cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האמנה האטלנטית
רקע היסטורי
מלחמת העולם השנייה פרצה ב-1 בספטמבר 1939 עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין. מיד הכריזו בעלות הברית (באותו שלב צרפת ובריטניה) מלחמה נגד גרמניה. ארצות הברית לעומת זאת הכריזה על נייטרליות וכך המשיכה בנקיטת מדיניות הבדלנות שנקטה מאז מלחמת העולם הראשונה.
למרות הכרזתה על נייטרליות, ניתן היה לראות נטייה של ארצות הברית לכיוון בעלות הברית כבר מתחילת המלחמה. הדבר בא לידי ביטוי בכך שהאמריקאים העניקו לבריטים תמיכה מוסרית וכלכלית (מכירת ציוד, חוק "השאל-החכר"), אך הממשל סירב לשלוח חיילים לאירופה. כצעד נוסף בהתקרבות נחתמה האמנה האטלנטית.
משמעות האמנה האטלנטית למאמץ המלחמתי
מלבד העובדה שחתימת האמנה היוותה צעד נוסף בהתקרבות בין המדינות ובבניית ההסכמה האידאולוגית ביניהן, הייתה האמנה הלכה למעשה מדריך על פיו קבעו ראשי המדינות את פעולותיהם בהמשך המלחמה. בנוסף, מכיוון שארצות הברית לא השתתפה עד אותו שלב במלחמה, מפגש זה היווה התחייבות מוסרית של ארצות הברית להפסקת המדיניות הבדלנית.
משמעות האמנה עבור האימפריאליזם הבריטי
הסעיף השלישי באמנה, לפיו בריטניה מכירה בזכות להגדרה עצמית ולממשל עצמי של כל העמים, עורר התנגדות בקרב גורמים אימפריאליסטיים בבריטניה. זאת לאור העובדה שבריטניה החזיקה באותה עת בקולוניות נרחבות באפריקה ובאסיה. בתחילה הוסכם בין הצדדים כי סעיף זה אינו תקף לגבי הקולוניות הבריטיות. אולם, במהרה הגיעו קריאות מצד קולוניות באסיה (בורמה, אינדונזיה, הודו ועוד) בדרישה להחיל את עיקרי האמנה גם על מדינותיהם. עקב חשיבותה המכרעת של השתתפות מדינות אלו במאמץ המלחמתי הכולל, ביקש רוזוולט להותיר פתרון סוגיה זו לאחרי המלחמה. ההכרה בזכות להגדרה עצמית של כל העמים, נתנה תקווה למנהיגי המאבק לעצמאות בקולוניות, והיוותה תקדים עליו התבססו בין השאר נלסון מנדלה ומהאטמה גנדי בדרישותיהם לעצמאות.
רחוב 59
רחוב 59 (באנגלית: 59th Street) הוא רחוב המשתרע ממזרח למערב ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
מהלך השדרה
הרחוב הוא אחד הרחובות החוצים (ממערב למזרח) המרכזיים של העיר - ובמרביתו הוא רחוב דו סטרי (למעט מקטע שבין השדרה התשיעית והשדרה העשירית בו הרחוב חד סטרי לכיוון מערב).
בשדרה השנייה מתקשר הרחוב עם גשר קווינסבורו המכונה בשל כך בכינוי "גשר רחוב 59" (59th Street Bridge).
בחלקו האמצעי, בין השדרה החמישית וכיכר קולומבוס נקרא הרחוב בכינוי "סנטרל פארק דרום" (Central Park South) בשל היותו הגבול הדרומי של סנטרל פארק.
הרחוב מהווה את הגבול בין אזור מידטאון מנהטן ואזור מנהטן העליונה (אפר מנהטן). הרחוב מהווה למעשה נקודת סיום של שדרות מנהטן (אף שבפועל השדרות ממשיכות) ושמות השדרות משתנים ברחוב 59: השדרה השמינית (כפי שהיא נקראת דרומית לרחוב) משנה את שמה ל"סנטרל פארק מערב" (צפונית לרחוב 59), השדרה התשיעית משנה את שמה ל"שדרת קולומבוס" צפונית לרחוב זה, השדרה העשירית מכונה "שדרת אמסטרדם" צפונית לרחוב, והשדרה ה-11 מכונה "שדרת וסט אנד" צפונית לרחוב 59.
אתרים בעלי חשיבות
במפגש הרחוב עם שדרת לקסינגטון נמצא סניף הדגל של רשת חנויות הכולבו הידועות בלומינגדיילס; במפגש הרחוב עם השדרה החמישית ממוקם סניף מלון פלאזה של העיר ניו יורק. בין השדרה החמישית וכיכר קולומבוס הרחוב מהווה את הגבול הדרומי של סנטרל פארק. במפגש הרחוב עם כיכר קולומבוס נמצאים המלון הבינלאומי טראמפ, מרכז טיים וורנר ובניין כיכר קולומבוס 2. במפגש הרחוב עם השדרה העשירית נמצא בית החולים סנט לוק'ס - רוזוולט. במפגש הרחוב עם השדרה השנייה ומעט לכיוון רחוב 60, ממוקמת תחנת הרכבל לאי רוזוולט.
פארק נהר ההדסון המשתרע לאורך גדת נהר ההדסון מפארק באטרי שבדרום האי מנהטן, מסתיים ברחוב 59.
מאלמה
מאלמה נוסדה במאה ה-12 ותקופה ארוכה (עד שנת 1658) הייתה שייכת לדנמרק. כיום היא העיר השלישית בגודלה ובחשיבותה בשוודיה, וגרים בה כרבע מיליון תושבים. היא עברה שינוי גדול במפנה המאה העשרים ואחת, כאשר הפכה מעיירה אפורה ומשעממת לעיר תוססת ושוקקת חיים, שמרכזי תרבות רבים הפזורים בה, מביאים תיירים לבלות בה מספר ימים. ניתן לראות במאלמה ניגודים של ישן וחדש, כדוגמת מבצר מאלמהוס (Malmöhus) מהמאה ה-15 (בו ממקום מוזיאון האמנות של מאלמה) ולעומתו המגדל המסובב (Turning Torso), אטרקציה אדריכלית מודרנית ייחודית. בניינים עתיקים נוספים, המרוכזים כולם בעיר העתיקה במרחק הליכה קצר, מונים את בניין העירייה, כנסיית פטרי הקדוש, בית המרקחת העתיק, ומבנים רבים נוספים, חלקם בנויים בשילוב של עץ ואבן.
בעיר פארקים רבים, מהם שלושת הגדולים הם סלוטספארקן (Slottsparken, "פארק הטירה"), קונגספארקן (Kungsparken, "פארק המלכים") ופילדאמארנה (Pildammarna) שבו בריכות ועצי ערבה. שלושת הפארקים נגישים בהליכה מלב העיר. הודות לגשר ארסונד הפכו מאלמה וקופנהגן לאזור אורבני אחד ענק, התופס שתי מדינות - ואילו מרכזי הערים נמצאים במרחק של 30 דקות נסיעה ברכבת זה מזה. מנהרה לרכבת ממאלמה אל הגשר, קיצרה עוד יותר את המרחק. האזור המשותף לשתי המדינות נקרא "אזור ארסונד", והמקומיים עושים מאמץ גדול להפוך אותו לאזור אחד בפועל מבחינה כלכלית ותיירותית. הנגישות הימית הנוחה למאלמה הפכה אותה לעיר מובילה במסחר של שוודיה.
במאלמה נפוצה, כבכל אזור סקונה, דיאלקט של שוודית המכונה "סקונסקה" (skånska). דיאלקט זה מתאפיין במבטא והגייה הקרוב יותר לשפה הדנית ובאוצר מילים ייחודי (אנ').
כלכלה
עקב מיקומה הגאוגרפי והנמל הנוח, באופן מסורתי נשנעה כלכלת העיר על מספנות ושירותי תחבורה. המספנה הבולטת בעיר היא "סאאב קוקומס" (Saab Kockums אנ') המתעסקת בייצור ספינות סוחר אזרחיות, ספינות קרב, צוללות, כלי שיט צבאיים אחרים וכן ציוד עזר כעגורנים.
האוניברסיטה המובילה באזור נמצאת בעיר לונד, המרוחקת כ-16 ק"מ מהעיר, ובסביבתה פורחת כיום תעשיית היי-טק.
העיר נפגעה קשות מהמשבר הכלכלי שחוותה שוודיה בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנות ה-90 חלה עלייה דרמטית בשיעור האבטלה בעיר עד שבשנת 1995 העיר סבלה משיעור האבטלה הגבוה ביותר בשוודיה. מאז, העיר חווה פריחה כלכלית. חיבור העיר לקופנהגן על ידי גשר אורסונד הביא לכלכלה אינטגרלית על אזורית. נכון לשנת 2017 שיעור האבטלה בעיר נחשב עדיין לגבוה יחסית לשאר המדינה אך נמצא בירידה מתמדת. חברות גדולות החלו להעביר משרדים רבים לעיר, דבר המגדיל באופן משמעותי את מספר המשרות. בין החברות הגדולות הפועלות בעיר נמנות: איקאה, סקנסקה, סאאב גרופ (אנ') וחברת הדואר השוודית (Postnord).
דמוגרפיה
מאלמה היא עיר צעירה ורב תרבותית: כמעט מחצית (48%) מתושביה הם מתחת לגיל 35 ולפחות 110 לאומים שונים. נכון ל-2019, כ-55.5% מתושבי העיר היו בעלי רקע זר, כלומר לפחות אחד מהוריהם נולד מחוץ לשוודיה. הלאומים הבולטים הם: עיראק, יוגוסלביה, דנמרק, סוריה, פולין, איראן, אפגניסטן, טורקיה וסומאליה.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בעיר נוסדה בשנת 1871 ומונה כ-700 תושבים, מרביתם היגרו לשוודיה מפולין וגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 2021 הוערך גודל הקהילה בכ-500. ברשות הקהילה בית כנסת ומקווה פעיל. בית הכנסת נבנה בשנת 1903, בתכנונו של יון סמדברי (John Smedberg). בית הכנסת חווה 2 התקפות במהלך ההיסטוריה: הראשונה בשנת 2010 אז הוא ניזוק קלות זיקוקים שנזרקו לעברו. ההתקפה השנייה התרחשה שנתיים מאוחר יותר, בשנת 2012, כאשר 2 צעירים בני 18 השתמשו בחומר נפץ על מבנה בית הכנסת. גם בהתקפה זו נגרם נזק קל.
מתחילת המאה ה-21 הולכת וגוברת תופעת אנטישמיות כלפי יהודים בעיר. תופעה זו מתבטאת בעיקר על ידי נזק לרכוש והפגנות ציבוריות (אנ').
תחבורה
העיר מהווה צומת תחבורה ראשי באזור אורסונד, ונהנית ממגוון רחב של אמצעי תחבורה.
בין מרכז העיר מאלמה לקופנהגן פועלת רכבת 24 שעות ביממה, המגיעה בתדירות של כ-20 דק' בשעות העומס. קו זה מסתיים בנמל התעופה הבינלאומי של קופנהגן.
לעיר חיבור עם רשת הרכבות המהירה של שוודיה, ה-X2000 (אנ'), עם קוים ישירים לערים מרכזיות בשוודיה - סטוקהולם, גטבורג וקאלמר.
בעיר רשת תחבורה ציבורית ענפה המבוססת בעיקר על אוטובוסים, בנוסף קיימת רכבת קלה (Malmö S-Train) הפועלת בקו מעגלי אחד ולו שבע תחנות. קיים תכנון עתידי לרכבת מטרו העתידה לשרת את כל האזור המטרופוליני של מיצר אורסונד, התקושר לצד הדני על ידי מנהרה באורך 22 ק"מ.
בתחומי העיר פועלים שני נמלים מסחריים גדולים. האחד מהווה את שער הכניסה הגדול ביותר של מכוניות מיובאות לסקנדינביה. שירותי מעבורת בין מאלמה לקופנהגן עדיין פעילים אם כי בהיקף מצומצם מבעבר, ומשרתים בעיקר תיירים הנהנים משייט במיצר.
תרבות
מוסדות השכלה חשובים בעיר הם אוניברסיטת מאלמה (Malmö högskola), שבה למדו 13,700 סטודנטים בשנת 2008; האוניברסיטה הימית העולמית של האו"ם (נוסדה ב-1983), ופקולטות מהאוניברסיטה הגדולה והוותיקה בעיר לונד השכנה, שנמצאות במאלמה, ובהן האקדמיה לתיאטרון, למוזיקה ולאמנויות. לעיר גם תזמורת סימפונית.
לעיר קבוצת כדורגל מפורסמת שאף הגיעה לגמר גביע אירופה.
מאלמה אירחה פעמיים את האירוויזיון, לראשונה במאי 1992 את ההפקה ה-37 של התחרות לאחר זכייה של הזמרת קרולה באירוויזיון 1991, ובשנית במאי 2013 את ההפקה ה-58 של התחרות, לאחר שהזמרת לורין, שייצגה את שוודיה באירוויזיון 2012, זכתה במקום הראשון. בנוסף ב-7 ביולי 2023 הוכרז כי מאלמה צפויה לארח את אירוויזיון 2024 לאחר זכייתה השנייה של לורין באירווזיון 2023 עם השיר tattoo.
בתרבות הפופולרית, העיר מככבת בסדרת הטלוויזיה השוודית-דנית "הגשר", שעלילתה מתרחשת במאלמה ובקופנהגן.
Lizard
הסקל היה חבר ילדות ושותף לנגינה של רוברט פריפ בנעוריהם. הסקל השתתף לראשונה בהקלטה של הלהקה באלבומה הקודם בשיר "Cadence and Cascade". לבד מהסקל וממקלאוך, הוזמן גם הסקסופוניסט והחלילן מל קולינס להשתתף כחבר הלהקה באלבום, וכן הוזמנו להשתתף כנגנים מלווים פסנתרן הג'אז קית' טיפט, סולן להקת יס ג'ון אנדרסון, נגן כלי הנשיפה רובין מילר, נגן הקורנית מארק צ'ריג  ונגן הטרומבון ניק אוונס.
Lizard הוא האלבום בעל הסגנון הג'אזי ביותר שהקליטה הלהקה, ותמלילן השירים פיטר סינפלד יצר שירים מלאי דמיון ויצירתיות. בשיר "Happy Family", ישנה התייחסות מרומזת לחברי להקת החיפושיות. וכך גם בעטיפת האלבום המורכבת מאותיות שם הלהקה, מופיעים חברי להקת החיפושיות מסביב לאות "I".
Cirkus
השיר הוא העוצמתי והידוע ביותר באלבום. השיר מתחיל בקטע שקט עם שירתו של הבסיסט/סולן גורדון האסקל לאחר מכן, המוזיקה השקטה הופכת לחזקה, רועמת ומבולבלת. על המלוטרון מנגן מנהיג הלהקה רוברט פריפ. למרות המלוטרון, פריפ מנגן על הגיטרה האקוסטית יחד עם סולו הסקסופון של מל קולינס. המילים נכתבו על ידי תמלילן הלהקה פיטר סינפילד עשירות בסיפורי קרקס.
בעטיפה של Lizard באות "C" נמצא הסיפור של השיר.
שם השיר נלקח לאלבום ההופעה של הלהקה, Cirkus: The Young Persons' Guide to King Crimson Live.
על הפסנתר התגייס כאורח פסנתרן הג'אז, קית' טיפט אשר ניגן בשירים רבים של הלהקה מהאלבום In the Wake of Poseidon עד לתקופת Islands.
Indoor Games
השיר כמו כל השירים ב-Lizard המילים נכתבו על ידי תמלילן הלהקה פיטר סינפילד, והמוזיקה הולחנה על ידי מנהיג הלהקה רוברט פריפ.
השיר הוא אחד מן הג'אזיים ביותר של הלהקה.
השיר הוא חסר קצב ומלא בהומור עם מילים אשר עוסקות בהינדואיזם. השירה של הסולן גורדון האסקל בשיר מעוותת. לאחר מכן, האסקל צוחק ללא שליטה ובסוף מנסה לשיר בלא הצלחה את המשפט "hey ho". האסקל הסביר על הצחוק שלו כי צחק מפני שחשב שהמילים של השיר מגוחכות.
בעטיפת האלבום Lizard באות "S" מתואר סיפור השיר.
Happy Family
זהו שיר חסר קצב, מבולבל, מלא אלתורים, מושפע מג'אז ומפסיכדליה.
השיר מדבר על התפרקותם של הביטלס. חברי הביטלס מוצגים בשמות בדויים: "Judas" (ג'ודס כפול מקרטני משירם של הביטלס Hey Jude), "Silas" (סילאס כג'ורג' האריסון), "Rufus" (רופוס כרינגו סטאר) ו"Jonah" (ג'ונה כג'ון לנון).
השיר כמו קודמו באלבום Indoor Games בעל שירה מעוותת של סולן הלהקה גורדון האסקל.
פתיחת השיר מזכירה את השיר של הביטלס While My Guitar Gently Weeps שבאה מיד לאחר השיר הקודם במשפט "hey ho".
בעטיפה של Lizard באות "I" נמצאים חברי הביטלס.
בתקופת הלהקה עם אדריאן בלו, תהיה עוד הזכרה של הביטלס על ג'ון לנון בשיר Coda: I Have a Dream מהאלבום The ConstruKction of Light.
Lady of the Dancing Water
זהו השיר הקצר ביותר באלבום. והוא גם שונה מכל שירי האלבום מכיוון שהוא לא מאולתר ומבולבל וגם לא מושפע מהג'אז כמו כל האחרים.
זהו שיר רגוע יותר במילותיו ובלחנו ונותן לו הרגשה של ימי הביניים, כמו "I Talk to the Wind" מ-In the Court of the Crimson King ו-"Cadence and Cascade" מ-In the Wake of Poseidon.
שיר זה מאופיין בחליל צד המנוגן על ידי חבר הלהקה מל קולינס.
בשיר זה אין תופים שנוגנו באלבום על ידי אנדי מקלאוך ולכן, לא השתתף בשיר.
Lizard
Lizard (לטאה) היא יצירה בת 23 דקות. זוהי היצירה המוזיקלית הארוכה ביותר של קינג קרימזון. היצירה מחולקת ל-4 חלקים, והיא מספרת על נסיך אשר לוקח חלק בקרב אפי. בעטיפה האחורית של האלבום, מתואר הסיפור בכל התמונה על המילה "King".
חלקים:
איתמר צייד החלומות (משחק מחשב)
איתמר צייד החלומות הוא משחק מחשב מסוג point & click שפותח על ידי חברת קומפדיה והוצאת עם עובד בשנת 1996, והוא מבוסס על הספר "איתמר צייד החלומות" מאת הסופר דויד גרוסמן.
עלילת המשחק
במהלך המשחק, השחקן עוקב אחרי התמודדתו של איתמר עם שד כחול שפוקד אותו בחלומותיו, וגורם לו לסיוטים מדי לילה, השחקן מתקדם עם עלילת הסיפור, ועוזר לאיתמר ולאביו לגבש אסטרטגיה איך לנצח את השד, אשר בסופו של דבר מתידד עם איתמר.
משחקיות
המשחק דומה מבחינת בניית השלבים למשחק הקודם בסדרה, "איתמר מטייל על הקירות". המשחק הוא אינטראקטיבי ופשוט מסגנון "הצבע והקלק" (point & click). במהלך המשחק, מלבד המשימה הראשית ישנם משחקונים רבים (mini games), ובהם צריכים למצוא שדים נוספים בחדר השינה, לנסוע עם איתמר ואביו לגן שולה, לחסל יצורים שיוצאים מאוהל המלכודת שאיתמר בנה, ועוד. מלבד המשחקיות בעלילה הראשית, ניתן לשמוע את כל הסיפור בקרינותו של דויד גרוסמן, לדלג לכל שלב במשחק ולשחק בכל המשחקונים שהשחקן גילה. למשחק ישנן שלוש רמות קושי שונות, והוא מגיע מובנה עם השפות עברית ואנגלית והופץ בשפות רבות נוספות.
הצלחת המשחק ברחבי העולם
גם דמותו של השד הכחול הצליחה בקרב הקהל והיא מופיע פעמים רבות במשחקי איתמר ובהם במשחק ההמשך "יום הולדת לאיתמר" "גורדי ואיתמר במוזיאון המדע" "איתמר וסודות הקוסמים" ועוד.
הנדג'וב
הנדג'וב (מאנגלית: Handjob. פירוש מילולי: עבודת יד, בעברית נהוג לומר "לעשות למישהו ביד" או "הרפיה") הוא קיום יחסי מין בדרך של גירוי ידני של הפין או של שק האשכים של אדם על ידי אדם אחר בעזרת כפות ידיו במטרה לעורר אותו מינית, או לגרום לו לאורגזמה או שפיכה. זוהי פרקטיקה בגבר המקבילה להחדרת אצבעות (פינגרינג) באישה.
פרקטיקה
הנדג'וב הוא פרקטיקה מינית שכוללת ליטוף ושיפשוף מיני של הפין או שק האשכים בעזרת כפות הידיים. את הפעולה ניתן לבצע באמצעות כף יד אחת או שתיהן. לעיתים קרובות נעשה שימוש בחומרי סיכה שונים או רוק של אחד מהשותפים לפעולה על מנת למנוע יובש אשר עלול לגרום לגירוי ואי נעימות בעור. שימוש בחומרי סיכה נפוץ ביותר אצל גברים נימולים. אצל גברים ערלים, פעולת ההנדג'וב מבוצעת על ידי הזזת העורלה הלוך וחזור. הנדג'וב דומה לפעולת האוננות אשר גורמת לגירוי מיני. לעומת אוננות, שהיא גירוי מיני עצמי, הנדג'וב היא פעולה המתבצעת על ידי אדם אחר. פעולת ההנדג'וב יכולה להיעשות לשם גירוי בלבד, ללא הגעה לאורגזמה, יכולה להימשך עד הגעה לאורגזמה או שפיכה, כיחסי מין ללא חדירה, ויכולה גם להיות חלק ממשחק מקדים.
ההנדג'וב נעשה בעזרת כפות הידיים, והוא מקביל לפעולת הפוטג'וב שנעשה בעזרת כפות הרגליים, ששניהם נעשים לגבר על ידי אדם אחר. אולם בעוד פעולת הפוטג'וב מיוחסת לבעלי נטיית פטיש לכפות רגליים, פעולת ההנדג'וב לא בהכרח מיוחסת לבעלי נטיית פטיש לכפות ידיים.
כחלק מתסריט מיני
לפי תאוריית התסריט המיני, המיניות האנושית מיוצרת, מאורגנת ומתוחזקת חברתית ומשתנה בהקשר חברתי. על פי מחקרים, פעולת ההנדג'וב נתפסת לעיתים קרובות כשלב בתסריט המיני, לקראת חדירה, ונפוצה בקרב אנשים צעירים (גילאי 16–18). המחקרים העוסקים בפרקטיקות מיניות מראים כי פעולת ההנדג'וב נתפסת בעיני רבים כחלק מתקשורת מינית המתפתחת בין בני זוג ומאפשרת לפתח אינטימיות ביניהם. היא מהווה הכנה לחדירה של פין לפות או פין לפי הטבעת בהמשך. כמו כן מצאו כי צעירים משתמשים במגוון רחב של פרקטיקות מיניות שאינן בהכרח חדירה של פין לפות. הם מגוונים, בין היתר, עם גירוי ידני של איברי המין, מין אוראלי או מין אנאלי. יותר גברים מנשים מדווחים על קבלת גירוי ידני (הנדג'וב) מבנות הזוג שלהם. מחקר שבדק תפיסות של הימנעות מחדירה ושמירה על הבתולים בקרב 932 מתבגרים ומתבגרות בגילאי 12–16 מצא כי 83% מהמשיבים מאמינים כי מתבגרות ומתבגרים עדיין נחשבים בתולים גם אם עסקו בפעילות מינית שכרוכה בנגיעה באיבר המין של הפרטנר שלהם. 70% חשבו שגם העוסקים בפעילות מינית אוראלית עדיין נחשבים בתולים.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
בית הקברות הלאומי ארלינגטון (באנגלית: Arlington National Cemetery) הוא בית קברות לאומי אמריקאי בארלינגטון, וירג'יניה שהוקם בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית. בית הקברות נבנה על אדמות בית ארלינגטון לשעבר אחוזת משפחתה של מרי, אשתו של רוברט לי, שהיה ממפקדי צבא הקונפדרציה. בית הקברות נמצא מול וושינגטון הבירה, מעבר לנהר הפוטומק, ליד בניין הפנטגון, ואף מחובר לרכבת התחתית של וושינגטון.
חללים מכל מלחמות ארצות הברית קבורים בבית הקברות, ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ועד הפעולות הצבאיות באפגניסטן ועיראק בשנים האחרונות. החללים מלפני מלחמת האזרחים נקברו מחדש אחרי 1900.
הנדג'וב
ביחסי מין ללא חדירה
במקומות שונים בארצות הברית, באוסטרליה ובאירופה הוקמו מועדוני אוננות לגברים. במועדון הגברים מאוננים או מבצעים הנדג'וב זה לזה, ללא חדירה. לדבריהם של המשתתפים, הם מגיעים למועדונים אלו בשביל לשבור טאבו על מגע בין גברים וכדי ליצור קשרים רוחניים ופיזיים בין גברים. את המועדונים הללו פוקדים הן גברים שמגדירים עצמם סטרייטים והן גברים שמגדירים עצמם הומוסקסואלים.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
בית הקברות הלאומי ארלינגטון ובית הקברות הלאומי האמריקני לחיילים וטייסים (U.S. Soldiers' and Airmen's Home National Cemetery) מנוהלים על ידי מחלקת הצבא (Department of Army), בעוד בתי הקברות הלאומיים האחרים מנוהלים על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים או על ידי שירות הפארקים.
הנדג'וב
בקהילות שונות
במחקר שנערך בקרב אנשים שמזדהים עם א-מיניות אפורה רוב הנחקרים חשבו כי כל פעילות שקשורה לאיברי המין (עם חדירה או בלעדיה), כולל הנדג'וב, נחשבת לסקס. במחקר גדול בקרב גברים שהזדהו כהומוסקסואלים או ביסקסואלים נמצא כי הנדג'וב הדדי הוא אחת הפעילויות המיניות השכיחות ביותר. מחקר נוסף שנערך בניו-יורק בקרב הומוסקסואלים העלה כי הגיל הממוצע שבו הם התנסו לראשונה בהנדג'וב הדדי היה 14.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
בית ארלינגטון ("אחוזת קסטיס-לי") ואדמותיו מתוחזקים על ידי שירות הפארקים הלאומי כאתר זיכרון לרוברט לי.
הנדג'וב
בתרבות הפופולרית
ניתן למצוא אזכורים רבים לפעולת ההנדג'וב בתרבות הפופולרית. פעולת ההנדג'וב מופיעה בסדרות טלוויזיה ובסרטים כגון "משחקי פיתוי", "לדפוק חתונה", "דם אמיתי", "אור ירח", "סקס, שקרים ווידאוטייפ", "זרה", "בית הקלפים", "שובר שורות", "חינוך מיני" ועוד. במגזינים כמו קוסמופוליטן וגלאמור, כמו גם ברחבי האינטרנט, ישנם פודקאסטים וכתבות רבות העוסקות בטיפים לביצוע מיטבי של הנדג'וב.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
אנדרטאות לזכר אסטרונאוטים
אתר הזיכרון למעבורת החלל צ'לנג'ר נחנך ב-20 במאי 1986, לזכר צוות טיסה STS-51-L, שנהרגו בשיגור ב-28 בינואר 1986. על מצבת הזיכרון חרוט השיר High Flight של ג'ון ג'ילספי מגי הבן (.John Gillespie Magee, Jr). אף על פי ששרידים רבים זוהו, ונמסרו למשפחות החללים לקבורה פרטית, השרידים שלא זוהו הובאו למנוחות תחת המצבה. שניים מאנשי צוות הטיסה (פרנסיס סקובי ומייקל סמית) קבורים גם הם בבית הקברות.
הנדג'וב
במצרים העתיקה
על פי האגיפטולוגית קארה קוני הייתה חַתְּשֶׁפְּסוּת, המלכה החמישית בשושלת ה-18 של מצרים העתיקה, בתפקידה ככוהנת הגדולה או "אשת האלוהים" עוסקת בפולחן של האל אמון. במסגרת תפקיד זה הייתה משפשפת את איברו של פסל האל במקדש כרנכ, זאת על מנת להביא ללידתו מחדש של האל כל בוקר. על פי האמונה היה עליה לעשות זאת על מנת שהנילוס יפסיק להציף את גדותיו מדי שנה והשמש תמשיך לזרוח כל בוקר.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
אנדרטאות לזכר אסטרונאוטים
בצמוד לאנדרטת הצ'לנג'ר נמצאת מצבת זיכרון דומה לחללי מעבורת החלל קולומביה, אשר התפרקה עם כניסתה לאטמוספירה ב-1 בפברואר 2003. המצבה נחנכה ביום השנה הראשון לאסון. במקום קבורים גם שניים מחללי המעבורת קולומביה, מייקל אנדרסון ודייוויד בראון.
אתרים חשובים נוספים
אתרים פופולריים נוספים בבית הקברות הם אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית (ידועה גם בתור "אנדרטת איוו ג'ימה"), וקברו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. קנדי קבור ביחד עם אשתו ז'קלין קנדי-אונאסיס, ושניים מילדיהם. בסמוך לקברו בוערת אש התמיד. גם אחיו, הסנאטורים רוברט קנדי וטד קנדי, קבורים בסמוך. קבריהם מסומנים על ידי צלבי עץ פשוטים ולוחות מצבה לרגלי הקברים.
הנדג'וב
שכיחות ההנדג'וב במכוני העיסוי
ברבים ממכוני העיסוי, במסגרת העיסוי עצמו או מיד לאחריו, עשויות חלק מהמעסות להעניק הנדג'וב ללקוחותיהן. כאשר בפרסומת מכון העיסוי מופיעות המילים "סיום שמח", ידוע שזוהי לשון נקייה לתוספת הנדג'וב לשירות העיסוי. בישראל, המילים הנפוצות לביצוע ההנדג'וב במכוני העיסוי הן "עיסוי טנטרי" או "טיפולי טנטרה" (כתחליף למילים "עיסוי ארוטי" האסור לפרסום בישראל) או "הרפיה", שבמשמעותה המקורית כוונתה להורדת מתח וחרדה, אך בפועל הכוונה לסיפוק שירותי הנדג'וב.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
אתרים חשובים נוספים
ב-4 בדצמבר 1863 הקים השלטון הפדרלי קהילה של עבדים משוחררים, Freedman's Village (בתרגום חופשי - כפרו של האדם המשוחרר), ליד המקום בו נמצא כיום האמפיתיאטרון. יותר מ-1,100 עבדים משוחררים קיבלו אדמות מהממשלה, שם הם חיו בזמן מלחמת האזרחים ולאחריה. בשנת 1890 הם גורשו משטח זה, לאחר שהממשלה קנתה אותו בחזרה, והקימה עליו מתקן צבאי.
הנדג'וב
שכיחות ההנדג'וב במכוני העיסוי
על פי מחקר משנת 1975 שנעשה על ידי א. ג'. בלארד, בערי החוף המערבי של ארצות הברית ללא הזכרת שמותם, נפוץ מאוד המנהג להציע ללקוחות מכוני העיסוי שירותי הנדג'וב על ידי המעסות. עם פרסום פרטים אלו בעיתונות, בעקבות המודעוּת הציבורית לשכיחותה של פרקטיקה זו, פעלו ממשלות מקומיות בארצות הברית להטלת דרישות רישיון מחמירות על שירותי עיסוי, בדומה לאלה המוטלות על שירותי זנות. האופי המיני של רישיון זה הוביל לתפיסה כי מכוני העיסוי היו מציעים כעת יחסי מין כחלק משירותי העיסוי. מעסות הרגישו שאין להן מה להפסיד בכך שהן מערבות פרקטיקות מיניות לשירות העיסוי שלהן, ומכיוון שהתקנות החדשות מסווגות אותן כעובדות מין, הן החלו לערב שירותי מין נוספים במכוני העיסוי שניהלו. ובעצם הלכה למעשה חקיקת הממשלות עודדה עוד זנות ושידול לזנות בעיר.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
אתרים חשובים נוספים
בחלקה 27 קבורים יותר מ-3,800 עבדים לשעבר, ועל מצבותיהם חרוטה המילה "אזרח".
ליד קבר האלמונים עומדת אנדרטה לזכר 266 חללי אוניית המערכה מיין (USS Maine). בתוך מצבת הזיכרון משולב תורן האונייה שהוצל מתוך שרידיה.
הנדג'וב
שכיחות ההנדג'וב במכוני העיסוי
תחקיר שנעשה על ידי Time Out בינואר 2011 מצא כי רבים ממכוני העיסוי בניו-יורק מוסיפים למודעת הפרסום שלהם את צמד המילים "עיסוי חושני" שמשמעו סיפוק שירותי הנדג'וב. המכונים גובים בין 60 ל-160 דולרים, עם טיפ נוסף לעובדי המין (בדרך כלל 40 דולר) לעיסוי. המילים "סיום טוב" מצביעות על סיפוק שירותי מין. על פי התחקיר שנעשה, הפעילות המינית היחידה שסופקה על ידי רוב מכוני העיסוי הייתה הנדג'וב, ולא מעבר לזה. כמו כן, הייתה מדיניות קפדנית הדורשת שהלקוחות הגברים לא יגעו כלל בנשים המעסות.
בית הקברות הלאומי ארלינגטון
קבר האלמונים
קבר האלמונים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ידוע גם כקבר החייל האלמוני. הוא עומד בראש גבעה המשקיפה על וושינגטון הבירה. הקבר, אחד מהאתרים הפופולריים בבית הקברות, בנוי משיש יול שנחצב בקולורדו. הוא מורכב משבעה חלקים, במשקל כולל של 72 טון. הקבר נפתח לציבור ב-9 באפריל 1932, בעלות של 48,000$.
הקבר נקרא בתחילה "קבר החייל האלמוני", אך לאחר שנקברו בו אנשי שירות אלמונים אחרים, שמו שונה ל"קבר האלמונים".
קבר החייל האלמוני נמצא תחת שמירה של צבא ארצות הברית בכל שעות היממה ובכל ימות השנה. הרגימנט השלישי של חיל הרגלים האמריקאי ("3rd U.S. Infantry Regiment") שומר על הקבר מאז ה-6 באפריל 1948.
קיימים שני מאוזוליאומים בתוך תחומי בית הקברות. הראשון למשפחתו של גנרל נלסון אפלטון מילס (Nelson Appleton Miles) וממוקם בחלקה מס' 3, והשני למשפחתו של גנרל תומאס קרוק סאליבן (Thomas Crook Sullivan) וממוקם בחלקה מס' 1.
אתר זיכרון נוסף הוא צלב הקרבה הקנדי, עם שמות כל אזרחי ארצות הברית שנהרגו כאשר לחמו במסגרת הכוחות הקנדים במלחמת קוריאה ושתי מלחמות העולם.
"אנדרטת הנשים בשירות למען ארצות הברית" הוקמה לזכר כל הנשים ששירתו בצבא ארצות הברית. היא תוכננה כבר ב-1985, אך נחנכה רק ב-18 באוקטובר 1997 ונפתחה לציבור יומיים לאחר מכן. האנדרטה נמצאת ליד הכניסה הרשמית של בית הקברות, אשר מכילה גם תערוכה על נשים בצבא ובהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית.
נוהלי הקבורה
הדגלים בבית הקברות הלאומי ארלינגטון מורדים לחצי התורן חצי שעה לפני ההלוויה הראשונה בכל יום, ומועלים לראש התורן חצי שעה אחרי ההלוויה האחרונה בכל יום. לרוב מתקיימות הלוויות רק במשך השבוע, ולא בסופו. ממוצע ההלוויות הוא גבוה מ-20 ביום - ובמהלך שנה שלמה מתרחשות בערך 5,400 קבורות.
עם יותר מ-260,000 אנשים טמונים בו, בית הקברות הלאומי ארלינגטון הוא בית הקברות הלאומי השני במספר הקבורים בו בארצות הברית. בית הקברות הלאומי הראשון, מתוך 130 בתי קברות כאלו, הוא בית הקברות הלאומי קלברטון (Calverton National Cemetery) אשר נמצא בצדו המזרחי של לונג איילנד, ניו יורק, ובו נערכות יותר מ-7,000 קבורות בשנה.
בנוסף לקבורה באדמה, בבית הקברות מצוי קולומבריום (ל"קבורת" האפר לאחר שריפת הגופה) מהגדולים בארצות הברית. כרגע קיימים ארבעה אזורים לאחסנת האפר, ו-5,000 גומחות בכל אחד. לאחר תום הבנייה באתר, יהיו 9 אזורים ו-50,000 גומחות בסך הכל, כלומר מקום לאפרם של 100,000 אנשים. כל חייל ששוחרר עם תום שרותו (בניגוד לשחרור מוקדם עקב ביצוע עבירה), ואופי שירותו היה חיובי ברובו, זכאי לגומחה באתר לאחר מותו.
בית הקברות בתרבות
בסצנת הסיום המפורסמת של סרט הקולנוע "שיער", מצולמים חבריו של ברגר סביב קברו, הממוקם בבית הקברות ארלינגטון. לאחר מכן התמונה נפתחת, ובמבע אומנותי הבא לתאר את השכול שיצרה מלחמת וייטנאם, נִגלות מאות מצבות המסודרות בשורות ישרות.
טסניי
טסניי (בתיגרינית: ተሰነይ, מבוטא Tessenei או Tesseney), היא עיירת שוק במחוז גאש-בארקה במערב אריתריאה. העיירה שוכנת מדרום-מערב לעיר קסאלה (Kassala) שבסודאן על גדות נהר גאש. העיר הייתה שדה קרבות במלחמת העצמאות של אריתריאה שבמהלכה נחרב חלק ניכר ממנה. למרות שחלק גדול ממנה נבנה מחדש היא עדיין מוקפת בשדות מוקשים.
סקירה כללית
טסניי ממוקמת 45 ק"מ מגבול אריתריאה-סודאן וכ-115 ק"מ מהעיר בארנטו (Barentu). היא משמשת כמרכז לאוכלוסיית מערב המדינה. אוכלוסייתה מונה 64,000 איש ממגוון של קבוצות אתניות. מצפון לפרברי טסניי ניצבות כמה גבעות שמהם ניתן לצפות בנוף יוצא דופן של הגבעות והעמקים של סודאן. בשנים האחרונות דווח על הימצאותם של אריות בסביבה. נוף עולם החי של הסביבה כולל גם קופים וצבועים נקודים וצמחיית האזור כוללת עצי שיטה ודקלי דום מצרי.
השם טסניי, שמבוטא גם בצורת הקנטה "סניי", מקורו לא בשפה התיגרינית אלה בשפת התיגרה ופירושו "מקום נעים לגור". בשפתם של ילידי האזור נקרא המקום גם סאבוט (Sabbot). ב-1929 קראו השלטונות הקולוניאלים האיטלקים למקום "כפר גאספריני" (Gasperini) על שם מושל אריתריאה. טסניי מחולקת לכמה רבעים (Hillas) שבכל אחד מהם מתגוררת קבוצה אתנית אחרת. הקבוצות האתניות שבעיירה כוללות אנשים שמוצאם הוא משבט האוסה שבניגריה, מסודאן, מעם הבני-אמר (Beni-Amer), ומסומליה. אספקת המים לעיירה מבוצעת על ידי מערכת משאבות שנבנתה בשנות השלושים שמזינה מאגר מים גדול.
היסטוריה
בתקופה הקולוניאלית היו טסניי והכפר השכן עלי גידיר מרכזו של מיזם פיתוח חקלאי שניצל את כמויות המים העצומות של נהר הגאש שזורם בעונות הגשומות מרמות אריתריאה, נשפך לנהר אטברה ומשם לנילוס הכחול. המיזם החל בשנת 1905 כאשר בדיקות היתכנות שלו החלו בניהולם של מהנדסים איטלקיים. העבודות החלו ב-1924 וכללו בניית סכר קטן שנבנה כדי לאצור את המים באגם קטן ונחנך בשנת 1928, ובנייתה של מערכת השקיה נרחבת שנועדה להשקות שטח אדמה של 100 קמ"ר. הגידול העיקרי היה כותנה שיוצאה לאיטליה כמו כן נבנו בעיר מפעלים לעיבוד סיבי וזרעי הכותנה, מפעלים לייצור בדי הכותנה ותחנת כוח. בתקופה מסוימת נסללה מסילת ברזל שקישרה את טנסיי עם העיר קסאלה (Kassala) שבסודאן. מסילה זו פורקה בשנות השישים. בכפר עלי גידיר נבנה מחנה העבודה למיזם ונבנו בו סדנה ומחסן למכונות חקלאיות וציוד חקלאי, הכול נוהל על ידי קבוצה של מנהלים איטלקים. בשנות השישים נשלחו מורים מטעם חיל השלום האמריקני לתרום לקידום החינוך באזור. כמו כן הוקמה בטסניי מרפאה בתרומה אמריקנית. אירועי מלחמת העצמאות של אריתריאה גרמו להריסתם של מפעלים קולוניאליים אלה. שרידים של הבנייה האיטלקית ניצבים עדיין בטסניי.
במהלך המלחמה בשנים 1961–1991, הופגזה העיירה שוב ושוב והתנהלה בה לחימה קשה בשל קרבתה לגבול עם סודאן, שממנה קיבלו המורדים נשק ואספקה, אך היא גם הייתה הראשונה ששוחררה ב-1998 וסבלה מנזקים כבדים. העיירה היא נקודת מעבר לפליטים אריתראים השבים מסודאן.
כלכלה ותחבורה
בעונה הגשומה (יולי-ספטמבר), רוב השטח מסביב לעיר הוא בלתי עביר, אך לאחרונה נסלל כביש אספלט בין בארנטו לבין טסניי. קווי אוטובוסים פועלים בין טנסיי לבין קאסלה, בארנטו ועיר הבירה אסמרה.
איזיצ'יפ
איזיצ'יפ סמיקונדקטור בע"מ (באנגלית: EZchip Semiconductor) הייתה חברת טכנולוגיה ישראלית המתמחה בתכנון ופיתוח מעבדים משולבים לשימוש ברשתות תקשורת מהירה. איזיצ'יפ הייתה חברה ציבורית ומניותיה נסחרו בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. איזיצ'יפ הפסיקה להתקיים כחברה עצמאית בעקבות מיזוגה לתוך מלאנוקס בתחילת 2016. לפני המיזוג הייתה כלולה מניית החברה במדד תל אביב טק-עילית ובמדד תל אביב 100. מטה החברה שכן ביקנעם עילית.
היסטוריה
איזיצ'יפ סמיקונדקטור הוקמה בשנת 1999 במקור כחברת הבת של חברת "לאנאופטיקס", חברה שהוקמה בשנת 1990 על ידי אלי פרוכטר ואלי הארי. פרוכטר והארי עבדו קודם בחברת "פיברוניקס", אחת החברות הראשונות בעולם שפיתחה טכנולוגיה לתקשורת על סיבים אופטיים, אך כשלה מבחינה עסקית. "לנאופטיקס" פיתחה מערכות לתקשורת נתונים בתקן Token ring, זכתה להצלחה ראשונית והונפקה בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-1992. אולם בהמשך התקשתה בתחרות מול חברת סיסקו האמריקאית, בנוסף הפך תקן אתרנט לתקן המוביל בתקשורת נתונים, והוחלט על ארגון מחדש כולל הקמת חברות הזנק במסגרת החברה, על בסיס פיתוחים חדשים עליהם עבדה. בנוסף נכנסה להשקעה בחברה "קומסור", קרן הון סיכון של חברת קומברס ואיל ההון ג'ורג' סורוס.
"איזיצ'יפ" הוקמה ונוהלה על ידי אלי פרוכטר, ועסקה בפיתוח מעבדי רשת, המוטמעים בתוך הנתבים ומאפשרים הגברה משמעותית של כמות המידע ומהירות העברתו. פרוכטר סבר שעדיף לחברה להתמקד בפיתוח ושיווק רכיבים לנתבים, שאותם תמכור לספקים אחרים ולא במערכות שלמות בהם היה תחרות קשה. בין לקוחותיה היו: סיסקו, היולט פקארד, לוסנט, אריקסון, ECI Telecom וג'וניפר נטוורקס. באוקטובר 2000, גייסה ממשקיעים שונים 22 מיליון דולר לפי שווי של 122 מיליון דולר. אחר כך הגדילה "לנאופטיקס" שוב את חלקה ב"איזיצ'יפ".
ביולי 2014, רכשה את החברה האמריקאית TILERA בתמורה לכ-130 מיליון דולר.
במאי 2015 נקלעה החברה למשבר, לאחר שהלקוחה הגדולה ביותר שלה, חברת "סיסקו", הודיעה שהיא לא מתכננת להשתמש בדור הבא של המעבדים של "איזיצ'יפ", אלא לפתח בעצמה מעבדים דומים. ושווי השוק של החברה בבורסה ירד במחיצת משיא של כמיליארד דולר.
ב-30 בספטמבר 2015 הוכרז כי איזיצ'יפ תימכר לחברת מלאנוקס. אולם השלמת העסקה התעכבה, לאחר שמספר משקיעים העבירו ביקורת על השווי לפיו נמכרת החברה. המיזוג הושלם ב-23 בפברואר 2016, ובעקבותיו התמזגה איזיצ'יפ לתוך מלאנוקס וחדלה להתקיים כחברה עצמאית.
זאנאדו (סרט)
עלילת הסרט
גיבור הסרט הוא סאני מלון (בגילומו של מייקל בק), צייר מתוסכל העובד לפרנסתו בחנות תקליטים כמאייר כרזות לפי עטיפות תקליטים לחלון הראווה של החנות. באחד הימים הגרועים בחייו, בו הוא שב לעבודה אצל סימפסון, בעל הבית המתעלל של חנות התקליטים לאחר כישלון אמנותי, מנשקת אותו ברחוב יפהפייה מסתורית על גלגיליות. למחרת מזהה מלון את אותה יפהפייה על עטיפת תקליט של "תשע האחיות", אותו הוטל עליו להעתיק לכרזה. על גבי העטיפה מופיעות תשע בחורות על רקע אולם שחזיתו מעוצבת בסגנון אר דקו (למעשה, אודיטוריום פאן-פסיפיק בלוס אנג'לס), אולם נטוש אותו מזהה מלון כאולם "זאנאדו" (כשמו של ארמונו של קובלאי חאן, זאנאדו המופיע בפואמה של סמיואל טיילור קולרידג', "קובלא ח'אן").
בקו עלילתי מקביל מתיידד מלון עם דני מקגוייר (ג'ין קלי), מוביל הרכב ביג בנד לשעבר, המעוניין לשפץ את אולם זאנאדו, להפוך אותו למועדון לילה ולהופיע בו. הופעתן של המוזות מעודדת את השניים ומאפשרת את שיפוץ האולם. לאחר שמלון וקירה/טרפסיכורה מתעמתים עם זאוס, מרשה האל למוזה לרדת אל ארץ בני התמותה להרף-עין.
בתמונת הסיום, בה נחוגה פתיחתו מחדש של האולם, פונה אל מלון מלצרית הדומה בדיוק לקירה, ומתברר שהיא כפילה בשר-ודם של המוזה.
פרסים והישגים
עם זאת, השיר "Magic" היה מועמד לפרס גראמי לשיר הפופ הטוב ביותר בביצוע זמרת. חמישה סינגלים מן האלבום הגיעו ל-20 המקומות הראשונים במצעד האמריקני. העיקריים שבהם הם השיר "Magic" (מקום ראשון במצעד הפופ של בילבורד ומקום ראשון ב-AC); הדואט "Suddenly" של ניוטון-ג'ון עם קליף ריצ'רד (מקום 20 במצעד הפופ, 4 ב-AC) ושיר הנושא של ניוטון -ג'ון עם Electric Light Orchestra (מקום 8 במצעד הפופ, 2 ב-AC ושבועיים במקום הראשון במצעד הפזמונים בממלכה המאוחדת). אלבום הפסקול הגיע למכירות של פלטינה כפולה.
המחזמר בברודוויי
בשנת 2007 הועלה בברודוויי מחזמר המבוסס על "זאנאדו" עם מוזיקה מאת ג'ף לין וג'ון פראר. המחזמר, שכל המשתתפים בו נעים על גלגיליות (כמו במחזמר "סטארלייט אקספרס"), היה להיט מפתיע, עלה ל-500 הופעות וזכה במספר פרסי מבקרים ומועמדות לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
פופאי המלח
פופאי המלח (באנגלית: Popeye the Sailor Man) היא דמות קומיקס וסרטים מצוירים שנוצרה על ידי אלזי סיגר (Elzie Segar) בשנת 1929. כאשר פופאי נקלע לצרה הוא אוכל תרד מקופסת שימורים, וזוכה לכוח אדיר, בדרך כלל כדי להציל את אהובתו אוליב אויל מאויבו בלוטו (או "ברוטוס" לעיתים, בכמה גרסאות עבריות של העלילון).
היסטוריה
פופאי הופיע לראשונה בקומיקס ב-17 בינואר 1929, כדמות משנית בקומיקס של סיגר "Thimble Theatre". קומיקס זה הופיע במשך שנים עם הכוכבים אוליב אויל (Olive Oyl) ואחיה קסטור אויל. דמותו של פופאי צברה פופולריות, עד שהוא קיבל יותר ויותר מקום בעלילה, ולבסוף שם הקומיקס שונה לשמו.
יוצר הקומיקס גדל בעיירה צ'סטר, כ-95 ק"מ מסנט לואיס, ארצות הברית. המקומיים טוענים שדמויות הקומיקס נוצרו בהשראת דמויות מקומיות בעיירה.
על פי טענה זו, פרנק "רוקי" פיגל שהיווה את ההשראה לדמותו של פופאי, היה בעל עין אחת ומעשן מקטרת, שאהב להיכנס לקטטות, ובדרך כלל גם ניצח בהן. דורה פסקל, שהיוותה את ההשראה לדמותה של אוליב אויל (Olive Oyl), הייתה רזה וגבוהה באופן יוצא דופן ולבשה מטפחת על צווארה; היא הייתה בעלת חנות ולעיתים רחוקות יצאה ממנה. בעליו של בית הקולנוע המקומי, ויליאם שכוצ'רט היווה את ההשראה לדמותו של Wimpy. הוא אהב מאוד המבורגרים, ונהג לשלוח את עובדיו בבית הקולנוע, ביניהם סיגר, לקנות לו המבורגרים.
סיגר למד איור בהתכתבות בתקופה שבה עבד בבית הקולנוע בצ'סטר.<BR/> עזב את העיירה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, ולא חזר לבקר בה. הוא נפטר ב-1938 בגיל 44, ובאותה התקופה הקומיקס הופיע ביותר מ-500 עיתונים.
האנשים, שנטען שהיוו מקור ההשראה לדמויות הסדרה, נפטרו כולם בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. כיום ישנו בעיירה מוזיאון פופאי ואוסף פחיות תרד.
ההתייחסות לתרד כמזון מחזק, הגיעה מפרסום מחקר, שעקב טעות בהדפסת הנקודה העשרונית, ייחס לתרד כמות ברזל גבוהה פי עשרה מערכו התזונתי האמיתי.
החל מתחילת הדרך היה פופאי ממותג - ושלל מוצרים החל מסבון ועד סכיני גילוח, הופיעו עם תמונת פופאי עליהם.
טלוויזיה
בשנים 1932–1957 הופקו לקולנוע 230 סרטונים מצוירים של פופאי המלח. ב-1960 החלה הפקת סרטונים לטלוויזיה. הדמויות הפכו לפשוטות יותר, כפי שקורה פעמים רבות בטלוויזיה, ובשל כך שונו מעיצובו המקורי של סיגר.
קולנוע
ב-1980 הפיק הבמאי רוברט אלטמן את סרט הקולנוע "פופאי" בהשראת הקומיקס. רובין ויליאמס גילם את פופאי, שלי דובאל את אוליב אויל ופול ל. סמית' את בלוטו.
ב-2004 הופץ סרט באנימציה ממוחשבת בשם "המסע של פופאי: החיפוש אחר אבא". עלילת הסרט נסובה סביב הרפתקאותיהם של פופאי ומשפחתו, כשהם יוצאים למצוא את אביו של פאפי ולגבור על מכשפת הים.
בישראל
בשנים 1971–1972 יצא בישראל שבועון לילדים בשם פופי אשר כלל בין השאר רצועות קומיקס צבעוניות מתורגמות לעברית.
סדרת האנימציה הקלאסית שודרה בטלוויזיה החינוכית גם בדיבוב, ובערוץ המזרח התיכון. הסדרה "פופאי ובנו" שודרה בערוץ 2 וכיום בערוץ ג'וניור. הסדרה עוסקת בחייהם של פופאי, אוליב אשתו וילדם סויפי, וכן במשפחתו של בלוטו וילדו טנק.
בפסטיבל שירי הילדים הרביעי ב-1974, בוצע השיר "פופאי המלח" (מילים ולחן שייקה פייקוב) בפי צחי נוי ורביעיית ילדים.
מחוץ לעולם הקולנוע והקומיקס
הודות לפופולריות ולתפוצה הרחבה שלהן זכו עלילות המלח המחוספס, זכתה דמותו של פופאי לאזכורים שחרגו מעולם הקולנוע והקומיקס של עלילותיו:
ארבע ערי הקודש
ארבע ערי הקודש (נקראו גם ארבע ארצות) הוא כינוי של ארבע ערי קודש בארץ ישראל: הערים ירושלים, חברון, טבריה וצפת. כינוי זה החל להיות בשימוש סביב שנת 1640, עם ארגון הקהילות היהודיות תחת כספי החלוקה - מגביות שנוהלו בארצות הגולה במטרת איסוף כסף לשם תמיכה בתלמידי-חכמים ובעניים בארץ ישראל.
בתחילה היו רק שלוש ערים, וב-1740 הצטרפה גם טבריה. ערים אלה זכו לכינוי של קדושה מפני שריכזו את עיקר היישוב היהודי במשך מרבית תקופת הגלות, בשל המצאם של אתרים יהודיים היסטוריים וקברי אישים חשובים רבים בהן או בסביבתן, וכן בשל פעולתן של דמויות חשובות בהן במשך הדורות.
הרעיון של ייחוס קדושה לערים מסוימות מופיע כבר במשנה: "ארץ ישראל מקודשת מכל הארצות... עיירות מוקפות חומה מקודשות ממנה... לפנים מן החומה, מקודש ממנה".
ירושלים
על פי המסורת היהודית, ירושלים היא העיר החשובה בארבע ערי הקודש, בשל חשיבותו וקדושתו של בית המקדש ששכן בה. קדושת ירושלים מוזכרת כבר במקרא: "ויחל שלמה לבנות את בית-ה' בירושלם בהר המוריה אשר נראה לדויד אביהו". לקדושת ירושלים יש השפעה על מצוות והלכות רבות.
חברון
בחברון נמצא מבנה מערת המכפלה, שעל פי הכתוב בספר בראשית, נקנתה על ידי אברהם אבינו בכסף מלא כקניין ראשון של האומה בארץ. תחת מערת המכפלה נקברו על-פי המסורת אדם וחוה, ואבות ואמהות האומה – אברהם, יצחק ויעקב; שרה, רבקה ולאה. עקב יחוסו של האתר הובאו לקבורה בסביבתו במהלך הדורות עוד רבים מהעם היהודי. על-פי המסורת נקברו באזור זה גם עתניאל בן קנז, רות וישי אבי דוד המלך. בעיר זו החלה מלכותו של דוד בטרם מלך בירושלים.
טבריה
בטבריה קבורים התנאים רבי מאיר בעל הנס ורבי עקיבא ולאחר דורות נקברו בה הרמב"ם והרמח"ל. קברי אמוראים ורבנים נוספים מצוינים בעיר.
טבריה הייתה מקום מושבה האחרון של הסנהדרין, טבריה הייתה בימי סוף בית שני ולאחר חורבנו, המרכז הרוחני הגדול ביותר בארץ ישראל. טבריה נחשבת כעיר מוקפת חומה מימות יהושע ובה נערך ונחתם התלמוד הירושלמי. בטבריה פעלו גם חכמי המסורה והאסכולות המרכזיות של נקדני התנ"ך מהמאה ה-10, בראשם משפחת בן אשר ומשפחת בן נפתלי.
צפת
נראה שמקומה של העיר הרביעית, צפת, ניתן לה עקב היותה מרכז לתלמידי חכמים בכמה דורות (האר"י, ר' יוסף קארו, ר' שלמה אלקבץ ועוד) והיותה מרכז תורני גדול. קדושתה ניתנה לה גם בעקבות קברי התנאים והאמוראים הרבים שנמצאים בקרבתה ובהם קברו של ר' שמעון בן יוחאי (רשב"י) בהר מירון.
ערים נוספות
העיר שכם שבה קבור יוסף הצדיק וכן בית לחם בה מצוי קברה של רחל אמנו. ומשכך באומנות התקופה המתייחסת למקומות בארץ ישראל לעיתים מצורפים גם הם לארבע ערי הקודש כמו גם מקומות אחרים.
למעשה מנהג ישראל להתייחס לכל מקום ישוב בארץ ישראל כ-עיר הקודש ת"ו, משום שהוא יישוב יהודי בארץ הקודש. וכך נוהגים בארץ ישראל למשל בעת הקראת הכתובה בפני הקהל בחופה, שכאשר מציינים את הזמן ומקום החתימה אומרים: ...למניין שאנו מונין פה ב-(שם היישוב בו נמצאים) עיה"ק (עיר הקודש), ת"ו בב"א (תיבנה ותיכונן במהרה בימינו אמן). ויש האומרים רק בקיצור ת"ו. (תיבנה ותיכונן)
וכך נהגו לפתוח או לחתום בתכתובות מארץ ישראל, כפי שניתן לראות למשל באגרות הראי"ה במכתבים ששלח רבה של יפו והמושבות בשעתו, הרב אברהם יצחק הכהן קוק כשהוא פותח את מכתביו בהיגד: עה"ק (עיר הקודש) יפו ת"ו (תיבנה ותיכונן).
דן בן-דוד
דן בן-דוד (נולד ב-1957 לערך) הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, מנכ"ל מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי, ולשעבר מנכ"ל מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית.
ביוגרפיה
בן-דוד נולד בתל אביב וגדל בשכונת נחלת יצחק, לאב ממוצא ליטאי ולאם ילידת בגדד. כשהיה בן חמש עברה משפחתו לארצות הברית, שם למד אביו לדוקטורט. בן-דוד, בעל דוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו בהנחייתם של רוברט לוקאס ופול רומר, הוא חבר סגל החוג למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר במרכז לחקר מדיניות כלכלית (לונדון). בעבר הוא היה עמית מחקר גם בסוכנות האמריקנית הלאומית לחקר הכלכלה. תחומי מחקריו נוגעים למקרו-כלכלה, סחר בינלאומי והשפעתן ההדדית של כלכלה ומדיניות ציבורית. נוסף לעבודתו במחקר הוא שימש יועץ לבנק העולמי ולארגון הסחר העולמי. בשנת 2004 זכה בן-דוד בפרס רקטור אוניברסיטת תל אביב על הצטיינותו כמרצה בפקולטה למדעי החברה.
בשנת 1999 החל בן-דוד לחקור את ההשלכות ארוכות הטווח של מדיניות ממשלת ישראל על טיב חייהם של הדורות הבאים בישראל. בתקופה זו הוא החל לקחת חלק בפורומים ממלכתיים וציבוריים, בהם הוועדה שקדמה לוועדת דוברת והגישה "הצעה לרפורמה מבנית במערכת החינוך של ישראל". בשנת 2000 מונה בן-דוד לצוות בראשות חיים בן שחר לתכנון עדיפויות לאומיות בתחום הכלכלי-חברתי עבור משרד ראש הממשלה. בשנת 2004 הוצגה על ידו "תוכנית המתאר לשיפור מצב התעסוקה בישראל".
בן-דוד היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים ציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בינואר 2006 נענה בן-דוד לבקשת ראש ממשלת ישראל אריאל שרון והצטרף למפלגת "קדימה". פרקי מצע המפלגה בנושאי חברה וכלכלה נכתבו על ידו והוא מוקם במקום ה-34 ברשימת המפלגה. בבחירות לכנסת השבע עשרה זכתה קדימה ב-29 מנדטים ובן-דוד לא נבחר לכנסת. בשנת 2008 מונה למנכ"ל מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל וכיהן בראשו עד תחילת 2015. לאחר מכן הקים את "מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי", שם הוא מתמקד ב"זיהוי מקורם, אפיונם והיקפם של אתגרי השורש הפנימיים המהווים איום קיומי לעתידה של מדינת ישראל".
חיים אישיים
בן-דוד נשוי ואב לשלושה. הוא מתגורר בכוכב יאיר.
חיידקים סגולים
בדומה לרוב החיידקים הפוטוסינתטיים, חיידקים סגולים אינם מייצרים חמצן. זאת מאחר שהחומר המחזר המעורב בתהליך הפוטוסינתזה הוא לא מים. בחלק מן החיידקים הסגולים, בקבוצה הנקראת חיידקים סגולים גפריתיים, החומר המחזר הוא סולפיד או גופרית. חיידקים סגולים אחרים, הנקראים חיידקים סגולים לא גפריתיים משתמשים לרוב במימן, על אף שישנם גם כאלו המשתמשים בתרכובות אחרות. בעבר נחשבו אלו למשפחות, אולם עצים טקסונומיים שהתבססו על מחקר RNA הראו כי חיידקים סגולים מורכבים ממגוון קבוצות נפרדות, אשר קרובות יותר לחיידקים לא פוטוסינתטיים מאשר אחת לשנייה.
אמסטף
סטאפורדשייר טרייר אמריקאי (American Staffordshire Terrier), המכונה גם פיטבול אמסטף או בקיצור אמסטף (Amstaff), הוא גזע של כלב הבית מסוג טרייר.
היסטוריה של הגזע
אבותיו הקדמונים של האמסטף טופחו לצורכי מלחמות כלבים על ידי הכלאה בין טרייר לבולדוג. אבותיו של האמסטף שימשו החל מהמאה ה-19 ככלבי חווה באמריקה, הן לשמירה והן לצייד. החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, חל מפנה בטיפוח הגזע בעזרת רבייה סלקטיבית, והוא הפך לבן לוויה ולצורכי תצוגה, והורחק מהמורשת של כלב מלחמה. גזע כלבים זה הוכר רשמית ב-1936.
מבנה כללי
גופו של האמסטף חזק ומוצק, הגולגולת רחבה, האוזניים והזנב בדרך כלל נחתכים (בניגוד לחוק צער בעלי חיים), האף שחור או ורוד, שרירי הלחיים מודגשים והלסת התחתונה חזקה במיוחד.
שיערו של האמסטף קצר וזיפי והוא מופיע בצבעים מלאים שונים, ושילוב של שניים עד שלושה צבעים (מנומר).
גובהו הטיפוסי של הגזע הוא 46-48 ס"מ עבור זכרים, ו-43-46 ס"מ עבור נקבות, והמשקל הטיפוסי הוא 30-18 ק"ג.
האמסטף סומן כגזע מסוכן על ידי ממשלת ישראל ולכן חויבו כל מגדלי האמסטף לעקר או לסרס את כלבם כדי למנוע רבייה.
האמסטף הוא גזע עקשן ונחוש. זהו כלב עירני מלא בסקרנות וידוע בנחישותו ובנאמנותו.
תוקפנותו והתייחסות בחוק
בשנים האחרונות, נקשר שמו של כלב זה בתקיפות ואף הריגות של בני אדם ברחבי העולם, שהביאה מדינות רבות לחוקק איסורים כנגד גזע האמסטף ודומיו.
בישראל, ידוע על מספר מקרים בהם נשך כלב מסוג זה ילדים או מבוגרים, עד שהביא לפציעה קשה ואשפוזם. בעקבות שורת מקרים קשים, ובהם הריגתה של ילדה בת ארבע בתל אביב שנגרמה מנשיכת כלב האמסטף המשפחתי שהשתתף בעברו בקרבות כלבים. בעקבות כך, נחקק בכנסת בשנת 2002 חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, שקובע שהאמסטף ביחד עם 7 גזעי כלבים נוספים, הוא כלב מסוכן, שחלה שורה של הגבלות על החזקתו בישראל, ביניהם איסור לייבאו, להרבותו, וכן למוכרו או למוסרו לזולת. תקנות אלו נועדו להכחיד את הגזע בסופו של דבר באזור ישראל, בדרך שאיננה אקטיבית.
מעברה (נקודת חצייה)
מַעְבָּרָה (מכונה גם "גשר אירי") היא נקודת חצייה של נחל או מקווה מים בהם המים רדודים ומאפשרים מעבר מגדה לגדה.
מקומות יישוב רבים הוקמו ליד מעברות וחלקם כוללים בשמם את המונח המקומי למעברה. באנגלית נקראת המעברה Ford ומקומות כמו אוקספורד וסטרטפורד קרויים על שם מעברות, על ידן הן הוקמו. באופן דומה, קלגנפורט, פרנקפורט על האודר ופרנקפורט על המיין משלבות בתוכן את המילה הגרמנית למעברה - Furt, והערים אוטרכט ומאסטריכט משלבות בשמן גרסה של המילה הלטינית למעברה, trajectum.
המעברה מוזכרת כבר בתנ"ך, למשל בספר יהושע בו מסופר על אנשי יריחו שרדפו אחרי המרגלים של יהושע בן נון "על המעברות".
בתקופה המודרנית השימוש במעברה מוגבלת לכבישים משניים ביותר, ובמקומות אחרים משמשים גשרים, מנהרות או מעבורות. לעיתים ליד מעברה לרכב מוקם גשר להולכי רגל כדי שאלו יוכלו לעבור בלי להירטב. בהשפעת המנדט הבריטי בישראל נקראו מעברות גם "גשרים איריים" או "מעברים איריים" – מונח שמקורו במערכות המאבק בשלטון האנגלי. האירים בנו גשרים שאינם בולטים מעל פני המים כדי להסתיר את נקודות החצייה.
לקריאה נוספת
יהודה זיו, "גשרים 'איריים' ", יד ליאיר, החברה להגנת הטבע, מאי 1999, עמ' 240–243
הערות שוליים
Брод (Хасково облысы)
רחוב 57
הרחוב משתרע ממערב למזרח ומקשר בין נהר ההדסון והכביש המהיר של הווסט סייד במערב האי מנהטן, לבין דרך FDR ואיסט ריבר במזרח האי.
הרחוב דו סיטרי, ורוחבו 30 מטרים, וזאת בהתאם לתוכנית חברי הוועדה (1811) אשר קבעה את הרחוב כעורק תחבורה חוצה ראשי.
הרחוב ידוע בגלריות הרבות שבו.
הרחוב מהווה נקודת התחלה של מצעד ההצדעה לישראל השנתי.
אתרים בעלי חשיבות
ברחוב מבנים אתרים ידועים רבים ובהם מלון ארבע העונות (Four Seasons) (בגוש הבניינים שבין שדרת מדיסון ושדרת פארק; בניין פולר (במפגש הרחוב עם שדרת מדיסון) ובו גלריות רבות לאמנות; חנות הדגל של טיפני (במפגש הרחוב עם השדרה החמישית) בו צולמה סצנה מתוך הסרט "ארוחת בוקר בטיפאני"; קרנגי הול (במפגש הרחוב עם השדרה השביעית) ובסמוך לו חדר התה הרוסי; מגדל הרסט (במפגש הרחוב עם השדרה השמינית), ומרכז השידור של רשת CBS (בגוש הבניינים שבין השדרה העשירית והשדרה ה-11).
שטר אדרכתא
אדרכתא הוא מונח הלכתי אשר משמעותו כתב הרשאה למלווה או למפקיד לרדת לנכסי הלווה או שומר הפיקדון ולהיפרע מקרקעותיהם, זאת במקרה שהם מסרבים לשלם את החוב או להחזיר את הפיקדון.
לפני כתיבת האדרכתא נותן בית הדין ללווה אורכה של 90 יום להתייצב לפניו ולהציג את ראיותיו. אם הודיע שאיננו בא - כותבים את האדרכתא מיד.
לאחר שמצא המלווה נכסים של הלווה, הוא בא לפני בית הדין והם מכריזים ברבים כי מי שרוצה לקנות את הנכסים יודיע לבית הדין (בדומה למהלך הוצאה לפועל). לאחר תשעים יום מוכרים את הקרקע לכל המרבה במחיר.
חלות האדרכתא
קיימת מחלוקת ממתי חלה האדרכתא. לפי רבה האדרכתא חלה כאשר באה ליד הגובה, לפי אביי האדרכתא חלה מיד ביום שנכתבה, כי עדיו בחתומיו זכין לו, ועל מי שמחזיק בנכסים להחזיר גם את הפירות של השדה שאכל מאותו יום. לפי רבא רק לאחר תשעים היום, כאשר נמסרו הנכסים בידו הוא אוכל את הפירות, למרות שהוא עצמו זה שקנה לבסוף את הקרקע כי הרבה במחיר.
מתחם לביא
מתחם לביא הוא מתחם מעונות פועלים שהוקם בעיר גבעתיים בין השנים 1935–1937. במתחם שלושה בנייני מעונות טוריים מקבילים שתוכננו על ידי האדריכלים יוסף נויפלד וישראל דיקר. בשנת 2000 יועד המתחם להריסה במסגרת פרויקט פינוי-בינוי אך בשנת 2012 הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה תל אביב פסקה כי יש לחדש ולשקם את המתחם ולהימנע מהריסתו עקב ערכו ההיסטורי.
היסטוריה
מתחם לביא נבנה בשולי רמת יצחק דרומית לרמת גן. המעונות תוכננו על ידי האדריכלים יוסף נויפלד וישראל דיקר - ממגבשי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. המתחם כולל שלושה בניינים טוריים מקבילים בני שתיים עד שלוש קומות. בין הבניינים ניטעו עצי פיקוס, מדשאות ושיחים שונים. המתחם אוכלס על ידי חברי תנועת פועלי ציון שמאל. שלושת הבניינים נקראו "מעונות פועלים", להבדיל מ"מעונות העובדים" בתל אביב. השם מרמז על ההיבדלות האידאולוגית בין מפלגת פועלי ציון שמאל לבין המפלגה השלטת. קומות הקרקע של הבניינים שימשו צרכים קהילתיים שונים - צרכנייה, אולם תרבות ובית דפוס יידישאי שהדפיס את הביטאון "ניוואלט" ("העולם החדש"). בתחילת שנות ה-40 סופחו מעונות הפועלים והשטחים הירוקים מסביבם לגבעתיים.
בשנת 1986 ערכו בני המייסדים כנס יובל לבניית המתחם.
פולמוס פינוי-בינוי המתחם
בשנת 2000 משרד השיכון ייעד את המתחם לתוכנית פינוי-בינוי. חברת אפריקה ישראל וחברת נוה גד מקבוצת נכסים ובניין קידמו בניית שני מגדלים בני 29 קומות במקומם של הבניינים הקיימים. התוכנית כללה גם בניית מבני ציבור והקמת תשתיות חדשות וזכתה לתמיכת עיריית גבעתיים ודיירי המעונות. התוכנית אושרה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ב-2005 והופקדה להתנגדויות על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ב-2010.
המתנגדים לתוכנית, ובהם תושבי האזור, החברה להגנת הטבע, ואחרים, הציגו נימוקי התנגדות שונים ובהם הטענה כי המתחם בכלל ראוי לשימור, מאחר שבשנותיה הראשונות של המדינה הוא שימש כמעונות פועלים. דגש מיוחד הושם על גילם של עצי הפיקוס במקום. הוועדה אישרה את טענת השימור והמתחם הוכרז כמיועד לשימור.
תושבי המתחם, עיריית גבעתיים וחברת נוה גד ערערו על ההחלטה באוגוסט 2011 במועצה הארצית לתכנון ולבנייה. בערר, שהוגש באמצעות היועצת המשפטית של עיריית גבעתיים, עו"ד תמר לרנר, טענה העירייה כי למתחם אין כל ערך אדריכלי מיוחד. עיריית גבעתיים הציעה בערר לשמר את מורשת פועלי ציון שמאל והאדריכלים על ידי פיתוח מוזיאון ושימור העצים במתחם..
המחלקה הארצית פסקה כי על הוועדה המחוזית לקבל החלטה סופית בעניין. הוועדה המחוזית בחנה תוכנית חלופית שהוצגה בערר וכללה שימור אחד הבניינים באתר ותשע חלופות נוספות שכללו דרגות שונות של שימור. בחודש יוני 2012 פסקה הוועדה המחוזית שהחלופות שנבחנו מציעות פיתוח הכולל רווח ליזמים והטבה לדיירים ולחוכרים באזור. לפיכך החליטה הוועדה המחוזית להעדיף את שימור המתחם, ללא תוכנית פינוי-בינוי במקום.
ביל בר
ויליאם "ביל" פרדריק בר (באנגלית: Bill Burr; נולד ב-10 ביוני 1968) הוא סטנדאפיסט, שחקן, סופר, מוזיקאי, מפיק סרטים, בעל פודקאסט ומבקר חברתי אמריקאי.
ביוגרפיה
בר נולד ב-10 ביוני 1968 בקנטון, מסצ'וסטס. הוא מנחה את הפודקאסט של יום שני בבוקר. כשחקן, הוא כיכב בסדרת הפשע של AMC Breaking Bad, הסיטקום המצויר F is for Family בנטפליקס, ובסדרה של דיסני פלוס The Mandalorian. הוא מייסד שותף של All Things Comedy Network.
בשנת 2017, מגזין הרולינג סטון דירג את בר במקום ה-17 ברשימת 50 הסטנדאפיסטים הגדולים בכל הזמנים.
בר נשוי לניה רנה היל מאז 2013, איתה יש לו שני ילדים ומתגורר בלוס אנג'לס. אשתו היא ממוצא אפרו-אמריקאי, אותו הוא מזכיר לעיתים קרובות בהומור. הוא קיבל תואר בלימודי מדיה מאמרסון קולג' ב-1993.בזמנו הפנוי, הוא צופה בפוטבול אמריקאי והוא אוהד של הניו אינגלנד פטריוטס.
סגנון
המגזין "רולינג סטון" כינה את בר "האלוף הבלתי מעורער במשקל כבד של קומדיית הכעס". ה"ניו יורק טיימס" כינה אותו ב-2013 "אחד הקולות המצחיקים והמיוחדים במדינה מזה שנים". בר מצטט את ג'ורג' קרלין, ביל קוסבי, סם קיניסון, פטריס אוניל וריצ'רד פריור כהשפעות הקומדיה המעצבת שלו. הוא מרבה להשתמש בהומור שחור ומתמקם נגד תקינות פוליטית ומבטל תרבות. בהופעותיו הוא בעיקר ציני ופרובוקטיבי. לדוגמה, הוא לועג לפמיניזם, תנועת MeToo וסטריאוטיפים אתניים בצורה שלעיתים מייצרת מחלוקת.
דפואנודון
דפואנודון (שם מדעי: Daphoenodon) הוא סוג נכחד של יונק טורף בן למשפחה כלבי דוב, שחי בתקופת המיוקן באמריקה הצפונית שלפני 20.43 עד 15.97 מיליון שנה מזמננו. הוא היה קרובו של האמפיקיון, אך היה בעל מבנה מותאם לריצה מהירה יותר.
המאובנים של היונק התגלו בשטחי המדינות: נברסקה, טקסס, ויומינג, ניו מקסיקו, אורגון, קליפורניה ופלורידה והוגדרו ב-1909 בידי החוקר פיטרסון. במקור נקרא הסוג בשם Borocyon. סוג זה כלל חמישה מינים שונים. משמעות שמו היא: "שיני דפואנוס" - סוג קרוב.