cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף חיים מבגדאד
מנהיגותו
ממוזער|300px | תמונה מיום כ"ח באב [[ה'תרל"ז, בגדאד (מימין לשמאל) - עומדים: שוחט, חכם ניסים (אחיו של הבן איש חי), חכם יחזקאל (אחיו של הבן איש חי), משרת הודי של אהרון גבאי. יושבים: הגביר יוסף גורג'י, אהרון גבאי, הבן איש חי.
יושבים על השטיח: חכם משה (אחיו של הבן איש חי), הנער אברהם חיים (בנו של חכם ניסים) ]] בז' באלול ה'תרי"ט (1859) נפטר אביו, והרב יוסף חיים, אשר עד אז נמנע מלהתבלט בציבור, קיבל עליו להנהיג את קהילת בגדאד. מנהיגותו לא התבטאה בקבלת משרה רבנית רשמית, אלא בכך שכל השאלות הקשות בהלכה היו מובאות אליו ובכך שהיה דורש בפני הציבור. את דרשתו הראשונה נשא ביום י"ג באלול, בתום השבעה על אביו, ומאז הנהיג את קהילת בגדאד במשך חמישים שנה עד יום מותו. הוא היה דורש מדי שבת לאחר תפילת מנחה לפני אלפי אנשים.
על גדולתו סיפר הרב יחזקאל משה הלוי, ראש הדיינים בבגדאד:
עם זאת, על דרך פסיקתו הבלתי שגרתית (ראו בהמשך), מנהגיו וחידושיו הקבליים קמו לרב יוסף חיים מתנגדים מקרב תומכי השיטות הרציונליסטיות בפסיקת הלכה והתפתח פולמוס על דפי עיתון "הלבנון". רבים מחכמי ומכובדי בגדאד קמו להגן על רבם ופרסמו תשובות חריפות בעיתון הלבנון נגד "מוציאי הלעז" (כלשונם), החרימו אותם ומנעו את כניסתם לכל בתי הכנסת בבגדאד, גם רבנים שטענו כנגד חידושי הרב חיים בנוסחאות תפלה וכיוצא בזה, הוחרמו. בין המוחרמים היה גם החוקר יעקב אוברמאייר שפרסם דברי ביקורת חריפים על הרב יוסף חיים בשבועון "המגיד".
בארץ ישראל
הרב הזכיר תדיר את ארץ הקודש בדרשותיו, ודאגתו לשלומם של היושבים בה הייתה רבה. ולא רק בדיבורים באה לידי ביטוי אהבה זו אלא גם במעשים. הרב יוסף חיים נהג לשלוח את ספריו לדפוס בירושלים ובכך לעזור בפרנסת אנשי ירושלים ולהביע את מעלתה וקדושתה של ארץ ישראל בעיניו. כמו כן הקפיד כי כל הכספים אשר נאספו בקופות ארץ ישראל אכן יגיעו ליעדם על ידי שד"ר (שלוחי דרבנן מארץ ישראל), ותמך רבות מכספו ואף שידל נדיבים מבני קהילתו לבנות בארץ ישראל. בהשפעתו תרם הגביר יוסף אברהם שלום מכלכותא את כל הונו להקמת ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים, וזאת לאחר ששכנע אותו כי עדיף להשקיע בדבר לטובת הנשמה היהודית מאשר לגוף (במקור רצה הגביר להקים בית חולים). הרב יוסף חיים רכש בית וכרם בחברון שבארץ ישראל, כדי לקיים בה מצוות התלויות בארץ.
פטירתו
בשנת ה'תרס"ח (1908) נסע הרב יוסף חיים לכפר כפיל שבעיראק, להשתטח על קבר יחזקאל הנביא, ושם חיבר את ספרו "מראות יחזקאל". כעבור יותר משנה יצא שוב לקברו של יחזקאל הנביא אך לא הגיע למחוז חפצו, בדרכו ליד הכפר גץ תקפה אותו מחלה, וביום י"ג באלול ה'תרס"ט, נפטר.
ארונו הובא במסע בן יומיים מהכפר גץ לעיר בגדאד. על פי מסורת זקני בבל, בשעת קבורתו בבית הקברות היהודי בבגדאד הונחה תחת ראשו אבן שהביא עמו ממסעו לארץ ישראל. היו מיהודי בבל שפקדו את קברו בכל יום שישי.
בבית הקברות בהר הזיתים, לצד קברו של דודו, הרב עבדאללה בן משה חיים, ישנה מצבה שעליה כתוב כי הרב אברהם חיים עדס חלם שהעלו את מיטתו וקברוהו בירושלים, וכן שבא קברן לרב בן ציון חזן ואמר לו שקבר את הרב יוסף חיים במקום זה וביקש בתמורה חצי לירה זהב.
נכדו היה הרב דוד חיים.
דרכו בפסיקת הלכה
כמקובל בקרב הספרדים, גם רבי יוסף חיים קיבל את העיקרון שיש ללכת אחר מרן השולחן ערוך. עם זאת, פעמים רבות הכריע שלא כדעתו בעיקר לחומרא ע"פ הרמ"א. בנוסף, דרכו של הבן איש חי להתחשב בפסיקת ההלכה בדעות המקובלים ובפסקיו משלב מפסקי האר"י והרש"ש גם כאשר הם מנוגדים לדעת השולחן ערוך והאחרונים. סידור הפסקים מבוסס על רמזים אסוציאטיביים, שימוש רב בדרשה על אותיות, גימטריה וכדומה. ספרי הפסיקה של הרב אינם שיטתיים, כשולחן ערוך, אלא מסודרים סביב פרשות השבוע עם קשר מסוים לנושאי הפרשה, בדומה לספרי דרשנות. הדגיש את הפן המיסטי בקיום המצוות, ועל כן הקפיד על ביצוע מדויק שלהן, וכן על הגייה מדויקת של התפילה.
הרב עובדיה יוסף, הפוסק בדרך כלל כשולחן ערוך, יצא בספרו הליכות עולם נגד שיטת הבן איש חי. לדעתו הבן איש חי היה בגדר "חסדאין מיליה" ולכן החמיר כנגד השולחן ערוך. עם זאת, התייחס הרב עובדיה יוסף לבן איש חי כאל "גאון עוזנו ותפארתנו, רבן של כל בני הגולה, אביר הרועים, סבא דמשפטים, מופלא שבסנהדרין, המאיר לארץ ולדרים, הגאון הגדול מבצר עוז ומגדול".
מאידך, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו טען כי צריך ללכת בפסיקה בשיטת הבן איש חי, וכתב עליו: "זיכהו הקב"ה ונתקבלו פסקיו בכל ישראל, עד שאמרו עליו גדולי הדור הקודם שהוא הפוסק האחרון ועל פיו ישק בית ישראל". בין הפוסקים שאימצו רבות מפסיקותיו: הרב יהודה פתיה, הרב סלמאן מוצפי, הרב יהודה צדקה (שאמו היא בת אחותו של הרב יוסף חיים), הרב בן ציון אבא שאול, הרב יעקב משה הלל והרב יעקב חיים סופר.
דרשותיו
חלק ניכר מפועלו המנהיגותי של הרב יוסף חיים היה בדרשות ושיעורים. בכל יום נשא שני שיעורים: בכל בוקר לאחר תפילת ותיקין, שיעור ב"שולחן ערוך", "עין יעקב" ו"חק לישראל" במשך שעה וחצי, לאחר תפילת מנחה - שיעור בפרשת השבוע וענייני דיומא במשך שעה. שיעורים אלו התקיימו במועדם וכסדרם במשך 50 שנה; ומדי ארבע שנים, כאשר סיים הרב יוסף חיים ללמד את סדר הלכות שולחן ערוך, היה עורך סעודת מצווה רבת משתתפים.
בכל שבת היה הרב נושא את דרשתו בבית הכנסת הקטן של בגדאד "סלאת אל זע'ירי", שבו כ-1,000 מקומות ישיבה ובמשך כשלוש שעות היה דורש בענייני פרשת השבוע; דבריו היו מתובלים תדיר בדברי הלכה, הגדה, משלים, חידות וסיפורי מעשיות.
בארבע שבתות בשנה: בשבת תשובה, בשבת זכור, בשבת הגדול ובשבת כלה (שבת שלפני חג השבועות), היו מתכנסים רבבות מיהודי בגדאד בבית הכנסת הגדול בעיר אשר בו כעשרת אלפים מקומות ישיבה, "סלאת אל כבירי" ומאזינים לדרשותיו של הרב יוסף חיים.
יצירתו הספרותית
הרב יוסף חיים כתב ספרים רבים ביניהם: ספרי שו"ת שקיבצו את תשובותיו לשאלות שנשלחו אליו מכל רחבי תבל, מאמרי הלכה שפרסמו בקביעות בירחון "המאסף" שיצא לאור בירושלים, ביאורים על הגמרא ופיוטים.
ספריו
הרב יוסף חיים כתב למעלה מ-100 חיבורים אך רק 53 מהם יצאו לאור. חיבורים אלו עוסקים בכל מקצועות התורה ומשקפים את ידיעותיו הרבות במדע, ברפואה, באסטרונומיה, בפיזיקה ובכלכלה. כמו כן מתגלה בקיאותו הרבה בספרי פסיקה ספרדיים ואשכנזיים.
חלק נכבד מספריו הם אסופות שו"ת אשר נשלחו אליו מכל קצוות תבל במגוון גדול של נושאים. המפורסם מבין ספרי השו"ת הוא "רב פעלים" אשר מסודר על פי חלקי השולחן ערוך, ובו היה לו משא ומתן בהלכה עם כמה מגדולי דורו כגון עם בעל "שדי חמד", עם בעל שואל ומשיב, רבי חיים פלאג'י, רבי אליהו מני ועוד.
הרב יוסף חיים משלב את דברי הקבלה עם פסקי הבית יוסף. כשישנה מחלוקת בין פסקי הבית יוסף ודברי האר"י או הזוהר, הכריע כדברי המקובלים. החמיר במקרים רבים על מנת לצאת ידי כל הדעות בהלכה. אימץ רבות מן החומרות של החיד"א, הרש"ש והאר"י. במחלוקות בין דברי הרש"ש לדברי החיד"א הכריע כרש"ש. לעיתים החמיר כפסקי הרמ"א בניגוד לדעת הבית יוסף ובכך הוא משלב גם פסיקה אשכנזית.
הוא אינו פותח את תשובותיו בדברי ענווה כסגנון של מחברים אחרים, משום שחשש שמתוך ענווה יגיע לגאווה. הקדמתו בכל ספריו נפתחת בדברי שבח לקב"ה שזיכהו ללמוד תורה קדושה, והוא מסיים בגילוי דעת שכל מעשיו הם "לשם יחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה".
שמות רבים מספריו נקשרים לשמו ותאריו של בניהו בן יהוידע, שר צבאו של שלמה המלך. הסיבה לכך, על פי המסופר, היא, כי בעת ביקורו בארץ ישראל השתטח על קבר בניהו בן יהוידע ובאותו לילה נגלו לו סודות קבלה רבים, וכמו שכתב בעצמו שהוא משורש נשמתו.
את המהדורה הראשונה לחלק מספריו הוציא בעצמו על ידי בתי דפוס בירושלים. מנהגו היה לשלוח את ספריו להדפסה בירושלים ולא לדפוס ליבורנו (דבר שהיה מוזיל באופן משמעותי את עלויות הדפוס), וזאת כדי לתת פרנסה ליהודי ירושלים ולחזק את ידי יהודי היישוב הישן. אחרי פטירתו עסק בנו הרב יעקב בהדפסת ספריו, ולאחר מכן עסק בכך הרב יוסף כצ'ורי.
כיום נערכו מחדש בסדרה בת 24 כרכים בשם אוצרות חיים בהוצאת אהבת שלום בה נערכה משנתו ההגותית לפי נושאים.
פיוטיו
הרב יוסף חיים כתב למעלה מ-200 פיוטים וידועים לנו כ-50 מהם והיתר מצויים בכתב יד.
פיוטיו עוסקים במעגל השנה, אישים מהתנ"ך והתלמוד, ארץ ישראל, כנסת ישראל, גאולה, חינוך ומוסר.
פיוטיו נדפסו בסידורים ומחזורים לקהילת בבל, בהקדמות או סופי ספריו וכן בספרי פזמונים שיצאו לאור בבגדד, ארץ ישראל והודו.
פיוטו הידוע ביותר הוא "ואמרתם כה לחי" לכבודו של רבי שמעון בר יוחאי, פיוט זה נכתב בארץ ישראל בשנת ה'תרכ"ט (1869) בציונו של הרשב"י והתפרסם והתקבל בכל קהילות ישראל.
אסופה של 30 משיריו נדפסה ב"מן הגנזים", חלק ג, בהוצאת חברת אהבת שלום.
רפאל מאיר פאניז'ל
הרב רפאל מאיר פַּאניזֶ'ל (כונה: מרפ"א; ה'תקס"ד, 1804- י"ד בטבת ה'תרנ"ג, 2 בינואר 1893) היה שד"ר, והראשון לציון משנת 1880 ועד פטירתו ב-1893.
קורות חיים
נולד בפאזארדז'יק שבבולגריה (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית) כבן יחיד לרב יהודה ולשרה. כשהיה כבן שלוש, בשנת ה'תקס"ז (1807) עלה לארץ ישראל עם הוריו. למד תורה בירושלים בחדרים ובישיבות. בגיל 15, בשנת ה'תקע"ט (1819) התייתם מאביו, בודד וחסר כל.
בשנת ה'תקפ"א (1821) נישא לווינזיאנה בת הרב אשר הלוי, שהיה מגדולי רבני ירושלים. בגיל 27 נסע בשליחות רבני ירושלים לתוניס, מרוקו, לוב ואלג'יר לטובת עניי ירושלים. בשנים ה'תקפ"ח-ה'תק"ץ (1828-1830) היה שוב בשליחות מטעם תושבי ירושלים במרוקו, וב-1831 נסע בשליחות לתוניס. בשנת 1840 נסע לערי איטליה בשליחות ישיבת חברון, ובזמן שהותו שם השכין שלום בין שני חלקי קהילת רומא, שהיו מסוכסכים, ונקרא בשל כך אל האפיפיור לשיחה וסיור בוותיקן, שם ראה שרידים מכלי המקדש. בה'תר"ה (1845) היה בשליחות חברון לאיטליה. בה'תרכ"ג (1863) יצא שוב בשליחות תושבי ירושלים למרוקו, ושם התפרסם כבעל מופת.
בט"ו באב ה'תר"ם (14 באוגוסט 1880), מונה לכהן כהראשון לציון וכממלא מקום החכם באשי, לאחר שמחותנו, הרב יעקב שאול אלישר, ויתר לו על המשרה בשל גילו.
בשנת 1889, הודות למאמצים מצד החכם באשי של טורקיה, הרב משה הלוי, הועלה בתפקידו מממלא מקום לתפקיד החכם באשי הרשמי.
אליעזר בן-יהודה תיאר בזכרונותיו את התרשמותו העצומה ממראה דמותו של ראש רבני ארץ ישראל:
הרב הלך לעולמו לאחר מחלה בת מספר שבועות, בי"ד בטבת ה'תרנ"ג.
מחותנו 'היש"א ברכה' התמנה לראשון לציון תחתיו.
משפחתו
בתו וידה נישאה לרב חיים משה אלישר, ונכדו היה הרב יוסף שאול אלישר.
ספריו
ב-1887 הדפיס את ספרו לב מרפ"א: מערכות בהלכה, לפי א-ב, שו"ת, חידושים ודרושים.
כן כתב הערות וציונים על הרמב"ם.
תא צורב
התאים הצורבים נמצאים ברקמת האפידרמיס (שכבת העור החיצונית) של הצורב, כאשר התא מגורה, הוא משגר את צינורון הארס שבו אל המטרה. תהליך השיגור עצמו הוא אחד התהליכים המהירים ביותר בעולם החי ואורך אלפיות שנייה בודדות בלבד. במהלך התהליך נפתח תא הצריבה, צינורון הארס הארוך שמגולגל בתוכו נורה בעזרת לחץ אוסמוטי אל מחוץ לתא, חודר את עור הטרף ומחדיר לתוכו את חומרי הארס. הלחץ האוסמוטי נוצר כתוצאה ממאגר של סידן הנמצא בתוך התא ומשוחרר אל הציטופלזמה שלו בזמן הגירוי.
התא הצורב מסוגל לפעול פעם אחת בלבד, ולאחר שהוא נורה הוא מוחלף בתא אחר. בשל כך חייב התא להיות בעלי מנגנון זיהוי לטרף ולאויב, כדי לא לבזבז תאי צריבה וכדי שלא יירה אותם על עצמו. הזיהוי נעשה בעזרת תאי עצב הקשורים אל התא הצורב ומסוגלים לחוש את סביבתו הקרובה. תהליך הזיהוי הוא מורכב מאוד וירי תא צורב יתבצע רק לאחר שתאי העצב חשו בתנאים כימיים ופיזיקליים מתאימים (כמו מגע או תנועה). יעילותם של תאים אלו היא גבוהה מאד: נבדק כי תא בודד מסוגל להביא לשיתוק של פרוק רגליים קטן כדוגמת פגית של הזבוב דרוזופילה.
האדם נתקל בתאים ייחודיים אלו בעיקר במגע עם מדוזות בחוף הים. צריבה של מרבית זני המדוזה גורמת לנפיחות ולתחושת צריבה באזור שנפגע. ברוב המקרים הצריבה מהווה אי נעימות בלבד ואינה מהווה סכנת חיים לאדם. זנים מסוימים נחשבים לקטלניים יותר ועלולים לגרום למוות כתוצאה מהצריבה.
סוגים של תאי צריבה
ישנם מעל שלושים סוגים שונים של תאים צורבים, שאותם ניתן לקטלג לארבע קבוצות מרכזיות בהתאם לתפקודם:
בכל מין צורב יכולים להופיע מספר סוגים של תאי צריבה, בהתאם לצורך של אותו המין.
מבצע מכבש
מבצע מכבש הוא שם הקוד לפעולה צבאית שביצע צה"ל ב-29 באוקטובר 1956. במסגרת המבצע הוצנח גדוד 890 של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רס"ן רפאל איתן, בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה, כ-70 קילומטר מזרחית לתעלת סואץ. המבצע היווה את פתיחתו של מבצע סיני. הייתה זו הצניחה הקרבית הראשונה והגדולה ביותר בהיסטוריה של צה"ל.
רקע
את מבצע סיני יזמו בריטניה וצרפת בתגובה לתוקפנותו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, אשר הכריז ב-26 ביולי 1956 על הלאמתה של חברת "תעלת סואץ" (שהייתה בבעלות המדינות), צעד שגרם לנזק כלכלי רב. ישראל הסכימה להצטרף למבצע בשל מספר סיבות, ובהן תגובה לסגירת מצרי טיראן על ידי המצרים בפני כלי שיט ישראלים וכן הצורך בהשמדת בסיסי "הפדאיון" על מנת למנוע את חדירתם לישראל, וזאת לאחר שפעולות התגמול כשלו בכך.
ב-22 ביולי 1956, כמה ימים לפני הכרזת נאצר על הלאמת התעלה, נפגשו נציגי שְלוש המדינות בפרבר סוור הסמוך לפריז וסיכמו את פרטי המבצע (ועידת סוור).
על פי הסיכום בוועידת סוור, הייתה ישראל אמורה לבצע פעולת "הסחה" צבאית, שבעקבותיה יגישו בריטניה וצרפת דרישת אולטימטום למצרים וישראל להפסקת אש כללית ולנסיגה מאזור התעלה. הצפי היה כי מצרים תסרב לאולטימטום, ותספק בכך לישראל ושותפותיה סיבה מספקת לכיבוש סיני. בכך יוכלו צרפת ובריטניה להחזיר לעצמן את השליטה על תעלת סואץ והשיט בה.
ההכנות למבצע
בשלבי התכנון הראשונים של המבצע, ב-26 באוקטובר 1956, נקבע כי כוח הצנחנים יוצנח בפתח המערבי של מעבר המיתלה, כ-30 קילומטר מזרחית לתעלת סואץ. אחד החששות שהתעוררו בקשר עם המיקום המתוכנן נבע מחוסר היכולת לסייע לכוח המוצנח אם יותקף על ידי מטוסים משדה התעופה המצרי כברית, המרוחק 50 ק"מ מהאתר המתוכנן (מרחקו מבסיס חצור הוא כ-250 ק"מ). בנוסף, לפי צילום אוויר שהתקבל התגלה כי קיים מחנה אוהלים באזור ההצנחה, והיה חשש שהמעבר ייתפס בצידו המערבי על ידי כוח חי"ר מצרי. על כן שונה יעד הצניחה בליל 28 באוקטובר.
היעד החדש שנבחר, במבוא המזרחי של מעבר המיתלה, היה במרחק כ-70 קילומטר מהתעלה.
לפי התוכנית המבצעית, על גדוד הצנחנים הוטלה המשימה לצנוח במעבר המיתלה ולהיערך להגנה היקפית, וזאת עד לחבירת יתר הכוחות של חטיבת הצנחנים בשילוב כוחות שריון, אשר ביחד יתקדמו מערבה לכיוון תעלת סואץ.
בשל המגבלה המדינית שנכפתה על ישראל – איסור לפתוח את המערכה בפעולה מקדימה להשמדת חיל האוויר המצרי, נוצר מצב שכוח הצנחנים יהיה חשוף לאיום אווירי מצרי במשך 36 שעות, וזאת מרגע ההצנחה ועד תחילת ההפצצות של חיל האוויר הצרפתי והאנגלי על שדות התעופה במצרים.
במבצע זה הושם דגש רב על תכנון ההגנה האווירית, כולל ליווי מטוסי התובלה לאתר ההצנחה, וכן חיפוי ופטרול מעל לכוחות בהמשך. לליווי הוקצו 10 מטוסי מטאור ו-12 מטוסי אוראגן, שנועדו לטוס מעל נתיב טיסתם של מטוסי התובלה. במקביל, נועדו שלושה מטוסי מיסטר לפטרל מעל שדה-התעופה כיברית, על מנת ליירט מטוסי מיג מצריים, במקרה שימריאו לתקוף את כוחות צה"ל. פינוי הנפגעים נועד להתבצע למחרת ההצנחה, באמצעות שמונה מטוסי פייפר ומטוס דקוטה, משדה-נחיתה שיוכשר על ידי יחידת מסלול שתתלווה לכוח המוצנח.
המבצע
ביום ב' 29 באוקטובר 1956 בשעה 15:00, לאחר תדרוך שהועבר על ידי מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי, המריאו מבסיס חיל האוויר בתל נוף 16 מטוסי דקוטה (טייסת תובלה 103) אשר נשאו 395 צנחנים מגדוד 890, בליווי של מטוסי אוראגן ומטאור.
בהצנחה זו השתתפו ארבע נשים: הטייסת הראשונה בחיל האוויר הישראלי יעל רום, הנווטת הראשונה בצה"ל בתיה אורני, האלחוטנית אהליה צמחוני, והצנחנית הראשונה, יוכבד קאשי.
לפי נתיב הטיסה, כפי שתוכנן על ידי מפקד הטייסת יעקב אבישר והנווט הראשי של הטייסת, אחיקר אייל, טסו המטוסים במסלול מבאר שבע למכתש רמון ומשם מערבה במקביל לכביש כונתילה-מיתלה.
בשעה 16:59 הסתיימה ההצנחה הראשונה כפי שתוכננה.
הגדוד התמקם באזור הצניחה עד לחבירה עם יתר כוחות החטיבה בליל 30 באוקטובר.
נור
נור הוא אמצעי פירוטכני, המייצר אור בוהק או חום רב ללא פיצוץ. נורים משמשים לאיתות, תאורה, או כאמצעי הגנה נגד טילים מתבייתי חום לשימושים צבאיים ואזרחיים.
ליבת הנור עשויה בדרך כלל מגנזיום ולעיתים מתכות נוספות לשינוי גון האור. נורים תת-מימיים עשויים בדרך כלל מסידן. הפעלתו של הנור נעשית באמצעות הצתה. במהלך הבעירה של הנור הוא פולט את קרינת האור והחום. חלק מהנורים משוגרים, מוצנחים או מוטלים מכלי טיס, נורים מאקדח נורים, תותח או מרגמה חלקם מוטלים ידנית וחלקם נייחים.
שימושים
קיימים מספר סוגים של נורים המשמשים למטרות שונות בהן:
איתות מצוקה
אחד השימושים הנפוצים של הנורים הוא לצורך איתות מצוקה. ניתן להציתם על הקרקע או לירותם כאיתות אווירי מאקדח נורים.
תאורה וסימון מטרות קרקעי
כוחות צבא קרקעיים הנדרשים לתאורה מבקשים לרוב ירי ארטילרי של נורים מוצנחים מעל למטרות בשדה הקרב. כוחות קרקע יכולים לירות נורים מאקדח נורים לאיתות לכוחות יבשה או כלי טיס כדי להראות את האזור עליו יש להטיל חימוש, להצניח צנחנים, או להנחית כלי טיס. במלחמת העולם השנייה, מטוסי סיור היו מטילים נורים כדי לסמן מטרות עבור משימות הפצצה ועבור משימות הספקה.
תאורה וסימון מטרות ימי
נורים ימיים משמשים להארה של מטרות תת-מימיות כגון צוללות. נורים ימיים משוגרים גם ממטוסים נגד כלי שיט ואינם זקוקים לחמצן חיצוני כי חומר מחמצן כגון פלואור נמצא בתוכם כחלק מהתערובת הכימית. חומר הדלק הוא לאיתים קרובות מגנזיום או אלומיניום.
אמצעי-נגד טילים
עם התגברות האיום של טילי כתף על התעופה האזרחית בשנים האחרונות, פותחו מערכות דומות גם עבור מטוסים אזרחיים.
גדלים אופייניים הם:
בחיל האוויר האמריקני ובחיל האוויר הישראלי משתמשים בנורים בעלי חתך מרובע ואורך של 8 אינץ'.
בצי האמריקני וגם ברוסיה ובסין משתמשים בנורים עגולים בקטרים שונים.
במשך השנים פותחו טילים עם יכולות לבחנה בין נורים לכי טיס המתבססים על מאפיינים שונים בספקטרום הפליטה שלהם או בתנועה שלהם. בעקבות כך פותחו נורים מתקדמים המחקים טוב יותר את מאפייני כלי הטיס. הנורים פחות יעילים כנגד טילים בעלי ראשי ביות דימותיים כדוגמת הפיתון 5 וה-AIM-9X סידווינדר. בטילים אלו מופקת תמונה ממשית המאפשרת להבדיל בין חלקי המטרה השונים - כמו גם להבדיל בין כתם אור שיוצר נור הטעיה לבין זה של מנוע המטרה.
סקסטנט (קבוצת כוכבים)
סקסטנט הוא קבוצת כוכבים עמומה במיוחד וקשה מאוד להבחנה, הנמצאת על קו המשווה השמימי. הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה הוא מדרגת בהירות נראית 4.5 - כלומר הוא ניתן לצפייה רק ממקום חשוך כמעט לחלוטין. הקבוצה הוגדרה במאה ה-17 על ידי האסטרונום הפולני יוהנס הווליוס והיא מייצגת סקסטנט - כלי למדידת מיקום הכוכבים ביחס לאופק, שהיה בשימוש רב בעבודתו של הווליוס.
כוכבים מעניינים
α בסקסטנט הוא ענק כחול במרחק של כ-290 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 4.5.
β בסקסטנט הוא כוכב הסדרה הראשית כחול (סוג ספקטרלי B6 V) במרחק של כ-260 שנות אור. בהירותו משתנה בין דרגות 5 ו-5.1 בתדירות של כ-15 ימים.
γ בסקסטנט הוא כוכב זוגי הכולל שני כוכבים בדרגות בהירות 5.8 ו-6.2, המקיפים זה את זה במרחק של כ-30 יחידות אסטרונומיות בזמן מחזור של כ-77 שנים. את הזוג מקיף כוכב שלישי עמום בהרבה עם דרגת בהירות 12. המערכת נמצאת במרחק של כ-300 שנות אור ובהירותה הכוללת היא מדרגה 5.1.
LHS 292 מסווג ככוכב הבזק
גרמי שמיים מעניינים נוספים
NGC3115 היא גלקסיית עדשה במרחק של כ-32 מיליון שנות אור הנראית מצידה ולכן מזכירה צורת כישור ובשל כך היא מכונה "גלקסיית הכישור". הגלקסיה עמומה למדי עם בהירות מדרגה 10 ונחוץ טלסקופ בינוני על מנת להבחין בה.
ארובה (טריטוריה)
ארובה (בהולנדית: Aruba) היא טריטוריה הולנדית ששוכנת על אי בים הקריבי, 27 קילומטר מצפון לחצי האי פרגוואנה (Paraguaná) שבוונצואלה. האי שייך לקבוצת איי ABC (ארובה, בונייר וקורסאו) באנטילים הקטנים. בטריטוריה חיים כ-120,000 תושבים על כ-193 קילומטר רבוע. יחסית ליתר הקריבים, האי יבש ובו פחות צמחייה טרופית. בירת ארובה היא אורנייסטאד (Oranjestad). האי מישורי ברובו ואקלימו טרופי ימי, חם ולח בכל עונות השנה.
היסטוריה
עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 היו בתי הזיקוק לנפט ונצואלי הענף הכלכלי הראשי של האי. אז נסגרו בתי הזיקוק לראשונה ומאותה עת כלכלת האי החלה נעה לכיוון התיירות.
ארובה נפרדה ב-1 בינואר 1986 מיתר איי האנטילים ההולנדיים והפכה למרכיב אוטונומי נפרד בממלכת ארצות השפלה (המסגרת המדינית של הולנד והאנטילים ההולנדיים, קוראסאו, סנט מארטן וארובה). ראש המדינה בארובה הוא מלך הולנד, אשר מיוצג על ידי מושל. ראש ממשלתה הראשון של ארובה (1986–1989) היה הני אימן (Henny Eman), יהודי, ועד 2018 כיהן בראשות ממשלתה אחיו הצעיר מייק אימן.
הפרלמנט המקומי כולל 21 מושבים. ברוב מערכות הבחירות שנערכו עד היום ניצחה מפלגת "תנועת הבחירה העממית". עם השנים הצלחתה בבחירות פחתה. בשנת 2021 היא זכתה ב-35% מהקולות. במקום השני הייתה "מפלגת העם של ארובה" שזכתה ה-31%. בנוסף לכך קיימות מפלגות קטנות שמפעם לפעם זוכות במספר בודד של מושבים דוגמת מפלגת "דמוקרטיה אמיתית" שזכתה פעמיים במושב בודד לפני שנעלמה מהמפה.
תחבורה
אורך כל הדרכים באי הוא 380 קילומטר. נמל התעופה הבינלאומי המלכה ביאטריקס משמש את חברת התעופה המקומית וחברות זרות, המקיימות שירותים קבועים בין האי למדינות אמריקה הצפונית ואירופה. בנמל עברו כשני מיליון נוסעים נכון לשנת 2012.
אוכלוסייה
80% מוּלָטִים והשאר שחורים, הודים ואירופאים (רובם הולנדים). 82% הם קתולים ,8% פְּרוֹטֶסְטַנְטִים והיתר הינדו, מוסלמים ואחרים. השפה הרשמית היא הולנדית, אך התושבים דוברים שפה מקומית בשם 'פפיאמנטו'. הריבוי הטבעי השנתי הממוצע (2002) 0.7%.
כיום יש בארובה פחות ממאה יהודים. ראשי הממשלה לשעבר, האחים הני אימן ומייק אימן הם יהודים והאחרון הוא אף ידיד קרוב של חסידות חב"ד. שליח חב"ד באי, הרב אהרן בלסברג, מכהן כרב האי.
עיר הבירה היא אורנייסטאד והיא מכילה כ-34,980 תושבים (2015).
אזורים
לא נהוגה באי חלוקה מנהלית. עם זאת, לצורכי מרשם אוכלוסין הוגדרו 8 אזורי מרשם:
1963 באסטרונאוטיקה
אירועים בולטים
במהלך השנה בוצעו 70 שיוגים, 76% מהם בוצעו על ידי ארצות הברית.
טיסה תת-מסלולית
במהלך השנה בוצעו מספר טיסות במסלול זה:
יחסי אסטוניה–מונקו
היסטוריה
היחסים בין אסטוניה למונקו כוננו ב-7 בפברואר 2008. הקונסוליה האסטונית במונטה קרלו נפתחה ב-14 באוקטובר 2005 ובאמצע 2007 מינתה מונקו קונסול כבוד לאסטוניה.
ב-2 ביוני 2011 ביקר אלבר השני, נסיך מונקו בטאלין לצורך פתיחת מרוץ מכוניות חשמליות שהוא ארגן וייסד, המירוץ הבא עבר דרך מדינות רבות באירופה, נמשך עד 2012 ובסופו נערך טקס חגיגי בארמון הנסיך של מונקו. מעולם לא נערכו ביקורים רמי דרג של בכירים אסטונים במונקו.
שיתוף פעולה נוסף וחשוב בין מונקו לאסטוניה הוא שיתוף הפעולה בתחום התיירות; בשנת 2010 פתחה אסטוניאן אייר קו טיסה ישיר בין טאלין לבין ניס. ישנם כ-10 עסקים הפועלים באסטוניה בהם שולטת הממשלה המונגאסקית.
ג'וזפה ורונזה
ג'וזפה ורונזה (באיטלקית: Giuseppe Veronese; 7 במאי 1854 - 17 ביולי 1917) הוא מתמטיקאי איטלקי.
ביוגרפיה
ג'וזפה ורונזה נולד בקיוג'ה. בשנת 1873 הוא התחיל לימודים במכון הטכנולוגי של ציריך אך בעקבות התכתבות עם לואידג'י קרמונה עבר לאוניברסיטת רומא. לאחר סיום הלימודים שעבד באוניברסיטה בה למד. בשנים 1880–1881 הוא היה באוניברסיטת לייפציג בה עשה מחקר לצד דוד קליין. בשנת 1881 הוא מונה לפרופסור לגאומטריה אנליטית באוניברסיטה פדובה. ז'וזפה ורונזה כיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
במהלך השנים הוא פרסם מספר עבודות חלוציות בתחום זה. עבודות אלו זכו להתייחסות צוננת מצד ג'וזפה פאנו וגאורג קנטור, אך דויד הילברט נתן להם הערכה טובה על חלוציות בתחום.
יחסי בנגלדש–לטביה
יחסי בנגלדש–לטביה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין הרפובליקה של לטביה. בנגלדש הייתה אחת מהמדינות הראשונות בעולם שהכירו בלטביה ב-1991. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים באופן רשמי ב-21 בינואר 1993.
שיתוף פעולה כלכלי
בנגלדש היא יצרנית ביגוד, מוצרי רוקחות, מזון ודברים נוספים שלהם פוטנציאל משמעותי בשוק הלטבי. לטביה הסכימה לשלוח משלחות עסקיות לבנגלדש על מנת לבחון דרכים להגדלת הסחר וההשקעות הדו-צדדיות.
שיתוף פעולה בתחום החינוך
בשנת 2003, נשיאת לטביה לשעבר ואירה ויקה-פרייברגה אמרה כי מגזר החינוך הוא האחד התחומים הראשונים המעוררים עניין בבנגלדש. בנגלדש הציעה לחתום על מזכר הבנות עם לטביה לשיתוף פעולה בעניין השכלה גבוהה, תוך שימת דגש על המדע והטכנולוגיה. כמו כן, שני הצדדים הסכימו ליצור שותפויות לביצוע מחקרים משותפים, הנהגת תוכניות חינוך חלופיות ותוכניות לתואר משותף.
יחסים פוליטיים
ב-2006 הדגיש שר החוץ של לטביה, נורמן פנק, את הדיאלוג הדו-צדדי בין משרדי החוץ של שתי המדינות לשיפור התקשורת והעברת המידע בין שתי המדינות.
ב-2008 שני משקיפים לטביים השתתפו במשלחת של הנציבות האירופית כדי לפקח על הבחירות הכלליות בבנגלדש.
ביקורים רשמיים
שרת החוץ של בנגלדש, דיפו מוני, ערכה ביקור רשמי בריגה בשנת 2012.
קריית מוצקין
קִרְיַת מוֹצְקִין היא עיר במחוז חיפה בישראל, אחת מהערים המרכיבות את אזור הקריות. הוכרזה כעיר בשנת 1976.
נמצאת בעמק זבולון שבמישור החוף הצפוני, צפונית לחיפה ודרומית לעכו. גובלות בה השכונות החיפאיות קריית חיים וקריית שמואל במערב, קריית ים בצפון-מערב, וקריית ביאליק במזרח, כשבתווך, בין קריית מוצקין וקריית ביאליק, עובר כביש 4.
העיר קרויה על שם ליאו מוצקין, שהיה מיוזמי הקונגרס הציוני העולמי הראשון, ולאחר מכן שימש יושב-הראש של מספר קונגרסים ציוניים.
היסטוריה
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו בארץ ישראל מספר גופים שעסקו בגאולת קרקעות. ביניהם היו "קהילת ציון אמריקאית", חברת "משק", שהוקמה בגליציה כחברה כלכלית ב-1923 לשם רכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, וחברת "קדם" של יהודי גרמניה. את אדמת ג'ידרו, הקרקע שעל חלקה הוקמו קריית חיים, קריית ים, קריית מוצקין ושכונת "עיר גנים" שבקריית אתא, התכוונה לרכוש הקרן הקימת לישראל, אולם לא היה לה די כסף לכך. כאשר עלתה האפשרות לרכוש את אדמות ג'ידרו, הוקמה, ביוזמת יוסף לוי ובניהולו של מיכאל אליניקוב, "חברת הכשרת מפרץ חיפה" שאיגדה את שלושת הגופים במטרה לרכוש אדמות אלו ממשפחת סורסוק. האדמות נרכשו לבסוף בשנת 1924, אולם המשבר הכלכלי שבא שנתיים אחר כך, והוצאות הפיתוח הגדולות שהיו כרוכות בהכשרת הקרקע, הביאו את החברה למכור את האדמות לקרן הקיימת ולחברת PEC.
חלק ניכר מהעולים בני העליות הרביעית והחמישית התיישבו בערים, עובדה שגרמה לעליית מחירי הדיור לקנייה ולהשכרה, וחלק מהעולים לא הצליחו למצוא לעצמם פתרונות דיור סבירים. עובדה זו גרמה לקבוצות שונות בארץ ישראל להקים יישובים חדשים, ובכך לאפשר זמינות דיור. בין קבוצות אלו התארגנו גם בני המעמד הבינוני בחיפה, רובם סוחרים, ובעלי מלאכה עצמאיים, במטרה להקים יישוב סמוך לחיפה שבו יוכלו לגור.
בפברואר 1933 הקצתה הקרן הקיימת שטח בגודל כ-335 דונם ל"ארגון המעמד הבינוני בחיפה" לשם הקמת "שכונה עממית" למשפחות שמפרנסיהן אינם חברי ההסתדרות הכללית. על פי התוכנית הראשונית חולקו מגרשים בשטח של דונם כל אחד. תכנון השכונה התבצע על ידי סר פטריק אברקרומבי. בסוף 1933 בקשה הקק"ל לצמצם את גודל המגרשים לשטח של חצי דונם, דבר שהעלה את רוגזם של המתיישבים. ב-9 באוקטובר 1934 הונחה אבן הפינה לשכונה, והוחלט לקראה על שם המנהיג הציוני ליאו מוצקין. ב-1935 התיישבו המשפחות הראשונות בבתיהן שבשכונה והתאגדו באגודה שיתופית בשם "שכונה עממית אגודה שיתופית בע"מ", אגודה שלא קיבלה אל שורותיה מי שהיה חבר בהסתדרות הכללית. בשנת 1939 הגיע מספר הבתים בקריה ל-345 ומספר התושבים לכ-2000. במהלך מלחמת העולם השנייה כמעט ולא גדל מספר הבתים בקריה והוא צוין כמעל 350.
ב-11 ביוני 1940 הוכרזה קריית מוצקין כמועצה מקומית. בתחומי היישוב שכן אז בסיס צבאי בריטי גדול וכן, תחנת נוטרים.
בימי מלחמת העצמאות, הותקפה והושמדה בגבולה של קריית מוצקין שיירת נשק ערבית, אשר הובילה נשק ותחמושת לערביי חיפה. בסמוך למקום הקרב, הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים בו.
ב-1949 נהרגו חמישה מילדי הקריה ומספר ילדים אחרים נפצעו, כשרימון יד ישן, שמצאו בחולות סמוך לעיר, התפוצץ. חמשת הילדים הובאו לקבורה בלוויה משותפת. הם הונצחו כנפגעי פעולת איבה ולזכרם נקרא רחוב בעיר בשם "רחוב הילדים". אירוע זה נודע כ"אסון הילדים".
בסוף שנת 1988 החליטה ועדה של משרד הפנים על סיפוח לעיר של שטח המחנה הצבאי "כורדני" (870 דונם). בשנת 2007 סיים צה"ל את פעילותו במחנה, ובשטח שהתפנה נבנתה שכונה חדשה, "משכנות האומנים". במקום מתוכננים לקום עוד כמה אלפי יחידות דיור וכן מתנ"ס חדש.
בתחילת המאה ה-21 הונחו על שולחן הכנסת מספר הצעות לאיחוד הקריה עם שכנתה קריית ביאליק, או לחלופין איחוד כל אזור הקריות לעיר אחת. הרעיון לא יושם לבסוף.
סמל העיר
הסמל המקורי עוצב בשנת 1946 על ידי אברהם ניסטי, מורה לאמנות בבית הספר היסודי "אחדות". העיצוב נבחר באופן רשמי, בשינויים קלים, על ידי חברי המועצה המקומית בשנת 1956 ועבר שינוי קל נוסף בשנות ה-70. הסמל כולל מספר מרכיבים:
בשנת 2012 שונה עיצוב סמל העיר. הסמל משמר את המוטיבים שהופיעו בשלושת העיצובים הקודמים של הסמל: מגדל המים, המנורה וספינת המעפילים. התווספו להם סרט ובו שם העיר, צמרת עץ ירוקה, המסמלת את ההקפדה על איכות הסביבה הנהוגה בעיר, וכן בניינים, המתארים את הנוף האורבני של העיר.
אוכלוסייה
בבדיקה שערכה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2007, נמצא כי רמת שביעות הרצון של תושבי העיר מהשירותים העירוניים אותם הם מקבלים, היא השנייה בגובהה בארץ.
ויקטור אובינה
ויקטור נסופור אובינה (באנגלית: Victor Nsofor Obinna; נולד ב-25 במרץ 1987 בג'וס, ניגריה) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ.
קריית מוצקין
שכונות
בעיר שכונות נוספות משנותיה הראשונות: שכונות (שיכוני) "רסקו" ו"עמידר", "שיכון צ'כי" ושכונת "פנטגון".
ויקטור אובינה
קריירת מועדונים
בצעירותו שיחק אובינה בקבוצות מקומיות בעיר הולדתו ג'וס. ביולי 2005 חתם בקבוצת קייבו ורונה האיטלקית, אולם במקביל חתם על חוזה גם באינטר מילאנו. בסופו של דבר, הקבוצות הגיעו להסכם לפיהו אובינה ישחק בקייבו, עד אשר תרצה אינטר לצרפו אליה. ב-11 בספטמבר 2005, ערך אובינה את הופעת הבכורה שלו במדי קייבו, במשחק נגד פארמה, בו ניצחה הקבוצה 0:1. כשלושה שבועות לאחר מכן, הבקיע את שערו הראשון בליגה האיטלקית, בניצחון 1:2 על סמפדוריה. בהמשך העונה הפגין יכולת טובה, אך משום שחתם על חוזה גם בקייבו וגם באינטר, הושעה מפעילות למשך כל חודש ינואר 2006. עם זאת, אובינה המשיך להציג משחק התקפה מרשים גם לאחר חזרתו ועם שלושה שערים בשמונה משחקים הוביל את קייבו למקום הרביעי בליגה, לאחר שעלתה שלושה מקומות מהמקום השביעי בעקבות פרשת השחיתות בסרייה א'.
קריית מוצקין
תחבורה
כביש 4 עובר במזרח העיר ומפריד אותה מקריית ביאליק. מסילת הרכבת בין נהריה לחיפה עוברת במקביל לכביש זה, במערב העיר ומפרידה בין קריית מוצקין לקריית ים וקריית שמואל. לעיר גם תחנת רכבת.
ויקטור אובינה
קריירת מועדונים
בעונת הבקיע אובינה חמישה שערים ובישל שניים נוספים, אולם לא הצליח למנוע את ירידתה של קייבו לסרייה ב', לאחר שזו סיימה את העונה במקום ה-18 בלבד. למרות זאת, קייבו שבה לסרייה א' כבר לאחר עונה אחת לאחר שבסיועו של אובינה זכתה באליפות הסרייה ב' לעונת. לאחר שלוש עונות מוצלחות למדי בקייבו, בהן כבש 19 שערים ב-82 משחקים, החליטה אינטר להשיב את אובינה אליה בעונת. בתחילת דרכו באינטר, מיעט אובינה לקבל דקות משחק ואת משחק הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך רק ב-4 באוקטובר 2008, כאשר נכנס כמחליף לריקארדו קווארסמה בדקות הסיום של המשחק נגד בולוניה 1909. כשבועיים לאחר מכן, במשחק נגד רומא, פתח לראשונה בהרכב ואף הבקיע את שערו הראשון במדי אינטר וסייע לקבוצה לנצח 0:4. עד סיום העונה ערך שמונה הופעות נוספות וזכה עם קבוצתו באליפות הסרייה א'.
בעונת הושאל אובינה למאלגה הספרדית. במלאגה היה שחקן הרכב משמעותי ועם ארבעה שערים ושני בישולים סייע לקבוצה לסיים במקום ה-17 ולהישאר בליגה. לאחר עונה זו שב לאינטר, אולם הושאל שוב, הפעם לווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג. את הופעת הבכורה שלו בווסטהאם, ערך אובינה ב-11 בספטמבר 2010, במשחק הליגה נגד צ'לסי ועשרה ימים לאחר מכן, הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה ובישל אחד נוסף, בניצחון 0:2 על סנדרלנד במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג.
הזכות לבריאות
הזכות לבריאות היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי. הזכות הוכרה לראשונה בסעיף כ"ה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948. ארגון הבריאות העולמי אף הוא הכיר בזכות זו כזכות יסוד.
קריית מוצקין
שירותי דת
בעיר כ-25 בתי כנסת, שני מקוואות טהרה, שני בתי חב"ד ומועצה דתית פעילה.
הזכות לבריאות
הזכות לבריאות מהווה שם כולל לאגד של זכויות הקשורות לבריאות האדם, ומלבד זכותו של אדם לקבלת טיפול רפואי היא כוללת, בין היתר, את הזכות לשמירה על פרטיותו של מטופל, הזכות להגנה על אוטונומיית הרצון שלו, הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי וכן היבטים נוספים המשפיעים על בריאות האדם כגון הסברה וגישה למידע בנושאי בריאות, גישה למזון ולמים ראויים לשתייה בתנאי תברואה הולמים, איכות סביבה שאינה פוגעת בבריאות האדם.
רקע להתפתחות הזכות לבריאות
נקודת המוצא לשיח העולמי על זכויות חברתיות, מקורה בהכרזה האוניברסלית לכל באי עולם מ-1948, שאמנם לא הזכירה במפורש את הזכות לבריאות אך קבעה כי: ״כל אדם זכאי לרמת חיים נאותה לשם הבטחת בריאותם שלו ושל בני ביתו – לרבות מזון, לבוש, שיכון, טיפול רפואי...". מספר שנים לאחר מכן, הונחה אבן היסוד בהכרת הזכות לבריאות במסגרת האמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. סעיף 12 לאמנה זו קבע כי, מדינות המהוות צד לאמנה מכירות ב"זכות ליהנות מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שאפשר להשיגה". מדינות רבות אשררו אמנה זו, והיא מהווה בסיס נרחב בהכרה בזכות. יותר ממחצית ממדינות העולם מגנות על הזכות לבריאות באמצעות חוקה או חוקים.
ויקטור אובינה
נבחרת לאומית
אובינה נכלל בסגל נבחרת ניגריה הלאומית לגביע אפריקה לאומות 2006 וב-23 בינואר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כאשר נכנס כמחליף במשחק הפתיחה של שלב הבתים נגד. את שערו הראשון במדי ניגריה הבקיע ברבע הגמר נגד, מולה גם הבקיע את אחת הבעיטות בדו-קרב בעיטות העונשין (1:1 בסיום הזמן החוקי), בו ניצחה הנבחרת 5:6 והעפילה לחצי הגמר, אולם נוצחה 1:0 על ידי וסיימה במקום השלישי, לאחר ניצחון על  במשחק על מקומות 3:4.
קריית מוצקין
שירותי דת
הרב הראשי הראשון של העיר היה הרב מרדכי פוגלמן. הרב הראשי האשכנזי הנוכחי הוא הרב דוד מאיר דרוקמן. הרב הראשי הספרדי, האחרון לעת עתה בעיר, היה הרב יוסף אוחנה, אשר פרש בשנת 2017 לגמלאות.
ויקטור אובינה
נבחרת לאומית
עם תחילת שנת 2008 סייע לנבחרתו להעפיל לרבע גמר גביע אפריקה לאומות 2008, שם נוצחה על ידי. כחצי שנה לאחר מכן, זומן לסגל הנבחרת לאולימפיאדת בייג'ינג, ובטורניר עצמו הוביל את ניגריה למקום השני ולזכייה במדליית כסף. הוא כבש שלושה שערים ברציפות במשחקים נגד ו בשלב הבתים ובניצחון 0:2 על חוף השנהב ברבע הגמר, בו גם ענד לראשונה את סרט הקפטן, בעקבות היעדרותו של איסק פרומיס. בחצי הגמר שוב תיפקד כקפטן וסייע לנבחרתו להביס 1:4 את. למרות היכולת המרשימה, ניגריה לא הצליחה לנצח את בגמר וזכתה במדליית הכסף לאחר הפסד 1:0. אובינה שסיים את הטורניר עם שלושה שערים, היה למבקיע המוביל של נבחרתו ודורג שני בטבלת מלך השערים הכללית, כאשר רק ג'וזפה רוסי שכבש ארבעה שערים ממוקם לפניו.
הזכות לבריאות
תוכן הזכות לבריאות
מקובל לסווג את זכויות האדם כ"נגטיביות", העוסקות בתחומים שחובת הממשלה היא לא להתערב בהם או למנוע אותם, או "כפוזיטיביות", המחייבות מעורבות אקטיבית של הממשלה.מרווין סוסר, אחד האקדמאיים המפורסמים בנושא הזכות לבריאות, טוען שהזכות לבריאות מהווה זכות מיוחדת ויש לבטאה כ"זכות פוזיטיבית" כחברה המחויבת לספק משאבים לכלל האוכלוסייה.
סוסר רואה בזכות לבריאות כמחולקת לארבע הוראות עיקריות:
סוסר מקפיד להזכיר שאמנם הגישה המינימלית מאפשרת גישה למשאבי הבריאות אך היא אינה מחייבת או מבטיחה מצב בריאותי הוגן לכל אדם עקב הבדלים ביולוגיים מובנים מהותיים בריאותיים. בהבחנה זו חשובה ובעצם עונה על מספר ביקורות על "הזכות לבריאות" הטוענות כי הזכות קובעת תקן בלתי אפשרי ושואפת למצב בריאותי אופטימלי מושלם, בעוד שבמציאות, מצב בריאותי הוא סובייקטיבי ומשתנה בין אדם ואדם ומחברה ולחברה.
לעומתו,פול האנט טוען כי הזכות לבריאות כוללת בתוכה לא מעט זכויות נגטיביות כמו הזכות לקבל טיפול רפואי ללא הסכמה מרצון או הגנה מפני הפליה. עם זאת, האנט מודה כי קיימות גם זכויות פוזיטיביות הנופלות תחת הזכות כמו אחריות החברה להקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכים בריאותיים של אוכלוסיות מוחלשות ופגיעות בריאותית, הכלול אף הוא בזכות לבריאות.
בספרות הישראלית, יש הטוענים שהזכות לבריאות היא ככזאת החולשת עלזכויות רבות באמנות הבינלאומיות מלבד סעיף 25 להצהרת זכויות האדם. טענה זו מעלה תפיסה בה כדי להבין את חוק זכויות החולה הישראלי, יש לבצע סקירה השוואתית על עקרונות שיש בהם עניין לנושא. לכך מצטרפות זכויות נוספות כמו: זכויות האישה, זכויות הילד, זכויות האסיר ואיסור ההפליה כזכויות המגנות ומכניסות תחתן את זכות הבריאות.
לעומתם, יש הטוענים כי יש לבצע חלוקה בין כלל הזכויות –זכויות אדם אזרחיות וזכויות חברתיות-כלכליות. טענה זו אמנם מסכימה שהזכות לבריאות חולשת על זכויות רבות אך היא מסווגת אותה כ"זכות חברתית". בשל אופי הזכויות החברתיות (נתפסות כפוזיטיביות) יש הטוענים שהזכויות אינן שפיטות שכן קובעות אמת מידה עמומה למטרות שאינן ניתנות להשגה מבחינה מעשית כך שקשה להגדיר מהי הפרת חובה. לטענתם, לשם כך יש צורך בתפיסה ברורה של מרכיבי הזכות וחובת המדינה ויש לאסוף מידע רלוונטי שיכלול התפלגות על פי גיל, מין ועוד ובכך לאפשר גם לזכות זו להיות שפיטה.
ישנו קושי בניסיון ליצוק תוכן בזכות לבריאות, שכן לא ברור מה היקפה. ספרות ענפה ניסתה להתמודד עם השאלה של היקף הזכות, מצד אחד, וחובת המדינה, מצד אחר. ניתן להטיל על המדינה חובות מרביות בשני ההיבטים של הזכות: חובה להבטיח תנאים שיבטיחו בצורה מרבית את בריאותם של אזרחיה ותושביה, וחובה להבטיח לכולם את המירב האיכותי והכמותי של טיפול רפואי נדרש. אלא, שתפיסה מקסימליסטית כזו של הזכות לבריאות נתקלת בקושי לנוכח המשאבים המוגבלים של המדינה. שכן, גם כאשר נדרוש מהמדינה לממש השקעה ניכרת בבריאות באופן שתגשים את שני ההיבטים של הזכות ותעמוד בדרישה של "הרמה הגבוהה ביותר הניתנת להשגה" (כקבוע בסעיף 12 לאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות), השקעה כזו יכולה להיות אינסופית, והרי שלא נרצה לדרוש מהמדינה שתשקיע את כל משאביה אך ורק בבריאות.
לעניין זה יפים דבריה של נשיאת בית המשפט השופטת ביניש בפרשת לוזון: ״כאשר מדובר בטיפול תרופתי שעשוי ברמת היתכנות כזאת או אחרת להציל חיים, להאריכם או לשפר את איכות חייו של החולה, יש ליתן משקל משמעותי לערכי קדושת החיים, שלמות הגוף והנפש וכבוד האדם... מאידך גיסא, הזכות לשירותי בריאות ציבוריים, משמעותה הטלת חובת עשה על המדינה שעיקרה אחריות למימון ציבורי של טיפולים רפואיים- תרופתיים. מטבע הדברים, סוגיית היקפה החוקתי של הזכות האמורה כרוכה בשאלות חלוקתיות כלליות, הנגזרות מאופי המשטר הכלכלי- סוציאלי הנוהג בחברה, וכן מהיקף משאביה הציבוריים של המדינה...״.
הזכות לבריאות במשפט הישראלי
בשנת 1966 אישרה מדינת ישראל את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות בה נאמר כי "מדינות שהנן צד באמנה זו מכירות בזכות הכל ליהנות מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שאפשר להשיגה". ישראל היא צד לאמנה זו ומחויבת למלא אחר הוראותיה.
חקיקה
הניסיונות להעביר את חוק יסוד: זכויות חברתיות, אשר כללו בתוכם את הזכות לבריאות, העלו חרס, וכך הזכות לא זכתה לעיגון כזכות חוקתית בישראל. בהיעדר עיגון עצמאי לזכות החוקית של הזכות לבריאות, התומכים בזכות זו שאפו לעגנה כחלק מהזכות לכבוד האדם וחירותו או כחלק מהזכות לחיים, משום שהקניית מעמד חזק תאפשר להגביל את הרשות המחוקקת והמבצעת בקביעת הסדרים הפוגעים בזכות, ותאפשר ביקורת שיפוטית. הזכות החוקית לבריאות בישראל מעוגנת בסעיף 3(א) לחוק ביטוח בריאות ממלכתי התשנ"ד-1994 הקובע כי "כל תושב זכאי לשירותי בריאות לפי חוק זה, אלא אם כן הוא זכאי להם מכוח חיקוק אחר". בנוסף, בסעיף 3(א) לחוק זכויות החולה, תשנ"ו-1996 נקבע: "כל הנזקק לטיפול רפואי, זכאי לקבלו בהתאם לכל דין ובהתאם לתנאים ולהסדרים הנהוגים מעת לעת במערכת הבריאות בישראל".
בישראל קיימים מנגנונים שונים המספקים לציבור את היכולת לסבסד טיפולים יקרים, ובכך להנגיש את הטיפול לכלל האוכלוסייה. דוגמאות לכך, באות לידי ביטוי בחוק בריאות ממלכתי, המטיל על קופות החולים את האחריות למתן מלוא שירותי הבריאות. על פי החוק, סל הבריאות כולל בתוכו את רשימת השירותים הרפואיים והתרופות הניתנים במימון המדינה; וכן מס הבריאות, המהווה חלק ממימון שירותי הבריאות בידי המדינה והוא מס חובה.
פסיקה מרכזית
בתי המשפט בישראל נוקטים במספר גישות ביחס לשאלת היקף הזכות לבריאות: חלקם מפנים לזכות החוקתית לחיים, חלקם מצביעים על הזכות לבריאות כזכות חברתית וחלקם מפנים לזכויות המעוגנות בחוקים שונים כמו חוק זכויות החולה כאמור. בתי המשפט מפלסים את דרכם בין גישות אלו לצד החלטות משרד הבריאות וקופות החולים וכן נתמכים בערכים נוספים: כמו שוויון בגישה לטיפול רפואי. הפסיקה המובילה של בית המשפט, הנוגעת במעמד החוקתי של הזכות, נקבעה בפרשת לוזון, בו קבעה השופטת ביניש כי: "הזכות לבריאות מהווה שם כולל לאגד של זכויות הקשורות לבריאות האדם, אשר חלקן נהנות ממעמד חוקתי בשיטתנו המשפטית... כן כוללת הזכות לבריאות את הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי."
כמו כן, בעניין קו לעובד נאמר כי: "מעמדה החוקתי של הזכות לבריאות טרם לובן בפסיקה עד תומו. עם זאת, ניתן לומר כי קבלת שירותי בריאות חיוניים ברמה הבסיסית ביותר הנדרשים להגנת החיים והבריאות, היא נגזרת של הזכות לכבוד האדם באשר הוא אדם, ושל הזכות לחיים ולשלמות הגוף המעוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו (ס׳ 2 ו- 4 לחוק)... בנוסף, אפליה בהספקת שירותי בריאות עלולה לעלות לכדי פגיעה חוקתית בזכות לשוויון.״. עם זאת, ניתן להבחין כי בתי המשפט נרתעים מלקבוע בצורה ברורה מהם אותם ״שירותי בריאות חיוניים ובסיסיים״ המהווים זכות חוקתית. בפסיקות אחרות של בית המשפט העליון נאמר כי: ״ניתן להסכים שהיבטים מסוימים של מוסד ביטוח הבריאות הממלכתי מוגנים בגדר הזכות לכבוד האדם, וכי אדם שאין לו גישה לטיפול רפואי אלמנטרי, הוא אדם שכבודו כאדם נפגע...".
ההכרה המוגבלת בזכות לבריאות כזכות חוקתית על חוקית איננה מלמדת על שלילת מעמד הזכות כזכות יסוד במשפט הישראלי, שכן במשפט החוקתי הישראלי ישנה מסורת ארוכת שנים של הכרה הזכויות שאינן ״כתובות על ספר״. כמו כן, גם לפי ההשקפה הרואה בזכות לבריאות זכות שאינה כלולה, מעבר לרמת המינימום, בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ניתן להכיר בה כזכות יסוד הלכתית, וכאמור יש להכירה גם לנוכח מעמדה במשפט הבין לאומי: הן לנוכח היותה חלקמהמשפט המנהגי שנקלט באופן אוטומטי במשפט הפנימי, והן לנוכח מעמדה המרכזי, הנובע מהמשפט הבינלאומי ההסכמי. מקור העיגון לזכות לבריאות בישראל, נמצא כאמור בחוק ביטוח בריאות ממלכתי, אשר מסדיר את נושא מתן שירותי הבריאות ומושתת על עקרונות של צדק, שוויון ועזרה הדדית, ומתוך תפיסה של זכאות אוניברסלית לזכות.
ויקטור אובינה
נבחרת לאומית
גם לאחר האולימפיאדה, המשיך להוות גורם משמעותי בנבחרתו ואף כבש את אחד השערים בניצחון 1:4 על במשחק הסיום של הסיבוב השני של מוקדמות מונדיאל 2010. בסיבוב השלישי והאחרון, הבקיע שלושה שערים נוספים והוביל את ניגריה למקום הראשון בבית ולהעפלה רביעית בתולדותיה למונדיאל. סך הכל סיים את קמפיין המוקדמות עם ארבעה שערים והיה למבקיע המוביל של נבחרתו יחד עם איקצ'וקו אוצ'ה. בגביע אפריקה לאומות 2010, איבד אובינה את מקומו בהרכב הפותח של ניגריה ובחמישה מתוך ששת משחקיו בטורניר שותף רק כמחליף. עם זאת, הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הארד, לאחר שהבקיע את השער היחיד בניצחון 0:1 על במשחק על מקומות 3:4.
הזכות לבריאות
מנגנונים למימוש הזכות
למימוש הזכות לבריאות פועל בישראל משרד הבריאות, המפקח על מערכת הבריאות בישראל. במסגרת משרד הבריאות פועלת, בין השאר רשת של בתי חולים. רשת בתי חולים פועלת גם במסגרת שירותי בריאות כללית, וכן פועלים בתי חולים נוספים. שירותי בריאות בקהילה ניתנים באמצעות ארבע קופות חולים.
בישראל פועלים כמה ארגונים שמטרתם קידום הזכות לבריאות, ובהם רופאים לזכויות אדם והאגודה לזכויות החולה בישראל, בין היתר באמצעות פעילות לובי בכנסת ובמשרדי הממשלה. גם ארגונים הפועלים לקידום כל קשת זכויות האדם (כדוגמת האגודה לזכויות האזרח) וארגונים חברתיים (כדוגמת עמותת ידיד), עוסקים לא מעט במאבקים ציבוריים בנושא.
ויקטור אובינה
נבחרת לאומית
אובינה נכלל בסגל המורחב של ניגריה למונדיאל 2010 ולאחר שהפגין יכולת מרשימה במשחקי ההכנה עם שני שערים בארבעה משחקים, נכלל בסגל הסופי לטורניר ואף פתח בהרכב במשחק הפתיחה נגד ארגנטינה, אולם הציג יכולת בינונית במיוחד ובמשחק הבא נגד לא שותף. במשחק האחרון של שלב הבתים נגד החליף את יעקובו איגביני בדקה ה-70 וסייע לנבחרתו לסיים בתיקו 2:2 ולהשיג נקודה ראשונה בטורניר, לאחר שני הפסדים במשחקים הקודמים. עם זאת, ניגריה סיימה את הבית במקום האחרון והודחה מהמונדיאל.
הזכות לבריאות
הזכות לבריאות במשפט הבין לאומי
הזכות לבריאות היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי. מטרת הזכות היא להבטיח סטנדרט מינימלי של בריאות לכל אדם. זוהי זכות חברתית, כלכלית ותרבותית ומאחדת זכויות נוספות הקשורות למטופל ולמצבו הבריאותי כגון: הזכות להגנה, הזכות לשמירה על פרטיות ואוטונומיית הרצון האישי, הזכות להיעדר אפליה בגישה לטיפול רפואי וכן חופש גישה למידע והסברה בנושאי בריאות ותברואה הולמת. קיים ויכוח על פרשנותה ויישומה של הזכות לבריאות בשל שיקולי הגדרת הבריאות, מהי זכאות מינימלית שתחשב מקיפה ומהן המוסדות שאחראיים להבטחת קיום הזכות.
חוקת ארגון הבריאות העולמי
בשנת 1946 הגדירה החוקה שלארגון הבריאות העולמי (WHO) את המושג 'בריאות' כך: "מצב של שלמות גופנית, נפשית וחברתית מוחלטת ולא רק היעדר מחלה או חולשה". החוקה מגדירה את הזכות לבריאות באופן רחב – "הנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג". החוקה מגדירה עקרונות בסיס לתחומי בריאות נוספים כגון: הפצה שוויונית של הידע הרפואי, זכות לבריאות הילד והגדרת חובות חברתיות על מדינה לאכיפת והבטחת בריאות נאותה לאזרחים. חוקת ארגון הבריאות העולמי היאהפעם הפורמלית הראשונה בה קיימת התייחסות לזכות הבריאות כזכות במשפט הבינלאומי.
לווייתנית
לווייתנית (באנגלית: Whaleboat) היא סירה צרה יחסית ובעלת חרטום וירכתיים מחודדים. צורה זו מאפשרת לה לשוט היטב קדימה ואחורה באותה מידה. הסירה פותחה במקורה למטרות ציד לווייתנים, ומאוחר יותר נפוץ בה השימוש לעבודה לאורך החוף, מאחר שאין צורך לסובב אותה לצורך החפה או ירידה חזרה לים.
הזכות לבריאות
ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם
בסעיף 25בהצהרה האוניברסלית של זכויות האדם של האומות המאוחדות, בשנת 1948, נרשם: "לכל אחד קיימת הזכות לחיות בסטנדרט ראוי של בריאות ואורח חיים נאות לו ולמשפחתו, כולל אוכל, לבוש, מגורים, מענה רפואי ושירות סוציאלי נחוץ". ההצהרה מעניקה התאמות ביטחון נוספות במקרי הידרדרות פיזית או נכות ומעניקה התייחסות מיוחדת בדבר טיפול באימהות ובילדים. ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם היא ההכרזה הראשונה בדבר זכויות אדם בסיסיות לכל באי העולם והשנייה שהוזכרה באופן בינלאומי הזכות לבריאות. זכויות אלו מטילות אחריות הקובעת מהו הסטנדרט הבסיסי לו כל אדם זכאי. הזכות לבריאות חורגת מעבר להענקת שירותי בריאות חיוניים ומשתרעת אף על מעטפת הבריאות כגון: חינוך נאות, דיור, מזון ועוד.
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
הזכות לבריאות מוגדרת על ידי האו"ם גם בסעיף 12לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות (ICESCR) משנת 1966 הקובעת שמדינות שהן צד לאמנה זו מכירות בזכותו של כל אדם להנאה מרמת הבריאות הגופנית והנפשית הגבוהה ביותר שניתן להשיג. הצעדים שינקטו על ידי המדינות שהן צד לאמנה במטרה להגיע למימוש המלא של הזכות יכללו הדברים ההכרחיים לשם: הפחתת שיעור לידות מיתה; תמותת תינוקות ושמירה על התפתחות תקינה של הילד; שיפור היגיינה סביבתית ותעשייתית בכל היבטיו; יצירת תנאים שיבטיחו את מלוא תשומת הלב הרפואית והענקת טיפול ראוי; בקרה וטיפול של מחלות אנדמיות, אפידמיות, תעסוקתיות ועוד.
לווייתנית
היסטוריה
בשנות השלושים, תחת השלטון הבריטי, התחיל השיט לתפוס תאוצה בארץ ישראל. בתחילת הדרך, מטרת השיט העיקרית הייתה כיבוש הים (דיג, מסחר ולוחמה) והעפלה בלתי חוקית לארץ.
בהתחלה, כלי השיט ששימשו את היהודים היו סירות דיג ערביות וסירות הצלה בריטיות ובהמשך פותחו הלווייתניות. הלווייתניות שימשו בעיקר להורדת מעפילים מהספינות הגדולות ולחינוך הימי. הארגונים שהשתמשו בלווייתניות היו תנועות הנוער הימיות והפלי"ם (פלוגות הים של הפלמ"ח).
הזכות לבריאות
הקשר לאמנה בדבר העלמת כל צורות האפליה נגד נשים
סעיף 12 לאמנת האומות המאוחדות משנת 1979 בדברהעלמת כל צורות האפליה נגד נשים מגדיר את ההגנה המוענקת לנשים מפני אפליה מגדרית בעת קבלת שירותי בריאות וזכאות נשים להוראות בריאות ספציפיות הקשורות למגדר. הנוסח המלא של סעיף 12 אומר: "המדינות שהן צד באמנה ינקטו בכל האמצעים המתאימים לחיסול האפליה נגד נשים בתחום הבריאות להבטחת, על בסיס שוויון בין גברים ונשים, גישה לשירותי בריאות, לרבות אלה הקשורים לתכנון המשפחה". המדינות שהן צד לאמנה יבטיחו לנשים שירותים מתאימים בקשר להריון, אחרי תקופת הלידה. האמנה מחייבת את המדינות החברות במתן שירותים רפואיים בחינם במידת הצורך. המדינות החברות אף מתחייבות לדאוג לתזונה הולמת במהלך ההיריון וכן במהלך תקופת ההנקה.
הקשר לאמנה בדבר זכויות הילד
את הזכות לבריאות ניתן לראות במספר מקרים וסעיפים באמנת זכויות הילד משנת 1989. סעיף 17 לאמנה מדבר על זכות הילד לשקיפות מידע הנוגע לבריאותו הגופנית והנפשית. סעיף 23 ממשיך לעסוק בזכות לבריאות ומתייחס לזכויותיהם של ילדים נכים וכולל שירותי בריאות שיקום ומניעה. סעיף 24 מהווה הסעיף המרכזי המתאר בפירוט את נושא בריאות הילד וקובע שהצדדים מכירים בזכות הילד להנאה מרמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג ולמתקנים לטיפול במחלות ובשיקום הבריאות להבטחה שלא יהיו ילדים שנשללת מהם הזכות לשירותי בריאות. האמנה מונה צעדים ליישום הוראה זו: הפחתת תמותת תינוקות וילדים; מתן טיפול רפואי לכל ילד בדגש על פיתוח שירותי בריאות ראשוניים; הבטחת טיפול הולם לפני ואחרי לידה עבור אימהות; היאבקות במחלות ובתת תזונה לרבות במסגרת הטיפול הראשוני; פיתוח טיפול מניעתי, הדרכה להורים ולתכנון המשפחה ועוד. ההתייחסות לזכות לבריאות הופכתממושג למהות.
קריית מוצקין
שירותי דת
בשנת תש"ע החל לפעול בעיר גרעין תורני בשם "סרוגי מוצקין", הפועל בבית הכנסת המרכזי. הגרעין מקיים אירועים מרכזים לכלל תושבי העיר כגון "שמחת בית השואבה", "הקפות שניות" ו"מדורת ל"ג בעומר".
הזכות לבריאות
ביקורת על הזכות לבריאות במשפט הבינלאומי ועל היקפה
פיליפ בארלו כתב כי טיפול רפואי אינו צריך להיחשב "זכות אדם'" בשל הקושי בהגדרתו ובהגדרת מהו ה'היקף המינימלי' תחת הזכות ההגדרתית. בנוסף, בארלו טוען כי זכויות בכללותן מטילות חובות על מנת להגן ולהבטיח אותן. במקרה של 'הזכות לבריאות' קשה להבין מי מחויב באחריות חברתית כלפי הזכות. לבסוף טוען בארלו כי לזכויות האדם בכלל בסיס פילוסופי שמאז ומעולם היה רעוע. אמנם רוב האנשים רואים יתרון בזכויות אזרחיות או פוליטיות אך קשה למצוא בסיס תועלתני ורציונלי לציפייה לטיפול רפואי באותה הדרך.
לביקורתו של בראלו מצטרףג'ון ברקלי אשר מוסיף לטענותיו ביקורת נוספת: הזכות לבריאות אינה מקיפה באופן מוחלט ואינה מציגה בצורה ראויה את האחריות האישית שחב כל אדם כלפי בריאותו האישית ושמירה עליה בחיפוש אחר אורח חיים בריא. בשל כך לטענתו, יש לתקן את היקף הזכות כדי שיישום הזכות לבריאות יהיה אפקטיבי. ביקורת נוספת נשמעת על ידיאימרי ג'. פי. לופאלר הטוען כי הזכות כלל אינה ישימה. לטענתו, זכות שכזו מטילה עומס כספי ולוגיסטי שאינו בר השגה. לאורך הביקורת מתייחס לופאלר אף לכך שקיימים אילוצים משאבים שהופכים את הזכות להאריך חיי אדם ללא הגבלת זמן לפעולה לא מציאותית מה שגורם לכך שאנשים חיים עד גילאים מופלגים וחייהם יקרים ונופלים על כלל הציבור. בביקורתו אף שואל האם הפכנו את הרצון להיות צעירים לנצח לזכות אדם? לואפלר מציע תחליף – אם המטרה היא שיפור בריאות האוכלוסייה, יש לפנות אליה באמצעות מדיניות חברתית-כלכלית ולא זכות פורמלית לבריאות שכן דרך זו היא שגויה.
לוקוטונג'יילורוס
לוקוטונג'יילורוס (שם מדעי: Lokotunjailurus; מילולית: "חתול" בשפת הטורקנה והסיומת "ailurus" שפירושה: "חתול" ביוונית עתיקה) הוא סוג של טורף נכחד מתת-משפחת השנחרבים ממשפחת החתוליים אשר חי בקניה ובצ'אד במהלך תקופת המיוקן. הוא תואר בשנת 2003 בידי החוקר לארס ורדלין שגילה את עצמותיו באגם לותגאן בקניה. ממצא זה השתייך למין Lokotunjailurus emageritus, אשר היה בעל טפרים בולטות מכפותיו. מין נוסף התגלה בהמשך בצ'אד באתר "Toros Menalla Formation" שבמדבר ג'וראב, כששני הממצאים חלו לפני 7 מיליון שנה מזמננו.
טורף זה הגיע לגובה של לביאה בגובה 90 ס"מ ומשקל של 150 ק"ג בקירוב, אך הוא היה קל יחסית אליה עקב מבנה הרגליים הארוכות והגוף הגמיש יותר שלו, אשר עזר לו לרוץ מהר בהרבה. המאפיין הבולט שלו היה הטפרים הנשלפות הארוכות שצמחו בקדמת הכפה והיו ארוכים בהרבה מטופרי אריה. טפרים אלה עזרו לו להתמודד עם טרף ביעילות גבוהה יותר משל כל חתול. עם זאת הטפרים של הכפות האמצעיות היו קטנות יותר מאשר אלה של נמר. צורת השיניים שלו דמתה לזו של ההומותריום הגדול והמאוחר יותר והוא מוצב באותו שבט (Homotherini).