cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאסטאון
המאה ה-21
ביוני 2004, נפתח Storyeum בגסטאון. היה זה מופע תיאטרלי תוסס בן 65 דקות ששיחזר את ההיסטוריה של קולומביה הבריטית באמצעות שמונה מערכות שממוקמו מתחת למפלס הרחוב. האטרקציה סגרה את שעריה באוקטובר 2006 עקב החובות הגוברים.
פסל גאסי ג'ק הופל ב-14 בפברואר 2022 על ידי מפגינים במהלך צעדת הזיכרון השנתית ה-31 למען נעדרות ונרצחות של נשים וילדות ילידים.
שעון הקיטור
נקודת הציון המפורסמת ביותר של גאסטאון (אם כי לא העתיקה ביותר) היא השעון המופעל בקיטור בפינת רחוב קאמבי ו-ווטר. הוא נבנה בשנת 1977, כחלק ממערכת החימום באמצעות קיטור המבוזרת של ונקובר, כדרך לרתום את הקיטור ולמנוע מאנשי רחוב לישון במזג אוויר הקר. העיצוב המקורי שלו היה פגום והוא היה צריך להיות מוסב הפעלה בחשמל לאחר תקלה שהתרחשה בו. מנגנון הקיטור שוחזר לחלוטין בתמיכה כלכלית של עסקים מקומיים מכיוון והוא הפך לאטרקציה תיירותית מרכזיתץ שעון הקיטור מקודם כמאפיין מורשת אף על פי שהוא המצאה מודרנית.
הקיטור משמש את רשת החימום בלחץ נמוך במרכז העיר (ממפעל הסמוך לדרך ג'ורג'יה) המניעה מנוע קיטור מיניאטורי בבסיסו, בתורו מפעיל מעלית שרשרת. מעלית השרשרת מזיזה את כדורי הפלדה כלפי מעלה, שם הם נפרקים ומתגלגלים לשרשרת יורדת. משקל הכדורים בשרשרת היורדת מניע מחגר משונן קונבנציונלי של שעון מטוטלת, המכוון את המחוגים שבארבעת צדדיו. הקיטור גם מפעיל את הפקת צלילי השעון, כאשר משריקות משמשות במקום פעמונים להפקת "מלודיית הרבעים של וסטמינסטר" ולהורות על השעה.
באוקטובר 2014, השעון הוסר זמנית לצורך תיקונים משמעותיים, שבוצעו בידי הבנאי המקורי שלו, והותקן מחדש בינואר 2015.
יעקב כהן (ש"ס)
יעקב כהן (24 בדצמבר 1947, י"א בטבת ה'תש"ח – 29 בדצמבר 2018, כ"א בטבת ה'תשע"ט) היה איש ציבור חרדי, ממייסדי מפלגת ש"ס וסגן ראש עיריית ירושלים מטעמה. מייסדה ובעליה של הוצאת הספרים 'שיח ישראל'.
ביוגרפיה
כהן נולד בירושלים לשמחה ולראובן כהן, מצאצאי החיד"א. למד בישיבת הרמב"ם בראשות הרב אברהם חפוטא.
מספר שנים לאחר נישואיו הקים את הוצאת הספרים 'שיח ישראל' בשכונת מקור ברוך. הדפיס את כל ספרי סביו וספרים רבים נוספים. לוח השנה בהוצאתו, 'לוח שיח ישראל' - הכולל זמני הלכה, מולד הירח וימי זיכרון של חכמי ישראל, זכה להצלחה.
בשנת 1982 הקים עם ניסים זאב ושלמה דיין את מפלגת ש"ס כרשימה שהתמודדה לבחירות בעיריית ירושלים, כדי להילחם באפליה במוסדות החינוך החרדיים, שנשלטו אז בעיקר על ידי אגודת ישראל. הרשימה זכתה להישג בלתי צפוי כשהכניסה שלושה נציגים למועצת העיר (לעומת שני מנדטים לאגודת ישראל ומנדט אחד למפד"ל). כהמשך להצלחה המוניציפלית הוקמה מפלגת ש"ס הארצית, ובמהלך ההתמסדות והקמת מועצת חכמי התורה, נדחק יעקב כהן למקום החמישי ברשימה, כשבראשות הרשימה הוצב הרב יצחק פרץ. המפלגה זכתה לארבעה מושבים בבחירות והוא לא נכנס לכנסת.
לאחר הבחירות פרש מש"ס והתמקד במעשי חסד וסיוע לציבור. בביתו ברחוב מלכי ישראל הקים מדי שנה בימי חג הסוכות את 'סוכת החסד', שאליה היו מגיעים אנשים שנקלעו לירושלים וסעדו בסוכה.
כהן נפטר ממחלה בשבת, בכ"א בטבת תשע"ט. לאחר פטירתו עלו ראשי מפלגת ש"ס ובראשם שר הפנים אריה דרעי לקברו, שם הודו לו על פועלו וביקשו מחילה על התנהלות המפלגה כלפיו בראשית ימיה.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "הבלתי רשמיים" המספר על הקמת מפלגת ש"ס, שבו מגלם שולי רנד את דמותו של יעקב כהן.
ארווין שרדינגר
אֶרווין רוּדוֹלְף יוֹזֶף אָלֶכְּסַנְדֶר שְׁרֶדִינְגֶר (בגרמנית: Erwin Rudolf Josef Alexander Schrödinger; 12 באוגוסט 1887 - 4 בינואר 1961) היה פיזיקאי אוסטרי שהתפרסם בזכות תרומתו למכניקת הקוונטים. חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1933, ביחד עם פול דיראק, על גילוי צורות מועילות חדשות של התורה האטומית ובהן פיתוח משוואת שרדינגר. תרומה נוספת של שרדינגר היא ניסוי המחשבה – החתול של שרדינגר.
ביוגרפיה
שרדינגר נולד בשנת 1887 בארדברג, וינה לרודולף שרדינגר (שהיה בוטנאי) ולגאורגינה אמיליה ברנדה (בתו של הפרופסור לכימיה אלכסנדר באואר). אביו היה קתולי ואמו לותרנית. עד 1898 הוא למד מספרים ובשנה זו החל ללמוד בגימנסיה האקדמית. בשנים 1906–1910 למד בווינה אצל פרנץ אקסנר ופרידריך האסנורל. הוא ביצע עבודה ניסויית יחד עם פרידריך קולרוש. בשנת 1911 התקבל לעבודת עוזר אצל אקסנר.
ב-1922 עבר שרדינגר לאוניברסיטת ציריך. בינואר 1926 פרסם בשנתון הפיזיקה את המאמר "קוונטיזציה כבעיית ערכים עצמיים" על מכניקת גלים. במאמר זה הוא פרסם לראשונה את משוואת שרדינגר. במאמר הציג פיתוח של משוואת הגלים עבור מערכות תלויות בזמן, והראה כי המשוואה הניבה ערכים עצמיים של אנרגיה שתאמו לזה של אטום המימן. על סמך קביעתו של לואי דה ברויי כי חלקיקים אלמנטריים נוהגים לפעמים כחלקיקים ולפעמים כגלים, כתב שרדינגר משוואה הקרויה משוואת שרדינגר עבור מה שקרא "פונקציית הגל" של החלקיק. משוואה זו ממלאת במכניקת הקוונטים את התפקיד שממלאות משוואות התנועה של אייזק ניוטון במכניקה. אולם בניגוד למשוואות אלה שפתרונן נותן את המיקום והמהירות (או התנע) של החלקיק בכל זמן, פונקציית הגל שמתקבלת ממשוואת שרדינגר מאפשרת לדעת רק את ההסתברות שהחלקיק יהיה במקום מסוים או עם תנע מסוים. המאמר עורר הד ברחבי העולם. הכריזו עליו כהישג החשוב של המאה ה-20, והוא יצר מהפכה במכניקת הקוונטים, בפיזיקה ובכימיה. שרדינגר פרסם בזמן קצר שלושה מאמרים נוספים, שפתרו את בעיית המתנד ההרמוני הקוואנטי, את בעיית הרוטור הקשיח מבחינה קוונטית ופיתוח נוסף של משוואת שרדינגר. ארבעה מאמרים אלו היו להישג המשמעותי ביותר של הקריירה המדעית של שרדינגר והייתה להם השפעה גדולה על מדע הפיזיקה.
ב-1927 חבר שרדינגר למקס פלאנק באוניברסיטת פרידריך וילהלם שבברלין. ב-1933 עזב את גרמניה, משום שהתנגד למדיניות האנטישמית של הנאצים. הוא היה לחבר בקולג' מגדלנה שבאוניברסיטת אוקספורד. זמן קצר אחרי הגעתו קיבל את פרס נובל יחד עם פול דיראק. משרתו באוקספורד לא האריכה ימים - סגנון חייו הלא-שגרתי (שרדינגר חי עם שתי נשים) לא התקבל בברכה באוקספורד. ב-1934 הרצה שרדינגר באוניברסיטת פרינסטון, הוצעה לו קביעות במוסד, אך הוא סירב. הציעו לו משרה באוניברסיטת אדינבורו, אך בשל עיכוב במתן אשרת הכניסה, הוא ויתר על האפשרות ועבר ב-1936 לאוניברסיטת גראץ שבאוסטריה.
ב-1938, לאחר שהיטלר סיפח את אוסטריה, שרדינגר נמצא בעמדה בעייתית בשל התנגדותו הידועה לנאציזם. הוא פרסם הצהרה שבה חזר בו מהתנגדותו (מאוחר יותר התחרט על מעשיו והתנצל בפני חברו איינשטיין). למרות הצהרתו, הוא עדיין נחשד בהתנגדות לנאצים, ופוטר ממשרתו באוניברסיטה בשל גורמים פוליטיים. הוא סבל מרדיפה קשה, וצווה לא לעזוב את הארץ. למרות הוראות אלו, שרדינגר ואשתו ברחו לאיטליה.
ב-1940 קיבל שרדינגר הזמנה לסייע בהקמת מכון למדעים מתקדמים בדבלין. הוא התמנה לראש המחלקה לפיזיקה תאורטית במכון ופעל בו במשך 17 שנה, שבמהלכן קיבל אזרחות אירית. שרדינגר פרסם כ-50 מאמרים נוספים במגוון תחומים, בין היתר על תאוריית איחוד השדות.
ב-1944, בהשפעת עבודותיו של מקס דלבריק, ביופיזיקאי חתן פרס נובל מאבות "קבוצת הפאג'", כתב שרדינגר את הספר "מה הם חיים?" (?What Is Life). ספר קצר זה דן באנטרופיה שלילית וברעיון של מולקולה מורכבת שמכילה את הקוד הגנטי של אורגניזמים. בכך, עסק בעצם בבסיס הפיזיקלי של תופעה ביולוגית- טבעם של גנים. בספרו המקיף על מהפכת הביולוגיה המולקולרית, The Eighth Day of Creation, כתב הוראס פ. ג'דסון: "Everybody read Schrödinger". הוא התכוון בכך להשפעה העצומה שהייתה לספרון זה על רבים מחלוצי המהפכה: על פי ספרו של ג'יימס ווטסון "הסליל הכפול", ספרו של שרדינגר העניק לווטסון השראה לחקר הגנים, שהוביל לגילוי מבנה הסליל הכפול של ה-DNA. גם פרנסיס קריק, שותפו של ווטסון למחקר, ציין כי רעיונותיו של שרדינגר בנוגע לאחסון המידע הגנטי במולקולות השפיעו עליו ועל מחקרו. גם מוריס וילקינס, שותפם של ווטסון וקריק לפרס נובל עבור גילוי מבנה ה-דנ"א, קרא את הספר קודם לגילוי. כך עשה גם סימור בנזר (Seymour Benzer), אף הוא מחלוצי המהפכה, ורבים אחרים. שרדינגר נשאר בדבלין עד שיצא לגמלאות ב-1955.
ב-1956 שב שרדינגר לווינה. בוועידה העולמית לאנרגיה הוא סירב להרצות על אנרגיה גרעינית, והרצה על עניינים פילוסופיים. באותה התקופה שרדינגר נסוג מהגישה המקובלת של דואליות גל-חלקיק, ותמך בגישת הגלים בלבד.
חייו האישיים
שרדינגר החליט ב-1933 שהוא לא יכול לחיות במדינה שבה רדיפת היהודים הייתה למדיניות מוצהרת. פרדריק לינדמן, מנהל המעבדה לפיזיקה באוניברסיטת אוקספורד, ביקר בגרמניה באביב 1933 בניסיון למצוא משרות באנגליה למדענים יהודים צעירים מגרמניה. הוא דיבר עם שרדינגר, והופתע לגלות כי שרדינגר עצמו מעוניין לעזוב את גרמניה. שרדינגר ביקש מהקולגה שלו, ארתור מרץ', משרת עוזר.
לשרדינגר היו מאהבות רבות במהלך השנים, בידיעת אשתו, אן-מארי. לאן-מארי עצמה היה רומן עם חברו של שרדינגר, הרמן וייל. שרדינגר ביקש את המשרה ממרץ', משום שהוא היה מאוהב באותה העת באשתו של מרץ' – הלדה.
רבים מהמדענים שעזבו את גרמניה שהו בקיץ 1933 בדרום טירול. שם נכנסה הלדה להריון עם בתו של שרדינגר. בנובמבר 1933 הגיעו שרדינגר, אשתו והלדה לאוקספורד, שם שמע שרדינגר על מועמדותו לזכייה בפרס נובל. מאוחר יותר, כשעבר לפרינסטון, אורח חייו הייחודי לא התקבל בברכה. הוא נאלץ לעזוב משום שבחר לחיות עם שתי נשים.
מותו
ב-4 בינואר 1961 מת ארווין שרדינגר ממחלת השחפת בווינה, בגיל 73. הוא נקבר באפלבך. אחרי מותו האיגוד האסטרונומי הבינלאומי קרא למכתש ענק בצדו הרחוק של הירח על שמו של שרדינגר.
ספיידרוומן (גוון סטייסי)
ספיידרוומן (באנגלית: Spider-Woman) הידועה בכינוי ספיידרגוון (באנגלית: Spider-gwen) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Edge of Spider-Verse #2 מספטמבר 2014, ונוצרה על ידי הכותב ג'ייסון לאטור והמאייר רובי רודריגז.
ספיידרוומן היא האלטר אגו של גוונדולין מקסין "גוון" סטייסי, גרסה אלטרנטיבית מיקום מקביל של גוון סטייסי. גרסה זו, אשר עלילותיה מתרחשות ביקום "ארץ-65", מתארת את חייה של גוון, סטודנטית באוניברסיטת "אמפייר סטייט" בניו יורק, שנעקצת על ידי עכביש רדיואקטיבי וזוכה לכוחות-על דמויי עכביש. גוון פועלת בסתר כגיבורת-העל "ספיידרוומן", וזאת ללא ידיעתו של אביה ג'ורג', מפקד משטרת העיר ניו יורק, איתו היא מתגוררת. בעקבות קרב שמשתבש עם פיטר פארקר כלטאה, ובו הוא נהרג, היא הופכת לאויבת הציבור ונרדפת על ידי המשטרה ופורעי חוק. גוון נאבקת בנבלי-על דוגמת הנשר, הגובלין הירוק והקינגפין תוך כדי שהיא נעזרת בבעלי ברית כמו קפטן אמריקה ונתמכת על ידי אביה. לאחר שהיא מאבדת את כוחותיה, היא מתמזגת עם הסימביוט ונום.
הדמות נוצרה במקור עבור אירועי "יקום העכביש", אך היא הפכה במהרה לפופולרית במיוחד בזכות עצמה. בהשראתה נוצרו פריטי מרצ'נדייזינג רבים, תלבושתה הפכה לתחפושת קוספליי מועדפת על מעריצות ואף הוגדרה כאייקון פמיניזם, כשב-2018 היא גם זכתה לאדפטציה קולנועית בסרט ההנפשה "ספיידרמן: ממד העכביש", שם דיבבה אותה במקור השחקנית היילי סטיינפלד ובעברית השחקנית ספיר דרמון. בעקבותיה, נוצרה דמותה של גוון-פול.
היסטוריה פרסומית
בהמשכיות העיקרית של כותרי הקומיקס בהוצאת מארוול קומיקס, הידועה כיקום "ארץ-616", גוון סטייסי הייתה דמות משנה של סטודנטית הלומדת באותה מכללה עם פיטר פארקר, איתו היא מנהלת מערכת יחסים רומנטית, מבלי לדעת כי הוא גיבור-העל "ספיידרמן". דמותה הופיעה לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #31 מדצמבר 1965, ונהרגה בחוברת The Amazing Spider-Man #121 מיוני 1973.
הרעיון של יקום מקביל, בו גוון סטייסי היא זו שנעקצה על ידי העכביש הרדיואקטיבי והפכה לגיבורת-על ידועה לשמצה, הומצא במקור על ידי הכותב דן סלוט, אשר תכנן להשתמש בדמות זו עבור הקרוסאובר "ספיידרמן: יקום העכביש". סלוט הציע את גוון סטייסי כספיידרוומן לעורך ניק לואו, וזה האחרון פנה אל הכותב ג'ייסון לאטור בבקשה לפתח את הדמות ולהציג אותה לקהל. על אף שמדובר בגרסה חלופית לדמות, לאטור חשש מעצם החזרתה של גוון סטייסי בהתחשב בתוצאות הקנוניות של מותה יותר מ-40 שנים קודם לכן. עם זאת, ההשראה המרכזית ליצירת הדמות הגיעה ללאטור דווקא כשהוא הבין כי מותה של סטייסי לא עשה דבר מלבד לשרת את התקדמותו העלילתית של הגיבור, ועל כן הוא לא באמת מכיר אותה. נוסף על כך, הוא הרגיש כי הוא גדל בתקופה בה הדמויות הגבריות היו לדומיננטיות היחידות במדיום הקומיקס, והוא ראה בדמותה של סטייסי ככזו המסוגלת לייצג נשים בצורה מעוררת השראה. לאטור החליט להיענות לאתגר והסכים להצעתו של לואו, ובחר במאייר רובי רודריגז לעצב את הדמות. לבקשתו של סלוט, חליפת הגיבורה התבססה על מראה של סטייסי בקשת הסיפור "הלילה בו גוון סטייסי מתה".
באוגוסט 2019, הדמות הועברה להמשכיות העיקרית של מארוול ביקום "ארץ-616", ושם היא קיבלה הרצה חדשה בשם "Spider-Gwen: Ghost-Spider", בכתיבתה של שונן מקגווייר ובאיורו של טאקאשי מיאזאווה. לאחר עשר חוברות, ההרצה שינתה את שמה ל-"Ghost-Spider", ולאחר עשר חוברות נוספות - היא נסתיימה לגמרי.
ב-2022, הדמות חזרה להרצה חדשה, "Spider-Gwen: Gwen-Verse", בכתיבתו של טים סילי ובאיורה של ג'ודי נישיג'ימה. בסדרה זו, גוון נוסעת בזמן לצד גרסאות אלטנטיביות של עצמה על מנת לתקן שיבוש בציר הזמן. סדרה זו נסתיימה במהרה גם כן, לאחר חמש חוברות.
אישיות
אישיותה של גוון מתוארת כדומה לזו של פיטר פארקר מיקום "ארץ-616", כששניהם נאלצים להתמודד עם דימוי תקשורתי שלילי לאלטר אגו שלהם ועם הקושי שבאיזון חייהם הכפולים כגיבורי-על ובני נוער בגיל ההתבגרות. כמוהו, גם היא ניצלה בהתחלה את כוחותיה לשם תשומת לב, אך אבדן היה לאירוע מכונן בחייה והוא שינה את תפיסת עולמה. בעוד עבור פארקר היה זה מותו של דודו בן אשר ערער אותו והביא לפעילותו כ"ספיידרמן", האשמה אותה גוון הרגישה לאחר מותו של פיטר פארקר כהלטאה היא זו שגרמה לה ליטול את זהותה של "ספיידרוומן". אביה, מפקד משטרת העיר ניו יורק ג'ורג', משמש לה כמנטור, והוא זה שמניע אותה להשתמש בכוחותיה למען הזולת לאחר האובדן של פיטר פארקר.
דמותה מתוארת כסרקסטית, והיא מרבה להשתמש בהומור ולהתבדח בזמן שהיא נאבקת באויביה. היא מעט מנוגדת לאביה, שדוגל בחוקי אתיקה נוקשים בעוד היא חפצה בחופש וביצירתיות, אך שותפה לחוש הצדק שלו, עליו חונכה עוד מילדות. על אף נטייתה הטבעית למעשים טובים ומאמציה לכך, היא חוטאת מדי פעם בכוונותיה לנקמה מתוך ייאוש, אם כי רק מתוך דאגה לקרובים לה ולא מצרכים אנוכיים. עם זאת, היא אינה משליכה את האחריות למעשיה, ויודעת להודות בטעויותיה ולשאת בתוצאות על כך.
כוחות ויכולות
במהלך אחד מניסויי ארגון "S.I.L.K." של סינדי מון, עכביש רדיואקטיבי שהונדס גנטית בהתבסס על תבנית ביולוגית של טפיל חוצני השתחרר. גוון נעקצה על ידו, ומכך היא זכתה לכוחות-על דמויי עכביש. ביכולת שהתרכזה בעיקר בכפות ידיה ורגליה, גוון הייתה יכולה להיצמד לכל משטח, כמו קירות ותקרות. היא קיבלה גם יכולת החלמה וריפוי עצמי מואצת, ותפיסה על-חושית, הידועה גם כ"חוש העכביש". נוסף על כך, היא זכתה גם לחוזק, מהירות, זריזות, סיבולת וגמישות על-אנושיים. כוחות אלו זהים לשל פיטר פארקר מיקום "ארץ-616", כפי שמתואר במפורט כאן.
בנוסף לכוחותיה, גוון נושאת על מפרקי כפות ידיה נשק נישא אשר יורה קורי עכביש עמידים וחזקים בעצמה, אותו היא קיבלה מגיבורת-העל לשעבר ג'אנט ואן דיין. מנגנוני הנשק מסננים מן האוויר את הלחות, וממנה נוצר נוזל קורים דביק. בזכות כך, אין צורך במילוי המחסניות כל עוד קיימת לחות באוויר. בעת ירייתו מן הקנה, הנוזל מתקשה והופך במידה מסוימת למוצק, מה שמאפשר לגוון ליצור באמצעותו רשתות או צורות אחרות, ובניהן גם חבלים בהם היא משתמשת על מנת להתנדנד בין בניינים בשביל להתנייד במהירות. בנוסף, בבעלותה מכשיר המאפשר לה לעבור בחופשיות בין היקומים השונים ברב-יקום, אותו היא קיבלה במהלך אירועי "יקום העכביש" ו"ספיידר-גדון".
לאחר שאיבדה את כוחותיה במהלך אירועי "נשות העכביש", תפקודה של גוון נהיה לקוי והיא איננה הצליחה להתמודד עם אויביה. בשלב מאוחר יותר, היא מתמזגת עם הסימביוט ונום, והוא מעניק לה כוחותיה בחזרה. עם זאת, לסימביוט ישנן מעין "תופעות לוואי" - הוא מעצים את רגשות המארח שלו בצורה שלילית, והופך אותו לאימפולסיבי ואלים. השפעה זו ניכרת על גוון, והצורך שלה בנקמה מתעצם כשכמעט והיא רוצחת במו ידיה את אלכסיי סיטסביץ'. היא מצליחה לאזן את רגשותיה ובסופו של דבר גם לשלוט לגמרי על הסימביוט, אך נאלצת לסבול מתופעות לוואי נוספות בדמות כאבי ראש קשים חוזרים ונשנים. פיטר פארקר מיקום "ארץ-616" מאבחן את הבעיה כתוצר מהרגלי התזונה הדלים של גוון, שכן הסימביוט צורך אנרגיה רבה והיא אינה אוכלת מספיק מזון על מנת להרגיע אותו ולענות על צרכיו.
טולצ'ה
טוּלְצָ'ה (ברומנית: Tulcea, בטורקית: Tulça, ברוסית: Тулча) היא עיר נמל על גדת הדנובה, במחוז טולצ'ה שברומניה.
היסטוריה
העיר שוכנת על פני שבע גבעות, המכונות "גבעות טולצ'ה". נמצאו סימנים להתיישבות במקום לפני קרוב לחמשת אלפים שנה ולפני יותר מאלפיים ושבע מאות שנה היה במקום יישוב יווני בשם Aegyssus. ב-12 לפנה"ס נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית ורומים הרחיבו וביצרו את היישוב, שנודע גם במהלך ימי הביניים בשמו העתיק אאגיסוס. לאחר הפיצול באימפריה עברה העיר לשליטת האימפריה הביזנטית ובמהלך המאה ה-7, תקופת נדידת העמים השנייה נכבשה על ידי שבטים גרמאניים וסלאבים וננטשה. בשלהי המאה ה-7 עברה לשליטת האימפריה הבולגרית הראשונה. לאחר קריסת האימפריה הבולגרית חזר היישוב לידיים ביזנטיות ובמקום הוקמה מצודה. ב-1064 החריבו לוחמים משבטי האוע'וז את המצודה ובסמיכות אליה נותר ישוב קטן. במהלך המאה ה-12 נשלטה העיר על ידי האימפריה הבולגרית השנייה ובשלהי המאה ה-13 עברה לידי דספוטט קארבונה שמרכז שליטתה היה חבל דוברוג'ה. במהלך המאה ה-14 נשלטה העיר על ידי הולאכים.
בראשית המאה ה-15 נכבש המקום על ידי צבא האימפריה העות'מאנית והחל משנת 1506 העיר מתועדת בתעודות עות'מאניות בשמה הטורקי העכשווי טולצ'ה, העיירה מילאה אותה תקופה תפקיד של מרכז לסחר מעבר. בסביבות 1848 פעלו בה מספנות קטנות. ב-1860 זכתה טולצ'ה למעמד של עיר ושל בירת סנג'ק במסגרת הווילאייט סיליסטרה. משנת 1864 סופחה לווילאייט טונה (דנובה). לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), מתוקף סיכומי קונגרס ברלין הועברה העיר לחזקת ממלכת רומניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה בין 1916 ל-1918 נכבשה טולצ'ה בידי צבא בולגריה. לאחר כניעת הבולגרים, הוחזרה העיר לחזקת רומניה. בשנת 2002 היו בטולצ'ה 91,875 תושבים.
הקהילה היהודית
בטולצ'ה התקיימה קהילה יהודית שמתועדת בתקופת שליטתם של העות'מאנים על העיר, בעת שהייתה חלק מווילאייט הדנובה של האימפריה העות'מאנית. לפי נתוני הוועדה הרומנית שהוצגו בפני קונגרס ברלין התגוררו בעיר ב-1878 750 יהודים. ב-1882 היו מספר יהודים מבני קהילת טולצ'ה שהיגרו לארץ ישראל ממייסדי וראשוני מתיישבי המושבה זכרון יעקב. ב-1888 נבנה בית הכנסת המרכזי של הקהילה. קהילת טולצ'ה התפללה לפי נוסח אשכנז. בקהילת טולצ'ה נרשמה פעילות ציונית ענפה. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוטל איסור לימודים על בני הקהילה והגברים ובני הנוער נלקחו למחנות לעבודות כפייה. באוגוסט 1944, לאחר כיבוש העיר בידי הצבא האדום חודשה הפעילות הציונית בעיר ובהמשך, החלה עלייה הדרגתית לארץ ישראל חלקה באמצעות ספינות מעפילים.
מלון שרונה
מלון שרונה הוא בית מלון עתידי הנבנה ליד מגדל עזריאלי שרונה באזור דרך מנחם בגין ומתחם שרונה בתל אביב-יפו, בניית המלון החלה ב-2014 אך נעצרה למספר שנים עד חידושה בסוף 2019, המלון עתיד להיות בעל מספר החדרים הגדול בישראל עם 977 חדרים, ויהיה גם הגבוה בישראל עם 58 קומות וגובה של 163 מטרים, ויאפיל בגובהו על מלון לאונרדו סיטי טאוור ברמת גן שמחזיק בתואר נכון ל-2022.
חמש הקומות הראשונות ישמשו לאזורים ציבוריים, קומות 6 עד 42 ישמשו כמלון, וקומות 43 עד 58 ישמשו למגורים של 108 יחידות דיור.
הנוף מהמגדל צפוי להשקיף על העיר תל אביב וחלקים נרחבים מגוש דן. צורתו הגיאומטרית הוא משולש מעוגל המתפרש על שטח של שישה דונם. במלון יהיו סוויטות וחדרי יוקרה שישורתו בידי לובי גבוה בקומה ה-38, מרכז כנסים, ספא בעל שתי בריכות, מסעדות וחנויות המשלימות את קומפלקס המלון.
הבניין נמצא בבעלות חברת נצבא. בדצמבר 2020 נקנסה החברה ב-14 מיליון שקל בעקבות עיכוב בהקמת המלון. שנתיים לאחר מכן, בדצמבר 2022, פורסם כי עבודות הבנייה הופסקו עקב מחלוקות בין הבעלים לקבלן המבצע (חברת אלקטרה).
גוסלאר
גוסלאר (Goslar) היא עיר בת כ-50,000 תושבים, השוכנת בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
בגוסלאר מצוי ארמון גדול מן המאה ה-11, הנקרא "קייזרפפאלץ", ואשר שימש לפנים את קיסרי בית זאליר הפרנקוניים.
העיירה ממוקמת למרגלות רכס הרי ההארץ. בהרים אלו נמצאו מכרות של כסף שהובילו לאזור כורים. בעקבות כריית הכסף, גדלה העיירה והפכה למרכז מסחר ותיירות. העיר העתיקה של גוסלאר ומכרות רמלסברג הוכרזו בשנת 1992 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
כיכר הקתדרלות
כיכר הקתדרלות (ברוסית: Соборная площадь - סובורניה פלושד) היא הכיכר המרכזית של הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
הכיכר הוקמה במאה ה-15 והיוותה הכיכר המרכזית של העיר. הכיכר נקראת על שם שלוש הקתדרלות המקיפות אותה: קתדרלת העלייה לשמים, קתדרלת המלאך מיכאל וקתדרלת הבשורה. בנוסף ממוקמות בכיכר ארמון הפאות, כנסיית הנחת הגלימה וכנסיית שנים עשר השליחים. הגדול שבמבני הכיכר הוא מגדל הפעמונים של איוואן הגדול, המפריד בין הכיכר לבין כיכר איוואנובסקיה.
בכיכר נערכו תהלוכות ההכתרה ותהלוכות הלוויה של הדוכסים הגדולים של מוסקבה ושל הצארים של מוסקבה (עד מעבר הבירה לסנקט פטרבורג). כיום נערכת בכיכר תהלוכת ההשבעה של נשיא רוסיה. כמו כן נערכים בכיכר טקסים דתיים בחג המולד ובחג הפסחא.
נאווי פילאי
נוואנטם "נאווי" פילאי (בשם מלא באנגלית: Navanethem "Navi" Pillay; נולדה ב-23 בספטמבר 1941) היא משפטנית דרום אפריקאית, שכיהנה כנציבה החמישית של האו"ם לזכויות האדם. היא שימשה גם כנשיאת בית הדין הבינלאומי הפלילי לרואנדה וכשופטת בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
קורות חיים
פילאי נולדה בעיר דרבן שבדרום אפריקה למשפחה ממוצא הודי-טמילי. ב-1965 נישאה לעורך הדין גבי פילאי. נולדו להם שתי בנות. באותה שנה סיימה את לימודיה באוניברסיטת נטאל, שמומנו בעזרת תרומות מהקהילה שבה גדלה. ב-1982 סיימה לימודים לתואר שני בבית הספר הרווארד למשפטים וב-1988 קיבלה תואר דוקטור למשפטים ממוסד זה (הדרום אפריקאית הראשונה שעשתה זאת).
קריירה
ב-1967 הייתה פילאי האישה הלא-לבנה הראשונה שפתחה משרד עורכי דין בפרובינציית נטאל – לדבריה, היות ששום משרד עורכי דין של לבנים לא היה מוכן להעסיקה. תחת חוקי שלטון האפרטהייד נאסר עליה להיכנס ללשכות השופטים בבתי המשפט. במהלך 28 השנים שבמהלכן שימשה כעורכת דין ייצגה מתנגדים של האפרטהייד, השתתפה בחשיפת עדויות על עינויים על ידי הממשל והיחס הירוד כלפי עצורים על רקע פוליטי. ב-1973 הצליחה להבטיח לאסירים ברובן איילנד לרבות נלסון מנדלה את הזכות להיפגש עם עורך דין. היא הייתה פעילה למען זכויות נשים וחברה במועצה הלאומית לנשים של דרום אפריקה. הייתה בין הפעילים שהצליחו להכניס לחוקת דרום אפריקה איסור על אפליה מטעמי גזע, דת ונטייה מינית.
בשנת 1995 מינה הנשיא מנדלה את פילאי לשופטת הלא-לבנה הראשונה בבית המשפט הגבוה (High Court) של דרום אפריקה.
כהונה בבתי דין בינלאומיים
כהונת פילאי כשופטת בארצה הייתה קצרה, שכן כבר ב-1995 היא נבחרה על ידי העצרת הכללית של האו"ם לכהן כשופטת בבית הדין הבינלאומי הפלילי לרואנדה. היא כיהנה בו במשך שמונה שנים, עד 2003; בארבע השנים הראשונות הייתה האישה היחידה בין שופטי בית הדין. בשנים 1999-2003 כיהנה כנשיאת בית הדין.
בשנת 2003 הייתה פילאי בין השופטים הראשונים שנבחרו לכהן בבית הדין הפלילי הבינלאומי, לתקופה של שש שנים. היא הוצבה במדור הערעורים של בית הדין. באותה שנה הייתה הכלה הראשונה של פרס גרובר לזכויות נשים (Gruber Prize for Women's Rights).
נציבת האו"ם לזכויות האדם
בשנת 2008, לפני תום תקופת כהונתה בבית הדין הפלילי הבינלאומי, היא פרשה ממנו לאחר שמונתה על ידי עצרת האו"ם לנציבת האו"ם לזכויות האדם. מועמדותה הוצעה על ידי המזכ"ל באן קי-מון. ארצות הברית התנגדה בתחילה למועמדותה בשל עמדותיה בנושאים שונים, לרבות הפלות, אך הסירה את התנגדותה בהמשך.
פילאי מונתה כנציבה לתקופה של ארבע שנים, ובשנת 2012 הוארכה כהונתה בשנתיים נוספות. היא סיימה את כהונתה כנציבה בספטמבר 2014.
לפילאי הוענקו תוארי כבוד מטעם מספר אוניברסיטאות בארצות הברית ובבריטניה. בשנת 2009 דירג אותה מגזין פורבס במקום ה-64 בדירוג מאה הנשים החזקות בעולם.
ביקורת הועלתה כנגד עמדותיה והתבטאויותיה של כנציבה, בטענה שהיא נוהגת באופן בלתי צודק ומוטה ביחס לנושאים שונים, לרבות היחס לישראל בהקשר של הפרת זכויות אדם. בין השאר נמתחה עליה ביקורת לאחר שטענה כי מדינת ישראל ביצעה פשעי מלחמה בעזה במבצע צוק איתן בכך שלא סיפקה ללוחמים הערבים את מערכת כיפת ברזל להגנה מפני רקטות, ולאחר שסיווגה את ממשלת פרובינציית קוובק בקנדה כמפרת זכויות אדם בנוגע לחופש ההפגנה וחופש הביטוי של סטודנטים.
הפקת נפט בישראל
למדינת ישראל מוטיבציה גבוהה להשקיע בחיפושי נפט ובהפקתו, לא רק עקב היתרון הכלכלי אלא גם עקב:
ראשית החיפושים ושדה חלץ
יוזמה ראשונה לחיפושי נפט בארץ ישראל התקיימה כבר ב-1914 על ידי חברה אמריקאית, אולם המיזם לא יצא לפועל עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1933 ערכה ממשלת המנדט סקר גאולוגי במסגרתו התגלתה אפשרות לקיומו של שדה נפט באדמות הכפר חוליקאת (כיום חלץ בנגב הצפוני מצפון לשדרות) בשכבות מתקופה היורה. חברת הנפט העיראקית (Iraq Petroleum Company) שהייתה חברת-בת של BP, קיבלה את הזיכיון והחלה לקדוח במקום. בשל קשיים טכניים, פרוץ המרד הערבי הגדול ופרוץ מלחמת העולם השנייה, נעצרו העבודות שוב ושוב ולא חודשו לאחר 1947. נפט או סימני נפט נתגלו גם בכורנוב (ממשית) וים המלח (באזור סדום).
ב-2 בנובמבר 1953 החל הקידוח הראשון לחיפושי נפט שנערך במדינת ישראל ליד סדום ונקרא "מזל 1". על ידי שתי חברות לחיפושי נפט, "לפידות - חברה ישראלית לנפט בע"מ", שהוקמה בשנת 1952 על ידי אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן, וחברת מקורות, וחברת "מחפשי נפט בישראל בע"מ" שהוקמה על ידי סולל בונה, יקותיאל פדרמן ומשקיעים נוספים. שתי החברות הקימו שותפות בשם "מצדה" בקידוח נמצא מים ולא נפט והשותפות המשיכה בקידוחים נוספים בהר הנגב ובנגב המערבי. ב-1954, בוצע קידוח ליד קיבוץ בארי שהגיעה לעומק 4 ק"מ ללא תוצאות והופסק. באוגוסט 1955 החל בקידוח בסמוך לכפר הערבי חוליקאת. בערב יום ה‘ 22 בספטמבר 1955 נמצא נפט בקידוח ובבוקר יום שישי, הוצאו צינורות הקידוח ונפט פרץ מעומק של 1,515 מטרים. ב-25 בנובמבר 1955 הגיעה לראשונה נפט משדה הנפט חלץ לבתי הזיקוק לנפט בחיפה. בהמשך נמצא נפט בסמוך בקיבוץ ברור חיל ("שדה ברור") בקידוח "ברור 2" ביוני 1957, והוחל מיד בהפקת הנפט. כמו כן נמצא נפט מצפון בסמוך לכוכב מיכאל ("שדה כוכב"). בשנת 1965 סיפקו שדה ברור יחד עם שדה חלץ וכוכב הסמוכים 10% מתצרוכת הנפט של מדינת ישראל. תפוקת השיא הייתה בתחילת 1966 כ-5,000 חביות נפט ליום.
משדה הנפט חלץ, שהיקפו 229.6 אלף דונם, הופקו עד שנת 2003 כ-17.2 מיליון חביות נפט בשווי של 450 מיליון דולר, מתוך פוטנציאל של כ-19 מיליון חביות, אחוז זעיר מסך הצריכה השוטפת במדינה. אולם ההצלחה הראשונית הביאה לתנופה של חיפושי נפט בכל רחבי מדינת ישראל.
אבו רודס
לאחר מלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על שדות הנפט של אבו רודס ומתקני השינוע של א-טור שבדרום סיני והפיקה נפט לשימושה, תפוקת הנפט הספיקה לכמחצית מהתצרוכת הארצית. בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור הופעל השדה על ידי חברת נתיבי נפט ובמקום אף הוקם יישוב עבור העובדים בשם "שלהבת". במלחמת יום כיפור פונו המתקנים והיישוב ולא אויש שנית. במסגרת הסכם ההפרדה משנת 1975 הוחזרו הבארות למצרים.
שדה "עלמה"
ב-1977 החלה שאיבת נפט ממעמקי מפרץ סואץ, מדרום לא-טור. באוגוסט 1979, חודשים ספורים לפני פינוי האזור, עמד קצב ההפקה של שדה "עלמה" על 40 אלף חביות נפט ביממה, כרבע מתצרוכת הנפט של ישראל.
חיפושי נפט בישראל לאחר חלץ
מספר קידוחי הנפט הגיע לשיאו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר בשנת 1983 לבדה בוצעו 39 קידוחים לחיפושי נפט בכל רחבי המדינה.
בקידוחי נפט באשדוד בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הופק נפט לתקופה קצרה מקידוח "אשדוד 2" ו"אשדוד 5", במקום נתגלה גם גז טבעי שלא הופק.
בקידוחי צוק תמרור בדרום מדבר יהודה נמצא נפט לראשונה ב-1981 והופקו כ-8,000 חביות נפט בקידוח "צוק תמרור 1". מקידוח "צוק תמרור 3" הופקו כ-120,000 חביות בין 1996 ל-1999 ושוב במשך תקופה קצרה ב-2010.
החל מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ערכה גבעות עולם חיפושי נפט קידוחי נפט בשדה הנפט מגד שבאזור ראש העין. בסוף 2009 דיווחה השותפות כי גילתה מצבור נפט בקידוח מגד 5. הפקה מסחרית שלו החלה בנובמבר 2011. בחודש יוני 2011 הודיעה גבעות עולם כי השיגה הפקה יציבה של 800 חביות נפט ליום בתפוקה ממקטע אחד בלבד של הקידוח. מומחים בינלאומיים חיצוניים העריכו את פוטנציאל ההפקה של השדה.
בשנת 2004 הופקו במדינת ישראל 3,200 חביות נפט ליום, פחות מ-0.004% מתפוקת הנפט העולמית. באותה שנה צרכה המדינה רבע מיליון חביות נפט ליום, המהוות כ-0.3% מצריכת הנפט העולמית.
גילוי מרבצי הגז הטבעי
מאגר הגז הטבעי הראשון, "ראש זוהר", התגלה בשנת 1958, על ידי חברת הנפט לישראל (חנ"ל) חברת בת של חברת נפטא, שהייתה אז חברה ממשלתית גילוי הגז בשדה זוהר היה הראשון מסוגו באזור מזרח הים התיכון ובנוסף היה שדה הגז הגדול ביותר בישראל עד לגילוי שדות הגז הטבעי באגן הים התיכון בשנות האלפיים. הערכת נפח הגז בשדה הייתה במקור כ-59 מיליארד רגל קוב. בהמשך התגלו בסמוך שני שדות קטנים נוספים, שדה "כידוד" ושדה "קנאים", שמהם גם הופק גז.
מאגרי גז טבעי המהווה תחליף חלקי לנפט, בהיקף ניכר, נתגלו בעשור הראשון של המאה ה-21 בים התיכון מול חופי אשקלון ומול חופי חיפה. תגלית זו מבשרת על שינוי יסודי במצב משק האנרגיה בישראל, ובכלל זה הפחתה של התלות הישראלית באספקת נפט מבחוץ והפחתה משמעותית של הוצאות המשק על דלקים למיניהם. גז טבעי זול בהרבה מנפט, ומזהם פחות. הגז משמש תחליף למזוט בהפקת חשמל בתחנות כוח, וכן הוא מחליף תזקיקי נפט בהפקת אנרגיה המשמשת את צרכני האנרגיה הגדולים, ובהם: בתי הזיקוק, מפעלי ים המלח, ומתקני התפלת מים.
בניסיון למזעור התלות בנפט משתמשת חברת החשמל בתחנות כוח המופעלות בפחם, עקב מחירו הנמוך יחסית של הפחם. תחנת הכוח אשכול שבאשדוד הוסבה לשימוש בגז טבעי.
חקיקה
להסדרת חיפושי הנפט בישראל נחקק בשנת 1952 חוק הנפט. החוק תוקן בשני תיקונים עיקריים, ב-1965 וב-1989. החוק מסדיר את זכויותיהן וחובותיהן של חברות לחיפוש והפקת נפט, גז טבעי ודלקים נוספים, וכולל התייחסות לנושא התמלוגים ממשאבי הטבע במדינת ישראל.
בשנת 2010 הוקמה הוועדה לבחינת המדיניות הפיסקאלית בנושא משאבי נפט וגז בישראל (ועדת ששינסקי), על מנת לבחון את נטל המס הראוי על הפקת נפט וגז טבעי בישראל (כולל המים הכלכליים שלה). בעקבות המלצות הוועדה להגדלת חלקה של המדינה ברווחים מהפקת נפט בישראל, נחקק חוק מיסוי רווחי נפט, התשע"א-2011, ובוטלה התקנה המתירה ניכוי אזילה.
עמדת משרד האנרגיה בנוגע לחיפושי נפט ביבשה
באוגוסט 2021, בועידת האנרגיה השישית לאנרגיה וכלכלה, שרת האנרגיה קארין אלהרר הצהירה שהמדינה לא תעניק יותר זיכיונות לחיפושי נפט ביבשה. למרות הכרזה זו, אישר משרד האנרגיה זמן קצר לאחר מכן את הארכת זיכיון "איה" לחיפוש נפט וגז באילת ובערבה. שטח החיפושים המשתרע על שטח שגודלו 275,000 דונם מאילת ועד ליטבתה. שרת האנרגיה הצדיקה את הארכת הזיכיון באמרה שמדובר ברישיון ישן שעומד בתוקפו. ההחלטה להאריך את הרישיון הקימה ביקורת ציבורית רבה. גרינפיס יחד עם עמותת סביבה בריאה בערבה (סבב"ע) הצביעו על התנהלות תמוהה של משרד האנרגיה שאישר את המשך 50% זיכיון לחברת "ארבל חיפושי נפט" למרות שחברת האם "פאי איה אנרג'י" הנסחרת בבורסה וש"ארבל חיפושי נפט וגז" היא רכושה היחיד שועבדה כבר ב־2020 בתחילת שלושת שנות הזיכיון שקיבלה . תחקיר של אורן אהרון בכאן חדשות עסק באי־סדרים בקבלת החלטות והתנהלות שאינה עומדת בהלימה עם חוקי הנפט או עם העמדה העקרונית של משרד האנרגיה. בתגובת משרד האנרגיה נאמר שאמנם לא ידעו על שעבוד החברה אך עמדו בנהלים כיוון שחברת "שפיר הנדסה" (השותפה השנייה ב־50%) בעלת איתנות פיננסית. זאת, על אף שחוק הנפט מגדיר כי על כל מחזיק ברישיון להראות איתנות פיננסית בנפרד. בפברואר 2023 פג תוקף הרישיון של "איה".
נוקופטאו
היסטוריה
על פי המסורת, התושבים הראשונים הגיעו לאטול מטונגה. כאשר הם נחתו, הם מצאו רק עץ שנקרא פטאו (Calophyllum inophyllum), לכן הם קראו למקום נוקופטאו – אי הפטאו. הם שתלו עצי קוקוס שהביאו איתם והתיישבו באי פאלה (Fale) שבצדו המערבי של האטול.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאטול היו צוותה של בריגנית או פריבטיר בשם "רבקה" (Rebecca), שהפליגה תחת דגל בריטי ב-1819. ב-1820 הגיע לאטול ספינה רוסית בשם מירני וב-1841 הגיעה משלחת מחקר אמריקנית בראשותו של צ'ארלס וילקס.
במלחמת העולם השנייה הוקמה באטול נקודת תצפית שדיווחה על התקדמותם של הכוחות היפנים. ב-1943 הקימו האמריקנים שדה תעופה ורציף באי מוטולאלו (Motulalo) שהוא האי הגדול באטול. לאחר המלחמה פורק הבסיס ואדמתו הוחזרה לבעליה.
בית הקברות היהודי של קורו
בית הקברות
בשנת 1824 היגרה לקורו קבוצה של יהודים ממוצא ספרדי ופורטוגזי מהמושבה ההולנדית באי קוראסאו. ב-1832 רכשו בני הזוג יוסף קוריאל ודבורה לוי מדורו חלקת קרקע כדי לקבור בה את בתם חנה. האתר שכן בזמנו מחוץ לתחומי העיר והוא כלול כיום בתוכה.
באתר מצויות כיום מצבות מרשימות, שהן מזכרת מן הימים שבהם פרחה בעיר הקהילה היהודית כתוצאה מהמסחר עם איי האנטיליים ההולנדיים. יש בו כ-30 מצבות יהודיות וכן מצבות של לא יהודים. השמות המופיעים על גבי המצבות הם של משפחות יהודיות בעלות מעמד - פונסקה, צ'ומסיירו, קפרילס, מדורו וקוריאל. בין האישים שנקברו במקום היה המשורר אליאס דוד קוריאל.
בשנות ה-70 שוקם בית הקברות בסיועם של ארגון תפארת ישראל של יהודי המדינה ושל הממשלה המרכזית.
מאז 2005 נמצאת העיר קורו כולה ברשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון עקב גשמי זעף, שהעמידו בסכנה את כל האתרים ההיסטוריים בה.
עבודות שיקום נוספות נועדו להתחיל בבית הקברות בשנת 2009.
פרנק צ'רץ'
פרנק פורסטר צ'רץ' השלישי (באנגלית: Frank Forrester Church III; 25 ביולי 1924 – 7 באפריל 1984) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. מטעם המפלגה הדמוקרטית, הוא שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איידהו בשנים 1957–1981. הוא נודע כאשר ישב בראשות "ועדת צ'רץ'", אשר חקרה התעללויות בתוך קהילת המודיעין האמריקאית.
קורות חייו
צ'רץ' נולד וגדל בבויסי בירת איידהו, ושירת כקצין מודיעין צבאי בזירת סין-בורמה-הודו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא הקים משרד עורכי דין בבויסי לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד. הוא ניצח את הסנאטור הרפובליקני המכהן הרמן וולקר בבחירות לסנאט של ארצות הברית באיידהו ב-1956, והפך לאחד הסנאטורים הצעירים ביותר. בסנאט נהיה צ'רץ' לבן חסותו של לינדון ג'ונסון ויצר לעצמו מוניטין כחבר באגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית. הוא נתן את חסותו לחוק הנהרות הפראיים והנופיים ולחוק אזורי הטבע הבראשיתיים.
צ'רץ' נבחר לסנאט מחדש ב-1962, ב-1968 וב-1974, אך הפסיד בבחירתו לכהונה חמישית לסטיב סימס מהמפלגה הרפובליקנית.
הוא הפך לדמות חשובה במדיניות החוץ של ארצות הברית, וישב בראשות ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בשנים 1979–1981. צ'רץ' התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ב-1976, אך פרש מהמירוץ לטובת ג'ימי קרטר. לאחר שעזב את הסנאט, צ'רץ' עסק במשפט הבינלאומי הפומבי עד מותו ב-1984.
זהירות כלב בחצר
זהירות כלב בחצר הוא שלט אזהרה, המצביע על כך שכלב מסוכן נמצא בתוך החצר. ניתן להציב שלטים כאלה כדי להרתיע פורצים, גם אם אין כלב.
היסטוריה
שילטי אזהרה מסוג זה נמצאו במבנים רומאיים עתיקים כמו בית המשורר הטרגי בפומפיי, שבכניסה אליו פסיפס עם ציור כלב. יש הסבורים כי אזהרות אלו נועדו למנוע ממבקרים מלדרוך בטעות על כלבים קטנים ועדינים מסוג גרייהאונד איטלקי.
חוק
על פי החוק האנגלי, הצבת שלט כזה אינה פוטרת את בעל הכלב מאחריות לכל היזק שעלול להיגרם לאנשים שהותקפו על ידי הכלב. במקרים רבים, שלטי אבטחה משלבים באותו שילוט גם אזהרות טלוויזיה במעגל סגור וגם אזהרות כלב שמירה.
על פי החוק להסדרת הפיקוח על כלבים בישראל, המחזיק כלב חייב לשמור עליו בחצרו. יש לסמן את החצר בשלט "זהירות כלב". גודל כל אות בשלט לא יפחת מ-5 על 5 סנטימטר. על פי תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ה-2005, יוטל קנס של 3,000 שקלים על עובר תקנה זו.
תקנות להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ה-2004 (יבוא והחזקה של כלבים מסוכנים), הותקנו מכוח החוק להסדרת הפיקוח על כלבים, התשס"ג-2002. התקנות נועדו לקבוע את זני הכלבים המסוכנים ולהטיל שורת הגבלות על זני כלבים מסוכנים והדומים להם. החזקת כלב מסוכן ברשות הפרט חייבת להיות באופן שלא יוכל לצאת מהמתחם הסגור, תוך הצבת שלטי אזהרה, ושימת זמם בכל מקרה שיש בסביבה אדם מתחת לגיל 16.
ואגאדוגו
ואגאדוגו (בצרפתית: Ouagadougou) היא בירת בורקינה פאסו והעיר הגדולה במדינה. בשנת 2019 התגוררו בעיר קרוב ל-2.5 מיליון תושבים.
היסטוריה
העיר הפכה לבירת אימפריית מוסי ב-1441 והפכה למקום מושבם הקבוע של שליטי האימפריה החל מ-1681. האימפריה נכבשה על ידי צרפת והפכה לחלק מהמושבה הצרפתית וולטה עילית (Haute Volta) בשנת 1919, לאחר שהצרפתים כבשו את האזור בשנת 1896. השלטון הצרפתי שינה את שם העיר לוואגאדוגו, והפך אותה לבירת המושבה. ב-1954, המסילה מחוף השנהב הגיעה לעיר. לאחר שהמושבה זכתה בעצמאות מצרפת בשנת 1960, הפכה העיר לבירת המדינה שנקראה אז וולטה עילית (ושינתה שמה לבורקינה פאסו רק בשנת 1984).
גאוגרפיה
היא מחולקת מבחינה מנהלית ל-5 רבעים המחולקים ל-30 גזרות.
כלכלה
עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצור מזון וטקסטיל.
תחבורה
בעיר נמצא נמל התעופה של וואגאדוגו, אשר ממנו יש טיסות למערב אפריקה ולאירופה.
שני קווי רכבת מקשרים את העיר לאביג'אן בחוף השנהב, ולעיר קאיה בצפון בורקינה פאסו. כביש אחד מחבר את העיר עם ניאמיי, בירת ניז'ר.
חינוך
בעיר נמצאות שלוש אוניברסיטאות כשהגדולה ביניהן היא אוניברסיטת ואגאדוגו, שנוסדה בשנת 1974.
מבנים ומוסדות בעיר
בעיר ממוקמת הנהלת הבנק המרכזי של מערב אפריקה. המסגד המרכזי של ואגאדוגו הוא אחד הבניינים הגבוהים בעיר. השוק הגדול של ואגאדוגו היה אחד השווקים הגדולים ביותר במערב אפריקה, אך נשרף ב-2003 ומאז נשאר סגור. בעיר ממוקם המוזיאון הלאומי של בורקינה פאסו.
פיפה מצויה
פיפה מצויה המכונה גם קרפדת סורינאם (שם מדעי: Pipa pipa) היא מין של צפרדע החיה בנהרות ובביצות באמריקה הדרומית.
מאפיינים
צפרדע זו היא מין שטוח של קרפדה - מה שעוזר להסוואתה כעלה צף במים. היא חיה בביצות, אדמות לחות וג'ונגלים באמריקה הדרומית בסורינאם (כפי ששמה מרמז), ברזיל, בוליביה, אקוודור, קולומביה, גיאנה הצרפתית, גיאנה, פרו, טרינידד וטובגו וונצואלה.
אורכה של קרפדה זו 10-13 ס"מ ואף יותר. היא שטוחה מאוד, צבעה חום והמראה שלה דומה לעלה. הרגליים צפופות, מופרדות אחת מהשנייה בקרומי עור. לצפרדעים אלה יש קרומים חיצוניים, ואין להם שיניים או לשון.
קרפדה זו ידועה בכך שהיא מגדלת את הצאצאים ברקמת עור על גבה, כך הם בטוחים עד לבקיעתם מהביצים כצפרדעים בוגרות.
הפיפה המצויה לא קרובה לסכנת הכחדה.
חיוכים
חיוכים הוא שיר שהתפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין, ושהנוסח העברי שלו נכתב בידי הפזמונאית לאה נאור. הוא נכלל באלבום "מות הפרפר" שיצא ב-1968.
השיר הולחן במקור בידי הארגנטינאי אנחל קברל (Ángel Cabral).
המקור בספרדית
השיר המקורי נקרא Que nadie sepa mi sufrir (שאיש לא ידע עד כמה אני סובל) אך מוכר גם בתור Amor de mis amores (אהבת אהבותיי), ובו הדובר שבור הלב "מתחשבן" עם אישה בה היה מאוהב ושהעדיפה מישהו אחר.
השיר הולחן על ידי אנחל קברל (Ángel Cabral) ב-1936 למילותיו של אנריקה דיסאו (Enrique Dizeo) (שניהם מארגנטינה), והתפרסם באמריקה הלטינית בעיבוד כואלס פרואני שהקצב שלו מהיר יותר מהמקובל באירופה.
לשיר יש מספר רב מאוד של ביצועים, ובארץ הוא זכה להצלחה בתחילת שנות ה-70 בביצועה של כרמלה, בליוויו של פאקו איבנז.
הגרסה בצרפתית
בשנת 1953, הזמרת הצרפתייה אדית פיאף הכירה את השיר בביצועו של אלברטו קסטיז'ו (Alberto Castillo) במהלך מסע הופעות באמריקה הלטינית, ובשנת 1957 השיר התפרסם בביצועה בצרפתית בשם La Foule (ההמון) למילותיו של מישל ריבגוש (Michel Rivgauche), וזכה להצלחה רבה. בעיבוד זה הוואלס מנוגן בקצב איטי יותר, כמקובל אז בפריז.
מילות הנוסח הצרפתי מספרות על פגישה מקרית בין המספרת לגבר בו התאהבה במבט ראשון בתוך המון חוגג, אך אותו המון גם מפריד ביניהם לבסוף והיא לא שבה לראותו.
גרסאות בעברית
בניגוד לגרסאות בספרדית ובצרפתית המספרות על אהבות נכזבות, הנוסח העברי שנכתב על ידי לאה נאור וחוה אלברשטיין ובוצע בפי חוה אלברשטיין (כאמור- מ-1968) הוא שיר אופטימי על היופי בחיוכים ובדברים הפשוטים שבחיים ואיך להיות מאושרים בזכותם.
לשלומי שבת יש גרסה מאוחרת יותר בקצב הסלסה, שהיא חלק ממחרוזת שירים בשם מרגריטה, למילותיו של יוני רועה.
ג'ורג'ו נפוליטנו
ג'ורג'ו נפוליטנו (באיטלקית: Giorgio Napolitano; נולד ב-29 ביוני 1925) הוא נשיא איטליה האחד-עשר במספר. כיהן בתפקיד בין התאריכים 15 במאי 2006 - 14 בינואר 2015. הוא היחיד שנבחר לשתי תקופות כהונה.
ביוגרפיה
נולד בנאפולי ולמד באוניברסיטה המקומית. היה מן המתנגדים לפשיזם, והשתתף בפעילויות אנטי-נאציות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, הצטרף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית. ב-1953 נבחר מטעמה כחבר בבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי. לאחר התפרקותה של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1991, הצטרף למפלגה הדמוקרטית השמאלנית של איטליה (Democratici di Sinistra). היה נשיא בית הנבחרים ושר הפנים. בשנת 1999 אף נבחר לציר בפרלמנט האירופי. בשנת 2005 מונה לסנאטור לכל החיים.
בשנת 2006 נבחר בסבב ההצבעה הרביעי להיות נשיא איטליה במקומו של קרלו אזליו צ'אמפי. הוא נבחר לקדנציה של 7 שנים.
בנובמבר 2008 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. במאי 2010 זכה בפרס דן דוד.
עם סיום תקופת כהונתו, באפריל 2013, לאחר שלא הושג רוב לאף אחד מהמועמדים להחליפו, הסכים נפוליטנו להיות מועמד לתקופת כהונה נוספת וזכה בבחירות. בדצמבר 2014 הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו והתפטר ב-14 בינואר 2015.
לואיס פדרו קוואנדה
לואיס פדרו קוואנדה (בצרפתית: Luis Pedro Cavanda; נולד ב-2 בינואר 1991) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן הימני בנשאטל גזמאקס.
קריירת מועדונים
ב-17 בדצמבר 2009 קוואנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לאציו בהפסד 0–1 נגד לבסקי סופיה במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. ב-29 באוגוסט 2010 קוואנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 0–2 לסמפדוריה. יחד עם לאציו הוא זכה בסופרקאפ האיטלקי ב-2009 ובגביע האיטלקי ב-2013.
בינואר הושאל לטורינו עד לסיום העונה. בפברואר הושאל לבארי.
ב-12 ביולי 2015 קוואנדה חתם בטרבזונספור מליגת העל הטורקית. ב-9 באוגוסט 2016 חתם לשלוש שנים בגלאטסראיי תמורת 1.8 מיליון אירו. ב-2016 זכה עם גלטסראיי בסופרקאפ הטורקי.
בקיץ חזר לסטנדרד לייז' 10 שנים אחרי שעזב אותה.
ב-17 בפברואר 2021, קוואנדה סיכם בטרפצ'ה 89 מליגת העל הקוסובנית, אך העסקה לא יצאה לפועל.
בקיץ חתם בנשאטל גזמאקס השווייצרית.
קריירה בינלאומית
קוואנדה שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של בלגיה, אך עדיין הייתה לו את האפשרות לייצג את או את  בזכות מוצאם של הוריו. למרות שקוואנדה הצהיר כי הוא מעוניין לייצג את קונגו, במרץ זומן לראשונה לסגל נבחרת בלגיה.
ב-10 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 4–1 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
יסמין גודר
יסמין גודר (נולדה ב-1973) היא כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
ביוגרפיה
יסמין גודר נולדה וגדלה עד גיל 14 בירושלים. בילדותה למדה ריקוד בחוג אצל חסיה לוי-אגרון ובלט אצל יעקב ליפשיץ בירושלים. הופיעה לראשונה בגיל שש-שבע בימק"א ירושלים בהופעת סוף שנה בחוג.
ב-1984 עברה עם הוריה לניו יורק. ובגיל 14 לבית הספר העירוני לאומנויות של ניו יורק (Performing High School), עליו התבססה הסדרה "תהילה" שם החלה ליצור, יצירתה הראשונה שאבה השראה מכתביו של אדמון ז'אבס. במקביל זכתה במלגת לימודים בבית הספר של מרתה גרהם בניו יורק, בו רקדה כל סוף שבוע, בגילאים 14–17. עם סיום לימודיה שבה לישראל, אך חזרה לארצות הברית למשך שלוש שנים לצורך לימודים אקדמיים. גודר עשתה תואר ראשון במחול בבית הספר לאומנויות על-שם טיש באוניברסיטת ניו יורק, בו התחילה להציג את עבודותיה לראשונה. במקביל ותוך כדי הלימודים, התחילה להציג בתיאטרונים שונים. בנוסף לכך למדה במוסדות שונים מחוץ לאוניברסיטה שהידוע בהם הוא Movement Center, מקום שמגיעים אליו מורים שונים עם גישות מבוססות וגם אלטרנטיביות במחול.
גודר סיימה את לימודיה האקדמיים ב-1997 וכבר בשנת 1997/6 הציגה את עבודותיה במספר מקומות. המקום הראשון בו הציגה יצירה שלה וגם רקדה בה היה Gowanus Arts Exchange. אחר-כך הזמינו אותה להציג עבודה ב-Duncan Center, פראג. בשנה האחרונה ללימודיה עבדה על הערב A Car and a Bandge. אחר-כך הזמינו אותה ליצור חצי ערב של היצירה Split Stream. בשלב הבא יצרה שתי יצירות: האחת בשם "הקיר של אינה" והשנייה Ding Ding Round Zero. ב-1999 בן-זוגה איציק ג'ולי עבר לישראל ועבד בתיאטרון חיפה וגודר התקבלה ל"גוונים במחול" 1999, והציגה בה את "הקיר של אילנה", היצירה הראשונה שיצרה בישראל. בעקבות זאת הוזמנה לעשות עבודה ל"הרמת מסך" ויצרה את I Feel Funny Today ו"שדות ירוקים", שהוצגו ב"הרמת מסך" בשנת 2000, שנעשתה עבור להקת בת-שבע. ב-2001 יצרה את "אולם" עבור סדרת "בימת מחול" בתיאטרון תמונע. "אולם" הוצגה גם בניו יורק ובבודפשט.
גודר היא המנהלת האומנותית של להקת המחול שלה. היא מלמדת מחול מאז ששבה לישראל. לימדה בבתי ספר שונים לאומנויות, ביניהם האקדמיה למחול. לימדה שנים רבות בביכורי העיתים. ב-2007 פתחה את סטודיו יסמין גודר, במרכז מנדל לתרבות ביפו וכיום כל פעילותה מתרכזת שם. שם ממוקמים משרדי הלהקה, גודר עורכת שם חזרות ומלמדת שם בשיתוף עם "מנוע חיפוש", מרכז להוראת התיאטרון, אותו הקים ומנהל איציק ג'ולי.
בשנת 2002, יצרה את "פתאום ציפורים", יצירה לארבע נשים שעלתה בתל אביב ובבודפשט. וב-2008 הוזמנה להופיע עם המופע שוב באירופה. באותה שנה יצירתה "אני רעה אני", הוזמנה להשתתף בפסטיבל המחול הבינלאומי בוופרטל, גרמניה, שאוצרה פינה באוש.
בשנת 2014, יצרה גודר את היצירה CLIMAX בהזמנת מוזיאון פתח תקווה לאמנות. היצירה נוצרה עבור חלל המוזיאון כחלק מהתערוכה 'צעדים בוני אמון' (אוצרים שותפים: דרורית גור אריה ואבי פלדמן). בעקבות התערוכה יצא לאור הספר 'אקסטרמום - מבטים על יצירתה של יסמין גודר' (2014) בהוצאת המוזיאון ואסיה הוצאה לאור.
בחורף 2019. יצרה את "מתרגלים אמפתיה # 1" בה מעורב הקהל במופע, וב-2021 יצרה גרסה שנייה "מתרגלים אמפתיה # 2 על 2", כתגובה להגבלות שכפתה מגפת הקורונה, והיא נועדה לשני מבצעים ולשני צופים בלבד, תוך שמירה על מרחק של שני מטרים.
יום החיוך העולמי
יום החיוך העולמי הוא מועד בינלאומי המצוין כל שנה ביום השישי הראשון בחודש אוקטובר, להעלאת המודעות לחיוך. היום הוכרז על ידי הארווי בל מווסטר, יוצרו של הסמיילי ב-1963. היום צוין לראשונה ב-1999, ומאז מצוין מדי שנה, לזכרו של הארווי בל ולמען המטרה: "לשפר את העולם, חיוך אחד בכל פעם". במהלך היום נערכים מפגשים וכנסים לחינוך ולמודעות בנושא החיוך והפצת מעשים טובים בעולם.
יום החיוך העולמי מצוין ברחבי העולם בפעילויות שונות, כמו מפגשים, תהלוכות ופעילויות בבתי הספר.
אלי אפללו
אלי (אלברט) אפללו (נולד ב-8 בספטמבר 1952) הוא יושב-ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל. שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל מטעם מפלגת קדימה.
ביוגרפיה
נולד בקזבלנקה שבמרוקו בשנת 1952 ועלה לישראל ב-1962. בתום לימודיו התיכוניים שירת אפללו בצה"ל והשתחרר בדרגת סמל ראשון. הוא כיהן כחבר מועצת העיר בעפולה וכראש המועצה המקומית מגדל תפן (10 ביולי 2001- 2003). נבחר בראשונה לכנסת השש עשרה (2003) מטעם סיעת הליכוד.
ביוני 2004 אסרה ועדת האתיקה של הכנסת על אפללו להשתתף בדיונים הקשורים למשק הדלק, וזאת מפני שבבעלותו מספר תחנות תדלוק.
אפללו זכור בכך, שהוזעק מבית החולים על כסא גלגלים לאחר ניתוח ראש שעבר, כדי להשתתף בהצבעה בקריאה ראשונה על תוכנית ההתנתקות וחוק פינוי-פיצוי (26 באוקטובר 2004).
ב-30 במרץ 2005 מונה לסגן שר התעשייה, המסחר והתעסוקה. בראשית חודש מאי 2005 הוזכר שמו כמועמד לראשות העיר עפולה, אך בעקבות בקשת ראש הממשלה, אריאל שרון, ושר התמ"ת, אהוד אולמרט, נשאר בתפקידו ולא התמודד לראשות העיר. בעקבות כך הוא קיבל סמכויות נרחבות במשרד, כולל אחריות מלאה על תחום התעסוקה.
ב-1 בנובמבר 2005 פרסם כתב גלי צה"ל, עמית סגל כי אפללו, יחד עם סגנית שר הפנים, רוחמה אברהם חשודים כי נסעו לארצות הברית, בעת היותם חברים בוועדת הכספים של הכנסת בשנת 2003, במימון ובאירוח מלא של חברת אגרקסקו. למחרת היום הודיעו שני סגני השרים על השבת הכסף לחברת אגרקסקו.
ב-14 ביולי 2008 אישרה מליאת הכנסת את מינויו לתפקיד השר לקליטת עלייה, תפקיד בו כיהן עד השבעת ממשלת ישראל השלושים ושתיים בסוף מרץ 2009.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודד אפללו בבחירות המקדימות במפלגתו. הוא שובץ במקום ה-14 ברשימת המפלגה ונבחר מטעמה לכנסת השמונה עשרה, בה היה חבר בוועדת הכלכלה וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
במהלך כהונתו בכנסת יזם מספר חוקים ובהם: תיקון לחוק קביעת הזמן, הקובע את מועדי שעון הקיץ בישראל (יחד עם חבר הכנסת דוד אזולאי); חוק להגבלת עוצמת הקול בשידורי פרסומות וקדימונים (יחד עם חבר הכנסת אמנון כהן); חוק המשווה את המענק, הניתן לחיילים משוחררים, שעבדו בעבודה מועדפת בתעשייה, למענק הניתן למי שעבד במקומות אחרים; תיקון לחוק הנוער (טיפול והשגחה), המרחיב את האיסורים על חשיפת פרטיו של קטין (יחד עם חברי הכנסת זבולון אורלב, אריה אלדד ואורי אריאל); תיקון לחוק התקשורת, המחייב את חברות הטלפון, לבקשת מנוי וללא תשלום, לבטל את שירותי המסרון בחשבונו; הצעת חוק המלחמה בפדופיליה (מאגר מידע), שמורה על הקמת מאגר מידע של מי שהורשעו בפדופיליה, אפללו הגיש את הצעת החוק לראשונה בכנסות ה-16, ה-17 וה-18. החוק עלה על ידי חברי כנסת אחרים גם בכנסות ה-18, ה-20, ה-23, ה-24, וה-25.
ב־23 בדצמבר 2009 הודיע על כוונתו לפרוש מקדימה ולהקים סיעת יחיד, בקשתו לא זכתה לתמיכה בסיעה והוא הודיע כי יישאר בה ויפעל להחלפת לבני.
ביוני 2010 הוצע לאפללו לשמש כיושב ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל. הוא נעתר להצעה וב-25 בינואר 2012 התפטר מן הכנסת. ב-2017 נקבע בדו"ח מבקר המדינה כי נפלו פגמים בהתנהלותו בתפקיד.
חיים אישיים
אפללו מתגורר בעפולה, אב לשלושה ילדים.
תאונת הדרכים בצומת להבים
תאונת הדרכים בצומת להבים היא תאונת דרכים שהתרחשה ב-3 בפברואר 2015 בכביש 31 בצפון הנגב, סמוך לצומת להבים. משאית שהובילה שני טרקטורים התחככה באוטובוס ומחרשת אחד הטרקטורים (קלטרת) חדרה לתוך האוטובוס, קרעה את צדו וגרמה לפגיעה המונית.
האוטובוס הסיע נשים בדואיות בחזרה לבתיהן בתל שבע וכסייפה מתפילה במסגד אל-אקצא. בתאונה נהרגו שמונה נשים, אחת נפצעה באורח אנוש וכמה עשרות במצב קל-בינוני. כל ההרוגות היו תושבות תל שבע.
7 שנים לאחר התאונה, בספטמבר 2022 הורשע נהג המשאית בגרימת מוות ברשלנות.
LOAL
Lock-On After Launch, (באנגלית: יכולת נעילה לאחר שיגור). הוא מושג המתאר יכולת של מערכות נשק מונחה מתקדמות, המסוגלות לרכוש את המטרה או להחליפה לאחר השיגור (ממטוס או מכלי אחר), להבדיל ממערכות נשק מונחה ישנות יותר, שהיו תלויות במערכת השיגור ברכישת מטרות, ולא יכלו להחליף את המטרה לאחר השיגור.
היכולת מתחלקת לשני סוגים: רכישה עצמאית, ורכישה ממערכת חיצונית.
רכישה עצמאית מתבצעת בעזרת ראש ביות אקטיבי-עצמאי. כך למשל, טיל אוויר-אוויר יכול להיות משוגר אל מעבר לטווח הנראה של מכ"ם המטוס המשגר, ולחפש בעצמו מטרות. היתרון הגדול בשיטה זו הוא היכולת של המטוס להישאר פסיבי, ללא שידור אקטיבי, וכך לא להתגלות על ידי מערכות איתור שונות.
רכישה חיצונית מתבצעת באותה השיטה שבה נרכשת מטרה באופן רגיל, בעזרת ראש ביות חצי אקטיבי/פסיבי, אלא שהכל מתבצע לאחר השיגור, בעזרת יכולת קישור בין המערכת המשגרת אל החימוש המשוגר. כך למשל, בדוגמה שלעיל, הטיל משוגר, ורק לאחר מכן מופנה לעבר מטרה בעזרת המערכת המשגרת. היתרון בשיטה זו הוא יכולת להישאר עם שידור אקטיבי קצר זמן, המגדיל את שרידות המערכת המשגרת, ויכולת להחליף מטרות לאחר השיגור (שגר ועדכן).
עיטם לבן-זנב
עֵיטָם לְבֶן-זָנָב (שם מדעי: Haliaeetus albicilla) הוא מין עוף דורס גדול גוף בסוג עיטם שבמשפחת הנציים. השם "עיטם" הוא הלחם של המילים "עיט" ו"ים" המצביעות על מקום חיותו של העוף – בקרבת מקווי מים גדולים. שם המין נובע מזנבו הלבן כליל. העיטם לבן-הזנב הוא הציפור הלאומית של פולין.
מראה
העיטם לבן-הזנב הוא אחד העופות הדורסים הגדולים ביותר. אורכו 76–92 סנטימטרים, ומוטת הכנפיים שלו 190–240 סנטימטרים. מאפיינים בולטים נוספים של לבן-הזנב הם כנפיים רחבות, ראש גדול יחסית לעופות אחרים, צוואר עבה, ומקור גדול בצורת סכין שבעזרתו הוא תופס את טרפו. צבעו של העיטם הבוגר הוא ברובו חום, למעט הראש והצוואר שהם בהירים, הרגליים והמקור שהם צהובים, והזנב הלבן. בפרטים צעירים הזנב והמקור כהים יותר, וכחלק מתהליך ההתבגרות הזנב מתבהר חוץ מטבעת חומה שנשארת בסופו. הנקבות גדולות מהזכרים באופן ניכר.