cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסק דין לורנס נגד טקסס
תקדימים
בפסק הדין גריסוולד נגד קונטיקט משנת 1965 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי חוק האוסר על שימוש באמצעי מניעה ביחסי מין בין בני זוג נשואים הוא חוק הנוגד את החוקה, ואינו חוקי. בפסק דין זה קבע לראשונה בית המשפט העליון של ארצות הברית כי ישנה זכות חוקתית מוגנת לפרטיות. זכות זו אינה מצוינת מפורשות במגילת הזכויות אולם היא קיימת ומוגנת מהיותה חלק מה"הילה הנוצרת על ידי החוקה" ("penumbras, formed by emanations from those guarantees that help give them life and substance").
בית המשפט נזהר בדבריו וקבע כי זכות זו לפרטיות קיימת רק בין בני זוג הנשואים זה לזה.
בפסק דין איזנשטט נגד ביירד משנת 1972 קבע בית המשפט בעקבות פסק דין רו נגד וייד כי הזכויות לפרטיות חלות גם על נשים לא נשואות ולא רק על נשים נשואות.
בפסק הדין משנת 1986 - פסק דין באוורס נגד הארדוויק - התבקש בית המשפט העליון לקבוע כי חוק מדינת ג'ורג'יה האוסר קיום יחסי מין הומוסקסואליים בין שני גברים בוגרים בביתם סותר את זכותם לפרטיות. במקרה זה לא נפתחו אומנם הליכים פליליים נגד הארדוויק, אולם הוא נאסר בשל קיום מין אוראלי עם גבר אחר בביתו. בית המשפט העליון דחה את הבקשה ברוב של חמישה שופטים מול ארבעה. השופט ביירון וייט שכתב את דעת הרוב, קבע כי הזכות לקיום יחסי מין היא זכות הנתונה רק לגברים ולנשים ולא להומוסקסואלים, וכי יחסי מין בין הומוסקסואלים הם מעשה הנוגד את המוסר הציבורי ואת טובת הציבור. ביטול החוק, קבע בית המשפט, יפגע ביסודות המוסריות של המדינה ושל החברה, ובביטולו יקבעו השופטים למעשה כי דעותיהם האישיות חשובות יותר מדעות המחוקקים במדינה (שחוקקו את החוק) ובכך תיפגע באופן אסור הפרדת הרשויות במדינה.
על אף פסק הדין של בית המשפט העליון, קבע בית המשפט העליון של מדינת קנטקי בשנת 1992, בהתבססו על חוקת המדינה, בפסק דין קנטקי נגד וואסון כי החוק המדינתי האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים סותר את חוקת המדינה, וביטל את החוק.
מאסרם של לורנס וגארנר
העותרים לבית המשפט העליון, ג'ון גדס לורנס (John Geddes Lawrence) בן ה-60, וטיירון גארנר (Tyron Garner) בן ה-36, נאסרו בשל קיום יחסי מין אנאליים בביתו של לורנס ביוסטון שבטקסס ב-17 בספטמבר 1998 בין השעות 10:30 ו-11:00 בלילה. סגן השריף, ג'וזף קווין, נכנס אל הדירה שלא הייתה נעולה, ואסר את לורנס וגארנר.
השוטר הגיע למקום לאחר שקיבל דיווח על כך שבדירה נורו יריות. המתלונן היה שכנו של לורנס, רוג'ר דייוויד נאנס (Roger David Nance), שהואשם קודם לכן בתקיפה של לורנס על רקע היותו הומוסקסואל. נאנס הודה מאוחר יותר כי שיקר בתלונתו למשטרה, ובשל כך הואשם ונכלא ל-15 ימים.
לורנס וגארנר נאסרו והואשמו בכך שעברו על החוק הפלילי של מדינת טקסס האוסר על קיום יחסי מין הומוסקסואליים, עברה מסוג חטא (Class C misdemeanor). הם שוחררו ממעצר לאחר שהסכימו לשלם ערבות בסך $200.
ב-20 בנובמבר 1998 הודו לורנס וגארנר בעובדות נשוא כתב האישום נגדם, ושופט השלום מייק פארוט (Mike Parrott) הרשיע אותם על פי הודאתם. לאחר ההרשעה פנו לורנס וגארנר וביקשו משפט חוזר בטענה שהחוק סותר את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית הקובע כי החוק צריך להתייחס בשוויוניות לכל האזרחים, וכי חוק זה אינו שוויוני שכן הוא אוסר קיום יחסי מין אנאליים רק בין גברים ולא בין גברים ונשים.
בית המשפט דחה את בקשתם והטיל על כל אחד מהם קנס של $125 (הקנס המרבי הקבוע בחוק כעונש על עבירה זו הוא בסך $500). כמו כן נדרש כל אחד לשלם $141.25 - הוצאות המדינה בקיום הליך המשפט החוזר.
לורנס וגארנר ערערו על ההחלטה, וב-4 בנובמבר 1999 נקבע דיון בערעור בפני הרכב מורחב של שלושה שופטים בבית המשפט לערעורים. השופטים ג'ון ס. אנדרסון (John S. Anderson), ונשיא בית המשפט לערעורים (במחוז המדינתי ה-14) פול מרפי (Paul Murphy) קבעו כי החוק אכן סותר את התיקון לחוקה, וכי החוק מפלה על בסיס מגדר. השופט ג'יי. הרווי הדסון (J. Harvey Hudson) קבע, בדעת מיעוט, כי אין להומוסקסואלים זכות לקיים יחסי מין, וכי החוק אינו פוגע בשוויון. בית המשפט לערעורים החליט לדון במקרה במסגרת מותב מורחב, והפעם דחה את הערעור ברוב של שבעה שופטים נגד שניים.
ב-13 באפריל 2001 ערערו לורנס וגארנר על החלטת המותב המורחב של בית המשפט לערעורים בפני בית המשפט העליון לערעורים פליליים של טקסס אשר דחה אף הוא את הערעור. ב-16 ביולי 2002 הוגש לבית המשפט העליון של ארצות הברית ערעור על החלטת בית המשפט העליון לערעורים פליליים של טקסס.
ההליכים בפני בית המשפט העליון
ב-2 בדצמבר 2002, בבקשה לעיון חוזר (writ of certiorari), החליט בית המשפט לדון בערעור על בית המשפט העליון לערעורים פליליים של טקסס. אישים וגורמים רבים פנו לבית המשפט והגישו תצהירים כידידי בית המשפט.
עורך הדין פול מ. סמית' טען בעל פה עבור לורנס ב-26 במרץ 2003, והחלטת בית המשפט ניתנה ב-26 ביוני 2003. בית המשפט פסק בשאלות הבאות:
החלטת הרוב
ברוב של שישה שופטים מול שלושה קבע בית המשפט העליון כי יש לבטל את חוק מדינת טקסס. רוב של חמישה שופטים קבע כי החוק פוגע בזכותם של העותרים לשוויון בפני החוק.
דעת הרוב קובעת כי יש להפוך את הלכת באוורס נגד הארדוויק, ובהתאם - לבטל שנים עשר חוקים נוספים במדינות שונות בארצות הברית.
דעת הרוב נכתבה על ידי השופט אנתוני קנדי, איתה הסכימו השופטים ג'ון פול סטיוונס, דייוויד סוטר, רות ביידר גינסברג וסטיבן ברייר.
בפסק דינו תקף קנדי את העובדות שעליהן נסמכה הלכת באוורס, תוך ציטוט החלטת בית הדין האירופי לזכויות אדם - "פסק דין דודג'און נגד הממלכה המאוחדת" שבאמצעותו סתר את הטענה שעמדה בבסיס פסק דין באוורס - כי התרבות המערבית מתנגדת להומוסקסואליות (טענה שעליה התבססה החלטה של בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניין באוורס).
בית המשפט קבע בדעת הרוב כי יחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם היא חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. חוק מדינת טקסס פוגע בזכות זו וסותר את החוקה, ועל כן דינו להתבטל.
דעת היחיד התומכת של אוקונור
השופטת סנדרה דיי אוקונור קובעת בדעת יחיד כי היא מסכימה כי חוק מדינת טקסס סותר את החוקה, אך אינה מצטרפת לטיעונים של דעת הרוב. אוקונור אינה מסכימה עם הטענה שיש להפוך את פסק דין באוורס (היא הייתה בדעת הרוב בפסק דין באוורס) אולם טוענת כי במקרה זה יש לבטל את החוק כי הוא מפלה בין קבוצות אוכלוסייה שונות, ולא מפני שהוא קובע כי יחסי המין עצמם אסורים. לדבריה אין התיקון ה-14 לחוקה נותן זכויות לפרטיות בקיום יחסי מין (היינו, לו היה החוק קובע שדבר מה אסור הן לזוגות הומוסקסואלים והן לזוגות הטרוסקסואלים, לא הייתה אוקונור תומכת בביטול החוק מאחר שאינו מפלה בין קבוצות).
אוקונור מדגישה כי מדובר בחוקים ש"מגנים על אינטרסים של המדינה" בלבד, שכן חוק שאינו מגן על אינטרס של המדינה דינו להתבטל אף הוא. גם בכך שונה אוקונור מדעת הרוב. מדעת הרוב עולה כי חוק הקובע כי אסור לזוגות הומוסקסואלים להנשא יתבטל גם הוא. מעמדתה של אוקונור עולה כי חוק שכזה, המגן על אינטרס מדינתי לשמר את מוסד הנישואין המסורתי יכול להתקיים אף אם הוא מפלה בין קבוצות, הואיל ומדובר בהגנה על אינטרס מדינתי לגיטימי (בעוד שחוק האוסר על קיום יחסי מין אנאליים או אוראליים, גם אם אינו מפלה, אינו יכול להישאר על כנו כי אין בבסיסו אינטרס מדינתי לגיטימי).
לדברי אוקונור חוק הפוגע בהומוסקסואלים רק בשל היותם כאלה, בהיעדר אינטרס לגיטימי אחר, יתבטל.
דעות המיעוט
את דעת המיעוט בפסק הדין כתב השופט אנטונין סקליה, והצטרפו אליו השופט קלרנס תומאס ונשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט. סקליה מתנגד לפסק הדין ההופך את פסק דין באוורס בטענה כי על פסק דין זה מסתמכים פסקי דין מדינתיים וחוקים מדינתיים רבים, ומשמעות הפיכתו משמעה הפיכת כולם.
בין היתר, הפיכת פסק דין באוורס משמעה הפיכת פסק דין ויליאמס נגד פריור הקובע כי חוק מדינת אלבמה, האוסר על מכירת צעצועי מין, חוקי ואינו סותר את החוק; פסק דין מילנר נגד אפפל הקובע כי בתי מחוקקים יכולים לקבוע חוקים השומרים על מוסריותה של המדינה; פסק דין הולמס נגד המשמר הלאומי של קליפורניה האוסר על הומוסקסואלים להצטרף למשמר הלאומי של קליפורניה; ופסק דין אוונס נגד המדינה הקובע כי "אין לאדם זכות חוקתית לקיים יחסי מין מחוץ לנישואין".
סקליה אף טען כי ביטול פסק דין באוורס יביא לביטול חוקים האוסרים על ביגמיה, פוליגמיה, נישואים הומוסקסואליים, גילוי עריות, זנות, קיום יחסי מין עם בעלי חיים, ניאוף ואוננות (במדינות שונות של ארצות הברית יש חוקים האוסרים מעשים אלה).
סקליה טוען כי בביטול פסק דין באוורס קובע בית המשפט העליון כי הוא תומך ב"אג'נדה של ההומוסקסואלים" (largely signed on to the so-called homosexual agenda). סקליה מציין כי "אין לו דבר נגד הומוסקסואליות" או כל קבוצה אחרת הפועלת באמצעים דמוקרטיים, אולם אל לבית המשפט להתערב בנושאים פוליטיים ועליו לנהוג בנייטרליות במקרים כאלה.
בהרצאה שנשא סקליה ב-8 במרץ 2006 הסביר את עמדתו, שלפיה מנסחי מגילת הזכויות לא התכוונו לתת זכויות להומוסקסואלים - בעת מתן מגילת הזכויות היו בכל המדינות של ארצות הברית חוקים נגד יחסי מין הומוסקסואלים ולכן ברור שהחוקה לא התכוונה להגן על מעשים אלה.
השופט תומאס, בדעת יחיד מתנגדת, קובע כי החוק "טיפשי יותר מהרגיל" (uncommonly silly), אולם בהיעדר זכות מפורשת בחוקה לפרטיות אסור לבית המשפט העליון לבטלו (הוא המליץ לבית המחוקקים של טקסס לבטל את החוק).
השלכות פסק הדין
פסק הדין קבע לראשונה בשנת 2003 כי לזוגות הומוסקסואלים יש זכות לקיים יחסי מין בין שני בוגרים בפרטיות ביתם וכי אין למדינה זכות למנוע מעשים אלה, בניגוד להחלטה הקודמת משנת 1986 הקובעת כי מעשים אלה אפשר שייאסרו על ידי חוקי המדינות בארצות הברית (ולמעשה ההחלטה הקודמת מנעה ביטול חוקים רבים שאסרו מעשים אלה).
בעקבות פסק הדין קבע בית המשפט העליון של מסצ'וסטס בפסק דין גודרידג' נגד המחלקה לבריאות הציבור כי אין להפלות בין זוגות הטרוסקסואלים להומוסקסואלים, וכי יש להתיר במדינת מסצ'וסטס נישואין של זוגות הומוסקסואלים בהתאם לחוקת המדינה. פסק הדין לא ציטט את החלטת לורנס, אולם ניתן מספר חודשים לאחר ההחלטה וככל הנראה הושפע ממנה.
שני פסקי הדין הראשונים לצטט את לורנס נגד טקסס היו "פסק דין מרטין נגד זיהרל", בו קבע בית המשפט העליון של וירג'יניה כי החוק שאסר על יחסי מין מחוץ לנישואין אינו חוקתי, ו"פסק דין המדינה נגד לימון" בו קבע בית המשפט העליון של קנזס כי גיל הסכמה שונה בין זוגות הומוסקסואליים והטרוסקסואליים אינו חוקתי.
מנדרין נפוליאון
מנדרין נפוליאון (צרפתית: Mandarine Napoléon) הוא ליקר העשוי ממנדרינות, קוניאק, עשבי תיבול ותבלינים. הליקר הומצא בראשית המאה ה-19 על ידי הרוזן אנטואן פרנסואה דה פורקרואה, שהיה רופאו האישי של נפוליאון בונפרטה והפך לליקר החביב על נפוליאון שראה בו אפרודיזיאק. הוא רקח את הליקר על מנת למצות את פרי המנדרינה היקר שהגיע באותה עת לראשונה מסין לקורסיקה.
בשנת 1892 החל ייצור סדרתי של הליקר בבקבוק בן 70 מ"ל עשוי זכוכית עם מרקם מחוספס שיחד עם צבעו הכתום של המשקה, דומה לקליפת מנדרינה. החברה ממוקמת בבלגיה ונמצאת בבעלות משפחת דה פורקרואה עד היום ושומרת על המתכון המדויק בסוד. הליקר עשוי מכוהל מזוקק ממנדרינות מסיציליה וולנסיה שיושנו לפחות שנתיים, ליקר עשבי תיבול וקוניאק משובח בדרגת XO והוא מכיל 38-40 אחוזי אלכוהול.
שבעה-עשר המחוזות
ארצות השפלה ההבסבורגיות או שבעה-עשר המחוזות היו אוניה פרסונלית של מדינות בארצות השפלה במאות ה-15 וה-16, פחות או יותר בשטחן של הולנד, בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, וכן חלקים מצפון צרפת וחלק קטן ממערב גרמניה.
המחוזות
שבעה-עשר המחוזות, על פי מספרם במפה:
לא תמיד אותם שבעה-עשר מחוזות יוצגו ב"סטאטן-חנראל" (פרלמנט) של ארצות השפלה - במקרים רבים משלחת אחת יצגה כמה מחוזות. במהלך השנים, רוזנות זוטפן הפכה לחלק מדוכסות חלרה, ודוכסות לימבורג הייתה כפופה לדוכסות בראבנט. הערים דוברות-הצרפתית של פלנדריה, לעומת זאת, נחשבו לעיתים כמחוז בפני עצמן.
כמו כן, היו כמה ישויות באזור שלא היו חלק משבעה-עשר המחוזות. הגדולה מכולן הייתה בישופות לייז' (במפה בצבע ירוק), שכללה גם את רוזנות הורן; לייז' אף לא הייתה חלק מהחוג הבורגונדי, אלא מחוג הריין התחתון - וסטפאליה. קאלה (במפה באדום) הייתה חלק מאנגליה עד 1558. היו גם כמה ישויות קטנות יותר בצפון (למשל, האי אמלנד) ששמרו על שליטים עצמאיים משלהן עד המהפכה הצרפתית.
בספרי היסטוריה שונים יש הבדלים קטנים בהרכב הרשימה. יש המשערים כי המספר 17 נבחר בגלל משמעותו המיסטית בנצרות המוקדמת.
היסטוריה
כשמארי מבורגונדיה התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפכו המחוזות לרכוש בית האבסבורג בשנת 1482. קרל החמישי, נכדו ויורשו של מקסימיליאן, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ודוכס בורגונדיה, איחד בסופו של דבר את כל שבעה-עשר המחוזות תחת שלטונו (האחרון שבהם היה דוכסות חלרה, ב-1543).
רוב המחוזות היו נחלות של האימפריה הרומית הקדושה. שניים מהם, רוזנויות פלנדריה וארטואה, היו במקורן פיפים צרפתיים, אבל הריבונות עברה לאימפריה הרומית הקדושה כחלק מהסכמי קאמברה, שסיימו את מלחמת ליגת קוניאק ב-1529.
הסנקציה הפרגמטית של 1549 קבעה כי המחוזות יישארו מאוחדים בעתיד, ושיעברו בירושה תמיד לאותו מונרך. לפיכך המציא קרל החמישי את התואר Heer der Nederlanden ("אדון ארצות השפלה"); רק הוא ובנו נקראו אי-פעם בתואר זה.
אחרי שוויתר קרל החמישי על כיסאו ב-1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פיליפ השני מהאבסבורג, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פיליפ. סכסוכים בין פיליפ השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה. שבעת המחוזות הצפוניים זכו בעצמאות כרפובליקה בשם איחוד שבעת המחוזות.
שבעת המחוזות היו:
המחוזות הדרומיים, ביניהם פלנדריה, בראבנט, נאמור, אינו, לוקסמבורג ואחרים, חזרו לשלטון ספרד בזכות כישרונו הצבאי והפוליטי של אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה, ובמיוחד ניצחונו במצור על אנטוורפן בשנים 1584–1585. מכאן ואילך נודעו מחוזות אלה בשם ארצות השפלה הספרדיות או ארצות השפלה הדרומיות. שבעת המחוזות המאוחדים זכו גם בחלקים מלימבורג, בראבנט ופלנדריה (שנודעו בשם "ארצות הגנרליוּת", משום שנשלטו ישירות על ידי הסטאטן-חנראל), שהיוו כ-20% משטח הרפובליקה החדשה. מלחמת שמונים השנה הסתיימה בשלום וסטפליה, שהכיר בעצמאותה של הרפובליקה ההולנדית ובשטחים שסיפחה לעצמה. בסופו של דבר הפכו המחוזות הצפוניים להולנד המודרנית והפרוטסטנטית, ואילו המחוזות הדרומיים קיבלו עצמאות רק הרבה יותר מאוחר, וכיום הם בלגיה ולוקסמבורג הקתוליות. ארטואה וחלקים מפלנדריה ("פלנדריה הצרפתית") עברו לידי צרפת במהלך המאות ה-17 וה-18.
כלכלה
באמצע המאה ה-16 כבר הפכה אנטוורפן (בדוכסות בראבנט) למרכז הכלכלי, הפוליטי והתרבותי של ארצות השפלה, אחרי שעיר הבירה עברה לבריסל מסניורות מכלן שבקרבת מקום. ברוז' (ברוזנות פלנדריה) כבר איבדה את מעמדה המרכזי כמנוע הכלכלי של צפון אירופה. במאות ה-15 וה-16 החלה הולנד לצבור חשיבות כמעצמה כלכלית ומסחרית.
לאחר ששבעת המחוזות הצפוניים זכו לעצמאות, שהביאה לשליטתם בשפך נהר הסכלדה, הן אסרו על מעבר אוניות לנמל אנטוורפן שבמעלה הנהר; כתוצאה מכך היגרו אנשים רבים מהמחוזות הדרומיים אל הרפובליקה החדשה שבצפון. גם מספר רב של פרוטסטנטים נמלטו לשם מהתנכלויות השלטונות הקתוליים בדרום.
התפתחויות אלה הביאו לכך שקרנן של הערים בדרום ירדה והן הלכו והתרוששו, ומרכז הכובד הכלכלי עבר לערי המסחר בצפון, בעיקר אמסטרדם, האג ורוטרדם.
רפאל אלדד
רפאל אלדד (נולד ב-24 בספטמבר 1949) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס. כיהן כשגריר ישראל בארבע מדינות שונות באמריקה הדרומית.
קורות חיים
נולד בקזבלנקה שבמרוקו ב-1949, ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1962. בין השנים 1973–1977 למד באוניברסיטת חיפה שם קיבל דוקטורט במדע המדינה והיסטוריה. בנוסף לעברית הוא דובר אנגלית, צרפתית, ספרדית ופורטוגזית.
אלדד הצטרף למשרד החוץ בשנת 1978. בשנת 1980 נשלח לניו יורק כחבר במשלחת הישראלית לעצרת הכללית של האו"ם. בין השנים 1981–1983 היה המזכיר השני בשגרירות הישראלית בטורקיה, ולאחר מכן המזכיר הראשון בשגרירות בקוסטה ריקה עד שנת 1986. בין השנים 1986–1989 שב לישראל והיה מנהל המחלקה לעניינים ציבוריים במשרד החוץ. בשנת 1992 מונה ליועץ בשגרירות הישראלית בארגנטינה, ולאחר מכן במחלקות שונות במשרד החוץ.
בין השנים 1998–2002 כיהן כשגריר ישראל בפרו, וב-2002 מונה למנהל מחלקת דרום אמריקה במשרד החוץ. בין השנים -2004–2008 היה שגריר בארגנטינה, ובין השנים 2011–2014 בברזיל. באפריל 2014 מונה לשגריר ישראל בצ'ילה. בספטמבר 2016 סיים את כהונתו בצ'ילה שב ארצה ופרש לגמלאות. גר בתל אביב.
אידה סילברמן
אידה מרשה סילברמן (באנגלית: Ida Marcia Silverman 31 באוקטובר 1882- 1 בנובמבר 1973) הייתה נדבנית ופעילה ציונית אמריקאית. כיהנה כסגנית נשיאת הדסה. הייתה האשה הראשונה שכיהנה כסגנית נשיא הוועד היהודי-האמריקאי וארגון ציוני אמריקה. הקימה קרן לבניין בתי כנסת אשר תרמה לבנייתם של כ-100 בתי כנסת בישראל ובתפוצות.
ילדות ונעורים
אידה קמלהור (Camelhor) נולדה במחוז קובנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית והיום מחוז בליטא. היא הייתה בתם השמינית של הוריה, וכל אחיה נפטרו בילדותם. כשהייתה בת שמונה חודשים היגרו הוריה לארצות הברית והשתקעו בניו יורק. כשהייתה בת 10 עברו הוריה לפרובידנס, רוד איילנד. כשהייתה בת 11 ויתרה על פרס בתחרות נאום, משום שסירבה לצטט קטע מתוך המחזה האנטישמי הסוחר מוונציה. היא התייתמה מהוריה בגיל 15, סיימה את חוק לימודיה בגיל 16, והחלה לעבוד כמנהלת חשבונות עבור ארצ'יבלד סילברמן, יצרן תכשיטים ובעצמו מהגר מרוסיה. בשנת 1900 נישאה לארצ'יבלד.
עסקיו של ארצ'יבלד עלו יפה, ואיפשרו לסילברמן להתנדב לפעילות ציבורית כבר בצעירותה. היא הקימה ארגון נשים אשר סייע לבית יתומים יהודי מקומי. ב-1906 החלה בפעילות ציונית ברוד איילנד. בזכרונותיה ציטטה ארגון נשים מקומי, אשר תקף אותה על פעילותה הציונית: "היא חייבת למשפחתה שלא לסכן את מעמדה החברתי בעבודה למען מטרה בלתי מקובלת ובלתי אופנתית כמו הציונות - מטרה אשר נדונה לכישלון, מאחר שהיא לעולם לא תשיג דבר". עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, החלה לתרום ולגייס תרומות למען מטרות של בריאות ורווחה ברוד איילנד, וכן למציאת פתרונות קבע לפליטי המלחמה.
לברקוזן
לברקוזן היא אחת הערים הקטנות במדינת נורדריין-וסטפאליה ובה כ-160,000 תושבים.
אידה סילברמן
פעילות ציונית
ב-1915 ייסדה סניף של הדסה במדינתה, ובארבע השנים שלאחר מכן הפכה לדמות מוכרת בזכות נאומים שנשאה במסגרות ציוניות, עד שהעפילה לתפקיד סגנית נשיאת הסתדרות הדסה. ב-1919 נבחרה לסגנית נשיא הוועד היהודי-האמריקאי, והייתה האשה הראשונה לכהן בתפקיד זה. התפקיד היה ייצוגי במהותו, ולא העניק לסילברמן סמכויות ממשיות, אך החסות שהעניק הארגון לנאומיה סייעה לביסוס דמותה כפעילה מרכזית בקרב ארגוני יהדות ארצות הברית.
בשנת 1925 ביקרה לראשונה בארץ ישראל, והשתתפה בטקס חנוכת האוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל החלה לכהן כסגנית נשיא ארגון ציוני אמריקה, וכסגנית יושב ראש קרן הבניין של בית החולים הדסה בהר הצופים.
לברקוזן
העיר מפורסמת רבות בזכות תאגיד הכימיקלים והתרופות הענק "באייר" (Bayer AG) אשר משרדיו הראשיים שוכנים בה, ובזכות מועדון הכדורגל "באייר לברקוזן".
אידה סילברמן
פעילות ציונית
חלק מרכזי בפעילותה הציונית של סילברמן היה נאומים בכנסי הסברה בקהילות יהודיות בארצות הברית וברחבי העולם. לאורך חייה טסה יותר מ-600 אלף מייל, ונטען שהיא טסה יותר מכל אשה אמריקנית אחרת. ביקרה בכל מדינות ארצות הברית, באמריקה הלטינית, באירופה, בדרום אפריקה, באוסטרליה, ברוסיה ובארץ ישראל. ב-1927 השתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-15 בבזל.
לברקוזן
היסטוריה
העיר, הקרויה על שמו של הכימאי קארל לברקוז, נוסדה בשנת 1930 על ידי איחוד של מספר כפרים (וִיסדורף, שליבוש, לוצנקירשן, שטיינבוכל וריינדורף), כאשר בשנת 1975 הצטרפו לאיחוד שלושה כפרים נוספים (אופלדן, היטדורף ובריגשס נוייקירשן).
אידה סילברמן
הפרידה מהדסה ופעילות למען ההתיישבות
בשנים שלאחר מכן בילתה סילברמן לפחות שישה חודשים בשנה מחוץ לארצות הברית, וביקרה בארץ ישראל לפחות פעם בשנה. היא גייסה תרומות לשם רכישת קרקעות בארץ ישראל והקמת מושבות. ב-1931 נטעה את העץ הראשון בקיבוץ עין החורש שבעמק חפר.
לברקוזן
היסטוריה
בשנת 1860 נבחר הכפר וִיסדורף (כיום חלק מן העיר) על ידי קארל לברקוז כמקום מושבו של מפעל הצבע שלו. בשנת 1891 עבר המפעל לידי שליטת חברת באייר, ובשנת 1912 העבירה החברה את מקום משכנה לוויסדורף בהופכה את המקום למרכז תעשיית הכימיקלים בגרמניה. במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ מפעלה של חברת באייר.
אידה סילברמן
הפרידה מהדסה ופעילות למען ההתיישבות
ב-1938 שבה וחברה להדסה לשם גיוס תרומות לעליית הנוער, וסייעה לממן את עלייתם של 7,000 פליטים יהודים מאירופה לארץ ישראל. ב-1939 נסעה לפולין על מנת לסקור עבור הג'וינט את מצוקתם של יהודי המדינה ואת שיעור ההתאבדות הגבוה בה. היא הספיקה לעזוב את המדינה ימים ספורים לפני הפלישה הנאצית לפולין עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
מאבק בטריטוריאליסטים
טרם הקמת מדינת ישראל פעלו בתנועה הציונית ומחוצה לה ארגונים טריטוריאליסטים, אשר שאפו לפתור את מצוקתם של יהודי אירופה באמצעות הקמת מדינה יהודית עצמאית במקומות שאינם ארץ ישראל. סילברמן שמה לעצמה מטרה להקדיש את מאמצי ההסברה שלה למלחמה בתנועה זו. בתחילה נסעה לאוסטרליה, על מנת לחקור את היתכנותה של תוכנית קימברלי ליישוב יהודים באוסטרליה המערבית, וכתבה על התוכנית ליישב יהודים "לצד אבוריג'ינים ציידי ראשים, קרוב לקו המשווה ... וייתכן שיש לי חלק בנטישה הסופית של התוכנית השערורייתית הזו".
לברקוזן
אתרים בעיר
העיר לברקוזן היא ביתם של כמה מוזיאונים העוסקים במגוון רחב של נושאים כגון המוזיאון העירוני לציור ואמנות מודרנית אשר מציג את עבודותיהם של אמנים עכשוויים. מוזיאון תעשייתי בו ניתן לחוות את סביבת העבודה והחיים במאה ה-19. מוזיאון המושבה בויסדורף בו יש תערוכות מתחלפות, הרצאות וסיורים מודרכים אשר ניתן לראות בהם את מראהו האופייני של הכפר והחיים בו בסגנון 1930. ווילת רומר באופלדן המכונה "בית תולדות העיר", בה יש תערוכות מתחלפות על היסטוריה עירונית ואזורית. מוזיאון לילדים ונוער עם תערוכות שונות על אנרגיה והגנה על איכות הסביבה.
אידה סילברמן
מאבק בטריטוריאליסטים
ב-1941 ביקרה במושבות הברון הירש באמריקה הדרומית ובקריביים, במטרה לבחון האם האזור מתאים להתיישבות יהודית. היא דיווחה את ממצאיה לוועידה הכלל-אמריקנית שהתקיימה בבולטימור: לדעתה, ההתיישבות היהודית שברפובליקה הדומיניקנית הייתה כישלון מהדהד. סילברמן הציגה את ממצאיה זמן קצר לאחר נאומו של תת-מזכיר המדינה לענייני הגירה של ארצות הברית, סאמנר וולס, אשר היה אורח הכבוד של הוועידה ונאם בשבח הפתרון הדרום-אמריקני. דבריה הבוטים של סילברמן גרמו למבוכה, ונשיא הוועידה סטפן וייז נאלץ להתנצל בשמה.
בהמשך העלתה סילברמן על הכתב את ממצאיה:
אחת הדמויות המרכזיות בתנועה הטריטוריאליסטיות של אותה התקופה היה יצחק נחמן שטיינברג, אשר יחד עם ארגונו פריילאנד פעל לקליטת יהודים בסורינאם. גם לשם נסעה סילברמן על מנת לדווח למוסדות הציוניים בארצות הברית:
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת מדינת ישראל התמקדה פעילותה של סילברמן בשלושה תחומים: בתחום התיירות, מימנו סילברמן ובעלה את הקמת מלון השרון, המלון הראשון שנוסד במדינת ישראל. סילברמן כיהנה בדירקטוריון החברה לפיתוח הרצליה, בשאיפה להפוך את העיר לעוגן תיירותי בישראל. בתחום החקלאות תרמו סילברמן ובעלה להקמת חווה חקלאית ניסויית בעמק יזרעאל.
מפעלה המשמעותי ביותר לאחר הקמת המדינה היה הקמת קרן בניין לבתי כנסת, אשר השתתפה בהקמתם של כמאה בתי כנסת בישראל ובתפוצות. אף שבעלה של אידה החזיק בתפקידים בבתי כנסת קונסרבטיביים בארצות הברית, רוב בתי הכנסת שהוקמו על ידי הקרן היו אורתודוקסיים.
ב-1972 עלתה סילברמן לישראל. מילדיה היא נפרדה במילים "אני רוצה לשוב הביתה. אני הולכת להיקבר שם. לא אוכל למות בשום מקום אחר". היא נפטרה בהרצליה ב-1973 ונקברה בהר הזיתים.
מסרים ורעיונות
עיקר פעילותה של סילברמן היה נאומים וסקירות בעד הציונות, שבהם שיבצה תיאורים צבעוניים מביקוריה בארץ ישראל. סילברמן לא ריכזה את עבודתה בכרך שראה אור, אך לאחר מותה פורסם מאמר ביוגרפי אודותיה, בו שולבו קטעים מהגותה. תפיסתה הציונית של סילברמן הייתה בעלת ממד דתי חזק, אף שלא השתייכה לציונות הדתית:
לאחר ביקורה הראשון בארץ ישראל, ב-1925, כתבה:
בנאומיה נהגה סילברמן לתעד את חיי היהודים בארץ ישראל, ודיווחה חזרה לארצות הברית כמה פרות, תרנגולות, עצים ומחרשות יש בכל משק בו ביקרה. היא ביקשה להעביר מסר לפיו החלוצים לא מחפשים חיי בורגנות נוחים, אלא רק את המינימום הדרוש למחייתם העצמאית. "חלוץ שנמלט מאירופה לארץ ישראל מקבל חבילה, בשווי 250 דולר, שכללה דונם אדמה, אוהל, ציוד חקלאי בסיסי ושישה שבועות של דמי כיס (עד ליבול הראשון)". לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936, היא הטילה את האחריות לפרעות על ההנהגה הערבית בארץ ישראל, והאשימה אותה בהונאת המוני הערבים ובהובלתם לאימוץ תפיסה לאומית שקרית וכוזבת. לשיטתה, הערבים בארץ ישראל היו למעשה אסירי תודה ליהודים אשר הביאו לארצם פריחה כלכלית. לתוכנית החלוקה התנגדה סילברמן בטענה כי יהודים וערבים יוכלו להתפתח בארץ ישראל רק אם שתי הקבוצות יהיו מעורבבות: "הערבים זקוקים לדוגמה שנותנים היהודים, אשר בונים את הארץ בגבורה ובנחישות תחת איום תמידי שהכל יילקח מהם".
ב-1942, בעיצומה מלחמת העולם הראשונה האשימה את עשירי בריטניה באי נקיטת פעולות להגשמת הציונות בשעה שהדבר היה אפשרי:
הרנסאנס האיטלקי
הרנסאנס האיטלקי (בצרפתית: Renaissance ובאיטלקית Rinascimento או Rinascita - "לידה מחדש") הוא מונח המציין תקופה היסטורית באיטליה שנמשכה מהמאה ה-14 ועד לשלהי המאה ה-16. תקופה זו מצטיינת בשינויים תפיסתיים ותרבותיים מרשימים, אשר השפיעו בעיקר על השכבות הגבוהות של האוכלוסייה האירופאית. תמורות אלו התרחשו תחילה בטוסקנה שבאיטליה – בעיקר בפירנצה, אשר היא ובית מדיצ'י אשר עמד בראשה היו למודל של הרנסאנס. לאחר שהרנסאנס התפשט לרומא ולכל איטליה, הוא הגיע לכל אירופה ובכך הצעיד את היבשת מימי הביניים לעבר התקופה החדשה.
תמורות אלו באו לידי ביטוי בראש ובראשונה בערגה אל העבר הקלאסי, וכן בהתפתחות מגמות הומניסטיות. אלו ניזונו ממתן חסות לאנשי רוח, ועידוד החקר והחיקוי של התרבויות העתיקות – הלטינית, היוונית והעברית – שהן ערש התרבות המערבית. כמו כן, מבלי להתנער לחלוטין מהדת, אנשי הרנסאנס היטו את כובד המשקל מהכנסייה לעבר האדם באשר הוא אדם – ודבר זה בא לידי ביטוי לדוגמה, ביצירת תרבות גם למטרות חילוניות גרידא.
הרנסאנס הוא גם תקופה הנודעת בעקבות תגליותיה. בין מגלי הארצות נמנים: ניקולו דה קונטי, אשר בעקבות מרקו פולו מגלה את המזרח הרחוק וכן מגלי ארצות אשר פנו לעבר העולם החדש: כריסטופר קולומבוס, אמריגו וספוצ'י, ג'ובאני דה וראצאנו, ג'ובאני קאבוטו. בין המדענים הדגולים נמנים גלילאו גליליי ותלמידו אוונג'ליסטה טוריצ'לי, וכן פלופיו ואנדריאס וסליוס הרופאים וטרטליה המתמטיקאי.
כל אנשי רנסאנס שנמנו היו איטלקיים, גם אם הם פעלו עבור שליטים זרים או היגרו. אבל ניתן להוסיף להם גם את קופרניקוס ווסליוס, אשר פעלו במסגרת אוניברסיטאות איטלקיות. לא זאת בלבד, שהרנסאנס האיטלקי פעל לקידום האמנות והמדע, אלא שהוא הציג תמורות בתחומי החברה והממשל – והמדובר הוא אפוא בציוויליזציה חדשה שלמה, אשר ציינה מפנה מן העולם הימי ביניימי אל העולם המודרני; ובה הונחו היסודות לחברה ולערכים המערביים המודרניים.
הופעת המושג 'רנסאנס'
אמנם המושג 'רנסאנס' מוזכר לראשונה בידי ג'ורג'ו וזארי במאה ה-16, אבל הוא הפך לנפוץ רק במאה ה-19, בעקבות עבודתם של פילולוגים כדוגמת ז'ן ז'ק אמפר ושל ההיסטוריונים ז'ול מישלה ויעקב בורקהרדט.
ביסודו של דבר מושג הרנסאנס מציין סברה שהדרך לגדולה ולהארה עוברת דרך חקירת תור הזהב של יוון ורומי העתיקות. הווה אומר, מעציה דגלו בשיבה, עיון מחודש וחיקוי מקורותיה העתיקים של התרבות המערבית, כלומר יצירותיה החזותיות וכתביה בלטינית, ביוונית ובעברית. כמו כן, בעוד שבימי הביניים, אלוהים והפנומן הדתי עמדו במרכז היצירה התרבותית, בימי הרנסאנס – מבלי להתנער מהדת, הזרקור עבר לאדם באשר הוא האדם. מכאן המושג 'הומניזם', אשר מתקשר באופן אוטומטי לרנסאנס.
ההיסטוריונים מחלקים את תקופת הרנסאנס לארבע תת-תקופות: קדם-הרנסאנס, שמתחיל אפילו במאה ה-11 ומשתרע עד המאה ה-13, שבהן ניכרים ניצני הרנסאנס; הרנסאנס הראשון, שמתרחש במאה ה-14; שיא הרנסאנס -במאה ה-15; והרנסאנס המאוחר -במאה ה-16, שמכונה גם 'מנייריזם'.
אפיוני הרנסאנס
אמנות הרנסאנס האיטלקית נמנית בין נכסי צאן הברזל העולמי – ובולטים הם יופיה והישגיה הטכניים. הווייתה של תנועת הרנסאנס ורעיונותיה חפפו את אירועי השעה של אותה עת - ובמרכזם עמדה תחייתם של טקסטים פילוסופיים וספרותיים מהתקופה הקלאסית, שמקורם ביוון ורומא. מקורות אלו, במאות הקודמות הכנסייה התבוננה בהם בבוז ובחשד. על כן, בדרך כלל הם נאצרו בעיקר בעולם הערבי והאיסלמי וכן במרתפי הכנסיות. הם על פי רוב סבלו מפגעי הזמן – ודבר זה שיבש את תהליך העתקתם ותרגומם. נחשוני ההומניזם – וביניהם בוקצ'ו, קולוצ'יו סלוטטי, לאונרדו ברוני, פוג'ו ברצ'ליני ולאונה בטיסטה אלברטי – החלו לעיין ביצירות עתיקות, תיקנו שגיאות שנפלו בהן אגב העתקתם, וביצעו מחקר מקיף על תכניהן השונים. בעקבות זאת, החלה פריחה ספרותית, אשר באה לידי ביטוי בכך שמשכילים רבים קיבלו השראה מכתבים אלו. תחילה הם חיקו אותם, ולאחר מכן, החלו לכתוב חיבורים מקוריים משלהם, ספרי דקדוק, מילונים ופירושים לספרים ביוונית ובטינית.
תנועה הרנסאנס נולדה באזור טוסקנה -שבירתה היא פירנצה. כגל, היא התפשטה לעבר כל צפון איטליה -ובעיקר לסיינה, מילנו וונציה ומשם לשאר איטליה. מוקד פעילותה עבר לאחר מכן לרומא, אשר הייתה מסוגלת כלכלית לממן פרויקטים גרנדיוזיים, תודות לכספי תרומות המאמינים לכנסייה הקתולית. דבר זה היה בסופו של דבר בעוכרה, שכן בעקבות גביית האינדולגנציות קמה הרפורמציה הפרוטסטנטית.
מכל מקום, מחצי האי האיטלקי, הרנסאנס התפשט לאזורים רבים באירופה - ובעיקר לצרפת, לארצות השפלה, לספרד, ולארצות דוברות הגרמנית. למרות תהודתה הרבה, הרנסאנס השפיע בעיקר על החברה הגבוהה; כאשר מצב דלת העם, נותר כפי שהיה בימי הביניים.
איטליה בסוף ימי הביניים
בחלק ניכר מההיסטוריה האיטלקית – וכולל בימי הביניים וברנסאנס, מדינה זו הייתה מפוצלת לכתריסר ערי-מדינה. החשובות מביניהן בצפון הן: מילנו, פירנצה, פיזה, סיינה, גנואה, פררה, מנטואה וונציה; בדרום: נאפולי; ובמרכז: ארץ האפיפיור, אשר הייתה מפוצלת אף היא לתת מדינות. לכל אחת מערי-מדינה עצמאיות אלו היה שפה או ניב משלה. הן דאגו לביטחונן וכלכלתן; אך בה בעת נלחמו זו בזו ללא הרף על היבשה ועל הים. עובדה נוספת הראויה לאזכור היא שחלקו הראשון של הרנסאנס אירע למעשה כבר בסוף ימי הביניים, בחצי האי האיטלקי – וזאת בעקבות מקומו החשוב של המגף האיטלקי בנתיבי הסחר של התקופה.
עוצמתן הכלכלית של ערי איטליה, שנשענה על המסחר היוותה בסיס להתפתחות אינטלקטואלית ולצמיחת הרנסאנס מימי הביניים. בנוסף למסחר ועברה ההיסטורי העשיר של איטליה, היריבויות שבין מדינותיה והקנאה שביניהן תרמו אף הן להתפתחות הרנסאנס דווקא בה. הרנסאנס גם ניזון מההתדרדרות המתמדת במצבה של הקיסרות הביזנטית, אשר התחרתה כל העת עם הערים ונציה וגנואה. קונסטנטינופול נפלה לידי הטורקים, בסופו של דבר – כתוצאה מכך, חלק מהאינטליגנציה הביזנטית מצא מפלט באיטליה. דבר זה הזרים דם חדש בתרבות האירופית, לרבות משום שהוא תרם להתפתחות המודעות לתרבות היוונית הקלאסית, אשר למעשה נשכחה במערבה של אירופה.
את מקומה המרכזי במפת מסחר העולמי, קנתה צפון איטליה בעת מסעות הצלב, אשר פתחו את שערי המזרח בפני מדינות אירופה, ובעיקר בפני מדינות השוכנות על חופי הים התיכון. בפועל סחר התבלינים והמשי שהתנהל עם המזרח בתמורה לחיטה ומתכות מאירופה היה הכוח המניע הכלכלי של הרנסאנס האיטלקי. בעקבות שגשוג המסחר, למעשה במאה ה-13 באירופה התהווה מצב שבו הבורגנות הגבוהה תפסה את מקומה משכבר של האצולה ושל הכמורה. בורגנות זו למעשה המציאה מושגים כלכליים לא נודעים, כגון 'חברת מניות', 'בנק' ו'מערכת בנקאית בינלאומית', 'שוק סחורות', 'חברות ביטוח' ו'חוב לאומי'. מסחר אינטנסיבי זה נתן תנופה חזקה לעיור, ולתופעה כמו תרבות, המאפיינת את הערים. בעקבות תהליכים אלו, עלה הביקוש למוצרי צריכה - לרבות מאיכות גבוהה. המסחר גם קיבל תנופה, עקב הירידה בכוחה של הכנסייה, אשר באה לידי ביטוי בהיתר לסחור עם לא-נוצרים ובגביית ריבית.
פירנצה הייתה למרכז של תעשייה פיננסית זו, והפלורין שהוא מטבעה הפך להלך הנפוץ במסחר הבינלאומי. למעשה הרנסאנס האיטלקי לא היה מתהווה אלמלא כוחן הכלכלי של בעלי ההון באיטליה – לרבות משפחת מדיצ'י מפירנצה, משפחות ויסקונטי וספורצה ממילאנו, משפחת אסטה מפרארה, משפחת גונזגה ממנטובה, הדוג'ים הוונציאניים, בית בורג'ה, אשר אף הוציאה מתוכה שני אפיפיורים, וכמובן האפיפיורות בכללותה. לכל ערי המדינה הללו היה חלק בהתהוות הרנסאנס, אבל אין ספק כי בחסות משפתחת מדיצ'י, פירנצה הפכה למרכז תרבותי רב חשיבות, אשר אף הפך לאבן שואבת ולדוגמה לחיקוי בכל העולם הנאור.
משפחות אלו יצרו חברת שפע בתקופת מסעי הצלב – וזאת היטיבה עם התרבות. ואולם מצב זה בא לכאורה לקיצו במאה ה-14 שבה חלו שינויים אקלימיים מפליגים (עידן הקרח הקטן), אשר פגעו בכמות התוצרת החקלאית. כמו כן, התרחשה מלחמת מאה השנים, בין אנגליה לצרפת, אשר פגעה במסחר המתנהל באוקיינוס האטלנטי. מצדו, המוות השחור גבה קורבנות כמחצית מאוכלוסייתה של פירנצה כדוגמה, מבלי שהכנסייה תוכל להציע מענה כלשהו. האפיפיורות עצמה סבלה ממשבר עמוק, ומרכז הכובד שלה נדד מרומא לאביניון. כל אלו פגעו עוד יותר בכוחה המתדלדל, בעקבות השחיתות הפושה בין שורותיה. המערכת הבנקאית מצדה ספגה זעזוע בעקבות ההתכחשות לחובות, מצד מלך אנגליה. אבל איטליה ידעה להתגבר על אתגרים אלו, והיא יצאה מהם מחוזקת.
העימותים בין ערי המדינה האיטלקיות סביב תקופת הרנסאנס
חלקו הראשון של הרנסאנס מתאפיין בלוחמה כמעט מתמדת על היבשה והים, כאשר ערי המדינה נאבקות זו בזו. מכיוון שערי המדינה האיטלקיות היו עניות באוכלוסין, הן נזקקו לשכירי חרב, שהונהגו בידי condottieri – אשר היה להם עניין ללבות את הסכסוכים. המפורסמות שבמדינות אלו הן, ונציה, פירנצה ומילאנו, אשר נודעו בשל עוצמתן הכלכלית. עוצמה זו, היוותה בסיס להתפתחות אינטלקטואלית ולצמיחת הרנסאנס מימי הביניים.
ביבשה, עשרות שנים של לחימה הפכו את פירנצה, מילאנו וונציה לישויות הדומיננטיות. במהלך המאה ה-15 סיפחו ערי המדינה החזקות ביותר את שכנותיהן הקטנות יותר. רפובליקת פירנצה כבשה את פיזה בשנת 1406. פדובה וורונה נפלו לידי הרפובליקה של ונציה; בעוד שדוכסות מילאנו סיפחה את פאביה ופארמה. פירנצה, מילנו וונציה פתרו את חילוקי הדעות שביניהן בהסכם לודי בשנת 1454. הסכם שלום זה הוביל לרוגע יחסי באזור לראשונה במאות שנים. שלום זה החזיק מעמד במשך ארבעים השנים הבאות, וההגמוניה הבלתי מעורערת של ונציה מעל הים הביאה גם היא לשלום חסר תקדים בחלק גדול משאר המאה ה-15.
בתוך כך, בסוף המאה ה-14, התגלע הקרע המערבי, אשר במסגרתו כיהנו לפחות 2 אפיפיורים במקביל בשנים 1378–1417: האחד ברומא, והשני באוויניון שבצרפת. הקרע היה פוליטי ולא רוחני ועל כן פגע במעמד הכנסייה הקתולית. בתחילת המאה ה-15 עברו על מדינת האפיפיור זעזועים שנבעו ממרידות פנימיות בהם החלו אישים שאימצו את הרעיונות החדשים של הרנסאנס והתנגדו לנפוטיזם בכנסייה שהיה נהוג באותה עת. החל מסוף מאה זו, שטחי מדינת האפיפיור התרחבו בצורה ניכרת, במיוחד בתקופתם של האפיפיורים אלכסנדר השישי ויוליוס השני. האפיפיור הפך לאחד השליטים החשובים ביותר באיטליה ונוספה לעוצמתו הדתית, גם כוח צבאי ומדיני. עם זאת, השלטון האמיתי על רוב שטחה של מדינת האפיפיור היה נתון בידיהם של נסיכים מקומיים. האפיפיורים נאבקו על השליטה ורק במאה ה-16 עלה בידי האפיפיור להשליט מרות של ממש על כל שטחי מדינתו. בשנת 1555, בעקבות כישלון צבאי, חדלה מדינת האפיפיור להופיע בזירה הבינלאומית כגורם מדיני עצמאי. עד סוף המאה ה-16 הפסיקה מדינת האפיפיור להיות כוח צבאי. מכאן ואילך שלט האפיפיור בחסות המעצמות, תחילה ספרד ואחר־כך צרפת ואוסטריה. במהלך המאה החלה הרפורמציה הפרוטסטנטית. היא כללה הקמת כנסיות חדשות מחוץ לאיטליה והשפיעה לרעה על מעמדו של האפיפיור. תגובת הכנסייה הקתולית כללה גם שינויים שכונו קונטרה-רפורמציה.
בין השנים 1494 ל 1559, איטליה ידעה רצף של מלחמות וסכסוכים. שני הכוחות המרכזיים שפעלו במלחמות הללו היו ממלכת צרפת אל מול האימפריה הספרדית, ולאחר מכן האימפריה הרומית הקדושה של קארל החמישי. לאחר מותו של פרדיננדו הראשון בשנת 1494, פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי – תביעה אותה ירש אביו. פלישה זו החלה את המלחמות האיטלקיות. המלחמות הובילו להגדלת המעורבות של גורמים זרים באיטליה.
במהלך העשורים הבאים המשיכה ממלכת נאפולי להיות מוקד לסכסוכים בין צרפת וספרד, אך המאמצים הצרפתיים לכבוש את הממלכה הלכו ורפו ככל שעבר הזמן, והאחיזה הספרדית בממלכה התהדקה. הצרפתים ויתרו לבסוף על תביעתם לממלכה ב-1559. הממלכה הפכה לחלק מכתר ארגון, בדומה לסרדיניה ולממלכת סיציליה שקדמו לה. היא נכבשה מבית אנז'ו בשנת 1442. מעבר נאפולי לשלטון ארגון (שהפכה לספרדית בסוף המאה ה-15) סיים מאות שנות ריבונות נפוליטנית, גם אם לא רצופות. בנאפולי שהו או ביקרו יוצרים, ביניהם ג'ובאני בוקאצ'ו, אנטונלו דה מסינה וקאראווג'ו. בשנת 1600 היא הייתה לעיר השנייה בגודלה באירופה אחרי פריז.
הרנסאנס האיטלקי במאות ה-15 וה-16
משאירופה התאוששה מהמשברים שהיא ידעה במאה ה-14, ניצני הרנסאנס קיבלו תנופה נוספת, שכן התשתיות היו כבר קיימות באיטליה. אמנם זאת איבדה חלק ניכר מאוכלוסייתה בעקבות המוות השחור. אבל נותרה בה שכבת אוכלוסייה אמידה, אשר לא רק שיכלה לממן לעצמה מותרות, אלא שהייתה לה מסורת תרבותית מפותחת. על פי רוברטו סבטינו לופז, המיתון הכלכלי דווקא הוא זה שנתן תנופה לרנסאנס, שכן התרבות סיפקה מוצרי צריכה הראויים להשקעה.
בנוסף לכך, הרי בין פירנצה ומילנו התנהלו מלחמות ארוכות. על פי ברון, לא רק שהיריבויות ביניהן טיפחו תחרות בהישגים תרבותיים, אלא שבפירנצה התפתחה אידאולוגיה רפובליקנית, ואילו במילנו התפתחה אידאולוגיה מלוכנית. לאונרדו ברוני מפירנצה המשיל את פירנצה לאתונה הקלאסית; וכתוצאה מהיוקרה שהוא שיווה לעירו, אף העם התגייס לעשייה התרבותית. על כן, בעוד שאירופה שקעה באותם הימים בבערות, האוריינות הגיעה בפירנצה לשיעור של 70% מכלל האוכלוסייה.
משלהי המאה ה-15 ובמאה ה-16 פרארה הלכה ונעשתה המרכז הספרותי העיקרי באיטליה. נוסדה בה הקתדרה הראשונה ללימוד פילוסופיה אפלטונית באירופה. התגוררו בה משוררים חשובים, ביניהם במבו, בויארדו, אריוסטו, צ'ינתיו, טיסינו, טאסו, ואחרים. בפרארה חוברו שלושת האפוסים הגדולים: "אורלנדו המאוהב" מאת בויארדו, "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, ו-"ירושלים המשוחררת" מאת טאסו.
התפשטות הרנסאנס האיטלקי ודעיכתו
כאמור גרעין הרנסאנס היה בפירנצה, והיא ההפכה למודל עבור שכנותיה – במיוחד בתחום הספרות. במאה ה-14, הלכו בעקבותיה סיינה, לוקה, פדובה, ונציה, ורונה ורימיני. ב-1447 במילאנו עולה לשלטון פרנצ'סקו ספורצה, אשר עד מהרה הופך את עירו מעיירה ימיביניימית למרכז אמנותי חשוב. ונציה שהייתה עיר חזקה ועשירה, התבלטה בתחום האדריכלותה. הדוקס של פררה, שושלת הגונזגים במנטווה וכן שושלת מונטפלטרו באורבינו הפכו את עיירותיהם למשכיות חמדה. בנאפולי, הרנסאנס מתניע ב-1443 עת שאלפונס החמישי, מלך ארגון השתלט עליה. הוא תמך באומנים כמו פרנצ'סקו לאורנה ואנטונלו דה מסינה, וכן במשורר יעקופו סנאזרו, ובהומניסט אנז'לו פוליטיאנו. בין כך וכך, כאמור התרחש הדבר השחור, הגורם למיתון ברנסאנס.
ב-1417 האפיפיורים שבים לרומא, שדומה לעי חרבות. היא נותרת כך, עד עלייתו של ניקולה החמישי, שמתמנה לאפיפיור ב-1447. הוא יודע להפוך את הקערה על פיה. את מפעלו הגרנדיוזי ממשיך ההומניסט Aeneas Silvius Piccolomini אשר ב-1458 מתמנה לאפיפיור בשם פיוס השני. למעשה הוא וכן האפיפיורים הבאים, שבאים כולם מהמשפחות החזקות של איטליה – ספורזה (מילנו), אסטה (פררה), דוריה (גנואה), מונטפלטרו (אורבינו), בורג'יה (רומא) – בונים מחדש את רומא ברוח הרנסאנס. בוטיצ'לי, מיכלאנג'לו ורפאל מתיישבים ברומא: רפאל מתבקש בידי יוליוס השני לעטר כמה חדרים בוותיקן. סיקסטוס הרביעי מתחיל לבנות את הקפלה הסיקסטינית. פרויקטים גרנדיוזים אשר מתבצעים לא רק ברומא, הופכים את מלאכת האמן למקצוע יוקרתי ומכניס.
בין הדברים ששמו קץ להגמוניה האיטלקית בתחום התרבות היו המלחמות הפנימיות בין ערי-המדינה האיטלקיות; כיבושיהן בידי צרפת, ספרד ומעצמות אירופיות אחרות. כמו כן, בין השאר גילוי אמריקה גרם להעברת עיקר הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי. בנוסף לכך, לא רק שהרפורמציה הפרוטסטנטית, חיזקה את מדינות צפון אירופה על חשבון האפיפיורות; אלא שהקונטרה-רפורמציה גרמה לדיכוי סממני הרנסאנס. כדוגמה, סבונרלה שהשתלט על פירנצה, פקד להרוס יצירות מהרנסאנס שלא תאמו את משנתו הדתית. כמו כן, האינקוויזיציה ערכה צנזורה על יצירות ספרותיות מהרנסאנס. בנוסף לתמורות הדתיות שחלו בחברה, ב-1494 צרפת כובשת את צפון איטליה; ולא רק שפגעי המלחמה גורמים לנזקים ליצירות האמנותיות, אלא שנפגמת עצמאותן של ערי המדינה, ודועך החופש האמנותי. לבסוף, צבאות גרמניה וספרד מחריבות את רומא ב-1527. כתוצאה מתהליכי פירוק אלו, הרנסאנס נודד לצפון, ואיתו מיטב אמני הרנסאנס האיטלקיים; ובין היתר, ליאונדו דה וינצ'י.
השגי הרנסאנס
לפני הרנסאנס, היצירה התרבותית נשלטה בידי הכמורה, וכן עסקה בנושאים תרבותיים, שעובדו לפי מיטב מסורת הכנסייה. כפי שראינו לעיל, ברנסאנס חל מעבר בשליטה בתרבות מידי הכנסייה לידיים חילוניות. כמו כן, אף כשהכנסייה נזקקה ליצירה התרבותית, הרי ניכרו בה טביעות של ההומניזם. כמו כן, בעוד שבימי הביניים שפת התרבות הייתה אך ורק הלטינית הכנסייתית, הרי לא רק שאנשי הרנסאנס ביכרו בלטינית הקלאסית, אלא שלצידה של זאת חלה עליה בצריכת תרבות ביוונית קלאסית מצד אחד, ובאיטלקית מצד שני. כמו כן, המצאת הדפוס בידי גוטנברג, סייעה להפצת רעיונות הרנסאנס, וכן לספרות שהתפרסמה במהלכה.
פרוזה ושירה
דנטה אליגיירי (1265–1321) הוא משורר, פילוסוף, תאולוג, ומדינאי איטלקי. יצירתו הגדולה ביותר, "הקומדיה האלוהית" נחשבת לאחת מהיצירות הספרותיות הגדולות מכל הזמנים, סיכום של ימי הביניים, ויצירה המבשרת את הרנסאנס. דנטה כתב אותה בניב הטוסקני, שבמידה רבה אומץ כנוסח המועדף לשפה האיטלקית המתהווה. יצירה זו למעשה העניקה לשפה האיטלקית את מעמדה כשפת תרבות. כתב שלי: "אפשר להחשיב את השירה של דנטה כגשר המושלך על זרם הזמן, המאחד את העולם המודרני והעולם העתיק... דנטה היה המעורר הראשון של אירופה המכושפת; הוא יצר שפה: מוזיקה ושכנוע כשלעצמה, מתוך התוהו של ברבריות לא הרמונית... מילותיו חדורות ברוח, כל אחת מהן ניצוץ של מחשבה שלא ניתנת לכיבוי; והרבה מהן עדיין מונחות באפר הולדתן, מעוברות בהארה שעדיין לא מצאה אף מדריך".
פְרַנְצֶ'סְקוֹ פֶּטְרַארְקָה (1304–1374) הוא משורר ומלומד איטלקי. ממבשרי הרנסאנס האיטלקי ואבי ההומניזם. ה-canzioneri שלה היווה בסיס ליצירת השפה האיטלקית הספרותית. פטרארקה נודע בעיקר בעבור קובץ שירי האהבה שחיבר. אמנם קדמו לפטרארקה, בחיבור שירת אהבה נעלה, צ'ינו דה פיסטויה, מורו וחברו, ודנטה. אבל אלו למעשה המשיכו את שירת הטרובדורים תוך פיתוח "סגנון חדש מתוק". לעומתם פטרארקה המציא את צורת הסונטה ככלי לשירת החיים הפנימיים, תוך מבע אחדותי של עומק אינטלקטואלי ורגישות אנושית. מחשבותיו ורגשותיו הנעלים, והסגנון הטהור והנאצל של כתיבתו, עשו את קובץ הסונטות של פטרארקה למודל לחיקוי עבור משוררים ליריים בכל רחבי אירופה במשך דורות רבים.
ג'ובאני בוקאצ'ו (1313–1375) נודע בעיקר בזכות יצירתו הגדולה דקאמרון. יצירה זו מכילה כמאה סיפורים קצרים – וכאנלוגיה לקומדיה האלוהית, היא כונתה 'הקומדיה האנושית'. בניגוד למה שמצופה מיצירה מימי הביניים, בסיפוריו של בוקאצ'ו מושם דגש על החושני והארוטי, והלעג לכנסייה הוא בוטה ונטול כל הסוואה.
לודוביקו אריוסטו (1474–1533) - משורר איטלקי שהתגורר בפרארה, וחיבר את האפוס הרומנטי רחב ההיקף "אורלנדו המטורף", האפוס המרכזי של תקופת הרנסאנס, ויצירת השיר המצליחה ביותר באירופה של המאה ה-16.
פילוסופיה ומדינאות
ג'ובאני פיקו דֶי קונטי דלה מירנדולה א דלה קונקורדיה (1463–1494) הוא הומניסט ופילוסוף מפירנצה. הוא ביקש להאחיד את כל האמיתות הדתיות, המדעיות והמיסטיות לאמת אחת כללית וחובקת כל המנוסחת ב-900 "תזות" (היגדים). בנאום, שהוא התכוון לשאת מול כמרים, ניסח פיקו את המניפסט של ההומניזם, לפיו האדם ניצב מול הבריאה כשותף לאל ובידו הבחירה לעשות כל שביכולתו וברצונו, ללא גזרה מוקדמת או כבלים כלשהם. במסה זו היה פיקו מבשר ראשון של הפקת מסקנה מעשית מן התפיסה ההומניסטית האוניברסלית של כבוד האדם: מסקנה פוליטית בדבר "זכויות האדם". פירותיו הפוליטיים של מהלך זה יבשילו וינוסחו 300 שנה מאוחר יותר, במגילות זכויות האדם של המהפכה הצרפתית או הצהרת העצמאות האמריקאית. במסגרת 900 התזות שחיבר, קיימות 47 תזות על אודות הקבלה ("הוכחת הדת הנוצרית על סמך יסודות החכמה העברית"), שמהוות המסד לקבלה הנוצרית. הוא מנסה למצוא בקבלה ביסוס ליסודות תאולוגיים נוצריים ובמיוחד לשילוש הקדוש. כמו כן, פיקו הוא דמות חשובה בהיסטוריה של התקבלות המאגיה בזרם המרכזי של הפילוסופיה המערבית. לפי חלק מהתזות ולפי "הנאום", גם תורותיו של "הרמס טריסמגיסטוס" (הכישוף, האסטרולוגיה, האלכימיה וכדומה) מקורן הוא אותה אמת קדומה העומדת בבסיס כל הדתות והפילוסופיות ולכן הן כשרות והעוסק בהן דומה לעוסק בכתבי הקודש.
נִיקוֹלוֹ מַקְיַאוֶולִי (1469–1527) היה מדינאי, פילוסוף פוליטי, דיפלומט, סופר ומחזאי, מפירנצה. כתאורטיקן, מקיאוולי היה, למעשה, ממניחי היסוד למדע המדינה ותורת היחסים הבינלאומיים המודרניים, דמות מפתח בתאוריה הפוליטית-ריאלית, והשפיע רבות על המדינאות האירופית בתקופת הרנסאנס ובתקופה המודרנית. ספרו המפורסם ביותר, "הנסיך", וכן חיבורו ההיסטורי "דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס", נכתבו בתקווה לשפר את התנאים של נסיכויות צפון-איטליה, אך נעשו לספרי הדרכה כלליים לסגנון חדש בפוליטיקה. אחת מהתמות המרכזיות של הספר שבזכותן קיבל מקיאוולי פרסום רב, היא הרעיון שעל הנסיך לעשות כל מה שמועיל לשלטונו ולארצו, גם במקרה של סתירה עם עקרונות דתיים ואתיים, ולהפריד בין מוסר לפוליטיקה. זו הייתה דוגמה מוקדמת של תועלתנות וריאליזם פוליטי. מקיאוולי הצטיין גם כאמן של הפרוזה האיטלקית הקלאסית ושל הקומדיה ("לה מנדראגולה").
מדעים וטכנולוגיה
בתקופת הרנסאנס המדע צעד כברת דרך יפה בתחום הגאוגרפיה, האסטרונומיה, הכימיה, הפיזיקה, הרפואה, המתמטיקה וההנדסה. זאת התרחש תודות לגילויים של טקסטים עתיקים, וייבוא ידע מהעולם המוסלמי, על ידי תרגומם ללטינית וגם לאיטלקית, וכן התפשטות הדפוס. האוניברסיטאות של פדואה, פיזה ובולוניה היו למרכזי ידע בעלי שם. בין המדענים הדגולים נמנים גלילאו גליליי ותלמידו אוונג'ליסטה טוריצ'לי, וכן פלופיו הרופא וטרטליה המתמטיקאי.
גַּלִילֵאוֹ גַּלִילֵיי (1564–1642) היה פיזיקאי, אסטרונום, מתמטיקאי ופילוסוף איטלקי. הישגיו כוללים גילויים אסטרונומיים רבים שגילה באמצעות הטלסקופ שבנה, וחיזוק המודל ההליוצנטרי, לפיו כוכבי הלכת נעים סביב השמש. בין היתר חקר גלילאו את מופעי נוגה, גילה את ארבעת ירחיו הגדולים של צדק (שהיו היחידים שנתגלו אז) ואת הכתמים על פני השמש והירח. גילויים אלה הובילו אותו לעימות חריף עם הכנסייה הקתולית.
אוונג'ליסטה טוריצ'לי (1608–1647) הוא מדען שהתפרסם בעקבות המצאת הברומטר, וכן גילוי שהכוח המחזיק את הכספית במקומה הוא לחץ האוויר אשר מופעל עליה. כמו כן, הוא גילה מספר תגליות מתמטיות חשובות (בהן הבסיס לחישוב שטחים תחת עקומות בחשבון האינטגרלי). טוריצ'לי תרם בין היתר תרומות מדעיות חשובות בתחומי האדריכלות, האופטיקה, האסטרונומיה, הבליסטיקה, הדינמיקה, ההידראוליקה, המכניקה ותנועת הנוזלים.
גבריאלה פלופיו (1523–1562) הוא רופא, שהיה כומר. הוא התפרסם בעיקר בשל עבודתו בתחום האנטומיה של מערכת הרבייה של הגבר ושל האישה ובמחקריו על ראש האדם - והוא נחשב לאבי הנוירו-אנטומיה. כמו כן, הוא חקר את מערכת השמיעה, וגילה את הקשרים הקיימים בין האף, האוזן והגרון. הוא גם חקר את מערכת התנועה (שרירים ועצמות) והתעניין גם בגידולים ובסרטן. הוא המציא את הספקולום, שאיתו בודקים את האזנים. הוא למעשה המציא גם את הקונדום, ודגל בשימוש בו למניעת הסיפיליס.
אמנות הרנסאנס
סגנון אמנות הרנסאנס באיטליה אינו עשוי מקשה אחת; והוא לבש פנים מרובות, על פי הזמן והמקום. סגנונותיה השונים נתנו את אותותיהם על הציור, הפיסול, האדריכלות, המוזיקה ועוד. בניגוד לסגנון הגותי – המאפיין את ימי הביניים, ושניזון מהמסורות הרומנסקית והביזנטית – אמנות הרנסאנס מסמנת מפנה מן העולם הימיביניימי אל העולם המודרני, אשר היא למעשה יצקה את יסודותיו.
על פי ונדי בקט הרנסאנס באיטליה התפתח בהדרגה ואפשר להבחין בו בארבע תת-תקופות: הקדם-רנסאנס (1290–1400), הרנסאנס המוקדם (1400–1475), שיא הרנסאנס (1475–1525) ותקופת המנייריזם (1525–1600). ניתן לזהות את יסודותיו כבר בציוריו של ג'יוטו. אבל הרצון להשיג דיוק מדעי ומידה גדולה של ריאליזם, איזון והרמוניה נפלאים -באים לידי ביטוי כבר ביצירותיו של מזאצ'ו ופיירו דלה פרנצ'סקה, מגמות אלו הגיעו לשיאם ביצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, רפאל ומיכאלאנג'לו.
שקל (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
חלבלוביים
חלבלוביים (שם מדעי: Euphorbiaceae; שם נפוץ: Spurge) היא משפחת צמחים דו-פסיגיים מסדרת המלפיגאים (Malpighiales). המשפחה גדולה מאוד ומגוונת ומשויכים אליה 220 סוגים. היא מקיפה עשבים חד-שנתיים או דו-שנתיים, בני-שיח, שיחים, מטפסים או עצים וגם צמחים רותמיים ובשרניים (סוקולנטיים שגבעוליהם אוגרים מים) דמויי קקטוסים, אף שמדובר במשפחה ממקור בוטני שונה. נציגי המשפחה נפוצים כמעט בכל אזורי האקלים, אך בעיקר באזורים טרופיים. לחלק מצמחי המשפחה אופייניים צינורות של מוהל חלבי או מוהל חסר צבע שנלווים אל צרורות הצינורות או רקמות אחרות של הצמח. בין המינים שלה מצויים צמחים רעילים, צמחי נוי וגם צמחי תרבות, שמשמשים מקור להספקת שמן, גומי (קאוצ'וק) או עמילן.
מאפיינים מורפולוגיים
העלים מסורגים, נגדיים, דוריים, או מאוגדים בנצרים קצרים, והם פשוטים ( 3 עלעלים במין Tragia laciniata), לעיתים רחוקות מורכבים בעלי אונות ככף היד (למשל במין קקיון).
צמחי הבר בישראל
צמחיית הבר בארץ ישראל מקיפה עשבים (41), חלקם שיח ובני שיח (11) ואחד גאופיט (חֲלַבְלוּב אַפְּיוֹס). כולם לא בשרניים, לא קוצניים מלבד אחד (חֲלַבְלוּב קוֹצָנִי) וללא לוואים. רובם חד-מיניים (מלבד חלבלוב הסהרה וחלבלוב שוביץ) וחד-ביתיים מלבד אחד (מַרְקוּלִית מְצוּיָה). צמחיית הבר בארץ ישראל מיוצגת על ידי 50 מינים מ-4 סוגים של משפחת החלבלוביים, ואלו הם:
לואי פיליפ, רוזן סגור
ביוגרפיה
לואי פיליפ נולד בפריז לפיליפ אנרי, מרקיז סגור. ב-1769 התגייס לצבא הצרפתי וב-1781 השתתף בתפקיד קולונל במלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרב יורקטאון תחת פיקודו של הרוזן דה רושאמבו. ב-1784 נשלח כשגריר לסנקט פטרבורג, התקבל בחוגיה של קטרינה הגדולה וכתב מספר קומדיות בעבור התיאטרון שלה. ב-1787 חתם על הסכם מסחרי עם רוסיה שהביא לצרפת יתרונות רבים.
הוא שב לפריז ב-1789, אהד את המהפכה הצרפתית וניסה להשפיע על אונורה מירבו לכרות ברית עם ספרד נגד אנגליה. ב-1791 נשלח לברלין אך נתקל שם ביחס עוין. הוא פרש מכל תפקידיו אל העיר סו שבחבל איל-דה-פראנס ושם הקדיש את זמנו לכתיבה של ספרים היסטוריים ואחרים.
ב-1801 התמנה על ידי הסנט הצרפתי לחבר האספה המחוקקת על פי פקודתו של נפוליון בונפרטה, וב- 1803 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. ב-1813 שימש כסנאטור וכחבר מועצת המדינה, אך ב- 1814 הצביע בעד הדחתו של נפוליון בונפרטה והפך לאחד מאצילי חצרו של המלך לואי השמונה עשר. ב-1815 הודח מכל תפקידיו בגלל שלקח חלק בשובו של נפוליון לשלטון במשך מאה הימים (1 במרץ - 18 ביוני 1815). הוא רצה לצאת לגלות עם נפוליון לאי סנט הלנה, אך בקשתו זו נדחתה.
מספריו
אוסף של ספריו יצא לאור ב-34 כרכים החל מ-1824.
בטיחות בתחבורה
שמאל|ממוזער|250px|סירת הצלה ובתוכה ניצולים מ[[אוניית נוסעים|אוניית הנוסעים טיטניק שטבעה ב-15 באפריל 1912. האסון הוביל לכתיבתה ואימוצה של האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים]] בטיחות בתחבורה הוא שם כולל למאמצים להקטנת הסיכון לחיי אדם, בעלי חיים או רכוש, הנגרם או עלול להיגרם כתוצאה משימוש באמצעי התחבורה השונים בין אם בשוגג, ברשלנות פושעת, או כתוצאה מליקוי טכני מכל סוג ברכב או בתשתיות. הבטיחות בתחבורה, נחלקת לתחבורה יבשתית, תחבורה ימית ותחבורה אווירית.