cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולין
תיירות
מאז הצטרפותה של פולין לאיחוד האירופי בשנת 2004, ועם פתיחת גבולותיה למערב במסגרת אמנת שנגן החל משנת 2007, נרשם גידול משמעותי במספר התיירים הפוקדים את המדינה. מגמה זו נמשכת משנה לשנה, ואם בשנת 2010 מספר התיירים בפולין עמד על 12.47 מיליון, בשנת 2013 המספר הזה עמד כבר על 15.85 מיליון. בהתאם לנתונים אלו, פולין היא המדינה ה-17 המתוירת ביותר בעולם. לתיירות תפקיד כלכלי חשוב, והיא תורמת רבות למשק המקומי. מספר התיירים הגדול ביותר מגיע לפולין מגרמניה השכנה - 1,298,702 גרמנים ביקרו בפולין בשנת 2013. במקום השני בפער גדול נמצאת רוסיה (עם 409,243 תיירים), וישראל ממוקמת במקום העשירי, עם 148,644 תיירים.
אנרגיה
מגזר ייצור החשמל בפולין מבוסס בעיקר על שימוש בדלקים מאובנים. פולין מספקת לעצמה את רובה ככולה של תצרוכת החשמל שלה. פולין היא יצרנית הפחם העשירית בגודלה בעולם והשנייה בגודלה באירופה (לאחר גרמניה). משאב זה מיוצא מפולין למדינות רבות, אך גם מנוצל לצרכים מקומיים ומהווה את הדלק המאובן המרכזי בו משתמש משק החשמל הפולני. שלוש חברות כריית הפחם הגדולות בפולין (Węglokoks, Kompania Węglowa, ו-JSW) משווקות כ-100 מיליון טון פחם בשנה. חברות אלו הם מהרווחיות ביותר במדינה, והן נסחרות בדרך כלל באופן חיובי בבורסה לניירות ערך של ורשה. במקביל, במהלך השנים האחרונות הורחב השימוש באנרגיות מתחדשות. מדובר בעיקר בטורבינת רוח הפזורות בשטחים נרחבים בפולין, וכן בתחנות חשמל הידרואלקטריות מבוססות מי נהרות. עם זאת, שיעור אנרגיות אלו בייצור החשמל הכולל של פולין עודנו נמוך, והממשלה קבעה יעד של 15% מכלל תצרוכת החשמל עד לשנת 2020. בפולין יש גם עתודות לא מבוטלות של גז טבעי (164,800,000,000 ממ"ק) ונפט (96,380,000 חביות), אך השימוש בהם נכון להיום הוא משני, ופוטנציאל הפקת החשמל מהם נמוך יחסית.
דמוגרפיה
נכון ל-30 ביוני 2014, מתגוררים בפולין 38,483,957 תושבים. נתון זה מציב את פולין במקום ה-30 בעולם וה-7 באירופה מבחינת כמות האוכלוסייה. הצפיפות עומדת על 123 אנשים לקמ"ר, 1,050 איש לקמ"ר בערים, ו-50 איש לקמ"ר בכפרים. אחוז גבוה יחסית מתושבי פולין מתגוררים בכפרים, 61.5% במספר. משנה לשנה נתון זה יורד יותר יותר, ושיעור העירוניים באוכלוסייה גודל. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 כמות האוכלוסייה בפולין שומרת על יציבות יחסית עם נטייה לירידה מסוימת. דבר זה הוא תולדה של הגירה יוצאת של פולנים בעיקר למדינות אחרות באירופה, מעט הגירה נכנסת (בניגוד למדינות אחרות באירופה, אשר חוות הגירה מוסלמית גדולה), ובעיקר ילודה נמוכה מאוד. נכון לשנת 2014 שיעור הפריון הכולל הממוצע בפולין הוא נמוך מאוד - 1.33 ילדים לאישה. אוכלוסיית פולין מזדקנת במהירות. בעוד בשנת 1950 הגיל החציוני של פולין עמד על 25.8, היום אותו הנתון עומד על 38.2. אם המגמות הנוכחיות יימשכו, מעריכים כי עד שנת 2050 חצי מהפולנים יהיו מעל גיל 51.
חלוקה אתנית ולשונית
מבחינה אתנית ולשונית, נכון לשנת 2011 פולין היא אחת המדינות ההומוגניות ביותר ברחבי העולם. כ-93.52% מאוכלוסיית פולין משתייכת לעם הפולני, ואחוז גבוה יותר - 97%, דוברים את השפה הפולנית. שפות ידועות אחרות כשפה שנייה הן אנגלית (29%), רוסית (26%), וגרמנית (19%).
מצב זה לא היה בעבר. עד 1945 היוותה פולין בית לאוכלוסיות מיעוטים גדולות, בהן גרמנים, אוקראינים, בלארוסים, ליטאים, ויהודים. עם שינוי גבולות פולין ב-1945, היגרו ממנה, או נשארו מחוץ לגבולותיה, רוב המיעוטים, ויהודיה נרצחו בשואה. מאז היא מהווה מדינה הומוגנית יחסית מבחינה אתנית.
יהדות פולין
יהדות פולין הייתה למן ימי הביניים ועד השואה, הקהילה הגדולה ומהקהילות החשובות שבקהילות עם ישראל בתפוצות. ההיסטוריה בת למעלה מאלף השנים של היהודים בפולין כוללת תקופות של סובלנות ופריחה דתית ותרבותית, לצד אנטישמיות קשה, רדיפות, פרעות וגירושים. ערב מלחמת העולם השנייה הייתה יהדות פולין הגדולה בתפוצות היהודים באירופה. היא מנתה כ-3.4 מיליון נפש – ואף למעלה מכך אם כוללים במניין את יהודי השטחים ההיסטוריים של פולין, שהפכו לנתיני ארצות אחרות בעקבות השינויים התכופים בגבולותיה של המדינה. רוב יהודי פולין, כ-90% מהם, נרצחו בשואה באופן שיטתי, במלחמת העולם השנייה על ידי שלטונות הכיבוש של גרמניה הנאצית, ובאופן מזדמן על ידי גורמים שונים מהאוכלוסייה הפולנית. מעטים בלבד הצליחו להימלט או ניצלו על ידי פולנים חסידי אומות העולם.
ביום העצמאות לפולין, בנובמבר 2021, נערך מפגן אנטישמי, שנערך במרכז העיר קאליש. פעילי ימין קיצוני צעקו "מוות ליהודים", ושרפו העתק של כתב זכויות היסטורי לקהילה היהודית מהמאה ה-13, אשר במשך מאות שנים שימש בסיס להגנה על יהודי פולין.
תרבות
פולין היא אחת מהמדינות הסלאביות ועל כן אספקטים תרבותיים רבים שלה בהן השפה, לבוש והמטבח הפולני, חולקים לא מעט דמיון עם שכניהם הסלאבים. אולם פולין בניגוד לרוב הארצות הסלאביות כגון רוסיה, אוקראינה וסרביה קיבלה על עצמה את הנצרות הקתולית, ולא כמותן את הנצרות האורתודוקסית. לכן הכתב הפולני נוהג להשתמש באלפבית לטיני מותאם לשפה הפולנית ולא אלפבית קירילי.
חגים ומועדים בפולין:
סלופי ג'וז
סלופי ג'וז (באנגלית: Sloppy Joe's) הוא בר ברחוב דובל מס' 201 בקי וסט, במדינת פלורידה שבארצות הברית. הבר רשום כאתר היסטורי במרשם האתרים ההיסטוריים של ארצות הברית.
לבר שני סניפים נוספים, האחד בפורט לודרדייל והשני בטרז'ר איילנד שבפלורידה.
היסטוריה
הבר נוסד ב-5 בדצמבר 1933 והפך לאחד הברים המפורסמים ביותר ברחוב דובל, בין היתר בזכות נוכחותם של ארנסט המינגוויי והבנה ג'ו בבר. בעת הקמתו, היה הבר ממוקם באתר אחר - ברחוב גרין מספר 428. בעת הקמתו נקרא הבר בשם אחר, ואת השם "סלופי ג'וז" (באנגלית: המקום של ג'ו החלקלק) בחר המינגוויי - על שם מועדון לילה בהוואנה - בו מכרו גלידה ומאכלי ים, אולם בשל החום הרב בקובה נמסה הגלידה. המועדון בהוואנה נקרא על שם בעליו - חוזה (ג'ו) גרסיה ריו, ועל שם הגלידה הנמסה.
הבר עבר למיקומו הנוכחי בשל סכסוך הנוגע שכר הדירה עם המשכירים של השטח ברחוב גרין. לפני המעבר, פנה המינגוויי לבעלים של הבר ויעץ לו לקחת עמו את כל הרכוש שבשטח, לרבות המשתנות בשירותים. הבעלים נתן את אחת המשתנות במתנה להמינגווי "אשר שפך לתוכה את מיטב כספו", והמינגווי הציב את המשתנה בחצר ביתו כשוקת שתייה לחתוליו.
הבר אוזכר בסרטו של אורסון ולס "האזרח קיין".
מאז שנת 1981, מדי שנה, נערכת בבר תחרות הכפילים של המינגוויי.
ב-1 בנובמבר 2006 נרשם הבר במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
תודעה כוזבת
תודעה כוזבת היא מונח המתייחס – בעיקר בהגות המרקסיסטית – לחוסר התאמה בין תפיסות, ערכים, השקפות ואידאולוגיה של בני אדם לבין המיקום שלהם במערכת החברתית המעמדית. תודעה כוזבת מתבטאת כאשר אידאולוגיה שולטת במודעות של אדם מדוכא או קבוצה מדוכאת, באופן שמצדיק או משמר את הדיכוי.
מאפיינים והתפתחות המושג
התודעה והחוויה לפי קרל מרקס נגזרות מההוויה. אף על פי שמרקס עצמו כנראה לא השתמש מעולם בביטוי, והוא מופיע לראשונה בכתביו של פרידריך אנגלס, על פי התפיסה המרקסיסטית, למעמד העליון יש אינטרסים אישיים אשר יוצרים תודעה כוזבת במעמד התחתון ובפרולטריון, מה שמכונה "אופיום להמונים". תודעה זו נוצרת מהאינטרסים של המעמד העליון – הבורגנות – לשמר את מקומו.
מרקס האמין בכך שהתודעה האמיתית היא תודעה מעמדית. המצב של הפרט במבנה החברתי קובע את תודעתו, ובמבנה יש שני מעמדות – עליון ותחתון. קביעת התודעה נעשית דרך יחסי הייצור בין עבודתו של הפרט לבין הבעלות על ההון. מרקס טען שתודעה זו תשתנה בהכרח ותוביל לשינוי המבנה. המהפכה מקורה בפועלים ובתודעתם הנובעת ממטריאליזם ומתוך הקונפליקט ההיסטורי שבבסיס החברה.
לדוגמה, השקפות על חשיבות טיפוחה של כלכלה חופשית בקרב אנשים שאין להם כל שליטה על אמצעי ייצור או על תהליכי ייצור (כמו פקיד בנק זוטר/ה, תופרות/ים במפעל טקסטיל או פועלי בניין) הן השקפות של תודעה כוזבת, לפי מרקס. ההשקפות הללו תורמות כביכול להמשך הניצול של אנשים במעמדם והן מתאימות הרבה יותר לממונים עליהם ולמנהלים שלהם.
התודעה הכוזבת יכולה להסביר מדוע בני אדם החיים במערכת קפיטליסטית מודרנית פועלים בניגוד לאינטרסים האמיתיים שלהם לכאורה.
אמצעי התקשורת כמנגנון ליצירת תודעה כוזבת
יש הטוענים כי אמצעי תקשורת ההמונים מהווים מנגנון ליצירת תודעה כוזבת. בטלוויזיה, למשל, מציגים לקהל הצופים ריבוי קולות והתמקדות בנראטיב אישי. אבל הטלוויזיה מציגה ריבוי דעות מדומה, ועוזרת לשמר את האינטרסים של הקפיטליזם הנאו-ליברלי. התמקדות בנראטיב האישי גורם לתוכניות להיות מרגשות יותר, והפרסונליזציה הזו מטשטשת, לדעת חוקרים מרקסיסטיים, את הפערים המעמדיים הקיימים בחברה. כתוצאה מכך, "הצופה לא מקבל תמונה כללית על החברה ומיקומו בה", והבעיות הקיימות בחברה "מוצגות כאמוציונליות ולא ככלכליות". ניתן לחשוב על תודעה כוזבת כדרך חשיבה אשר גורמת להימנעות מצד האנשים לתפוס את אופן הפעולה האמיתי של העולם החברתי, הכלכלי והפוליטי, שמתעצבת כתוצאה של השפעת החשיפה לתקשורת על הקהל.
תאוריית יחסי-העבודה של מרקס מאפשרת "ניתוח ביקורתי" של אמצעי תקשורת ההמונים. דוגמה לגישה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בניתוח הסדרה "בוס בהסוואה", שם "ההגמוניה שולטת" וניתן לראות בה ריבוי קולות שווי ערך והתמקדות בנראטיב האישי. הפועלים בסדרה הם פועלים שעובדים בעבודה פיזית בלבד, לרוב חסרי השכלה. לפי גישת התודעה הכוזבת, הדגש בתוכנית הוא על כך שיש צורך בחריצות ועבודה קשה – הערכים המרכזיים עליהם מדבר מרקס כמשרתים את המעמד הבורגני, השולט על אמצעי הייצור. בתחילת כל פרק המעסיק מספר כמה התפקיד של העובד הפשוט חשוב ומשמעותי ובכך יוצר תודעה כוזבת, ומשמר את המצב הקיים.
Forever (שיר של מריה קארי)
Forever (בעברית: לנצח) הוא סינגל של הזמרת מריה קארי מתוך אלבומה Daydream. הוא יצא לאור ב-10 במרץ 1996, כסינגל החמישי מהאלבום, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, לתחנות הרדיו בלבד.
השיר הגיע למקום השני במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי קארי עצמה, ביחד עם וולטר אפנסייב והעובדה עליו התבצעה במהלך 1995. מבחינה לירית, בשיר קארי פונה לבן זוגה לשעבר ואומרת לו שלמרות שהם כבר לא ביחד היא תמיד תזכור אותו לנצח, כפי שהוא חושב שהיא תזכור אותו.
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר מסוג פופ ו-R&B, בדומה לשירים נוספים מתוך האלבום בו הוא נכלל.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר מכיל אוסף של קטעי וידאו מתוך ההופעות שלה בטוקיו, שהתקיימו במסגרת סיבוב ההופעות "Daydream World Tour", כאשר רוב הקליפ מכיל את הקטעים של הביצוע של השיר עצמו מתוך שלוש ההופעות בטוקיו.
השיר הופץ כסינגל לתחנות הרדיו בארצות הברית בלבד ובעוד מספר מצומצם של מדינות בעולם מה שגרם להצלחה המועטה שלו.
הצלחה
בקנדה השיר הצליח להגיע למקום האחת עשרה, בארצות הברית השיר לא נכנס למצעד הרשמי של המדינה בשל החוק באותה תקופה ששירים שלא הופצו באופן רשמי לא יוכלו להיכנס למצעד אך הוא הגיע למקום התשעי במצעד הרדיו הרשמי של המדינה.
באוסטרליה לא זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-77 בלבד וכך גם בניו זילנד ובהולנד ששם הגיע למקומות הארבעים והארבעים וארבע.
התמוטטות (ספר)
התמוטטות (באנגלית: Collapse: How Societies Choose to Fail or Succeed) הוא ספרו של ג'ארד דיימונד אשר יצא לראשונה בשנת 2005. דיימונד הוא פרופסור לגאוגרפיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ספרו של דיימונד מנסה ללמוד כיצד התמוטטו אחדות מהציוויליזציות הגדולות בהיסטוריה ומה ניתן ללמוד מכך.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל לוטם ויצא לאור בהוצאת מטר בשנת 2008.
סקירה כללית
דיימונד בוחן את התמוטטות הציוויליזציות במסגרת חמישה גורמים משפיעים, שחלקם או כולם חברו לתוצאה הסופית. גורמים אלה הם: המחבר מונה שמונה מרכיבים בהשפעת האדם על סביבתו שגרמו להתמוטטות הציוויליזציות הגדולות בהיסטוריה:
דיימונד מראה כי בכל המקרים חברות משגשגות ומוצלחות קרסו עקב ניצול יתר של משאבי הטבע שלהם ועקב התפוצצות אוכלוסין. הגורם היחיד שאיננו מיוחס להתפוצצות אוכלוסין הוא ההשפעה המזיקה של אורגניזמים שמוגדרים כמינים פולשים המופצים על ידי האדם, באזורים שבו לא התקיימו קודם לכן בצורה טבעית, בין אם בכוונה ובין אם בשוגג. הספר מראה כי הסכנות האורבות לקיום החברה המודרנית דומות במהותן לסכנות שגרמו לקריסת חברות בעבר.
סטיבן ספנדר
סר סטיבן הרולד ספנדר (באנגלית: Stephen Harold Spender; 28 בפברואר 1909 - 16 ביולי 1995) היה משורר אנגלי שכתב גם ספרי פרוזה ומסות. התרכז בנושאי אי-הצדק החברתי ומלחמת המעמדות.
ביוגרפיה
סטיבן ספנדר נולד בלונדון בשנת 1909. אביו היה עיתונאי. למד באוניברסיטת אוקספורד, שם נתוודע למשורר ויסטן יו אודן, שהיה מנהיגה של קבוצת משוררים צעירים שנודעה בשם "קבוצת אודן". ספנדר לא השלים את לימודי התואר שלו ובשנת 1930 יצא לברלין. בשנת 1933 הופיע ספר שיריו הראשון. בתקופה זו היה מעורב בחיי הקהילה ההומוסקסואלית בברלין; מאוחר יותר התחתן והצניע את יחסיו עם גברים בצעירותו.
ספנדר גילה עניין רב בפוליטיקה והגדיר עצמו כסוציאליסט ופציפיסט. בימי מלחמת האזרחים הספרדית בשנת 1937 יצא ספנדר לספרד והצטרף לבריגדות הבינלאומיות שלחמו לצד הרפובליקנים, ושלח את דיווחיו מספרד למפלגה הקומוניסטית הבריטית. כן כתב שני קובצי שירים על חוויותיו ממלחמה זו. התאכזב מן הקומוניזם בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהיה צעד אחרון לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה. בימי המלחמה שירת ספנדר בשירותי הכבאות של לונדון, שהיה להם תפקיד רב חשיבות בימי הבליץ.
ספנדר היה אחד מן הסופרים שסיפוריהם נכללו באנתולוגיה "האל שהכזיב:, שבה קובצו סיפוריהם של ששה סופרים מן המערב, שנסחפו אל הקומוניזם בשנות השלושים ותמכו בסטלין ובברית המועצות, ומאוחר יותר התפכחו מאמונתם זאת. הספר נחשב לאחת מהיצירות הפוליטיות הקלאסיות של המאה ה-20.
לאחר המלחמה יצא ספנדר בשליחות מטעם אונסק"ו, ארגון החינוך והמדע של האו"ם, לסיבוב הרצאות בענייני תרבות ברחבי העולם. בשנת 1970 נתמנה לפרופסור לאנגלית באחת מאוניברסיטאות לונדון, משרה בה החזיק שבע שנים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 תבע ספנדר לדין את הסופר האמריקאי דייוויד ליוויט בחשד לגנבה ספרותית, משום שהדמות הראשית בספרו של ליוויט "While England Sleeps" מבוססת על דמותו של ספנדר כפי שהיא מתוארת באוטוביוגרפיה שלו "World Within World"; בספרו של ליוויט תואר משורר מבטיח וחלש-אופי ופרשיית האהבים המורכבת שלו עם צעיר אידיאליסט ממעמד נמוך, היוצא להילחם במלחמת האזרחים הספרדית. פרקליטיו של ספנדר טענו שליוויט התבסס בכתיבתו על האוטוביוגרפיה של ספנדר. ספנדר זכה במשפט וליוויט אולץ להכניס שינויים בספרו.
ספנדר, שאמו הייתה יהודייה למחצה, הרגיש קרבה ואהדה לעם היהודי. בשנת 2007 יצא לאור לראשונה אוסף משיריו מתורגמים לעברית (תולדות הנשמה בהוצאת קשב לשירה, תרגום: יעל גלוברמן).
סטיבן ספנדר נפטר בשנת 1995.
המחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית (2006)
בשנים 2006 ו-2007 השתתפו מיליוני אנשים במחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית. במחאה זו השתתפו לראשונה רבים. הצעת החוק HR 4437 ביקשה להחמיר בעונשים על הגירה בלתי חוקית, ולהגדיר סיוע למסתננים לארצות הברית כעבירה פלילית. המחאה נגד הצעת החוק קראה לבטל אותה וכן לבצע רפורמה מקיפה בחוקי ההגירה ולהעניק אזרחות לכל מהגר.
בהפגנות השתתפו מיליוני אנשים, והן נחשבות לגדולות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע: הגירה בלתי חוקית בארצות הברית
עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, חוקי ההגירה לארצות הברית אפשרו הגירה עצומה ממדינות אמריקה הלטינית, במיוחד ממקסיקו. בשנת 1986 נחקק חוק לפיו מותר להעסיק מהגרים רק אם יש ברשותם אישור הגירה חוקי. החוק לא הצליח לצמצם את ממדי ההגירה, והממשלה ניסתה להגדיל את המימון של משמר הגבול של ארצות הברית כאמצעי להתמודד עם זרם המהגרים. גם ניסיון זה נכשל, ובשנת 2006 שהו לפחות 11 מיליון מהגרים לטינו-אמריקאים בלתי-חוקיים בארצות הברית.
הצעת החוק HR 4437 (בשמה המלא, ""), מיוזמתו של ג'ים סנסנברנר, ביקשה להחמיר בעונשים על הגירה בלתי חוקית, ולהגדיר סיוע למסתננים לארצות הברית כעבירה פלילית. הצעת חוק זו נתפסה כאיום ממשי על קהילת המהגרים הלטינו-אמריקאים, והחלה להתפתח מחאה נגדה.
תחילת המחאה
ב-10 במרץ 2006 נערכה הפגנה נגד הצעת החוק בשיקגו, בה השתתפו כ-100,000 איש. במהלך השבועות שלאחר מכן נערכו הפגנות דומות בערים נוספות, בהן הפגנה בדאלאס בה השתתפו כ-500,000 איש, והפגנה בלוס אנג'לס בה השתתפו על פי ההערכות הרשמיות כ-500,000 איש. לדברי המארגנים, בפועל השתתפו במחאה כ-1.5 מיליון איש, בהתבסס על תצלומי אוויר. הפגנות גדולות התקיימו גם בניו יורק, פיניקס, פרזנו וערים רבות בארצות הברית. ההפגנות במדינת קנזס היו הגדולות ביותר שהתקיימו אי פעם במדינה זו.
צעדות האחד במאי
המחאה הגיעו לשיאה בצעדות אחד במאי 2006, באירוע "יום ללא מהגרים". כינוי זה נועד לעודד מהגרים לעזוב את עבודתם ליום אחד ולהצטרף למחאה, כדי למשוך את תשומת הלב לתרומתם לשוק העבודה בארצות הברית.
כלי התקשורת הלטיניים בארצות הברית עודדו השתתפות במחאה, בהם עיתונים ותחנות רדיו וטלוויזיה. גם אנשי דת בכנסיות של לטינו-אמריקאים קראו בדרשותיהם לתמוך במחאה. הסיקור בכלי התקשורת הלטיניים נמשך במשך מספר חודשים.
בארות יצחק
בְּאֵרוֹת יִצְחָק הוא קיבוץ דתי במישור החוף, ממזרח ליהוד, בתחום המועצה האזורית חבל מודיעין, המשתייך לתנועת הקיבוץ הדתי של הפועל המזרחי. הקיבוץ הוקם תחילה בצפון-מערב הנגב, אולם בעקבות נזק רב שנגרם לו במלחמת העצמאות עבר למקומו במרכז הארץ.
המחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית (2006)
ביקורת על המחאה
בחלק מהמחאות הונף דגל מקסיקו לצד דגל ארצות הברית, ועקב כך נמתחה ביקורת על הלגיטימיות של המחאה. בהפגנת-נגד שנערכה בטוסון, אריזונה, שרפו המפגינים את דגל מקסיקו.
בארות יצחק
היסטוריה
ראשוני הקבוצה היו עולים מתנועת "ברית חלוצים דתיים" (בח"ד) מצ'כוסלובקיה וגרמניה, שהתיישבו בפרדס חנה בשנת 1936 וקראו לקבוצתם "רמת השומרון". הם התגוררו בארבעה בתי אבן, צריפים ואוהלים, עבדו עבודה עונתית בפרדסי המושבה ופתחו משק עזר קטן לאספקה עצמית, שבו גידלו ירקות, פרות, תרנגולות, ברווזים ובהמות עבודה. בניגוד לקבוצות אחרות שהתגבשו מראש לפני ההתיישבות, לרמת השומרון הובאו אנשים ממסגרות שונות ומארצות שונות והתגבשו בנקודת ההתיישבות הזמנית.
המחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית (2006)
ביקורת על המחאה
רוב ההפגנות היו שלוות, ונרשמו רק מעט אירועים אלימים.
בארות יצחק
היסטוריה
מלחמת העולם השנייה גרמה להאטה בהתיישבות. עם הדיפת צבאות רומל והסרת הסכנה הגרמנית מעל ארץ ישראל, התעוררה שוב תנועת ההתיישבות, והקרן הקיימת לישראל הצליחה לרכז כמה אלפי דונמים בבעלות יהודית מול עזה. בכ"ב בשבט תש"ג (26 בינואר 1943) עלתה קבוצת חלוץ של 12 חברים והתחילה לבנות את הקיבוץ, כ-5 קילומטר מדרום-מזרח לעזה. באותה תקופה ניתן שם חדש ליישוב, "בארות יצחק", על שם הרב יצחק ניסנבוים, ממנהיגי תנועת המזרחי בפולין שנספה באותה תקופה בגטו ורשה.
המחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית (2006)
השפעת המחאה
הצעת החוק HR 4437 לא עברה בהצבעה בסנאט. ייתכן שהמחאה השפיעה על כך, אבל לאחר מכן חלה התדרדרות ביחסה של ממשלת ארצות הברית למהגרים:
בארות יצחק
היסטוריה
רק בקיץ תש"ה הסתיימה הקמת המחנה והחבורה התאחדה לאחר המתנה של עשר שנים.
המחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית (2006)
השפעת המחאה
ההשפעות העיקריות של המחאה היו בטווח הארוך. אחת הסיסמאות שהושמעה רבות בהפגנות הייתה "היום אנחנו צועדים, מחר אנחנו מצביעים." לאחר המחאה השתנו דפוסי ההצבעה בקרב ורבים מהם הפסיקו לתמוך במפלגה הרפובליקנית.
בארות יצחק
היסטוריה
בליל הגשרים יצאה מבארות יצחק יחידת פלמ"ח ופוצצה את הגשר מעל נחל הבשור ליד עזה. בעליית 11 הנקודות להתיישבות בנגב יצאו מבארות יצחק שיירות שהקימו את כפר דרום, בארי ותקומה.
המחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית (2006)
השפעת המחאה
המחאה היוותה השראה לתנועת כיבוש וול סטריט, שהשתמשה בשיטות דומות לגיוס מפגינים.
בארות יצחק
קרב בארות יצחק במלחמת העצמאות
עם תחילת מלחמת העצמאות התמסרו חברי הקיבוץ לעבודות ביצורים. סודרו מקלטים תת-קרקעיים, תעלות קשר ועמדות מגן. העבודה נעשתה גם בשבתות בגלל פיקוח נפש.
ב-15 במאי 1948, מיד לאחר סיום המנדט הבריטי והכרזת המדינה, פלש צבא מצרים לתחום מדינת ישראל והחל להפגיז את בארות יצחק ולהפציץ ממטוסים. חברה אחת נהרגה. בלילה פונו במהירות האמהות והילדים למרכז הארץ, ובמקום נשארו 60 חברות וחברים.
המצרים המשיכו בהפגזות הקיבוץ עד להפוגה הראשונה. לאחר מכן נכשלו בניסיונם לפרוץ צפונה בקרב על נגבה ב 12 ביולי 1948, וב-14 ביולי נכשלו במתקפתם על גל און. לאחר כישלונות אלה החליטו לכבוש את בארות יצחק.
בח' בתמוז תש"ח (15 ביולי 1948) בשעה 05:30 החלה הפגזה קשה מלווה בהפצצת מטוסים. בחיפוי ההפגזה החלו המצרים להתקרב לגדרות המשק בטנקים ונושאי ברן מלווים במאות חיילים. ההסתערות נבלמה על גדרות הקיבוץ כתוצאה מאש מדויקת של המגינים וממוקשים.
לאחר שעתיים נפגע מגדל המים, והמים שנשפכו ממנו הציפו את התעלות, הקשר לעמדות השתבש והתחמושת נרטבה. בשעה 10:40 אירע פיצוץ אדיר בעמדה הצפונית-מערבית. מגיני העמדה נהרגו והמצרים ניצלו זאת, חדרו לקבוצת בתים ונאחזו בהם. המגינים הצליחו לרתק אותם באש מכוונת. ניתנה פקודה לסגת ולהתרכז בקו ההגנה הפנימי במשק.
מצב המגינים היה נואש. המצרים ריכזו כוחות להתקפה אחרונה ולחיסול הנקודה. עקב העברת מכשיר הקשר למקלט יותר בטוח ניתק הקשר והועלה חשש שהנקודה נפלה.
גדוד הפשיטה 9 של חטיבת הנגב ניסה להגיע לבארות יצחק. המצרים מנעו את התקדמות השיירה על ידי הפצצה אווירית, אבל אנשי הגדוד הצליחו לקדם פלגה של שני תותחי שדה 65 מ"מ ("נפוליאונצ'יק") לאזור קיבוץ סעד, ופגזיהם הראשונים החלו ליפול במרכז הכוח המצרי בדיוק כשעמד לפתוח בהתקפה. החלה בהלה ונסיגת מנוסה של המצרים, בעוד מקלע הבזה שתוקן גורם להם אבדות כבדות. כך הוכרע הקרב בעזרת שני תותחים מיושנים.
אבדות המגינים היו 17 הרוגים, 15 פצועים ונזקים כבדים למשק שנהרס לחלוטין. למצרים היו 200 נפגעים, בהם הרוגים רבים ושלל רב.
לאחר המלחמה
לאחר ויכוחים רבים בקרב חברי הקיבוץ הוחלט לא לחזור לאותה נקודה. החברים העידו על עצמם כי היו פגועים נפשית וסבלו מהלם קרב. ההחלטה הייתה לשקם את חברי הקבוצה תוך כדי וויתור על שיקום היישוב. חברי בארות יצחק התיישבו באופן זמני במושבה הטמפלרית הנטושה וילהלמה, ביחד עם פליטי עטרות ואנשי נחלים שעזבו את נקודת ההתיישבות שלהם במצודות אוסישקין.
בשנת 1952 עברו חברי הקיבוץ צפונה מווילהלמה והקימו את בארות יצחק החדשה. במהלך השנים קלט הקיבוץ גרעיני השלמה מתנועת בני עקיבא.
בשנת 1966 הוקם בסמוך לקיבוץ הישן קיבוץ עלומים. קיבוץ עלומים שייך גם הוא לקיבוץ הדתי, ומשמש מעין המשך של קיבוץ בארות יצחק.
בשנת 1979, בעקבות תוכניות של רשות שדות התעופה להקים בנמל התעופה בן-גוריון מסלול המראה קרוב לקיבוץ, העלו כמה מחבריו את האפשרות שייאלצו להעתיק את נקודת ההתיישבות פעם נוספת, אך ההצעה ירדה מהפרק. לקראת הרחבת נמל התעופה בן-גוריון הופקעו אדמות של הקיבוץ. הקיבוץ המשיך לעבד שטחים אלו בשליחות רשות שדות התעופה עד שנת 2008.
מהקיבוץ הישן נשאר רק מגדל המים המחורר הנמצא בשדה פתוח בין קיבוץ עלומים ונחל עוז. ב-2013 שודרג המקום והפך אתר הנצחה מרשים לבארות יצחק בנגב. דרך בטון מובילה למגדל ובצידיה ספסלי ישיבה עליהם מוטבעים צילומים והסברים על הקיבוץ ועמידתו במלחמת העצמאות. בקיבוץ עלומים נפתח בניין "בארות בנגב", ובו מערכת מולטימדיה על בארות יצחק הישנה.
הקיבוץ כיום
קיבוץ בארות יצחק הוא קיבוץ שיתופי השומר על אורח חיים דתי.
בקיבוץ גם פועלת מאז 2018 מכינת "רוח השדה" - מכינה קדם-צבאית דתית לבנים בראשות הרב אילעאי עופרן והרב איתמר חייקין. וסניף של בני עקיבא.
קנדז'ז'ין-קוז'לה
קנדז'ז'ין-קוז'לה (בפולנית: Kędzierzyn-Koźle, ; שמה לשעבר בגרמנית: קנדרזין-קוזל, Kandrzin-Cosel) היא עיר הנמצאת בדרום פולין על גדות הנהר אודר. אוכלוסיית העיר נכון לשנת 2018 מונה 56,478 תושבים.
הקהילה היהודית
יהודים החלו להתיישב בקוז'לה לפני שנת 1373.
במלחמת העולם השנייה הנצים הקימו רשת של למעלה מ־40 מחנות עבודה בכפייה באזור קנדז'ז'ין. בשנת 1944 חיל האוויר האמריקני, שפעל מבסיסים באיטליה, ביצע הפצצת שטיח על מחנות העבודה ומפעלי התעשייה המקומיים.
ב־21 בינואר 1945 חיסלו הגרמנים את מחנות העבודה בכפייה ופינו כ־56 אלף אסירים מהם. כ־1,000 אסירים מתו במהלך "צעדת המוות". המחנות שוחררו על ידי הצבא הסובייטי ב־26 בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בקוז'לה לא הצליחה להיבנות מחדש. יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה מיוצגים על ידי רבנות קהילת יהודי ורוצלב, שבראשה נכון לשנת 2019 עומד הרב דוד בסוק.
מוזיאו רוזנבאך
מוזיאו רוזנבאך היא להקת רוק פרוגרסיבי איטלקי אשר אלבומה 'זרתוסטרא', למרות הצלחתו החלקית בשנות ה-70 של המאה ה-20, כיום נחשב לאבן פינה בז'אנר זה.
היסטוריה
הלהקה הוקמה במהלך שנת 1971, בשם Inaugurazione del Museo Rosenbach (חניכת מוזיאון רוזנבאך באיטלקית, משילובן של שתי להקות שניגנו בעיקר גרסאות כיסוי במחצית השנייה של שנות ה-60, La Quinta Strada (הדרך החמישית) וIl Sistema (המערכת). להקות אלה נגנו גרסאות כיסוי של ג'ימי הנדריקס ולהקות רוק כמו הקינקס, החיות ו סטפנוולף, אך גם רית'ם ובלוז: כוכבים כמו אוטיס רדינג ו ווילסון פיקט. הלהקה בחרה את שמה בתגובה לשתי להקות פרוגרסיביות אחרות שבלטו באותה תקופה בסצנת הפרוג האיטלקי - פי-אף-אם (PFM) אשר התבססה על מימון של מאפייה ; באנקו דל מוטואו סוקורסו, לעומת זאת התבססה על מימון של בנק; לכן החליטו חברי הלהקה, ברגע של הומור, להתבסס על מוזיאון בדיוני שיוקדש למו"ל הגרמני אוטו רוזנבאך (שם המשפחה בגרמנית = פלג ורדים).אחרים טוענים כי הכוונה כאן היא לאוסף התרבותי אשר נמצא בפילדלפיה. בזכות הצלחותיהן המסחריות של באנקו ופי-אף-אם, פנתה אליהם חברת "ריקורדי" וביקשה שיקליטו אלבום פרוג במהירות.
שנות ה-70
הלהקה הושפעה, בין השאר, על ידי פינק פלויד ובנקו, וכך הזיחה את סגנונה לצליל פרוגרסיבי יציב, והוציאה אלבום שהוא עבודתה המפורסמת ביותר: זרתוסטרא שיצא באפריל 1973.
הסולן סטפנו גאליפי הופיע בקולו המחוספס והדרמטי, והקלידן פיט קוראדי הוסיף נגיעות יצירתיות בעבודת הלהקה. האלבום קרוי על שם גיבור ספרו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה. יש באלבום זה הדגמה טובה ביותר לסגנון האיטלקי-סימפוני הכולל בתוכו צליל מלוטרון חם החולש על מרבית היצירה ומעברים אלימים. הלהקה נתקלה בבעיות שנגעו כביכול לעמדותיהם הימניות, עד כדי פשיסטיות עקב הצגת תמונה של מוסוליני על כל צדו האחורי של תקליט הLP, כמו גם הבחירה במילים בהשראת פרידריך ניטשה.
[[קובץ:Zarathustra.jpg|שמאל|ממוזער|250px|"זרתוסטרא" (1973)]
ההרכב הראשון היה קצר חיים, והתפרק במהרה, מיד לאחר האלבום וכמה הופעות חיות ב-1973. היחיד מחברי ההרכב שהצליח ביותר לאחר הפרישה, הוא המתופף ג'נקארלו גולצי, שהצטרף במהרה ללהקת פופ מצליחה.
החזרה ופעילות נוכחית
אלבום חדש, יציאה, יצא לאור רק בשנת 2000 והציג אופי מסחרי יותר של הלהקה. הרכב הלהקה בעת יציאת האלבום החדש כולל רק שניים מחברי ההרכב המקורי:אלברטו מורנו וגולצי. ב-2002 מוזיאו רוזנבאך קיבלה את הצעת המגזין הפיני קולוסוס לקחת חלק בתרגום ועיבוד הפואמה הנורדית קאלוואלה ליצירת רוק. כך נוצרה יצירה תחת השם "פרח הנקמה", מעשייה אפלה וקודרת המספרת על קנאה השוררת בין שני אחים. זוהי היצירה היחידה של הלהקה שנכתבה באנגלית.
תסמונת קובאד
תסמונת קובאד הוא מונח רפואי ל"הריון סימפתטי". התופעה מופיעה אצל גברים במהלך ההריון של בת זוגם. במהלך תקופה זו הם חשים תסמינים דמויי הריון, כגון כאבים בפטמות, בטנם מתנפחת, הם חווים כאבי הזדהות ומרגישים שהם חווים את ההיריון יחד עם בת זוגם. תופעה זו נחקרה מעט יחסית, על אף שמחקרים מראים כי 11%-50% מהגברים באוכלוסייה המודרנית חווים את התופעה ברמות שונות. התופעות בדרך כלל מתרחשות בסוף השליש הראשון של ההיריון, פוחתות בשליש האמצעי ומתחזקות לקראת השליש האחרון של ההיריון.
התסמינים
התסמינים כוללים: עלייה במשקל, בעיות נשימה, בחילות, הפרעות בשינה, צרבות, כאבי בטן, כאבי גב, כאבי ראש, גודש, כאבים בפטמות, נפיחות וכאבי שיניים. במקרים נדירים יותר חווה הגבר כאבים הדומים לצירי לידה, דיכאון לאחר לידה ודימום מהאף.
מקור השם
מקור השם מצרפתית - couver, שמשמעו "לבקוע". האנתרופולוג אדוארד טיילור טבע את המושג כאשר ראה טקסים שנעשים בקרב שבטים פרימיטיביים במהלך מסעותיו. טקסים אלו נעשו בחברות פרימיטיביות ביוון העתיקה, תאילנד, האימפריה הרומית, ספרד, רוסיה, סין, ושבטים בצפון ובדרום אמריקה. בטקס, האב היה נשכב במיטה בזמן הלידה ומחקה את צירי הלידה, כמו כן היה עליו לצום ולהימנע מפעילות בעלת אופי תוקפני. מטרת הטקסים הייתה להרחיק את הרוחות ולהגן על האם והתינוק, בד בבד עם התקרבות האב לתינוק.
תסמינים שונים של התופעה ניכרים כיום במגוון רב של תרבויות בעולם, כולל בתרבות המערבית.
גורמים
ישנן שתי תאוריות המנסות להסביר את התופעה:
על אף שתסמונת זו נפוצה בקרב גברים בחברות רבות בעולם, נדרש עוד מחקר רב על מנת להבין את התופעה לעומקה.
פסגת לנדמארק (אנטארקטיקה)
פסגת לנדמארק או פסגת לנדמרק (באנגלית: Landmark Peak; מילולית - פסגת נקודת הציון) היא פסגה נישאת ברכס הריטג' שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,840 מטרים מעל פני הים.
הפסגה ממוקמת מזרחית לקרחון גוואן ו-9 קילומטרים דרומית לקרחון מינסוטה.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת מינסוטה, אשר חקרה את ההרים באזור בין השנים 1964–1963.
הפסגה נקראת בשם זה בשל היותה בולטת בסביבתה, וכך שימשה כנקודת ציון לטייסים שהגיעו לאזור לסייע למשלחת.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
מתיו מיצ'ם
מתיו ג'ון מיצ'ם, מדליה (OAM) (באנגלית: Matthew John Mitcham, OAM, נולד ב-2 במרץ 1988 בבריזביין) הוא קופץ למים אוסטרלי. מיצ'ם זכה במדליית הזהב בקפיצה מפלטפורמה קשיחה בגובה של 10 מ' באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וכן השיג את הניקוד הגבוה ביותר בהיסטוריה עבור קפיצה בודדת.
קריירה
מיצ'ם החל את דרכו הספורטיבית בענף הטרמפולינה. הוא ייצג את אוסטרליה באליפות העולם לנוער בשנים 1999 ו-2001, בזו האחרונה אף הוכתר כאלוף העולם. בשנת 2003 זכה במקום השישי בפסטיבל האולימפי לצעירים שנערך באוסטרליה. במהלך אימוניו בטרמפולינה הבחין בכישוריו אחד המאמנים לקפיצה למים במוסד האוסטרלי לספורט, והציע לו להתחיל להתאמן בענף זה. במשך זמן מה התחרה מיצ'ם בשני הענפים במקביל.
בין 2002 ל-2004 היה אלוף אוסטרליה לנוער בקפיצה למים. בשנת 2002 השתתף באליפות העולם לנוער, וזכה במקום ה-11 בקפיצה מ-1 מטר, במקום החמישי בקפיצה מ-3 מטר ובמקום ה-16 בקפיצה מ-10 מטר. באליפות שנערכה ב-2004 שיפר את הישגיו, וזכה בשלוש מדליות כסף - בקפיצות היחיד מגבהים של 1 מטר ו-10 מטר, ובקפיצה הסינכרונית מגובה 3 מטר. עם זאת, הישגיו לא הספיקו לו כדי להשתתף באולימפיאדת אתונה, לאחר שסיים במקום השלישי במבחנים האוסטרליים בקפיצות היחידים, ובמקום השני בקפיצה הסינכרונית.
ב-2005 שב והתחרה בפסטיבל האולימפי לצעירים, הפעם כקופץ למים. הוא זכה במדליות זהב בקפיצות היחיד מגובה 3 מטר ו-10 מטר ובקפיצה הסינכרונית מגובה 3 מטר (עם סקוט רוברטסון), וכן במדליית כסף בקפיצה מגובה 1 מטר. באותה שנה החל להשתתף גם בתחרויות לבוגרים, ובאליפות העולם שנערכה במונטריאול סיים במקום ה-12 בקפיצה מגובה 10 מטר. בהמשך זכה במדליית הארד באליפות קנדה, גם כן בקפיצה מגובה זה.
בשנת 2006 ייצג את אוסטרליה במשחקי הרצון הטוב. הוא סיים במקום הרביעי בקפיצות מגובה 3 מטרים (הן בקפיצות היחידים והן בקפיצה הסינכרונית, שוב עם רוברטסון), ובמקום החמישי בקפיצות היחיד מגובה 1 מטר ו-10 מטר. לאחר שנה בה לא התאמן עקב דיכאון, הוא שב לפעילות ספורטיבית בשנת 2007, ועבר להתאמן במרכז הספורט של ניו סאות' ויילס. בראשית 2008 זכה באליפות אוסטרליה בקפיצות היחידים מכל הגבהים.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ייצג מיצ'ם את אוסטרליה בקפיצות מגובה של 3 מטר ו-10 מטר. בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר, סיים במקום ה-15 בשלב המוקדמות ובמקום ה-16 בחצי הגמר, ולא העפיל לשלב הגמר.
בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר, העפיל הן לשלב חצי הגמר והן לשלב הגמר מהמקום השני. במהלך שלב הגמר הוביל הסיני צ'ואו לושין לאורך כל התחרות, ונראה היה שעל מדליית הכסף ייאבקו מיצ'ם, הרוסי גלב גלפרין והסיני הואו ליאנג. הקפיצה האחרונה של לושין הייתה חלשה יחסית, מה שהציב את מיצ'ם בעמדת ניצחון, אם ישיג ציון של 107.3 נקודות, ציון הגבוה ב-10 נקודות מהציון הגבוה ביותר שקיבל עד אז. מיצ'ם ביצע קפיצה כמעט מושלמת, שזיכתה אותו בציון 112.1, הגבוה ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים, וזכה במדליית הזהב. ארבעה מבין שבעת השופטים נתנו לו את הציון 10 על קפיצה זו.
מיצ'ם היה לאוסטרלי הראשון שזוכה במדליית זהב בקפיצה למים מאז שדיק איב עשה זאת בקפיצה מ-3 מטר באולימפיאדת פריז (1924). הוא גם היה הזוכה היחיד במדליית זהב בענף הקפיצה למים באולימפיאדת בייג'ינג, שאינו סיני.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה 2009 זכה מיצ'ם במדליית ארד בתחרות ממקפצה גמישה ממטר אחד (440.20 נק'), אחרי קין קאי מסין (449.00 נק') וזאנג קסיהואה אף הוא מסין (445.90 נק'). בנוסף, הוא סיים במקום ה-4 בקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר (529.30 נק') ובמקום ה-9 בקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר (431.30 נק').
חייו האישיים
בשנת 2008 התראיין מיצ'ם לעיתון "סידני מורנינג הראלד", ויצא מהארון. בכך, היה להומוסקסואל האוסטרלי הראשון המייצג את אוסטרליה במשחקים האולימפיים כשזהותו המינית כהומו גלויה. (זאת בניגוד לאחרים, כגון זוכה מדליית הכסף בטרמפולינה באולימפיאדת סידני, ג'י ואלאס, שיצאו מהארון לאחר המשחקים). מיצ'ם היה בין ההומוסקסואלים הגלויים הבודדים בקרב הספורטאים הגברים שהשתתפו באולימפיאדת בייג'ינג. רשת NBC האמריקנית, ששידרה את משחקי האולימפיאדה, בחרה להתעלם ממשפחתו של מיצ'ם - האם ובן הזוג - בעוד היא מתמקדת במשפחות של ספורטאים אחרים בתחרויות. לאחר תלונות רבות על כך בפני הנהלת הרשת, התנצל נשיא השידורים האולימפיים של NBC על ההתעלמות. מיצ'ם עצמו העדיף שלא להתייחס לנושא וציין לפני תחילת התחרויות כי "יעדיף להיזכר בתור קופץ אוסטרלי שהיה ממש טוב באולימפיאדה".
מיצ'ם צעד בראש מצעד המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני שנערך ב-7 במרץ 2009 כשמדליית הזהב האולימפית שלו, מבייג'ינג מונחת על צווארו.
בכניסה לכפר האולימפי של אולימפיאדת לונדון הוצב פסלו מאת אנה כרומי.
פיטר סטורמר
פיטר סטורמר (בשוודית: Peter Stormare, תעתיק מדויק: פיטר סטורמרה, נולד ב-27 באוגוסט 1953) הוא שחקן, מדבב, מחזאי ובמאי תיאטרון שוודי.
ביוגרפיה
נולד בשם רולף פיטר אינגבר סטורם (Rolf Peter Ingvar Storm) בקומלה, מחוז ארברו שבשוודיה. הוריו הם תאודולינדה ורנאטו סטורם. הוא למד בתיאטרון המלכותי לדרמה למשך 11 שנים.
קריירה
בשנת 1990 הוא לקח על עצמו את תפקיד המנהל האמנותי בתיאטרון טוקיו והשתתף במספר מחזות שייקספירים כולל "המלט". לפני עזיבתו לניו יורק ב-1993, התגלה סטורמר על ידי אינגמר ברגמן ושיחק בסרטו "In The Presence of a Clown". בסוף שנות ה-90 ובשנות ה-2000 כיכב סטורמר במגוון תפקידי אופי. ב-1996 שיחק ב-פארגו, בו זכה לשבחים על תפקידו כגייר גרימסוד, פושע אכזר ושקט.
ב-1997 שיחק בפארק היורה: העולם האבוד בתור דיטר סטארק, מנהיג צוות של ציידי דינוזאורים שנהרג ממתקפה של קומפסוגנתוסים.
בשנת 1998 שיחק בארמגדון" את הקולונל לב אנדרופוב. באותה שנה שיחק בסרט ביג לבובסקי של ג'ואל ואית'ן כהן.
ב-2002 שיחק בדו"ח מיוחד של סטיבן ספילברג בתור ד"ר סולומון אדי.
סטורמר השתתף בשתי עונותיה הראשונות של סדרת הטלוויזיה "נמלטים" כמאפיונר ג'ון אברוצי. בנוסף הוא תרם את קולו לארבעה משחקי מחשב ("שכירי חרב" והמשכו, "קווייק 4" ו-Command & Conquer: Red Alert 3) והוצע לו תפקיד בסדרה "אבודים", אך הוא סירב.
בשנת 1997 זכה סטורמר למועמדות בטקס פרסי MTV על משחקו בפארגו לצד סטיב בושמי, בנוסף למועמדויות לפרס על משחקו בסרט "שוקולד" ופרס שחקן המשנה על תפקידו בסרט "רוקדת בחשיכה".
בשנת 2013 שיחק לצד ארנולד שוורצנגר בסרט "עומד אחרון". בשנת 2015 השתתף בסדרה ״הרשימה השחורה״ בתור ברלין. בשנת 2017 גילם את דמותו של גונתר בסרט האנימציה "שודדי הפיצוחים 2: טבעי להשתגע".
סטורמר הוא גם מוזיקאי, ובעידודו של בונו מלהקת U2 הוציא אלבום בשנת 2002. לסטורמר חברת תקליטים משלו שנקראת "StormVox". בשנת 2011 לקח חלק בהנחיית מלודיפסטיבלן - תחרות קדם אירוויזיון בשוודיה.
חיים אישיים
סטורמר הוא נוצרי קתולי ומגדיר את עצמו מאמין חזק באלוהים.
בסוף שנות ה-90 קיבל סטורמר אזרחות אמריקנית.
בין השנים 1989 ל-2006 היה נשוי לשחקנית האמריקנית קארן סילאס. ב-2008 התחתן עם טושהימי, ממוצא יפני, וב-2009 נולדה בתם.
Vitalogy
Vitalogy הוא אלבום האולפן השלישי של להקת פרל ג'אם שיצא בדצמבר 1994. האלבום כונה אלבום קונספט על ידי חלק מהמבקרים, והוא מתואר רבות כאלבום ייחודי ואף משונה, בגלל הטקסטים הביזאריים ברובם והמוזיקה הניסיונית שלו.
האלבום זכה למועמדות לפרס גראמי לאלבום השנה.
סקירה כללית
האלבום, יצא בפורמט המזכיר ספר רפואה עתיק. החוברת המצורפת אליו מכילה דיונים בנושאי רפואה ואיכות חיים, המבוססים על ספר בעל אותו השם מתחילת המאה העשרים שאדי ודר מצא במכירת חצר. הוא יצא בתחילה בפורמט של תקליט ויניל והפך לתקליט הוויניל הראשון מאז המצאת התקליטור שנכלל ברשימת האלבומים הנמכרים (הגיע למקום ה-55). בפורמט של תקליטור, האלבום הגיע למקום הראשון במצעד מכירות האלבומים של בילבורד.
השיר "Corduroy" הפך ללהיט בקרב המעריצים, והוא מבוצע כמעט בכל הופעה. השיר "Spin the Black Circle" ("סובבו את העיגול השחור") העניק לפרל ג'אם את פרס גראמי היחיד בו זכתה מעולם, על שיר ההארד רוק הטוב ביותר לשנת 1996. השיר מתחיל בנגינה מהירה ועוצמתית של גיטרה אחת, שאליה מצטרפת גיטרה נוספת, ואז ודר מתחיל לשיר בצרחות ובסגנון "גראולינג" עד לסוף השיר. לדבריו של ודר השיר מושפע מאהבתם של חברי הלהקה לתקליטי ויניל, אך רבים מאמינים ששיר זה ושירים נוספים באלבום עוסקים בהתמכרות לסמים.
את השיר "Better Man" כתב ודר על אביו החורג, במספר הופעות חיות נשמע ודר אומר "שיר זה מוקדש לממזר שנשא לאשה את אימי". לאחר שאביו הביולוגי נפטר אימו של ודר נישאה בשנית, וודר האמין שהיא עשתה זאת משיקולים כלכליים בלבד ופחדה לעזוב את בעלה כאשר הוא החל להיות אלים כלפיה.
הרצועה "Hey Foxymophandlemama, That's Me" החותמת את האלבום הוא לדעת רבים הביזארית ביותר בקטלוג של פרל ג'אם. היא מורכב בעיקר מפידבקים מעוותים, תיפופים קלים, ולולאות מעוותות של הקלטות של מטופלים אמיתיים בבית חולים פסיכיאטרי. השיר הוא הארוך ביותר באלבום ותורם לאווירה הניסיונית השולטת בו.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי פרל ג'אם, אלא אם כן צוין אחרת:
איגוד האתלטים החובבים
איגוד האתלטים החובבים (באנגלית: Amateur Athletic Union או בקיצור: AAU) הוא אחד ארגוני הספורט הגדולים בארצות הברית שמנוהלים בהתנדבות ללא מטרת רווח. הארגון לקח על עצמו באופן בלעדי לקדם ולפתח ספורט חובבנים ותוכניות כושר גופני.
הארגון הוקם בשנת 1888 במטרה להשיג אחידות וסטנדרטים בספורט החובבני. בתחילת שנותיו היה הארגון מוביל בספורט הבינלאומי וייצג את ארצות הברית בפדרציות הספורט הבינלאומיות. הארגון פעל באופן הדוק עם התנועה האולימפית כדי להכין ספורטאים למשחקים האולימפיים.
הארגון ספג ביקורת, בעיקר מכיוון אצן המסלול סטיב פריפונטיין על החיים של אתלטים חובבנים בארגון כמו גם על החוקים הנוקשים כמו האיסור על השתתפות הנשים בתחרויות ריצה, בתגובה לביקורות מסוג זה חוקק הקונגרס האמריקאי את חוק "ספורט החובבנים" ובכך למעשה שחררה את הארגון מכל חוק ממשלתי. נכון להיום הארגון ממשיך כארגון התנדבותי המקדם בעיקר ספורטאים צעירים.
בשנת 1996 הארגון אחד כוחות עם דיסניוורלד. מאוחר יותר באותה שנה העביר הארגון את המשרד הראשי שלו לאורלנדו, פלורידה. מתחם עולם הספורט של דיסני ערך יותר מ-40 אירועים לאומיים של הארגון.
מאז שנת 1930 מעניק הארגון מדי שנה בחודש אפריל את פרס ג'יימס סאליבן, לאתלט החובב המצטיין בארצות הברית.
עדן
עַדַן (בערבית: عدن נהגה A'dan; באנגלית ובשפות לועזיות נוספות ידועה כ-Aden) היא עיר נמל בתימן, לשעבר בירתה של הרפובליקה העממית של דרום תימן עד האיחוד בין הצפון והדרום של תימן, עת הוכרזה העיר כעל מרכז סחר חופשי. על שמה מפרץ עדן. נמל עדן היה ליעד נכסף עבור המעצמות משום מיקומו האסטרטגי כתחנת מעבר בין הודו לאירופה.
גאוגרפיה
העיר עדן כוללת בתוכה מספר קטן של עיירות קטנות: עיר הנמל, החלק התעשייתי (שנקרא "עדן הקטנה", וכולל בתוכו בית זיקוק), ומדינת א-שעב (המרכז של עדן), ושני פרברים: ח'ורמכסר ושייח' עות'מאן, השוכן בעיר הישנה, ליד נמל התעופה הבינלאומי עדן שממוקם ביניהם.
היסטוריה
בין 1839 ל-1937 הייתה עדן פרובינציה של הראג' הבריטי ששלט בהודו, זאת לאור היותה תחנת תדלוק בפחם (Coaling Station) לספינות בין תעלת סואץ להודו. לאחר מכן, בין 1937 עד 1963 הייתה עדן מדינת חסות בריטית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה עדן במצור למעשה מצד היבשה, שהטילו עליה העות'מאנים ותומכיהם המקומיים. עם זאת, בקרבות שניטשו באזור לא הושגה הכרעה על ידי מי מן הצדדים.
ב-1963 השתלבה עדן כמדינת עדן בפדרציה של האמירויות הערביות של הדרום שאיגדה מספר שטחי חסות בריטים וסולטנויות בדרום תימן. ב-1967 הבריטים עזבו את דרום תימן לאחר התקוממות חמושה כנגדם ועדן נכבשה ושולבה במדינת דרום תימן ועדן הייתה לבירתה. ב-1990 כאשר דרום תימן וצפון תימן התאחדו לתימן, עדן חדלה להיות הבירה שעברה לצנעא.
בשנת 2015 בזמן ההפיכה בתימן השתלטו המורדים החות'ים על העיר אך מאוחר יותר באותה שנה חזרה העיר לשליטת צבא תימן. בדצמבר 2015 מושל העיר ג'עפר מוחמד סעד נהרג בהתנקשות.
בפברואר 2018 השתלטו על העיר המורדים של דרום תימן וכעת נמצאת בשליטתם.
יהודים
בעדן שכנה קהילה יהודית מפוארת. חלק מיהודי עדן עסקו במסחר או באספקת שירותים לבריטים שהוצבו בעדן. הכיבוש הבריטי על העיר הביא איתו שוויון זכויות ליהודים, דבר שגרם ליהודים רבים מכל רחבי תימן להגר אליה ולהגדיל את הקהילה מ 250 איש ל 5,000 איש. בנוסף לכך, רוב עולי תימן עלו לארץ דרך העיר, ושהו בה חודשים, ולעיתים שנים, עד שקיבלו אישור מהבריטים לעלות לישראל.
יהודים גרו בעדן החל מ-200 לספירה. ב-1947, בעקבות הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר, נערכו פרעות ביהודי עדן ועשרות יהודים נרצחו ונפצעו. הפרעות הגבירו את קצב עליית היהודים לארץ ישראל עד שב-1967 שארית הקהילה היהודית עזבה את עדן לישראל ולבריטניה.
אפרים איש-כישור
אפרים איש-כישור (באנגלית: Ephraim Ish-Kishor; ד' באב ה'תרכ"ג, 20 ביולי 1863 – ט"ז בתשרי ה'תש"ו, 23 בספטמבר 1945) היה מחנך, עיתונאי וסופר עברי ופעיל התנועה הציונית.
ביוגרפיה
נולד בשם אפרים שפינדלמן בפונימון (Poniemuń) שבפולין (כיום Panemunė, במערב ליטא). בצעירותו התחנך חינוך כללי לצד חינוך עברי. בצעירותו היגר לאנגליה, ושימש מורה לעברית במזרח העיר לונדון. שם החל גם בפעילות ציבורית לקידום הרעיון הציוני, והיה חבר באגודת "חובבי ציון" באנגליה. בשנת 1887 השתתף בעריכת העיתון הציוני היידי "המצפה". בשנת 1891 היה עורך העיתון "די יִידישע נאַציונאַלציַיטונג" ('העיתון הלאומי היהודי'), ובמסגרתו התנגד בפומבי לתוכניות הברון הירש להתיישבות יהודית שלא בארץ ישראל. בביקורו של בנימין זאב הרצל באנגליה סייע לו בכינוס האספה הראשונה במדינה של התנועה הציונית.
בשנת 1896 ייסד את ארגון "המכבים הקדמונים" – ארגון מסדרי ציוני, שמטרותיו היו הושטת עזרה לחברים הנתונים בצרה, בדומה לארגונים בריטיים דומים של עזרה הדדית, ועמד בראשו (בתפקיד המצביא העליון, High Commander). בשנת 1897 השתתף כציר בקונגרס הציוני הראשון. לאחר מכן היגר לארצות הברית, שימש מורה לעברית וייסד בה את חברת הביטוח "יהודה". בשנת 1939 עלה לארץ ישראל ובשנותיו האחרונות הצטרף לצה"ר.
בתו שולמית איש-כישור (1896–1977) הייתה סופרת בארצות הברית.
שחמת ראשונית של המרה
שחמת ראשונית של המרה (באנגלית: Primary biliary cholangitis) היא מחלה אוטואימונית של הכבד המאופיינת בהרס דרכי המרה בכבד.
הלוקים במחלה סובלים מהרס תעלות דרכי המרה, ונוזל המרה נאגר בכבד. לאחר זמן נוצר נזק לרקמה שעלול לגרום להצטלקות, פיברוזיס ושחמת. בעבר, סברו כי זוהי מחלה נדירה, אולם עבודות אחרונות בתחום זה העלו כי המחלה פוגעת ב 1 מתוך 3,000 עד 4,000 אנשים, כאשר נשים, בעיקר בגילאי 40, חולות במחלה ביחס גבוה יותר לעומת גברים (יחס של 1:9).
תסמינים קליניים
התסמינים הקליניים של המחלה כוללים בין היתר, עייפות, גרד בעור (אשר אופייני לחסימה בדרכי המרה), צהבת (כתוצאה מעליה של בילירובין בדם, קסנתומה (הצטברות מקומית של כולסטרול על העור, בעיקר מסביב לעיניים), מיימת (סיבוכים של יתר לחץ דם פורטלי), טחול מוגדל, אנצפלופתיה כבדית, עד לקומה במקרים חמורים. השתן כהה והצואה בהירה, סימנים לכולסטאזיס.
אבחון
כדי לאבחן שחמת ראשונית של המרה (PBC), יש לערוך בדיקת דם אבחנתית. בבדיקת דם אצל חולה ב-PBC תהיה רמה גבוהה של אלקלין פוספטאז, AST ,ALT גבוהים (אנזימי כבד שרמתם הגבוהה מרמזת על פגיעה בכבד), ומאחר ומדובר במחלה שהבסיס שלה אוטואימוני, בדיקת הדם תכיל נוגדנים עצמיים כגון: נוגדן אנטי מיטוכונדריאלי (AMA) וכן רמה גבוהה של IgM.
הגורמים למחלה
הגורמים למחלה זו מצביעים על בסיס אוטואימוני, הגוף תוקף את דרכי המרה. נמצא כי אצל רוב החולים (מעל ל-90%) יש נוגדן אנטי מיטוכונדריאלי הקרוי AMA אשר פועל כנגד קומפלקס פירובט דהידרוגנז (קומפלקס הפועל בתוך המיטוכונדריה). ישנם מבחנים נוספים לביצוע אבחנה, בהם נמצאו נוגדנים נוספים הקיימים במחלה זו.
טיפול
אין טיפול ידוע למחלה זו, אולם תרופות (כגון ursodiol) יכולות להאט את קצב התפתחות הנזק לכבד ולאפשר תוחלת חיים נורמלית. כמו כן מומלץ לצרוך מולטי ויטמינים כגון ויטמין D וסידן לאור העובדה כי אצל חולים אלו יש ספיגה נמוכה של ויטמינים מסיסים בשומן.
כאשר המחלה מתקדמת למרות הטיפול התרופתי, אין מנוס מביצוע השתלת כבד.
בית החולים סנט ג'ון
בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון בירושלים הוא בית חולים ייעודי לרפואת עיניים (אופתלמולוגיה) בירושלים. בית החולים נוסד ביוזמת חברי המסדר הבריטי המוקדש ליוחנן המטביל (מסדר סנט ג'ון) ופועל במימונם ותחת חסותם. בין השנים 1882–1948 פעל בית החולים בקבוצת מבנים המשמשים כיום את מלון הר ציון ואת בית אות המוצר הירושלמי בדרך חברון. לאחר 1948 עבר בית החולים למוריסטן שברובע הנוצרי בעיר העתיקה ומ-1960 פועל בית החולים בשכונת שייח ג'ראח שבמזרח ירושלים.
הקמת בית החולים
מסדר ג'ון הקדוש, שהוקם מחדש בראשית המאה ה-19 בבריטניה על ידי קתולים-אנגלים (ולאחר מכן סחף גם אנגליקנים רבים), ביקש לחדש את פעילות ההוספיטלרים בארץ הקודש. המסדר זכה לכבוד ויוקרה, פטרונית המסדר הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובנה, הנסיך מוויילס, אדוארד השביעי עמד בראשו. כיוון שההוספיטלרים במאה ה-12 הקימו בית חולים במוריסטאן בעיר העתיקה החליטו גם חברי המסדר המודרני לפעול בשדה ההומניטרי בעיר. העוני, הצפיפות והרמה ההיגיינית הנמוכה שאפיינו את ירושלים בשלהי המאה ה-19 באו לידי ביטוי גם ובעיקר במחלות עיניים, בהן בעיקר גרענת (טרכומה) לפיכך ביקשו אנשי המסדר להתמקד בנושא זה.
עוד בשנת 1876 ביקש שגריר בריטניה בקונסטנטינופול שיאתר עבור המסדר שטח אדמה בירושלים לשם הקמת בית חולים, אך הושב ריקם. ההשתדלות הגיעה לשיאה ב-1881, עת ביקש הנסיך מווילס עצמו משגריר טורקיה בלונדון קרקע למטרה זו. ב-24 באפריל 1882 הוציא לבסוף הסולטאן עבדול חמיד השני פירמן שאישר את בקשת המסדר. בפגישת מועצת המסדר שנערכה בלונדון ב-7 ביולי 1882 הוחלט על הקמת בית-חולים ומרפאה למחלות עיניים בירושלים. בפגישה זו נבחר גם הרופא ד"ר ג'ס ודל (Waddell) להישלח לירושלים בשליחות המסדר ולהוציא לפועל את התוכנית.
ודל הגיע לירושלים בדצמבר 1882 ועבד תחילה במרפאה במבנה שכור, עד להקמת מבנה הקבע של בית החולים. עם הוודע דבר פתיחת המרפאה החלו חולים מכל הדתות והעדות לנהור למרפאה מדמשק, מעזה, מיפו, משכם ומכפרי השומרון, מצפת, מטבריה ואף מפטרה שבממלכת ירדן. כעבור שישה חודשי פעילות דיווח ד"ר ודל כי ראה 6,318 חולים ומתוכם טיפל ב-1,952 בקצב יומי של כ-80 חולים ביום.
מעבר למבנה קבע
במהלך 1883 נעשו מספר ניסיונות לאתר מבנה או קרקע על ידי מזכיר המסדר, סר אדמונד לשמיר (Lechmere), והקונסול הבריטי בירושלים, נול טמפל מור (Moor). לבסוף נמצא מבנה ובו מקור מים, שהיה קשור ככל הנראה לאמת המים שהוליכה מבריכות שלמה וששימשה בין היתר את הסביל שעל גשר בריכת הסולטאן. המבנה הדו-קומתי הקיף חצר פנימית שקועה. הוא מופיע בדגם ירושלים של סטפן אילש (שהוצג בתערוכה העולמית של וינה (1873)) ואינו מופיע במפת וילסון מ-1864, לפיכך העריך דוד קרויאנקר שהמבנה הוקם בין שנים אלה.
בינואר 1884 הוחלף ד"ר ודל על ידי ד"ר ג'ון ה' אוגיליוויה (Ogilivie). חשיבותו של בית החולים הייתה קונצנזוס ירושלמי חוצה דתות ועדות. בשנת 1886 התקיימה בבית החולים קבלת פנים בה השתתפו, בין השאר, מושל ירושלים ראוף פאשא, הפטריארך היווני-האורתודוקסי, הפטריארך הארמני והחכם באשי, הרב רפאל מאיר פאניז'יל, שהביעו כולם את הוקרתם למפעל החשוב. לכך תרמה גם העובדה, שבניגוד למפעלי צדקה נוצריים אחרים, חברי המסדר לא עסקו כלל בהטפה מיסיונרית.
ד"ר ויליאם קאנט
בשנת 1888 התמנה לרופא המנהל של בית החולים ד"ר ויליאם אדמונד קאנט (Cant), שישרת בו 23 שנים. הוא הכניס את המוסד לתנופת שינויים וחידושים. נוסף לו בור מים, בוצעה הרחבה ובמסגרתה נוספו אגף מפאת חוץ ובית הרופא ונקבעו החלונות בצורת תלתן (בהם ניתן להבחין אף היום במפלס הרחוב). בית הרופא נכלל כיום בשטח בית המלון ומכונה "הווילה".
בדו"ח מסוף שנת 1889 נמסר שמספר החולים שפנו לבית החולים עמד על 58,000, מתוכם 10,000 קיבלו טיפול ובוצעו 863 ניתוחים. בשל עומס העבודה דרש ד"ר קאנט אחות ועוזר. דוד ילין כתב על סדרי קבלת החולים המשונים:
האגפים החדשים
ב-26 בפברואר 1919 התקיים טקס חנוכתו מחדש של בית החולים, לאחר עבודות שיפוצים שארכו כשנה, במעמד אדמונד אלנבי ובכירי המסדר. כמנהל בית החולים מונה קולונל ג'ון סטרטהרן (Strathearn) שכיהן בתפקידו עד 1941. הוא התלונן בפני ראשי המסדר על כך שהמקום צר מלהכיל את המתרפאים הרבים ואינו ערוך לשרת מאושפזים וחולי חוץ. פתרון לבעיית המקום עלה כאשר הפטריארך היווני-אורתודוקסי הציע למסדר לחכור שטח אדמה ממול למבנה הראשי של בית החולים, ממערב לדרך חברון. על שטח זה הוקם בין 1922 ל-1930 האגף החדש של בית החולים (כיום בית אות המוצר הירושלמי). על תכנונו של האגף החדש, כמו על חידוש הבניין הקיים הופקד האדריכל קליפורד הולידיי שהסתייע גם באדריכל זולטן שמשון הרמט. המבנים משני עברי הכביש קושרו ביניהם במנהרה תת-קרקעית, ששימשה הן כמעבר והן כחלל אחסון לחומרים הדורשים קירור.
סגנון הבנייה של המבנה הוא הסגנון האקלקטי, והוא משלב אלמנטים מזרחיים, ארצישראליים ואירופיים. המבנה בנוי סביב חצר פנימית פתוחה, במתכונת חאן, האופיינית לירושלים של המאה ה-19, כיוון שחולים כפריים הגיעו לטיפול יומי והיו שוהים במקום שעות רבות עם ילדיהם. החדרים שסביב החצר רבועים, והתקרות בנויות בצורת קמרונות צולבים. הסגנון המזרחי משולב עם סגנון ששורשיו באדריכלות ימי הביניים - וחלק מהמבנה בנוי בצורת טירה אנגלית. כמו המבנה הראשי, גם חזית המבנה החדש עוטרה בשלטי האצולה של האצילים שתרמו את הכסף שנדרש להקמת המבנה. אחד מחדרי המבנה המעניינים ביותר הוא "החדר הארמני" – חדר שבשנת 1925 עוטר באריחי קרמיקה ארמנית בידי האומן הארמני דוד אוהנסיאן, ומהווה כיום מוקד עלייה לרגל לחובבי אומנות זו.
כמו כן הורחב בית החולים דרומה לאחר שניזוק ברעידת האדמה בארץ ישראל (1927). האגף הדרומי שימש עבור מתרפאים פרטיים, פקידי ממשל בריטים, אזרחים זרים ואנשי כנסייה. השלמת האגף הסתיימה רק ב-1941 והוא נפתח לציבור רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
בית החולים זכה לתמיכה של שלטונות המנדט ותרומות עבורו נאספו באירועים רשמיים כמו יום הולדת המלך.
רכישת השטח במוריסטן
כיוון שחלק מרכזי באתוס של המסדר היה הזיקה שלו למסדר ההוספיטלרים הקדום, ניסו חברי המסדר מאז ומתמיד לרכוש חלקה במוריסטן, באתר ברובע הנוצרי בו ניצב בית החולים של ההוספיטלרים. בין השנים 1926–1930 ניהלו אנשי המסדר משא ומתן עם נציגי המשלחת הגרמנית (לה היה שייך חלק מהשטח שמדרום לכנסיית הגואל, מאז מסע וילהלם השני לארץ ישראל, 1898) והכנסייה היוונית אורתודוקסית. לבסוף נרכשה עבור המסדר חלקה מאורכת, בצמוד לרחוב דוד (השוק). לגברת ווטסון, אלמנתו של ד"ר צ'ארלס ווטסון מהאוניברסיטה האמריקאית בקהיר, שכיהן גם כיו"ר הנהלת בית החולים, היה בית מצידו השני של רחוב דוד, שנתרם עבור המסדר.
הטיפול בחולים והדרכתם
סטרטהרן דיווח כי עיקר הבעיה היא המחסור במודעות להיגיינה בכפרים הערבים-המוסלמים. במושבות היהודים והנוצרים בעיות העיניים מסוג זה נדירות. מחלקת הבריאות המנדטורית אימצה את המלצתו להקמת בתי ספר כפריים בהם ילמדו וידריכו את האוכלוסייה הכפרית בעיקרי ההיגיינה, בטיפול ביתי ראשוני ובסניטציה. בית הספר הראשון, בשותפות בית החולים נפתח בבית סטרטהרן בעיר העתיקה, בסמוך לבית ווטסון.
בית החולים בעיר העתיקה
לאחר הקמת מדינת ישראל, נותק למעשה בית החולים ממתרפאיו העיקריים, הערבים-המוסלמים מן העיר ומן הכפרים. לפיכך עבר בית החולים לאזור המוריסטן, תוך שימוש בבית ווטסון ובית סטרטהרן הסמוכים ששימשו כמרפאה ומחלקת אשפוז בת 19 מיטות ובית סמוך לשער שכם, שנתרם על ידי ברטה ספפורד-וסטר, מן המושבה האמריקאית ששימש כמחלקת אשפוז נוסף (15 מיטות) ובו בוצעו גם ניתוחים.