cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיאון בעלות הברית
תערוכות
המוזיאון כולל גם אזור תצוגה תחת כיפת השמיים. מוצגים בו מטוס תובלה ששימש את חיל האוויר המלכותי במהלך הפעלת הרכבת האווירית לברלין, קרון רכבת צבאי מאזור הכיבוש הצרפתי, מבנה ממעבר הגבול צ'ק פוינט צ'ארלי ומגדל שמירה מזרח-גרמני משוחזר.
המוזיאון מאוגד כארגון ללא כוונת רווח, שחברות בו ממשלות גרמניה, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, מדינת ברלין, המוזיאון הגרמני להיסטוריה והמכון להיסטוריה בת זמננו במינכן.
מקסימיליאן הרמן מקסי
מקסימיליאן הרמן מקסי (רומנית: Max Hermann Maxy; התפרסם יותר בראשי התיבות "מ. ה. מקסי"; ), צייר ומאייר יהודי-רומני, פרופסור לאמנות במכון לאמנות פלסטית בבוקרשט, רומניה, מנהל המוזיאון לאמנות של רומניה ומראשי הוועד הדמוקרטי היהודי.
ביוגרפיה
מקסי נולד בבראילה, אך במהרה עברה משפחתו לבוקרשט, שם עשה את לימודיו. בין השנים 1913-1916 למד בבית הספר לאמנויות יפות אצל הפרופסורים פרידריך סטורק וקמיל רסו. הוא נלחם במלחמת העולם הראשונה ולאחריה, בשנת 1918, יחד עם האמנים י. רוס וי. שטוירר, ארגן ביאשי תערוכה עם מוטיבים מהחזית. בשנת 1920 הוא הציג את תערוכת היחיד הראשונה על נושאי המלחמה ובשנת 1921 לקח חלק בתערוכת "החברה לאמנות רומנית".
מקסי ייסד את כתב העת האוונגארדי "אינטגרל" שבו השתתפו גם ברבו פונדויאנו, אילריה וורונקה ואחרים. הוא המשיך בניהול כתב העת עד 1928. בשנת 1926, בהיותו בפריז עבד מקסי על תמונות הרקע והתלבושות של שני מחזות, אחד של פירנדלו והשני של אנדרה ז'יד. בשנת 1929, לאחר ששב לרומניה, השתתף בתערוכה של הקבוצה "אמנות חדשה" וזכה למדליית הזהב בתערוכה העולמית של ברצלונה (1929). בין השנים 1930-1938 המשיך להציג עם קבוצת Contimporanul, בתערוכה של רומא ובהפגנות של הקבוצה האומנותית "קריטריון".
משנת 1939 התחיל לעבוד עבור התיאטרון היהודי "באראשאום" בבוקרשט ומשנת 1941, לאחר שנכנסו לתוקף חוקי הפרדת העיסוק הגזעניים, היה לאחד ממנהלי התיאטרון והתחיל ללמד בבית ספר חדש לאמנויות שפתחו למען היהודים שסולקו מבתי הספר הרומניים. לאחר המלחמה ארגן תערוכה בשם "עבודה ואמנות" שבה הוצגו מעבודות התלמידים והמורים גם יחד.
בשנת 1949 מונה לתפקיד מנהל המוזיאון לאמנות של רומניה וקיבל תפקיד של פרופסור אוניברסיטאי במכון לאמנות פלסטית על שם ניקולאה גריגורסקו. הוא לימד שם עד שנת 1951. נפטר בשנת 1971.
עבודתו המוקדמת של מקסי הושפעה מאוד מהקונסטרוקטיביזם, אך בהמשך ניכרת פנייה למודרניזם מתון.
ה'תרצ"ח
כיוון שהמשמעות המיידית של המילה "תרצח" מתקשרת לרצח, נהוג לעיתים לכנות שנה זו תרח"ץ - כינוי ששומר על הערך הגימטרי של השנה, אך משנה את משמעותה המילולית.
גביע ווינר בכדורסל 2012/2013
גביע ווינר בכדורסל לעונת 2012/2013 היא התחרות השביעית להיווסדו של מפעל גביע ווינר סל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע ווינר הרביעי שלה, לאחר ניצחון בגמר על מכבי אשדוד.
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בתואר גביע הווינר השלישי ברצף והרביעי שלה.
הספינה מלאה
הספינה מלאה (בגרמנית: Das Boot ist voll) הוא סרט קולנוע שווייצרי משנת 1981 בבימויו של מרקוס אימהוף. הסרט עוסק ביחסה של שווייץ לפליטים בתקופת מלחמת העולם השנייה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, וזכה בפרס דב הכסף בפסטיבל ברלין.
הסרט עוקב אחרי שישה פליטים שמסתננים לשווייץ – ארבעה יהודים-גרמנים, ילד צרפתי ועריק מהצבא הגרמני – שמתחזים למשפחה אחת על מנת לא להיות מגורשים חזרה לגרמניה. הוא מתאר את מה שעובר עליהם, ובעיקר איך שווייצרים שבהם הם נתקלים מתייחסים לסיטואציה.
רקע ושם הסרט
באוגוסט 1942 שר המשפטים והמשטרה השווייצרי אדוארד פון שטייגר הצדיק את המדיניות שאסרה כניסת פליטים יהודים כשדימה את שווייץ לסירת הצלה מלאה שלא יכולה לאסוף עוד אנשים. ביטוי זה הפך לסמל לאדישות השווייצרית לגורל היהודים שניסו להימלט מהמשטר הנאצי לשווייץ.
ב-1967 פרסם העיתונאי השווייצרי אלפרד הסלר ספר בשם "הספינה מלאה, שווייץ והפליטים 1933–1945" שהעלה לראשונה באופן ביקורתי את הנושא בפני דעת הקהל השווייצרית. סירטו של אימהוף התבסס על הספר.
אימהוף סיפר שיצר את הסרט בשביל לתקן את התפיסה של הציבור השווייצרי לגבי התנהגות מדינתם בימי מלחמת העולם השנייה, ושנשלל ממנו מימון ממשלתי להפקת הסרט מפני שלטענת האחראים היה חסר בסרט ייצוג הולם לבעיות שעמדו בפני שווייץ באותה תקופה.
עלילה
הסרט מתחיל בסצנה בה פועלים שווייצריים חוסמים מנהרת רכבת לגרמניה, ומתבדחים ש"זה היה יכול להיות מרתף מצוין ליין, אבל הגרמנים היו שותים אותו בצד השני". בסצנה הבאה רואים רכבת בתוך שטח גרמניה הנאצית שנעצרת, וממנה בורחים שישה אנשים: לזר אוסטרובסקי (קורט בואה), יהודי וינאי זקן חובש כיפה, יודית קרוגר (טינה אנגל) ואחיה הצעיר אולף לנדאו שנפצע בידו מירי של חיילים גרמנים בעת הבריחה; גיטי, נערה צעירה, מוריס, ילד צרפתי קטן; וקארל שניידר, עריק מהוורמאכט. אשתו של לזר אוסטרובסקי גם הייתה איתם ברכבת אבל לא הצליחה לברוח איתם.
בבוקר השישה מגיעים לכפר שווייצרי סמוך לגבול, ומתחבאים במחסן, שם מוצאת אותם אנה פלוקיגר (רנטה שטייגר) שמנהלת יחד עם בעלה פרנץ (מתיאס גרדינגר) את הפונדק המקומי. אנה לוקחת אותם לפונדק, ומכינה להם אוכל. היא שומעת מיודית שבעלה הנס, גרמני לא יהודי, הגיע לשווייץ שנתיים לפני כן, ועצור במחנה עבודה. היא מתקשרת למחנה בשביל שיודיעו לו שאשתו הגיעה לשווייץ. הוא מקבל את הידיעה כשהוא בעבודה שטח. אחד מהשומרים השווייצריים אומר לו לגנוב את האופניים שלו ולרכוב איתם אל הכפר שבו נמצאת אשתו.
כשפרנץ מגיע לפונדק ומבין את המתרחש הוא כועס על אשתו: "מה איתך? כרגע אמרו ברדיו שיש יותר מדי כאלה פה, ושאסור לתת להם להיכנס יותר. והנה הם יושבים במטבח שלי ומרגישים כמו בבית". הוא שולח את העוזר שלו לקרוא לשוטר הכפר, אבל כשהוא רואה שאולף פצוע הוא לוקח אותו לחדר הכביסה ומטפל בו.
כשהשוטר (מיכאל גמפרט) מגיע ורואה אותם הוא קורא את ההוראות לגבי מסתננים: "את כל הפליטים הלא חוקיים יש לשלוח מייד חזרה". אבל היוצאים מן הכלל אותם אין לשלוח הם: "א. עריקים. (בעיניי הם הגרועים ביותר). ב. פליטים פוליטיים. פליטים מטעמי גזע אינם נחשבים פליטים פוליטיים. ג. ילדים בודדים ד. הורים עם ילדים מתחת לגיל 6. יש לכם מזל. אפשר להשאיר אתכם". הוא מוסיף שצריך להוסיף ערבון, 4000 פרנק לאיש, ויודית מוציאה תכשיטים שהיא החביאה בשמלה ונותנת אותם בתור ערבון.
בינתיים הנס, בעלה האמיתי של יודית מגיע למקום ישוב ומתקשר לפונדק. השוטר מקשיב לשיחה שלו עם יודית, ומבין מה האמת. מרק, שמבין שהוא לא צריך את כל הקומבינציה בשביל להישאר בשווייץ מגלה שבעצם הוא העריק האמיתי, ושהמדים שייכים לו, ומוריס במהומה שנוצרת שוכח שאסור לו לדבר, ומתגלה שהוא לא אילם. כשכל מצג השווא מתמוטט השוטר אומר להם: "עכשיו הגזמתם! אתם תעופו בקשת גבוהה אל מעבר לגבול... אנשים כמונו לא היו מעלים בדעתם לעשות תרגילים כאלה ולרמות אנשים!"
כשששת המסתננים מוצאים מחוץ לפונדק, אנשי הכפר מתאספים, ומגיבים לנעשה. מילד ששואל את אמא שלו "מה הם עשו?" ואנשים שמציעים להם מזון ושוקולד, ועד אנשים שואלים אם "זה נכון שהם אכלו את החתול?" ומישהו שאומר: "אתם רוצים לטפל בכולם כשתהיה פה מלחמה? לנו כבר אין מקום או אוכל". השוטר שולח במכונית את מרק, העריק, לכלא, ואת אולאף לטיפול רפואי את השאר הוא שולח ברגל עם ליווי לכיוון הגבול. אחרי שתושבי הכפר, וגם אשתו, שואלים למה פרנץ לא לוקח אותם באופנוע הסירה שלו לכיוון הגבול, הוא יוצא, אוסף אותם בדרך, ומבטיח לשוטר שהוא ייקח אותם לגבול. אבל במקום זה הוא לוקח אותם לעיר. אבל בדרכם הם נתקלים בשוטרים רכובים שלוקחים את כולם לבית הסוהר.
למחרת, כשהם מקבלים את ארוחת הבוקר בבית הסוהר, בדיוק מובא הנס, בעלה של יודית, שנתפס. יודית רצה לעברו והם מתחבקים בחוזקה לכמה שניות עד שהם מופרדים בכוח. הנס שואל למה לא נותנים להם להיות ביחד, והסוהר אומר: "כדי שהיא לא תגיד שהיא בהריון". לבסוף מפרידים אותם, וגוררים את האנס כשהוא זועק: "יודית! יודית!"
יודית, לזר, גיטי ומוריס מגיעים במשאית לגשר על הגבול עם גרמניה, שם נערכים הסידורים הבירוקרטיים ובדיקה של רופא. השוטרים מחזירים ליודית את התכשיטים שהופקדו כערבון. שומר אחד מחרים מהילדים חפיסת שוקולד, כי הוא "מצטרך מזון אסור לייצוא", אבל שומר שני פותח אותה ונותן להם לאכול כמה שהם יכולים ממנה. אחד הפקידים משכנע את הרופא למצוא תירוץ להשאיר את מוריס, הילד הקטן, בשווייצריה. יודית גם מנסה את מזלה, וטוענת שהיא בהריון, אבל ברור לכולם שזה רק ניסיון נואש של הרגע האחרון, והיא מתחילה לחצות את הגשר ואחריה לזר וגיטי. השוטרים מלווים אותה עד המחסום, שנפתח, והם מתרחקים לבדם עד שנעלמים בערפל.
כתוביות מספרות על גורל הגיבורים: יודית וגיטי נספו בטרבלינקה. לזר אוסטרובסקי מת עוד בזמן הגירוש. אול, גורש אחרי החלמתו ונעלם, ופרנץ נידון למאסר בשווייץ.
חסדי לב
חסדי לב היא עמותה הפועלת בצפת ובישובי הגליל העליון ומסייעת לתושבי הסביבה. חסדי לב היא אחת מגורמי המגזר השלישי המרכזיים העוסקים בחינוך פיננסי בישראל.
העמותה הוקמה ב-2003 לזכרו של הרב לוי ביסטריצקי (1949–2002), שהיה הרב הראשי של צפת. מנכ"ל העמותה הוא בנו, הרב זלמן (זלמי) ביסטריצקי. הארגון מעסיק שישה עובדים בשכר ומפעיל כ-300 מתנדבים, בהם בני נוער ואנשי מקצוע. לדברי הארגון, כ-4,000 משפחות נעזרות בשירותיו.
פרויקטים
העמותה מקיימת מספר פרויקטים שנועדו להוציא משפחות במצוקה ממעגלי האבטלה והעוני. עיקרם מתן כלים לניהול יעיל וחסכוני של כלכלת הבית, וחינוך פיננסי לילדים.
הערכה
בספטמבר 2007 נבחר מנכ"ל העמותה ל"איש השנה בקהילה" בצפת לשנת תשס"ז.
בדצמבר 2011 ניתן לעמותה תו האפקטיביות של ארגון "מידות" העוסק בדרוג והערכה של ארגונים חברתיים. חסדי לב היא הארגון הדתי הראשון שהתו מוענק לו.
מלחמות מיתרידטס
מלחמות מיתרידטס היו שלוש מלחמות שנערכו בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית במהלך המאה ה-1 לפנה"ס. הסיבה לפרוץ המלחמות האלה היא הרצון המשותף הן של רומא והן של פונטוס להרחיב את גבולותיהם ולהגדיל את השפעתם באזור. בסופן של המלחמות האלה איבדה פונטוס את עצמאותה והפכה לממלכת חסות ובהמשך לפרובינקיה רומית מאוחדת ביחד עם ביתיניה.
תיאורית TRIZ
בעיה המצאתית היא בעיה המציגה סתירה שלא ניתן ליישב אותה ללא כלים של חשיבה המצאתית. כאשר מיישמים את שיטת טריז מתקיים תהליך של יישוב הסתירה. התוצר של התהליך הזה מכונה המצאה. התאוריה של טריז טוענת שאפשר להקנות יכולות המצאה לכל אדם, משום שכל אדם ממוצע ניחן בפוטנציאל יצירתיות שניתן לפתח אותו ולהביאו לידי מימוש כאשר משתמשים בכלים המתאימים. TRIZ כוללת מתודולוגיה מעשית, כלים, בסיס ידע וטכנולוגיה מבוססת מודלים לייצור פתרונות חדשניים לפתרון בעיות. הדבר שימושי לניסוח בעיות, ניתוח מערכות, ניתוח כישלון ודפוסי התפתחות של מערכות. חלק חשוב מהתאוריה הוקדש לחשיפת דפוסי אבולוציה ואחת המטרות בהן עסקו המובילים ב-TRIZ הייתה פיתוח גישה אלגוריתמית להמצאת מערכות חדשות, ושכלול של מערכות קיימות.
בעקבות התובנה של גנריך, התאוריה התפתחה לשיטות מתקדמות יותר על בסיס מחקר נרחב המכסה מאות אלפי המצאות על פני תחומים רבים ושונים כל זאת כדי לייצר תאוריה המגדירה דפוסים כללים הנגזרים מאופי הפתרונות ההמצאתיים ומה הם המאפיינים המובחנים של הבעיות עליהן התגברו ההמצאות.
מתרגלי TRIZ מיישמים את כל הממצאים הללו על מנת ליצור ולשפר מוצרים, שירותים ומערכות. עם השנים התפתחה השיטה לחשיבה המצאתית שיטתית.
היסטוריה
ה-TRIZ במתכונתו הקלאסית פותח על ידי הממציא וסופר המדע הבדיוני גנריך אלטשולר ומקורביו. גנריך החל לפתח את TRIZ בשנת 1946 בעת שעבד במחלקת "פיקוח המצאות" בשייטת הים הכספי של חיל הים הסובייטי. תפקידו היה לעזור בהכנת הצעות, תיקון, תיעוד והכנת בקשות למשרד הפטנטים. במהלך תקופה זו הוא הבין כי בעיה אשר דורשת פתרון המצאתי טומנת בחובה סתירה בלתי פתורה במובן זה ששיפור פרמטר אחד משפיע לרעה על אחרת. לימים הוא כינה זאת "סתירות טכניות" ("technical contradictions").
המאמר הראשון בנושא TRIZ שכותרתו "על פסיכולוגיה של יצירה המצאתית" פורסם בשנת 1956 בכתב העת "סוגיות בפסיכולוגיה" (Voprosi Psichologii).
בשנת 1969 סקר גנריך כ־40,000 תקצירי פטנטים על מנת לגלות באיזו דרך התקיים החידוש ופיתח את מושג הניגודים הטכניים, מושג האידיאליות של מערכת, מטריצת סתירה ו -40 עקרונות ההמצאה. בשנים שלאחר מכן הוא פיתח את המושגים של סתירות פיזיות, ניתוח SuField, פתרונות סטנדרטיים, מספר חוקים של התפתחות מערכות טכניות, ועוד מספר גישות תאורטיות ומעשיות אחרות.
כחלק ממחקריו גנריך צפה באנשים מוכשרים ויצירתיים בעבודה: הוא חשף דפוסים בחשיבה שלהם, ופיתח כלים וטכניקות של חשיבה, מודל של "חשיבה מוכשרת".
בשנת 1971 שכנע גנריך את חברת הממציאים להקים בבאקו את מתקן ההוראה הראשון של TRIZ, המכונה המכון הציבורי לאזרבייג'ן ליצירת המצאות, ואת מעבדת המחקר הראשונה של TRIZ בשם, המעבדה הציבורית ליצירה המצאתית. גנריך מונה לראש המעבדה על ידי החברה. בשנים שלאחר מכן הוקמו מכוני הוראה אחרים ב-TRIZ בערים גדולות בברית המועצות.
משנת 1986 החל גנריך לחקור את התפתחות היצירתיות האישית. הוא גם פיתח גרסה של TRIZ לילדים שנבדקה בבתי ספר שונים. בשנת 1989 הוקמה אגודת TRIZ, כאשר גנריך נבחר לנשיא.
לאחר סיום המלחמה הקרה, גלי המהגרים מברית המועצות לשעבר הביאו את ה-TRIZ למדינות אחרות בכלל זה ישראל והסבו את תשומת לבה מעבר לים. בשנת 1995 הוקם בבוסטון שבארצות הברית מכון גנריך ללימודי TRIZ.
עקרונות בסיסיים
TRIZ מציגה גישה שיטתית להבנת והגדרת בעיות מאתגרות: בעיות קשות דורשות פתרון המצאתי, ו- TRIZ מספקת מגוון אסטרטגיות וכלים למציאת פתרונות המצאתיים אלה. אחד הממצאים המוקדמים ביותר של המחקר עליו מתבססת התאוריה הוא שהרוב המכריע של הבעיות הדורשות פתרונות המצאתיים משקפים בדרך כלל צורך להתגבר על דילמה שבפשרה בין שני אלמנטים סותרים. המטרה המרכזית של ניתוח מבוסס TRIZ היא ליישם באופן שיטתי את האסטרטגיות והכלים למציאת פתרונות מעולים שמתגברים על הצורך בפשרה בין שני המרכיבים.
בתחילת שנות השבעים שני עשורים של מחקר שכלל מאות אלפי פטנטים אישרו את התובנה הראשונית של גנריך לגבי דפוסי הפתרונות ההמצאתיים ואחד מכלי הניתוח הראשונים פורסם בצורה של 40 עקרונות, עקרונות אלו יכולים להסביר כמעט את כל פטנטים שהציגו פתרונות המצאתיים. על פי גישה זו ניתן למצוא את "הפתרון הקונספטואלי" המוצג בתרשים על ידי הגדרת הסתירה שצריכה להיפתר ושקול באופן שיטתי אילו מבין 40 העקרונות עשויים להיות מיושמים על מנת לספק פתרון ספציפי אשר יתגבר על "הסתירה" בבעיה. בהישג יד, מה שמאפשר פתרון שקרוב יותר ל"תוצאה האידיאלית האולטימטיבית ".
השילוב בין כל המושגים הללו יחד - ניתוח הסתירה, רדיפה אחר פתרון אידיאלי וחיפוש אחר אחד או יותר מהעקרונות אשר יתגברו על הסתירה, הם מרכיבי המפתח בתהליך שנועד לעזור לממציא לעסוק בתהליך בתכליתיות ובמיקוד.
המטרה העיקרית של מטריצת הסתירה הייתה לפשט את תהליך בחירת העיקרון המתאים ביותר כדי לפתור סתירה ספציפית. זה היה ליבת כל השינויים של ARIZ עד 1973. אבל בשנת 1973, לאחר שהציג את מושג הניגודים הפיזיים ויצר ניתוח SuField, אלטשולר הבין שמטריצת הסתירה היא יחסית לא יעילה והפסיקה לעבוד עליה. תחילת מטריצת הסתירה של ה- ARIZ-71c חדלה להיות גרעין ה- ARIZ ולכן לא היוותה כלי לפתרון בעיות המצאות שלדעת גנריך יש להמשיך בהן.
סתירות גופניות ועקרונות הפרדה וכן ניתוח SuField וכו 'הפכו לליבה. למרות זאת, 40 עקרונות ההמצאה נותרו ככלי הפופולרי ביותר הנלמד בסמינרי מבוא ומשך באופן עקבי את תשומת הלב הרבה ביותר בקרב עשרות אלפי האנשים המבקרים באתרי אינטרנט ממוקדי TRIZ בחודש טיפוסי. לפיכך, רבים מאלה שלומדים TRIZ או השתתפו בסמינרים נלמדים בצורה לא נכונה כי TRIZ מורכב בעיקר מארבעים העקרונות ומטריצת הסתירה, האמת היא ש- ARIZ היא מתודולוגיית הליבה של TRIZ.
The Fall of the House of Usher
ההיסטוריה של האלבום ארוכה ופתלתלה. כבר ב-1973 הגו האמיל וכריס ג'אדג' סמית את הרעיון לאופרת רוק לפי הסיפור. במשך כמעט 20 שנה עבדו שניהם, לפרקים, על היצירה. ג'אדג'-סמית כתב את רוב הליברית ואילו האמיל את העיבוד המוזיקלי.
תיאורית TRIZ
עקרונות בסיסיים
ARIZ היא גישה אלגוריתמית למציאת פתרונות המצאתיים על ידי זיהוי ופתרון סתירות. זה כולל את "מערכת פתרונות הסטנדרטים ההמצאתיים" בהם השתמש גנריך כדי להחליף את 40 העקרונות ומטריצת הסתירה, היא מורכבת מדגמי SuField ו -76 התקנים המצאתיים. פותחו מספר תוכנות מחשב מבוססות TRIZ שמטרתן לספק סיוע למהנדסים וממציאים במציאת פתרונות המצאתיים לבעיות טכנולוגיות. חלק מתוכניות אלה מיועדות גם ליישום מתודולוגיית TRIZ אחרת שמטרתה לחשוף ולחזות מצבי חירום ולצפות מראש נסיבות העלולות לגרום לתוצאות לא רצויות.
The Fall of the House of Usher
בתחילת שנות ה-90 החל האמיל להפיק את הביצוע עצמו. ההפקה הסתבכה, והרעיון לבצע את האופרה על הבמה ממש ננטש. האלבום יצא בגרסה מוגבלת.
תיאורית TRIZ
עקרונות בסיסיים
אחד הענפים החשובים של TRIZ מתמקד בניתוח וחיזוי מגמות התפתחות במאפיינים שפתרונות קיימים עשויים להתפתח בדורות רצופים של מערכת.
יסודות
תנאים בסיסיים
The Fall of the House of Usher
בביצוע עצמו האמיל מנצל את יכולתו הקולית המרשימה עד תומה. החלק השלישי של המערכה הראשונה הוא מקהלת קנון מורכבת, ללא כל ליווי מוזיקלי, מפיו של הבית עצמו. חלק זה יוצר את האווירה הקודרת שתשלוט ביצירה להבא. פרט לתפקיד הבית האמיל גם מבצע את תפקידו של רודריק אשר. גם בתפקיד זה - ובפרט בפרקים The Lady Sleeps, I shun the light ו-The Haunted Palace - הוא משתמש באופן מרשים בקולו.
היצירה כולה מעולם לא בוצעה על הבמה. פיטר האמיל משלב, מדי פעם, קטע בודד זה או אחר מתוכה בהופעותיו, אך בביצוע מוזיקלי בלבד, ללא משחק.
תיאורית TRIZ
זיהוי בעיה: סתירות
גנריך הוכיח כי בלב כמה בעיות המצאות טמונות סתירות (אחד ממושגי ה- TRIZ הבסיסיים) בין שני אלמנטים או יותר, כמו: "אם אנו רוצים תאוצה רבה יותר, אנו זקוקים למנוע גדול יותר, אך זה יעלה את העלות של המכונית, "כלומר, יותר ממשהו רצוי מביא גם יותר ממשהו פחות רצוי, או פחות משהו אחר רצוי.
אלה נקראים סתירות טכניות של גנריך. הוא גם הגדיר סתירות פיזיות או טבעיות כביכול: יותר מדבר אחד ופחות מאותו הדבר עשויים להיות מבוקשים באותה מערכת. לדוגמה, ייתכן שיהיה צורך בטמפרטורה גבוהה יותר כדי להמס תרכובת במהירות רבה יותר, אך ייתכן שיהיה צורך בטמפרטורה נמוכה יותר כדי להשיג תערובת הומוגנית.
סיטואציה המצאתית המאתגרת אותנו להיות המצאתית עשויה להיות כרוכה במספר סתירות כאלה. פתרונות קונבנציונליים בדרך כלל "סוחרים" פרמטר סותר אחד אחר; אין צורך בהמצאות מיוחדות לשם כך. במקום זאת, הממציא יפתח גישה יצירתית לפתרון הסתירה, כמו המצאת מנוע שמייצר יותר תאוצה מבלי להגדיל את עלות המנוע.
עקרונות המצאה ומטריצת הסתירות
גנריך סקר פטנטים על מנת לגלות איזה סוג של סתירות נפתרו או הוחלשו על ידי ההמצאה והדרך בה הושגה. מכאן פיתח מערכת של 40 עקרונות המצאה ובהמשך מטריצה ​​של סתירות. שורות המטריצה ​​מציינות את 39 מאפייני המערכת שאחד מהם בדרך כלל רוצה לשפר, כגון מהירות, משקל, דיוק המדידה וכן הלאה. עמודות מתייחסות לתוצאות לא רצויות. כל תא מטריצה ​​מצביע על עקרונות ששימשו בתדירות הגבוהה ביותר בפטנטים כדי לפתור את הסתירה.
זום (קומיקס)
זום (באנגלית: Zoom) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת The Flash: Secret Files & Origins #3 מנובמבר 2001 ונוצרה על ידי הכותב ג'ף ג'ונס והמאייר סקוט קולינס.
זום הוא האלטר אגו של האנטר זולומון, הפלאש ההפוך השלישי ויריבו של וולי וסט, הפלאש השלישי. דמותו של זום מדורגת במקום ה-37 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
מקור
האנטר גדל במשפחה בעייתית, שבה אביו התגלה כרוצח סדרתי שרצח שש נערות. כשאמו גילתה זאת למשטרה, אביו רצח אותה, והוא נהרג בידי כוחות המשטרה לאחר שסירב להיכנע. בעקבות כך, האנטר הפך לאובססיבי בכל הנוגע למוח הקרימינלי, וביקש לעצור אנשים כמו אביו. הוא למד פסיכולוגיה וקרימינולוגיה במכללה, ואחר כך הצטרף לשורות ה-FBI יחד עם חברתו אשלי, עמה התחתן בהמשך. תיק חקירה אחד הביא בסופו של דבר למות אביה, דבר שגרם לפרידתם ולפיטוריו. בנוסף, כתוצאה מהמקרה, האנטר נפגע בברכו ונזקק למקל הליכה.
לאחר שהגיע לקי-סטון סיטי, האנטר החל לעבוד כפרופיילר במחלקה העוסקת באיומים על-אנושיים. עבודתו גרמה לו לעבוד במשותף עם הפלאש וולי וסט, שהפך לחברו הטוב.
ההפיכה לזום
האנטר נפצע קשות במהלך בריחתו של גורילה גרוד ממתקן הכליאה "איירון הייטס" ונותר משותק מהמתניים ומטה. הוא ביקש מוולי עזרה בשימוש במסילה הקוסמית שבמוזיאון פלאש כדי למנוע מהאירוע להתרחש, אך וסט סירב בתואנה כי אינו יכול להפריע לזרם הזמן. בשל כך, האנטר פרץ למוזיאון והשתמש במכשיר בעצמו, לאחר שהתבדה להאמין כי החברות ביניהם תגרום לוולי להתעלם מסכנות הכרוכות בכך. הפיצוץ שהתרחש כתוצאה מכך החריב את המוזיאון ושינה את מסלול חיבורו של האנטר לזמן - דבר שהעניק לו מהירות-על.
מלחמת הנבלים
זולומון שוחרר מכלאו בידי נבלת-העל ד"ר ברברה מינרווה, הידועה בכינוייה צ'יטה, כדי לצרפו לחבורה הסודית של נבלי-העל. הוא מוצא עצמו באמצעה של מלחמה בין קבוצת הנבלים של קפטן קור, הנבלים המשוקמים של טריקסטר והנבלים שטופי המוח של טופ. לאחר שהביא את גרושתו אשלי לחוף מבטחים, זום מאיים לשבור את מפרקתו של קיד פלאש (בארט אלן), בדרך דומה בה בארי אלן שבר את מפרקתו של איאוברד ת'ון (פרופסור זום). אולם לפני שהוא מצליח לעשות זאת, פרופסור זום מגיע על מסילה קוסמית כשג'יי גאריק כבול אליה. קרב מתחולל בין שני הפלאשים וקיד פלאש לבין שני הפלאשים ההפוכים, שבסופו הם חוטפים את וסט ומזנקים חזרה למסילה הקוסמית. זום מאלץ את ווסט להתבונן בקרב הראשון שנערך ביניהם, שבו אשתו לינדה נפצעה והפילה את זוג התאומים שטרם נולד. הוא אומר לפרופסור זום לשחזר את התקרית שוב ושוב, היות שהוא מעוניין שוסט יתמקד ברגשי צער ואובדן. כשהתקרית מתחילה מחדש, דודו של וסט, בארי אלן, מופיע על מסילה קוסמית משלו. הוא מוציא את וסט מכלל סכנה ואומר לו כי עליו להחזיר את ת'ון לזמנו, וכי לא משנה עד כמה המצב חמור, הוא צריך לדחוף את גבולותיו עד לקצה יכולותיהם. בהמשך, הוא ות'ון נעלמים. בזעמו, זום מתחיל לרוץ מסביב לעולם בכוונה להשיג מספיק מומנטום כדי להתנגש בלינדה פארק ולהרוג אותה. וסט רודף אחריו, אך נשאר צעד אחד לפניו. ברגע האחרון הוא מחליט לדחוף את גבולותיו למקסימום, מכה בזום בגבו ובכך לוכד אותו בבום על-קולי שבו זום מהעבר הרג את ילדיה של לינדה. מעשה זה יוצר קרע בזמן שמונע את הפלת ילדיו של וסט בדיוק בזמן בו לינדה אמורה ללדת. זום נמלט למסילה הקוסמית, אך וסט תופס אותו ומחזיר את שניהם לזמן ההווה. במהלך הדרך, הם חוזים בקורות חייו של זום לנגד עיניהם. זום נוכח להכיר בטעויותיו ומתנצל בפני וסט.
זום חוזר במהלך המשבר האינסופי כמאיץ הראשי של החברה הסודית של נבלי-העל, שמשתתפים בטבח קבוצת גיבורי-העל פרידום פייטרס. במו ידיו, זום מצלק את גיבור-העל דאמאג'.
שנה לאחר מכן
זום מופיע בתקופת בזיזתה של רומא, לאחר שפנתה אליו סבתו של בארט אלן וביקשה ממנו להגן עליו מפני טרגדיה אותה מתכנן אינרציה. כמו כן, הוא נרדף בידי ליגת הצדק במאמץ לאתר את סינסטרו לאחר שבאטמן והאל ג'ורדן למדו אודות קיומו של חיל סינסטרו. דאמאג', חבר חברת הצדק של אמריקה, רודף אחר זום לתוך אטלנטה בחפשו אחר נקמה. הוא לוקח את זום כבן ערובה, אך נעצר בידי ליברטי בל. זום - מאוכזב שדאמאג' לא שיפר את יחסו מאז התראו בפעם האחרונה - זורק צינור חד לעברו במטרה להורגו אך ליברטי בל משתמשת במהירות-העל שלה כדי לזרוק אותו חזרה ולהמם את זום.
המשבר האחרון
באירועי "פלאש: לידה מחדש", האנטר זולומון נראה במתקן הכליאה "איירון הייטס" ומדבר עם פרופסור זום הכלוא, כשהוא אומר לו שהם צריכים לעזור אחד לשני כדי להיות טובים יותר.
הסדרה פלאש
זום הופיע כנבל הראשי בעונה השנייה של הסדרה בנטפליקס פלאש. זום הוצג שם כלא אנושי וכמפלצת.
כוחות ויכולות
אף על פי שאין לזום כל חיבור לכוח המהירות, הוא נצפה כמה פעמים כשהוא משאיל מהירות לאחרים - הענקת מהירות-על לצ'יטה כדי שתוכל להתעמת מול וונדר וומן והשבת מהירותו של אינרציה ושיחרורו מהשיתוק שנכפה עליו בידי וסט. יכולת זו מקושרת לתימרון זרם הזמן, היות שהוא מסוגל לחבר אחרים לזמן דרכו ולנתק את עצמו אימתי שירצה. מעטי מעטים - כמו אינרציה - השתמשו בזום ככלי לעקיפת תמרונו עליהם והתחברות ישירות לזרם הזמן.
הנרי מונדרל
הנרי מונדרל (Henry Maundrell; 1665, קומפטון בַּאסֶט, מחוז וילטשייר, אנגליה – 1701, חַלבּ, סוריה) היה עמית סגל בקולג' אקסטר באוניברסיטת אוקספורד ואיש כמורה אנגלי. מדצמבר 1695 ועד מותו כיהן ככומר של קהילת נציגי חברת הלבנט בסוריה במרכזהּ שבעיר חלבּ.
מונדרל נודע במסע שערך בסוריה ובארץ ישראל באביב 1697 לשם העלייה לרגל לירושלים בחג הפסחא. המסע נעשה בחבורה בת 15 משתתפים ונמשך כ-12 שבועות. היומן שערך מונדרל במסעו עוּבד לספרו "מסע מחלבּ לירושלים בפסחא 1697 (Journey from Aleppo to Jerusalem at Easter A.D. 1697). הספר ראה אור באוקספורד ב-1703, אחרי מותו של מונדרל, וכלל נספח של תיקונים ותוספות שאיחרו להדביק את הדפסתו. הספר זכה לשבע מהדורות עוד במחצית הראשונה של המאה ה-18 וכן לתרגומים לצרפתית, הולנדית וגרמנית. ספרו של מונדרל סיפק מידע לנוסעים שבאו אחריו ושימש את חוקרי עברהּ של ארץ ישראל בדורות הבאים. חיבור נוסף של מונדרל על "מסע אל נהר פרת ואל ארץ מסופוטמיה" (שנערך ב-1699) נכלל לראשונה במהדורה השלישית (מ-1714) של ספרו על המסע לירושלים.
מונדרל מת בחלבּ שנתיים לאחר מסעו השני ונקבר בה.
קישורים חיצוניים
המהדורה הראשונה (1703) של הספר Journey from Aleppo to Jerusalem at Easter A.D. 1697
זוהר פרסקו
זוהר פרסקו (נולד ב-17 במרץ 1969) הוא נגן כלי הקשה ישראלי.
ביוגרפיה
החל לנגן בכלי הקשה בגיל 13.
היה חבר בלהקת "בוסתן אברהם", להקה חלוצית בתחומה אשר השתתפו בה מוזיקאים ערבים ויהודים. ניגן בלהקת "זיריאב", הרכב קלאסי ערבי טורקי בניצוחו של נגן העוד תייסיר אליאס. השתתף וניגן באלבומיה הבינלאומיים והישראליים של אחינועם ניני. הופיע עם גיל דור בהופעות בארץ וברחבי העולם. מנהל הפסטיבל לכלי הקשה "פעימות".
מופיע ומקליט עם האמנים אריק איינשטיין, ברי סחרוף, דויד ברוזה, אתי אנקרי, ירמי קפלן ואחרים.
גירוש פעילי החמאס ללבנון
ב-17 בדצמבר 1992 גירשה ישראל ללבנון 415 פעילי חמאס וג'יהאד אסלאמי לתקופה של בין שנה וחצי לשנתיים. על אף שהגירוש צלח את מבחן בג"ץ - ממשלת רבין, אשר היא זו שביצעה את הגירוש, החליטה לבסוף לקצר את תקופת הגירוש ולאפשר למגורשים לחזור לבתיהם. נטען שלחץ כבד שהפעיל ממשל קלינטון נגד ישראל (איום מפורש להצביע בעד הטלת סנקציות נגד ישראל במועצת הביטחון) שימש זרז להחלטה זו.
חטיפת נסים טולדנו ורציחתו
ב-13 בדצמבר 1992 חטפו פעילי חמאס את שוטר משמר הגבול נסים טולדנו וניהלו משא ומתן על דרישתם לשחרור אחמד יאסין תמורתו. טולדנו נחטף בעיר לוד, בעת שעשה דרכו מביתו לבסיסו. יומיים לאחר מכן נתגלתה גופתו של טולדנו בסמוך לכפר אדומים כפותה ודקורה. החוטפים והרוצחים נלכדו כעבור מספר חודשים, נשפטו ונדונו למאסר עולם.
מעצר אנשי החמאס
לאחר שנמצאה גופת טולדנו והובהר שהוא נרצח מיד עם חטיפתו, עצרה ישראל במבצע רחב היקף כ-1,200 פעילי חמאס וג'יהאד אסלאמי, ובמקביל בדק ראש הממשלה יצחק רבין עם שר המשפטים דוד ליבאי ועם היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, אפשרות של גירוש המוני ללבנון. שניהם תמכו משפטית ברעיון, אך פרקליטת המדינה דורית ביניש ומנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות, נילי ארד, התנגדו לו בתוקף וניסו לשכנע את המעורבים לחזור בהם, כיוון שלטענתן הגירוש לא היה חוקי ולא יכול היה לעמוד במבחן בג"ץ. חרף עמדתן זו, בבוקר 16 בדצמבר החליטה הממשלה לגרש ללבנון באופן מיידי 415 פעילי חמאס וג'יהאד, ללא הודעה מוקדמת ותוך שלילת זכות הטיעון המוקדם. בנוסף, על פי הדו"ח של ארגון בצלם, לא נאמר לפעילי החמאס להיכן הם נלקחים, ולמשפחותיהם לא נמסרה כל הודעה גם לאחר מעשה. שרי מרצ בממשלה תמכו בגירוש וזכו על כך לביקורת רבה מצד הפעילים במפלגתם. בעקבות זאת, אמרו כי חשבו שמדובר בגירוש של עשרות ולא מאות. לאור זאת תבעה מרצ מהממשלה כמחווה את ביטול חוק איסור המפגשים עם אנשי אש"ף, והדבר נעשה בינואר 1993.
בינואר 1993 שקלה ישראל להחזיר תשעה מגורשים שגורשו ללבנון בטעות.
דיון ראשון
על החלטת הגירוש הוטל איפול, בתקווה שהיא תוכל להתבצע בלי שהדבר יגיע לדיון בבג"ץ. למרות זאת השמועה על הגירוש ההמוני המתוכנן עשתה לה כנפיים, ועורכת הדין לאה צמל והאגודה לזכויות האזרח הגיעו באמצע הלילה והגישו עתירות לביתו של השופט אהרן ברק, ששימש כשופט תורן, עוד באותו הלילה. ברק הוציא צו ביניים שמנע את המשך הגירוש, והאוטובוסים עם מאות המגורשים נעצרו על גבול הצפון. הדיון בעניין נקבע למחרת בעשר בבוקר, אך לאחר שהממשלה דרשה לזרז את התהליכים, התערב נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר והקדים את הדיון באופן חריג לחמש לפנות בוקר. הרכב השופטים כלל בתחילה שלושה שופטים בראשות הנשיא שמגר, ולאחר מכן הורחב לשבעה שופטים. את המדינה נאלץ לייצג היועץ המשפטי לממשלה חריש, כיוון שפרקליטת המדינה ביניש סירבה באופן חסר תקדים להגן על המדינה במהלך שהיה, לדעתה, בלתי חוקי באופן מובהק. לאחר דיון בן 14 שעות, במהלכו נותרו מאות המגורשים על האוטובוסים כשעיניהם קשורות וידיהם כבולות, החליט ההרכב ברוב קולות לבטל את צו המניעה הזמני ולאפשר את המשך הגירוש. הוחלט שלמגורשים תינתן זכות השימוע בדיעבד, בדיון שייערך חודש מאוחר יותר. האוטובוסים חצו את גבול הצפון, אך בינתיים הספיקה ממשלת לבנון להתכונן ולמנוע את כניסת המגורשים לשטחה. מאות המגורשים הקימו מחנה אוהלים במרג' א-זוהור שבשטח ההפקר שמצפון לרצועת הביטחון בתחומי לבנון בה שלטה ישראל, והתמקמו בו.
דיון שני
הדיון השני בעתירות החל ב-17 בינואר 1993. למגורשים ניתנה האפשרות לטעון את טיעוניהם נגד הגירוש, אך כולם כאחד החליטו שלא לנצל אפשרות זו. במהלך נדיר, הטוען המרכזי מטעם המדינה היה הרמטכ"ל אהוד ברק. הדיון לקראת הפסיקה היה קשה וכמעט גרם לקרע של ממש בין שופטי ביהמ"ש העליון. בסופו של דבר הסתמן רוב למחנהו של שמגר, המאשר את הגירוש ואת חוקיותו. אהרן ברק, שהוביל את המחנה הנגדי, כתב את החלטת המיעוט בה נמתחה ביקורת נוקבת על התנהלות הממשלה, אך הדבר הדאיג את שמגר שבשל כובד משקלו של העניין שאף להציג מצג של תמימות דעים בין השופטים. אי לכך מיתן את החלטת הרוב ומחק ממנה כל אזכור ממנו יכול להתפרש כאילו מעשה הממשלה לא עמד בסתירה לאמנת ז'נבה, ובתמורה גנז ברק את החלטת המיעוט.
הוויכוח סביב הגירוש
החלטת הגירוש ופסיקת בג"ץ המכשירה אותה זכו לביקורות נוקבת בשני מישורים, העקרוני והמעשי.
מבחינה משפטית-מוסרית טוענים המבקרים כי גירוש בני אדם ממולדתם היא פעולה קיצונית האסורה לפי אמנת ז'נבה הרביעית, וכי יש להשתמש בו רק כאמצעי אחרון לאחר שמוצו כל שאר האפשרויות. זאת ועוד, הגירוש בוצע שלא על פי אישום אישי בביצוע פשע כלשהו, כך שהגירוש מהווה לטענתם ענישה קולקטיבית האסורה כשלעצמה גם היא באמנת ז'נבה. הטיעון הזה נתמך על ידי החלטה 799 של מועצת הביטחון מה־18 בדצמבר.
ב"כבודו", ספר ביוגרפיה של אהרן ברק, הפרשה מסוכמת במילים "הממשלה ביצעה גירוש המוני תחת מעטה כבד של חשאיות בניסיון בוטה לעקוף את בג"ץ, ואפילו לא ננזפה על כך. זה היה אחד המבחנים הגדולים של בית המשפט העליון במדינת ישראל – מערכת המשפט מול מערכת הביטחון – ולמרבה הצער לא עמד בית המשפט במשימה הזאת בכבוד הראוי". ברק עצמו התחרט מאוחר יותר על שהסכים לגנוז את עמדתו מפסק הדין. שמגר המשיך לדבוק בעמדתו כי החלטת הגירוש הייתה חוקית, ולדבריו אם הדבר היה תלוי בו, אפילו לא היה מוציא בזמנו את צו המניעה הזמני.
מבחינה מעשית יש הטוענים כי הגירוש פגע בישראל ודווקא חיזק את חמאס. מחנה האוהלים של המגורשים מיקד את תשומת לב התקשורת העולמית שהציגה אותם כקורבנות. במחנה המגורשים בלטו עבד אל-עזיז רנטיסי ומחמוד א-זהאר, שהתקדמו בצמרת התנועה כתוצאה מכך והפכו למנהיגי הדור השני שלה. כמו כן, המגורשים ניצלו את תקופת שהותם בלבנון על מנת לטוות קשרים עם משמרות המהפכה האיראניים ועם החזבאללה, שאנשיהם הגיעו למחנה על מנת ללמדם כיצד לבנות מכוניות תופת ומטעני חבלה אחרים. מ-1994, אחרי חזרתם של המגורשים, הצליחו חלקם, תחת הנהגת יחיא עיאש, להוציא אל הפועל פיגועים שהרגו קרוב ל-100 ישראלים במשך כשנה.
לפעולה זו קמו מתנגדים גם מלבנון, רובם נוצרים, אשר ראו בפעולה זו מעשה העלול לערער את ביטחונה של לבנון. מפקד צבא דרום לבנון, הגנרל אנטואן לאחד טען שבלבנון "יש מספיק מחבלים" גם כך ואין צורך ב"יבוא" נוספים. לאחד הוסיף וביקר גירוש זה גם בספרו, "בעין הסערה - חמישים שנה בשירות מולדתי לבנון".
מרבית המגורשים שבו לשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה בתום תקופת גירושם.
שפרגביט
השפרגביט (בגרמנית: Sperrgebiet; מילולית: "אזור אסור"), מכונה גם אזור יהלומים 1 (באנגלית: Diamond Area 1), הוא אזור בשטח של כ-26 אלף קמ"ר בדרום-מערב נמיביה, המיועד לכריית יהלומים ועל כן הכניסה אליו אסורה. גבולו הדרומי של השפרגביט הוא גבולה הדרומי של נמיביה, עם דרום אפריקה, לאורך נהר אורנג'. גבולו המערבי הוא האוקיינוס האטלנטי, לאורך של כ-320 ק"מ, עד כ-70 צפונית לעיר לידריץ.
היסטוריה
ב-1884 הקימה הקיסרות הגרמנית את המושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית, בשטחה של נמיביה של ימינו. לאחר גילוי יהלומים בדרום-מערב המושבה, קבעו הגרמנים בשנת 1908 כי כריית היהלומים תתבצע באופן בלעדי על ידי חברת דויטשה דיאמנטנגזלשאפט (Deutsche Diamantengesellschaft; "חברת היהלומים הגרמנית"), והגדירו לשם כך את גבולות האזור האסור. האזור נשאר בידי גרמניה רק שנים ספורות. זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, נענתה דרום אפריקה לבקשת בריטניה, ופלשה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית. המערכה באזור נמשכה קרוב לשנה, עד שב-9 ביולי 1915 נכנעו הגרמנים. דרום אפריקה הנהיגה מדיניות זהה בשפרגביט, אך העבירה את זכויות הכרייה לתאגיד הדרום אפריקאי דה בירס. דרום אפריקה שלטה בדרום-מערב אפריקה במשך מרבית המאה ה-20, תחילה מכוח מנדט של חבר הלאומים, ולאחר מכן שלטון דה פקטו שלא הוכר על ידי הקהילייה הבינלאומית.
ב-1990 העניקה דרום אפריקה לנמיביה עצמאות. זיכיון הכרייה בשפרגביט הועבר לתאגיד חדש, נאמדב (Namdeb), בבעלות משותפת של ממשלת נמיביה ותאגיד דה בירס.
הגן הלאומי
על אף ההכרזה על השפרגביט כגן לאומי, הוא עדיין מוגדר כאזור סגור, פרט לעוסקים בכריית היהלומים, ולא ניתן לבקר בו ללא אישורה של חברת נאמדב.
יישובים
היישוב היחיד הקיים כיום בשטח השפרגביט הוא העיירה אורניימונד, שבקצה הדרום-מערבי שלו, בסמוך לשפך נהר אורנג' ולגבול עם דרום אפריקה. עד 2012 נוהלה העיירה בידי נאמדב (ולפני כן בידי דה בירס), ורק באותה שנה הוקמה רשות מקומית שראשה ומועצתה נבחרו על ידי התושבים. העיר לודריץ, שבצפון-מערב השפרגביט, וכן כביש הגישה אליה, מהווים מובלעת שהשפרגביט משתרע מצפון ומדרום להם.
שבועת אמונים (נובלה)
שבועת אמונים היא נובלה מאת שמואל יוסף עגנון, שפורסמה לראשונה כספרון בשנת 1943. במסגרת "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון" נכללת הנובלה בכרך "עד הנה".
עלילה
רכניץ בא ממשפחה ענייה, והתגורר בילדותו בסמוך לביתו של גוטהולד אהרליך, "סוחר עשיר היה וקונסול כבוד של מדינה קטנה שאינה תופסת מקום מרובה במפה". אהרליך עודד אותו ותמך בו כספית. רכניץ הילד שיחק עם בתו היחידה של הקונסול, שושנה, "תינוקת קפריצית שקירבה אותו משאר הילדים ולא נתנה לשום תינוקת לשחק עמו, שהייתה אומרת יעקב שלי הוא, כשאהיה גדולה אקח אותו לאיש. לתוספת חיזוק נטלה תלתל מתלתליה ושער מבלוריתו ועירבבה אותם ושרפתם ואכלו את אפרם ונשבעו זה לזה שבועת אמונים." לאחר שמשפחת רכניץ עברה לדירה מרוחקת יותר, הצטמצמו קשריו של יעקב עם שושנה, ולאחר שחלתה אמהּ - התנתקו כליל (אף שנמשכו קשריו של רכניץ עם אביה, תחילה במפגשים שנערכו אחת לחצי שנה, ולאחר עליית רכניץ לארץ ישראל - במכתבים).
ביפו התיידד רכניץ עם אחדות מבנות העיר: רחל, לאה, אסנת, רעיה, מירה ותמרה. הוא נהג לטייל אתן, וכאשר טיילו כולם יחד כינו אותם בעיר "שבעה כוכבי לכת".
הקונסול, שהתאלמן, יצא לטיול ממושך בעולם עם בתו, והודיע לרכניץ על כוונתו להגיע לביקור קצר בארץ ישראל. רכניץ שמח על כך, "ראשית, על שיראה את הקונסול. ושנית, על שניתן לו מקום להשיב לו קצת על כל טובותיו". הקונסול ובתו הגיעו ליפו, והתאכסנו במלון בשכונת הגרמנים. פעמים אחדות הוזמן רכניץ לסעוד עם הקונסול ובתו, ובהזדמנות כשטיילו הזכירה שושנה ליעקב את שבועת האמונים שנשבעו: "נשבעים אנו באש ובמים, בשערות ראשנו ובדם לבנו, שנישא זה לזה ונהיה איש ואשה, ואין שום כח שבעולם יכול לבטל את שבועתנו, נצח סלה ועד". לאחר ששושנה שאלה את יעקב פעמים אחדות האם עודנו עומד בשבועתו, ענה לבסוף שכן, הוא מוכן לקיים את השבועה.
תוכניתם של הקונסול ובתו לטייל בארץ ישראל סוכלה עקב מחלת השינה שחלתה בה שושנה בטיולם באפריקה, אך הם המשיכו לשהות ביפו.
רכניץ קיבל מינוי לפרופסור בניו יורק, והוא נערך לנסיעה. הוא יוצא עם שש הבנות לטיול בחוף ימה של יפו, והבנות פותחות בתחרות ריצה, שבה תזכה המנצחת בזר אצות. הנערות מוּדעות להיפוך התפקידים שבתחרות זו: "שוב אמרה לאה, הרי מנהגם של היוונים היה שהבחורים רצים ולא הבחורות. אמרה אסנת, מאחר שאותם הבחורים מתו ואנו חיות נעשה אנו את שהבחורים היו עושים". למרבה הפלא ניצחה בתחרות שושנה, אף שלא הייתה עמהן תחילה. "לא לאה ולא רחל ולא אסנת ולא רעיה ולא מירה ולא תמרה ראו אותה רצה, אבל כל אחת ואחת מהן הרגישה בשעת ריצתה שאחת רצה וקודמת אותה ולא ידעו ששושנה אהרליך היא, חברתו של יעקב, שזה ימים ושבועות היא ישנה ואינה עומדת ממטתה".
מאפייני הנובלה
ברוך קורצווייל רואה בנובלה כמייצגת את סגנון הכתיבה האפי של עגנון בסיפוריו המאוחרים מסוג "הרופא וגרושתו". קורצווייל רואה כל מילה בסיפור כהכרחית הכרח פנימי וכל משפט הוא חטיבה טבעית ובתוך הפרוזה המילה נותרת רווית סוד סמלי. כך, הדברים העמוקים ביותר בנובלה אינם נאמרים.
לעומת קורצווייל, חוקר הספרות דב סדן מעמיד על נס את מוטיב השבועה בנובלה. לפי סדן אנו עוברים בנובלה ממוטיב השבועה למוטיב השִבעה כאשר רכניץ הולך ומתרחק מן המעגל הראשון (השבועה) ומתקרב לשני (השבעה). בשבועת אמונים עצמה אנו מוצאים:"על שם שהיו שבעה כלומר רכניץ ושש הנערות, ועל שם שהיו מהלכים כאחד בלילות קראו להם בעיר שבעה כוכבי לכת".
נעמי תמיר במאמרה: "שבועת אמונים : ארבעה שהם אחד", רואה בנובלה דרמה מודרנית הפועלת בארבעה מישורי משמעות:
קיימת בנובלה תשתית מקראית המרמזת לשיר השירים ולמגילת אסתר במקביל לדיאלוג עם מוטיבים השאובים מתרבות המערב. כמו כן קיים בה, ככל הנראה, זיק אוטוביוגרפי סמוי לחייו של עגנון עצמו אשר חי בנפרד מאשתו אסתר בארץ ישראל במשך כשנה, בעת שחזר לארץ ישראל.
יעקב רכניץ
גיבור הסיפור הוא יעקב רכניץ, אך במידה מסוימת זהו אנטי גיבור, עקב חוסר ההחלטיות שלו, הבולטת ביחסיו עם בנות יפו. רכניץ הפך מילד דל אמצעים לחוקר ואינטלקטואל מבוקש בקרב בנות רבות, שש במספר, הוא משופע באפשרויות בחירה חדשות. אך נדמה שאין הוא יודע אם אלו הן אפשרויות אמת או שמא הן בגדר אחיזת עיניים בלבד. הרצון לטעום ממה שהעולם יכול להציע לו, המלווה בספקנות מתמדת, מאיים עליו ומסכן את יכולתו להיאחז בבת זוג כלשהי עד תום, להישבע לה אמונים תחת חופה וקידושין. לא רק שאינו מסוגל להכריע מי מביניהן תהא האחת שלה יינשא, אלא שתוך כדי אי נקיטת פעולה הוא כבר נושא עיניו לעבר גלותו השנייה, מעבר לים, לאמריקה הרחוקה, ונדמה שזו הפעולה הוודאית היחידה שבכוונתו לממש.
רכניץ הוא בוטניקן העוסק בחקר צמחי ים, ובעיקר בחקר אצות. בתחילת הסיפור נותן המספר הסבר מיסטי לבחירתו של רכניץ בתחום זה: "לילה אחד קרא בהומירוס. שמע קול כקול גלי הים. ועדיין לא ראה את הים." לאחר שאירוע זה חזר במשך לילות אחדים, החל רכניץ להתעניין בים. בהמשך הסבר זה מסתייג המספר ואומר: "קרוב לוודאי שאותו מעשה בקריאת הומירוס וכל שמסתעף מזה אינו אלא אגדה, ואף על שאין ראיה לדבר ספיקותיו מועטים מכל הסברות שאפשר להסביר בהן מעשיו של רכניץ, שבחר באותו מקצוע". הסבר רציונלי לבחירתו נותן רכניץ עצמו לקונסול: "מתעסק הייתי בבוטניקה, ומן הבוטניקה באתי להתעסק בצמחי מים, כלומר מן הצמחים העליונים פניתי להתעסק בצמחים התחתונים, ומכאן לצמחי ים". בהמשך אותה שיחה, המתרחשת לאחר ששושנה חזרה לחייו, זוכה יעקב להארה המסבירה לו את מניע פסיכואנליטי לבחירתו: בגן ביתו של הקונסול הייתה בריכה עם גידולי מים, שבה שיחק בילדותו עם שושנה. "עשרים שנה ושנה יצאו מאותו היום שירד פעם ראשונה עם שושנה לבריכה והעלה משם מיני צמחים לחים, וראה זה פלא, כל אותן השנים לא העלה דבר זה על לבו." הסבר רביעי, תועלתי, נותן המספר בהמשך הסיפור: "רחוק מיפו רחוק מארץ ישראל יש בני אדם חוקרי אצות שעושים כמעשי רכניץ ומוקירים את מעשי רכניץ ונותנים יקר וגדולה לרכניץ". נעמי תמיר מוצאת שארבעה הסברים שונים אלה משקפים את ארבעת מישורי המשמעות שבסיפור (שמנינו לעיל).
בצד עיסוקו בחקר אצות הוא מלמד לטינית וגרמנית, ומביא את תרבות יוון ורומי לבני יפו ("אם שמעת מפי נערה ביפו דברים על יון ורומי, על ספפו ומידעא, דע ששמעה מיעקב רכניץ"). זיקתו לתרבות יוון ורומי, שמתבטאת גם בדיבוריו על האלים של תרבות זו, משקפת את חילוניותו, ואת העדפתו את תרבות המערב על פני היהדות. גישתו זו ניכרת גם בתשובתו לשאלתה של שושנה: "מאמין אתה בתחיית המתים? אמר יעקב, ודאי שאיני מאמין בתחיית המתים" ובהערתו: "נפליג למקום שאבות אבותיו של אדם הראשון היו דרים שם", הכופרת בבריאת העולם.
קורצווייל אפיין את רכניץ: "מציאותו של איש זה היא מציאות מדומה. יחסו אל כל בני האדם, בעיקר אל שש הבנות, הוא יחס מדומה. לאיש זה הייתה רק מציאות אחת - עולם הילדות, אבל אי אפשר היה להתגבר על עולם זה, וגם אי אפשר להיפרד ממנו."
לדברי חוקר הספרות אברהם בנד עיצוב דמותו של יעקב רכניץ הושפע מדמותו של זיגמונד פרויד בצעירותו, ובין השאר הוא מציין שאחד ממוריו של פרויד, הרמן נותנגאל, מוזכר בסיפור (עמ' רפ).
שושנה אהרליך
שושנה מעידה על עצמה: "הכל עושים רצוני חוץ ממני. דומה עלי שאין לי רצון כלל, אלא כל מה שאני עושה, שלא מדעת אני עושה", אך בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם ב"שבועת אמונים" האישה היא הגורם האקטיבי ולא הגבר.
בשעה גורלית, שעת פגישתם המחודשת של רכניץ ושושנה כאנשים בוגרים על אדמת ארץ ישראל, לא הצליחה שושנה להצית ברכניץ את אש אהבת הנעורים שפעמה בו פעם, אף שהצליחה להוציא ממנו התחייבות לעמוד בשבועת האמונים שנשבעו זה לזה. עם זאת, בתחרות הריצה המתקיימת בסוף הסיפור, שהיא למעשה תחרות על לבו של רכניץ, מנצחת שושנה, אף שכלל לא הוזמנה לתחרות זו.
למחלת השינה של שושנה נותן המספר הסבר ריאליסטי (ביקורה באפריקה), אך דב סדן רואה במחלה זו, הגורמת לשושנה להרבות בשינה, כהפיכתה של שושנה לבת דמותה של היפהפייה הנרדמת.
מיניות
יעקב רכניץ נמצא בקשרים עם שבע נערות, אך אינו מגיע לקשר אינטימי עם אף אחת מהן. "פעם אחת בלבד נשק רכניץ את תמרה ולא שנה", והוא מלא לבטים האם נהג כשורה. למעשה בדרך כלל אינו נמצא ביחידות עם אף אחת מהן. גרשון שקד מסביר זאת בקשר שהיה בין רכניץ הילד ובין מרת אהרליך, אמהּ של שושנה, שהייתה מעין אם מאומצת לרכניץ. שקד מפרט: "מכיוון שהאם המאומצת נפטרת מעביר הגיבור אל הבת את היחס שהיה שמור עד כה לאם – והבת נעשית לאם, אחות ואהובה כאחד. ... הקשר אל האם התחליפית גורם לכך, שהגיבור איננו מסוגל לכל קשר ארוטי אחר. הוא מרבה בנשים כדי להימנע מיחס מחייב לאחת מהן, שהרי כל קשר של ממש הוא מעין בגידה בקשרי התשתית שיש לו לגיבור אל אמו-אחותו-אהובתו."
מתחים ארוטיים מופיעים בסיפור בהקשרים אחרים. תלמידו של רכניץ, אחיה של רחל היילפרין, קורא בסתר בזמן השיעור את ספרו של מיכאיל ארציבשב, "סנין", שנכללו בו תיאורים נרחבים של יחסי מין מחוץ לנישואים. רכניץ הוזה על נסיעתו בקרונית, שבמהלכה "נכנסו שני בחורים וישב אחד על ברכי חברו. שמע שמספרים זה לזה על אוטו ויינינגר ועל ספרו מין ואופי". גרשון שקד העיר על כך: "האזכור של שני ספרים שעניינם חיי המין של האדם (ולאו דווקא בגילויים הנורמליים ביותר שלהם) אצל מספר בעל השקפות שמרניות בסיסיות בחיי היומיום אינו יכול להיות מקרי. הוא בא לרמז על הקשר הפנימי שבין העיוות המיני-פסיכולוגי, המתבטא בספריהם של ארציבשב וּויינינגר, לבין המצבים הפסיכוסוציאליים שגיבורי הסיפור נתונים בהם."
מקורות השראה
חשיבותה של העמידה בשבועת אמונים מופיעה באגדת חולדה ובור. אגדה זו נרמזת ב, ורש"י בפירושו מרחיב: התוספות ממשיכים ומרחיבים:
גרשון שקד ציין שסיפור הגרעין על שבועת אמונים שאוב ממחזהו של ש. אנ-סקי, "הדיבוק". זיוה שמיר הרחיבה בעניין זה:
אגדת "היפהפייה הנרדמת" מוצאת אף היא את מקומה בסיפור, בדמותה של שושנה המרבה לישון, וכאשר יעקב מטייל אתה הוא חושב: "אבל כלום יש דבר בעולם כדי להעסיק בו בת מלכה מנמנמת זו".
מקורות לשוניים:
כבסיפורים נוספים של עגנון, גם בסיפור זה משולבים ביטויים שמקורם בתנ"ך ובתלמוד, ובהם:
הנובלה כסיפור רומנטי
גרשון שקד מעיר על הנובלה "שבועת אמונים" כי
רקפת זהר בוחנת את הנובלה כסיפור רומנטי, ומציינת: היא מוסיפה שסיפור העלילה נענה לכאורה לכללי הז'אנר: יש בו ילד בן עניים וילדה בת עשירים המבטיחים זה לזה נאמנות נצח, החיים מפרידים ביניהם אך לאחר שנים הם נפגשים, הוא מגלה שהיא אחת ויחידה, שונה מכל הנשים ונעלה עליהן. "לפי התבנית הרומנטית, זהו הרגע שעל הגבר לצאת לקרב אחרון על לבה של אהובתו, להכניע את הדרקון (האב) השומר עליה, ולהתאחד איתה כמובטח. אלא שיעקוב מבושש לצאת לקרב. הוא חסר ביטחון ונטול להט. שושנה היא שמחלצת ממנו הודאה כי הוא זוכר את שבועתו, היא זאת שמכריזה שצריך לממש את השבועה ויעקוב רק נענה, כבעל כורחו."
הנובלה כמשל
פרשנים אחדים אינם מקבלים את הנובלה כפשוטה, ומייחסים לה רובד פנימי סמוי, שהסיפור הגלוי רומז אליו.
דינה שטרן מנמקת מדוע אין להתייחס לסיפור כפשוטו: "הסיפור משופע ברמזים ובסיטואציות סמליות, שבשום פנים ואופן אינם משתלבים בעלילה כפשוטה ונשארים בלתי מובנים ותמוהים עד הסוף; אך מעל לכול, קשה לנו סיומה של העלילה, העומד בסתירה מוחלטת לרוח הסיפור ולעקביות המוסרית-הפנימית שלו". בעקבות זאת היא מתייחסת לנובלה כמתארת את היחסים בין עם ישראל לבין השכינה, ובהתאם לנקודת מוצא זו היא מפרשת את כל פרטי הנובלה. לפי נקודת מוצא זו, "הרקיע והים מייצגים את שני המוקדים הנאבקים זה בזה בסיפור: המוקד הפרוטגוניסטי, שבמרכזו רקיע התכלת – השכינה – שושנה, והמוקד האנטגוניסטי, שבמרכזו הים – שר הים (דמות מטפורית מאגדות חז"ל) – בנות יפו", יעקב רכניץ מייצג את עם ישראל, שושנה והוריה מייצגים פנים שונות של השכינה, ושבועת האמונים היא הברית שבין עם ישראל לאלוהיו. בפסקת הסיום של הסיפור נאמר: בזה סיימנו לפי שעה מקצת מעשיהם של יעקב רכניץ ושושנה אהרליך". שטרן מעירה על כך: "הרמזים לחלקיותה של העלילה מקבלים משמעות מלאה במישור האלגורי של הסיפור: הדרמה הלאומית לא הסתיימה עדיין; היא עודנה נמשכת ומתהווה, עם ישראל חי וקיים, ואלוקי ישראל עודנו מצפה לתשובתו."
גרשון שקד מציין: "למרות שעגנון כתב נובלה פסיכולוגית חד-פעמית, הרי שהיסודות האלגוריים קושרים בין נובלה זאת לבין הקשרים תרבותיים וחברתיים רחבים יותר". בהתאם לכך הוא רואה את הסיפור כמייצג את סיפורם של המהגרים היהודים שלא היו מסוגלים להכות שורשים בארץ ישראל, עקב המאבק בין הגלות הדתית-כביכול לארץ ישראל החילונית-כביכול. שקד מציין שהנובלה "היא ניסיון למצוא ביטוי הולם לבעיה של דור המהגרים שהיגרו ללא משפחותיהם, שנותקו פיזית מן האמהות מבלי יכולת להינתק מהן רגשית; דור שהגיע לארץ ישראל והיה קשור עדיין בחבל טבורו הנפשי לאירופה; דור שניסה להתערות בארץ חדשה ושכינתו-נשמתו-אמו הגוססת והנפלאה אינה מאפשרת לו להכות שורשים".
זיוה שמיר רואה בסיפור משל למצבו של עם ישראל, לא מבחינה דתית אלא מבחינה לאומית, במועד התרחשותו של הסיפור. היא מציינת:
זיקה לסיפורים אחרים של עגנון
בסיפור הקצר "עידו ועינם" מוזכר רכניץ: "בעוד שאני עומד ומביט נשתנו הצבעים לעיני והפכו עצמם לצבעי האצות ששולים מעמקו של ים, כאותם שהיה הדוקטור רכניץ שולה מימה של יפו."
עיבוד לתיאטרון
בשנת 1984 העלה תיאטרון הספרייה ברמת גן את המחזה "שבועת אמונים", עיבוד של יורם פאלק לנובלה של עגנון.
Shooting Stars (שיר)
Shooting Stars הוא שיר של הצמד האוסטרלי Bag Raiders. השיר הופיע במקור במיני-אלבום של הלהקה, Turbo Love, בשנת 2008. בשנה שלאחר מכן, השיר יצא כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלהם Bag Raiders, והגיע למקום ה-18 ב-Triple J Hottest 100 של 2009. אף על פי שהשיר יצא לאור באוסטרליה ב-2009, השיר לא הגיע לשיאו שם עד 2013. הוא זכה לתשומת לב בינלאומית בפברואר 2017 כשהשיר הפך לחלק ממם אינטרנט פופולרי, ובכך חיזק את מורשת השיר כלהיט רדום. השיר הגיע למקום ה-11 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני של בילבורד ולמקום ה-9 במצעד Bubbling Under Hot 100 באותה שנה. את השירה בשיר מבצע ריס טיילור.
בשנת 2015, השיר היה רשום במקום ה-29 ב-In the Mix's '100 Greatest Australian Dance Tracks of All Time'. דייב רובי האו אמר ש-"[זה] היה טוניק בהיר ואופורי... עם פזמון קליט באופן מיידי".
היסטוריה
בראיון ל-The Sydney Morning Herald, ג'ק גלאס, חבר בלהקה, אמר שהסינגל נתן לו השראה ליצור את אלבומם בעל השם, וטען ש"אנשים כל כך אהבו את Shooting Stars ואהבנו את הכיוון הזה של כתיבת שירים ופיתוח רגישות פופ גם בעצמנו". עוד סיפר גלס כי הלהקה גם ניגנה חצי מהשיר במועדונים לפני שהלהקה הבינה ש"אנשים אהבו את זה ורצו לשמוע את כולו".
הלחנה
השיר מולחן בסול דיאז מינור ובקצב של 125 BPM. שיר זה הוא אחד מדוגמאות בודדות בלבד לשימוש של הסטיילופון בהרכב מוזיקה מקצועי. הפזמון של השיר מושמע רק בסוף השיר. הבסיסט משתנה בין שני חברי הלהקה בבית ובפזמון.
ביקורת
"Shooting Stars" התקבל היטב על ידי מבקרי מוזיקה. אנדרו מורפאט מ"סידני מורנינג הראלד" תיאר את השיר כ"קופצני" והשווה את השיר ליצירות של דאפט פאנק.
הצלחה מחודשת
בשנת 2013, בתוכנית Australia's Got Talent, המתמודד טומי פרנקלין ביצע את השיר, מה שהוביל לכך שהשיר נכנס ל-40 הראשונים של מצעד הסינגלים של ARIA כמעט ארבע שנים לאחר שיצא במקור בשל מספר ההורדות.
השיר והמם התואם לו הופיעו מאוחר יותר בקליפ לשיר "Swish Swish" של קייטי פרי.
אוניברסיטת בלגרד
אוניברסיטת בלגרד (בסרבית: Универзитет у Београду ,Univerzitet u Beogradu) היא האוניברסיטה הגדולה והוותיקה ביותר בסרביה.
Shooting Stars (שיר)
הצלחה מחודשת
מגזין ניו יורק התייחס למם כ"מם הגדול הראשון לאחר Vine". הדיילי דוט השווה את המם ל"Brodyquest", הסרטון הוויראלי של ניל סיסרגה משנת 2010.
אוניברסיטת בלגרד
היא נוסדה בשנת 1808 כמוסד לחינוך גבוה בימי המהפכה הסרבית. ב-1838 התמזגה עם המחלקות שנוסדו בקרגוייבץ לתוך מוסד מאוחד. בשנת 1905 שינה את שמו ל"אוניברסיטה". לאוניברסיטת בלגרד 90,000 סטודנטים ומעל 4,200 חברי סגל (2010). המוסד כולל 31 פקולטות, 11 מכוני מחקר, הספרייה האוניברסיטאית, ו-7 מרכזים אוניברסיטאיים. הפקולטות מאורגנות ב-4 קבוצות: מדעי החברה ותחומים הומניים; מדעי הרפואה; מדעי הטבע ומתמטיקה; ומדעים טכנולוגיים. חברה ועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
Shooting Stars (שיר)
הצלחה מחודשת
ב-6 בדצמבר 2017, Shooting Stars (יחד עם המם הפופולרי המשויך לשיר) הוצג בסיכום השנה של יוטיוב לשנת 2017.
לשיר יש למעלה מ-139 מיליון צפיות ב-YouTube נכון לספטמבר 2022.
אוניברסיטת בלגרד
במאה ה-19
ב-13 בספטמבר 1808 בימי המרד הסרבי נגד הטורקים העות'מאנים, דוסיטיי אוברדוביץ', דמות מובילה של עידן האורות במרחב הסרבי, ייסד בבלגרד את "בית הספר הגדול" (וליקה שקולה Велика школа), בעל פרופיל קלאסי. בית ספר זה על גלגוליו היה למוסד החינוך הגבוה של סרביה בשנים 1808–1905. בית הספר פעל תחילה עד שנת 1813, הוקם מחדש בשנת 1838 בקראגויבאץ תחת השם "ליצאום" ובשנת 1841 הועבר לבלגרד. פעל אז תחת השם "הליצאום של בלגרד" וכלל פרט לפקולטה לפילוסופיה גם פקולטה למשפטים. בשנים 1863–1905 הוא נשא שוב את השם "בית הספר הגבוה" או "האקדמיה הגדולה של בלגרד". מושבו הראשון היה בבית הרוזנת ליוביצה, אחר כך עבר לבית הקפטן מישה אנסטסייביץ', לפי שם בעלי הבניין, סרבי אמיד, שתרם אותו למדינה. הבניין, הנחשב לאחד הבתים היפים של בירת סרביה, מאחסן גם בימינו את הרקטור של האוניברסיטה. בית הספר היה תחילה שילוב של בית ספר תיכון קלאסי ושל מכללה. ב-24 בספטמבר 1863 מעמדו עוגן בחוק כ"מוסד מדעי לחינוך גבוה ומקצועי" תחת חסות משרד החינוך של ממלכת סרביה, בראשות רקטור שהתמנה על ידי המלך ומועצה אקדמית.
אחרי 1863 כלל המוסד שלוש פקולטות: פילוסופיה, הנדסה ומשפטים. ב-27 בפברואר 1905 נחקק חוק האוניברסיטה ששינה את שם המוסד באופן רשמי לאוניברסיטת בלגרד. החוק נחתם על ידי המלך פטר הראשון קאראג'ורג'ביץ' שערב לאוטונומיה של האוניברסיטה. בנוסף לפקולטות לפילוסופיה, למשפטים ולהנדסת חשמל, לפי החוק הוקמו גם פקולטה לתאולוגיה נוצרית אורתודוקסית, ולרפואה.
עד שנת 1863 לפני לימודי הפילוסופיה שנמשכו שנתיים היוו שלב חובה לפני לימודי המשפטים. עם המרצים נמנו מלומדים שהתחנכו באוניברסיטאות באוסטריה, גרמניה וצרפת, כגון יובן סטריה פופוביץ', יוסיף פנצ'יץ', ג'ורו דאניצ'יץ' ואחרים. בשנת 1894 סטבן מרקוביץ' לימד את הקורס הראשון להנדסת חשמל וייסד את הפקולטה להנדסה. כעבור ארבע שנים הוא הקים את המעבדה הסרבית הראשונה להנדסת חשמל.