cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אי הפסחא
אסון אקולוגי
מתי אם כן נעלמו היערות ומה הכחיד אותם ואת בעלי החיים הקדומים? רוב התיארוכים המבוססים על פחמן-14 של אגוזי הדקלים הם מלפני שנת 1500, מכאן שהדקל כנראה הוכחד זמן קצר אחר-כך. בחפירות בחצי האי פויקה נתגלה שהדקלים נעלמו סביב שנת 1400 ותיארוך פחמי עץ מוכיחים כי שאר מיני העצים נעלמו בסביבות 1440. הבדיקות של פחמי עץ מגלי האשפה ומהתנורים מראים כי התושבים הפסיקו להסיק בעצים ועברו להסיק בעשב אחרי 1640. תיארוך היעלמות אבקת הפרחים של העצים והחלפתם בעשבים במשקעים שנלקחו מקרקעית האגמים נע בין שנת 900 ל-1300, מכל אלו ומעדויות נוספות עולה שהיעלמות היערות החלה זמן קצר לאחר ההתיישבות הראשונה באי, הגיעה לשיאה בשנת 1400, והסתיימה (במועדים שונים במקומות שונים) בין תחילת המאה ה-15 לסוף המאה ה-17. רוב החוקרים סוברים שהתושבים היו אחראים ישירות לבירוא היערות המוחלט שהתרחש באי. בין אם השתמשו בעצים להסקה (אקלים האי קר למדי בחורף), להכנת המזון בתנורים השקועים שנמצאו באי ליד כל בית, לשריפת גופות (מנהג פולינזי מקובל), ששרידי אלפים בדמות אפר עצמות אדם נמצאו מאחורי במות הפסלים, או לפנות מקום לגני ירק. העצים שימשו ככל הנראה גם לבניית סירות ולהכנת הקורות והחבלים שנדרשו לשינוע והעמדת פסלי הענק. עם זאת, קיימות גם הוכחות שהחולדה הפולינזית שהגיעה יחד עם המתיישבים כנוסעת סמויה, או שהובאה בכוונה כמקור מזון מן החי, נהגה לכרסם את האגוזים של הדקלים, ובכך למנוע מהדקלים להתחדש, וייתכן שבצורה דומה היא פגעה גם בעצים האחרים. החוקרים טרי האנט וקארל ליפו טוענים שהחולדה היא הגורם העיקרי להיעלמות יער הדקלים. קצב ההתרבות של החולדות גדול מאוד והן מסוגלות להעמיד דור חדש כל 47 יום. בתנאים ששררו אז באי הפסחא, שפע מזון והיעדר אויבים טבעיים, מסוגל זוג חולדות בודד להתרבות לכמה מיליוני פרטים בתוך שנים מעטות ואז השפעתן על הסביבה הרסנית. לחיזוק התאוריה מסתמכים האנט וליפו על מחקר באיי הוואי שהוכיח כי יער ה-Pritchardia (סוג של דקל) שכיסה את אזור השפלות באיים נעלם אחרי שהחולדה הובאה לאזור ובטרם התיישב בו האדם. אולם חוקרים אחרים מעלים את הטענה שהדקל בהוואי הוא בעל זרעים קטנים ופירות בשרניים, ולא ברור אם הייתה לחולדות השפעה דומה על הדקל באי הפסחא, שהיה בעל קליפה פנימית קשה. בדקל היין הצ'יליאני (שקרוב לדקל אי הפסחא), שחיקה מכנית דווקא מקלה על נביטת זרעים, והארכאולוגים מיית ובורק שבחנו סברה זו שוללים אותה מכל וכל. זרעי טורומירו הם קרוב לוודאי רעילים מאוד (כרגיל במינים בסוג Sophora) ולא סביר שנאכלו בכמויות גדולות על ידי החולדות.
המצב דומה גם לגבי בעלי החיים המקורים ששכנו באי. כשנדגמו גלי האשפה והתנורים וזוהו העצמות שנתגלו בהם אפשר היה לבנות תמונה של מקורות המזון מן החי של התושבים. בעל החיים הנפוץ ביותר בשכבות הקדומות היה הדולפין המצוי, כמעט שליש מסך כל עצמות החולייתנים. הדולפין חי בלב ים והדרך היחידה לצוד אותו היא בדיג בצלצל מתוך סירות קאנו, שנבנו ככל הנראה מהעצים שהוזכרו לעיל. כאמור נמצאו בשכבות הקדומות עצמות של מינים רבים של עופות יבשה וים, נמצאו גם עצמות דגים (כ-23%), מספר זה נמוך מאוד בהשוואה לשאר פולינזיה (כ-90%) ונובע מהעובדה שהים סביב האי עמוק ואין בו שוניות אלמוגים, ולכן לא ניתן כמעט לדוג מהחוף. וכמו כן זוהו שרידים של אריות ים, וצבי ים. בעל חיים נוסף שעצמותיו נמצאים בשפע בגלי האשפה הוא החולדה הפולינזית. השוואה בין השכבות הקדומות לשכבות המאוחרות יותר מדגימה היטב את האסון האקולוגי. הדולפינים ודגי מים עמוקים כמו הטונה נעלמו לגמרי, במקביל להיעלמות העצים שאפשרו את בניית הסירות שנדרשו לשם הדיג. עופות היבשה והים שעצמותיהם נמצאו בשפע בשכבות הקדומות נעלמו כליל, ככל הנראה עקב הציד, בירוא היערות וטריפת ביצים על ידי החולדות. אי הפסחא הוא האי היחיד בכל האוקיינוס השקט שבו הושמדו כליל כל העופות שהיו בו. רק באיונים הקטנים שמול האי מקננים תשעה מינים של עופות ימיים (מתוך ה-25 שהיו על האי במקור) במספר קטן. לפי גלי האשפה משנת 1500 אבדו לתושבים כל מקורות המזון מן הבר: העופות, הדולפינים, דגי המים העמוקים, האגוזים והתפוחים. נותרו מעט דגים קטנים שניתן היה לדוג מהחוף והחולדה הפולינזית שכמותה לא השתנתה. תופעה זו, של השמדה כמעט טוטלית של הסביבה הטבעית, מכונה אקוסייד.
מכאן ואילך היו התושבים תלויים לחלוטין במה שהצליחו לגדל בעצמם.
חקלאות
המנאוואי הם מכלאות עגולות קטנות יחסית מוקפת בגדר אבנים בגובה שבין חצי מטר לשני מטרים ולעיתים בור מדופן באבן. גדר האבנים יכולה להיות חומה בודדה או חומה כפולה כשבין שתי דפנותיה יש חצץ. המנאוואי יכול להיות מבנה בודד או סדרת מבנים צמודה דמוית חלת דבש. בתוך המנאוואי גידלו בננות, טארו, קנה סוכר ותות נייר שמקליפתו יצרו בדים. המנאוואי הגן על הצמחים בפנים מפני הרוחות, ובנוסף נהגו להעשיר את האדמה שבתוכו בזבל אנושי ואשפה. על הצלחת השיטה מעידה העובדה שגם כיום התושבים מגדלים בתוך מנאוואי. סקר ארכאולוגי שהשתמש בצילומי לוויין זיהה מעל 2,500 מנאוואי, מרביתם קרוב לחופים, כשהם תופסים עשירית משטח האי.
דישון באמצעות סלעים היא טכניקה שבין השאר נועדה להתגבר על הקרקע הסחופה והדלה במינרלים של אי הפסחא. בטכניקה זו תיחחו את האדמה וערבבו בה בכוונה תחילה סלעים שנשברו ואז כיסו את פני השטח בסלעים. שטח הפנים של הסלעים שנשברו, בין אם נקברו בקרקע או כיסו את הקרקע, מהווים מקור לשחרור איטי של מינרלים (בעיקר זרחן). לטכניקה זו יתרונות נוספים. הסלעים שעל פני השטח שומרים על הלחות בקרקע ומונעים את התנדפות המים בשמש וברוח, הם ממתנים את השינויים בטמפרטורה בכך שהם סופגים את חום השמש ביום ופולטים אותו לאט בלילה, והם מגינים על הקרקע מסחיפה. שיטה זו לא ייחודית לילידי אי הפסחא, גם הנבטים בנגב והאנסאזי, באזור שכיום הוא דרום-מערב ארצות הברית, השתמשו בשיטה זו. בניסויים הוכח כי שיטה זו מניבה יבול פי ארבעה עד פי 50 מגידול בשטח שנוקה מסלעים. סקר ארכאולוגי מצא שמחצית משטח האי טופלה בצורה זו.
סימן נוסף לחקלאות האינטנסיבית הוא 1,233 לולי התרנגולות הבנויים מאבן המכונים הארה מואה. רוב הלולים היו באורך שבעה מטרים ברוחב שלושה מטרים ובגובה שני מטרים עם פתח קטן לכניסה ויציאת העופות. לולים אלו הוקפו בחומה שנועדו למנוע את בריחת העופות או גנבתן.
השערת האסון האנושי
לקראת סוף המאה ה-20 הופיעו מאמרים והתפרסמו ספרים שבהם הטענה המרכזית היא שבמקביל לאסון האקולוגי התחולל על אי הפסחא גם אסון אנושי. החוקר והסופר הבריטי קלייב פונטינג טען בספרו משנת 1991 - "היסטוריה ירוקה של העולם" (A Green History of the World: The Environment and the Collapse of Great Civilizations) כי קיים קשור הדוק בין השמירה על הטבע ובין רווחת המין האנושי, והביא את אי הפסחא כדוגמה למקום שבו עקב האסון האקולוגי התרחש גם רעב גדול שהוביל למלחמות ואף לקניבליזם. באוגוסט 1995 כתב הביולוג האמריקני ג'ארד דיימונד מאמר בשם "סופו של אי הפסחא" (Easter Island's End) שהתפרסם בכתב העת Discover (תורגם לעברית והתפרסם בכתב העת גליליאו) "אי הפסחא – סוף הדרך" ובו תיאר את מה שהתרחש באי על סמך מחקרים של ארכאולוגים וביולוגים. הוא חזר לנושא ואף הרחיב אותו בספרו התמוטטות משנת 2005, שנושאו התמוטטות של תרבויות, שתורגם לשפות רבות (בהן עברית), ובו הפרק השני מוקדש לאי הפסחא, והוא מצייר את התמונה הבאה:
בד בבד עם היעלמות המינים המקוריים של הצמחייה ובעלי החיים הלכה וגדלה אוכלוסיית האי והגיעה ככל הנראה לשיאה בסוף תקופת הקמת הפסלים. קיימת מחלוקת בין הארכאולוגים מה הייתה צפיפות האוכלוסייה באי הפסחא בשיאה. האומדנים נעים בין 6,000 ל-30,000 תושבים והתבססו על ספירת יסודות הבתים, על הנחה ששליש מכמות הבתים הייתה מיושבת דרך קבע, ועל ההנחה שבכל בית התגוררו בין 5 ל-15 נפשות. שיטה אחרת ניסתה לאמוד את כוח האדם הנדרש להקמת הבמות והפסלים שהוצבו עליהם. שיטה אחרת הסיקה מתוך העדויות על החקלאות האינטנסיבית כמה אנשים היא נועדה לכלכל. ג'ארד דיימונד מסתמך בספרו התמוטטות על כמה מהארכאולוגים המובילים במחקר אי הפסחא שטוענים כי בשיא בסוף המאה ה-16 התגוררו באי כ-15,000 תושבים. בהדרגה החלו היבולים החקלאיים להצטמצם, אם בשל סחיפת הקרקע שהתגברה לאחר השמדת היער, או הידלדלותה עקב אובדן צמחי הבר ששימשו לדישון. עדות לכך התגלתה בחפירות בחצי האי פויקה שהוכיחו שהחקלאות שם ננטשה סביב 1400 לספירה, התחדשה סביב שנת 1500 וכעבור מאה שנים ננטשה כליל. היבולים החקלאיים כבר לא הספיקו לכלכל את האוכלוסייה הגדולה והתושבים החלו לסבול מרעב. עדויות לכך מוצאים בפסלונים המגולפים בעץ המכונים מואי קוואקווה (mo‘ai kavakava) המתארות דמויות שדופות, שצלעותיהן בולטות, בתיאור של חוקר הארצות ג'יימס קוק שביקר באי ב-1774 ותיאר את תושביו כ"קטנים, צנומים, חרדים ואומללים", ובעובדה שמספר יסודות הבתים בשפלת החוף, הצטמצם בכ-70% בין המאה ה-16 למאה ה-18. המחסור במזון מן החי גרם לתושבים לחפש תחליפים, ובגלי האשפה של תקופה זו מתחילים למצוא עצמות מפוצחות (כדי להגיע ללשד) של מקור מזון חדש מן החי: בני אדם. חיזוק לכך זו ניתן למצוא בקיומם של ביטויים רבים בשפת התושבים הקשורים לקניבליזם. השערה זו על הידרדרות התרבות של אי הפסחא התקבלה כעובדה וצוטטה בספרים ובמאמרים רבים. כך למשל כותבת ברברה וסט (Barbara A. West) בספרה על העמים של אסיה ואוקיאניה שיצא לאור ב-2009: "זמן מה לפני בואם של האירופאים לאי הפסחא, חשו רפאנואי תהפוכות גדולות במערכת החברתית שנגרמו מהשינוי באקולוגיה של האי... כאשר הגיעו האירופאים ב-1722 הצטמצמה אוכלוסיית האי ל-3,000-2,000 משיא של בערך 15,000 מאה אחת בלבד קודם".
הרעב לווה בתהפוכות חברתיות. שליט האי, ראשי השבטים והכוהנים כבר לא יכלו להצדיק את מעמדם הרם בכך שהם מהווה קשר לאבות הקדומים המעטירים שפע על התושבים והם הודחו. צץ מעמד חדש של מנהיגים צבאים המכונים מָטָטוֹאֶה (matatoa) שכלי נשקם היה חניתות שלראשם הוצמדה זכוכית געשית המתאפיינת בקצוות חדים מאוד הקרויים מטאה (mataa). החלו מלחמות אזרחים ומשפחות רבות שחשו חוסר ביטחון החלו להתגורר במערות שהורחבו, ופתחיהן הוסוו. במערות נמצאו עדויות בדמות כלים המעידות שהמערות היו בשימוש למגורים במשך זמן רב. לקראת סוף המאה ה-18 עברה האוכלוסייה מסגידה לפסלים לאכזבה מהם והחלה תקופה של הפלת הפסלים המכונה "הורי מואי" (huri mo'ai -הפלת הפסלים). ייתכן גם שהפלת הפסלים הייתה חלק מהתחרות בין שבטים, כשכל שבט מפיל את הפסלים של יריביו. ג'יימס קוק שביקר באי ב-1774 מצא שחלק מהפסלים עומדים וחלק מופלים, הדיווח האחרון על פסל עומד היה משנת 1838 ובשנת 1868 דווח כי אף פסל לא נשאר זקוף. במקביל החלו הילידים לפרק את הבמות ולהשתמש באבניהן למעגלי האבנים לחקלאות (מנאוואי), או להקים תאי קבורה. זו אחת הסיבות לכך שמרבית הבמות כיום נראות כגל אבנים.
תיאור היסטורי זה של ההידרדרות של תרבות אי הפסחא מחברה משגשגת לחברה שבה שולטים רעב ומלחמה קיבל הד נרחב, ואי הפסחא הוצג כדוגמה בולטת כתמרור אזהרה ללקח שיש ללמוד מכך שאי השמירה על הסביבה ממיטה חורבן על התרבות האנושית.
בתחילת המאה ה-21 החלו חוקרים לפקפק בתיאור זה. בולטים בהם טרי האנט וקארל ליפו שחפרו באי וסיכמו את ממצאיהם בספרם "הפסלים שהלכו: פתרון תעלומת אי הפסחא" (The statues that walked: unraveling the mystery of Easter Island). האנט וליפו טוענים שלא התרחש באי אסון אנושי, ושצפיפות האוכלוסייה התאימה לכמות המזון שהופק בחקלאות האינטנסיבית. עוד טוענים השניים שלא היו מלחמות, וכי הכלים מזכוכית געשית שנמצאו בשפע באי ויוחסו על ידי החוקרים לחודי חניתות נבחנו במעבדה והתגלו עליהם שרידי צמחים בלבד, ואף פעם לא דם, ולכן מדובר בכלים חקלאיים גרידא. התושבים לא הפילו את הפסלים אלא הם נפלו כתוצאה מרעידת אדמה. בסופו של דבר התמונה המצטיירת על ידם היא של סיפור הצלחה ולא אסון. למרות הרס הסביבה (שאותו הם מייחסים לחולדה הפולינזית) הצליחו תושבי האי להפיק יבולים שהספיקו לצורכי האוכלוסייה, וזאת למרות תנאי הטבע הקשים (קור, רוחות, אדמה דלה). האסונות היחידים שהתרחשו על התושבים החלו רק כתוצאה מהמפגש עם האירופאים החל מתחילת המאה ה-18. מחקר של האנתרופולוג האמריקני דאגלס אוסלי (Douglas Owsley) מ-1994 מחזק חלק מטענותיהם. הוא טען שכמעט שאין שום עדות ארכאולוגית להתמוטטות החברה קודם לבואם של האירופאים. בבדיקת מדגמית של עצמות אדם מהתקופה המדוברת ניתן לייחס את מותם של מעט מאוד אנשים למוות באלימות. חוקר נוסף שמטיל ספק בסיפור האסון האנושי הוא הביולוג ההולנדי יאן באורסמה (Jan J. Boersema) בספרו משנת 2015 "ההישרדות של אי הפסחא" (The Survival of Easter Island).
פולחן איש הציפור
התמוטטות הסדר הישן והמצוקה הביאו לפריחתו של פולחן חדש שנועד לחלק את המשאבים הבודדים שנשארו, פולחן איש הציפור (tangata manu). בספרה "להמציא את אי הפסחא" ('Inventing 'Easter Island) כתבה בוורלי האון (Beverly Haun): "התפיסה של מאנה (כוח) שניתנה בעבר למנהיגים שתוארם עבר בירושה השתנתה ועברה לדמותו של איש הציפור, ככל הנראה החל ב-1540, במקביל לסוף תקופת הקמת הפסלים". פולחן זה התבסס על האמונה שאף שהאבות הקדומים עדיין דאגו לצאצאיהם, המדיום שדרכו יכלו החיים להתקשר עם המתים כבר לא היה יותר הפסלים, אלא בני אדם שנבחרו בתחרות. האל שאחראי ליצירת בני האדם, מאקה-מאקה, שקודם לכן היה רק אחד האלים הרבים בפנתאון של אי הפסחא, קיבל תפקיד מרכזי בפולחן. מרכז הפולחן היה בכפר אורונגו שעל השפה הצפון-מערבית של הקלדרה של ראנו קאו. התחרות נערכה פעם בשנה, כנראה בסביבות חודש ספטמבר. מכל שבט נבחר נציג (על ידי המנהיגים) שהיה צריך לשחות במים הקרים לאיון "מוטו נוי" (Motu Nui) שנמצא כשני ק"מ מול הקצה הדרום מערבי של האי, כדי להביא ביצה של שחפית כהה (Sterna fuscata), סוג של עוף ימי המקנן שם, שנקרא בפי אנשי האי בשם Manutara (מאנוטרה). הראשון לחזור עם ביצה שלמה הוכתר כ"איש הציפור", ולמשך שנה שלט על המשאבים של האי לטובת שבטו. אומנם היה לאי מלך רשמי שכונה "אריקי" (Ariki), אך פולחן זה הפך אותו לדמות ייצוגית בלבד. המסורת הייתה קיימת בעת המפגש הראשון עם האירופים, ונמשכה עד סוף המאה ה-19. הפעם האחרונה שהטקס נערך היה ב-1867 וצפו בו מיסיונרים צרפתיים שהגיעו לאי ב-1864.
במקביל לפולחן התפתח סגנון אמנותי חדש של גילוף בסלעים. פטרוגליפים מצויים בכל רחבי אי הפסחא, כולל על פסלי מואי לאחר שהופלו, אבל הריכוז הגדול ביותר שלהם מצוי במרכז פולחן איש הציפור בכפר אורונגו. הנושאים העיקריים בפטרוגליפים הם איברי מין נשיים, איש הציפור, האל מאקה-מאקה, ועופות. הפטרוגליפים דומים לפטרוגליפים שנתגלו באיי הוואי, ולכן ככל הנראה הגיע הרעיון של גילוף בסלעים יחד עם המתיישבים הראשונים, אבל רעיון התחרות שבבסיס פולחן איש הציפור ייחודי לאי הפסחא.
המאה ה-18
הקשר המתועד הראשון של האירופאים היה ביום ראשון של חג הפסחא ב-5 באפריל 1722, כאשר הנווט ההולנדי יאקוב רוחבן הגיע לאי בראש שייטת בת שלוש ספינות שנשלחה מטעם חברת הודו המערבית ההולנדית. רוחבן חיפש את האי אותו תיאר הבוקניר אדוארד דייוויס (Edward Davis) ב-1687. רוחבן קרא לאי Paasch-Eyland, שפירושו בהולנדית של המאה ה-18, "אי הפסחא". הוא מצא אי שעל פי תיאורו שממרחק דמה למדבר, ואלו דבריו: "ממרחק חשבנו שאדמת אי הפסחא האמור היא חולית. העשב היבש, הקש והצמחייה החרוכה נראו לנו כמו חול", אבל התמונה השתנתה ברגע שנחת על האי:
מן המפגש עם הילידים שקידמו את פניו קיבל רוחבן את הרושם כי תרבותם פרימיטיבית. רובם היו ערומים, וגופם כולו היה מכוסה ציורי קעקע אמנותיים. אחרים עטו גלימות אדומות וצהובות של אריג עשוי מקליפת עץ. התושבים התגוררו בבקתות ארוכות, נמוכות, עשויות קנים, נטולות רהיטים למעט מחצלות ואבנים ששימשו ככרים. בכל האי היו סירות מעטות, עשויות קנים קלועים, שלא היו אטומות, דבר שהכריח את השייטים לרוקן מים מהסירה ללא הפסק. תדהמתו של רוחבן הייתה גדולה כשנתקל בפסלי הענק שעמדו בסתירה לרושם העלוב שהותירו בו הילידים. רוחבן ראה כ-400 תושבים, אם כי מהעובדה שכמעט לא נראו נשים היה ברור לו שחלק מהאוכלוסייה מסתתר. ההולנדים ראו את הילידים בבוקר המחרת שרועים על האדמה, מדליקים מאות מדורות וסוגדים לזריחת השמש. רוחבן שהה באי כשבוע והעריך את האוכלוסייה בין 2,000 ל-3,000 תושבים. ייתכן שהמספר היה גדול יותר, מאחר שחלקם נחבא בעקבות אי הבנה שהתפתחה לתקרית שבה הרגו אנשיו של רוחבן 12 ילידים ופצעו כמה נוספים.
חמישים שנה אחר כך, בשנת 1770, שלח המושל של מלכות המשנה של פרו, המשנה למלך, דון מנואל דה אמאט אי חוניינט (Manuel de Amat y Junient), משלחת לאי הפסחא, במטרה להשתלט עליו בטרם יעשו זאת הבריטים או הצרפתים. בראש המשלחת עמד פיליפה גונסלס אי אאדו (Felipe Gonzalez y Haedo). המשלחת הגיעה לאי ב-15 בנובמבר בשתי ספינות: "סאן לורנסו" (San Lorenzo) ו"סנטה רוסליה" (Santa Rosalia). הספרדים עלו לחוף בלוויית שני כמרים ויחידת חיילים גדולה. בטקס רב רושם שכלל הנפת דגלים וירי בתותחים הם נטעו שלושה צלבים על שלושה חרוטים געשיים בהר הגעש פויקה בחלק המזרחי של האי, הכריזו על האי כטריטוריה ספרדית, ונתנו לאי שם חדש "אי סן קרלוס" (Isla de San Carlos), לכבודו של מלך ספרד קרלוס השלישי. הספרדים דיווחו שהאי ברובו בלתי מעובד, ושחופו זרוע בפסלי אבן. הם העריכו שהילידים שבהם פגשו הם אנשים מוכשרים שעל נקלה ניתן לתרבתם, והחתימו את ראשי הילידים על הסכמתם להפוך לנתינים של מלך ספרד. כשהם מרוצים מהתוצאה עזבו הספרדים את האי. בדיעבד הייתה זו הפעם האחרונה שבה ביקרו נציגים מהאימפריה הספרדית באי הפסחא.
ארבע שנים אחר-כך בין ה-13 ל-17 במרץ 1774 ביקר חוקר הארצות ג'יימס קוק באי הפסחא. היה זה במסגרת מסעו השני, עם הספינות רזולושן (Resolution) ואדנווצ'ר (Adventure). הוא דיווח שהפסלים הוזנחו וחלקם הופלו. לא היה זכר לצלבים שהשאירו הספרדים. בספינה היה מתורגמן מטהיטי שיכול היה להבין חלקית את שפתם של התושבים, כיוון שהייתה ניב של פולינזית. קוק העריך שכמות התושבים נעה בין שש מאות לשבע מאות נפש. את רשמיו מהאי סיכם קוק במילים:
עם זאת, השהות של קוק באי הניבה פירות בדמות מידע משמעותי על הגאולוגיה, הצמחייה, האוכלוסייה והפסלים שבאי. את המידע אספו הבוטנאי הגרמני יוהאן ריינהולד פורסטר (Johann Reinhold Forster), ובנו, יוהאן גאורג אדם פורסטר (Johann Georg Adam Forster), שהשתתפו במשלחתו של קוק. במשלחת השתתף גם הצייר ויליאם הודג'ס (William Hodges), שציור שלו נחשב בין המוקדמים ביותר של האי.
ב-9 באפריל 1786 הגיע לאי הרוזן הצרפתי ז'אן-פרנסואה לה פרוז בראש משלחת בת שתי ספינות, אסטרולב (Astrolabe) ובוסול (Boussole). מטרת המשלחת הייתה להקיף את כדור הארץ במצוות מלך צרפת לואי החמישה עשר. הוא שהה באי יום אחד ערך תצפיות, והעריך שכעשירית משטח האי מעובד. הוא השאיר לתושבים בעלי חיים וצמחים לגידול (שנאכלו מיד).
המאה ה-19
ביקורי האירופאים באי הלכו ותכפו, והם דיווחו בהדרגה על פסלים שנפלו.
המפגש עם האירופאים היה הרסני לתושבי האי. האירופאים הביאו מחלות, שגרמו למותם של ילידים רבים שלא נחשפו אליהן מעולם. היחס של נשים באי למין היה חופשי, ועקב כך התפשטו מחלות מין. ב-1830 חששו רבי חובלים מלעגון באי בגלל תפוצה רחבה של עגבת. ב-1836 יש אזכור ראשון למחלת אבעבועות שחורות באי. ב-1805 החלה תופעה שתלך ותגבר של חטיפות על ידי סוחרי עבדים. תחילה היה זה סוחר עבדים אמריקני, שחטף כמה גברים ונשים, אבל השיא היה בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובעטיים האוכלוסייה הצטמצמה מאוד. בדצמבר 1862 תקפו את האי סוחרי עבדים מפרו. הם חטפו תושבים וחזרו על כך במשך כמה חודשים, ובסופו של דבר לכדו כ-1,500 גברים ונשים, כמחצית מתושבי האי, לשם עבודה במכרות הגואנו או בחקלאות. בין הנחטפים היה שליט האי, יורשו, ואלו שידעו לקרוא ולכתוב את כתב הרונגו רונגו, הכתב היחיד שנוצר בפולינזיה. רוב הנחטפים מתו במחלות או מהעבודה.
לחץ בינלאומי אילץ את סוחרי העבדים להחזיר לאי את התושבים שחטפו מאי הפסחא ומאיים אחרים בפולינזיה שנותרו עדיין בחיים, אלא שחלק מהתושבים שחזרו היו נגועים באבעבועות שחורות. עקב כך פרצו מגפות קטלניות באי הפסחא ובאיי מרקיז. האוכלוסייה באי הצטמצמה עד כדי כך שחלק מהמתים לא נקברו.
המיסיונר הנוצרי הראשון באי, הצרפתי אז'ן אירו (Eugène Eyraud) הגיע בינואר 1864 ושהה באי במשך מרבית שנה זו, אבל הוא נמלט מהאי לאחר שהתושבים בזזו את כל רכושו והוא שרד בקושי. התושבים המירו את דתם רק אחרי שחזר ב-1866 עם האב איפוליט רוסל (Hippolyte Roussel), אבל זמן קצר אחרי שהשניים הגיעו בלוויית הקפטן ז'אן-בטיסט דיטרו בורנייה (Jean-Baptiste Dutrou-Bornier), חלה אירו בשחפת שהובאה לאי על ידי ציידי לווייתנים. ב-1867 התפשטה באי מגפת שחפת שגרם למותם של כרבע מילידי האי, כולל הצאצא האחרון של משפחת המלוכה. אירו מת מהשחפת באוגוסט 1868, ובמועד זה כבר כל התושבים קיבלו על עצמם את הנצרות הקתולית.
ז'אן-בטיסט דיטרו בורנייה, שהביא את שני המיסיונרים לאי ב-1866, היה קצין תותחנים במהלך מלחמת קרים, ואחר כך נעצר בפרו באשמת סחר בנשק, נידון למוות ושוחרר בהתערבות הקונסול הצרפתי. הוא חזר לאי ב-1867 במטרה לגייס עובדים למטעי הקוקוס בטהיטי, ואז הגיע במטרה להישאר לתמיד באפריל 1868, ושרף את היכטה שבה הגיע. דיטרו בורנייה עתיד היה להשאיר חותם מתמשך על האי.
דיטרו בורנייה רכש את מרבית שטח האי, מלבד השטח שהיה שייך למיסיונרים סביב האנגה רואה. הוא שלח כמה מאות ילידים לטהיטי לעבוד עבור המשפחה שמימנה את פעולותיו. עם הזמן הוא הסתכסך עם המיסיונרים, ובשלב מסוים שלח את תומכיו לשרוף את מבני המיסיון. המיסיונרים החליטו לעזוב את האי ב-1871. יחד איתם עזבו 275 תושבים לטהיטי ומנגארווה. על האי נותרו 230 תושבים. אלו שנשארו מאחור היו בעיקר זקנים. שש שנים מאוחר יותר חיו על אי הפסחא 111 תושבים בלבד, ורק ל-36 מהם בלבד היו צאצאים.
בינתיים המשיך דיטרו בורנייה לשלוט באי ביד רמה. ב-1875 כללו נכסיו מעל ל-80% משטח האי, ומעל ל-4,000 כבשים, ובנוסף, בקר, סוסים, חזירים ותרנגולות. ב-1876 נרצח דיטרו בורנייה במארב שהכינו לו שלושה מבני האי שעה שנכנס לביתה של התופרת שהכינה שמלה לאשתו "המלכה", ככל הנראה מה שהניע את רוצחיו היה הנוהג שלו לחטוף ילדות שהגיעו לבגרות מינית.
מכאן ואילך החלה אוכלוסיית האי להתאושש. אבל מכיוון ש-97% מתו או עזבו את האי בתוך פחות מעשור, אבד מרבית הידע על תרבות האי.
אלכסנדר סלמון הבן (Alexander Ariʻipaea Vehiaitipare Salmon) היה בנם של סוחר יהודי בריטי ואחותה המאומצת של מלכת טהיטי ואחיה של מלכת טהיטי, וחבר במשפחת הסוחרים סלמון-ברנדר שמימנה את פעולותיו של דיטרו בורנייה. הוא הגיע לאי ב-1878 עם קבוצה שכללה ילידים מאי הפסחא שחזרו וילידי טהיטי וניהל בפועל על האי במשך עשור. הוא קנה את כל אדמות האי למעט אדמות המיסיון ופעל לפתח תיירות לאי. מעבר לייצור צמר הוא עודד את התושבים לעסוק בגילוף וביצוע עבודות אמנות, תחום תעסוקה הפעיל עד היום. תקופתו מקובלת כתקופת התאוששות ובמהלכה עברה השפה המדוברת שינויים לשפת רפה נוי המודרנית המושפעת מהשפה המדוברת בטהיטי.
המאה ה-20
ב-1896 חכר אנריקה מרלט (Enrique Merlet), סוחר מוולפראיסו את כל אדמות האי והקים בה חוות כבשים. העובדים ששכר בנו חומה (pirca) בגובה שלושה מטרים שהקיפה את האנגה רואה שמעבר לה היה אסור לתושבים לעבור לחלק אחר של האי, אלא אם היה זה במסגרת עבודתם עבור החווה. השכר שקיבלו העובדים בחווה חזר לבעלי החווה כאשר הם קנו מוצרים במחירים מופקעים מהחנות שהחווה ניהלה. ב-1903 אילצו קשיים כספיים את מרלט למכור את נכסיו באי לחברת המסחר הבריטית ויליאמסון ובלפור (Williamson, Balfour & Company), בעלי העסק התחלפו, אבל מבחינת התושבים דבר לא השתנה במשך חמישים השנים הבאות שבהן שלטה החברה באי. התקופה הארוכה שבה שימש רוב שטח האי מרעה לכבשים פגעה קשה באקולוגיה של האי. הכבשים חיסלו את מרבית הצמחייה המקורית, כולל עצי הטורומירו, וחשפו את האדמה לסחיפת קרקע.
בתחילת המאה ה-20 פרצה באי מחלת הצרעת. את המחלה הביא אחד מהילידים שפוליקרפו טורו החזיר מטהיטי. היא התפשטה במהירות ועשור אחר-כך הוקמה באי מושבת מצורעים על מדרון הר הגעש טרוואקה. בשנות ה-40 היו באי 40 חולים. המחלה חוסלה לאחר שכל התושבים חוסנו בשנות ה-60 וה-70. בתחילת 1914 פרץ מרד באי. מובילת המרד הייתה אנגטה (Angata), ילידית האי שהייתה קתולית אדוקה. היא חלמה שאלוהים החזיר את האי לתושביו. התושבים פשטו מעבר לחומה, שחטו בעלי חיים, ובזזו מחסנים. על קבוצה קטנה של זרים הוטל מצור עד שספינה קרב צ'יליאנית השיבה את הסדר. עם זאת, מפקד הספינה ביקר קשות את ניהול החווה, ושיבח את התושבים שלא פגעו לרעה במנהל. המרד נפסק כשאנגטה מתה.
ב-22 במאי 1960 התחוללה רעידת האדמה בוואלדיביה שעל חוף האוקיינוס השקט בצ'ילה, רעידת האדמה העוצמתית ביותר שנמדדה מעולם. הרעידה יצרה גלי צונאמי שפגעו בחוף הדרומי של אי הפסחא. במת הפסלים של אהו טונגריקי שרק שנים לפני כן שוחזרה בעמל רב נהרסה כליל. הגלים סחפו את פסלי המואי הכבדים 100 מטרים לתוך האי. במימון יפני בוצע שחזור מחודש, והבמה חזרה כיום למצבה המקורי.
בעקבות ההפיכה הצבאית ב-1973 שבה הודח ומת הנשיא הנבחר סלוודור איינדה ושהעלתה לשלטון את הרודן אוגוסטו פינושה הוצב אי הפסחא תחת משטר צבאי. לפינושה היה יחס מיוחד לאי. הוא ביקר בו ב-1974, הנשיא הראשון של צ'ילה שעשה זאת וחזר שוב ב-1980 וב-1987. אומנם התיירות כמעט שפסקה, והפיחות במטבע הצ'יליאני פגע בתושבים, אבל תחת שלטונו הושקעו משאבים ניכרים לשיפור התשתית, כולל הקמת בית חולים מודרני ובית עירייה חדש. והוא מינה ב-1984 את המושל הראשון של אי הפסחא שהיה יליד האי, הארכאולוג סרחיו ראפו (Sergio Rapu).
לאחר הסכם בין צ'ילה לארצות הברית הוארך מסלול הנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי מאטאוורי ונחנך ב-1987. המסלול הוארך ב-423 מטרים ל-3,353 מטרים, המסלול הארוך ביותר בפולינזיה, במטרה שיוכל לשמש אתר חירום למעבורת החלל.
המאה ה-21
ב-9 במאי 2006 אימצו תושבי האי דגל חדש. הדגל מורכב מרקע לבן, שעל גביו ראימירו אדום, קישוט מסורתי שנהגו נשות האי ללבוש על חזיהן.
ב-30 ביולי 2007 העניקה רפורמה חוקתית לאי הפסחא ולאיי חואן פרננדס מעמד של "טריטוריות מיוחדות" («territorio especial»). מכיוון שהאמנה טרם אושרה, ממשיך האי להיות חלק ממחוז ולפראיסו כקומונה היחידה בפרובינציה אי הפסחא.
קיימת התמרמרות של ילידי האי כנגד "הפלישה" של מהגרים מצ'ילה. באוגוסט 2010 היא התבטאה כאשר קבוצה התנחלה בשטח המלון היוקרתי Hangaroa Eco Village and Spa, בטענה שהשטח שעליו עומד המלון נלקח בעורמה מאבותיהם. בדצמבר השתמשה המשטרה בכוח בניסיון לפנות את המתנחלים והשתמשה בכדורי גומי. במהומה נפצעו 25 איש. חמשת המתנחלים האחרונים פונו בכוח משטח המלון בסופו של דבר בפברואר 2011.
בשרפה שפרצה באזור ראנו רארקו ב-6 באוקטובר 2022, ניזוקו חלק מפסלי המואי. ראש העיר של האי אמר בראיון כי "את הנזק שנגרם מהשרפה לא ניתן לתקן".
תחבורה
לאי הפסחא יש נמל שבו יכולות לעגון ספינות קטנות בלבד. ספינות טיולים גדולות יכולות לעגון בתחנת עיגון בקרבת האנגה רואה. והנוסעים מורדים לחוף בסירות, שיטה לא נוחה בדרך כלל בשל הים הסוער כמעט תמיד.
אף שהים סביב האי עני יחסית בדגים ובאלמוגים, הפכה צלילה בים סביב האי לספורט פופולרי. בנמל פועלות כמה חברות המשכירות ציוד צלילה. המים צלולים מאוד בשל היעדר פלנקטון וניתן לראות למרחקים גדולים. אתר צלילה פופולרי הוא אתר פסל המואי, 20 מטרים מתחת למים. הפסל הוא מודרני ונבנה בשנות ה-90 של המאה ה-20 כחלק מסדרת הטלוויזיה יורנה והושקע במים.
תשתית תיירותית
מקומות הלינה נעים משהות בתשלום בבתים פרטיים ועד בתי מלון ברמת שלושה כוכבים. עם זאת, מרבית התיירים שוהים באי כיומיים עד שלושה ימים בלבד. המחירים באי יקרים בשל העובדה שכמעט הכול, למעט כמה מוצרי חקלאות, מיובא בעלות גבוהה מצ'ילה. מכיוון שמרבית האוכלוסייה מתפרנסת כיום מתיירות, יש באי מדריכי תיירות הדוברים כמה שפות. ההגעה לאתרי התיירות נעשית ברכבי שטח, בטרקטורונים ברכיבה על סוסים או ברגל למטיילים מנוסים.
למרות ריחוקו של האי ממרכזי התיירות העולמים גדל מספר התיירים המגיעים אליו מדי שנה בצורה מרשימה. אם בשנת 2000 הגיעו לאי 12,000 תיירים, בשנת 2010 כבר עלה מספר התיירים על 70,000, ומשרד העבודות הציבוריות של צ'ילה העריך שמספרם יגיע ל-200,000 בשנת 2020. במטרה לצמצם הן את הנזק האפשרי לאי מתיירות ומהגירה מצ'ילה החליטה ממשלת צ'ילה ב-2018 להגביל את מספר הימים שבהם יכולים לשהות תיירים באי מ-90 ל-30 ימים, ומסוף 2019 החלה לחייב כל תייר למלא טופס באינטרנט (הנבדק לפני עלייה על הטיסה מסנטיאגו) המוכיח כי ארגן באי מקום לינה מסודר וטיסה חזרה.
מיתולוגיה
המיתולוגיה של אי הפסחא מתייחסת למיתוסים, סיפורי עם ואמונות דתיות של הילידים הפולינזים של האי. המרכיבים החשובים ביותר במיתולוגיה זו הם:
סיתות באבן
כמו בשאר איי פולינזיה, הייתה תרבותם ילידי אי הפסחא שייכת לתקופת האבן והם עשו שימוש נרחב בכמה סוגים של אבן מקומית:
פסלי המואי
האי נודע בפסלי האבן הענקיים שבו, הקרויים מואי (moai). בסך הכול נמנו 887 פסלים מונוליתיים על האי, במחצבה ובאוספי מוזיאונים בעולם. מתוכם 288 הובלו בהצלחה והועמדו על הבמות שיועדו לכך והמצויות לאורך כל חופי האי. 92 פסלים מוטלים בדרך מהמחצבה ומעל ל-400 נמצאים במחצבה בשלבים שונים של גימור.
כל הפסלים הופלו על ידי הילידים עד אמצע המאה ה-19, ובתקופה המודרנית הוצבו מחדש כ-50 פסלים. הפסל הראשון שהוצב היה על אהו אטורה הוקה (Ahu Ature Huke) בחוף אנקנה ב-1958. הפסל הוצב תוך שימוש בשיטות מקוריות במהלך משלחת היירדאל.
אף שלעיתים קרובות מתייחסים אליהם כ"ראשים מאי הפסחא", יש לפסלים גו, ומרביתם מסתיימים בקצה הירכיים, אף שמספר הן דמויות שלמות הכורעות על ברכיים כפופות כשראשם מעל לבטנם. חלק מהמואי הניצבים כוסו עד צווארם בחולות הנודדים.
כמעט כל (כ-95%) מהמואי נחצבו מהאפר הגעשי הדחוס והמוצק (טוף) שקל לעבד אותו המצוי באתר אחד בצד החרוט הגעשי הכבוי ראנו רארקו. 13 פסלים גולפו בבזלת, 22 בטרכיט ו-17 בסקוריה אדומה שבירה. ילידי האי חצבו את הפסלים תוך שימוש בנקרים מאבן קשה (בעיקר בזלת) המכונים "טוקי" (toki), שכמה אלפים מהם מפוזרים במחצבה. את נקר האבן חידדו על ידי פיצול הקצה, כאשר הקצה נעשה קהה. בזמן הפיסול נהגו להתיז מים על האבן הגעשית על מנת לרכך אותה. עם סיום הגילוף נהגו העובדים לשפשף את גוף הפסל בפומיס. לחלק מהפסל שובצו עיניים, כאשר לתפקיד לובן העין השתמשו באלמוגים לבנים ואת הקשתית יצרו מזכוכית געשית (אובסידיאן) שחורה או מסקוריה אדומה. על מנת להשלים מואי אחד נדרש צוות של חמישה או שישה אנשים במשך כשנה, וככל הנראה עבדו צוותים רבים על פסלים שונים באותו זמן. כל פסל ייצג את ראשו של אב קדמון.
על סמך מאות הפסלים שנמצאים בשלבים שונים של יצירתם במחצבה בראנו רארקו ניתן לשחזר את תהליך היצירה (ראו בשרטוט הסכמתי משמאל). הפסל נחצב על ידי צוות בן כמה אנשים על המדרון של ההר. תחילה הוסר החלק העליון של הסלע, אחר-כך סותתו חלקו העליון של הפסל ושני צדדיו. החלק התחתון סותת בצורה גסה עד שגוף הפסל היה מחובר בשדרית בלבד לסלע מתחתיו (A בשרטוט). בשלב מסוים נותק הסלע מהשדרית והוא החליק במדרון עד שנחת כשהוא עומד בתוך בור שהוכן מראש בתחתית המדרון. בנקודה זו הושלם סיתות חלקו האחורי של הפסל (B בשרטוט). בשלב זה היה הפסל מוכן לשינוע אל הבימה (אהו) המיועדת לו באמצעות דרכים שהוכנו מראש. על התאוריות השונות לצורה בה הובלו הפסלים ששקלו מספר טונות למרחק שעלה לפעמים על עשרה קילומטרים ראו בהמשך. אחת התאוריות המבטיחות, שאף נוסתה באמצעות דגם מוקטן, מתבססת על ההנחה שהפסל עמד כבר בתחילת הדרך (C בשרטוט). הנחה סבירה ביותר בהתחשב במספר הרב של הפסלים העומדים בתוך בורות סביב המחצבה (D בשרטוט), שכיום בעקבות הסחף מכוסים עד לצווארם בעפר, מה שגרם לדימוי המקובל שהפסלים הם ראשים בלבד.
כאמור, בחלק משקעי העיניים של הפסלים שובצו אלמוגים ששבריהם נתגלו מתחת לחלק מהפסלים. בהיותם ממקור אורגני ניתן לתארך אותם באמצעות תיארוך פחמן-14. בהנחה שהמועד שבו נאספו מהים קרוב למועד שבו השתמשו בהם לשיבוץ בפסלים ניתן לתארך את התקופה שבה נחצבו הפסלים. על פי שברי האלמוגים שנתגלו, הפסלים נחצבו בין 1021 ל-1635.
הפסלים קיימים במידות שונות. הפסל הגדול ביותר מצוי עדיין במחצבה. גובהו 21 מטר ומשקלו כ-160 טון. המואי הגדול שהוצב על במה מכונה "פארו" ("Paro"). גובהו 9.89 מטרים ומשקלו 82 טון, אך בממוצע רוב הפסלים הם בגובה של 4 מטרים. הפסלים מתארים חצי גוף עליון של גבר שאת ראשו עוטרות אוזניים ארוכות. על ראשם של חלק מהפסלים נוספה "פאה" גלילית מאבן אדמדמה שנחצבה מהר הגעש "פונה פאו", המכונה בשפת רפה נואי פוקאו (pukao). הפאות הגדולות ביותר שוקלות קרוב ל-10 טון, כאשר רוחבה של הפאה שהוצבה על ראשו של פארו היה כשני מטרים, גובהה 1.7 מטרים והיא שוקלת 11.5 טון. משערים כי על מנת להוביל את פארו למקומו נדרשו בין ארבע מאות לחמש מאות איש. כמה פסלים שמשקלם דומה הועברו לכמה במות בחופים הצפוניים והדרומיים.
רק רבע מהפסלים הוצבו, כמחציתם נשארו עדיין במחצבה בראנו רארקו והיתרה מפוזרים בשטח, ככל הנראה בדרכם לאתרים המיועדים. בין התאוריות שהוצעו לדרך שבה הובלו הפסלים מהמחצבה לאתר המיועד ההשערה שהפסלים הועברו על גבי מזחלת בצורה האות הלטינית Y שבין זרועותיה נמתחו קורות המכונה "מירו מאנגה ארואה" (miro manga erua). המזחלת נמשכה באמצעות חבלים עשויים מהקליפה הקשה של עץ האו האו (Triumfetta semitriloba), שנקשרו סביב צוואר הפסל. נדרשו בין 180 ל-250 איש למשוך את הפסל, תלוי בגודל המואי.
שיטה אחרת שבה הובילו את הפסלים הייתה למשוך אותם כשהם ניצבים, כאשר החבלים שנקשרו לפסלים נענעו אותם, וכאשר הפסל נטה קדימה למשוך אותו. תאוריה זו מתאימה לסיפורי האגדה על כך שהמואי "הלכו" עד ליעדם הסופי. שיטה זו מאפשרת לצוות קטן הרבה יותר (כ-15 איש) להוביל את הפסל. תאוריה זו נתמכת על ידי העדויות הבאות:
משהגיעו ליעדם הוצבו הפסלים על הבמות כשגבם אל הים, מלבד הפסלים באהו אקיווי שעומדים כשפניהם אל הים.
במות אהו
במרווחים שווים לאורך כל חופי הים באי, למעט בלשונות היבשה של ראנו קאו ופויקה ועל המדרון המערבי של הר טרוואקה, ניתן למצוא כיום במות אבן מוארכות הקרויות אהו (Ahu). לפי עדויות משנות ה-80 היה אהו גם על הצוקים של ראנו קאו ועל גביו כמה מואי, אלא שהוא ככל הנראה נפל לים לפני העשור הראשון של המאה ה-20. גודלן ומבנן של הבמות משתנים ממקום למקום. גובהן בדרך כלל כמטר וחצי, רוחבן בין שלושה לחמישה מטרים ואורכן משתנה. במות רבות עברו שינויים במהלך ולאחר תקופת הפלת פסלי המואי. אבנים נלקחו מבמות רבות ושימשו לקבורה כגלוסקמאות, אחת הבמות פוצצה בדינמיט ואהו טונגריקי נסחף לתוך האי עקב הצונאמי שנגרם בשל רעידת האדמה בוואלדיביה ב-1960 בצ'ילה, כאשר הפסלים שעל גבו נסחפו במים כ-100 מטרים לתוך האי.
מתוך 313 במות האהו הידועות, רק 125 נשאו פסלי מואי. במות אחרות נשאו כנראה פסלי עץ שלא נשתמרו. רוב הבמות הכילו מואי אחד בודד, כנראה בגלל התקופה הקצרה של ייצור המואי והקשיים בהעברתם. אהו טונגריקי (Ahu Tongariki), קילומטר מ"ראנו רארקו" (בצפון מזרח האי), מכיל את המואי הגדולים והרבים ביותר, 15 במספר. אהו בולטים אחרים הם אהו אקיווי (Ahu Akivi, במרכז האי), נאו נאו (Nau Nau) בחוף אנקנה (צפון האי), וטאהאי (Tahai, בצפון היישוב האנגה רואה). המרכיבים הקלאסיים של תכנון האהו הם:
האהו התפתח מהרחבה הטקסית הפולינזית המכונה מאראה (marae), המצויה בכל איי פולינזיה. בהקשר המקורי האהו היה מבנה קטן שלעיתים כוסה בסכך ושבהם אחסנו חפצים מקודשים, כולל פסלונים. האהו היה צמוד למאראה שבה התנהלו הטקסים, אם כי באי הפסחא האהו והמואי התפתחו לממדים גדולים בהרבה, והמאראה הייתה בסך הכל הרחבה המרוצפת לפני האהו. האהו הגדול ביותר הוא אהו טונגריקי שאורכו 220 מטרים והועמדו עליו 15 פסלים שכמה מהם הגיעו לגובה של תשעה מטרים.
ב-2019 התפרסם מחקר של צוות חוקרים בראשות רוברט ג'. דינאפולי (Robert J. DiNapoli) שבדק את המיקומים שנבחרו להקמת במות האבן והגיע למסקנה כי הגורם שקבע את בחירת האתרים היה קרבה למקור של מים מתוקים. מכאן הסיק דינאפולי שהאהו הוקמו במטרה לקבוע שליטה טריטוריאלית על המשאב היקר והנדיר יחסית באי.
גילוף תבליטים
תבליטים מגולפים על סלע (פטרוגליפים) מצויים בכל מקום באי הפסחא שבו יש משטחי סלע מתאימים. המקומות המועדפים הם משטחי לבה חלקים או משטחים חלקים על גבי סלעי בזלת. רוב המקומות מצויים לאורך החופים ולעיתים קרובות הם חלק מאתרי פולחן. בסך הכל נמנו כ-1,000 אתרים ובהם למעלה מ-4,000 פטרוגליפים, אחד האוספים העשירים ביותר של פטרוגליפים בכל פולינזיה. כחלק ממבנה כמה מבמות הפסלים החשובות יש אבני בזלת מסותתות באלגנטיות ועליהן פטרוגליפים. הצורות והדמויות גולפו בסלע ממגוון סיבות: על מנת ליצור טוטם, לסמן טריטוריה או להנציח אדם או מאורע. פטרוגליפים נעשו גם על גבי המואי, וכך למשל יש במחצבה בראנו רארקו מואי שעל חזהו חרותה ספינה בעלת שלושה תרנים, מה שמעיד כי הפטרוגליף נעשה לאחר המפגש עם האירופאים. המקום שבו ריכוז התבליטים הרב ביותר (ראו בתמונה) הוא הכפר הטקסי "אורונגו" והוא מצוי על שפת הר הגעש "ראנו קאו" בנקודה הדרום-מערבית של האי. האתר, הקרוי גם "כפרם של אנשי הציפור", שימש כבסיס לפולחן השנתי של "איש הציפור" (ראו לעיל). מרבית הפטרוגליפים הם של איש הציפור, ובחלק מהמקרים בוצעו החריתות על גבי פטרוגליפים ישנים. מוטיבים נוספים הם של בעלי חיים, דוגמת צבי ים, לווייתנים, וכרישים, קומארי (Komari – פות) ומאקה-מאקה, האל הראשי בפולחן איש הציפור האחראי על הבריאה שגולף כמסכה בעלת עיניים גדולות במיוחד.
חומות אבן
עוד דוגמה ליכולות גבוהות במלאכת האבן באי הפסחא הן החומות האחוריות של אהו טהירה במתחם וינאפו (בחצי האי אורונגו), ובוואי מאטה (Vai Mata) על החוף הצפוני, אשר נבנו בבנייה יבשה, (ללא שימוש במלט) ועל ידי התאמה של גושי סלעי בזלת בגדלים שונים, שמשקלם מגיע עד שבעה טון, כך שיתאימו זה לזה באופן מדויק. תור היירדאל טען שבנייה זו זהה לחומות האבן מתקופת האינקה באמריקה הדרומית, בעיקר החל מהמאה ה-15, כהוכחה לטענה בדבר הקשר הקדום בין אי הפסחא עם אמריקה הדרומית, אבל בחינה מדוקדקת פסלה את הטענה, הן על בסיס מועד הקמת החומות, ובעיקר בשל צורת גושי הסלע.
בתי אבן
שני סוגים של בתים ידועים מהעבר של האי: "הארה פאנגה" (Hare paenga), בית שצורת יסודותיו סגלגלה עשוי מגושי בזלת ומכוסה בסכך שדמה לסירה הפוכה, ו"הארה אוקה" (hare oka), מבנה אבן עגול. מבני אבן קשורים המכונים "טופה" נראים דומים מאוד להארה אוקה, אלא שבטופה התגוררו הכוהנים והחוזים בכוכבים והם נבנו בסמוך לחוף, מקום שם ניתן לצפות בקלות בתנועות הכוכבים. היישובים כללו גם מבנים הקרויים "הארה מואה" (Hare moa – "בתי תרנגולות"), שהגג שלהם היה מכוסה בלוחות אבן, ששימשו כלולים לתרנגולות או כמחסנים למזון. הבתים בכפר הטקסי אורונגו היו ייחודיים בכך שצורתם הייתה כשל הארה פאנגה, אך היו בנויים מלוחות בזלת שמקורם בלוע הר הגעש הכבוי ראנו קאו. הכניסה לכל סוגי הבתים הייתה נמוכה מאוד, והיה צורך לזחול כדי להיכנס אל הבית ולצאת ממנו.
קברים
בתקופות קדומות שלחו התושבים של אי הפסחא את המתים לים בסירות קאנו קטנות מיוחדות לקבורה, כפי שנהגו לעשות ילידים באיי פולינזיה האחרים. מאוחר יותר הם החלו לקבור את המתים במערות סודיות במטרה למנוע את חילול העצמות על ידי אויבים. במהלך המאבקים של שלהי המאה ה-18, החלו ילידי האי לקבור את מתיהם במרווח שבין הבטן של פסל המואי שהופל והקיר הקדמי של האהו. בתקופה שפרצו מגפות נקברו המתים בקברי המונים שמעליהם מבני אבן בצורת פירמידה קטומה.
מערות פולחן
האופי הגעשי של האי גרם להיווצרות מערות בצינורות לבה. במערות השתמשו כאתר פולחן, כפי שמוכיחים ציורי המערות הרבים. המוטיבים העיקריים קשורים לפולחן איש הציפור. תור היירדאל מצא במערות פסלוני אבן רבים ומגוונים: דמותו של איש הציפור, מואי, פסלי ראשים, דמויות אנושיות ודמויות בעלי חיים ואף ספינות מפרש. המערות הסודיות הוקצו למשפחות מסוימות. הידע על מיקומן הועבר בעל פה לחברים נבחרים מהדור הבא. עצמות שנתגלו במערות מוכיחות כי המערות שימשו גם לקבורה אם כי רק בשלבים מאוחרים. המערות שימשו את הילידים כמקלט בתקופות של נסיגה תרבותית ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה. מערת פולחן שבה ציורי סלע רבים שאותה נוהגים לפקוד תיירים לעיתים קרובות היא אנא קאי טנגאטה (Ana Kai Tangata), המכונה "מערת אוכל האדם" במאטאוורי בחוף המערבי.
רונגו-רונגו
בשנת 1864 דיווח המיסיונר הצרפתי אז'ן אירו (Eugène Eyraud; 1868-1820) במכתב לממונה עליו כי הוא ראה ב"כל הבתים" שבאי הפסחא, מאות לוחיות עץ ומוטות חקוקים באלפי סמלים הירוגליפיים. שנתיים אחר כך אותר רק קומץ מהם. רובם נשרפו, הוחבאו או שימשו לבנייה. באותה תקופה, אמרו כמה ילידים כי הם מבינים את הכתב. אך על פי המסורת רק המשפחות השולטות והכוהנים היו אוריינים, ואיש מהם לא שרד את פשיטות סוחרי העבדים והמגפות שבאו בעקבותיהן.
הכתב שקיבל את השם רונגו-רונגו (ככל הנראה שלום-שלום) הוא הכתב המקורי היחידי באוקיאניה שלפני המאה העשרים. הכתב משלב סמל פונטיים עם תמונות. הכתב כתוב בשורות והוא סוג של בוסטרופידון. כל שורה נכתבת בכיוון מנוגד לשורה מעליה. הכתב נקרא משמאל לימין ובקצה השורה יש לסבוב את הלוח ב-180 מעלות. תחילת הכתב היא בקצה התחתון השמאלי. התווים בגובה ממוצע של כסנטימטר מראים סמלים גרפיים: אנשי ציפור, אנשים, חיות, חלקי גוף, צורות אסטרונומיות וחפצי יום יום (סירה, בית, חנית, גרזן אבן, משוט). עם זאת כתב התמונות איננו פיקטוגרפים המייצגים חפצים אמיתיים יחד. תומאס ברתל (Thomas Barthel), הנחשב לבר הסמכא ביותר של כתב אי הפסחא, טוען כי מדובר בסוג של תזכורת שסביב הרעיונות הבסיסים המובאים בכתב יש להוסיף מילים וביטויים מהזיכרון.
הארכאולוג קנת אמורי (Kenneth P. Emory) מ בהונולולו בהוואי מייצג דעה שונה לחלוטין. מהעובדה שכל לוחות הרונגו רונגו המועטים ששרדו תוארכו לשנים שבין 1722 ל-1868 הוא הסיק שהילידים בסך הכול ניסו לחקות את המסמכים הכתובים של האירופאים.
הפענוח המלא של הכתב של אי הפסחא נחשב במשך שנים ארוכות כבעיה בלתי ניתנת לפתרון, משום שכה מעט לוחיות רונגו רונגו שרדו, ובייחוד משום שזו הייתה התרבות היחידה בדרום האוקיינוס השקט שפיתחה כתב ולא היה למה להשוות אותה. רק השוואה שיטתית יחד עם ידע במועדי השנה ושימוש במסורות שעברו בעל פה סיפקו לראשונה גישות ראשונות לפירוש משמעותי. כבר תומאס ברל ניחש בחלקו שהלוחית הקרויה לוחית מאמרי (Mamari) או לוחית C (כיום בארכיון של מסדר הכמרים הקתולי Congregazione dei Sacri Cuori ברומא) היא לוח שנה ירחי, משום ששורות 6 עד 9 כוללות מספר רב של סמלים אסטרונומיים וסמלי ירח. מסקנה זו מקובלת כיום.
כיום נותרו בעולם רק 26 לוחיות המקובלות כאותנטיות לכתב זה. הן מפוזרות במוזיאונים ברחבי העולם, מסנקט פטרבורג ועד סנטיאגו דה צ'ילה, אך אף אחת מהן לא נותרה באי הפסחא עצמו. בנוסף ללוחיות נתגלה הכתב גם על אביזרי קודש אחרים (פסלונים, ראימרו בלונדון ומטה טקסי בסנטיאגו). מרבית לוחיות העץ גולפו מעץ טורומירו. את התווים חרתו ככל הנראה באמצעות שברי אובסידיאן או שיני כריש. קנת אמורי טוען כי השתמשו בכלי מתכת ממוצא אירופאי.
הכתב טרם פוענח אם כי נעשו ניסיונות רבים לפענח אותו, בייחוד משום שגם חובבים רבים מנסים את ידם. ההסברים הסבירים לטקסטים הקיימים נעים בין רשימות גנאלוגיות לשירים טקסיים. אבל אין הצלחה בפענוח הטקסט שורה אחר שורה.
גילוף בעץ
עץ היה חומר גלם נדיר על אי הפסחא במאות ה-18 וה-19, ועם זאת כמה עבודות ייחודיות של גילוף בעץ שבהן היה דגש על פרטים קטנים מצאו את דרכן למוזיאונים בעולם. צורות בולטות כוללות את:
תרבות האי במאה ה-21
מאז 1975 נערך באי בשבועיים הראשונים של פברואר פסטיבל שנתי שנועד לחוגג את התרבות של אי הפסחא הקרוי טפאטי (Tapati), שבו יש אירועים של מוזיקה ריקודים ותחרויות ספורט. באי התפתחה מסורת מוזיקלית שהיא שילוב בין השפעות פולינזיות ודרום אמריקניות. פעילויות תרבותיות נוספות כוללת גילוף בעץ. יש לאי קבוצת כדורגל המשחקת באצטדיון בהאנגה רואה, וב-2009 שיחקה והפסידה לקבוצת קולו-קולו מסנטיאגו דה צ'ילה, אלופת צ'ילה, במסגרת תחרויות הגביע של צ'ילה.
אי הפסחא בתרבות
המסתורין שאופף את אי הפסחא בדמות פסלי הענק מצא את ביטויו גם בספרות, בקולנוע ובין חסידי העידן החדש:
אוטיס בוון
אוטיס ריי בוֹוֶן (באנגלית: Otis Ray Bowen; ) היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-44 בשנים 1973–1981, וכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בקבינט של ארצות הברית בממשל רונלד רייגן בשנים 1985–1989.
ראשית חייו
אוטיס בוון נולד ליד רוצ'סטר שבאינדיאנה כבנם של ורני בוון ופרל אירן רייט. משפחתו מצד אביו הייתה דתית והגיעה במקור מאוהיו. ורני בוון סיים את לימודיו באוניברסיטת ולפרייזו ושימש כמורה במשך 43 שנים. הוא גם החזיק בבעלותו חנות חומרי בניין בלייטרס פורד, היה הממונה על העיירה אובינאובי, נשיא מועצת הנאמנים של בית החולים וודלאון, ונשיא אגודת הסוחרים של לייטרס פורד. אביו של ורני בוון, סבו של אוטיס בוון, היה חבר הבונים החופשיים בנוסח הסקוטי, וחבר המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן. ב-1915 נשא ורני בוון את פרל אירן רייט, שמשפחתה הייתה גם היא מאוהיו ומעורבת במסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן. אוטיס בוון היה קרוב רחוק של ג'ורג' הרברט ווקר בוש דרך שני אחים שהיגרו לניו אינגלנד מסאמרסט, אנגליה.
אוטיס בוון קיבל את חינוכו היסודי והתיכוני בבתי ספר מקומיים והמשיך בלימודיו באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה, שם הוא סיים תואר בוגר אוניברסיטה ב-1939 ותואר דוקטור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אינדיאנה ב-1942. בעת לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה הוא היה חבר באחוות דלתא-כי ובאחוות הרפואה פי-בתא-פאי. במהלך חייו הוא קיבל 30 תוארי כבוד, כולל אלו ממוסדות החינוך באינדיאנה, כמו אוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת נוטרדאם, אוניברסיטת המדינה בול, אוניברסיטת ולפרייזו ואוניברסיטת אנדרסון. בת'אל קולג' שבאינדיאנה, בנוסף לתואר כבוד שהעניק לבוון, קרא על שמו את ספריית הקמפוס שלו.
קריירה מקצועית
בוון החל את הקריירה שלו ב-1942 כמתמחה בבית החולים ממוריאל שבסאות' בנד, אינדיאנה. בשנים 1943–1946 הוא שירת בגייסות הרפואה של צבא ארצות הברית, שם הוא התקדם מדרגת לוטננט ראשון לדרגת קפטן. בשובו משירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה, הוא פתח מרפאה בעירו ברמן שבאינדיאנה, שפעלה עד 1972. כרופא הוא היה פעיל מאוד בסיוע להקמת בית החולים הקהילתי בברמן ב-1956. בתקופה זו הוא גם היה חבר בסגל של מגוון בתי חולים באינדיאנה ושימש כחוקר מקרי המוות של מחוז מרשל שבאינדיאנה. ב-1981 הוא קיבל משרה של פרופסור קליני לרפואת המשפחה באוניברסיטת אינדיאנה.
מחוקק באינדיאנה
במהלך הקריירה הרפואית וקריירת ההוראה שלו, השתלב בוון גם בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, כיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה בשנים 1956–1958, ושוב בשנים 1960–1972. משנת 1967 ועד תום כהונתו בבית, הוא כיהן כיושב הראש שלו. בשנים 1967 - 1968 הוא היה סגן יושב ראש המועצה המחוקקת ויושב הראש שלה מאז ועד 1972.
מושל אינדיאנה
לאחר ניסיון אחד בלתי מוצלח להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אינדיאנה ב-1968, נבחר בוון כמושל ב-1972, ושוב ב-1976, ובכך הוא היה מושל אינדיאנה הראשון מאז 1851 שכיהן במשך שמונה שנים רצופות. סיסמת מסע הבחירות שלו, שהתנוססה באותיות גדולות על לוחות מודעות הייתה "אוטיס בוון, הוא שומע אותך" (Otis Bowen. He Hears You). תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן שינוי מערכת המיסוי להפחתת ההסתמכות על מס הרכוש, שיפורים מרכזיים במתקני הפארקים המדינתיים, פיתוח מערכת שירותי חירום רפואיים במדינה, ואימוץ חוק רשלנות רפואית שהפך לדוגמה ברמה הלאומית. בשנים 1978–1985 הוא שימש גם כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת ולפרייזו.
במקביל לכל אלה, שימש בוון כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים, אגודת מושלי המערב התיכון, ואגודת המושלים הלאומית. ב-1980 הוא שימש כנשיא מועצת ממשלות המדינות.
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית
לאחר תום כהונתו כמושל המשיך בוון ללמד באוניברסיטת המדינה עד למינויו ב-1985 על ידי הנשיא רונלד רייגן כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מינוי שאושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 93 תומכים מול 2 מתנגדים, ובכך הוא היה לרופא הראשון שכיהן בתפקיד זה.
בעת מינויו כמזכיר הבריאות ושירותי האנוש, נמתחה ביקורת על כך שממשל רייגן לא עשה די בתגובה להתפרצות מחלת האיידס. אף על פי שהוא לא בלט בקידום הסוגיות הקשורות למחלה כמו שעשה ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית, צ'. אוורט קופ, השמיע בוון אזהרות מפורשות על האיומים שהציבה המחלה, כולל הסיכון להומוסקסואלים. ב-1987 הוא הזהיר שהאיום הנובע ממחלת האיידס עלול לגרום לאסונות בריאותיים קטלניים כמו המוות השחור, אבעבועות שחורות וטיפוס הבטן, אם לא יעשה עוד כדי להיאבק באיום הנובע מהמחלה. בשנה שלאחר מכן, לאחר שפורסמו מחקרים שהראו שהתפשטות המחלה הואטה בקרב קבוצות אוכלוסייה רבות, הוא העיר ש"אנו לא מצפים להתפרצות שלה בקרב האוכלוסייה ההומוסקסואלית".
נאמר על בוון שכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש, הוא תמיד החזיק בהישג יד פנקס מרשמים, המליץ על תרופות לטיפול בחוליים מינוריים הן לעמיתיו והן לעיתונאים. בוון כיהן בתפקידו עד 1989, ולאחר מכן פרש לביתו בברמן.
מעורבות קהילתית
בוון היה חבר בגופים רבים והשתתף בכינוסים רבים, כולל נציבות החינוך של המדינות, וכנשיא נציבות הפדרליזם. הוא היה יושב ראש נציבות הניירת, נציבות לימודי הסיעוד, ונציבות לימודי הרפואה. הוא גם זכה במגוון פרסים, כולל פרס ג'ורג' פ. היקסון מהמועדון הבינלאומי קיווניס. בוון היה לותרני באמונתו, וחבר אגודת הרופאים האמריקאים, הלגיון האמריקאי, ארגון ותיקי המלחמות הזרות, אגודת הכבוד הרפואית אלפא-אומגה-אלפא, האחוות פי-בטא-פאי ודלתא-כי, וקיווניס. הוא גם היה חבר האקדמיה הלאומית למנהל ציבורי.
מרכז בוון ליחסי ציבור נוסד על ידי אוניברסיטת המדינה בול לכבודו של בוון. הוא השתתף בכינוסים השנתיים של מכון בוון למעורבות פוליטית מדי שנה ונשא את נאום הברכה השנתי לבוגרי המכון בסמינר זה שנמשך יומיים.
מוזיאון אוטיס ר. בוון, השוכן בקמפוס קולג' בת'אל, משכן בתוכו מזכרות ופריטים הקשורים לשנותיו של בוון כמושל אינדיאנה וכמזכיר הבריאות ושירותי האנוש. במוזיאון מוצג גם העתק של הפרוטומה של בוון, כשהמקורית ניצבת בבית המדינה של אינדיאנה.
אוטיס בוון נפטר ב-4 במאי 2013 במוסד סיעודי בדונלדסון, אינדיאנה, בגיל 95. הוא נטמן בבית הקברות העירוני בברמן.
בלאשיחה (בייסבול)
קבוצת הבייסבול "באלאשיחה" (ברוסית: Бейсбольная Команда "Балашиха") היא קבוצה מקצוענית המייצגת את העיר בלאשיחה ממחוז מוסקבה באליפות רוסיה בבייסבול. זכתה באליפות ברית המועצות הראשונה, בעונת 1989 וזכתה לאחר מכן 6 פעמים באליפות רוסיה, האחרונה בעונת 2001.
ילדי התירס
ילדי התירס (באנגלית: Children of the Corn) הוא סיפור אימה קצר מאת סטיבן קינג. הסיפור התפרסם לראשונה ב-1977 בפנטהאוז ומאוחר יותר לוקט לספר "משמרת לילה".
בלאשיחה (בייסבול)
היסטוריה
בשנים 1990–2008 שיחקה הקבוצה בשמות: "צסק"א-וו"ס", "סק"א וו"ס", "VVIA-בלאשיחה", "פטריוטים".
ילדי התירס
עלילה
הזוג ויקי ובארט נוסעים לקליפורניה במטרה להציל את נישואיהם. בדרכם הם דורסים למוות ילד ובעודם מביטים בגופה, הם מבחינים בחתכים על צווארו ובצלב העשוי מעלי תירס. הם מכניסים את הגופה לתא המטען וממשיכים לנסוע במטרה למצוא תחנת משטרה קרובה, אך העיירה הקרובה היא עיירת רפאים. לאחר ריב הם נפרדים בדרכם. בארט מגלה כנסייה ובתוכה מוצא ספר עם שמות ותאריכי לידה ומוות. השמות בספר הוחלפו משמות מודרניים לשמות תנכיים וכל הילדים נפטרו בגיל 19. בארט שומע את צופר המכונית, רץ החוצה ומגלה חבורת ילדים הלבושים בבגדי איימיש ומחזיקים כלים חדים. הוא מבחין כי ויקי נעלמה ושואל את הילדים היכן היא. החבורה מתחילה לרדוף אחרי בארט אשר מצליח להימלט אל שדה תירס שומם ומוזר. הוא מגיע אל מעגל ללא קני תירס ושם מוצא את גופת אשתו ושלדים צלובים. בארט מנסה להימלט ללא הצלחה ונשחט.
בלאשיחה (בייסבול)
היסטוריה
מאז 2009, הקבוצה מורכבת ממאמנים, מורים ותלמידים בכירים של בית הספר לספורט המקומי.
ילדי התירס
עלילה
בערב של אחרי, ילדי התירס עורכים טקס במקום בו ויקי ובארט נשחטו ומהללים את השד אותו הם עובדים. מנהיג החבורה מודיע כי גיל המתים ירד ל-18 מכיוון שנכשלו במשימה לשחוט לבדם את ויקי ובארט. רות ההרה מנופפת לשלום למנהיג הילדים ומתגלה כי היא בזה לשד ורוצה לשרוף את השדה.
בלאשיחה (בייסבול)
היסטוריה
בשנים 2012–2013, בשל ארגון מחדש של מועדוני הצבא (אימונים באצטדיון הבייסבול הצבאי בוצעו ללא תשלום) וחוסר היכולת לשלם דמי שכירות עבור מגרש הבייסבול עבור אימונים ומשחקים לרשויות העיר, התוצאה הסופית בשנים 2012–2013 - מקום 7 באליפות רוסיה.
ילדי התירס
עיבודים
הסיפור עובד לסרט אימה ב-1984 בכיכובם של לינדה המילטון ופיטר הורטון, ומאז ועד 2011 יצאו שבעה המשכונים.
בלאשיחה (בייסבול)
היסטוריה
בעונת 2015 סיימה במקום השלישי באליפות.
ילדי התירס
עיבודים
באוקטובר 2020 יצא בארצות הברית סרט שצולם באוסטרליה בבימויו של קורט וימר, ונושא את שם סיפורו של קינג. הסרט מהווה מעין פריקוול לסרט משנת 1984, אך הקשר בין עלילתו לסיפור של קינג, קלוש מאוד. במרכז העלילה ילדה פסיכופתית בת 12, המגייסת ילדים נוספים למסע רציחות של מבוגרים מושחתים, כשמולם מתייצב תלמיד תיכון מבריק, כדי להציל את העיירה.
דינאובלטור
דינאובלטור (שם מדעי: Dineobellator) הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הדרומזאוריים, אשר התקיים באמריקה הצפונית של המאסטריכט, לפני 67 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בניו מקסיקו בתצורות אוג'ו אלמו ב-2009 בידי החוקרים רוברט מ. סאליבן, סטיבן אי. יאסינסקי וג'יימס ניקאס (Robert M. Sullivan, Steven E. Jasinski ו-James Nikas).
הסוג נקרא בשמו ב-2020 בידי החוקרים יאסינסקי, סאליבן ופיטר דודסון ומשמעותו: "Diné" - כינוי לבן לשבט הנאוואחו (בשפת הנאוואחו) ו-"bellator" - לוחם מלטינית. בסוג נכלל מין יחיד - Dineobellator notohesperus, שמשמעו מיוונית: "דרום-מערבי". הממצאים המאובנים שלו כללו שרידים של זרועות, חוליות, חוליית זנב ומספר עצמות גולגולת.
דרומזאור זה היה קרוב בצורתו לולוצירפטור והגיע לאורך של 2.5 עד 3 מטרים ולמשקל 25 עד 40 ק"ג. מבנה הגפיים התאים למרוצה מהירה אחרי טרף וייתכן שיכל לפנות במהירות בעזרת זנבו תוך ריצה כמו ברדלס. מבנה הגפיים מכיל סימנים לכך שהיה מכוסה בנוצות. מספר ממצאים
ברבי מעצבת שיער
ברבי מעצבת שיער (באנגלית :Barbie Magic Hair Styler) הוא משחק מחשב לילדים, שפותח על ידי חברת "Engineering Animation" ויצא לאור על ידי מאטל.
במשחק ניתן לעצב את שיערן של ברבי, קירה, קריסטי ותרזה על ידי בחירת תסרוקות ואביזרים שונים. כמו כן ניתן גם לבחור להן סוגי איפור שונים.
במשחק, ברבי מדובבת על ידי כריס אנטוני.
שמואל רעיוני
שמואל רעיוני (4 במאי 1905 - 22 בדצמבר 1995, עין הוד) היה צייר, חבר קבוצת אופקים חדשים, מורה ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה
נולד כשמואל מסלובטי (Maslovati) בז'ייז'מריאי (Žiežmariai), ליטא. בשנת 1923 עלה לארץ ישראל בגפו בעידודו של בוריס שץ. סיים את לימודיו בבצלאל בשנת 1927. בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 התגורר בפתח תקווה ועבד בעבודות שונות בהן הוראת ציור, בין תלמידיו מתקופה זאת היה האמן שלמה אלירז.
ב-1931 עבר לחיפה והחל ללמד אמנות בבית ספר תיכון ומאוחר יותר בסמינר למורים. ב-1935 נישא לתלמידתו אלה ברטלר שלימים הפכה לאמנית קולאז' בדים. בתקופה זו שינה את שמו לרעיוני.