cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריקט
על הפיץ' נמצאים שלשה שחקנים: שני חובטים (Batsman) מהקבוצה החובטת, ומגיש (Bowler) מקבוצת השדה. המגיש זורק את הכדור מוויקט אחד לכיוון הוויקט האחר. ליד הוויקט השני עומד חובט ומנסה להגן על הוויקט שלו עם מחבט. החובט השני, העומד בקצה האחר של הפיץ' (ליד הוויקט של המגיש), לא פעיל במהלך זה של המשחק. החובט מנסה לחבוט בכדור ולאחר החבטה מחליף מקומות עם החובט השני הנמצא בוויקט השני. חילוף אחד כזה מזכה את קבוצת החובטים בנקודה אחת (Run). החובטים יכולים להחליף מקומות פעמיים או יותר והנקודות שיקבלו תהיינה כמספר ההחלפות. אם הם יכולים, החובטים יכולים לרוץ בין הוויקטים גם בלי לחבוט בכדור (ראו תוספות). לאחר שהכדור נחבט, מטרתה של קבוצת השדה היא להפיל את הוויקט. אם נפסל החובט (ראו פסילות), יחליף אותו שחקן אחר מקבוצת החובטים. הסבב ממשיך עד שקבוצת החובטים אינה יכולה לספק שני חובטים למגרש (כלומר, נפסלו 10 חובטים). בשלב זה נגמר סיבוב (Innings), ושתי הקבוצות מחליפות תפקידים.
היסטוריה
משך המשחק יכול להגיע ליותר משש שעות ביום למשך חמישה ימים.
המשחק גורם להתרגשות מרובה בקרב אוהדיו, בעיקר במשחקים בינלאומיים שכבר גרמו לתקריות דיפלומטיות חמורות (כגון במשחקי נבחרת אנגליה באוסטרליה ב-1932–1933 שגרמו למהומה גדולה כאשר נבחרת אנגליה אחזה בטקטיקה של זריקת הכדורים לצד ה"רגל" בצורה שגרמה לפגיעות רבות בגופם של החובטים).
מהלך המשחק
המשחק מחולק לסיבובים, כאשר בכל סיבוב קבוצה אחת חובטת והקבוצה השנייה מגישה. סיבוב מסתיים כאשר אחד התנאים הבאים מתמלא:
הצבת שחקנים
מקבוצת החובטים נמצאים רק שני שחקנים על המגרש, החובט הפעיל, אשר אליו מוגש הכדור, והחובט הלא-פעיל שנמצא בוויקט השני.
מקבוצת השדה, כל 11 השחקנים נמצאים על המגרש. אחד מהם הוא המגיש, אחד הוא הוויקט-קיפר (שומר הוויקט) ושאר תשעת השחקנים הם שחקני שדה. המגיש חייב להתחלף בכל אובר, כאשר שחקן שדה אחר מחליף אותו. הוויקט-קיפר ניצב מאחורי הוויקט הפעיל. הקפטן של קבוצת השדה, בהתייעצות עם המגיש, מחליט היכן להציב את תשעת השחקנים הנותרים.
המגרש
מגרש קריקט הוא משטח דשא מעגלי או אליפטי. גודל המגרש אינו קבוע, אבל קוטר המגרש נע בין 450 רגל (137 מטר) לבין 500 רגל (152.5 מטר). בדרך כלל, ישנו חבל אשר תוחם את גודל המגרש, הנקרא "גבול" (Boundary).
הפיץ' (Pitch)
בשני קצוות הפיץ' נמצאים הוויקטים. כל אחד מהם מורכב משלושה מקלות אנכיים הנקראים "סטמפס" (Stumps). על המקלות האנכיים מונחים שני מקלות אופקיים כך שמקל אופקי אחד נמצא על שני מקלות אנכיים סמוכים. המקלות האלו נקראים "ביילס" (Bails).
צבירת נקודות
הדרך לצבור נקודות היא בריצה בין הוויקטים, נקודה אחת לכל החלפת מקומות בין החובטים.
פסילות
חובט יכול להיפסל במספר רב של דרכים. להלן הדרכים מסודרת לפי שכיחות בסדר יורד (הארבע האחרונות קרו רק פעמים מעטות בהיסטוריה של קריקט):
קריקט בעולם
באנגליה קיימת ליגה של נבחרות מחוזיות בה משחקים הרבה שחקנים מובילים, המייצגים את מדינתם בתחרויות בינלאומיות.
מעבר לגביע העולם בקריקט, האירוע הגדול ביותר של הקריקט הוא המפגש שנערך כל שנתיים בין אנגליה לאוסטרליה ונקרא "אשס" (Ashes, אֶפֶר). כאן מתקיימת סדרה של 5 משחקי טסט, סך הכול 25 ימי קריקט. הקבוצה המנצחת זוכה בתחרות האשס, ואם יש תיקו – הקבוצה הזוכה האחרונה שומרת על גביע האשס. האירוע מתקיים פעם באנגליה ופעם באוסטרליה.
קריקט בישראל
בישראל ענף הקריקט אינו מפותח. מעט קבוצות לא מקצועניות ודלות תקציב משחקות בישראל. ישנן שתי ליגות מקצועיות ונבחרת שמשתתפת בתחרויות בעולם. נבחרת ישראל היא בין הנבחרות בינוניות-חלשות בעולם. עם זאת, נבחרת ישראל לנוער זכתה מספר פעמים בדרג השני של הליגה האירופאית. רוב שחקני הקריקט בישראל ממוצא הודי (בעיקר בני ישראל (הודו)), בריטי, אוסטרלי, ניו זילנדי ודרום אפריקאי.
בשנת 2014 נפטר שופט הקריקט הישראלי, הלל אוסקר בן ה-58, מפגיעת כדור קריקט בעת משחק באשדוד.
משחקי קריקט נערכים גם במסגרת המכביה העולמית המתקיימת בארץ מדי ארבע שנים.
1927 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1927 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
הנהגת היישוב
פלקישר באובכטר
ה"פֶלקישֶר בֶּאוֹבַּכטר" (בגרמנית: Völkischer Beobachter; משמעות השם: "הצופה העממי") היה ביטאונה של המפלגה הנאצית בגרמניה החל משנת 1920.
העיתון החל את דרכו כביטאון התנועה הפאן-גרמנית בשנת 1887 במינכן ונקרא Münchner Beobachter ("הצופה של מינכן").
עד אוגוסט 1919, עת הוחלף שמו ל"פלקישר באובכטר", החליף הביטאון את בעליו מספר פעמים. בשנת 1920 רכשה התנועה הנאצית את הזכויות על השם וההפצה. המוציא-לאור הראשון של הביטאון היה נאצי אנטישמי בשם דיטריך אֶקָרט, שהשתתף מאוחר יותר בפוטש במרתף הבירה ב-1923. לאחר האירוע ובעקבות המשפטים שנערכו לראשי הקושרים הופסקה זמנית הוצאת העיתון עד פברואר 1925. המוציא לאור והעורך הראשי משנת 1923, עקב מותו של אקרט, היה אלפרד רוזנברג, ממייסדי התנועה הנאצית ומנהיגה בפועל בתקופה שבה היה אדולף היטלר כלוא לאחר ניסיון הפוטש. עורך בכיר נוסף והמו"ל האחרון (בשנים 1945-1938) היה וילהלם וייס.
תפוצת הביטאון עלתה מ-8,000 גיליונות ב-1920 ל-25,000 בשנת 1923. מפברואר שנה זו החל להופיע בכל יום. החל משנת 1926 החל העיתון להדפיס גם תמונות בנוסף לטקסט. עד שנת 1927 הופיע רק בדרום גרמניה, החל משנה זו החל להופיע בכל רחבי גרמניה. מאוחר יותר נוצרו 3 מהדורות אזוריות - לדרום גרמניה, לצפונה ולאוסטריה. ב-1933, לפני עלות הנאצים לשלטון, הגיעה התפוצה ל-120,000. בשנת 1944 הגיע העיתון לשיא תפוצתו - כ-1.7 מיליון עותקים. ה"פלקישר באובכטר" חדל להופיע בסוף אפריל 1945.
תוכן וסגנון
כשופרה של המפלגה הנאצית שימש העיתון מלכתחילה לפרסום אירועים, הפגנות ומדיניות. מאוחר יותר שימש כאחד מכלי התעמולה החשובים להפצת האידאולוגיה הנאצית. סגנון הכתיבה היה ברור ופשוט ובעל אופי רשמי, כאשר קהל היעד היה עממי בעיקר. העיתון השתלח בחריפות בדמוקרטיה בכלל וברפובליקת ויימאר בעיקר ונקט בטון אנטישמי קיצוני (נגד "היהדות העולמית") יותר מכל עיתון אחר.
ב-6 ביוני 1940 פורסם בעיתון ריאיון עם הנס פרנק, מושל פולין הכבושה (הגנרלגוברנמן), שבו נדון דבר הוצאתם להורג של שבעה סטודנטים צ'כים. דבריו של המושל משקפים את הלך הרוחות של התנועה הנאצית, כמו גם של ביטאונה:
קוסטאס סלוקאס
קונסטנדינוס "קוסטאס" סלוקאס (ביוונית: Κωνσταντίνος "Κώστας" Σλούκας; נולד ב-15 בינואר 1990) הוא כדורסלן יווני המשחק בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית וביורוליג ובנבחרת יוון בכדורסל.
קריירה
סלוקאס החל את הקריירה שלו באולימפיאקוס ב-2008, איתה הוא זכה בגביע היווני ב-2010. ב-2010, הושאל סלוקאס לאריס סלוניקי על מנת לצבור ניסיון. בתום העונה, חזר סלוקאס לאולימפיאקוס והיווה גורם משמעותי יותר בקבוצה, הוא זכה עם אולימפיאקוס פעמיים באליפות יוון (2012, 2015), פעמיים ביורוליג (2012, 2013) ופעם בגביע הביניבשתי. ב-2015, עזב סלוקאס את אולימפיאקוס לטובת פנרבחצ'ה. הוא זכה איתה שלוש פעמים באליפות טורקיה (2016–2018), פעם אחת ביורוליג (2017), פעם בגביע הטורקי (2016) ופעמיים בגביע הנשיא הטורקי (2016, 2017).
בקיץ 2020 חתם סלוקאס באולימפיאקוס פיראוס.
שייטת הטרפדות
שייטת הטרפדות הוא שם כולל למספר יחידות של חיל הים הישראלי, שהפעילו ספינות טורפדו. ספינות אלו כונו בחיל הים הישראלי "טרפדות" או "סט"רים" (ראשי תיבות של "ספינות טורפדו"). היו אלה כלי שיט קטנים ומהירים שקיבלו את שמם מנשק הטורפדו שאותו נשאו. ספינות אלו הופעלו במשך קרוב ל-20 שנה, בשנים 1950–1969.
הקמת היחידה
הטרפדות החליפו את ספינות המשמר שהוצאו מהשירות. הן אורגנו תחילה במסגרת של שייטת: "השייטת הקטנה", ואחר כך "שייטת 5" ו"שייטת 15". בהמשך אורגנו הטרפדות בפלגות: "פלגה 912", "פלגה 914" ו"פלגה 915". הספינות הוצבו בבסיסי חיל הים בחיפה ובאילת ובהמשך גם בבסיס חיל הים באשדוד.
מומחים ימיים, יוצאי הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית, יעצו לראש הממשלה דוד בן-גוריון לרכוש כלי שיט קטנים ומהירים. הטרפדות נרכשו בארצות הברית, בבריטניה ובצרפת והגיעו לישראל החל משנת 1950. בהמשך נרכשו טרפדות גם באיטליה והיוו מרכיב חשוב בסדר הכוחות של חיל הים. הטרפדות פעלו לצד הקורבטות והפריגטות שהיו בשייטת הגדולה, ובהמשך לצד שייטת המשחתות במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה, במשימות ביטחון שוטף ובמבצעים חשאיים.
צוותה של טרפדת מנה 12 – 15 איש, ומהירותה המרבית הגיעה לכ-40 קשר (כ-74 קמ"ש).
מסגרת ארגונית
השירות הימי, שהפך לימים לחיל הים הישראלי, הוקם במרץ 1948 כחלק מהקמת צה"ל. במהלך התמסדות החיל נדרשו קברניטי המדינה לקבוע את הרכב החיל ואת אופן חימושו. לצורך זה ניסו מפקדי חיל הים ללמוד מניסיונם של ציים גדולים והתייעצו עם מומחים, קצינים יהודיים ששירתו בהצי המלכותי הבריטי ובצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. אחד מהם, קפטן (דרגה המקבילה לדרגת אלוף-משנה) אש לינקולן, יהודי שהיה קצין בצי המלכותי הבריטי במהלך המלחמה, הציע לבנות חיל ים מאוזן שיכלול משחתות, קורבטות, ספינות תותחים, ספינות משמר וספינות טורפדו. קצין יהודי נוסף שסייע בבניית סדר הכוחות היה פול שולמן, ששירת בצי ארצות הברית, ובין אוקטובר 1948 למרץ 1949 כיהן כמפקד חיל הים הישראלי. תוכנית אחרת הוכנה על ידי סא"ל מילר, שהיה מפקד משחתת בצי הבריטי ומנהל בית הספר הימי שליד הטכניון. תוכנית זו הוגשה בינואר 1948 וביססה את הכוח הימי על טרפדות.
האמצעים המועטים שהוקצבו לחיל הים ומגבלות האמברגו שהטיל האו"ם על מכירות ציוד צבאי למזרח התיכון, הכתיבו הקמת כוח ימי שיהיה מבוסס על ספינות קטנות ומהירות. תוכנית זו נראתה כפתרון ראוי וישים, ואפיינה ספינות מהירות חמושות בטורפדו ובתותחים קלים: טורפדו נגד כלי שיט גדולים ותותחים קלים נגד מטוסים וכלי שיט קטנים של האויב, שתופעלנה ככוח עצמאי, או במשולב עם יחידות לחימה גדולות יותר (כמו הפריגטות אח"י מבטח ק-28, אח"י משגב ק-30 ואח"י מזנק ק-32, שהגיעו לארץ בשנים 1949–1952). הכוונה הייתה לכוח תקיפה משולב, שיוכל לתת מענה סביר מול האיומים מצד חיל הים המצרי בדרום וחיל הים הסורי בצפון.
ספינת טורפדו גרמנית שנשבתה על ידי האמריקנים נרכשה באמריקה בתשלום של תשעת אלפים דולר, ונשלחה ארצה בגרירה על ידי אוניה יונית. בסביבות מלטה פרצה סערה והספינה נותקה וטבעה. ב-1949 נרכשה הטרפדת הראשונה, שהגיעה לישראל ללא חימוש. הספינה צורפה לשייטת הקטנה, שכללה נחתות ושש ספינות משמר שנרכשו מהבריטים כאשר עזבו את נמל חיפה. בשנים הבאות הופרדו הנחתות מהשייטת הקטנה והופעלו בשייטת נפרדת, היא שייטת הנחתות. ב-1950 נרכשו 12 טרפדות: שמונה ספינות שנבנו במלחמת העולם השנייה נרכשו בבריטניה, וארבע טרפדות חדישות נרכשו בצרפת. ב-1952 הוחלפו שמות השייטות בחיל הים והומרו במספרים. השייטת הקטנה נקראה שייטת 5, וכללה את הטרפדות ואת נחתות המכוניות (נמ"כ), נחתות אלו הוסבו לספינות משמר והופעלו בכנרת.
בסיס השייטת הקטנה היה ליד ממגורות דגון במרכז נמל חיפה. לאחר הגעת הטרפדות התברר שהמקום אינו מתאים לשמש מעגן לכל כלי השיט של השייטת הקטנה, והטרפדות עברו למזרח הנמל, שם היה מאוחר יותר בסיסה של שייטת 5, ליד שובר הגלים הקטן. בשנים שלאחר מכן הוצאו בהדרגה משירות הטרפדת האמריקאית וספינות המשמר, שחלקן הועבר למשטרת החופים. מחצית מהטרפדות הבריטיות הוצאו תוך זמן קצר משירות גם הן, עקב המצב הירוד של גוף הספינות שהיה עשוי מעץ.
ב-1956 נבנו באיטליה שלוש טרפדות חדשות עבור זירת ים סוף. ספינות אלה נבנו באורך 16 מטר בהתאם ליכולת הנשיאה של כלי רכב באותה עת בארץ, כדי לאפשר את העברתן ביבשה מהים התיכון לים סוף. ב-1957 הגיעו הספינות החדשות לאילת והיוו את שייטת 15. ב-1957 הגיעו שלוש טרפדות צרפתיות והוצבו בחיפה. אחת מהן הייתה טרפדת שעברה שיפוץ, שכלל את החלפת מנועי הבנזין במנועי דיזל, ושתיים נוספות שהיו ספינות חדשות, שבבנייתן יושמו לקחים מהפעלת הטרפדות הראשונות. מאותה תקופה מנה סדר הכוחות שש טרפדות צרפתיות, שלוש מהן מצוידות במנועי בנזין ושלוש במנועי דיזל.
ב-1958 הוחלט על סגירת שייטת 5. במקומה הוקמו שלוש פלגות: פלגה 914 ופלגה 915 שהפעילו טרפדות, ופלגה 788 שהפעילה שלושה נמ"כים שהוסבו לספינות משמר (פלגת כנרת). שייטת 15 באילת בוטלה, ובמקומה הוקמה פלגה 912 שבה הוצבו שלוש הטרפדות של הזירה הדרומית. הטרפדות שהיו מוצבות בחיפה העתיקו את מעגנן למערב הנמל, לבסיס נמל חיפה (בנ"ח), לימים בסיס חיפה (ב"ח). פלגה 914, שכללה שלוש טרפדות דיזל, ופלגה 915, שהייתה פלגת מילואים עם טרפדות בנזין, היו יחידה אחת, בפיקוד מפקד פלגה אחד.
לאחר מלחמת ששת הימים התארך גבולה הימי של ישראל והגיע עד מבואות פורט סעיד. בשל כך הוחלט ב-1968 על העברת פלגה 914 לנמל אשדוד. פלגה 915 נותרה בבסיס נמל חיפה. באותה שנה נסגרה פלגה 912 והטרפדות ששירתו בזירת ים סוף הוצאו משירות. שנה לאחר מכן, ב-1969, הוצאו משירות הטרפדות בים התיכון ופלגות 914 ו-915 נסגרו. במקום הטרפדות הוכנסו לשירות סירות סיור מתוצרת "ברטראם" שכונו בחיל הים צרעה, עד הגעת ספינות הדבור בשלהי 1970.
ספינות המשמר
כאמור, שורשי שייטת הטרפדות בחיל הים בשייטת ספינות המשמר (סמ"ר) שהוקמה באוקטובר 1948. אח"י דרור מ-21, אח"י סער מ-23, ואח"י תרצה מ-35, היו ספינות משמר מתוצרת בריטניה מדגם שנקרא HDML (ראשי תיבות של Harbor Defense Motor Launch, סירת מנוע להגנת נמלים). יותר מ-480 ספינות מדגם זה נבנו בימים שלפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. הן נבנו מעץ על ידי מספר רב של מספנות שהתמחו לפני המלחמה בבניית יאכטות. שתי ספינות מדגם זה פעלו בשירות הצי המלכותי בארץ ישראל ועסקו בין השאר באיתור ולכידה של אניות מעפילים. בעת פינוי הבריטים ב-29 ביוני 1948 נשארו ספינות המשמר בנמל חיפה ואוישו בצוותים של חיל הים. ספינות המשמר קיבלו שמות חדשים "אח"י דרור (מ-21)" ו"אח"י סער (מ-23)" והוכנסו מייד לשירות. ספינת משמר נוספת "אח"י תרצה (מ-35)", נרכשה בקפריסין והוכנסה לשירות באוגוסט 1948.
אח"י פלמ"ח (מ-19) הייתה ספינה גדולה יותר מספינות הHDML, בעלת הדחק של כ-80 טון. מפקדה הראשון היה שלמה אנגל, לימים האלוף שלמה אראל, מפקד חיל הים. ספינה זו הייתה מצוידת באמצעי ניווט פשוטים בלבד: מצפן מגנטי, מפה ומד מהירות ("לוג") שהיה מורכב ממדחף שהשתלשל במים מאחורי הספינה. מהירותה המרבית הייתה כ-13 קשר (כ-24 קמ"ש). במהלך מלחמת העצמאות שימשו סמ"רים להובלת לוחמים למבצעי חבלה בחופי האויב תוך ניצול יתרונם ככלי שיט קטן שקשה לגילוי. במהלך המלחמה הובילו ספינות המשמר לוחמי קומנדו ימי ל"מבצע דוד", טיבוע האנייה איגריס שנרכשה עבור הצי המצרי ועגנה באותה עת בנמל ביירות, ולניתוק מסילת הברזל בין רפיח לאל עריש בצפון סיני. המבצעים בוצעו באבטחת קורבטות של חיל הים.
השייטת - בנובמבר 1949 קובצו ספינות המשמר עם הנחתות, בשמן אז 'פולשות', למסגרת שנקראה "השייטת הקטנה". תוך זמן קצר, עם רכש הטרפדות והגידול בכמות כלי השיט הועברו ה'פולשות לשייטת הנחתות. בנוסף לארבע ספינות המשמר הבריטיות היו בשייטת הקטנה עוד שתי ספינות משמר, ספינת משמר איטלקית שנקראה אח"י הפורצים (מ-17) וספינה נוספת בשם אח"י גליה (מ-31), וגם שתי יאכטות. חלקן הוצאו משירות כעבור זמן קצר. שנת 1951 הייתה שנת שיא במספר כלי השיט ב'שייטת הקטנה' במהלכה הופעלו 13 ספינות משמר וטרפדות.
הטרפדות
במשך כל שנות הפעלת הטרפדות בחיל הים הישראלי (1950–1969), שירתו בזמנים שונים 18 ספינות טורפדו לפי הפירוט הבא: רוב הטרפדות (13 מתוך 18), נרכשו בשנים 1949 – 1950 בצרפת ובבריטניה, בעת כהונת מפקד חיל הים אלוף שלמה שמיר. לדבריו, רכש הטרפדות, שהתבסס בעיקרו על עודפי מלחמת העולם השנייה, בוצע בין השאר מטעמים של חולשה שנבעה ממשאבים כלכליים דלים ומאי זמינות רכש חדש. צוותים של חיל הים יצאו ב-1950 לצרפת להתאמן ולהיערך לקראת קליטתן. לטרפדות בים התיכון ניתנו שמות של עופות דורסים, והן החליפו בהדרגה את ספינות המשמר והוסיפו לחיל הים מהירות ועוצמת אש. הטרפדות היו כלי השיט המתקדמים ביותר של חיל הים בתקופת הפריגטות, במחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה ה-20.
טרפדות ראשונות
הטרפדת ראשונה, אח"י נץ ט-15, שסימונה הוסב לט-200, נרכשה בארצות הברית ב-1949 והגיעה לארץ עם שלטים ברוסית שהעידו כי במקור הייתה מתוכננת להימסר לברית המועצות במסגרת הסכם השאל-החכר, שבמסגרתו בין השאר נבנו – בעיקר בארצות הברית – עשרות ספינות טורפדו עבור הרוסים.
הטרפדת נבנתה על ידי חברת היגינס על פי תוכניות בסיסיות של חברת ווספר הבריטית. טרפדת זו התאפיינה במבנה גשר, שקעים ומגרעות בסיפון החרטום שאפשרו ירי טורפדו קדימה, שהיה אופייני לספינות טורפדו בריטיות (בספינות הבריטיות, השקעים היו מעוגלים, בספינות היגנס – כנראה לצורך פשטות היצור – השקעים התאפיינו בקווים ישרים). מאידך, השינויים שביצעו האמריקאים, כגון הזזת מבנה גשר לעמדה קדמית יחסית לשאר ספינות הטורפדו (מדגמי ווספר, אלקו, פאואר בואוט), אפשרו התקנת שני צריחי מקלעים עגולים משני צדי הגשר ומעט מאחוריו, דבר שאפיין את התכנון הבסיסי המקורי של ספינות מתוצרת היגינס.
בדומה לספינות שהגיעו לארץ כעודפי מלחמה, גם ט-200 הגיעה ללא חימוש, ובשלב מאוחר יותר חומשה בשני צינורות טורפדו ושני תותחי אורליקון 20 מ"מ.
טרפדת נוספת שנרכשה בארצות הברית יצאה תחילה לקובה ומשם הפליגה, ב-12 באוגוסט 1948, כשהיא נגררת אחרי אוניית משא. ב-5 בינואר 1949 היא נקלעה לסערה ליד חוף סיציליה וטבעה.
היו דיווחים לפיהם טרפדת גרמנית נרכשה עבור חיל הים על ידי רב החובל זאב הים, אך היא טבעה בדרכה לארץ.
הטרפדות הבריטיות
שמונה טרפדות מעודפי מלחמת העולם השנייה נרכשו בבריטניה. אורכן היה כ-22 מטר הספינות נבנו על ידי שני יצרנים: ווספר ובריטיש פאואר בואט. שמותיהן היו: אח"י נשר (ט-201), אח"י עיט (ט-202), אח"י איה (ט-203), אח"י דיה (ט-204), אח"י שלדג (ט-209), אח"י לילית (ט-210), אח"י ינשוף (ט-211) ואח"י תנשמת (ט-212).
גופי הספינות נשמרו בבריכות בוץ מיום הוצאת הספינות הבריטיות משירות בצי הבריטי ועד מכירתן לישראל, שיטה שהייתה מקובלת להאטת תהליך התיישנות וריקבון העץ. עם הוצאתן משימור, הותקנו בהן מנועי בנזין אמריקאיים חדשים מתוצרת פקארד. מערכת הנעה זו, שהייתה בטרפדות בריטיות מסוג זה בתקופת מלחמת העולם השנייה, צברה ניסיון תפעולי רב והייתה אמינה, לעומת הכשירות הטכנית הנמוכה של הספינות הצרפתיות בשנת פעילותן הראשונה. בסוף שנת 1951 הספינות היחידות שניתן היה לצאת עימן לים היו הטרפדות וספינות המשמר הבריטיות.
עם זאת, אף על פי שמנועי הטרפדות הבריטיות היו טובים ומערכת ההנעה שלהן, שהייתה בת שלושה מדחפים, הייתה איכותית, גוף העץ של הספינות היה בתהליך ריקבון. ט-209 טבעה במהלך הפלגה והאחרות הוצאו משירות מוקדם מהצפוי. עד מערכת סיני באוקטובר 1956 מרביתן הוצאו מהשירות. לקראת המערכה ביצעה השייטת מטווחים על טרפדת בריטית שיצאה משימוש.
טרפדות מתוצרת "ווספר"
התכנון המקורי של הטרפדות מתוצרת ווספר התבסס על סירות שירות מהירות למטוסי ים וסירות מרוץ מהירות שחברת ווספר התמחתה בבנייתן בתקופה שבין מלחמות העולם. החברה ייצרה סירות מרוץ שוברות שיאים כמו הבלו בירד K4, שהגיעה למהירות 228 קמ"ש באוגוסט 1939.
התכנון של ווספר התבסס על גוף גלישה עם מדרגה בגחון (Stepped Hall), לצורך הקטנת ההתנגדות והעלאת המהירות המרבית. ערב המלחמה העדיפה האדמירליות הבריטית את תכנון ספינות הטורפדו של חברת בריטיש פאואר בואוט, אך מנהלי חברת ווספר לחצו על האדמירליות לרכוש טרפדות מתוצרתה ואפילו לקבלן ללא תמורה. חברת ווספר הצליחה לקבל הזמנה לסדרה ראשונה של ספינות טורפדו, שהיו באורך 68 רגל (כ-21 מטר), ועם הזמן הוארכו הספינות לאורך של 72 רגל (כ-22 מטר). משיקולים של חוזק מבנה ופשטות הייצור ויתרו מהנדסי ווספר על המדרגה בגחון והעדיפו גוף קונבנציונלי. ערב המלחמה היו הטרפדות מתוצרת ווספר מצוידות במנועי בנזין מתוצרת איטליה מדגם איסוטה פרשיני (Isotta Fraschini), שהפיקו כ-1,500 כוח סוס והיו בעלי יחס כוח/משקל מהטובים ביותר. כאשר נכנסה איטליה למלחמה לצד גרמניה פסקה אספקת המנועים האיטלקיים. ווספר נאלצה לצייד את סדרות ההמשך במנועים בריטים, חלשים יותר, תוך ירידה משמעותית בביצועים. רק עם הגעת מנועי פקארד האמריקאיים (1,350 כ"ס), נבנו סדרות נוספות של טרפדות מהירות יותר. טרפדות ווספר ששירתו בחיל הים היו באורך 72.5 רגל והונעו כאמור על ידי שלושה מנועי בנזין מתוצרת פקארד. כל מנוע הניע מדחף אחד. הפיקוד על המנועים התבצע באמצעות מצערות שנשלטו ישירות מגשר הפיקוד. הטרפדות נרכשו לישראל היו במצב טכני ומבני ירוד. אחת מהן אח"י לילית (ט-209) שקעה בעת הפלגה וטבעה. הצוות נאסף על ידי טרפדת אחרת.
טרפדות מתוצרת "בריטיש פאואר בואוט"
מייסד חברת פאואר בואוט, יוברט סקוט-פיין, החל את דרכו בבניית סירות מרוץ בעלות גוף גלישה עם מִנְשָׁק זָוִיתִי, Hard Chine וספינות מהירות להצלת טייסים. מכיוון שלא היו כאמור בבריטניה מנועי בנזין חזקים מספיק, הוא העביר את דגם PT-9 שייצר, בהשקעה פרטית, לארצות הברית במטרה לצייד אותו במנועי "פאקרד". שנים מאוחר יותר, שימש דגם זה כבסיס לסדרת ספינות הטורפדו מתוצרת אלקו האמריקאית.
הטרפדות הצרפתיות
בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 לא הייתה מדינה שהסכימה למכור לישראל נשק חדש. ההתקשרות בצרפת הייתה עם מספנה בכפר מולה על נהר הסן, 40 ק"מ צפונית לפריז. המספנה הייתה למעשה נגריה גדולה שהתמחתה בבניית יאכטות, שקודם לכן לא תכננה ובנתה ספינות טורפדו ועל כן הייתה פטורה ממגבלות. ממספנה זו הוזמנו ארבע טרפדות מונעות בבנזין: אח"י בז (ט-205), אח"י תחמס (ט-206), אח"י פרס (ט-207), ואח"י יסעור (ט-208). טרפדות אלו היו הזמנה ראשונה של חיל הים של כלים חדשים ובכך הקדים החיל את כלל צה"ל שהסתפק באותה עת בהצטיידות מעודפי מלחמת העולם השנייה.
הטרפדות הצרפתיות היו גדולות יותר מהבריטיות. אורכן היה 26.52 מטרים, ב-4.32 מטרים יותר מאשר הטרפדות הבריטיות. משקלן הריק היה כ-44 טונה ועם חימוש ודלק הגיע ל-62 טונות. תכנון הטרפדות התבסס על קווי הגוף של סירת מנוע מהירה מדגם HSL, מתוצרת חברת בריטיש פאואר בואוט, שנועדה להצלת טייסים שנטשו את מטוסם לים. לחיל הים הישראלי לא היה ניסיון בתכנון כלי שיט והצרפתים ביצעו את התכנון המפורט של הספינות, אם כי גם במספנת מולה היה חוסר ניסיון בתחום זה. תכנון הטרפדות התבסס גם על קווי גוף של הטרפדת הבריטית מתוצרת פאואר בואוט שהייתה קצרה יותר.
הספינה שנבנתה במספנה הצרפתית הייתה עם מערכת הנעה מורכבת ומסובכת שכללה ארבעה מנועי בנזין מדגם יונקרס יומו 210. מנועים אלה היו מנועים אוויריים מתוצרת גרמניה שהוסבו להנעה ימית, הסבה שכללה את הפיכת המנוע ב-180 מעלות. בדגם האווירי המקורי גל המדחף נמצא בחלק העליון של המנוע, אך לצורך השימוש הימי צריך היה להפוך את המנוע כך שציר המדחף יצא מתחת למנוע. שינויים משמעותיים אחרים היו שינוי והסבת מערכת השמן והתקנת מערכת קירור כפולה עם מי ים שציננו את מי הקירור של המנוע (שבמקור היה עם קירור נוזלי). זוג מנועים שולבו לציר מדחף אחד באמצעות תיבת תשלובת. הפיקוד על המנועים היה בלתי ישיר באמצעות לעומת הספינות הבריטיות הישנות יותר שבהן הייתה שליטה ישירה על המנועים מהגשר. מספנת מולה ניצלה הזדמנות לבחון מקרוב את "ט-209" מתוצרת פאואר בואוט שהובאה למספנה הצרפתית ערב הפלגתה לארץ בגרירה ולבצע מספר שיפורים בתכנון הטרפדות שבנתה.
טכנולוגיה
כל מערכת ההנעה שכללה את המנוע, התשלובת וציר המדף (ה-Drive Train) הייתה חייבת להיות באותו קו – In Line. יציאה של אחד הרכיבים מהקו עקב גמישות גוף הספינה או סיבות אחרות היוותה בעיה רצינית. שקיעת המנועים בספינה יצרה בעיה חמורה ביותר בספינות הבנזין גם בגלל השילוב. מערכת הנעה זאת גרמה לבעיות תפעול ותחזוקה קשות עד כי בתקופה הראשונה לשירות הטרפדות הצרפתיות הן לא היו כשירות כלל למבצעים ורוב פעילות הבט"ש התבצעה באמצעות הטרפדות הבריטיות וספינות המשמר הבריטיות הישנות – ה"אם אלים" – שהושארו בארץ על ידי הבריטים. ההנעה באמצעות דלק בנזין במספר אוקטן גבוה הגבירה את הסיכון לטרפדת בקרב בגלל פוטנציאל השרפה הגבוה. יציאה עם ספינת טורפדו מונעת בנזין לים הייתה מסוכנת. למשימות מבצעיות ארוכות טווח נשאו הספינות "בידונים" – מיכלי גומי מתנפחים בנפח כשני 2 מ"ק כל אחד, שהיו שואבים לתוכם בנזין "כחול-היי אוקטן". כל יציאה לים הייתה במוכנות מלאה לקרב.
בעת שצוות מספנת חיל הים ניסה לרתך על סיפון הטרפדת ט-206 תושבות למכלי דלק חיצוניים אירע פיצוץ של אדי הבנזין שבהם היו רוויים מכלי הדלק הריקים של הספינה. בפיצוץ שאירע נפגע אחד הפועלים והספינה ניזוקה קשה. היא הוחזרה למספנת מולה בצרפת לשיפוץ, במהלכו הוחלט על החלפת מערכת ההנעה לדיזל: במקום ארבעת מנועי הבנזין הותקנו בה שני מנועי דיזל נפייר דלטיק חדשניים שהפיקו כ-2,500 כ"ס כ"א. לאור הצלחת ההחלפה הוזמנו שתי טרפדות נוספות עם מנועי דיזל. ט-206 שבה ארצה ב-1957. בשלושת טרפדות המונעות בבנזין הנותרות החליפה מספנת חיל הים את מנועי היומו הגרמניים במנועי פאקרד אמריקאיים, שגם הם הונעו בבנזין אוקטן גבוה.
הסדרה השנייה
על בסיס הניסיון שהצטבר בשדרוג שנעשה לט-206 ולאור העובדה שהטרפדות הבריטיות החלו לצאת משימוש עקב התיישנות הגוף, הוחלט במפקדת חיל הים לצאת לרכש נוסף של טרפדות. ב-1956, לאחר מבצע קדש ובשל השחיקה בסד"כ הטרפדות הוזמנה סדרה שנייה שכללה שתי ספינות טורפדו במספנת מולה בצרפת. הספינות החדשות קיבלו את השמות ומספרי הדופן של טרפדות בריטיות שיצאו מהשירות: אח"י איה (ט-203) ואח"י דיה (ט-204). כעת, עם ניסיון שנצבר במשך יותר מחמש שנים בתפעול טרפדות דרש חיל הים שיפורים בספינות החדשות לעומת הסדרה הראשונה.
הספינות צוידו בשני במנועי דיזל מדגם 'נפייר-דלטיק', במקום ארבעת מנועי הבנזין, שהניעו את הספינות למהירות של כ-38 קשר (כ-70 קמ"ש). העוצמה הרבה של המנועים וזוג המדחפים הגדולים יחסית לממדי הספינה העניקו לה יכולת תמרון מעולה ומהירות מבצעית קבועה של 27 קשר (כ-50 קמ"ש). למפקד הספינה לא הייתה שליטה ישירה במנועים והפקודות מן הגשר הועברו אל המכונאים בחדר המכונות באמצעות. רעש המנועים היה מחריש אוזניים, רמקולים בקושי נשמעו, והתקשורת בין המפקד לצוות על הסיפון נעשתה בסימנים מוסכמים של תנועות ידיים וצפצופי צופר. כך גם נקבעו סימני ידיים ודגלים לתקשורת בין הספינות.
ספינות הבנזין הגיעו למהירות של 40 קשר ויותר. בתלות בתצורות החימוש בעת נשיאת הטורפדו המשקל גרם להורדת מהירות, המהירות המרבית השתנתה בין הספינות, כאשר המונעות בבנזין היו בדרך כלל יותר מהירות. לדוגמה, ט-205 בפיקודו של מיכה רם, מדדה פעם 42 קשר (קרוב ל-78 קמ"ש). 27 קשר הייתה המהירות הגבוהה הקבועה בפלגה מעורבת בנזין ודיזל.
מתחת לסיפון הותקן מרכז ידיעות קרב (מי"ק), דבר שאפשר להקטין את הגשר הסגור. במי"ק הותקנו צג מכ"ם ושולחן מי"ק. כאב טיפוס לשינויים שנדרשו השתמשו המספנה הצרפתית וחיל הים בט-206 שהוחזרה לתיקון לאחר תאונת התחזוקה שתוארה לעיל.
פלגה 912
בקיץ 1955, לאחר רכש המשחתות ואישור בניית שלוש טרפדות בצרפת, במסגרת דיון על הפרעות המצרים לשיט במצרי טירן, אמר הרמטכ"ל משה דיין . במפקדת חיל הים נערכו להקמת כוח לחימה במפרץ אילת. באותו הזמן התבסס קשר טוב עם האיטלקים בעזרת הנספחים הימיים אל"ם שלמה אראל וקודמו בתפקיד צבי קינן. הוקם צוות לאפיון שכלל גם את ראש מחלקת תכנון במטכ"ל, אל"ם עודד מסר. בחיל הים ביקשו לרכוש ארבע אניות. אילוצים כלכליים הגבילו את תוכנית הרכש לטרפדות. מצרי טירן היו חסומים באותה עת לשיט לאילת. לפיכך, אילוצים לוגיסטיים, כמו הצורך להוביל את הספינות ביבשה לאילת, הגבילו את אורך הספינה ל-16 מטר. לאחר אישור שר הביטחון הוזמנו שלוש טרפדות ממספנת בגלייטו באיטליה, על בסיס גוף הטרפדות האיטלקיות המהירות עם שני מנועי פקארד 71 בהספק 1,300 כ"ס כל אחד. שר הביטחון, דוד בן-גוריון, אישר בניית מזח לספינות חיל הים בנמל אילת.
היחידה באילת נקראה "שייטת 15" ואוישה בלוחמי שייטת 5 מאוחר יותר הוחלף שם היחידה ל"פלגה 912". מפקדה הראשון היה סא"ל יעקב עציון, שסיים תפקיד מפקד שייטת 13, לסגנו נתמנה עזרא קדם (כריש). למפקד הקולט את הבנייה באיטליה נתמנה זאב אלמוג (אברוצקי). מפקד טרפדת נוסף, משה טבק, היה אחראי לנושא העברת הטרפדות ביבשה לאילת.
ההתארגנות לקליטת הטרפדות באילת החלה ב-20 ביוני 1956, בדיוק ביום שבו הגיעו המשחתות לנמל חיפה. כלי השיט הגיעו לישראל על גבי אניית סוחר בתחילת 1957, מיד לאחר מבצע קדש. שמותיהם: אח"י אופיר ט-150, אח"י שבא ט-151 ואח"י תרשיש ט-152. על מנת להביא טרפדות למפרץ אילת תוכננה העברה ברכבת עד באר שבע ומשם על נושאי טנקים מיוחדים נגררים במשאיות, תוך התמודדות עם העיקולים של מעלה עקרבים בדרך לאילת. אשר על כן, נבדקו הדרכים ואמצעי השינוע הזמינים.
אורכן הקצר של הספינות יצר קשיים בשיט במזג אוויר סוער ובמצבי ים קשים בים סוף. הן לא הצליחו לרכב על שני גלים שבאו מול החרטום אלא היו נופלות מגל אחד ומתחפרות בגל הבא. בעיה נוספת התעוררה כשהספינות לא הצליחו לעלות למצב גלישה, אף על פי שהיו קלות וצוידו במנועי פקארד חזקים. בדיקה מדוקדקת של הספינות העלתה כי בספינות הורכבי כבלי נחושת כבדים שיעודם להקטין את החתימה המגנטית כנגד מוקשים מגנטיים. לאחר הורדת כבלי הנחושת הצליחו הספינות להגיע למהירות מעל 40 קשר, ללא טורפדו. חימוש הספינות בטורפדו הוריד את מהירות הטרפדות. הספינות הפליגו רוב הזמן כשהן חמושות בתותחים בלבד. לקראת מלחמת ששת הימים חומשו בטורפדו והתכוננו לקבל את פני המשחתות המצריות.
הטורפדו
הטורפדו הוא טיל תת-מימי המונע במדחף, אשר נורה מצינור משגר באמצעות לחץ אוויר ועושה דרכו אל המטרה כשהוא שקוע לחלוטין במים. הטורפדות היו מצוידים במערכת גירוסקופית ששמרה על כיוון הירי ומערכת הידרוסטטית ששמרה על העומק. הטורפדו באותה תקופה, בניגוד לטורפדו המודרני, לא היה מצויד במערכת הנחיה כלשהי. על מנת להעלות את סיכויי פגיעה במטרה היו הטרפדות היו מסתערות לעבר כלי השיט של האויב, לעיתים מכיוונים שונים בו זמנית, ומתפרסות במעין מניפה על מנת להבטיח פגיעה באניית המטרה. במהלך תקרית ליברטי שיגרו טרפדות ישראליות חמישה טורפדות מטווח קצר, אך רק אחד, ששוגר מהטרפדת ט-203, פגע.
נשקן של הטרפדות מול כלי שיט גדולים היה טורפדו אווירי גרמני בקוטר 18 אינץ' (458 מ"מ), מעודפי מלחמת העולם השנייה, שהוסב לירי ימי ונרכשו בצרפת ביחד עם הטרפדות הצרפתיות. הטורפדות נורו מצינורות שיגור שהיו בשני צדי הסיפון. בשלב מאוחר יותר הותקנו מטילי צד, קלים יותר, במקום צינורות השיגור. בה בעת שודרג הטורפדו ל-21 אינץ' דגם 8, כמו אלה של הצוללות. הטרפדות יכלו לשאת שניים עד ארבעה טורפדות כל אחת. כך הן חומשו במלחמת ששת הימים על מנת לקדם משחתות מצריות תוקפות. בדרך כלל הפליגו הטרפדות כספינות תותחים, ללא טורפדו.
תותחים
בתחילה הספינות היו חמושות בשניים-שלושה תותחי אורליקון 20 מ"מ, ומקלעי M2 בראונינג 0.5 אינץ', ללא בקרת אש מרכזית וללא מערכת קשר בין מוצבי הנשק והגשר. מיקום התותחים ומספרם השתנו בהתאם להתפתחות תורת הלחימה והצרכים המבצעיים. כבר בתחילת שירותן של הטרפדות בחיל ברור היה כי לתותח 20 מ"מ אין כוח השמדה מספיק להטבעת כלי שיט בגודל דומה. במטווח בראשית 1956 הוכח כי
שתיים מהספינות, מתוצרת פאואר בואט הבריטית, הגיעו לארץ מצוידות בתותחי 6 פאונד (57 מ"מ). ב-1954 הוחלט על פעולת תגמול נגד הסורים. שני תותחי ה-57 מ"מ הורדו מהטרפדות והותקנו על ספינות המשמר של יחידת כנרת, פלגה 788. התותחים ירו במהלך הפעולה כ-100 פגזים ופגעו קשה במוצבים הסוריים. בגמר הפעולה הוחזרו התותחים לטרפדות. תותחים אלה הוכיחו עצמם בפעילות מבצעית ובמטווחים בהשמדת מטרות ושימשו תמריץ להתקנת תותחי 40 מ"מ בטרפדות בסדרה השנייה.
טרפדות הבנזין הצרפתיות (ט-205, ט-207, ט-208), הפליגו בתצורת חימוש אשר כללה שלושה תותחי אורליקון 20 מ"מ, אחד בחרטום ושניים בירכתיים, וזוג צינורות להטלת טורפדו במרכז הספינה, מאחורי הגשר.
שינוי ההנעה למנועי דיזל כלל גם התקנת שני גנרטורים טובים. בספינות הצרפתיות מהסדרה השנייה, ט-203, ט-204 וט-206 ששופצה, הותקן תותח בופורס 40 מ"מ חשמלי בחרטום ותותח אורליקון 20 מ"מ במרכז הספינה, מאחורי הגשר. התברר כי משקל התותח בחרטום הקשה על כניסת הספינות למצב של גלישה ועקב כך ירדה מהירותן המרבית באופן משמעותי. לשיפור המצב הועבר תותח ה-40 מ"מ אל מאחורי הגשר ובחרטום הספינה הותקן תותח אורליקון. גם מיקום נשיאת הטורפדות שונה מהירכתיים למרכז הספינה. הצינורות ששימשו להחזקת הטורפדו, ששקלו למעלה מטון כל אחד, הוחלפו במטילי צד קלים יותר. זו הייתה תצורת החימוש של ספינות הדיזל במלחמת ששת הימים.
תצורת החימוש המשופרת בוצעה גם בטרפדות של פלגה 912 באילת, שם תותח בופורס 40 מ"מ הוכיח עצמו בתקרית שאירעה עם מוצבי חוף סעודיים בתחילת 1957. מאוחר יותר הוברר כי מאחר שהטרפדות שהוצבו בים סוף קטנות מדי, כאשר הן חמושות בתותח 40 מ"מ הן אינן מגיעות למהירות הנדרשת ולמגינת לב התותחנים הוחלף תותח ה-40 מ"מ בתותח אורליקון 20 מ"מ.
חימוש נגד צוללות
הטרפדות הוכשרו לשאת פצצות עומק דגם 5, שהיו קטנות יותר מהרגילות. לספינות לא היה סונאר ולכן הפעלתן במשימת גילוי צוללות הייתה אמורה להיעשות בהכוונה מכלי שיט אחר אל המטרה. פצצות העומק אפשרו תקיפה מיידית בגילוי פריסקופ הצוללת בעין או במכ"ם.
גנ"ק – גילוי ניווט וקשר
הטרפדות הראשונות הפליגו ללא מכ"ם ועשו שימוש באמצעי ניווט פשוטים – מצפן מגנטי ומפה ימית. רק ט-209 הגיעה עם מכ"ם. מאוחר יותר הותקנו מכשירי מכ"ם בשאר הטרפדות. המכ"ם של טרפדות הבנזין היה מתוצרת חברת דקה. תמונת הצג הייתה צמודה לחרטום והמטרות עליו זזו עם שינוי בקורס הספינה. צג המכ"ם היה מלא בהפרעות מרכז.
טרפדות הדיזל, שהייתה להן יכולת חשמלית משופרת, צוידו במצפן גירוסקופ, מד מהירות חשמלי בתחתית ומכ"ם מתוצרת קלווין יוז, מיוצב גירוסקופ. תמונת המכ"ם ממכ"ם הקלווין יוז הייתה עדיפה משמעותית על פני זו שנתקבלה ממכ"ם הדקה הבלתי מיוצב של ספינות הבנזין. כמו כן הותקן בטרפדות הדיזל חדר מי"ק עם שולחן תנועה העוקב אחרי התמונה המקומית. המערכת החשמלית הטובה שלהן אפשרה גם מערכת קשר אמינה יותר.
הפעלה
הטרפדות היוו מרכיב חשוב בכוח הימי של חיל הים הישראלי. בתקופת הפריגטות בחיל הים (1956-1950), הטרפדות תרגלו לחימה עצמאית והופעלו בנפרד, תוך ניצול יתרונן ככלי קטן ומהיר. לאחר שספינות הפיקוד צוידו במכ"ם הצליחו הטרפדות להגיע לרמה טובה של שליטה בכוח. עם העמקת המקצועיות בחיל הים לאחר הגעת המשחתות ב-1956, פותחה טקטיקת קרב שבה פועל כוח משימה משולב של משחתות וטרפדות, לצד שיפור בלחימה עצמאית. הטרפדות הפליגו עד אזור יוון והשתלבו באימונים כלל חיליים. על מנת להתגבר על מגבלות הטווח בשהייה ממושכת בים, הטרפדות נגררו על ידי המשחתות. טרפדות עם מנועי דיזל אף יכלו לבצע תדלוק ממשחתות או מאניות. כמו כן עסקו באימוני נחיתה של צנחנים וקומנדו ימי באמצעות סירות גומי. בתכונותיהן הייחודיות השלימו הטרפדות את יכולת המשחתות.
תקיפות בטורפדו נעשו בניהול טרפדת מפקד הפלגה. הטרפדות היו מסתערות לעבר כלי השיט של האויב ומתפרסות במעין מניפה, כדי לפגוע בטורפדו גם אם תשנה המטרה את ה באופן פתאומי.
הצטיידות המצרים במשחתות חמושות במערכות תותחים מוכוונת מכ"ם העמידה את הטרפדות בנחיתות. בניגוד לים סוף, בים התיכון אין איים או מפרצונים שבהם הטרפדות יכלו להיערך למארבים. הן תורגלו והופעלו גם כספינות תותחים ללא טורפדו, אך המשיכו להיקרא טרפדות.
מעגנים ותחזוקה
בתחילת הדרך הייתה כוונה להציב את שייטת ספינות המשמר בנמל יפו. מיקומו אפשר כניסה טובה יותר לכלי שיט מאשר בנמל תל אביב. בדרום הנמל נבנה מבדוק יבש להספנת כלי שיט קטנים. עם קבלת השליטה על נמל חיפה, ב-30 ביוני 1948, הוברר כי המקום עדיף לאין ערוך על נמל יפו. עוד בטרם סיום הבנייה נזנח נמל יפו, שייטת ספינות המשמר נשארה בנמל חיפה וההשקעה ירדה לטמיון. בסיסן של ספינות המשמר היה במערב הנמל, ליד ממגורות דגון שנבנו מאוחר יותר. ספינות המשמר עגנו לעיתים בנמל יפו בהתאם לצרכים המבצעיים. עם הגעת הטרפדות היה צורך במקום עגינה גדול יותר. בספטמבר 1951 הועברו הטרפדות לשובר הגלים הקטן במזרח הנמל. העגינה התבצעה עם קשירת החרטום למצופי היקשרות וקשירת הירכתיים לשובר הגלים המזרחי. האזור נקרא בסיס שייטת 5. המבנים שעל שובר הגלים והאנייה אח"י אילת (א-16) שימשו את לוחמי שייטת 5 כמחסנים, משרדים וחדר אוכל. לינת הצוותים נעשתה בספינות.
כתיב פולני
כתיב פולני, המכונה גם כתיב תחילי-prefix, הוא שיטה לכתיבת ביטויים מתמטיים ולהצרנת ביטויים לוגיים. השיטה פותחה על ידי הלוגיקן הפולני יאן לוקשביץ' בשנת 1920.
שייטת הטרפדות
מעגנים ותחזוקה
במאי 1958 הפכה שייטת 5 לבסיס נמל חיפה (בנ"ח). יחידת הטרפדות אורגנה בשתי פלגות בפיקוד מפקד אחד, מפל"ג 915/914: הפלגה הסדירה נקראה פלגה 914 ופלגת המילואים – 915. עם הקמת בסיס חיל הים במערב הנמל, הטרפדות העתיקו את מעגנן לשובר הגלים הגדול בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. בשובר הגלים הגדול נקשרו הטרפדות באותה שיטה שהייתה נהוגה במעגן במזרח הנמל, דהיינו עם חרטום אל מצופים וירכתיים למזחים קטנים. להספנת הכלים חיל הים הפעיל במערב הנמל ממשה בעגלות שירדו למים ומשכו את הספינות אל החוף. הממשה פעל במקום שנים רבות ושימש גם להספנת ספינות הדיג, עד שלקראת קליטת ספינות סער הוחלף בממשה חשמלי מודרני (סינקרוליפט).
כתיב פולני
שיטה זו באה לפצות על מספר חסרונות של שיטת הכתיב הנפוצה:
שייטת הטרפדות
מעגנים ותחזוקה
בנוסף בנמל האזרחי של אילת הוכן לטרפדות מעגן בצד הצפוני המוגן מסערות. לקראת הגעת הטרפדות כבר היו במקום שלושה מצופי עגינה לקשירת החרטום ושלושה גשרונים לקשירת הירכתיים. כחלק מההיערכות בנמל אילת, נבנה בקצהו הצפוני של הנמל ממשה להספנת הטרפדות, אשר שימש גם כלי שיט אחרים.
במלחמת סיני ואחריה
בתקופת מבצע סיני מנתה השייטת שש טרפדות – שלוש צרפתיות ושלוש בריטיות. ערב המערכה, בעת העברת מטוסי קרב מצרפת לחיל האוויר הישראלי, התפרסו הטרפדות עד כרתים בכוננות חילוץ טייסים וצוותי אוויר.
כתיב פולני
העיקרון המנחה של הכתיב הפולני הוא כתיבת הפונקציה (האופרטור) לפני (או אחרי, בכתיב פולני הפוך המכונה גם כתיב סופי – postfix) האיברים שעליהם היא פועלת, כאשר מספר האיברים של כל פונקציה ידוע מראש. למשל, במקום לכתוב 2+3 נכתוב בכתיב הפולני +2,3.
שייטת הטרפדות
במלחמת סיני ואחריה
ב-31 באוקטובר 1956, לפנות בוקר, הופגז בסיס שייטת 5 על ידי המשחתת המצרית אבראהים אל-אוול, כאשר הטרפדות נמצאו בתוך הבסיס במזרח נמל חיפה. לא נגרם נזק. הטרפדות שהוזנקו לא הצליחו להגיע לקרב עם המשחתת המצרית כתוצאה מעיכוב רב בפתיחת שרשרת המצופים שהגנה על הנמל. עקב כך הן לא השתתפו בקרב הימי שבו נלכדה המשחתת המצרית.
כתיב פולני
שיטה זו איננה בשימוש בלוגיקה כיום, אך בשל העובדה שקל לנתח ביטוי בכתיב פולני באמצעות מחשב, נעשה בה שימוש במספר שפות תכנות, בעיקר בשפות תכנות מבוססות מחסנית כמו dc (desk calculator) ביוניקס, או פוסטסקריפט.
שייטת הטרפדות
במלחמת סיני ואחריה
בים סוף עדיין לא היו טרפדות בעת מבצע סיני. נמ"כים משייטת הנחתות העבירו דלק ואספקה לחטיבה 9 בעת שנעה דרומה במזרח סיני, והנחיתו כוחות שסייעו בכיבוש שארם א-שייח' והאי טיראן.
כתיב פולני
לקריאה נוספת
אברון פולקוב, לוגיקה לחושבים ולמחשבים, הוצאת אקדמון, 1973.
שייטת הטרפדות
בין המלחמות
בתחילת 1957, לאחר מבצע סיני, הגיעו שלוש הטרפדות האיטלקיות לאילת. לקראת פינוי צה"ל מחצי האי סיני במרץ 1957, חיל הים חיפש נתיב שיט בין האי סנפיר והחוף הסעודי במטרה למצוא מעבר חלופי למצרי טיראן שהיו עתידים לחזור לשליטה מצרית. הפריגטה מזנק ק-32 וטרפדת נשלחו לביצוע המשימה. הפריגטה עגנה במזרח האי סנפיר והטרפדת בפיקודו של משה טבק ביצעה במהירות איטית בדיקת נתיב שיט, סמוך לחוף הסעודי שבו הייתה סוללת תותחים 25 ליטראות. בתום הסיור באזור השוניות, כשהותנעו המנועים הראשיים בטרפדת להגברת המהירות, נשמעו פיצוצי הדלקה מהמנועים ("בק פיירים"). הסעודים, שככל הנראה סברו שיורים עליהם, החלו לירות אש תותחים לעבר הטרפדת. נפילות הפגזים היו קרובות. הטרפדת השיבה אש מתותח 40 מ"מ שפגע באחת העמדות. מספר סעודים נהרגו. לא היו נפגעים לצה"ל. זו הייתה תקרית האש הראשונה שבה השתתפו טרפדות, ותותח ה-40 מ"מ הוכיח את יעילותו.
הפלגות מחוץ לישראל
הטרפדות ביצעו סיורים לאורך חופי הארץ להגנת גבולה הימי של המדינה. יתרונן ככלי שיט קטן ומהיר בא לידי ביטוי בסיורים לאיסוף מידע בקרבת חופי האויב. כמו כן הן ביצעו הפלגות לקיום נוכחות בנתיבי השיט במזרח הים התיכון. הטרפדות הפליגו מדי קיץ לביקורים ביעדים בים התיכון. במטרה לשמור ולתרגל פעילות בטווח רחוק. היעדים העיקריים היו קפריסין כרתים ואיי יוון.
תורת קרב נגד סטי"לים
קליטת סטי"לים בצי המצרי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ואחר כך בצי הסורי, הפכה את המשחתות לכלים מסורבלים ופגיעים. בהתאם לתורת הלחימה שפותחה בחיל הים, בעת היתקלות בסטי"לים, שטילי ה-SS-N-2 סטיקס שלהם היו מיועדים לפגוע בכלי שיט גדולים, היה על הטרפדות להסתער לעבר הסטי"לים ולכפות עליהם קרב תותחים מטווח קצר, והמשחתות היו צריכות להתרחק מטווח הטילים. טקטיקת קרב זו יושמה בפעולת פורט סעיד במלחמת ששת הימים ובקרב רומני.
במלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים לחיל הים הישראלי היו תשע טרפדות: שש בפלגה 914–915 בים בתיכון – שלוש טרפדות דיזל ושלוש טרפדות בנזין מתוצרת צרפת, ובים סוף שלוש טרפדות איטלקיות בפלגה 912.
מבין הטרפדות בים התיכון, ט-205 בהנעת בנזין הייתה בשיפוץ כללי ולא השתתפה בפעילות. משימתה העיקרית של הפלגה הייתה לתקוף בטורפדו את המשחתות המצריות שעלולות היו להפגיז את החוף הישראלי. מצב הנחיתות הקרבית של חיל הים הישראלי מול הצי המצרי היה אמור להתאזן בהפעלת מטוסי קרב של חיל האוויר. במשך תקופת ההמתנה עברו הטרפדות סדרת אימונים מואצת, שכללה שיט במבנים צמודים בלילה וביום וירי תותחים. כאשר פרצה המלחמה היה הכוח מוכן ומאומן.
ניסיון חילוץ טייס מהים, 5 ביוני 1967
בפרוץ הקרבות, בבוקר יום 5 ביוני, הוטלה על הטרפדות משימה ראשונה: לחלץ טייס שנטש את מטוסו מעל לים מול חוף עזה. כוח בפיקודו של סרן אלי רהב, שכלל את הטרפדות ט-204 בפיקוד קרן גיל וט-207 בפיקוד אריה רונה, סרק את הים והתקרב לחוף, אך הטייס נאסף על ידי סירה לשבי המצרי. הטרפדות נראו היטב מהחוף בים השקט וספגו ירי תותחים משם, אבל הנפילות לא סיכנו אותן. הן התרחקו ומאוחר יותר הוחזרו צפונה.
לחימה בפורט סעיד, ליל 5–6 ביוני 1967
לוחמי הקומנדו הימי חדרו לנמל פורט סעיד במטרה לחבל בכלי שיט מלחמתיים, אולם אלה לא היו שם. בעת המתנת הכוח הימי ללוחמי הקומנדו הימי, תקפו שתי הטרפדות שני סטי"לים מצריים מדגם אוסה שנעו בקרבת הנמל. מפקד הכוח בנימין תלם, שידע כי ספינות האוסה קיבלו הוראה להיכנס לנמל וגם קיבל דיווח מטרפדת ט-207 שהיא "קצרה בדלק", הורה לטרפדות שלא לרדוף אחריהן ולמעשה הקרב הופסק לאחר הפתיחה באש. הספינות המצריות נכנסו לפורט סעיד מבלי להשיב אש לטרפדות.
תקיפת האנייה ליברטי, 8 ביוני 1967
אירוע משמעותי בזירה הימית היה תקרית ליברטי, שבה תקפה ישראל אניית ביון אמריקאית, עקב טעות בזיהוי. שלש טרפדות בפיקוד המפל"ג משה אורן לקחו חלק בתקרית, שהתרחשה ביום השלישי של המלחמה. בליל 7/8 ביוני הפגיזה משחתת מצרית כוח טנקים בפיקוד ישראל גרנית באזור רומאני. בלא קשר אירעו התפוצציות באזור חוף אל עריש. מסקנת הפיקוד הייתה שהמצרים מפגיזים מהים וחיל הים נדרש להגיב. הטרפדות ט-204 בפיקוד קרן גיל, ט-203 בפיקוד רמי רפאלי וט-206 בפיקוד רפי אפל נשלחו נגד המשחתת המצרית.
כתוצאה מסדרת טעויות של האנייה האמריקאית והכוחות הישראליים נוצרה טעות בזיהוי. אניית הביון האמריקאית הותקפה על ידי מטוסים וטרפדות שאף ירו לעברה טורפדות. מפקד האנייה מנע את טביעתה בכך שסגר את הדלתות האטומות בין המדורים, אך תוך כך גרם למותם של אנשי צוות נוספים. בתקרית נהרגו 34 מלחים וקצינים אמריקאים ונפצעו 172.
כשהובררה זהות האניה הציעו הטרפדות עזרה אך מפקד הליברטי מק-גונגל דחה אותה.
היערכות למניעת התקפה מהים על אילת, ליל 5–6 ביוני 1967
בתחילת המלחמה הגיע לחיל הים מידע ששתי משחתות ושש טרפדות מצריות מפליגות צפונה במטרה לתקוף את אילת. כוח ימי בפיקודו של אל"ם אברהם בוצר, שכלל שלוש טרפדות מפלגה 912 בפיקודו של חיים אברבנאל, סירת ברטראם חמושה במקלעים, שתי סירות נפץ וסירות מרוץ מגויסות, נערך למארב מדרום לאילת, באזור ג'זירת פרעון (אי האלמוגים). סירות המרוץ המגויסות נועדו לבצע התקפת דמה על הכוח המצרי לקראת תקיפתן על ידי הטרפדות וסירות הנפץ. ברם, הכוח המצרי נסוג לאחר שהגיע לאזור דהב בדרום מפרץ אילת, לפני שהתפתח קרב.
כיבוש שארם א-שייח', 7 ביוני 1967
ב-6 ביוני הוחלט על כיבוש שארם א-שייח'. התוכנית הייתה להצניח כוח צנחנים שישתלט על המקום. על חיל הים הוטל לסייע לכיבוש בהנחתת טנקים והובלת אספקה בנחתות בליווי הטרפדות. שלוש הטרפדות שהמתינו בצפון מפרץ אילת במארב למשחתות מצריות, החליפו חימוש: הטורפדות הוסרו והן נעשו ספינות תותחים.
לאחר שהתקבלו ידיעות על נסיגת הצבא המצרי בסיני הוקדם הביצוע ל-7 ביוני. בשעה 07:01 יצא מאילת כוח שכלל ארבעה נמ"כים שנשאו ארבעה טנקים מסוג AMX-13 וג'יפ, בליווי שלוש טרפדות, סירת ברטראם והגוררת המגויסת "צאלה" כספינת הפיקוד וכוננות לגרירה. כאשר הכוח הגיע למחצית הדרך הגיעה הודעה כי מתנהלת לחימה במצרי טיראן. מפקד הכוח אברהם בוצר עבר לטרפדת תרשיש ונע במהירות למצרי טיראן. בטרפדת "שבא", ארעה תקלה במנוע שהאטה את מהירותה והיא נותרה מאחור עם הנחתות.
בשעה 09:00 נתקבלה הודעה שהצניחה תתקיים בשעה 12:30. בוצר החליט להגיע למפרץ שארם א-שייח' עם שתי טרפדות במקביל לצניחה ולסייע בכיבוש המקום. באותה עת לא היה ברור האם עמדת התותחים המצרים בראס נצראני, שחלשה על מצרי טיראן, מאוישת. כאשר הגיעו לטווח התותחים מראס נצראני התברר כי היו עזובים. הטרפדות עברו במצרי טיראן, הגיעו בשעה 11:30 למפרץ שארם א-שייח' שננטש על ידי המצרים והשתלטו עליו. בשעה 12:12 הניפו לוחמי הטרפדות את דגל ישראל על בניין בית החולים של כוחות האו"ם בשארם א-שייח'. כתוצאה מכך בוטלה הצניחה ובשעה 14:00 נחתו הצנחנים במסוקים והשלימו את כיבוש האזור.
אחר הצהריים התגלו על ידי הטרפדות מדרום לשארם א-שייח' שתי ספינות דיג שנעצרו רק לאחר ירי לפני החרטום. הסירות לא היו חמושות אך נשאו בתוכן 33 לוחמי קומנדו מצרים עם נשק וציוד מחלקתי, שהונחתו על האי טיראן ערב המלחמה. השבויים נמסרו לכוח היבשתי והספינות נקשרו לרציף. בשעה 17:00 הגיע כוח הנחיתה והנחית את הטנקים בחוף המפרץ. למחרת נכנסה הגוררת "צאלה", שהביאה כ-60 חביות דלק לטרפדות.
עם כיבוש שארם א-שייח' הוסר הסגר הימי על אילת שהיווה עילה מרכזית לפרוץ מלחמת ששת הימים.
במלחמת ההתשה
מלחמת ההתשה החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ב-11 ביוני 1967 והסתיימה ב-8 באוגוסט 1970. הטרפדות נטלו חלק במלחמה זו במשך כשנתיים וחצי, עד שלהי 1969.
קרב רומני, 11 ביולי 1967
חודש לאחר מלחמת ששת הימים התחולל מול חופי צפון סיני קרב ימי – קרב רומני. שתי טרפדות מצריות מדגם P-183 חדרו מזרחה למימי צפון מערב סיני שהיו בשליטה ישראלית. באזור סיירו המשחתת אח"י אילת, בפיקוד סא"ל יצחק שושן, ושתי טרפדות בפיקוד סרן אלי רהב, סגן מפקד פלגה 914 - ט-203 בפיקוד רפי רז וט-204 בפיקוד גיל קרן. בקרב שהתפתח טובעו באש תותחים שתי הטרפדות המצריות. אחת על ידי המשחתת אילת, והשנייה על ידי הטרפדות הישראליות. לצוות המשחתת שמונה פצועים קל מפגיעת רסיסים.
סיורים במפרץ סואץ, יולי-נובמבר 1967 - כתוצאה ממלחמת ששת הימים התארך גבולה הימי של ישראל בזירת ים סוף וכלל את חופי מזרח ודרום חצי האי סיני ומפרץ סואץ. זירת העימות העיקרית בים הועתקה ממבואות אילת למפרץ סואץ ולאזור דרום סיני שחלש על הכניסות למפרץ אילת ולמפרץ סואץ. טרפדות מפלגה 912 ונחתת בפיקוד יוסף הררי ("צוץ"), ביצעו סיורי הפגנת נוכחות לאור היום במפרץ סואץ. תותחי חוף מצריים ירו לעיתים לעבר ספינות אלה, ללא נפגעים.
חילוץ נפגעי אח"י אילת, 30-21 באוקטובר 1967
ב-21 באוקטובר 1967 הוטבעה המשחתת אח"י אילת בקרבת פורט סעיד על ידי סטי"לים מצריים. הטרפדות הוזעקו מבסיס אשדוד לחלץ את הנפגעים. הספינה הראשונה שהגיעה למקום הייתה ט-206 בפיקודו של רפי אפל. נוכחותה הייתה חיונית לתיאום מסוקי הפינוי ואיסוף ההרוגים. למחרת יצא לאזור הטיבוע זוג טרפדות אחר בפיקוד סרן אלי רהב. הטרפדות שהו בשטח לאיסוף גופות עד גמר הטיפול במשחתת הטבועה ופיצוצה על מנת למנוע ניסיונות מצריים לאיסוף ממצאים.
לכידת סירת מחבלים, 3 בנובמבר 1969
ב-1969 התברר כי מחבלים מלבנון מעבירים בדרך הים חומרי חבלה לשטח ישראל. ב-3 בנובמבר 1969 הייתה הטרפדת ט-203 בפיקודו של סגן דוד ניצן בסיור בט"ש מול חוף ראש הנקרה. במהלך הלילה התגלתה מטרה קטנה וחשוכה חודרת את הגבול מצפון לדרום. הטרפדת החלה במרדף ופתחה באש לעבר המטרה שניסתה להימלט. לבסוף המטרה נעצרה. הייתה זו סירה של ארגון הפתח ועליה ארבעה מחבלים וחומרי חבלה. זו הייתה סירת המחבלים הראשונה שנתפסה על ידי חיל הים.
מעבר לבסיס אשדוד
כתוצאה ממלחמת ששת הימים התארך גבולה הימי של מדינת ישראל פי חמישה וכלל גם את חצי האי סיני. הצורך במעגן דרומי בזירת הים התיכון לפעילות בגזרה המצרית עלה כבר במערכת סיני ב-1956, אולם הגיע למימוש רק ב-1967, לאחר שב-1965 נחנך נמל אשדוד.
ביוני 1967 פקדו הטרפדות את נמל אשדוד לתדלוק והמשיכו בכך גם לאחר מלחמת ששת הימים. הצורך בסיורים קבועים במימי רצועת עזה וצפון סיני האיץ הקמת בסיס ימי באשדוד. באוגוסט 1968 נחנך בסיס חיל הים באשדוד עם פלגה טכנית ובית מלאכה לתחזוקת טרפדות. בסיס אשדוד שימש נמל יציאה לסיורי הטרפדות בצפון סיני. תחילת הברחות אמצעי לחימה ופעילי טרור מלבנון לחופי ישראל באותה תקופה, הביאה להחזרת חלק מהטרפדות לבסיס חיפה, לסיורים בגבול הצפוני.
סיום פעילות הטרפדות
הטרפדות היו מוגבלות בשהייה בים, דבר שמנע את שילובן במשימות ממושכות עם המשחתות שהיו בחיל הים. ב-1960 חיל הים חיפש אחר טרפדות חדשות. הטרפדת הגרמנית מדגם יגואר נמצאה עדיפה מכל שאר החלופות במהירות, בכושר שהייה בים ובטווח הפלגה. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הצי המצרי היה בתהליך בהצטיידות מואץ של כלים מכל הסוגים, לרבות סטי"לים סובייטיים. המשחתות המיושנות של חיל הים הישראלי נחשפו לאיום טילי ים-ים ללא מענה. הצטיידות האויב נועדה, בין היתר, לפתח יכולת הסגר ימי על ישראל. בסוף 1962 עובדו התוכניות הראשונות לפיתוח מערכת אלקטרונית להנחיה ולביות עבור הגבריאל (טיל). באותה עת הגיע חיל הים למסקנה כי ספינת תותחים וטילים היא התחליף המיטבי למשחתת ולטרפדת גם יחד. גוף ספינת היגואר שימש בהמשך כבסיס לבניית הסטי"לים (ספינות סער).
סיום תפקיד הטרפדות נראה באופק כבר בשנת 1963, כאשר מפקד חיל הים, האלוף יוחאי בן-נון, הציג למטה הכללי את סדר הכוחות העתידי של החיל, שהתקבל אחר כך כתוכנית ספינות סער, והודיע שהטרפדות והמשחתות מיועדות להשבתה.
ב-1968 הוצאו משירות הטרפדות האיטלקיות בזירת ים סוף, שהתקשו לתפקד בתנאי הים במפרץ סואץ, שהיה לאחר מלחמת ששת הימים גזרת הסיור העיקרית בזירה הדרומית. לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החליפו ספינות הטילים את הטרפדות ואת המשחתות בים התיכון ככלי לחימה עיקרי. בתפקידי הביטחון השוטף הוחלפו הטרפדות על ידי ספינות הדבור. בסוף 1969 הוצאו הטרפדות בים התיכון משירות. השמות פלגה 914 ופלגה 915 הועברו בשנות ה-70 של המאה ה-20 לפלגות הבט"ש: פלגה 914 בבסיס חיפה ופלגה 915 בזירת ים סוף.
טרפדות שהוצאו משירות שימשו בדרך כלל כמטרות במטווחי ים. ט-204 שימשה כמודל לאימוני שייטת 13 בתרגול הצמדת והפעלת מוקשים, לדימוי ספינות הטילים מסדרת קומאר, לקראת מבצע אסקורט בספטמבר 1969. טרפדת אחרת, ט-203, הושטה בניהוג מרחוק ושימשה כמטרה לירי טילי גבריאל לקראת הכרזתם כמבצעיים. כתוצאה מהירי האמור, התפרקה טרפדת העץ לגורמים ולא נשאר ממנה דבר.
תפקיד נוסף ואחרון לפלגת הטרפדות היה הכנסה לפעילות מבצעית של הספינות מדגם "דבור" החדשות, שהחלו להגיע בספטמבר 1970. לקראת הגעת הדבורים הראשונים מפקד בסיס אשדוד, סא"ל מיכאל ברקאי, הטיל על רס"ן רפי רז להקים את קורס מפקדי דבורים הראשון. חלקו המעשי של הקורס נערך על היתושים, בים המלח ועל הטרפדות שעדיין היו בכושר שיט באשדוד.
אנשי הטרפדות
מפקדים, קצינים ואנשי צוותי הספינות, נבנו בתחילה מבוגרי הפלי"ם מתקופת ההעפלה ובוגרי בתי הספר הימיים. אליהם הצטרפו בוגרי תיכון וחיילי צבא החובה. המשרתים בטרפדות השתדלו לקיים את המוטו שהושאל מספינות המפרש. בהמשך היו מקור לא אכזב לאיוש הצוללות וספינות סער של חיל הים המתפתח. פיקוד על טרפדת לא היווה תנאי לפיקוד על הפלגה.
לוח אירועים
אירועים עיקריים במהלך קיום שייטת הטרפדות בחיל הים
Ici, d'ailleurs...
Ici, d'ailleurs... (פרוש השם "פה ושם") היא חברת תקליטים צרפתית, שהוקמה בשנת 1997 בנאנסי על ידי סטפן גרגורי על בסיס החברה "Sine Terra Firma".
החברה הקודמת הוציאה יצירות ראשונות של יאן טירסן בשנת 1995 ו-1996 שזכו להצלחה. בעקבות ההוצאה של אלבומו השלישי בשנת 1998 החברה הרחיבה את פעילותה, והחלה להקליט אמנים נוספים מצרפת ומדינות נוספות.
בשנת 2002 הוקם הלייבל 0101, שמופץ בצורה מקוונת בלבד. בשנת 2004 החברה החלה להפיק אוסף חדש בשם OuMuPo (בדומה לאוליפו).
בסוף שנת 2004 הוחלט ליצור אוסף על בסיס יצירות של הלהקה האנגלית Coil. בפרויקט זה השתתפו אמנים כמו יעל נעים, ויל אולדהם, יאן טירסן ונוספים.
בשנת 2017 החברה הוציאה אלבום חדש של וינטר פמילי.
עתיקות (כתב עת)
עתיקות (Atiqot) הוא שמו של כתב עת אקדמי בנושאי ארכאולוגיה, היוצא לאור בעברית ובאנגלית על ידי רשות העתיקות מאז שנת 1955.
בתחילה יצאו שתי סדרות נפרדות בעברית ובאנגלית, אבל החל מגיליון 20 (1991), אוחדו החלקים העברי והאנגלי והם מופיעים בגיליון אחד.
ישראל דן טאוב
הרב ישראל דן טאוב (י"ט בטבת תרפ"ח, 12 בינואר 1928 – כ' בסיוון ה'תשס"ו, 16 ביוני 2006) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות מודז'יץ.
ביוגרפיה
נולד בוורשה, בירת פולין, לרב שמואל אליהו טאוב, שהיה לימים האדמו"ר השלישי של חסידות מודז'יץ, ונכדו של הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב, שכיהן כאדמו"ר ממודז'יץ בעת לידתו. הוא דור חמישי לרבי לייבלה איגר. נקרא 'ישראל' על שם רבי ישראל טאוב, האדמו"ר הראשון ממודז'יץ, ו'דן' על שם סבו האדמו"ר רבי דן מקונסטנטין.
אוולין הגואל
אוולין הגואל (נולדה ב-27 בינואר 1961) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית, זוכת שני פרסי אופיר.
ישראל דן טאוב
ביוגרפיה
בשנת תרצ"ו (1936), בגיל שמונה, עלה עם משפחתו לישראל, וגר בתל אביב, שם החל אביו להקים את קהילת מודז'יץ בארץ ישראל. הוא למד בישיבת "היכל התלמוד" בתל אביב.
אוולין הגואל
ביוגרפיה
נולדה בשם אוולין כהן בקזבלנקה שבמרוקו, עלתה לישראל בגיל שמונה וגדלה בפתח תקווה. היא שירתה בחיל האוויר.
ישראל דן טאוב
ביוגרפיה
בשנת תרצ"ט (1939) נסע עם אמו לוורשה לבקר את בני משפחתו שנשארו שם. אז פרצה מלחמת העולם השנייה, והוא ואמו הצליחו לברוח לארץ ישראל.
כמו כן למד בישיבת אחי תמימים בתל אביב אצל הרב חיים שאול ברוק.