cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פתקים (יישום)
גרסת ה-OS X
יצירה של פתקים מסונכרנת עם כל מכשירי אפל של המשתמש באמצעות שירות ה-iCloud. פתקים ניתן לארגן בתיקיות, ולהצמיד לשלוחן העבודה של המשתמש. כאשר היישום סגור, הפתק הצמוד עדיין נשאר. בנוסף, בשונה מה-iPhone, ה-iPad וה-iPod Touch, היישום פתקים ב-OS X Mountain Lion מאפשר להטביע תמונות בתוך פתקים.
אלכסנדר שרוואשידזה
אלכסנדר קונסטנטינוביץ' שרוואשידזה (בגאורגית: ალექსანდრე კონსტანტინის ძე შარვაშიძე, באבחזית: Алеқсандр Константин-иҧа Шарвашиӡе, 1867–1968) היה צייר מן האימפריה הרוסית ובן לשושלת הנסיכותית של אבחזיה של בית שרוואשידזה. הוא היה נכדו של מושל גאורגיה ספר עלי-ביי. אביו, קונסטנטין, היה שותף לקשר של אצולת גאורגיה מ-1832 נגד השלטון הרוסי. לאחר מות דודנו ב-1918, היה לממלא מקום היורש לכתר האבחזי.
משנת 1907 עד 1918 עבד שרוואשידזה כצייר תפאורות בתיאטרון מריאינסקי ובתיאטרון אלכסנדרינסקי בסנקט פטרבורג. הוא עבד בשיתוף פעולה עם אלכסנדר בנואה, אלכסנדר גולובין (צייר), ולנטין סרוב ופאבלו פיקאסו. הוא ציווה לאת כל יצירתו לגאורגיה.
לאחר המהפכה הרוסית, יצא שרוואשידזה לגלות בצרפת. הוא מת ב-17 באוגוסט 1968 בגיל 101, בהוסטל לזקנים במונקו, ונקבר בבית הקברות הרוסי בניס. ב-12 במאי 1985 נקבר שרוואשידזה בשנית לפי כללי הטקס במרכז בירת אבחזיה סוחומי. ב-24 בדצמבר 2013 הוסר הלוט מעל המצבה שהוקמה על קברו.
אוהד מאור
אוהד מאור הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, היה מפקד חטיבה 401. בעבר היה מפקד עוצבת ראם ומפקד המרכז לאימונים טקטיים במל"י.
ביוגרפיה
מאור התגייס לצה"ל בשנת 1998 ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. לאחר הקורס שימש מפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה ב' ברקן בגדוד 46, שהייתה הפלוגה האחרונה בחטיבה 401 שהפעילה טנקי מגח, עליה פיקד עד חורף 2005. במלחמת לבנון השנייה שימש כסגן מפקד גדוד 9 ובהמשך מונה לקצין אג"ם של חטיבה 401. לאחר מכן שימש מפקד גדוד 46 בין השנים 2013–2015, והוביל את הגדוד בין היתר במהלך מבצע צוק איתן. באוגוסט 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת ראם, ובמקביל למפקד המרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) במל"י, תפקיד אותו סיים ביוני 2020. ב-22 ביולי 2020 מונה למפקד חטיבה 401, ושימש בו עד מאי 2022.
ביולי 2023 הוחלט שמאור ימונה לראש מטה פיקוד ההכשרות והאימונים ויועלה לדרגת תא"ל.
למאור תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות בשיווק מ, והוא מתעתד ללמוד במכללה הצבאית בארצות הברית.
אריה שכנר
אריה (אריק) שכנר (נולד ב-14 במרץ 1939) הוא מנתח לב ישראלי, פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מייסד המחלקה לניתוחי לב וחזה במרכז הרפואי וולפסון בחולון ומנהלה הראשון, מייסד שותף והנשיא של עמותת "הצל ליבו של ילד".
ביוגרפיה
אריה שכנר נולד בעיר קרקוב שבפולין, בן יחיד וניצול השואה. עלה לישראל בשנת 1949. מעלייתו ארצה ועד השירות הצבאי התגורר עם משפחתו בחולון. למד בתיכון קוגל בחולון.
התנדב לשירות בחטיבת הצנחנים והגיע לדרגת רב-סרן. תיפקד כמנתח ומפקד של פלגות כירורגיות במלחמות ישראל.
השכלה והכשרה רפואית
בשנים 1970–1975 התמחה בכירורגיית לב-חזה וכלי הדם הגדולים, בבית החולים בילינסון בפתח תקווה, תחת הדרכתו של מנהל המחלקה, פרופ' מוריס לוי.
כרופא ומנתח
עם שובו לישראל ב-1978 החל לשמש כרופא בכיר במחלקה לניתוחי לב וחזה בבית החולים בילינסון, ובשנים 1988–1991, היה מנהל המחלקה בפועל.
בתחילת שנות ה-90, בעקבות הצורך ההולך וגדל בניתוחי לב בארץ, הוחלט לפתוח שלוש מחלקות חדשות בתחום, בבית החולים סורוקה בבאר שבע, במרכז הרפואי וולפסון בחולון ובבית החולים כרמל בחיפה. פרופ' שכנר הופקד על הקמת המחלקה בבית החולים על שם אדית וולפסון בחולון. הוא שימש כמנהל המחלקה עד פרישתו בשנת 2008. תחת ניהולו, התפתחה המחלקה, ומבוצעים בה ניתוחים ממגוון רחב כולל ניתוחי מעקפים, החלפה ותיקון של מסתמי הלב, תיקוני מומים מולדים בילדים, ניתוחי אבי העורקים, וכן ניתוחים של בית החזה.
בשנת 1988, בעודו בבית החולים בילינסון, היה שכנר ממובילי המאבק לקיצור את ההמתנה לניתוחי לב מצילי חיים שעלולה הייתה להמשך חודשים ארוכים. לצורך כך היה מהוגי שיטת ה"ססיות" במערכת הבריאות הציבורית במדינת ישראל ("קיצור התורים" ו"עבודת צוותים אחה"צ"). במסגרת זאת, הופיע בוועדות הכנסת, כולל ועדת הפנים בראשות חברת הכנסת אורה נמיר, והתריע על הפגיעה החמורה בחיי המטופלים הנאלצים להמתין זמן רב לניתוחים, לפעמים רב מדי. השיטה החדשה אפשרה את המשך העבודה בבתי החולים הציבוריים בשעות הערב. מאז השיטה נהוגה בבתי חולים רבים בארץ, בכל תחומי הרפואה. היה הראשון בישראל לבצע בבילינסון ב-1988, את "קיצור התורים" הראשון, ניתוח מעקפים בחולה, שהמתינה למעלה מ-7 חדשים לניתוח.
נוסף על כך, לשכנר תרומה רבה לפיתוח שיטת הקרדיופלגיה, לשימור שריר הלב בזמן ניתוח. היה חבר בצוות מחקר בינלאומי שפיתח את השיטה – SIPHA – selective intracavitary profound hypothermia arrest, והיה הראשון להביאה לארץ.
מתחילת המאה ה-21, מתנדב בבית הלוחם בתל אביב, בהרצאות ובייעוץ רפואי לנכי צה"ל ולבני משפחותיהם. החל מ-2023 ההתנדבות ממוסדת ליומיים בשבוע, בשעות מוגדרות.
ארגון הצל ליבו של ילד
בשנת 1995 הקימו פרופ' שכנר, ד"ר עמירם (עמי) כהן (סגנו בניהול המחלקה בבית החולים וולפסון) וד"ר משה משיח, מנכ"ל המרכז הרפואי וולפסון ומנכ"ל משרד הבריאות לשעבר, את עמותת "הצל ליבו של ילד", על מנת להעניק טיפול מציל חיים לילדים חולי לב ממדינות מתפתחות, שאינם יכולים לקבל את הטיפול הדרוש להם במולדתם. ללא טיפול זה, ילדים אלה נידונים לתמותה מוקדמת מלווה בייסורים.
הארגון זכה לאותות הכרה רבים בישראל ובעולם, על פעילותו הפילנתרופית מצילת החיים. תחת ניהולו וביוזמתו של פרופ' שכנר, הפכה מחלקת ניתוחי לב וחזה בבית החולים וולפסון למעניקת הטיפול לילדים המובאים לישראל על ידי העמותה. במסגרת זאת, ביצע צוות המחלקה עד היום (2023) מעל ל-6,500 ניתוחי לב מצילי חיים בילדים, מכ-70 מדינות.
בנוסף לכך, עוסק הארגון בהכשרת קרדיולוגים ומנתחי לב ממדינות מתפתחות, על מנת שאלה ישובו למולדתם ויעניקו בה את הטיפול החיוני לאותם הילדים. במסגרת תוכניות הכשרה אלו, מגיעים רופאים מרחבי העולם לתקופות התמחות והשתלמויות ממושכות, במחלקת ניתוחי לב חזה בבית החולים וולפסון.
שנים רבות לאחר פרישתו מניהול המחלקה, פרופ' שכנר הוא נשיא עמותת הצל ליבו של ילד, וגם כעת (2023), בעשור התשיעי לחייו, מקדיש את מירב זמנו ומרצו ועוסק רבות בגיוס כספים למימון פעילות העמותה ולהקמת בית חולים לילדים על שם סילבן אדמס במסגרת בית החולים על שם אדית וולפסון.
משפחה
מתגורר ברמת גן ולו שלושה ילדים.
הוקרה
על פועלו רב השנים להצלת ילדים עם מומי לב בארץ ומהעולם, קיבל שכנר את אות יקיר העיר רמת-גן לשנת 2019 ואת אות יקיר העיר חולון לשנת 2021.
כמו כן, נבחר לעמית כבוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב וקיבל את עיטור "עמית פול האריס" של ארגון רוטרי העולמי.
שכנר זכה בעיטור "מפעל חיים ברפואה" של איגוד הקרדיולוגים וארגון מנתחי הלב.
נבחר לרשימת Top 50 Most Influential Jews of 2022 של הג'רוזלם פוסט.
מרי מרגרט קמרון
מרי מרגרט קמרון (באנגלית: Mary Margaret Cameron; 9 במרץ 1865 – 15 בפברואר 1921) הייתה אמנית סקוטית, ידועה בתיאוריה את חיי היומיום הספרדיים. היא הציגה 54 עבודות באקדמיה הסקוטית המלכותית בין השנים 1886 ו-1919.
ביוגרפיה
קמרון החלה לראשונה את החינוך האמנותי שלה בגיל 16 דרך האקדמיה לציור של אדינבורו, וזכתה בפרסים מגיל 17. היא למדה שיעורים בקולג' הווטרינרי של אדינבורו כדי לשכלל את הבנתה באנטומיה של בעלי חיים, ופיתחה מיומנות מיוחדת לתיאור סוסים. זה שיקף את העניין המוקדם שלה בנושאים יוצאי דופן, ונעזר ביכולתה להשתמש בסוס שלה כמודל.
ספרד
בשנת 1900 נסעה קמרון למדריד בספרד כדי ללמוד את עבודתו של הצייר הספרדי מהמאה ה-17, דייגו ולאסקס. היא התאהבה במדינה, באנשיה ובתרבותה. היא ציירה סצנות ספרדיות רבות, נושאים אלימים וגבריים כמו שדות קרב, מרוצי סוסים ובעיקר מלחמות שוורים, וחיה זמן מה במדריד ובסביליה. היא יצרה מחלוקת בסקוטלנד מולדתה על התיאור המציאותי שלה את סצנות מלחמות השוורים האכזריות לפעמים.
קריירה
קמרון הייתה חברה מייסדת במועדון האמנות לנשים של אדינבורו ובתערוכה הראשונה של אגודת האמנים הסקוטים, היא הייתה מעורבת מאוחר יותר באקדמיה הסקוטית המלכותית. (RSA) היא הציגה בשנת 1901, כאשר נשים יכלו רק להציג ב-RSA אבל לא הפכו לחברות. בקשתה להיות מועמדת עם פיבי אנה טראקייר וכריסטינה פטרסון רוס, אך נשים לא נבחרו לאקדמיה עד 1938. לקמרון היו שלושה ניסיונות כושלים נוספים להתקבל כחברה.
היא הציגה 56 יצירות ב-RSA בין 1886 ל-1919. ציור שלה קיבל "אזכור מכובד" בסלון פריז ב-1904. הדיוקן הזוכה תיאר את אחותה פלורה עם שני כלבי הבורזוי הרוסיים שלה משני צדדיה. הציור, יחד עם אחד מציוריה הספרדיים של קמרון, פורסם בספר "נשים ציירות בעולם" (1905).
קמרון ערכה ארבע תערוכות יחיד בין השנים 1908 ו-1913 באדינבורו, לונדון ופריז, כאשר מבקר שיבח את "הכוח, הקלות וחוסר הפחד שלה".
בנוסף להיותה אמנית מוכשרת, קמרון הייתה גם בלשנית מוכשרת, ודיברה צרפתית וספרדית באופן שוטפת. היה לה גם ידע טוב בגרמנית ובאיטלקית, וידעה מספיק רוסית כדי לקרוא ולתרגם אותה.
ב-30 ביוני 1905 קמרון התחתנה עם אלכסיס מילאר, סוחר סוסים ומנהל עבודה מאדינבורו, בסנט מרטין-אין-דה-פילדס בלונדון.
מרי קמרון מתה בכפר במערב אדינבורו, ב-15 בפברואר 1921, והיא קבורה בבית הקברות דין באדינבורו.
מורשת
לקמרון יש מספר קטן של ציורים באוספים הלאומיים הבריטיים. דיוקן של קמרון בעבודה בסטודיו שלה, מאת ג'ון בראון אברקרומבי, מוחזק על ידי הגלריה הלאומית של סקוטלנד. היא תוארה כ"פורצת דרך" עבור נשים אמניות ושוויון מגדרי.
דפורטיבו לה קורוניה
ריאל קלוב דפורטיבו דה לה קורוניה (בספרדית: Real Club Deportivo de La Coruña) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר לה קורוניה שבגליסיה, שמשחק בליגה הספרדית השלישית. הקבוצה נוסדה בשנת 1906 ואצטדיונה הביתי הוא אצטדיון ריאסור המכיל 32,660 מושבים. הקבוצה משחקת בתלבושת פסים כחול ולבן ויש לה יריבות היסטורית עם קבוצת סלטה ויגו שגם היא מייצגת את מחוז גליסיה.
ברשימת הישגי הקבוצה אפשר למנות את הזכייה באליפות ספרד בשנת, פעמיים בגביע המלך הספרדי בשנים 1995 ו-2002, ושלוש פעמים ב בשנים 1995, 2000 ו-2002.
היסטוריה
לה קורוניה נוסדה בשנת 1906 ואת העונות הראשונות שלה בילתה בליגה השנייה. בשנת 1941 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, בעונתה הראשונה היא סיימה במקום השלישי מה שהיה ההישג הטוב ביותר שלה עד לתחילת שנות ה-90 סה"כ שיחקה הקבוצה 4 שנים בליגה הראשונה בסיומן נשרה חזרה לליגה השנייה. הקבוצה חזרה כעבור עונה לליגה הראשונה (1946) ושוב ירדה כעבור עונה לליגה השנייה. בשנת 1948 עלתה שוב לה קורוניה לליגה הראשונה והפעם היא שיחקה 9 עונות רצופות בליגה הראשונה עד אשר ירדה חזרה לליגה השנייה ב-1957.
שנות ה-60 ושנות ה-70 התאפיינו אצל לה קורוניה בחוסר יציבות בהן התנדנדה הקבוצה בין 2 הליגות הראשונות כאשר בכל פעם שהקבוצה הייתה עולה לליגה הראשונה היא הייתה יורדת כעור עונה אחת או 2 עונות חזרה לליגה השנייה.
בשנת 1973 ירדה לה קורוניה לליגה השנייה ולאחר מכן נעדרה לה קורוניה מהליגה הראשונה במשך 18 עונות ברציפות עד אשר הצליחה לחזור בסיום עונת 91–1990 לליגה הבכירה לאחר שהקבוצה סיימה את עונה עם אותו מספר נקודות כמו ריאל מורסיה אך הקדימה אותה בזכות הפרש שערים טוב יותר.
בעונתה הראשונה בליגה הבכירה לראשונה מזה כמעט 20 שנים נאבקה לה קורוניה בתחתית וניצלה מירידה חזרה לליגה השנייה רק אחרי שעברה בהצלחה את משחקי המבחן נגד הירידה שעה שגברה בסיכום שני המשחקים על ריאל בטיס ששיחקה באותה עונה בליגה השנייה. לצד מאבקי התחתית רשמה לה קורוניה באותה עונה הצלחה יפה בגביע המלך כאשר העפילה עד לחצי הגמר בה הודחה בידי אתלטיקו מדריד.
בעונת 93–1992 נאבקה לה קורוניה על תואר האליפות אך סיימה לבסוף במקום השלישי ובכך זכתה לראשונה בתולדותיה להשתתף במפעלים האירופאים. הקבוצה השתתפה בעונת 94–1993 בגביע אופ"א שם גברה בשני הסיבובים הראשונים על אולבורג מדנמרק ועל אסטון וילה והודחה בסיבוב השלישי בידי איינטרכט פרנקפורט.
באותה עונה עמדה לה קורוניה על סף זכייה באליפות בפעם הראשונה בתולדותיה שערב המחזור האחרון היא הוליכה את הטבלה וניצחון במחזור האחרון על ולנסיה היה מעניק לה את תואר האליפות. בדקה ה 90 של המשחק שהתוצאה היא 0-0 זכתה לה קורוניה בפנדל שאם הייתה כובשת אותו הייתה זוכה באליפות אך מירוסלאב דיוקיץ החמיץ את הפנדל ולה קורוניה סיימה רק במקום השני באותה עונה.
שנה לאחר מכן זכתה לה קורוניה בתואר ראשון בתולדותיה כאשר זכתה בגביע המלך כאשר במשחק הגמר היא מנצחת את ולנסיה 1–2. הייתה זאת נקמה מתוקה של לה קורוניה בולנסיה ששנה קודם לכן מנעה ממנה את האליפות.
בעקבות הזכייה בגביע הספרדי זכתה הקבוצה בכרטיס השתתפות לגביע המחזיקות בה הגיעה לשלב חצי הגמר כאשר בשלב זה היא הודחה בידי פאריס סן ז'רמן. ובעונת 1995/1996 סיימה במקום התשיעי וכאשר היא מודחת על ידי ולנסיה בגביע הספרדי. עונה אחת לאחר מכן החתימה את הכדורגלן הברזילאי ריבאלדו בעבור 7.5 מיליון יורו מפלמיירס ושחקנה בבטו שוחרר לפני פתיחת אותה עונה בחזרה לברזיל, בסיומה סיימה במקום השלישי. בקיץ 1997 מכרה את כוכב הקבוצה ריבאלדו לידי ברצלונה בעבור 25 מיליון יורו. ולאחר מכן נמכרו מירוסלאב דיוקיץ' הסרבי. בפתיחת עונת 1997/1998 הודחה בסיבוב הראשון בגביע אופ"א על ידי אוסר הצרפתית והדחה ברבע גמר הגביע הספרדי על ידי דפורטיבו אלאבס. בסיום העונה סיימה במקום ה-12 בטבלה. בקיץ 1998 החתימה את המאמן חאבייר אירורטה מסלטה ויגו. בסיום אותה עונה סיימה במקום השישי בטבלה והגיעה עד לחצי גמר גביע המלך. בקיץ 1999 הקבוצה החתימה 4 שחקנים חדשים: רוי מקאיי, סזאר מרטין, ויקטור סאנצ'ז וסלבישה יוקאנוביץ'. דפורטיבו הייתה במרוץ מסיבי יחד עם ברצלונה שהייתה יחד עם כוכבה לשעבר של דפורטיבו ריבאלדו על האליפות. ב-18 במרץ שתי הקבוצות נפגשו למשחק העונה ולה קורוניה הפסידה במשחק הודות לשער ניצחון של ריבאלדו שהביא לברצלונה את הניצחון. בשבעת המשחקים האחרונים לעונה דפורטיבו הייתה באי יציבות מול הקבוצות והיא ניצחה בשני המשחקים הראשונים, 1-3 נגד סביליה מהמקום האחרון ו-4-1 נגד היורדת השנייה אתלטיקו מדריד לאחר מכן הפסידה בשני המשחקים הבאים 0-2 לראיו ואיקאנו ו-1-2 לסלטה ויגו. ובשלושת המשחקים האחרונים ברצלונה השיגה רק נקודה אחת בלבד בשלושת המשחקים האלה מה שאפשר ללה קורוניה מוטיבציה להשיג ניצחונות חשובים וב-19 במאי אירחה את אספניול למשחק האחרון שאם היא תנצח תבטיח את האליפות הראשונה אי פעם. וזה קרה, ניצחון 0-2 הבטיח את האליפות ללה קורוניה והעפלה ראשונה אי פעם לליגת האלופות.
בעונת 1999–2000 זכתה לה קורוניה בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה באליפות ספרד במחזור האחרון ובעקבות כך זכתה להשתתף גם בפעם הראשונה בליגת האלופות והגיעה עד לשלב רבע הגמר בה הודחה בידי לידס יונייטד. זכייתה של הקבוצה באליפות ספרד בעונת הייתה אחת הזכיות המפתיעות בתולדות הליגה הספרדית. בעונה כיכבו באותה עונה השוער הקמרוני ז'אק סונגו, הקשר הברזילאי מאורו סילבה והחלוץ ההולנדי רוי מקאיי. מי שהניף את צלחת האליפות באותה עונה היה הקפטן וסמלה הגדול של הקבוצה הקשר הספרדי פראן והמאמן היה חבייר אירורטה. עונת האליפות המפתיעה הובילה לכמה עונות בהן דפורטיבו לה קורוניה הייתה כוח עולה בכדורגל הספרדי ובזירה האירופאית.
הקבוצה המשיכה לשחק ברציפות בליגת האלופות עד עונת 05–2004. הקבוצה הגיעה פעמיים לשלב רבע גמר ליגת האלופות בעונות 2000/2001, 2001/2002. בליגת האלופות בעונת 2003/04, ניצחה לה קורוניה את יובנטוס, שהגיעה לגמר המפעל בעונה הקודמת. ברבע הגמר גברה על מילאן, לאחר ניצחון 0–4 במשחק הגומלין למרות הפסד 1–4 במשחק הראשון, במשחק שנחשב לאחד מהמפתיעים בהיסטוריה של ליגת האלופות. בחצי הגמר הפסידה לה קורוניה לפורטו הפורטוגלית, שזכתה לבסוף בטורניר.
לאחר ההצלחה הגדולה בליגת האלופות בעונת 04–2003 החלה הקבוצה לדעוך, היא חדלה מלהיות קבוצת צמרת בליגה הספרדית כאשר היא מסיימת לרוב את העונה במרכז הטבלה ללא כרטיס השתתפות במפעלים האירופאים. בסיום עונת 2010–2011 נשרה לה קורוניה לליגה השנייה במחזור האחרון אחרי הפסד ביתי לולנסיה במשחק בו היא הייתה תלויה רק בעצמה. הקבוצה נשרה לליגה השנייה לאחר 20 עונות רצופות בליגה הבכירה.
לה קורוניה שבה כעבור עונה לליגה הראשונה אך כעבור עונה נוספת (2013) ירדה שוב לליגה השנייה. שנה מאוחר יותר (2014) שוב חזרה לה קורוניה לליגה הראשונה אך לא הצליחה לשחזר את ימי הזוהר הגדולים שלה מהעבר. הקבוצה שיחקה 4 עונות ברציפות בליגה הראשונה כאשר בכולן היא נאבקת נגד הירידה לליגה השנייה עד אשר ירדה ליגה בשנת 2018.
שנה לאחר שירדה לליגה השנייה הייתה קרובה לה קורוניה לחזור לליגה הראשונה, כאשר במקום השישי המוביל למשחקי המבחן בשלב חצי הגמר עברה את מאלגה לאחר ניצחון כפול אבל נכשלה בשלב הגמר מול מיורקה הקבוצה אומנם ניצחה 0–2 במשחק הראשון אך הפסידה 0–3 במשחק הגומלין ולא הצליחה להעפיל.
שנה מאוחר יותר (2020) ירדה לה קורוניה לליגה השלישית לראשונה מאז עונת 1974/1975.
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית דצמבר 2018
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית נערכה בבאר שבע ב-29 בדצמבר 2018.
מיכאל רצון
מיכאל רצון (נולד ב-21 בספטמבר 1952), הוא איש ציבור ישראלי. איש עסקים לשעבר ומשפטן, אלוף-משנה במילואים וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
ביוגרפיה
נולד בשכונת שעריה בפתח תקווה. בגיל 14 עבר ללמוד בפנימייה הצבאית לפיקוד שבתל אביב. עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס ולאחר שהודח עבר לסיירת אגוז וליחידת רימון. רצון עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר והגיע לקורס קציני חי"ר. לאחר ארבעה חודשים בקורס החליט שאינו רוצה להיות קצין, והועלה להדחה. מפקד בית הספר לקצינים, צבי בר, אמר לו שהוא יהיה קצין מצטיין, הדיח אותו מהקורס והחזיר אותו להתחיל את הקורס מחדש.
רצון השתתף בפעילות מבצעית ברצועת עזה נגד הטרור הפלסטיני. במלחמת יום הכיפורים היה רצון סגן מפקד פלוגה ג' בגדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני ולחם ברמת הגולן בקרבות הבלימה והתקפת הנגד נגד הצבא הסורי ברמה, וכן בקרב ההבקעה לרמה הסורית. משנפצע מפקד הפלוגה אביחי בקר נעשה רצון למ"פ. מאוחר יותר נפצע אף הוא. ב-1976 השתחרר בדרגת סרן ופתח סוכנות ביטוח. במילואים עשה קורס מג"דים והגיע לדרגת אלוף-משנה.
באותה תקופה החל לפעול בתנועת הליכוד ונבחר מטעמה פעמיים לחבר מועצת העיר פתח תקווה (בראשית שנות השמונים ובשלהי שנות התשעים). ב-1985 נבחר ליו"ר צעירי הליכוד ושימש בתפקיד עשר שנים.
הוא אף התמודד לראשות עיריית פתח תקווה, אך לא נבחר.
בתחילת שנות השמונים תפקד גם כחבר המועצה המייעצת לשר האוצר בענייני ביטוח ושימש גם דירקטור באגודה "כוכב יאיר" לייסוד היישוב כוכב יאיר ולהקמתו בשנים 1981-1986. בשנים 1989-1990 שימש חבר דירקטוריון בחברת ממ"ן. משנת 1990 ועד 1992 היה חבר דירקטוריון חברת שיכון ופיתוח.
נכנס לראשונה לכנסת בשלהי הכנסת ה-13 (10 במרץ 1996) לאחר פטירתו הפתאומית של חבר הכנסת אריאל וינשטיין, והספיק לכהן בכנסת באופן מעשי ימים ספורים בלבד. בבחירות לכנסת ה-15 (1999) הוצב רצון במקום ה-31 ברשימת הליכוד ולא נבחר לכנסת.
בשנת 2001 נבחר ליושב-ראש הדירקטוריון של אבנר חברה לביטוח.
בבחירות לכנסת ה-16 (2003) הוצב רצון במקום ה-20 ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת ה-16. הוא כיהן כסגן שר התמ"ת בממשלה ה-30 תחת השר אהוד אולמרט. בתקופת המאבק בתוכנית ההתנתקות היו מיכאל רצון ועוזי לנדאו מראשי חברי כנסת "המורדים" בליכוד, ובשל כך פוטרו מהממשלה ב-28 באוקטובר 2004. המשיך לכהן כחבר הכנסת עד תום הקדנציה, ושימש כחבר בוועדת הכנסת, ועדת הכספים, בוועדת החוק, חוקה ומשפט ובועדה לפניות הציבור. כן כיהן כחבר בוועדת החקירה הפרלמנטרית לגילוי השחיתות בממשל במדינת ישראל.
ב-2 בנובמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הודיע כי יתמודד בבחירות המקדימות בליכוד. בסופו של דבר, זכה רצון במקום ה-24 ברשימה, אך בעקבות עתירה נדחק עם משה פייגלין ואהוד יתום למקום ה-37, הלא ריאלי. רצון ערער לבית המשפט המחוזי, ערעורו התקבל והוא חזר למקום ה-24, עד ששעות אחדות לאחר מכן אישר בית המשפט ערעור של הליכוד, ושוב נדחק אחורה ברשימה. במהלך הבחירות לכנסת העשרים מוקם במקום ה-37 ברשימת הליכוד לכנסת, ולא נבחר לכנסת. עד שנת 2013 שימש יו"ר הדירקטוריון של חברת נת"ע.
כיום, משמש כיו"ר קבוצת אב-גד המקדמת התחדשות עירונית במרכז הארץ.
מיכאל רצון בעל תואר ראשון במשפטים. למד לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וכן לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
נשוי לפרופ' נאוה רצון, לשעבר ראש החוג לריפוי בעיסוק וכיום מרצה באוניברסיטת תל אביב, אב לחמישה ילדים.
חואן דומינגו פרון
קולונל חואן דומינגו פרון (בספרדית: Juan Domingo Perón; 8 באוקטובר 1895 – 1 ביולי 1974) היה קצין צבא ארגנטינאי שנבחר לכהן כנשיא ארגנטינה שלוש פעמים בשנים 1946–1955 ו־1973–1974. פרון הוא אביה של התנועה הקרויה על שמו, פרוניזם, ושל המפלגה החוסטיסיאליסטית.
ביוגרפיה
פרון נולד למשפחת איכרים בלובוס, עיירה קטנה במחוז בואנוס איירס, לאב ממוצא סרדיני ולאם מסטיסית (בת להורים מוצא מעורב אירופי - אינדיאני). בגיל 16 החל את לימודיו בבית ספר צבאי ולאחר שסיים אותם כקצין, התקדם במהירות בסולם הדרגות. בין השנים 1939 ל-1941 שרת פרון באיטליה הפאשיסטית כנספח צבאי, מה שאיפשר לו להכיר מקרוב את משטרו של בניטו מוסוליני ולרחוש לו אהדה. ביוני 1943, בדרגת קולונל, היה חלק מ"קבוצת הקצינים המאוחדים" (GOU - Grupo de Oficiales Unidos), שהפילה בהפיכה צבאית את ממשלתו השמרנית של רמון קסטיג'ו. בממשלה החדשה שהוקמה כיהן כשר המלחמה, ובנובמבר 1943 החל לכהן כשר העבודה והרווחה, ובהמשך חזר לכהן כשר המלחמה וסגן הנשיא.
כליאתו של חואן פרון והמאבק לשחרורו
פועלו של פרון לקידום אינטרס מעמד הפועלים ומעמד הביניים, משך את תשומת לבם של המעמד הגבוה. בתחילת 1945 התחילו להיווצר נגד פרון אופוזיציות הן מימין והן משמאל. ב-9 באוקטובר 1945 קבוצה של קציני צבא אילצו את פרון להתפטר, האחרון הסכים בתנאי שיקיים נאום אחרון מול מזכירות מפלגת העבודה. הנאום שנתן הכעיס עד מאוד את מתנגדיו והוביל למעצרו. בהמשך לכך אדאלמירו גוליאן פראל ראה בפרון כסכנה לנשיאותו וניסה לשקם את ממשלתו דרך כליאתו של פרון וסילוקו מהממשלה.
אך הפגנות תמיכה של ארגוני הפועלים, אשר זכו לכינוי חסרי החולצות, בהשפעתה הכריזמטית של רעייתו לעתיד אווה פרון (אוויטה) הביאו לשחרורו המהיר מספר ימים לאחר מכן, ב-17 באוקטובר. תוכניותיו של פראל השתבשו שכן תומכיו של פרון ראו בכליאתו של האחרון כאיום על היתרונות שהצליחו להשיג באמצעותו עד לשנת 1943 והחלו לארגן הפגנות לשחרורו. לאווה לא היה חלק מרכזי באירועי 17 באוקטובר וכן לא היה חלק בשחרורו של פרון אף על פי שניסתה לעודד להפגנות לשחרורו של פרון. אחת הגרסאות טוענת כי אווה ניסתה נואשות להביא לשחרורו של פרון אך ללא הצלחה. אט אט הצטרפו עוד ועוד ארגוני עובדים לשביתה וב-17 באוקטובר נערכה עצרת גדולה, שסירבה להתפזר עד לשחרורו של פרון - ואכן כך קרה. פרון שוחרר ויצא למרפסת לשאת נאום. כשהוא נהנה מתמיכת ארגוני הפועלים, זכה פרון לאמונם של 54% מהמצביעים בבחירות הדמוקרטיות שנערכו ב-24 בפברואר 1946, ונבחר לנשיא ארגנטינה לכהונה שנמשכה בין 1946 ל-1952. במהלך תקופה זו, הוא פירק את מפלגת הפועלים של ארגנטינה והקים את המפלגה החוסטיסיאליסטית.
תקופת נשיאותו הראשונה התאפיינה בלאומנות קיצונית דמוית פאשיזם ובתמיכה גורפת של האיגודים המקצועיים. נעזר בפופולריות הסוחפת של אשתו אוויטה, פרון דיכא כל גילויי אופוזיציה, אסר את מתנגדיו והגביל את חופש הדיבור. אווה פרון הייתה נציגת "חסרי החולצות", מעמד הפועלים, ולתקופה מסוימת גם האדם השני המשפיע ביותר בפוליטיקה הארגנטינאית. במקביל, חיזק פרון מאוד את האיגודים המקצועיים – בסיס תמיכתו, והרחיב את השירותים הסוציאליים להמונים. למשנתו הכלכלית קרא "העמדה השלישית" – שילוב אלמנטים מן הקומוניזם והקפיטליזם. לימים, נקראה דרכו ומורשתו "פרוניזם". לאווה אכן היה תפקיד מרכזי בקביעת מדיניות בעלה, אולם זאת רק לאחר היבחרותו לנשיאות ארגנטינה. אווה אף יעצה וסייעה לבעלה בתפקידו כנשיא והייתה כצל וכממלאת מקומו. מתוקף כך, בין השאר נהגה לקיים נאומים ולחתום על הסכמים בשמו של פרון, ואף הקימה וניהלה את "קרן אווה פרון", קרן רווחה לנזקקים אשר חילק, בין היתר, נעליים ומשחקים (שנלקחו בכוח ממפעלי ייצור של "מתנגדי השלטון") לילדים נזקקים, דבר שהעלה את קרנה של אווה בעיני הציבור בארגנטינה.
כמי שכיהן כנספח צבאי באיטליה הפשיסטית בתקופת ראשית מלחמת העולם השנייה ואהד את המשטר ששרר בה, הוא ייסד לאחר תום המלחמה נתיב בריחה, כדי לעודד פושעי מלחמה נאצים להימלט מהעמדה לדין ולהגר לארגנטינה. כאיש צבא הוא ראה במשפטי נירנברג עלבון לכבוד הצבאי וכנשיא לאומני הוא רצה בהגירתם לארגנטינה של מדענים, מהנדסי תעופה ומומחי גרעין לפעול בתעשיות הצבאיות של ארגנטינה. באופן זה נמלטו לארגנטינה אדולף אייכמן ויוזף מנגלה.
ב-23 בספטמבר 1973 ניצח בבחירות ושב לכהונה נוספת כנשיא, עם רעייתו השלישית איסבל כסגניתו. קדנציה זו לא האריכה ימים – לאחר פחות משנה, ב-1 ביולי 1974, נפטר פרון מהתקף לב. רעייתו איסבל מונתה לנשיאה אחריו, אך התקשתה לאחוז במושכות השלטון ולאחר פחות משנתיים הודחה בהפיכה צבאית.
חרף התהפוכות הרבות בחייו ולאחר מותו, האידאולוגיה הפרוניסטית עדיין חיה ונושמת בארגנטינה, ומהווה מרכיב חשוב בפוליטיקה של המדינה עד היום.
תהילים ל"ב
תהילים ל"ב הוא המזמור ה-32 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך. המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'. קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה בבקשת רחמים, והוא חלק מהתיקון הכללי.
תוכן המזמור
מזמור ל"ב מורכב מאחד עשר פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
א'-ב'
המשורר פותח בקריאות "אשרי" המשבחות את האיש שאין לו פשעים ועוונות: "אַשְׁרֵי נְשׂוּי פֶּשַׁע כְּסוּי חֲטָאָה" (א').
ג'-ח'
בפסקה השנייה מתאר המשורר את מה שקרה לו. המשורר מתאר כי חווה ייסורים קשים: "בָּלוּ עֲצָמָי בְּשַׁאֲגָתִי כׇּל הַיּוֹם" (ג'). בעקבות כך הוא מודה על החטאים שלו בפני אלוהים: "אָמַרְתִּי אוֹדֶה עֲלֵי פְשָׁעַי לַה'" (ה'), לאחר מכן המשורר מתאר כי אלוהים סלח לו: "וְאַתָּה נָשָׂאתָ עֲו‍ֹן חַטָּאתִי סֶלָה" (ה').
כעת, המשורר מסביר איך ירא אלוהים צריך להתנהג: "עַל זֹאת יִתְפַּלֵּל כָּל חָסִיד אֵלֶיךָ לְעֵת מְצֹא רַק לְשֵׁטֶף מַיִם רַבִּים אֵלָיו לֹא יַגִּיעוּ" וממשיך להתפלל ולהתחנן מאלוהים שימשיך להושיע אותו ולשמור עליו: "אַתָּה סֵתֶר לִי מִצַּר תִּצְּרֵנִי רָנֵּי פַלֵּט תְּסוֹבְבֵנִי" (ז').
ט'-י"א
המשורר מפציר בשומעיו לא להתנהג כבהמה חסרת מעצורים: "כְּסוּס כְּפֶרֶד אֵין הָבִין בְּמֶתֶג וָרֶסֶן עֶדְיוֹ לִבְלוֹם בַּל קְרֹב אֵלֶיךָ", אלא להבין שכל הבוטח באלוהים - הוא יתחסד אליו בחזרה כגמולו: "רַבִּים מַכְאוֹבִים לָרָשָׁע וְהַבּוֹטֵחַ בַּה' חֶסֶד יְסוֹבְבֶנּוּ" (י').
בתפילה היהודית
לדעת הגר"א ולמנהג הפרושים, מזמור זה הוא שיר של יום ליום הכיפורים.
לדוד משכיל הוא השני מעשרת המזמורים המרכיבים את התיקון הכללי.
גבע
גֶּבַע היא קבוצה (צורה של קיבוץ) במועצה אזורית גלבוע, השוכנת בעמק יזרעאל ממזרח לעיר עפולה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1921 על ידי עולים מרוסיה ומפולין אשר עלו לארץ בעלייה השנייה. בהמשך הצטרפו אל הגרעין המייסד גרעינים נוספים כחבורת פועלים שעבדה בקסטינה, מירושלים וקבוצת "דרומיה". בשנות ה-30 וה-40 הצטרפו לקבוצה גרעינים מליטא, לטביה והונגריה. שם הקבוצה ניתן לה על שם הגבעה שעליה הוקמה.
רוב הכנסות היישוב מגיעות ממפעל "בקרה", המתמחה ביצור בוכנות ושסתומי אוויר. לקבוצה היה בעבר מפעל נוסף בשם "שקדיה" שעסק בייצור מוצרי שוקולד וממתקים. המפעל נמכר בתחילת שנות ה-2000. ענפי משק נוספים הם גידולי שדה, "פארקיון" - בית אריזה לדגים ואורוות סוסים בה מתקיים בית ספר לרכיבה ופנסיון.
קבוצת גבע נודעת בכך שממנה יצאו הלהקות "הגבעטרון" ו"השיבולים". לרגל חגיגות השישים לקבוצה כתב דידי מנוסי, יליד המקום, את שירו "בת שישים" שהושר על ידי הגבעטרון:
היסטוריה של האנטישמיות
היסטוריה של האנטישמיות הולכת אחורה מאות ואלפי שנים. אנטישמיות מוגדרת כפעולות איבה או אפליה נגד יהודים כקבוצה דתית או אתנית. תופעת האנטישמיות מוכרת משחר ההיסטוריה, צורותיה החיצוניות וגילוייה המהותיים של האנטישמיות עברו שינויים בתקופות השונות. היהודים בכל הדורות סבלו מאנטישמיות ונאלצו להתמודד עימה, ומכאן הכינוי הנפוץ "השנאה העתיקה ביותר".
החוקרים מזהים שישה שלבים בהתפתחות ההיסטורית של האנטישמיות: לדברי החוקרת ג'רום חנס שישה שלבים אלו יכולים להתמזג לשלש קטגוריות עיקריות: אנטישמיות עתיקה, שהייתה בעיקר אתנית ובעלת אופי "טבעי", אנטישמיות נוצרית שהייתה דתית ביסודה, ואנטישמיות גזעית של המאה ה-19 וה-20.
בפועל, קשה להבדיל את האנטישמיות (המכוונת דווקא כלפי יהודים) מן ההתעמרות הכללית והאפליה המובנית שהייתה קיימת כלפי מיעוטים על ידי עמים אחרים לפני התקופה הרומית, אך עם ההתקדמות במעלה ציר הזמן, ובמיוחד מאז אימוץ הנצרות באירופה, והפיכתה לדת השלטת במהלך המאה ה-4, הולכות ומתרבות הידיעות על תקריות אנטישמיות מובהקות. העולם האסלאמי אף הוא ראה את היהודים כזרים מבחינה היסטורית. עם בואה של המהפכה המדעית והתעשייתית באירופה של המאה ה-19 התרבו גם ביטויים חדשים של אנטישמיות, והיו מבוססים יותר על תפיסות גזעניות מאשר על הדת, תופעה שהגיעה לשיאה בזוועות השואה במהלך מלחמת העולם השנייה. היווצרותה של מדינת ישראל בשנת 1948 תרמה במידה מסוימת להפחתת גילויי האנטישמיות, אך מאידך יצרה מתחים אנטי-יהודיים חדשים במזרח התיכון.
איבה מוקדמת כלפי יהודים
דוגמאות ראשונות ברורות לרגשות אנטי-יהודיים ניתן למצוא באלכסנדריה במאה ה-3 לפנה"ס.
העיר אלכסנדריה נוסדה על ידי אלכסנדר הגדול. יחסו של אלכסנדר כלפי היהודים היה ידידותי ומעודד. הוא אפשר להם לבנות אזור יהודי בעיר, שבו הם עסקו במסחר והפכוהו לאזור משגשג. אלכסנדריה הפכה לבירה המסחרית והרוחנית של העולם העתיק. בתחילתו של העידן המשותף, יהודים כבשו שתי חמישיות של העיר ומנו כ-100,000 אנשים. העיר הייתה ביתה של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם, ותרגום השבעים - התרגום היווני של התנ"ך מעברית - נוצר שם. יוסף בן מתתיהו מספר שאלכסנדר אף פטר את היהודים מתשלום מיסים בשנות שמיטה, מאחר שהם אינם מעבדים את שדותיהם בשנים אלו. בין יהודי העיר המפורסמים מאותה התקופה היה הפילוסוף פילון האלכסנדרוני.
מצרים הייתה כאמור לב הפזורה היהודית, והמרכז המתקדם ביותר של התיוונות מחוץ ליוון עצמה. מצב זה לא היה חריג במיוחד, באופן כללי, העולם הפגאני היה מאוד סובלני כלפי גיוון דתי, ומצב זה אפשר ליהודים חופש דת ופולחן (מונותואיסטי) מלא. ואכן, היו דמויות בולטות מן התקופה שהחשיבו מאוד את היהודים כקבוצה, וכתבו עליהם בהערכה. הפילוסוף תאופרסטוס לדוגמה, שהיה מתלמידיו של אריסטו והתנגד להקרבת יצורים חיים על המזבח, כתב על דרך ההקרבה אצל היהודים: הדגש על חוסר הרצון היהודי לקבל מנהג שכזה (הקרבת יצורים חיים), תואם את הטון הכללי של כל הקטע, שהוא אוהד את היהודים. התבוננות בכוכבים היא מרכיב די חשוב בדת פילוסופית, על פי אסכולת אפלטון ואריסטו.
דוגמאות נוספות הן הפילוסוף קליארכוס שתיאר פגישה בין מורו אריסטו לבין "חכם יהודי", והחוקר מגסטנס שכאשר נסע להודו כשגריר של סלאוקוס הראשון, הוא כתב עבודה שבה דיבר בשבח הממשל והחברה ההודית, וכלל גם את היהודים בתיאוריו האידיאליים. כן יש לציין את הסופר טימגנס, שהיה הסופר היווני-אלכסנדרוני היחיד שלא דיבר בגנות היהודים.
בספרות הפגאנית נעשה סילוף של ההיסטוריה היהודית, שבא לידי ביטוי בראש ובראשונה בסיפור מצרי-יווני אלטרנטיבי למוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים. גרסתו הקדומה ביותר הידועה לנו הופיעה ככל הנראה בחיבורו של הקטאיוס איש אבדרה, היסטוריון יווני שחי סביב שנת 300 לפנה"ס, שם מסופר שבעקבות מגפה קטלנית שבאה על מצרים, גורשו ממנה כל הזרים, כאשר חלקם הגדול, בהנהגת משה, גורש לארץ ריקה שנקראה אחר כך "יהודה". גרסתו של הקטאיוס עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר, שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים, תוך שימוש במוטיבים של כפירה, טומאה, שנאת זרים ואף שנאת אדם.
בחיבורו של מנתון (אגיפטיקה), כומר והיסטוריון מצרי-הלני מן התקופה, מופיעה הטענה, כי בני עם החיקסוס (קבוצה ממוצא שמי ששלטה בצפון מזרח מצרים) היו "אבות היהודים". בכך שולל מנתון את הסיפור המקראי ואת תפיסת הזהות העצמית של היהודים ומנסה להשפילם. הנואם היווני אפיון, שחי במאה הראשונה לספירה באלכסנדריה ונודע בשנאתו ליהודים, טען בחיבוריו (שהתבססו על כתביו של מנתון), כי בני ישראל הם צאצאי אנשים מצורעים שהונהגו על ידי כהן דת מורד בשם 'אוסרסף' (Osarseph) "שלא מעריץ את האלים", מרד בפרעה בשיתוף מורדים כנענים, וכאשר פרעה התגבר על המרד הוא גירש את המורדים המצורעים הללו למדבר שבו שינה אוסרסף את שמו למשה. אפיון טען כי סיפורו הוא למעשה הגרסה ה"אמיתית" לסיפור יציאת מצרים שאותו מספרים היהודים, ובכך רצה לציירם כמצרים מצורעים וטמאים שצריך לגרשם ולנדותם.
רעיונות אלו חזרו רבות בעבודותיהם של כאירמון מאלכסנדריה, ליסימכוס, פוסידוניוס, אפולוניוס מולון, אפיון וטקיטוס, והיוו למעשה "היסטוריה נגדית" - הגרסה המצרית-יוונית לסיפור יציאת מצרים במסורת היהודית, ומטרתם המוצהרת הייתה כאמור ניסיון לבזותם, והתכחשות לזכות הגדרתם העצמית של היהודים.
הקטאיוס איש אבדרה כתב כי משה "בגלל זיכרון הגלות של עמו, (כתוצאה מטראומת גירוש העם ממצרים) הנהיג עבורם דרך חיים של מיזנתרופיה ועוינות כלפי זרים."
ביטויי האנטישמיות הגדולים והמובהקים ביותר שהגיעו אלינו מן העת העתיקה מצויים כנראה בתיאורו של אפיון (ממנהיגי הקהילה היוונית-מצרית באלכסנדריה במאה הראשונה לסה"נ) ביחס למה שגילה אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס) בפריצתו לבית קודשי הקודשים בירושלים: עלילה זו, (המכונה עלילת קרבן האדם), המביאה לשיא את הסטריאוטיפ המתמשך של היהודים בעת העתיקה כשונאי אדם (מיזנתרופים) ואף כורכת אותו בעבודה הרוחנית-דתית שלהם, חזרה על עצמה בחיבורו של דאמוקריטוס "על היהודים" בסגנון דומה. לדבריו: היהודים משתחווים לראש מוזהב של חמור, ואחת לשבע שנים הם תופסים נכרי, מקריבים אותו על ידי "קריעת בשרו קרעים קרעים", בכך שוזר דאמוקריטוס את עלילת קרבן האדם עם עלילת פולחן החמור. דאמוקריטוס הוא הסופר היווני היחיד הידוע לנו מלבד אפיון שטען שהיהודים נהגו לבצע רצח פולחני של נוכרים, אולם הוא נבדל ממנו בפרטים: בזמן שאפיון מדגיש שהקורבן הוא יווני והטקס מתרחש בכל שנה, דמוקריטוס מתייחס לנוכרי באופן כללי והטקס מתרחש בכל 7 שנים. ייתכן וציון המחזוריות של 7 שנים קשור לשנת השמיטה היהודית, שהייתה ידועה לכמה סופרים פגאניים.
ניתן לקשר את האנטישמיות הקדומה לתפיסת היוונים, שכאמור ראו את עצמם כנעלים על שאר העמים הברברים מן העולם העתיק. אחד ממאפייני התרבות ה'ברברית' היו הקרבת קורבנות אדם. ההשקפה הנאורה ביוון ורומא ראתה בכך ביטוי גס של אמונה טפלה ברברית, והשלטון הרומי אסר קורבן אדם ברומא וראה חובה לחסל את המנהג בקרב עמים אחרים שנפלו תחת שלטון רומא. ניתן להבין, לפיכך שמעשים כאלו יוחסו לדת היהודית מאחר שבמתחם בית המקדש לא נמצא אף פסל ותמונה, ולנכרים אסור היה כלל להיכנס אל המתחם. על רקע זה ניתן להבין מדוע נקל היה להעליל על היהודים שהם עובדים חפץ נקלה ושפל.
אחת הגזירות האנטי-יהודיות המוקדמות, נגזרה על ידי אנטיוכוס אפיפנס באזור השנים 170-167 לפני הספירה, וגרמה להצתת מרד החשמונאים ביהודה.
האימפריה הרומית
היחסים בין היהודים בארץ ישראל לבין האימפריה הרומית הכובשת היו יחסים עוינים מאוד כבר מתחילתם והביאו לכמה מרידות. ביסוד מדיניותם של הקיסרים הרומיים עמדיה השאיפה לאחדות האימפריה. היהודים שחיו בכל רחבי האימפריה שמרו בדבקות על צביונם התרבותי והדתי הייחודי, וכך, ככל שהאימפריה נעשתה הומוגנית יותר מבחינה מדינית ותרבותית, הם בלטו כגורם מפריע בדרך להשגת האחדות.
החברה הרומית ספגה את הדעות הקדומות נגד היהודים מן התרבות ההלניסטית (גזע מצורעים, בדלנות, דת מגוחכת) ודעות קדומות אלה עמדו במרכז החשיבה של התקופה. הקהילה היהודית ברומא הייתה שנייה רק לאלכסנדריה, וכמו באלכסנדריה, הרשאות שניתנו ליהודים על ידי הקיסרים הרומיים גרמו לשנאה מצד השכנים המקנאים. בנוסף, התיעוב היהודי כלפי כל סוג של פולחן לפסל או תמונה נתפסה בעיני החברה הרומאית כהתנשאות והיווה מקור למתח. כבר ב-59 לפנה"ס מזכיר המדינאי מרקוס קיקרו בטיעונו "Flacco Pro" "כמה מרובים הם היהודים, שבטיהם והשפעתם באספות".
כמה היסטוריונים מן העת העתיקה מספרים כי בשנת 19 לספירה הקיסר הרומי טיבריוס ציווה על גירוש היהודים מרומא. לדברי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, טיבריוס שלח גברים יהודים צעירים לפרובינציות שאקלימן קשה ולא נוח, תחת העמדת פנים של שירות צבאי. את כל שאר היהודים הוא הרחיק מהעיר, תחת איום של עבדות עולם לאלה שלא ישמעו. יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, מאשר גם הוא כי טיבריוס הורה לגרש את כל היהודים מרומא. 4000 צעירים יהודים הוגלו לסרדיניה לשם שירות צבאי, אך הרוב, שלא היו מוכנים להפוך לחיילים, נענשו. פילון האלכסנדרוני מציע כי ייתכן שסיאנוס, אחד מסגניו של טיבריוס, היה המניע והדוחף העיקרי לרדיפת היהודים. לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, המניע לגירוש זה היה עיסוקם של היהודים בפעילות דתית מסיונרית בקרב הרומאים. לאור זאת ייתכן כי האנטי-יהודיות הקדומה נבעה בעצם מן התחרות מול היהודים על נאמנותם הדתית של הגויים, תוך שימוש בהעללת עלילות נגד היהודים.
השנאה כלפי היהודים גרמה למתח גדול בקרב היהודים, והוא אכן התפרץ בדמות שלוש מרידות קשות שלהם כנגד האימפריה הרומית: המרד הגדול (66-73/74) שבסופו חרבו ירושלים ובית המקדש. מרד התפוצות (115-117), שגרם לקיסר הרומי טראיאנוס לעצור את מסע כיבושיו במזרח האימפריה כנגד הפרתים ולהתמקד בדיכוי המרידה. ומרד בר כוכבא (132-136) שתוצאותיו היו קשות ביותר. התלמוד הירושלמי מספר, כי בעקבות מרד בר כוכבא, הרומאים החריב ערים רבות והרגו יהודים רבים "עד ששקע הסוס בדם עד חוטמו". עם זאת, כמה היסטוריונים טוענים כי רומא דיכאה בדרקוניות מרידות בכל השטחים שנכבשו ולאו דווקא באזורים היהודיים, ומציינים שטיבריוס גירש את כל בעלי הדתות הזרות מרומא, לא רק היהודים.
לאחר המרד הגדול פרסם הקיסר אספסיאנוס צו שהטיל על היהודים שישבו בארץ ישראל ובכל רחבי האימפריה הרומית חובת תשלום מס בסך שתי דרכמות לשנה. הייתה בכך משום סטייה מן המצב שממנו נהנו היהודים לפני חורבן המקדש, שכן המס הזה, שנועד לכאורה כדי לממן את מקדש יופיטר ברומא, בא במקום התרומה בסך חצי שקל שהעלו היהודים מרצונם לבית המקדש.
כישלון המרד הגדול הביא בעקבותיו את חורבן בית המקדש השני שנהרס בידי טיטוס בשנת 70 לספירה. במשך מאות שנים סירבו הרומאים להתיר ליהודים לבנותו מחדש. בנוסף, שינו הרומאים את השם מחוז יהודה לסוריה פלסתינה ואת שמה של ירושלים לאיליה קפיטולינה, בניסיון למחוק את הקשר ההיסטורי של העם היהודי לאזור.
עם זאת, זכויות אחרות של היהודים לא בוטלו ויהודים בודדים שירשו או שרכשו אזרחות רומית הוסיפו ליהנות מן הזכויות שהקנה להם מעמד זה. בשנת 212 פרסם הקיסר קרקלה חוק שהעניק אזרחות רומית לרוב האוכלוסייה באימפריה הרומית. גם היהודים קיבלו זכויות מלאות, ובכללן הזכות לתפוס משרות צבוריות. כמו כן, בניגוד לדתות אחרות באותה תקופה, ליהודים באימפריה הרומית היה את הזכות לשמור על דתם, ולא צופה מהם להתאים את עצמם למנהגים המקומיים.
מרד בר כוכבא ודיכויו הביא בעקבותיו את גזירות אדריאנוס, שכללו איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, באמצעות גזירות אלו ביקש הקיסר לפתור את "בעיית היהודים". מטרת הגזירות הייתה לעקור את האלמנטים הלאומיים והדתיים מהקהילה היהודית ביהודה, והן בוצעו במלוא חומרתן.
ראשית הנצרות והברית החדשה
על אף שרוב הברית החדשה נכתבה, לכאורה, בידי יהודים שהפכו לתלמידיו של ישו, ישנם מספר קטעים בברית החדשה שחלק רואים בהם אנטי-יהודיות, או שהיו בשימוש לצורך מטרות אנטישמיות. אחרי מות ישו, הברית החדשה מרבה לתאר את הרשויות היהודיות-דתיות בירושלים כעוינות לתלמידי ישו, וככזאת שלעיתים אף נקטה בכוח נגדם. סטפנוס מוצא להורג בסקילה על ידי היהודים. לפני שהתנצר, שאול מכניס את חסידי ישו לכלא. לאחר המרתו, הרשויות היהודיות מתעמרות בשאול מספר פעמים ("חמש פעמים לקיתי על ידי היהודים ארבעים חסר אחת"). הוא מואשם בידי הרשויות יהודיות, ומובא בפני בתי המשפט הרומיים. עם זאת, יש לציין כי ההתנגדות מצד הגויים מתוארת גם היא, ובאופן כללי יש אזכור נרחב יותר בברית החדשה לסבל שחוו תלמידי ישו מצד גורמים אחרים ובמיוחד מצד הרומאים.
האימפריה הרומית המאוחרת
הנצרות החלה את דרכה ככת משיחית ביהדות של המאה הראשונה לספירה, אולם התפתחה לדת עצמאית, בעיקר עקב השפעתו של פאולוס, אחד מהשליחים - תלמידיו של ישו. הנצרות והיהדות הפכו לדתות מתחרות, והדבר ניכר היטב בדמותו של פאולוס עצמו, שהיה יהודי פרושי שעסק על-פי עדותו ברדיפת הנוצרים, אך בסופו של דבר התנצר. במטרה לזכות בהכרה מצד רומא האלילית ולהצדיק את תחושת עליונותה, הכנסייה החדשה פיתחה דוקטרינה תאולוגית אנטי-יהודית בשילוב אלמנטים דתיים פגנים.
עם הפיכתה של הנצרות לדת המדינה של רומא במאה ה-4, היהודים הפכו למושא של חוסר סובלנות דתית ודיכוי פוליטי. ספרות נוצרית החלה להציג עוינות קיצונית כלפי יהודים, שמדי פעם באו לידי ביטוי בהתקפות ושריפת בתי כנסת. עוינות זו התבטאה גם בגזרות שני מועצות הכנסייה ובחוקי המדינה. בראשית המאה ה-4, הקיסר הרומי קונסטנטינוס אף הנהיג מספר חוקים הנוגעים ליהודים: נאסרו נישואים בין יהודים לנוצרים, איסור שעונשו מוות. עונש מוות נגזר גם על מילת עבדים נוצריים בידי יהודים, ומאוחר יותר אסר על החזקת עבדים נוצריים בידי יהודים בכלל, והבעלות עליהם הועברה לידי הכנסייה. המרה של נוצרים ליהדות נאסרה בחוק. קונסטנטינוס חידש גם את אכיפת האיסור על התיישבות יהודים בירושלים, ויהודים הורשו להיכנס לירושלים רק בתשעה באב, יום השנה לחורבן בית המקדש. מועצת אנטיוכיה (341) אסרה על נוצרים מלחוג את חג הפסח עם היהודים, ואילו מועצת לאונדיקא אסרה על נוצרים את שמירת השבת היהודית.
במאה ה-5 האפליה כלפי היהודים אף הפכה גרועה יותר. הקיסר תיאודוסיוס השני פרסם קובץ חוקים שנודע בשם הקודקס התאודוסיאני ובו 44 חוקים שטיפלו בענייני יהדות ויהודים. בין היתר הקודקס אסר על היהודים מלעבוד בשירות המדינה, הצבא והמשפט. היקף בתי המשפט היהודים הוגבל. בתי כנסת נהרסו או הוסבו לכנסיות, ונאסר על שיפוץ בתי כנסת ישנים מלבד במצב של סכנת קריסה. בתי כנסת נהרסו בטורטונה (350), רומא (388 ו-500), רקה (388) מנורקה (418), דפנה (ליד אנטיוכיה, 489 ו-507), גנואה (500), רוונה (495), טור (585) ובאורליאן (590).
הקוראן ואנטישמיות מוסלמית
תולדות היחסים בין המדינה האסלאמית לבין הנתינים הלא מוסלמים, במקרה זה יהודים, מתחילים כבר עם תולדות חייו של הנביא, מוחמד. הקוראן, הספר הקדוש למוסלמים, מכיל פסוקים רבים שעשויים להתפרש כהבעת דעות שליליות מאוד כלפי חלק לפחות מן היהודים. אמנם בתחילה, כאשר מוחמד עבר לעיר מדינה בשנת 622 לספירה, הוא ניהל מגעים ואף עשה הסכמי שלום עם יהודים ושבטים אחרים, אך לאחר דחייתו של מוחמד על ידי היהודים וסירובם להכיר בו ולקבלו כנביא, הפכה מערכת היחסים בין החסידים של הדת החדשה (האסלאם) ליהודים בעיר קשה ומתוחה. באווירה המתוחה התגלעו מהר מאוד סכסוכים קשים בינו לבין השבטים היהודיים באל-מדינה ובח'ייבר, ומוחמד החל לרדוף את היהודים בחצי האי. בשלב מסוים החל מוחמד לגרש את כל היהודים מחצי האי. בשנת 624  גורשו שבט בני קיינוקאע מאל-מדינה לאל-קורה. שנה לאחר מכן גורשו יהודי שבט בני נדיר מאל-מדינה לאזור ח'ייבר. בשלב זה הקוראן הורה למוחמד לשנות את כיוון התפילה מירושלים למכה, ומנקודה זו והלאה, הטון הכללי של פסוקי הקוראן הפך עוין יותר כלפי יהדות ויהודים בכלל. בשנת 627 צרו שבטו של מוחמד יחד עם בעלי בריתם, שבט קורייש, על שבט כהנים יהודי בשם קוריט'ה ששכן בנווה המדבר ית'רב (כיום אל-מדינה), בקרב שנקרא קרב השוחה. בני שבט קוריט'ה, שהואשמו בבגידה, קיימו משא ומתן עם מקימי המצור, ללא תועלת, ובסופו של דבר הם נאלצו להיכנע למוסלמים. המוסלמים, תחת פיקודו של מוחמד, הרגו כמעט את כל הגברים בעריפה, מלבד כמה מן הגברים, שהתאסלמו. הנשים והילדים של השבט נשבו, אולצו להתאסלם ונמכרו לעבדות. עם זאת, יש לסייג ולומר כי ישנם חוקרים המפקפקים באמיתות אירוע זה, וטוענים כי הוא מומצא, ולכל הפחות מוגזם.
מאוחר יותר, התעוררו מספר עימותים נוספים בין יהודי ערב הסעודית לבין מוחמד ומאמיניו, כשהבולט בהם היה בח'ייבר, שם יהודים רבים נהרגו, ובקרבות נוספים.
ימי הביניים
עוינות ואפליה זו כלפי היהודים נמשכו מן התקופה הרומית המאוחרת לימי הביניים. בימי הביניים באירופה הייתה רדיפה בקנה מידה מלא של יהודים במקומות רבים, שכללה עלילות דם, גירושים, התנצרות כפויה והרג. במאה ה-12, היו נוצרים שהאמינו כי חלק, או אפילו כל היהודים שרויים בידי ברשות כוחות מאגיים ויונקים מהם את כוחם. הסיבה שהיהודים זכו ל"כוחות" אלה הייתה, לפי אותם מאמינים, בשל חתימת ברית עם השטן. איורים המציגים את "חזירת־היהודים" נוצרו בראשית המאה ה-13, בעיקר בגרמניה.
רדיפת היהודים באירופה הגיעה לשיאה במהלך מסעי הצלב. רטוריקה אנטי-יהודית כמו  Goad of Love החלה להופיע ולהשפיע על התודעה הציבורית. בעת מסע הצלב הראשון, שנערך בשנת 1096, עברו הצלבנים בעמק הריין, דרך הערים שקהילות אשכנז  שכנו בהן. תוך כדי המעבר הם פרעו ביהודים שבאותן הקהילות. בקהילות של וורמס ומַיינץ קרעו הצלבנים ספרי תורה, שרפו בתי כנסת והעמידו בפני היהודים את הברירה בין טבילה לבין מוות, כשרבים מהיהודים בוחרים למות על קידוש השם ולא להתנצר. הקהילות בערים וורמס ומיינץ חרבו. במסע הצלב השני ב-1147, היהודים בצרפת היו הקורבנות העיקריים לרצח ומעשי זוועה תכופים. הפרעות החלו בצרפת בערים האם שבמחוז הסום, סולי ורמרו, גם בתקופה ההיא הועמדו היהודים בפני הברירה של להמיר את דתם או למות. היהודים היו נתונים להתקפות גם במהלך מסעי צלב נוספים בשנים 1190, 1248 ועוד. בעקבות מסעי צלב אלה, היהודים היו נתונים לגירושים במקומות רבים, כולל בשנת 1290, אז גורשו כל היהודים מאנגליה. בשנת 1396, 100,000 יהודים גורשו מצרפת ובשנת 1421, אלפים גורשו מאוסטריה. רבים מאלה שגורשו ברחו לפולין.
מגפת המוות השחור ששטפה את אירופה באמצע המאה ה-14, והשמידה בין רבע למחצית מהאוכלוסייה, הביאה גם היא להגברת השנאה ליהודים, ולהפיכתם לשעירים לעזאזל. במהלך השנים 1347-1348 נפוצה שמועה שיהודים הרעילו במכוון את בארות המים הנוצריים והם הגורמים לפרוץ מגפת הדבר, במטרה להשמיד את הנוצרים ולהשתלט על העולם. כתוצאה מכך, מאות קהילות יהודיות נהרסו בשל השנאה והאלימות שהתפתחה. האפיפיור קלמנט השישי ניסה להגן על יהודים כשפרסם בתגובה שתי בולות, האחת ב-6 ביולי 1348, והשנייה ב-26 בספטמבר אותה שנה, המגינות על היהודים מההאשמות, שכן המגפה היא משמים ותובעת קרבנות גם מהיהודים. לדברי האפיפיור, מי שטופל עלילות אלה על היהודים הוא "מוּנַע על ידי השקרן, השטן". בצווים אלה אסר האפיפיור להרוג יהודים, להמיר דתם בכפייה או להחרים את רכושם ללא משפט. אולם הבולות לא הועילו במיוחד, וההסתה גרמה למהומות ופרעות ביהודים. עיקר הרדיפות היו בצרפת, שווייץ וגרמניה, שם קהילות שלמות נכחדו. כמה חודשים לאחר מכתבי האפיפיור, 900 יהודים נשרפו חיים בשטרסבורג, על אף ששם המגפה לא השפיעה עדיין. בכמה מהמקרים היהודים הועמדו למשפט, עונו, והתוודו ואז הועלו על המוקד. כששככה המגפה בסוף המאה ה-14, כמעט שלא נותרו יהודים במערב אירופה.
הגבלים תעסוקתיים ואחרים
הרשויות הנוצריות הטילו הגבלות רבות על עיסוקים של היהודים. שליטים מקומיים ואנשי הכנסייה סגרו את שעריהם של מקצועות רבים ליהודים, במטרה לדחוף אותם לעסוק בתפקידים שוליים הנחשבים נחותים מבחינה חברתית, כמו גביית מיסים, השכרת דירות והלוואה בריבית, עיסוקים שהיהודים אולצו לראותם כ"רע הכרחי" וכברירת מחדל. הדוקטרינה הקתולית בזמנו קבעה כי להלוות כסף בריבית הוא חטא, כך שמקצוע זה היה אסור לנוצרים. יהודים רבים שלא היו כפופים למגבלה זו, אולצו למצוא בזה את פרנסתם, על אף הסיכון הכספי הכרוך בכך והדאגה התמידית הנובעת מהלוואה ללא-יהודים. עיסוק זה, הוביל להרבה סטריאוטיפים שליליים על היהודים ולתיאורם כחצופים, חמדנים ונצלנים. המתחים המובנים הקיימים בהלוואת כסף בין הנושים (בדרך כלל יהודים) לבעלי החוב (בדרך כלל נוצרים) הוסיפו גם הם למתיחות החברתית, הפוליטית, הדתית והכלכלית. איכרים רבים שנזקקו להלוואה ונאלצו לשלם את הרבית לאחר מכן, נחשפו באופן אישי כיצד היהודי כביכול גוזל את כספם שעבדו למענו ומנצל את מצבם.
בכל תקופת ימי הביניים היו היהודים נתונים למגוון רחב של מגבלויות משפטיות וחברתיות, שחלקם נמשכו עד סוף המאה ה-19. גם העיסוק בהלוואת כספים וברוכלות נאסר על היהודים בתקופות מסוימות. מספר היהודים שהורשו להתגורר במקומות שונים היה מוגבל. הם רוכזו בגטאות ולא הורשו להחזיק בקרקע. הם היו כפופים למיסים מפלים בכניסה לערים או מחוזות אחרים ונאלצו להישבע שבועה יהודית מיוחדת, מלבד זאת, סבלו היהודים מעוד מגוון רחב של הגבלות. ועידת לטראנו הרביעית שהתכנסה בשנת 1215 קבעה כי יהודים ומוסלמים חייבים ללבוש מלבושים ייחודיים על מנת שאפשר שיהיה להבחין בהם. פריט לבוש כזה שהיה נפוץ ביותר היה הכובע היהודי, שיהודים רבים כבר חבשו אותו מרצונם, כסממן לזיהוי עצמי, אבל הרשויות עיגנו זאת כחובה במטרה להשפילם.
מסעי הצלב
מסעי הצלב היו סדרה של מבצעים צבאיים ביוזמתה או בעידודה של האפיפיורות ברומא, שנערכו מסוף המאה ה-11 עד המאה ה-13. הם החלו כמאמצים לשחרר את ירושלים מידי המוסלמים, אך מהר מאוד הם התפתחו למלחמות טריטוריאליות.
היחסים בעולם המוסלמי
מן המאה ה-9 ואילך, העולם האיסלאמי של ימי הביניים העניק מעמד של חסות לשני מיעוטים נוצרים ויהודים. בניגוד למצב אצל עובדי האלילים שם הייתה הבחירה ברורה: אסלאם או מוות, בנוגע ליהודים ולנוצרים שהן בעלי דתות: "מוכרות", כלומר מבוססים על התגלות אמיתית (גם אם זמנן חלף) הייתה אפשרות שלישית: אסלאם מוות או כניעה. מעמד זה, הקרוי ד'ימי, כלל שורת מגבלות על מקבל החסות. ההגבלות כללו מגורים ברבעים נפרדים, חובה ללבוש בגדים ייחודיים, איסורים על הטפה נגד התאסלמות ונגד נשיאת נשים מוסלמיות, וגישה מוגבלת למערכת המשפטית (עדותו של יהודי לא נחשבה אם נסתרה על ידי עדותו של מוסלמי). ד'ימי נאלצו לשלם מס גולגולת מיוחד (ה"ג'זיה").
ככלל, התייחסו המוסלמים אל המיעוט היהודי שבתחומן כאל אזרחים מדרגה שנייה, ותמיד נדרש ממנו להיות כנוע כלפי המוסלמי. שורת חוקים אף דאגו להדגיש זאת. נאסר למשל על היהודים לרכב על סוס (רק על חמור), ונאסר עליו לרכב כלל בפיסוק רגליים אלא רק מן הצד. ליהודי נאסר להיות בעליו של עבד ונאסר עליו להכות מוסלמי (גם אם הלה תקף אותו).
בספרד המוסלמית, היהודים שגשגו תחת שלטונה הסובלני של ח'ליפות בית אומיה, והעיר קורדובה הפכה למרכז תרבות יהודית. תקופה זו המכונה בתרבות היהודית תור הזהב, הצמיחה ענקי דת ורוח כמו הרמב"ם, רבי יהודה הלוי, רבי חסדאי אבן שפרוט, רבי שמואל הנגיד, ועוד. עם זאת, כניסתם של שושלת המוואחידון במאה ה-12 מצפון אפריקה שנקטו בצעדים קשים נגד הנוצרים והיהודים, סיימה את הדו-קיום הדתי בספרד. כחלק מדיכוי זה נערכו פוגרומים בקרב יהודי קורדובה בשנת 1011 וביהודי גרנדה ב-1066. המווחדיון דגל בתפיסה הרבה פחות סובלנית כלפי הכופרים, ובני החסות טופלו בחריפות. בהתמודדות בין הבחירה למות או להמיר את דתם, יהודים ונוצרים רבים בחרו באפשרות שלישית במידה והיא התאפשרה, ונמלטו מהמדינה. כך, משפחות יהודיות רבות כמו משפחת הרמב"ם נדדו דרומה לעבר מדינות סובלניות יותר, בעוד אחרים הפליגו צפונה והתיישבו בממלכות הנוצריות הגדלות.
בתקופות מסוימות בימי הביניים, במצרים, סוריה, עיראק ותימן, נגזרו גזרות שונות שפקדו על הריסת בתי כנסת. יהודים אולצו להתאסלם או להתייצב מול חשש מתמיד של מוות בחלקים של תימן, מרוקו ובגדאד.
גירוש ספרד ופורטוגל
בממלכות הקתוליות של ספרד המודרנית של סוף ימי הביניים ותחילת העת החדשה, מדיניות של דיכוי הביאה יהודים רבים לאמץ את הנצרות לדתם. יהודים אלו היו ידועים בשם אנוסים. החשד כי בסתר יהודים אלה עדיין שומרים את דתם נאמנה הובילו את פרדיננד השני, מלך אראגון ואת איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה להקמת האינקוויזיציה הספרדית. האינקוויזיציה השתמשה בשיטות חקירה שכללו עינויים קשים במטרה להוציא הודאה מן הנאשם. תחת שלטון האינקוויזציה כ-30,000 נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה בעודם בחיים.
בשנת 1492, פרדיננד השני, מלך אראגון ואשתו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, הוציאו צו גירוש היהודים משני הממלכות. צו זה העמיד בפני היהודים את הברירה שבין התנצרות לגירוש מן המדינה בתוך ארבעה חודשים. חלקם הגדול של היהודים בחרו באפשרות השנייה כאשר 165,000 יהודים יצאו מספרד בתוך פרק זמן זה, אך מספר גבוה של יהודים, כ-50,000, שהגירה היה עבורם קשה מאוד עד בלתי אפשרית בחרו להתנצר, לפחות למראית עין. בעקבות ספרד הלכה גם פורטוגל כאשר בדצמבר 1496 הוצא צו דומה נגד היהודים.
על היהודים המגורשים נאסר לקחת דברי ערך כמו זהב, כסף ותכשיטים, והם יכלו לעזוב את הארץ רק בספינות שסופקו על ידי המלך. כאשר אלה שבחרו לעזוב את הארץ הגיעו לנמל בליסבון, הם נתקלו באנשי דת וחיילים שהשתמשו בכוח, כפייה והבטחות שונות בניסיון להטביל אותם לנצרות ולמנוע מהם לעזוב את הארץ. בפורטוגל פרק זה סיים טכנית את הימצאותם של היהודים במדינה.