cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פול קורנויר
ביוגרפיה
קורנויר נולד בסנט לואיס, מיזורי, והחל לצייר בסגנון ברביזון, הוכשר בבית הספר לאמנויות יפות בסנט לואיס, והציג לראשונה בשנת 1887. בשנת 1889 המשיך את לימודיו בפריז באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול לפבר, לואי בלאן ובנג'מין קונסטנט. בזמן שקורנויר היה בפריז, הוא נסע גם ללונדון ולוונציה. תקופה זו חשפה אותו לאימפרסיוניזם הצרפתי, שבא לידי ביטוי בסגנון קולח, טונאלי ולירי יותר בנופיו ובנופי העיר שלו. הפרשנות של קורנויר לאימפרסיוניזם הייתה שמרנית יותר מעמיתיו הצרפתים, והותירה את עבודתו ברגישות אמריקאית מובהקת.
הוא חזר לביתו בסנט לואיס בשנת 1894 ובאותה שנה צייר ציור קיר במלון פלאנטרס, המתאר את לידתו של סנט לואיס. קורנויר הושפע מאוד מהטונליסטים האמריקאים.
ויליאם מריט צ'ייס ראה דוגמאות ליצירתו של פול קורנייר בפריז בתקופתם שם בשנת 1889. מאוחר יותר עודד צ'ייס את קורנויר לעזוב את סנט לואיס ולנסוע לעיר ניו יורק.
העיר ניו יורק הייתה מקום אידיאלי עבור קורנויר לפתח את האסתטיקה שלו. שם צייר את נופי הערים שאותם הוא הכיר היטב. ציוריו היו תיאורים מגוונים של סצינות רחוב, במיוחד לאחר גשמים. בהסתמך על הכשרתו ברחובות פריז, הוא הצליח לתפוס את מהות חיי העיר על מדרכותיהם הבולטות, כרכרות רתומות לסוסים עם נהגים ונוסעים, כמו גם רחובות מעוטרים בעצים ובניינים גבוהים. דוגמאות לסצינות הרחוב של כוללות את הציורים: הפלאזה אחרי הגשם ויום גשום בעיר.
בשנת 1908 התארח בגלריה לאמנות אולברייט - נוקס. בשנת 1909 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי עמית. הוא לימד במכון הטכני בניו יורק ובשנת 1917 עבר למסצ'וסטס, שם המשיך ללמד ולצייר.
קורנויר קיבל תערוכה רטרוספקטיבית שכותרתה "פול קורנויר: האימפרסיוניסט האמריקאי" במרכז לאמנויות ומדעים בפאוריה, אילינוי בשנת 1973.
התערוכה התבססה במידה רבה על אוסף של משפחת לורנס אשבי, אשר השאילה מספר ציורים.
פרנסיס וייט
פרנסיס שלי "פרנק" וייט (באנגלית: Francis Shelley "Frank" White; 13 במרץ 1847 – 1 באוגוסט 1922) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה. וייט שירת בצבא הקונפדרציה תחת פיקודו של הגנרל נייתן בדפורד פורסט במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ולאחר מכן מילא תפקיד משמעותי בחזרת הדמוקרטים לשלטון במיסיסיפי במהלך תקופת השיקום. הוא נבחר לבית הנבחרים של מיסיסיפי ואז עבר לבירמינגהאם שבאלבמה כדי לעסוק בעריכת דין. וייט נבחר למלא את מקומו של הסנאטור המנוח ג'וזף ג'ונסטון, ממאי 1914 עד מרץ 1915.
ביוגרפיה
וייט נולד במרץ 1847 ביישוב פריירי (Prairie) השוכן במחוז נוקסובי שבמיסיסיפי, בנם של קלי ומרגרט שלי וייט. הוא למד בבתי ספר מקומיים לצד לימודיו בהוראה פרטית בבית מגוריו. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כטוראי בפלוגה F של חיל הפרשים הראשון של מיסיסיפי, בפיקודו של גנרל צבא הקונפדרציה נייתן בדפורד פורסט. באפריל 1865 נשבה וייט בעיר סלמה .לאחר המלחמה, למד משפטים במשרדו של ויליאם ב. בארק בעיר וסט פוינט, שם פתח קליניקה משפטית ב-1868. וייט נישא לאוקטביה אנה קולינס בשנת 1873, ובמרוצת השנים הזוג חבק חמישה ילדים.
בשנת 1886 הבחין וייט בחלון הזדמנויות לקריירה חדשה בעיר התעשייה הפורחת בירמינגהאם, והעתיק את מגוריו לאלבמה. בנוסף לעיסוקו בעריכת דין, התמיד וייט בפעילותו הפוליטית. ב-1899 היה מנהל מסע הבחירות של חבר הסנאט האמריקאי ג'ון טיילר מורגן, ב-1900 היה ציר בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות באותה השנה, יו"ר המפלגה הדמוקרטית באלבמה וחבר בוועידת החוקה של 1901.
פעילויות אלה ואחרות זיכו את וייט בתמיכה נרחבת באלבמה כולה, מה שהוביל באפריל 1914 למינויו אל הסנאט של ארצות הברית, שם מילא את שארית כהונתו של הסנאטור ג'וזף ג'ונסטון, אשר נפטר באוגוסט 1913. במקביל, וייט מונה למועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות המיוחדות לסנאט. היבחרו של וייט בחודש מאי 1914 הפכה אותו לסנאטור הראשון באלבמה שנבחר לסנאט דרך בחירות ישירות. לאחר שהשלים את כהונתו של ג'ונסטון עד ראשית מרץ 1915, שב לעיסוקיו המשפטיים בבירמינגהאם.
וייט ניסה להתמודד על מושב בסנאט פעמיים נוספות: נגד ג'ון הוליס בנקהד בשנת 1918 ונגד ג'יי תומאס הפלין בבחירות 1920. שנתיים לאחר מכן, ב -1 באוגוסט 1922, נפטר וייט בבירמינגהאם ונטמן בבית העלמין אלמווד.
שירה קופרמן-סגל
שירה קופרמן-סגל (לבית ליניבקר; נולדה ב-31 באוגוסט 1972) הא מייסדת עמותת חלאסרטן ופעילה בולטת בתחום הרפואה. בשנת 2015 ייסדה קופרמן את חלאסרטן, ארגון המעניק תמיכה לחולי סרטן צעירים-מבוגרים. בעבר הייתה סגנית דובר משרד הביטחון. מנכ"לית לשעבר של מרכז טל,  המציע רפואה אינטגרטיבית למטופלים ישראלים בכל הגילאים. בשנת 2022 כיהנה בדירקטוריון משרד הבריאות הישראלי עבור אות משרד הבריאות למקדמי זכויות במערכת הבריאות. הייתה מעורבת בחקיקה של חוקים ישראליים הנוגעים לזכויות החולה, בעיקר בתחום המשכנתאות וימי חופשה.
ביוגרפיה
קופרמן מילאה מספר תפקידים במשרד הביטחון: באגף אלמנות ויתומים בצה"ל, וכן באגף השיקום. בוגרת תואר במדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה, תוך כדי שירות בצה"ל. קופרמן שימשה כסגנית דוברת משרד הביטחון, הייתה מעורבת בדיונים וכן הייתה מעורבת בהשלכות הפוליטיות של הקמת גדר ההפרדה בגדה המערבית, והייתה מעורבת בדיונים בכנסת הישראלית בוועדת המבקר. הייתה כתבת חדשות 10 של ישראל.
פעילות חברתית
ארגון חלאסרטן: בשנת 2015 פגשה קופרמן את זוהר יעקובסון, שבתה, טל, נפטרה מסרטן בגיל 26. קופרמן התרעמה על התנאים שחוותה טל, בתהליך אבחון המחלה, קשיים בירוקרטיים ותחושת בדידות עמוקה. ביחד החליטו השתיים להקים ארגון שיסייע לחולי סרטן צעירים-מבוגרים. השם שנטבע נגזר מהלחם של המילים "חלאס" ו-"סרטן".
על פי האגודה האירופית לאונקולוגיה רפואית, הארגון משרת חולים צעירים עם סרטן בגילאי 18-45 שנים, באמצעות פעילותו רחבת ההיקף. הארגון מתמקד בעיקר בחולים עם סרטן שד, גניטורינארית, ממאירות המטולוגית, מלנומה, לימפומה, סרטן המעי הגס ולוקמיה.
הקהילה שמציעה התוכנית, מאפשרת למטופלים להקל על תחושת הבדידות שלהם ולהפחית את החרדה. זמן קצר לאחר הקמתו, הגיעה הקהילה הדיגיטלית של הארגון ללמעלה מ-30,000 משתתפים. סקרים חיצוניים מראים שמטופלים רואים ברשת לא רק מקור מהימן למידע רפואי, אלא גם לחניכת מטופלים של חברים חדשים שאובחנו על ידי שורדי סרטן.
תוכנית לימודים לאומית לאחיות אונקולוגית: קופרמן זיהתה שמונה צרכים ייחודיים של חולי סרטן צעירים: מיניות וביצועים מיניים, פוריות, מערכות יחסים רומנטיות, הורות צעירה, שיקום פיזי, חינוך ותעסוקה, הכרה וזכויות, ובדידות ודיכאון. היא הובילה צוות מחקר לחקור את שמונת הצרכים הללו, אשר בתורם הפכו לדו"ח, אשר נועד לשנות את התפיסה הרווחת שלפיה חולי סרטן הם באחריותם הבלעדית של אנשי מקצוע רפואיים, תוך מתן תפקיד גדול יותר לקהילה.''
בעקבות הדיווח והחלטת משרד הבריאות, עודכנה ותוקנה התכנית הכוללת לימודי סיעוד בתחום האונקולוגיה. נכתבה יחידת תוכנית לימודים חדשה שהתמקדה בעיקר בדו"ח של קופרמן. אותו דו"ח גם הפך לחלק מתוכנית לאומית של מרפאות המתמקדות בחולים אונקולוגיים צעירים-מבוגרים, בעקבות הדיווח, הקים משרד הבריאות הישראלי ועדה לבדיקת הליקויים המתוארים בדוח של קופרמן. הוועדה הכירה בצורך בהקמת תפקיד רפואי חדש במערכת הבריאות: אחות מומחית לצורכי חולי סרטן צעירים-מבוגרים. תוכנית הסמכה נוצרה על ידי משרד הבריאות לאחיות מומחיות כאלה. הדו"ח נועד גם לעודד מחקר בביולוגיה של סרטן, במיוחד בחולים צעירים.
אקסלרטור ליוזמות בתחום חקר הסרטן: לאור הצרכים הייחודיים של חולי סרטן, ייסדה קופרמן את המאיץ ליוזמות בתחום חקר הסרטן. האקסלרטור מפגיש רופאים, אחיות, יזמי הייטק ואנשי מקצוע שונים בפיתוח יוזמות והמצאות חדשות בתחום האונקולוגיה.
מועצה משותפת של רופאים ומטופלים: קופרמן תמכה ביצירת מערכת תומכת מותאמת אישית המספקת גישה לכל קשת הסיוע הפסיכו-סוציאלי לחולים. היא הקימה מועצה שיתופית של רופאים וחולים בבית החולים. המועצה מתקיימת מעת לעת כדי לדון ולעצב את תוכנית הבריאות עם המטופלים עצמם.
הרפורמה במשכנתאות בישראל: קופרמן דגלה בהכרה במה שכינתה- האתגרים העצומים של חולי סרטן צעירים-מבוגרים. בישראל, 60% מהצעירים חולי סרטן אינם מתקבלים לעבודה בחזרה. כמו כן, בשל פוליסות ביטוח חיים, צעירים ניצולי סרטן אינם זכאים למשכנתא. קופרמן פתחה בקמפיין ארצי להעלאת המודעות ולשינוי חקיקה. היא שיתפה פעולה עם חברת הכנסת הישראלית קארין אלהרר כדי לתקן את החקיקה שהייתה קיימת אז. בעקבות כך התקבלה חקיקה חדשה בכנסת ישראל האוסרת על סירוב משכנתא לנכים. פעילות למען חולי סרטן: בשנת 2021 כתבה קופרמן למגזין גלובס הישראלי על מצבם של חולי סרטן. היא תיארה את מצבם הנוכחי של החולים כלא הגיוני ומזיק, וכתבה שישראל חייבת לפעול לשינויו. קופרמן כינתה חולי סרטן צעירים "האוכלוסייה השקופה", במיוחד לאור מגפת הקורונה. היא קראה לשוויון זכויות לנפגעי סרטן בכוח העבודה. קופרמן מתחה ביקורת על ההתייחסות הנוכחית לחולי סרטן צעירים, המטופלים לצד חולים קשישים, כהתייחסות אבסורדית, בשל ההבדל המהותי בין הקבוצות, החל ממעמדם החברתי, צורכיהם הנפשיים והרגשיים והמערכות ההורמונליות והביולוגיות שלהם. קופרמן דחקה בשינוי והכרה בחולי סרטן בקטגוריית צעירים-מבוגרים. היא קראה למקבלי ההחלטות ולמערכת הבריאות להסתגל לעולם החדש ולהכיר בהם ובצרכים הייחודיים שלהם כקטגוריה נפרדת. לפי The Lancet, רשתות חברתיות יכולות להיות כלי רב עוצמה עבור אונקולוגים ללמוד מהמטופלים שלהם על מה שבאמת חשוב להם. בנקודה המאתגרת של המעבר להישרדות, מדיה דיגיטלית חברתית יכולה להוות פלטפורמה לחיץ את המעבר הזה. לפי הג'רוזלם פוסט, בפגישה עם נשיא המדינה ראובן ריבלין, אמרה קופרמן כי המחקר צריך להתרחב לאבחון בעיות, מיקוד משאבים ומתן שירותים משלימים בתחומי הרווחה, התעסוקה והדיור לחולי סרטן.
ייסוד מרפאות: קופרמן הקימה מרפאות ייעודיות בבתי חולים עם מרכזים אונקולוגיים גדולים למבוגרים צעירים. היא עבדה עם בית החולים רמב"ם בחיפה להקמת מרפאה המיועדת לחולי סרטן צעירים-מבוגרים.
בעקבות מעקב אחר התכנית בבתי החולים רמב"ם ושיבא, ייסדה קופרמן גם את המרפאה האונקולוגית לצעירים במרכז הרפואי תל אביב סוראסקי. סייעה בהקמת מרפאות נוספות בהמרכז הרפואי שיבא בתל השומר ובמרכז רפואי רבין בפתח תקווה. המרפאות משמשות כר פורה למחקר בינלאומי בתחום האונקולוגיה.
הוקרה ופרסים: בשנת 2019 השיקה קופרמן קמפיין יצירתי להעלאת המודעות לאופן שבו הסרטן "עוצר" את חייהם של צעירים-מבוגרים. הקמפיין, בעל היקף בינלאומי, כלל הופעות טלוויזיה והופעות חיות ש"עצרו" לכמה שניות על מנת להביע סולידריות עם חולי סרטן צעירים. יצירתיות הקמפיין זכתה לשבחים בינלאומיים.
בשנת 2020, כהוקרה על פעילותה, הוענק לעמותת חלסארטן פרס זוסמן-ג'וינט הבינלאומי למצוינות בפיתוח שירותים חברתיים, וקופרמן זכתה בפרס על "היענות לבעיות בדידות ובריאות הנפש הנובעות ממרחק חברתי ובידוד". העמותה זכתה להכרה על יצירת פתרונות לאינדקס בינלאומי של מערכות בריאות המכונה "צרכים בלתי מסופקים לבריאות". לפי ועדת הפרס, העמותה שואפת לשנות את התפיסה הרווחת לפיה חולי סרטן הם באחריותם הבלעדית של אנשי רפואה, תוך מתן תפקיד גדול יותר לקהילה. זה, בתורו, עוזר למערכת הבריאות לשפר את שירותיה.
יאומן וורדרס
יאומן וורדרס של הארמון והמצודה המלכותיים מצודת לונדון של הוד מלכותה, וחברי שומרי הראש של משמר יאומן המצוין של הריבון (אנגלית: The Yeomen Warders of Her Majesty’s Royal Palace and Fortress the Tower of London, and Members of the Sovereign's Body Guard of the Yeoman Guard Extraordinary), הידועים בקיצור כזקיפי מצודת לונדון וכ"אוכלי בקר" (אנגלית: Beefeaters), הם שומרים טקסיים במצודת לונדון. תפקידם העיקרי הוא טיפול והשגחה על האסירים במצודה ואבטחת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת, ובפועל הם משמשים כמדריכי תיירים ובנוסף הם אטרקציה תיירותית בזכות עצמם.
היסטוריה ותיאור התפקיד
מקורו של הכינוי Beefeater (אוכל בשר) אינו ברור, ויש מספר דעות בנושא. אחת הדעות הנפוצות היא מנות בשר בקר שניתנו לשומרים כתשלום, וזאת בנוסף למנות של בשר כבש ובשר עגל, ומספר אישים ציינו בעבר את העדפתם של השומרים לבשר. ייתכן כי השומרים נהנו גם ממרקי בשר. קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, ביקר במצודה ב-1669 והעיר כי "מנות גדולות מאוד של בשר ניתנות להם בחצר על בסיס יומי... ייתכן ויש לקרוא להם אוכלי-בשר". נטען גם כי השומרים היו זכאים למנת בשר משולחנו של המלך. אטימולוגים אחרים הצביעו על דמיון בין הכינוי לבין hláf-æta, מונח באנגלית עתיקה שמשמעותו משרת נחות. השערות הקושרות את הכינוי למילה הצרפתית buffetier (מלצר) הן, על פי המילון האנגלי של אוקספורד, חסרות ביסוס כלשהו.
היאומן וורדרס הוקם ב-1485 על ידי המלך הטרי הנרי השביעי, המונרך הראשון משושלת טיודור, ועד היום שושנת טיודור (סמל הרלדי של השושלת) היא חלק מתג היחידה של הוורדרס. הם החלו בשמירה על המצודה עוד ב-1485, וכיום הם מונים 35 שומרים ומפקד אחד. כל השומרים הם חיילים בדימוס של ממלכות חבר העמים הבריטי, ועליהם להיות מש"קים עם 22 שנות שירות לכל הפחות, וכן להיות מעוטרי מדליית השירות הארוך וההתנהגות הטובה. בדרך כלל רק מש"קים מהצבא, חיל הנחתים וחיל האוויר המלכותיים זכאים להגיש מועמדות לתפקיד. מצב זה התרחש כיוון שחיילי הצי המלכותי נשבעים לאדמירליות ולא לכתר הבריטי, וראש האדמירליות הוא הלורד היי אדמירל. תפקיד זה הוחזק על ידי המלכה אליזבת השנייה בעצמה בין 1964 ל-2011, אז הועבר לבעלה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. בשנה זו מונה גם השומר הראשון ששירת קודם לכן בצי. ב-1 ביולי 2007 מונתה מוירה קמרון לחברה ביאומן וורדרס, והפכה לאשה הראשונה בתפקיד זה.
השומרים לובשים בדרך כלל מדים בלתי רשמיים עם קישוטים בצבע כחול כהה ואדום. כאשר הריבון הבריטי מבקר במצודה, או כאשר השומרים נמצאים בתפקיד באירועים לאומיים, הם לובשים מדים בצבעים אדום וזהב הדומים לאלה של היאומן אוף דה גארד. מדים אלו כמעט ולא השתנו מאז תקופת בית טיודור. השומרים משתתפים בכל לילה בטקס המפתחות.
בזמן שירותם במצודה מתגוררים השומרים ומשפחותיהם בבניין מגורים הנמצא בתוכה, ומשלמים מסי מועצה וחלק ממשכורתם כשכר דירה. עליהם להחזיק בבעלותם בית מחוץ למצודה על מנת שיהיה להם לאן לפרוש. חלק ממבני המגורים מתוארכים למאה ה-13. לפיכך, תושבי המצודה הקבועים הם השומרים ומשפחותיהם, המושל התושב וקציניו, כומר ורופא.
מטילדה בראון
מטילדה בראון (באנגלית: Matilda Browne; 8 במאי 1869 - 3 בנובמבר 1947) הייתה אמנית אימפרסיוניסטית אמריקאית שצוינה בזכות ציורי הפרחים שלה וסצנות הכפר. היא הייתה האישה היחידה בכפר האומנים אולד ליים, שנלקחה ברצינות כציירת על ידי עמיתיה הגברים.
ביוגרפיה
בילדותו בניוארק, ניו ג'רזי, גרה מטילדה בראון בשכנותו של האמן תומאס מורן, שנודע בזכות נופיו ובמיוחד בזכות ציוריו הגדולים של הפארק הלאומי ילוסטון. הוא איפשר לשכנתו בת ה-9 להיכנס לאולפן שלו לצפות בו עובד לפני שהזמין אותה להתנסות לצייר בצבע, במברשת ובבד. הכישרון הטבעי שלה היה ברור. הוא עודד אותה לקחת שיעורי אמנות נוספים, ובגיל 12 התקבל אחד מציורי הפרחים שלה לתערוכה באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
עד מהרה התעניינה בציור חיות משק ונסעה עם אמה לאירופה בשנת 1889 ללמוד אצל ציירי בעלי חיים בצרפת ובהולנד. בראון למד אצל מורים פרטיים - אלינור וקייט גרנדורקס (1854–1917, 1851–1913), פרדריק פרייר (1849–1908), צ'ארלס מלוויל דיואי (1849–1937), ז'וליאן דופרה (1851–1910) בברביזון, והנרי ביסבינג (1849–1933) בהולנד. לאחר שחזרה מאירופה לני-יורק בראשית שנות ה-90, החלה להציג בתערוכות במטרופולין. באופן המשמעותי ביותר, בהתחשב בחיבתה לציור בעלי חיים, היא למדה אצל קרלטון וויגינס (1848–1932), צייר נוף ידוע וצייר בקר. בראון הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בכפרי אומנים
היא עבדה בכפרי אומנים בגריניץ' בקונטיקט, ובקוס קוב, קונטיקט בסוף שנות ה-90. לאורך הקריירה שלה היא עבדה לסירוגין באולד ליים, קונטיקט בשנים 1905–1906 ומדי פעם בשנים 1911 - 1924. מטילדה בראון שכרה בית במרכז הכפר ליים, ונראה כי הוא מוצג ברקע הציור "הגן" (1915). היא הוצגה על ידי המדריך שלה הצייר קרלטון וויגינס בפני האמנים שהיו ב"פנסיון פלורנס גרינסוולד" באולד ליים.
בשנת 1905, כשביקרה לראשונה באולד ליים, בגיל 36, היא כבר זכתה במספר פרסים וביססה את המוניטין שלה. האומנים ב"פנסיון פלורנס גרינסוולד" ביקשו ממטילדה בראון לצייר על דלת המקום, והיא תרמה זוג ציורים על הדלת המובילה לחדר השינה של בעלת הפנסיון גברת פלורנס. הציורים היו סצנה של עגלים הרועים מתחת לעץ. מתילדה הייתה גם האישה היחידה שנכללה בציור קיר על מושבת האמנים שהצייר הנרי רנקין פוור צייר מעל האח בחדר האוכל של הפנסיון. אלה היו מחוות כבוד יוצאות דופן, מכיוון שמושבה האומנים שנשלטה על ידי הגברים, הסתכלה בדרך כלל על האמניות בזלזול - כפי שניתן ללמוד בצורה הטובה ביותר מהמקרה של וילארד מטקלף שצייר סטודנטית צעירה לאומנות בצורה "לא סימפתטית" (1907).
ניו-יורק
בשנת 1918 מטילדה בראון הפכה לאשתו השנייה של פרדריק ואן ווייק. היא ובעלה התגוררו בביתו במנהטן, ניו יורק. בשנת 1932 פורסמו איוריה בספרו של בעלה, "זכרונות של ניו-יורקר ותיק".
מטילדה בראון נפטרה בגריניץ' בקונטיקט ב-3 בנובמבר 1947 בגיל 78.
יאן דה בונט
תחילת דרכו
דה בונט נולד באיינדהובן שבהולנד למשפחה קתולית, אחד משבעה עשר ילדים. בנערותו החזיק ברשותו מצלמה מסוג Standard 8 mm film והכין סרטים קצרים, דוקומנטריים ואחרים. כן צילם סרטי חתונה של חברים של הוריו. אז גם הבין כי הוא רוצה להיות צלם קולנוע מקצועי בעתיד. בבגרותו למד צילום קולנוע באקדמיה ההולנדית לקולנוע שבאמסטרדם המסונפת לאוניברסיטת אמסטרדם לאמנויות. דה בונט עסק בתחום וזכה להכרה כאשר שימש כצלם המוביל בסרט הקולנוע הגרמני-הולנדי Das Porno-Haus von Amsterdam (1971) לצד ורנר לקבוש. כשנתיים לאחר מכן שימש כצלם המוביל בסרט הקולנוע ההולנדי Turkish Delight (במקור בהולנדית: Turks fruit. בעברית: פירות טורקיים, ראה אור ב-1973) אותו ביים פול ורהובן, סרט שזכה להצלחה רבה והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
במאי צילום בארצות הברית
דה בונט שאף לקריירה בהוליווד וב-1977 היגר לארצות הברית והתיישב בלוס אנג'לס. דה בונט נשכר לתפקיד הצלם המוביל בסרט הקולנוע שאגה, קומדיית הרפתקאות של נואל מרשל. הסרט שעלילתו מתרחשת באפריקה, דרש את השתתפותם של אריות ובעלי חיים אחרים. הפקת הסרט התארכה, הייתה קשה ומייגעת והביאה לפציעתם של עשרות מהשותפים להפקה, כולל דה בונט עצמו שהותקף על ידי אריה שקרע את קרקפתו והזדקק ל-220 תפרים (אך התאושש והמשיך בעבודתו). הסרט יצא לאקרנים ב-1981 והיה לכישלון קופתי, דבר שלא פגע בקריירה של דה בונט, אשר נשכר כצלם המוביל בשורה של סרטים, בהם חרדה, סרט אימה המבוסס על הספר קוג'ו מאת סטיבן קינג (יצא לאקרנים ב-1983), רומן הדמים, סרט הרפתקאות רומנטי והיסטורי אותו ביים פול ורהובן (1985), חטיפה נעימה, קומדיה שחורה מאת צוקר, אברהמס וצוקר (1986) ומת לחיות, סרט פעולה ושובר קופות (1988). כן ביים את צילום סרט הפעולה גשם שחור, אף הוא שובר קופות (1989), המרדף אחר אוקטובר האדום, מותחן ריגול בכיכוב שון קונרי שזכה אף הוא להצלחה כבירה (1990), קו הדממה, מותחן פסיכולוגי אותו ביים ג'ואל שומאכר (1990) ונשק קטלני 3, קומדיית אקשן והסרט השלישי בסדרת סרטים מצליחה (1992). דה בונט ניצח על הצילום גם במותחן האירוטי המצליח אינסטינקט בסיסי (ראה אור ב-1992).
בימוי הסרט "ספיד" והמשך הקריירה
כאשר התסריטאי גרהאם יוסט החל לקדם בהוליווד הפקת סרט קולנוע אותו כתב, שבמרכז עלילתו אוטובוס שהוטמנה בו פצצה ואינו יכול לרדת מתחת ל-80 קמ"ש, שודך לו במאי הצילום דה בונט (בהמלצת ג'ון מקטירנן), אשר הפעם ולראשונה הוטלה עליו משימת הבימוי. דה בונט לקח על עצמו את האתגר בשל הניסיון שצבר כצלם מוביל בסרטי פעולה מצליחים. כאשר סרטי פרמאונט החליטו לוותר על הפרויקט, פנו יוסט ודה בונט לאולפני המאה ה-20, שנתנו להם אור ירוק. הסרט, אשר נקרא "ספיד", בכיכובם של קיאנו ריבס וסנדרה בולוק, צולם ב-1993 ויצא לאקרנים ב-1994. הוא זכה להצלחה מסחררת. דה בונט היה מועמד לפרס סאטורן על עבודת הבימוי.
דה בונט נשכר לתפקיד במאי סרט הקולנוע גודזילה, אך עזב לאחר חצי שנה של עבודה על שלב הקדם-הפקה בשל מחלוקת עם סרטי סוני על תקציב הסרט (הוא הוחלף על ידי רולנד אמריך). דה בונט נשכר לביים סרט אחר, אף הוא דרמת אקשן עתירת תקציב – טוויסטר. הסרט, שיצא לאקרנים ב-1996, היה לשובר קופות. באותה שנה החל דה בונט לביים סרט המשך לספיד – ספיד 2 ואף היה שותף להפקתו. הסרט, אף הוא דרמת אקשן, הופק בתקציב של 110 מיליון דולר ויצא לאקרנים ב-1997. הוא לא הצליח לשחזר את הצלחת הסרט שקדם לו. דה בונט היה שותף להפקת דרמה דלת תקציב של ג'יימס מרנדינו המביאה את קורותיהם של אמני פאנק צעירים (SLC Punk!, יצא להפצה מצומצמת ב-1998). הוא ביים את סרט האימה בית האימה (ראה אור ב-1999, הופק בתקציב של 80 מיליון דולר והכניס 180 מיליון דולר בקופות). על סרט זה ועל ספיד 2 היה מועמד לפרס פטל הזהב – הבמאי הגרוע ביותר. אחרי שנת 2000 היה שותף להפקת שני סרטי קולנוע, שניהם מסוגת מדע בדיוני: שיווי משקל (יצא לאקרנים ב-2002 והיה כישלון קופתי) ודו"ח מיוחד (יצא לאקרנים באותה שנה וזכה להצלחה רבה). ב-2003 יצא לאקרנים סרט הקולנוע טומב ריידר 2: סוד החיים אותו ביים דה בונט. הסרט היווה סרט המשך לסרט הפעולה טומב ריידר, המבוסס על סדרת משחקי הווידאו טומב ריידר. בסרט כיכבה אנג'לינה ג'ולי והוא זכה להצלחה.
חייו האישיים
בשנים 1973 עד 1988 היה דה בונט נשוי לשחקנית ההולנדית מוניק ואן דה ון (כיכבה בסרט ההולנדי Turks fruit בו שימש כצלם מוביל ואשר ראה אור ב-1973). יש לו בן, אלכסנדר, ובת, אן, מרעייתו השנייה, טריש ריבס האמריקאית. דה בונט הוא אספן צילומים ומעריץ מושבע של רמברנדט.
אורניום-236
אורניום-236 הוא איזוטופ של אורניום המכיל 236 נוקלאונים (92 פרוטונים ו-144 נייטרונים). סמלו הכימי הוא 236U.
236U אינו נמצא בטבע, והוא איזוטופ רדיואקטיבי שנוצר רק כתוצר לוואי מאורניום מועשר, כשפוגע באורניום 235 נייטרון יחיד במהלך תגובת שרשרת גרעינית לאחר ביקוע גרעיני
קיימים מספר אופני ביקוע אפשריים, הנפוץ מביניהם מתואר בנוסחה הבאה:
הוא איזוטופ שאינו יציב ולכן זמן מחצית החיים שלו הוא מאוד קצר כ-2.342×107 שנים.
שימושים
236U משמש כיסוד הראשון הגורם לתגובה כימית עליה מתבססים דלק גרעיני, פצצת אטום וכור גרעיני.
מונבז השני
מונבז השני או מונבז המלך, היה בנם של הלני המלכה ומונבז הראשון, מלך חדייב. הוא התגייר כמו אמו ואחיו הצעיר, איזטס השני.
לאחר מותו של אחיו איזטס, בערך בשנת 55 לספירה, מונבז הפך למלך חדייב. תאריך מותו אינו ידוע, אך ידוע שהוא שלט כמלך בזמן המרד הגדול ברומאים (70-66 לספירה), ואף שלח סיוע למורדים היהודים נגד האימפריה הרומית.
ההיסטוריון דיו קסיוס מזכיר בספרו את מונבז, אולם בדומה לטקיטוס, אינו מזכיר את התייהדותה של שושלת המלוכה של חדייב.
במשנה מסופר שמונבז עשה ידיות מזהב לכל כלי יום הכיפורים בבית המקדש.
בתוספתא ובתלמודים מסופר על צדקותו הגדולה במצוות צדקה, הון עתק שירש מאבותיו בזבז עבור כך, ונימק:.
בנגל
בֵּנְגָל (בבנגלית: বাংলা/বঙ্গ) הוא חבל ארץ בצפון-מזרח אסיה הדרומית. כיום הוא מחולק בין המדינה העצמאית בנגלדש, ובין המדינה ההודית מערב בנגל. בעבר הייתה בנגל ממלכה, ושטחים מממלכת בנגל העתיקה מצויים כיום אף במדינות ההודיות ביהר, טריפורה ואודישה. בנגל מיושבת בבני העם הבנגלי המוסלמי שדובר ברובו את השפה הבנגלית. האזור הוא אחד מהאזורים הצפופים בעולם עם למעלה מרבע מיליארד איש שחיים בצפיפות של למעלה מ-1,000 נפש לקמ"ר.
פטריארך מוסקבה ורוס כולה
פטריארך מוסקבה ורוס כולה (רשמית: "הפטריארך הקדוש של מוסקבה ורוס כולה"; בסלבית כנסייתית עתיקה: Свѧтѣ́йшїй патрїа́рхъ моско́вскїй и҆ всеѧ̀ рꙋсѝ) היא תוארו של הפרימוס של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית. בשנים שונות נעשה שימוש בווריאציות שונות של תואר התפקיד כמו: "הפטריארך של מוסקבה ורוס כולה", "הפטריארך של מוסקבה ורוסיה כולה", "הפטריארך של מוסקבה וכל רוסיה הגדולה, הקטנה והלבנה", ועוד הצורה המודרנית, "הפטריארך של מוסקבה ורוס כולה", שימשה היסטוריונים עתיקים ומודרניים על מנת לתאר את כלל נושאי התואר אך התואר הפך לרשמי רק מאז המטרופוליטן סרגיוס (סטארוגורודסקי) בשנת 1943.
הפטריארך הוא הבישוף השליט של כנסיית מוסקבה, החולשת על העיר מוסקבה. הפטריארך של מוסקבה ורוס כולה, פועל בהתאם לחוקי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית ואחראי לניהול ענייני הכנסייה האורתודוקסית ברוסיה.
הפטריארכיה הוקמה במוסקבה בשנת 1589 כשאיוב הפך לפטריארך הראשון. היא בוטלה בשנת 1721 על ידי פיוטר הגדול (שייסד במקומה את הסינוד הקדוש) ושוחזרה ב-1917.
ליפואה ענקית
ליפואה ענקית (שם מדעי: Leipoa gallinacea) הוא מין עוף נכחד מהסוג ליפואה שבמשפחת הדגרתליים אשר חי בתקופת הפליוקן עד הפליסטוקן באוסטרליה. קרובו לסוג החי הוא העוף ליפואה מצויה. כפי ששמה מרמז היא הייתה גדולה בהרבה מקרובתה.
הליפואה הענקית התגלתה בכמה מערות בקווינסלנד וניו סאות' ויילס ב-1888. ממצאים נוספים שנמצאו בפארק הלאומי מערות נרקורט שבאוסטרליה הדרומית ב-1974 נחשבו למין נוסף של דגרתל, Progura naracoortensis. בהמשך התברר שמין חדש זה מבוטל והוא למעשה פרטי ליפואה ענקית קטנים יותר עקב דו-צורתיות זוויגית.
ממצאים של ביצים מאובנות גדולות שנמצאו והיו בעלי סימני חום על הביצים נחשבו בעבר לשייכים לעוף הענקי גניאורניס שהיה גדול מיען. הממצאים נחשבו לעדות לשריפת ביצים בידי האנשים הראשונים. בהמשך התברר שביצים אלה היו שייכות כנראה לליפואה ענקית וייתכן שהחום של התטולה עזרה להם לבקוע בלי צורך שהאם תדגור על הביצים.
Wordle
Wordle הוא משחק דפדפן שפותח על ידי המתכנת האמריקאי ג'וֹשׁ וַרְדֶל (Josh Wardle) בשנת 2021. מטרת המשחק היא ניחוש מילה באנגלית בת חמש אותיות תוך שישה ניסיונות כשהמשחק מתנהל בסגנון השאלות והתשובות של בול פגיעה. המשחק הפך לפופולרי בסוף 2021, ובינואר 2022 שיחקו בו כשני מיליון איש מדי יום.
בפברואר 2022 רכשה חברת הניו יורק טיימס את המשחק. וורדל אמר בראיונות כי שאיפתו שהמשחק יהיה ללא מודעות ופתוח לכולם. לדברי העיתון, המשחק ייוותר, לפחות בשלב הראשוני, ללא עלות.
היסטוריה
וורדל יצר את המשחק כמשחק פרטי עבורו ועבור בת זוגו. באמצע אוקטובר 2021, לאחר שראה שהמשחק התקבל באהדה בקרב בני משפחתו – הוא פרסם את המשחק לציבור. המשחק הפך לתופעת רשת ברשת החברתית טוויטר לאחר שהוספה לו אפשרות לשתף את התוצאות. בעקבות זאת חל זינוק במספר המשתמשים: בחודש נובמבר 2021 שיחקו במשחק רק 90 אנשים ביום, בתחילת ינואר 2022 כבר שיחקו בו 300 אלף איש מדי יום, באמצע ינואר הגיע מספרם לשני מיליון שחקנים. חברת גוגל עיצבה דודל מיוחד שמופיע כאשר מחפשים את המונח "Wordle" במנוע החיפוש.
למשחק פותחו גרסאות בשפות שונות, בהן: עברית, יידיש, רוסית, צרפתית, גרמנית, טורקית, ספרדית, איטלקית, פורטוגזית ועוד.
וריאנטים של המשחק
בהשראת המשחק נוצרו משחקים נוספים: למשל, משחק בו יש לנחש שתי מילים במקום מילה אחת; משחק שבו הניחושים הם על-פי משמעות המילה ולא על-פי האיות ("סמנטעל", מלשון סמנטיקה) ועוד. כמה ממשחקים אלה צברו גם הם פופולריות ברשתות החברתיות.
פרטי המשחק
בכל יום נבחרת מילה באנגלית בת חמש אותיות ועל המשתמשים לנחש את המילה בתוך שישה ניסיונות. המילה היומית זהה אצל כל השחקנים וניתן לשחק בו רק פעם אחת ביום. מילת הניחוש חייבת להיות מילה תקנית. בתגובה לכל ניחוש המערכת מגיבה בצביעת האותיות לפי הימצאותן ומיקומן במילה היומית שנבחרה. אות אפורה מעידה שהאות אינה קיימת בכלל במילה, אות צהובה – האות קיימת במילה במיקום אחר, אות ירוקה – האות קיימת במילה במיקום זהה.
המילה היומית היא אחת מ-2,315 מילים נבחרות, מתוך כ-12,000 מילים בנות חמש אותיות בשפה האנגלית. הקבוצה המצומצמת נבחרה על ידי בת זוגו של וורדל. הכתיב הוא הכתיב האמריקאי ולא הבריטי, אף על פי שמוצאו של ג'וש וורדל הוא מויילס.
המשתתפים במשחק יכולים לשתף את תוצאותיו בקלות, כלומר את צבעי הריבועים שקיבלו בכל שלב, ולפרסם ברשתות חברתיות כגון טוויטר. הדבר גרם להופעה של בוטים שונים אשר הגיבו לציוצים כאלה את המילה של היום הבא באופן אוטומטי, מה שהוביל את טוויטר לחסום אותם.
מלאכת מכה בפטיש
לעיתים תיקון חפץ (מתקן מנא), נחשב כתולדה של מלאכת מכה בפטיש.
המלאכה
מלאכה זו, ביסודה, מורכבת משתי פעולות: הגבהת הפטיש להכות והמכה עצמה שהיא כאשר הפטיש הורד על האבן. נחלקו החכמים האם מכה בפטיש היא פעולת ההורדה לבד, או שגם פעולת הגבהת הפטיש היא כזו, לפי הגישה המקובלת המלאכה היא רק הורדת הפטיש על הסדן, ולפי רבי יוסי היא מורכבת משתי פעולות שונות. כלי מוכן שממתין לכך שיציירו עליו כדי להשתמש בו, הציור עליו אסור משום מלאכת מכה בפטיש, וגם שרטוט חלק מהציור, הוא בכלל המלאכה.
דוגמאות
פתיחת פקק בקבוק שתייה בשבת, יש הסבורים כי יש איסור לפותחו בשבת משום מכה בפטיש שכן על ידי פתיחתו, מכשירים את הפקק והופכים אותו לכלי; שכן עד הפתיחה הוא היה מחובר לטבעת שמנעה ממנו לשמש כפקק, ורק על ידי הפתיחה הוא משמש כפקק. אולם יש מתירים לפתוח פקקים בשבת, מהם הרבנים עובדיה יוסף וישראל יעקב פישר לשיטתם הפקק נחשב לכלי כבר לפני פתיחתו למרות הטבעת המהדקת אותו.
ואילו הרב שלמה זלמן אוירבך אסר זאת, אם כי הוא סייג את דבריו, והתיר לפתוח את הבקבוק אם משליכים מיד לאחר הפתיחה את הפקק לאשפה, שכן במקרה כזה פותח הבקבוק "מצהיר" במעשיו כי הוא אינו משתמש בפקק כבכלי. בעקבות הפולמוס, מיוצרים במקומות רבים בקבוקים מיוחדים בהם הפקק הוא ללא רשת המחברת אותו לבקבוק, כך שמותר לפתוח אותו בשבת.
אברהם אחיטוב
אברהם אחיטוב (10 בדצמבר 1930 – 15 ביולי 2009) היה איש שירות הביטחון, כיהן כראש השב"כ החמישי, בשנים 1974–1980.
מלאכת מכה בפטיש
דוגמאות
אף פתיחת קופסאות שימורים אסורה בשבת, אם מתכוננים להשתמש בה שימוש חוזר. האיסור היה קיים יותר בעבר שהיו משתמשים בקופסאות השימורים שימוש חוזר לאחסון חפצים קטנים. כיום שעל פי רוב זורקים את הקופסאות שימורים לאחר השימוש יש המתירים מהם הרב שלמה זלמן אוירבך שלדעתו קופסת שימורים נחשבת לכלי גם בהיותה סגורה, ושימושה החדש לאחסון האוכל לאחר פתיחתה, נחשב לשימוש ארעי. מאידך פוסקים אחרים אוסרים לפתוח גם אם מתכוננים לזרוק לאחר השימוש הראשוני מכיוון שעל ידי הפתיחה נהפכה הקופסה לכלי אחסון (ולפני כן לא הייתה ראויה לכלום כי הייתה אטומה לחלוטין). עם זאת גם לדעת המחמירים רוב הפוסקים אומרים שניתן לפותחן אם עושים חור בצד השני כך שעל פי רוב לא משתמשים בקופסה שוב וכן מותר לפתוח אם מקלקלים את הקופסה שאי אפשר להשאיר בה את המאכל
אברהם אחיטוב
קורות חייו
אחיטוב נולד בדצמבר 1930 בגרמניה כאברהם (אדולף) גוטפריד, ועלה בגיל חמש עם משפחתו לישראל, אביו בנה במו ידיו צריף מעץ בחולות חולון. המשפחה התגוררה בצריף בדלות גדולה, וכללה בנוסף להורים ולאברהם הבכור, גם תאומים, מלכה ויוסף, לימים יוסף אחיטוב, מאנשי הרוח הבולטים בתנועת הקיבוץ הדתי.
אחיטוב למד כמה חודשים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. בגיל 16 בלבד הוא הצטרף לארגון ההגנה ועבר לארגון "ש"י פנימי" שהוקם בעיצומה של מלחמת העצמאות, לימים ש"ב (שירות ביטחון פנים) ובהמשך השב"כ. לפי דרישת בן-גוריון הוא עיברת את שמו ל'אחיטוב'. במהלך שירותו השלים בגרות, וסיים תואר ראשון ותואר שני במשפטים בהצטיינות יתרה. בשב"כ מילא אחיטוב מספר תפקידי מפתח, בשיאם מונה לראשות השב"כ על ידי יצחק רבין. הוא המשיך בתפקידו גם בתקופת מנחם בגין, לבקשתו המיוחדת של בגין. בדצמבר 1980 נענה מנחם בגין לבקשתו לפרוש, והוא פרש מכהונתו כשלזכותו מוניטין של אחד מראשי השירות המוצלחים ביותר מאז הקמתו, שעיצב במו ידיו חלק גדול מתורת השירות וערכי היסוד שלו; במיוחד הודגש ערך הטלת הספק. אחיטוב שירת במשך 31 שנים בשירות, מתוכן שבע שנים כראשו. במקביל, ועדת לנדוי שבחנה את שיטות החקירה של השב"כ קבעה ב-1987 כי אחיטוב הוא "אחד האחראים לכך שהנורמה של מתן עדויות שקר (של אנשי השב"כ) בבתי המשפט נמשכה שנים באין מפריע ובאין פוצה פה. [...] הוא היה מודע לה ולא רק שלא עשה דבר לשנותה, אלא אף תמך בה וחיזק אותה". בין השנים 1961-1965 הושאל אחיטוב ל"מוסד" לכהן כראש השלוחה בגרמניה.
אחיטוב שימש כראש השב"כ בתקופה שבה מעט מאוד מידע דלף לתקשורת, ואסור היה לפרסם את שמו ותמונתו של ראש הארגון, וכל פרט אודותיו, גם לאחר פרישתו. מתוך השקפת עולם שבשירותו הציבורי הוא civil servant, סירב אחיטוב לאחר פרישתו משירות הביטחון להתראיין ולהשמיע דעות וביקורת. המידע המועט שהתפרסם על אחיטוב הגיע מעמיתיו, בלי כל אישור או הכחשה ממנו.
מלאכת מכה בפטיש
ביטוי
ה"מכה בפטיש" משמש גם כביטוי שבזכות משהו מסוים הדבר הסתיים, כלומר במקרה שאדם הגיע וזרק משפט באמצע הרחוב והמשפט הזה גרם ללכת ולקנות מוצר מסוים, אז אומרים שהאמירה של אותו אדם הייתה ה"מכה בפטיש" של כל המכירה
אברהם אחיטוב
קורות חייו
לאחר פרישתו מראשות השב"כ שימש תקופה מסוימת כמזכיר קרן איסלר המממנת פרויקטים ומעניקה סיוע לנכי צה"ל, למשפחות שכולות ולנפגעי פעולות איבה, וכן עמד בראש אגף לוגיסטיקה בבנק הפועלים, ודירקטור בתע"ש ובנצבא.
אחיטוב נפטר ביולי 2009, הותיר אלמנה, יוכבד לבית סנדלר, בת ובן.
טרם המינוי לראש השב"כ
בספרם "המרגלים - פרשות ריגול במדינת ישראל" מספרים איתן הבר ויוסי מלמן כיצד בתפקידו כראש "מטה שלוש", חשף אחיטוב בשנת 1955 את המרגל המצרי רפעאת אל גמאל, שפעל בישראל בשם הכיסוי ז'אק ביטון, ויזם את הפעלתו כסוכן כפול, תחת שם הקוד "יתד". החל מאמצע שנות החמישים ועד מלחמת ששת הימים המודיעין הישראלי איפשר לו להעביר מידע אמין, אם כי לא קריטי, למפעיליו המצרים כדי לטפח ערכו בעיניהם. הפעלה זו גרמה למצרים להאמין כי ביטון-אל גמאל הוא מרגלם החשוב והמוצלח ביותר. במקביל מסר "יתד" מידע חשוב על פעילות המודיעין המצרי ועזר לשב"כ לחשוף כמה רשתות ריגול מצריות. לדיסאינפורמציה שניתנה בידי "יתד" היה חלק מכריע בהטעייה שקדמה למלחמת ששת הימים ואיפשרה את מכת המחץ על חיל האוויר המצרי, שנותר שאנן והותיר את מטוסיו חשופים על הקרקע.
מראיון שהתפרסם בעיתון "ידיעות אחרונות" (3.3.06) עם רפי איתן עולה כי ב-1962, כשאחיטוב הושאל ל"מוסד" ושימש כראש השלוחה שלו בגרמניה, החליטו השניים (במבצע "עומר") לגייס כסוכן קצין קומנדו נאצי שהיה מפקד המבצעים המיוחדים של היטלר בשם אוטו סקורצני; הדבר נדרש כדי לסייע באיתור המדענים הגרמנים שעסקו בפיתוח טילים עבור מצרים, והיוו איום על ישראל. סקורצני יצר עבור "המוסד" שורה של קשרים, בעזרתם גויסו כמה סוכנים שהשתתפו בפרויקט הטילים הגרמני במצרים. כך נפרס מהר מאוד לעיני ישראל כל מערך המדענים הגרמנים, ובעקבותיו סוכל פרויקט הטילים באמצעים מדיניים, לאחר שכל פרטיו הוצגו במלואם לפרנץ-יוזף שטראוס, שר הביטחון של מערב גרמניה.
בתקופת היותו סגן של ראש השב"כ דאז יוסף הרמלין, פורסמה בהבלטה בכלי התקשורת חשיפת המרגל אודי אדיב על ידי השירות ב-1972.
בהספד על מותו של יוסף הרמלין, ב"הארץ" מספטמבר 1994, כתב אחיטוב:
כלפי ארגוני הטרור
מדיניותו של אחיטוב כלפי ארגוני הטרור, עוד בהיותו סגן ראש השב"כ, כללה החדרה מאסיבית של סוכנים לתוך ארגוני הטרור. בכתבה שהתפרסמה ב"הארץ" (דצמבר 1995), נטען כי אחיטוב עיצב במהלך כהונתו אסטרטגיה התקפית להפעלת סוכנים כפולים בקרב הארגונים הפלסטיניים, בשם "הסמת" (סיכול התקפי). לאחר מאבק עיקש מול אמ"ן ו"המוסד", הוחלט כי השב"כ יהיה אחראי לפעילות זו. וכך כותב "הארץ":
לפי עדותו של אחיטוב, בהספד שמוזכר לעיל, שיטות העבודה של השב"כ כנגד ארגוני הטרור היו פיתוח ישראלי, משום שניסיונות ללמוד משירותי ביטחון אחרים, למשל מהטיפול של הבריטים במחתרת האירית, לא צלחו בגלל התנאים המאוד שונים.
במקביל למדיניות ההתקפית כלפי ארגוני הטרור, היה אחיטוב כראש השב"כ האחראי העיקרי לגיבוש מדיניות של "מתינות פרקטית" כלפי ערביי ישראל, לפי ראיון שהתפרסם ב"הארץ" (מאי 2004) עם ד"ר נחמן טל, ששרת תחת אחיטוב באגף הערבי בשב"כ ("מטה שלוש") החל מאמצע שנות החמישים. לדברי נחמן טל, השב"כ חזר והתריע בפני כל הממשלות על הזנחתם של הערבים וקרא לצמצום הפערים ולשילובם בחברה - בעיקר כדי להבטיח שקט ונאמנות.
כלפי יהודים
בכתבה שהתפרסמה ב"הארץ" (דצמבר 2004) על אסף יגורי, מפקד גדוד שנפל בשבי המצרים במלחמת יום הכיפורים ולימים חבר הכנסת מטעם ד"ש, מסופר כי "ראש השב"כ באותה תקופה, אברהם אחיטוב, הוטרד מאוד מהפרשה, שכונתה בארגון בשם הקוד 'תיק מרזב'. הוא הכריז על יגורי כיעד למעקב, הדואר שלו נפתח בחשאי, הוא זומן לחקירות ונאסף עליו מידע באינטנסיביות". בסופו המעקב לא הניב דבר, והתיק נסגר.
לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977, הורה אחיטוב להגביר את המודעות לפעילות קיצונים יהודיים, בעיקר בקרב ההתנחלויות. לימים סיפר כי היה מודאג מאוד מהקמתה של המחתרת היהודית, שנחשפה לאחר שעזב את השירות.
בכתבה שהתפרסמה ב"מעריב" (פברואר 2002) סופר כי השב"כ בראשות אחיטוב עשה שימוש בפרשיית מין בה היה מעורב אחד ממקורבי המחתרת, כדי לדלות מידע על המחתרת, אך ראש הממשלה דאז מנחם בגין דרש ממנו להפסיק חקירה זו.
העיתונאי דודו הלוי היה הראשון אשר פרסם את דבר קיומה של המחתרת ובדיווח שלו בעיתון האמריקני "וושינגטון סטאר" טען כי בגין רמז לאחיטוב שלא לקיים חקירה יסודית והוסיף שאחיטוב ביקש להתפטר מתפקידו בשל כך. באותה ידיעה פרסם הלוי את שמו של ראש השב"כ ללא אישור הצנזורה, דבר שהיה עבירה על החוק הישראלי באותה עת והמשטרה המליצה בפני הפרקליטות להעמידו לדין . הידיעה הוכחשה. לבסוף, ב-1984, ארבע שנים לאחר שאחיטוב פרש מתפקידו, פענח השב"כ בפיקודו של אברהם שלום, את הפרשה וחשף את חברי ארגון הטרור היהודי.
התרבות הנאטופית
התרבות הנָאטוּפִית היא תרבות פרהיסטורית שהתקיימה בארץ ישראל ואחר כך גם באזורים נוספים בלבנט, בסוף התקופה האפיפלאוליתית, כ-15,000 עד 11,700 שנים לפני זמננו (תיארוך פחמן 14 מכויל). זוהי תרבותם של אחרוני הציידים–לקטים באזור, המייצגת את המעבר מאורח החיים הנוודי של התקופה הפלאוליתית והאפיפלאוליתית לקהילות החקלאיות ויושבות-הקבע של התקופה הנאוליתית.
הממצאים ארכאולוגים הרבים וההעשיר מתרבות זו כוללים, לראשונה באזור ארץ ישראל והלבנט בהיקף נרחב, את התכונות הבאות: בנייה נרחבת של בתים מאבן, בתי קברות מובחנים, תרבות חומרית עשירה הכוללת חפצי אמנות, וניצול אינטנסיבי של משאבי הסביבה. עם זאת, לא נמצאו עדויות ברורות לייצור מזון (ביות בעלי חיים ותירבות צמחי בר). בשל כך הוגדרה התרבות הנאטופית כחברה ייחודית ומורכבת של ציידים–לקטים יושבי קבע, שנמצאת על סף המעבר לאורח חיים חקלאי. מקומה של התרבות הנאטופית על מפתן המהפכה החקלאית ואופייה הייחודי תרמו לעניין המחקרי הכלל-עולמי סביבה.
הכרונולוגיה הנאטופית מחולקת לשתי תקופות: הנאטופית הקדומה והנאטופית המאוחרת, כשהמעבר ביניהן אירע בערך 13,500 עד 13,000 שנה לפני זמננו (11,500 לפני הספירה- 11 אלף לפני הספירה), אם כי יש המגדירים שלב נוסף: הנאטופית הסופית, בשלהי התקופה. מופע נוסף של התרבות הנאטופית הסופית היא התרבות החריפאית בנגב. בשלב הקדום של התקופה הנאוליתית בארץ ישראל, התקופה הנאוליתית הקדם-קראמית א', השתמרו מסורות נאטופיות רבות אך גם הופיעו מנהגים חדשים לחלוטין.
רקע
מודל ארכאולוגי מקובל על חלק מהחוקרים, גורס כי לתנודות אקלימיות השפעה ניכרת על דפוסי פעילות של חברות אנושיות. התקופה האפיפלאוליתית עשירה בתנודות אקלימיות, אם כי השפעתן על חברות הצומח, החי והאדם באזור אינה ברורה, ונעשו מאמצים לפרש את התפתחותה וקצה של התרבות הנאטופית לפי השינויים האקלימיים המשוערים.
בין 20,000 ל־14,500 שנה לפני תקופתנו חלה ירידה בטמפרטורות יחסית לימינו, ולצידה התרחשה ירידה ניכרת במשקעים. מתקופה זאת ידועות לחוקרים מספר תרבויות ציידים–לקטים: הפְּרוֹטוֹ־כַּבַּארִית אשר נודעת עבור שכבת ישובה באתר אהלו II, הנִיצַנִית והזַרְזִית. החשובה והנחקרת ביותר בתרבויות היא התרבות הכבארית. תרבות זאת הוגבלה בעיקר למישור החוף שהתרחב ב־15 ק"מ בגלל הצטברות המים בקרחונים וירידת מפלס הים העולמי. הציד היה מקור בסיסי ומהותי למזון, אולם לקט נוצל גם כן, כפי שמלמדים עליי בזלת ומכתשים.
שיפור כללי בתנאים חל עם תום התקופה הנזכרת לעיל, כשהמשקעים הוסיפו לגדול לקראת 13,000 שנה לפני זמננו. (האלף ה-11 לפהנ"ס) תקופה זאת של נינוחות נחתמה, יחד עם תקופת הפליסטוקן הגאולוגית, על ידי הדריאס הצעיר, תקופה אקלימית של צינה ויובש. ארכאולוגים גילו תרבויות רבות מהתקופה הנוחה, בהן החַמְרִית, העַזְרַקִית, הקֶרֵנִית ואחרות. רוב התרבויות הללו מהוות פיתוח או פלג כלשהו של שתי התרבויות עיקריות: התרבות הכבארית הגאומטרית והתרבות המושאבית.
הכבארית הגאומטרית היא פיתוח של התרבות הכבארית שנדונה לעיל. הכבארים הגאומטריים התפרשו על אזורים נרחבים, תוך כדי ניצול הנגב וחצי האי סיני שנעשו ברי יישוב. המושאבים, כנראה בני דלתת הנילוס, חדרו לאזור סיני מאותן הסיבות. התחרות בין השתים שאולי הוגברה על רקע הדריאס הצעיר, הובילה לקיצה של התרבות הכבארית הגאומטרית בדרום, בעוד שבצפון התפתחה לתרבות הנאטופית לפני כ־15,000 או 14,500 שנים לערך.
יישובים
יישובים נאטופיים נחשפו לכל אורך ארץ ישראל והלבנט. 'אזור הגלעין' של התרבות הנאטופית, בו נתגלו האתרים הגדולים והעשירים ביותר, נמצא בגליל (מערת היונים, מערת חילזון תחתית ועינן), בכרמל (מערת הנחל, מערת רקפת, מערת כבארה ונחל אורן), בבקע הירדן (נחל עין גב II) ובהרי יהודה (מערת שוקבא). בנוסף, האתרים הצפוניים ביותר נתגלו בלבנון ואזור הפרת (תל אבו הוריירה ומורייבת), הדרומיים בנגב וסיני (למשל ראש צין וראש חורשה) והמזרחיים בירדן (ואדי חמה 27 ורבים אחרים). האתרים החיצוניים דלים בממצאים ארכאולוגיים, קטנים בגודלם (15 עד 100 מטרים מעוקבים) ונחותים ארכיטקטונית לאתרי אזור הגרעין.
יישובים נאטופיים גדולים מחוץ לאזור הגלעין הופיעו רק בתקופה הנאטופית המאוחרת, אך גם הם היו קטנים יחסית לאתרי הבסיס, ותפקדו כתחנות לקבוצות ניידות של ציידים–לקטים. אתרי הבסיס הגיעו לגדלים מרשימים של עד כ־1,000 מטרים רבועים, ועשרות הבתים שנמצאו בהם התאימו למגורי קבוצות גדולות המונות כ־200 נפש.
החידוש המשמעותי באתרים הנאטופיים הוא הופעת ארכיטקטורת האבן. באתרים הנאטופיים של אזור הגלעין נתגלו קירות תמך גדולים, מבנים מעוגלים, סגלגלים או בצורת חצי עיגול, ומתקנים בנויים רבים. קוטר הבית הנאטופי הממוצע לא עלה על שישה מטרים וצורתו השכיחה הייתה מעגלית. הבתים נבנו לתוך האדמה ולפרקים לצלע המדרון בבניית טראסה. היישובים נבנו במערות, פתחי מערות ואזורים פתוחים. רצפותיהם נעשו מריצוף אבן או עפר כבוש, ולעיתים נמצאו בבתים מוקדי אש ותושבות לעמודים. בין הבתים נמצאו מתקנים שאולי שמשו לאחסון, אבל אלו נדירים למדי. הבנייה נעשתה בעיקר באבן גוויל, ונמצאו עדויות מעטות לשימוש בטיח.
בתים יוצאי דופן בגודלם, צורתם, הרכבם האדריכלי או ממצאיהם יכולים להתפרש כמגורי מנהיג, או אתר בעל שימוש טקסי–דתי כלשהו. מתקני מגורים הפכו לעיתים למתקני עבודה למיניהם, והשימוש במתקן כלשהו תם כאשר נקבר בו אדם. לעיתים ננטשו אתרים, ומעליהם נבנו מחדש שכבות יישוב נוספות. במקרים אחרים קיים רצף ארוך של יישוב ותיקון מתקני המגורים.
מכלולי צור
המיקרוליתים, כלים קטנים אשר יוצרו מנתזי צור, בולטים במכלולי התקופה האפיפלאוליתית. יצור המיקרוליתים בארץ ישראל החל כבר בתקופה הפלאוליתית המאוחרת, אולם במעבר לאפיפלאולית חלו שני שינויים מורפו־טכנולוגיים עיקריים בתעשיות המיקרוליתיות: הנהגת תקניות במאפיינים פנים-תעשייתיים והקהיה ניכרת של צידי הכלי. הגורם המקובל לשינוי זה הוא המעבר האפיפלאוליתי לכלים מורכבים בעלי ידית, כמו המגל. לצורך התאמת הכלי לידית הוחלקו צדדיו.
המיקרוליתים של תעשיות ותרבויות שונות נבדלים זה מזה בצורתם, גודלם וטכניקות יצורם. אי לכך, שימשו בעבר המאפיינים הללו כקריטריונים להפרדת ישויות שונות בתקופה האפיפלאוליתית. יתרה מזאת, הבדלים מיקרוליתיים יעילים גם בחשיפת ישויות פנים תרבותיות בחברה מורכבת, דוגמת החברה הנאטופית, והפרדה של שלבים שונים בכרונולוגיה של החברה. בר־יוסף רואה בנוכחות טכניקת הנקר המיקרוליתי, אורך הסהרונים ואופני גימורם, טיפוסי הגרעין לייצור המיקרוליתים ושיעורם הכללי ביחס לכלים אחרים קריטריונים עיקריים לזיהוי ישויות ותקופות בנאטופית.
מהלהבים עוצבו סכינים ששימשו כלהבי מגל. להבי המגל הופיעו לראשונה בימי התרבות הנאטופית, וסייעו בביסוס הטענה שהנאטופים עסקו בקצירת עשבוניים או דגניים היות שהברק עליהם נוצר מהתגובה הכימית בין הצורן בצמחים למיקרולית עשוי הצור. הסכין הוצמד למגל עץ או עצם בעזרת ביטומן, שרף וחרסית. מגלים אלו שימושיים יותר מכלי ליקוט קודמים, ומחזקים את דפוס הקצנת ניצול המשאבים בנאטופית. נוסף למגלים ולהביהם, חוקרים רבים רואים במפסלות, גרזנים עתיקים עשויי צור, חידוש נאטופי.
אבן ועצם
בשעה שרוב התרבויות אשר קדמו כרונולוגית לנאטופים עשו שימוש מועט בכלי אבן (הכוונה לכלים שלא סותתו מצור), אנו עדים לשימוש רב בכלים אלו אצל הנאטופים. שני סוגים עיקריים של חומרי גלם עמדו לרשותם: אבן גיר ובזלת. ממצא זה בא להעיד על סחר וקשרים בין הנאטופים לתרבויות שונות או על נדידה עונתית לאזור הגולן. על כל פנים, טיפוסי הכלים השכיחים הם המכתשים והעליים, הקערות והספלולים. כלי האבן אופייניים ליישובים גדולים ששכנו בהם לעיתים קרובות, והם נוצלו לכתישת מזון, גיר ואוכרה. כלי אבן נוספים הם "מיישרי חניתות": פיסות אבן (בעיקר חלוקים) שחורצו במרכזן, דרכם הועברו חצים וכלים דומים עד ליישורם.
כמו עם חומרי גלם אחרים, הנאטופים עשו שימוש רחב בהרבה מקודמיהם בעצם. יש הטוענים כי שימוש זה היה הרחב ביותר בארץ ישראל אי פעם. באתרי הגליל והכרמל אותרה הכמות הגדולה ביותר של כלי עצם. מחטים, חודים, מרצעים, צלצלים, חכות, נטיפות, ידיות מגל ומחליקי עורות הם עיקר טיפוסי כלי העצם בנאטופית. חלקם שימשו בציד ובדיג, אולם אחרים בבוּרְסְקָאוּת, קליעה ופעולות יום־יום אחרות. העצמות היו ברובן של צבי מצוי, יחמור פרסי, אייל הכרמל וחוגלה.
עיטורי גוף ואמנות
התכשיטים הנאטופיים רבים ומגוונים. למעשה, נפוץ שסוגי תכשיטים אחדים שכיחים באתר אחד, אך כמעט נעדרים באחר. לשוני זה השלכות חברתיות. על יריעת התכשיטים הנאטופית הענפה נמנים חרוזים מקונכיות. מינים שונים של קונכיות, בהן תדירה ביותר קונכיית שן הים (דֶנְטַלִיוּם בלעז), נמצאו באתרים נאטופיים. רובן נאספו בים התיכון, אולם ים סוף, הנילוס ואף האוקיינוס האטלנטי נמצאו כמקור של חלקן. חומרי גלם אחרים היו הירקן, המלכיט, האובסידיאן, הגיר והבזלת. עצמות ושיני טורפים הוסבו לתכשיטים, ועולה על הדעת כי חומרים כלים כעץ ונוצות שימשו גם כן. אנה בלפר-כהן מצביעה על הדמיון בין עיטורי הגוף הנאטופיים לאלו של הפלאולית המאוחר האירופי. מרבית התכשיטים שהתגלו נמצאו על שלדי הקבורים, ושמשו כתליונים, חגורות, צמידים ועיטורי ראש.
באמנות הנאטופית ניכרים מאפיינים טבעיים שמקורם באומנות פלאוליתית עתיקה. אף על פי כן, נמצאו מספר צלמיות אנושיות, כמו ראשי האדם ממערת הנחל ועינן והפסלון מעין סח'רי המתאר, כפי הנראה, זוג המקיים יחסי מין. כלים שחרותות עליהם דוגמאות שונות, או לוחות עם חריתות בצורת בעלי חיים הם מרכיב נוסף של האמנות הנאטופית. נתזי אבן גיר, קרניים, עצמות וידיות מגל עשויות עצם הוסבו למיני יצירות. הדמויות הנפוצות הן של בעלי חיים כצבאים, ינשופים, פרים, צבים ומעלי גרה למיניהם.
ציד
מרכיב מרכזי בכלכלה הנאטופית הוא ציד של מגוון רחב ביותר של בעלי חיים. הנאטופים עשו שימוש, כפי הנראה, באמצעים טכנולוגיים כקשתות ורשתות לציד. ייתכן כי כלבים שולבו בציד, אך חסרים ממצאים לבסס טענה שכזאת. שינויים בדפוסי הציד בין התקופה הנאטופית לקודמותיה בולטים כאשר בודקים קבוצות בעלי חיים לפי ערכם הכלכלי ולפי אסטרטגיית הבריחה שלהם (דהיינו התועלת שבהשגתם מול העלות – הקושי לתופשם). מונרו מחלקת את הפאונה הנאטופית לשלוש קבוצות:
הראשונה בהן, קבוצת מכפילי הפרסה ומפריטי הפרסה, מונה כתשעה זנים עיקריים: צבי מצוי, יחמור פרסי, אייל אדמוני, אייל הכרמל, שור הבר, חזיר בר, עז הבר, פרא וסוס רמכי. על הקבוצה השנייה, קבוצת הטורפים, נמנים השועל המצוי, חתול הביצות, גירית מצויה וסמור.
בקבוצה השלישית, קבוצת "בעלי החיים הקטנים", היינו בעלי חיים צמחוניים שמשקלם לא עולה על חמישה ק"ג, שכיחים ביותר צב היבשה המצוי, הארנבת המצויה, חוגלת הסלעים, מספר דורסי יום ועופות מים. מהמחקר בטראסת מערת הנחל עולה בעל חיים נוסף שלא הופיע בחלוקה של מונרו: החולד הארצישראלי.
בקבוצה הראשונה נפוץ ביותר הצבי המצוי. הוא מרכיב כ־90 אחוזים מהמכלול הנאטופי של הפרסתנים: עלייה של כ־20 אחוזים בהשוואה לתקופה הכבארית. הזינוק בכמות הצבאים בא על חשבון היחמור הפרסי שצנח מכ־20 לכ־2 אחוזים. הנאטופית עוברת את קודמותיה גם בשיעור הניצול של צבאים צעירים, דהיינו אלו שגילם נמוך מ־18 חודשים. הסבר מקובל לתופעה היא הוצאת הצבאים מאיזון אוכלוסייתי, והכנסתם לשלבי התאוששות המתאפיינים באוכלוסיות צעירות. הנאטופים אפוא לא העדיפו צעירים, אך אחוז המפגשים עימם עלה ואיתו עלו סיכויי הציד. ייתכן שהעדפה על בסיס מגדרי הייתה קריטריון ציד נאטופי, כפי שמעיד מחקרו של בר־עוז המתווסף למחקרים קודמים, וגורס כי אחוז הנקבות בפאונת הצבאים נמוך ביותר. כל זה עשוי להעיד על ניצול אינטנסיבי יותר של הצבאים, שהעמיד את אוכלוסיותיהם במצב של לחץ.
הועלתה בעבר תאוריה לפיה הנאטופים אף עסקו בפרוטו־ביות של הצבאים, וזאת על סמך זהות הצבאים שניצודו ונתוניהם הגופניים. טענה זאת הופרכה אחר סקירה מחודשת של הנתונים. יתרה מכך, האופי של הצבאים מקשה מאוד על רעייתם והגנתם, ועל כן פוגם ברווח המופק מהם. אף על פי כן, ישנן עדויות לביות אחר בנאטופית, ביות הכלבים. עד כה נתגלו ארבע קבורות כלבים, והמפורסמת בהן נמצאת בקבורה 104H בעינן. גורי הכלבים, או הזאבים, נקברו בסמוך לאנשים. אלו, כאמור, אולי סייעו בציד, וכנראה התגוררו בסביבה האנושית.
בתקופה הנאטופית חלה עלייה מרשימה בשכיחות "בעלי החיים הקטנים" אשר הגיעו לשיא של כ־60 אחוזים מהמכלול באתרים אחדים. חלוקה פנימית של הקבוצה המדוברת נערכה על ידי מונרו לפי יחס ההשקעה/רווח. אי לכך, הם חולקו לאיטיים (צבים) וקלי התנועה (ארנבות וציפורים). בתקופה הנאטופית המוקדמת מהווים קלי התנועה כ־65 אחוזים מהכלל, בעוד שבנאטופית המאוחרת הצבים מגיעים לכ־75 אחוזים. הסבר אפשרי לשינוי זה הוא, כבמקרה הצבאים, אינטנסיביות ציד משתנה הנובעת מאוכלוסייה אנושית גדלה ומתכווצת לסירוגין. כך, ציידים–לקטים יושבי קבע ייאלצו לנצל יותר חיות קטנות, ואף יותר חיות קטנות קשות לתפישה, מאשר ציידים ניידים יותר.
יצורים אחרים שקרוב לוודאי התגוררו בדו־קיום עם הנאטופים היו המכרסמים. וייסברוד מבחין בטראסת מערת הנחל בשלוש קבוצות גיל מבוגרות בקרב העכבריים אשר לא נוכחים בקינֵי דורסי לילה באזור. דורסי הלילה נחשבים לסוכני הצטברות משמעותיים של שרידי יונקים קטנים במערות ובמחסות-סלע, והיעדרות קבוצות הגיל המבוגרות בקיניהם מוכיחה כי המכרסמים שנמצאו באתר חיו לצד הנאטופים, זכו להגנה מפני טורפים והגיעו, בחלקם, לגיל מבוגר. שכיחותם של בעלי החיים מלווי האדם באתרים הנאטופיים, שנחקרה לראשונה על ידי איתן צ'רנוב, מהווה את אחד הסמנים החשובים ליישוב קבע בתקופה זאת, שכן רק יישוב המתקיים לזמן ארוך יחסית ייצור דפוס שכזה, לא מחנה ארעי.
ליקוט וממצאי צמחים
הכלכלה הנאטופית התבססה על ציד אינטנסיבי ומגוּון ביותר. עצמות ויתר השרידים הגרמיים של בעלי החיים (שיניים, קרניים) שרדו עד ימינו במצב טוב מאוד, אך שרידי הצמחים שלוקטו בידי הנאטופים מצומצמים ביותר. אדמת הטרה רוסה האופיינית ליישובים נאטופיים רבים אחראית ככל הנראה לאי-שימור הממצאים הבוטניים.
מהתקופה הנאטופית ידוע לנו רק על מצבור אחד של ממצאים מאקרו-בוטניים משמעותיים ששרדו עד ימינו (להבדיל משרידים מיקרוסקופיים של צמחים, המתגלים לעיתים בדגימות קרקע מאתרים). מצבור זה אותר בתל אבו הוריירה הסורי, אתר נאטופי במקורו אך גם מרכז של ישות חברתית פנים־נאטופית. השרידים מהאתר לא מרובים, ובולטים בו העשב, השיפון וחיטת הבר (Triticum boeoticum; Triticum dicoccoides). עשב, על אף שכיחותו הגבוהה, דורש מאמץ רב לקצירתו ועיבודו והרווח הקלורי המופק ממנו מועט. דגניים, מאידך, הם קלים יותר לקצירה ועיבוד ומספקים רווח קלורי גבוה יותר. השכיחות הגוברת של כלי כתישה מאבן, והמצאת המגל מסייעים בביסוס הטענה כי הנאטופים הרחיבו את העיסוק בלקט, ועניין זה משתלב יפה עם המגמה הכללית המסתמנת בתקופה הנאטופית.
כסלו הציג מודל ליקוט אפיפלאוליתי שונה. לטענתו, קצירה במגל ואיסוף גרעיני דגנים בסלים עלולים להביא לפגימה בלקט, בתנאים מסוימים. אמצעי שימושי ורווחי יותר לליקוט, בעיני כסלו, הוא איסוף מהאדמה של חומר בשל. ניסוייםוהפניות בתוכו העידו כי ליקוט לפי מודל זה יכול להניב בשעתיים את הצורך הקלורי היומי של אדם בוגר, ובתומה של עונת ליקוט (מאי–אוקטובר) היו נותרים המלקטים עם עודפים ניכרים. באוקטובר הבשילו מקורות צמחיים אחרים עליהם יכלו הנאטופים להסתמך, וכסלו מאמין כי בעודפים נעשה שימוש חקלאי מכוון.
שאלת החקלאות
פולמוס החקלאות מעסיק את חוקרי התרבות הנאטופית כבר מראשית המאה ה-20. דורותי גארוד, שחשפה את התרבות הנאטופית, הייתה הראשונה שהעלתה את הסברה כי הנאטופים עסקו בחקלאות, אך לתאוריה נמצאו מבקרים. מספר שנים מאוחר יותר, ויר גורדון צ'ילד תמך בסברה לפיה קבוצה נוודית נדחקה לפיתוח החקלאות בגין קושי אקלימי, ונקב בנאטופים כחברה אפשרית. עבודתו הארוכה של ר"ג בריידווד ביררה את אמיתות הסברה של צ'ילד אחר עידונה והרחבתה, אך לבסוף שללה את הטענה. מוּר הפיח בתאוריה החקלאית רוח חיים ואונגר–המילטון מצאה סימוכין לחקלאות נאטופית בסימני הקציר שנותרו על מגלי הצור.
תומכי החקלאות, או העסוק הפרוטו־חקלאי בקרב הנאטופים, רואים בתקופה הנאטופית המאוחרת את המועד להולדת החקלאות. התקופה הנאטופית המאוחרת מקבילה בחלקה לדריאס הצעיר, אירוע אקלימי של קור ויובש אשר נמשך מאות שנים וייתכן שהביא לפגיעה במשאבי המזון הנאטופיים. פיתוח החקלאות כאמצעי הסתגלות ושליטה על מקורות המזון נראה כפתרון הגיוני עבור חברה כה מפותחת אשר בלאו הכי הסתמכה מאוד על ליקוט דגניים והייתה נייחת למדי בהשוואה לחברות לקטים–ציידים אחרות. אף על פי כן, הממצא הארכאולוגי אינו תומך ישירות בסברה זאת.
פרישת האתרים הנאטופית בתקופה המאוחרת רחבה יותר מאשר בתקופה המוקדמת. אם כי היישובים הם כנראה אתרי חנייה בשל גודלם הקטן יחסית ופשטותם הארכיטקטונית. אחוז הצבים הגבוה בתזונה הנאטופית בתקופה המאוחרת מלמד, בהתאם למדד ההשקעה/רווח, על השקעת אנרגיה מופחתת בציד. דבר זה מעיד על פיחות בכמות הפיות שיש להאכיל, או על שהייה קצרה יותר באתרים. אי לכך, ניתן להסיק כי חזרה לדפוסי נוודות מהווה הסתגלות נאטופית למציאות האקלימית החדשה. חברה ניידת מתקשה לעבד ולטפח תבואה, ועל כן קשה להאמין כי הנאטופים אכן עסקו בחקלאות.