cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנון יצחק
החזרה בתשובה
הרב יצחק הקים את ארגון שופר להחזרה בתשובה ובמסגרתו החל להרצות באולמות בישראל ומחוצה לה. בשנותיו הראשונות של הארגון הוקלטו ההרצאות והופצו בקלטות שמע תמורת תשלום או תרומה לארגון. עם השנים הופצו ההרצאות גם בקלטות וידאו, בתקליטורים ובאינטרנט. בתחילת שנות ה-2000 ביקש לשדר תוכנית בחברת הכבלים "ערוצי זהב", במסגרת שידורי הערוץ הקהילתי. הבקשה נדחתה תחילה, ואחר כך אישרה מועצת הכבלים את השידור עם מגבלות.
בסוף שנות ה-90 החל ארגון שופר לשכור אולמות במוסדות תרבות בערים חילוניות לצורך הרצאות החזרה בתשובה של הרב, דוגמת היכל התרבות בתל אביב. חלק מהאולמות סירבו להשכיר והביאו למאבק משפטי. בספטמבר 2000 אסר בית משפט השלום ברמלה על המועצה המקומית מודיעין להפר הסכם שנערך עימה להשכרת אולם. בינואר 2003 קבע בית משפט השלום בתל אביב כי הרב לא יוכל להופיע בתיאטרון גבעתיים. השופט קבע כי המזמינים פעלו בחוסר תום לב כאשר הסתירו את זהות המרצה. בפברואר 2003 חייב בית המשפט את התיאטרון הקאמרי בתל אביב לקיים ערב החזרה בתשובה, למרות ההתנגדות העקרונית של מנכ"ל הקאמרי והחברה המנהלת את בניין התיאטרון לקיום כנסים כאלה בבית הקאמרי. זאת לאחר שהקאמרי ניסה להתנער מחוזה שחתם עם נציגיו של הרב יצחק.
הרב יצחק מדגיש את חשיבותה של החזרה בתשובה והשמירה על ההלכה. ספרו, "עולם התשובה", מכיל את השקפותיו בעניין. בהרצאותיו הוא משלב טיעונים שכליים ורגשיים ונעזר באמצעים רטוריים הכוללים הומור וסרקזם. בתחילת דרכו נהג להדגיש את דברי חז"ל תוך ציטוטים על העונשים הקשים, כולל גיהנום, הצפויים לעוברים על מצוות התורה. הוא נוהג להשתמש במילות הגנאי "תשקורת" ו"טמבלויזיה" ו"בלבולוציה" ביחס לתקשורת, לטלוויזיה ולתורת האבולוציה. בדרך כלל הוא מדבר כשעה ולאחר מכן מאפשר שאלות ובמקרים רבים הוא מנהל דיאלוג או מתווכח עם השואלים. חלק זה אורך אף הוא כשעה. במהלך הרצאותיו הוא נוהג לקיים מופע של "קבלת עול מלכות שמים", שבו הוא קורא לגברים בקהל לעלות אל הבמה ולקבל עליהם חבישת כיפה, לבישת ציצית, גזירת שיער ארוך או הסרת עגילים לגברים, ומתן כיסוי ראש לנשים. הנענים לקריאות אלה מתוגמלים בברכותיו.
מקיים לעיתים גם מפגנים ציבוריים. בשנת 2011, הביע את התנגדותו החריפה לטלוויזיה במפגן "שבירת 1000 מכשירי טלוויזיות" שערך מול משרדי רשות השידור בשכונת רוממה שבירושלים.
בפוליטיקה
החל מסוף שנות ה-80 היה הרב יצחק פעיל במפלגת ש"ס.
בנובמבר 2012, לקראת בחירות לכנסת התשע עשרה, הודיע הרב יצחק על ריצתה לכנסת של מפלגה בהנהגתו בשם "כח להשפיע", ולה אופי חברתי-כלכלי. המוטו שלה היה "מחזירים השלטון לעם", ובין מטרותיה: הורדת מחיר הלחם לשקל בודד, חלוקת קרקעות הקיבוצים לזוגות צעירים, ביטול המע"מ על מוצרי יסוד, אספקת כל התרופות הקיימות לכל (גם אלה שאינן בסל התרופות), העלאת המהירות המותרת בכבישים ל-140 קמ"ש, והוזלת מחירי הדלק. המפלגה הייתה בהכוונתו של הרב יצחק אך הוא עצמו לא היה מועמד מטעמה. הוא אף אמר שלא יחרוג ממנהגו לא להצביע לכנסת, והמפלגה מיועדת עבור מי שנוהג להצביע.
לדברי הרב יצחק המפלגה הוקמה לאחר התייעצות עם הרב אהרן לייב שטיינמן, שאמר לשליחו של יצחק - הרב אברהם שלמה ליבוביץ, כי "אם יש כח, מצווה להציל". עם זאת, הרב שטיינמן הודיע כי אינו תומך במפלגה ואף שלח את הרב ליבוביץ לבקש מהרב יצחק כי יבטל את ריצתה של המפלגה. במהלך קמפיין הבחירות התפתח עימות בין הרב יצחק לבין מפלגת ש"ס, והרב עובדיה יוסף פרסם שהרב יצחק "הקדיח תבשילו" ושהוא אינו מוחל לו ולתומכיו. עשרות רבנים המזוהים עם ש"ס חתמו על כרוז נגדו תחת הכותרת "מחאה נמרצת - רבם דקרו".
קהילת "פז"
לאחר הכישלון בבחירות לכנסת התשע עשרה של מפלגת כח להשפיע שהקים, החליט הרב להקים קהילה בשם "פז". בפברואר 2013 נפתח כולל אברכים בבית שמש בנשיאותו. בתחילת ה'תשע"ד הוקם בבני ברק בית כנסת של הקהילה. הקהילה עוסקת גם בשיווק מזון כשר לשיטת הרב יצחק כגון תבלינים.
הציונות ומדינת ישראל
הרב יצחק מותח ביקורת כלפי המדיניות האנטי-דתית לדעתו, של ראשי הציונות החילונית. בקלטת שכותרתה "בצל הדמוקרטיה" תקף את יחסם של מדינת ישראל ומנהיגי הציונות כלפי הציבור המזרחי-מסורתי וכלפי הציבור החרדי, בין היתר בתקופת השואה. בקלטות אלו הוא מסתייע בקטעי ראיונות עם שלושה חוקרים ישראלים חילונים: אמנון רז-קרקוצקין, תום שגב ויובל שטייניץ. באחת מהרצאותיו אמר ביחס למדינת ישראל:
עם זאת, תומך הרב יצחק בעלייה לארץ ישראל של יהדות התפוצות ובישוב הארץ הוא אף טען בסרט על עצמו: "אין ציוני יותר ממני"; הוא מתנגד לנטורי קרתא, ובעימות עם איש הקבוצה הגדירם כ"רודפים" ומשתפי פעולה עם אויבי עם ישראל.
מגפת הקורונה
מאז תחילת מגפת הקורונה עוסק הרב יצחק בהפצת תאוריות קשר בנוגע למגפת הקורונה ו-5G. בזמן מגפת הקורונה הוציא סדרת סרטים בת למעלה מ-700 פרקים בשם "וירוס TV" (אורך רוב הפרקים הוא סביב ה-20 דקות בערך) שבה הפיץ בין היתר תאוריית קשר סביב מחלת נגיף קורונה 2019. לדבריו, מדובר במחלה המופצת על ידי ביל גייטס ואחרים, שמטרתה לדלל את אוכלוסיית העולם, בהתאם ל"אג'נדה 21" של האו"ם, ושאיפות הפורום הכלכלי העולמי. הוא מאשים את גייטס גם בייצור והפצת וירוסים כדי להרוויח מחיסונים עבורם, ומביא טענות לפיהן טכנולוגיית 5G עלולה לגרום למחלות. בסוף פרק 300 של סדרת "וירוס TV", אמר על צופי תוכניתו:
הרב יצחק מתנגד לחיסונים בכלל ולחיסונים נגד מחלת נגיף קורונה 2019 בפרט. הוא טוען שמדובר במזימה שמטרתה להחדיר ביו-שבבים לגופם של בני האדם, במסגרת סדר עולמי חדש ומזימה של הבונים החופשיים לדילול אוכלוסין. הרב יצחק טוען כי החיסונים עלולים לגרום למומים בילדים. הרב גם הוציא מספר שירי מחאה בעניין זה.
סוגיות נוספות
דחה ביקורת על נשים חרדיות המתעטפות ברעלות, מאחר שלדבריו אין בכך איסור הלכתי. בהסתמך על פוסקי הלכה אחרים, הביע הסתייגות מנהיגת נשים.
יוצא בהרצאותיו נגד כמה תורות מדעיות מקובלות בענייני ראשית היקום, גילו של כדור הארץ, ואבולוציה ביולוגית של החי. כך למשל, טען שהיות שהעולם ודאי בן כמה אלפי שנים, והיהדות מטילה ספק ביחס להיווצרותו מוקדם יותר, הרי שמטעמי ודאות יש להעדיף את גרסתה ולפקפק בתיארוך המדעי.
בעשור השני של המאה ה-21, ובפרט לאחר ניסיונו לרוץ לבחירות, הרבה להתבטא בחריפות נגד רבנים ומחזירים בתשובה אחרים שמתחו עליו ביקורת, וכינם בכינויי גנאי כ"ליצן", "רמאי" ו"רשע".
בכמה הזדמנויות פרסם תחזיות הצופות מלחמות קשות שבהן תהיה מעורבת מדינת ישראל. כך למשל צפה ששנת תשע"ה "לא תהיה קלה", משום שאנו מתקרבים למלחמת גוג ומגוג ורק מעטים מהיהודים יינצלו אז.
הוא סבור כי ראוי שיעסקו בתורת הקבלה רק תלמידי חכמים נשואים ומעל גיל 40. הוא מתנגד גם לשימוש בקמעות ובסגולות, וסבור כי הסגולה היחידה היא שכר אלוהי, המגיע לכל אדם בהתאם למצוות שהוא מקיים. לדבריו היהדות לא מציעה דרכים נוספות להתחבב על האל, מלבד שמירת המצוות. לא אחת הביע התנגדות לנסיעות לאומן לקבר רבי נחמן מברסלב בראש השנה, בטענה שבחג זה יש להיות עם המשפחה.
בשנת 2015 התייחס רבות לנושא הכשרות ובפרט השחיטה. לדעתו לא ניתן לספק בשר כשר באופן תעשייתי והוא מותח ביקורת חריפה על כל ההכשרים. הוא מדריך את שומעיו לשחוט באופן פרטי או להימנע מאכילת בשר.
תביעות דיבה
הרב יצחק טוען כי התקשורת מתנכלת לו ובכמה מקרים תבע גופי תקשורת על הוצאת דיבה.
באחד המקרים תבע הרב יצחק בשנת 2008 בתביעת דיבה את אתר החדשות "מודיעין ניוז" לאחר שזה טען כי הרב יצחק השווה בין הרצל ובין היטלר. התביעה התקבלה, ובבית משפט השלום זכה הרב יצחק במלוא הסכום שתבע, 100,000 שקלים, ובהוצאות משפט על-סך 12,000 ש"ח. עם זאת, בערעור בבית המשפט המחוזי הופחת הסכום ל-9,000 שקלים והוצאות על-סך 1,800 ש"ח. במקרה נוסף תבע הרב יצחק את רפי גינת ואחרים בעקבות תחקיר כלבוטק, שעסק בנוכל שקיבל כספים במרמה בעת שעבד בעלון חדשות שופר. בית משפט השלום בהרצליה נתן בשנת 2016 תוקף של פסק דין לפשרה, לפיה שדרו הנתבעים כתובית הבהרה בעניין אותו תחקיר, ופיצו את הרב יצחק ב-50,000 ש"ח ובהוצאות משפט בסך 7,000 ש"ח.
בספטמבר 2008, נדחתה בקשת הרב לצו מניעה נגד פרסום כתבה ב"מעריב" בה נטען כי הכריז חרם צרכנים נגד חברת שטראוס גרופ עקב חסות שנתנה למצעד האהבה בתל אביב, ודרש ממנה התנצלות ותשלום של יותר ממיליון שקל.
בשנת 2016 פורסם בדף הפייסבוק "המחרטטים בתשובה" קטע משיעורו, בו הוא מתיר את איסור לשון הרע ביחס למחללי שבת. הנתבע, שהבין שהותר לשון הרע במשמעותו בחוק הישראלי, כתב בתגובה ש"לא מפתיע" שהרב מעודד לפשע, וש"הוא נוסע בשבת להרצאות בטענה שמותר לו", ומשכך מותר לספר גם עליו לשון הרע. בשנת 2018 נפסק שישלם הנתבע פיצויים בסך 50,000 ש"ח ו-15,000 ש"ח הוצאות משפט. כמו כן, בשנת 2016 פרסמו שניים מתלמידי הרב לשעבר סדרת סרטוני יוטיוב, בהם אמרו שהוא "שקרן", "גנב", "מנכ"ל של ה-SS" ועוד. בשנת 2019 נפסק שישלמו פיצויים של 20,000 ש"ח במצטבר בנוסף להוצאות משפט.
ביקורת
על הרב יצחק נמתחו ביקורות בכלי התקשורת והוא נוהג להגיב להן בסרטים שהוא מפיץ. ב-1999 שודר בתוכנית "עובדה" תחקיר שבו הוצגו הורים לחוזרים בתשובה הקשורים ברב יצחק שהביעו את תסכולם. בתחקיר הוצג נער שהתאבד והוטלה האשמה ברב יצחק. הרב יצחק ענה להאשמות בקלטת שבה הראה חוזרים בתשובה שהביעו שביעות רצון מצעדם זה, כמו גם הורים ומכרים שלהם אשר שיבחו אותו. עוד טען כי הנער התאבד בעקבות אהבה נכזבת כחצי שנה לאחר שחדל להיות דתי ויצא בשאלה.
לפי אריה דרעי, הרב אמנון יצחק כמו גם הרב חיים אמסלם גרמו נזק אלקטורלי למפלגת ש"ס בעת הבחירות לכנסת ה-19.
חיים אישיים
נשוי לאורה ואב לשמונה. מתגורר בשכונת נוה אחיעזר בבני ברק.
ספרות
סִפְרוּת היא שם כולל ליצירות אמנות המובעות באמצעות מילים. זאת בשונה, למשל, מן המוזיקה, המחול, התיאטרון, הקולנוע והציור. בתחומי מבע אלו היצירה מובעת באמצעות צליל, תנועה או צבע.
הגדרה
יצירת ספרות מייצגת מציאות או בדיון, וזו מתוארת לקורא בדרך כלל באמצעות מְסַפֵּר המוסר את הדברים לפי סדר נתון ובאופנים שונים, דהיינו: גוף ראשון, שלישי וכדומה. זהו מאפיין מרכזי, אשר לא בא לידי ביטוי באופן עקבי באמנויות האחרות. כמו כן, ביצירה ספרותית ישנן דמויות ספרותיות. הדמויות עשויות להיות פרי המצאתו של הסופר. לדוגמה, כמו בסיפור עם (אגדה) או במשל. לחלופין, הדמויות עשויות להיות מציאותיות, קיימות או היסטוריות, כמו בביוגרפיה, בממואר, ביומן, או בפרוזה קלאסית ודרמה, המבוססות על אירועים שהתרחשו בעבר.
זאת ועוד, ההגדרה המצמצמת לספרות היא למעשה הגדרתה של ספרות יפה. מי שיוצר ספרות נקרא סופר, בעיקר אם עיקר יצירתו סיפורת (אם עיקר יצירתו שירים, הוא נקרא משורר ואם עיקר יצירתו מחזות, הוא נקרא מחזאי). ספרות נכתבת ברוב השפות, והיא מאפיין תרבותי שקיים ברוב ארצות העולם מאז המצאת הכתב. יש הסבורים, על פי המחקר המדעי העוסק בתאולוגיה ובביקורת המקרא, כי גם חלקים מהתנ"ך, למשל, הם יצירות ספרותיות. את הספרות מחלקים בדרך כלל לשלושה ענפים עיקריים: סיפורת, שירה ומחזה. ענפים אלו, מתחלקים גם לסוגות בעלי מאפיינים שונים.
ספרות עתיקה
בעת העתיקה הייתה הבחנה מעטה בין ספרות לבין מיתוס, דת, חוקים ועוד. מיתוסים מהווים חלק משמעותי מהספרות העתיקה. אלו הם יצירות העוסקות באלים או מסבירות מדוע העולם נראה ומתנהל כפי שהוא. במיתוסים הייתה חשיבות רבה לאמונה של הקוראים, בניגוד לספרות בדיונית מודרנית, שבה יש חשיבות רבה יותר להפעלת רגשות הקורא.
ספרות מסופוטמית
המיתולוגיה המסופוטָמית היא המיתולוגיה של השׁוּמֵרִים, האכַּדִים, הבַּבְלִים והאשׁוּרִים. "מֶסוֹפּוֹטָמִיָה" (Mesopotamia), ביוונית עתיקה, פירושה "הארץ שבין הנהרות", והכוונה לאותן ארצות ששגשגו בין הנהרות פרת וחידקל והיוו את ערש התרבות האנושית.
ספרות מצרים העתיקה
המיתולוגיה המצרית היא אסופת הסיפורים הדתיים של מצרים העתיקה בתקופה הטרום-מונותאיסטית. הסיפורים נוצרו במהלך תקופה ארוכה של כשלושת אלפים שנים. לכן הם כוללים פרטים סותרים, מסרים כפולים ומערכת סבוכה למדי של אמונות ומנהגים. כמו רוב מיתוסי העולם, גם הסיפורים המצריים מגוללים את קורותיהם של אלים ויצורים על-טבעיים שונים.
במצרים העתיקה, כתיבה הופיעה לראשונה בהקשר למלוכה על תגים המצורפים לפריטים שהושמו בקברים המלכותיים. עד הממלכה הישנה, מסורת כתיבה זו התפתחה לאוטוביוגרפית-קבר, שבה האדם ביקש לכתוב על קברו את קורות חייו. הז'אנר הידוע כ"סבייט" (הוראות), פותח על מנת להעביר תורות והדרכה מאצילים.
בתקופת הביניים הראשונה ובממלכה האמצעית, סגנון הספרות השתנה, כש"סיפור סינו" הוא אחד מהקלסיים בספרות המצרית. בזמן זה נכתב גם פפירוס ווסטקר, סדרת סיפורים שסופרה לפרעה ח'ופו על ידי בניו, ועוסקת בניסים שנעשו על ידי הכהנים. לקראת סוף הממלכה החדשה נכתב סיפור וונמון, שעוסק באציל שנשדד בדרכו לקנות ארזים מלבנון, ומאבקו לשוב למצרים. טקסט זה מסמן גם את סוף מצרים המאוחדת ותחילת תקופת הביניים השלישית.
ספרות יוון העתיקה
ספרות יוון העתיקה הוא מונח המתייחס לספרות שנכתבה ביוונית עד המאה הרביעית לספירה. עולמם המחשבתי של היוונים היה כה מקיף ורב השפעה עד כי קשה למצוא היום רעיון שלא התחבטו בו כבר סופרים יוונים.
ספרות רומא העתיקה
המיתולוגיה הרומית היא המיתולוגיה שנוצרה ברומא העתיקה, תוך ערבוב של מיתוסים, אגדות עם, אלים של עמים כבושים והעתקה של האלים במיתולוגיה היוונית, תוך שינוי שמותיהם.
ספרות ימי הביניים
המושג ספרות ימי הביניים מתייחס לתקופה רחבה של אלף שנה בין נפילת הקיסרות הרומית דרך הרנסאנס הקרולינגי עד לתוך שיאם של ימי הביניים הפאודליים. חלק גדול של ספרות זו קשור בדת הנוצרית ונכתב במנזרים, בסקרפטריום של המנזר, על ידי נזירים אשר עסקו יומם וליל בכתיבה והעתקה של כתבי יד.
ספרות תקופת הרנסאנס
בתקופת הרנסאנס התפתחה האמנות בכלל והספרות בפרט.
ספרות פוסטמודרנית
פוסטמודרניזם בספרות מיוצג באמצעות הסופרים גינטר גראס, דונלד ברתלמי, מרגריט דיראס ונוספים. הספרות הפוסטמודרנית באה להתעמת ולהתנגד לערכים מודרניים שבאו לביטוי בספריהם של ג'יימס ג'ויס, ויליאם פוקנר ותומאס מאן. ערכים פוסטמודרניים כמו מות האמת, מות הסובייקט, קיטש, אירוניה באים לביטוי בספרות זו.
סיפורת
סיפורת (פרוזה), אחת משולש הסוגות העיקריות בספרות והאחרונה שהתפתחה במסורת הספרותית המערבית, היא על פי רוב טקסט חופשי ממקצב, משקל או חריזה שיטתית, מוגש בלשון פשוטה יחסית, המזכירה את הלשון היומיומית. ניתן למצוא גם סיפורת נשגבה, דוגמת זו שבתנ"ך או איליאדה והאודיסאה, המתאפיינת דווקא במשקלה, אך אלו מקרים יוצאים מן הכלל. סוגי הסיפורת העיקריים: סיפור קצר, נובלה ורומן. הסיפורת (פרוזה) מחולקת לשלוש קטגוריות עיקריות:
שירה
שירה היא צורה של אמנות בה נעשה שימוש בתכונותיה האסתטיות של השפה בנוסף למשמעות המילולית או במקומה. שימוש זה עשוי לכלול כתיבה בשורות קצוצות (בניגוד לפרוזה); עיסוק במצלול, במשקל וחריזה; כתיבה בשפה ציורית (פיגורטיבית); וטכניקות ספרותיות נוספות, שאינן נפוצות בפרוזה ובסוגים אחרים של ספרות.
דרמה
דרמה היא סוגה ספרותית שנועדה לביצוע על ידי שחקנים מול קהל צופים. בניגוד לסיפורת ולשירה המועברים על ידי קריאה, הדרמה מועברת על ידי צפייה בשחקנים ופעולותיהם, התבוננות בגילום דמויות ושילוב אמצעים אמנותיים נוספים המעשירים את התיאטרון.
טרגדיה
מקור המילה טרגדיה מגיעה מהדיטרמבים שהם שירים יווניים לכבודו של האל דיוניסוס. הטרגדיה הציגה עלילה דרמטית נעלה, והייתה בעלת מעמד גבוהה מאוד ביוון. מחזאים מוערכים שכתבו טרגדיות רבות שמתוכם כיום נשארו 34 בלבד הם - אייסכילוס שכתב בין היתר את "אגממנון", אוריפידס שכתב את אלקטרה, מחזה מפורסם מאוד וסופוקלס שמבין כל מחזותיו נמנה גם המחזה אנטיגונה. המקהלה שמונה עשרים וחמישה שחקנים, מילאה בטרגדיה תפקיד דידקטי והביע עמדה על ידי שירים, ריקודים ושיחות שונות עם גיבורי המחזה. בסיום המחזה המקהלה מדגישה כי חוקי האל קודמים לכל חוקי האדם באשר הוא יהיה. המקהלה מקשרת בין חלקי העלילה, מביעה עמדה, מציגה את חוכמתם של הזקנים, מייעצת לדמויות השונות ומסכמת את מוסר ההשכל של המחזה.
דורותיאה קרוק, מחברת הספר "יסודות הטרגדיה", זיהתה ארבעה אלמנטים שחייבים להתקיים בטרגדיה:
אריסטו היה פילוסוף יווני שחקר את הטרגדיה, כתב כי מטרתה של הטרגדיה היא להביא את הצופים לקתרזיס ותחושה כי הסדר שב אל כנו והקהל מקבל אישור למוסר בו הם חיים.
קומדיה
"הקומדיה העתיקה" - התפתחה לאחר הטרגדיה. הקומדיה עסקה בעניינים אקטואליים שקשורים בפוליטיקה ובאומנות. בניגוד לטרגדיה, הקומדיה לא זכתה בכרה רשמית ולא לקחה חלק בחגיגות הדיוניסיה. בקומדיה לקחה חלק מקהלה ובה עשרים וחמישה שחקנים, המוזיקה והתנועה של המקהלה שימשה ליצירת רגעים קומיים. המשחק של חברי המקהלה היה משחק מוגזם ומוקצן ליצירת האפקט הקומי בהצגה. חברי המקהלה לבשו בגדים שיצרו אשליה של עירום חלקי והשתמשו במסכות שהדגישו את הגיחוך על הדמויות אותם השחקנים מגלמים. לאחר המאה החמישית לפני הספירה התפתחה "הקומדיה החדשה" שצברה מעמד ומקום מכובד יותר, אך עדיין לא הגיעה למעמד הטרגדיה. ב"קומדיה החדשה" חמישה חלקים, המקהלה תופסת מקום מועט יותר, השינוי המרכזי ב"קומדיה החדשה" הוא הנושא, הקומדיה החדשה עוסקת בנושאי היומיום של המעמד הבינוני באתונה. התלבושות בקומדיה החדשה היו קרובות יותר ללבוש בחיי היומיום והמסכות תיארו יותר טיפוסים באותה העת. בקומדיה החדשה ניתן לראות את ההתפחות הריאליזם בעיצוב הבמה, במוסכמות התיאטרוניות, במשחק ובהגשת הדמויות.
מחקר ותיאוריה
השם הכולל לתאוריות השונות על אודות הספרות, אופני הפרשנות שלה ואף אופייה האונטולוגי הוא תורת הספרות. האנשים העוסקים בתורת הספרות נקראים חוקרי ספרות או מנתחי ספרות. עשרות ספרים בנושאים השונים של הספרות ראו אור בישראל ומתקיימות הרצאות רבות בנושא. כמו כן ברוב האוניברסיטאות ישנו חוג לספרות.
בנוסף לחוקרי הספרות ישנם מבקרי ספרות שגם הם עוסקים בספרות שלא דרך היצירה. תפקידם הוא לתת את חוות דעתם על יצירות שונות כדי לעזור לציבור הקוראים לבחור את רכישותיו.
תורת הספרות
המחצית הראשונה של המאה העשרים הביאה תחת כנפיה שורת אסכולות שעסקו בתורת הספרות במובן דסקרפטיבי. מגמה זו החלה להשתנות עם עליית הזרם הפוסט סטרוקטורליסטי ואסכולות המחקר שיצאו ממנו. כיום משמש המונח תורת הספרות לכיסוי מגוון אסכולות ותופעות בעלות אוריינטציה תאורטית (ואף אוריינטציה שאינה תאורטית במוצהר) שונה. אי לכך קשה, ואולי אף בלתי אפשרי, לתחום את גבולותיה.
תחומים בחקר הספרות
תורת הספרות עוסקת בתחומים שונים ומגוונים, בהתאם לאוריינטציה המחקרית של האסכולות השונות. בין עיסוקיה המרכזיים ניתן למנות תחומי מחקר אלה:
הספרות העברית עד הקמת המדינה
ספרות עברית היא כלל הספרות שנכתבה בעברית במהלך הדורות. מקובל לחלק את הספרות העברית על פי התקופות, כל תקופה ואפיוניה. חלוקה נוספת היא על פי סוגות.
מרבית הספרות העברית היא ספרות יהודית ובהדרגה, מאז הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, גם ספרות ישראלית. הגלגול שעברה הספרות העברית במהלך ההיסטוריה, מספרות של עם היושב בארצו ומדבר בשפתו לספרות של עם גולה עם שפה קפואה שאינה בשימוש יום-יומי ועד לתחיית השפה העברית ועצמאות מדינית ותרבותית מחודשת, הגלגול הזה הכתיב במידה רבה את תוכני הספרות העברית במהלך הדורות.
הספרות העברית הקדומה ביותר שהשתמרה היא ספרות תקופת המקרא התחומה בין ראשית הספרות העברית ובין שנת 200 לפני הספירה ומכילה את ספרי התנ"ך. התקופה הבאה מתחילה מסיום תקופת המקרא ונמשכת עד ראשית המאה ה-7 וכוללת את הספרים החיצוניים, ספר המשנה והתוספתא, המכילתא, תורת כוהנים, ספרי, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי ומדרשי אגדות שונים. ספרות תקופת הגאונים בבבל באה לידי ביטוי בצורת שאלות ותשובות בנושאי הלכה, שקובצו יחד. תקופה זו כוללת גם התפתחות של הפיוט העברי דוגמת הפיוטים של סעדיה גאון, האי גאון ועוד.
במחצית השנייה של ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, התרכזה הספרות העברית במרכזים יהודיים בספרד, איטליה, ביזנטיון, צפון אפריקה, דרום צרפת ומרכז גרמניה. שירת ימי הביניים של יהדות ספרד הפיקה יצירות, שחלקן מושרות כפיוטים דתיים וחלקם בפי זמרי מוזיקה פופולרית.
בתקופה שבין המאה ה-10 ובין מחצית המאה ה-18 הספרות העברית מתרכזת בספרות תורנית (במיוחד בשיטת השאלות ותשובות), מחקרים בדקדוק עברי, פרשנות המקרא, פילוסופיה ומוסר, מדעי הטבע ובמיוחד רפואה.
המהפכה הצרפתית ולאחריה נפולאון בונפרטה הביאו ליהודים את בשורת האמנציפציה, אך הבשורה הייתה כרוכה בתהליך של מודרניזציה בחברה היהודית ואף בדת. החברה היהודית המסורתית הולידה מתוכה את תנועת ההשכלה היהודית שיצרה זרמים רפורמיים מתבוללים במידה כלשהי, אך גם זרמים מסתגרים ומתבדלים. בתוך המאבקים האלה, תוך התבוננות בלאומיות החדשה של עמי אירופה, לאומיות שדחתה את היהודים, יהודים רבים התחילו לחפש מסילות ללאומיות יהודית, צעדו בדרך שהובילה לציונות. בדרך הזאת גילו מחדש את ארון הספרים היהודי ואת השפה העברית ולימודה התרחב מאוד. עם ריבוי יודעי העברית התרבו גם היוצרים בשפה זו וגם הטקסטים העבריים, כולל עיתונות עברית. העיתונות הכתובה עברית, דוגמת המאסף, שנוסד על ידי "חברת דורשי לשון עבר" (הוקמה ב-1782), הקלה על ציבורים יהודים רחבים את הגישה לטקסטים כתובים עברית. העיתונות העברית, שהתפשטה והגיעה לכל ריכוזי היהודים הגדולים באירופה, נאבקה על הקוראים עם העיתונות היהודית בשפות המקום ובשפות יידיש ולדינו.
תקופת התחייה, שהתחילה עם הסופות בנגב ובמהלכה התרחשה תחיית הלשון העברית באירופה ובארץ ישראל, סימנה דרך חדשה עבור הספרות העברית, הדרך שליוותה את המפעל הציוני והסתיימה עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל. אליעזר בן-יהודה, חידש מילים עבריות רבות, שהיו חסרות בגלל היות העברית, עד אז, שפת פולחן בלבד. השפה המתפתחת והמתעשרת במילים חדשות, הייתה כלי טוב יותר בידי כותבי העברית ואיפשרה את פריחת הספרות העברית.
בהדרגה, לאחר ניצחון העברית במלחמת השפות ובמקביל להתפתחות וגידול היישוב היהודי בארץ ישראל, עלו אליה יוצרים בשפה העברית ואחרים צמחו מתוך היישוב, שחיי התרבות שלו התנהלו, במידה הולכת וגוברת, בשפה העברית. בקיץ 1926, נערך לראשונה בתל אביב, ביוזמת ברכה פלאי, שבוע הספר העברי, אירוע שבמהלכו נמכרו ספרים עבריים בהוזלה. האירוע נערך שוב ושוב במהלך השנים ומשנת 1961 היה לאירוע קבוע המתרחש במועד קבוע מראש. במאבק המתמיד בין העברית ובין השפות האחרות שהיו שגורות בפי יהודי ארץ ישראל ובמיוחד היידיש, העברית התחזקה יותר ויותר, גם בעזרת גדוד מגיני השפה.
במקביל להתפתחות הספרות העברית בארץ ישראל, במזרח אירופה, בברית המועצות, השלטון הקומוניסטי קבע שאין עם יהודי, לכן גם אין לו שפה לאומית ופעל לדיכוי התרבות העברית. תרבות היידיש, שלא הייתה משותפת לכל היהודים, קיבלה עידוד מסוים, כדי להרחיק את היהודים מהעברית.
הספרות הישראלית
הספרות העברית בישראל הייתה המשך ישיר של הספרות העברית שנכתבה בארץ ישראל ובתפוצות ישראל לפני הקמת המדינה. לפי החוק במדינת ישראל, הספרייה הלאומית של האוניברסיטה העברית בירושלים מקבלת שני עותקים של כל ספר אשר פורסם בישראל.
בין סופרי דור הפלמ"ח נמנים: משה שמיר, חיים חפר, ס. יזהר, מרדכי טביב, דוד שחר, נתן שחם, אהרן מגד, חנוך ברטוב, שלמה ניצן, יהודית הנדל, יונת ואלכסנדר סנד, יגאל מוסינזון, בנימין תמוז, נעמי פרנקל, אהרן אמיר, אידה צורית, דוד שחם ועוד. במקביל לקבוצת דור הפלמ"ח פעלה בישראל קבוצה קטנה יותר של יוצרים, בהנהגת יונתן רטוש, הכנענים.
במחזאות בלטו בעיקר: נסים אלוני, יגאל מוסינזון, משה שמיר, בנימין גלאי, נתן שחם, אהרן מגד ועוד.
בין סופרי דור זה התבלטו: עמוס עוז, א.ב. יהושע, עמליה כהנא-כרמון, אהרן אפלפלד, יהושע קנז, שולמית הראבן, יצחק אורפז, יורם קניוק, דן צלקה, פנחס שדה, רחל איתן, אמנון שמוש, ישעיהו קורן, אהוד בן עזר, שולמית לפיד, סמי מיכאל, שמאי גולן, שמעון בלס, דן שביט ועוד.
הבולטים בין המשוררים היו: יהודה עמיחי, משה דור, משה בן-שאול, אריה סיון, אנדד אלדן, דוד אבידן, דן פגיס, נתן זך, דליה רביקוביץ, ישראל פנקס, אשר רייך, יונה וולך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורביץ, איתן איתן, יחיאל חזק, ישראל הר, איתמר יעוז-קסט, יעקב בסר, ישראל אלירז ועוד.
בין המשוררים נמנים: מאיה בז'ראנו, יוסף שרון, רוני סומק, אמיר אור, אלון אלטרס ועוד.
בתחום התיאטרון בלטו: יהושע סובול, הלל מיטלפונקט, שמואל הספרי, חנוך לוין ועוד. בדור הזה הופיעה שירה הומוסקסואלית של יותם ראובני, חזי לסקלי, אילן שיינפלד ואחרים ושירה דתית מודרנית של חוה פנחס-כהן, מירון איזקסון, אדמיאל קוסמן ואחרים.
עידוד הספרות הישראלית ופיתוחה
בין הגופים האמונים על הפצת הספרות וקידומה בארץ: עמותת מרכז הספר והספריות בישראל אשר פועלת במטרה לקדם ולטפח את הספריות, הספרנות, המידענות ותרבות הספר והקריאה בארץ. המרכז פועל כגוף עצמאי הפועל בתחומי פעילות מרכזיים אלו: מפעלי ספרות לעידוד היצירה הספרותית, היוצרים והמתרגמים, ספרות ילדים ערבית, קטלוג הספרים הישראלי המקצועי והמעודכן בעולם הספריות, פעולות תרבות בספריות וקורסי הדרכה והשתלמויות לעוסקים בתחומי המידע והספרנות, הפעלת אתר הספרייה הדיגיטלית הישראלית ורכש ספרים בהנחות לספריות בתי ספר ולספריות ציבוריות.
יורי השני, נסיך ולדימיר
יורי השני (ברוסית: Юрий; 26 בנובמבר 1188 - 4 במרץ 1238) בנו של וסבולוד הקן הגדול היה נסיך ולדימיר בתקופת פלישת המונגולים.
יורי היה צעיר מאחיו קונסטנטין, אך בשנת 1212 בהתאם להחלטת אביו ירש אותו כנסיך ולדימיר. מאחר שהדבר לא היה בהתאם לכללי העברת השלטון התחולל מאבק בין האחים שהסתיים בניצחונו של קונסטנטין בקרב ליפיצק בשנת 1216. לאחר הקרב קונסטנטין הפך להיות נסיך ולדימיר, ויורי הפך לנסיך רוסטוב וירוסלאבל. עם פטירת קונסטנטין בשנת 1216 יורי חזר לולדימיר בתור נסיך.
פלישת המונגולים
בדצמבר 1237 החלה פלישת המונגולים לרוסיה. בהנהגת באטו חאן הם התקדמו דרך ריאזן, קולומנה ומוסקבה לכיוון ולדימיר. בקרב ליד קולומנה הכוחות הרוסים הובסו ובנו הבכור של יורי נהרג במהלך הקרב. ב-3 בפברואר החל מצור על ולדימיר. לאחר 8 ימי מצור העיר נפלה לידי המונגולים. רוב בני משפחת הנסיך נהרגו. ב-4 במרץ 1238 התרחש קרב נוסף על נהר סיט. במהלך קרב זה יורי נהרג. לאחר מספר ימים גופתו הועברה לרוסטוב. בשנת 1240 הוא נקבר בקתדרלה בוולדימיר.
משפחתו
הוא היה נשוי לאגפיה, בת נסיכת צ'רניגוב. נהרגה בזמן המצור על ולדימיר
היו להם 5 ילדים:
מארי גל-מאן
מארי גל-מאן (באנגלית: Murray Gell-Mann; 15 בספטמבר 1929 – 24 במאי 2019) היה פיזיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1969 על עבודתו בתאוריית החלקיקים האלמנטריים. נודע בין השאר בשל גילוי הקווארק.
ביוגרפיה
גל-מאן נולד בניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מצ'רנוביץ, בשנת השפל הגדול (1929) בארצות הברית. בבגרותו, שינה את שם משפחתו מ"גלמן" ל"גל-מאן", במטרה לטשטש את מוצאו היהודי. אביו, ארתור גלמן, שהיגר מאוסטרו-הונגריה, פתח בית ספר לשפות שבו ניסה ללמד מהגרים לדבר אנגלית רהוטה. בבית הספר לימדו גם צרפתית, ספרדית, איטלקית ופורטוגזית. אולי זו אחת הסיבות לכך שגל-מאן שלט במספר רב של שפות. לפי עדותו, כאדם קפדן הוא נטה לתקן שגיאות בצרפתית וספרדית בתפריטי מסעדות אמריקניות.
אחיו בן הצית בו את הסקרנות להתבוננות בטבע. אף על פי שגדלו בניו-יורק, הם הצליחו למצוא איים ירוקים שבהם שרדו בעלי חיים וניתן היה לעקוב אחרי התפתחותם. יחד עם אחיו, גילה את הרבגוניות שבטבע ואת הצורך להגן עליו. המראה של אזורי טבע מועטים בסביבת ניו-יורק, ההולכים ונכבשים על ידי כבישים ובתי מגורים, הוליד בו את המודעות לסופיותו של כדור הארץ ולפגיעתם של מעשי אדם בחברות החי והצומח. מכאן, צמח אצלו הצורך לפעול כדי להגן על המין האנושי וכדור הארץ מפני נטיית האדם להשמיד מינים רבים של בעלי חיים וצמחים.
ראשית דרכו האקדמית
את לימודיו באוניברסיטת ייל התחיל בגיל 15, ובשנת 1948 קיבל בה תואר ראשון בפיזיקה. בשנת 1951, קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מ-MIT, על עבודה בהנחיית ויקטור וייסקופף. את הפוסט-דוקטורט עשה במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון. בשנים 1952–1954 לימד באוניברסיטת שיקגו. בתקופה זו הציע תאוריה חדשה לסיווג חלקיקי הקרינה הקוסמית קאון והיפרון שהתגלו אז. במסגרת תאוריה זו, הציע גל-מאן כי המספר הקוונטי מוזרות משתמר תחת הכוח החזק וכוח אלקטרו-מגנטי, אך לא תחת הכוח החלש.
בשנת 1955 מונה לפרופסור חבר במכון הטכנולוגי של קליפורניה. משנודע לאנשי המכון הטכנולוגי שאוניברסיטאות אחרות מחזרות אחר גל-מאן, הוא קודם החל מ-1 ביולי 1956 לפרופסור מן המניין, וכך הוא נשאר במכון הטכנולוגי עד לפרישתו ב-1993. גל-מאן היה הראשון שמונה על ידי המכון לפרופסור מן המניין בגיל כה צעיר. בשנת 1956 תואר גל-מאן בעיתונות: בסוף 1957, לאחר שיגור ספוטניק 1 והחשש בארצות הברית מפני פיגור מדעי לעומת ברית המועצות, הוזכר שמו של גל-מאן כתקווה של ארצות הברית, יחד עם ג'ק שטיינברגר, ריצ'רד פיינמן ואגה בוהר. בשנת 1960 נמנה גל-מאן על ידי כתב העת הכלכלי "פורצ'ן" ברשימת 11 הפיזיקאים הגדולים של ארצות הברית
חלקיקים תת-אטומיים
בשנת 1958 גל-מאן וריצ'רד פיינמן, במקביל לצוות של ג'ורג' סודרשן ורוברט מרשק, גילו את המבנה הכיראלי של הכוח החלש.
רעיון נוסף שלו הוא נוסחת גל-מאן-אוקובו שהתבססה על תוצאות אמפיריות, ובהמשך קיבלה הסבר תאורטי במודל הקווארק שלו. גל-מאן ואברהם פאיס היו מעורבים במתן הסבר לתופעות חידתיות הקשורות בחלקיקים אלה. בהמשך פיתח את נוסחת גל-מן-נישיג'ימה.
בשנת 1960 פרסם, יחד עם מוריס לוי, את סיגמה מודל של הפאיונים, שהסביר אינטראקציות באנרגיה נמוכה של פאיונים.
בשנים 1960–1961 פיתח במקביל לעבדוס סלאם, יובל נאמן וג'ון וורד תאוריה סימטרית למבנה החלקיקים היוצרים את הכוח החזק, המסביר את קיומם ותכונותיהם של החלקיקים התת-אטומיים בעזרת מודל המבוסס על חבורת הסימטריה, שאותו כינה "דרך השמונה" (The Eightfold way). בשנת 1962 הציע גל-מאן על סמך מדידות במעבדה, במקביל להצעה של יובל נאמן על סמך ניתוח תאורטי, להוסיף חלקיק נוסף, את האומגה מינוס, לחלקיקים שנכללו בתאוריה עד אז. גילוי חלקיק \,\Omega^- במעבדה הלאומית ברוקהייבן בראשית 1964, שקיומו ותכונותיו נחזו על ידי המודל של גל-מאן ושל נאמן אישש את המודל וריכז אל התאוריה תשומת לב ציבורית. יחד עם נאמן פרסם את הספר "The Eightfold Way", שכלל את מאמריהם בתחום זה.
בשנת 1963 גל-מאן וג'ורג' צווייג שיערו שניתן להסביר את כלל החלקיקים התת-אטומיים כמורכבים ממספר מועט של חלקיקים יסודיים. גל-מאן כינה חלקיקים יסודיים אלו בשם קווארקים. השם לקוח מ"אשכבה לפינגאן" של ג'יימס ג'ויס: "שלושה קווארקים למר מארק!" (אנגלית: !Three quarks for Muster Mark), למילה בהקשרה המקורי לא הייתה משמעות ברורה.
בשנת 1969 זכה גל-מאן בפרס נובל לפיזיקה על חלקו בסיווג החלקיקים האלמנטריים ופעולותיהם ההדדיות.
בשנת 1972 פיתח יחד עם הפיזיקאים הרלד פריטש והיינריך לויטוויילר את הרעיון של מטעני צבע כמקור לשדה החזק, ובכך הניחו את היסודות לכרומודינמיקה קוונטית.
שנים מאוחרות
בשנת 1984 נמנה עם קבוצת המדענים שהקימה את מכון סנטה פה למחקר בינתחומי של מערכות מורכבות מסתגלות.
לאחר פרישתו מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה כפרופסור אמריטוס וכן היה פרופסור באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי ובאוניברסיטת דרום קליפורניה.
חומר סיכה
חומר סִיכָה או לוּבּ (מאנגלית: lube, קיצור למילה לוּבּריקנט, lubricant) הוא חומר המפחית את החיכוך בין איברי גוף שונים או בין איברי גוף לחפצים שונים. נעשה שימוש בחומרי סיכה בזמן קיום יחסי מין (כמו חדירה או אוננות) לשם הפחתת החיכוך שבין הפין, הנרתיק, פי הטבעת או חלקי גוף אחרים וכן בתהליכים רפואיים בהם מחדירים מכשור רפואי אל תוך הגוף.
מארי גל-מאן
שנים מאוחרות
בשנת 1994 יצא לאור ספרו "הקווארק והיגואר", שיצא לאור גם בתרגום לעברית. בספרו תיאר גל-מאן אוסף של קשרים מיוחדים בין מודלים פיזיקליים לבין תופעות טבע ותחומי עיסוק אנושיים. הוא טען שרוב האנשים רואים את חוקי הפיזיקה כמדויקים וככאלה שכמעט שאינם ניתנים לשינוי, בעוד שתחומים כמו: ארכאולוגיה, בלשנות, חקר הטבע, היסטוריה - עוסקים בחוקים מקורבים בלבד. הספר בוחן, בין השאר, מה מייחד מערכות סתגלניות מורכבות, העוברות תהליכים מורכבים, כגון: למידה ואבולוציה, בניגוד למערכות שאינן סתגלניות, אך מורכבות ביותר, כגון: כוכבים וגלקסיות. דוגמאות למערכות סתגלניות מורכבות ניתן למצוא החל ברמת המיקרו, כגון מערכות וירוסים או חיידקים הלומדים להתנגד לאנטיביוטיקה, ועד למערכות מאקרוסקופיות, דוגמת ילד, מושבת נמלים ומערכות מחשב. גל-מאן טען שמערכת החוקים הפיזיקלית, עד כמה שהדבר נראה מוזר, היא מערכת פשוטה, המאפשרת את צמיחתן של מערכות מורכבות וסתגלניות. מחקרו בשנותיו האחרונות התמקד בקשר שבין הפשוט למורכב.
חומר סיכה
שימושים
לחומרי סיכה שימושים שונים:
מארי גל-מאן
שנים מאוחרות
בשנת 1955 נישא למרגרט דאו, שנפטרה בשנת 1981. נולדו להם בן ובת. בשנת 1992 נישא למרשה סאות'וויק, ממנה התגרש. בשנת 2012 כתב הקדמה לספרה של בת זוגו, מארי מקפאדן, "Mary McFadden: A Lifetime of Design, Collecting, and Adventure".
חומר סיכה
סוגים שונים
קיימים חומרי סיכה מסוגים שונים אשר לרוב מובחנים על ידי החומר עליו מתבססים:
מארי גל-מאן
שנים מאוחרות
גל-מאן נפטר בסנטה פה ב-24 במאי 2019.
על שמו נקרא אחד הרחובות בשכונת "קריית חתני פרס נובל" שבמערב ראשון לציון (איות שם הרחוב על השלטים ובמפות הוא "מוריי גלמן").
Faith (אלבום של ג'ורג' מייקל)
Faith (מאנגלית: אמונה) הוא אלבומו הראשון של ג'ורג' מייקל בקריירת הסולו שלו. האלבום אשר יצא בשנת 1987, הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של מגזין הבילבורד והיה לאלבום הראשון על ידי אומן סולו לבן אשר זכה לכבוש את מצעדי ה-R&B. ב-2003 הגיע האלבום למקום 480 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון. בנוסף, הגיע האלבום לדירוג 79 בסקר שנערך ב-2005 על ידי ערוץ 4 הבריטי למציאת 100 האלבומים הגדולים ביותר של כל הזמנים. האלבום הצליח להכניס ארבעה סינגלים לראש המצעד בילבורד הוט 100, ובכך הפך מייקל לבן האמנים היחידים שעשו זאת.
האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום השנה.
מאיאנה
מאיאנה (באנגלית: Maiana) הוא אטול אלמוגים המצוי במרכז האוקיינוס השקט, והמהווה חלק משרשרת איי גילברט. האטול הוא מחוז ממחוזות רפובליקת קיריבטי.
צידו הצפוני והמזרחי של האטול הם אי אחד, ואילו צדו המזרחי של האטול הוא שונית אלמוגים תת-מימית. במרכז האטול מצויה הלגונה. אורכו של האטול 14 ק"מ ורוחבו 9.5 ק"מ.
דמוגרפיה
במאיאנה חיים כ-2000 תושבים, הכפר הכי גדול באי נקרא Bubutei והוא מכיל כ-500 איש. מרבית התושבים (כשלושת רבע) חיים בחלק הצפוני של האי.
מספר תושבי האי הוא יציב, והוא נשאר בסביבות 2000 תושבים מאז 1985.
מחנה הריכוז נוינגמה
מחנה הריכוז נוֹיֶנְגָמֶה (בגרמנית: Konzentrationslager Neuengamme) היה אחד מרשת מחנות הריכוז שהופעלו בגרמניה הנאצית. הוא ניצב ברובע נוינגמה בעיר המבורג שבגרמניה, כ-15 קילומטר מדרום-מזרח למרכז העיר. המתקן החל לפעול ב-1938 כמחנה חוץ של מחנה זקסנהאוזן, והפך לעצמאי ב-1940. הוא פונה על ידי האס אס באפריל 1945, ערב השחרור על ידי בעלות הברית.
במהלך שנות פעילות המחנה שהו בו 87,500 גברים ו-13,500 נשים, בסך הכל 101,000 איש (ועוד 5,000 אסירים באופן לא רשמי). מתוכם כ-52 אחוזים לא שרדו את תלאות המחנה (כ-55,000 איש) ונספו.
היסטוריה
שטח המחנה נרכש מעיריית המבורג על ידי החברה "עבודות עפר ואבן גרמניות" של האס אס ב-1938. במקום הייתה מלבנת לבנים ומחצבת חרסית, שתיהן מושבתות. לנוינגמה הובאו מאה אסירים מזקסנהאוזן, לו שימש האתר מחנה-חוץ, וארבעים שומרי אס אס. החוזה עם העירייה קבע כי היא תממן את המיזם תמורת אספקת עשרים מיליון לבנים בשנה. נוינגמה החל לפעול ב-12 בדצמבר 1938. באפריל 1940 הפך האתר למחנה עצמאי, ובסוף אותה שנה היו במקום כבר 2,900 אסירים. בשלב זה מתו בו כבר 430 איש מתת-תנאים ואכזריות רצחנית.
בורגוס
בורגוס (בספרדית: Burgos) היא עיר בצפון ספרד והבירה ההיסטורית של אזור קסטיליה. אוכלוסיית העיר נאמדת בכ-180,000 תושבים וכעשרים אלף תושבים נוספים חיים במטרופולין שלה. היא עיר הבירה של מחוז בורגוס שמהווה חלק מהקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון.
מחנה הריכוז נוינגמה
היסטוריה
העבודה העיקרית במחנה העיקרי הייתה ייצור לבנים. היא כללה בנייה של תעלה לשם הובלת הלבנים אל האתר וממנו. האסירים אולצו לחפור באדמה הקשה ללא כלים מתאימים וללא התחשבות בתנאי מזג האוויר או במצבם הבריאותי. מפקדו הראשון של המתקן, עד מרץ 1940, היה שטורמבאנפיהרר ולטר אייספלד. הוא הוחלף על ידי מרטין גוטפריד וייס, והלה פינה את מקומו באוגוסט 1942 לשטנדרטנפיהרר מקס פאולי, שתפקד עד סוף המלחמה.
בורגוס
חלקים מהעיר, כולל חומותיה המסורתיות, השתמרו מתקופת ימי הביניים. בעיר מצויים אתרים היסטוריים חשובים רבים ובראשם קתדרלת בורגוס, אשר מוגדרת כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. דמויות היסטוריות חשובות כגון אל סיד מקושרות לתולדות העיר. בהקשר להיסטוריה היהודית, טרם גירוש ספרד התקיימה בעיר קהילה יהודית משגשגת, שממנה יצאו משוררים ומלומדים חשובים כגון ר' מאיר הלוי אבולעפיה. במהלך המאה ה-14 המירו את דתם (לנצרות) שני רבנים חשובים תושבי העיר: הראשון, אבנר מבורגוס, בראשית שנות העשרים (1320) והשני, שלמה הלוי מבורגוס, בראשית שנות התשעים (1390) של אותה מאה. לאחר המרתו נקרא בשם פבלו דה סנטה מריה.
מחנה הריכוז נוינגמה
היסטוריה
ב-1941 הועברו למקום פולנים, בלגים, הולנדים ואנשי שמאל גרמנים, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים. בסוף אותה שנה הובא גם משלוח של 1,000 שבויי מלחמה סובייטים, ששוכנו בנפרד. באביב 1942 נערכו לראשונה סלקציות כדי לאתר את האסירים שלא היו כשירים לעבודה, והם נרצחו בזריקות פנול. בסוף הקיץ, בהוראה מגבוה להנמיך את שיעורי התמותה, שופרה התזונה. באוקטובר הומר הבונקר במקום לתא גזים, ובחודש הבא הומתו בו כ-450 שבויים סובייטים בציקלון בי. במחנה הוקם קרמטוריום לשריפת גופות של אסירים שנפטרו מטיפוס וממחלות נוספות. בסוף השנה היו בנוינגמה 10,000 אסירים.
בורגוס
בעיר נמצאת אוניברסיטת בורגוס וכן מוזיאון לאבולוציה של האדם שנפתח בשנת 2010 ומהווה אחד מעשרת המוזיאונים הפופולריים בספרד. בקרבת העיר שוכן שדה תעופה בורגוס, שדה תעופה קטן המיועד בעיקר לטיסות בתוך ספרד.
מחנה הריכוז נוינגמה
היסטוריה
בשנתיים הבאות הוקמה באזור תשלובת מפעלי תעשייה שניצלה את כוח העבודה של יושבי המחנה, ונערכו גירושים למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק של מי שנמצא לא-כשיר. בסוף שנת 1943, ככל הנראה בנובמבר, הובאו למחנה לראשונה נשים אסירות.
בקיץ 1944 הגיע משלוח של אסירות מאושוויץ וכן ממחנות אחרים במזרח. כל הנשים הועברו לבסוף לאחד מ-24 תתי-המחנות של מחנה האם. מספר השוהים עלה חדות במהלך 1944; יותר מ-28,000 איש מכל אירופה גורשו אליו במהלכה, והוא הכיל כ-49,000 אסירים, מתוכם 10,000 נשים. הוקמו לו 86 מחנות-חוץ.
פינוי המחנה החל ב-24 במרץ 1945. ב-26 באפריל העביר האס אס כ-10,000 אסירים מהמחנה באוניית הנוסעים קאפ ארקונה אל מפרץ ליבק. ב-3 במאי 1945 טובעו אונייה זו ושתי אוניות נוספות על ידי חיל האוויר המלכותי. בין 6,400 ל-7,000 מהנוסעים טבעו.
לאורך שנות פעילותו שהו במחנה כ-100,000 אסירים. האסירים במחנה היו מ-28 לאומים שונים, ונכלאו בו גם יהודים, קומוניסטים, הומוסקסואלים, זונות, צוענים, עדי יהוה, שבויי מלחמה. הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר הייתה הסובייטים, שמנו 34,500 איש. כ-26,800 אסירים נספו עקב התנאים הבלתי אנושיים ששררו במחנה, ובהם עבודת פרך, מזון מועט, תנאים לא היגייניים ואלימות רבה מצד השומרים. עוד כ-17,000 מתו במהלך ולאחר הפינוי במצעדי המוות, בספינות שטבעו, ומרעב וחשיפה על הרכבות.
הצבא הבריטי שחרר את המחנה ב-4 במאי 1945, כשהוא כבר ריק לגמרי. אחרוני האסירים שפונו ממנו שוחררו ב-10 במאי במובלעת פלנסבורג, עם כניעת גרמניה.
לאחר המלחמה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, החל ממרץ 1946, התנהל משפט נוינגמה, ובו הועמדו לדין קציני ואחראי המחנה. 11 פושעי מלחמה שניהלו את המחנה וביצעו בו פשעים נגד האנושות נתלו למוות בכלא בהמלין ב-8 באוקטובר 1946, בהם מפקד המחנה מקס פאולי ומפקח המחנה אנטון טומאן.
שלושה מבין תתי-המחנות משמשים כאתרי זיכרון ציבוריים:
ראו גם
וובלין (מחנה ריכוז) - אחד ממחנות המשנה של נוינגמה
חוק ליטלווד
חוק ליטלווד (באנגלית: Littlewood's law) קובע כי אדם יכול לצפות לחוות אירוע שהסתברותו אחד למיליון (שהוגדר בחוק כ"נס") בשיעור של אחד לחודש.
את החוק טבע ג'ון אדנזור ליטלווד, מתמטיקאי מאוניברסיטת קיימברידג', באוסף של עבודותיו הקרוי "אנתולוגיה של מתמטיקאי". מטרת חוק זה היא להפריך את ההסבר העל-טבעי לתופעות טבעיות שמה שמייחד אותן הן היותן נדירות וממילא ההתרחשות שלהן נראית כדבר בלתי מסתבר ללא הסבר על טבעי, והוא מהווה ניסוח קונקרטי לחוק המספרים הגדולים באמת.
ליטלווד מגדיר "נס" כאירוע יוצא דופן בעל משמעות מיוחדת המתרחש בתדירות של אחד למיליון. הוא מניח שבמהלך שעות שבהן אדם ער ועירני, הוא יראה או ישמע "אירוע" אחד בשנייה, אשר עשוי להיות יוצא דופן או בלתי-יוצא דופן. בנוסף, ליטלווד מניח כי האדם הוא ערני במשך כשמונה שעות ביום.
האדם יחווה תחת הנחות אלה ב-35 ימים כמיליון אירועים ויהיה אפשר לצפות אירוע "מיוחד" אחד כל 35 ימים בממוצע - ולכן, על פי הנמקה זו, אירועים שהם כביכול "נס" למעשה די שכיחים.
חוק ליטלווד נחקר רבות ונמצא כנכון בהקשרים רבים ושונים. הוא שימש כדי להסביר מגוון רחב של תופעות, כולל התרחשות של צירופי מקרים, וחוק המספרים הגדולים באמת. למרות יישומו הרחב, חוק ליטלווד הוא עדיין נושא לוויכוחים ומחקרים רבים בתחומי תורת ההסתברות והסטטיסטיקה.
אכילאס
אכילאס (ביוונית: Ἀχιλλᾶς; המאה ה-1 לפנה"ס, מת בשנת 47 לפנה"ס) היה אחד האפוטרופוסים של המלך המצרי תלמי השלושה עשר ומפקד צבאו. ב-29 בספטמבר 48 לפנה"ס, הרג עם חייל רומאי בשם לוקיוס ספטימיוס את המצביא הרומי גנאיוס פומפיוס מגנוס, כרת את ראשו והגישו ליריבו יוליוס קיסר.
קורות חייו
בשנת 51 לפנה"ס מת תלמי השנים עשר ועל פי צוואתו יורשיו היו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה תלמי השלושה עשר בן ה-10. מפאת גילו הצעיר של תלמי, נמנעה ממנו האפשרות להיות שליט יחיד, ופותינוס מונה להיות העוצר. יחד איתו מונו לאפוטרופוסים גם המצביא אכילאס והמורה לרטוריקה שלו תאודוטוס (Theodotus of Chios).
קלאופטרה נקטה מדיניות עצמאית. אנשי החצר, ביניהם אכילאס, לא אהבו את עצמאותה בקביעת מדיניות וכן את אי תלותה הגוברת במנגנון, ופעלו נגדה. באביב 48 לפנה"ס, נאלצה קלאופטרה לברוח כדי לגייס צבא שיבוא לעזרתה. תלמי השלושה עשר נשאר השליט היחיד. בקיץ 48 לפנה"ס, חזרה קלאופטרה למצרים עם הצבא אותו גייסה כדי להיאבק על מקומה כשליטה. תלמי השלושה עשר ויועציו ידעו על גיוס הצבא על ידי קלאופטרה, והיו מוכנים לכך. הצבא שהוכן למאבק נגדה כלל 20,000 חיילים והיה חזק יותר מצבאה של קלאופטרה. צבא זה, בפיקודו של אכילאס, צעד מזרחה למרחק 50 ק"מ מהעיר פלוסיום והתייצב שם בנקודה אסטרטגית ליד הר קסיוס . קלאופטרה וצבאה הגיעו ממזרח והתייצבו מול צבא תלמי. שני הצבאות עמדו זה מול זה במשך ימים אבל לא נכנסו בפועל לקרב. האירוע ששינה את המצב היה הגעתו של גנאיוס פומפיוס מגנוס לחופי מצרים.
בשנת 48 לפנה"ס הייתה מלחמת האזרחים ברומא בשיאה. פומפיוס, שהיה מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר, הפסיד במלחמה. הוא נאלץ לנוס על חייו למצרים, בה בחר בגלל עזרתו הרבה לתלמי השנים עשר במאבקו לחזור לשלטון במצרים בעת המרד נגדו. מטרתו הייתה לבקש את עזרת תלמי השלושה עשר ואנשיו במלחמה נגד יוליוס קיסר. הוא הגיע לחוף ליד הר קסיוס ממזרח לפלוסיום וב-29 באוגוסט ביוזמתו של פותינוס הרגו אכילאס וספטמיוס את פומפיוס. הם הגיעו בסירה לספינתו של פומפיוס ופיתו אותו לרדת לסירה איתה הגיעו ובדרך לחוף כרתו את ראשו. המעשה נעשה מתוך תקווה להוכיח לקיסר שהמצרים דחו כל קשר לאויביו וכי אין לו סיבה לפלוש למצרים. לאחר שלושה ימים, ב-2 באוקטובר 48 לפנה"ס, הגיע קיסר לאלכסנדריה. עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את ראשו הכרות של פומפיוס. קיסר זועזע ממראה ראשו הכרות של אויבו פומפיוס.
עם בואו של יוליוס לאלכסנדריה הוא הגיע למסקנה כי מניעת מלחמה בין קלאופטרה ותלמי הוא אינטרס חיוני עבורו, ולפיכך הזמין אותם לבוררות שנערכה על ידו, שבעקבותיה פרסם קיסר הודעה לציבור המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים. החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר. לאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה, הם הפעילו את אכילאס. הוא צעד ממזרח לפלוסיום לאלכסנדריה, בראש צבא של 20,000 איש ו-2,000 פרשים, ששם מצור על קיסר. קיסר התבצר בארמון, ויחד איתו שהו קלאופטרה השביעית, אחותה ארסינואי הרביעית, תלמי השלושה עשר ותלמי הארבעה עשר.
בשלהי שנת 48 לפנה"ס, ככל הנראה, הצליחו אנשי החצר לשכנע את ארסינואי להצטרף לכוח הצבאי הצר על הארמון ולעמוד בראשו. היא ברחה עם הסריס שגידל אותה, גאנימדס (Ganymedes). לאחר מכן, בשנת 47 לפנה"ס, בעקבות עימות בינו ובין אכילאס, הורתה ארסינואי להרוג את אכילאס.
חלבון ממברנה
בממברנת התא משובצים חלבונים רבים המבצעים את רוב תפקודי הממברנה. לחלקם החלק הטרנס ממברנלי הוא עוגן לחלק העיקרי של החלבון (לדוגמה CD3-zeta). בעוד שלאחרים המבנה הטרנס ממברנלי הוא העיקרי והחשוב לפעילותם (לדוגמה Influenza A M2 H+ channel). מקצתם פרושים לרוחב השכבה הכפולה ומקצתם קשורים לפניה. לעיתים, נקשר לחלבון כזה חלבון ממברנה פריפריאלי שמפעיל אותו.
תעלות
תעלות הן נקבים גליליים בממברנה שדרכם עוברים חומרים, לרוב יונים, במורד מפל ריכוזים. חלק מהתעלות נפתחות ונסגרות באופן מבוקר, ואילו אחרות פתוחות באופן קבוע. לתעלות תפקיד חשוב בתהליכים רבים כמו הולכת האות העצבי, קביעת קצב לב, הפרשת חומרים, התכווצויות שרירים ועוד.
נשאים
נשאים (טרנספורטרים) הם חלבוני העברה אשר מזרזים העברה ספונטנית של חומרים בצורה של דיפוזיה מזורזת. העברה זו מסתמכת על שינוי הפיך במבנה החלבון וקישור ייחודי לחומר המועבר, אך היא לא דורשת אנרגיה. הנשא נקשר אל החומר אותו הוא מעביר מצידה האחד של הממברנה ומשחרר אותו מצידה השני. העברה של חומרים במורד מפל ריכוזם וללא השקעת אנרגיה על ידי תעלות או נשאים נקראת העברה סבילה.
ייתכן מצב בו שני חומרים עוברים, האחד במורד מפל הריכוזים והשני נגדו. במקרה כזה המעבר במורד מפל הריכוזים נותן אנרגיה לחומר השני לעבור נגד מפל הריכוזים. תנועה כזו יכולה להיות simport - חציית הממברנה של שני החומרים באותו הכיוון, או antiport - חציית הממברנה של שני החומרים בכיוונים מנוגדים. בשני המקרים לא נעשה שימוש ב-ATP.
משאבות
משאבות הן סוג של נשאים הדורשים השקעת אנרגיה (שמקורה בדרך כלל ב-ATP) לצורך פעילותם, והן מאפשרות מעבר של חומרים כנגד מפל ריכוזם. העברה של חומרים כנגד מפל הריכוזים ותוך השקעת אנרגיה על ידי משאבות נקראת הובלה פעילה.
קולטנים
ממברנת התא מכילה מבנים חלבוניים מיוחדים המאפשרים תקשורת בין תאים, זיהוי ותגובה לחומרים בסביבתו. בתהליכים אלו יש תפקיד חשוב לקולטנים (receptor proteins). האותות הנקלטים על ידי הקולטנים משפיעים על תהליכים מכריעים בחיי התא, כגון: המשך גדילת התא, חלוקתו, מועד החלוקה, כיוון התמיינותו ואף מות התא.
חלבוני היכרות
חלבוני היכרות (recognition proteins) הם גליקופרוטאינים, כלומר חלבונים שקשורים אליהם שיירים של אוליגו-סוכרים. הם משמשים לתא מעין דגלי סימון, המזהים את התא כ"אני" – כשייך לבעל חיים מסוג מסוים או לרקמה מסוימת. תאי דם לבנים, הנלחמים בזיהומים, מבחינים בצורה זו בין תאים עצמיים של הגוף, אותם הם אינם תוקפים, לבין תאים זרים, של חיידקים ופולשים אחרים – הנושאים על גבי הממברנה שלהם חלבוני "אני" שונים – אותם הם מתקיפים ומשמידים. בעובר המתפתח, תאים היוצרים רקמה מסוימת מזהים אלה את אלה ומתקבצים יחד.
חלבוני היצמדות
חלבוני היצמדות (adhesion proteins) הם מולקולות גליקופרוטאינים המסייעות לתאים השייכים לאותה רקמה ביצור רב-תאי להישאר מחוברים וצמודים זה לזה. בעת היווצרות הרקמות, חלבוני היצמדות קושרים תאים שכנים זה לזה. כמה מתאי החיבור האלה הופכים לצמתים בין-תאיים, היוצרים מעין מבנים מגשרים בין ציטופלזמות של תאים שכנים, ומאפשרים בכך קשר רצוף בין התאים. קשר המתבטא בהעברת חומרים מתא לתא.
אנזימים
האנזימים הממוקמים בממברנה מזרזים תגובות המתרחשות על פני שטח הקרום. קבוצה מוכרת של אנזימים בממברנה הם הפוספוליפאזים.
חלבוני מבנה
מהווים תמיכה מכנית של קרום התא. תפקידם להחזיק את מולקולות הקרום כך שלא יקרסו.
הורינגרוד
הורינגרוד, שנקראה בתחילה קריפה, שוכנת על נהר הורין, כ-6 ק"מ דרומית מערבית לטוצ'ין. העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-16, והייתה רכושן של משפחת רדזיוויל ושל משפחת צ'טברטינסקי.
במהלך פשיטת האימפריה השוודית בראשית המאה ה-18 חרב היישוב, בהמשך שוקם, ובשנת 1777 הוענקו לו מחדש זכויות עיר. במועד זה שונה שם היישוב ל"הורינגרוד".
יהודי הורינגרוד
בין מלחמות העולם השתייכו יהודי הורינגרוד לקהילת טוצ'ין הסמוכה, והתקיימו בה שני בתי כנסת. כמו כן, פעלו בעיירה סניפים של תנועות הנוער החלוץ ובית"ר. בשנים אלה נמנו בעיירה למעלה מ-300 יהודים.
בית הכנסת הגדול, שהיה ממוקם בבניין עתיק, עליו ספרו שנתרם לקהילה על ידי הפריץ. בסמוך לו היה בית מדרש קטן, ובו התפללו שמנה וסלתה של העיירה.
בתחילת יולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, וכעבור מספר ימים, רצחו שוטרים אוקראינים 25 גברים יהודים בה. בלילה של אותו יום נערך פוגרום ביתר יהודי העיירה, במהלכו נרצחו באכזריות כ-70 יהודים באמצעות נשק קר, ורכוש יהודי נשדד והוחרם. בהמשך, גורשו יהודי העיירה הנותרים לגטו טוצ'ין. מעטים מאלו שהשתתפו במרד בו, והצליחו להימלט ליערות, נותרו בחיים.
פעילות ציונית בעיירה
רוב הצעירים בקריפה למדו עברית בבתי הספר בטוצ'ין, וחלקם גם למד בבית הספר בעיר רובנו הסמוכה, שנחשב לבית ספר טוב יותר. התלמידים ישנו בתנאי פנימייה בבתים פרטיים והיו מגיעים לבתי ההורים רק אחת לכמה שבועות.
תושבי קריפה לקחו חלק בפעילות הארגונים היהודיים בטוצ'ין.
בקריפה עצמה הוקם קן של תנועת ביתר. המפקד היה יוסף ווינר, המזכיר קאיוע מלמד. בוגרי הקן יצאו לקיבוץ הכשרה.
בקיץ היו יוצאים הצעירים לשיט על נהר ההורין הסמוך. "שרים שירים ודנים בבעיות ציוניות" כך סיפר פנחס ארנס בזכרונותיו
הנצחה
בבית העלמין בחולון הוצבה בסוף שנות השבעים מצבת זיכרון לקדושי הקהילה. ועד לפני מספר שנים היו היום השואה מגיעים אליה יוצאי העיירה ובני משפחותיהם.
במאגרי המידע של יד ושם קיימים רשומות על 269 קורבנות נאצים יהודים שחיו או נולדו בעיירה.
עזריאל שוחט
עזריאל שוחט (18 במרץ 1906 – 28 במרץ 1993) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
נולד בעיירה מוטלה שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב, בחבל פּוֹלֶסיה (כיום בבלארוס). כשהיה בן שלוש התייתם מאמו.
מבצע רביב
מבצע רביב היה פשיטה משוריינת שערך צה"ל ב-9 בספטמבר 1969, במהלך מלחמת ההתשה. כוח שריון ישראלי שהוסווה ככוח מצרי הונחת מים סוף אל החוף המערבי של מפרץ סואץ, שם פשט על יעדים צבאיים לאורך 70 קילומטרים.
עזריאל שוחט
ביוגרפיה
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל, והחל ללמוד בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין. בשנת 1930 סיים את לימודיו בבית המדרש למורים, ומאז לימד במשך ארבע שנים במושב מרחביה שבעמק יזרעאל. בסיום עבודתו כמורה במרחביה, שב שוחט לירושלים והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בעיר. במהלך לימודיו, בשנת 1936, פרסם את מאמרו הראשון: "היהודים בירושלים במאה הי"ח". בשנת 1939 העניקה לו האוניברסיטה תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל ובסוציולוגיה של היהודים, והוא החל ללמד בבית הספר התיכון "שילוח" בעיר תל אביב. בשנת 1946 חזר לירושלים והחל ללמד בבית המדרש למורים, שבו למד בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העצמאות נרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית, והשלים אותם בשנת 1956. היה מתלמידיהם של בן-ציון דינור ויצחק בער. את עבודת הדוקטורט שלו עיבד מאוחר יותר לספר בשם "עם חילופי תקופות: ראשית ההשכלה ביהדות גרמניה", שיצא בשנת 1960 (ה'תשכ"א) בהוצאת מוסד ביאליק. במחקר זה ניסה לעמוד על התהליכים החברתיים, המדיניים והכלכליים שהובילו לתנועת ההשכלה. למעשה, שוחט הקדים את השינויים המחשבתיים והשינויים באורחות החיים של יהודי גרמניה למחצית הראשונה של המאה השמונה-עשרה, וטען כי לא החלו במחצית השנייה של המאה, כפי שמניחים רוב החוקרים. ברוך מבורך טען כי שוחט קרא את המקורות בצורה סלקטיבית ובחר רק מקורות שהתאימו לרעיון שניסה להציג, וכי התמונה המתקבלת לאחר עיון במקורות הכוללים היא אחרת לחלוטין. יעקב כ"ץ קיבל מספר מטענותיו של שוחט, אך טען כי התהליכים שעליהם הצביע אינם נובעים בהכרח מתחילתו של הלך רוח חדש, ואפשר לפרש אותם כווריאציות של התבנית המסורתית.
מבצע רביב
לכוחות השריון הישראלי סייעו יחידות של חיל הים וחיל האוויר. הייתה זו הפעולה היבשתית הנרחבת היחידה במהלך מלחמת ההתשה.
עזריאל שוחט
ביוגרפיה
בשנת 1963 הוקם בעיר חיפה "המכון האוניברסיטאי של חיפה" (לימים היה לאוניברסיטת חיפה), שהעניק בתחילת דרכו תואר בוגר אוניברסיטה של האוניברסיטה העברית במדעי הרוח ובמדעי החברה, ושוחט הוזמן ללמד בחוג להיסטוריה של עם ישראל. בשנת 1965 העתיק את מקום מגוריו לחיפה, וקודם לדרגת מרצה במכון. במשך תקופה היה ראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה.
בשנות השבעים התמקדו מחקריו ביהודי רוסיה הצארית והאימפריה הרוסית. שוחט הקדיש מחקר למוסד הניהולי-פקידותי "הרבנות מטעם", מחקר שיצא כספר. בשנים אלו גם חיבר מחקר על תולדות קהילת פינסק שבקרבתה גדל, כחלק מספר הזיכרון לקהילה. החיבור מתחיל בגל הפוגרומים של 1881, וסופו בתקופת כיבוש הסובייטי של פינסק. בשנת 2008 תרגמו משה רוסמן ומארק ג'יי מירסקי את המחקר לאנגלית. מחקרו בשנת 1975 פרש לגמלאות, אך המשיך לפרסם ולחקור עד שחלה מספר שנים לפני פטירתו.
מבצע רביב
רקע
במבצעי בוקסר החל צה"ל להשתמש ביכולת התקיפה העמוקה של חיל האוויר הישראלי, ובפעולות באי גרין ובראס עדבייה - ביכולות הפשיטה של שייטת 13. עם זאת, חופש הפעולה של חיל האוויר צומצם עקב השיפור המתמשך ביכולות מערך הנ"מ המצרי, דבר אשר מנע מצה"ל להביא לידי ביטוי את יתרונו האיכותי ואת יכולת התנועה המשופרת של יחידותיו הקרקעיות הגדולות. על רקע זה הוחל במפקדות גייסות השריון ובחיל הים לחפש פתרון המבוסס על הנחתת כוח משוריין.
עזריאל שוחט
ביוגרפיה
הוא עסק בהיסטוריה היהודית מתקופת המקרא ועד השואה, וחיבר ספרי לימוד. היה מעורכי הכרך הרביעי של האנציקלופדיה החינוכית וכתב עבורה מספר ערכים.