cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דני גוטוויין
היהודים כ"עם-מסחר"
בהמשך לגישותיהם של מרקס, ובר, בורוכוב ואחרים, רואה גוטוויין ביהודים בעידן הטרום-מודרני "עם מסחר", היינו יסוד אתני דתי זר הממלא – בדומה לקבוצות אחרות – תפקידי כספים ומסחר בקרב אוכלוסיות חקלאיות מסורתיות. באופן זה, לתפקידם הכלכלי היה, לדעתו, תפקיד מכריע בשימור נבדלותם הדתית של היהודים. התנהלותם של היהודים כ"עם-מסחר" יצרה להם מראית עין של מודרניות, אך בפועל, מדגיש גוטוויין, כחלק מן הכלכלה המסורתית הדפוס של "עם-מסחר" הוא ניגודה של המודרניות, וככל שהיא מתקדמת כן מתבטל הצורך בתפקיד זה. בהתאם, הוא מציין, כ"עם-מסחר" היהודים לא היו מחוללי הקפיטליזם, אלא להפך, עובדה זו הקשתה על השתלבותם בעולם המודרני.
כחלק מדיון במאפייני "עם-המסחר" של היהודים, חשף גוטוויין בפני הקורא העברי את חיבורו של אברהם ליאון "השאלה היהודית: פרשנות מרקסיסטית". ליאון היה טרוצקיסט יהודי-בלגי יליד פולין ויוצא השומר הצעיר שנספה באושוויץ. לטענת גוטוויין הגם שמדובר בחיבור אידאולוגי שנכתב במסגרת הדיון המרקסיסטי כחלק מפולמוס עם הציונות בתקופת המעבר של ליאון מן השומר הצעיר לטרוצקיזם, הרי שלפרשנותו של ליאון ישנה תרומה של ממש לחקר ההיסטוריה הכלכלית היהודית, ולהבנת מעמדם של היהודים כ"עם מסחר".
רוזטה סטון (תוכנה)
רוזטה סטון (באנגלית: Rosetta Stone) היא תוכנה ללימוד שפות המיוצרת על ידי חברת. התוכנה עושה שימוש בתמונות, בטקסט, בצליל ובווידאו על מנת ללמד מילים ודקדוק באמצעות שינון בסירוגין, כאשר דרגות הקושי גדלות ככל שמתקדמים עם השימוש בתוכנה ומגדילים לאורך הדרך את אוצר המילים, ולומדים פונקציות דקדוקיות באופן אינטואיטיבי, ללא תרגילים או תרגום. מטרת התוכנה היא שהמשתמשים בה ילמדו את השפה שהם לומדים באופן אינטואיטיבי כפי שהם למדו את שפת האם שלהם. החברה מכנה שיטת לימוד זו "טבילה דינמית" (Dynamic immersion).
דני גוטוויין
היהודים כ"עם-מסחר"
גוטוויין מדגים את הבעייתיות שיצר מעמדם של היהודים כ"עם-מסחר" בדיונו במדיניות הרוסית כלפי היהודים בשלהי התקופה הצארית. הוא מסביר את מדיניות השלטונות הרוסיים כלפי היהודים כתולדה של הניגודים בתוך המשטר הצארי ביחס לכיווני ההתפתחות הכלכלית הרצויים של רוסיה, ויכוח שנגזרו ממנו קווי מדינית מנוגדים כלפי היהודים כ"עם-מסחר".
רוזטה סטון (תוכנה)
התוכנה מאפשרת ללמוד מעל ל-30 שפות שונות כולל ערבית, מנדרינית, דנית, הולנדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, יוונית, עברית, הינדית, אינדונזית, איטלקית, יפנית, קוריאנית, לטינית, פרסית, פשטו, פולנית, פורטוגזית, רוסית, ספרדית, סוואהילית, שוודית, טאגאלוג, תאילנדית, טורקית, וולשית, קטלאנית, אירית, בסקית ווייטנאמית.
דני גוטוויין
הלאומיות היהודית
גוטוויין מפתח את הפרשנות המודרניסטית ללאומיות היהודית, ובכך הוא נבדל ממרבית ההיסטוריונים העוסקים בנושא בישראל, המעדיפים את הגישה הפרימורדיאלית. הוא מדגיש כי מאחר שמן הבחינה התאורטית וההיסטורית כאחד עדיפה הגישה הרואה בלאומיות הבניה שאינה קודמת לשלהי המאה ה-18, כתולדה של התנאים חברתיים ותודעתיים המאפיינים את העולם התעשייתי וחברת השוק, הרי שיש להסביר במסגרתה גם את הלאומיות היהודית. לדבריו, גורמי התפתחותה ההיסטורית של הציונות דומה לשאר התנועות הלאומיות בנות זמנה, וככזו גילוייה ההיסטוריים סותרים את הנחותיה של הגישה הפרימורדיאלית, אך מתפרשות היטב בידי הפרשנות המודרניסטית.
גוטוויין מסביר כי דחיית הגישה המודרניסטית בחקר הציונות נובעת בעיקר מכך, שהמודרניזציה של החברה היהודית החלה במערב, ואחת הצורות הבולטות שלה הייתה ההתבוללות, שמבחינה רעיונית הייתה ניגודה של הלאומיות. אך לדבריו, זוהי רק סתירה לכאורה, שלא זו בלבד שניתן להסבירה במסגרת הפרשנות המודרניסטית, אלא שהיא אף מאשררת אותה. סתירה לכאורה זו מזינה את מראית העין העומדת ביסוד הפרשנות הפרימורדיאלית הרווחת הרואה במזרח אירופה את בית הגידול של הלאומיות היהודית והציונות, אף על פי שבה, כפי שמדגיש גוטוויין, טרם התקיימו בסוף המאה ה-19 התנאים להופעת הלאומיות, בייחוד בשל השלב הנמוך של הפוליטיזציה. לעומת זאת, הוא מדגיש, כי גילוייה הממוסדים והפוליטיים הראשונים של הלאומיות היהודית הופיעו במערב אירופה. כך למשל, פריז שמשה כר לייסוד "אליאנס" ולראשית הציונות, שמייסדה, הרצל, הוגדר אף הוא מתבולל. לפי הסברו של גוטוויין, ההתבוללות הייתה שלב בהתפתחות התנאים החברתיים, המוסדיים והתודעתיים, שאיפשרו את הופעת הלאומיות היהודית והציונות וכי רק לאחר שנוצרה במערב אירופה ובמרכזה, הועברה הלאומית היהודית למזרחה, ממש כפי שתנועות לאומיות רבות שהתפתחו בשוליו של העולם התעשייתי ובעולם השלישי שאבו את רעיונותיהן מן המערב.
רוזטה סטון (תוכנה)
שם התוכנה והלוגו של התוכנה מרמזים על אבן רוזטה, אסטלה מצרית עתיקה אשר אפשרה לחוקרים לראשונה לפענח את כתב החרטומים המצרי העתיק על ידי השוואתו ליוונית.
דני גוטוויין
האנטישמיות המודרנית
גוטוויין דוחה את הפרשנות הרווחת בדבר "רציפותה" של האנטישמיות המודרנית ומחזיק בגישה הרואה בה את ניגודה של העמדה הכנסייתית וכתולדה של העידן המודרני. לדבריו, חתירתה של האנטישמיות המודרנית להוצאתם של היהודים, המוגדרים על פי גזעם ולא על פי דתם, מן החברה, עד כדי השמדתם, עומדת בניגוד לעמדה הכנסייתית שחתרה להכיל את היהודים, לאחר שימירו את דתם, אל תוך החברה. במובן זה הוא טוען, האמנסיפציה של המאה ה-19 הייתה מימוש חילוני של גישת ההכלה הנוצרית. האנטישמיות המודרנית הופיעה לאחר מתן האמנסיפציה והתקבלותו הרחבה של הרעיון האמנסיפציוני באירופה, אף היא מלמדת, לדבריו, על חולשתה של גישת הרצף.
את הגורמים לעליית האנטישמיות, מסביר גוטוויין, יש לחפש ב"שפל הגדול", המשבר הכלכלי בו הייתה נתונה אירופה בשנים 1873–1896, ולמאבק שהתחולל בו בין חוגים ריאקציוניים וליברליים על עיצוב דמות המשטר והכלכלה באירופה. היו אלו החוגים הריאקציוניים שפיתחו את ההתנגדות ליהודים, אותם הם הציגו כסמל של המודרנה בהיותם המרוויחים הגדולים ממנה, כאמצעי למאבק בליברליזם. גוטוויין מדגיש כי עמדה דומה גם ביסוד הפרשנות שהובילה את הרצל אל הציונות: הוא הצביע על הניגוד שבין האנטישמיות המודרנית לשנאת ישראל הדתית, וטען כי האנטישמיות אינה מכוונת רק אל היהודים, אלא משמשת גם כאמצעי למאבק בסדר הליברלי בכלל.
האנטישמיות החדשה
בהמשך להתנגדותו לגישת הרצף מסביר גוטוויין גם את "האנטישמיות החדשה", היינו זו שהופיעה בשנות ה-90 של המאה ה-20, והממוקדת בהתנגדות לישראל ובביקורת על יהודי התפוצות בשל תמיכתם בה. לדברי גוטוויין האנטישמיות החדשה אינה גילוי נוסף של האנטישמיות המודרנית, אלא תופעה חדשה שיש להסבירה מתוך נסיבות התפתחותה, ובעיקר הכלכלה הנאו-ליברלית ופירוק מדינת הרווחה, והפוסט-מודרניזם כ"הגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר". על העדר הרציפות מלמדות, לדבריו, שתי תופעות בולטות: האחת, האנטישמיות המודרנית התפתחה לאחר שכשני דורות לאחר השואה נחשבה האנטישמיות ללא תקינה פוליטית במערב, והשנייה, התקבלותה הרעיונית הנרחבת של האנטישמיות החדשה בקרב חוגי השמאל הביקורתי, השולל את האנטישמיות המודרנית.
גוטוויין רואה באנטישמיות החדשה תולדה של ההבניה התודעתית של הנאו-ליברליזם. לדבריו, כחלק ממאבקו במדינת הרווחה, פועל הנאו-ליברליזם לשחוק את הלגיטימציה של המדינה כמווסת של השוק, דבר המוביל אותו לשלילת מדינת הלאום, כגילוי בולט של מדינת הרווחה ושל ויסות השוק כאחד. בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21, ישראל היא אחד הגילויים הבולטים של עקרון מדינת הלאום, ותמיכת היהודים בארצות המערב מאשררת את עקרון הלאומיות, אותו חותר הנאו-ליברליזם להחליף ברב-תרבותיות. המתקפה על ישראל ועל היהודים במדינות המערב מזינה אפוא את המאבק הנאו-ליברלי בעקרון המדינה.
ביקורת משטר ההפרטה הישראלי
גוטוויין הקדיש שורה של מאמרים לדיון בתולדותיה ובייחודה של מהפכת ההפרטה הישראלית ובגילוייה התודעתיים והפוליטיים. מבחינה מתודולוגית, הוא מבסס את פרשנותו על החלת דרכי ניתוח המקובלות בחקר ההיסטוריה הכלכלית-חברתית על המציאות הישראלית העכשווית, כשעל מגבלות הפרספקטיבה וחלקיות הנתונים הוא מפצה בדיונים השוואתיים הן עם גילויים שונים של הקפיטליזם במאות ה-19 וה-20 והן עם משטרי הפרטה אחרים בני-זמננו. את עיקרי ניתוחו הוא פרש לראשונה ב-2000 במאמרו "הדיאלקטיקה של כשל השוויון", שהציע קריאה חלופית של מהפכת ההפרטה הישראלית והשלכותיה הפוליטיות בעיקר על הפיכתו של השמאל הישראלי לנאו-ליברלי.
ייחודה ושלביה של מהפכת ההפרטה הישראלית
גוטוויין רואה במהפכת ההפרטה הישראלית חלק מן המהפכה הנאו-ליברלית שהתחוללה בעולם מאז ראשית שנות השבעים, ועל רקע זה הוא מצביע על אופייה הייחודי, שנבע, לדעתו, משני גורמים משלימים: האחד, ב-1977, כאשר הימין החל במהפכת ההפרטה, לא היה בישראל הון פרטי שניתן היה להפריט לידיו את המשק הציבורי ואת השירותים החברתיים. השני, לטענתו הקורבן העיקרי של הפרטת השירותים החברתיים היו המעמדות הנמוכים שהיו גם בסיס התמיכה הפוליטי של הימין, ולפיכך הוא ביקש לפרק את מדינת הרווחה באופן שלא ינכר אותם. שני אילוצים אלו הכתיבו, לפי גוטוויין, את "הדרך המיוחדת" שבה התנהלה מהפכת ההפרטה הישראלית שאופיינה במהלך דו שלבי: הראשון, "השלב המגזרי", והשני, "השלב האוליגרכי".
מהפכת ההפרטה, השלב הראשון: המגזרי
כדי להתגבר על העדר הון פרטי וכדי לטשטש את פגיעת ההפרטה, טוען גוטוויין, פירק הימין את מדינת הרווחה בדרך של מיגזור המעמדות הנמוכים על בסיס תרבותי: המגזרים שימשו כמנגנונים חלופיים להספקת שירותים חברתיים וכבסיס להתארגנויות מפלגתיות שאיפשרו למעמדות הנמוכים להשיג כציבור באמצעות כוחם הפוליטי תחליפים לשירותים שלא היה ביכולתם לרכוש כיחידים, ואולם, מדגיש גוטוויין, האופי "הציבורי" של המגזרים יצר אשליה שהם המשך של מדינת הרווחה וכך הקל על פירוקה והקשה על המאבק נגדה.
בד בבד בשלב הסקטוריאלי ניהל הימין מדיניות שנועדה להביא לקריסת המשק הציבורי, הממלכתי וההסתדרותי – באמצעות ההיפר-אינפלציה של שנות השמונים, למשל – קריסה שיצרה את התנאים הכלכליים והרעיוניים להפרטתו.
מהפכת ההפרטה, השלב השני: האוליגרכי
לשלב השני נכנסה מהפכת ההפרטה, לפי גוטוויין, באמצע שנות התשעים, עם האצת הפרטת השירותים החברתיים – הבריאות ושוק העבודה, למשל – ותחילת מכירת החברות הציבוריות לשעבר להון הפרטי – בנק פועלים, למשל – והיא התעצמה בתקופת כהונתו של בנימין נתניהו כשר אוצר בממשלת שרון. בשלב השני, קיבלה מהפכת ההפרטה, לשיטתו, אופי אוליגרכי, ולצד הרחבת שליטתו בכלכלה ובחברה כן גדל עניינו של ההון הפרטי בשלטון, היינו בפוליטיקה, כמסדירה של הכלכלה. ככל שההון העמיק את אחיזתו בכלכלה, בחברה ובשלטון, לפי גוטוויין, כך קטן הצורך שלו במגזרים כמנגנון לפירוק מדינת הרווחה, והוא החל לראות באופיים "הציבורי" מכשול בדרכו ופעל להגבילו. ואמנם, בשלב האוליגרכי יורד כוח הסדר המגזרי, על מאפייניו, כמו מפלגות, מוקדי כוח, כמו מרכז הליכוד ומנגנוני פעולה כמו חוק ההסדרים.
תמיכת השמאל בהפרטה
גוטוויין מדגיש את תרומתו של השמאל הישראלי לקידומה של מהפכת ההפרטה, ומצביע על השיקולים המעמדיים שהביאו לכך. לדבריו, מעמדות הביניים, המהווים את ליבת תומכי השמאל, ראו בהפרטה דרך לשימור כוחם הכלכלי והחברתי גם לאחר שאיבדו את השלטון לימין: הם הניחו כי ההפרטה שתקטין את שליטת הממשלה במשק ובחברה, תחזק את יתרונם היחסי לאור מעמדם העדיף בממסדים המקצועיים והכלכליים. גוטוויין טוען, כי החמדנות המעמדית העומדת ביסוד הפרדוקס הפוליטי שלפיו אימוץ מדיניות הימין תחליש אותו, עשתה את השמאל לאחד מסוכני ההפרטה הנחושים ביותר. מאז שנות השמונים היה קידום ההפרטה המכנה המשותף שעמד ביסוד משטר ממשלות האחדות הלאומית והוא בלט גם תחת ממשלות השמאל: ממשלתו השנייה של רבין וממשלת ברק. למעשה, טוען גוטוויין, הפרטת שירותי הרווחה פגעה בחלקים רחבים מקרב מעמדות הביניים, שמתומכיה הפכו לקורבנותיה.
מעמד הביניים הנשחק
משטר ההפרטה, טוען גוטוויין, עיצב מחדש את המבנה המעמדי של ישראל, ואחד הגילויים הבולטים של תהליך בנייה זה הייתה יצירתו של מעמד בינוני נשחק. לדבריו, הנגישות לשירותי מדינת הרווחה הגדירו את הגבולות המעמדיים בישראל: נגישות גבוהה אליהם הבנתה את מעמדות הביניים בעוד שהמעמדות הנמוכים היו תולדה של נגישות פחותה. פירוק מדינת הרווחה גרם לכך שחלקים הולכים וגדלים מקרב מעמדות הביניים התקשו לרכוש את שירותיה שהפכו לסחורות, משקלם באוכלוסייה ירד והם הפכו, לפי הגדרתו של גוטוויין, ל"מעמד הביניים הנשחק". גוטוויין רואה במעמד הביניים הנשחק, המאופיין בחוסר ביטחון חברתי, את המפתח לפוליטיקה הישראלית: בחיפושו אחר ביטחון חברתי יכול המעמד הנשחק להוות תשתית לכינון מפלגה סוציאל-דמוקרטית, ובהיעדרה הוא יכול להתמגזר על בסיס פוליטיקה של שנאה כלפי מגזרים אחרים, מפלגת שינוי, לדוגמה, כשם שהוא יכול לתמוך במפלגה פרוטו-פאשיסטית כישראל ביתנו.
הזיקה בין הכיבוש להפרטה
גוטוויין מצביע על זיקת גומלין שהתקיימה לאחר מהפך 1977 בין מדיניות ההפרטה למפעל ההתנחלות, שיצרה את התנאים להתמשכות הכיבוש. לדבריו, בעוד שמדינת הרווחה פורקה ממערב לקו הירוק, ממזרחו הוקם לה תחליף מגזרי בדמות "ארץ ההתנחלויות", שהשירותים החברתיים הנדיבים שהיא הציעה, פיצו את המעמדות הנמוכים שנושלו מהם בעקבות הפרטתם. הסיכוי שהציע מנגנון הפיצוי של הכיבוש למעמדות הנמוכים – ולאו דווקא מימושו – מסביר את התמשכות והתעצמות תמיכתם בימין, שהייתה, מדגיש גוטוויין, תולדה של חשבון רווח כלכלי-חברתי מושכל ולא של עיוורון דתי-לאומני, כפי שטעה לחשוב השמאל. בהתאם, התנגדותו של השמאל להתנחלויות נתפסה בקרב המעמדות הנמוכים כניסיון לסכל את הסיכוי שנפתח בפניהם לשדרוג מעמדי וחברתי, והיא חזרה וחיזקה את זיקתם לימין. מנגנון הפיצוי של הכיבוש ויסת גם את שוק העבודה לתועלת המעמדות הנמוכים. בניגוד לחזון "המזרח התיכון החדש" של השמאל, שהיה פותח את שוק העבודה הישראלי בפני הפלסטינים, המשך הכיבוש מאפשר באמצעות המחסומים והסגרים להקטין את התחרות של הפועל הפלסטיני. בדומה, החשש הביטחוני מעניק יתרון לפועל היהודי, גם על פני ערביי ישראל, וכך הופכת יהדותו לנכס כלכלי. היתרון הכלכלי שמעניקה היהדות, לפי גוטוויין, את התעצמות גילוייה, החיצוניים והפוליטיים, בקרב המעמדות הנמוכים, שכחלק מכך נוטים לזהות את השמאל, משמע את מעמדות הביניים, שאינם חשופים לתחרות מצד כוח העבודה הפלסטיני או הזר, כ"לא יהודים" בשל ההתנגדות לכיבוש כמו את ההגנה על זכויות העובדים הזרים. לאור ניתוח זה מבקר גוטוויין את עמדת "השלום תחילה" של השמאל וטוען כי רק חידוש מדינת הרווחה, שיבטל את מנגנון הפיצוי של הכיבוש, עשוי לנתק את זיקת המעמדות הנמוכים לימין ולהוות פתח להפסקת הכיבוש.
הפרטת המשפט
גם מערכת המשפט, טוען גוטוויין, התאימה עצמה לתמורות שחוללה מהפכת ההפרטה ולשלביה. לדבריו, "המהפכה החוקתית", שהוביל השופט אהרן ברק, לא הייתה אלא אימוץ ההיגיון המגזרי למערכת המשפט: בית המשפט הפך עצמו למייצג של "הציבור הנאור", וקידם את האינטרסים שלו באמצעות "האקטיביזם השיפוטי", שקידם את זכויות האזרח והקניין, ופגע בזכויות החברתיות. משעברה מהפכת ההפרטה מן השלב המגזרי לשלב האוליגרכי, הפך "האקטיביזם השיפוטי" – כמו הסדרים מגזריים אחרים – לנטל על שלטון ההון, והוא פעל להגבלת כוחו של בית המשפט, מהלך המזוהה עם שר המשפטים דניאל פרידמן, שיצא נגד "המהפכה החוקתית" – שבעבר הוא נמנה עם תומכיה – כדי להתאים את מערכת המשפט לשלב האוליגרכי של מהפכת ההפרטה. לכן, קובע גוטוויין, המאבק בין תומכי ברק לבין תומכי פרידמן הוא במידה רבה מאבק כוזב, שכן כולו מתרחש בתוך גבולותיו של היגיון ההפרטה, וככזה הוא מאשרר אותו.
חברה אזרחית ומגזר שלישי
לפי גוטוויין החברה האזרחית והמגזר השלישי הפכו למושגים רווחים בשיח הציבורי כחלק ממהפכת ההפרטה, שהשתמשה בהם כדי לערער, רעיונית ומעשית, את הנחותיה וממסדיה של מדינת הרווחה ולהעביר את השליטה בשירותיה לידי ההון. בעולם, מציין גוטוויין, הדיון ב"החברה האזרחית" זכה לתהודה בשנות השמונים והתשעים כחלק מהתפשטות הנאו-ליברליזם, ובישראל הוא שימש בסיס רעיוני להתרחבות "המגזר השלישי" כמנגנון חלופי להספקת השירותים בשלב המגזרי של מהפכת ההפרטה. גוטוויין דוחה את ההסבר כי המגזר השלישי הגביר את אחיזתו בעקבות "נסיגת המדינה", וטוען כי העמדת החברה האזרחית כחלופה "משחררת" למדינה "הדכאנית" שמשה כאמצעי לקידום פירוקם של השירותים החברתיים והעברתם לידי ארגוני המגזר השלישי הנשלטים בידי ההון.
הפרטת התודעה
גוטוויין מדגיש את החשיבות שהייתה להפרטת התודעה כמרכיב מרכזי של מהפכת ההפרטה. לדבריו, התודעות הקולקטיביסטיות – הציונות והממלכתיות, למשל – שנהנו עדיין מהגמוניה עם עליית הימין לשלטון ב-1977, עלולות היו להעמיד בעיני מרבית הישראלים את הפרטת נכסי הציבור והשירותים החברתיים באור של חוסר לגיטימיות. לפיכך, יצירת תנאים תודעתיים שיבטלו את ההתנגדות למדיניות ההפרטה ויאפשרו אותה, הייתה חלק חיוני ממהפכת ההפרטה, וככל שמשטר ההפרטה התבסס, כך הפכה התודעה המופרטת להגמונית. בין הגילויים של הפרטת התודעה דן גוטוויין בפוסט-ציונות, ברב-תרבותיות, בהתנגדות לכור היתוך, בגעגוע לגלות, גילויים שונים של הפרטת העבר, כמו הפרטת זיכרון השואה, הפרטת הוראת ההיסטוריה, גילויים שונים של הפרטת היהדות - כמו תופעות ארון הספרים היהודי, בתי המדרש החילוניים, חברת הלומדים החרדית, החברה האזרחית והמגזר השלישי, בהפרטת הפוליטיקה, ואף בהפרטת המחאה כנגד משטר ההפרטה.
היחד המופרט
אחד ממאפייני הפרטת התודעה, קובע גוטוויין, הוא השימוש שהיא עושה בדפוסים של "יחד מופרט", כפיגום המקל על השתחררות מ"אתוס היחד" ועל אימוץ "אתוס היחיד". "היחד המופרט" מבוסס על חברתיות כוזבת, היינו, שימור מראית העין הערכית של הקולקטיביזם, תוך כדי ריקונו מתוכן על ידי פרקטיקה של שוק, תחרות והפרטה. כך טשטש היחד המופרט את השינוי שחוללה מהפכת ההפרטה והקשה על המאבק בסדר החלופי שהיא כוננה. הגילוי הבולט ביותר של היחד המופרט היה המגזור, ולצידה גילויים שונים של הפרטת היהדות, כמו: הנוסטלגיה לארון הספרים היהודי, בתי המדרש החילוניים, הפרטת זיכרון השואה, והפרטת הגולה. היחד המופרט עומד, לשיטתו של גוטוויין, ביסוד הבניית הניגוד בין יהדות לדמוקרטיה, המהווה את אחד מנושאי המחלוקת המרכזיים בדיון הפוליטי בישראל.
ההיסטוריוגרפיה החדשה
במאמרו "היסטוריוגרפיה חדשה או הפרטת הזיכרון" מצביע גוטוויין, על כך שההיסטוריוגרפיה החדשה, שכבשה, לצד הסוציולוגיה הביקורתית, את זירת הדיון האקדמי בשנות השמונים והתשעים, כוונה בעיקרו של דבר להתאים את הזיכרון הקיבוצי להנחותיה של מהפכת ההפרטה. למעשה, העבירה ההיסטוריוגרפיה החדשה את המחלוקות הציבוריות של שנות החמישים והשישים מן הזירה הפוליטית אל הזירה האקדמית, ומשם חזרה אל הזירה התקשורתית, מהלך שאין להבינו אלא כחלק מהפרטת התודעה, ובמקרה זה של הפרטת הזיכרון. ההיסטוריוגרפיה החדשה החלה את דרכה עם הדיון החוזר באירועי במלחמת העצמאות, מלחמת 1948, בלשון ההיסטוריוגרפיה החדשה. טענתה המרכזית הייתה כי ההיסטוריוגרפיה האקדמית של 1948 לא הייתה אלא היסטוריוגרפית חצר מטעמו של הממסד הציוני ולמעשה של תנועת העבודה, וככזו היא טשטשה את היווצרות בעיית הפליטים וכך סייעה למחיקתה מן הדיון הציבורי. גוטוויין טוען כי טענה זו משוללת יסוד. לדבריו, בעיית הפליטים עמדה במוקד המחלוקת הפוליטית בין הימין לשמאל – מקרה דיר יאסין, למשל – ובתוך השמאל. יתר על כן, שאלת הפליטים הייתה נוכחת גם בזיכרון הקיבוצי, כפי שמלמדים למשל שירו של אלתרמן "על זאת" וסיפוריו של ס. יזהר, "חרבת חזעה" ו"השבוי", שהיו חלק מתוכנית הלימודים. פער דומה, טוען גוטוויין, מתגלה גם בסוגיות נוספות העומדות במוקד היסטוריוגרפיה החדשה, כך למשל טענותיה ביחס לחקר השואה, דבר המלמד כי עניינה הוא לא במחקר ביקורתי של העבר אלא בהפרטת הזיכרון, כחלק מן הגל הפוסט-ציוני.
רב-תרבותיות
במאמרו "זהות נגד מעמד: רב-תרבותיות כאידאולוגיה נאו-ליברלית" טוען גוטוויין כי בישראל רווחת גרסה נאו-ליברלית של רב-תרבותיות, המטשטשת את הניצול והדיכוי הגלומים ב"תחרות החופשית", ותוך הצגתם כגורם דמוקרטי ומשחרר היא מסייעת להרס מדינת הרווחה והגדלת הפערים הכלכליים. לדבריו, הרב-תרבותיות הנאו-ליברלית הרווחת בישראל מכוננת תודעה כוזבת של שחרור ואשליה של שינוי תוך שימוש במסווה של עמדות הנענות לצווי התקינות הפוליטית. כך באמצעות זעם רטורי ביקורתי משמשת הרב-תרבותיות כסוכן פיקוח המביית את היסודות המנוצלים במסגרת הסדר הקיים ופועלת לחסימת הביקורת ולנטרול המחאה נגד צורות של עוול ונישול חברתי המאפיינות את מהפכת ההפרטה בישראל. כך הרב-תרבותיות הנאו-ליברלית אינה לא ביקורת ולא חלופה לסדר הקיים, כפי שהיא מבקשת להצטייר, אלא לגיטימציה של הסדר הכלכלי שכונן משטר ההפרטה וקיבוע של יחסי הכוח הנובעים ממנו.
פוסט-ציונות שמאלית וימנית
גוטוויין רואה בפוסט-ציונות את אידאולוגיית העל של מהפכת ההפרטה הישראלית כשם שלדבריו, הפוסט-מודרניזם הוא אידאולוגיית העל של הסדר הנאו-ליברלי, ומטרתן היא לערער את הלגיטימיות של הממסדים המדינתיים והציבוריים העומדים ביסוד מדינת הרווחה, כדכאניים, וכך ליצור לגיטימציה לניהול החברה בידי ההון והשוק. הפוסט-ציונות על גילוייה השונים – היסטוריוגרפיה חדשה, סוציולוגיה ביקורתית, רב-תרבותיות – ממוקדת לדבריו, בערעור היסודות הרעיוניים והפוליטיים של מדינת הרווחה הישראלית ובעיקר אלו של הציונות, הממלכתיות וכור-ההיתוך. גוטוויין מדגיש כי הגם שבשיח הציבורי מזוהה הפוסט-ציונות בעיקר עם השמאל, הרי שכאידאולוגיה של מהפכת ההפרטה יש לה גם גרסה ימנית, המבקרת את הציונות מתוך נקודת ראות "יהודית". הפוסט-ציונות, טוען גוטוויין, חותרת להפריט את תודעתו של הישראלי על ידי הצגת הציונות ותולדותיה כחטא קדמון וכמקור לעוול מתמיד כלפי יהודים ולא יהודים. המסקנה העולה מן הביקורת הפוסט-ציונית, לפי גוטוויין, היא כי הדרך היחידה בה יכול הישראלי לשחרר את עצמו מן העוול שמחוללות הציונות ומדינת ישראל היא על ידי ביטול האופי הקולקטיבי-לאומי שלה, בדרך של ביקורת של יסודותיהן והתנגדות להנחותיהן.
הפרטת המחאה
ההגמוניה של משטר ההפרטה באה לידי ביטוי, לפי גוטוויין, בהצלחתו לביית אל תוך חוקי המשחק שלו גם את המחאה נגדו, דפוס אותו מגדיר גוטוויין כהפרטת המחאה. הגילוי הבולט ביותר של המחאה המופרטת היא העברתה מן הפוליטיקה אל "הארגונים החברתיים" שכארגוני מגזר שלישי נשלטים בידי ההון. המחאה המופרטת מעבירה, לדבריו, את זירת המאבק באי-הצדק אל התקשורת והמשפט ובכך היא מבטלת את הפוליטיקה שהיא המפתח לשינוי ומבטיחה את מניעתו. יתר על כן, התקשורת והמשפט הותאמו אף הן להגיון ההפרטה ועל כן אין בהן כדי לפרוץ אותו. מעגל גדול של פעילים חברתיים מוצאים באופן זה מן המאבק הפוליטי, אותו רוצה משטר ההפרטה לעקר. מסקנתו של גוטוויין היא שהמאבק במשטר ההפרטה ובנישול הכלכלי ובאי-השוויון החברתי שהוא מחולל, חייב לכלול גם מאבק במחאה המופרטת – מאבק שמעצם טיבו יש לנהלו בתוך ציבור הפעילים – על מנת להחליפה במאבק פוליטי סוציאל-דמוקרטי.
פעילות פוליטית
דני גוטווין מביע דעות סוציאליסטיות לעיתים קרובות. כך, הוא תומך למשל בהלאמת חברות גדולות והגדלת ההוצאות הציבוריות. בכמה ראיונות הוא הביא את מדינות סקנדינביה כדוגמה למערכת סוציאל-דמוקרטית שנמצאת בחזונו. בפריימריס לראשות המחנה הציוני גוטווין תמך במועמדות של עמיר פרץ ואף היה שותף לכתיבת החלק הכלכלי-חברתי של המצע שלו..
אדוה דדון
אדוה דדון (נולדה ב-29 באוקטובר 1988) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת תחקירים ומגישה מחליפה בחברת החדשות.
ביוגרפיה
דדון גדלה בראשון לציון כבת בכורה ולה שני אחים קטנים.
דדון למדה בתיכון הגימנסיה הריאלית בראשון לציון במגמות פיזיקה וכימיה.
בשנת 2007 התגייסה לחיל האוויר ושירתה בתור קצינת מבצעים בטייסת 113. בשנת 2011 מונתה לקצינת דוברות בחיל האוויר. היא השתחררה משירותה הצבאי בשנת 2011 בדרגת סגן.
דדון היא בוגרת אוניברסיטת בר-אילן במדע המדינה בהצטיינות ובעלת תואר שני בפילוסופיה, מדע ותרבות דיגיטלית מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 החלה את הקריירה העיתונאית שלה, עם הצטרפותה לחברת החדשות כתחקירנית במהדורה המרכזית. בשנת 2014 פורסמו מספר תחקירים שערכה עם דפנה ליאל על התנהלות חברת הליהוק "התעשייה", שגבתה אלפי שקלים מילדים ונערים עבור אודישנים שלא יצאו לפועל. בעקבות התחקירים הוגש כתב אישום נגד אורן כהן, מנהל החברה.
בשנת 2015 ערכה יחד עם יונתן ריגר תחקיר על ההתנהלות של תיאטרון "הבימה", שהעלה חשד להלנות שכר והטרדות מיניות. בעקבות התחקיר נכתב דו"ח של מבקר המדינה על התנהלות ההנהלה הבכירה של התיאטרון.
באוגוסט 2015 מונתה לכתבת נדל"ן וכלכלה ב"תוכנית הכלכלית". במסגרת מאבקה בהונאות בשוק קבוצות הרכישה ותמ״א 38 פרסמה תחקירים רבים, וביניהם חשפה את שיטת הפעולה של החברות בבעלות יזמית הנדל"ן ענבל אור. בעקבות פרסום התחקיר נעצרה אור בחשד לעבירות מס והחברות שבבעלותה פורקו. במאי 2016 פרסמה תחקיר על התנהלות חברת "אדמה" שבבעלות היזם אורן קובי. שורת התחקירים שפרסמה הובילה להתערבות של שרת המשפטים איילת שקד ולהליך חקיקה בכנסת שיגן על הרוכשים בקבוצות רכישה.
בשנת 2017 חשפה חשבוניות שהחזיקה המשטרה במסגרת חקירת תיק 1000, שמוכיחות כי ארנון מילצ'ן רכש סיגרים ושמפניה בשווי עשרות אלפי שקלים.
בשנת 2017 נכללה דדון ברשימת "האנשים המשפיעים בדיגיטל" של מגזין "Profile".
בפברואר 2018 מונתה לכתבת תחקירים בחברת החדשות. החל מאוגוסט 2019, היא גם מגישה מעת לעת מבזקי חדשות לאורך היום בקשת 12.
חיים אישיים
ב-2017 נישאה דדון לגלעד שלמור, כתב הפלילים של חברת החדשות, ובינואר 2020 נולדה בתם הבכורה. באפריל 2022 השניים התגרשו.
מ-2022 דדון בזוגיות עם השחקן ידין גלמן.
החל משנת 2010 מתנדבת דדון בעמותת "בית הגלגלים" שמסייעת לילדים ונערים עם שיתוק מוחין וניוון שרירים.
תיאטרון המחול ההולנדי
תיאטרון המחול ההולנדי (NDT) בהולנדית: Nederlands Dans Theater) היא להקת מחול מודרני. המטה הראשי של התיאטרון שוכן בתיאטרון המחול לוצנט בהאג. נוסף לתיאטרון המחול לוצנט, הלהקה מופיעה באולמות אחרים בהולנד, בהם הֶט מוזיק תיאטר באמסטרדם וסְטֵדְסְטְסחוֹבְבְּורְג בניימיכן.
המייסדים
את תיאטרון המחול ההולנדי ייסדו בשנת 1959 בנימין הרקרבי, ארט פרסטכן וקרל בירנייה, יחד עם קבוצה של 18 חברים בבלט ההולנדי הלאומי (שניהלה סוניה גסקל). כוונתם הייתה להינתק מן הבלט הלאומי ההולנדי, שנקט בכיוון שמרני יותר. תיאטרון המחול התמקד ברעיונות חדשים ובכיוון של התנסות בחקר צורות וטכניקות ריקוד חדשות. ב-1961 קיבל תיאטרון המחול ההולנדי תמיכה מעיריית האג ומן הממשלה. בשנות ה-60' כלל רפרטואר הלהקה מחול קלאסי בהשפעה בולטת ממחול אמריקאי מודרני. תיאטרון המחול זכה בהכרה ללא תקדים וקצר הצלחה בהדרכת אישים שונים, כמו הנס ון מאנן ויז'י קיליאן כמנהלים אמנותיים. בשנות ה-70' הראשונות לא הייתה מדיניות ברורה בשל חילוקי-דעות שונים בין חברי הוועד המנהל. מצב זה השתנה בשנת 1975, כשיז'י קיליאן נכנס לוועד המנהיג האמנותי.
בתקופת הנהלתו של קיליאן בבלט ההולנדי, נוצרה להקה שנייה של רקדנים צעירים, "תיאטרון המחול ההולנדי 2" (NDT II).
ב-1992 יזם קיליאן להקה קאמרית לרקדנים בני יותר מ-40, "תיאטרון המחול ההולנדי 3" (NDT III). רבים מן הרקדנים המייסדים של תיאטרון המחול ההולנדי הטביעו את רישומם בבלט ובמחול ההולנדי:
HUMP!
הפקת פסטיבל HUMP! מעודדת יוצרי סרטים להפיק סרטים במיוחד עבור הפסטיבל, אולם הקרנה בפסטיבל הפכה למשמעותית עד כדי שמספר סרטים שהוקרנו לראשונה ב-HUMP! פורסמו מחדש וזכה להצלחה מסחרית משמעותית. בלטו מתוכם הסרט המוקומנטרי הקצר, "Lawnboy" של גלוריה בריים, הסרט "How To Get A Leg Up In Porn." והסרט הקצר שזכה בפרס "סרט ההארדקור הטוב ביותר" "Lauren Likes Candy". חלק מסרטי ה- HUMP! הופקו מחוץ למדינות הפסטיבל, למשל Twincest מ-2010 שהופק על ידי קבוצת 'לה סקסופלקס' באטלנטה. עם זאת, מרבית הסרטים בפסטיבל מופקים על ידי יוצרים מקומיים ואנונימיים.
אזכורים בתרבות הפופולרית
בפסטיבל סאנדנס ה-25, הסרט העצמאי "Humpday" מ-2009, תיאר את סיפורם של שני גברים סטרייטים המפיקים סרט אירוטי הומוסקסואלי ל-HUMP!. הסרט זכה לביקורות חיוביות ביותר.
בשנת 2012, הבמאי איוון אטאל הפיק גרסה מחודשת לסרט Humpday" תחת הכותרת "נא לא להפריע".
יוסף רוזנבלט
יוסף (יוסל'ה) רוזנבלט (ביידיש: יאָסעלע ראָזענבלאַט; 9 במאי 1882 כ' באייר ה'תרמ"ב – 19 ביוני 1933 כ"ה בסיוון ה'תרצ"ג) היה חזן ומלחין הנחשב לאחד מגדולי החזנים האשכנזיים בכל הזמנים. הותיר אחריו מורשת נכבדה של מוזיקה ליטורגית יהודית-אירופית, אשר תרמה רבות לעיצוב עולם החזנות בקהילות אשכנז. הלחין ועיבד למעלה מ-600 יצירות, רובן תפילות וחלקן שירי עם יהודיים. רבות מיצירותיו נחשבות לקלאסיקות של עולם החזנות האשכנזית.
משחרותו עסק בתפילות בבית הכנסת, וזכה לשבחים. בבגרותו זכה לפרסום רב, ובמהלך הקריירה כיהן במשרות החשובות בעולם החזנות ברחבי אירופה וארצות הברית.
בחפשו אחר מקורות פרנסה נוספים הגיע אל במות הבידור, ושר שירי מוזיקה פופולרית לצד קטעי חזנות. הוא אף תרם את קולו לפסקול הסרט המדבר הראשון, "זמר הג'אז". למרות זאת, סירב להצעות מעולם האופרה, בנימוק שאין מקומו של חזן ירא שמים באופרה.
ילדותו
יוסף רוזנבלט נולד בחודש אייר תרמ"ב (מאי 1882), בעיירה בילה צרקווה שבאימפריה הרוסית. אביו רפאל שלום שימש חזן באחד מבתי הכנסת בעיירה. כישרונו בלט מגיל צעיר, וכבר בגיל 4 עמד ליד אביו, בסייעו לו בפרקי התפילה בקול אלט ילדותי. בשנת 1889, בגזירת השלטונות, נאלצה המשפחה להגר לגליציה כיוון שאביו היה נתין אוסטרי. בתחילה השתקעו בחצר הרבי בסדיגורא שבבוקובינה. בעצת הרבי החל לעבור עם משפחתו כ"חזן נודד" בערים הגדולות, בהן צ'רנוביץ, לבוב (למברג) וקרקוב, שם זכה לפרנסה ואף להצלחה מרובה. בשנת תרנ"ה (1895), בגיל 13, עבר בווינה, שם זכה לביקורות נלהבות ואף להצעות מהקונסרבטוריון הממלכתי, אך אביו, שהאמין כי מקום בנו הוא ליד "עמוד התפילה", סירב לכך.
מונקאטש
הקהילה במונקאטש הייתה שמרנית מאוד, ורוזנבלט חש כי לא יוכל להתפתח לכיוונים מוזיקליים מודרניים יותר בעיר זו. הוא החליט כי לא יישאר לכהן שם אלא שנה אחת בלבד. הסכסוך נתגלע עוד קודם לכך, כאשר פרנסי הקהילה לא הסכימו להקציב את הסכום הדרוש לשכירת משוררים למקהלה לימים הנוראים. רוזנבלט נשא עיניו אל קהילה מפוארת בהונגריה - בעיר פרשבורג.
הירוקאזו קורה־אדה
הירוקאזו קורה־אדה (ביפנית: 是枝 裕和; ה-6 ביוני 1962) הוא במאי, תסריטאי, עורך, ומפיק קולנוע יפני. הוא החל את הקריירה שלו בטלוויזיה, ומאז ביים עשרות סרטי קולנוע באורך מלא.
ימאהה VMAX
רקע
ה-V-Max נחשף על ידי ימאהה באוקטובר 1984. מנועו התבסס על מנועו של דגם ה-"Venture Royal" שתוכנן במקור לאופנוע תיור והיה בנפח של 1,200 סמ"ק מסוג ארבע פעימות.
הירוקאזו קורה־אדה
ב-2013 הוא זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל קאן עבור "סיפור משפחתי", וב-2018 זכה בפרס דקל הזהב עבור "המשפחה שלי".
ימאהה VMAX
רקע
במהלך התכנון הציבו לעצמם המהנדסים מטרה ליצור אופנוע עתיר כוח, תוך התבססות על מנועו הקיים של ה-Venture. בתחילה הם ניסו טכניקות שונות שכללו שימוש במגדש טורבו ומגדש על, אך כל הניסיונות הובילו ליצירת אופנוע בעל ממדים גדולים מעבר לרצוי. במסגרת החיפוש אחר פתרון יצירתי שישפר את הספק ה-Venture שעמד על כ-80 כוח סוסהגו המהנדסים את ה-V-Boost. המנוע שהוצג בסופו של דבר הפיק 145 כוחות סוס.
יוסף רוזנבלט
פרשבורג
בימים הנוראים תרס"ב (קיץ 1901), החל רוזנבלט למלא את תפקיד החזן בקהילת-הרוב האורתודוקסית בפרשבורג, היא ברטיסלבה, בת 8,000 נפש. בניגוד למונקאטש הקנאית, פרשבורג הייתה קהילה מודרנית ספוגת תרבות גרמנית, כך שרוזנבלט יכול היה להשקיע בלימודי מוזיקה ולהתפתח לכיוונים שונים במוזיקה המודרנית. לשם כך נהג לנסוע לווינה (מרחק שעה נסיעה) להשתלם בפיתוח קול אצל פרופסור ון-דר-שטייטס.
הירוקאזו קורה־אדה
הוא ידוע גם בשל הסרטים: "אף אחד לא יודע" (Nobody Knows), אחותנו הקטנה, ואחרי הסערה (After the Storm).
ימאהה VMAX
רקע
השילוב של אופנוע קסטום עתיר כוח היה חדשני ומהפכני לאותה תקופה וכך היה ה-V-Max אחראי במידה רבה להיווצרות קטגוריה חדשה שכונתה "Power Cruisers". ה-V-Max הציג חדשנות בנושאים רבים. ביצועי מנועו היו ייחודיים בקבוצתו ואף בלטו בכלל דגמי האופנועים. עיצובו החריג לאותה תקופה, ומערכות נוספות שפותחו במיוחד בשבילו כגון V-Boost השלימו את אופיו החדשני.
יוסף רוזנבלט
פרשבורג
אחדות מיצירותיו המפורסמות מתוך תפילות הימים הנוראים כמו: "הנני העני ממעש" ו"ועל ידי עבדיך", מושתתות על הנוסח המקורי העתיק של פרשבורג.
ימאהה VMAX
V-Boost
V-Boost היא מערכת הפותחת שסתומי "פרפר", בתוך סעפת היניקה בין צילינדרים 1 ו-2 ובין 3 ו-4 החל מ-5,750 סל"ד. שסתומים אלו נפתחים בהדרגה בהתאם לעליית הסל"ד עד לפתיחה מרבית ב-8,000 סל"ד. המערכת עובדת באמצעות קופסה שחורה קטנה שקוראת את סל"ד המנוע. מידע זה נשלח למנוע סרוו ייעודי של המערכת המחובר לשסתומים. ברגע שמנוע ה"סרוו" מקבל אות, מתבצעת פתיחת שסתומי הפרפר. מערכת V-Boost מוסיפה כעשרה אחוזים להספק המרבי בסל"ד גבוה.
הירוקאזו קורה־אדה
ביוגרפיה
קורא-אדה נולדה בנרימה, טוקיו, יפן. הוא הצעיר מבין שלושה ילדים עם שתי אחיות מבוגרות. מגיל צעיר היה מבלה שעות בצפייה בסרטים עם אמו. הוא אמר: "אמי אהבה סרטים, היא העריצה את אינגריד ברגמן, ג'ואן פונטיין, ויויאן ליי. לא יכולנו להרשות לעצמנו ללכת יחד לקולנוע, אבל היא תמיד צפתה בסרטים שלהם בטלוויזיה. היא עצרה את כל העסק המשפחתי, או דיונים לצפייה בסרטים האלה. היינו צופים ביחד. אז הערצתי סרטים - כמוה".
ימאהה VMAX
נתונים כלליים בדגם המקורי
סוג מנוע - 4V, ארבע פעימות יחס דחיסה - 10.5:1 מספר שסתומים לצילינדר - 4 מערכת דלק - ארבעה מאיידים שליטה על מערכת דלק - DOHC שיטת קירור - נוזל, מים מספר הילוכים - 5 שיטת הינע - גל הינע מתלה קדמי - טלסקופים 40 מ"מ, בתוספת לחץ אוויר מתלה אחורי - 140 מ"מ, שני בולמי קפיץ מידת צמיג קדמי - 110/90-V18 מידת צמיג אחורי -150/90-V15 בלמים קדמיים - שני דיסקים קוטר דיסקים קדמיים - 298 מ"מ, 11.7 inches סוג בלם אחורי - דיסק קוטר דיסק אחורי -282 מ"מ
יוסף רוזנבלט
פרשבורג
בקיץ תרס"ה - 1905 החל להקליט את תקליטיו הראשונים בפונוגרף. ההקלטה וייצור התקליטים נעשו על ידי חברת "אדיסון" בווינה. מאחר שהמשפחה גדלה והמשכורת כבר לא סיפקה את הצרכים, נאלץ רוזנבלט לחפש לו משרה מכניסה יותר.
הירוקאזו קורה־אדה
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לתארים מתקדמים במדעים, באוניברסיטת ווסדה בשנת 1987, עבד קורא-אדה על סרטי תעודה, שם היה נתון לניהול אגרסיבי. הוא ציין זאת כסיבה שהוא מנסה להימנע מכעס על הסטים שלו ולעודד סביבת עבודה שמחה.
יוסף רוזנבלט
המבורג
בשנת תרס"ו (1906), החל רוזנבלט לכהן כחזן ראשי באיחוד בתי-הכנסת (Deutsch-Israelitischer Synagogenverband) בהמבורג שהקיף את כל קהילות העיר תחת הרב הראשי מרדכי עמרם הירש. המעבר מפרשבורג, שאחרי הכל הייתה עיר במזרח אירופה, להמבורג, טמן בחובו מספר קשיים. הוא התקשה להסתגל לסדר ולרשמיות ששלטו בכל מקום. כדוגמה לכך, בתקופה הראשונה לשהותו, הוזהר על ידי הממשל כי אם לא יסדיר את עניין נישואיו הרשמיים עם אשתו ייאלץ לעזוב את גרמניה. באימפריה האוסטרו-הונגרית, תחת שלטון פרנץ יוזף, נהגו יהודים מסורתיים להסתפק בכתובה כעדות לנישואים, אך בגרמניה הייתה זו חובה להסדיר תעודת נישואים רשמית. מאחר שלא רצו לעורר רינונים בקהילה, נאלצו החזן ואשתו לנסוע לאנגליה כדי לקיים את הטקס הרשמי.
ימאהה VMAX
נתונים כלליים בדגם המקורי
גובה הכיסא (מהקרקע) - 765 מ"מ גובה כללי - 1,161 מ"מ אורך כללי - 2,301 מ"מ רוחב כללי - 795 מ"מ בסיס גלגלים - 1,590 מ"מ תכולת מכל דלק - 15.4 ליטר, מעבר לרזרבי ב-3.4 ליטר
הירוקאזו קורה־אדה
סגנון והשפעות
רבים משווים את קורה־אדה לבמאי היפני הגדול יסוג'ירו אוזו, בעוד הוא עצמו טוען כי הוא מושפע מקן לואץ'.
ימאהה VMAX
מהירות בכל הילוך
מהירות בקמ"ש – לכל הילוך הערות – מדוד עד לקו האדום, סל"ד ב 100 קמ"ש 3,800 סל"ד.
יוסף רוזנבלט
המבורג
גם לנימוסי הקהילה ומנהגיה התקשה להסתגל. כאשר במסיבה חברתית הושיטה לו אחת הגברות את ידה ללחיצה, אך הוא כמנהג יהודי מזרח אירופה נמנע מלחיצת היד, הקים הדבר רעש גדול, ומאז לא חזר על "טעותו" זו. רוזנבלט נאלץ להקפיד על מנהגי הקהילה הקפדניים, להתענות אף בצומות בה"ב (תעניות רשות, שהיו נהוגות בחלק מהקהילות) ולהשתתף מדי בוקר בתפילת שחרית במניין. מאידך, המשכורת הייתה גבוהה פי כמה מאשר בפרשבורג (סכום גבוה של כ-7,000 מרק לשנה), הוא התוודע לתיאטרון ולאופרה, ונהנה מאוד מביקוריו שם. בשטאדט-תיאטר ההמבורגי התוודע לראשונה לטנור האגדי אנריקו קארוזו, ואילו קארוזו שמע אותו בתפילתו בבית הכנסת בהמבורג.
ימאהה VMAX
גרסאות על פני השנים
לאורך השנים היו מספר רב של גרסאות: למשל בארצות הברית הותאמה גרסה לתקינה של קליפורניה בה נדרשה מערכת EPA המבקרת אדי מכל הדלק ובקרת הפליטות. למשל לשוק היפני שוחררה גרסה שלא כללה את ה V BOOST, כללה מערכת פלטה עם מגבלות ודיאפרגמה מוגבלת, ללא ספק הגרסה ה"המקוצצת" ביותר שהופצה
הירוקאזו קורה־אדה
סגנון והשפעות
בראיון שנערך בשנת 2009, קורה־אדה חשף כי הסרט Still Walking מבוסס על משפחתו.
יוסף רוזנבלט
ניו יורק, רובע הארלם
לאחר פטירת אמו ועיכובים שונים מצד קהילת המבורג, הגיע רוזנבלט ב-1 ביוני 1912 לחופי אמריקה. הוא הוזמן על ידי קהילת "אוהב צדק" של יוצאי הונגריה ברובע הארלם בניו יורק לתפילות מבחן, לאחר שהחזן הקודם של הקהילה, ישעיה (סול) מייזלש, התפטר. לאחר שתי שבתות בהן הרשימה תפילתו את חברי הקהילה, נערכה אספה בה הסכימו 400 החברים פה אחד למנות את רוזנבלט לחזן. לשכרו השנתי (2,400 דולר) נלוותה גם הכנסה צדדית מנדבות שינדרו עולים לתורה, עריכת חופות ולוויות. ביום העצמאות האמריקני, ביולי 1912, הגיעה משפחת רוזנבלט לניו יורק.
ימאהה VMAX
גרסאות על פני השנים
כיום אופנוע ה Vmax הוא שם נרדף לקלאסיקה, לכוח, לכבוד. השילוב של אופנוע קאסטום, מנוע עתיר כוח, ותאוצה מדהימה. תצורה זו יצרה פוטנציאל עצום לשינויים והתאמה אישית של האופנוע על ידי משתמשים רבים.
יוסף רוזנבלט
ניו יורק, רובע הארלם
בניו יורק התפתחה הקריירה של רוזנבלט לממדים עצומים. הקהילה לא הגבילה אותו לצאת למסעות קונצרטים ברחבי ארצות הברית ואירופה, והוא אכן הרבה להופיע בקונצרטים מסחריים ולמטרות צדקה. בד בבד המשיך להקליט תקליטים חדשים, אשר הופצו ברחבי ארצות הברית ואירופה. בית הכנסת של הקהילה הפך למרכז חשוב בחיים המוזיקליים של יהודי ניו יורק, מספר האנשים שצבאו על דלתותיו לשמוע את החזן עבר את הקיבולת, ולעיתים נדרשה המשטרה לשמור על הסדר. הנהלת בית הכנסת החלה למכור כרטיסים לתפילת הסליחות הראשונות ולימים הנוראים. העיתונים, הכלליים והיהודיים, מלאו בביקורות נלהבות על הופעותיו, מלאות בסופרלטיבים כגון "תופעה מוזיקלית נדירה", ואף הכתירוהו ל"מלך החזנים". יוסל'ה רוזנבלט הפך ל"כוכב-על", ודמותו הייתה כה מוכרת, עד כי חברות ענק השתמשו בו לפרסום מוצריהן בעיתונות.
התפטרות והתפייסות
בשנת תרפ"ב (1922) הודיע רוזנבלט על התפטרותו מקהילת "אוהב צדק" בגין סירובה של הנהלת הקהילה להעלאת שכרו, שעמד באותם ימים על 6,000 דולר לשנה. הוא חתם חוזה עם שלושה אמרגנים על עריכת תפילות הימים הנוראים באולם ה"מטרופוליטן אופרה" בפילדלפיה, תמורת סכום עתק של 15 אלף דולר, וכן התחייבות כי יערוך את התפילות עבורם בשנתיים הבאות תמורת סכום זהה. על אף הסכום הגבוה והשחרור מהתקשרות עם קהילה על החובות הכרוכים בכך שהביאה לו הצעת האמרגנים הפרטיים, הסכים רוזנבלט בלחץ עצום מצד בעלי השפעה בקהילת "אוהב צדק" לחזור בו מהתפטרותו תמורת העלאת שכרו ל-10,000 דולר לשנה וכן הטבת תנאיו, כך שמלבד תפילות החגים היה עליו להתפלל לפני התיבה רק בשבת אחת בכל חודש - שבת מברכים. כן דאגה הקהילה לפצות את החתומים על החוזה החדש והתחייבה להביא מקהלה חדשה בניצוחו של מאיר פוזנר. החזן נשאר בקהילה זו עד שמצבו הכלכלי הכריע אותו, ובשנת 1927 נאלץ לעזוב את משרתו ולעבור לניהול עצמאי של תפילותיו.
תקופה עצמאית
באוגוסט 1927 נכנסה התפטרותו של רוזנבלט מקהילת "אוהב צדק" לתוקפה, ונפתח פרק חדש בנדודיו. בימים הנוראים שלאחר מכן התפלל באולם בשיקגו, ובסוכות בעיר דטרויט. בחודשים הבאים עבר ברחבי ארצות הברית, כשהוא משלב הופעות על במות הבידור בימות החול עם תפילות בשבת בערים שונות, ובהן: מיניאפוליס, סיאטל, אינדיאנפוליס, קולומבוס, מילווקי, פילדלפיה ווושינגטון. בוושינגטון די. סי. הופיע ב"ארל תיאטר" ונפגש עם נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג'. על אף שמבחינה כלכלית מצב עצמאי זה השתלם לו יותר, ועל אף הפרסום והזכות להגיע ליותר מאזינים, לא רצה רוזנבלט להמשיך בהתרוצצויות אלו, וחפץ לשוב ולשמש במשרה קבועה.
ניו יורק, רובע ברוקלין
בתרפ"ח (1928), חתם רוזנבלט על חוזה לעשר שנים עם קהילת "אנשי ספרד" בבורו פארק שבברוקלין, בשכר של 12,000 דולר לשנה. קהילה זו הייתה פחות עשירה מקהילת "אוהב צדק" ומבנה בית הכנסת היה פחות מפואר, אך חברי הקהילה פיצו על כך בכבוד ובהערצה שרחשו לחזן. לא לאורך זמן יכלו אנשי הקהילה לעמוד בהסכם זה, שכן לאחר נפילת הבורסה בוול סטריט והשפל הגדול שהחל אז בכלכלת ארצות הברית, הקהילה לא יכלה לשלם סכומים כאלה. כך מצא עצמו רוזנבלט ב-1930 שוב ללא משרה.
פעילות הומניטרית
רוזנבלט הרבה להופיע למען מטרות צדקה, ואף פיזר חלק מממונו לצדקה. לא אחת נאלץ להפסיד כסף רב כדי לקיים התחייבויות שנתן למוסדות צדקה. במקרה מסוים אף שכר רכבת מיוחדת שתסיע אותו מפילדלפיה לניו יורק, כדי להספיק להגיע לקונצרט שהכנסותיו יועדו לצדקה. בתום מלחמת העולם הראשונה יצא למסע קונצרטים ברחבי ארצות הברית, שהכנסותיו יועדו לעזרת נפגעי המלחמה באירופה. המסע נפתח בעצרת ענק באולם תיאטרון ההיפודרום בניו יורק, שנערכה בנשיאותו של הנדבן נתן שטראוס. בתום הנאומים האזין קהל של ששת אלפים איש לתוכנית מוזיקלית מפי החזן. ההצלחה הייתה מעבר למשוער ובעצרת נאסף סכום עצום. לאחר מכן יצא רוזנבלט למסע בפילדלפיה, סקרנטון, בפאלו, וערים נוספות ברחבי ארצות הברית. את הכנסותיו ממכירת התקליט "אלי אלי", שהוקלט על ידי חברת ויקטור, הקדיש לטובת קרן נפגעי המלחמה.
סבבי קונצרטים באירופה
סבב שני - בשנת 1928 יצא שוב לאירופה. הקונצרט הראשון במסע זה התקיים ב-9 במאי בפריז. לאחר מכן הופיע בערים אנטוורפן, אמסטרדם, בריסל, ציריך, פרנקפורט, המבורג, לייפציג, ברלין, מינכן ווינה. גם הפעם בכל מקום אליו הגיע, קידם המון רב את פניו, והאולמות בהם נערכו הקונצרטים מלאו מפה לפה. בחלקו השני של המסע, שנערך במזרח אירופה, בליטא בלטביה ובפולין, הגיעו הביקוש והכמיהה לכדי תגרות של ממש ולעיתים אף לניפוץ שמשות. האולמות בקובנה, בוילנה, בוורשה, בביאליסטוק ובלודז' מלאו עד אפס מקום והמון רב צבא על הדלתות.
מסעות אלו, מעבר להיותם רווחיים מבחינה כלכלית, תרמו רבות למוניטין של רוזנבלט כאמן בינלאומי.
עולם האופרה
באחד ממסעות הקונצרטים הופיע רוזנבלט באולם תיאטרון בשיקגו. באולם ישב קליאופונטה קמפניני, המנהל המוזיקלי של ה"גרנד אופרה" של שיקגו. לאחר הקונצרט ביקש להציגו בפני החזן, ובו במקום הציע לו את תפקיד אלעזר באופרה "היהודיה" של ז'אק פרומנטל הלוי תמורת אלף דולר לכל הופעה. קמפניני אף הבטיח לרוזנבלט שלא יאולץ לגלח זקנו או להופיע באיזושהי צורה בלתי מכובדת המנוגדת להלכה היהודית, ואף הבטיח שרוזנבלט יופיע רק עם זמרות יהודיות, יתארח בבתי מלון כשרים ולא יופיע בשבתות ובחגים. קמפניני היה מוכן לחתום מידית על חוזה ל-17 הופעות, בהכנסה כוללת של 17 אלף דולר. הייתה זו הצעה קוסמת ומפתה עד מאוד, בהתחשב בכך שבקהילתו השתכר רוזנבלט עשרת אלפים דולר לשנה, נוסף על התהילה והכבוד שבשירה באופרה והחשיפה בפני קהלים חדשים. אך רוזנבלט לא רצה בה, וחש כי אין זה יאה לחזן, שתפקידו לשמש כשליח הציבור בתפילות לפני בורא עולם, להופיע באופרה. על מנת שלא לדחות הצעה כה נדיבה בצורה בוטה, התחמק בתירוץ כי הוא כבול למשרתו שבקהילת "אוהב צדק". קמפניני לא ויתר בנקל ושלח מכתב אל נשיא הקהילה, בו ביקש לשחרר את רוזנבלט להופעות באופרה. נשיא הקהילה, בשליחות רוזנבלט, השיב כי "אנו סבורים כי בשים לב למעמדו המיוחד במינו כחזן בבית הכנסת, לא יהיה זה ראוי למר רוזנבלט לעלות על בימת האופרה". דחיית ההצעה המפתה הכתה גלים בכל רחבי העולם היהודי, ובמאמרי המערכת של העיתונים שיבחו את עמידתו של רוזנבלט על עקרונותיו. ההצעה חזרה על עצמה שוב כמה שנים מאוחר יותר, בשכר גבוה אף יותר להופעה, אך נדחתה גם היא כקודמתה.
פנייה זו של מנהל מוזיקלי בבית אופרה נחשב, הביאה את רוזנבלט לכלול בחלק מהופעותיו גם אריות אופראיות ושירי עם שונים. לרוזנבלט, ולעיתים קרובות אף לקהל השומעים, לא היה מושג במה עוסקים השירים. רוזנבלט קרא מתוך פנקס קטן את המילים שהעתיק לכתב עברי. מבקרי המוזיקה נחלקו בעניין ביצועי האריות. היו מהם ששבחו את ביצועיו, אך רובם סברו כי חסרו לרוזנבלט הידע והמסורת להעניק את האינטרפרטציה הנכונה לאריות.
פשיטת רגל ובמות הבידור
תמימותו של רוזנבלט הביאה אותו לכדי פשיטת רגל, לאחר שנוכלים, פיתו אותו להקים עיתון יהודי-חרדי בשפות יידיש, אנגלית ועברית. האידיאל שבהפצת ההשקפה קסם לרוזנבלט, והוא השקיע את כספו בשבועון "אור ישראל", כאשר לא היה לו שמץ של מושג בעסק זה. הדברים התדרדרו עד לפשיטת רגל, והוא מצא עצמו בינואר 1924 בחובות שהגיעו לכמעט 200 אלף דולר. על אף שהגיש בקשה לבית המשפט להכרה כפושט רגל, הודיע רוזנבלט כי אינו מתכחש לחובותיו ומתכוון להחזירם עד הפרוטה האחרונה. לשם כך נאלץ לחפש מקור הכנסה נוסף. הוא מצא זאת בדמות הופעה על במות הבידור, ה"וודוויל". הוא החל להופיע בתיאטרונים אלו, לעיתים אף שלוש פעמים ביום, כאשר חלקו בתוכנית היה קטן יחסית - שניים-שלושה שירים פופולריים. הופעות בידור אלו יועדו לקהל לא-יהודי וכללו גם זמרים ואמנים לא-יהודים, וכך התוודע רוזנבלט גם לעולם הבידור. כך למשל פגש את הזמר האיטלקי טיטו סקיפה שבא לשמעו, ובפגישתם שרו יחד מאחורי הקלעים את הדואט של אירווינג ברלין "כשהיינו בני שבע עשרה". הופעות אלו נמשכו עד 1928, כאשר בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית של הראינוע והקולנוע, חלה ירידה בענף הוודוויל.
ב"זמר הג'אז"
בשנת 1927, כאשר האחים וורנר התכוננו להפקת אחד הסרטים המדברים הראשונים, "זמר הג'אז", הם הציעו לרוזנבלט את תפקיד "החזן רבינוביץ'", אביו של זמר הג'אז, תמורת סכום של 100 אלף דולר. רוזנבלט סירב, שוב בטענה כי אין זה יאה לחזן להופיע כשחקן, וכן ראה בכך שימוש לא הגון בתפילות (דוגמת "כל נדרי"), אותן רצו האחים וורנר להסריט. הוא נאות להקליט לפסקול הסרט מספר יצירות שאינן מהתפילות בבית הכנסת, כגון "רחם נא" מתוך ברכת המזון. תמורת הקלטה זו שולם לו סכום של עשרת אלפים דולר. לשם ההקלטה המיוחדת נסע להוליווד, על מנת שהסינכרוניזציה בין הקול לתמונה תהיה מושלמת. בעת שהותו שם נפגש עם צ'ארלי צ'פלין בביתו שבבוורלי הילס. בפגישה זו סיפר צ'פלין לרוזנבלט, כי כל אימת שרוחו נעכרת הוא מאזין לתקליטיו והם משפרים את מצב רוחו.
מסע אחרון לארץ ישראל
בחורף 1933, כאשר רוזנבלט היה במצב כלכלי ונפשי קשה, הגיעה הצעה מיוסף פוקס, מנהלה של חברת הסרטים האמריקנית-ארצישראלית "קול אור", לצלם סרט בארץ ישראל, כאשר תפקידו של רוזנבלט יהיה לשיר כמה מיצירותיו על רקע נופי הארץ. למרות אי הוודאות ברווחיות הסרט, קיבל רוזנבלט את ההצעה בהתלהבות, מאחר שחפץ מאוד לבקר בארץ ישראל.
מעט לפני חג הפסח 1933, הגיע רוזנבלט לארץ ישראל. הקהל בארץ, שהכיר אותו מהעיתונות ומההקלטות, קידם אותו בהתלהבות רבה. קבלות פנים נערכו לו בכל רחבי הארץ, והוא סייר בזמן קצר לאורכה ולרוחבה. הוא התפלל והופיע בפני מגזרים רבים, כך בחג הראשון של פסח התפלל באולם "אוהל שם" בתל אביב, ובשביעי של פסח בישיבת מאה שערים בירושלים. הוא הופיע במסיבת חובבי חזנות בראשות חיים נחמן ביאליק בקיבוץ עין חרוד, בבית הכנסת הגדול בראשון לציון, בטיש של הרב מרדכי שלום יוסף פרידמן האדמו"ר מסדיגורה בעל "כנסת מרדכי" שהיה בביקור בארץ ישראל באותם ימים, בשבת שלפני ל"ג בעומר בהילולת רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, ובשבועות התפלל בבית הכנסת הגדול בתל אביב. ידידות מיוחדת נרקמה בין רוזנבלט לרב הראשי של ארץ ישראל, הרב קוק. בכל זמן פנוי שהיה לו ישב רוזנבלט אצל הרב קוק, ובשבתות סעד על שולחנו, כאשר הוא מנעים לרב מזמירותיו. אווירת ארץ ישראל שיפרה את מצב רוחו על רקע מצוקותיו הכלכליות באמריקה.
פטירתו
ביום ראשון, כ"ד בסיוון תרצ"ג 1933, יצא בלוויית הצוות לבית לחם ולאזור ים המלח להשלים את צילומי הסרט. ליד קבר רחל שר את "קול ברמה נשמע נהי בכי תמרורים, רחל מבכה על בניה", ולאחר מכן צולם כשהוא עומד בסירה בנהר הירדן, כשהוא שר "מה לך הים כי תנוס, הירדן תסוב לאחור". לאחר רחיצה בים המלח חש ברע, והובהל לאכסנייתו בירושלים. רופא הזריק לו תרופת הרגעה, אך כחלוף שעתיים נפטר רוזנבלט והוא בן 51 בלבד.
כמחווה לזכרו הכריזה הרבנות הראשית על שביתה ממלאכה בזמן ההלוויה. כחמשת אלפים איש פסעו אחר מיטתו בדרכה לבית הקברות בהר הזיתים. הרב קוק ספד לו: "ויהי לאבל כינורי ועוגבי לקול בוכים". הידיעה הכתה בתדהמה בכל רחבי העולם היהודי, ופורסמה בעיתונות היהודית והלא-יהודית.
על מידת ההערצה שלה זכה תעיד אנקדוטה על עמיתו החזן משה קוסביצקי שהכריז על עצמו כעל "יוסל'ה רוזנבלט השלישי". משנשאל מי הוא זה יוסל'ה רוזנבלט השני השיב בפשטות: "אין שני לו".
מורשתו
רוזנבלט הותיר אחריו מורשת נכבדה של מוזיקה ליטורגית יהודית, ביצירותיו הכתובות ובהקלטותיו, המשמרות את עבודתו האמנותית, שממנה יונק כל חזן עד היום. ניתן לומר כי רוזנבלט נטל חלק נכבד בעיצוב פני החזנות כפי שהיא כיום, ואין חובב חזנות שאינו מכיר את יצירותיו.
יצירות
כאמור, רוזנבלט הלחין יצירות מוזיקליות רבות. אין קטלוג מסודר של יצירותיו, אך המבינים בתחום, נוקטים במספרים של מעל 600 יצירות כתובות שלו, כאשר רובן חוברו למילות תפילה, אך חלקן גם למילים של שירים עממיים ביידיש. בשנת 2013 התגלו יצירות כתובות של רוזנבלט שמעולם לא פורסמו, והיו ברשות ידידו מפרשבורג ומהמבורג - החזן אמיל גרוס. משפחתו של גרוס העבירה מזוודה ובה מסמכים שונים ודפי תווים אל הספרייה הלאומית בירושלים, שם גילו לאחר מיון יצירות בכתב ידו ובחתימתו של רוזנבלט, שלא היו מוכרות עד אז. יצירותיו של רוזנבלט מתאפיינות במקוריות רבה בד בבד עם שילוב המוטיבים המסורתיים היהודיים והליטורגיים. ביצירותיו של רוזנבלט, גם ברצ'יטטיביות שבהן, תופסת המלודיה מקום נכבד. הגיוון שבקשת יצירותיו נרחב, וניכרת בה השפעתן של תרבויות מוזיקליות שונות. לדוגמה, ניתן לשמוע את השפעתה של המוזיקה הקלאסית ביצירתו "עד הנה" (מתוך נשמת כל חי) המאופיינת במוטיבים קלאסיים אך אינה נעדרת תחינה יהודית.
רבות מיצירותיו נחשבות עד היום לקלאסיקות בעולם החזנות ומושרות בפיהם של חזנים רבים בתפילות ובקונצרטים, ומוקלטות שוב ושוב על ידי חזנים ואמנים רבים. אחדות מהן אף פופולריות בעולם היהודי כולו.
הקלטות
רוזנבלט הקליט מעל 180 הקלטות. רובן מיצירותיו המקוריות, וכן לא מעט יצירות עממיות ויצירות משל אחרים. כך מקובל לייחס לרוזנבלט לחן מפורסם לשיר המעלות (תהלים קכו), המזמור המושר קודם ברכת המזון. אך את הלחן הזה הלחין קרוב משפחתו - החזן פנחס מינקובסקי, ורוזנבלט היה הראשון שהקליט את היצירה. לרוב הקליט את היצירות בליווי פסנתר או עוגב, לעיתים בלווית תזמורת קטנה או מקהלה.
ימאהה VMAX
גרסאות על פני השנים
כך או כך, כיום ניתן למצוא מגוון עצום של הסבות ושדרוגים ברחבי העולם, כל אלו ובתוספת העובדה שמעל לשני עשורים האופנוע נחשב ל "שם דבר" – מוכיחים עד כמה החדשנות והבשורה הייתה חשובה וכמה היא השפיעה על עולם האופנועים בפרט והמוטוריקה בכלל.
יוסף רוזנבלט
הקלטות
הקלטותיו של רוזנבלט נעשו בימים שתעשיית ההקלטות הייתה בראשית דרכה, ולכן איכותן על פי רוב ירודה. לאחרונה השקיעו כמה חברות הפקת מוזיקה בניקוי חלק מההקלטות הללו ושיפור איכותן באמצעים טכנולוגיים חדשניים, ואף הקליטו את הליווי המוזיקלי מחדש. חובבי החזנות והמוזיקה היהודית יכולים עכשיו ליהנות מקולו ומשירתו באופן הדומה יותר למקור.
בשנת 2011 הוצא תקליטור עם מספר שירים של רוזנבליט בביצוע של חזנים ידועים כמו חיים אדלר, דוד וינבך, בנימין מולר ונוספים.
יוסל'ה רוזנבלט בתרבות הישראלית
רוזנבלט נזכר ברומן בעל היסודות האוטוביוגרפיים "והוא האור" (1946) מאת לאה גולדברג, כאשר היא מתארת את אווירת הנופש ביער לצד הנהר: "איזה לילה מוזיקלי - בכל הקייטנות פערו לוֹעם הגרמופונים. מוות לזמירים! הירח עומד על היער. יוס'לה רוזנבלט משתפך בניגון של ימים־נוראים. שכנתו היא מארלן דיטריך החזנים, זמרי הקברטים, מנגני הג'אזים, איזה לילה!".
ההצגה "רוזנבלט אקספרס", שעלתה לראשונה בירושלים בדצמבר 2014 והמשיכה באולם הבימה 4 בתל אביב, מגוללת את סיפור חייו רב התהפוכות של רוזנבלט. בהצגה נעשה שימוש בהקלטות המקוריות של יוסל'ה.
הזמר הישראלי חנן יובל שר את "שיר המעלות" (תהלים קכו) בביצוע מחודש שהכניס את השיר לרפרטואר הקלסי של השירים הישראליים.
בשכונת רמות בירושלים נקרא רחוב על שמו של רוזנבלט.
אל ד'אמטו
אלפונז מרסלו ד'אמטו (באנגלית: Alfonse Marcello D'Amato; נולד ב-1 באוגוסט 1937) הוא משפטן אמריקאי ולשעבר פוליטיקאי, שייצג את מדינת ניו יורק בסנאט של ארצות הברית בשנים 1981–1999. דמאטו הוא האחרון שכיהן בסנאט מטעם ניו יורק מטעם המפלגה הרפובליקנית, ולאחר קריירתו הפוליטית הוא ייסד חברת שדלנות בשם "פארק אסטרטגיות" (Park Strategies).
תחילת דרכו
ד'אמטו, בן למשפחה ממוצא איטלקי, נולד בברוקלין וגדל בלונג איילנד, בכפר הקטן איילנד פארק. הוא בנם של אנטואנט סיופרי וארמנד ד'אמטו, ברוקר ביטוחים במקצועו. את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון צ'אמינייד, ולאחר מכן המשיך ללמוד באוניברסיטת סירקיוז ובבית הספר למשפטים שלה. באוניברסיטת סירקיוז הוא היה חבר באחווה אלפא כיי רו. ב-1960 נישא לבחירת לבו בשם פנלופה, אך השניים התגרשו ב-1995.
ד'אמטו החל את דרכו בפוליטיקה של ארצות הברית בפארק איילנד. הוא היה מעורב מאוד במפלגת האחדות, המפלגה הפוליטית המקומית שניהלה מסע בחירות בבחירות הכפריות שנערכו בפארק איילנד. בעקבות הצלחת המפלגה, מונה לתובע הכללי של הכפר. מאוחר יותר הוא הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית של מחוז נסאו, מטעמה כיהן כמנהל הציבורי של המחוז ובמסגרת תפקיד זה היה אחראי לניהול נכסי תושבי המחוז שהלכו לעולמם ללא צוואות. תחילה מונה ואז נבחר לתפקיד "מקבל המסים" של העיירה המפסטיד. הוא עזב תפקיד זה כדי להתמנות למפקח עיריית המפסטיד וב-1977 נבחר ד'אמטו למפקח מנהל. הוא היה גם סגן יושב ראש מועצת המפקחים של מחוז נסאו בשנים 1977–1980.
חרף היותו מועמד די עלום שם, בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית הוא גבר על הסנאטור המכהן ג'ייקוב יעבץ ברוב של 56% לעומת 44%, לאחר שיעבץ אובחן כחולה בטרשת נפוצה אשתקד. יעבץ התמודד בכל זאת לסנאט כמועמד המפלגה הליברלית של ניו יורק, מה שהוביל לפיצול קולות השמאל במדינת ניו יורק הליברלית בינו לבין חברת בית הנבחרים של ארצות הברית אליזבת הולצמן ולניצחונו של ד'אמטו. הוא נבחר מחדש בשנים 1986 ו-1992, אך הפסיד ב-1998.
בסנאט של ארצות הברית
ד'אמטו הושבע לתפקידו בסנאט בינואר 1981. לרשותו שיא של הפיליבסטר השני והשמיני הארוך ביותר בהיסטוריה של הסנאט של ארצות הברית. הוא זכור בזכות הפיליבסטרים הייחודיים והקומיים שלו. ב-1986, במסגרת פיליבסטר נגד הצעת חוק צבאית שנמשך 23 וחצי שעות, ד'אמטו קרא את ספר הטלפונים של מחוז קולומביה. ב-1992 הוא הציג הצעת חוק שהייתה גורמת לאבדן של 750 משרות בניו יורק תוך שירת השיר "דרומית לגבול".
הוא היה חבר בוועדת הנשיא לביטחון בתעופה וטרור, שהוקמה בספטמבר 1989 לבחינת מדיניות הממשלה הפדרלית בדבר ביטחון בתעופה על רקע טיסה 103 של פאן אמריקן. ד'אמטו ישב בראשות ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית והיה חבר בוועדת הכספים. כחבר בוועדת הכספים הוא נעשה מבקר חריף של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בשל פרשת וייטווטר, ובשנים 1995 ו-1996 היה יו"ר הוועדה המיוחדת לחקר פרשת וייטווטר. הוא גם נלחם את מאבקם של ניצולי השואה להשבת כספיהם ורכושם מחשבונות בנק שווייצרים.