cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חזרה בתשובה
בחברה החרדית
על אף הרטוריקה היהודית הדתית המחשיבה את החוזרים בתשובה, היחס של החברה החרדית האשכנזית (בניגוד לחברה החרדית ספרדית ולחברה הדתית-לאומית) הוא אמביוולנטי. מחד החברה החרדית מתגאה בחוזרים בתשובה, מאידך לא תמיד תקבל אותם כשווים. הסיבה לכך, בדרך כלל, היא כי החוזר בתשובה מגיע מרקע שונה, מושגים ומנטליות אחרים, ותהליך הכרת מושגי החברה החרדית שהיא סגורה ובעלת קודים משלה עלול לארוך שנים רבות. לעיתים החוזרים בתשובה מגיעים ממשפחות קשות יום, ללא אפשרות להתפתח כלכלית או מקצועית, ואולי אף בעלי רקע פלילי ומתנחמים בחזרה בתשובה כעולם המספק להם חיי שלווה, אופציות קידום והתנתקות מהעולם הקודם בו חיו.
בתחום השידוכים, למשל, ניתן לראות את הבעיות שבעלי תשובה סובלים מהם. משפחות חרדיות אותנטיות ימנעו ככל האפשר מלהשתדך עם ילדי חוזרים בתשובה, וקל וחומר עם בעלי תשובה ממש. הסיבות כוללות היעדר ייחוס והיותם בני נידה, הפגיעה בסטטוס שייגרום שידוך כזה למשפחה, רקע שונה ומנטליות אחרת, קרובי המשפחה החילוניים של החוזר בתשובה, לעיתים מתוך חשש לגירושים בעתיד, לאור ההיסטוריה החילונית של החוזר בתשובה. נוסף לכך, לא ידוע תמיד על שורשיו של החוזר בתשובה (דבר הנוגע לנישואים אסורים, יהדות וכדומה). בנוגע לבעלי תשובה יש חשש שבעל התשובה גם יחזור בו וישוב לאורח חייו החילוני, דבר שאינו מקובל או קביל באוכלוסיות אלו ועלול לפגוע בעתיד הילדים. ככלל, מעטים הם בעלי התשובה המשתדכים עם חרדים ותופעה זו נובעת בדרך כלל מרצון הדדי של שני הצדדים.
למרות זאת, ככלל, החוזרים בתשובה לא מקימים קהילות נפרדות אלא מנסים להיטמע בחברה החרדית. יש לכך חריגים מסוימים, של הקמת קהילות נפרדות לבעלי תשובה, כדוגמת קהילת "שדה צופים" בביתר או קהילת "אביר יעקב" בתל אביב.
שנות ה-70 וה-80
תופעת החזרה בתשובה צברה תאוצה בישראל ובארצות הברית החל מסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. התפתחות "תנועת התשובה" החלה בקרב שלוש קבוצות אוכלוסייה שונות: "בעלי תשובה" מארצות הברית, ישראלים ממוצא אירופי בני המעמד הבינוני וישראלים יוצאי שכונות מצוקה:
מתחילת שנות ה-70 החלה פעילות ממוסדת של ארגוני החזרה בתשובה. ארגונים חרדיים אלה ליוו את גל החזרה בתשובה בעקבות מלחמת ששת הימים ויום הכיפורים, ושמו להם למטרה להחזיר בתשובה תוך שימוש באמצעים מודרניים. כך קמו ארגונים כמו: "אל המקורות", "נעשה ונשמע", "תורה ואמונה", ו"ערכים". המשותף לכולם היה ניסיון להחזיר בתשובה באמצעות טיעונים להוכחת היהדות. גל חזרה בתשובה נוסף התרחש בשנות ה-80, ודעך לקראת סופו של עשור זה.
ייחודית לתנועת החזרה בתשובה בישראל בשנים אלו הייתה התמיכה הרחבה שהעניקו מוסדות המדינה למאמצי ההחזרה בתשובה, אם במתן גישה נוחה למחזירים בתשובה, ואם באמצעות תמיכה כספית. מסוף שנות השבעים ואל תוך שנות השמונים היה מקובל לשלוח חיילים לימי עיון וכנסים שמטרתם החזרה בתשובה. משרד הביטחון אף עודד שליחתם של מאות יתומי צה"ל בגיל מצוות לשהות בכפר חב"ד.
מאמצע שנות ה-90 ועד ימינו
החל מאמצע שנות ה-90 חלה עליה במספר החוזרים בתשובה. על–פי סקר שערך מכון "דחף" עבור העיתון "ידיעות אחרונות" בשנת 1997, שהתבסס על מדגם של 2,550 איש מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת, נמצא כי בשנים שקדמו לסקר, הצהירו 17 אחוז מהנשאלים כי התקרבו אל הדת והפכו מחילונים או מסורתיים לדתיים או חרדים. במספרים מוחלטים מדובר על כ-210 אלף איש שהצהירו כי התקרבו לדת. מתוכם, הרוב הגדול (80 אחוז) היה בעל השקפות מסורתיות עוד לפני תחילת ההתקרבות, והשתייך בעיקר לדור השני והשלישי של יוצאי ארצות האסלאם.
אחד ההסברים המקובלים לעליה במספר החוזרים בתשובה מקשר אותו לעליה כלל–עולמית במספר המבקשים פתרונות דתיים ומעין-דתיים במסגרות פורמליות יותר (כמו התנועות הפונדמנטליסטיות והאוונגליסטיות) או במסגרות פורמליות פחות (לימוד אופציונלי, מסעות רוחניים, ועוד). אופיינית לשינוי היא עלייתם של פתרונות חזרה בתשובה נוסח אלו של ש"ס, המציעה חזרה לעבר ("להשיב עטרה ליושנה") כהיפוך של הפתרונות הסוציאליסטיים או הציוניים שמבטם כוון לעתיד. הטיעונים של מחזירי התשובה מוצגים כטיעונים לוגיים שחלק נכבד מהאוכלוסייה היהודית-דתית תומכת בהם.
תנועת התשובה מאורגנת כיום על ידי רבנים מקומיים וארציים, ועל–ידי מגוון רחב של מוסדות וארגונים. בין הגופים המשפיעים המעורבים בתנועת התשובה מצויים חב"ד על ידי שלוחי חב"ד, תנועת ש"ס, חסידות ברסלב, המגזר הליטאי (עם ארגוני "ערכים" ו"לב לאחים"), וכן "הידברות" ו"צהר".
מגזר פעיל נוסף הוא הציונות הדתית. באמצע שנות השבעים לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקם מכון מאיר בראשות הרב דב ביגון, שחרת על דגלו להחזיר יהודים למקורות ברוח הרב קוק ולקראת סוף שנות התשעים קמה תנועת מעייני הישועה, בראשותו של אביחי בוארון, שבעקבות תנועת חב"ד עוסקת בהנחת תפילין לעוברים ושבים, חלוקת נרות שבת וחלוקת חומר הסברה מגוון בעקבותיה הוקמו תנועות נוספות כגון: נהורא של ישיבת רמת גן, ראש יהודי והאגף הישראלי של קוממיות.
ארגון "איילת השחר" מפעיל תוכנית "חברותא" ליצירת חברותות טלפוניות של מתנדבים חרדים עם חילונים המעוניינים להרחיב את הידע שלהם בנושאי יהדות. לפי סקר הלמ"ס לשנת 2009, 5.4% מהציבור היהודי הבוגר בישראל מגדירים את עצמם בעלי תשובה.
בישראל
ישנן מספר התייחסויות בולטות בתרבות החילונית לתופעת החזרה בתשובה. ברובן בולטת תחושת האובדן של משפחותיהם וחבריהם החילוניים של החוזרים בתשובה, וספקנות כלפי ההחלטה לעבור אל החברה החרדית המסוגרת.
פרשת "היוצק"
פרשת "היוצק", שהתרחשה בסוף פברואר 1948, הייתה תקרית בולטת של שיתוף פעולה בריטי-ערבי נגד לוחמי "ההגנה" במלחמת העצמאות, ובה 10 לוחמי הגנה, שהבריטים פרקו מנשקם, נרצחו על ידי ערבים.
רקע היסטורי
משני צדי הכביש הישן תל אביב-ירושלים, בין אבו כביר למקוה ישראל, במקום בו נמצא כיום מחלף חולון, עמדו שני בתי חרושת בבעלות יהודית. הצפוני היה בית החרושת "היוצק" ליציקות מתכת, והדרומי בית החרושת לספירט.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הכירה ההגנה בחשיבות מקומות אלה, ששלטו על כביש יפו-ירושלים, וחשוב מכך, על דרך הביטחון מתל אביב (שכונת התקווה) למקוה ישראל ומשם לחולון בואכה ראשון לציון, בה עברה כל התחבורה היהודית מתל אביב למושבות הדרום ולירושלים, לאחר שהכביש הראשי נחסם על ידי הערבים באבו כביר וביאזור. ההגנה שלחה כוח לשמור על שני בתי החרושת.
שני בתי החרושת היו לצנינים בעיניו של חסן סלאמה (המכונה גם "אבו עלי"), מפקד הכנופיות הערביות באזור, שהורה על ירי בלתי פוסק עליהם. "היוצק" הוטרד מאש מאבו כביר, ובית החרושת לספירט מתל א-ריש (כיום תל גיבורים בחולון). ב-29 בדצמבר 1947 הודיעו בעלי בתי החרושת כי הם עוזבים את המקום בשל תנאי הביטחון. במקום נשארו מגיני ההגנה.
ב-24 בינואר 1948 פוצץ כוח של הפלמ"ח את הכביש ליד "היוצק" וחסם את התחבורה הערבית ליפו, כתגובה לנפילת שבעת הנוטרים ביאזור. בתגובה, הקיפו הבריטים את בתי החרושת וחיפשו נשק באמצעות שימוש במכשירים מגנטיים. כאשר מצאו נשק הם ביצעו פיצוצים באגף המערבי של בית החרושת לספירט.
לפני שעזבו הבריטים, אמר מפקדם ללוחמי ההגנה: "הבטחנו לפוצץ וקיימנו. עוד נתראה 'בויס', יפה לראות שישה יהודים מוטלים הרוגים על הארץ".
נסיגה וכיבוש מחדש
הערבים, שהבחינו בהרס ב"היוצק", תקפו בלילה את המקום ופצעו שלושה מהמגינים. בשעה 02:50 הם הצליחו לחדור לבניין, והמגינים נסוגו. גם בית החרושת לספירט הותקף והערבים הגיעו כמעט עד שערי הבניין. ברגע האחרון הגיעה תגבורת וההתקפה נהדפה. מפקדת ההגנה הורתה מיד על התקפת נגד על "היוצק", ועם עלות השחר נכבש המקום בחזרה.
29 בפברואר 1948
עם הכיבוש מחדש נשלחו למקום גם פועלים ומשאית עם חומרי ביצורים כדי לתקן את הנזקים ולבצר את המקום נגד התקפות נוספות.
באותו יום מימש לח"י את איומו לנקום בבריטים על הפיגוע ברחוב בן-יהודה. הפיגוע בוצע על ידי חיילים שערקו מהצבא הבריטי, לבשו מדים בריטיים, עשו שימוש בכלי רכב ונשק של הצבא הבריטי, רצחו 58 בני אדם, פצעו 38 והרסו שלושה בניינים. בשעות הבוקר עלתה רכבת שהובילה חיילים בריטים ממצרים על מוקש רב עצמה שהוטמן על ידי לח"י. הפיצוץ היה ליד מכון איילון, בפאתי רחובות, ובו נהרגו 28 חיילים ונפצעו עשרות. החיילים הבריטים זעמו וחיפשו נקמה. מגיני "היוצק" שילמו את המחיר.
בשעה 16:10 חדרו הבריטים ל"היוצק" מלווים באזרחים ערבים ואנשי חיל-הספר הערבי. המגינים והפועלים נצטוו לעמוד עם פניהם אל הקיר כשידיהם מורמות, בזמן שהבריטים חיפשו נשק. הקשר הטלפוני נותק ולא היה ניתן להזעיק עזרה. על הפעולה פיקד קצין בריטי שצווח כל הזמן: "רציתם מלחמה, בבקשה - דמכם יישפך". הבריטים מצאו את הנשק שהיה במקום.
כאשר ירדה החשיכה הסתלקו הבריטים והשאירו את המגינים והפועלים ללא נשק, חשופים להתקפות הערבים. הם ניסו לעלות על המשאית שהייתה במקום אך היא חובלה מבעוד מועד. שמונת המגינים ו-15 הפועלים שהיו במקום החלו לרוץ לעבר מקוה ישראל, אולם הערבים השיגו אותם, הרגו במקום תשעה ושבו אחד.
בשעה 21:15 הובאו למקוה ישראל שמונה גופות עם סימני התעללות קשים; גופה נוספת נמצאה למחרת. כעבור שלושה ימים הובאה מיפו גופתו של הקרבן העשירי מ"היוצק". הוא נתפס על ידי הערבים והובא לחקירה לפני חסן סלאמה שם עונה למוות. גם בגופתו נמצאו סימני התעללות קשים. אחד מהפצועים, רחמים עוז, נפצע קשה אך ניצל מאחר שהעמיד פני מת, לוחם אחר, סעדיה כהן, הצליח לברוח למפקדת ההגנה והזעיק עזרה. התגבורת הגיעה ל"היוצק" והלוחמים פינו את ההרוגים. רחמים עוז נלקח במצב אנוש לבית החולים והוא ניצל.
תגובת הערבים
לאחר נפילת "היוצק" לא היה ניתן להמשיך ולהחזיק בבית החרושת לספירט. הבריטים הבטיחו להגנה כי העמדות ב"היוצק" ובבית החרושת לספירט יוחזרו לידי היהודים, אך ברגע האחרון הגיעה פקודה מדרגים גבוהים שלא לעשות כן. למחרת נכנסו הערבים בחסות משוריינים בריטים לשני בתי החרושת, פוצצו אותם והניפו עליהם דגלים.
חסן סלאמה התקבל ביפו בתשואות על ידי המון ערבי. למחרת פורסם בעיתון ערבי ראיון עמו:
בחסות משוריינים בריטים בנו הערבים על חורבות בתי החרושת עמדות, ומהן היו פותחים מדי פעם באש על התחבורה היהודית בדרך הביטחון. המצב היה חמור אך הבריטים הגיעו לבסוף להסכם עם ההגנה. הערבים גורשו ובמקום חנה כוח בריטי ששמר על השקט עד הפינוי.
תגובת ההגנה
ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, סיפר לימים כי הטבח ב"היוצק" דיכא את חברי ההגנה בתל אביב, וכי המטה הכללי והפיקוד העליון מתחו ביקורת על הפיקוד התל אביבי שאיבד את צומת חולון משום שלא הציב מספיק כוחות במקום, וכי היה הגיוני יותר לפנות את שני המבנים מאשר להחזיק בהם בכוחות דלים כל כך. בקורסים למפקדים צוינה פרשת "היוצק" ככישלון שיש להפיק ממנו לקח.
הנצחה
במחלף חולון הוקמה ב-2010, אנדרטה ובה פרטים על פרשת "היוצק" ושמות החללים.
ג'ון לינץ' (שחקן)
ג'ון לינץ' (באנגלית: John Lynch; נולד ב-26 בדצמבר 1961) הוא שחקן וסופר אירי. הוא זכה בפרס האקדמיה האוסטרלית לקולנוע וטלוויזיה (AACTA) לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט "אנג'ל בייבי" משנת 1995. תפקידים נוספים שלו בקולנוע היו בסרטים "קאל" (1984), "סוד הגן הנעלם" (1993), "בשם האב" (1993), ו"דלתות מסתובבות" (1998). לינץ' כתב שני רומנים "Torn Water" ו-"Falling Out of Heaven".
ביוגרפיה
לינץ' נולד בקורינגשגו (Corrinshego) במחוז ארמה שבצפון אירלנד. הוא למד בבית הספר סיינט קולמן קולג' בניורי. לינץ' החל לשחק במחזות בשפה האירית כשהיה בבית הספר בשנים הראשונות של הסכסוך בצפון אילנד. הוא הבכור למשפחה בת חמישה ילדים. אביו הוא אירי, ואמו איטלקייה מטריבנטו (קמפובאסו). אחותו הצעירה סוזן היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה.
לינץ' הופיע במספר רב של סרטי קולנוע שעוסקים ב"צרות" של צפון אירלנד כגון "קאל" (1984) יחד עם הלן מירן, "בשם האב" (1993) עם דניאל דיי-לואיס, "איש תחנת הרכבת" (1992) לצדם של ג'ולי כריסטי ודונלד סאת'רלנד, "Nothing Personal" ו"בזכות האם" (1996). עוד עם מירן שיחק ב-2002 בסרט "אוולין".
ב-1991 כיכב לינץ' בתפקיד משנה בסרט "אדוארד השני" של דרק ג'רמן. ב-1993 שיחק בתפקיד לורד קרייבן בסרטה של אגניישקה הולנד "סוד הגן הנעלם". ב-1994 הופיע בסרט "סוד האי הנעזב", וב-1998 גילם את ג'רי בסרט "דלתות מסתובבות".
לינץ' גילם את דמות של הכדורגלן ג'ורג' בסט בסרט "בסט" משנת 2000, לו כתב את התסריט יחד עם אשתו, מרי מקגוויקן, שגם ביימה את הסרט. בהופעתו בסרט האוסטרלי "אנג'ל בייבי" זכה לינץ' בפרס השחקן הטוב ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי, ובפרס מבקרי הקולנוע האוסטרלי. ב-1996 היה מועמד לפרס סטלייט על תפקידו בסרט "מול פלנדרס". ב-1998 עבד עם הבמאית הבלגית מריון הנסל בעיבוד שלה לרומן "The Quarry" (הידוע גם בשם "La Faille"), שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של מונטריאול.
הוא היה מועמד לפרס באפט"א על הופעתו בסרט "קאל", כמו גם לפרס הקולנוע והטלוויזיה האירי (IFTA) על תפקידו בסרט "The Baby War". לינץ' כיכב בתפקיד סטיבן בסרט "Five Day Shelter" שזכה בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, והתמודד בתחרות בפסטיבל הסרטים של רומא. ב-211 שיחק לינץ' בתפקיד הראשי בסרט "Ghosted". ב-2012 הופיע בעיבוד הקולנועי לספר "Private Peaceful" מאת מייקל מורפורגו.
לינץ' כתב ופרסם שני ספרים. הרומן הראשון שלו "Torn Water" יצא לאור בנובמבר 2005 בהוצאת HarperCollins. ספרו השני "Falling Out of Heaven" יצא לאור ב-13 במאי 2010 באותה הוצאה.
חטיבה 330
חטיבה 330, המכונה גם "עוצבת אורנים", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה פורקה ב-1990.
היסטוריה
החטיבה הוקמה בשנת 1982 כחטיבת המילואים של אוגדה 252, במקום חטיבה 576 שהועברה לאוגדה 720. במהלך מלחמת לבנון הראשונה הייתה החטיבה עדיין בשלבי הקמה, אולם באוקטובר 1982 היא נשלחה לפעילות בלבנון.
בשנת 1985 פורקה חטיבה 14 במסגרת צמצום מערך השריון. בשנת 1990 הוקמה חטיבה 14 מחדש כחטיבת מילואים של טנקי פטון על ידי שינוי השם של חטיבה 330.
העדה החרדית
העדה החרדית היא קבוצה מורכבת ממספר קהילות חרדיות המתייחדות בהתנגדותן לציונות ולשיתוף פעולה עם מדינת ישראל ומוסדותיה. מבחינה רעיונית, אנשי העדה החרדית מחשיבים עצמם כממשיכי דרכם של בני היישוב הישן בקיום אורח חיים מתבדל וסגור.
יש קושי להעריך את גודלה של העדה החרדית עקב העדר רישום פורמלי כלשהו, טשטוש הגבולות בינה לבית קבוצות אחרות בחברה החרדית בישראל, והצטרפותם ועזיבתם של יחידים ומשפחות מתוכה. לפי הערכות, "העדה החרדית" בישראל מונה בין 15 אלף נפש ל-40 אלף נפש. רוב אנשי העדה החרדית מתגוררים בשכונת מאה שערים שבירושלים וברמת בית שמש ב', אך רבים מתגוררים במקומות אחרים.
העדה החרדית מפורסמת גם בשל גוף הכשרות שלה, "בד"ץ העדה החרדית", שהוא מערכת הכשרות הפרטית הבולטת ביותר בישראל.
העדה החרדית בולטת בהפגנות שהיא עורכת, בפרט נגד חילולי שבת בירושלים ונגד חילול קברים.
תולדות העדה
בראשית ימיה הונהגה במנדט הבריטי חוקת הקהילות, שקבעה כי לכל עדה בארץ זכות לניהול עצמי. את היהודים ייצגה "כנסת ישראל". כאשר הרבנות הראשית לארץ ישראל, בראשות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הוכרה כסמכות הדתית עבור היהודים. בגוף זה היה רוב גדול לציונים והציבור החרדי נחלק כיצד יש להתייחס לכנסת ישראל. הרב יוסף חיים זוננפלד הוביל קו שתבע בידול מוחלט. בעקבות ניצחון הציונים בבחירות לוועד הלאומי פרשו ממנו אנשי אגודת ישראל שקיבלו הכרה כקבוצה נפרדת. בשנת 1936 התאחדו בתי הדין של הפרושים ושל החסידים והוקם ארגון העדה החרדית, שתפס את מקומו של ועד העיר האשכנזי כארגון המיצג את החרדים הלא־ציונים בירושלים. הארגון נרשם כאגודה עות'מאנית ונקרא- "העדה החרדית פרושים וחסידים ועד העיר לקהילת האשכנזים", ובשנת 2008 נרשם כעמותה ברשם העמותות במשרד המשפטים.
בשנת 1924 התמנה הרב משה בלוי לעמוד בראש ועד העיר האשכנזי. במקביל שימש גם כראש אגודת ישראל בארץ ישראל. בעשר השנים שעמד בראש הוועד, נחשב הוועד לסניף הירושלמי של אגודת ישראל העולמית. במהלך שנות העשרים התגברה העלייה לארץ ישראל של אנשי אגודת ישראל מפולין וממזרח אירופה. העולים נקטו בגישה מתונה יותר מזו של בני היישוב הישן וההבדלים בין שתי הקבוצות שבתוך אגודת ישראל התעצמו. בעוד בני היישוב הישן ביקשו לשמר את אורח החיים הישן והתנגדו בין השאר להקמת בתי ספר לבנות, הרי שהעולים מפולין ביקשו להקים בתי ספר בית יעקב. הקרע הגדול בין הזרמים היה בשאלת יחסה של העדה החרדית עצמה אל המוסדות הציוניים, שהתגלע בחריפות לאחר מותו של הרב יוסף חיים זוננפלד. עוד בחיי הרב זוננפלד עלתה שאלת השתתפות לבחירות לעירייה בשנת תרפ"ו. בהמשך עלתה שוב השאלה בשנת תרצ"ה, בזמן הנהגתו של הרב יוסף צבי דושינסקי. בשני המקרים תמכו ראשי העדה החרדית בהצבעה, ואילו הקנאים ורבני הונגריה התנגדו. גם אגודת ישראל עצמה הייתה שסועה, וחילוקי דעות קשים שררו בין אגודת ישראל הירושלמית בראשות הרב בלוי, ובין אגודת ישראל העולמית בראשות ד"ר יצחק ברויאר מגרמניה והרב יצחק מאיר לוין.
בחודש טבת תש"ד (1944) התקיימה אספה של העדה החרדית בפתח תקווה, ובכינוס היה רוב גדול לאנשי אגודת ישראל מחוץ לארץ ותומכיהם. לכינוס הוזמן הרב פנחס עפשטיין מרבני העדה החרדית, והיחס אליו היה שולי ומזלזל. הרב עפשטיין ראה ביחס אליו פגיעה בכבודו ויצא מהכינוס באופן הפגנתי. האירוע גרם למתח אדיר בין אגודת ישראל ובין קהילת נטורי קרתא. בבחירות להנהגת 'העדה החרדית' שנערכו בשנת 1945 קיבלה סיעת 'נטורי קרתא' את רוב הקולות והשתלטה על הנהגת 'העדה החרדית' . אנשי אגודת ישראל על כל פלגיהם פרשו סופית מהעדה החרדית.
בעדה החרדית נותרו הזרמים הירושלמיים שהבולט בהם הוא חסידות תולדות אהרן וכן חסידות סאטמר, חלוקת התפקידים בעדה היא לפי גודלן וחשיבותן של הקהילות.
במאה העשרים ואחת
בשנת 2013 התגלעה מחלוקת בתוך העדה החרדית ביחס לגילוי מערות קבורה במתחם בנייה בבעלות משפחת גולובנציץ בבית שמש. הגאב"ד הרב יצחק טוביה וייס ורוב חברי הבד"צ צידדו בעמדת ארגון אתרא קדישא שאלו הם קברי יהודים ואסרו את הבנייה אף על פי שמאות דירות כבר נמכרו לחרדים. לעומתם, פסק הראב"ד הרב משה שטרנבוך כי אלו מערות של גויים. המחלוקת הובילה לדרישה מקרב הקיצוניים לעריכת בחירות להנהלת העדה, בנימוק שלקהילות "קהל פרושים" ו"ברסלב" אין ייצוג בגוף זה. על אף טענות אלו, בשנת תשע"ה חתמו רבני "קהל פרושים" על מכתב שאינם מעוניינים בחברי הנהלה. לאחר דין ודברים הוחלט על הוספת חברי הנהלה חדשים מקהילת "ברסלב" ומ"קהל פרושים".
השקפת העדה
בהחלטה לאחר מאורעות תרפ"ט מחה בית הדין של העדה על כוונת ראשי היישוב להצהיר על בעלות הערבים על מתחם הכותל המערבי. בהחלטה נאמר שהכותל המערבי שייך לכל עם ישראל, "בכל מקום שהם", ואיש אינו מוסמך לשום ויתור בשמם. לדברי הבד"צ, "מוטב שיחתמו על ביטול הצהרת בלפור ולא ח"ו שלהם [הערבים] הבעלות על הכותל".
גאב"ד בית הדין של העדה החרדית הרב יוסף צבי דושינסקי הופיע בפני ועדת פיל ואמר ש"על יסוד ההכרה במציאות שפזורי עם התורה מרגישים את עצמם עוד היום כבנים של ארץ הקדושה ניתנה הצהרת בלפור". ו"אין לבדוק כל אחד אם הוא חרדי או לא". יש להסיר את כל ההגבלות הממשלתיות בעליה וברכישת קרקעות. אמר הרב דושינסקי באוזני ראש הוועדה.
ההשקפה של העדה החרדית מורכבת מתערובת של שתי גישות, הונגרית ובריסקאית. הגישה המזוהה עם הזרם הבריסקאי וכן עם הרב אלחנן וסרמן מתנגדת לציונות ולמדינה עקב זהותן החילונית, ומה שמתואר כהתנכרותן למסורת היהודית ופעולתן נגדה. הקונפליקט המעשי בין ציונים לחרדים בירושלים החל עוד לפני קום המדינה, סביב חילולי שבת, הקמת הרבנות הראשית לישראל ועוד. העדה החרדית דגלה בהתבדלות מכל השפעה ציונית. הגישה השנייה היא ההשקפה המזוהה עם רוב בני הונגריה, השוללת את קיום המדינה מעיקרו, כיוון ש"חדש אסור מן התורה", ואין לשנות מאומה ממנהג האבות, שלא נאבקו על עצמאות יהודית. גישה מרחיקת לכת עוד יותר בהשקפה ההונגרית, שמייצגה הבולט הוא האדמו"ר מסאטמר, הרב יואל טייטלבוים, טוענת שהקמת מדינה לפני בוא המשיח מהווה מרידה בקב"ה ודחיקה אסורה של הקץ. הרבי מסאטמר ראה את השואה כעונש משמים על הרצון להקים מדינה. ההבדל בין השיטות מתבטא במחלוקת על הצבעה בבחירות מקומיות. לדעת הרבי מסאטמר הדבר מותר, משום שעירייה אינה שלטון מדיני שאסור לפני הגאולה. לעומת זאת דעת רבני העדה החרדית היא שהדבר אסור, בשל השקפתם כי יש להתבדל מכל גוף ציוני.
בהמשך נוצר מאפיין נוסף של העדה החרדית, והוא שלילת כל סמכות אחרת בירושלים מלבד בית הדין של העדה החרדית, שחובה לציית לו. השקפה זו גרסה כי אין רשות לאף גוף אחר להקים בית דין או מערכת כשרות בירושלים.
העדה החרדית מתנגדת לגילויי אהדה לפלסטינים, הפגנות תמיכה בהם והתרועעות עם מנהיגיהם, פעולות שמבצעים חלק מאנשי נטורי קרתא.
אנשי העדה עמדו בראש מאבקים נגד בריכות מעורבות בירושלים, נגד בתי קולנוע הפתוחים בשבת (למשל קולנוע אדיסון) ונגד חפירות ארכאולוגיות בקברים.
אנשי העדה מדברים ביניהם יידיש, והם שואפים לא לדבר בעברית מודרנית, הנחשבת בעיניהם כשפתם של הציונים הכופרים. בני עדות המזרח שבהם מדברים ביניהם עברית.
היחס למוסדות המדינה
אנשי העדה החרדית מקפידים לא לקחת תקציבים ממשלתיים למוסדות חינוך אלה והם מחרימים מוסדות המקבלים תקציבים כאלה בגלוי. לפי השקפת העדה החרדית זהו האיסור החמור ביותר ביחס למדינה, בשל החשש מהתערבות שלטונית בסדרי החינוך (עקב זאת, עיקר ההתנגדות היא על מוסדות חינוך יסודיים, ולא על ישיבות גדולות וכוללי אברכים). בחסידות סאטמר, לעומת זאת, האיסור על השתתפות בבחירות נחשב לחמור יותר, ואיסור נטילת התקציבים הוא בעיקר עניין קבלי-חסידי של "כוח הפועל בנפעל", כלומר שעל ידי נטילת כסף מאדם, מושפעים ממנו בצורה רוחנית.
ישיבות העדה החרדית אומנם אינן נתמכות בידי המדינה, אך מבקר המדינה מצא שרבים מתלמידיהן רשומים בישיבות אחרות, המקבלות תמיכה.
חלק מבני העדה החרדית מסרבים לקבל את קצבאות הביטוח הלאומי בשל התנגדותם למדינה, אך באופן רשמי אין איסור על כך, בנימוק שזהו החזר על דמי הביטוח שמשלמים הבוגרים, או מנגנון ביטוחי במהותו.
קבוצות בתוך העדה החרדית
העדה החרדית מורכבת מקבוצות וקהילות קטנות יותר: קהילת סאטמר בישראל, חסידות תולדות אהרן, חסידות תולדות אברהם יצחק, חסידות דושינסקיא, קהל פרושים, חסידות משכנות הרועים, קהל חסידי ירושלים, קהילת חסידי ברסלב, קהילת תפארת ירושלים, קהילת אנשי ירושלים. מלבדן, רבים מהחרדים הירושלמים רואים את עצמם כפופים לעדה החרדית. במספר קהילות אחרות חלק קטן מחברי הקהילה הם בעלי אוריינטציה לעדה החרדית, כמו חסידות רחמסטריווקא, חסידות פינסק קרלין וחסידות סלאנים. חסידות בוהוש מזדהה אף היא עם עמדות העדה החרדית.
בעבר נמנו על שורות בני העדה החרדית גם בני הקבוצה המכונה כיום "קהל עדת ירושלים" או "ישיבת המתמידים", בראשות הרב נתן יהודה לייב מינצברג, אך אלו פרשו מהעדה. חלק מחברי הקהילה נותרו בעדה החרדית והקימו לשם כך מסגרות אחרות, כמו "תפארת ירושלים" ו"אנשי ירושלים". גם חסידות קרלין הייתה שייכת בעבר לעדה החרדית, עד שהאדמו"ר החליט לקחת תקציבים מהמדינה. חלק מהחסידים הקים את "קהל חסידי ירושלים" ונותרו בעדה החרדית. גם חסידות בעלזא הייתה חלק מהעדה החרדית, עד שלאחר מאבקים החליט האדמו"ר רבי יששכר דב רוקח לפרוש ממנה בתחילת שנות השמונים. קהילות בריסק קרובות לעדה החרדית ורבניהן משתתפים לעיתים בכינוסים של 'העדה' או חותמים על מודעות מטעמה, אך אנשי בריסק אינם משתייכים באופן רשמי לעדה.
כאמור, חלק מאנשי העדה נמנים עם חסידות סאטמר, שכמו העדה, המאפיין אותה הוא ההתנגדות המוחלטת למפעל הציוני, וראייתו כשורש כל רע בחיי העם היהודי בדורות האחרונים. בשל זהות ההשקפות יש כאלו המחליפים בין המושגים "סאטמר" ו"העדה החרדית", אך דבר זה אינו מדויק. לא כל בני העדה החרדית מחשיבים עצמם לחסידי סאטמר, גם אם הם מושפעים מהשקפת מייסדה, הרב יואל טייטלבוים, על הציונות, ויש מהם שהם מתנגדים מובהקים, כלומר הולכים בשיטתו של הגאון מווילנה ששלל את תנועת החסידות. כמו כן, לשיטת סאטמר מותר להשתתף בבחירות מקומיות כיוון שהן נחשבות כ"ועד בית" ולא מהוות הכרה במדינה, ואילו העדה החרדית אוסרת זאת מפני התבדלות מהרשויות הציוניות. מאידך, חסידות סאטמר אוסרת לגור ביישובים מחוץ לקו הירוק וכן ללכת לכותל המערבי. לעומת זאת לעדה החרדית יש רבנים מטעמה במודיעין עילית וביתר עילית שמעבר לקו הירוק ואין לה התנגדות רשמית להליכה לכותל המערבי.
מאפייני הקהילה
חלק נכבד מבני העדה מרוכזים באזור שכונות גאולה ומאה שערים בירושלים, אך ישנם רבים שיצאו לגור בשכונות אחרות כמו גבעת שאול, רמות, רמת שלמה ועזרת תורה. ריבוי טבעי ומחסור במקומות מגורים זולים בירושלים הובילו להתפתחות של קהילות חדשות מחוץ לירושלים.
ריכוזים של אנשי העדה החרדית ישנם גם בבני ברק, באחוזת ברכפלד שבמודיעין עילית, באלעד ובביתר עילית.
מבחינת הלבוש ניכרים רבים מאנשי העדה בכובע סמט שטוח ורחב תיתורה (הנקרא בסלנג יידישאי סוּפֶּר). הנשים לובשות בגדים צנועים מאד עם צבעים לא בולטים, ומקפידות לכסות את ראשן במטפחת הדוקה (ולא בפאה נוכרית). חלק נכבד מחסידי העדה החרדית המשתייכים לחצרות חסידיות שונות נוהגים ללבוש את הלבוש המסורתי הירושלמי.
בעדה החרדית, שלא כמו אצל הליטאים, אין זו נורמה מחייבת עבור הגברים לעסוק בלימוד תורה בכולל לאורך ימים. הגברים יוצאים לעבוד בעבודות שונות שאינן דורשות השכלה אקדמית. רבים מהם במלאכות הקשורות לדת, כגון סופר סת"ם, השגחת כשרות, שחיטה וכדומה, ומהם גם אנשי עסקים מצליחים.
המבנה הארגוני של העדה
בעבר עמד בראשות העדה באופן סמלי "נשיא העדה החרדית". בתפקיד נשא האדמו"ר מסאטמר הרב יואל טייטלבוים אף על פי שחי בארצות הברית. לאחר פטירתו עבר התפקיד ליורשו הרב משה טייטלבוים מסאטמר.
בראש העדה החרדית עומד בפועל הבד"ץ שלה, בית דין צדק. הגאב"ד הוא מנהיגה הרוחני של העדה. עד יולי 2022 מילא תפקיד זה הרב יצחק טוביה וייס, שבעבר כיהן כדיין בקהילה החרדית של אנטוורפן. תפקיד הגאב"ד הוא בעיקרו ייצוגי, אך לפתחו מגיעות להכרעה השאלות העקרוניות והמסובכות, והוא נחשב בעל הסמכות העליונה בעדה. במקביל לגאב"ד מכהן הראב"ד, שהוא ראש ההרכבים של בית הדין בפועל. כיום מכהן בתפקיד הראב"ד הרב משה שטרנבוך.
הנהלת העדה החרדית עוסקת בענייניה השוטפים של הקהילה והיא ממנה דיינים חדשים, את הראב"ד ואת הגאב"ד. בהנהלה יש ייצוג יחסי לקהילות החברות בה. סגן יו"ר ההנהלה נקרא מזכיר העדה. עוד קיימים גוף של שבעים ואחד חברים ובתוכו גוף של עשרים ושלושה חברים (בדומה למתכונת העתיקה של הסנהדרין). שני גופים אלה אינם מתכנסים ואין להם חשיבות מעשית.
העדה החרדית מנהלת בסיוע סאטמר את "קרן ההצלה", שמענקיה מיועדים למוסדות חינוך אשר אינם נעזרים במדינה. העדה מפעילה עשרות מו"צים – מורי צדק העוסקים בפסיקת הלכה, בעיקר בירושלים ובבית שמש.
ביטאונה של העדה החרדית הוא השבועון "העדה".
העדה החרדית והזרם החרדי המרכזי
למרות דברי תוכחה קשים שמטיחים אנשי העדה בחרדים האחרים בפשקווילים (צורת תקשורת נפוצה בציבור הממעיט בשימוש בטלוויזיה, ברדיו ובאינטרנט), היחסים בינם לבין הזרם החרדי המרכזי הם בדרך כלל סבירים. כך למשל, כאשר נפטר רב חשוב של העדה משתתף הציבור החרדי כולו באבל. רובם של החרדים מהזרם המרכזי סומכים על הכשר העדה החרדית.
בכמה מקרים תקפו אנשי העדה החרדית או נטורי קרתא את מנהיגי הציבור הליטאי כאשר הצטיירו בעיניהם כפשרנים. הרב יוסף שלום אלישיב הותקף קשות בידי חלק מאנשי העדה כשנתן ידו להסדר פשרה בנוגע לחפירות ארכאולוגיות בקברים. אנשי העדה פעלו גם נגד הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן כאשר נקשר שמו ביוזמת הנח"ל החרדי.
בשנים תש"מ-תשמ"ב התחוללה מחלוקת גדולה בין חסידות בעלזא לבין העדה החרדית, על רקע לקיחת תקציבים מהמדינה. רבני העדה החרימו את מוסדות בעלזא ובתגובה החרימו אנשי בעלז את מוסדות העדה וייסדו בית דין צדק ומערכת כשרות משלהם.
רוב ההפגנות והמהומות החרדיות סביב חילול שבת או חפירת קברים הן ביזמת העדה החרדית ולא הזרם החרדי המרכזי. חלק מן ההפגנות האלה הן בתמיכת בד"ץ העדה החרדית וחלקן הן בהיקף קטן יותר וביזמת אנשי נטורי קרתא וגורמים אחרים.
בד"ץ העדה החרדית
לבד"ץ חשיבות כבית דין פרטי המכריע בחלק מן הסכסוכים בענייני ממונות בעולם החרדי. כוחו של בית הדין נחלש עם הקמת בתי דין רבים נוספים, כמו בית דין צדק בני ברק שהוקם בתשכ"ח ובית הדין לממונות של המועצה הדתית בירושלים בשנת תשל"ח ועוד.
נגד הבד"ץ הועלו טענות על היותו פוסק בסכסוכי עולם תחתון, בין השאר סכסוכים הקשורים להברחות סמים, טענות אלו הוכחשו. לדברי חוקר החרדים, פרופ' מנחם פרידמן:
הכשר הבד"ץ - ועד הכשרות
בד"ץ "העדה החרדית" ידוע בציבור הכללי בעיקר בשל מערכת הכשרות הכפופה לו. זהו גוף כשרות בולט בישראל. מערכת הכשרות אינה כפופה מבחינה ניהולית להנהלת העדה החרדית אלא לוועדה הנפרדת בשם "ועד הכשרות".
מערכת הכשרות מחולקת לשתי וועדות, בנוסף לוועד הכשרות, בניהולו של הרב פפנהיים, שתחת סמכותו מפעלי מזון ומסעדות קיימת גם וועדה נוספת בשם ועד השחיטה, את הוועדה הקים הרב מאיר ברנדסדורפר בעקבות כשלים שהתעוררו במערך הכשרות בתחום השחיטה, תחת סמכותו של הוועד קיימת מערך השגחה על משחטות ומוצרי בשר כשר. בשל ההשלכות הכלכליות שיש להסרת הכשר ממפעל לייצור מזון, מרכז ועד הכשרות של העדה החרדית כח רב
בד"ץ העדה החרדית הספרדית
בית דין נוסף הכפוף לעדה החרדית מבחינה מנהלית הוא בית הדין של "העדה החרדית הספרדית". את בית הדין הקים הרב אהרן בצלאל. רבני בית הדין בעבר היו הרב צדקה חוצין, הרב יעקב מוצפי (כיהן כאב"ד), רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם מסטרופקוב, הרב יוסף סוסו הכהן והרב עובדיה יונה.
לבית הדין יש בית הוראה. בין המו"צים: הרב יעקב שכנזי והרב יצחק טורג'יאן. בית הדין ובית ההוראה נמצאים בשכונת הבוכרים בירושלים.
מספר המשתייכים ל"עדה החרדית הספרדית" מועט, אך בכנסים רבים של העדה החרדית מזמינים רב ספרדי (בדרך כלל הרב דוד בצרי או הרב יעקב משה הלל) שינאם בעברית לטובת הספרדים שאינם מבינים יידיש. לזרם שייכים 'תלמוד תורה יעב"ץ' ו'תלמוד תורה קריית ספר', וכן בית הספר היסודי לבנות 'בנות יהודית'. בבני ברק ישנם מוסדות "קדושת התורה" ו"עטרת יואל" תחת "מוסדות רבינו יואל", במימונם של חסידי סאטמר.
ראשי העדה החרדית לאורך השנים
גאב"דים:
ראב"דים:
בראש ההנהלה, עמד הרב גרשון שטמר, שהיה שנים רבות האיש החזק בעדה ונפטר בחודש שבט תשס"ז (פברואר 2007). דמות חשובה בהנהגה הפוליטית הייתה המזכיר, שנים רבות מילא תפקיד זה הרב יוסף שיינברגר, שנפטר גם הוא זמן קצר קודם לכן. עם פטירתם של שיינברגר ושטמר מילא את תפקיד היו"ר באופן רשמי הרב דוד אייכלר הישיש (נפטר י"ז אדר ב' תשע"א), כשלצידו מונו 3 סגנים: הרב יעקב רוט (=ראטה) המשמש גם כמזכיר הבד"ץ, הרב שמעון וייס המשמש גם כמנהל ועד השחיטה והרב דוד מנשה רוטשילד.
חיתוך (מתמטיקה)
בתורת הקבוצות ובענפים אחרים במתמטיקה, החיתוך של שתי קבוצות A ו-B הוא הקבוצה המכילה את כל האיברים ב-A ששייכים גם ל-B (או באופן שקול, כל האיברים ב-B ששייכים גם ל-A), ורק אותם. החיתוך של A ו-B נכתב בדרך כלל כך: A\cap B.
מבחינה פורמלית:
חיתוך כלשהו
אם קבוצת האינדקסים \Lambda ריקה, אומרים שהחיתוך הוא חיתוך ריק, השווה כביכול לקבוצה האוניברסלית שכל דבר הוא איבר שלה. על-מנת להבטיח שהחיתוך יהיה קבוצה, מגדירים את החיתוך של משפחת קבוצות בתוך מרחב נתון X, ואז החיתוך של משפחה ריקה שווה, כעניין שבהגדרה, למרחב X כולו.
פט ניקסון
פטרישה ראיין ניקסון (באנגלית: Patricia Ryan Nixon; 16 במרץ 1912 – 22 ביוני 1993) בקיצור פט ניקסון, הייתה אשת נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1969–1974.
ביוגרפיה
עוד בילדותה עברה המשפחה ללוס אנג'לס שבקליפורניה והתגוררה בחווה קטנה בקרבת העיר, במקום בו נמצאת כיום קריטוס. אמה של פט, קייט הלברשטאדט בנדר ריין (Kate Halberstadt Bender Ryan) נפטרה בשנת 1925 ופט, בת ה-13, החלה לטפל במשק הבית, ובאביה ושני אחיה. בשנת 1930, בהיותה בת 18 נפטר אביה לאחר מחלה קשה. על מנת לפרנס את המשפחה, עבדה פט בחווה המשפחתית וכן בבנק המקומי כעובדת ניקיון וכספרנית, וזאת במקביל לטיפול באביה החולה.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון אקסלסיור בשנת 1929, פטרישה החלה ללמוד במכללת פולרטון ובמקביל, למימון למודיה עבדה כנהגת, טכנאית רנטגן, עובדת בית מרקחת וקלדנית. לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, לימודים שמימנה באמצעות עבודות זמניות בקמפוס האוניברסיטה, עבודות כמוכרת בגדים ואף כניצבת בסרטים (ניתן לראותה בסרט "בקי שארפ" משנת 1935).
בשנת 1937 סיימה בהצטיינות את לימודיה, והחלה ללמד בבית ספר תיכון בוויטייר. במהלך מלחמת העולם השנייה התקבלה לעבודה ככלכלנית במשרד ממשלתי.
בוויטייר פגשה פט את עורך הדין הצעיר ריצ'רד ניקסון, שאך סיים את לימודיו באוניברסיטת דיוק, בחוג לתיאטרון שבו שניהם שיחקו יחד במחזה "המגדל האפל" מאת אלכסנדר וולקוט. בני הזוג נישאו בריברסייד ב-21 ביוני 1940.
במהלך מלחמת העולם שירת ריצ'רד בחיל הים של ארצות הברית, ובשנת 1946 הצליח להיבחר לקונגרס ארצות הברית. פט, שהייתה בהיריון, השתתפה עמו בעצרות בחירות, ובאותה שנה נולדה בתם פטרישה - לימים - טרישה ניקסון קוקס. בשנת 1948 נולדה בתם השנייה ג'ולי - לימים - ג'ולי ניקסון אייזנהאואר.
בתוך שש שנים הצליח ריצ'רד ניקסון להיבחר לסנאט ולהיות סגן נשיא ארצות הברית. פט השתתפה באירועים רשמיים עם בעלה, ובהיותו סגן נשיא נסעה עמו ברחבי העולם במסעותיו, אולם מצאה זמן גם לגדל את בנותיהם.
הגברת הראשונה
בעת שהייתה פט הגברת הראשונה, היא הייתה פעילה בפעילויות התנדבותיות רבות. כמו כן הקפידה לענות על כל המכתבים שנשלחו לה באופן אישי.
פט, כמו קודמתה ג'קלין קנדי-אונאסיס, המשיכה ברכישת יצירות אמנות לבית הלבן, ובתקופתה נרכשו למעלה מ-600 יצירות לאוספי הבית. היא הקפידה להזמין אמנים שונים להופיע בבית הלבן מכל תחומי אמנויות הבמה - החל מזמרי אופרה וכלה באמני מוזיקה פופולרית. בין אורחיה היו הקרפנטרס בשנת 1972.
בתחילת תקופת ישיבתם בבית הלבן, בשנת 1969, הזמינה חברים לטקסי כנסייה שנערכו בחדר המזרחי של הבית הלבן מדי יום ראשון, אולם טקסים אלה הופסקו זמן קצר לאחר מכן בשל חשש להפרת עקרון הפרדת הדת מהמדינה.
פט ניקסון המשיכה במנהגה לנסוע עם בעלה במסעותיו הפוליטיים, והצטרפה לביקורו ההיסטורי בסין העממית בשנת 1972, ולוועידת הפסגה שנערכה בברית המועצות באותה שנה. כמו כן נסעה פט בביקור רשמי (בלי בעלה) לפרו לצורך מתן סיוע לאחר רעידת אדמה שאירעה במקום. מאוחר יותר ביקרה במדינות אפריקה ודרום אמריקה כ"נציגה אישית של נשיא ארצות הברית".
לאחר התפטרותו של ניקסון עזבו בני הזוג את הבית הלבן ב-9 באוגוסט 1974 ועברו לסן קלמנטה שבקליפורניה.
אחרית ימיה ומותה
בשנת 1976 ובשנת 1982 לקתה פט בשבץ שנגרם מהיותה מעשנת כבדה - עישון שאף גרם לה סרטן הפה. בשל בריאותה המידרדרת מיעטה להופיע בציבור, ולא התראיינה באמצעי התקשורת. בשנת 1992 חלתה בסרטן הריאה, ונפטרה ב-22 ביוני 1993 בביתה בפארק רידג' שבניו ג'רזי, בגיל 81, יום אחד לאחר יום הנישואים ה-53 שלה ושל ריצ'רד.
בעלה נפטר עשרה חודשים מאוחר יותר. שניהם קבורים בספריית ריצ'רד ניקסון ביורבה לינדה שבקליפורניה.
יקטרינה גאמובה
יקטרינה גאמובה (ברוסית: Екатери́на Га́мова; נולדה ב-17 באוקטובר 1980 בצ'ליאבינסק) היא שחקנית כדורעף רוסייה. היא הייתה חברת נבחרת הכדורעף הלאומית של רוסיה, שזכתה במדליה זהב ב-2006 באליפות העולם לכדורעף לנשים, וזוכת מדליית כסף במשחקים האולימפיים הן של אולימפיאדת אתונה (2004) והן של אולימפיאדת סידני (2000). היא מתנשאת לגובה של שני מטרים ושישה סנטימטרים והיא אחת הספורטאיות הגבוהות בעולם. המועדון הנוכחי בו היא משחקת הוא דינמו (קאזאן). בשנת 2011 היא זכתה עם קבוצתה גם באליפות רוסיה וגם בגביע רוסיה.
משפחה
בשנת 2012 גאמובה התחתנה עם מיכאיל מוקסיי, צלם קולנוע בהכשרתו (בנה של השחקנית והבמאית סבטלנה דרוז'ינינה). לבני הזוג שני ילדים - מקסים ואליזבטה.
ניקולאי פיליוגין
ניקולאי אלכסייביץ' פיליוגין (ברוסית: Николай Алексеевич Пилюгин) (5 במאי 1908 - 2 באוגוסט 1982) היה מהנדס סובייטי וחלוץ בתחום פיתוח מערכות הנחיה ובקרה לטילים, משגרי לוויינים וחלליות.
ביוגרפיה
פיליוגין נטל חלק מרכזי בפיתוח הטיל הבליסטי הסובייטי R-7 סמיורקה, ובדגמיו השונים ששימשו לשיגור לוויינים וחלליות. היה מתכנן מערכת הבקרה והשליטה של המשגר הכבד "פרוטון". משנת 1948 ועד מותו, היה מנהל מכוני המחקר בתחום ההנחיה לטילים NII-885 ו - NII AP. לימים אוחדו לכלל משרד תכנון, מחקר ופיתוח, הקרוי בשם משרד התכנון פיליוגין והפעיל ברוסיה.
רצח השוטרת יונה קוממי
רצח השוטרת יונה קוממי היה המקרה הראשון במדינת ישראל שבו נהרגה שוטרת בעת מילוי תפקידה. ב-29 באוגוסט 1965 רצח אברהם ליס שני אנשים, ולאחר שהשוטרת יונה קוממי ניסתה לעצור אותו ירה בה למוות והתאבד.
גיוס נשים למשטרת ישראל
למרות שעם הקמת צה"ל חל חוק גיוס חובה גם על נשים, גיוס נשים למשטרת ישראל נתקל בהתנגדות. אמנם בשנת 1948 ניסו להפעיל שוטרות בתפקידי תנועה ובתפקידים מקצועיים אחרים, אך הניסיון נכשל וכעבור זמן קצר עברו השוטרות לתפקידים משרדיים, מלבד אלו שעבדו בבתי המעצר לנשים. רק ב-1961, בעידודו של עמוס בן-גוריון שהיה מפקד מחוז תל אביב, התחיל קורס לשוטרות ו-24 השוטרות הראשונות נכנסו לתפקיד בפיקודה של מפקח נעמי שדמי.
בתחילה שירתו השוטרות בתפקידי סיור בלבד ובפיקוח על התנועה. הן לא היו חמושות ועבדו בזוגות. עם הזמן עברו קורס נהיגה וצוידו בקטנועים שהקלו על הניידות שלהן.
יונה קוממי, נולדה ב-3 בספטמבר 1945 וגדלה בשכונת עזרא בתל אביב. ב-25 באוגוסט 1963, התגייסה למשטרת ישראל. היא הייתה השוטרת הראשונה שהורשתה לרכוב על קטנוע.
אירועי הרצח
בבוקר 29 באוגוסט 1965 היו השוטרות יונה קוממי וגליה אגסי בסיור במרכז רמת גן, כשלפתע נשמעו יריות מבית ברחוב ביאליק מס' 22.
אברהם ליס, בן 68, מלווה בריבית, היה בפגישה עם אביגדור ופולה ליס, שני גיסים ובעלי בית מסחר לטקסטיל, שהיו חייבים לו 160,000 ל"י והתקשו להחזיר לו אותם (אין קשר משפחתי בין המלווה ללווים). במהלך ויכוח עם השניים הוא שלף אקדח שהיה ברשותו וירה בשניהם והם נהרגו במקום. לאחר מכן הוא ירד במדרגות במרוצה וחצה את רחוב ביאליק לעבר רחוב הוורדים. השוטרות יונה קוממי וגליה אגסי שלא היו חמושות רצו אחריו, וכאשר התקרבה קוממי לעברו הוא הסתובב ירה בה והרגה ומיד לאחר מכן התאבד בירייה בראשו.
אלפים השתתפו בהלוויית יונה קוממי שנערכה כעבור יומיים ב-31 באוגוסט 1965 בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי קריית שאול, ובראשם המפכ"ל פנחס קופל, כל צמרת המשטרה וראשי העיריות בגוש דן.
לאחר מותה זכתה יונה קוממי יחד עם גליה אגסי בצל"ש ממפכ"ל המשטרה. בשנת 1975 הומר צל"ש זה לעיטור הגבורה, קוממי היא אחת משני שוטרים בלבד שזכו בעיטור זה (יחד עם יוסף וקיל).
ילצין טחדה
ילצין טחדה (בספרדית: Yeltsin Tejeda; נולד ב-17 במרץ 1992) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי אשר משחק בעמדת הקשר בארדיאנו ובנבחרת קוסטה ריקה.
ביוגרפיה
טחדה נולד בלימון שבקוסטה ריקה ונקרא על שם בוריס ילצין, נשיא רוסיה דאז.
קריירה
בשנת 2011, טחדה החל את הקריירה במועדון הכדורגל הקוסטה ריקאי דפורטיבו סאפריסה וכבש שער אחד. בעונת 2014, טחדה הפך לקפטן הקבוצה.
ב-22 באוגוסט 2014 לאחר המונדיאל חתם בקבוצה הצרפתית אוויאן לארבע שנים.
נבחרת קוסטה ריקה
טחדה נחשב לשחקן מפתח במהלך קמפיין העלייה למונדיאל 2014 בברזיל.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
חישול
חישול הוא פעולת עיצוב מתכת על ידי לחיצה או כבישה. תכונת החשילות נקבעת בהתאם לאפשרות ללחוץ את החומר מבלי שיסדק. תהליך החישול הוא תהליך עיבוד שבו מעצבים את צורת חומר הגלם באמצעות כוחות לחיצה או מכות לזרימה בכיוונים רצויים.
תהליך החישול נעשה בדרך כלל בחום, אך מתבצע גם בקור (טמפרטורת החדר) כאשר קיימת פלסטיות טובה של המתכת. חימום החומר מוריד את גבול הכניעה של המתכת, מה שמאפשר את עיצובו על ידי הפעלת כוחות לחיצה קטנים.
החישול הוא אחד מתהליכי עיבוד המתכת העתיקים ביותר.
חישול בטבע
בחישול בטבע זרימת החומר מוגבלת. עיצוב הצורה נעשה בתוך חלל של כלי בעל צורה מוגדרת הנקרא טבע. חישול בטבע מתחלק ל-2 סוגים שונים:
ריצ'רד בורכרדס
ריצ'רד יואן בורכרדס (באנגלית: Richard Ewen Borcherds; נולד ב-29 בנובמבר 1959) הוא מתמטיקאי בריטי המתמחה בתורת המספרים, בתורת החבורות ובאלגברות מממד אינסופי.
ביוגרפיה
בשנת 1998, בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים ה-23 בברלין, הוענקה לו מדליית פילדס. הפרס הוענק לו "עבור תרומותיו לאלגברה, לתורת התבניות האוטומורפיות ולפיזיקה המתמטית, לרבות גילויים באלגברות הקודקודים ואלגברות לי, הוכחת משפט ה'מונשיין' של קונוויי-נורטון, וגילוי סוג חדש של מכפלות אוטומורפיות אינסופיות".
לאחר זכייתו בפרס, התראיין על ידי סיימון סינג לעיתון הגארדיאן. בראיון סיפר בורכרדס שהוא משער שיש לו תסמונת אספרגר. בורכרדס ומשפחתו הסכימו לעבור סדרת ראיונות ומבחנים אצל חוקר האוטיזם סיימון בארון-כהן, שאישר שלבורכרדס מאפיינים רבים מתחום קשת האוטיסטית אך לא ניתן להגדיר אותו כלוקה בתסמונת.
ישראל אנטון צולי
תולדות חייו
צולר נולד בבְּרוֹדִי בשנת 1881, בחבל גליציה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מאוקראינה). אביו היה אדם אמיד ובעל מפעל לשעבר, ואמו הייתה בת לשושלת רבנים. הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פירנצה ובמקביל למד בבית המדרש לרבנים בפירנצה. בשנת 1918 התמנה לרב העיר טריאסטה, אשר זה עתה הועברה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית לאיטליה. במהלך תקופה זו שימש פרופסור לעברית באוניברסיטת פדובה. הוא שינה את שם משפחתו לצולי (Zolli) – שם בעל צליל איטלקי, ובמהלך חגיגות 700 השנה להקדשתו של הפטרון של העיר פדובה, הוסיף לכבודו לשמו הפרטי שם נוסף - "אנטון". יהודים ראו בכך צעד אופורטוניסטי שנבע ממניעים פוליטיים, והתנהגות שאינה הולמת רב. מאוחר יותר שינה את שמו הפרטי הראשון לאיטלו (Italo).
לפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר הקהילה היהודית בטריאסטה הייתה אנטי-ציונית ברובה, נהג צולי בהתאם למגמה בקהילה. לאחר המלחמה, כאשר טריאסטה הפכה למרכז של העלייה לארץ ישראל, סייע לחפצים לעלות, ובמקביל סייע לאלה שתמכו בהשתלבות במשטר הפשיסטי באיטליה.
בשנת 1939, לאחר שחוג "האיטלקים בעלי הדת היהודית" הביא להדחת הרב של רומא, דוד פראטו, מונה צולי לרבה של רומא.
בשנות השואה
לדברי החוקר דניאל ט' מורפי, בשנת 1940, צולי ניסה לשכנע את נשיא הקהילה היהודית אוגו פואה ואת דנטה אלמנצי נשיא הקהילות היהודיות המאוחדות באיטליה, להתייחס לאיום הגרמני הנאצי ברצינות, ולכן המליץ "לעצור לחלוטין כל פעילות יהודית ציבורית, לסגור את כל המשרדים המנהליים, להעלים את רשימות התורמים, לפזר את אנשי הקהילה היהודית, לפעול להפצת סיוע כלכלי, ולצמצם את היקף הכספים השמורים".
עם כניסת הגרמנים לרומא ב-1943, נטש צולי את הקהילה היהודית ומצא מקלט בותיקן. בין יהודי רומא נפוצה הדעה כי הוא קבל התראה מראש על האקציה, פעולת הגירוש והרצח - שנערכה בשבת חול המועד סוכות תש"ד, ה-16 באוקטובר 1943 ושהביאה לגרושם והשמדתם של יותר מאלף מיהודי רומא, ולא הזהיר את היהודים על כך. בתום המלחמה נשיא הקהילה היהודית ברומא, פרופסור אוּגוֹ פוֹאַה (Ugo Foa), האשים את צולי באחריות ישירה להשמדת יהודי העיר, בכך שמסר בפועל לגרמנים את רשימת יהודי העיר. בספר שנכתב לאחר המלחמה, הסופרת ג'ין סקריבנר האשימה את צולי כי אמנם אולי לא מסר בפועל את הרשימות, אך לא השמיד אותן.
על כך צולי כתב בזכרונותיו (מתורגם מהמקור באיטלקית): היו שראו במחדלו מאזהרת "שארית ישראל" מפני הגירוש וההשמדה, סתירה לעמדתו המוצהרת לגבי תפילתו הבוכיה במחבוא.
לאחר שחרור רומא, הוא יצא ממחבואו בותיקן הושב רשמית לתפקידו בידי צ'ארלס פּוֹלֶטִי, אך הקהילה היהודית דחתה את ניסיונו לשוב למעמדו כרבהּ של יהדות רומא. ג'ודית כּבּוד (Judith Cabaud), יהודיה אמריקאית שהמירה אף היא את דתה לנצרות וכתבה ביוגרפיה של צולי, סיפרה כי בתפילת יום הכיפורים בשנת 1944 היה לצולי חזון מיסטי שבו נגלה אליו ישו.
ההתנצרות
ב-13 בפברואר 1945 המירו צולי, אשתו ובתו את דתם לנצרות קתולית. הוא הוטבל ונקרא אוג'ניו מריה צולי (Eugenio Maria Zolli) הוא בחר את השם אוג'ניו מריה לכבודו של האפיפיור פיוס השנים עשר שנולד אוג'ניו מריה פאצ'לי, בשל פעולתו לטובת היהודים ברומא בתקופת מלחמת העולם השנייה. הטקס נעשה תוך פרסום רב. יום אחרי טבילתו ביקרו בביתו הרבנים הצבאיים של בעלות הברית ברומא והוא כינה את עצמו "משומד להכעיס".
מעשהו גרם לתדהמה בקהילה היהודית. רק שמונה חודשים קודם לכן, ב-4 ביוני 1944, שוחררה רומא מהכיבוש הגרמני והיהודים חזרו להיות אזרחים שווי זכויות. נציג הסוכנות היהודית ברומא, ד"ר שלמה אומברטו נכון יחד עם הרבנים הצבאיים בצבאות בעלות הברית היו למנהיגי הקהילה, שנפגעה קשות ממעשהו של צולי. כתב העיתון "דבר" ברומא כינה את צולי "מומר-להכעיס" וכתב את הדברים הבאים:.
העיתון "איל פופולו", ביטאונה של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, דיווח בשמחה על התנצרותו של צולי. לעומתו עיתונה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, אוואנטי!, מתח ביקורת על שמחתו של "איל פופולו", וראה בה פגיעה בטעם הטוב.
במחקרים אודותיו יש שמביאים אותו כדוגמה ליהודי דתי שמצא אלוהים, לעומתם יש הטוענים כי ההמרה היא תוצאה של הנידוי של הקהילה היהודית בעקבות השואה, ולא של התעוררות רוחנית. עד היום, התנצרותו של צולי נתפסת ככתם שחור על הקהילה היהודית ברומא ומקובל בין חברי הקהילה לא להזכיר אותו בשמו, רק ברמז.
הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול
הפטריארך האֶקוּמֶני של קונסטנטינופול (ביוונית: Οικουμενικός Πατριάρχης Κωνσταντινουπόλεω) הוא הפטריארך הכללי ה"ראשון בין שווים" בנצרות האורתודוקסית. בתפקידו זה הוא ראש וראשון לכל הבישופים האורתודוקסיים, יושב בראש כל קונציל של בישופים שבו הוא נוטל חלק, ומשמש כדובר הראשי של הכנסייה. עם זאת ובניגוד לאפיפיור בכנסייה הקתולית, הוא אינו נהנה מסמכות מעשית על פני הפטריארכים השונים או האוטוקפליות השונות בכנסייה המזרחית. המכהן הנוכחי במשרה הוא ברתולומאיוס מקונסטנטינופול.
מעמדו האקומני של הפטריארך היה מקור למחלוקת עם הרפובליקה הטורקית, שלפי חוקיה ביחס למיעוטים דתיים, הוא מוכר פשוט כ"פטריארך פנר" (פנר (Fener, Φανάρι) הוא רובע באיסטנבול בו שוכן מטהו).
עם תאריו של הפטריארך נמנים תואר הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול, שהיא אחת משש עשרה כנסיות אוטוכפליות ואחד מחמשת המרכזים הנוצריים המהווים את הפנטארכיה העתיקה. בתפקידו כראש הכנסייה האורתודוקסית של קונסטנטינופול הוא מחזיק גם בתואר "ארכיבישוף קונסטנטינופול, רומא החדשה", משרה שכיום אין לה משמעות.
כאשר הפך קונסטנטינוס את ביזנטיום ל"רומא החדשה" בשנת 330, נחשב לראוי כי הבישוף שלה, שקודם לכן היה פשוט סופרגן של הראקליאה, יהפוך שני בחשיבותו רק לבישוף של רומא עצמה. האפיפיורים של רומא התנגדו נמרצות לכך במשך עשרות שנים, משום שמיאנו לשנות את ההיררכיה הקיימת בכנסייה. בשנת 381, עם זאת, קבעה ועידת קונסטנטינופול הראשונה כי "בישוף קונסטנטינופול יהיה הראשון במעלת הכבוד אחרי בישוף רומא, משום שזוהי רומא החדשה".
ועידת כלקדון בשנת 451 כוננה את קונסטנטינופול כפטריארכט בעל סמכות על פני אסיה הקטנה ותרקיה, עם סמכות של ערכאה עליונה בנושאי החוק הקנוני ביחס לפטריארכיות האחרות ושני בחשיבותו אחרי רומא. האפיפיור ליאו הראשון סירב לאשר את הקנון הזה, משום שבוצע בהיעדר נציגיו ורומא המשיכה לאורך מאות שנים להעניק את המקום השני בחשיבותו לקונסטנטינופול.
רק בעקבות הקונציל הלטרני הרביעי בשנת 1215 הותר לפטריארך קונסטנטינופול לשאת בתואר. בשנת 1439 העניק קונציל פירנצה את התואר לפטריארך היווני. בפועל, היה די בסמכות הקיסר כדי להפוך את קונסטנטינופול לפטריארכיה השנייה בחשיבותה החל מקונציל כלכדון.
אחרי נפילת קונסטנטינופול תבע הסולטאן העות'מאני לעצמו את הזכות למינוי. בטורקיה של היום נדרש הפטריארך להיות אזרח טורקי, אך מותר לסינוד של קונסטנטינופול לבחור בו.
גדי צדקה
גדי צדקה (נולד ב-3 באוקטובר 1966) הוא מחזאי, במאי תיאטרון, שחקן ומנהל שומרוני-ישראלי. מייסדו ומנהלו של "התיאטרון העברי", והבעלים של תיאטרון הצפון.
ביוגרפיה
צדקה נולד בשכם (באותה עת, שכם הייתה שייכת לירדן) לפנינה והלל צדקה מהעדה השומרונית. אחרי מלחמת ששת הימים הוריו ניצלו את חוק השבות והתיישבו בחולון. ילדותו התחלקה לשתיים: בתקופת לימודיו ביסודי ובתיכון למד בבתי ספר כלליים, כמו יתר ילדי ישראל, ובחופשות נהגו לחזור לביתם בשכם. אמו הייתה מורה ועיצבה את תפישתו הציונית-ממלכתית של גדי. אביו היה מורה ומדריך לערבית ולימד אותו את תורת ישראל. גדי למד גם אצל סבו יפת, שהיה ראש הקהילה השומרונית בארץ ישראל.
צדקה בחר לשרת בצה"ל ביחידה קרבית מתוך כוונה להתערות בחברה הישראלית, בשונה מיתר בני העדה השומרונית. בתחילה שירת בחטיבת הצנחנים ואחר-כך כאיש מחשבים במכללה לפיקוד ומטה. בתום שירותו הצבאי עבד כמנהל שיווק בחברה. יום אחד הלך לשיעור פתוח בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים והחליט שהוא רוצה לעסוק בתיאטרון. הוא התפטר מעבודתו ונרשם ללימודים ב"בית צבי", שם למד במשך שנתיים (1993-1991).
בסוף לימודי שנה ב', התקבל לתפקיד רומיאו בהצגה "רומיאו ויוליה" באנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, בו שיחק בשנים 1993–1994. בתפקיד יוליה שיחקה פנינה ברט, הם התאהבו, נישאו והקימו ביחד ב-1996 את התיאטרון העברי (בתחילה נקרא "תיאטרון הפקות"), אותו הם מנהלים עד היום. גדי הוא המנהל, מחזאי ובמאי הבית ולפעמים משחק ופנינה היא המנהלת האמנותית, שחקנית ולפעמים מביימת.
במקביל לעבודתו בתיאטרון העברי הועסק צדקה כמחזאי, במאי ושחקן בתיאטראות השעה, "נאוה הפקות" ו"התיאטרון הארצי לנוער". בשנת 2011 שיחק בתיאטרון בית ליסין בתפקיד סטיבן בהצגה "אמא שלו", מאת המחזאי היהודי-קנדי איוואן פלאסי, בבימויו של רוני פינקוביץ', לצדה של אסי לוי.
הצגתו "הזקן והים" על פי המינגווי הועלתה ב-2014 בפסטיבל האנובר והוזמנה לפסטיבל קייב, ומוסקבה להופעות בקיץ 2014.
בשנת 2020, לאחר שתיאטרון הצפון נקלע לקשיים כלכליים, רכש אותו צדקה במטרה להפכו לאולם הבית של "התיאטרון העברי". מאז, מלבד היותו הבעלים, צדקה משמש גם כמנכ"ל תיאטרון הצפון.
צדקה נשוי לפנינה ברט, הם הורים לשלושה ילדים ומתגוררים בבנימינה.
אודות הצגות נבחרות
רוב מחזותיו של התיאטרון העברי אותם כתב צדקה עוסקים בדמויות מן ההיסטוריה של עם ישראל מהעת העתיקה כמו אלכסנדר ינאי, שלומציון המלכה, רבי יוחנן וריש לקיש; או מהעת החדשה – רחל המשוררת ואלי כהן. בצד זאת הופקו בו קלאסיקות כמו "אנטיגונה" מאת סופוקלס, "איש חסיד היה", "כנר על הגג" ו"ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר.
ילדי הצל (1997, 2003, מאת בן-ציון תומר, בימוי גדי צדקה)
איש חסיד היה (2001, מאת דן אלמגור, בימוי גדי צדקה)
צדקה ביים שתי גרסאות של המחזה – לילדים ולמבוגרים.
גטו (2005, מאת יהושע סובול, בימוי גדי צדקה)
צדקה ביים את המחזה סביב להקת שחקנים שעומדת בפני הוצאה להורג וכל המחזה מתרחש ברגע ההוצאה להורג, כשהטקסט המלווה את השחקנים הוא להיות או לא להיות של המלט.
דע מאין באת (2008, גדי צדקה כתב וביים)
הצגה המבוססת על סיפור מקראי וכתובה בשפת המשנה ועוסקת ביחסים שבין אדם לחברו. העלילה מספרת את סיפורם של רבי יוחנן, ראש ישיבת טבריה וריש לקיש, שודד דרכים שרבי יוחנן החזיר בתשובה ונהפך לתלמידו.
מבחינת עיצוב הבמה, הקהל כולו נמצא בתוך מעגל של שיעור תורה, כשכולם ביחד לומדים את דף הגמרא של רבי יוחנן וריש לקיש.
שלומציון (2011, גדי צדקה כתב וביים)
המלך אלכסנדר ינאי, נינו של מתתיהו החשמונאי, מעוניין לצאת למלחמה; אולם אנשי הסנהדרין מסרבים לסייע לו לגייס את הכסף הדרוש למלחמה באמצעות הטלת מיסים נוספים. בתגובה לכך ינאי מחליט להוציא להורג את כל החכמים בעם ישראל. באמצעות קבוצה של שכירי חרב אדומים הוא אוסף את כל 800 החכמים וצולב אותם על גבעה בירושלים. ינאי נהרג בקרב שאליו הוא יוצא, ואשתו, שלומציון המלכה, מקימה את בתי הספר הראשונים בעם ישראל.
המחזה הועלה בפסטיבל פותחים במה של תיאטרון בית ליסין, גדי צדקה גילם את דמותו של אלכסנדר ינאי ופנינה ברט-צדקה גילמה את דמותה של שלומציון.
קברט ז'בוטינסקי (2011, גדי צדקה כתב וביים)
המחזה מתרחש כולו כמונולוג בבית הקברות של בנימינה, בו הגננת מספרת את סיפור חייה על רקע טקס האשכבה שלה. זוהי הצגת יחיד בכיכובה של פנינה ברט-צדקה. הגננת, לאה ישורון, שומעת ברדיו שראש הממשלה אהוד אולמרט, שהיה תלמיד בגן הילדים שלה, מכריז על גיוס כללי ומתכוון לצאת למלחמה. לאה, מחליטה ללכת למשרד ראש הממשלה בירושלים ולבקש מ"אודי", כפי שהיא קוראת לו, לחזור בו.
אנטיגונה (2012, מאת סופוקלס, גדי צדקה וביים)
מבוים כאופרת רוק. מוזיקה: ארז יולביץ. משתתפים: דינה בליי-שור, יורם יוספסברג, אולג רודובילסקי, אסף סולומון, אייל נחמיאס, פנינה ברט-צדקה, קובי ויטמן, איתמר חזי.
התשמע קולי (2013, גדי צדקה כתב וביים)
לרקוד עם אבא (2014, מאת איציק ויינגרטן, גדי צדקה וביים)
לזוג הורים נולד ילד מיוחד, אמו שחששה מקשיי גידולו בחרה לנטוש אותו ואביו בחר להמשיך ולגדל אותו. אביו הרקדן לקח אותו לסטודיו שלו, בו הנער צופה באביו רוקד. האב הכיר רקדנית ופיתח עימה מערכת יחסים ולפתע ריקודו של האב לא התקבל באהדה על ידי הצופים. האב נעצב והבן ניחם אותו, כתוצאה מכך עיצב האב את ריקודו מחדש ברוח בנו. כעבור זמן מה האב לוקה בהתקף לב והבן נותר לבדו בעולם.