cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רארד הופנונג
ביוגרפיה
אחרי מותו המשיכו אלמנתו אנטה וחברים שעבדו עמה במסורת הקונצרטים שלו. האירוע האחרון שלו התקיים בלוזאן שבשווייץ ב-31 בדצמבר 2005. בנו, בנדיקט הופנונג, הוא טימפניסט מקצועי, המופיע עם להקות כמו "נגני מוצרט של לונדון" ו"השישה-עשר".
שולחן עבודה מרוחק
סקירה כללית
ניתן להסביר גישה מרחוק כשליטה מרחוק על מחשב באמצעות מכשיר אחר המחובר דרך האינטרנט או רשת אחרת. זה נעשה בשימוש נרחב על ידי יצרני מחשבים וצוותי תמיכה גדולים של עסקים גדולים לפתרון בעיות טכניות אצל הלקוחות שלהם.
תוכנת שולחן עבודה מרוחק לוכדת את כניסות העכבר והמקלדת מהמחשב המקומי (לקוח) ושולחת אותם למחשב (השרת) המרוחק. המחשב המרוחק בתורו שולח את פקודות התצוגה למחשב המקומי. כאשר יש צורך לשלוט מרחוק ביישומים עם הרבה גרפיקה, כולל דגמי וידאו או תלת־ממד, יש להשתמש בתוכנת תחנת עבודה מרחוק השולחת את הפיקסלים ולא את פקודות התצוגה כדי לספק חוויה חלקה כמו בשימוש מקומי. לדוגמה תוכנת Remote Graphics Software של HP היא פתרון כזה לתחנת עבודה מרוחקת.
שיתוף שולחן עבודה מרוחק מתבצע באמצעות מודל לקוח / שרת משותף. צד הלקוח, או תוכנת VNC viewer, מותקן במחשב מקומי ואז מתחבר דרך רשת לרכיב שרת המותקן במחשב המרוחק. בחיבור VNC טיפוסית, כל הקשות ולחיצות העכבר נרשמות כאילו הלקוח מבצע בפועל משימות במחשב של משתמש הקצה.
מחשב היעד במצב שולחן עבודה מרוחק עדיין מסוגל לגשת לכל פונקציות הליבה שלו. ניתן לשתף רבות מפונקציות הליבה הללו, כולל הלוח הראשי, בין מחשב היעד ולקוח שולחן העבודה המרוחק.
שימושים
מוצרי שולחן עבודה מרוחק זמינים בשלושה דגמים: צד מארח (שרת), תוכנה ומכשיר.
פרוטוקולים
פרוטוקולי תקשורת המשמשים לשולחן עבודה מרוחק כוללים את:
גרסאות זדוניות
remote access trojan (RAT, המכונה לפעמים creepware ) הוא סוג של תוכנה זדונית השולטת במערכת באמצעות חיבור רשת מרוחק. אמנם לשיתוף שולחני ולניהול מרחוק יש שימושים משפטיים רבים, "RAT" מציין פעילות פלילית או זדונית. בדרך כלל מותקן ללא ידיעת הקורבן, לעיתים קרובות נלווה לסוס טרויאני, וינסה להסתיר את פעולתו מהקורבן ומתוכנת האבטחה ותוכנות אנטי-וירוס אחרות.
רוברטו מאטה
רוברטו מאטה (באנגלית: Roberto Matta; 11 בנובמבר 1911 - 23 בנובמבר 2002), היה אחד הציירים הידועים ביותר של צ'ילה ודמות מכוננת באקספרסיוניזם מופשט וסוריאליסטי באמנות של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מאטה היה ממוצא ספרדי, באסקי וצרפתי הוא נולד בסנטיאגו, למד אדריכלות ועיצוב פנים ב-Pontificia Universidad Católica de Chile שבסנטיאגו, וסיים את לימודיו ב-1935. לאחר מכן נסע לפנמה והשלים רישומים סוריאליסטיים של רבים מהמאפיינים הגאוגרפיים שראה. הוא הגיע לראשונה לאירופה כששירת בצי הסוחר לאחר שסיים את לימודיו. מסעותיו באירופה ובארצות הברית הביאו אותו לפגוש אמנים כמו ארשיל גורקי, רנה מגריט, סלבדור דאלי, אנדרה ברטון ולה קורבוזיה.
ברטון הוא זה שסיפק את המניע העיקרי לכיוונו של הצ'יליאני באמנות, עודד את עבודתו והכיר לו את החברים המובילים בתנועה הסוריאליסטית של פריז. מאטה הפיק איורים ומאמרים עבור כתבי עת סוריאליסטיים כמו Minotaure. בתקופה זו הוא הכיר את יצירתם של אמנים אירופאים בולטים רבים, כמו פבלו פיקאסו ומרסל דושאן.
הפריחה האמיתית הראשונה של אמנותו של מאטה עצמו הגיעה ב-1938, כאשר עבר לציור שמן שבזכותו הוא ידוע בעיקר. תקופה זו חלה במקביל להגירתו לארצות הברית, שם התגורר עד 1948. ציוריו המוקדמים, כמו "פלישת הלילה", נותנים אינדיקציה לעבודה שבה ימשיך, עם דפוסי אור מפוזרים וקווים מודגשים על רקע חסר תכונה. זו גם התקופה של סדרת "אינסקייפ", וה"מורפולוגיות הפסיכולוגיות" הקשורות זו לזו.
קלוד סרנושי כתב, "שאיפתו המרכזית של מאטה לייצג ולעורר את נפש האדם בצורה ויזואלית סוננה דרך כתביו של פרויד וההשקפה הפסיכואנליטית של הנפש כמרחב תלת־ממדי: 'אינסקייפ'." לפי החיבור על מאטה ב-Crosscurrents of Modernism הצורות המעוררות של ה-inscapes "הן אנלוגיות חזותיות לנפשו של האמן".
במהלך שנות ה-40 וה-50, המצב המטריד של הפוליטיקה העולמית מצא ביטוי ביצירתו של מאטה, כאשר הבדים נעשים עסוקים בדימויים של מכונות חשמליות ודמויות במצוקה. הוספת החימר לציוריו של מאטה בתחילת שנות ה-60 העניקה מימד נוסף לעיוותים.
באמנותו מאטה יוצר ממדים חדשים בשילוב של צורות חיים אורגניות וקוסמיות (ביומורפיזם). הוא היה אחד האמנים הראשונים שעשו את הקפיצה המופשטת הזו.
קשריו של מאטה עם התנועה הסוריאליסטית של ברטון נותקו בעקבות מחלוקת פרטית בנוגע לארשיל גורקי ומשפחתו. מאטה הואשם בכך שגרם בעקיפין להתאבדותו של גורקי (בתגובה ליחסיו של מאטה עם אשתו של הצייר הארמני-אמריקאי). הדבר הוביל לגירוש שלו מהקבוצה, אבל בשלב זה, שמו של מאטה עצמו הפך לידוע ברבים.
הוא חילק את חייו בין אירופה לדרום אמריקה במהלך שנות ה-50 וה-60, תוך שהוא משלב בהצלחה את הפוליטי והחצי-מופשט בציורים סוריאליסטיים אפיים. מאטה האמין שאמנות ושירתו יכולים לשנות חיים, והיה מעורב מאוד בתנועות החברתיות של שנות ה-60 וה-70.
הוא היה תומך נלהב של ממשלתו הסוציאליסטית של הנשיא סלבדור איינדה בצ'ילה. ציור קיר בגודל 4X24 מטר שלו בשם "המטרה הראשונה של העם הצ'יליאני", כוסה בצבע על ידי המשטר הצבאי של אוגוסטו פינושה לאחר הפלתו האלימה של סלבדור אלנדה בשנת 1973
בשנת 2005 נחשף ציור הקיר על ידי פקידים מקומיים. בשנת 2008 שוחזר ציור הקיר לחלוטין והוא מוצג היום בסנטיאגו בבית העירייה לה גרניה.
במהלך חייו עבד מאטה עם סוגים רבים ושונים של מדיה, כולל קרמיקה, צילום והפקת וידאו.
מאטה היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה הייתה פטרישיה מאטה אקאורן (לבית אוקונל), אמריקאית, ואשתו השנייה הייתה גרמנה פרארי. הוא אב לשישה ילדים. שניים מתו בטרם עת. בנו גורדון מאטה-קלארק היה אמן ידוע.
מאטה מת באיטליה ב-23 בנובמבר 2002, אחד עשר ימים לאחר יום הולדתו ה-91.
תאוריית התסריט המיני
הרעיון הוצג לראשונה על ידי הסוציולוגים ג'ון ה' גאגנון וויליאם סימון בספרם פורץ-הדרך משנת 1973 "התנהגות מינית: המקורות החברתיים של המיניות האנושית". הספר עזר לעצב את שדה "חקר המיניות" והפך לטקסט בסיסי בגישת ה"הבניה החברתית" למיניות במדעי החברה. צמד החוקרים הוסיפו לפתח את הרעיון לאורך השנים, אך עקרונותיו ותפיסותיו הבסיסיות נותרו כשהיו.
ליבת גישתם של גאגנון וסימון הייתה לאתגר את התפיסה הרווחת באותה תקופה, במחקר ובכלל, לפיה מין הוא דבר "טבעי". בניגוד לדרכי חשיבה קלאסיות הרואות במיניות ובהתנהגות מינית אנושית כשייכות לתחום הביולוגי, הגופני והקליני, גאגנון וסימון שאפו להראות כיצד המיניות האנושית מאורגנת ונבנית תמיד סביב תנאים כלכליים, דתיים, פוליטיים, משפחתיים וחברתיים. כפי שטען גאגנון: "החידוש במה שעשינו אז היה להעלות טענה סוציולוגית להיבט בחיי החברה שנראה ככזה הנקבע על ידי ביולוגיה או פסיכולוגיה". הרעיון שגאגנון וסימון מציגים שואב ממגוון תאוריות חברתיות, תרבותיות, פסיכולוגיות ועוד, ביניהן תאוריות הבניה חברתית, מיניות, אינטראקציה סימבולית, תאוריית השיח ופמיניזם.
לטענת גאגנון וסימון, המיניות עבור בני האדם היא לעולם לא רק תשוקה הצפה בחופשיות, אלא תמיד מבוססת על כוחות חומריים ותרבותיים רחבים יותר. כלומר, אין מיניות "חיונית" בה הבסיס הביולוגי מנותק מהבסיס החברתי. בנוסף טען גאגנון כי יש "דרכים רבות להיות, לפעול, להרגיש מיני. אין מיניות אנושית אחת, אלא מגוון רחב של מיניות". על-בסיס תפיסה זו טענו החוקרים שהמיניות האנושית מוסיפה להתפתח ולהשתנות כתלות בחברה, בתרבות ובאנשים, וכך גם המחקר אודותיה צריך להתפתח ולהשתנות. בריאיון שפורסם לאחר מותו סיכם זאת סימון באומרו: "אחרי כל השנים המסקנה האחת אליה הגעתי היא שאין אמיתות משמעותיות קבועות על מיניות".
על החוקרים
ג'ון ה. גאגנון (22 בנובמבר 1931 - 11 בפברואר 2016. מאנגלית: John H. Gagnon) ו-וויליאם סימון (20 ביולי 1930 – יולי 2000. מאנגלית: William Simon) היו מחלוצי הסוציולוגים של המיניות האנושית. ספרם המשותף שראה אור בשנת 1973 "התנהגות מינית: המקורות החברתיים של המיניות האנושית" מילא תפקיד מרכזי בעיצוב הסוציולוגיה העכשווית של המיניות האנושית והמיניות הביקורתית. גאגנון כתב וערך 15 ספרים ולמעלה ממאה מאמרים והוענק לו תואר הכבוד פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטה הממלכתית של ניו יורק בסטוני ברוק, שם לימד וערך את מחקריו בין השנים 1968 עד 1998. סימון, שהיה בן למהגרים יהודים מפולין ונולד בניו-יורק, היה תומך נלהב בסובלנות מינית ותמך בזכויות הלהט"ב מראשית המאבק הגאה.
גאגנון וסימון שאבו השראה מהוגים וחוקרים בתחומי הסוציולוגיה, תרבות, אנתרופולוגיה, היסטוריה ופסיכולוגיה חברתית, בהם מרגרט מיד, פיטר בורק, ארווינג גופמן, ג'ורג' הרברט מיד, זיגמונד פרויד ואלפרד קינסי. עם זאת, הם היו הראשונים שהציעו לבחון את נושא התסריטים המיניים, מה שהפך לתרומה המפורסמת ביותר שלהם.
הרקע לתאוריה ותפיסת המיניות האנושית לפי גאגנון וסימון
כפי שצוין לעיל, רעיון "התסריט המיני" הובא לראשונה בספרם של גאגנון וסימון "התנהגות מינית", המהווה למעשה אסופת מאמרים פרי עטם (אותם כתבו ביחד ולחוד) בהם דנו במיניות האנושית, מקורותיה והתפתחותה. לפי תאוריה זו, העומדת בניגוד לתפיסות שרווחו באותה תקופה, המיניות האנושית היא סמלית בבסיסה, ולא רק ביולוגית, "טבעית" או אוניברסלית, ולפיכך יש לבחון את המשמעויות של המיניות ושל סמליה ולחפש אחר מקורותיה החברתיים.
גאגנון וסימון טענו כי חקר המיניות האנושית, מבלי להתייחס להיבטים האישיים, החברתיים והתרבותיים במסגרתם היא נוצרת וסביבם מוענקת לה משמעות, הוא חסר וחלקי. הם ראו בעיסוק של בני-האדם ב"טבעה" של ההתנהגות המינית ככזה המסתיר את המרכיבים החברתיים במיניות האנושית, ואף העבירו ביקורת על המורשות המחקריות של פרויד וקינסי, שראו בדחף המיני מנדט ביולוגי בסיסי הלוחץ-כנגד וצריך להיות נשלט על ידי המטריצה התרבותית והחברתית (דימוי שהיה נפוץ מאוד באותה תקופה). גאגנון וסימון מסכימים כי מה שבאופן קונבנציונלי מתואר כ"התנהגות מינית" אכן מושרש ביכולות ובתהליכים ביולוגיים, אך לתפיסתם לא יותר מאשר צורות אחרות של התנהגות אנושית. לטענתם, קיומו של מצע ביולוגי למין ולמיניות בשום אופן אינו מהווה עילה לעליונות הדטרמיניזם הביולוגי, ואף סביר להניח שההפך הוא הנכון – ייתכן ותחום המיניות הוא התחום בו עליונות העמדה הסוציו-תרבותית על-פני העמדה הביולוגית היא השלמה ביותר.
גאגנון וסימון בספרם שאפו להבין התנהגויות ופעילויות מיניות מכל הסוגים (אך עם זאת מוגדרות – טובות או רעות, סוטות או קונפורמיות, נורמליות או פתולוגיות, פליליות או לא פליליות) כתוצרים של תהליך התפתחות פסיכו-חברתי מורכב, וזאת משום שהן משובצות בתסריטים חברתיים בהם הפעולות הגופניות עצמן הופכות לאפשריות.
מהו "תסריט מיני" לפי גאגנון וסימון
המונח "תסריט" יכול ככל הנראה לשמש לתיאור כמעט כל ההתנהגויות האנושיות, שכן מעטות ההתנהגויות שניתן, לתפיסתם של גאגנון וסימון, לכנותן "ספונטניות" באופן מלא. לדידם, בהיעדר אלמנטים בסיסיים של תסריט המגדיר את הסיטואציה, נוקב בשמות השחקנים ומתווה את ההתנהגות, סביר שלא תתרחש שום התנהגות או פעילות מינית. עם זאת, גם בהינתן אלמנטים אלו במסגרת סיטואציה נתונה (כמו למשל תשוקה, פרטיות או משיכה לאדם השני) ותחת נסיבות נורמליות, ההסתברות שיתרחש מפגש מיני תישאר נמוכה עד שאחד או שני השחקנים יארגנו את האלמנטים האלו לכדי תסריט מיני מתאים.
התסריטים המיניים פועלים כדי להגדיר את ה"מי", "מה", "איפה", "מתי" ו"למה" של ההתנהגות המינית, ומנחים את המיניות של בני-האדם בחלוקה לשלושה סוגים של תסריטים: אישי, חברתי-אינטראקטיבי ותרבותי-היסטורי:
השימוש שגאגנון וסימון מבצעים במונח "תסריט" ביחס למיניות נחלק לשני ממדים עיקריים:
בבסיסה, תאוריית "התסריט המיני" גורסת כי רגשות מיניים אצל בני-האדם, המובילים להתנהגות מינית, לא צצים יש מאין בגוף, אלא נובעים ממשמעויות ומסמלים חברתיים ותרבותיים שבני-האדם לומדים ורוכשים, המספקים רמזים ואותות שמאפשרים למיניות ולהתנהגות המינית להתפתח. התסריטים המיניים מתייחסים לפונקציות חברתיות שממלאים בני-האדם ומכתיבים מה על הפרט (גבר או אישה) לעשות וכיצד עליהם להתנהג בזמן מסוים ובמקום מסוים, אם ברצונו או ברצונה למלא את התפקיד האופייני הקשור לאותו תסריט. כל תסריט יכול לכלול מספר שחקנים (שניים ומעלה) שלכל אחד ואחת מהם תפקיד אופייני אחר בו הוצב או בחר להציב את עצמו.
התסריטים המיניים קשורים בלמידת המשמעויות של מצבים פנימיים, בארגון וסידור רצפים של פעולות מיניות ספציפיות, בפענוח מצבים חדשים, בהצבת גבולות לתגובות מיניות ובהצמדת משמעויות מהיבטים לא-מיניים של החיים לחוויה מינית ספציפית. היות שלמידת התסריטים נעשית דרך התרבות (תקשורת, חברה וכדומה) ובאמצעות אינטראקציות חברתיות שונות של הפרט עם סביבתו (משפחה, חברים), הם עשויים להיתפס ככאלו המספקים קווים מנחים להתנהגות מינית הולמת ולא הולמת, מוסרית ושאינה מוסרית, ולקיום קשרים מיניים בהלימה או בניגוד לנורמות החברתיות והתרבותיות.
ד"ר נחום נוסבאום מאוניברסיטת חיפה בחן במסגרת עבודת הדוקטורט שלו את התסריט המיני של האדם בהתייחס לזמן, מקום והתנהגויות, ואת העדפותיו המיניות השונות בשלבים השונים של הקשר המיני. במחקרו הוא מצא כי ישנם הבדלים מגדריים מסוימים בתסריטים המיניים בין בני-זוג, וכי איכות הקשר המיני משפיעה על איכות הנישואים בהתאמה. לתפיסתו, ממצאים אלו יכולים להוות פתח עבור מטפלים העוסקים בטיפול זוגי ומיני להשתמש ברעיון התסריט המיני ובפער בין תסריטי בני-הזוג, כמרכיבים שיסייעו להגביר את איכות הקשר המיני שלהם ובהתאמה גם את איכות חיי הנישואים. מחקר זה משקף כיצד גם כאשר התסריטים המיניים של גברים ונשים לא מאוד שונים בבסיסם, השונות בתסריטים המיניים בין בני-זוג היא שיכולה ליצור בעיות בקשר ביניהם.
כדי ליצור "תסריט מיני" לא די בהענקת משמעויות פנימיות ואישיות לסיטואציה מסוימת, אלא יש צורך גם ביצירת פעילויות גופניות שישחררו את המשמעויות הפנימיות האלה ויביאו אותן לכדי סיפוק. לפי גאגנון וסימון, התסריט המיני הוא למעשה מנגנון באמצעותו ניתן לחזק ולהעצים פעולות ביולוגיות, זאת רק אם השחקנים המעורבים מכירים בכך שהפעולות הגופניות המתוארות הן מיניות ומתרחשות בסיטואציה מינית. אורגזמה, למשל, מהווה תוצאה אפשרית של עוררות מינית בקרב אחד או יותר מהמשתתפים באקט המיני, שמקורה בשילוב בין מצב פיזי-ביולוגי למצב פסיכולוגי-חברתי, או כפי שגאגנון וסימון תיארו זאת בספרם: "המשמעות החברתית הניתנת לפעולות גופניות משחררת תהליכים ביולוגיים". הם הוסיפו כי על-מנת לספק את הערוצים דרכם הביולוגיה יכולה לבוא לידי ביטוי, יש ללמוד את המשמעויות החברתיות והפסיכולוגיות של פעולות וסיטואציות מיניות.
מאפייני "התסריט המיני"
אחד הדברים שהופכים את המיניות האנושית למובחנת ולשונה כל-כך מהמאפיינים הביולוגיים של בעלי-חיים אחרים הוא השימוש בשפה, בסמלים ובמטאפורות כמרכיבים של המיניות האנושית. נראה כי בני-האדם יצרו מספר עצום של מטאפורות המשמשות לדבר, לחשוב, לכתוב ולקיים מיניות, ואלו מהוות חלק מרכזי ביצירת התסריטים המיניים. בהתבסס על ניתוח לשוני, יחסים מיניים נחשבים כמתוסרטים אם הצדדים המעורבים בהם עושים שימוש במאפיין לשוני אחד לפחות מתוך החמישה שלהלן:
מחקרים שנעשו על תסריט מיני ותאוריית התסריט המיני מצאו כי תסריטים מיניים מאורגנים על פי מאפיינים סוציולוגיים שונים, בהם מגדר, מגזר ואתניות. גאגנון וסימון מציינים בספרם כי בחקר ההתנהגות המינית והמיניות האנושית יש לעשות הבחנות חשובות בין קבוצות חברתיות שונות, הן ברמת ה (כמו תרבויות שונות) והן ברמת ה (כמו שוני במעמד סוציו-אקונומי, או שוני מגדרי בין נשים לגברים). לתפיסתם, הבדלים אלו – עליהם יש לתת את הדעת כאשר ניגשים לחקור את המיניות האנושית – לא רק רומזים על חשיבות הגורמים הסוציו-תרבותיים והמבנה החברתי לחקר המיניות, אלא אף מהווים אזהרה מפני קבלה חסרת-ביקורת של ההכללות הנוגעות להתפתחות פסיכוסקסואלית של האדם.
התאוריה בהקשר היסטורי
גאגנון וסימון פרסמו את ספרם "התנהגות מינית" בעיצומה של מה שלימים נקראה "המהפכה המינית" של שנות ה-60. באותה תקופה פרץ הגל השני של הפמיניזם, שהוביל לדיונים רחבים אודות אלימות מינית, פורנוגרפיה ומיניות של נשים. במקביל, קמה תנועת "סטונוול" שהפכה לראשיתה הסמלית של תנועה הומוסקסואלית ולסבית חדשה ופעילה, שנועדה ליצור נוף להט"בי חדש ולייצר לגיטימציה עולמית שאפילו גאגנון וסימון יכלו בקושי לחזות.
גאגנון וסימון כתבו לצד תנועות חברתיות אלה (הומוסקסואליות, לסביות ופמיניסטיות), שהיוו כוחות עיקריים של השינוי בכל הנוגע ליחס ולעיסוק במין ומיניות, ולעיתים קרובות אף לקחו בהן חלק. על אף שאף אחד מהם לא היה הומוסקסואל, הם היו פתוחים וסובלניים כלפי להט"בים ("גיי פרנדלי"), מאפיין נדיר באותה העת. בספרם, הם מקדישים כמה פרקים להומוסקסואליות ולסביות ומציינים כי מבחינתם החשיבה בת-זמננו הרואה בהומוסקסואלים ובלסביות כסוגים מיוחדים של אנשים, שיש לחקור כדי להבין מה הוביל אותם להיות "כאלה", היא שמניחה את הבעיתיות מלכתחילה. לתפיסתם, חיפוש אחר הסיבה מדוע אנשים הם הומוסקסואלים אינו שונה מחיפוש אחר הסיבה מדוע אנשים הם רופאים או כל דבר אחר, וכי יש נושאים הרבה יותר מעניינים לחקור. הם טוענים כי גישות להומוסקסואליות "נשלטות על ידי השקפה פשטנית והומוגנית של התכנים הפסיכולוגיים והחברתיים של הקטגוריה 'הומוסקסואל' ובה בעת מתעניינים [כמעט] בלעדית בשאלה הכי קשה והכי פחות מתגמלת מכל השאלות – זו של האטיולוגיה". הם נדהמו מההנחות העומדות מאחורי מערכות הסיווג המיני ומהשאלות הפשוטות הנוגעות לנטיות מיניות שאלו ביקשו לייצר, ובמובן מסוים ביקשו לפרק את הקטגוריות מיניות ואת התאוריות הסיבתיות-אטיולוגיות הנוגעות לסיווגים מיניים.
התקופה בה פורסם הספר "התנהגות מינית" קדמה לשינויים רבים שפקדו את העולם בשנות ה-80 וה-90 וביניהם הופעת האיידס, פיתוח טכנולוגיות רבייה חדשות, הופעת הקוויריות, פיתוח ויאגרה, והם קדמו אף לפוסט-מודרניזם. אומנם צמד הכותבים רומזים בסוף הספר על השינויים העתידים לבוא, אך גם הם לא ידעו מה יוליד יום. על אף השינויים המשמעותיים שחלו, אחד העקרונות המשמעותיים שנכחו בעת פרסום ספרם לראשונה, ושנותר עודנו בעל השפעה חזקה, הוא היחס השלילי העוצמתי כלפי מין, שמדכא הרבה מהמיניות. אומנם חל שינוי בנראות המיניות האנושית, וניתן אפילו לומר שהסביבה הפכה ל"מינית" יותר משהייתה לפני 40 שנה, אך היחס השלילי כלפי מין לא נעלם. הוא איננו בא לידי ביטוי באותו אופן כיום כפי שבא לידי ביטוי לפני למעלה מ-40 שנה, אך זאת משום ששינה והתאים עצמו לשינויים שהתרחשו בעולם.
הבניה חברתית
הבניה חברתית היא מונח בתחום התאוריה הסוציולוגית לפיה העולם האנושי אינו טבעי במובן כלשהו והסדר החברתי הוא תוצאה של תהליכים חברתיים. מה שנחשב למציאות מעוצב על ידי אינטראקציה של פרטים בתרבות או בחברה מסוימת. גישה זו מבקשת לערער על תפיסות מהותניות של תהליכים חברתיים, ולערער על ההנחה שתופעות חברתיות הן טבעיות או נורמליות. תחת זאת, הגישה הזו טוענת שתהליך חברתי יצר את התפיסה של תופעות אלה כטבעיות. כך למשל מפורשות דתות כהבניה חברתית, ותפיסות של מקומם של גברים ונשים בחברה כמו גם של מיניות.
רעיון "התסריט המיני" מתקשר לפיתוחים הרחבים של תאוריית ההבניה החברתית על טבעם של חיי בני-האדם, החברתיים מבסיסם. לפי תאוריית ההבניה החברתית אמונות, תפיסות ועמדות שונות הנוגעות לחברה ולמבנה החברתי מועברות הלאה לילד/ה הגדל/ה בתרבות מסוימת כתופעות טבעיות בחברה. לפיכך, התסריטים המיניים יכולים לנבוע, ולרוב נובעים, מהדרך בה גדל/ה והתחנך/ה הילד/ה לאורן של האמונות הנוגעות לחברה ולמבנה החברתי.
מיניות
מיניות היא הדרך בה בני אדם חווים, מתנהגים ומבטאים את עצמם כיצורים מיניים, בהתייחס לפעילויות המובילות או הקשורות במגע מיני. המיניות מושפעת ממספר גורמים בהם התכונות הגנטיות הקובעות דפוסים של תגובה מינית, גישות חברתיות לגבי מין ומטענו האישי של כל אדם. המחקר של המיניות האנושית מקיף מארג של התנהגויות חברתיות ועוסק במגוון רחב של היבטיה השונים (בהם ביולוגיים, פוליטיים, מוסריים ופסיכולוגיים). מבחינה חברתית-תרבותית המיניות כתופעה תופסת מקום גדל והולך בחברה הפוסט-מודרנית, בה היבטים מסוימים בחיים החברתיים הופכים מתירניים יותר מבעבר. שינוי תפיסתי זה הוביל בין היתר לעיסוק נרחב במיניות כתופעה תרבותית הדוניסטית, קרי, שלא למטרות רבייה.
נורמות מיניות
נורמות חברתיות משפיעות על מגוון רחב של התנהגויות אנושיות, בהן גם התנהגויות מיניות. נורמות מיניות קיימות ברוב התרבויות בעולם ויכולות להיות אישיות, כלומר כאלה שנאכפות על ידי הפרט, או חברתיות, כלומר כאלה שנאכפות על ידי החברה. למשל, הנורמה המינית ברוב התרבויות כוללת יחסים הטרוסקסואליים בין פרטים נשואים. הנורמות המיניות משתנות כל הזמן ולכן ההגדרה מהי התנהגות מינית נורמלית איננה חד-משמעית, אלא נובעת מהתרבות של חברה מסוימת וכוללת טווח רחב של התנהגויות.
בתרבויות המערב מיניות "נורמלית" יכולה להיות מוגדרת ככל מעשה מיני שאינו כולל סטיות, כאשר הנטייה היא ליחסים מונוגמיים מתמשכים באורח החיים ההטרוסקסואלי. עם זאת, ניתן לראות כי במקביל לנורמות מיניות נפוצות אלו ישנו תהליך ליברליזציה בחברות שונות, שהוביל לכך שהומוסקסואליות הוגדרה כחוקית במדינות רבות. עם זאת, גם בחברות מערביות חברי קהילת הלהט"ב לא נהנים מקבלה חסרת תנאים של מיניותם, מה שמלמד על כך שתהליך שינוי הנורמות עוד נמצא בעיצומו וטרם הושלם.
סטייה מהתנהגות מינית נורמלית היא נפוצה וניתנת להגדרה במספר דרכים - גישה חיובית תגדיר סטייה זאת כ"חופש מיני" "שחרור מיני" או "אהבה חופשית", בעוד שגישה שלילית תגדיר זאת כ"פריצות מינית". גם התייחסות להגבלות מיניות תוגדר באופן שלילי כ"דיכוי מיני", בעוד גישה חיובית לכך תגדיר הגבלות מיניות כ"צניעות", "איפוק מיני", "חיי אישות בנישואין" או "מהוגנות מינית".
תאוריית התסריט החברתי
תאוריית התסריט המיני נוגעת ישירות לתאוריית התסריט החברתי ומהווה למעשה דוגמה ספציפית, מעין תת-קטגוריה, של תסריטים חברתיים, המתייחסים ליחסים מיניים והתנהגות מינית בתוך ההקשר החברתי. מייקל וו. וידרמן הגדיר זאת בבירור באומרו: "תאוריית התסריט החברתי מצביעה על העובדה שחלק ניכר מההתנהגות המינית נראית כפועלת על פי תסריט. בדומה לתסריטים בהם משתמשים שחקנים על מנת להנחות את התנהלותם, תסריטים חברתיים מנחים בני חברה מסוימת מהי ההתנהגות ההולמת, כיצד לפרש התנהגויות שונות ומה המשמעות הנלווית להתנהגויות מסוימות". היות שהתסריטים המיניים מהווים חלק מהקבוצה הרחבה של התסריטים החברתיים גם תאוריות חברתיות, כמו תאוריית האינטראקציה הסימבולית, תאוריית השיח ותאוריות מתחום הפמיניזם, מהוות מקור משמעותי להבניית תסריטים מיניים.
תסריט מגדרי
ישנו סטנדרט כפול בכל הנוגע לתסריט המיני ההטרוסקסואלי המסורתי. תסריט זה מציג התנהגויות מיניות שונות לגברים ולנשים, בהן נשים מצופות לגלות התנהגות מינית אך ורק במסגרת יחסים מחייבים, בעוד גברים מצופים לגלות התנהגות מינית בכל סוג של יחסים. גברים צעירים שלא הבינו כי נשים בנות גילם מחזיקות במערכת של תסריטים מיניים שונה משלהם, מוצאים עצמם נבוכים לעיתים קרובות. בשלב בו צעירים מקבלים סוף סוף מרחב פרטיות גדול יותר ממשפחתם (למשל בעת יציאה ללימודים באוניברסיטה או לאחר הנישואין), נדמה כי לגברים צעירים נראה ברור מאליו כי כעת יקיימו יחסי מין "באופן טבעי", מאחר שרוב המכשולים הוסרו. עם זאת, נשים צעירות שינהגו באותו אופן מסתכנות בכך שיתויגו כ"סוטות", זאת משום שבתסריט המיני ההטרוסקסואלי המסורתי אישה המביעה עניין רב מדי או אגרסיבי במין, במיוחד מחוץ למערכת יחסים אינטימית, מרמזת על גבריות, ייאוש או ליקוי אחר כלשהו.
מחקרים שעסקו בתאוריית הסכמה המגדרית העלו כי זכרים ונקבות מתקשרים באופן שונה כבר מגיל צעיר מאוד. באחד המחקרים, שנערך על ידי מרתה בוסטון וגארי לוי בשנת 1991, נמצא כי ילדים, בעיקר בנים, הראו יכולת גבוהה יותר לפעול לפי תסריט תואם מגדרית למגדר של עצמם, יותר מתסריט התואם למגדר האחר. כך, בנוסף לרכישת ידע לגבי תפקידי מגדר סטראוטיפיים בתרבות שלהם, ילדים צעירים פיתחו גישות, העדפות והתנהגויות תואמות-מגדר, בהיבטים שונים של חייהם.
מגיל צעיר גברים מחונכים לקבל ולהחצין את מיניותם, בעוד נשים מחונכות להדחיקה. מבחינה אנטומית, איברי המין הגבריים חשופים יותר לעין ולטיפול של בעליהם מאלה הנשיים. בנים צעירים לומדים לאחוז בפין על מנת לתת שתן ולרחוץ אותו. מנגד, ילדה אינה לומדת לגעת בדגדגן שלה אלא לומדת לנגב את הפות לאחר מתן שתן כך שלא ייחשף לחיידקים מאזור פי הטבעת. התוצאה היא שבנים ובנות מקבלים מסרים שונים מאוד לגבי אבריהם המוצנעים. מחד, בנים לומדים מהר מאוד שהמגע באיבר המין הוא נעים, ולא בהכרח "מלוכלך" מחלקים אחרים בגופם אותם הם יכולים לראות. מאידך, בנות לומדות כי כמעט שאינן יכולות לראות את איבר מינן, וכי קשורים בו אספקטים של "לכלוך" שדורשים זהירות יתרה. בצורה דומה, תפקידי מגדר עשויים לעודד חקירת מיניות שונה אצל בנים ובנות ובהתאם להיווצרות תסריטים מיניים שונים בין גברים ונשים.
גבריאל (שיר)
"גבריאל" הוא שיר שיצא לאור באוגוסט 1982. את השיר כתב שמואל קרול, הלחין צביקה פיק ועיבד אלדד שרים. השיר בוצע על-ידי עפרה חזה.
רקע על השיר
השיר "גבריאל" בביצועה של עופרה חזה נכלל באלבומה השלישי, "פיתויים". הוא הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעדי רשת ג' ב-1982, ובאותה השנה הגיע למקום הראשון במצעד. השיר היה ממוקם במהלך שבועיים בראש המצעד, ובסך הכול צעד בו 12 שבועות. במצעד השנתי של התחנה בשנת 1983 הוא דורג במקום ה־35, וחזה זכתה בתואר "זמרת השנה". נוסף לכך, לשיר "גבריאל" היו ביצועים נוספים, ב"תמיד אותו חלום" על ידי עידו רוזנברג בשנת 2009 ועל-ידי צביקה פיק באלבום "הלהיטים הגדולים" שהופץ ב-2018.
תוכן השיר
בשיר "גבריאל", הדוברת פונה למלאך גבריאל ומבקשת ממנו שיבוא אליה. במבט ראשון, נראה כי מדובר באיזו משיכה אל הבלתי מושג ואל הבלתי אפשרי אל המלאך המטייל בשמיים ומבקש כוכבים: "הן תדע שבילי שמיים בוא אליי, טובים השניים". היא מצפה לשוחח איתו ולפגוש אותו, אולם המלאך נותר בשמיים. השיר ממשיך במילים "כל כנפות תבל נושקים", כלומר קצוות פתילים בפינות בגדיו של המלאך נוגעים מעט בדוברת כשהוא עובר מעליה, אך הוא לא מגיע אליה. בפזמון, הדוברת מספרת שלנער הזה, המלאך, היא מתפללת ומחכה. היא ממשיכה לנסות ולשכנע את המלאך לבוא אליה. היא מפנה את תשומת ליבו לכך שגם אם האל עצמו נועל את שערי גן עדן בפניו, הרי הוא מוזמן לרדת אליה: "גבריאל, אם אלוהים נועל שעריו של גן העדן רד אליי".
בבית האחרון מקבלת העלילה בשיר תפנית דרמטית: "עוד נותר הצל", אומרת הדוברת, והגלימה של המלאך "פורשת ערב", כמכסה את השמש. הבית מסתיים בתיאור צליל צחצוח החרב, צליל ההכנה למשהו אלים, משהו מאיים שעומד להתרחש. בבית האחרון, מסתבר שהשיר הוא ביטוי לכמיהה ולהשתוקקות של אישה הפונה אל אהובה ומבקשת ממנו לממש את אהבתם ולא להסתפר בממד הרוחני שאותו הוא מבקש.
פירוש השיר
אהובה של הדוברת, מתואר כספק נער ספק מלאך או שניהם ביחד, והשיר עוסק בפער שבין האנושי למלאכי באדם עצמו. האישה מבקשת מן הנער שבמלאך לא לשכוח את אנושיותו גם כשהוא שרוי בתפילה ובחוויות רוחניות. השיר מתייחס למלאך גבריאל, שעל-פי מקורות ביהדות הוא אחד מארבעת מלאכי השרת העומדים ליד כיסא הכבוד, ותפקידם לשמור על ארבע כנפות הארץ.
בתרבות פופולרית
שיר זה נכלל במחזמר הלהיטים "מרי לו" שעלה לראשונה בתיאטרון הבימה בשנת 2002 ומבוסס על 25 משיריו של צביקה פיק.
נונאטאק ויקטורי
לנונאטאק שלוש פסגות סלעיות, הדרומי ביותר בהן היא הגבוהה ביותר - 360 מטר מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק ממוקם 15 קילומטרים דרומית-מזרחית מנונאטאק קיי.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
לאחר מכן צולם הנונאטאק על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בספטמבר 1940; על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד באוגוסט 1947; ועל ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בדצמבר 1947 (צילום אוויר טרימטרוגון).
מקור השם
שמו של הנונאטאק ניתן לו בשנת 1961 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
במבט מהוויר נראים שלוש הפסגות הסלעיות של הנונאטאק בצורת שלוש נקודות וקו - סימון בקוד מורס של האות V - הנקראת באלפבית פונטי "ויקטורי".
ולדימיר הרצוג
הרצוג היה חבר המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB) והיה פעיל בתנועת ההתנגדות האזרחית נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל. באוקטובר 1975, בהיותו העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה קולטורה, עונה הרצוג למוות על ידי המשטרה החשאית של הדיקטטורה הצבאית, שביימה לאחר מכן את התאבדותו. 37 שנה לאחר מכן תוקנה תעודת הפטירה שלו ונרשם בה כי הרצוג מת למעשה כתוצאה מעינויים של הצבא שבוצעו במתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים - DOI-CODI. מותו השפיע רבות על החברה הברזילאית, וסימן את תחילתו של תהליך הדמוקרטיזציה של המדינה.
ילדות
הרצוג נולד באוסייק, שביוגוסלביה, בפרובינציית סבה בנובינה (כיום קרואטיה ) ב־27 ביוני 1937, לזיגמונד וזורה הרצוג, משפחה יהודית קרואטית שהיגרה לברזיל בראשית שנות הארבעים, כדי לברוח מרדיפות הנאצים.
חינוך וקריירה
הרצוג קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת סאו פאולו בשנת 1959. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כעיתונאי בכלי תקשורת גדולים בברזיל, בעיקר בעיתון "אסטאדו דו סאו פאולו" - Estado de S. Paulo. במהלך אותה תקופה הוא החליט להשתמש בשמו המלא "ולדימיר" במקום שם החיבה "ולאדו", כשמו הפרטי, מכיוון שהוא חש ששמו האמיתי נשמע אקזוטי במיוחד בברזיל. בהמשך עבד הרצוג בלונדון ב- BBC במשך שלוש שנים.
במהלך שנות השבעים מונה הרצוג לעורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה "תרבות" (Cultura) - ערוץ ציבורי המנוהל על ידי ממשלת מדינת סאו פאולו. הוא גם מונה לפרופסור לעיתונאות באוניברסיטת סאו פאולו, ולימד בבית הספר לתקשורת ואמנויות וכן בקורס העיתונאות הנכחד של קרן ארמנדו אלוורז פנטיאדו - Fundação Armando Alvares Penteado. הוא פיתח קריירה כמחזאי ונועד עם אנשי רוח ותיאטרון. מאוחר יותר, הפך הרצוג לפעיל בתנועת ההתנגדות האזרחית נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל, כחבר המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB ).
מעצר ומוות
ב־24 באוקטובר 1975 - כשהרצוג כבר היה העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה קולטורה - זימנו אותו סוכני צבא ברזיל לחקירה בנוגע לקשריו עם המפלגה הקומוניסטית - PCB שהוצאה אז מחוץ לחוק. למחרת הלך הרצוג למתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים - DOI-CODI כדי להיענות לזימון. אולם חקירתו נערכה באמצעות עינויים. הוא נעצר יחד עם שני עיתונאים נוספים, ז'ורז'ה דוקה אסטראדה בניניו ורודולפו קונדר, שאישרו לימים שהוא אכן עבר עינויים.
ב -25 באוקטובר נמצאה גופתו של הרצוג תלויה בתאו בכלא. בטרם בדיקה כבר הוצהרה סיבת המוות בתעודת הפטירה שלו "כהתאבדות בתלייה". על פי האופוזיציה, קציני המרכז לפעולות ביטחון הפנים DOI-CODI הציבו את גופתו במצב בו היא נמצאה כדי להודיע לעיתונות שהוא התאבד.
בהמשך לכך
הרצוג היה נשוי לסוכנת הפרסום קלריס הרצוג, עמה נולדו לו שני ילדים. עם מות בעלה, קלריס עברה תקופות קשות כשנאלצה לספר לילדיה הצעירים מה קרה לאביהם. שלוש שנים לאחר מכן היא הצליחה לתבוע כחוק את המרכז לפעולות ביטחון הפנים במותו של בעלה. עוד בטרם הצליחה להתמודד עם מותו של הרצוג, אמרה כי "ולאדו היה תורם יותר לחברה לו היה חי". מותו של הרצוג עורר גל של הפגנות מצד העיתונות הבינלאומית ועודד את התעוררות תנועת ההגנה על זכויות האדם באמריקה הלטינית. מותו של הרצוג חיזק את התנועה נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
הנתיחה שלאחר המוות לא הייתה חד משמעית, אך באותה תקופה היו הפתולוגים אנשי משטרה והם העלו באופן שיטתי דיווחים מסולפים על נתיחה שלאחר המוות במקרי מוות בעינויים.
עם זאת, דעת הקהל מעולם לא קיבלה את הגרסה זו ורציחתו עוררה זעם לאומי. נשיא הרפובליקה באותה תקופה, גנרל ארנסטו גייזל, נסער גם הוא בשל אירוע זה ונוספים, שבוצעו על ידי מי שהוא כינה "הפושעים" של הכוח המקביל המוכוון דיכוי פוליטי אלים. כתוצאה מכך הוא הורה על ניקיון השורות והפחתת פעילויות אלה, וכצעד ראשון לכך פיטר את הגנרל הימני-קיצוני שעמד מאחורי האירועים הללו, אדנארדו ד'אווילה מלו.
לדברי הנרי סובל, הרב הראשי של אחד מבתי הכנסת המרכזיים בסאו פאולו באותה תקופה, רצח הרצוג שינה את המדינה. "זה היה הזרז לשיקום הדמוקרטיה בסופו של דבר. מותו תמיד יהיה זיכרון כואב של תקופת דיכוי אפילה, הדהוד תמידי לקול החופש שלעולם לא ינדם ".
לאחר שהתברר כי גופתו של הרצוג נשאה סימני עינויים, החליט הרב הנרי סובל כי יש לקבור אותו במרכז בית העלמין ולא בשוליו, כפי שדורשת המסורת היהודית במקרים של התאבדות. הודעתו זו פורסמה ופוררה לחלוטין את הגרסה הרשמית שטענהלהתאבדות. הלכה למעשה, ההוכחה הניצחת הראשונה לכך שהרצוג לא התאבד דווחה בכתבתו של פרננדו פאצ'קו ז'ורדאו: תיק הרצוג - כלא, עינויים ומוות בברזיל Dossier Herzog - Prisão, Tortura e Morte no Brasil. הכותב ציין כי התמונה שסופקה על ידי הצבא כהוכחה להתאבדותו של הרצוג הציגה את האסיר תלוי בחגורת הכלא שלו וקשור בסורגים של תאו כשרגליו נוגעות ברצפה וברכיו כפופות במיוחד.
עד מותו של הרצוג הייתה ברזיל במתח קיצוני. הצבא היה בשלטון למעלה מעשר שנים והאוכלוסייה הברזילאית חייתה בפחד מתמיד. הרצוג היה האדם השלושים ושמונה ש"התאבד" לאחר שנעצר על ידי הצבא. עם זאת שלושים ושבעת הראשונים לא היו ידועים כמו הרצוג. דווקא מפני שהיה איש ציבור, מותו משך תשומת לב ציבורית וממשלתית. מותו נתפס כיום כהתחלת סופה של הדיקטטורה הצבאית הברזילאית. הרצוג הפך לסמל למאבק למען הדמוקרטיה בברזיל והוא זכה לכבוד במובנים רבים, כמו על ידי הענקת שמו לרחוב בו שוכן ערוץ הטלוויזיה קולטורה בסאו פאולו. בנוסף, הוכרז על שמו פרס ציבורי לעתונות, שהוקדש לחנינה וזכויות אדם (Prêmio de Jornalismo Vladimir Herzog de Anistia e Direitos Humanos ).
לבקשת מספר קבוצות דתיות וארגוני זכויות אדם, נקבע כי הנציבות הבין-אמריקאית לזכויות אדם, שהיא חלק מארגון מדינות אמריקה, תחקור את הנסיבות הסותרות סביב מותו של ולדמיר הרצוג, כך לפי הודעה מיום 23 בינואר 2013.
תעודת פטירה חדשה הונפקה 37 שנה לאחר מותו של הרצוג כדי לציין שהוא מת "בגלל עינויים פיזיים במתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים DOI-Codi של צבא סאו פאולו." התעודה הקודמת שלו הצביעה על אפשרות של התאבדות.
מורשת
בשנת 2009, למעלה משלושים שנה לאחר מותו של הרצוג, הוקם מכון ולדימיר הרצוג. מטרתו היא לאחסן ולשמר מידע וחומרים אודות הרצוג, לקדם דיון על תפקידם של עיתונאים ושל המדיה החדשה, ולהעניק את פרס ולדימיר הרצוג לאמנסטי, ולעיתונאים ופעילי זכויות אדם.
דברה פישר
דברה פישר (באנגלית: Debra Ann Fischer; 1951) היא אסטרונומית אמריקאית, פרופסור באוניברסיטת ייל.
ביוגרפיה
דברה פישר סיימה לימודי תואר באוניברסיטת איווה בשנת 1975. בהמשך היא למדה תואר שני בסן פרנסיסקו. בשנת 1998 היא סיימה את הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בשנת 1998. היא עבדה אוניברסיטת מדינת בסן פרנסיסקו עד לשנת 2003 אז עברה לאוניברסיטת ייל. בשנת 2009 היא קיבלה מינוי של פרופסור בייל.
דברה פישר מומחית בניתוח ננסים, אך היא התפרסמה במיוחד בחקר כוכב לכת חוץ-שמשי. היא עומדת בראש צוות אסטרונומים שחוקרים את התחום. היא ניהלה את הצוות שעסק בתחום במצפה כוכבים בצ'ילה. כמו כן דברה פישר הייתה חברה בצוות פיתוח ציוד מיוחד שהותקן במצפה הכוכבים ליק לחיפוש אחרי כוכבי לכת חוץ-שמשיות.
דברה פישר פרסמה מעל ל-100 מאמרים בתחום.
בשנת 2021 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים.
חוה נובק
חוה נוֹבַק (ברומנית: Eva Novak; 6 בינואר 1927 – 3 בדצמבר 1987) הייתה עיתונאית, סופרת, מחזאית, עורכת ומבקרת תיאטרון רומנייה-ישראלית, מבקרת ועורכת המדור לתיאטרון ב"דבר" בשנות ה-60 וה-70.
בשנותיה האחרונות הייתה פסלת קרמיקה.
ביוגרפיה
חוה נובק נולדה בינואר 1927 באוראדיה שבטרנסילבניה, רומניה בשם אווה רוֹזנֶר, בתם של רגינה לבית קוּן וזיגמונד (סיגיסמונד) רוזנר. בבגרותה התיישבה בבירה בוקרשט. בשנת 1946 החלה להשתתף בעיתונים וכתבי עת ברומניה ולשלוח ידה בתרגום ספרותי. מ-1948 ועד עזיבתה את רומניה ב-1959 עבדה כעיתונאית, עורכת, מבקרת וסופרת במספר עיתונים ברומניה. ב-21 במרץ 1953 נישאה לקורנליוס (נלו) נובק (בארץ נודע בשם דן זכריה), עיתונאי, עורך, סופר ומחזאי יליד בוקרשט.
בשנת 1959 עלתה לישראל עם בן-זוגה. לאחר עלייתה החלה לפרסם בעברית ב"אומר" (העיתון המנוקד לעולים חדשים שהוציאה ההסתדרות). בשנת 1960 החלה לעבוד בעיתון האם שלו, "דבר", ככתבת לענייני תרבות. כעבור מספר שנים התמנתה למבקרת התיאטרון של העיתון. בנוסף ביקרה גם קולנוע ומופעים אמנותיים אחרים, וכן ערכה את מדור התיאטרון והקולנוע "כוכבים ולילות". כתבה וערכה ב"דבר" לאורך שנות ה-60 וה-70.
בבוקרשט הייתה חברת האיגוד המקצועי של אמנים, עיתונאים וסופרים, איגוד העיתונאים של רומניה ואיגוד הסופרים של רומניה. בארץ הייתה חברת אגודת העיתונאים מ-1963. כלת פרס דישוֹן לעיתונאות מטעם אגודת העיתונאים הארצית (1961). לדברי חוקר תולדות התיאטרון הישראלי שמעון לב-ארי, נובק "הייתה בקיאה בספרות הדרמה העולמית, הקלאסית והמודרנית, וכמבקרת תיאטרון הצטיינה בהגינות ובשיקול דעת".
חיברה מחזות קצרים וסיפורים קצרים, ותרגמה מחזות אחדים. כתבה עם בן-זוגה את המחזמר "חי, חי וקיים, או: סיוט ליל חמסין", שתורגם לעברית על ידי אוריאל אופק (1965). ערכה עם דקלה גולומב את הקובץ מפרי עטו "שני מחזות מיסוגיניים" (1967).
בשנות חייה האחרונות, החל באוקטובר 1977, עסקה בפיסול בקרמיקה. בהיותה נערה צעירה עסקה בקרמיקה (אחותה, שהיגרה לקנדה, הייתה קרמיקאית מקצועית). בבגרותה החל העיסוק בקרמיקה כתחביב: היא ביקשה ליצור כלים יפים עבור אוסף הקקטוסים שלה ושל בן-זוגה, שכן העציצים הרגילים לא נראו לה אסתטיים דיים. את ההדרכה הראשונית סיפקה לה ידידתה הקרמיקאית ג'ניה ברגר, ובעלה יהודה גבאי סיפק את מלאי החומר הראשון. תוך כדי העבודה הפכו כלי הקיבול לפסלים, כשהקקטוסים מהווים חלק מהקומפוזיציה. לאור זאת, החלה לבחור קקטוסים שיתאימו ליצירות, מהמשתלה של יהודה גלעדי ברמת השרון. כשראתה את היצירות הגמורות ידידתה הסופרת והמשוררת אנדה עמיר, מייסדת ומנהלת בית מאניה ביאליק לנשים יוצרות שליד בית ביאליק, החליטה להציגן. בתערוכה, שנפתחה באוגוסט 1978, הוצגו 40 יצירות, תוצר של עשרה חודשי עבודה – פסלים ותבליטים המכילים יסודות של קקטוסים. לאחר מכן הוסיפה נובק להציג את עבודותיה בתערוכות.
בחודש דצמבר 1978 התאלמנה מבעלה. לבני הזוג לא היו ילדים. חוה נובק נפטרה ערירית בתל אביב לאחר מחלה ממושכת בדצמבר 1987, סמוך למלאת לה 61. נקברה בבית העלמין הדרום.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
שרון מקגריין
שרון מקגריין (באנגלית: Sharon Bertsch McGrayne) היא סופרת מדע פופולרי אמריקאית.
אודות
סיימה תואר ראשון בהצטיינות מסוורת'מור קולג' (Swarthmore College). כתבה מספר ערכים בעבור האנציקלופדיה בריטניקה, בהם הערך בנושא האטום והגרעין, חשמל ומגנטיות.
ספרה האחרון עוסק בכלל בייס (Bayes' Rule), כלל סטטיסטי המאפשר עדכון ההערכה על עובדה מסוימת, כאשר אין מידע מדויק אודותיה. הספר יצא בהוצאות אוניברסיטת ייל.
אברהם יעקב ניימרק
הרב אברהם יעקב ניימרק (ניימארק) (ה'תרל"ט, 1878 - ט' בחשוון ה'תשכ"ב, 19 באוקטובר 1961) היה רב בעיר פרינאי (פרן) שבליטא ואב בית דין בתל אביב. מחבר סדרת הספרים "אשל אברהם".
ביוגרפיה
הוריו ובניו משפחתו נרצחו בפוגרום שנערך ביקטרינסלב בחשוון ה'תרס"ו (1905). הוא עצמו ניצל מהטבח, משום שהיה בדרכו לבית הוריו והתעכב בשל שמירת השבת.
למד בישיבות וולוז'ין וטלז, שם היה תלמידם של הרב אליעזר גורדון והרב שמעון שקאפ.
נשא לאישה את לויה שרה אסתר, בת ר' קלונימוס קלמן אבעל, צאצא של רבי אברהם אחי הגר"א. שם ספרי הרב ניימארק, "אשל", מציין את ראשי התיבות של שמה: אסתר שרה לויה, והרב ניימארק בהקדמתו לספרו מרבה לספר בשבחה. בני הזוג לא זכו ללדת ילדים.
בשנת ה'תרס"ט התמנה לרב העיר פרן שבליטא. בזמן מלחמת העולם הראשונה, כאשר רוב יהודי ליטא גורשו לרוסיה, היה בין הרבנים המעטים שהצליחו להישאר בליטא.
עלה לארץ ישראל בעקבות הצהרת בלפור בשנת ה'תרפ"ד.
משנת ה'תר"ץ ועד פטירתו כיהן כאב בית דין בתל אביב. היה אחראי על מערכת הכשרות בעיר ושימש כרב בבית הכנסת "מחנה דן" ברחוב ברדיצ'בסקי.
יזם פתרון הלכתי לבעיית חליבה בשבת אולם החזון איש, שעימו התכתב אודות ההיתר, דחה אותו.
נפטר בט' בחשוון ה'תשכ"ב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ספריו
הספרים מחולקים לשני חלקים: חידושים על סדר המסכת, תחת השם "אשל אברהם", ומדור בשם "פירות גינוסר" ובו בירורים רחבים בנושאים שונים, לרוב בהלכה למעשה. בכמה כרכים מדור נוסף, "פירות הנושרין", ובהם מילואים לכרכים הקודמים. מלבד זאת כתב מאמרים רבים בכתבי עת תורניים.
חידושיו מתאפיינים בחתירה לעומק הפשט והתרחקות מפלפול. בהקדמתו לספריו הוא מציין שקיבל דרך לימוד זו מרבותיו בטלז. כך, למשל, כתב עליו הרב עובדיה יוסף "המפורסם בחבוריו היקרים... זך השכל והרעיון, במיטב הגיון... רבת שבעה לה נפשי עונג משכלו הישר". חידושיו כוללים גם פרשנות ריאלית והיסטורית.
ספריו מצוטטים רבות, בספרי ציץ אליעזר, יביע אומר, אנציקלופדיה תלמודית, בספרי הרב צבי פסח פרנק, הרב ראובן מרגליות ועוד. על ספרו זה זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תש"י - ה'תשי"א.
קישורים חיצוניים
ספרי 'אשל אברהם' ו'פירות הנושרין' (בהיברובוקס-בטא):
קלסטריים
קֶלַסְטְרִיִּים (שם מדעי: Celastraceae) הם משפחה של צמחים בסדרה במחלקת הדו-פסיגיים. המשפחה כוללת כ-100 סוגים עם כ-1,210 מינים הנפוצים בעיקר באזורים הטרופיים. מינים מסוימים הם מקור לעץ כחומר גלם או הם צמחי נוי בפארקים ובגנים.
תיאור ואקולוגיה
לפי ההגדרה החדשה המרחיבה של משפחת הקלסטריים המאפיינים של הצמחים ובפרט הפירות מגוונים מאוד.
מראה ועלים
המינים בתת-המשפחות Celastroideae ו-Hippocrateoideae הם צמחים מעוצים: שיחים, עצים או צמחים מטפסים. המינים בתת-המשפחות Parnassioideae ו-Stackhousioideae הם עשבוניים רב-שנתיים. הם ירוקי-עד או נשירים. למינים רבים יש לשד חלבי. למספר רב של טקסונים יש טריטרפן (סוג של טרפן) בקליפתם. העלים הם פשוטים, נגדיים, לעיתים מסורגים, כששולי הטרף משוננים לעיתים קרובות. עלי לוואי קטנים קיימים במרבית המינים.
תפרחות ופרחים
הפרחים הם תפרחות קיצוניות או, לעיתים נדירות, באשכולות או מקובצים יחד.
הפרחים הם הרמאפרודיטים או חד-מיניים. כאשר הפרחים הם חד-מיניים, המין יכול להיות חד-ביתי או דו-ביתי ממינים נפרדים. הפרחים הסימטריים הרדיאליים בדרך כלל אינם בולטים בעלי 4 או 5 עלי גביע. העטיף מחולק לגביע ולכותרת, אך לעיתים קרובות חסרים עלי הכותרת. ככלל, רק זיר אחד עם (לעיתים נדירות רק שניים) בעיקר שלושה עד חמישה אבקנים הוא פורה, המעגל הפנימי של האבקנים הם (לעיתים נדירות רק שניים) בדרך כלל שלושה עד חמישה אבקן עקרים לייצור צוף, לפרח יש בדרך כלל יש בסיס שטוח, בצורת כרית או כוס. שניים עד חמישה עלי שחלה מתמזגים לשחלה עילית עד תחתית. בכל מגורה בשחלה יש בדרך כלל ביצית אחת או שתיים או יותר. כל פרח מכיל עמוד עלי עם צלקת מפשוטה ועד חמש אונות. ההאבקה היא על ידי חרקים.
פירות וזרעים
ישנם סוגים רבים ושונים של פירות במשפחה זו. רוב הטקסונים יוצרים הלקט. לחלק מהטקסונים יש זרעים מכונפים (כנפית), למינים אחרים יש מעטה זרעים (עֲטִי, או אָרִילוֹס) בשרני. יש גם ענבות ובית גלעין.
תרכובות
תרכובות נפוצות בצמחים של המשפחחה כוללים (פוליטרפנים),  ואלקלואידים.
סיווג ותפוצה
השם המדעי Celastraceae של משפחת הקלסטריים נטבע על ידי הבוטנאי הסקוטי בשנת 1814 בכרך השני של ספרו "מסע לטרה אוסטרליס" (A Voyage to Terra Australis, 2) עמוד 554. ההולוטייפ היה הסוג Celastrus L. מחקרים גנטיים מולקולריים הובילו להרחבת היקף המשפחה. שמות נרדפים למשפחה הם: Parnassiaceae MARTINOV, Lepuropetalaceae NAKAIV, Brexiaceae LOUDONV, Canotiaceae AIRY SHAWV, Chingithamnaceae HAND.-MAZZ.V, Euonymaceae BERCHT. & J. PRESLV, Hippocrateaceae JUSS.V, Plagiopteraceae AIRY SHAWV, PottingeriaceaeTACT.V, Salaciaceae RAF.V, Siphonodontaceae TARDIEU ו-Stackhousiaceae R.BR.
רוב המינים נמצאים באזורים הטרופיים, אך חלק מהטקסונים נמצאים גם באזורים ממוזגים.
משפחת הקלסטריים (Celastraceae) חולקה לחמש תת-משפחות ב-2004, אך ב-2012 היא חולקה מחדש לשבע תת-משפחות והיא כוללת כ-100 סוגים עם כ-1,210 מינים:
ולינגטון קו
ולינגטון קו (באנגלית: Wellington Koo; 29 בינואר 1888 – 14 בנובמבר 1985) היה מדינאי סיני ברפובליקה הסינית. הוא היה אחד מנציגי סין בוועידת השלום של פריז ב-1919. שימש שגריר בצרפת, בבריטניה ובארצות הברית; השתתף בהקמת חבר הלאומים והאו"ם. כיהן כשופט בבית הדין הבינלאומי בהאג בין השנים 1957 ל-1967. בין אוקטובר 1926 ליוני 1927, בעת שכיהן כשר החוץ, קו החזיק זמן קצר בתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ונשיא של הרפובליקה של סין. הנשיאות שלו הייתה קצרה, אך תוחלת חייו הארוכה – 97 שנים – הופכת אותו למנהיג סין שחי את פרק הזמן הארוך ביותר.
החיים והקריירה
קו גם היה מעורב בהקמת חבר הלאומים כנציג הראשון של סין בארגון החדש. משנת 1922, שימש קו ברציפות כשר החוץ ושר האוצר. הוא היה פעמיים ממלא מקום ראש הממשלה, בשנת 1924 ושוב בשנת 1926 בתקופה של תוהו ובוהו בבייג'ינג תחת ג'אנג דז׳ולין בשנים 1926–1927. קו היה ממלא מקום ראש הממשלה מ-1 אוקטובר 1926 ופעל במקביל כנשיא זמני. הוא שימש כראש ממשלה מינואר עד יוני 1927, כאשר ג'אנג הטיל ממשל צבאי וקו התפטר. אחרי שמבצע המשלחת הצפונית הפיל את הממשלה בבייג'ינג ב-1928, קו היה מבוקש לזמן קצר למעצר על ידי הממשלה הלאומנית החדשה בנאנג'ינג, אבל באמצעות התיווך של ז'אנג צ'וליאנג הוא השלים עם הממשלה החדשה וחזר לשירות הדיפלומטי. הוא ייצג את סין בחבר הלאומים במחאה על הפלישה היפנית למנצ'וריה. הוא שימש כשגריר סין לצרפת בשנים 1936–1940, עד שצרפת נכבשה על ידי גרמניה. לאחר מכן, הוא היה שגריר סין בבית המשפט של סנט ג'יימס עד 1946. בשנת 1945, קו היה אחד הנציגים המייסדים של האו"ם. מאוחר יותר הפך לשגריר סין בארצות הברית והתמקד בשמירה על הברית בין הרפובליקה של סין וארצות הברית, כאשר הקואומינטאנג החל לאבד את השלטון בסין היבשתית לטובת הקומוניסטים, הוא נאלץ לעבור לטייוואן.
קו פרש מן השירות הדיפלומטי הסיני בשנת 1956. ב -1956 הוא הפך לשופט של בית הדין הבינלאומי בהאג ושימש כסגן נשיא בית המשפט בשלוש השנים האחרונות של כהונתו. בשנת 1967 הוא פרש ועבר לניו יורק, שם חי עד מותו בשנת 1985.
חיים אישיים
ב -1908 נישא קו לאשתו הראשונה, צ'אנג ג'ון-אי הם התגרשו לפני שנת 1912.
אשתו השנייה של קו, טאנג פאו-יואה, "מאי" (1895-1918), הייתה בתו הצעירה של ראש ממשלת סין לשעבר טאנג שאו-ייה ודודנית ראשונה של הציירת והשחקנית מאי-מאי. נישואיהם התרחשו זמן קצר לאחר שובו של קו לסין בשנת 1912. היא מתה במגפת שפעת בשנת 1918. נולדו להם שני ילדים: בן, טה צ'אנג קו (1916–1998); ובת, פטרישיה קו (1918–2015),
אשתו השלישית הייתה אשת חברה מפורסמת, אוי הואי-לן (1889–1992). הם נישאו בבריסל, בלגיה בשנת 1921. היא הייתה נשואה קודם, בשנת 1909, לאיש הקונסוליה הבריטית והיה לה בן אחד, לפני שהתגרשה בשנת 1920. אוי הוי-לאן הייתה בתו של אחד מחשובי הקהילה הסינית במלאיה, והיורשת של משפחה מהאצולה הסינית של אינדונזיה הקולוניאלית.
היא כתבה שני ספרי זיכרונות: הוי-לאן קו (גברת וולינגטון קו): ״אוטוביוגרפיה״ (שנכתבה עם מרי ואן רנסלר ת'אייר, מעיתון דייל פרס, 1945) ו״שום חג לא נמשך לנצח״ (נכתבה עם איזבלה טאב, ניו יורק טיימס, 1975). [22] לקו היו שני בנים איתה.
ב -3 בספטמבר 1959 נישא קו לאשתו הרביעית (Yen Yu-yun) (1905-2017), אלמנתו של קלרנס קואנגסון יאנג. היו לו שלוש בנות חורגות מהנישואים האלה.
פטירה
קו חי זמן רב כדי לראות שניים מבניו מתים לפניו. הוא מת מוקף על ידי משפחתו בליל 14 בנובמבר 1985, בגיל 97. אשתו האחרונה חיה עוד יותר ממנו - ג'וליאנה קו נפטרה בגיל 111.
מקוי
מקוי (באנגלית: McCoy) הוא שם משפחה.
בסאראב השני
בסאראב השני,{ברומנית:Basarab al Doilea הידוע לפעמים כ"בסאראב ווייבוד"  Basarab Voievod (נפטר ב - 1458), היה ווייבוד (שליט) של ולאכיה. הוא שלט ב-1443-1442. בסאראב היה בנו של השליט לשעבר דן השני, ושלטונו התקיים בין שלטון מירצ'ה השני לבין חזרתו לכס המלכות של אביו של מירצ'ה, ולאד דראקול.
מירצ'ה השני עלה לשלטון בשנת 1442, כשוולאד דראקול זומן לחצר העות'מאנית לשם משא ומתן על התמיכה העות'מאנית, תמיכה לה היה זקוק כדי להגן על שלטונו מפני יאנוש הוניאדי, הווייבוד של טרנסילבניה. אולם הסולטאן עצר וכלא אותו במבצר בגליפולי בעקבות הקרב של סנטימברו בשנת 1442, יאנוש הוניאדי נכנס בכוח לוולאכיה, מירצ'ה השני הודח מהשלטון על ידי צבאו של הוניאדי, ונאלץ לברוח. הוניאדי העלה לשלטון בוולאכיה את בסאראב השני.
עם זאת, החזיק בסאראב השני את השלטון רק זמן קצר (מאוגוסט 1442 ועד הסתיו של שנת 1443), ואיבד אותו תוך שנה לוולאד דראקול, ששוחרר מן הכלא וחזר בתמיכת הסולטאן. בסאראב השני נמלט לטרנסילבניה, ובשנת 1458 הוזכר שוב על ידי הסקסונים בטרנסילבניה כטוען לכתר וולאכיה נגד ולאד המשפד.
ולדיסלב לושצ'קביץ'
ולדיסלב לושצ'קביץ' (בפולנית: Władysław Łuszczkiewicz; נכתב גם ולדיסלב לושצ'קייביץ'; 3 בספטמבר 1828 – 23 במאי 1900) היה צייר היסטורי פולני מתקופת הרומנטיקה המאוחרת מקרקוב, פעיל בתקופת חלוקתה של פולין. הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנויות היפות ושימש כמנהל שלה בשנת 1893/95. אחד מתלמידיו הטובים ביותר היה יאן מטייקו, הצייר ההיסטורי הפולני הבולט ומאוחר יותר.
ביוגרפיה
ולדיסלב לושצ'קביץ' נולד בקרקוב בשנת 1828. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון סנט אן (שם היה אביו פרופסור), הוא נרשם למחלקה להיסטוריה באוניברסיטה היגלונית. במקביל, החל ללמוד ציור בבית הספר לאמנויות היפות אצל וויצ'ך שטאטלר ויאן נפומוצן גלובאצקי.
כישרונו העניק לו מלגה שאפשרה לו להמשיך את לימודיו באקול דה ביו-ארט בפריז משנת 1849. בשהותו בצרפת, הוא פיתח גם את עניין חייו בהיסטוריציזם.
לושצ'קביץ החל ללמד אמנות עוד כשהיה סטודנט בעצמו. באותה העת קרקוב הייתה תחת שלטונה הצבאי של אוסטריה-הונגריה, וכל תחומי החינוך הוזנחו באופן גס. לעיתים קרובות הוא העביר שיעורי אמנות פרטיים בחינם לאמנים מתקשים. הוא קיבל תואר פרופסור באקדמיה בשנת 1877.
בין תלמידיו (מלבד מטייקו) היו הציירים העתידיים של האמנות הפולנית של ראשית המאה, כולל ארתור גרטגר, אלכסנדר קוציס, יוזף מהופר, יאצק מלצ'בסקי, סטניסלב ויספיאנסקי, אלכסנדר אוגוסטינוביץ', וויצ'ך וייס. הוא הציג בפניהם סגנון ציור בשטח על ידי ארגון טיולים למקומות בעלי חשיבות היסטורית מחוץ לעיר.
בשנת 1883 נבחר למנהל המוזיאון הלאומי בקרקוב. ב־1893/95 כיהן כרקטור האקדמיה לאמנויות. ציוריו ההיסטוריים, המלאים בידע על חפצים ותלבושות תקופתיים, היוו מקור השראה ליאן מטייקו.
לעיתים קרובות הם נוצרו כמיצגים ציוריים של תגליותיו המדעיות והספרות בנושא. הוא הפסיק לצייר לקראת סוף חייו ופנה כולו לסייעת בכתיבה ושימור אמנות.
הוא היה נשוי למלווינה רמלוף (1858), ונולדו להם ארבעה ילדים.
רוזנות הולנד
רוזנות הולנד (בלטינית: Comitatus Hollandiae) הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה ומשנת 1433 חלק מארצות השפלה הבורגונדיות, משנת 1482 חלק מארצות השפלה ההבסבורגיות ומשנת 1581 והלאה המחוז המוביל של הרפובליקה ההולנדית, אשר נשאר חלק ממנו עד המהפכה הבטאווית בשנת 1795. השטח של רוזנות הולנד מתאים בערך עם המחוזות הנוכחיים של צפון הולנד ודרום הולנד בהולנד.
רוזנות הולנד הייתה הרוזנות הראשונה של האימפריה הרומית הקדושה באזור שהתפתח.
אטימולוגיה
המקורות העתיקים ביותר מתייחסים לרוזנות הלא מוגדרת בבירור כפריזיה, ממערב ל-Vlie (הידועה גם כ-פריזיה המערבית). לפני 1101, מקורות מדברים על רוזנים פריזים, אבל בשנה זו מוזכר פלוריס השני, רוזן הולנד כרוזן הולנד. שימוש מוקדם נוסף במילה הוא מעשה משנת 1083 שבו השתמש דירק החמישי במונח "רוזן הולנד" עבור עצמו. הולנד היא כנראה מהולט לאנט ההולנדית holt lant, פשוטו כמשמעו "אדמת עץ". הרוזנים של הולנד שמרו בדרך כלל על התואר היחיד הזה עד 1291, כאשר פלוריס החמישי, רוזן הולנד החליט לקרוא לעצמו רוזן הולנד וזיילנד, אדון פריזלנד. תואר זה שימש גם לאחר שהולנד אוחדה עם אנו, בוואריה-שטראובינג ודוכסות בורגונדי. התארים איבדו בסופו של דבר את חשיבותם, והרוזן האחרון, פליפה השני, מלך ספרד, הזכיר אותם רק באמצע רשימת התארים הארוכה שלו.
פרנסיה ולותרינגיה
בסביבות 800, תחת קרל הגדול, האימפריה הפרנקית כיסתה חלק גדול מאירופה. בחלק גדול מהאימפריה הזו, יחידה חשובה של מינהל אזורי (המקבילה בערך לפלך או מחוז באנגליה) הייתה הגאו (פרנקית) או פאגוס (לטינית). רוזן שלט בגאו אחד או יותר. בגלל נפח הסחר הנמוך, מאזן הסחר השלילי עם האימפריה הביזנטית והמדינות המוסלמיות והיעלמות המטבע, הכלכלה הצטמצמה פחות או יותר לסחר חליפין. את הווסאלים של המלך אפשר היה לתגמל רק באדמה (בנפיקיום או, מהמאה ה-10, פיודום). מכאן התפתח הפיאודליזם. הווסאלים, שבדרך כלל מונו על ידי המלך, חתרו למערכת של ירושה. זה הפך ליותר ויותר הכלל, ובשנת 877 זה התקבל לחוק ב-Capitulary of Quierzy.
עם מותו של מלך, הממלכה הפרנקית חולקה לעיתים קרובות בין יורשיו. ירושה חלקית זו גרמה לא פעם לסכסוכים פנימיים, מה שהפך את השלטון הריכוזי לבעייתי. הפשיטות הוויקינגיות ערערו עוד יותר את השלטון הריכוזי. בסוף תקופת שלטונו של הקיסר לואי החסיד, כוח המלוכה נחלש בגלל המבול של 838 וקרבות פנים בין בני המלך. לאחר מותו של לואי בשנת 840 בנו, הקיסר לותאר הראשון (מלך פרנקיה התיכונה), תגמל את האחים הדנים רוריק והאראלד בפריזיה - הולנד של היום - בניסיון להתנגד להתקפות הוויקינגיות.
כאשר מת לותאר בשנת 855, החלק הצפוני של פרנקיה התיכונה הוענק לבנו השני לותאר השני ונקרא לותרינגיה.
רוריק קיבל את הזכות לשלוט בקנמרלנד בשנת 862.