמות קרבוקסי-ההמוגלובין למולקולות המוגלובין באדם ממוצע עלול להיות עד 5%, אצל אדם המעשן סיגריות (כ-2 חבילות ביום) היחס עשוי להגיע עד ל-9%, כאשר אצל אדם מורעל היחס נע בין 10-30%. שכן, אנשים עלולים לחוות סימפטומים של ההרעלה גם לאחר שרמת קרבוקסי-ההמוגלובין בדם חזרה לנורמה.
טיפול
אמצעי הטיפול המידי הוא – החזרת חמצן לגוף. לרוב הדבר יעשה על ידי מתן מסכת חמצן לחולה.
אוורור מכני
נועד לרוב על מנת לעזור לחולים לנשום, במקרים בהם אינם יכולים לעשות זאת באמצעות עצמם.
טיפול בתא לחץ
במקרים בהם יופיעו סימני פגיעה עצבית וריכוז גבוה של פחמן חד-חמצני בדם יועבר החולה לטיפול בתא לחץ מיוחד, בתוכו ייחשף ללחץ של כמה אטמוספירות. כתוצאה מכך, יסולק הגז הרעיל (פחמן חד-חמצני) וההשפעות השליליות שלו על מרכיבי דם אחרים יתבטלו.
פטר קורנליוס
ביוגרפיה
קורנליוס ניגן בכינור וחיבר לידר מגיל צעיר. בשנת 1841 החל ללמוד הלחנה אצל היינריך אסר. בין השנים 1844 ל-1852 התגורר בברלין, אצל דודו, הצייר פטר פון קורנליוס ובתקופה זו פגש דמויות ידועות-שם כמו אלכסנדר פון הומבולדט, האחים גרים, פרידריך ריקרט ופליקס מנדלסון. במהלך שנותיו האחרונות בברלין, כתב קורנליוס ביקורת מוזיקה לכמה כתבי עת ברלינאים חשובים וקשר ידידות עם יוזף פון אייכנדורף, פאול הייזה והנס פון בילוב.
הרעלת פחמן חד-חמצני
שיטות למניעת ההרעלה
השיטה העיקרית להימנעות מהרעלת פחמן חד-חמצני היא הקטנת הסיכויים לחשיפה אליו.
פטר קורנליוס
ביוגרפיה
יצירותיו הראשונות הבשלות של קורנליוס (כולל האופרה "הספר מבגדד") חוברו בעת שהייתו הקצרה בויימאר (1852-1858). מקום מגוריו הבא היה בווינה, שם נשאר חמש שנים. בווינה החלו קשרי הידידות של קורנליוס עם ריכרד וגנר. לבקשת וגנר עבר קורנליוס למינכן בשנת 1864 ושם נשא לבסוף אישה והוליד ארבעה ילדים.
הרעלת פחמן חד-חמצני
שיטות למניעת ההרעלה
פחמן חד-חמצני הוא גז חסר צבע וריח. כלומר, אין אנו יכולים לדעת האם הוא נמצא באוויר או לא.
ולכן יש למלא את השלבים הבאים על מנת להימנע מחשיפה:
פטר קורנליוס
ביוגרפיה
על אף ידידותו עם וגנר ועם פרנץ ליסט, קשריו עם אסכולת ההלחנה הגרמנית החדשה, כפי שכונתה, לא התנהלו על מי מנוחות. הוא לא נוכח בהצגת הבכורה של טריסטן ואיזולדה עם פון בילוב ווגנר, וכתירוץ להיעדרו השתמש בבכורה של האופרה שלו עצמו, "אל סיד". המיזם האופראי השלישי והאחרון שלו, "גונלד", המבוסס על האדות (קובצי שירים ואגדות איסלנדיים) הנורדיות, נשאר לא גמור בגלל מותו (מסוכרת).
יצירות
מכלול יצירותיו של קורנליוס קטן יחסית ומקיף בעיקר לידר (בסביבות 100), דואטים (23) ויצירות כוראליות (רבות למקהלת גברים). רבות מן היצירות הווקאליות הללו (וכל שלוש האופרות שלו) נכתבו לטקסטים של קורנליוס עצמו. כמו כן כתב מספר קטן של יצירות לפסנתר סולו, ביניהן סונאטה לפסנתר (1848).
הסוציאליזם האתיופי
הסוציאליזם האתיופי (מילולית מאמהרית: יאיתיופיה היברטסאבווינט) שמה של תוכנית להלאמת כל הרכוש הפרטי והפיכת אתיופיה למדינה סוציאליסטית. תוכנית זו יושמה על ידי הדרג בשנת 1975 לאחר ההשתלטותה על אתיופיה במהלך המהפכה האתיופית.
אתיופיה: הלאמה כללית
שמאל|ממוזער|250px|דגל אתיופיה המקורי ללא גור אריה יהודה האימפריאלי אומץ ב-[[1975 על ידי הדרג.]] הסיסמאות של התוכנית הממשלתי היו "ההסתמכות העצמית" "הכבוד של עבודה" ו-"העליונות הטובה של השותפות" סיסמאות אלו הומצאו על מנת להילחם בבוז הנפוץ בקרב רבים על עבודה פיזית שהיו עמוקות ביותר והיחס אליהם היה קשור למצבו של אותו אדם. ההיבט המרכזי של הסוציאליזם האתיופי היה רפורמה אגררית.
ב-1975 הדרג החל בתוכנית לשנוי כלכלת אתיופיה ממערכת פיאודלית-קפיטליסטית לכלכלה סוציאליסטית מהסוג של הגוש המזרחי שבאותו הזמן סחף מדינות עולם שלישי ברחבי העולם. בעקבות זאת כל האדמות הכפריות, הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, המשפחה הקיסרית והאצילים העשרים נושלו מנכסיהם ומכספם. בנוסף לכך כל החברות שפעלו באתיופיה הולאמו ללא שום קבלת פיצוים. בינואר ופברואר כל עסק פרטי-עירוני כושל, בתים ודירות הולאמו. עסקים פרטיים כגון בנקים, חברות ביטוח, וחברות סחר גדולות הולאמו, למרות כל זאת, הקמעונות, הסיטונית, הייצוא והייבוא נשארו בידיים פרטיות. כל העסקים שהואלמו הועברו לשליטה של אנשים התומכים בדרג. מכיוון שהדרג הלאים את כל אדמת אתיופיה החקלאית הוא הקציב לכל משפחת איכרים כולל יהודי אתיופיה חלקת אדמה שלא גדולה יותר מעשרה הקטרים כל 800 הקטרים יצרו אגודת איכרים כפרית. כל מוצר חקלאי ששווק היה תחת פיקוח ממשלתי. הערים הגדולות שכללו כ-שלושה מיליון תושבים אוגדו לתוך אגודות תושבים עירוניות (או באמהרית: קבלאס) שהייתה מקבילה בתפקידה לאגודת איכרים כפרית.
מערכת החינוך: שינוי ושויון
הדרג לא פסח גם על מערכת החינוך ובתחילת 1975 הכריז על התוכנית הקמפיין הישיר לשיתוף פעולה (או באמהרית: זאמצ'ה) ובעקבות זאת נתן הוראה לסגור את אוניברסיטת היילה סלאסי וכל המכללות ברחבי המדינה, המורים הסטודנטים והמרצים שמנו כ-60,000 נשלחו לאזורים כפריים, מטרת התוכנית הייתה לקדם ולשפר את היצור חקלאי, מערכת הבריאות והמנהל המקומי וללמד איכרים על המערכת הפוליטית החדשה ועל עקרונות הסוציאליזם. ההרשמה לבית הספר בתחילת הקמפיין ב-1975 מנתה כ-957,300 אזרחים וב-1985 כ-2,450,000 אזרחים. ילדי אתיופיה נרשמו בהמוניהם על ידי הוריהם ובכללם גם יהודי אתיופיה כמעט כל שנה מספר הילדים הכפיל את עצמו ומספר הילדות שילש את עצמו. מספר התיכונים באתיופיה הכפיל את עצמו ובמיוחד במחוזות ארסי, בלה, גוג'אם, באגמדיר ווואלו שבמחוזות אלו הם גדלו פי ארבעה. בין ההצלחות של הדרג היה הקמפיין הלאומי לידיעת קרוא וכתוב. שיעור הבורות באתיופיה בזמן השלטון הקיסר היה כ-90 אחוז וב-1984 47 אחוז. הממשלה החדשה הכריזה על חמש שפות רשמיות: אמהרית, אורומו, טיגראינית, וואלאמוית וסומלית. יותר מאוחר מספר השפות הרשמיות הגיע לחמשה עשר שייצגו כ-93 אחוז מהאוכלוסייה האתיופית.
הדרג: הדת, הבריאות והעולם
ב-1975 הממשלה ביטלה את הכנסייה, שהייתה התומכת העיקרית בקיסר ויותר מאוחר הדרג הוציא להורג את ראש הכנסייה. הדרג הכריז שכל הדתות הם במעמד שווה, חגי האסלאם הפכו לרשמיים לצד החגים הנצרות. באותו הזמן הממשלה התחילה בניסוח של תוכנית בריאות חדשה תוכנית שהדגישה מניעת מחלות בקרה ושליטה, שרותי בריאות כפריים וקידום של מעורבות קהילתית והסתמכות עצמית בפעילויות בריאותיות הוקמו וקודמו.
מספר מדינות ברחבי העולם עזרו לשלטון האתיופי בתוכניות אלו בעיקר קובה, ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה. באתיופיה בתקופה זו היו כ-300 טכנאים רפואיים קובניים, שכולל יותר מ-100 רופאים שעזרו למקומיים לפתור בעיות בריאות. העזרה של העולם המערבי הייתה מצומצמת בהשוואה לזו של הקומוניסטי שכללה 10 מיליון דולר בשנה, התמיכה הכלכלית הנמוכה ביותר ממדינות אפריקה. התורמים המערביים העיקריים כללו את איטליה, שוודיה, האו"ם והבנק העולמי.
אל-חאכם (ח'ליפה פאטמי)
אל-חאכִּם בִּאמר אללה (בערבית: الحاكم بأمر الله - "השולט בצו האל", בספרות הרבנית נקרא הכליף עלי אלחכים ובעברית המתחדשת החליף עלי אל חכים) היה הח'ליף השישי מהשושלת הפאטִמית, ושלט בין 996–1021 במצרים. הכריז על עצמו כנביא, והוא נחשב למייסד הדת הדרוזית. בשנת 1009 החריב את כנסיית הקבר בירושלים.
ביוגרפיה
אל-חאכם נולד במצרים ב-985, וכבר בגיל 11 ירש את השלטון מאביו אבו מנצור נזאר אלעזיז. העברת השלטון המוצלחת לילד הצעיר הוכיחה את יציבות שלטון השושלת. במהלך שלטונו הארוך הצליח אל-חאכם להרחיב את תחום שליטתו וכבש גם את אזור חלב.
יריביו הנחושים ביותר של אל-חאכם היו הח'ליפים מבית עבאס ששלטו מבגדאד, כשהם מבקשים לבלום את התפשטות האיסמאעילים. התחרות בין שתי השושלות הובילה להצהרת בגדאד מ-1011, בה קבעו העבאסים כי טענת הפאטמים ללגיטימיציה על בסיס מוצאם מזרע הנביא מוחמד היא שקרית, וכי הם בעצם צאצאי משפחה יהודית.
אל-חאכם נאבק גם בבני השושלת הקרמטית שליטי בחריין, ושלטונו התאפיין בחוסר שקט מתמשך, הן מצד הברברים במערב, והן מצד הטורקים במזרח. ב-1005 ייסד אל-חאכם את דאר אלעלם (בערבית: "בית המדע"), ששימש כמרכז ללימודי פילוסופיה ואסטרונומיה, לצד לימודים איסלאמיים של הקוראן והחדית'. בנוסף, פעלה שם גם ספרייה ציבורית. ב-1013 השלים אל-חאכם את בניית המסגד שאביו החל לבנות בקהיר, וקרא לו על שמו: מסגד אל-חאכם.
בחודש שבט ד'תשע"ב (ינואר 1012) במהלך לוויה של אחד מחזני הקהילה היהודית בקהיר, התנפלו פורעים מוסלמים על המלווים, וכלאו כמה ממנהיגי הקהילה שהשתתפו בהלוויה. לאחר לילה שלם בכלא הורה אל-חאכם באמר אללה לשחרר את היהודים ממאסרם. לאחר שחרור האסירים, קבעה הקהילה צום בתאריך ג' בשבט לציון המאורע. אחד מהיהודים ששוחררו בידי אל-חאכם, המשורר רבי שמואל בן הושענא, חיבר חיבור היסטורי בחרוזים בשם "מגילת מצרים" ובו תיאר את המאורע. במגילה מכונה אל-חאכם בכינוי "אדוננו השופט במאמר האל", כינוי שנובע מתרגום מליצי לעברית משמו הערבי.
ב-1017 אל חאכם באמר אללא הכריז על עצמו כנביא, והוא נחשב למייסד הדת הדרוזית. באותה שנה החל מניין ספירת התאריך הדרוזי. הדת נקראת "דרוזית" כי שכניהם (הלא דרוזים) ראו בהם תומכים של מוחמד בן איסמעיל אל-דרזי.
אל-חאכם נודע כרודף הנוצרים והיהודים. ב-28 בספטמבר 1009 (ז' בתשרי ד'תש"ע) הוא הרס את כנסיית הקבר בירושלים. עם הגיע השמועות על כך בעיר אורליאן שבצרפת הותקפו יהודיה, רכושם נשדד והם גורשו זמנית מהעיר.
התקופה הראשונה
בתקופה שבין 996 ל-1006 הוא גילה יחס עוין כלפי מוסלמים בקרב הסונים והקהילה, בעוד שהיחס לאנשי הספר - יהודים ונוצרים - היה סובלני יחסית, בתמורה לתשלום מס המחווה.
מיעוטים דתיים וחוקים מפלים
בשנת 1004, הוציא המושל צו האוסר על הנוצרים לחגוג את חג ההתגלות ואת חג הפסחא. כמו כן, אסר על שימוש ביין ובמשקאות משכרים אחרים שאינם עשויים מענבים, הן למוסלמים והן לא-מוסלמים כאחד. זה הקשה על הנוצרים והיהודים אשר משתמשים ביין בטקסיהם הדתיים. בשנת 1005, הוציא השליט צו המחייב את הד'ימי ללבוש לבוש מיוחד, המורכב מאבנטים צבעוניים, רובם שחורים סביב מותניהם, וללבוש טורבנים שחורים על ראשם וצעיפים שחורים, כדי להבדיל ביניהם למוסלמים. בנוסף, נאלצו היהודים לענוד תליון עגל מעץ, ונאלצו הנוצרים לענוד צלב מברזל. במרחצאות הציבוריים נאלצו היהודים להחליף את העגל בפעמון. בנוסף, נשים מאנשי הספר נאלצו לנעול שתי נעליים שונות, אחת באדום ואחת בשחור. מנהגים אלה נמשכו עד 1014.
התקופה השנייה
בשנת 1009, נוצרים ויהודים נאלצו לענוד עניבות על צווארם במרחצאות, עליהן נתלו צלב לנוצרים ופעמון ליהודים. בתי קברות נוצריים חוללו, ומספר פקידים נוצרים נענשו, מה שגרם לרבים להתאסלם מתוך פחד. דנא מצהיר כי מדיניות זו התקבלה בדרך כלל היטב על ידי המוסלמים, ששנאו נוצרים בגלל מעשי העדפה מצד פקידים נוצרים. לדברי דנא, בשנת 1022 נדרשו הנוצרים לשים צלבי עץ על צווארם, נאסר עליהם לרכוב על סוסים ולהחליף פקידים נוצרים במוסלמים. מקורות שונים מצביעים על כך שרדיפת הקופטים עברה לקיצוניות בתקופת שלטונו של אל-חאכם, עם הריסת הכנסיות והאצת ההתאסלמות בכפייה. אל-חאכם, הורה להרוס כמה כנסיות בקהיר, והוצא רשומה להריסת כנסיית הקבר בירושלים, שם נאמר שהמושל בפקודת האל כעס על מה שנראה בעיניו תחבולה שנוהגת כמרים, הקשורה לירידת "אש הקודש". ואילו לפי ההיסטוריון וויליאם אל-סורי, אל-חאכם הרס את כנסיית הקבר בשנת 1009 בגלל להיטותו להפריך את הטענות שהוא נולד מאישה נוצרייה. ההיסטוריון יחיא ציין כי "רק אתרים שהיו קשים מדי להריסה ניצלו". כמה שנים אחר כך נאמר כי כל המנזרים והכנסיות בארץ ישראל נהרסו או הוחרמו. רק בשנת 1042 התחייב קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, לבנות מחדש את כנסיית הקבר, באישורו של הח'ליף השליט. אחת הסיבות העיקריות להופעתם של מסעי הצלב הייתה הריסת כנסיית הקבר, הקדושה מכל האתרים הנוצרים.
מ-1007 עד 1012 "היה יחס סובלני להפליא כלפי אהל אל-סונה ואל-ג'מעה ויחס פחות נלהב לאסלאם השיעי, בעוד שהיחס לגבי 'אנשי הספר' היה עוין". ב-18 באוקטובר 1009, הורה אל-חאכם להרוס את כנסיית הקבר והמבנים הנלווים אליה, שכן נאמר כי אל-חאכם כעס על מה שנראה לו כתכסיס שנוהגים הכוהנים, כלומר קשור לירידת "אש הקודש".
התקופה השלישית
בגלל מסעות הרדיפה שכללו נוצרים, יהודים, ודתות אחרות, מספר היסטוריונים כינו את אל-חאכם את הכינוי "נרון האסלאם", אך הדעות לגביו נותרו שנויות במחלוקת ולא נעימות.
לקראת סוף ימי שלטונו החלה הכת הדרוזית להתגבש סביב דמותו, ומאמיניו הם אלה שהעניקו לו את התואר "השולט במצוות אללה".
ב-1021 נעלם אל-חאכם במהלך טיול להרי מוקטם שליד קהיר. מאמיניו הדרוזים טענו כי לא מת, אלא הוסתר על ידי אללה כדי לשוב כ"מהדי" ביום הדין. את כיסאו ירש בנו הצעיר עלי אלט'אהר באללה, בעוד אחותו של אל-חאכם, סת אלמלכ, שימשה כעוצרת.
לנרי קהינדה
אולנרווג'ו "לנרי" קהינדה (באנגלית: Olanrewaju "Lanre" Kehinde; נולד ב-7 במאי 1994) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל נוף הגליל.
קטאקליסם
קטאקליסם (Kataklysm) היא להקת דת' מטאל קנדית. הלהקה נוסדה בשנת 1992, אך מאז הקמתה התרחשו שינויים רבים בהרכבה. בתחילת הקריירה שלהם הם נודעו בעיקר בזכות היותם אחת הלהקות המהירות ו"חסרות הארגון" ביותר באזור. המוזיקה השתנתה בעיקר לאחר שהסולן סילויאן הודה עזב את הלהקה והוחלף על ידי ומאוריזיו לקנו.
לנרי קהינדה
קריירה
קהינדה החל את הקריירה שלו בדומיניון הוטספר, ובהמשך עבר לקווארה יונייטד. בקיץ חתם במכבי תל אביב והצטרף לקבוצת הנוער. בקיץ הושאל להכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית. ב-15 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד הפועל ראשון לציון. ב-29 בספטמבר 2013, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול מכבי יבנה שהסתיים בניצחון בתוצאה 2–4. עד לסיום העונה שיחק ב-28 משחקים וכבש שמונה שערים. ב-18 ביולי 2014 הושאל להפועל עפולה. במדי עפולה שיחק עונה אחת בה כבש 20 שערי ליגה ועוד ארבעה נוספים בגביע המדינה, בו הגיע עפולה לעד לחצי הגמר.
קטאקליסם
השינוי התבטא בכך שמאחת הלהקות המהירות ביותר האזור הם הפכו למשהו שונה ביותר לאחר האלבום "Victims Of This Fallen World". בניגוד לשאר האלבומים של הלהקה, האלבום הזה נשמע פחות כמו הדת' מטאל המסורתי שהלהקה ניגנה בעבר. הם נשמעו כמו הם עצמם בעבר, בתקופת האלבום "(The Prophecy (Stigmata of the Immaculate", רק יותר "מאורגן" ויותר קרוב לסגנון הדת' מטאל המלודי. אך בכל זאת, ההרכב שלהם נשאר יציב באופן יחסי, בניגוד לשאר הלהקות בז'אנר המטאל.
לנרי קהינדה
קריירה
ב-13 באוגוסט 2015 חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל. ב-29 באוגוסט 2015, קהינדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד מכבי חיפה. ב-3 בפברואר 2016 חתם בהפועל עכו עד לסיום העונה. במדי עכו כבש ארבעה שערים בעשרה משחקים, אך בסיום העונה נשרה עכו לליגה הלאומית וקהינדה עזב את הקבוצה.
בקיץ חתם באנקרגוצ'ו. בעונתו הראשונה כבש שבעה שערים ב-24 משחקי ליגה ובסיום העונה היה שותף לעליה של הקבוצה לליגת העל הטורקית.
בינואר חתם בדניזליספור, בה כבש עשרה שערים ב-15 משחקים.
בקיץ חתם באינצ'ון יונייטד מליגת העל של קוריאה הדרומית.
ב-1 בפברואר 2021 חזר לטורקיה וחתם באומרנייספור.
בנובמבר חזר לישראל וחתם בהפועל נוף הגליל לה סייע באותה עונה להישאר בליגה הלאומית במחזור האחרון דרך משחקי המבחן שסיים כמלך שערי הקבוצה עם 11 שערים.
דגל המושל הכללי של אוסטרליה
דגל המושל הכללי של אוסטרליה (באנגלית: Flag of the Governor-General of Australia) הוא הדגל המסמל את המושל הכללי של אוסטרליה ומונף באתרים בהם מבקר המושל הכללי, במגוריו הרשמיים ועל מכוניתו.
היסטוריה
בגרסה הראשונה של הדגל בה נעשה שימוש בין השנים 1902–1909 היה היוניון ג'ק שבמרכזו כוכב בן שישה קצוות, שעליו כתר וסביבו מעגל מוזהב וראשי תירס.
בשנת 1909, נוסף קצה נוסף לכוכב חבר העמים ודגל המושל הכללי שונה בהתאם.
ב-16 ביולי 1936 אומץ הדגל הנוכחי של המושל הכללי.
תיאור הדגל
יחס הדגל הוא 1:2 ובו הסמל המלכותי הבריטי - אריה אדום שלראשו כתר מוזהב, העומד על כתר אדוארד הקדוש, ומתחתיו המילים "חבר העמים של אוסטרליה" ("COMMONWEALTH OF AUSTRALIA") באותיות כחולות קהות על רקע של קלף מוזהב.
ז'ורומין
ז'ורומין (בפולנית: Żuromin) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של היישוב הוא מהמאה ה-13, ועד סוף המאה ה-18 היה בבעלות משפחות אצולה פולניות. בשנת 1765 הוענק ליישוב מעמד עירוני.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בשטחי ממלכת פולין.
יהודי ז'ורומין
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,902 יהודים, כמחצית מתושביה. בעיירה התקיימה פעילות ציונית, וכן של אגודת ישראל, שאנשיה נמנו ברובם על חסידות גור וחסידות אלכסנדר. כמו כן, פעל בעיירה סניף של הבונד.
בראשית ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולאחר מעשי התעללות ביהודיה וסיפוח האזור לרייך השלישי, גורשו כל יהודי היישוב לשטחי הגנרל גוברנמן, ושם נספו בהמשך.
רב אחדבוי בר אמי
רב אחדבוי בר אמי היה אמורא שחי בדור הרביעי לאמוראי בבל.
הוא היה חברו של רב ששת. כאשר פגע פעם בטעות בכבודו של רב ששת, הוא השתתק וכוח הדיבור נלקח ממנו. אמו של רב אחדבוי, שהייתה מניקתו של רב ששת, באה להתחנן לפני רב ששת שירחם עליו, אך הוא לא מחל על כבודו, עד שהראתה לו את דדיה, ואמרה לו: ראה דדים אלו שינקת מהם! כאן לא יכול היה רב ששת להתעלם מחוש הכרת הטובה למניקתו ומחל לרב אחדבוי. מסיבה זו קראו עולא "משגש ארחתיה דאימיה" (גרם לאמו מהומה ושגעון, שכן גילתה את שדיה). בפעם אחרת הוא שאל את רב ששת שאלה הלכתית שמעשית לא תיתכן שתקרה (המערה בעצמו מהו) ורב ששת כעס עליו.
רבים מדברי תורתו של רב אחדבוי מופיעים בתלמוד, רובם שאלות הלכתיות "בעי מיניה" או קושיות על אמרה של מישהו אחר "מתקיף לה" או "מתיב" (=קושייא מברייתא). אחת מהם היא שאלתו האם חלה טומאת עבודה זרה על עבודה זרה שקטנה מכזית. שאלתו הייתה, מכיוון שטומאת עבודה זרה הוקשה לשרץ אך גם הוקשה למת (ע"ע טומאת עבודה זרה), האם שיעורה כשרץ שאפילו פחות מכזית מטמא, או דווקא בכזית כמו טומאת מת. לבסוף פשט את שאלתו רב אויא (ולפי גרסה אחרת רבה בר עולא) שהביא ראיה מברייתא שבה כתוב בפירוש.
ורנר פיימן
ורנר פיימן (בגרמנית: Werner Faymann, נולד ב-4 במאי 1960) הוא פוליטיקאי אוסטרי שכיהן כקנצלר אוסטריה בשנים 2016-2008.
תולדות חייו
פיימן נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1960. בין השנים 1985 ל-1988 היה יועץ בבנק Zentralsparkasse שהיום הוא בנק אוסטריה, ולאחר שפרש הפך לדירקטור ב-Viennese Tenants' counselling.
פיימן כיהן בין השנים 1985 ל-1994 כיו"ר הנוער הסוציאליסטי בעיר וינה (Sozialistische Jugend Wien).
ראשית דרכו בממשלת אוסטריה החלה בתפקידו כשר התחבורה, החדשנות והטכנולוגיה בקבינט של הקנצלר אלפרד גוזנבאואר. ביוני 2008 עמד בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית לבחירות. כראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט האוסטרי התבקש על ידי נשיא אוסטריה, היינץ פישר, להרכיב ממשלה והפך לקנצלר ב-2 בדצמבר 2008.
ממשלתו הראשונה של פיימן התאפיינה, בעיקר בענייני פנים, במגוון רחב של חקיקה שהתמקדה בביצוע רפורמות בתחומים כגון חינוך וביטחון סוציאלי.
ממשלתו של פיימן הראשונה סיימה את מלוא הקדנציה שלה ובעת ההליכה לבחירות כלליות לפרלמנט האוסטרי ב-2013  - זכתה מפלגתו של פיימן, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, להיות פעם נוספת המפלגה הגדולה בפרלמנט. לאחר משא ומתן אינטנסיבי עם עמיתיו ממפלגת העם השמרנית בראשותו של מיכאל שפינדלגר הצליח פיימן להקים ממשלת אחדות לאומית, פעם נוספת, ולהישבע אמונים לקדנציה שנייה כקנצלר אוסטריה.
במאי 2016, מספר משברים פוליטיים פנימיים ובמרכזם ההפסד של מפלגתו (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית) בבחירות לנשיאות המדינה במהלך אפריל 2016 (ושל השותפה הקואליציונית שלו עם מועמדה שלה) הובילו להבעת אי אמון כלפי פיימן מצד מספר חברים במפלגתו. אז התפטר מתפקידו כקנצלר אוסטריה וכיו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
פיימן הוא קתולי, נשוי ואב לשני ילדים.
יצחק בן יוסף הישראלי
יצחק בן יוסף הישראלי (או ישראלי), אסטרונום יהודי ספרדי בטולדו שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-14, תלמיד הרא"ש, מחבר ספר "יסוד עולם".
קורות חייו
יצחק בן יוסף הישראלי נולד בטולדו במחצית השנייה של המאה ה-13.
חיבורו 'יסוד עולם'
לבקשת רבו הרא"ש, שבא שנים מעטות קודם לכן מאשכנז לטולדו, חיבר בשנת ה'ע' (1310 בערך) בעברית את החיבור האסטרונומי "יסוד עולם" לשם הסברת כללי קביעת הלוח העברי.
בחמשת חלקי הספר ("מאמרים") ישנם: מבוא הסוקר את מושגי המתמטיקה, בפרט גאומטריה וטריגונומטריה, הנחוצים לנושא; תיאור מבנה היקום לפי המודל הגאוצנטרי, שהיה מקובל אז; תיאור תנועות השמש והירח; כללי קביעת הלוח העברי; לוחות אסטרונומיים ולוח שנה קבוע.
בהמשך מופיעה סקירה היסטורית של אישים בתולדות עם ישראל על פי "ספר הקבלה" של ר' אברהם אבן דאוד. לצורך החיבור חידש יצחק הישראלי כמה מונחים מקצועיים בעברית. "יסוד עולם" נחשב בזמנו החיבור החשוב ביותר בתחום זה בעברית, ורבים לרבות יצחק בן שלמה אלאחדב הסתמכו עליו במאות השנים הבאות.
מהדורות
החיבור יצא לאור בדפוס בראשונה בברלין תקל"ז (1777), על ידי ר' ברוך שיק משקלוב, ובשנייה בברלין תר"ו-תר"ח (1846 - 1848) על ידי בער גולדברג ואריה ליב רוזנקראנץ, עם מבוא מאת דוד קאסל.
קיצור של הספר בערבית נכתב על ידי בן המחבר, יוסף בן יצחק הישראלי, ותרגומו לעברית ("קיצור יסוד עולם" על ידי יצחק בן שלמה הישראלי) מצוי בכתב יד.
מלבד "יסוד עולם", הישראלי כתב חיבורים נוספים, ביניהם "שער השמים", "שער היסודות" ו"שער המילואים", שנשארו בכתב יד.
ז'וראבנו
ז'וראבנו (באוקראינית: Журавно או Журавне (ז'וראבנה); בפולנית: Żurawno; ביידיש: זשיראוונע) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לז'וראבנו הוא משנת 1435, ובמאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בשנת 1676 נחתם ביישוב הסכם בין הטורקים ובין האיחוד הפולני-ליטאי, לאחר קרב שנערך במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי ז'וראבנו
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. ב-3 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, והטילו גזירות שונות על יהודי המקום, תוך לקיחתם לביצוע עבודות כפייה. ב-15 באוגוסט הובאו לעיירה כ-150 יהודים שגורשו מוויניליב. בחורף 1942-1941 מתו למעלה מ-150 מיהודי העיירה מרעב וממגיפות.
ב-12 במרץ 1942 ערכו אוקראינים מקומיים, בעידוד הגרמנים, פרעות ביהודי העיר. בתחילת ספטמבר 1942 שולחו מאות מיהודי העיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך עריכת מצוד אחר יהודים מסתתרים.
לאחר האקציה רוכזו יתר יהודי העיירה בגטו סגור, ותוך פחות מחודש הועברו רובם לגטו סטרי. עד תחילת יוני 1943 נרצחו כל היהודים שנותרו בז'וראבנו.
פיקסי לוט
ביוגרפיה
לוט נולדה ברובע ברומלי שבלונדון לאב סוחר מניות ואם עקרת בית. בילדותה הושפעה בעיקר מלהקת טייק ד'את, הזמרת דיאנה רוס וזמרת ה-R&B מריה קארי. אמה נתנה לה את הכינוי "Pixie" (פיה) שהפך לשם הבמה שלה בהמשך. כילדה לוט שרה בכנסיות. בגיל ארבע השתתפה במקהלה והקליטה שיר עם רוג'ר ווטרס. כן השתתפה במחזמר "צ'יטי צ'יטי באנג באנג". היא זכתה במלגה בבית ספר לאמנויות התיאטרון, "איטליה קונטי". בגיל 14 לוט ראתה מודעה בעיתון שבה נכתב "מחפשים דיוות סול ופופ בגילאים 16-25", ומיהרה להרשם. כשנרשמה לאודישנים, שיקרה לוט ואמרה שהיא בת 16 וכך הכירה את מנהלה שהכיר לה הרבה אנשים בתעשיית המוזיקה. בין היתר בחן אותה מפיק המוזיקה ובעל חברת התקליטים אל איי ריד שהתלהב משירתה. לאחר מכן התחילה לוט לעבוד על אלבום הבכורה שלה וחתמה חוזה עם חברת Def Jam היוקרתית.
ב-6 ביוני 2009 יצא סינגל הבכורה של פיקסי לוט, "Mama Do". הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי ושהה בו במשך שבועיים ולמקום החמישי במצעד 100 הגדולים באירופה. ב-7 בספטמבר 2009 יצא הסינגל השני מאלבום הבכורה, "Boys And Girls", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי ולמקום העשירי ב-100 הגדולים כלל אירופה.
ב-14 בספטמבר 2009 יצא אלבום הבכורה של לוט, "Turn It Up". האלבום הגיע למקום השישי במצעד הבריטי. האלבום הגיע למעמד פלטינה בבריטניה כשמכר שם יותר מ-350,000 עותקים. ב-23 בנובמבר יצא הסינגל השלישי מהאלבום, "Cry Me Out" שזכה להצלחה פחותה מהסינגלים הקודמים, והגיע למקום ה-12 במצעד הפזמונים הבריטי.
ב-8 במרץ 2010 יצא הסינגל הרביעי מאלבום הבכורה של לוט, "Gravity". בקליפ לסינגל ישנן סצנות של לוט שרה על רצפה לבנה, רוקדת ברקע לבן ובין היתר נראית בפאה שחורה ברקע של עיגול אדום.
שני שירים נוספים של לוט, שלא מופיעים באלבומה אך הופיעו במצעד הבריטי, הם גרסת כיסוי לשיר של קינגס אוף ליאון "Use Somebody", שהגיע למקום 52 במצעד הבריטי, והשיר "I Got Soul" בו השתתפה לוט עם עוד 13 אמנים נודעים, והגיע למקום 10 במצעד הבריטי.
לוט הקליטה גרסה נוספת לשיר "Mama Do" עבור משחק המחשב סימס 3. בגרסה זו לוט שרה ב"סימליש", שפה בדיונית שמדוברת במשחק.
בשנת 2017 החלת לשמש כמנטורית בתוכנית המציאות הבריטית "The Voice Kids", כאשר בשתי העונות הראשונות זכו המתמודדים - ג'ס פולי ודניאל דייוויס מהנבחרת שלה.
פול יאנג
פול אנטוני יאנג (באנגלית: Paul Antony Young; נולד ב-17 בינואר 1956) הוא זמר ומוזיקאי אנגלי.
יאנג נולד בעיר לוטון שמצפון ללונדון, וכנער שיחק כדורגל וניגן בגיטרה בס. בשנות ה-70 הצטרף להרכב ה"סטריטבאנד", שזכור בעיקר הודות להצלחת השיר ההומוריסטי "Toast". ב-1979 התפרקה הלהקה, ויאנג ייסד את ההרכב "Q-Tips", שביסס את הצלחתו בעיקר על הופעות חיות ברחבי אירופה, ללא להיטים שהצליחו בבריטניה.
בעקבות פירוק ההרכב ב-1982, הוחתם יאנג על אלבום סולו באולפני CBS. לאחר כישלון שני הסינגלים הראשונים שהוציא, זכה הסינגל השלישי שלו, "(Wherever I Lay My Hat (That's My Home", להצלחה רבה. השיר הוא גרסת כיסוי לשיר של מרווין גיי. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ב-1983, וב-1992 נכלל בפסקול הסרט "החברים של פיטר".
סינגלים נוספים של יאנג שזכו להצלחה באירופה הם "Come Back and Stay" ו-"Love of the Common People", ובעקבותיהם הצליח גם אלבומו "No Parlez".
ב-1984 שר יאנג את השורה הראשונה והשורה האחרונה בסינגל הבאנד אייד, "Do They Know It's Christmas?", פרויקט שבו השתתף לצד מיטב אמני המוזיקה בבריטניה ובאירלנד. בתקופה זו הקליט גם את אלבומו השני, "The Secret of Association". ב-1985 כבש את מצעדי המוזיקה בארצות הברית עם גרסתו לשיר "Everytime You Go Away" של דריל הול.
ב-1990 הוציא את גרסת הכיסוי המצליחה לשיר "Oh Girl". בשנה זו גם הוציא את אלבום השירים הגדולים שלו, "From Time To Time - The Singles Collection". בשנות ה-90 המשיך להוציא גרסאות כיסוי לשירים שונים ולהופיע באירועים משמעותיים. ב-1993 איחד מחדש את ההרכב "Q-Tips" לסדרת הופעות קצרה.
בינואר 2009 הגיע יאנג לשלוש הופעות בישראל. בספטמבר 2010 ובמאי 2017 הוא שב והופיע בארץ.
ג'ו וולש
ג'ו וולש (באנגלית: Joe Walsh; נולד ב-20 בנובמבר 1947) הוא גיטריסט, מחלוצי הרוק המודרני וידוע בעיקר כחבר להקת הרוק-קאנטרי העיטים.
ביוגרפיה
וולש נולד בקנזס ועבר לניו ג'רזי שם למד בבית ספר תיכון. התחיל את פעילותו כבר בסוף שנות השישים וניגן בלהקות שונות כמו ה"ג'יימס גנג" ועוד עד שהצטרף לאיגלס ב-1975. וולש פעל גם במיזמים והופיע עם מוזיקאים חשובים כמו רינגו סטאר (הביטלס), ג'ון לורד (דיפ פרפל), ביל וויימן (האבנים המתגלגלות), ופיט טאונסנד, גיטריסט להקת המי.
ב-1980 הופיע - למספר שניות - כאסיר שמצית מהומה בכלא בסצנת הכותרות של הסרט "האחים בלוז" כאסיר. ב-2005 הופיע וולש לצד גיטריסטים רבים בערב מחווה לחברת הגיטרות "פנדר", על אף שהגיטרה המרכזית בה השתמש היא גיבסון לס פול משנת 1959 אותה נתן לגיטריסט לד זפלין ג'ימי פייג'. ג'ו וולש פועל עד היום ומוכר כווירטואוז בעולם המוזיקה.
ג'ו וולש נודע, בין השאר, בהבעות הפנים שלו כאשר הוא מנגן ובסגנון ההופעה הייחודי לו.
הלדר פושטיגה
הלדר מנואל מרקש פושטיגה (בפורטוגזית: Hélder Manuel Marques Postiga, נולד ב-2 באוגוסט 1982 בווילה דו קונדה) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי. שיחק בנבחרת פורטוגל מעל לעשור, ייצג אותה פעמיים בגביע העולם ושלוש פעמים באליפות אירופה.
קריירה
פושטיגה החל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית ורזים מפובואה דה ורזים שבצפון פורטוגל. לאחר מכן הצטרף פושטיגה למחלקת הנוער של פורטו. פושטיגה שיחק בקבוצות הנוער והמילואים של פורטו. לפוסטיג ניתנה ההזדמנות לשחק במשחקים של הקבוצה הבוגרת, והוא הפגין יכולת טובה. לאחר התחלפות המאמנים בקבוצה, הצטרף פושטיגה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון באופן קבוע.
בקבוצה הבוגרת, הציג פושטיגה ביצועים טובים והבקיע מספר שערים. בזכות שעריו ניצחה הקבוצה במשחקים חשובים. עם הצטרפותו של המאמן ז'וזה מוריניו, החל פושטיגה לשגשג. בעונת 2002/2003 כבש פושטיגה 13 שערים, זאת לפני שמלאו לו 21. פוסטיג ביסס את מעמדו כשחקן החשוב במערך ההתקפי של הקבוצה. פושטיגה אף הפך לחלק קבוע בנבחרת עד גיל 21 של פורטוגל. פורטו זכתה באותה העונה בגביע אופ"א, אך פושטיגה נאלץ להחמיץ את משחק הגמר עקב השעיה.
בשנת 2003, לאחר הזכייה באליפות הליגה, עבר פושטיגה למועדון האנגלי טוטנהאם הוטספר תמורת 8 מיליון פאונד. פושטיגה לא הצליח להשתלב באנגליה והבקיע שער ליגה בודד. בתום העונה חזר לפורטו. פושטיגה לא הרשים במשחקיו במועדון, אך הייתה לו הצלחה בנבחרת פורטוגל. הוא שותף ביורו 2004, בו כבש שער קריטי במשחק מול נבחרת אנגליה. בעונה שאחרי הטורניר, עונת 2004/2005, כשל פושטיגה בשחזור היכולת הטובה שלו מספר עונות לפני כן. פעם נוספת חילופי מאמני הקבוצה השפיעו על משחקו של פושטיגה, והוא הצליח להבקיע שלושה שערים עד סוף העונה.
בינואר 2007 הושאל פושטיגה לחצי שנה למועדון היווני פנאתינאיקוס. את שערו הראשון בקבוצה כבש בדרבי האתונאי מול א.א.ק. אתונה.
ב-1 ביוני 2008 הוכרז שפושטיגה עבר ליריבה של פורטו, ספורטינג ליסבון, בה חתם על חוזה לשלוש שנים תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2011, ביום האחרון של חלון ההעברות האירופאי, עבר פושטיגה לריאל סרגוסה מלה ליגה תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-8 באוגוסט 2013, חתם הלדר פושטיגה בולנסיה תמורת 3 מיליון יורו. בינואר 2014 הושאל ללאציו עד לתום העונה. ב-1 בספטמבר 2014, שוב ביום האחרון של חלון ההעברות, חתם פושטיגה בדפורטיבו לה קורוניה מהלה ליגה.
ב-29 ביולי 2015 חתם באתלטיקו קולקטה ההודית.
ראפ רוק
ראפ רוק (באנגלית:  Rap Rock) הוא ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת הרוק המשלב בין רוק לבין היפ הופ.
הז'אנר לעיתים מבולבל עם ראפ מטאל, ז'אנר דומה אשר מאופיין יותר בצלילי הבי מטאל בהשוואה לראפ רוק הטיפוסי. הראפ מטאל, בין היתר, השפיע מאוחר יותר גם על ז'אנר הנו-מטאל.
הסגנון התפתח באמצע שנות ה-80, עם להקות כמו Run-D.M.C., Beastie Boys ו-Lone Rager.
בישראל ענף הראפ רוק לא רחב במיוחד, אך בתחילת שנות התשעים נוצר הז'אנר כשהשפן הנכון הוציא את השיר "ראפ עברי", ונייג'ל האדמו"ר הוציא באלבומו את השיר "אני לא מפסיק", גם חיים צינוביץ' הוציא באלבומו בשנת 1994 שירים שמתקשרים בז'אנר זה כמו "לך עם הכעס" ו"תן לו בראש". שב"ק ס' היו בתחילת דרכם להקת ראפ רוק. כיום הלהקות העיקריות שמנגנות בסוג זה הן קאיזן וסינרגיה.
באפריל 2016 פלד שחרר את הסינגל "בא בבום" מתוך האלבום "הכל עליי", ובאפריל 2022 שחרר את אלבום הלייב שלו "בא בלייב", שמכיל שירים שלו מכמה אלבומים שונים בגרסת ראפ רוק, מכיוון שבהופעותיו פלד נוהג לשלב רוק עם ראפ.
אלונזו צ'רץ'
אלונזו צ'רץ (Alonzo Church; 14 ביוני 1903 – 11 באוגוסט 1995) היה מתמטיקאי ולוגיקן שתרם רבות לפיתוח מדעי המחשב. נולד בוושינגטון די.סי ולמד באוניברסיטת פרינסטון, שם קיבל את הדוקטורט בשנת 1927, וכיהן כפרופסור למתמטיקה שם בשנים 1929–1967. בשנים 1967–1990 כיהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לזאר צ'ירקוביץ'
לזאר צ'ירקוביץ' (בסרבית: Лазар Ћирковић; נולד ב-22 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן סרבי, המשחק בעמדת הבלם.
קריירה
צ'ירקוביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של פיליפ פיליפוביץ' ניש. בהמשך עבר לפרטיזן בלגרד ובגיל 16 הצטרף ליריבה העירונית, ראד. ב-23 באפריל 2011, צ'ירקוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד ספרטק סובוטיצה. בעונת, צ'ירקוביץ' הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה. ב-3 באפריל 2013, צ'ירקוביץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד דוניי סרם.
ב-20 באוגוסט 2014, צ'ירקוביץ' חתם בפרטיזן בלגרד עד לסיום העונה. ב-18 בספטמבר 2014, צ'ירקוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד טוטנהאם הוטספר במסגרת הליגה האירופית.
ב-23 בינואר 2018, צ'ירקוביץ' חתם בלוצרן מליגת העל השווייצרית. ב-18 בפברואר 2018, צ'ירקוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד ציריך.
ב-6 בפברואר 2020, צ'ירקוביץ' חתם במכבי נתניה מליגת העל. בסיום העונה שוחרר מהקבוצה.
בינואר, צ'ירקוביץ' חתם בקישווארדה מליגת העל ההונגרית.
ב-28 ביולי 2022 צ'ירקוביץ' חתם בבודפשט הונבד.
אהרן מזיא
אהרן מזיא (ג' בכסלו תרע"א, 4 בדצמבר 1910, וילנה – ט' בסיוון תשס"ד, 29 במאי 2004, רחובות) היה פעיל ציוני, מחנך וסופר פולני-ישראלי. מייסד בית הספר המקצועי אורט ברחובות ומנהלו עד פרישתו לגמלאות (1956–1977).
ביוגרפיה
מזיא נולד בעיר וילנה שבליטא (אחרי מלחמת העולם הראשונה בפולין) בן למשפחת מזי"א (ראשי התיבות "מזרע ישראל איסרליין"), משפחה יהודית-מסורתית שבבעלותה היה בית מסחר לספרי קודש. לאחר לימודים תיכוניים בגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה, נסע ללמוד באוניברסיטת ורשה, שם סיים תואר ראשון ושני בכימיה. במקביל התגייס לשורות תנועת הנוער הציוני, אשר הייתה בימים ההם אחת מתנועות הנוער הציוניות הגדולות בפולין. תוך זמן קצר לקח על עצמו אחריות גדלה והולכת, עד שמונה לראש הנוער הציוני בפולין.
ב-1939 יצא לייצג את תנועתו בקונגרס הציוני העולמי ה-21 שנערך בז'נבה. לפני חזרתו לפולין פרצה מלחמת העולם השנייה וצבאות גרמניה הנאצית פלשו לפולין. אנשי התנועה הציעו לאהרן מזיא שלא לחזור לפולין אלא לעלות ישירות משווייץ לארץ ישראל, אלא שהוא העדיף לחזור לפולין ולפעול לארגון הסניפים והחניכים הרבים. לאחר חזרתו נדרש על ידי מוסדות התנועה בארץ ישראל לעלות וסודר לו סרטיפיקט עלייה זוגי. הוא נישא להדסה פשצ'יק (1916–1942), מדריכה בתנועה, ויחד עמה יצא למסע יבשתי ארוך לעבר ארץ ישראל. בדרכו עבר בווילנה ופגש את הוריו בתחושה קשה, שזו הפעם האחרונה שיראה אותם. (הם נספו בשואה יחד עם אחותו, בעלה ואחייניתו; שתי אחיות נוספות, חיה וטובה מזיא, הצליחו להימלט מהגטו ולהצטרף לפרטיזנים ביערות וכך ניצלו, האח ראובן כבר היה בארץ ישראל, עורך בהוצאת מסדה). הוא נסע למוסקבה, לאודסה ולאיסטנבול ומשם לארץ ישראל.
בשנת 1940, לאחר עלייתו ארצה, היה ממקימי קיבוץ ניצנים, אחד מהקיבוצים הספורים של תנועת העובד הציוני. שם עסק בחקלאות ועד יומו האחרון היה מלא גאווה, על שבתעודת הזהות שלו נכתב המקצוע "פרדסן". ב-1943 נפטרה אשתו משחפת.
בשנת 1945 נשלח על ידי התנועה למחנות העקורים באיטליה, שם טיפל באלפי ניצולי השואה וספג את סיפורי הזוועה. מאוחר יותר הכיר בתל יצחק את אשתו השנייה, פרדקה מזיא (אוֹקסֶנהנדלֶר, 1922–1994), ניצולת שואה, סופרת ואחת ממייסדות המסעות לפולין. לבני הזוג נולדו שתי בנות, הבכורה עידית קשת, והצעירה צביה נפטרה בטרם מלאה לה שנה מדלקת קרום המוח. לאחר חזרתו לארץ התגייס לשורות ההגנה והיה בין מקימי חמ"ד (חיל המדע), תוך ניצול הידע האקדמי שלו בכימיה.
בתום מלחמת העצמאות, למרות היותו בין מנהיגיה של תנועת הציונים הכלליים (התנועה הפוליטית אליה השתייכה תנועת הנוער שלו, הנוער הציוני) בחר שלא להיכלל ברשימת התנועה לכנסת הראשונה, בטיעון ש"הציונות אל לה להיות קרדום לחפור בו". לאחר המלחמה לימד אהרון מזיא בכרכור ולאחר מכן ביפו. ב-1956 מונה למנהל תיכון אורט רחובות, אותו ניהל עד לפרישתו לגמלאות. ב-1962 נפרדו בני הזוג מזיא.
מזיא כמחנך
בתחילה לימד בבית ספר פנימייתי בכרכור ולאחר מכן באורט ביפו. בשנת 1956 קיבל את הניהול של תיכון אורט רחובות, בראשו עמד עד ליציאתו לגמלאות ב-1977
תפיסתו החינוכית
השנים של מזיא בראשות אורט רחובות הפכו בית ספר זה לאחד מבתי הספר הטכנולוגים המובילים. מזיא היה ידוע בגישתו החינוכית השמרנית, התובענית, הכוללת משמעת נוקשה. הדבר יצר לו חוגים של תומכים נלהבים לצד מבקרים חריפים. במקביל לעבודתו החינוכית עסק בתרגום ובכתיבה. הוא תרגם מספר ספרים מפולנית לעברית, כתב וערך חוברות לימוד בתחומי ההומניסטיקה וספר אחד להוראת הלשון העברית.
מותו והנצחה
מזיא נפטר ב-2004.
רחוב בדרום רחובות נקרא על שמו. קיבל את אות "יקיר העיר רחובות" בשנת 1980.
זולטן שמשון הרמט
זולטן שמשון הַרמָט (Harmat; 20 באוגוסט 1900 – 1 ביולי 1985) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
זולטן שמשון הרמט נולד בשנת 1900 בעיר סיגט שבהונגריה (לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה העיר לרומניה). הרמט זכה לחינוך ותרבות עשירים בבית הוריו, אביו ששימש כמורה ומנהל בית ספר יהודי מקומי והיה זה הוא שקירבו לעולם התרבות והיצירה.
בגמר לימודי התיכון, פנה הרמט ללמודי אדריכלות באוניברסיטת בודפשט, אותם השלים בשנת 1924. במהלך לימודיו הצטרף לארגון הסטודנטים הציוני "בריסיה", ושנה מתום לימודיו עלה הרמט לארץ ישראל. בכך, ניצל הרמט מהשואה שפקדה את אירופה וכילתה את כל משפחתו הענפה, למעט אחות אחת שהצליחה להימלט מן התופת.
עם עלותו ארצה, הצטרף למשרדו של האדריכל הבריטי הנודע קליפורד הולידיי, שם עבד חמש שנים. במהלכה של תקופה זו, השתתף הרמט בתכנונם של פרויקטים רבים, ביניהם בניין כנסיית אנדראס הקדוש הסמוך לסינמטק ירושלים (1927), בניין עיריית ירושלים ברחוב יפו 22 (1930), בית החברה התנ"כית ברחוב יוחנן מגוש חלב 7 (1926) ובניין מרפאות החוץ בדרך חברון המשמש כיום כבית אות המוצר הירושלמי.
בשנות ה-30 וה-40 תכנן, באופן עצמאי, בתים פרטיים לאליטה הירושלמית. בין הבתים אותם תכנן ניתן למנות את "בית עו"ד שלום הורוביץ" ו"בית רו"ח ישעיהו ברוידא", "בית הסוחר האמיד חאנא סאלמה". כמו כן, תכנן בתי דירות רבים ברחבי העיר ירושלים.
בנוסף לבתים אלו בירושלים, תכנן גם את ביתו של עובד בן עמי, ראש עיריית נתניה וממייסדי עיתון "מעריב".
אוצר עבודותיו של זולטן שמשון הרמט משקף דור אדריכלים יוצאי אירופה, שביקשו להשתלב דרך מפעל הבניה, ברוח המקומית. שתי תקופות מאפיינות למעשה את עבודתו של הרמט: מעלייתו ארצה ועד להקמת המדינה - עת הייתה ירושלים מרכז תרבות שנשלט על ידי חברת האליטה הבריטית והאירופית, והתקופה שלאחר קום המדינה, עת נחצתה העיר והפכה ליישוב פריפריילי ואת מקומו של האדריכל-המעצב תפס מקומו של האדריכל הפונקציונליסט. תרומתו של הרמט למפעל הבנייה המקומי, היא ברוח המודרנית שהביא עמו בשנות ה-20 לנוף הירושלמי, תוך חיפוש ויצירת שפה מקומית ואישית ייחודית.
הנצחתו
בשנת 1990, פרסם האדריכל דוד קרויאנקר ספר המתעד את חייו ועבודתו ובמקביל נערכה לזכרו תערוכת מחווה שהתקיימה במשכנות שאננים.