cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראובן ויסקופר
עבודתו הרפואית של ויסקופר במדינת ישראל
בשנות התשעים של המאה העשרים המרפאה קיבלה את ההכרה של "מרכז למניעת מחלות לב וכלי דם" מטעמו של ארגון הבריאות העולמי, אשר הוכר כמרכז ה-13 בעולם. ויסקופר עסק במחקר מניעתי של מחלות קרדיו-וסקולריות.
ויסקופר כיהן כיו"ר הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם בין השנים 1982–2002
ב-1997 התמנה ויסקופר כמזכיר החברה הישראלית ליתר לחץ דם. ויסקופר כיהן בתפקיד עד 1999. משנת 1999 עד 2001 כיהן כנשיא החברה הישראלית ליתר לחץ דם.
מ-2002 ועד 2015 כיהן ויסקופר כיו"ר של "הפורום הישראלי למניעת מחלות לב וכלי דם", מטעם משרד הבריאות, ההסתדרות הרפואית בישראל, וארבע קופות החולים.
ב-15 באוקטובר 2013 קיבל ויסקופר "פרס הענקת אותות מפעל חיים ופרסומים מצטיינים" מטעם "האיגוד הישראלי לרפואה פנימית". כן זכו בפרס פרופ' תלמה רוזנטל ופרופ' ג'רלד ברוק.
ב-2013 קיבל ויסקופר "פרס הוקרה על מפעל חיים במחקר ובפעילות למען בריאות הקהילה" מהחברה לרפואה פנימית בישראל, ו ההסתדרות הרפואית בישראל לרגל הענקת הפרס כינס מנהל המרכז הרפואי ברזילי הד"ר חזי לוי, את הצוות הבכיר.
נפטר במאי 2018.
ממחקריו
לויסקופר 140 פרסומים מדעיים בספרות הארצית והעולמית.
בשנת 2016 פורסם מחקר בו השתתף ויסקופר בהרפואה. נושא המחקר : "השפעת תוכנית התערבות קהילתית במפעלים בישראל על מידת הסיכון ללקות במחלות לב וכלי דם"
גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ביוגרפיה
גאורגי נולד במדריד ב-13 במרץ 1981, לפרנץ וילהלם, נסיך פרוסיה ולמריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולאונידה גאורגייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. ב-6 במאי אותה שנה הוטבל גאורגי במדריד, וסנדקו היה קונסטנטינוס השני, מלך יוון. בנוסף נכחו בטקס חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, סופיה, מלכת ספרד, סימאון השני, מלך בולגריה ומרגריטה, מלכת בולגריה. גאורגי קיבל מסבו ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", אולם וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה, שכיהן כנשיא אגודת משפחת רומנוב, הגיב על כך שזה מאורע משמח למשפחת האצולה הפרוסית, ולא קשור למשפחת האצולה הרוסית. בשנת 1982 נפרדו הוריו, ובשנת 1985 התגרשו הוריו באופן רשמי ואביו חזר לתוארו הפרוסי.
בשנת 1992 ביקר גאורגי לראשונה ברוסיה, במהלך הלוויית סבו ולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובשנת 1996 חזר יחד עם אמו מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה וסבתו לאונידה גאורגייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה לרוסיה, בה הוא מתגורר כיום.
גאורגי התחנך במכללת רונימיד במדריד, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אוקספורד. לאחר מכן עבד גאורגי בבריסל בפרלמנט האירופי, שם שימש כעוזר ללויולה דה פלאסיו, הנציב האירופי לשעבר לתחבורה ואנרגיה. מאוחר יותר הוא עבר ללוקסמבורג, שם הועסק בוועדה האירופית לאנרגיה אטומית וביטחון.
ב-12 בדצמבר 2008 מונה גאורגי ליועץ למנכ"ל נורילסק-ניקל - חברת כרייה רוסית למתכות, ובשנת 2012 הוא היה מועמד למנכ"ל של מטאל סחר בחו"ל, מרכז המכירות העיקרי עבור נורילסק-ניקל בשווייץ.
בשנת 2014 הקים גאורגי את חברת רומנוף ושות', בבריסל.
בינואר 2021 הודיע על אירוסיו לרבקה בטריני, בתו של דיפלומט איטלקי העוסקת בסחר בינלאומי. היא המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית וקיבלה את השם ויקטוריה רומנובה. ב־1 באוקטובר 2021 הם נישאו בקתדרלת איסק הקדוש בסנקט פטרבורג, במה שהיה לטקס הנישואין הראשון בקתדרלה מזה 120 שנים בהשתתפות בני שושלת רומנוב.
דרך סאסקס 24
דרך סאסקס 24 (באנגלית: '), המכונה במקור "Gorffwysfa" ובדרך כלל מכונה פשוט ', הוא מעונו הרשמי של ראש ממשלת קנדה. K1M 1M4 הוא המיקוד והוא ממוקם בשכונת ניו אדינבורו באוטווה, אונטריו. המעון נבנה בשנים 1866–1868 על ידי ג'וזף מריל קורייר והיה ביתו הרשמי של ראש ממשלת קנדה מאז שנת 1951. זהו אחד משני בתי המגורים הרשמיים שהועמדו לרשות ראש הממשלה, אחוזת אגם הרינגטון בפארק גטיניו הסמוך היא המעון השני.
היסטוריה
הבית בדרך סאסקס 24 הוזמן במקור בשנת 1866 על ידי חוטב העצים וחבר הפרלמנט ג'וזף מריל קורייר כמתנת חתונה לאשתו לעתיד. הוא הושלם בשנת 1868 וקורייר כינה אותו Gorffwysfa, מוולשית: "מקום מנוחה". הוא נמכר לוויליאם אדוארדס תמורת 30,000 דולר בשנת 1901, לאחר שאשתו של קורייר, האנה, מתה.
בשנת 1943 השתמשה הממשלה הפדרלית בכוח ההפקעה שלה כדי לסלק את גורדון אדוארדס, אחיינו של ויליאם אדוארדס, מחזקתו על הבית, כדי לאחד את הבעלות הציבורית על האדמות לאורך נהר אוטווה. אדוארדס נלחם, אך בסופו של דבר הפסיד לממשלת קנדה בשנת 1946 ומת בבית מאוחר יותר באותה שנה. לאחר מספר שנים של חוסר ודאות, בשנת 1950 החליטה הממשלה לשפץ את הנכס כבית מגורים עבור ראש הממשלה, השיפוצים עלו קצת יותר מ-500,000 דולר קנדי. לואי סן-לורן היה הראשון שהשתכן בבית בשנת 1951.
מאז, כל ראש ממשלה - למעט קים קמפבל (שהתגורר באגם הרינגטון ) ועד היום ג'סטין טרודו (שבחר להתגורר בקוטג' רידאו בהמתנה לבדיקת העבודות הדרושות לתיקון ושיפוץ הבית ) התגוררו בדרך סאסקס 24 למשך תקופת כהונתם. ראשי ממשלה קודמים התגוררו במגוון מקומות ברחבי אוטווה: סר וילפריד לורייה וויליאם ליון מקנזי קינג, למשל, גרו בבית לורייה בסנדי היל. בית לורייה הוכרז כרכוש הכתר עם מותו של מקנזי קינג בשנת 1950 וכך היה זמין גם לייעודו כבית המגורים הרשמי של ראש הממשלה באותה עת.
החל מינואר 2019, מעונות המגורים לא מאוכלסים מכיוון שנציבות ההון הלאומית מנסחת תוכניות לשיפוצים גדולים וראש ממשלת קנדה מתגורר באגם הרינגטון בקוויבק. שלא כמו רחוב דאונינג 10 או הבית הלבן, דרך סאסקס 24 שימש כמעט אך ורק כמקום מגורים. עבודתו של ראש הממשלה מתבצעת בלשכת ראש הממשלה במשרד ראש הממשלה והמועצה הפרטית, ליד גבעת הפרלמנט באוטווה. עם זאת, ראשי ממשלה ביצעו עבודות מסוימות בדרך סאסקס 24 לאורך השנים, ובבית התקיימו פגישות לא רשמיות בין ראשי ממשלה לבין פקידי ממשלה או גורמים זרים אחרים (ראשי מדינות זרים בביקורי מדינה מתקבלים באופן רשמי על ידי המלך או המושל הכללי של קנדה באחוזת רידו). אחת התוצאות להיעדר תפקוד ביורוקרטי רשמי של הבניין היא כי מעולם לא נעשה שימוש נרחב ומטונימי כשם למשרד ראש הממשלה.
למרות שהבניין לא היה בעל תפקיד בירוקרטי כלשהו, זה היה מקום להפגנות, למשל כאשר חקלאים הסיעו את הטרקטורים שלהם בשיירה בחזית המבנה בשנת 2006 וכאשר פעילי גרינפיס כבלו את עצמם לשערים הקדמיים במרץ 2007.
ג'סטין טרודו, שגדל בדרך סאסקס 24 כשאביו היה ראש ממשלה, עבר להתגורר במקום זאת בקוטג' רידו מאז שהפך לראש הממשלה בשנת 2015.
ועידת מזרח אסיה רבתי
ועידת מזרח אסיה רבתי (נקראה גם ועידת טוקיו) נערכה בטוקיו שביפן בימים 5–6 בנובמבר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה. בוועידה השתתפו פוליטיקאים מארצות שונות של מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי. נדונו בה עניינים מעטים בעלי ערך והיא נועדה בעיקר לצורכי תעמולה לצורך הצגת האימפריה היפנית כמחויבת לאידיאל של פאן-אסייתיות וכמשחררת של אסיה מעול הקולוניאליזם המערבי.
רקע
כבר מאז שנת 1931 ניסתה יפן להצדיק את שאיפות ההתפשטות שלה בדרום מזרח אסיה תחת הכותרת של פאן-אסייתיות. כאשר נכנסה למלחמה מול בעלות הברית ב-1941 הציגה יפן את עצמה כלוחמת מלחמת שחרור בשם העמים האסייתיים. בין השאר הוצגו האמריקאים והבריטים בתעמולה היפנית במסגרת טון גזעני כ"שדים לבנים" וכמפלצות תת-אנושיות המתנגדות לשאיפות השחרור של עמי אסיה בהובלתה של יפן.
לפחות חלק מהעמים האסייתים שבמושבות האירופיות בדרום מזרח אסיה ומנהיגיהם קיבלו את הגעתם של היפנים לתחומיהם כמשחררים. ביניהם היה למשל סוקרנו באיי הודו המזרחיים ההולנדיים. בפועל ראו היפנים את עצמם כ"גזע יאמטו הגדול", העליון מבחינה גזעית על יתר עמי אסיה ואשר נועד למשול בהם.
קודם לכינוס הוועידה השמיעה יפן הבטחות מעורפלות בדבר מתן עצמאות לתנועות אנטי קולוניאליות בשטחים שכבשה, אך בפועל, מלבד הקמת מספר ממשלות בובות, הבטחות אלו לא מומשו. כאשר החל גלגל המלחמה באוקיינוס השקט לנטות לרעת יפן, החלו אישים במשרד החוץ היפני ותומכי הפאן-אסייתיות בממשלה ובצבא לקדם תוכנית של מתן עצמאות לעמים באסיה במטרה להגדיל את ההתנגדות להקמת מחדש של המושבות הקולוניאליות האירופיות שם וכן להגדיל את התמיכה במאמץ המלחמה היפני (בפועל היה הצבא מוכן למתן עצמאות מזערית לעמים במרחב שבו שלט).
בראשית 1943 הוקם ביפן "המשרד הממשלתי למזרח אסיה רבתי" ובהמשך השנה כונסה הוועידה. לא הוזמנו אליה נציגים מכל העמים שבמרחב השלטון היפני באסיה. כך, קוריאה וטאיוואן הוכרזו מכבר כמסופחות לאימפריה היפנית, ללא כל כוונה לתת להן אפילו אוטונומיה. נציגים מווייטנאם ומקמבודיה לא הוזמנו על מנת שלא לפגוע במשטר וישי הפרו-נאצי, בן ברית פורמלי של יפן, אשר הוסיף לטעון לזכותו למשול על המושבה הודו-סין שבה נכללו שתי הארצות. ב-31 במאי 1943 הכריז המטה הכללי היפני על סיפוחם ליפן של שטחי מלאיה הבריטית ושל איי הודו המזרחיים ההולנדיים שהיו תחת שלטונו. ההכרזה הביכה את מארגני הוועידה והקשתה מאוד על הצגת יפן כמשחררת עמי אסיה. המנהיגים סוקרנו ועמיתו מוחמד האטה לא הורשו להשתתף בוועידה ורק הוזמנו לטוקיו סמוך לאחר סיומה לשם קיום התייעצויות בלתי רשמיות.
הוועידה
בוועידה השתתפו שישה משתתפים עצמאיים ומשקיף אחד:
טכנית נכח סובהס צ'נדרה בוזה בוועידה רק כמשקיף שכן הודו נמצאה אז תחת שליטה בריטית. תאילנד שלחה לוועידה רק שליח ולא את ראש ממשלתה על מנת להדגיש שהיא לא נמצאה תחת שליטה יפנית (ראש הממשלה גם חשש מהדחה אם יעזוב את בנגקוק). קוריאה סופחה ליפן ב-1910 ועל כן לא נכחה בוועידה משלחת מטעמה, אך מספר אינטלקטואלים קוריאנים השתתפו בוועידה כחלק מהמשלחת היפנית והביעו את תודתם ליפן על הפיכת קוריאה למושבה שלה.
ראש ממשלת יפן טוג'ו קידם את משתתפי הוועידה בנאום שהילל את אופייה הרוחני של אסיה לעומת הציוויליזציה המטריאליסטית של המערב. הוא תיאר את אומות מזרח אסיה רבתי כקשורות יחד מכל בחינה ביחסים שאינם ניתנים לניתוק.
במהלך הוועידה הביעו המשתתפים סולידריות זה עם זה וגינוי לקולוניאליזם המערבי ובפרט לארצות הברית ולבריטניה כאויבות הגדולות ביותר לציוויליזציה האסייתית. הם תיארו את יפן כמגינת אסיה מפני האנגלו-סקסונים והדגישו את הצורך להתאחד מאחוריה. המלחמה בארצות הברית ובריטניה תוארה כמלחמה של המזרח מול המערב וכמלחמה של דם מול דם. כמו כן תואר מנהיג סין צ'יאנג קאי שק כמי שאיננו אסייתי אמיתי, שכן שום אסייתי אמיתי לא היה כורת ברית עם "השדים הלבנים" המערביים כפי שעשה קאי שק.
בוועידה לא הועלו תוכניות לאינטגרציה ולפיתוח כלכלי.
בתום הוועידה פורסמה הצהרה משותפת של כל המשתתפים בה. היא כללה גינוי לארצות הברית ולבריטניה, אשר שיעבדו וניצלו את עמי מזרח אסיה ומנעו מהם את מקומם בעולם, דבר שהביא למלחמה הנוכחית. הוכרז בה כי עמי מזרח אסיה הגדולה ישתפו פעולה כדי להביא את המלחמה לכלל סיום מוצלח ולשחרר את האזור משליטת המערב על מנת לתרום למטרה של שלום עולמי. ההצהרה ציינה עקרונות שונים לפעולה המשותפת האמורה של עמי מזרח אסיה הגדולה: ביניהם היו שיתוף פעולה, הבטחת היציבות והשגשוג באזור על בסיס של צדק, כיבוד הריבונות והמסורת של כל אחד מהם, חיזוק התרבות והציוויליזציה של כל עמי מזרח אסיה הגדולה, פיתוח כלכלי על בסיס של הדדיות, פיתוח יחסי ידידות עם כל ארצות העולם, ביטול האפליה הגזעית וקידום שיח בין-תרבותי על מנת לתרום לקידומה של האנושות.
האירוניה של הוועידה הייתה שכל הנאומים שנישאו בה, לרבות הדברים המתלהמים נגד האנגלו-סקסונים, נאמרו באנגלית, שהייתה השפה היחידה המשותפת למשתתפי הוועידה.
בעקבות הוועידה
לוועידה נודעה בעיקר משמעות תעמולתית. עם זאת היא סימנה נקודת מפנה במדיניות החוץ היפנית בנוגע ליחסים עם עמי אסיה. התבוסות הראשונות של יפן במלחמה וההכרה הגוברת במגבלות הכוח הצבאי שלה הביאו את הנהגתה האזרחית להבנה כי נדרשת התייחסות לעמי האזור על בסיס שיתוף פעולה ולאו דווקא על בסיס שליטה קולוניאלית בהם על מנת לרכז משאבים וכוח אדם במלחמה נגד מעצמות המערב. הייתה זו גם ראשיתם של מאמצים לאפשר גיבוש פתרון דיפלומטי כלשהו למלחמה על בסיס פשרה במידה והניסיון להכריע אותה באמצעים צבאיים ייכשל. צעדים אלו ננקטו מאוחר מדי מבחינת האימפריה היפנית, אשר נכנעה לאויביה פחות משנתיים לאחר הוועידה.
ההיסטוריון האמריקאי ג'ון דוור (John W. Dower) הדגיש כי יפן נהגה כלפי עמי מזרח אסיה בגזענות ובניצול שלא נפלו במאום ממה שייחסה ל"שדים הלבנים" וכי היא הפגינה נגד אחיה האסייתים אכזריות יתרה, לרבות רצח מיליונים מהם, ניצול מאות אלפים לעבודת כפייה בתנאים קשים ביותר ועריכת מעשי אונס וניצול מיני בהיקף נרחב.
משרד ההגנה הפדרלי (אוסטריה)
משרד ההגנה הפדרלי (בגרמנית: Bundesministerium für Landesverteidigung או בראשי תיבות: BMLV) הוא משרד בממשלה האוסטרית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של אוסטריה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. באופן רשמי המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא נשיא אוסטריה, אולם בפועל הסמכויות נמצאות בידי ראש הממשלה.
קלאודיה טאנר ממפלגת העם האוסטרית מכהנת כשרת ההגנה מאז 7 בינואר 2020. היא אחראית על ניהולו השוטף של הצבא כמו גם על גיוסו בשעת הצורך. היא מדווחת ישירות לראש הממשלה. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשרה.
משרד ההגנה נמצא בצריף רוסאואר ברובע ה-9 של וינה.
שנות ה-70 של המאה ה-4
שנות ה-70 של המאה ה-4 היו העשור השמיני של המאה ה-4, החלו ב-1 בינואר 370 והסתיימו ב-31 בדצמבר 379.
משה גרוס (צלם)
משה גרוס (14 בנובמבר 1925 - פברואר 2018) היה צלם ישראלי שהתמחה בצילומי תעשייה ואדריכלות. גרוס היה מוותיקי הצלמים בארץ וליווה את התפתחות התעשייה הישראלית מראשית הקמתה.
ביוגרפיה
משה גרוס נולד בלייפציג שבגרמניה. כשעלה לכיתה ב' החלה השנאה כלפי היהודים לבוא לידי ביטוי ברחובות, כאשר בערב פסח נהרסה חנות של יהודי תחת הבניין בו התגוררה משפחתו. אבא שלו ראה את הנולד והמשפחה עברה למץ, על גבול גרמניה-צרפת. בתחילת שנת 1933 עברה המשפחה למרסיי, צרפת, ובקיץ 1933 עלו על הפאטריה בדרך לארץ והשתכנו בחיפה. בשנת 1941 החל את לימודיו בבית הספר המקצועי-תיכוני בסמ"ת, שם התמחה במשך שנתיים במסגרות כללית ושנתיים בחשמל, מכניקה ואופטיקה וזכה להיות בין תלמידיו של פרופסור פרנץ אולנדורף. בקיץ 1943 יצא לקורס מ"כים של ההגנה בכפר ילדים בפתח תקווה. פרופ' יעקב טורי היה מחנך הכיתה שלו. הוא היה איש מפ"ם, אשר יזם התארגנות כיתתית לקראת גיוס לפלמ"ח. בתום הלימודים בשנת 1944 אוחדה כיתת הבנים מבסמ"ת עם כיתת בנות מחוות לימוד לנערות בפתח תקווה, כך הכיר את יעלית, שהפכה בהמשך לאשתו.
באוגוסט 1945 יצאה הקבוצה להכשרה מגויסת לפלמ"ח בקיבוץ נען, תחת פיקודו של ישעיהו (שייקה) גביש. בהכשרה, שארכה שנתיים, ערכו אימונים צבאיים מלאים. משה מונה לנשק המחלקה בנען. במסגרת ההכשרה עבר קורס סיור, שכולל רישום וצילום והוא שימש כצלם של מחלקת הסיור.
במלחמת השחרור שימש כנשק של הפלוגה בפיקודו של אסף שמחוני והם לקחו חלק בפעולות משמעותיות במלחמה. בהמשך התחברו הגדוד הראשון והשלישי ונוסדה חטיבת יפתח. הם המשיכו בפעילות עד שחרור הגליל ואז הייתה ההפוגה הראשונה, בה ירדו לצריפין להתארגנות ואימונים, כאשר אלוף יצחק חופי מונה למפקד הפלוגה. ביולי 1948, במהלך פעולת היחידה לכיבוש כיס פלוג'ה, נפצע קשה בשתי הריאות.
לאחר ההחלמה, בנובמבר 1948, התחתנו משה ויעלית. נולדו להם שלושה ילדים.
באמצע 1948 קיבל צו תנועה להתייצב בפני חיים יערי בבית הירוק ביפו, שם הקימו את חיל המודיעין של צה"ל, תחת פיקודו של בנימין ג'יבלי. מכיוון שעבר קורס סיור וצילום הוא לקח חלק בהקמת יחידת הצילום של חיל המודיעין יחד עם גרישה שפירא. משה וגרישה עברו לחיפה לבניין שריכז את כל יחידות המודיעין, שם הם הקימו מעבדת צילום מקצועית ונתנו שירותי צילום לכל יחידות המודיעין, לשב"כ ולמוסד. בשנת 1951 חזר לעבוד בחברת חשמל, בה עבד לפני פרוץ מלחמת השחרור, שם, בנוסף לעבודתו כטכנאי, שימש כצלם עבור חברת החשמל. במקביל הוא פתח בבית מעבדת צילום קטנה והחל לבצע צילומים טכניים.
ב-1960 עזב את חברת החשמל והקים ברחוב הרצל 23 בחיפה מעבדה לשירות צילום טכני-מדעי בשם "משה גרוס — קרן אור." בשל עברו הביטחוני והקשרים עם מערכת הביטחון ביצע עבודות רבות מול מערכת הביטחון עם התעשייה האווירית, אלישרא, אלתא מערכות, אלביט מערכות ואל-אופ. לאורך השנים ליוותה קרן אור תהליכים רבים בהתפתחות התעשייה והתרבות של מדינת ישראל, ביניהם: בניית המוביל הארצי, בה שימש גרוס כצלם של מקורות, וכצלם הבית הראשון של תיאטרון חיפה. צילומי תעשייה ואדריכלות, היו תמיד התחום האהוב עליו. בין המפעלים והאירועים שתיעד היו: הנחת אבן הפינה של מספנות ישראל, הנחת אבן הפינה של אלביט מערכות, מפעלים אלקטרו - כימיים, חברת קליל, חישולי כרמל, סולתם, הקמת נמל חיפה ובתי הזיקוק, תהליך התפלת מי ים בשיטת זרחין ועוד. בארכיון קרן אור יש כ-1,500 לקוחות מכל תחומי התרבות והתעשייה מקום המדינה.
היה מראשוני הצלמים המתמחים בתעשיית מיקרו-אלקטרוניקה ומעגלים מודפסים. לקח חלק משמעותי בתהליך המזעור של מעגלים מודפסים. באמצעות ידע טכני רב משרותו במעבדה בשרות הביטחון משה הצליח להביא להקטנת מעגלים בשיטה צילומית במכה אחת- טכנולוגיה שעוד לא הייתה אז בארץ.
לאורך השנים עבד משה עם אדריכלים ואומנים מובילים והפך לבן לוויה לאדריכלים גדולים, ביניהם: יעקב רכטר, פרופ' מנספלד, שמואל רוזוב, משה זרחי, דוד רזניק.
"מבחינה מקצועית הגעתי לרמה גבוהה בזכות העובדה שהייתי מכור לנושא ואהבתי את הצילום 24 שעות ביממה. לא עבדתי רק בשביל הכסף, אלא נהניתי מהעבודה היום-יומית. בכל עבודותיי שאפתי למצוינות, לדיוק ולמסירות אין קץ לנושא, ללא ויתורים".
בשנת 1976 הצטרף לקרן אור גם אלי גרוס, בנו של משה.
פרסים
בין הפרסים ואותות שקיבל:
יחסי ארמניה–טורקמניסטן
יחסי ארמניה-טורקמניסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לטורקמניסטן. בין המדינות יש יחסים דיפלומטיים מאז 9 באוקטובר 1992. ארמניה מיוצגת באשגבאט, טורקמניסטן, ובטורקמניסטן יש את השגרירות בירוואן. שגריר ארמניה הנוכחי בטורקמניסטן הוא ולדימיר בדאליאן. השגריר הנוכחי של טורקמניסטן בארמניה הוא מוכמדניאש משאלוב.
ביקורים רמי דרג
ביקורים מארמניה בטורקמניסטן
ביקורים מטורקמניסטן בארמניה
מייבל פרייד
מייבל סקוט לאודר פרייד (באנגלית: Mabel Scott Lauder Pryde; 12 בפברואר 1871 – יולי 1918) הייתה אמנית, ואשתו של האמן ויליאם ניקולסון ואמם של האמנים בן ניקולסון וננסי ניקולסון והאדריכל כריסטופר ניקולסון.
ביוגרפיה
מייבל הייתה בתם של דייוויד פרייד, מנהל מכללת אדינבורו לנשים, באדינבורו 1870–1891, וברברה לאודר, שאביה ויליאם לאודר היה אחיהם של האמנים הסקוטיים המפורסמים רוברט סקוט לאודר וג'יימס אקפורד לאודר. למייבל היה אח אחד, האמן ג'יימס פרייד. בילדותם הם גרו בחלק הצפוני של אדינבורו.
מייבל פרייד הוכשרה כציירת בבית הספר לאמנות בבושיי בהדרכתו של הוברט פון הרקומר, שם היא פגשה את הסטודנט ויליאם ניקולסון, איתו נישאה בשנת 1893. היא הציגה את ניקולסון בפני אחיה ג'יימס פרייד ושלושתם עברו לגור בפאב ״שמונת הפעמונים״, דנהאם, בקינגהאמשייר.
ביולי 1918 מתה מייבל פרייד ממגפת השפעת הספרדית.
שנות ה-60 של המאה ה-4
שנות ה-60 של המאה ה-4 היו העשור השביעי של המאה ה-4, החלו ב-1 בינואר 360 והסתיימו ב-31 בדצמבר 369.
ודוטה
וֶדוּטה (באיטלקית: Veduta - "מראה") הוא ציור מאוד מפורט בפרטיו, בדרך כלל רחב-יריעה, של נוף אורבני של עיר או של טבע.
הז'אנר של ציורי נוף החל בפלנדריה, שם אמנים כמו ציירו בסגנון וֶדוּטה כבר בתחילת המאה ה-16. במאה ה-17 ציירים הולנדים התמחו בציור מפורט ומדויק של ערים ונופים, אשר טיפחו את הגאווה של מעמד הביניים ההולנדי העשיר. אחד מהציורים המפורסמים מהתקופה הוא "נוף העיר דלפט" של יאן ורמיר.
כחלק מ"הטיול הגדול", שנהגו לערוך בני המעמד הבינוני-גבוה באירופה במאות ה-17 וה-18, נופים מפורסמים כמו התעלה הגדולה בוונציה והפורום ברומא היוו השראה לציורי וֶדוּטה רבים. במאה ה-18 הפכה ונציה למרכז של ציירי סגנון הוודוטה. בין היוצרים המפורסמים היו בני משפחת גוארדי ומשפחת קאנאלֶה (הציירים קאנאלטו וברנרדו בלוטו).
בין האמנים מהמאה ה-19 ניתן לציין את אנטוניטה ברנדייס. בהמשך המאה ה-19 התחלפה הגישה המנסה לתאר במדויק את נוף העיר, לגישה המחפשת יותר את הרושם האישי שהנוף עשה על האמן, והובילה להופעת האימפרסיוניזם.
בית הקברות היהודי בגומבין
בית הקברות היהודי בגומבין (בפולנית: Cmentarz żydowski w Gąbinie) הוא בית קברות יהודי השוכן בעיר גומבין שבמרכז פולין. בית הקברות הוקם במאה ה-19, ומאז שירת את הקהילה היהודית בגומבין.
בית הקברות ממוקם ברחוב קילינסקייגו (Kilińskiego). הוא היה פעיל עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. במהלך כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית נהרס בית הקברות. נכון להיום (המאה ה-21) יש בו מעט מצבות ששרדו.
בית הקברות משתרע על שטח של כ-1.5 דונם.
בוטובו הדרומית
נפת בוטובו הדרומית (ברוסית: район Южное Бутово) היא נפה במחוז הדרום-מערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח הנפה הוא 26.0 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 210,783 תושבים (2020).
פחות ממחצית משטח הנפה בנוי עם בנייני מגורים מרובי קומות. יש גם בניית קוטג'ים בקנה מידה גדול, בעיקר בחלק המרכזי והמערבי של הנפה. על שטח הנפה, בעיקר בדרום-מזרח, ישנם מספר יישובים וכפרים שהיו קיימים עוד לפני שנכללה הטריטוריה במוסקבה. כמו כן, באותו החלק ישנם אזורים לא מפותחים - שממה ושדות יער.
מזארש
מזארש (בהונגרית: Mezőörs) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי מזארש
במזארש חיו יהודים במהלך השנים.
אדוארד רפולדי
אדוארד רפולדי (בגרמנית: Eduard Rappoldi; 21 בפברואר 1839, וינה – 16 במאי 1903, דרזדן) היה כנר, מלחין ומנצח אוסטרי, שידוע בשל היותו חבר ברביעיית יואכים. הוא היה אביו של הכנר אדריאן רפולדי.
ביוגרפיה
אדוארד רפולדי נולד ב-21 בפברואר 1839 בעיר וינה לשם "אדוארד רפולד". בילדותו למד במקביל נגינה בפסנתר ובכינור. בגיל שבע, הלחין יצירות משלו וקיים את הקונצרט הראשון שלו. מאוחר יותר, הוא התמקד בכלי מיתר ולמד יחד עם עם ליאופולד יאנסה ועם יוזף בהם. בין השנים 1851–1854 למד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה ומורו היה גאורג הלמסברגר. לאחר מכן הוא גם למד הלחנה ותורת המוזיקה בהנחיית סימון זכטר ופרדיננד הילר.
בין השנים 1854–1861, ניגן בתזמורת האופרית של וינה. בשנות ה-50 של המאה ה-19, ערך מספר סיורי סולו באימפריה האוסטרו-הונגרית, גרמניה, בלגיה והולנד. בין השנים 1861–1866, עבד בהנהגתו של הרמן לוי, שייעץ לרפולדי בתחום ההלחנה וייסד גם רביעיית מיתרים שכללה בין השאר גם את יאן גרז'ימאלי. בשנת 1866 ניהל את בית האופרה של ליבק, בשנת 1867 ניהל את בית האופרה של שצ'צ'ין, בשנת 1868 ניהל את בית האופרה בבראונשווייג ובין השנים 1869–1870, ניהל את התיאטרון הגרמני בפראג.
בין השנים 1871–1877, חי בברלין ולימד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין בהדרכתו של יוזף יואכים, יחד עם היינריך דה אהנה שהחליפו את יואכים עצמו בזמן היעדרותו. שם הוא היה פרופסור מאז 1876 וניגן על ויולה ברביעיית יואכים.
בשנת 1875 רפולדי נישא לפסנתרנית לורה רפולדי מבית קהר ונולדו להם חמישה ילדים. בנוסף על כך הם הופיעו הרבה בדואטים. (בשנת 1881, במיוחד, עשה סיבוב הופעות באנגליה) .בין תלמידיו, מוזיס סונס.
אדוארד רפולדי נפטר ב-16 במאי 1903 בעיר דרזדן.
יצירותיו
רפולדי פעל גם כמלחין והלחין שתי סימפוניות, כמה רביעיות מיתרים, שתי סונאטות לכינור, סונאטה לפסנתר וכ-30 שירים.
עוצמה אופטית
עוצמה אופטית (המכונה גם עוצמה דיופטרית או עוצמת מיקוד) היא המידה בה עדשה, מראה או מערכת אופטית אחרת מתכנסת או מפזרת אור. עוצמה אופטית שווה להופכי של אורך המוקד של המכשיר:. עוצמה אופטית גבוהה משמעה אורך מוקד קצר. היחידה למדידת עוצמה אופטית היא המטר ההופכי (m −1), המכונה בדרך כלל הדיופטר.
עדשות קמורות הן בעלות עוצמה אופטית חיובית, בעוד שלעדשות קעורות יש עוצמה שלילית. כאשר העדשה נמצאת בתווך בעל מקדם שבירה גדול מ-1, עוצמתה האופטית ואורך המוקד שלה משתנים.
שנות ה-50 של המאה ה-4
שנות ה-50 של המאה ה-4 היו העשור השישי של המאה ה-4, החלו ב-1 בינואר 350 והסתיימו ב-31 בדצמבר 359.
קמא-טק
קמא-טק בע"מ היא חברה לתועלת הציבור המקדמת שילוב חרדים בתעשיית ההיי-טק בישראל.
קמא-טק פועלת בזרוע אחת בהסברה רחבת היקף מול חברות ההייטק הישראליות והבינלאומיות ובכללן קרנות ההון סיכון שיש להן פעילות בישראל, ובזרוע שנייה להכיר לציבור החרדי את תחום ההייטק. במקביל היא פועלת בתוך מערכת החינוך החרדית לבנות במסגרת 24 סמינרים של בית יעקב ובשיתוף איגוד מנהלי הסמינרים.
פעילות החברה
קמא-טק פועלת בשלוש גזרות עיקריות:
בשנת 2018 הקימו יזמי "קמא-טק" את חלל העבודה המשותף הראשון בבני ברק שנקרא "אמפרסנד". בשנת 2021 סגרה קמא-טק את פעילות חלל העבודה המשותף.
מימון החברה
קמא-טק ממומנת באמצעות שיתופי פעולה עם משרדי הממשלה, בהם משרד המדע, רשות החדשנות וזרוע העבודה של משרד הכלכלה והתעשייה. בנוסף גופים פילנתרופיים תומכים בקמא-טק, הבולטים שבהם הם פרופ' אמנון שעשוע, פדרציית ניו יורק, קרן ראסל ברי, גיגי לוי-וייס, ועוד.
עוד טרום הקמת העמותה הקימו יזמי קמא-טק את קרן ההון סיכון 12A ונצ'ר קפיטל, שמטרתה להשקיע בחברות סטארט-אפ של יזמים מהמגזר החרדי. ובמקביל גם חברת השמה בשם אקסטרא-טק. גופים אלו פועלים במודלים עסקיים סטנדרטיים וממומנים על ידי משקיעים פרטיים וגופים מוסדיים.
עמוס טלמון
עמוס טלמון (נולד ב-15 באוגוסט 1952) הוא מנצח ואיש עסקים ישראלי, החל משנת 2003 הוא המנהל האמנותי של הסדרה הסימפונית הגדולה בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה.
ביוגרפיה
טלמון נולד בישראל לאב יליד לודז' ולאם ילידת וינה. הוריו טיפחו בו עניין רב במוזיקה. במשך שנים רבות עבד בעסק משפחתי לסחר בינלאומי לחומרי גלם ולנייר, ואחר כך ניהל והרחיב אותו (Talmon Trading Co..Ltd Herzliya). הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב. זמן רב לא מימש טלמון את כישוריו המוזיקליים.
הפופולים
היסטוריה
לאחר שחרורו מלהקת פיקוד המרכז החל עוזי חיטמן בכתיבת שירים המשלבים הומור ומסרים חברתיים. משצבר די חומר להצגה מוזיקלית שלמה, החליט לקבץ סביבו חברים נוספים שישירו וינגנו, ולהעלות את השירים כהופעה. איסוף החברים נמשך כשנה, ובסופה התגבש הרכב הלהקה, שכלל פרט לחיטמן את יהודה תמיר, קובי קלמנוביץ, איזי גדאל ושמואל קובלסקי. כמו חיטמן, היו גם חברי הלהקה האחרים יוצאי להקות צבאיות. הלהקה נקראה על שם מוזיקאי בשם ז'אן פול, שעבד עימה בראשית דרכה.
עמוס טלמון
ביוגרפיה
בשנת 1999, כשהיה בן 48, התחיל טלמון את הקריירה המוזיקלית שלו, אחרי לימודי ניצוח בשנות ה-90 בהדרכתם של איתי טלגם, גל אלתרוביץ' וזאב דורמן.
הפופולים
היסטוריה
החמישה התחילו בחזרות לקראת המופע, בהשתתפות מלאה של כל הנגנים בשירה ובעיבודים. הלהקה הגדירה את סגנונה כאקוסטי ובעל הרמוניות לא מורכבות, השם דגש על כלי נגינה אקוסטיים למעט גיטרה בס חשמלית. מבחינה ווקאלית התאפיינה שירתו של תמיר בקול בס נמוך, להבדיל מקולם הגבוה של גדאל וחיטמן, ומנעד הקולות יצר רושם של מקהלת זמרים גדולה.
הופעותיה הראשונות של הלהקה זכו לאהדה בקרב הקהל, ובתחילת 1975 התפרסם בתחנות הרדיו שירה הראשון, "שיר הכלבלב". בהמשך השנה יצאו כמה שירים נוספים של הלהקה,, ובהם "הריני מברך מראש", שזכה להצלחה אדירה במצעדי הפזמונים, ואף הגיע לראש המצעד של קול ישראל באוגוסט 1975. הופעת הבכורה של הלהקה נערכה באמצע 1975, אך זמן קצר לאחר מכן היא התפרקה בעקבות סכסוך של חבריה עם אמרגנם על רקע כספי. לאחר הפירוק המשיכו חיטמן ותמיר להופיע כצמד, ובתחילת 1976 הוקמה הלהקה מחדש בשם "עוזי חיטמן ולהקת הפופולים". זהו השם שנכתב על גבי אלבומה היחיד של הלהקה, שיצא ביולי 1976. חיטמן הלחין את כל שירי האלבום וכתב את כולם פרט ל"המציאות באות באופן פתאומי" ו"אדון עולם", שאת מילותיהם כתב אבי גרוס. להקלטת האלבום הצטרף לחברי הלהקה המתופף מאיר ישראל, שהוצג בו כחבר להקת תמוז. בין השירים באלבום היה השיר "ניגונה של השכונה", שהתפרסם מאוחר יותר בביצועו של יזהר כהן.
בסמוך ליציאת האלבום הוציאה הלהקה לרדיו עוד כמה שירים אחרים שצעדו במצעדי הפזמונים, ביניהם "אני יודע אבותיי" ו"לא צריך להוריד את הראש". עוד לפני יציאת האלבום התפרקה הלהקה, ולא הוסיפה להופיע עוד. האלבום זכה לביקורות מפרגנות וחלק מהמבקרים ציינו את השפעתה הבולטת של להקת כוורת על סגנונה של הפופולים, השפעה שהתבטאה הן במילים ההומוריסטיות והן בהרמוניות הקוליות.
רוב חברי הלהקה פרשו מתחום המוזיקה. הקלידן קובי קלמנוביץ הפך לצלם עיתונות ידוע ובהמשך חזר בתשובה. עבור חיטמן הייתה זו התחלתה של קריירה מוזיקלית ענפה. יהודה תמיר הצטרף ב־1979 ללהקת חלב ודבש, והיה חבר בה עד פירוקה בסוף שנות השמונים. ב־1979 יצא אלבום הסולו הראשון של חיטמן, "נולדתי לשלום", ובו חמישה שירים שנכללו במקור באלבומם של הפופולים. ב־26 באוקטובר 2004, זמן קצר לאחר מותו של חיטמן, יצא אלבומה היחיד של הלהקה לראשונה על גבי תקליטור.
עמוס טלמון
ביוגרפיה
בפעילותו כמנצח מעדיף טלמון בעיקר רפרטואר סימפוני קלאסי ורומנטי. כמו כן הוא כולל בהופעותיו מוזיקה מאת מלחינים יהודים וישראלים ומלחינים בני הארצות השונות במזרח אירופה, באסיה ובאמריקה הלטינית שבהן הופיע.
פרשת ההתעללות המינית בילדים על ידי כמרים בכנסייה הקתולית בבוסטון
פרשת ההתעללות המינית בילדים על ידי כמרים בכנסייה הקתולית בבוסטון הייתה פרשייה אחת מתוך מסכת רחבה של מקרי התעללות מינית בילדים ונערים מצד כמרים בכנסייה הקתולית בארצות הברית. תחילת פרסום הפרשייה בשנת 2002, כשבעיתון "הבוסטון גלוב" פורסם תחקיר עיתונאי נרחב על התעללות מינית בקטינים על ידי כמרים מהכנסייה הקתולית בבוסטון, תחקיר אשר פתח צוהר לנושא בשיח הציבורי, ולאחר מכן גם הביא לחשיפתם של מקרים רבים נוספים בכל רחבי המדינה.
במשך הזמן, התברר כי כמרים וחברי מסדר בכנסייה הקתולית התעללו מינית באלפי קטינים לאורך עשרות שנים, ומה שנראה בתחילה כאוסף מקרים בודדים של התעללות הפך לשערורייה ארצית ובינלאומית של הכנסייה הקתולית. למרות שרוב המקרים המדווחים אירעו בארצות הברית, עדויות מצד קורבנות הגיעו גם ממדינות נוספות מרחבי העולם כמו אירלנד, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד. היבט משמעותי וכבד משקל שעלה תוך כדי העיסוק הציבורי בנושא היה הטיוח של הפשעים על ידי הבישופים בכנסייה, תוך הצבתם מחדש של אנשי הדת המתעללים בקהילות קתוליות אחרות בשאר המדינה, בתפקידים אשר אפשרו את המשך ההתעללות בילדים נוספים.
בעקבות הפרסום, הועמדו לדין חמישה כמרים וכומר נוסף שהודה באשמה. סיקור הפרשייה עודד קורבנות נוספים להתלונן לרשויות החוק גם הם על התעללות דומה שחוו, וכתוצאה מכך נחקרו והועמדו לדין מעורבים נוספים בפרשה.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2015 אשר עלה לאקרנים הסרט "ספוטלייט" שהתמקד בעיתונאים של "הבוסטון גלוב" במהלך עבודת ופרסום התחקיר, הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
אוכל מנחם
אוכל מנחם (באנגלית: Comfort food; בערבית: لقمة مجابرة) הוא מזון שנאכל בזמן שאדם זקוק לנחמה ומתנחם באוכל, בגלל ערכו הנוסטלגי או הסנטימנטלי. בדרך כלל אוכל מנחם הוא עתיר קלוריות, מכיל רמת פחמימות גבוהה ופשוט להכנה.
הגדרה
המונח "comfort food" קיים בשפה האנגלית לפחות משנת 1966, בה נכתב במאמר בעיתון "פאלם ביץ' פוסט": "מבוגרים המצויים בלחץ נפשי רב נוטים לאכול אוכל המכונה "אוכל מנחם" - מזון הקשור לביטחון של הילדות, כמו ביצה קלה של אמא או מרק העוף המפורסם." סוגי מזון אלה נחשבים כמנגנון התמודדות להרגעת רגשות שליליים.
מחקרים פסיכולוגיים גילו שאוכל מנחם נצרך כאשר אדם מעוניין בהקלת תופעות פסיכולוגיות שליליות, או בהגברת רגשות חיוביים. צריכה זו מקושרת לבעיית השמנת יתר חולנית בארצות הברית ובאופן כללי להתמכרות למזון.
בין המזונות הנחשבים לאוכל מנחם במדינות שונות נמנים מרק צח, מחית תפוחי אדמה ופאי תפוחים.
תחושת הנחמה
חוקרים גילו שגם בעלי חיים חווים הקלה בכאב בזמן שהם אוכלים או שותים.
לעומת זאת, ממחקר של נאס"א עולה כי הקשר בין אוכל לנחמה הוא מיתוס בלבד, המושתת על האמונה שבכוחו של אוכל זה או אחר לשפר את מצב הרוח. מקור התחושה הטובה הוא הזיכרונות הנעימים, לא האוכל עצמו.
צריכת אוכל מנחם באופן מוגזם יכולה להיחשב כאכילה רגשית ולהוביל להשמנת יתר. במקרים כאלה נדרש טיפול רגשי לאיתור הגורמים לאכילה מופרזת ולימוד דרכי התמודדות עם רגשות שליליים.
המדלן של פרוסט
ביצירה "בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט, הוא זקוק לנחמה ומחפש מזון, ומתנחם בעוגיית מדלן. בעקבות סיפור זה נפוץ בצרפתית הביטוי "המדלן של פרוסט" כשם נרדף לאוכל מנחם.
תווחידה בן א-שייח'
לימודיה
בן א-שייח החלה את לימודיה בבית הספר היסודי "נהג' אל-באשא" (نهج الباشا), היא סיימה אותו בשנת 1922, והמשיכה את לימודיה התיכוניים בבית הספר "ארמאן פלייר" (معهد أرمان فاليار). היא החלה את לימודיה האוניברסיטאיים בעיר הבירה תוניס וקיבלה תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1928 במגמות כימיה, פיזיקה וביולוגיה. בן א-שייח הייתה האישה הראשונה שקיבלה תעודה מסוג זה, מאחר שעד אז חל איסור על נשות תוניס ללמוד בלימודי השכלה גבוהה בתוניס וגם בחו"ל. למרות זאת בן א-שייח קיבלה תמיכה מאמה ללימודיה. מתוניס היא עברה לצרפת עם חברת המשפחה לידיה בורנה, אשתו של אטיין בורנה (Burnet), רופא וחוקר צרפתי במכון פסטר בתוניסיה שסייע לה.
בהיותה בצרפת היא המשיכה את לימודי הרפואה וסיימה אותם בשנת 1936 והפכה בכך לרופאה התוניסאית הראשונה. היא חזרה לתוניסיה והתמחתה ברפואת ילדים ולאחר מכן בגינקולוגיה.
ההתמחות בגינקולוגיה
בן א-שייח' ייחסה את החלטתה להתמחות בגינקולוגיה למעמד האישה בעולם הערבי בתקופה ההיא. חלק גדול מהנשים היו שמרניות ואמהות חד-הוריות, והן סירבו להיבדק על ידי גברים, ובמיוחד נשים חד-הוריות, בגלל הפחד משערורייה ורצח בטענת חילול כבוד המשפחה, לכן היה חשוב שתהיה רופאת נשים שתנגיש את כל הטיפולים והבדיקות הדרושים לנשים ברמה מקצועית, והרחקת נשים אלה ככל האפשר מהמיילדות המסורתיות שסיכנו את היולדת ותינוקה. למרות הקושי שהיה לנשים באותה עת ללמוד, מצבן המסוכן של הנשים שנעזרו במיילדות חסרות השכלה ובלי הכשרה מתאימה, איתגר אותה להתמחות בגינקולוגיה. לכן היא לקחה על עצמה את האחריות להרחיק נשים אלה מסכנה זו.
גם הצורך של חלק מהנשים להזדקק לרופא מנתח בעת לידה בסיכון היווה בעיה עבורן, הן נדרשו לעיתים לקבל טיפול מרופא ממין זכר למרות המסורת והביישנות, מצב שהעמיד אותן בסיטואציה קשה האם לאבד את התינוק ואפילו את חייהן, או לחשוף את גופן בפני הרופא הזכר במטרה להציל את חייהן וחיי תינוקן.
כרופאה
לאחר סיום לימודיה וחזרתה לתוניסיה, התחילה תווחידה את עבודתה כרופאה, והקימה את מרפאתה הפרטית הראשונה. בין ה-שנים 1955–1964 היא עבדה בתחום בריאות הציבור ומונתה כאחראית על מחלקת היולדות בבית החולים שארל ניקול, ובו התחילה את הפרויקט שלה שעסק בנושא ההדרכות בנושאי תכנון משפחה, אותו ייסדה בשנת 1963. לאחר מכן עברה לבית חולים עזיזה עותמאן ובו מונתה כאחראית על מחלקת הטיפול בתינוק והיולדות, והמשיכה לעבוד בו עד יציאתה לפנסיה בשנת 1977. באותה תקופה התחילה בן א-שייח' לפעול להקמת בית ספר למיילדות, ובשנת 1970 מונתה לתקופה של שנה, כמנהלת המשרד הלאומי לתכנון משפחה.
פעולותיה בעמותות
בן א-שייח' הייתה פעילה במספר עמותות גם בצרפת וגם בתוניסיה לאחר חזרתה לשם. אחת העמותות אליהן השתייכה הייתה איגוד שפעל בצרפת, הסטודנטיות המוסלמיות בצפון אפריקה (Association des étudiants musulmans d'Afrique du Nord), אשר פעלו והתנגדו לכל נושא מילת נשים.
בשנת 1931 היא הוזמנה לנאום בכנס של איגוד נשים צרפתיות, בו היא דנה במצבה של האישה המוסלמית במדינות הכבושות על ידי צרפת. תוחידה התייחסה לאלימות נגד נשים במדינות ערביות. היא הסבירה שהאלימות מתחילה כבר מילדותה של התינוקת, והסוג הכי גרוע הוא מילת הנשים, אותו הגדירה כפשע ברברי אכזרי, המבוצע נגד ילדות קטנות, במטרה לשלול מהן את זכויותיהן ליהנות מחיי מין. בן א-שייח' הקדישה חלק גדול מחייה למניעת מנהג מילת הנשים, וניסתה להעלות במשך שנים רבות את המודעות לגבי הסכנה הנשקפת לבנות ונשים ממנהג זה, והצליחה לבצע שינוי חלקי, ולהפחית את אחוז מילת הנשים בקרב האוכלוסייה המוסלמית בתוניסיה. בנוסף לזה בן א-שייח' העלתה לדיון ציבורי במסגרת העמותות בתוניסיה ובצרפת נושאים נוספים כמו: נישואין מוקדמים, אונס ורצח על רקע של כבוד המשפחה, במטרה למצוא פתרונות אמתיים.
בחזרתה לתוניסיה השתתפה בן א-שייח' בשנת 1936, עם נשים פעילות כמוה, בהקמת ארגון איחוד הנשים המוסלמי התוניסאי ( الاتحاد النسائي الاسلامي في تونس). והוא נחשב לארגון הראשון שהמתמקד בהגשת עזרה וצדקה לסטודנטים תוניסאיים הלומדים בצרפת.
בזמן מלחמת העולם השנייה 1939–1945, ייסדה בן א-שייח' עמותה להגשת טיפול חברתי ומונתה לעמוד בראשה. העמותה הזאת סייעה בהקמת בית היתומים לבנות בשנת 1950. באותה שנה ייסדה את עמותת אל-קמאטה א-תונסיה (جمعية القماط التونسية للعناية بالرضع) המטפלת בילדים ממשפחות עניות.
בן א-שייח' תרמה גם לעיתונות, היא התחילה לכתוב בהיותה סטודנטית, בעלון השנתי של סטודנטים מוסלמים מצפון אפריקה, ובשנת 1936 התחילה לכתוב בשבועון "לילה" לדוברי צרפתית, אשר נחשב למגזין הנשים התוניסאי הראשון.
בשנת 2020 הנפיקה ממשלת תוניסיה שטר כסף הנושא את דיוקנה של תווחידה בן א-שייח'.
It Don't Matter
It Don't Matter (בעברית: זה לא משנה) הוא שיר של הדי ג'יי הברזילאי אלוק והצמד המוזיקלי האמריקאי סופי טאקר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הרומנייה אינה. השיר יצא לאור ב-7 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים קונטרוורסיה רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. "It Don't Matter" תואר כשיר מסוגת הדיפ האוס.
השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים של רוסיה.
רקע וכתיבה
"It Don't Matter" נכתב על ידי ניק אודינו, שרלוט בוהלר, סופי האולי מסופי טאקר, לואיס יוז, או-יס ואלוק – שקיבל קרדיט בשמו האמיתי אלוק אשקר פרס פטרילו – בעוד שההפקה המוזיקלית נעשתה על ידי אלוק, יוז, או-יס וסופי טאקר. הוא הופץ באופן בלעדי להשמעה בספוטיפיי כ-Spotify Single ב-7 במאי 2021 על ידי קונטרוורסיה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-45 מיליון השמעות.
קידום והצלחה מסחרית
נכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות של קליפ המילים עומד על למעלה מ-15 מיליון צפיות.
שנות ה-40 של המאה ה-4
שנות ה-40 של המאה ה-4 היו העשור החמישי של המאה ה-4, החלו ב-1 בינואר 340 והסתיימו ב-31 בדצמבר 349.
Jealousy
Jealousy הוא סינגל של הזמר הבריטי, ויל יאנג, שיצא כסינגל מוביל, באלבומו החמישי של יאנג, Echoes, ב-19 באוגוסט 2011. ב-2011, השיר זכה בפרס המוזיקה של Popjustice.
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-12 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
הגרדיאן תיאר את השיר כ-"נתח מפואר וידידותי לרדיו של מוזיקת ריקודים מנומסת עם קול פנטסטי". כתב העת, Entertainment Focus, אמר כי השיר "פשוט מהמם".
קליפ
הווידאו קליפ של השיר, שבוים על ידי Diamond Dogs, מספר את סיפורה של אהבה בלתי אפשרית, שבה יאנג "חושק לגבר מאורס". הווידאו קליפ יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של ויל יאנג ב-29 ביולי 2011. נכון לדצמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-8 מיליון פעמים.
סרג'יו אולייניק
סרג'יו אולייניק (ברומנית: Sergiu Oleinic; נולד ב-25 בדצמבר 1985) הוא ג'ודוקא פורטוגזי יליד מולדובה אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
אולייניק נולד במולדובה והחל להתאמן בג'ודו בגיל 9. בשנת 2003 הוא עבר לפורטוגל בעקבות אחיו הבוגר ולדימיר, וקיבל אזרחות פורטוגלית בשנת 2007. הוא מתאמן במועדון הג'ודו של ספורטינג קלאב דה פורטוגל תחת הדרכתו של פדרו סוארס.
הוא ייצג את פורטוגל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 והודח בשלב שמינית הגמר לאחר שניצח את גאורגי זנטראיה האוקראיני והפסיד לוונדר מתיאו הדומיניקני.
ז'וזף בבינסקי
ז'וזף ז'ול פרנסואה פליקס בבינסקי (17 בנובמבר 1857 – 29 באוקטובר 1932) היה נוירולוג צרפתי ממוצא פולני. הוא ידוע בעיקר בתיאור שלו משנת 1896 של רפלקס בבינסקי, רפלקס פתולוגי המעיד על נזק למסלול הקורטיקוספינאלי.
ביוגרפיה
בבניסקי שנולד בפריז, היה בנו של קצין פולני, אלכסנדר בבינסקי (1824–1889), ואשתו הנריטה ורן בבינסקה (1819-1897), אשר בשנת 1848 ברחו מוורשה לפאריס.
בבינסקי רכש את התואר הרפואי שלו מאוניברסיטת פריז בשנת 1884. הוא הפך לתלמידו האהוב של פרופסור שארקו בבית החולים Salpetriere בפריס.
באבינסקי התעניין גם בפתוגינזה של ההיסטריה, והיה הראשון שהציג קריטריונים מקובלים לאבחנה מבדלת להפרדת היסטריה ממחלות אורגניות וטבע את המושג הפיתיות.
בשנת 1896, הוא דיווח לראשונה על מה שקרא לו "phenomène des orteils": גירוי כף הרגל כשיש פגיעה במסלולים הפירמידיים תגרום למתיחה של אצבעות הרגליים כלפי מעלה בזמן שהרפלקס הנורמלי יהיה כיווץ של האצבעות.
הוא היה פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת פריז.
בבינסקי כתב למעלה מ -200 מאמרים על הפרעות עצביות. עם ז'ול פרומנט הוא פרסם את ההיסטרופיתיאטיזם של נוירולוגיה דה גואר (1917), שתורגם לאנגלית ב -1918. באבינסקי פרסם כמה מעבודותיו בפולנית.
הכרה
בבינסקי זכה לראות את הישגיו בנוירולוגיה הצרפתית שזכו לשבחים בינלאומיים. הוא זכה בפרסים על ידי אוניברסיטת וילנה בליטא, על ידי האגודה האמריקאית לנוירולוגיה, ועל ידי חברות זרות אחרות.
הוניר
הוניר (בנורדית עתיקה: Hœnir) הוא אחד מאלי האסיר מהמיתולוגיה הנורדית. הוא מוזכר כאל שעזר לאודין בבריאת בני האדם.
מקורות
בריאת האדם מתוארת ב"חזון הנביאה" (Völuspá), הפואמה הראשונה באדה הפואטית. לפי הפואמה, הוניר, לודור ואודין מצאו את אסק ואמבלה, שני בני האדם הראשונים. כל אחד מהאלים העניק מתנה לבני האדם ומתנתו של הוניר הייתה הנפש. ישנם ויכוחים בנוגע לתרגום של הפואמה מנורדית עתיקה ובתרגומים אחרים נתן הוניר נתן לבני האדם את ההיגיון. לפי הפואמה הוניר יהיה אחד האלים היחידים שיזכו לשרוד את ראגנארוק.
סיפור מקביל לבריאת העולם מתואר ב״הטעיה של גילבי״ באדה הפרוזאית, אך בסיפור זה במקומם של הוניר ולודור מוזכרים וילי ו-וה. היות שסנורי סטורלוסון, מחבר האדה הפרוזאית, הכיר את הפואמה, ישנה סברה שהוניר היה שם נוסף לאל וילי.
במחזור החיים מסופר שהוניר ומימיר הועברו לידי אלי הואניר במסגרת החלפת בני ערובה בין אלי הואניר לאלי האסיר. הואניר מינו את הוניר למשרה בכירה, אך הוא נהג בהססנות והסתמך באופן מוחלט על עצותיו ושיקול דעתו של מימיר. לבסוף הואניר כרתו את ראשו של מימיר ושלחו אותו לאלי האסיר.
בתרבות
מכתש הוניר בקליסטו, אחד מירחיו של צדק קרוי על שמו של האל.
קליפורד ריי
קליפורד ריי (באנגלית: Clifford Ray; נולד ב-21 בינואר 1949) הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1971–1981. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן גולדן סטייט ווריורס, ולאורך 10 עונותיו בליגה העמיד ממוצעים כוללים של 7.4 נקודות, 8.9 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
ריי נולד וגדל בעיר יוניון שבקרוליינה הדרומית, ובין השנים 1967–1971 למד באוניברסיטת אוקלהומה. לאורך 3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 10.9 נקודות ואסף 10.1 ריבאונדים בממוצע למשחק. במהלך התקופה שיחק תחת המאמן ג'ון מקלאוד, ולצדו של גאר הרד.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1971 נבחר ריי בבחירה ה-40, על ידי שיקגו בולס. בעונתו הראשונה עם הבולס רשם ממוצעים של 7.0 נקודות, 10.6 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק, כמחליפו מהספסל של טום בורווינקל, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. בעונת סייע לשיקגו להפעיל לגמר האזור המערבי, לראשונה בתולדותיה, כשחקן חמישייה קבוע לצדם של בוב לאב, צ'ט ווקר, ג'רי סלואן ונורם ואן ליר.
בספטמבר 1974, לאחר 3 עונות בשיקגו, הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה לנייט ת'ורמונד. בפלייאוף גברו הווריורס על סיאטל סופרסוניקס (4–2), שיקגו בולס (4–3) ווושינגטון בולטס (4–0), בדרך לזכייתם השלישית באליפות ה-NBA. לאורך סדרת הגמר שיחק קליפורד במספר הדקות השני בגובהו בקבוצה (אחרי ריק בארי), ותרם 7 נקודות, 10 ריבאונדים, 3 אסיסטים ו-1.5 חסימות בממוצע למשחק. ב-6 העונות הבאות המשיך להציג יכולת הגנתית טובה בגולדן סטייט, לרוב כשחקן חמישייה, ולאורך התקופה קלע 6.6 נקודות ואסף 7.4 ריבאונדים בממוצע למשחק. בסיום עונת פרש ריי ממשחק, בגיל 32.
קריירת אימון
בשנת 1987 מונה ריי לעוזר מאמן בקבוצת דאלאס מאבריקס, והוא נשאר בתפקיד זה במשך 6 עונות תחת המאמנים הראשיים ג'ון מקלאוד, ריצ'י אדובאטו וגאר הרד.
בעונת 1993/1994 אימן את קבוצת "פורט ויין פיורי" מליגת ה-CBA.
בעונת שימש כעוזר מאמן בניו ג'רזי נטס, ובין השנים 2000–2005 החזיק בתפקיד דומה בגולדן סטייט ווריורס, קליבלנד קאבלירס ואורלנדו מג'יק. לקראת עונת מונה לעוזר מאמן בבוסטון סלטיקס, תחת דוק ריברס. בעונת זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA.
בעונת שיתף פעולה עם אלכס אינגליש ובובי ג'קסון בצוות האימון של קית' סמארט, מאמן סקרמנטו קינגס.
סקייטפארק באר שבע
סקייטפארק באר שבע הוא מתחם ספורט אתגרי לשעות הפנאי. הוא משמש בעיקר לגולשי סקייטבורד ורולרבליידס בבאר שבע. הוא נבנה ביוזמת ראש העירייה, רוביק דנילוביץ', שיזם את הפרויקט, בשיתוף מפעל הפיס, בעלות של כ-7.5 מיליון ש"ח.
מתחם הסקייטפארק נבנה על שטח של כ-2800 מ"ר והוא מהגדולים והאיכותיים בישראל. הוא תוכנן על ידי אבי לוזיה ונבנה על ידי חברת מרדכי ישראל ממושב שדי-תרומות ונפתח לקהל הרחב בחודש אוגוסט 2013. המתקן כולל רמפות, קירות, מדרגות ומשטחים משופעים. הסקייט פארק, הוקם כחלק ממתחם ספורט גדול יותר הכולל בין היתר: מגרשי קט רגל, בתכנון מגרשי כדורעף וכדורגל חופים, משטחים למתקני כושר ומסלולי רכיבה על אופניים. במתחם קיימת תאורה לפעילות לילית, מתקני כריזה והכנה לאירועים רבי משתתפים.
לין ברינדלי
דיים לין ג'אני ברינדלי (באנגלית: Dame Lynne Janie Brindley; נולדה ב-2 ביולי 1950) היא ספרנית בריטית.
ביוגרפיה
היא הצטרפה לספרייה הבריטית בשנת 1979 והועסקה באגף הביבליוגרפיות, לאחר מכן עברה לשמש כאחראית על ספריית אוניברסיטת אסטון בברמינגהאם ובנוסף הייתה יועצת לחברת KPMG, היא הייתה ספרנית בספרייה הבריטית לכלכלה ומדעי המדינה (British Library of Political and Economic Science) השוכנת בבית הספר לכלכלה של לונדון ולאחר מכן שימשה כספרנית בספרייה של אוניברסיטת לידס שם התקדמה בעבודתה למספר תפקידים.
ביולי 2000 התמנתה כמנהלת הספרייה הבריטית, במהלך כהונתה בתפקיד היא התייחסה לכך שהספרות המודפסת הולכת ודועכת עם ההתפתחות המודרנית בעידן המדיה הדיגיטלית, היא הצהירה שהיא אחראית לכך שהספרייה תהייה מעבר ל"מוזיאון ספרים".
בשנת 2002 זכתה לתואר כבוד (D.Litt.) מטעם אוניברסיטת לסטר וב-2004 זכתה לכך גם מאוניברסיטת רדינג, ובסך הכול היא זכתה במספר  פרסים אקדמאיים.
קורנליס דה ברוין
קורנליס דה ברוין (בהולנדית: Cornelis de Bruijn; 1652, האג, הרפובליקה ההולנדית – 1726 (1727?), אוטרכט, הרפובליקה ההולנדית) היה צייר וסופר הולנדי, שערך שני מסעות רחבי היקף ללבנט, לרוסיה, לפרס, לציילון ולאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ופרסם על אודותם ספרים מאוירים.
מסע ראשון
את מסעו הראשון החל דה ברוין באיטליה, שבה שהה כארבע שנים, בעיקר ברומא, להוציא שהות לא קצרה בעיר הנמל ליבורנו. ברומא הצטרף לאגודת הציירים בני ארצות השפלה (בנטפויכלס), שבה כונה בשם "אדוניס". ב-1678 הפליג ללבנט. תחנותיו העיקריות באסיה הקטנה היו סמירנה ואיסטנבול. בתחילת 1681 הגיע למצרים. בביקורו בגיזה, טיפס עד קצה הפירמידה הגדולה ואף חרת את שמו על אחת מאבניה. דה ברוין נחשב לראשון שצייר חלקים מפנים הפירמידה. ממצרים המשיך לארץ ישראל וצייר לא מעט ממראות יפו, רמלה, ירושלים ובית לחם, טבריה, הר תבור, נצרת, חיפה ועכו. ציוריו אלה משמשים את חוקרי הארץ. דוגמה לכך הם ציורי כנסיית הקבר בירושלים, שתקרת הרוטונדה שלה התמוטטה בשריפה ב-1808. דוגמה בולטת אחרת היא ציור גרם-המדרגות בתוך חצר המצודה ההוספיטלרית בעכו ב-1682, ציור שהנחה את הארכאולוגים בשנות התשעים בחשיפה ובשיקום של המבנה שכוסה במאות שעברו בעפר ונעלם תחתיו. את הציורים במקומות השונים ביצע, לדבריו, תוך סיכון חיים משום האיסור שהטילו העות'מאנים על תיעוד ביצורים בידי זרים. בסתיו 1682 יצא דה ברוין בשיירה שהוליכה לחלב, שבה התעכב כשנה. מסוריה הפליג ב-1684 לקפריסין וממנה לוונציה, שבה עבד כשמונה שנים במחיצת הצייר הגרמני יוהאן קרל לוֹת.
דה ברוין חזר להאג ב-1693, וב-1698 הוציא לאור את ספר מסעותיו הראשון, שכלל למעלה מ-200 מציוריו. הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם במהרה לשפות אחרות. ב-1699 נבחר דה ברוין לכהן כראש גילדת הציירים בהאג.
מסע שני
ב-1701 יצא דה ברוין למסעו הגדול השני שהחל ברוסיה. המלחמה באירופה (1701–1714) מנעה מסע ביבשה, דרך גרמניה ופולין, ודה ברוין נאלץ לעשות את דרכו בספינת סוחר שהקיפה את נורווגיה ושטה בים ברנץ ובים הלבן עד נמל ארכנגלסק. בדרכו למוסקבה עבר בצפון-מערב רוסיה ותיעד בכתוב ובאיור את אנשי השבטים הנודדים בטונדרה הארקטית, הסאמויידים. במוסקבה הוצג בפני הצאר פטר הגדול, החליף עימו דברים בהולנדית ואף התבקש לצייר את אחייניותיו של השליט. בתוך כך יצא לסיור בוורונז', ככל הנראה לראות את המספנה החדשה שהקים הצאר על הנהר שם. בסוף אפריל 1703 עזב את מוסקבה בדרכו לפרס בהפלגה במורד נהר מוסקבה, נהר אוֹקָה והוולגה עד לאסטרחן בשפך לים הכספי. דה ברוין התעכב בניז'ני נובגורוד במהלך ימי הפסחא, ובאמצעותו הובאו לידיעת המערב תיאורים של מרכז המסחר הרוסי הגדול שעל הוולגה. מאסטרחן הפליג לאורך חופו המערבי של הים הכספי עד דרבנט, שם נכנס לגבולות פרס ואת המשך דרכו עשה ביבשה. אחרי ביקור בארדביל חצה את הרי אלבורז, עבר בקוֹם ובכאשאן והגיע בדצמבר 1703 לאספהאן הבירה. שם שהה כמעט שנה כאורחו של נציג חברת הודו המזרחית ההולנדית, ובתוך כך בילה כשלושה חודשים בפרספוליס, צייר את אתריה והקדיש בספרו מקום נרחב לתיאוריהם. הציורים שהפיק בפרספוליס עוררו עניין רב, ובמשך מאה השנים שאחרי כן היו היחידים הזמינים במערב. בשהותו בפרס השיג דה ברוין עותק של השאהנאמה (אפוס המלכים) של פֿירדוסי ופרסם תרגום מקוצר שלו בתוך ספר מסעותיו.
אחרי ביקורים בפסארגאדה ובשיראז הפליג דה ברוין בסוף 1705 להודו דרך נמל גמרון שבמפרץ הפרסי אל האוקיינוס ההודי. ספינתו נחתה בקוצ'ין, שהייתה נתונה אז בידי ההולנדים, וממנה המשיך לגאלֶה בציילון ההולנדית (סרי לנקה). מגאלה הפליג למרכז חברת הודו המזרחית ההולנדית בבטוויה, בקצהו הצפוני של האי ג'אווה, שם היה אורחו של המושל ההולנדי. באוגוסט 1706 החל דה ברוין בדרכו חזרה לארצו. בגלל המלחמה באירופה נמנע מן השיט דרך כף התקווה הטובה וחזר בנתיב שבו בא, דרך פרס, רוסיה והים הצפוני. בסתיו 1708 שב לעירו האג.
ספר מסעותיו השני של דה ברוין, "מסע ברחבי מוסקוביה, פרס ואיי הודו המזרחית", אף הוא עתיר איורים, ראה אור בהולנד ב-1711 ותורגם לשפות אחרות. הספר היה ערוך בצורת יומן, לפי סדר זמנים, שלא כספרו הראשון. דה ברוין השקיע ממון רב בהפקתו אך הצלחתו של הספר המסחרית הייתה פחותה משל קודמו. המלחמה גרמה לערעור המצב הכלכלי בהולנד, והקונים התמעטו. על כך נוספה האשמתו של דה ברוין בגנבה ספרותית כשהתברר שכף רגלו לא דרכה בפלמירה שבמדבר הסורי וציוריו הועתקו מאחרים. דה ברוין שקע בחובות ונמלט מנושיו לעיר ויאנן שמדרום לאוטרכט, שהייתה עיר קיסרית חופשית מחוץ לתחום השיפוט של הרפובליקה ההולנדית. את שארית חייו עשה באחוזת אחד ממיטיביו באוטרכט. מקום קבורתו לא נודע.
קישורים חיצוניים
ספר מסעותיו של קורנליס דה ברוין בלבנט במהדורה ההולנדית (1698) ובמהדורה הצרפתית (הדפסת 1725)
ספר מסעותיו ברוסיה, פרס ואיי הודו המזרחית במהדורה הצרפתית (1718) ובמהדורה האנגלית (חלק I, 1759)
חוליו דוס סנטוס
חוליו דניאל דוס סנטוס רודריגס (בספרדית: Julio Daniel dos Santos Rodríguez; נולד ב-7 במאי 1983 באסונסיון שבפרגוואי) הוא כדורגלן פרגוואי המשחק בסרו פורטניו בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים
דוס סנטוס גדל במועדון הפרגוואי סרו פורטניו, ובשנת 2001, כאשר היה בן 18, עלה לקבוצה הבוגרת. דוס סנטוס הפך במהרה לשחקן הרכב, וזכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות, בשנים 2001, 2004 ו-2005. בשנת 2005 אף נבחר דוס סנטוס ככדורגלן השנה בפרגוואי. דוס סנטוס ניחן בראיית משחק מצוינת ובחוש להבקעת שערים, ובארבע השנים שלו בסרו פורטניו הבקיע 28 שערים ב-91 הופעות. הצלחתו גררה התעניינות ממועדונים באירופה, ובמהלך 2005/06 חתם דוס סנטוס בבאיירן מינכן, שם נחשב כיורש העתידי של מיכאל באלאק, שהיה צפוי לעזוב בהמשך. דוס סנטוס לא התאקלם בבאיירן מינכן, ומאמנו פליקס מגאת, הביע את חוסר שביעות רצונו מהתקדמותו של השחקן, שערך ארבע הופעות ליגה בעונת 2006/07, והופעות בודדות בליגת האלופות ובגביע הגרמני. בפגרת החורף של עונת 2006/07 הושאל דוס סנטוס לוולפסבורג לשארית העונה, אך נפצע ולא שיחק ולו משחק אחד. לקראת עונת 2007/08, פוטר פליקס מגאת מאימון באיירן מינכן והגיע מאמן חדש, אוטמאר היצפלד, והוחתמו שחקנים כפרנק ריברי, זה רוברטו, חוסה סוסה וחמיט אלטינטופ, שיצרו לדוס סנטוס תחרות בלתי אפשרית על המקום בהרכב, ועל כן דוס סנטוס יצא בעונה זו להשאלה לחצי עונה באלמריה הספרדית, שם לא שיחק כלל, ובגרמיו הברזילאית, שם ערך חמש הופעות. ביוני 2008 עזב דוס סנטוס את באיירן מינכן באופן סופי, וחתם באתלטיקו פרנאאנסה הברזילאית, שם שיחק עונה אחת והציג יכולת טובה, וזכה עם המועדון באליפות מדינת פרנה.
ביוני 2009 חזר דוס סנטוס למועדון נעוריו, סרו פורטניו, והחיה את הקריירה שלו, כאשר שיחק במועדון חמש עונות נוספות והפך לשחקן מפתח. בתקופה זו זכה דוס סנטוס בשתי אליפויות, וצבר 171 הופעות ליגה בהן הבקיע 31 שערים. התקופה הארוכה בה דוס סנטוס שיחק בסרו פורטניו בשתי הקדנציות, הופכת אותו לשיאן ההופעות בכל המסגרות של המועדון בכל הזמנים. בשנת 2014 השתתף עם סרו פורטניו בקופה ליברטדורס, והבקיע חמישה שערים, ועל אף שקבוצתו הודחה בשמינית הגמר על ידי קרוזיירו, דוס סנטוס סיים את הטורניר כמלך השערים, בצוותא עם ניקולס אוליברה האורוגוואי.