cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולין קולינס
ביוגרפיה
פולין קולינס נולדה באקסמות שבמחוז דבון באנגליה למשפחה ממוצא אירי-קתולי, וגדלה בקרבת ליברפול. היא למדה בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" שבלונדון. עד 1962 הייתה מורה ואז פנתה לקריירת משחק. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1962 בעיר וינדזור במחזה "A Gazelle in Park Lane", ובווסט אנד הופיעה לראשונה ב-1965, במחזמר "Passion Flower Hotel", הופעה שבעקבותיה קבלה תפקידים רבים על הבמה. סרט הקולנוע הראשון שבו השתתפה היה "Secrets of a Windmill Girl" מ-1966.
ב-1967 שיחקה בתפקיד סמנתה בריגס בסדרה "The Faceless Ones" (חסרי הפנים) מתוך סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". היא סרבה להצעה לשמש כמלווה של הדוקטור בהמשך הסדרה. ב-1969 הופיעה עוד בטלוויזיה באופרת סבון רפואית בשם "Emergency - Ward 10" וכן בפרק הפיילוט של הסיטקום "The Liver Birds".
ב-1988 החלה קולינס להופיע בלונדון בהצגת היחיד "שירלי ולנטיין". ב-1989 העלתה את אותו מופע בברודוויי וגם כיכבה בסרט הקולנוע באותו שם שנעשה לפי המחזה. על תפקידה זה זכתה בפרס טוני ובפרס באפט"א וכמו כן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב. היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א גם ב-1973 על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים".
אחרי "שירלי ולנטיין" הופיעה קולינס שוב בטלוויזיה לצדו של בעלה בסדרת הדרמה של ITV "Forever Green", העוקבת אחרי קורותיו של זוג נשוי העובר עם ילדיו מן העיר להתחיל בחיים חדשים בכפר. 18 הפרקים של הסדרה שודרו מ-1989 ועד 1992.
בין תפקידיה בקולנוע היו תפקידים בסרטים "עיר של אושר" (1992), "האומץ של אמא" (1995), "לחיות בצל הכבוד" (1997), וב-"Mrs Caldicot's Cabbage War" (2001) שוב לצידו של ג'ון אלדרטון בעלה. ב-1999 וב-2000 כיכבה קולינס בסדרת הטלוויזיה "השגריר", שבה גילמה את שגרירת בריטניה באירלנד.
ב-2002 שיחקה ב-"Man and Boy", עיבוד דרמטי לספרו רב-המכר של הסופר טוני פרסון. ב-2005 השתתפה בתפקיד מיס פלייט בעיבוד של ה-BBC לרומן של צ'ארלס דיקנס, "בית קדרות".
בשנת 2006 חזרה קולינס להופיע בסדרה המחודשת של דוקטור הו. היא גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה בפרק "Tooth and Claw", שבו הדוקטור נלחם באיש זאב והמלכה ויקטוריה מחליטה לייסד את "טורצ'ווד". עוד ב-2006 הופיעה בסדרת הטלוויזיה Extinct (נכחד), שבה הופיעו שמונה ידוענים בקמפיין להצלת חיות נכחדות. קולינס ייצגה את הטיגריס הבנגלי וזכתה ברוב קולות המצביעים. ב-2007 שיחקה בתפקיד הפיה הטובה בגרסת פנטומימה של אגדת סינדרלה בתיאטרון "אולד ויק" שבלונדון.
קולינס קבלה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) ב-2001.
ב-1969 התחתנה עם השחקן ג'ון אלדרטון. היא חיה בהמפסטד שבלונדון עם בעלה ושלושת ילדיהם, ניקולס, קייט וריצ'רד. לקולינס יש בת מבוגרת יותר, לואיז, שנמסרה לאימוץ. השתיים נפגשו כשלואיז הייתה בת 22, וקולינס כתבה ספר - "Letter to Louise", אודות החוויות שלה.
יעבץ (אתר מקראי)
יַעְבֵּץ היה יישוב בדרום ארץ ישראל בתקופת המקרא. החוקר לוי יצחק נחמני סבר שהיישוב שכן באזור נגב יהודה, בסמוך לערד. על פי המסופר בספר דברי הימים, ביעבץ ישבו סופרים שהשתייכו למספר קבוצות אתניות, ששמן נגזר מעיסוקיהם ומקצועותיהם או משמות ארצות מוצאן. אחת מהן שקראה "קינים", אולם אין ידיעה וודאית אם היו משבט הקיני שבניו שכנו באתרים שונים בארץ:
ייתכן גם כי היישוב נקרא על שם אחד מנכבדיו יעבץ, ששמו נקבע על ידי אמו בשל עצב שהיה מנת חלקה של אמו כאשר ילדה אותו:
אילדפונס סרדה
אילדפונס סרדה (Ildefons Cerdà i Sunyer - אילדפונס סרדה אי סונייר 23 בדצמבר 1815 - 21 באוגוסט 1876) היה מתכנן ערים קטלוני-ספרדי, מהנדס אזרחי, פוליטיקאי. פיתח תיאוריות עירוניות חדשות, כולל תוכנית ההרחבה של ברצלונה במהלך המאה ה-19 הקרויה: "אישמפלה" והיה מתכנן הערים הראשון שטבע את המושג: "עיור". בין היתר חיבר את הספר: "תאוריה כללית של עירוניות" העוסק בחקר ומתן פתרונות של בעיות עירוניות.
ביוגרפיה
סרדה נולד בכפר סנטלס, קטלוניה, ספרד בשנת 1815. במהלך חייו השתלם כמהנדס אזרחי בבית הספר להנדסה אזרחית במדריד. הוא הצטרף לוועד המהנדסים הספרדי והתגורר בערים שונות בספרד לפני שהתיישב בברצלונה בשנת 1848 והתחתן עם "קלוטילדה בוש". לאחר מות אחיו ירש סרדה את ההון המשפחתי ועזב את שירות המדינה. הוא התחיל להתעניין בפוליטיקה ובחקר תכנון עירוני. בתקופה כאשר הממשלה של אותה תקופה נכנעה סוף סוף ללחץ הציבורי ואפשרה להרוס את חומות העיר ברצלונה הרומאית הקרויה: "ברסינו" הוא הבין את הצורך לתכנן את התרחבות העיר כך שהרחבה החדשה תהפוך למקום יעיל ונוח למגורים, בניגוד לגישת העיר העתיקה המוגבלת בין החומות. כאשר לא הצליח למצוא עבודות עיון מתאימות הוא לקח על עצמו את המשימה לכתוב אחת מההתחלה תוך כדי תכנון מה שכינה בשם: "אנסנצ'ה" או "אישמפלה" תוך שהוא לווה כמה רעיונות טכנולוגיים מבני דורו כדי ליצור מושג משולב ייחודי ומודרני לחלוטין שנחשב בקפידה למדי מאשר עיצוב גחמני. הוא המשיך ליצור פרויקטים ולשפר את העיצובים הקיימים לאורך כל חייו, כמו גם לפתח את התיאוריות שלו תוך לקיחת היקפי תכנון גדולים יותר (ברמת התכנון האזורי), תוך כדי כך הוא איבד את כל הירושה של משפחתו. נפטר בשנת 1876 כמעט חסר כל ובעל חובות כבדים ומעולם לא קיבל תמורה עבור תוכנית ההרחבה של ברצלונה.
הנצחתו
בשנת 1971 הוצאו שרידיו מקברו בכפר הולדתו "סנטלס" והועברו לקבורה מחודשת בבית הקברות המרכזי של ברצלונה: "בית הקברות מונז'ואיק". ונערכו כמה פסטיבלים ואירועים מקומיים בקטלוניה לזכרו. בשנת 1976 לרגל מאה שנה למותו התקיימה תערוכה לזכרו באוניברסיטת ברצלונה ולזכר האדריכלים הספרדים: "ארתורו סוריה" ו"סלבדור טרגו". בשנת 2009 נערכה בספרד שנת סרדה לרגל יום השנה ה-150 לחנוכתה של תוכנית "אישמפלה" - תוכנית ההרחבה של ברצלונה.
התפלגות זנב עבה
בתורת ההסתברות ובסטטיסטיקה, התפלגות זנב עבה (באנגלית: Heavy-tailed distributions) היא תכונה המיוחסת להתפלגויות שזנבן אינו ניתן לחסימה מעריכית. אינטואיטיבית מדובר בהתפלגויות בהן ישנה אוכלוסייה מעטה עם הסתברות גבוהה ואוכלוסייה רבה עם הסתברות נמוכה, ש"מזדנבת". במקרים רבים, המשקל של ה"זנב" גדול מהמשקל של החלק הראשון. תופעה זו מכונה גם "זנבות כבדים" או "זנב פרטו". על פי רוב העניין מרוכז בזנב הימני, כלומר בערכים החיוביים הקיצוניים, אך באותה מידה התפלגות זנב עבה יכולה להיות בעלת זנב שמאלי ארוך או זנב ימני וגם שמאלי.
ההתפלגויות עבות זנב מתחלקות לשני תתי-סוגים: התפלגויות זנב ארוך והתפלגויות תת-מעריכיות, אך לכל צורך מעשי משתמשים בהתפלגויות תת-מעריכיות.
דוגמאות
יועץ שהתקשה להמחיש ללקוחותיו את העוצמה של הזנב הארוך תיאר אותו כך: תדמיינו ערימה של מאות מטבעות אחד על השני, ולידה ערימה כזו קטנה יותר, לידה ערימה קטנה עוד יותר וכן הלאה. לאחר ערימות שפרוסות לאורך כמטר הן מגיעות לגובה של מטבע אחד או שניים. הערימות הקטנות הללו, שלכאורה חסרות חשיבות ממשיכות לאורך קילומטרים רבים. בסך הכול הערימות הקטנות מכילות יותר מטבעות מהערימות הגדולות.
התפלגות זנב עבה
נאמר שההתפלגות של משתנה מקרי \ X בעל פונקציית הצטברות \ F היא בעלת זנב ימני עבה אם:
אם נגדיר את פונקציית התפלגות הזנב בתור:, אז נקבל כי:
הגדרה שקולה ניתנת באמצעות פונקציה יוצרת מומנטים המתאימה ל-\ F, המסומנת \ M_F( t ). אם \ M_F( t ) היא אין-סופית לכל t > 0, ההתפלגות היא בעלת זנב עבה.
ההגדרות להתפלגויות זנב שמאלי עבה או התפלגויות בעלות שני זנבות עבים מתקבלות על ידי הגדרות דומות.
התפלגות זנב ארוך
או באופן שקול:
הסבר אינטואיטיבי להתפלגות זנב ארוך הוא שלא משנה כמה "רחוק" נלך ימינה על הזנב, תמיד ההסתברות שנקבל ערך שגבוה מהערך שבו אנו נמצאים שואף לאחד. או במילים אחרות, אם ככל שהולכים ימינה המצב פחות טוב עבורנו, גם כשאנחנו חושבים שהגענו הכי רחוק שאפשר, כנראה שהמציאות עוד יותר גרועה.
מן ההגדרה נובע שכל ההתפלגויות ארוכות הזנב הן גם עבות זנב, אך לא כל התפלגות זנב עבה היא גם זנב ארוך.
התפלגויות זנב עבה נפוצות
כל התפלגויות הזנב העבה הנפוצות הן התפלגויות תת-אקספוננציאליות. בין התפלגויות הזנב הימני הנפוצות ניתן למנות את התפלגות פארטו, ההתפלגות הלוג-נורמלית, התפלגות לוי והתפלגות וייבול. בין ההתפלגויות הסימטריות (בעלות שני זנבות) שהן גם זנב עבה הנפוצות הן התפלגות t והתפלגות קושי.
ג'יימס וולק
ג'יימס וולק (באנגלית: James Wolk; נולד ב-22 במרץ 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-יהודי.
ראשית חייו
וולק נולד בפרמינגטון הילס, מישיגן, בנם של אדי, מורה לאמנות, ורוברט וולק, בעל חנות נעליים. משפחתו יהודית. הוא סיים את בית הספר התיכון נורת' פרמינגטון בשנת 2003 ובבית הספר למוזיקה, תיאטרון ומחול באוניברסיטת מישיגן בשנת 2007.
קריירה
בשנת 2008, וולק זכה בתפקיד הטלוויזיה הראשון שלו בכיכובו בסרט הדרמה בחזית הכיתה בהפקת ערוץ הולמרק, בתפקיד בראד כהן. לאחר מכן שיחק בשנת 2009, בסרט "Solving Charlie". בשנת 2010 לוהק וולק לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה של רשת פוקס, "Lone Star". רשת פוקס ביטלה את הסדרה לאחר שישה פרקים.
בשנת 2010, וולק שיחק תפקיד של וויל בסרט הקומדיה הרומנטית "רק לא את". הוא שיחק את כותב הנאומים הנשיאותי בסדרת הטלוויזיה "ג'ורג'טאון", פיילוט של רשת ABC משנת 2011 שלא שודר לבסוף.
בסתיו 2011 הצטרף וולק לצוות השחקנים העונה השנייה של סדרת הדרמה "חסרי בושה". העונה השנייה הוקרנה לראשונה ב-8 בינואר 2012. וולק שיחק את התפקיד החוזר של גרנט בשלושה פרקים של הסדרה הקומית "הכול לטובה", ששודרה לראשונה ב־8 בפברואר 2012. בשנת 2012, וולק כיכב במיני סדרת הטלוויזיה "חיות פוליטיות", בהשתתפותם של סיגורני ויבר וקירן היינדס. וולק גילם את דאגלס המונד, בנו "הטוב" של נשיא ארצות הברית לשעבר (הינדס) ומזכירת המדינה הנוכחית (וויבר).
בשנת 2013 הצטרף וולק לצוות השחקנים העונה השישית של סדרת הדרמה התקופתית "מד מן". הוא שיחק בתפקיד מנהל החשבונות בוב בנסון. וולק היה מועמד לפרס סאטורן על תפקידו. בעונת הטלוויזיה 2013–2014 היה וולק חלק מצוות השחקנים של סיטקום CBS "המשוגעים", בכיכובם של רובין ויליאמס ושרה מישל גלר.
בנובמבר 2014 לוהק וולק לתפקיד הראשי בסדרת מותחני הדרמה "Zoo", המבוססת על הרומן מאת ג'יימס פטרסון ומייקל לדווידג'. וולק כיכב גם כ"קרייג" בסרט הקומדיה משנת 2014 "אתה מתבדח?", בתור נוח ברנשטיין בסרט הדרמה הקומית משנת 2014, "תמיד תהיה וודסטוק", וכמייק פני בסרט הדרמה "ניסוי כלא סטנפורד" משנת 2015. הוא גם כיכב כפיליפ בסרט הקומדיה העצמאי "זה קורה", המתמקד באח ואחות מנוכרים שיוצאים לדרך כדי למצוא את סבתם הנמלטת.
בשנת 2016 וולק כיכב כבראד בסרט המותחן "Mercy", אותו כתב וביים כריס ספארלינג. בשנת 2017 שיחק מיליארדר צעיר חדשני בטכנולוגיה, במספר פרקים של סדרת הדרמה "מיליארדים". בשנת 2018 שיחק כסוכן המיוחד של ה-FBI, ג'ף קלייטון, בסדרת הדרמה של אולפני אמזון, "גוליית". בסוף 2018, וולק לוהק לתפקיד סנאטור ג'ו קינ ג'וניור בסדרת הטלוויזיה "השומרים".
בשנת 2020 פורסם כי הוא ישחק בפיילוט לסדרה "Ordinary Joe", שנכתב על ידי ראסל פרינד וגארט לרנר.
חיים אישיים
וולק חבר בדירקטוריון של קרן בראד כהן טורט. בין השנים 2009 ל-2012 הוא התנדב גם במחנה Twitch and Shout, שהוא מחנה בווינדר, ג'ורג'יה לילדים בגילאי 7 עד 17 הסובלים מתסמונת טורט.
וולק פגש את אליזבת ג'יי לינץ', מורה לבית הספר, בזמן ששניהם התנדבו במחנה. ביוני 2015 נישאו השניים בטקס שנערך באחוזת קרוסאודס, יקב פירסטון בלוס אוליבוס, קליפורניה. בשנת 2017 נולד להם בן.
הוראות רפואיות מקדימות
רקע
הצורך בהוראות רפואיות מקדימות בא על רקע ההתקדמות בטכנולוגיה רפואית, החל מן המחצית השנייה של המאה ה-20, במסגרתה פותחו אמצעים מאריכי חיים. טיפול רפואי מאריך חיים מותיר מטופלים רבים במצב סיעודי לאורך זמן, אף לאחר שהמטופל שקע בתרדמת או איבד את יכולתו לקבל החלטות עצמאיות. חייהם של רבים מן המטופלים הללו תלויים בסיוע מכשור רפואי הדרוש להזנתם ולהנשמתם. בארצות הברית למעלה מ-2 מיליון איש מטופלים במוסדות סיעודיים, למעלה מ-1.4 מיליון איש תלויים במכשירי הזנה, וכ-30,000 איש מוחזקים בחיים במצב של תרדמת או צמח.
הוראות רפואיות מקדימות באו לאפשר לאלה אשר אינם רואים תועלת בתרומתן של התערבויות רפואיות אינטנסיביות, בשלבי החיים האחרונים, לאפשר הימנעות מנקיטת אמצעים אלה.
צוואה בחיים
צוואה בחיים היה המסמך המשפטי הראשון שהוצע כהוראות רפואיות מקדימות במאמר שפורסם בירחון משפטי בשנת 1969. המחבר שאב השראה מתוך רעיון הצוואה בדיני הירושה שלפיו אדם קובע מה ייעשה ברכושו אף לאחר מותו, והציע מסמך שבאמצעותו יקבע אדם, בעודו כשיר, מה ייעשה בגופו אף לאחר שיאבד את כשירותו ולא יהיה מסוגל עוד להביע את דעתו. את המסמך כינה בשם "צוואה בחיים".
בצוואה בחיים מפורטות בדרך כלל הנחיות נקודתיות על דרכי טיפול שבהן על המטפלים לנקוט כלפי אותו אדם. במקרים מסוימים הצוואה בחיים עשויה לאסור על נקיטת דרכי טיפול מסוימות, כגון חיבור למכשיר הנשמה או להזנה מלאכותית. מסמך הצוואה בחיים נכנס לתוקפו אך ורק בעת שהמצווה אינו מסוגל עוד לקבל החלטות רפואיות בעצמו בדרך של הסכמה מדעת, עקב פגיעה בכשירותו. צוואה בחיים עשויה להיות מפורטת מאוד בהוראותיה, או נוקטת בגישה כללית. כך למשל עשוי אדם לצוות: "אם הרופאים המטפלים בי יקבעו כי אני חולה במחלה חשוכת מרפא, סופנית, אני מצווה כי אין לטפל בי בטיפולים מאריכי חיים שאינם תורמים לאיכות חיי."
מסמכי צוואות בחיים מפורטים יותר עשויים לכלול מידע נקודתי באשר לרצונו של המצווה לנקוט, או להימנע מלנקוט באמצעים רפואיים מסוימים, כגון, טיפול נגד כאבים, אנטיביוטיקה, עירוי נוזלים, הזנה מלאכותית, מכשיר הנשמה, החיאה, ועוד.
הנחיות מקדימות בחוק החולה הנוטה למות, התשס"ו-2005
חוק החולה הנוטה למות כולל הוראות המתייחסות למתן הנחיות מקדימות של נוטה למות, בין אם על ידי מתן הנחיות מקדימות, במפורש, על ידי המטופל, ובין אם מתן הנחיה כי פלוני יהיה מיופה כח במצבים מסוימים כפי שיורה על כך החולה ויוכל להחליט על המשך פעולות רפואיות. בחוק קיימים ניואנסים בין המצבים השונים, ובין ההנחיות המקדימות השונות. יצוין כי חוק החולה הנוטה למות חל על קבוצת מטופלים מצומצמת כמפורט בחוק.
הוראה מקדימה בפסיכיאטריה
הוראה מקדימה בפסיכיאטריה (Psychiatric advance directive - PAD) היא מסמך משפטי שמתאר את רצונותיו של האדם לצורך יישומם בעתיד במקרה שיסבול מהפרעה נפשית בדרגה שתמנע ממנו להחליט החלטות לגבי עצמו באופן אפקטיבי. המסמך מספק מידע על הטיפול המועדף או הבלתי רצוי מפסיכיאטרים או מגורמים מקצועיים אחרים בתחום בריאות הנפש. בין היתר, מבקש המטופל את מקום האשפוז בו הוא מעוניין, למי לפנות במקרה כזה (רופא ו\או קרוב משפחה) ונושאים נוספים. האדם יכול גם למנות מיופה כוח שיקבל סמכות לקבל החלטות עבורו. ההוראה המקדימה בפסיכיאטריה נותנת מענה לאובדן האוטונומיה והבחירה בזמנים של משבר נפשי, ומאפשרת לאנשים להביע את רצונותיהם ואת העדפותיהם, ולתכנן את אופן הטיפול בזמן משבר עתידי. החל משנת 2017 מאפשר תיקון מספר 18 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופוסות בישראל מתן הוראות רפואיות מקדימות לעניין טיפול פסיכיאטרי, באמצעות מיופה כוח.
מגן אסטרטגי
מגן אסטרטגי הוא תפקיד ארגון ומנהלה בצבא הגנה לישראל, השייך למערך ההגנה הקרקעית. תפקיד זה נמצא בחיל האוויר הישראלי ובחיל הים. ההכשרה הראשונה לתפקיד החלה בשנת 2013.
על התפקיד
לאחר שנערכה בדיקה מקיפה בתחום האבטחה, הוחלט להחליף את תפקיד מאבטחי המתקנים ולשכלל את תפקידם לתפקיד זה. מטרת התפקיד היא לשמש הגנה על נכסים אסטרטגיים למדינת ישראל שנמצאים בבסיסי צבא הגנה לישראל השונים. התפקיד כולל מגוון מקצועות, ביניהם מפקדי כיתות, קציני הגנ"ק ומפעילות מכלול הגנ"ק. ההכשרה לתפקיד זה התבצעה לראשונה ביוני 2013 בחיל הים ובדצמבר באותה שנה בחיל האוויר הישראלי.
במסגרת ההכשרה בביסל"ח 314 החיילים עוברים תוכני שדאות, קליעה, אימוני שטח פתוח, תרגולות והדמיות תרחישי הגנ"ק וניתוחי אירוע. בסיומה הם מוכשרים לרובאי 03 ומשובצים לבסיסים שונים: חיילי חייל האוויר הישראלי משובצים לבסיסי זרוע האוויר, ואילו חיילי חייל הים משובצים לבה"ד חיל הים. במסגרת התפקיד החיילים מחולקים לכיתות כוננות, דרכן הם מבצעים משימות מבצעיות יזומות, מסכלים איומים, עושים מארבים ועוד.
במהלך השירות בתור מגן אסטרטגי ניתן לצאת לקורסים בתפקידים שונים, ביניהם פיקוד, מפעילי חדר כושר ומדריכי קרב מגע.
דומה (מלאך)
בספרות חז"ל, דומה הוא שמו של המלאך הממונה על רוחות המתים.
רמזים במקרא
בתלמוד רמזו שמו של המלאך בפסוק "משא דומה, אלי קורא משעיר". מהרש"א מבאר שאף שלפי פשוטו, דומה הוא שם אומה כמו שנאמר "ומשמע ודומה", אבל הוא מבני ישמעאל, ולא ייתכן בו "קורא משעיר", ולכן דרשוהו על שמו של המלאך דומה.
בתלמוד
בתלמוד, במסכת סנהדרין, מובא בשמו של רבי יוחנן: "אותו מלאך הממונה על הרוחות - דומה שמו". שם המלאך מוזכר גם במסכת ברכות, שם פירש רש"י שמלאך זה ממונה על המתים.
בספר הזוהר
בספר הזוהר מוזכר המלאך דומה שהוא ממונה על בתי הקברות, ושרם של מצרים ושל גיהנום.
במדרשים
במדרש מובא שכשנכנסת השבת, המלאך דומה, שממונה על הנפשות, מכריז להן לצאת מהגיהנום.
איי דבנהאם
איי דבנהאם (באנגלית: Debenham Islands) הם קבוצה של שישה איים וסלעים נוספים הבולטים מעל פני הים, במפרץ מרגריט, בין האי מילראנד והחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
באיים מצויים אתרי מורשת היסטוריים אנטארקטיים, בהתאם לאמנה האנטארקטית.
ששת האיים הם:
שיא גובהם של האיים - 19 מטרים מעל פני הים.
גילוי האיים
האיים התגלו על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את ארץ גרהאם בין השנים 1937–1934 בהנהגת ג'ון ריימיל. המשלחת הקימה בסיס מחקר על האי בארי במהלך שהותה באזור.
בסיסי המחקר באי בארי הם אתר מורשת היסטורי אנטארקטי, בהתאם לאמנה האנטארקטית.
מקור השם
האיים נקראו על שמו של פרנק דבנהאם, שהיה חבר בוועדה המייעצת של משלחת החקר הבריטית לארץ גרהאם.
לקריאה נוספת
• Ben Saul, Tim Stephens, editors Antarctica in International Law, P 269
הפיליפינים במשחקים האולימפיים לנוער
הפיליפינים משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). הפיליפינים משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער. לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הפיליפינים מדליית כסף יחידה בשיט.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של הפיליפינים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה תשעה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים הרמת משקולות שדורגה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג לנערות, שחייה עם העפלה לגמר משחה 200 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערים בה סיימה במקום השמיני, וטניס עם העפלה לרבע הגמר בטורניר הנערים. ספורטאי המשלחת התחרו גם בענפים טאקוונדו וכדורסל בה הם לא הגיעו להישגים משמעותיים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שבעה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפים. המשלחת הגיעה להישג בענף התעמלות עם העפלה לשני גמרים בה דורגו במקום השישי בתרגיל המקבילים מדורגים ובמקום האחת עשרה בקרב רב נערות. המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים אתלטיקה, טריאתלון, קליעה, קשתות ושחייה.
משחקי החורף
הפיליפינים השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישג נאה בענף החלקה אמנותית שדורגה במקום השביעי בטורניר הנערים. בענף הסקי אלפיני המשלחת לא דורגה במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
אבי שמש
אבי שמש (נולד ב־3 ביולי 1959 ברמת גן) הוא תסריטאי ויזם ישראלי, ממייסדי תלי, חברת התמלוגים של התסריטאים והבמאים בישראל בע"מ והמנכ"ל הראשון שלה, ויזם "דיאלוג", תכנה לכתיבת תסריטים ולניהול הפקות.
ביוגרפיה
שמש גדל ברמת גן, בוגר "בליך" ובוגר תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
תסריטאי
שמש היה תסריטאי במשך שש שנים (1984–1990) בצוות התסריטאים של תוכנית הטלוויזיה "זהו זה". כמו כן כתב לתוכניות בידור בטלוויזיה בשנות ה-80 וה-90 ועבד באופן קבוע עם כמה אמנים על תסריטים לטלוויזיה ולבמה, בין היתר כתב מספר שנים את הטקסטים לדמות המיתולוגית של "לימור" (אורנה בנאי) בתוכנית "אקשן". כמו כן כתב תוכניות רבות לטלוויזיה החינוכית וכן כתב כמה דרמות וסדרות, בהן "סטרייט ולעניין" (יחד עם היוצרת והשחקנית הראשית כנרת טריפון, בבימוי ערן ריקליס ואבינעם דמארי). בשנת 1999 הוענק לו פרס שר החינוך והתרבות לבמאים ותסריטאים בתחום הקולנוע לשנת תשנ"ט.
הקמת תל"י
ב־1997 נבחר שמש ליו"ר איגוד התסריטאים ויחד עם יו"ר איגוד הבמאים אורי ענבר, והבמאי והאקטיביסט דורון צברי, פעל להסדרת עבודתם של תסריטאים ובמאים מול הערוצים המסחריים, על עיגון החובה להפקות מקור איכותיות ועל חיוב חברות הכבלים, שהתאחדו לחברת "HOT" להפקות מקור איכותיות. ב־1999 כתב דוח רחב על סוגיית ייצוג התסריטאים באקו"ם, חברת התמלוגים של המוזיקאים. בעקבות זאת המליץ על פרישה של התסריטאים מאקו"ם, חבירה לבמאים (שלא קבלו תמלוגים עד אז) והקמת חברת תמלוגים של יוצרים אור קוליים בישראל.
בעקבות פעילותו עם אורי ענבר הצטרפו כמאה תסריטאים ובמאים ליזמה. בנקודה זו הקימו שמש וענבר ב-14 דצמבר 2000 את החברה, שזכתה לשם תלי (תמלוגים ליוצרים בישראל).
במקביל לפרישת התסריטאים מאקו"ם, תלי נהלה מספר הליכים משפטיים אשר קבעו לראשונה, כי על פי החוק הישראלי, הבמאי הוא בעל זכות יוצרים ביצירה האור-קולית.
הקמת החברה לוותה בהתנגדות עזה של גורמים רבי עצמה, בהם אקו"ם, שהקשתה בירוקרטית על העברת הזכויות של התסריטאים, זכייני ערוץ 2 ורשות השידור שפעלו רבות למניעת עיגון זכות התסריטאים והבמאים לתמלוגים ובהמשך איגוד המפיקים שאף פעלו משפטית כנגד תלי. המאבק המשמעותי ביותר היה מאבקה של חברת HOT בשנים 2005–2007 שמטרתו הייתה למנוע מתסריטאים ובמאים את עצם האפשרות של שמירת הזכויות, ואשר לווה בהפגנות יוצרים ובהליכים משפטיים . המאבק בסופו של דבר נשא פרי, ו-HOT הכירה בשמירת הזכויות של התסריטאים והבמאים וחתמה על הסכמי רישיון עם תלי.
יחד עם שמש, היה שותף למהלכים של הקמת תלי, היועץ המשפטי של תלי, עו"ד אהרן נחומי. בשנת 2005–2007 עמד שמש, במסגרת תפקידו, יחד עם נחומי, בחזית המאמצים להגן על זכות היוצרים של התסריטאי והבמאי ביצירתו, לאור כוונת משרד המשפטים לחוקק חוק אשר יקנה את הזכות הראשונה ביצירה אור קולית למפיק. בסופו של יום הכנסת חוקקה חוק זכות יוצרים (חוק זכות יוצרים, תשס"ח-2007) חדש אשר גם הוא קובע שהזכות הראשונה ביצירה אור קולית שייכת ליוצר.
בשנת 2013 התמודד שמש כמנכ"ל מול התנגדות הממונה על ההגבלים העסקיים דיוד גילה למתן פטור לתלי, מהלך שאיים על עצם קיומה. בעקבות זאת קודם חוק ("חוק הקולנוע (תיקון מס' 4), תאגידים לניהול זכויות התשע"ה–2014") שאישר את פעילותה על תלי למרות היותה הסדר כובל. בשל כך אישר בית הדין לתחרות את נוסח סעיף שמירת הזכויות (סעיף תלי) שהפך לנוהג קבוע בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה.
פיתוח תכנת דיאלוג
שמש יזם את תכנת "דיאלוג". לתכנה שתי גרסאות, האחת הוותיקה, מיועדת לכתיבת תסריטים בפורמט עברי וכוללת כלים לעבודת התסריטאי. גרסת התסריט התפרסמה לראשונה בשנת 1997 בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי והפכה ל"תו תקן" של פורמט תסריט עברי. גרסת ההפקה התפרסמה לראשונה ב־2017. שתי הגרסאות הן רב לשוניות.
ב־2021 מונה אבי שמש כחבר במועצת הקולנוע.
אווה אוליקיינן
אווה אוליקאינן (בפינית: Eva Ollikainen; נולדה ב-12 בפברואר 1982 באספו) היא מנצחת פינית.
ביוגרפיה
אוליקיינן החלה בלימודי פסנתר בגיל שלוש, ולמדה גם כינור וקרן יער. היא החלה לנהל לימודים עד גיל 12. למדה באקדמיית סיבליוס בין השנים 1994–2002 וסיימה בשנת 2002 תואר שני במוזיקה בפסנתר. היא למדה ניצוח עם יורמה פאנולה ולייף זגרסטאם. אוליקיינן היה חבר בהרכב הפיני העכשווי "אוסינטה", וניצחה על ביצועי בכורה כמה יצירות של מלחינים פיניים.
בשנת 2003 זכתה אוליקיינן בתחרות המנצחים השנייה של יורמה פאנולה. היא ניצחה לראשונה על התזמורת הסימפונית של איסלנד בשנת 2005. בקיץ 2006, היא התמנתה לניהול מרכז המוזיקה של טנגלווד, הבחור היחיד באותה שנה שכבר היה נציגות סוכנות. היא חזרה כמנצחת אורחת עם התזמורת הסימפונית של איסלנד בשלוש הזדמנויות בין השנים 2007–2010, ושוב בפברואר 2019.
ביוני 2017 הודיעה התזמורת הקאמרית הנורדית על מינויה של אוליקיינן למנצחת הראשית הבאה שלה, יעיל עם עונת 2018–2019, עם חוזה ראשוני של שלוש עונות. מינוי זה מסמן את המנצחת הראשית הראשונה של אוליקיינן, והיא המנצחת הראשונה שנבחרה לתפקיד זה. ביוני 2019 הודיעה התזמורת הסימפונית של איסלנד על מינויה של אוליקיינן למנצחת הראשית והיועצת האמנותית הבאה שלה, החל מהעונה 2020–2021, עם חוזה ראשוני עד שנת 2024. אוליקיינן היא המנצחת הנשית הראשונה שמונתה כמנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של איסלנד. בנובמבר 2019 הודיעה תזמורת דלה טוסקנה על מינויה של אוליקיינן כמנצחת הראשית הבאה שלה, המנצחת הנשית הראשונה שזכתה לתפקיד, החל מהעונה 2020–2021.
טל פורר
טל פורר (נולד ב-16 בינואר 1978) הוא מעבד, מפיק מוזיקלי וקלידן ישראלי.
ביוגרפיה
פורר נולד לאב מנהל חשבונות ולאם גננת, המנגנים כתחביב. את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל החינוך. בגיל 23 הופיע כקלידן במופע של ריטה בפסטיבל הפסנתר בתל אביב. עבד כבוחן ראשוני ב-"כוכב נולד", ולאחר מכן התמנה למנהל המוזיקלי, המעבד והקלידן הראשי של "דה וויס" ב-"רשת", שם פעל זה חמש עונות, נכון לאוקטובר 2020. ניהל ועיבד מוזיקלית לתוכניות טלוויזיה רבות, ובהן: "גריז" ב-"רשת" (ערוץ 2), "עם סגולה" ב-"שידורי קשת" (ערוץ 2), "נשות הטייסים" (ערוץ 10) ו-"הזמר במסכה" (ערוץ 12). כמו כן, ניהל מוזיקלית את מופע העשור של שלישיית מה קשור (ערוץ 24). פורר מפיק ומעבד אלבומים לזמרים רבים: שלושה אלבומים ובהם "שתדעי" של שלומי שבת, אלבום הבכורה של ליאל קולט ואלבום של צביקה הדר שנגנז. ב-2003, הפיק וניגן לאלבום חמצן של ריטה והופיע עימה בסיבובי הופעות במשך 4 שנים.
החל מ-2006, מנהל מוזיקלית את הפסטיגל, תחת הבמאי חנוך רוזן. במסגרת זו הפיק, כתב, הלחין ועיבד מספר רב של שירים. בשנה זו, החל להופיע כקלידן עם שלמה ארצי ולהשתתף בעיבודי ההופעות והאלבומים של ארצי.
הפיק מוזיקלית מספר רב של הצגות ובהם "שיר נולד", "תום סוייר והאקלברי פין", "אלאדין" ו"לילה לא שקט" בתיאטרון הקאמרי.
עיבד והפיק מוזיקלית את שני השירים המושמעים ביותר לשנת 2013: "סטטוס מאוהב" של אייל גולן ו"הלב" של שלומי שבת. השיר "יש לך" שעיבד לשלומי שבת, זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ב.
הפיק ועיבד מוזיקלית את אירוויזיון 2019 בישראל, הלחין את קטעי המעבר והקטעים האומנותיים.
בשנת 2022 לקח חלק בכתיבת השיר "Marionette" יחד עם יוצאות העונה השנייה של The Voice ישראל צליל קליפי ומאי כהן שנבחר עבור הזמרת ענבל ביבי לכבוד גמר העונה הרביעית של אקס פקטור ישראל במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2022, אך השיר סיים במקום השלישי.
מעבר לניהול מוזיקלי, פורר מלחין, יוצר ומעבד מוזיקה לפרסומות (הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, המכללה למנהל ועוד), פרומואים ("The Voice"), ולסדרות טלוויזיה (חצויה, נשות הטייסים).
פורר נשוי לדוגמנית חן שילוני ולהם שלושה ילדים.
וסילי מרגלוב
וסילי פילפוביץ' מרגלוב (רוסית: Василий Филиппович Маргелов;; 27 בדצמבר 1906 - 14 במרץ 1990) היה גנרל בצבא האדום אשר פיקד על הכוחות המוטסים הסובייטים (VDV) משנת 1954 עד 1959 ומשנת 1961 ועד 1979. מרגלוב הביא למודרניזציה של ה-VDV והיה גיבור ברית המועצות.
ההיסטוריון קארי סקופילד כתב כי מרגלוב "נחשב לאבי הכוחות המוטסים הסובייטים... והוביל אותם בעת השלב החיוני ביותר להתפתחותם."
תחילת דרכו
וסילי מרקלוב (מאוחר יותר שונה שמו למרגלוב עקב שגיאת כתיב) נולד ב-27 בדצמבר 1906 בעיר יקטרינוסלב לזוג מהגרים מבלארוס פיליפ איבנוביץ' מרקלוב ואגאטה סטפנובנה. אביו עבד במפעל יציקות ברזל. בשנת 1913, משפחתו שבה לבלארוס והתיישבה בקסטסיוקוביצ'י, עיר הולדתו של אביו, שם הוא סיים את לימודיו בבית הספר הדתי המקומי, באמצע העשור השני של המאה ה-20. כנער, הוא עבד כסבל ונגר. עם סיום לימודיו החל לעבוד כשוליה בחנות שיזוף ועד מהרה הפך עוזר מנהל. בשנת 1923 עבד כפועל במאפייה מקומית.
שירות צבאי בין שתי מלחמות העולם
בשנת 1928 מרגלוב גויס לצבא האדום. הוא למד בבית הספר הצבאי הסובייטי בבלארוס מ-1928 עד 1931. עם סיום לימודיו מונה למפקד מחלקת מקלע בגדוד רובאי 99 של אוגדה רובאית 33 במוגילב. בדצמבר 1932, הוא הפך צוער בבית הספר לטיסה ולתצפית באורנבורג, אבל הודח בינואר 1933 לאחר שנמצא כי הצהיר "הצהרות המבטאות בורות פוליטית". מרגלוב הפך מפקד מחלקת מקלע בבית הספר הצבאי סובייטי בבלארוס. בפברואר 1934 מונה לסגן מפקד פלוגה ובחודש מאי 1936 למפקד פלוגה.
החל מ-25 באוקטובר 1938 מרגלוב פיקד על הגדוד השני של החטיבה הרובאית ה-23, של האוגדה הרובאית השמינית. הוא השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין בתפקיד קצין מודיעין אוגדתי.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת החורף פיקד מרגלוב על גדוד סיור אלפיניסטי בחטיבה רובאית 596 של האוגדה הרובאית 122. במהלך פשיטה בעומק פינלנד, דווח כי תפס בשבי יחידה של קורפוס המתנדבים השוודי. במהלך המלחמה מרגלוב נפצע. עם תום מלחמת החורף מרגלוב מונה לעוזר מפקד גדוד הרובאים ה-569. באוקטובר 1940, הוא מונה למפקד גדוד האסירים ה-15 של המחוז הצבאי של לנינגרד.
לאחר מבצע ברברוסה, ביולי 1941, מרגלוב מונה למפקד גדוד המשמר הרובאי השלישי של אוגדת משמר הגבול הראשונה של לנינגרד. בחודש נובמבר הוא מונה למפקד החטיבה האלפיניסטית המיוחדת הראשונה, אשר בה שרתו מלחים מן הצי הבלטי. ב-21 בנובמבר מרגלוב נפצע שוב, במהלך פשיטה מאחורי קווי האויב על ימת לדוגה. לאחר שהחלים מפציעתו הוא הפך למפקד חטיבה רובאית 218 של אוגדה 80, במהלך המצור על לנינגרד. החל מ-15 ביולי 1942 מרגלוב היה מפקד חטיבה חדשה, חטיבת משמר רובאית 13 של אוגדת המשמר הרובאית השלישית. באוקטובר 1942 החטיבה נשלחה לחזית הדרומית. בדצמבר הצליחה להדוף מתקפה גרמנית בניסיון לפרוץ אל הארמייה השישית הנצורה במהלך קרב סטלינגרד.
בינואר 1943 מרגלוב מונה לסגן מפקד אוגדת המשמר הרובאית השלישית. בתפקידו זה השתתף במספר קרבות עד נובמבר 1943.
ב-1944 קיבל פיקוד על אוגדת המשמר הרובאית ה-49. הוא הוביל את האוגדה לחציית הדנייפר בליל 12 במרץ. בלילה שלמחרת תוך שהאוגדה מתקדמת במהירות, היא כבשה את חרסון בתוך שעות ספורות. בעקבות קרבות אלה זכתה האוגדה לשם "אוגדת חרסון" ולמרגלוב הוענק ב-19 במרץ 1944 עיטור גיבור ברית המועצות. מרגלוב המשיך והוביל את האוגדה במבצע יאשי-קישינב, בהתקפה על בלגרד, בהתקפה על בודפשט, בכיבוש וינה ובכיבוש פראג. במהלך הלחימה מחוץ לבודפשט, האוגדה עצרה מתקפת-נגד גרמנית בלילה שבין 13–14 בפברואר 1945. על פיקודו הוענק לו עיטור סובורוב מדרגה שנייה. בעת מצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה בשנת 1945 הוא פיקד על גדוד בחטיבה שייצגה את חזית הערבה.
לאחר המלחמה
ב-1948 מרגלוב סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של ברית המועצות ובחודש אפריל מונה למפקד אוגדת המשמר המוטסת ה-76 בפסקוב. בין השנים 1950 ו-1954, הוא היה המפקד כוח המשמר המוטס ה-37 של הצבא האדום. במאי 1954 מונה למפקד הכוחות המוטסים של הצבא. בשנת 1959, לאחר תקרית שאירעה בשעת פיקודו על הכוחות המוטסים, הודח מתפקידו. את התקרית תיאר ההיסטוריון סקופילד כמעמד שבו עודד חייל בדרגת סמל להיאבק בדוב במהלך מסיבת יום הולדת. לאחר ההדחה מרגלוב מונה לסגן מפקד הכוחות המוטסים. ביולי 1961, הוא שב לתפקיד מפקד הכוחות המוטסים. בתקופת פיקודו מרגלוב יזם ייצור המוני של מערכות מצנח לכוחות והכניס לשירות הכוחות המוטסים מטוסי אנטונוב An-22 ואיליושין Il-76. במהלך פיקודו על הכוחות המוטסים פותחה מערכת מצנח PP-127 המאפשרת הצנחת רכב אמפיבי משוריין מסוג BMD-1. ב-28 באוקטובר 1967 הועלה מרגלוב לדרגת גנרל של ארמייה. הוא היה אחראי על הפעולות המוטסות במהלך הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. החל מינואר 1979 הוא שימש כמפקח במשרד ההגנה של ברית המועצות. לאחר פרישתו, גר במוסקבה. הוא נפטר ב-4 במרץ ב-1990, בגיל 82, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אנדרטאות
בערים דנייפרופטרובסק, קריבי ריה, אומסק, טולה, טיומן, סנקט פטרבורג, אוליאנובסק ואיוואנובו ניצבות אנדרטאות לזכר מרגלוב.
ב-21 בפברואר 2010 הוצב פסל חזה של מרגלוב סמוך לארמון הנוער בחרסון. אנדרטה לזכר מרגלוב הוקמה ב-5 ביוני 2010 בקישינב. ב-4 בנובמבר 2013 נפתח אתר הנצחה למרגלוב בפארק הניצחון בניז'ני נובגורוד. במטה של הבריגדה ה-95 המוטסת של הצבא הרוסי בז'יטומיר מוצבת אנדרטה לזכר מרגלוב. ב-7 במאי 2014 נחנכה אנדרטה למרגלוב באתר הזיכרון בנזראן. ב-8 ביוני 2014 פסל חזה של מרגלוב הוכנס לנתיב התהילה בסימפרופול. ב-8 באוקטובר 2014 נחנך אתר הנצחה למרגלוב בטיגינה, סמוך להיכל התרבות של העיר. ב-27 בדצמבר 2014, פסל חזה של מרגלוב הותקן בנתיב התהילה של סראטוב, סמוך לבית הספר מס' 43. קיימת גם אנדרטה למרגלוב בדובסרי שבטרנסניסטריה.
בשנת 2015 הוצבו אנדרטאות למרגלוב בטאגאנרוג, ירוסלבל, דונצק וערים נוספות ברוסיה.
בית הספר לפיקוד של הכוחות המוטסים בריאזאן נקרא על שם מרגלוב, ובמוסקבה יש גם רחוב על שמו.
ב-6 במאי 2005, הכריז משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית על "מדליית הגנרל מרגלוב" אשר תוענק לחיילים בכוחות המוטסים של צבא רוסיה.
מרוץ החימוש הימי באמריקה הדרומית
בעשור הראשון של המאה ה-20 החל מרוץ חימוש ימי בין ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה - שלוש הארצות העשירות והחזקות ביותר באמריקה הדרומית - כאשר ברזיל הזמינה מחברה בריטית שלוש אוניות מערכה מסוג דרדנוט. נכון לאותה העת היו הדרדנוט לחוד החנית של פיתוח הציים ברחבי העולם והן עלו בעשרות מונים ביכולותיהם המבצעיות על אוניות מערכה קודמות.
בתחילת המאה ה-20, הצי הברזילאי היה חלש ומוזנח לעומת מקביליו הצי הארגנטינאי והצי הצ'ילאני. הפרש זה התבטא באיכות ובכמות כלי השיט הפעילים הכוללת. ב-1904, הקונגרס הלאומי של ברזיל הצביע בעד העברת תקציב רחב היקף להביא לסיום ההפרש הקיים. תומכי מדיניות זאת טענו בעיקר כי מהלך שכזה יתרום לחיזוק יוקרתה ומעמדה הבינלאומי של ברזיל. על אף העובדה שמספר ספינות הוזמנו בידי ברזיל בין 1904 ל-1906, כניסתה לשירות של אה"מ דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי באותה השנה שינה את פני המערכה הימית ברחבי העולם. ממשלת ברזיל ביטלה עסקאות קודמות וריכזה את ההשקעות שלה בהזמנת שלוש אוניות המערכה מסדרת מינאס ז'ראיס מסוג דרדנוט מיצרן אוניות בריטי. עקב החשיבות הימית של הדרדנוט, קנייתם בידי ברזיל הובילה להתעניינות בינלאומית.
כאשר הגיעה השעה לתחילת בניית הדרדנוט השלישי של הצי הברזילאי מסדרת מינאס ז'ראיס, ההשקעה פגשה בקשיים חריפים: שפל כלכלי ומרד מלחים שכונה "מרד השוט" ב-1910. קשיים אלו, כמו גם עיקובים בבנייה שנוצרו עקב שינויים תכופים בעיצוב האונייה הובילו לשיקול מחודש של ההשקעות. לנוכח הקריסה הכלכלית של ספקות הייצוא הראשיות מברזיל, ולנוכח האפשרות שהאונייה תתגמד לעומת הפיתוח של סופר דרדנוטים, הוביל למכירת האונייה הלא שלמה לידי הצי העות'מאני ב-1914. במקביל לכך, לנוכח ההתעצמות הימית של ברזיל, ביטלו ארגנטינה וצ'ילה אמנה למניעת הרחבת הציים והזמינו מצידם אוניות מערכה מסוג דרדנוט גם כן: אוניות המערכה מסדרת ריבדאביה בעבור הצי הארגנטינאי ב-1910 ואוניות המערכה מסדרת אלמיראנטה-לאטורה בעבור הצי הצ'ילאני ב-1911. כל אחד מן הצדדים ניסה להקדים את שני היריבים האחרים באיכות הפיתוח, אם כי הספינות הארגנטינאיות היו שנויות במחלוקת במיוחד, והתמודדו עם התנגדות פוליטית מבית כמו גם זעם מתכנני הספינות מהתהליך הרב-סבבי שבו נעזרה ארגנטינה לבחירת העיצוב של הספינות החדשות עבור הצי שלה.
מלחמת העולם הראשונה בלמה בפועל את מרוץ החימוש הימי של ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה, שכן לפתע מצאו עצמן שלוש הארצות ללא האפשרות להזמין אוניות חדשות ממפתחים אשר מעבר לים. המלחמה עצרה את פיתוח הרישאלו, הסופר דרדנוט הברזילאי, עוד כשהייתה בשלבי שרטוט. שני דרדנוט של הצי הצ'ילאני נמכרו לבריטים לתקופת המלחמה, ואחד מהם נקנה מחדש בידי צ'ילה מאוחר יותר. מכיוון שאוניות הדרדנוט שפותחו בעבור ארגנטינה פותחו בארצות הברית - שהייתה למדינה נייטרלית בתחילת המלחמה - הם נכנסו לשירות הצי הארגנטינאי על כל מקרה ב-1915. לאחר המלחמה, שאיפות חימוש ימי מחודש מטעמן של ברזיל וצ'ילה קראו לבניית סוג חדש של דרדנוט, אך שאיפות אלו מעולם לא התממשו.
מרוץ החימוש הימי הארגנטינאי - צ'ילאני
מחלוקת על תביעות טריטוריאליות סותרות של ארגנטינה וצ'ילה בדבר הריבונות על חבל פטגוניה, האזור הדרומי ביותר באמריקה הדרומית, החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19. כששתי האומות כמעט יצאו למלחמה עליה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, הוזמנו שלוש אוניות מלחמה חדשות גדולות על ידי שתי האומות: הצ'יליאנים רכשו את הסיירת המוגנת הראשונה בעולם, 'אסמראלדה' (Esmeralda), והארגנטינאים רכשו את אוניית הסוללה המרכזית עטוית השריון "אלמיראנט בראון' (Almirante Brown) והסיירת המוגנת פטגוניה.
מול אתגרים אלה, ממשלת ארגנטינה פעלה במהירות להזמין שתי אוניות מערכה. בכך החל מרוץ חימוש ימי בין שתי המדינות שנמשך עד שנות ה-90 של המאה ה-19, ושרד אפילו את מלחמת האזרחים בצ'ילה ב-1891 שרוששה את קופת האוצר של המדינה. שתי המדינות ביצעו הזמנות של סיירות ממעצמות ימיות אירופאיות במהלך השנים הבאות, כאשר כל הזמנה כוללת גידול בהוצאות ביחס לקודמת; המירוץ הסלים באמצע העשור כאשר שתי המדינות במקום החלו להזמין סיירות משוריינות חזקות. על אף שהמתחים התקררו לזמן קצר החל ב-1898 עם הבוררות האמריקאית המוצלחת של מחלוקת גבול בצפון אזור פונה דה אטקמה והגשת המחלוקת בפטגוניה לבוררות בריטית. עם זאת, הדטאנט הנ"ל התמוסס רק שלוש שנים מאוחר יותר כאשר הצי הארגנטינאי קנה שתי סיירות משוריינות מאיטליה והצי הצ'יליאני הזמין שתי אוניות מערכה פרה-דרדנוט ממספנות בריטיות. הארגנטינאים הגיבו בחתימה על הצהרות המביעות כוונה לקניית שתי ספינות קרב גדולות יותר.
המחלוקת הגוברת הטרידה את ממשלת בריטניה, שכן סכסוך מזוין ישבש את האינטרסים המסחריים הנרחבים שלה באזור. הבריטים תיווכו במשא ומתן בין ארגנטינה לצ'ילה, וההסכמים של מאי נחתמו ב-28 במאי 1902. ההסכם השלישי בסדרה הגביל את החימוש הימי של שתי המדינות; על שניהם נאסר לרכוש אוניות מלחמה נוספות למשך חמש שנים מבלי לתת הודעה מוקדמת של שמונה עשר חודשים טרם הרכישה. אוניות המלחמה שהוזמנו ב-1901 נמכרו: מתוך הרכישות של צ'ילה אונייה אחת נרכשה בידי הצי המלכותי הבריטי והשנייה בידי הצי הקיסרי היפני; תוכניות עבור ספינות הקרב הגדולות יותר של ארגנטינה בוטלו. בנוסף, 'קפיטן פראט' הצ'ילאנית ושתי סיירות משוריינות ארגנטינאיות פורקו מעיקר נשקם למעט הסוללות הראשיות שלהם, שכן לא היה מנוף בארגנטינה שהיה מסוגל לסלק את צריחי התותחים של הסיירות.
ברזיל: מקיסרות לרפובליקה
בעקבות הפיכה צבאית ב-1889, שהפילה את הקיסרות הברזילאית והעלתה במקומה את הרפובליקה הברזילאית הראשונה, חלקים גדולים מהצי של ברזיל נטלו נשק נגד הממשלה החדשה ויצאו בסדרת מרידות ב-1891 ובין השנים 1893–1894. בנוסף לכך הצבא נגרר ללוחמת שחיקה במלחמת אזרחים שאירעה בצפון-מזרח המדינה וכונתה מלחמת קאנודוס. האופוזיציה של חיל הים לממשלה עלתה לו ביוקר. למרות ההרחבות של תקציב הצי בארגנטינה ובצ'ילה והטכנולוגיה הימית המתקדמת במהירות של העידן, בשנת 1896 היו לצי הברזילאי רק ארבעים וחמישה אחוזים מכוח האדם הנדרש לתפעול המלא שלו. יתרה מכך, עד סוף המאה ספינות השריון המודרניות היחידות שלו היו שתי אוניות קטנות להגנת החופים. עם הגנות רעועות כל כך, הביע ז'וזה מריה דה סילבה פאראנוס, הברון של ריו ברנקו ושר החוץ של ברזיל חשש כי הדבר היחיד שנותר מגן על גבולותיה של ברזיל זה היוקרה ההיסטורית מימי הקיסרות.
עם תחילת המאה העשרים, הגדלת הביקוש העולמי לקפה וגומי הובילה לכלכלת הקפה של ברזיל ולתנופת תעשיית הגומי. הרווחים שהתקבלו העניקו לפוליטיקאים פיניירו מאשאדו מריו גראנדה דו סול והברון ריו ברנקו את ההזדמנות לבנות צי חזק כדי להשיג את מטרתם להביא את ברזיל למעמד של מעצמה בינלאומית. הקונגרס הלאומי של ברזיל העביר תוכנית רכישה ימית גדולה ב-14 בדצמבר 1904, אך הצי חילק את עצמו לשני פלגים על אילו ספינות יש לרכוש. האחד, שנתמך על ידי חברת החימוש הבריטית ארמסטרונג ויטוורת' (שבסופו של דבר קיבלה את הצו), העדיפה צי המרוכז סביב מספר קטן של אוניות מלחמה גדולות. השני, שנתמך על ידי ריו ברנקו, העדיף צי גדול יותר המורכב מאוניות מלחמה קטנות יותר.
בתחילה, סיעת אוניות המלחמה הקטנות יותר ניצחה. לאחר שחוק מס. 1,452 הועבר ב-30 בדצמבר 1905, זה אישר תקציב של 4,214,550 ליש"ט (בערך מודרני, 1,685,820 ליש"ט בערך של 1906) לבניית אוניות מלחמה חדשות, שלוש ספינות קרב קטנות, שלוש סיירות משוריינות, שש משחתות, שתים עשרה ספינות טורפדו, שלוש צוללות ואוניית פחם. אף על פי שממשלת ברזיל חיסלה מאוחר יותר את רכישת הסיירות המשוריינות ממניעים כספיים, שר הצי, אדמירל ז'וליו סזאר דה נורוניה, חתם על חוזה עם ארמסטרונג ויטוורת' על ספינות הקרב המתוכננות ב-23 ביולי 1906. הרכישה נתמכה על ידי נשיא ברזיל הנכנס אפונסו פנה, שאמר לקונגרס הלאומי של ברזיל בנובמבר 1906 שהספינות נחוצות כדי להחליף את כלי השיט המיושנים המרכיבים את הצי הנוכחי. ההתיישנות של הצי הומחשה לאחר שספינת קרב התפוצצה במפתיע עקב תקלה מוקדם יותר באותה שנה.
אף על פי שההזמנות הגיעו לחברה בריטית, שגריר בריטניה בברזיל התנגד להתרחבות הימית המתוכננת בשל עלותה הגדולה והשפעתה השלילית על היחסים בין ברזיל לארגנטינה. הוא ראה בה "התגלמות של יוהרה לאומית, בשילוב עם מניעים אישיים בעלי אופי ממוני ". גם שגריר ארצות הברית בברזיל התבטא נגד הרכישה והזהיר את משרד החוץ שלו מפני ערעור היציבות האזורית שעלול להתרחש אם המצב יהפוך למירוץ חימוש ימי מלא. ממשלת ארצות הברית ניסתה להכריח באופן דיפלומטי את הברזילאים לבטל את הרכישה, אך ניסיונות אלה נדחו; הברון ריו ברנקו העיר שהיענות לדרישות האמריקאיות תהפוך את ברזיל לחסרת אונים כמו קובה, שהחוקה החדשה שלה אפשרה לממשלה האמריקאית להתערב בענייני הפנים שלה.
מהלך הפתיחה: הרכישה הברזילאית
לאחר שהחלה הבנייה של שלוש אוניות המלחמה הקטנות החדשות של ברזיל, ממשלת ברזיל החליטה לשקול מחדש הרכישות ובחרה לרכוש במקום זאת את אוניות המלחמה ולהשקיע בהן קודם כל (דבר שיקרה עוד כמה פעמים במהלך בניית 'ריו דה ז'ניירו' ב-1913). החלטה זאת נבעה מהופעת הבכורה של קונספט הדרדנוט החדש של הממלכה המאוחדת, שייצגה, בדמות הספינה המכונה ב-1906, פריצת דרך בתעשיית הלוחמה הימית, כאשר הדרדנוט נשאה כוח אש והייתה בקני מידה גדולים בהרבה מכל ספינה קודמת שציי המעצמות אחזו בה. סימן ההיכר של סוג ספינת מלחמה חדשה זה היה חימוש ה"תותחים גדולים בלבד" שלה, אשר השתמש בנשק רב יותר בקליבר כבד מאשר אוניות מלחמה קודמות, והוא הפך את הספינות הברזילאיות המקוריות למיושנות טרם שהושלמו.
התקציב שאושר להרחבת הצי הוקדש לבניית: שלוש אוניות דרדנוט, שלוש סיירות תצפית (צומצם בהמשך לשתיים), חמש עשרה משחתות (צומצם בהמשך לעשר) ושתי תומכות צוללות (צומצם בהמשך לאחת).
המהלך נעשה בתמיכה רחבת היקף של פוליטיקאים ברזילאים, כולל פיניירו מאשאדו, וההצבעה עברה כמעט פה אחד בסנאט. כמו כן הייתה תמיכה נרחבת לרכישה מצד חיל הים - כעת עם נציג מטעמו מהסיעה התומכת בבניית אוניות גדולות, תת-אדמירל אלכסנדרינו פאריה דה אלנסר, הוא שר הצי - והעיתונות הברזילאית. ובכל זאת, שינויים אלו נעשו תוך קביעה שהמחיר הכולל של התוכנית הימית החדשה לא יעלה על התקציב המקורי, ולכן הגידול במשקל האוניות המוזמנות נעשה במקביל לחיסולן של סיירות משוריינות קודמות והפחתת מספר ספינות המלחמה מסוג משחתת. שלוש אוניות המלחמה שעליהן החלה הבנייה נגרטו החל מ-7 בינואר 1907, והתכנון של הדרדנוט החדש אושר ב-20 בפברואר. עיתונים החלו לסקר את פיתוח אוניות המלחמה הברזילאיות במרץ, וחברת ארמסטרונג החלה בבנייה ב-17 באפריל. ההזמנה המלאה - כולל שלושת הדרדנוט ושתי הסיירות - סוקרה על ידי ניו יורק הראלד, דיילי כרוניקל והטיימס מאוחר יותר באותה שנה.
ההזמנה הברזילאי למה שפרשנים באותה העת כינו "ספינת הקרב החזקה ביותר בעולם" הגיע בתקופה שבה מדינות מעטות בעולם הזמינו חימוש בקני מידה כזה. ברזיל הייתה המדינה השלישית עם צי דרדנוט בתהליכי בנייה, אחרי הממלכה המאוחדת וארצות הברית. פירוש הדבר היה שברזיל עומדת מלפני מעצמות כגון הרפובליקה הצרפתית השלישית, הקיסרות הגרמנית, האימפריה הרוסית והאימפריה היפנית. מכיוון שדרדנוט הקנו לבעליהן יוקרה במעמד בינלאומי, בדומה במקצת לנשק גרעיני עשורי שנים מאוחר יותר, הצו עורר סערה ביחסים הבינלאומיים. עיתונים וכתבי עת ברחבי העולם העלו השערות כי ברזיל פועלת כמייפת כוח למדינה חזקה יותר שתשיג ידיה על שתי אוניות הדרדנוט הראשונות זמן קצר לאחר השלמתם, בעקבות ספקות לגבי יכולתה לשאת נשק שכזה. מקורות אמריקאים, בריטים וגרמנים רבים הפנו אצבע כלפי הממשלות האמריקאיות, הבריטיות, הגרמניות או היפניות במזימה חשאית לרכוש את כלי השיט.
בצד השני של האוקיינוס האטלנטי, בעיצומו של מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני, זעמו חברי בית הנבחרים הבריטי על היעדים האפשריים של אוניות המלחמה, אם כי הלורד הראשון של האדמירליות, האדמירל ג'ון (ג'קי) פישר, הצהיר בעקביות שהם לא מאמינים שתתרחש מכירה סמויה כלשהי שיבצעו הברזילאים עם מעצמה אחרת. באמצע יולי וספטמבר 1908 דנו בבית הנבחרים ברכישת הספינות כדי לחזק את הצי המלכותי ולהבטיח שהן לא יימכרו ליריב זר, מה שישבש את תוכנית הצי הבריטי שנקבע ב"תקן דו-כוח". במרץ ושוב בסוף יולי 1908, ממשלת ברזיל הכחישה רשמית שהיא מתכננת מכירה. במרץ 1909, העיתונות הבריטית ובית הנבחרים החלו לקדם את הבנייה של עוד אוניות דרדנוט לאחר שהלורד הראשון של האדמירליות, רג'ינלד מק'קנה, טען כי גרמניה הגבירה את לוח הזמנים של הרחבת הצי שלה ותסיים בנייה של שלוש עשרה אוניות דרדנוט כבר ב-1911 - ארבע שנים מוקדם יותר ממה שהוערך קודם לכן. מטבע הדברים, נושא רכישת הדרדנוט הברזילאים שכבר בתהליכי בנייה הועלה, ומק'קנה נאלץ להכחיש רשמית שהממשלה מתכננת להגיש הצעה עבור מכירת אוניות מלחמה נוספות. הוא גם הוסיף והצהיר שמכירה לאומה זרה תהיה חסרת משמעות, שכן "העליונות הנוכחית שלנו בחוזקה בשנים 1909–1910 כל כך גדולה שלא יעלה חשש אצל מועצת האדמירליות (ממכירת אוניות למעצמות משניות נוספות) ."
תגובת-הנגד: ארגנטינה וצ'ילה
ממשלת ארגנטינה נבהלה מאוד מהמהלך הברזילאי, והיא פעלה במהירות לבטל את ההגבלות הימיות שנקבעו בהסכם עם צ'ילה ב-1902. בנובמבר 1906 שר החוץ של ארגנטינה, מנואל אוגוסטו מונטס דה אוקה, ציין שכל אחת מהאוניות הברזילאיות החדשות יכולה להשמיד את כל הצי הארגנטינאי והצ'יליאני. למרות ההפרזה לכאורה, ההצהרה שלו - שנאמרה לפני שממשלת ברזיל עוד ביצעה ריכשה מחודשת של אוניות דרדנוט - בסופו של דבר הייתה קרובה לאמת: נכון לשנת 1910, אוניות המלחמה הברזילאיות החדשות היו חזקות יותר מכל כלי שיט אחר בעולם, שלא לדבר על כל האוניות בשירות הצי הארגנטינאי או הצ'יליאני. מתוך מחשבה על כך, 'כתב העת של האגודה האמריקאית למהנדסי ים' סבר ששמירה סדרת 'קפיטן פראט' המיושנת היא עכשיו בזבוז כסף.
ההתרעה של ממשלת ארגנטינה נמשכה תחת יורשו של דה אוקה, אסטניסלאו זבאלוס. ביוני 1908, זבאלוס הציג תוכנית לקונגרס הלאומי הארגנטינאי שבה ארגנטינה תציע לממשלת ברזיל הזדמנות לתת לארגנטינה אחת משתי אוניות הדרדנוט הבלתי גמורות שלהם. זה יאפשר לשתי המדינות הזדמנות ליהנות משוויון ימי יחסי. אם הברזילאים יסרבו, תכנן זבאלוס להציב אולטימטום: אם לא יענו להצעה תוך שמונה ימים, צבא ארגנטינה המגויס יפלוש לברזיל לעבר אזור הבירה ריו דה ז'ניירו שהוגדרה כחסרת הגנות. לרוע מזלו של זבאלוס, תוכניתו הודלפה לתקשורת, והסערה הציבורית שנוצרה בעקבותיה - אזרחי ארגנטינה התנגדו לגיוס כספים עבור המלחמה - הובילה להתפטרותו.
שתי המדינות התמודדו עם קושי לממן את אוניות הדרדנוט שלהן. על אף שבארגנטינה תמכה המפלגה הלאומית האוטונומית השלטת ברכישות, הממשלה התמודדה תחילה עם התנגדות ציבורית לרכישות כה יקרות. זרם של מאמרי מערכת עיתוניים מלהיבים שטיפחו חששות חדשות בציבור, במיוחד מהעיתון 'לה פרנסה', והתריעו על סכסוכי גבול מחודשים, במיוחד הצהרות ברזילאיות שהארגנטינאים ניסו להחזיר לידיהם את כל נחלות מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, סחבו את הציבור לתמוך ברכישות. נשיא ארגנטינה, חוסה פיגרואה אלקורטה, ניסה להפיג את המתיחות באמצעות מסר המזהיר את הברזילאים מפני מרוץ חימוש ימי אם ימשיכו במסלולם הנוכחי. ממשלת ברזיל השיבה בנימוק דומה לנאומו של הנשיא פנה ב-1906 בפני הקונגרס, בכך שהם האמינו שהספינות נחוצות כדי להחליף את הציוד המיושן שהותירה ההזנחה ארוכת הטווח של הצי הברזילאי, והם התעקשו שוב ושוב שהספינות לא נועדו לשימוש נגד ארגנטינה.
באוגוסט התקבלה הצעת חוק המאשרת לצי הארגנטינאי לרכוש שלוש אוניות דרדנוט על ידי בית הנבחרים בהצבעה שעברה שבעים ושניים נגד שלושה עשר. שלושה חודשים לאחר מכן, ההצעה נפלה בסנאט לאחר שהם אישרו הסכם בוררות והממשלה הגישה הצעה אחרונה לרכוש את אחת משתי הדרדנוט הברזילאיות שהיו בהליכי בנייה. ממשלת ברזיל סירבה, ולכן הצעת החוק הוצגה מחדש והועברה על ידי הסנאט ב-17 בדצמבר 1908 עם ארבעים ותשעה תומכים ושלושה עשר מתנגדים, עיקר ההתנגדות נבעה מעמדת הסוציאליסטים שזעמו על סכום ההוצאות (14,000,000 ליש"ט) ושימושו.
לאחר שממשלת ארגנטינה שלחה משלחת ימית לאירופה כדי להזמין ולהעריך הצעות של חברות חימוש, הן קיבלו מכרזים מחמש עשרה מספנות בחמש מדינות (ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, צרפת ואיטליה), וערכו תהליך הצעות מחיר ממושך. המשלחת הארגנטינאית דחתה את כל ההצעות פעמיים, ובכל פעם העלתה את ההיבטים הטכניים של העיצובים בהערכת הצעות. הסיבה שניתנה לדחייה הראשונה הייתה הופעתו של הסופר-דרדנוט הראשון, אה"מ אוריון . ובכל זאת, מתכנני הספינות זעמו, מכיוון שתהליך תכנון אוניית מלחמה גדולה לקח זמן רב וכסף, והם האמינו שטקטיקת הרכישה הארגנטינאית חושפת את סודות המסחר האישיים שלהם . אדריכל צי בריטי פרסם גינוי חריף לטקטיקת המשלחת הארגנטינאית, אם כי רק לאחר שהחוזים לא הוענקו לחברה בריטית.
חברת מספנת נהר פור האמריקאית הגישה את ההצעה הזולה ביותר - בין השאר בגלל זמינות הפלדה הזולה, אף על פי שהם הואשמו בהעלאת מחיר לא רווחי כדי שהספינות יוכלו לפעול כמובילי הפסד - וזכתה בחוזה. הדבר עורר חשד נוסף אצל המציעים האירופים, שהאמינו בעבר שחברות אמריקאיות אינן מועמדות לרכישה, אם כי ארגנטינה הזמינה שתים עשרה משחתות ממספנות בריטיות, צרפתיות וגרמניות כדי לרכך את המכה. הרכישות מאמריקה, יחד עם הצהרות של עיתונים כמו ה"טיימס" הלונדוני, הפנו את כעסם של האירופאים לממשלה האמריקאית תחת הנשיא ויליאם הווארד טאפט, שמדיניות ה"דיפלומטיה בדולר" שלו הובילה את מחלקת המדינה האמריקאית להרחיב את קנה פעילותה הבינלאומי. ייתכן שתגובותיהם היו מוצדקות: טאפט התגאה בנאום מצב האומה ב-1910 בכך שצו הדרדנוט הארגנטינאי הוענק ליצרנים אמריקאים "בעיקר דרך (תיווך) המשרדים הטובים של מחלקת המדינה ."
החוזה הארגנטינאי כלל אפשרות לרכישת דרדנוט שלישי למקרה שממשלת ברזיל תעמוד בהתחייבויות החוזיות שלה להזמין דרדנוט שלישי. שני עיתונים, 'לה פרנסה' ו'לה ארגנטינה', תמכו ברכישת האונייה השלישית; האחרון אף פתח בעצומה לגיוס כספים עבור הרכישה. השגריר האמריקאי בארגנטינה, צ'ארלס שריל, טען בפני ממשל טאפט כי "ההתססה בעיתון זה מבטיחה תוצאה מוקדמת לשאלת הרכישה של אוניית מלחמה שלישית בין אם במנוי ציבורי ובין אם באמצעות כספי ממשלה ". ב-31 בדצמבר 1910 החליטה ממשלת ארגנטינה שלא לבנות את הספינה, לאחר שרוקה סאנס פניה, שהפציר בברזיל לסיים את המירוץ הימי היקר, נבחר לנשיאות. בנוסף, היעד המקדים שנועד להביא לבניית הדרדנוט הארגנטינאי השלישי, הוא הדרדנוט הברזילאי השלישי, עלה ובוטל מספר פעמים.
ממשלת צ'ילה עיכבה את תוכניותיה הימיות לאחר שפל פיננסי שנגרם על ידי רעידת האדמה ולפראיסו ב-1906 ונפילה דרסטית בשוק החַנְקָות שצ'ילה הייתה סוחרת מרכזית בו ב-1907. על אף הבעיות הכלכליות הללו, הן לא הספיקו כדי למנוע מצ'ילה להתמודד עם הפחדים שרכשה ליריבתם המסורתית ארגנטינה. בעוד שהדאגה העיקרית של ארגנטינה הייתה עם ברזיל, צ'ילה רצתה להגיב גם לרכישות הצבאיות של פרו.
תקציב לתוכנית התרחבות ימית של הצי הוקצה ב-1910. אף על פי שממשלת צ'ילה ביקשה הצעות מכמה חברות חימוש, כמעט כולן האמינו שחברה בריטית תזכה בחוזה; נספח הצי האמריקאי סבר כי אלמלא "מהפכה" הרכישות יועדו לחברות בריטיות. הצי הצ'יליאני טיפח קשרים נרחבים עם הצי המלכותי הבריטי מאז שנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר קציני הצי הצ'יליאני שירתו כנספחים על ספינות בריטיות כדי לקבל הכשרה וניסיון שיוכלו להביא איתם בשובם לארצם. מערכת יחסים זו התבססה כאשר ממשלת צ'ילה ביקשה משלחת צבאית ימית בריטית ב-1911 ונענתה בחיוב. ובכל זאת, הממשלות האמריקאיות והגרמניות ניסו לשנות את עמדת צ'ילה על ידי שיגור כלי שיט מודרניים לנמלים של צ'ילה. מאמציהם היו חסרי תועלת, והעיצוב שהגיש ארמסטרונג ויטוורת' נבחר על ידי ממשלת צ'ילה ב-25 ביולי 1911.