cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדואר ניניון
עבודתו בחו"ל
במשך שנים רבות עבד מחוץ לגבולות צרפת, באוסטריה וברוסיה, בהן סיפק שרות לבתי מלוכה וללקוחות מן המעמד הגבוה. בסנט פטרבורג ניהל את המטבח בארמון ארמיטאז' כאחראי על צוות שמנה מאה ועשרים טבחים. ב-1905 ארגן גם בקרמלין סעודות לאלפי מוזמנים של הצאר ניקולאי השני. לאחר מכן היה מנהל המטבח האישי של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
השיבה לצרפת
במתכוניו שילב את מסורת המטבח האותנטי הצרפתי על גרסאותיו האזוריות השונות, עם מסורות בישול שפגש במסעותיו הרבים בעולם.
אדואר ניניון היה נשוי פעמיים. בנו מנישואיו הראשונים נהרג ב-1914 במלחמת העולם הראשונה. בתו מנישואיו השניים מתה ברוסיה בגיל 6. הטירה בבריאל סו מונפור עבר בירושה לאחיינו הצעיר כריסטיאן לואי.
מישל גראר ציין שאדואר ניניון היה בין השפים שהשפיעו על המטבח הצרפתי המודרני
פיליפ יאנקובסקי
פיליפ אולגוביץ' יאנקובסקי (נולד ב-10 באוקטובר 1968) הוא שחקן ובמאי קולנוע רוסי, בנו של השחקן אולג יאנקובסקי.
חיים וקריירה
פיליפ יאנקובסקי נולד ב-10 באוקטובר 1968 בסרטוב במשפחת השחקנים אולג ינקובסקי וליודמילה זורינה. באותה תקופה הוריו שיחקו בתיאטרון הדרמה של סרטוב. כשפיליפ היה בן ארבע, המשפחה עברה למוסקבה.
תפקידו הראשון כשחקן היה בסרט מראה 1974 מאת אנדריי טרקובסקי. באותה שנה היה לו תפקיד קטן בסרט "תחת שמי אבן". התפקיד הראשון של פיליפ בבגרותו היה בסרט מסע סנטימנטלי לתפוחי אדמה (1986).
בשנת 1990 סיים את בית הספר לאמנות התיאטרון במוסקבה (בקורס של אולג טבקוב). אחר כך למד ב משנת 1990 ועד 2004 בפקולטה לבימוי (סדנה של ולדימיר נאומוב).
יאנקובסקי החל את קריירת הבימוי שלו בסרטוני מוזיקה - הוא יצר כ-150 סרטוני מוזיקה. בשנת 1997 הוא היה מועמד לפרס Ovation כבמאי סרטוני המוזיקה הטוב ביותר.
את הופעת הבכורה שלו הוא עשה בשנת 2002 עם הסרט העלילתי "בתנועה", שעבורו זכה בפרס "תגלית השנה" בטקס פרסי ניקה בשנת 2003 ופרס הקהל בקינוטאבר. הסרט גולל את סיפורו של סשה גורייב (קונסטנטין חבנסקי), עיתונאי מצליח ומקסים שפתאום מבין שהוא מצא עדויות מטרידות על חברו הפוליטיקאי.
עבודת הבימוי הבאה הייתה גרסת הקוםנוע משנת 2005 לרומן הבלשי של בוריס אקונין, יועץ ממלכתי. אולג מנשיקוב, ניקיטה מיכאלקוב וקונסטנטין חאבנסקי גילמו את התפקידים הראשיים בסרט. בשנת 2006 ביים את נושא החרב בכיכובם של ארטיום טקצ'נקו וצ'ולפן חמטובה.
בריאות
כאשר פיליפ היה בן 41, הוא אובחן כחולה לימפומה. בשנת 2016 דווח כי יאנקובסקי נרפא מסרטן שלב III, לאחר שעבר כימותרפיה שבע פעמים.
סלבדור (ספינת מעפילים)
סלבדור (בלאדינו: Salvador, "מושיע") היה שמה של אוניית מעפילים, אשר הפליגה ב-3 בדצמבר 1940 מנמל וארנה שבבולגריה, במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי של ד"ר ברוך קונפינו ועל סיפונה 352 מעפילים. ב-12 בדצמבר 1940 לפנות בוקר טבעה הספינה בים מרמרה מול חוף סיליברי ו-238 מעפילים נספו באסון. טביעת הסלבדור עוררה הדים רבים בבולגריה ומחוצה לה ובעקבותיה הופסק מפעלו של הד"ר קונפינו.
רקע ורכישת הספינה
לאחר הפלגת הליברטאד גברה הביקורת הציבורית על ברוך קונפינו על רקע מצבה הרעוע של הספינה ותנאי ההפלגה. ב-20 במרץ 1940 אסר משרד החוץ הבולגרי על הפלגת ספינות מעפילים נושאות דגל בולגרי לארץ ישראל. במקביל המשיכו להתרכז בווארנה יהודים רבים, חלקם פליטי "המסע לגירוש נתינים זרים" וחלקם פליטים ממדינות אירופיות שהגיעו לבולגריה. מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב לחץ להוצאת היהודים אל מחוץ לגבולות בולגריה בכל דרך אפשרית ובכלל זה באמצעות מפעלו של קונפינו. כמה עשרות פליטים יהודים הועלו בכוח על ידי המשטרה הבולגרית על האונייה פאסיפיק שארגן ברטולד שטורפר ועגנה לתיקונים בנמל וארנה. קונפינו הואשם שהמעשה תואם עמו והוא הכחיש. הלחץ של קהילת וארנה מחד והמשטרה הבולגרית מאידך הוביל את קונפינו לרכישת ספינה נוספת.
קונפינו הקים ועד ציבורי בראשותו שלו ושל מקס דוידוב. הוועד רכש ב-320,000 לבות מחב' סְטְרוּמָה את המפרשית "צאר קרום" (בבולגרית: Цар Крум), ספינת עץ שהושקה ב-1912, בת 100 טונות, אורכה 20 מטרים ורוחבה 6 מטרים. הספינה חסרה פריטי ציוד בטיחות ותברואה בסיסיים ועברה שיפוצים מסוימים כדי להתאים להובלת נוסעים. ההצעה להתקין במפרשית מנוע נדחתה על ידי הוועד הציבורי. שמה של הספינה שונה ל"סלבדור" (בלאדינו: מושיע). לפי התכנון המקורי, 250 מעפילים אמורים היו להפליג על ה"סלבדור" ומספר זה הלך והאמיר ככל שהתקרב מועד ההפלגה וגבר הלחץ לביצועה. בגין ההפלגה שילמו הנוסעים סכום ממוצע שנע בין 5,000 ל-6,000 לבות (כ-500 עד 600 דולרים אמריקניים). צוות הספינה מנה 3 מלחים. הקברניט הבולגרי ויקטור איוואנוב ושני מלחים רוסים. עוד שני בני הקהילה היהודית בווארנה התנדבו לסייע בהפלגה והיו אנשי צוות לא רשמיים. ה"סלבדור" הפליגה תחת דגל אורוגוואי.
לאור מצבה הרעוע של ה"סלבדור" התנגדה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להפלגה וב-29 באוקטובר, אף הוזמנו חברי הוועד הציבורי לשימוע במליאת הקונסיסטוריה והוזהרו שלא לסכן את חיי הנוסעים. קונפינו לא התייצב לישיבה. גם "אגודת הציונים הכלליים בסופיה", שבה כיהן בשעתו קונפינו כסגן יושב ראש, גינתה את קונפינו ואת פעילות הוועד הציבורי והתנערה מכל קשר עמם. ממשלת בריטניה, באמצעות שגרירה ג'ורג' ויליאם רנדל, דרשה מהממשלה הבולגרית למנוע את ההפלגה הספציפית וכן באופן כללי למנוע את הגירתם הלא חוקית של יהודים מבולגריה לארץ ישראל. מנהל נמל וארנה נַיְידֶנוב, סירב לאשר את ההפלגה בשל אי כשירותה של הסלבדור. הוועד הציבורי בראשות קונפינו הודיע שלא יועלו על הספינה נוסעים מעבר ליכולתה, הם ידאגו לכשירותה ובכוונתם לקיים את ההפלגה. מפקד המשטרה הבולגרי הקולונל אטאנאס פאנטב כפה על מנהל נמל וארנה לאשר את יציאת ה"סלבדור" בניגוד לחוות דעתו המקצועית ובניגוד להנחיות משרד החוץ הבולגרי וכך, ב-3 בדצמבר 1940 בשעה 21:30 יצאה ההפלגה לפועל.
ההפלגה וטביעת הסלבדור
זמן קצר לפני תחילת ההפלגה העלתה המשטרה הבולגרית לספינה בכוח רב, מספר יהודים פליטי המסע לגירוש נתינים זרים ומניין המעפילים על סיפונה עלה לכדי 352 נפשות. ה"סלבדור" נגררה על ידי ספינת גרר בולגרית בשם "ווֹיְוֹודָה" אל מחוץ לנמל וארנה. סוכם עם הוועד המארגן שספינת הגרר תוביל את ה"סלבדור" לנמל איסטנבול, אך בפועל נגררה הספינה למרחק של כמה עשרות קילומטרים מהבוספורוס והושארה שם. בהיעדר מנוע ותנאי רוח, המתינה הספינה יומיים ולבסוף ב-6 בדצמבר, נגררה לנמל איסטנבול על ידי ספינת גרר טורקית. ה"סלבדור" עגנה בנמל איסטנבול במשך 5 ימים, ב-11 בדצמבר נגררה אל ים השיש על ידי ספינת משמר החופים הטורקי והושארה במרחק של כ-6 קילומטרים מנמל איסטנבול. אחר חצות פרצה סופה שלוותה בגשמים, שלגים ורוחות חזקות. הקברניט ויקטור איוואנוב ניסה לשוב לנמל איסטנבול, אך בהיעדר כוח מנוע התקשה לנווט את הספינה וכמה מאות מטרים מול חופי סיליברי היא עלתה על שרטון. ב-12 בדצמבר לפנות בוקר קרס מבנה העץ של ה"סלבדור" והיא התפרקה. 238 מעפילים נספו מתוכם 66 ילדים, חלקם טבעו וחלקם מתו מהיפותרמיה, גם כאלו שהצליחו להגיע לחופי סיליברי בכוחותיהם האחרונים. מספר קטן של ניצולים הצליח להגיע לבתי תושבים בסיליברי ולבקש עזרה. השלטונות הטורקיים בליווי תושבים מקומיים פעלו במהירות כדי לסייע בחילוץ הניצולים. לפי עדויות הניצולים מולאו חגורות ההצלה בכמות קטנה של שעם ומרבית המילוי היה קש ונסורת וכשאלו באו במגע עם המים הפכו החגורות כבדות ושקעו. עוד עולה מהעדויות כי לרב החובל איוואנוב לא היו מכשירי ניווט בסיסיים. לאורך עשרות שנים לאחר האירוע, כונה מקום טביעתה של ה"סלבדור" על ידי תושבי המקום בשם "מפרץ היהודים".
התגובות לטביעת הסלבדור
טביעת ה"סלבדור" התקבלה בתדהמה בקרב הקהילות היהודיות בבולגריה, ועד מהרה זו התחלפה בזעם. על קירות בתים ומבני ציבור של הקהילה היהודית ברחבי בולגריה נתלו מודעות אבל ובסופיה ובפלובדיב הן הוסרו על ידי המשטרה הבולגרית תוך הטלת איסור על הדבקתן החוזרת. ב-15 בדצמבר הגיעה קבוצת קרובי משפחה של קרבנות ה"סלבדור" אל ביתו של ברוך קונפינו במטרה לבצע בו לינץ', אך הוא עזב את ביתו מבעוד מועד וקבוצת המפגינים גרמה נזק לבית. בהמשך, נעצר קונפינו על ידי השלטונות הבולגריים ונשלח למחנה הריכוז גונדה וודה. גורמים בקרב יהדות בולגריה טענו כי כליאתו של קונפינו הייתה למעשה מעצר הגנתי שנועד להגן עליו מזעם המשפחות. ידיעות על טביעת הספינה התפרסמו בכלליות גם בעיתונות הבולגרית.
הקונסיסטוריה היהודית שיגרה מכתב אל יושב ראש הפרלמנט הבולגרי ובו היא האשימה את הממשלה הבולגרית וחברי הפרלמנט באסון. שגריר בריטניה ג'ורג' ויליאם רנדל הגיש מחאה רשמית על יציאתה של ספינת מעפילים מבולגריה למרות התחייבות משרד החוץ הבולגרי והטיל את האחריות לאסון על ממשלת בולגריה. לשאלת משרד החוץ הבולגרי השיבו נציגי משטרת בולגריה כי אונייה נושאת דגל בולגרי לא יצאה מנמל וארנה וכי ידוע על אונייה נושאת דגל אורוגוואי שיצאה לכוון איסטנבול ולא ארץ ישראל ומשכך, האחריות על המשך הטיפול בה היא על הממשלה הטורקית.
הקונסיסטוריה היהודית הקימה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות הטביעה בראשות לאון פרחי. כמומחה מקצועי זימנה הקונסיסטוריה את אנטון פרודקין שהיה קברניט הרודניצ'אר בהפלגות א'-ג' ופוטר לאחר שתמך בשביתת חברי הצוות. פרודקין הכין חוות דעת מקצועית קשה במיוחד בדבר אי התאמתה של ה"סלבדור" להפלגה. מנהל שירותי הביטחון הבולגריים פאבלוב, זימן אליו את חברי ועדת החקירה והורה להם לחדול מפעולתם. גם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל פאנטב לחץ על חברי הקונסיסטוריה לבל יפורסם הדו"ח, בוודאי לא דו"ח המכיל התייחסות לחלקה של הממשלה או המשטרה הבולגרית. הדו"ח שנכתב והשתרע על פני 12 עמודים, יועד בעיקר לצרכים פנימיים של הקהילה וכלל ניתוח של האירועים והטלת אחריות בעקיפין על ברוך קונפינו. מחשש לתגובת הממשלה הבולגרית לא חתמו חברי הקונסיסטוריה על הדו"ח והוא מעולם לא פורסם רשמית.
בדו"ח נקבע שחברי הוועד הציבורי שניהל את ההפלגה (אשר מונה על ידי קונפינו והוא עמד בראשו), לא עמדו בהתחייבותם להבטחת שלומם של הנוסעים והספינה לא הייתה כשירה להפלגה. בדו"ח לא צוין דבר לגבי חלקה של הממשלה הבולגרית, וזאת אף שהיה ברור כי פאנטב כפה על מנהל הנמל לאשר את הפלגת ה"סלבדור" וכי בין נוסעיה היו "נתינים זרים" שהפכו פליטים בעקבות החלטת הממשלה הבולגרית לגרשם. ממשלת טורקיה הקימה ועדת חקירה שקבעה אף היא שהספינה לא הייתה כשירה להפלגה. עוד קבע הדו"ח הטורקי, כי חסרו ב"סלבדור" אמצעי ניווט ובטיחות, מספר המעפילים שהועלו עליה חרג באופן ניכר מיכולת נשיאתה וכי צוותה הורכב מ"ספנים זקנים". בסיכומו, הטיל הדו"ח הטורקי את האחריות לאסון על הקברניט הבולגרי ויקטור איוואנוב והוא נאסר. ב-1946, פרסם קונפינו בסופיה את החוברת "עלייה ב'" ובמסגרתה התנער מאחריות לאסון. בעיתונות היהודית התפרסמו מאמרי ביקורת נוקבים על קונפינו ועל הוועד הציבורי, תוך ציון ההתנגדות הגורפת להפלגת ה"סלבדור" מצד גורמים רבים בקרב יהדות בולגריה. יושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה אלברט רומנו שיגר מכתב חריף אל ההסתדרות הציונית בישראל בבקשה לשלוח בדחיפות סרטיפיקטים ליהודי בולגריה. לאחר אסון ה"סלבדור" הופסק מפעל ההעפלה הפרטי של ברוך קונפינו והותיר אותו בנרטיב ההיסטורי של יהודי בולגריה כדמות השנויה במחלוקת נוקבת. במרץ 1941, לאחר הפלגת הספינה דאריין ב', וכניסת הצבא הגרמני למדינה מתוקף הצטרפות בולגריה לההסכם התלת-צדדי, פסקה לחלוטין העלייה הבלתי ליגאלית מחופי בולגריה.
אחרית דבר
ממשלת בולגריה התירה ל-80 מהניצולים בעלי נתינות בולגרית לשוב לבולגריה והם עלו בהמשך לישראל. אחד מניצולי ה"סלבדור", אשר איבד באסון את אמו, שני אחיו ואחותו, נהרג בקרב בית קשת במהלך מלחמת העצמאות.
ביוזמת ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית ואיחוד עולי בולגריה בישראל, הובאו ב-31 באוגוסט 1964 עצמותיהם של מעפילי ה"סלבדור", ובכלל זה של 21 מן הנספים שלא זוהו, למנוחת עולמים בישראל ונטמנו בקבר אחים בחלקת המעפילים בהר הרצל שבירושלים. גופות החללים לא זוהו מעולם ונקברו תחת מצבות ללא שם.
יושב ראש הסוכנות היהודית משה שרת נשא דברים בטקס ההלוויה ובין השאר אמר:
ב-2006 ביים ניסים מוסק את הסרט התיעודי "סלבדור: ספינת החלומות המנופצים" העוסק בפרשה.
קורי גרייבס
מת'יו פולינסקי (באנגלית: Matthew Polinsky; נולד ב-24 בפברואר 1984) הידוע יותר בשם הבמה שלו, קורי גרייבס הוא פרשן היאבקות, בעל טור ומתאבק עבר אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בו הוא משמש כפרשן תוכנית הדגל Raw. הוא זכה פעם אחת בתואר אלוף הזוגות של NXT ביחד עם אדריאן נוויל. כמו כן, פולינסקי מוכר גם בשל התקופה בה הופיע בארגונים העצמאיים בשם הבמה סטרלינג ג'יימס קינן.
תחילת קריירת ההיאבקות
פולינסקי נולד ב-24 בפברואר 1984 בפיטסבורג, פנסילבניה, להורים ממוצא הונגרי. יש לו תואר ראשון בשיווק.
חיים אישיים
לפולינסקי וגרושתו, איימי (שניידר) פולינסקי יש יחדיו שלושה ילדים. יש לו אח צעיר ממנו בשם סם אשר מופיע בארגון ההיאבקות המקסיקני CMLL תחת שם הבמה סם אדוניס.
בתחילת 2019, גרושתו של גרייבס פרסמה תמונה בעמוד האינסטגרם שלה אשר מוכיחה שפולינסקי ניהל רומן עם מתאבקת ה-WWE, כרמלה. התמונה נמחקה זמן קצר לאחר מכן, כשדווח שהזוג היה בהליכי גירושין בזמן הרומן. מערכת היחסים בין פולינסקי לכרמלה הוכרזה באופן רשמי במהלך העונה התשיעית של תוכנית המציאות Total Divas.
סויוז TM-32
סויוז TM-32 (ברוסית: Союз TM-32), הייתה משימת ביקור בתחנת החלל הבין-לאומית.
בספטמבר 2017 יחידת נחיתה של החללית הוצבה במוזיאון.
מהלך המשימה
סויוז TM-32 שוגרה ב-28 באפריל 2001 מכן שיגור מס' 1 בקוסמודרום בייקונור שמופעל על ידי רוסיה ונמצא בקזחסטן. על הסיפון היה תייר חלל ששילם עבור נסיעתו כ-20 מיליון $. העגינה בתחנת החלל הבין-לאומית בוצע ב-30 באפריל. באותה עת בתחנת החלל שהה צוות קבוע מס' 2.
לאחר העגינה החל ביצוע תוכנית ניסויים שכלל בעיקר צילומי שטח קזחסטן. לאחר שהייה של שבע ימים בתחנת החלל, צוות המראה עזב את תחנת החלל בחללית סויוז TM-31.
חללית "סויוז TM-32" נותרה מחוברת לתחנת החלל הבין-לאומית כ"חללית חילוץ" במקרה חרום.
ב-31 באוקטובר החללית התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה צוות שהגיע לתחנת החלל בחללית סויוז TM-33 שבוע לפני זה. ויקטור אפנסייב היה מפקד טיסת נחיתה. החללית נחתה כמתוכנן בשטח קזחסטן.
פלורי (חברה)
פלורי אינק. (באנגלית: ), שעד יולי 2022 נקראה פלוריסטם תרפיוטיק בע"מ ובקיצור פלוריסטם, היא חברת הנדסה ביו-רפואית העוסקת בריפוי תאי, מפתחת ומייצרת תרופות מקור המבוססות על תאים המופקים מהשליה האנושית לאחר הלידה. מרכז החברה נמצא בפארק מת"ם בחיפה.
פלוריסטם הוקמה בשנת 2001 על ידי ד"ר שי מרצקי מהטכניון, הבעלים של פטנט מוגן אשר פותח בשיתוף עם מכון ויצמן למדע ומאפשר לייצר תאים משליה בסביבה תלת־ממדית. החברה החלה להיסחר בבורסת נאסד"ק בשנת 2003 ולאחר מכן הונפקה גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובבורסת פרנקפורט. באוגוסט 2011 קיבלה החברה מעמד תרופה יתומה מה-FDA לתאי ה-PLX (PLacental eXpended cells) לטיפול במחלת בירגר. בתחילת שנת 2013 עברה החברה למפעלה החדש, אשר יאפשר טיפול ב-150,000 חולים בשנה לעומת 700 עד אז.
פלוריסטם נמצאת בשלב מתקדם של פיתוח תרופה להיצרות עורקים (PLX-PAD) אשר מכירותיה הצפויות מוערכות על ידי אנליסט מבית ההשקעות "אופנהיימר" בהיקף של עד 1.3 מיליארד דולר. וכן תרופה לתסמונת קרינה חריפה (PLX-R18). במרץ 2014 קיבלה החברה את אישור ה-FDA האמריקני למפעל לייצור תאי גזע שישמש לניסויים קליניים.
טכנולוגיה
בעזרת הטכנולוגיה מוגנת הפטנטים של פלוריסטם, החברה פיתחה סביבה תלת־ממדית לגידול תאים פעילים שמוצו מן השליה האנושית (תאי PLX). התאים שמבודדים מן השליה (שנחשבת לפסולת רפואית) גדלים בתוך Bioreactor שפיתחה החברה (מתקן המדמה תנאים ביולוגיים מתאימים לגידול רקמה או אורגניזם). הטיפול התאי מבוסס על הזרקת התאים הללו ללא צורך בהתאמה גנטית, כדי לרפא מחלות שונות. התאים הפעילים מפרישים מכלול של חלבונים בהתאם לאותות המתקבלים כתגובה למגוון מחלות. החלבונים מאתחלים תהליך ריפוי עצמי ורגנרציה של רקמות פגועות ומשפרים את מצבו של החולה תוך פעילות חיובית של המערכת החיסונית ויצירת כלי דם.
בניסויים פרה-קליניים שבחנו טיפול בפגיעות שרירים באמצעות תאי הגזע מהשליה, נראה כי ייתכן שסוגים שונים של התאים הפעילים מהשליה שפיתחה פלוריסטם יכולים לשמש לריפוי מגוון סוגים של פגיעות שרירים, כמו פגיעות תאונתיות (במהלך פעילות ספורטיבית, למשל), או פגיעות מכוונות הנגרמות, לדוגמה, כתוצאה מניתוחים שונים. בניסויים פרה-קליניים נוספים נראה השפעת חיובית בשימוש בתאי השלייה לטיפול במחלות המעיים הדלקתיות הקשות, טרשת נפוצה ובנזקי שבץ מוחי. במחקר פרה-קליני מקיף שנערך בשיתוף עם מעבדתו של פרופ' רפאל גורודצקי מביה"ח הדסה בירושלים פותח טיפול תאי חדש המבוסס על תאים נבחרים מתוך השליה (PLX-R18) שבהזרקה פשוטה ללא סיבוכים לתוך השריר מאפשרים טיפול מציל חיים יעיל ביותר ב תסמונת קרינה חריפה, מחקר שנמשך בשיתוף פעולה עם מרכזי מחקר אחרים בגרמניה וארצות הברית.
החברה נמצאת בשלבים קליניים מתקדמים בניסויים בטרשת עורקים חמורה בגפיים תחתונות, שבר בצוואר הירך ותסמונת קרינה חריפה מסכנת חיים ועידוד רגנרציה של מח עצם פגוע.
במאי 2020 הודיעה כי שימוש בטכנולוגיות החברה עשוי להוות טיפול בנגיף הקורונה.
בינואר 2022 פלוריסטם ותנובה הודיעו על הקמת חברה משותפת לייצור בשר מתורבת.
שימי פס
רקע והכרזה
ב-9 במאי 2021 הוכרז בכלי התקשורת כי חסון ולהב הקליטו יחד את השיר הרשמי של מצעד הגאווה בתל אביב לשנת 2021, הנקרא "שימי פס", אשר צפוי לצאת במהלך חודש יוני. בנוסף, הוכרז על ידי ערב טוב עם גיא פינס כי להב היא הזמרת הראשונה שמבצעת את השיר הרשמי של מצעד הגאווה בתל אביב אשר משתייכת לקהילה הגאה. בהמשך, ב-8 ביוני, פורסם בישראל היום כי החלו צילומי הווידאו קליפ לשיר. במקור, את השיר הקליטה הזמרת נועה קירל, אך לבסוף היא החליטה לוותר על השיר לטובת דואט עם הזמר עומר אדם להמנון הלאומי של ישראל, "התקווה".
ביקורות
דודי פטימר ממעריב אונליין העניק לשיר ביקורת שלילית וציין כי השיר הוא "פופ קצבי שמספק את הסחורה המרימה אך מלבד זה? אין בו כלום", והוסיף כי "אין בשיר הזה אלמנט שהוא לא טראש זול". מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, באתרו "יוסמיוסיק", העניק גם הוא ביקורת שלילית לשיר, ואמר כי "זה לא השיר שאמור לייצג" את הקהילה הגאה, והוסיף כי "זה מוצר מגלומני של יצרני פופ קל משקל שהתנפח לפרויקט בומבסטי סתמי נטול הומור ונשמה".
עם זאת, בכאן 11 קיבל השיר ביקורת חיובית ונכתב כי "עם הפקה מוזיקלית פופית מהודקת וטקסט חצוף עם מסרים של חופש מהגדרות ותעופה עצמית - נראה שמדובר בלהיט קיצי מדבק". ב-Time Out ישראל תואר השיר כ"לוהט" ונכתב כי "בניגוד להמנונים קודמים, לא תשמעו כאן את הסלנג הלהט"בי שלרוב מככב בשירים מסוג זה. אין לארד, אין וודג' ואין פאטוץ' – אבל יש מסר".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "שימי פס" פורסם ב-16 ביוני 2021. באחת מהסצנות, ישנה מחווה שנעשתה עבור הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל, כשאלה לי לבושה בצורה דומה לאינטרנשיונל כפי שזו נראית בעטיפת אלבום האולפן השני שלה, אומפטמפה (1994). אלה לי אוחזת בסוכרייה על מקל בצורת סמיילי.
משפט דה ברנז'
ההשערה
תהי f פונקציה אוניוולנטית על עיגול היחידה, כלומר פונקציה הולומורפית המוגדרת על עיגול היחידה וחד-חד-ערכית שם. אז המקדמים \ a_n בפיתוח טיילור של הפונקציה מקיימים.
תוצאות חלקיות לאורך ההיסטוריה
בשנת 1916, הוכיח ביברבך את הטענה עבור n=2, והעיר שהיא "אולי" נכונה לכל n. צ'ארלס לוונר (Lowener) הוכיח את הטענה למקרה שבו n=3 ב-1923. השיטות של לוונר עמדו בבסיסן של ההוכחות לכמה מקרים נוספים: דייוויד הורוביץ (Horowitz) הוכיח בשנת 1979 כי מתקיים.
דה-בראנז', שהמשיך את רעיונותיו של לוונר, הוכיח כאמור את הטענה לכל n. התוצאה נחשבת לאחת התוצאות החשובות ביותר באנליזה מרוכבת במאה ה-20.
שימושים
תחום אחד שבו למשפט הייתה השפעה הוא בחקר משוואות דיפרנציאליות. ניתן להשתמש במשפט כדי לקבוע את קיומם וייחודם של פתרונות לסוגים מסוימים של משוואות דיפרנציאליות, שיש להן השלכות חשובות על המודל והניתוח של מערכות פיזיקליות וביולוגיות שונות. בנוסף, המשפט יושם גם על חקר התפלגות המספרים הראשוניים, תחום במתמטיקה שמשך עניין של מתמטיקאים רבים ויש לו השלכות חשובות על חקר ההצפנה ועיצוב מערכות תקשורת מאובטחות.
אוקסנה פנדרה
אוקסנה אולגובנה פנדרה (נולדה ב-7 בנובמבר 1967 באודסה, מחוז אודסה, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) היא שחקנית רוסייה.
ביוגרפיה
אוקסנה אולגובנה פנדרה נולדה ב-7 בנובמבר 1967 באודסה. אביה היה השחקן אולג פנדרה. בשנות השישים היה חלק מלהקת התיאטרון הרוסי באודסה. אולג עבר לחברובסק בשנות השבעים המוקדמות, עבד בתיאטרון הדרמה של המחוז הצבאי במזרח הרחוק באוסוריסק. הוריה התגרשו, וכשאוקסנה הייתה בת ארבע עשרה, אמה התחתנה בשנית והם עברו למוסקבה.
היא הופיעה לראשונה בקולנוע בשנת 1979, עם תפקיד קטן בסרט הרפתקאות אלקטרוניק.
בשנת 1988, אוקסנה פנדרה תפסה את המקום השני בתחרות היופי הראשונה בברית המועצות "יופי מוסקבה".
בשנת 1993 סיימה את לימודיה באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, בסדנה של אנטולי וסילייב.
פנדרה התחתנה עם הבמאי פיליפ יאנקובסקי בשנת 1990 והופיעה בסרטיו בתנועה (2002), יועץ ממלכתי (2005) וראש הסלע (2008) וכיכבה לצדו בסרט ברוטוס בטרילוגיית עדים.
בשנת 2010 כיכבה השחקנית בדרמה "אודות אהבה" על האליטה הרוסית, שם בן זוגה למסך היה פיודור בונדרצ'וק. פנדרה גילמה בסרט הסאטירי של בוריס חלבניקוב לפני שהלילה יפריד בינינו שנעשה בשנת 2012. באותה שנה יצא הסרט אורות בתי הזונות, בו השחקנית גילמה את התפקיד הראשי של מאדאם בית הזונות, ליובה, שמאוהבת במשוררת מופרעת מנטלית.
אוקסנה פנדרה זכתה בתואר השופטת המיוחדת של חבר השופטים בפסטיבל קינוטאבר בשנת 2011.
בשנת 2016, פנדרה ביצעה את אחד התפקידים העיקריים בסדרה חמקמק. בשנת 2017 השחקנית עבדה על סרט הדרמה של קלים שיפנקו סאליוט 7, שהוקדש להצלת תחנת החלל הסובייטית סאליוט 7 בשנת 1985.
חיים אישיים
בשנת 1990 נישאה אוקסנה פנדרה לפיליפ יאנקובסקי. יש להם שני ילדים, איוואן ויליזבטה.
אוטו פרשנר
אוטו פרשנר (בגרמנית: Otto Förschner; 4 בנובמבר 1902 – 28 במאי 1946) היה קצין ופושע מלחמה אס-אס גרמני בדרגת שטורמבאנפיהרר. שירת כמפקד מחנה העבודה דורה-מיטלבאו וכמפקד מחנה הריכוז קאופרינג. פורשנר נידון למוות ב-13 בדצמבר 1945 על זוועות שביצע בעת תפקידו בקאופרינג ונתלה בלנדסברג ב-28 במאי 1946.
תחילת חייו
אוטו פרשנר נולד בדירנצימרן (נרדלינגן) שבבוואריה ב-4 בנובמבר 1902, וגדל בחווה של משפחתו. בשנת 1922 גויס לרייכסווהר ובו שירת במשך 12 שנים. לאחר יציאתו מהצבא בשנת 1934 היה לחבר באס אס ושובץ ביחידתו הצבאית, היחידה שלימים נהפכה לוואפן אס אס. בין אפריל 1934 לדצמבר 1936 עבר הכשרה בבית הספר לקציני האס אס בבאד טלץ והיה לחבר בשורות המפלגה הנאצית בשנת 1937.
מפקד מחנה ריכוז
בספטמבר 1943 ניתן לפרשנר הפיקוד על מחנה דורה-מיטלבאו החדש, שבאותו זמן שימש כתת-מחנה של בוכנוואלד. תכליתו של מחנה דורה-מיטלבאו היה לספק עובדי כפייה למפעלי המתכת והנשק של חברת מיטלוורק. נוסף להיותו מפקד מחנה דורה, פרשנר היה מבחינה טכנית גם המנהל של חברת הקש מיטלוורק, שנוסדה על ידי גרמניה הנאצית לייצור טילי הווי. הוא החזיק במשרה זו עד אפריל 1944, אז הוחלף על ידי גאורג ריקהי.
לפרשנר היו עליות ומורדות עם שירותי הביטחון הנאציים (האס דה והגסטאפו) שפעלו בשטח מחנה דורה-מיטלבאו. הפיקוד שלו על המחנה ספג ביקורות חוזרות ונשנות, בהן נאמר שהוא "רך" מדי הן עם האסירים והן עם סגל המחנה. מה שהפריע להם במיוחד היה המנהג שלו למנות לתפקיד קאפואים במחנה בעיקר אסירים גרמנים-קומוניסטים.
המוניטין של פרשנר נפגע קשות בנובמבר 1944, לאחר שאסירים רבים שמינה לקאפואים נחקרו על ידי הגסטאפו ועלה שהיו מעורבים בפעילות מחתרתית במחנה, הבולטת שבהם, חבלה בנשק בתהליך הייצור. בהמשך התגלה שפרשנר לא דיווח על בונוס של 10,000 רייכסמארק שקיבל ממיטלוורק, הוא הודח מתפקידו כמפקד מחנה דורה-מיטלבאו בפברואר 1945, והוחלף על ידי ריכרד בר מפקדו של מחנה אושוויץ.
לאחר המלחמה
באפריל 1945 נעצר פרשנר על ידי צבא ארצות הברית. הוא הועמד לדין במסגרת משפטי דכאו והואשם בפשעי מלחמה עקב חזקתו על מחנה קאופרינג. בפועל, הוא הואשם באחריות פיקודית על התנאים האכזריים ששלטו במחנה ועל תפקידו בניהול הוצאות להורג של אסירים.
הוא הורשע על ידי בית דין צבאי אמריקאי ונידון למוות, יחד עם 35 נאשמים נוספים ב-13 בדצמבר 1945. הוא הוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג ב-28 במאי 1946.
לאון חייקו
ראול אלברטו אנטוניו חייקו, הידוע כ"לאון חייקו" (בספרדית: Raúl Alberto Antonio Gieco; נולד ב-20 בנובמבר 1951) הוא מוזיקאי, זמר פולק רוק, מלחין ומעבד מוזיקלי ארגנטינאי.
מגדולי המוזיקאים הפופולריים הארגנטינאים במאה ה-20. השפעתו התרבותית העצומה בדרום אמריקה נשענת על מחויבותו לחופש וצדק חברתי, הבאה לידי ביטוי בשיריו ובפעילותו החברתיות. סגנונו המוזיקלי מושפע הן ממוזיקת הפולק הצפון אמריקאית, ובמיוחד מהזמר בוב דילן והן מהפולקלור הדרום אמריקאי. בין שיריו הידועים "לה קולינה דה לה וידה" (La colina de la vida), קריטו (Carito), הומברס דה איירו (Hombres de hierro), לה קולטורה אס לה סונריסה (La cultura es la sonrisa), ו"סולו לה פידו א דיוס" (Solo le pido a dios), שהפך בדרום אמריקה להמנון לחופש ולמאבק נגד האלימות.
ד'תקס"ח
אירועים
ללא תאריך ידוע - בדרום הארץ, מרד בשלטון העבאסים משותף ליהודים, נוצרים ומוסלמים. דוכא בידי כוחות צבא מדמשק וממצרים. שנתיים מאוחר יותר התחדשו המרידות והביאו להתפוררות שלטון העבאסים.
מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב
מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב היא מלחמת אזרחים שהחלה ב-28 בנובמבר 2010, והלחימה בה הסלימה בחודש מרץ 2011, זאת בעקבות החרפת המשבר הפוליטי במדינה. בעקבות המשבר הפוליטי טענו שני נשיאים שונים לנשיאות המדינה: אלאסן ואטארה, שהוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, ולורן גבאגבו שעמד בראש המדינה. הצדדים הנצים היו כוחות הנאמנים ללורן גבאגבו, נשיא חוף השנהב משנת 2000, ותומכי אלאסן ואטארה.
במלחמה שהסתיימה ב-11 באפריל 2011 נהרגו כ-3,000 אנשים. במהלך המלחמה ארגונים בינלאומיים דיווחו על הפרות זכויות אדם בהיקפים נרחבים, בפרט בעיר דואקואה (Duékoué). כוחות האו"ם וצבא צרפת נקטו בפעולה צבאית, תוך הגנת אזרחיהם. לורן גבאגבו, הנשיא המודח, נעצר ומואשם בפשעי מלחמה. משפטו, אשר מתנהל בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, נפתח ב-28 בינואר 2016.
מלחמת האזרחים הראשונה
חוף השנהב חוותה את מלחמת האזרחים הראשונה בשנים 2002–2004. הצדדים הלוחמים היו כוחותיו של הנשיא לורן גבאגבו וכוחות המורדים ה-FN (הכוחות החדשים; New Forces) שייצגו את המוסלמים מצפון המדינה. המורדים חשו מופלים לרעה ומודרים מהסביבה הפוליטית והאזרחית על ידי קבוצת הרוב הנוצרית מהדרום, שהונהגו על ידי אלאסן ואטארה. עיקר המשבר במלחמה הראשונה התנהל סביב סוגיית האזרחות בחוף השנהב- המושג 'אייבוריות' (Ivority) שימש להבחנה בין ילידי חוף השנהב ובעלי זיקה למדינה לבין אלו שלא והדרתם של האחרונים. ב-2002 שלחה צרפת כוחות לחוף השנהב לצורך תיווך והשכנת פיוס בין המורדים לכוחות גבאגבו, אך אלו נחלו כישלון. בפברואר 2004 האו"ם הקים את ה-UNOCI (כוחות האו"ם לפעילות בחוף השנהב ;United Nations Operation in Côte d'Ivoire) כגוף שנועד להסדיר ולקיים את הסכמי השלום שנחתמו בין המורדים לבין גבאגבו ואנשיו. רוב הלחימה התקיימה עד שנת 2004. בתקופה זו הצפון היה בשליטת המורדים ואילו הדרום בחזקת הממשלה.
בבחירות שתוכננו לאוקטובר 2005 ואטארה התמודד מול גבאגבו על הנשיאות. התקרבות תאריך הבחירות ואי-הסכמת המורדים להתפרק מנשקם לאחר המלחמה הראשונה הוביל להחלטת האו"ם להעמיד את גבאגבו לנשיאות לשנה נוספת, בסופה יתקיימו בחירות. כישלון בעמידה בזמנים של הסכם זה גרר הסכמי שלום נוספים. ב-2007 נחתם הסכם ואגדוגו. הסכם זה נגע במהות הבעיה שגרמה למלחמת האזרחים - סוגיית האזרחות. ההסכם כלל את שינוי חוק האזרחות, ואפשר לאזרחים חסרי גיניאלוגיה של חוף השנהב להתמודד לנשיאות. הסכמים נוספים קבעו מועד לבחירות בשנת 2008, אך הבחירות נדחו שוב ל-2010.
המשבר הפוליטי – משבר שני הנשיאים
תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות שנערך ב-31 באוקטובר 2010 העלו כי יש צורך בסיבוב שני בין שני המועמדים העיקריים, גבאגבו וואטארה. הסיבוב השני נקבע ל-28 בנובמבר. ב-2 בדצמבר, נשיא הוועדה החוקתית של חוף השנהב (IEC), יוסוף באקאיוקו (Bakayoko Youssouf), הכריז על ואטארה כמנצח ברוב של 54.1% לעומת 45.9% לגבאגבו. גבאגבו טען כי ל-IEC אין סמכות להצהיר על התוצאות והגדיר אותן כבטלות וחסרות משמעות. יום למחרת הוצהר על ביטול ההצבעות בתשעה מחוזות בצפון בשל חשד לסילוף הצבעות, ובכך גבאגבו הוכרז כמנצח בבחירות עם רוב של 51.5%.
בימים לאחר מכן, צרפת, ארצות הברית, האיחוד האפריקאי והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה הכירו בוואטארה כנשיא הלגיטימי של חוף השנהב, וקראו לגבאגבו לפנות את כסאו באופן מידי. בתגובה, גבאגבו דרש את יציאתם המידית מחוף השנהב של כל הכוחות הזרים לרבות UNOCI, בשל העדפתם לכוחות המורדים, לטענתו. האו"ם הצהיר על חוסר הלגיטימיות בהצהרותיו של גבאגבו וטען כי מכוחה של מועצת הביטחון בלבד להחליט על הוצאתו או הארכת שהותו של כוח ה-UNOCI. יתרה מכך, האו"ם הכיר ועודד פעולות שנעשו בידי האיחוד האפריקאי ו-ECOWAS כגון סנקציות והשעיה של חוף השנהב. ההסלמה בחוף השנהב אילצה את ואטארה לברוח למלון באביג'אן, שם שהה לאורך רוב מלחמת האזרחים. כוח ה-UNOCI איבטח את המלון באמצעות טנקים וכ-800 חיילים והגן על האזור מפעולות של תומכי גבאגבו.
לחימה
הלחימה בין נאמניו של גבאגבו לתומכי ואטארה התקיימה תחילה באופן ספורדי. הלחימה הסלימה בתחילת מרץ 2011 לאחר תקיפות על אזרחים: ב-3 במרץ תומכי ואטרה הותקפו בנשק כבד בידי כוחות הביטחון. כתגובה, ב-7 במרץ, קבוצת "המפקדים הבלתי-נראים" (Invisible Commandos) – ארגון חמוש התומך בוואטארה – תקף את הקבוצה האתנית אברי (Ebrie) תומכי גבאגבו. במקרה אחר, ב-17 במרץ, הותקף שוק של תומכי ואטארה הנמצא בפרברי אביג'אן וכ-30 אנשים נהרגו. נציג האו"ם בחוף השנהב דיווח לוועדת הביטחון של האו"ם בסוף מרץ כי כ-100,000 פליטים ברחו לליבריה ועד כמיליון אנשים היו נפקדים בתוך המדינה. בחודש פברואר ה-UNOCI תיגבר את כוחותיו בשטח לכ-11,000 חיילים.
ב-30 במרץ אימצה ועדת הביטחון של האו"ם בפה אחד את החלטה 1975 אשר "מבקשת מכל מפלגות חוף השנהב ושאר הערבים לעניין לכבד את רצון העם ובחירתו של אלאסן ואטארה כנשיא חוף השנהב כפי שמוכר בידי ECOWAS, האיחוד האפריקאי ושאר הקהילה הבינלאומית". בנוסף, אותה החלטה מציינת כי ה-UNOCI רשאי להשתמש בכל האמצעים הדרושים כדי למלא את חובותיה האזרחיות להגנת המנדט. עם זאת, על אף ההחלטה בפה אחד, היו קריאות לוודא כי כוח ה-UNOCI יתפקד כגוף נייטרלי. ההודים טענו באו"ם כי אי אפשר להפוך את UNOCI כאמצעי שליטה.
הקרב באביג'אן
ה-FN ותנועות מורדים נוספות התמזגו לכוחות הרפובליקניים של חוף השנהב (RFCI - Republican Forces of Cote d’Ivoire). ב-28 במרץ ואטארה הכריז כי כל פתרונות השלום מוצו. הכוחות הרפובליקניים של חוף השנהב פצחו במתקפה כללית ועד ה-31 במרץ השתלטו על מרבית שטחה של חוף השנהב, כולל הערים יאמוסוקרו (Yamoussoukro), דלואה (Daloa) ודואקואה (Duekoue) ולטענת הכוחות גם על בונדוקו (Bondoukou) במזרח, תוך התגברות על כוחות הצבא. הכוחות הרפובליקניים נכנסו לאביג'אן, שם התבצרו כוחותיו הנאמנים של הנשיא גבאגבו. לאחר השתלטות מספר ערים נוספות, הכריז אחד מנציגיו של ואטארה ב-31 במרץ על סגירת הגבולות הימיים ואוויריים של חוף השנהב לקראת ההשתלטות על העיר אביג'אן. החל מ-31 במרץ התרכזו הקרבות בעיר בעיקר סביב הארמון הנשיאותי, שם שהה גבאגבו, ובאזור בניין הטלוויזיה הממשלתית.
במקביל לקרבות באביג'אן, השתלטו כוחות האו"ם וצבא צרפת על נמל התעופה לאחר שננטש על ידי כוחות הממשלה. תגבורת של כוחות צרפתיים נוספים נחתה בנמל, במקביל לפינויים של אזרחים זרים מהעיר לשדה התעופה ומשם אל מחוץ למדינה. ב-2 באפריל התנהלו קרבות כבדים סביב הבסיס הצבאי אגבאן (Agban) והארמון הנשיאותי, ובניין הטלוויזיה חזר לפעול לאחר ששידוריו הופסקו בשל הקרבות בסביבתו. מזכ"ל האו"ם באן קי-מון קרא לגבאגבו להתפטר ולמסור את השלטון לנשיא הנבחר ואטארה. מסוקים המשתייכים לאו"ם ולצבא צרפת החלו לירות לעבר עמדות של אנשי גבאגבו, ומזכיר האו"ם ודובר של צבא צרפת ציינו כי מדובר בתקיפות על מנת להגן על מתקני האו"ם ועל אזרחים. שגרירות ישראל באביג'אן פונתה גם כן, בסיוע האו"ם.
ב-5 באפריל הודיעו אנשיו של ואטארה על כיבוש הארמון הנשיאותי. מפקדים מהצבא ערקו לצד המורדים ומפקד צבא חוף השנהב ביקש הפסקת אש. גבאגבו החל במשא ומתן על כניעה. עם זאת, לאחר כישלון המשא ומתן, נעו כוחות המורדים לעבר ביתו של גבאגבו ב-6 באפריל והטילו עליו מצור. ב-11 באפריל הסתערו כוחותיו של ואטארה על משכנו של גבאגבו בסיוע צרפתי, ועצרו אותו.
הרג אזרחים והפרת זכויות אדם
במספר ערים, בעיקר במערב המדינה, אזרחים הותקפו והתבצע הרג מכוון. בנוסף, תופעת העקורים והפליטים גברה.
בדואקואה, עיר שהמורדים החזיקו בה, נערך טבח ומעל ל-1,000 איש נהרגו. המקרה נחקר בידי האו"ם ונמצא שכוחות שני הצדדים היו מעורבים בהרג. ארגוני סיוע (כ-Caritas) והוועד הבינלאומי של הצלב האדום דיווחו על מאות הרוגים ועל האכזריות הרבה של ההרג, כולל דיווחים על מציאת גופות ועל שריפת אנשים בחיים. עשרות גופות נמצאו גם בערים סמוכות- בלולקין (Blolequin) וגיגלו (Guiglo), הנמצאות במערב המדינה, סמוך לגבול עם ליבריה. מקרי הרג רבים נוספים היו במדינה, ורבבות אנשים ברחו מהאזור.
מעבר למשבר הפוליטי וסוגיית הנשיאות, ניתן לראות במחלוקות על שדות הקקאו כאחד הגורמים להרג. מאחר ששדות הקקאו מהווים מקור הכנסה, גורמים שונים ניסו לשלוט בהם. סכסוכי קרקעות היסטוריים בין בני הגורה (Guere), בעלי האדמות לאורך דורות, לבין המהגרים שעיבדו בפועל את השדות החמירו כאשר גבאגבו הכריז על הלאמת הקרקעות. רוב בני הגורה היו תומכי גבאגבו, בעוד שהמהגרים שהתמקמו באזור תמכו בוואטארה, כך שהחלוקה למחנות הייתה ברורה. מספר מקרי הרג התרחשו על רקע זה.
בנוסף לנהירת הפליטים מחוף השנהב למדינות הסמוכות, היו עשרות אלפי עקורים במחנות בחוף השנהב עצמה, בעיקר בחלקה המערבי. במחנה סמוך לדואקואה, למשל, היו כ-28,000 איש בלילה. מחנה זה הוצת ביולי 2012.
מעצר ומשפט גבאגבו
ב-11 באפריל, לאחר מספר ימי מצור ולחימה, כוחות הנאמנים לוואטארה הסתערו על מעונו של גבאגבו באביג'אן ועצרו אותו. למרות שהמעצר עצמו התבצע בידי חייליו של ואטארה, הוא התאפשר בעיקר בזכות סיוע מצד הכוחות הצרפתיים שהשתמשו במסוקים, משוריינים, כלי נשק ואף פיצוץ קיר במנהרה תת-קרקעית שמובילה למשכנו של גבאגבו. במהלך המעצר נתפסו גבאגבו, אשתו סימון, וכ-50 מאנשיו ששהו במקום. הם נלקחו למלון ששימש כמטה של ואטארה, ושם הושמו תחת פיקוח של חיילי האו"ם.
באוקטובר 2011 פתח בית הדין הבינלאומי בהאג פתח בחקירה אודות מעשי אלימות שבוצעו במהלך הסכסוך. מאוחר יותר הוציא בית הדין צו מעצר נגד גבאגבו, שמאשים אותו באחריות לסדרה של פשעים נגד האנושות שלכאורה ביצע בין דצמבר 2010 לאפריל 2011. בין הפשעים בהם הואשם גבאגבו: רצח חפים מפשע, רדיפה, מעשי אונס וסוגים נוספים של אלימות מינית. הוא נלקח במטוס לבית הדין הבינלאומי בהאג ב-29 בנובמבר 2011. בכך, הפך כבאגבו לראש המדינה המכהן הראשון שמובא למעצר.
משפטו של לורן גבאגבו בבית הדין הבינלאומי בהאג נפתח ב-28 בינואר 2016, לאחר מספר ערעורים וניסיונות לדחייה או ביטול של המשפט. כבר בתחילת התהליך הכחיש גבאגבו את כל המיוחס לו. כדי לסכל ניסיונות בריחה של גבאגבו, הורה בית הדין כי הוא יישאר במעצר לכל אורך המשפט. נכון לחודש מרץ 2018, משפטו של גבאגבו עדיין מתנהל. במרץ 2015 נידונה סימון, אשתו של לורן, ל-20 שנות מאסר על חלקה באלימות.
לאחר מלחמת האזרחים
ביוני 2011 הקים גיום סורו ממשלה חדשה בראשותו, ובחירות לפרלמנט, הראשונות מאז 2000, נערכו ב-11 בדצמבר. על אף ההיענות הנמוכה מצד ציבור הבוחרים, הגדילו מפלגת השלטון החדשה ובעלות בריתה את כוחן, בעוד נציגי מפלגת השלטון המודח החרימו את הבחירות. לאחר ששימש כראש ממשלה במשך יותר משנה, התפטר סורו ממשרתו ב-8 במרץ 2012, על מנת לפנותה עבור נציג ממפלגת PDCI אשר תמכה בוואטארה בבחירות 2010. סורו נבחר כיושב ראש הפרלמנט לאחר ארבעה ימים, ללא הצגת מועמדות מנציגים אחרים, תפקיד אשר הותיר אותו כבעל השפעה רבה בפוליטיקה המקומית.
תחת שלטונו של ואטארה התייצבה כלכלת חוף השנהב, עם צמיחה כלכלית של 8-9% בשנה והתוצר המקומי הגולמי הגיע ל-37.4 מיליארד דולר. הגידול בהשקעות הזרות במדינה אפשר לוואטארה להשיג מימון באמצעות איגרות חוב עבור פרויקט פיתוח התשתיות שלו להקמת מערכת כבישים מודרנית וגשר חדש באורך 1.5 ק"מ. על אף ההתאוששות הכלכלית, ובדומה לשלושת הממשלים שקדמו לואטארה, שכבות האוכלוסייה מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך כמעט ולא נהנו ממנה והפער הכלכלי המשמעותי בין העשירים לעניים ובין תושבי הערים לכפרים במדינה נותר בעינו.
אנטוניה תומאס
אנטוניה לורה תומאס (באנגלית: Antonia Laura Thomas; נולדה ב-3 בנובמבר 1986) היא שחקנית אנגלייה. היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד אלישה דניאלס בסדרת הדרמה-קומית של ערוץ E4 "עברייני על", בתפקיד איבי בסדרה הקומית "חולה אהבה" של ערוץ 4 / נטפליקס. ובתפקיד ד״ר קלייר בראון בסדרה ״הרופא הטוב״ המשודרת בנטפליקס.
ביוגרפיה
תומאס נולדה בלונדון, בתם של אם מג'מייקה ואב אנגלי. אביה הוא זמר בס. היא למדה לתואר BA במשחק בבית הספר של תיאטרון בריסטול אולד ויק, וסיימה ב-2009. אחר כך הצטרפה לתיאטרון הלאומי לנוער.
קריירה
ב-2009, יום אחד אחרי שסיימה את לימודיה בבריסטול אולד ויק, לוהקה תומאס לתפקיד אלישה דניאלס בסדרה "עברייני על". ב-2011 עזבה את הסדרה באומרה שזו הייתה "תקופה מדהימה". ב-2012 כיכבה בווידאו קליפ של השיר "Charlie Brown" של להקת קולדפליי.
ב-2013 השתתפה תומאס בסרט המוזיקלי "Sunshine on Leith".
ב-2014 שיחקה תומאס בתפקיד איבי בסדרת הקומדיה הרומנטית "Scrotal Recall" ששודר בערוץ 4. אחרי שהסדרה זכתה להצלחה בנטפליקס, הוזמנה לעונה שנייה של 8 פרקים, שיצא ברחבי העולם בנובמבר 2016 בשם "חולה אהבה".
ב-2015 החלה לדבב בגרסתה המחודשת של סדרת הטלוויזיה לילדים "טלטאביז" כקריינית של שורות הפתיחה והסיום.
ב-2017 החלה לשחק בסדרה האמריקאית ״הרופא הטוב״(שודרה ברשת ABC וזמינה לצפייה בנטפליקס)את ד״ר קלייר בראון ,מתמחה בבית החולים סנט בונאוונצ'ר בסן חוזה.
אפס סובלנות
אפס סובלנות (מאנגלית: Zero tolerance) הוא מונח בתחום הקרימינולוגיה המתייחס לגישה מחמירה של גורמי אכיפת החוק כלפי עבירות קלות.
המונח החל להתקבע בתודעה הציבורית בשנות התשעים של המאה העשרים, בתקופת כהונתו של רודולף ג'וליאני כראש עיריית ניו יורק בשנים 1994–2001. לג'וליאני יצא שם של מי ש"ניקה" את רחובות העיר והפך אותה ל"עיר הגדולה הבטוחה ביותר בארצות הברית". למרות ההצלחה קמו מבקרים רבים נגד גישה זו לפשע, וכן גם נגד ייחוס הירידה בפשיעה לג'וליאני. עם השנים התרחבה משמעות המונח גם לתחומים שאינם קשורים בהכרח בתחום הפשיעה הפלילית.
רקע
על רקע עלייה חדה באלימות בעריה הגדולות של ארצות הברית במחצית השנייה של המאה העשרים, החל להתעורר דיון ציבורי בשאלה כיצד למגר את הפשע הגובר ולהפוך את הרחובות לבטוחים יותר לאזרחים שומרי חוק. ב-1973 חוקק בניו ג'רזי "חוק השכונות הנקיות והבטוחות", שמטרתו הייתה להבטיח את ביטחון האזרחים על ידי נוכחות משטרתית גוברת ברחובות, גם באמצעות סיורים רגליים של שוטרים.
ב-1982 הגו ג'יימס וילסון וג'ורג' קלינג את תאוריית החלונות השבורים. במאמרם "החלונות השבורים" כתבו השניים כי במקומות מוזנחים שהעליבות שורה בהם תתפתח במוקדם או במאוחר פשיעה, בין היתר כתוצאה מהעובדה ששומרי חוק ידירו רגליהם ממקומות אלה. לכן, לדעתם, המלחמה בפשע צריכה להתחיל מטיפול בעבירות הקלות ("ניפוץ חלונות") ולהחמיר בעונשים בגין עבירות אלה.
ב-1985 מונה קלינג לייעץ לרשות התחבורה של ניו יורק בדבר הפעולות שיש לנקוט על מנת ליישם את התאוריה הלכה למעשה ברכבת התחתית של ניו יורק. בשנים 1984–1990 נוקו קווי הרכבת והקרונות מגרפיטי. ב-1990 מונה ויליאם בראטון למפקד משטרת התחבורה של ניו-יורק. הוא תיאר את קלינג כמנטור שלו, והנהיג שורה של צעדים ובהם התייחסות בחומרה לנסיעה ללא-כרטיס, והקלת הליכי מעצר.
כאשר התמודד רודולף ג'וליאני על ראשות עיריית ניו יורק, הוא הבטיח להפחית את האלימות ברחובות. ב-1994, עם היבחרו של ג'וליאני לראש העירייה, מונה בראטון למפקד משטרת ניו-יורק (NYPD). 5,000 שוטרים חדשים גויסו ועידן המדיניות הקשוחה החל. בראטון הוחלף ב-1996 על ידי ויליאם ספיר, לאחר חילוקי דעות עם ג'וליאני, וב-2002 מונה למפקד משטרת לוס-אנג'לס – LAPD. גם שם רשם בראטון הישגים בהפחתת הפשיעה, ונבחנת הארכת כהונתו לתקופה נוספת. רמת הפשיעה בתקופתו של ג'וליאני אכן ירדה באחוזים חדים: מקרי הרצח פחתו ב-65% והפשיעה הכללית ב-57%, והעיר הוכרה על ידי ה-FBI כעיר הגדולה הבטוחה ביותר בארצות הברית.
בתחום המלחמה בסמים
משמעותה של מדיניות אפס סובלנות בתחום צריכת הסמים היא כי כל הצורות והסוגים של חומרים אלו יחשב כבלתי חוקיים ומזיקים לחברה ובנוסף לכך תבוטל ההבחנה בין צרכן מזדמן באירועים חברתיים לבין נרקומן כבד וצרכן קבוע של סמים קשים.
בתחומי התעבורה
מדיניות של אפס סובלנות בתחום אכיפת חוקי התעבורה מקושרת בדרך כלל עם נהיגה תחת השפעת אלכוהול וסמים. בין המדינות השונות בעולם קיימים הבדלים בהגדרות של רמת שיכרות כלומר כמות האלכוהול בדמו של נהג בהתייחס לגילו. ישנן מדינות המתירות נהיגה תוך כדי שימוש ברמה מסוימת של סמים אשר ניתנו במרשם רפואי.
ביקורת
מבקרי השיטה טוענים כי הירידה באלימות בניו יורק החלה עוד לפני עידן ג'וליאני, ולכן לא ניתן לייחס את הירידה בפשיעה לג'וליאני או לגישה הבלתי מתפשרת כלפי עבירות קלות.
עוד נשמעות טענות כי ירידה בפשיעה נרשמה בתקופה זו גם בערים גדולות אחרות ברחבי ארצות הברית, ובהן ערים שלא נקטו מהלכים דרסטיים לשמירה על הסדר. יש הנוהגים לייחס חלק מהשיפור לירידה בשימוש בקראק.
ברנארד הארקורט (Bernard Harcourt), מרצה למשפטים באוניברסיטת שיקגו, טוען כי לא ניתן לייחס את הירידה בפשיעה לדוקטרינת ה"אפס סובלנות", וכי יש להבחין בין פשע לבין "אי-סדר". את הירידה בפשיעה יש לייחס, לדבריו, לשיפור במאפיינים הכלכליים והדמוגרפיים של העיר, ובין היתר לירידה בשיעורם של צעירים בכלל האוכלוסייה. ביקורת חריפה נרשמה גם עקב ההתמקדות בבני מיעוטים אתניים, כגון שחורים והיספאנים, שעיקרי המהלכים החדשים כוונו כלפיהם.
בישראל
המונח "אפס סובלנות" הוזכר בקשר למספר תחומים, ובהם האלימות הגואה בבתי הספר, והאלימות הגואה ברחובות הערים, בפרט מתחילת המאה ה-21. בדצמבר 2003 עלה הנושא לכותרות, כאשר שלושה עוברי אורח תמימים נהרגו ממטען שיועד לחיסול זאב רוזנשטיין, שלא נפגע כלל. למרות שניסיונות חיסול בעולם הפשע המאורגן נעשו גם קודם לכן, רמת התחכום והתעוזה של העבריינים עלו, והביאו לשורת מקרים בהם נרצחו אזרחים חפים מפשע בניסיונות חיסול של אנשי העולם התחתון.
אירועים אלה, בד בבד עם עלייה בעבירות אלימות חמורות בקרב בני נוער ובפרט ריבוי מעשי דקירה, שחלקם הסתיימו במוות, העלו את רמת המודעות הציבורית לנושא.
בספטמבר 2008 התבטא אופיר פינס, יו"ר ועדת הפנים של הכנסת, כי"אנחנו צריכים כמה רודי ג'וליאנים כדי לנהל את מלחמת החורמה הזאת, שאין לה סוף, באפס סובלנות ובאפס לגיטימציה לאנשים האלה". באפריל 2009 הודיע השר לביטחון פנים, יצחק אהרונוביץ', על יוזמה להקמת משטרה עירונית שתהייה כפופה לראשי הערים ותטפל בין היתר באלימות הגואה ברחובות.
קרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
ביוגרפיה
קרולינה מתילדה נולדה ב-25 בינואר 1860 באוגוסטנבורג, לפרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ולאדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן. סבתה מצד אמה הייתה אחותה למחצה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, שהייתה סבתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה. יחד עם אחיה ואחיותיה בילתה קרולינה מתילדה ילדות שקטה באחוזה המשפחתית שבפרוסיה (כיום חלק מהעיר לובסקו שבפולין), לשם הוגלתה המשפחה משלזוויג על ידי הדנים לאחר מלחמת שלזוויג הראשונה. בשנת 1864, לאחר מותו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק ללא יורש, ניצל קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק את המצב הפוליטי הסוער שנוצר בדנמרק כדי להכניס כוחות גרמניים לדוכסות שלזוויג ולהכריז על אביה של אוגוסטה ויקטוריה כדוכס. פרידריך השמיני חזר עם משפחתו לקיל שם הם התקבלו על ידי האוכלוסייה הגרמנית ברובה כמושיעים לאחר שנים ארוכות של שלטון דני. אולם שלטונו של פרידריך נמשך פחות משנתיים שכן במהרה סופחה הדוכסות לתוך ממלכת פרוסיה ואיבדה את עצמאותה. המשפחה הוגלתה שנית מביתה ההיסטורי ועברה להתגורר בגותה.
בשנת 1881 התחתנה אחותה אוגוסטה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג עם וילהלם, נסיך פרוסיה, ובשנת 1888 הם הוכתרו כקיסרי גרמניה. ב-19 במרץ 1885 התחתנה קרולינה מתילדה עם פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנו נולדו לה 6 ילדים. בשנת 1931 מת אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין ללא יורשים, ובעקבות כך הפך בעלה פרידריך פרדיננד לראש בית אולדנבורג, והחל לשאת בתואר "דוכס שלזוויג-הולשטיין". ב-20 בפברואר 1932 מתה קרולינה מתילדה בגרינהולץ, לאחר שסבלה בשנותיה האחרונות ממחלת לב.
משפחתה
ב-19 במרץ 1885 התחתנה קרולינה מתילדה עם פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
קהילת וויען
קהל עדת יראים וויען היא עדה שמרכזה בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין ונוסדה על ידי יהודים יוצאי וינה ('וויען' בכתיב ארכאי). יש לה בתי כנסת גם בבורו פארק ובמונסי וכן מוסדות חינוך הכוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה וישיבה גדולה. כקבוצות הונגריות דומות (כמו חסידות פאפא וקהילות צעהלים, ניטרא, קראסנה וקאשוי), יש לה כיום מאפיינים חסידיים מסוימים, על אף שמייסדיה היו ברובם אשכנזים (מתנגדים) יוצאי אוברלנד, ממתפללי ה"שיף-שול" בווינה. היא מונה כ-500 משפחות.
הקהילה הוקמה ב-1941 על ידי פליטים שנמלטו מהנאצים. הם רכשו בניין תיאטרון בשדרות בדפורד והפכוהו לבית כנסת. רבם הראשון היה הרב יונתן שטייף, שכיהן לפני מלחמת העולם השנייה כדיין בבודפשט ונפטר בשנת תשי"ח. בשנת תשכ"א מונה במקומו הרב עזריאל יהודה ליבוביץ. משנת תשנ"ב מכהן הרב אשר אנשיל כ"ץ, בנו של הרב יהושע כ"ץ, אב"ד סומבטהלי, ואחי הרב מסרדהלי. דייני הקהילה בעבר וכיום הם הרב יוסף אליהו שטיינר בוויליאמסבורג, הרב יחזקאל הורוביץ והרב צבי הלפרין בבורו פארק והרב מנחם פישר במונסי.
הרב אשר כ"ץ החליף בשנת תשס"ח את נוסח התפילה בבית הכנסת המרכזי בוויליאמסבורג מנוסח אשכנז לנוסח ספרד והחל לערוך טישים. במונסי נותר נוסח אשכנז, ובבורו פארק יש שתי קהילות המתפללות בנוסח ספרד ואחת שנותרה עם אשכנז. בקהילת וויען בירושלים, ברחוב מנחת יצחק בקרית בעלזא, ממשיכים להתפלל בנוסח אשכנז, ובית הכנסת הוא אחד היחידים בירושלים שבו מקדשים בבית הכנסת בליל שבת ומניחים תפילין בחול המועד.
אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה
ביוגרפיה
אדולף נולד ב-1 באוגוסט 1817 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתו של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט. אדולף התחנך בגימנסיה של ביקבורג, ולאחר מכן טייל כחלק מהטיול הגדול בז'נבה, לייפציג ובון. בשנת 1835 הצטרף אדולף לצבא הקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1842 עבר לשרת בצבא הפרוסי ברגימנט ההוסרים ה-8. בשנת 1849 לחם אדולף במלחמת שלזוויג הראשונה, ובשנת 1858 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-21 בנובמבר 1860 מת אביו גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף עלה לשלטון במקומו. בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות אדולף לאוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אך לאחר תבוסת האוסטרים הצטרף אדולף בשנת 1867 לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות בראשות אדולף לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לאימפריה הגרמנית. בשנת 1872 עוטר אדולף במסדר העיט השחור, ובשנת 1879 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-8 במאי 1893 מת אדולף, ובנו גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-25 באוקטובר 1844 התחתן אדולף עם בת דודתו הרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט ואמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
קיון דולינג
קיון לטווי דולינג (באנגלית: Keyon Latwae Dooling; נולד ב-8 במאי 1980) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2013. ממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו בליגה הם 7.0 נקודות, 2.2 אסיסטים ו-1.3 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות
דולינג נולד וגדל בעיר פורט לודרדייל שבפלורידה, ובשנת 1998 החל ללמוד באוניברסיטת מיזורי. בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת מאמנה האגדי נורם סטיוארט בעונתו האחרונה בקריירה, ולאחר מכן תחת מחליפו קווין סניידר. בעונת 1999/2000 רשם דולינג ממוצעים של 15.3 נקודות ו-3.6 אסיסטים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה במחוז Big 12.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2000 נבחר דולינג בבחירה העשירית על ידי אורלנדו מג'יק, ומיד הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס. ב-4 עונותיו עם הקליפרס קלע 6.0 נקודות ומסר 2.0 אסיסטים בממוצע למשחק, לרוב כשחקן ספסל.
לקראת עונת חתם על חוזה במיאמי היט. בעונתו היחידה במיאמי העפילה הקבוצה לגמר האזור המזרחי בפעם השנייה בתולדותיה, ולראשונה מזה 8 עונות.
באוגוסט 2005 חתם על חוזה באורלנדו מג'יק. לאורך 3 עונותיו עם המג'יק העמיד ממוצעים של 8.4 נקודות ו-1.9 אסיסטים למשחק.
ביולי 2008 נשלח דולינג בטרייד לניו ג'רזי נטס. בעונתו הראשונה בקבוצה רשם שיאי קריירה בממוצעי נקודות (9.7), אסיסטים (3.5) וריבאונדים (2.0) למשחק, וכן באחוזי קליעה לשלוש (42.1%).
בעונת שיחק עבור מילווקי באקס, במדיה קלע 7.1 נקודות בממוצע למשחק.
באפריל 2013, לקראת סיום עונת, חתם על חוזה בממפיס גריזליס. בפלייאוף 2013 העפיל עם ממפיס לגמר האזור המערבי, לראשונה בתולדות המועדון. בסיום אותה עונה הודיע דולינג על פרישה ממשחק, בגיל 33.
חייו האישיים
במאמר שפרסם בשנת 2018 בעיתון "פליירס טריביון", חשף דולינג כי הותקף מינית בגיל 7, וכי בשנת 2012 אושפז בגין התפרצות של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
פיית' פורד
פיית' פורד (באנגלית: Faith Ford; נולדה ב-14 בספטמבר 1964) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות גילום הדמויות קורקי שרווד ב"מרפי בראון" והופ שנאוסקי ב"הופ ופיית'".
ביוגרפיה
פורד נולדה בשם אלקסיס פורד באלכסנדריה, לואיזיאנה, בתם של פאט, מורה וצ'ארלס, סוכן ביטוח, היא הצעירה מבין שתי בנות ואחותה הבכורה היא מגישת הרדיו, הסופרת והדוגמנית לשעבר דבון אודיי, היא ממוצא אירי. בגיל שבע עשרה לאחר סיום לימודיה בתיכון היא עברה להתגורר בניו יורק על מנת לפתח קריירה כדוגמנית.
ב-1983 היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה באופרת הסבון של ABC "חיים רק פעם אחת" ותפקידה הראשי הראשון היה באופרת הסבון של NBC "עולם אחר" בתפקיד שגילמה קודם לכן השחקנית קירה סדג'וויק, מפיקים רבים התרשמו מהמראה ומכישרונה של פורד ועד מהרה היא עברה להוליווד שם החלה לשחק תפקיד קבוע בסיטקום ובמגוון תפקידי אורח בסדרת טלוויזיה, ב-1988 החלה לככב בסדרה הקומית המצליחה "מרפי בראון" בתפקיד קורקי שרווד, מלכת היופי של ארצות הברית לשעבר הבאה לעבוד עם מרפי באולפן החדשות המהווה אנטיתזה לשאר העיתונאים באולפן באופי העליז שלה ובהיעדר ידע ותחכום, התוכנית ירדה מהמסך לאחר עשר עונות. ב-1991 נבחרה על ידי מגזין פיפל כאחת מתוך "50 האנשים היפים בעולם".
בשנת 2002 שיחקה בסרט הטלוויזיה "אמהות בשביתה" לצד שרה גאדון. ב-2003 עלה ב-ABC הסיטקום "הופ ופיית'" שם גילמה את התפקיד הראשי לצד קלי ריפה כהופ שנאוסקי, עקרת בית החיה חיים שלווים ונינוחים עם בעלה וילדיה בפרבר של אוהיו עד שאחותה, שחקנית וכוכבת הליוודית אקסצנטרית עוברת לגור עמה ומבכת את חייה במגוון מצבים פרועים והזויים, לאחר שלוש עונות הסדרה הופסקה בשל מדרוג נמוך.
חושן משפט
חושן משפט (בראשי תיבות: חו"מ) הוא החלק הרביעי והאחרון בספר ארבעה טורים של רבי יעקב בן אשר ושל החלק המקביל לו בשולחן ערוך.
פיית' פורד
ביוגרפיה
ב-2004 יצא לאור ספר הבישול שהיא חיברה "מבשלים עם פיית'" שם היא פרסמה את מתכוניה האישיים ושם היא הוכירה תודה לשתי סבותיה שלימדו אותה איך לבשל. ב-2005 שיחקה בסרט הקומדיה-פעולה "גבר מי שמטפלת" שם היא גילמה את אם המשפחה בו האבא נהרג ובזמן שהיא נוסעת לשווייץ על מנת לפתוח כספת שהייתה שייכת לבעלה סוכן ללא מחסה (וין דיזל) בא לביתה לשמור על ילדיה על מנת למצוא תוכנה הנמצאת בביתה. ב-2000 היא חזרה לשחק את דמותה של קורקי שרווד בסדרה "איש משפחה", ב-2008 היא שיחקה בפרק של הסדרה "מחשבות פליליות" וב-2009 הופיעה ב"קוראים לי ארל" בתפקיד אורח שמרטפית הבאה להשגיח על ילדיו של ארל ובנוסף היא שיחקה בסרט של ערוץ דיסני. בשנת 2011 שיחקה בסרט הנעורים "נשף סיום" לצד דין נוריס, ובסרט האימה "בריחה" לצד דומיניק פרסל.
חושן משפט
מקור שם הספר ותוכנו
מקור השם "חושן משפט" נובע מהפסוק "ועשית חושן משפט מעשה חושב" וזאת משום המילה משפט המורה על עיסוקו של הספר בדיני ממונות.
פיית' פורד
ביוגרפיה
בשנת 2023 שיחקה בסיטקום "בית דין לילי" ברשת NBC; המהווה חידוש לסדרת הטלוויזיה באותו שם ששודרה ברשת בשנים 1984–1992.
חושן משפט
מקור שם הספר ותוכנו
כיום משמש הביטוי חושן משפט למכלול הדינים הנוגעים לדיני ממונות.
פיית' פורד
חיים אישיים
ב-1989 התחתנה פורד עם המאמן האישי והתסריטאי רוברט נוטינגהאם וב-1996 הזוג התגרש, ב-1998 היא נישאה בשנית לשחקן צ'מפיון מרפי.