cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייקל כהן
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל בעיירה לורנס שבלונג איילנד, בסמוך לניו יורק, לאם אחות ולאב ניצול השואה שעבד ככירורג. הוא בוגר בית הספר "לורנס וודמיר", וסיים תואר ראשון באמריקן יוניברסיטי ותואר J.D. ב-1991 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן המערבית.
כהן, המורשה כעורך דין במדינת ניו יורק, שירת כסגן נשיא ארגון טראמפ ופרקליט מיוחד לדונלד טראמפ, ולפני כן כיהן כנשיא משותף של חברת "טראמפ אנטרטיינמנט" וכשותף בפירמה "Phillips Nizer".
מאז אפריל 2018 הוא נמצא תחת חקירה פלילית בידי התביעה הפדרלית על מגוון נושאים, בהם הונאת בנק ומס, הונאת תקשורת והפרת חוקי מימון בחירות – העולים בחלקם מתשלומים שבוצעו על ידו במסגרת פרשת טראמפ–סטורמי דניאלס. ב-21 באוגוסט באותה שנה חתם כהן על עסקת טיעון עם התביעה של ניו יורק, והודה ב-8 עבירות פדרליות. במסגרת ההסכם הודה כי הפר חוקי מימון בחירות בנוגע לתשלום לשתי נשים, סטורמי דניאלס וקרן מקדוגול, על מנת להשפיע על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, בהוראת המועמד טראמפ. ב-29 בנובמבר 2018, מייקל כהן הודה באשמה כי הגיש הצהרה שקרית לקונגרס בשנת 2017 לגבי פרויקט נדל״ן אשר יזמה חברת הבנייה של הנשיא טראמפ במוסקבה, רוסיה.
ב-12 בדצמבר 2018 נידון מייקל כהן לשלוש שנות מאסר בפועל בגין העבירות אשר הודה בהן.
כהן נשוי מאז 1994 ללורה שוסטרמן, ילידת אוקראינה, ולזוג שני ילדים.
גרגרן
גרגרן (שם מדעי: Gulo gulo) הוא מין יחיד בסוג גרגרן (Gulo) שבמשפחת הסמוריים. מצוי באזורים הצפוניים של העולם, בעיקר צפון אמריקה, צפון רוסיה ואלסקה. גופו ולסתו חזקים, ואופיו חסר פחד. גרגרן נחוש עשוי להתמודד בהצלחה ולהביס להקת זאבים ואף דוב. מבנה גופו מותאם לציד ולריצה מהירה וממושכת, גם על שלג. הגרגרן הוא חיה ביישנית ובדרך כלל לא נוטה להתקרב לבני אדם.
תיאור פיזיולוגי
ממבט ראשון עשוי הגרגרן להזכיר דוב ההולך על ארבע, אך אין קשר מיוחד בין השניים מלבד העובדה ששניהם טורפים יבשתיים.
מבנהו חסון, מוצק וחזק. לסתותיו חזקות מאוד יחסית לגודלו ומסוגלות לפצח עצם אייל קפואה או חומר קשה אחר באותה מידה. על אף מבנהו המסורבל הוא מסוגל לרוץ במהירות של עד 60 קמ"ש למרחקים ארוכים למדי. כפותיו גדולות מאוד ביחס לגופו ועוזרות לו לרוץ על השלג. אך בתנועה על פני השלג, הוא חייב לרוץ פן ישקע, (ייתכן שבשל כך גופו בנוי לרוץ ללא הפסקה). כיוון שהוא בנוי לרוץ על השלג, בעונת החורף קל לו יותר לתפוס את טרפו. הוא אף מסוגל לטפס על עצים, וכך להוציא עופות מקיניהם ולאוכלם.
תזונה
הגרגרן הוא אוכל-כול. בין השאר הוא אוכל אוכמניות וגרגירים, אך מזונו העיקרי הוא טרף. הוא אומנם אינו גדול במיוחד, אך תוקפני ביותר, עד כדי כך שבזעמו הוא עשוי להבריח דוב או זאב מטרפו. הוא אוכל נבלות בין השאר אך גם צד בעצמו. כפי שהוזכר, בעונת החורף קל לו יותר לרדוף אחר טרפו ולהשיגו, שכן הוא בנוי לריצה על השלג. שיטה נוספת היא ציד ממארב. הגרגרן מחכה על סלע גדול עד שיעבור בסביבה אייל כלשהו או טרף אחר, ואז מזנק עליו והורגו.
את טרפו הוא קוטל במספר דרכים אך בעיקר בעזרת שבירת המפרקת או עצם חשובה אחרת. אם לא סיים את טרפו הוא קוברו באדמה למועד מאוחר יותר. כיוון שהוא ירא מחיות מעטות בלבד, הוא צד טרף עד לגודל של אייל הצפון. כאמור בשל יכולתו לטפס על עצים הוא גם צד עופות בקיניהם, כולל עופות דורסים כגון שלך.
הגרגרן והאדם
ממבט ראשון אין הגרגרן נראה מאיים במיוחד. אך הדבר עלול להטעות. הוא אכן ביישן ולא נוטה להיראות על ידי בני אדם, אך הוא ידוע באמריקה בתור בעל-חיים מזיק לתושבים, שכן במקומות בהם אנשים מקימים בקתות מבודדות הוא עלול לפרוץ אליהן כשהבעלים אינם נמצאים. בגלל כוחו הרב אין הוא מתקשה לפצח את אחת מקורות העץ החלשות או את החלונות. בעל החיים זה גורם נזקים עצומים מדי שנה, ועל-כן ניצוד והגיע לרמה "קרובה לסיכון" במצב השימור שלו. הגרגרן זקוק לשטחים גדולים: הזכרים יכולים להתפרש על שטח של 620 קילומטר רבוע כל אחד, והנקבות לשטח של עד 250 קילומטר רבוע. השטחים הגדולים והנידחים בהם הגרגרן חי, מקשים על הערכת גודל האוכלוסייה של המין. כמו כן יש חשש שההתחממות הגלובלית תגרום לצמצום שטחי המחיה של הגרגרן, ובכך תביא את המין לסכנת הכחדה. נכון ל 2022, מצב השימור של הגרגרן מוגדר כ"פגיע" באירופה, ו"ללא חשש" באופן גלובלי, אף על פי שנעשו מספר ניסיונות להגדירו כמין בסכנת הכחדה.
הגרגרן במדיה
בקומיקס אקס-מן של חברת מארוול קומיקס, וולברין קרויי על שם הגרגרן (וולברין הוא השם האנגלי לגרגרן), וכמו הגרגרן, גם וולברין מאופיין בכוח, נחישות, זעם ופראות.
סוס אחד נכנס לבר
סוס אחד נכנס לבר הוא רומן מאת דויד גרוסמן שיצא לאור בשנת 2014 במסגרת "הספריה החדשה". הרומן הוא תיאור מדוקדק של מופע סטנדאפ של הסטנדאפיסט דובלה ג'י בן ה-57, שנערך במועדון בנתניה. את התיאור מספק לקורא המספר, אבישי לזר, שופט בדימוס. בשנת 2017 זכה גרוסמן בפרס מאן בוקר הבינלאומי על כתיבת הספר, במשותף עם מתרגמת הספר לאנגלית, ג'סיקה כהן.
מסגרת העלילה
הרומן הוא תיאור מדוקדק של מופע סטנדאפ של הסטנדאפיסט דובלה ג'י (שם הבמה של דב גרינשטיין) בן ה-57, שנערך במועדון בנתניה. את התיאור מספק לקורא המספר, אבישי לזר, שופט בדימוס, שנאלץ לפרוש מכס המשפט שלוש שנים קודם לכן.
בתיאור מופע הסטנדאפ משלב המספר את תיאור הנסיבות שהביאו אותו לצפות במופע: לזר וגרינשטיין התיידדו בנעוריהם, כאשר קיבלו יחדיו שיעורים פרטיים במתמטיקה. פעם אחרונה נפגשו במחנה הגדנ"ע באר אורה, לאחר מכן נותק הקשר ביניהם למשך יותר מארבעים שנה, והוא חודש כאשר גרינשטיין טלפן ללזר והזמין אותו לצפות במופע שלו כדי שבסופו ייתן חוות דעת עליו ("אני רוצה שתסתכל עלי. שתראה אותי טוב טוב, ושאחרי זה תגיד לי מה ראית", הוא אומר).
כבכל מופע סטנדאפ, גם במופע זה משלב הסטנדאפיסט בדיחות (ובהן אחת המתחילה במילים "'סוס אחד נכנס לבר"), בעקיצות המכוונות אל הקהל ובהתייחסות של הסטנדאפיסט אל עצמו. ככל שהמופע מתקדם, הולך וגדל משקלו של החלק האוטוביוגרפי בהופעה (למורת רוחו של הקהל), המתמקד בנעוריו של דובלה כבן יחיד לזוג ניצולי השואה, ספר ועובדת ייצור בתעש, המתגוררים בשכונת רוממה בירושלים. במקביל מתפתח במהלך ההופעה חשבון הנפש שעושה אבישי לזר. בקהל האנונימי מתגלה אישה נמוכת קומה, המכירה אף היא את דובלה מנעוריו. היא צעירה ממנו בשנים אחדות, והתגוררה אף היא בשכונת רוממה. מאפייניה הופכים אותה בהופעה לקורבן ללעגו של דובלה, אך היא זוכרת לו חסד נעורים.
מרכיב מרכזי במופע הוא סיפור נסיעתו הבהולה של דובלה מבאר אורה לירושלים. דובלה יודע במהלך נסיעה ארוכה זו, עם נהג צבאי, שאחד מהוריו נפטר והוא נוסע ללווייתו, אך אינו יודע מי משניהם. הוא מתלבט במהלך הנסיעה מי הוא מעדיף שיהיה ההורה המנוח.
פרס
בשנת 2017 זכה גרוסמן בפרס מאן בוקר הבינלאומי על כתיבת הספר, במשותף עם מתרגמת הספר לאנגלית, ג'סיקה כהן. בכך היה גרוסמן לסופר הישראלי הראשון שזכה בפרס זה. סכום הזכייה, 50,000 ליש"ט, התחלק בינו ובין המתרגמת. יושב ראש ועדת השופטים של הפרס, ניק בארלי, שהוא גם מנהל פסטיבל הספרים הבינלאומי של אדינבורו שבסקוטלנד, אמר בנימוקי מתן הפרס:
עיבוד לתיאטרון
בתחילת 2017 עיבדו מיכה לבינסון ואבנר בן-עמוס את הספר למחזה. לבינסון החל בבימוי המחזה, בהשתתפותם של השחקנים דרור קרן, איה גרניט-שבא, יגאל זקס ויוסי ירום. בעקבות פטירתו של לבינסון המשיך דרור קרן את בימוי המחזה, והצגתו בתיאטרון הקאמרי החלה ב-30 ביוני 2017.
בטקס פרסי התיאטרון שנערך ב-25 במאי 2018 זכתה ההצגה בארבעה פרסים: פרס המחזה הישראלי הטוב ביותר, פרס השחקן הראשי לדרור קרן, פרס שחקנית המשנה לאיה גרניט שבא ופרס מחזאי השנה לאבנר בן עמוס, דרור קרן ומיכה לבינסון.
עיבוד לסרט
באוגוסט 2019 פורסם שזכויות הספר "סוס אחד נכנס לבר" נרכשו במטרה להפוך אותו לסרט עתידי. הרוכשת היא חברת ההפקות האוסטרלית-אמריקנית Village Roadshow Pictures.
קישורים חיצוניים
על ההצגה:
אלכסנדר קארס
אלכסנדר קארס (באנגלית: Alexander Carse; בקירוב 1770 – פברואר 1843) היה צייר סקוטי הידוע בסצנות החיים הסקוטיים. עבודותיו כוללות בד גדול של ביקור ג'ורג' הרביעי בליית' ושלושה ציורים מוקדמים של משחקי כדורגל.
ביוגרפיה
קארס נולד באינרוויק שבמזרח לותיאן לוויליאם וקתרין קארס, והוטבל בתחילת 1770. קארס התחיל באקדמיה לציור של אדינבורו ב-1801; כאן הוא למד ציור בסגנון הולנדי, שהשפיע על ציוריו המאוחרים. לימד אותו דייוויד אלן, שהשפיע רבות על סגנונו המוקדם. עד 1808 הוא תואר כצייר הטוב ביותר של סצנות כפר.
בשנת 1795 צייר קארס דיוקן קבוצתי שלו ושל אמו ואחותו. בציור נראה החדר של הצייר, כשאמו קוראת את התנ"ך לשני ילדיה המבוגרים. עבודה זו נמצאת כעת באוסף הגלריות הלאומיות של סקוטלנד.
בשנות השלושים המוקדמות לחייו הציג קארס ציורים בלונדון באקדמיה המלכותית ובמוסד הבריטי.
בשנת 1812 - השנה שבה עבר ללונדון - הציג קארס את "יחסי המדינות", שנחשבת לאחת מיצירותיו הטובות ביותר. בשמונה השנים הבאות הוא עבד קשה כדי לבסס את עצמו כמתחרה לדייוויד וילקי. בשנת 1819 שניהם ציירו גרסאות של "חתונת הפני של אלן" (חתונה פרוטה היא מנהג סקוטי שבו האורחים משלמים עבור החתונה והעודפים מממנים את משק הבית החדש). שני הציורים הוצגו אך וילקי הוא שמכר את הציור שלו לנסיך יורש העצר. למרות ניסיונותיו של קארס לאמץ לעצמו את הסגנון של וילקי, העסק שלו נכשל והוא עבר חזרה לסקוטלנד.
אחד מציוריו הגדולים והמפורטים ביותר הוא הביקור המלכותי של ג'ורג' הרביעי בליית' בשנת 1822. זה היה ביקור נדיר של מלך שולט בסקוטלנד, שאורגן על ידי סר וולטר סקוט. הציור בגודל 1.5 מ' × 3.4 מ', מכיל מאות דמויות ומספר רב של דיוקנאות. משנת 1810 קארס גם יצר שלושה ציורים של משחקי כדורגל, שנאמר כי הם בין הרישומים הציוריים המוקדמים ביותר של המשחק.
לקארס היו שני בנים, ששניהם היו ציירים: ויליאם קארס וג'יימס קארס. ויליאם עבד בסקוטלנד, בזמן שג'יימס היגר לדרום אוסטרליה.
קארס מת בעוני בפברואר 1843, המקום והתאריך המדויק של מותו אינם ידועים.
CEH
CEH (ראשי תיבות באנגלית של Certified Ethical Hacker, תרגום: האקר אתי מוסמך) היא הסמכה המתקבלת על ידי הוכחת הידע הדרוש להערכת רמת האבטחה של מערכות ממוחשבת, תוך מענה על שאלות הקשורות לטכניקות בדיקות חדירוּת. הקוד של בחינת CEH הוא 312-50. למרות שההסמכה (והקורס) המכונים Version 10 (גרסה 10), המבחן לא השתנה מאז v8, ולכן קוד הבחינה נשאר 312-50.
בדיקות חדירות מוזמנות על ידי ארגונים השוכרים מוסמך לפריצה אתית כדי לחדור לרשתות ולמערכות המחשב במטרה למצוא ולתקן פגיעויות אבטחה. ה - EC-Council מציעה עוד הסמכה, המכונה CNDA (אדריכל הגנת רשת מוסמך). אישור זה נועד עבור סוכנויות של ממשלת ארצות הברית וזמין רק לחברים של סוכנויות ממשלתיות מסוימות, כולל כמה קבלנים פרטיים של הממשלה, בעיקר תוך עמידה בהנחיית משרד ההגנה 8570.01-M.
טחן עינוני
טַחָן עֵינוֹנִי (שם מדעי: Aetobatus ocellatus) הוא מין דג סחוס ממשפחת הטחניים המצוי בימים טרופיים רדודים באזור האינדו-פסיפי. הוא קרובו של המין טחן נקוד.
טחן זה מעט ארוך יותר מקרובו והוא מגיע לאורך 153 ס"מ ולמשקל 200 קילוגרם. בטאי זה בעל עור נוקשה בצבע ירוק-חום כהה ועל הגוף נקודות לבנות קטנות. הוא בעל סנפירי חזה גדולים שמזכירים כנפיים והוא שוחה ב"ריחוף" מעל הקרקעית אך ניזון מחסרי חוליות קשי גוף כמו סרטנים ורכיכות על הקרקעית וגם מתמנונים ומדגים קטנים. כמו הרבה מיני בטאים גם הטחן משריץ צאצאים חיים.
ינה ליגטי
ינה ליגטי (במקור לוסטיג, בהונגרית: Ligeti Jenő; סנטה, 19 בספטמבר 1875 – בודפשט, 21 בפברואר 1969) היה מומחה דפוס, עיתונאי, עורך עיתון יהודי-הונגרי. לליגטי היה תפקיד מהותי בהיסטוריה של העיתונות ההונגרית במיוחד בהחדרת חידושי דפוס, שיטות עריכה וניהול.
לימודים
ינה לוסטיג נולד במשפחה יהודית בת 12 ילדים. אביו איגנץ לוסטיג (נפטר ב-1927) התפרנס כקצב. אמו הייתה רוזה קוֹהְן (כהן). המשפחה עברה לבודפשט זמן קצר לאחר לידתו של ינה. הילד ינה ליגטי השלים את ארבע כיתות היסודי ואת 4 כיתות חטיבת הביניים, ולאחר מכן הוריו כבר לא יכלו לממן את לימודיו וכך בסופו של דברהתחיל לעבוד כשוליה בבית הדפוס של היומון בשפה הגרמנית פסטר לויד. כמדפיס מאסטר מומחה יצא לסיור ברחבי אירופה ברגל וברכבת ביחד עם חבר בשם ריצקו. הם ביקרו בבתי דפוס, ובמקום שהשיגו עבודה נשארו יותר. הם ראו, חוו והכירו את התוצאות האחרונות של מקצוע הדפוס בערים הגדולות: פריז, לונדון, סטוקהולם ועוד. ללא רקע כלכלי, המאבק הקיומי הזה היה קשה, אך גם מוצלח ביותר.
מומחה לדפוס
מאמצע שנות ה-90 עבד ליגטי במקצוע הדפוס בבודפשט. לפי זיכרון בתו, ליגטי עבד גם עם מכונות גרפיות והיו לו חידושי דפוס. בין 1903 לבין 1908, ערך ככל הנראה את כתב העת המקצועי הדו לשוני "הגרפיקאי ההונגרי" Magyar Grafikus – Ungaricher Grafiker – בהונגרית ובגרמנית. בשנת 1905, הוא שיחק תפקיד מרכזי בהחדרת מכבש הדפוס לעיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית נפסבה. ב-7 באוגוסט 1904, בבודפשט, נשא את אנטוניה, בתם של מיקשה זינגר ושל צציליה וייס. ב-22 במאי 1910, הושק בעיר סגד העיתון המקומי "דרום הונגריה" (Délmagyarország), שלצורך ייצורו נעשה שימוש גם במכבש הדפוס הסיבובי. ליגטי הפך למנהל בית הדפוס של העיתון, והוא רכש עבורו גם את המכונות ואת האותיות. העיתון פשט את הרגל כבר בנובמבר. ינה ליגטי ודוד הולצר (1869–1944), סוחר עשיר בסגד, המשיכו לתמוך בעיתון. בשנת 1912 הודפס גם העיתון "יומן סגד" (Szegedi Napló) על ידי ליגטי ושותפו במשך חודשים אחדים, אם כי היומן לא הזכיר זאת בהטבעה. ליגטי ושותפו דאז הדפיסו את הגיליונות. שותפו של ליגטי היה יוז'ף פסטור (במקור פולק). פשיטת הרגל הגיעה שוב, ומכיוון שליגטי חתם על שטר חוב לפסטור, הוא הפסיד הכל. בית הדפוס הגיע לידיה של חברת וארנאי (Várnay).
עיתונאי ועורך
לאחר פשיטת הרגל הפיננסית פנה ליגטי למקצוע העיתונאות. ב-1912 כבר עבד כמנהל עיתון בסגד, במהלך המהפכות של 1918 (מהפיכת החרציות), הוא היה מעורב באירועים והפך לעורך הראשי של עיתון מרכזי בסגד, שפורסם ב-1919 בשלבים הראשונים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית, ליגטי הוכה על ידי "המתעוררים" חברי הטרור הלבן, בביתו נערכו חיפושים מספר פעמים והוא נידון לשישה חודשי מאסר, שריצה בכלא צ'ילאג שהיה ידוע לשימצה. לאחר ריצוי עונש המאסר הוחזק במעקב משטרתי במשך תקופה ארוכה. אחר כך הפך לסוכן פרסום ופרסם מודעות של אזרחים בעיתונים שונים.
ב-3 בדצמבר 1921 פורסמו מאמריו והקריקטורה של ינה ליגטי יחד עם עיתונאים אחרים של סגד בעיתונים מזדמנים שונים של העיר. ב-6 בפברואר 1922, ליגטי החל לערוך עיתון בסגד שהיה מוסף שבועי. ב-20 באוקטובר 1923 החל לעבוד שוב ב"העיתון הטרי" כראש מנהלת ההוצאה לאור. לבסוף, משנת 1923 היה העורך הקבוע של "העיתון המיוחד של יום שני" עד פרסום החוק היהודי הראשון ב-1938, ואז פוטר בשל יהדותו.
למעשה מאמצע שנות ה-20, מילא ליגטי תפקיד חשוב בעיתון "דרום הונגריה" שיצא שוב לאור, קנה עוד ועוד מניות, והפך למנהל משרד ההוצאה לאור, ואחר כך למנהל חברת האחזקות של העיתון. משרד ההוצאה לאור, בית הדפוס, הוצאת הספרים וספריית ההשאלה פעלו תחת ניהולו הישיר של ליגטי. הוא היה בקיא מאוד בנושאים כלכליים והשיטה הכלכלית ופרסם מאמרים רבים בנושאים אלה.
בתו מגדה הייתה סטודנטית לרפואה באוניברסיטת סגד, ובאמצעותה בא ליגטי בקשר עם חברי "המכללה לאמנות של צעירי סגד". "עיתון יום שני המיוחד" דיווח לעיתים קרובות על התוכניות והאירועים של צעירים אלה ותיאר ובכך ופרסם את האירועים שערכו.
המלחמה ואחריה
ב-1955 (בגיל 80!!!) עבר לבודפשט וקיבל עבודה ב"הוצאה לאור החקלאי" (Mezőgazdasági Könyvkiadó), אך עקב מחלתו לא היה מסוגל למלא את תפקידו כנדרש ופרש. הוא קיבל פרסים ב-1959, 1963 ו-1967, אבל הדור אחריו חייב עדיין את חשיפת תפקידו המהותי של ליגטי בהיסטוריה של העיתונות ההונגרית.
חיים אבולעפיה (השני)
רבי חיים אבולעפיה השני (ה'ת"כ 1660 – ו' בניסן ה'תק"ד מרץ 1744) היה רב, שד"ר ומדינאי ארץ ישראלי, ממחדשי היישוב היהודי בטבריה.
ביוגרפיה
רבי חיים אבולעפיה (השני) נולד בחברון לרבי יעקב אבולעפיה. נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ואישי ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד. אבי השושלת  בארץ ישראל, רבי חיים אבולעפיה (הראשון), שימש כדיין בצפת, עבר לחברון ולבסוף התיישב בירושלים. היה ראש משלחת הרבנים שיצאה ב-1662 לתהות על טיבו של נתן העזתי ולפי דברי השבתאים, הוא זה שהביא לגירושו של שבתי צבי מארץ ישראל. נפטר ב-1670.
בצעירותו עקרה משפחתו לירושלים, שם למד בישיבת בית יעקב, מיסודו של רבי ישראל יעקב חגיז, שבראשה עמד אז רבי משה גאלנטי (השני), שם למד גם מפי רבי שלמה אלגאזי, רבי אברהם אמיגו. למד בחברותא עם הרב חזקיהו דה-סילווה.
בשנת 1699 נתבקש על ידי יהודי חברון לצאת כשד"ר למסע גיוס תרומות בטורקיה עבורם, בתקופה בה הם נלחצו תחת עול תשלום המיסים שהוטל עליהם מהממשל.
לאחר שש שנים בטורקיה, חזר לארץ ישראל, השתקע בצפת וכיהן כרבה של העיר. באותה עת הזדמן לעיתים קרובות אל העיר טבריה החרבה והשוממה כמה עשרות שנים, כדי להשתטח על קברות הצדיקים בה ובסביבותיה. בין תלמידיו נמנה ר' חיים מודעי שנחשב לראש חכמי צפת.
אחרי פטירתו של ר' ישראל בנבנישתי, ראש קהילת איזמיר, נענה רבי חיים אבולעפיה לבקשת ראשי הקהילה, וחזר לאיזמיר לכהן כרב הקהילה. בין השנים 1721 ל-1740 כיהן כרבה של איזמיר, שם זכה לכבוד רב ולהערכה אף בקרב התושבים המוסלמים. ר' משה ירושלמי, בן דורו הצעיר, כותב עליו שהיה "מפורסם מאד בכל הארצות... שאין דומה לו בכל ארץ תוגרמה, וגם הישמעאלים והערבים נוהגים בחכם זה כבוד, כי הם יודעים שגדול הדור הוא".
חידוש היישוב היהודי בטבריה
בשנת 1738 נודע לדאהר אל עומר, שליט הגליל, כי הרב אבולעפיה רוצה לעלות ארצה מאיזמיר. דאהר כתב לו כי הוא מזמין אותו לחדש את היישוב היהודי בטבריה, שהיה הרוס מזה 70 שנה, ובכך לחדש את היישוב היהודי בגליל. שאיפתו של הרב חיים אבולעפיה לבוא לטבריה נבעה מכך שסבו, הרב חיים אבואלעפייא הזקן, היה המרא דאתרא (רב העיר) של טבריה טרם נחרבה.
בשנת 1740, כשהגיע הרב אבולעפיה מאיזמיר בראש משלחת של עשרות אנשים, קיבל אותו דהאר אל עומר בכבוד, "הלבישו לבוש יקר הערך כלבוש מלכות. וכל אשר שאל ממנו הרב לא חסר דבר". בעיר נבנה בית כנסת "נאה ומפואר מאין כמוהו בכל ארץ ישראל", על חורבות בית הכנסת העתיק שבו התפלל האר"י. בית הכנסת נקרא בשם "עץ החיים", וכן כונה בשם "בי כנישתא רבא דטבריא". יש מסורת בלתי מבוססת שבאותו מקום היה מושבה האחרון של מוסד הסנהדרין. ר' חיים אבולעפיה ותלמידיו חידשו אף את בית הכנסת העתיק בשפרעם.
בשנת 1741 הקים מערכת איסוף כספים עבור טבריה בקהילות בארצות הולנד ואיטליה.
הרב בנה בטבריה גם בית מרחץ, חנויות ליום השוק ובית בד לשמן שומשמין. כדברי חתנו, רבי יעקב בירב: "כל אנשי טבריה דשנים ורעננים שמחים אלי גיל כי הארץ שקטה מפחד רעה ואין מחריד". רבי חיים אבולעפיה התמסר להתפתחות העיר ודאג למקורות פרנסה ליושבי העיר.
חידוש היישוב העברי בטבריה עשה רושם רב בגולה, ורבים ראו בכך סימן לגאולה הקרובה. גם רבי חיים אבולעפיה האמין שחידוש היישוב היהודי בגליל הוא פתח לימות המשיח, וגאולת העם היהודי כולו. לפיכך בתקופתו התגברה העלייה לארץ. ב-27 במרץ 1742 ביקר גם ר' חיים בן עטר את ר' חיים אבולעפיה בטבריה.
כפי הנראה, שלטונו של דאהר אל עומר לא מצא חן בעיני השלטון המרכזי בטורקיה, והסולטאן הורה למשנה למלך, הפאשה היושב בדמשק, סולימאן פאשה, להרוג את דאהר ולהחריב את ממלכתו. הדבר נודע לרבי חיים אבולעפיה באוגוסט 1742, והוא פנה לדאהר. בהנהגתו של רבי חיים אבולעפיה, תמכו יהודי הגליל בדאהר אל עומר. ב-1 בדצמבר 1742 ניצח דאהר את הפאשה, ויום זה הפך ליום חג עבור יהודי טבריה.
בין תלמידיו של רבי חיים אבולעפיה בטבריה, נמנה גם ר' חיים מודעי, שנחשב לאחד מגדולי המשיבים בדורו.
ב-27 בפברואר 1744, הזעיק רבי חיים אבולעפיה את בנו הבכור, ר' יצחק אבולעפיה, שהתגורר בסוריה, והטיל עליו להמשיך את ההנהגה אחריו. ב-19 במרץ באותה שנה נפטר ר' חיים אבולעפיה, ונטמן בבית העלמין הישן בדרומה של העיר טבריה.
אחרי מותו הנהיגו בניו, רבי יצחק אבולעפיה ורבי יששכר אבולעפיה, את היישוב היהודי בטבריה.
צאצאיו
רבי יצחק, רבי יעקב, רבי יששכר, יחזקאל, וארבע בנות, אחת נישאה לרבי יעקב בירב (מחבר ספר זמרת הארץ), אחת לרבי שמואל אברבאנאל ואחת לרבי חיים וינטורה, ואחת לרבי שלמה אלפאנדרי,
מספריו
במהלך שהותו באיזמיר הודפסו ספריו:
היהודי הנודד
היהודי הנודד או היהודי הנצחי, המכונה גם "אחשוור" (במקור: "אחשוורוש", אם כי לא ברור הקשר בין אחשוורוש ממגילת אסתר לדמותו של היהודי הנודד) הוא שמה של דמות מאגדת עם נוצרית.
אם כי במקורות מסוימים, יש הטוענים כי היהודי הנודד הוא בעצם ממלא מקומו ומגלם דמותו של ישו, שבעבר היהודים התנכלו לו והיום הנוצרים או המוסלמים מתנכלים לו. וכי חוסר יציבות זו ונדודיו נועדו בעצם להזהיר אחרים שאם לא יסייעו, יתנו עבודות או תרומות ובעצם לא ילמדו מלקחיו של אותו סנדלר עם ישו לאחר עזיבתו של היהודי הנודד את אותו מקום או אפילו במהלך שהותו שם, המקום יקלע לבזיזות, מחלות, פרעות ואסונות.
מקורות האגדה
אזכור ראשון בכתב לסיפור היהודי הנודד מופיע במידע שנרשם בכנסיית סנטה מאריה דה פראריה שבבולוניה, ובו דווח על נזירים שפגשו את היהודי הנודד בארמניה בשנת 1223. בשנים שלאחר מכן הופיע הסיפור בכתביהם של היסטוריונים אחדים, והתפשט במערב במאה השלוש עשרה על ידי חיבורו של הנזיר מתאוס מפאריס.
אחת האגדות מספרת שכאשר הובל ישו למוות ועל כתפו הצלב הכבד, ביקש לפוש בביתו של יהודי, אך זה גרשו וזירזו ללכת לקראת גורלו. ישו הגיב על כך ואמר לו: אני אלך, ואולם אתה היהודי תהיה נע ונד בארץ עד שובי. לפי נוסח אחד של האגדה, היה אותו יהודי סנדלר ירושלמי ושמו אחשוורוש או בנוסח אחר אחשוור; ולפי נוסח אחר- שומר ביתו של פילאטוס ושמו קרתפילוס.
הסיפור זכה לתפוצה רבה במגילה בת ארבעה עמודים, שנדפסה ככל הנראה בליידן בשנת 1602 על ידי כריסטופר קרוצר; אך לא נתגלה אף מדפיס בשם זה, ומקום הדפסת המגילה ויוצרה לא נתגלו מעולם.
האגדה פשטה במהרה ברחבי גרמניה, בלא פחות מ-8 מהדורות בשנת 1602; בסך הכל הופיעו בגרמניה כ-40 מהדורות לפני סוף המאה ה-18. ידוע על כ-8 מהדורות בהולנדית ופלמית; הסיפור עבר במהרה גם לצרפת. המהדורה הצרפתית הראשונה הופיעה בבורדו בשנת 1609, ובאנגליה בשנת 1625 כפארודיה. המגילה תורגמה לשפות הדנית, השוודית והצ'כית.
דיווחים על הופעתו כביכול של היהודי הנודד
מקומות מפגש (לא רק לפי גילברט): המבורג 1547; ספרד 1575; וינה 1599; ליבק 1601; פראג 1602; לובק 1603; בוואריה 1604; איפרס 1623; בריסל 1640; לייפציג 1642; פריז 1644; סטמפורד 1658; אסטרכן 1672; פרנקנשטיין 1676; מינכן 1721; אלטבך 1766; בריסל 1774; ניוקאסל 1790. ההופעה האחרונה שצוינה התרחשה בארצות הברית בשנת 1868 כאשר הוא נצפה מבקר מורמוני בשם אוגריידי.
שירה
דמות החוטא הנידון לנדודי נצח, ללא תקווה או מנוחה, הותירה את חותמה בדמיונם של רבים. אגדת היהודי הנודד הייתה נושאן של שירים ופואמות מאת משוררים רבים וביניהם:
אגדות מקבילות או קשורות לסיפור היהודי הנודד
במיתולוגיה היוונית סיזיפוס נענש על בגידתו בזאוס ומקבל עונש נצחי של סחיבת אבן במעלה ההר, מה שמזכיר את עונש הגלות של היהודים לאחר בגידתם בישו.
דמות נוספת שנחרץ גורלה לנדוד מצויה באגדה האירית על ג'ק והמגדלור.
בספר בראשית, קין נענש באופן דומה כאשר נגזר עליו ללכת לארץ נוד (שמה רומז למילה "נדודים"), לנדוד על פני הארץ ולעולם לא לקצור את פירות עמלו.
ההולנדי המעופף
ישנו קשר חזק בין אגדת היהודי הנודד לבין האגדה על ההולנדי המעופף, עובדה שעליה עמד היינריך היינה. קפטן של ספינה הקרויה "ההולנדי המעופף" שהפליגה ב-1681 סירב לסגת מפני הסערה, והיה נחוש להמשיך ולהקיף את כף התקווה הטובה גם אם המסע יימשך עד יום הדין. גורלה של הספינה, אם כן, נחרץ על-פי האגדה להפליג לנצח. "ההולנדי המעופף" נראית לעיתים מרחוק מנצנצת באור רפאים. אם ספינה אחרת תנסה ליצור איתה קשר ינסה צוות הספינה לשלוח מסרים לקרקע לאנשים שמזמן אינם בין החיים.
בסילמריליון של ג'.ר.ר. טולקין מופיעה דמותו של אארנדיל המלח, שהרהיב עוז להפליג אל מעבר לגבולות העולם המוכרים לבני האדם והגיע אל ארצות האלמוות שמעבר להם; כעונש, נגזר עליו לשוט בספינתו ברקיע, ככוכב, עד שיעמוד לדין עם יתר הברואים בקץ הימים (אם כי על פי גרסאות מוקדמות של הספר, מילא אארנדיל שליחות נוספת בטרם בא הקץ, במלחמה האחרונה במורגות).
פנפארה צ'יוקרליה
פנפארה צ'יוקרליה (ברומנית: Fanfare Ciocârlia) הוא הרכב מוזיקלי צועני מרומניה, מהיישוב זצ'ה פרז'ין (Zece Prăjini)  ("עשרה כלונסאות") שבכפר דאגצה שבמחוז יאשי בחבל מולדובה.
ההרכב המוזיקלי, הכולל 12 נגנים, הורכב ב-1996 על ידי מהנדס הקול הגרמני ארנסט הנרי (Henry Ernst), שהפך לאמרגן ההרכב. מאוחר יותר, ב-1997, ארנסט הנרי יחד עם חברו הלמוט נוימן, הקימו את בית ההפקות אספלט טנגו רקורדס, במיוחד כדי להפיק הקלטות של פנפארה צ'יוקרליה. בשנת 1997 הם הקליטו את האלבום הראשון ב"Electrecord".
ההרכב פנפארה צ'יוקרליה יצא לסיבוב הופעות בגרמניה ובצרפת ולאחר הצלחתו נוצר ביקוש להופעותיהם. הם הופיעו מאות פעמים בעשרות מדינות, כולל מדינת ישראל. הם הוזמנו להופיע בטקס של הענקת פרס נובל לשלום ולאחר הופעתם זכו למחמאות גם ממלך נורווגיה.
אנטוניו סילבה
אנטוניו ז'ואאו פריירה אלבקרקי טבארש סילבה (בפורטוגזית: António João Pereira Albuquerque Tavares Silva; נולד ב-30 באוקטובר 2003 בוויזאו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים
סילבה גדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון. ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-0 על בואבישטה במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל הפורטוגלית לעונת 2022/2023. ב-25 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-3 על יובנטוס במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות לעונת 2022/2023. ב-6 בנובמבר הבקיע את שערי הבכורה שלו בליגה, בניצחון 5-1 על אשטוריל במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת פורטוגל לטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 4-0 על נבחרת ניגריה במשחק ידידות לקראת מונדיאל 2022.
אימרה הרטמן
אימרה הרטמן (בהונגרית: Hartmann Imre; בודפשט, 26 באוגוסט 1895 – מקסיקו סיטי, 9 בנובמבר 1978) היה אמן צ'לו, מוזיקאי קאמרי, הצ'לן ברביעיית לנר בעלת השם העולמי, מורה למוזיקה בקונסרבטוריון של מקסיקו סיטי. שופט בתחרויות בינלאומיות לצ'לו.
הנגינה ברביעייה
התחביב הראשוני הזה שלהם הפך במהירות, לעבודה תכליתית ולאימונים מפרכים. בשנים הראשונות התאמנו בעיקר על הרפרטואר ועל הנגינה המשותפת, ההופעות המזדמנות שלהם לא הביאו הצלחה מוסרית (פרסום וכבוד) או כלכלית. הטורניר הראשון שלהם באיטליה בעיר פדובה הביאה הצלחה והזמנות נוספות בערי איטליה השונות. מחזור הרביעיות של בטהובן הביאה הצלחה גדולה בהופעתם בפירנצה שבעקבותיה הוזמנו להופיע בווינה בחגיגות ראוול. אחריה באו ההזמנה לפריז ואחר כך ללונדון והחלה ההצלחה הבינלאומית הגדולה.
האטרקציה העיקרית שלהם הייתה סדרת רביעיות המיתרים של בטהובן. משנת 1922 הם התגוררו בלונדון דרך קבע ועשו את סיורי אירופה המוצלחים יותר ויותר. הסוד הצלחתם היה "הצליל החושני, הקטיפתי וההצגה הטכנית הווירטואוזית".
סיורים מחוץ לאירופה
הרטמן סייר עם הרביעייה במדינות אירופה ובארצות הברית. בעצת סוכני הרביעייה גם הוא לא חזר לממלכת הונגריה בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה ובשל יהדותו ומשנת 1941 עבד גם כמורה למוזיקה בקונסרבטוריון של בירת מקסיקו. מאוחר יותר, אחרי התפרקות רביעיית לנר, הקים תזמורת קאמרית בשם Bellas Artes במקסיקו סיטי. הוא היה חבר באגודת יהודי הונגריה בארגנטינה ובשנת 1947 הפך לחבר נבחר בוועד האגודה. בשנת 1963, הוא ביקר בהונגריה בפעם הראשונה מזה עשרות שנים, כדי לשפוט בתחרויות המוזיקה הבינלאומיות שנערכו בבודפשט על שם פבלו קזאלס.
אשתו הייתה ארז'בט (1907–?), בתם של מוריץ הלמוש ואתלקה שוש, לה נישא ב-25 בספטמבר 1930 בבודפשט.
קאיפו כהן
קאיפּוּ כהן (נולדה ב-30 בדצמבר 1978) היא שחקנית ישראלית, אשר את עיקר פרסומה היה כשגילמה בתפקיד הראשי את דמותה של אביה בסרט הקולנוע "הקיץ של אביה" ובסרט "עץ הדומים תפוס".
ביוגרפיה
כהן נולדה לצלמת פסי גירש ולשלמה כהן בעת שהוריה שהו בקונגו שבאפריקה. פירוש השם קאיפו הוא אלכוהול שעושים באפריקה משורש של עץ.
לאחר גירושי הוריה והגעתה עם אמה לישראל החלה בגיל ארבע לרקוד בלט.
בשנת 1988, בעת שרקדה ב"מרכז ביכורי העיתים" בתל אביב, צפו בה מלהקי הסרט "הקיץ של אביה" והיא נבחרה לתפקיד של אביה בסרט.
בבגרותה הקימה חברה לקוסמטיקה אורגנית.
בשנת 2011 השתתפה בהצגת היחיד "העלמה אלזה" שהועלתה בפסטיבל תיאטרונטו.
בשנת 2014 השתתפה כהן בסרט "חלונות".
נתן נטע הנובר
הרב נתן נטע הנובר (? – כ' בתמוז ה'תמ"ג, 14 ביולי 1683) היה רב, מקובל, בלשן והיסטוריון. חיבר את הספר "יוון מצולה" המתאר את גזרות ת"ח ת"ט (1648–1649) ואת ספר שערי ציון.
קורות חיים
ב-1646 נסע הרב הנובר לקרקוב, שם נשא דרשה אותה עיבד לימים לספר "טעמי סוכה", שיצא באמסטרדם ב-1651, השנה בה התחתן ועבר לזאסלב, לבית חמיו. בעקבות גזרות ת"ח ת"ט ברחו הרב ומשפחתו, יחד עם יהודי זאסלב, מאוקראינה, בריחה שתוארה בספרו: "יוון מצולה". על-פי עדותו של הרב עצמו במבוא לספרו "טעמי סוכה", בשנים אלה הוא התפרנס מדרשות בבתי כנסת שונים ברחבי אירופה, אותן שאף לקבץ בספר "נטע שעשועים" - שלא ראה אור מעולם.
עם הגיעו לאיטליה למד קבלה, ואף חיבר בהמשך ספר תפילות ובקשות על פיה בשם "שערי ציון" (פראג 1662). בהקדמה לספר זה הוא מציין כי למד קבלה מפי הרב חיים הכהן מארם צובא, תלמידו המובהק של רבי חיים ויטאל. במשך כמאתיים שנה היה זה חיבורו הידוע ביותר של הרב הנובר. הוא נדפס עוד בחייו בשלוש מהדורות, ועוד רבות לאחר תקופתו. כן חיבר גם מילון ארבע-לשוני בגרמנית, לטינית, איטלקית ועברית בשם "שפה ברורה”, שיצא בפראג ב-1660.
יש הגורסים שאחז במשרה רבנית כלשהי בליבורנו שבאיטליה בין השנים 1653–1656. בשנים 1657-1670 כיהן כרב ראשי ואב בית דין של יאשי. בשנת 1657 הקים ביאשי את בית הכנסת הראשון הבנוי אבן. מ-1670 ועד מותו כיהן כרב בפוקשאן ובאונגריש ברוד. לפי קביעתו של היינריך גרץ, שאינה מקובלת על הכל, הרב הנובר נהרג עם כל קהילתו בברוד ב-14 ביולי 1683 בפרעות הקורוצים, מורדים הונגרים שקמו נגד שלטון בית הבסבורג.
יוון מצולה
ספרו של הנובר "יְוֵן מְצוּלָה" הודפס לראשונה בוונציה ב-1653, ונתגלה מחדש וזכה לפופולריות רבה כעבור כ-200 שנה, כשגברה ההתעניינות בהיסטוריה היהודית. הוא תורגם להרבה שפות אירופיות, ונחשב במשך תקופה ארוכה לעדות היהודית הנאמנה ביותר לפרעות ת"ח-ת"ט. במחצית השנייה של המאה ה-20 חדל הספר לשמש כמקור מהימן בעיני חוקרים מודרניים, אף שהוא תיעוד ראשוני של המאורעות. ההצלחה הגדולה לה זכה והדפסתו במהדורות רבות קיבעו אותו כמסמך חשוב בזיכרון ההיסטורי היהודי.
ב"יון מצולה" תיאר הנובר את פרעות ת"ח-ת"ט בהנהגת הטמאן הקוזקים בוגדן חמלניצקי. עדותו האישית תופסת רק חלק קטן מהספר, כשמפורטת בו גרסת המחבר לגבי השתלשלות האירועים שהובילו למרד ואחר כך לפרעות ביהודים, ומהלכם של אלה. בספר מובאים תיאורים של מרד האוקראינים (בלשונו: "היוונים", משום שהשתייכו לכנסייה האורתודוקסית - יוונית) והטטרים "הקדרים" נגד האצולה ששלטה במקומיים ועשקה אותם.
הספר כולל תיאור רציחתם של גדולי ישראל ר' יחיאל מיכל, הקדוש מנמירוב ור' שמשון מאוסטרופולי.
ויטוריו אמברוזיו
תחילת דרכו
אמברוזיו נולד בטורינו ב-28 ביולי 1879. ב-1893 הוא החל ללמוד בבית הספר הצבאי נונציאטלה. ב-30 בספטמבר 1896 הוא התקבל לאקדמיה הצבאית של מודנה. ב-14 בספטמבר 1898 הוא התגייס כלוטננט משנה לחיל הפרשים. הוא הוצב ברגימנט הפרשים ה-20 ברומא, וב-15 באוגוסט 1907 הוא סיים קורס בבית הספר למלחמה והועלה לדרגת לוטננט. ב-1 בנובמבר של אותה שנה הוא הוצב בפיקוד רומא, וב-1 ביוני 1908 הועבר לדיוויזיה הטריטוריאלית של אלסנדריה.
נתן נטע הנובר
יוון מצולה
הנובר תיאר מעשי בגידה רבים של העלית הפולנית ביהודים, אף כי היסטוריונים מודרניים רבים מבטלים את טיעוניו. בניגוד למחברי רשומות יהודים אחרים בני זמנו, הנובר ציין סיבות חברתיות להתקוממות, ואת ספרו כתב בסגנון היסטוריוגרפי.
קישורים חיצוניים
ספריו
ויטוריו אמברוזיו
תחילת דרכו
בשנת 1909 הוא הועבר לקורפוס ה-7. ב-1911 הוא הועבר לרגימנט הפרשים לוקה, ומונה למפקד אסקדרון (גדוד). באותה שנה הוא נשלח ללוב והשתתף במלחמה נגד הטורקים. הוא חזר לאיטליה ב-1913 והוצב במטה דיוויזיית הפרשים ה-3 של לומברדיה במילאנו. במאי 1915, עם כניסתה של איטליה למלחמת העולם הראשונה, הוא הוצב בחזית האלפים היוליאניים, וב-1916 מונה למאיור בחיל הפרשים. ב-25 בפברואר 1917 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. ב-6 בינואר 1918 הועלה לדרגת קולונל.
ב-13 בפברואר 1919 הוא מונה לראש המטה של דיוויזיית קטניה ה-26. ב-25 במאי של אותה שנה הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-3. ב-20 ביוני 1922 הוא מונה למפקד גדוד הפרשים של סבויה, ולאחר מכן, הפך לסגן המפקד של בית הספר לפרשים בפינירולו. ב-19 בדצמבר 1926, הוא הועלה לדרגת גנרל די בריגטה ומונה למפקד בית הספר פרשים.
בפברואר 1932 הועלה לדרגת גנרל די דיוויזיונו. ב-15 במרץ של אותה שנה הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים השנייה "עמנואל פיליברטו טסטה די פרו". ב-19 באוקטובר 1933, הוא מונה למפקד חיל הפרשים. ב-30 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד חיל המצב בסיציליה. ב-30 בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל די קורפו. ב-10 בדצמבר 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל די ארמטה ומונה למפקד הארמייה השנייה.
מלחמת העולם השנייה
באפריל 1941 השתתף אמברוזיו עם הכוחות שתחת פיקודו בפלישה ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה. ב-20 בינואר 1942 הוא מונה לראש מטה צבא היבשה האיטלקי. ב-2 בפברואר 1943 הוא החליף את אוגו קאוואלרו כראש מטה ההגנה של הצבא המלכותי האיטלקי. מיד עם כניסתו לתפקיד, החל אמברוזיו במהלכים כדי להוציא את איטליה מהמלחמה. באמצעות יד ימינו הגנרל ג'וזפה קסטלאנו הוא ניהל מגעים חשאיים עם בעלות הברית על שביתת נשק. כשלב ראשון, אמברוזיו וקסטלאנו הבינו שישנו הכרח להחליף את ראש הממשלה בניטו מוסוליני. לשם כך, אמברוזיו ניהל מגעים עם המלך ויטוריו אמנואלה באמצעות הדוכס אקוארונה.
ב-24 ביולי 1943 כונסה המועצה הפאשיסטית העליונה, ולאחר ישיבה מרתונית שנמשכה כ-9 שעות, הצביעה על הדחתו של מוסוליני, בליל 25 ביולי. למחרת היום ביקש מוסוליני להתקבל לראיון אצל המלך. עם הגיעו לארמון המלוכה, נאמר לו כי הוחלף במרשל פייטרו באדוליו וכי הוא נתון במעצר. באדוליו ואמברוזיו האיצו את המגעים מול בעלות הברית וב-7 באוגוסט החליטה מועצת הכתר באופן חד צדדי על יציאה מהמלחמה. ב-3 בספטמבר חתם קסטלאנו על הסכם הכניעה. במקביל, הוציא אמברוזיו ללא ידיעתו של באדליו, הוראה לכל הכוחות האיטלקיים בחזית להתחיל לפעול כנגד הגרמנים. עם זאת, חוסר התיאום בין באדוליו לאמברוזיו גרם לאיבוד זמן יקר שבמהלכו יכלו בעלות הברית להשתלט על יעדים אסטרטגיים באיטליה.
ב-8 בספטמבר פורסמה הודעת הכניעה. יום למחרת ביטל אמברוזיו את הוראתו הקודמת והורה לצבא האיטלקי לא לפתוח באש על הגרמנים אלא אם כן אלו ירו ראשונים. תוך יום אחד השתלטו הגרמנים על כל צפון איטליה ואף על עיר הבירה רומא. בעלות הברית לעומת זאת, הצליחו להשתלט על דרום איטליה. אמברוזיו ובאדוליו נמלטו במהירות לברינדיזי. הגרמנים החליפו את אמברוזיו בג'ובאני מסה. אמברוזיו עצמו נותר בתפקיד, באופן רשמי, עד סיום המלחמה אז יצא לפנסיה באופן רשמי.
הוא נפטר בסלאסיו ב-19 בנובמבר 1958.
נשיאת נשים
נשיאת נשים (בפינית: akankanto או eukonkanto; באסטונית: naisekandmine) הוא ענף ספורט שבו על המתמודדים לרוץ במסלול מכשולים כשהם נושאים על גופם נשים.
התחרויות הראשונות של ספורט זה נערכו בעיר סוֹנְקַיָארְוִוי (Sonkajärvi) שבפינלנד ב-1992. אף שהן נערכו כבדיחה, הבסיס לה מצוי בפולקלור מקומי, לפיו בשלהי המאה ה-19, שודד מקומי בחן כך את כוחם של המועמדים להצטרף לכוחותיו. כיום נערכות תחרויות דומות גם באוסטרליה, בוויסקונסין, במישיגן ובמיין, אך אליפות העולם נערכת בסונקיארווי. אף שאליפות העולם נערכת בפינלנד, כל הזוגות שזכו בין 1998 ל-2008 היו דווקא אסטונים. ב-2009 היו טאיסטו מייטינן וקריסטינה האפנן לפינים הראשונים שזכו בתחרות מזה 12 שנים.
חוקי התחרות
אורכו של המסלול 253.5 מטרים. בעבר הוא כלל מעבר דרך גדרות, סלעים ופלגי מים, אך כיום המסלול שטוח, ויש בו 3 מכשולים בלבד, אחד מהם מכשול מים בעומק של מטר אחד.
בכל פעם רצים שני זוגות זה מול זה. הזוג המנצח הוא זה שסיים את המירוץ בזמן המהיר ביותר מבין כלל הזוגות, כאשר על כל נפילה של האישה בזמן המירוץ נוספות 15 שניות לזמן של הזוג.
על האישה להיות בת 17 לפחות, והיא אינה חייבת להיות אשתו של הגבר שנושא אותה. משקלה צריך להיות 49 ק"ג לכל הפחות. אם משקלה נמוך יותר, יש לשאת משא נוסף, כך שהמשקל המצטבר יגיע ל-49 ק"ג.
מותר לשאת את האישה בכל דרך שהיא. הדרכים המקובלות הן שק קמח, מעבר לכתף ו"השיטה האסטונית", שבה האישה תלויה הפוכה על גבו של נושאהּ, ורגליה משוכלות סביב צווארו.
הזוג המנצח זוכה בפרס כספי ובבירה בכמות המשתווה למשקלה של האישה.
בליסאריוס
פלביוס בליסאריוס (גם בליזריוס, ביוונית: Βελισάριος; בערך: 500 – 565) היה מגדולי המצביאים הביזנטים, שהוביל את המערכה לכיבושה מחדש של הקיסרות הרומית המערבית תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
ראשית דרכו
בליסאריוס נולד ככל הנראה בגרמאניה (Germania), עיר קדומה ששכנה בדרום מערב בולגריה של ימינו, בשנת 505 לערך למשפחה ממוצא יווני ותראקי.
עוד בצעירותו התגייס בליסאריוס לצבא הביזנטי ושימש כאחד משומרי ראשו של הקיסר יוסטיניוס הראשון. לאחר מותו של הקיסר בשנת 527 ועלייתו לשלטון של אחיינו יוסטיניאנוס הראשון בליסאריוס מונה לפקד על כוחות הצבא שהיו מוצבים בגבולה המזרחי של האימפריה והוטל עליו להדוף את התקפותיהם של הסאסאנים. למרות היותו במיעוט מספרי הוא הצליח להביס את הפרסים וכך בפעם הראשונה נתן ביטוי לכישרונו הצבאי.
בליזרוס המשיך לפקד על הצבא כנגד הפרסים גם במהלך המלחמה האיברית, הוא הצליח להביס את הפרסים בקרב דרה שהתרחש בשנת 530 אולם שנה לאחר מכן הובס על ידם בקרב קליניקום. כישלונו בקרב הוביל למשא ומתן שבסופו נחתם הסכם שלום בין ביזנטיון לפרס.
המלחמה כנגד הוונדלים
יוסטיניאנוס החל להכין את צבאו לקראת מלחמה כנגד הממלכה הוונדלית, בשנת 533, כתגובה לפשיטות ונדליות על ערים ביזנטיות, לשינוי בהנהגה הפוליטית שבגינו הוונדלים הפכו עוינים לביזנטיון, הרדיפה הדתית שחלק מן הנוצרים הניקיאים סבלו תחת הוונדלים, האריאנים, ורצונו להשתלט על אזור צפון אפריקה.
בליסאריוס מונה לפקד על הכוחות הביזנטים במערכה. הוא נחת בקרבת העיר לפטיס מגנה והחל לעשות את דרכו לעבר הבירה הוונדלית קרתגו. בקרב קרתגו פגשו כוחותיו של בליסאריוס את הוונדלים, בראשותו של מלכם גלימר, ובקרב אד דקימום הביס בליסאריוס את הוונדלים והצליח לכבוש את קרתגו, ומאוחר יותר הביס את גלימר שוב בקרב טריקמרום. כתוצאה מכך נכנע גלימר בשנת 534.
כתוצאה מניצחונו של בליסאריוס שבו הפרובינקיות בצפון אפריקה לשליטה רומאית. בליסאריוס עצמו קיבל כבוד חסר תקדים, הוא מונה לקונסולאט וזכה לחגוג טריומף, על אף שלא היה בן למשפחה הקיסרית.
המלחמה כנגד האוסטרוגותים
הצלחתו של בליסאריוס עודדה את הקיסר והוא היה נחוש לכבוש מחדש את הקיסרות הרומית המערבית. בליסאריוס יצא למלחמה בשנת 535 כנגד הממלכה האוסטרוגותית, הצליח לכבוש את סיקיליה ופלש בהצלחה לאיטליה, כעבור שנה הוא הצליח בכיבושה מחדש של רומא ונאפוליס (כיום נאפולי).
בשנת 537 התגונן בליסאריוס בהצלחה מפני התקפה אוסטרוגותית על רומא והצליח לכבוש את מדיאולנום (כיום מילאנו). הבירה האוסטרוגותית ברוונה נכבשה על ידו בשנת 540, תוך שהוא מצליח לשבות את המלך האוסטרוגותי ויטיגס.
בנקודה זו הוחזר בליסאריוס למזרח על ידי יוסטיניאנוס כדי להתמודד עם פלישה פרסית לסוריה. לאחר שנתיים של מלחמה שבהן לא הצליח להביס את הפרסים, הצליחו הביזנטים להגיע להסכם שלום שבו התחייבו הפרסים להימנע מהתקפות על השטחים הביזנטיים למשך חמש השנים הבאות.
בליסאריוס חזר לאיטליה בשנת 544 ונוכח לדעת שהמצב הצבאי השתנה בהיעדרו. מלכם החדש של האוסטרוגותים, טוטילה, הצליח לכבוש מחדש את רומא וצפון איטליה. בליסאריוס הצליח לכבוש את רומא לזמן קצר אולם בשל העדר אספקה ותגבורת נכשלה המלחמה המחודשת כנגד האוסטרוגותים. ייתכן שהאספקה והתגבורת נמנעו ממנו בכוונה על ידי הקיסר שחשש מכוחו הגובר. כתוצאה מן הכישלון פוטר בליסאריוס בשנת 549 והוחלף במצביא נרסס שהצליח לסיים את המלחמה כנגד האוסטרוגותים בהצלחה. הוא פרש משירות צבאי בשנת 551.
אחרית חייו
בליסאריוס מת ככל הנראה בשנת 565 בסביבות גיל 64. הוא זכור כאחד המצביאים המזהירים ביותר בהיסטוריה הביזנטית, כאשר בזכות הנהגתו הצבאית אוחדו שוב רבים מחלקי האימפריה הרומית תחת שלטון אחד. ידידו, הקיסר יוסטיניאנוס נפטר רק כחודשיים אחריו.
הופלוצפלוס סטפנסי
מאפיינים
הנחש מגיע לאורך 70 ס"מ כשהשיא הוא 125 ס"מ, והוא בעל קשקשים שחורים-בהירים. הגוף שטוח בצורתו עם ראש גדול ועיניים שחורות בעלות אישונים מוגדלים. זנבו של הנחש חזק ועוזר לו לחתור במים. נחש זה משריץ עד 9 צאצאים חיים.
נחש זה חי בטבע לאורך חופה המזרחי של אוסטרליה בקווינסלנד וניו סאות' ויילס ומדרים עד לסידני. הוא מצוי באזורי יערות, מישורים נמוכים ובחוף הים. נחש זה מותאם לחיים במים אך יכול להימצא בין ענפי עצים או בין סלעים. הוא פעיל בלילות ואז יוצא לחפש בעזרת לשונו המפוצלת טרף הכולל בעיקר לטאות כמו שממיות וגם נחשים אחרים אך גם עופות ויונקים כמו עכברים ועטלפים קטנים.
הנחש בעל ארס חזק המשפיע על קרישת הדם והוא יכול להרוג אם לא ניתנת עזרה בזמן למטופל.
יינון עצמי של מים
יינון עצמי של מים הוא תגובת יינון במים טהורים או בתמיסה מימית, שבה מולקולת מים,, מתפרקת (מאבדת את הגרעין של אחד מאטומי המימן שלה) והופכת ליון הידרוקסיד,. גרעין המימן,, גורם לפרוטונציה של מולקולת מים נוספת ליצירת הקטיון הידרוניום,. זוהי דוגמה לאוטופרוטוליזה, ומדגימה את האופי האמפוטרי של מים.
היסטוריה
היינון העצמי של מים הוצע לראשונה בשנת 1884 על ידי סוונטה ארניוס כחלק מהתיאוריה של פירוק יוני, שאותה הציע כדי להסביר את המוליכות של אלקטרוליטים כולל מים. ארניוס כתב את היינון העצמי בתור. באותו זמן, עדיין לא היה ידוע דבר על מבנה אטומי או חלקיקים תת-אטומיים, ולכן לא הייתה לו סיבה לשקול היווצרות של יון מאטום מימן באלקטרוליזה כסביר פחות מאשר, נניח, היווצרות של יון  מאטום נתרן.
בשנת 1923 הציעו יוהנאס ניקולאוס ברונסטד ומרטין לאורי כי יינון עצמי של מים כולל למעשה שתי מולקולות מים:. בשלב זה האלקטרון והגרעין התגלו ורתרפורד הראה שגרעין קטן מאוד מאטום. זה יכלול יון פשוט שיתאים לפרוטון עם אפס אלקטרונים. ברונסטד ולאורי הציעו שיון זה אינו קיים חופשי בתמיסה, אלא תמיד מתחבר למולקולת מים (או ממס אחר) כדי ליצור את יון ההידרוניום (או ממס אחר שעובר פרוטונציה).
עדויות ספקטרוסקופיות מאוחרות יותר הראו כי פרוטונים רבים למעשה ממוימים על ידי יותר ממולקולת מים אחת. הסימון התיאורי ביותר עבור היון הממוים הוא, כאשר aq (עבור "מימי") מציין מספר בלתי מוגדר או משתנה של מולקולות מים. עם זאת, הסימונים ו- עדיין נמצאים בשימוש נרחב גם בגלל חשיבותם ההיסטורית.
גונסאלו אינסיו
גונסאלו ברנרדו אינסיו (בפורטוגזית: Gonçalo Bernardo Inácio; נולד ב-25 באוגוסט 2001 באלמדה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים
אינסיו גדל במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון. ב-28 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–3 על ז'יל ויסנטה במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הפורטוגלית לעונת 2020/2021. בשתי העונות הראשונות שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך 48 הופעות ליגה, בהן הבקיע חמישה שערים.
קריירה בינלאומית
ב-23 במרץ 2023 ערך אינסיו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 4-0 על נבחרת ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות יורו 2024.
לזר חרבליאנוביץ'
לָזָר חְרֶבֶּלְיאָנוֹבִיץ' (בסרבית: Lazar Hrebeljanović,)(Лазар Хребељановић, בסביבות השנים 1329 – 15 ביוני 1389) היה שליט סרבי מימי הביניים, שהקים את המדינה הסרבית הגדולה ביותר בקרב המדינות שקמו בעקבות פירוק האימפריה הסרבית. ממלכתו הידועה בהיסטוריוגרפיה בשם "סרביה המוראבית", בזמנו "הארץ של לזר" (Lazareva zemlja), כללה את אגני הנהרות מורבה הגדולה, מורבה המערבית ומורבה הדרומית. חרבליאנוביץ שלט החל משנת 1373 ועד מותו בשנת 1389. הוא היה נשוי לנסיכה מיליצה מבית נמאניץ'. שאיפתו המדינית הייתה לאחד מחדש את הממלכה הסרבית תחת שרביטו כיורש של שושלת נמאניץ' ששלטונה הסתיים בסרביה בשנת 1371 אחרי מאתיים שנה. תוכניתו של לזר נתמכה על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, אולם הגדולים שבין אצילי סרביה לא מיהרו להכיר בו כשליטם העליון. לזר נמנע מלהכריז את עצמו מלך וקרא לעצמו נסיך ("קניאז") בלבד.
בקרב קוסובו ב-15 ביוני 1389 הוביל הנסיך לזר צבא סרבי שהתעמת עם צבא פולש של הטורקים העות'מאנים בראשות הסולטן מוראט הראשון. גם הנסיך לזר וגם הסולטן קיפחו את חייהם במלחמה. הנסיך לזר נפל בידי הטורקים שהוציאו אותו להורג. אף על פי שהקרב נראה כי לא הוכרע, הצדדים איבדו אבדות קשות. אלמנתו של לזר, הנסיכה מיליצה הופקדה להיות כעוצרת הכתר בימי קטינות בנה סטפאן לזרביץ' שירש את לזר. היא נאלצה בקיץ 1390 לקבל את חסות האימפריה העות'מאנית.
הנסיך לזר הפך בעיני העם הסרבי וכנסייתו הלאומית דמות להוקרה ולהזדהות כקדוש מעונה והוכרז לקדוש של הכנסייה. השירה האפית הסרבית הקדישה לו פואמות רבות והוא כונה בהן "הצאר לזר".
מוצאו
לזר נולד בסביבות שנת 1329 במצודת פרילפאץ, כ-13 ק"מ דרומית-מערבית מן העיר נובו ברודו, שהייתה מרכז מכרות חשוב בממלכה הסרבית בימי הביניים. משפחתו של לזר ירשה את מצודת פרילפאץ דור אחר דור. יישוב זה עם מצודתו שמר על המכרות והכפרים מסביב לנובו ברדו. אביו של לזר, פריבאץ, היה לוגותט - ראש הקנצלריה בחצרו של סטפאן דושאן מבית נמאניץ', ששלט כמלך סרביה בשנים 1346 – 1331 וכקיסר (צאר) סרביה בשנים 1355-1346. התפקיד לוגותט היה יחסית צנוע בהיררכיית החצר המלכותית הסרבית. דושאן הפך לשליט סרביה על ידי הדחת אביו, המלך שטפאן אורוש השלישי. אחר כך הוא תיגמל את האצולה הזוטרה על התמיכה בו. הוא העניק לה מעמדות גבוהים בהיררכיה הפאודלית. בדרך זו פריבאץ התמנה ללוגותט. לפי מאוורו אורבין, היסטוריון מן הרפובליקה של רגוזה, במאה ה-16, שם המשפחה של פריבאץ ושל לזר היה חרבליאנוביץ. מקור המידע הזה של אורבין אינו ידוע, אך הוא התקבל על ידי ההיסטוריונים.
בחצר המלך
דושאן תיגמל את פריבאץ בעוד מחווה: הוא העניק לבנו, לזר, משרת "סטווילאץ" בחצר. סטווילאץ, בתרגום מילולי "סדרן", היה תפקיד טקסי בשולחן המלכותי והוא כלל גם מטלות מחוץ לטקסים. התואר סטווילאץ נחשב לאחרון שבהיררכיית אצילי החצר הסרבית, אולם הוא איפשר למחזיק בו קרבה רבה לשליט. לפי אילנות יוחסין שנקבעו בדיעבד במחצית הראשונה של המאה ה-15, לזר התחתן עם מיליצה ("מיליצה מסרביה"), בתו של הנסיך וראטקו נמאניץ', נינו של ווקאן נמאניץ'. ווקאן היה בנו של הקניאז הגדול סטפאן נמאניה, האב המייסד של הבית המלכותי נמאניץ' שניהל את סרביה בשנים 1166–1371. צאצאי ווקאן אינם מוזכרים באף מקור ידוע מלפני הרשימות גנאלוגיות של המאה ה-15.
הצאר דושאן מת בשנת 1355 באופן פתאומי בערך בגיל 47. לזר השתתף בלווייתו שהתקיימה מאוזולאום של הארכאנגלים הקדושים בפריזרן. במקומו של סטפאן דושאן עלה לכס המלכות בנו סטפאן אורוש החמישי. לזר המשיך להיות "סטווילאץ" גם בחצר הצאר החדש. בעקבות מותו של דושאן פרצו באימפריה שלו תנועות פלגניות רבות. בשנת 1359 אפירוס ותסליה נפרדו מהממלכה. אותו דבר קרה באזורים ברניצ'בו וקוצ'בו שבצפון מזרח הממלכה, שבבעלות משפחת ראסטיסלאליץ'. בני ראסטיסלאליץ' הכירו בחסותו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה. כל שאר המדינה הסרבית נשארו נאמנות לצאר.
בשנת 1361 הנסיך ווייסלב, פתח במלחמה נגד רפובליקת רגוזה במטרה לכבוש שטחים. בני רגוזה פנו לכמה אנשי מפתח בסרביה בבקשה לפעול כדי לעצור את הקרבות. ב-1362 פנו בני רגוזה אף ל"סטווילאץ" לזר והביאו לו כמתנה שלושה גלילי בגדים. מתנה זו למרות צניעותה העידה על השפעה מסוימת שהייתה ללזר בחצר הצאר אורוש החמישי. באוגוסט 1362 נחתם הסכם שלום בין הנסיך ווייסלב ורגוזה. בתעודה מיולי 1363 אישר הצאר אורוש חילופי אדמות בין הנסיך ווייסלב וה"צ'לניק" מוסה, ולזר שימש עד. מוסה היה נשוי לאחותו של לזר, דראגאנה, לפחות החל מ-1355. תארו של מוסה, "צ'לניק" היה גבוה מזה של סטווילאץ.
מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל
במרכז יש מוזיאון ובו תערוכות ואוספים מגוונים, אולם אירועים ומרכז מחקר הכולל ספריה וארכיון. כן מתקיימים בו ימי עיון, סדנאות, ועוד. במרכז תערוכות מתחלפות המציגות יצירות בנושא כלל קהילות ישראל, וימי עיון וסדנאות המייצגים את מורשת קהילות ישראל.
הקמת המרכז והמבנה
עיריית רחובות הקימה את המרכז בהשקעה של כ-27 מיליון שקל. הוא שוכן בבניין שגודלו כ־3000 מ"ר, בשלוש קומות. בבניין אולמות תצוגה, ספרייה וארכיון, חדרי עיון, כיתות לימוד, אולם כנסים ובו 250 מושבים. האדריכל יעקב גיל, המתמחה במבני ציבור, תכנן ועיצב את המבנה, בעיצוב חדיש ומתקדם. בכניסה מבואה רחבה שממנה מתפצלים לחללי התצוגות, וגרם מדרגות המוביל לקומה השלישית המוקדשת לפועלם של יהודי תימן בארץ ישראל. כל המבנה מונגש לבעלי מוגבלויות.
לזר חרבליאנוביץ'
אציל במעמד בינוני
מעשי לזר בין השנים 1363–1371 אינם מתועדים היטב במקורות. ככל הנראה, הוא עזב את חצר הצאר ב-1363 או ב-1365. הוא היה בן 35 והיה תקוע עדיין במעמד של "סטווילאץ". הוא חזר לאדמותיו על גדות האיבר, מורבה הדרומית ומורבה המערבית. מושבו הראשי היה קרושבאץ.
מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל
הקמת המרכז והמבנה
ועדה אקדמית ליוותה את תהליך בניית עולם התוכן של המרכז, בוועדה ישבו חוקרים מתחום ההיסטוריה של יהדות תימן ומורשתה. פרופסור יוסף יובל טובי, היה היועץ האקדמי. לוועדה האקדמית קדמה וועדה אשר עסקה בבניית התפיסה הרעיונית והתכנון הראשוני, בה היו פעילים פרופסור יהודה ניני ז"ל, ד"ר דני בר מעוז ומר חנניה קורש. את תהליך ההקמה על כל שלביו הוביל מר חנניה קורש, מנכ"ל המרכז, לדבריו: "הרעיון להקמת מרכז מורשת, בניית התוכניות ואישורן החל כבר בשנת 2002, בתקופת כהונתו של עו"ד שוקי פורר ראש עיריית רחובות. מימוש התוכנית ובניית המרכז וחנוכתו התקיימו הודות למאמץ עיריית רחובות והעומד בראשה מר רחמים מלול".
לזר חרבליאנוביץ'
אציל במעמד בינוני
בספטמבר 1363 נפטר באופן פתאומי גדול האצילים האזוריים, הנסיך ווייסלב. האחים מרניאבצ'ביץ' - ווקאשין ויובאן אוגליישה, תפסו את מקומו כבעלי הכוח במדינה. הם שלטו במרחבים גדולים בדרום הקיסרות, בעיקר בחבל מקדוניה. ב-1365 הכתיר הצאר אורוש את ווקאשין כמלך שותף. יש הסבורים שזו הייתה הסיבה לעזיבתו של לזר את חצר הצאר, מכיוון שהתנגד למהלך זה של אורוש. בערך באותו זמן קודם גם יובאן אוגליישה כדספוט. אחיין של הנסיך וויסלב, ניקולה אלטומנוביץ', בן ה-20, הצליח להשתלט על רוב השטחים של דודו המנוח. באותן השנים לזר זכה גם הוא באוטונומיה והתחיל את הקריירה שלו כבעל אחוזות אזורי. לא ברור איך התפשטה שליטתו הטריטוריאלית אך ידוע כי גרעין ישותו הפאודלית לא הייתה האחוזה שירש במבצר פרילפאץ, שנפלה לידי ווקאשין. השטח בשליטת לזר התמקם בערך באזור שגבל עם הישות שבשליטת בני מרניאבצ'ביץ' בדרום, עם זו של ניקולה אלטומנוביץ' במערב ועם זו של רסטיסלאליץ' בצפון.
מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל
תצוגות המוזיאון
מקבץ התערוכות המוצגות במוזיאון מספרות את סיפורה החזותי של קהילת יהודי תימן לאורך הדורות - בתימן ובארץ ישראל. כל הפריטים, האוספים והתערוכות במוזיאון נתרמו על ידי בני הקהילה התימנית בארץ ובחו"ל ותורמים מקהילות שונות. במוזיאון מוצגות שש תערוכות של צילום וציור תיעודי ובהן ניתן לראות צילומים היסטוריים ועכשוויים וכן ציורים ותחריטים בהשראת צילומים. לצד כל אלה מוצגים גם עבודות אומנות כגון תכשיטים, עבודות רקמה, תשמישי קדושה, כתבי יד תימניים, דגם בית כנסת ועוד.
לזר חרבליאנוביץ'
אציל במעמד בינוני
ספרו של מוורו אורבין, "ממלכת הסלבים" שפורסם בפזארו ב-1601 מתאר אירועים שלזר עמד במרכזם. תיאור זה אינו מאושש על ידי מקורות אחרים, והיסטוריונים אחדים מעמידים אותו בספק. לפי אורבין, ניקולה אלטומנוביץ' ולזר שכנעו את הצאר אורוש להצטרף אליהם במתקפה נגד האחים מרניאבצ'ביץ'. ההתנגשות בין שני המחנות הסרביים התרחשה בקוסובו ב-1369. לזר עזב את שדה הקרב זמן קצר אחרי תחילתו. בני בריתו המשיכו בלחימה אך הובסו על ידי בני מרניאבצ'ביץ'. אלטומנוביץ' נמלט על נפשו, בעוד הצאר אורוש נפל בשבי והוחזק זמן מה במעצר. קיימים רמזים כי שני השליטים השותפים, הצאר אורוש והמלך ווקאשין מרניאבצ'ביץ' הפרידו את דרכיהם כשנתיים לפני הקרב המתואר. בשנת 1370 לקח לזר מאלטומנוביץ' את העיר רודניק, מרכז כורים עשיר. ייתכן כי זו הייתה תוצאה של תבוסת אלטומנוביץ' שנה קודם לכן. מכל מקום שיקם אלומנוביץ' מהר את כוחו בעזרת מלך הונגריה שפרש עליו את חסותו.
מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל
אוספים
במרכז מורשת תצוגה של אוספים שונים:
בזיליקת אסטרגום
הקתדרלה והבזיליקה הראשית של הבתולה המבורכת מריה והקדוש אדלברט, או בקצרה בזיליקת אסטרגום , היא בזיליקה באסטרגום, הונגריה, מקום מושבה של הדיוקסיה של בודפשט-אסטרגום.
הבזיליקה היא הכנסייה הגדולה ביותר בהונגריה, עם שטח פנים של 5,600 מטרים רבועים, אורך של 118 מטרים ורוחב של 49 מטרים. גובה הכיפה, שנמצאת במרכז הבזיליקה, הוא 71.5 מטרים מפנים הבזיליקה, ו-100 מטרים מבחוץ, דבר שהופך את כיפת הבזיליקה לאחת הגבוהות בעולם.
הכוך הגדול של הבזיליקה נבנה בשנת 1831 בסגנון מצרי. אחד החלקים העתיקים יותר והידועים בבזיליקה הוא בית התפילה בקוץ' שנבנה במהלך הרנסאנס על ידי איטלקים והוחדרו בו מאפיינים רבים של אומנות מאזור טוסקנה.