cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ובאני בטיסטה גואדניני
ג'ובאני בטיסטה גואדניני (באיטלקית: Giovanni Battista Guadagnini; 23 ביוני 1711 - 18 בספטמבר 1786) היה בונה כינורות איטלקי, שנחשב לאחד המעולים ביותר באומנות בניית כלי הקשת בהיסטוריה. הכינורות שלו מוגדרים לא פעם כ"סטרדיוואריוס לעניים", בהתייחס ליצירתו של אנטוניו סטרדיווארי, שמקובל לראות בו את גדול בוני הכינורות בכל הזמנים.
חייו
גואדניני נולד סמוך לפיאצ'נצה, באזור אמיליה-רומאניה. במלאכת האומן שלו החל לעסוק בסביבות 1729 והמשיך בכך עד מותו. עבודתו מתחלקת לארבע תקופות עיקריות, המכונות על שם ערי איטליה שבהן חי ופעל אותו זמן: פארמה, פיאצ'נצה, מילאנו וטורינו. כלי הנגינה של תקופתו האחרונה, טורינו, נחשבים לטובים ביצירותיו ומחיריהם גבוהים על פי רוב בהתאם לכך.
אביו של גואדניני, לורנצו, עסק גם הוא בבניית כלי קשת. בנו, ג'וזפה ובני גואדניני אחרים המשיכו את שושלת בוני הכינורות למשך דורות אחדים.
ג'ובאני בטיסטה גואדניני מת בטורינו ב-1786.
הכנר הישראלי איתי שפירא מנגן בכינור גואדניני משנת 1745.
שבע האחיות (קטע כביש)
שבע האחיות (אנגלית: Seven Sisters) הוא שם שבו כונה כביש העקלתון, הבנוי על בסיס כביש רומי, שהיו בו 17 עיקולים - בעלייה לקסטל ובירידה ממנו. היום מכונה בשם זה קטע בכביש 3985 היורד ממבשרת ציון, (מעוז ציון לשעבר) לבין ארזה שבמוצא עילית.
הגאוגרף, חוקר ארץ ישראל, יהודה זיו העלה את הסברה כי את השם נתן פקיד בריטי תושב העיירה Seven Sisters במחוז נית' פורט טאלבוט  בדרום ויילס, או חבר במועדון רוגבי בשם זה. הוא גם מעלה את האפשרות כי צוקי החוף סאסקס הריטג' (The Sussex Heritage Coast), המשקיפים על התעלה האנגלית היו המקור לשם.
תולדות הכביש
המסלול שיצא מירושלים עלה דרומה מעט לאחר בית הכנסת העתיק במוצא, עבר מדרום למוצא עילית הגיע לארזה ושם העיקולים המפורסמים המכונים "שבע האחיות", עד למרכז המסחרי של מעוז ציון ומשם מתחבר במחלף הראל עם כביש 1. קטע הכביש המכונה "שבע האחיות" איבד מחשיבותו עם סלילת הדרך המכונה "כביש הַקַסטֶל", הוא הקטע בכביש 1 מירושלים לתל אביב, שעלה מגשר מוצא ליד בית הכנסת העתיק, כאשר מדרום היישוב מוצא עילית ומצפון מבשרת ציון, והגיע לראש המעלה כאשר בפיסגת ההר, הנקרא "הר מָעוֹז", מבחינים בשרידי הכפר הערבי קסטל. ממנו ירד הכביש לעין חמד היום. בשנים האחרונות יושר הכביש כמעט לחלוטין באמצעות גשר העובר מעל מעיין מוצא ומנהרה החצובה בהר.
יו בראון, שהיה קצין הנדסה בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה העלה זכרונות מקטע כביש "שבע האחיות":
בשנות המלחמה, בשנת 1943, נבנה בקטע בין קריית ענבים לבין מוצא תחתית קטע העוקף את הקטע של "שבע האחיות": מהכפר הערבי בית נקובא אל ראש הקסטל. ממחלף הראל ירדה הדרך לגשר מוצא, החוצה את החורשה הצפונית לארזה.
"שבע אחיות" נוספות בישראל
קטע כביש נוסף דוגמת "שבע האחיות" הוא קטע בכביש 232 הנקרא "סְלָאלוּם", בין צומת הודיה לצומת גבעתי. הדרך נסללה במלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בצורה עקלקלה כדי למנוע פגיעה בשיירות רכב חונות על ידי מפציצי אויב, הטסים בקו ישר. היה זה כביש עוקף בין הבסיס הצבאי בג'וליס לבין צומת גבעתי.
רפאל אולארה
רפאל אולארה (נולד ב-25 במאי 1978 בסנטיאגו דה צ'ילה) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק בעמדת הבלם.
אולארה החל את הקריירה במחלקת הנוער של קבוצת אאודקס איטליאנו, אך את מרבית הקריירה עשה בקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה, במדיה שיחק כמה קדנציות, וביניהן שיחק תקופה קצרה באוסאסונה הספרדית. בשנת 2003 עבר לקבוצת אינדפנדיינטה הארגנטינאית, ולאחר עונה אחת חזר לצ'ילה, לקבוצת אוניברסידד קאתוליקה.
בעונת 2005/2006 עבר אולארה למכבי חיפה וקנה מקום קבע בהרכב לצד הבלם הוותיק אריק בנדו. בעונה זו זכה אולארה עם הקבוצה באליפות ליגת העל ובגביע הטוטו. בעונת 2006/2007 גילה אולארה יכולת חלשה ואיבד את מקומו בהרכב, ובסוף העונה עזב את ישראל וחזר לאוניברסידד דה צ'ילה.
בשנת 2011 עבר לאוניון אספניולה, ובשנת 2013 חזר לקבוצת נעוריו, אאודקס איטליאנו.
ביולי 2016 פרש אולארה ממשחק פעיל בגיל 38.
לאולארה 30 הופעות במדי נבחרת צ'ילה, בהן כבש שער אחד.
איאן לורנס
איאן אלייג'ה לורנס אסקואה (בספרדית: Ian Elijah Lawrence Escoe; נולד ב-28 במאי 2002 בסן חוסה שבקוסטה ריקה) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים
לורנס גדל במחלקת הנוער של דפורטיבו סאפריסה. בשנת 2019 חתם באלחואלנסה והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל של קוסטה ריקה.
קריירה בינלאומית
ב-27 במרץ 2022 ערך לורנס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסטה ריקה, בניצחון 2-1 על נבחרת אל סלוודור במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
מייק בראון
מייק בראון (באנגלית: Mike Brown; נולד ב-5 במרץ 1970 בקולומבוס שבאוהיו) הוא מאמן כדורסל אמריקאי המשמש כמאמן הראשי של סקרמנטו קינגס.
קריירה
לאחר סיום לימודיו בבית הספר וירצבורג שבגרמניה, התקבל בראון לנבחרת הכדורסל של מכללת קהילת מסה, בה למד ושיחק במשך שנתיים. לאחר מכן נרשם לאוניברסיטת סן דייגו, במדיה שיחק שנתיים שלאחריהם קיבל תואר בעסקים. בשנת 1992 מונה לחמש עונות לסקאוט קבוצת דנוור נאגטס מליגת ה-NBA, במה שהייתה למשרתו הראשונה בליגה.
בשנת 2000, מונה בראון לתפקיד עוזר המאמן של גרג פופוביץ' בקבוצת סן אנטוניו ספרס ובמהלך כל שנותיו בה, לא ירדה הקבוצה מ-58 ניצחונות בעונה. הוא תיפקד גם כמאמן הראשי של הספרס בליגת הקיץ של ה-NBA. לאחר זכייתה של סן אנטוניו באליפות בשנת 2003, מונה לעוזרו של ריק קרלייל בקבוצת אינדיאנה פייסרס ובעונתו היחידה בקבוצה, העפיל עימה לגמר המזרח. את הקריירה כעוזר מאמן סיים בראון כשלזכותו 341 ניצחונות לעומת 201 הפסדים בתפקיד.
ב-2 ביוני 2005 מונה בראון לתפקיד המאמן הראשי של קבוצת קליבלנד קאבלירס כמחליפו של ברנדן מלון, והפך למאמן השני הצעיר בהיסטורית הליגה, מבוגר רק מלורנס פרנק שאימן את ניו ג'רזי נטס.
ב-2 ביוני 2007 ניצחו הקאבלירס בהובלתו של בראון את דטרויט פיסטונס בגמר המזרח והעפילו לראשונה בהיסטוריה גמר ה-NBA, אך הפסידו בסדרת הגמר לקבוצתו הקודמת של בראון, סן אנטוניו ספרס. ב-1 בפברואר 2008, זכה בתואר מאמן החודש באזור המזרחי של ינואר 2008.
בינואר 2009, נבחר בראון לאמן את נבחרת המזרח לקראת משחק האולסטאר. בכך הפך למאמן השני בהיסטוריה של קליבלנד שנבחר לתפקיד, אחרי לני וילקינס ב-1989.
ב-20 באפריל 2009, זכה בראון בתואר מאמן השנה ב-NBA, לאחר שהוביל את קליבלנד למאזן הטוב בליגה עם 66 ניצחונות לעומת 16 הפסדים בלבד. עם זאת לא הצליח להוביל את קליבלנד לגמר ה-NBA, לאחר שהפסיד בסדרת גמר המזרח לאורלנדו מג'יק.
בעונת שוב הוביל את קליבלנד למאזן הטוב בליגה (21-61). עם זאת, קליבלנד נכשלה שוב בניסיונה להעפיל לגמר הפלייאוף לאחר שהודחה כבר בשלב חצי גמר המזרח על ידי בוסטון סלטיקס. בעקבות הכישלון שוחרר בראון מהקבוצה, על אף שהיה לו חוזה לעונה נוספת.
במאי 2011 מונה למאמן לוס אנג'לס לייקרס. לקראת עונת הובאו כוכבים כסטיב נאש ודווייט הווארד לקבוצה, אולם במשחקי קדם העונה הפסידה הלייקרס שמונה משחקים רצופים, ובנובמבר 2012, בעקבות פתיחת עונה של ארבעה הפסדים מול ניצחון בודד, פוטר בראון מהקבוצה.
לאוניד קראסין
לאוניד בוריסוביץ' קראסין (ברוסית: Леони́д Бори́сович Кра́син; 3 ביולי 1870 (לפי הלוח היוליאני; לפי הלוח הגרגוריאני: 15 ביולי) - 24 בנובמבר 1926) היה פוליטיקאי, דיפלומט וכלכלן רוסי, מוותיקי המפלגה הבולשביקית ומהאישים החשובים בשנותיו הראשונות של השלטון הסובייטי.
נולד בקורגן, הסמוכה לעיר טובולסק שבסיביר. אביו, בוריס איוונוביץ', היה מפקד המשטרה המקומית. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 הצטרף קראסין למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, ובמקביל למד ב"מכון הטכנולוגי" של חרקוב (הפך לבוגר המכון ב-1901). לקראת סוף העשור הוא נעצר והוגלה לסיביר, ובתקופת גלותו עבד כשרטט ברכבת הטרנס-סיבירית.
לאחר שובו מהגלות ב-1900, עבר קראסין לבאקו, שם פגש לראשונה את סטלין (שטרם נקרא בשם זה). עם הפיצול במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ב-1903, הצטרף קראסין לפלג הבולשביקים ובאותה שנה נבחר לוועד המרכזי של המפלגה. במשך שהותו בבאקו השתמש קראסין בקשריו הכלכליים על מנת להקים בתי דפוס מחתרתיים, שהיו חיוניים לקיום עיתונו של לנין הגולה. ב-1904 עזב את באקו והחל לעבוד כמהנדס בכיר עבור איש העסקים שתמך בסוציאל-דמוקרטים, סאווה מורוזוב.
במשך ימי מהפכת 1905 עסק קראסין בעיקר בהשגת מימון עבור הבולשביקים, ולקח תפקיד מרכזי בחוליות הטרור הסודיות של המפלגה ובארגון שודי בנקים, כשביתו משמש מרכז לייצור פצצות עבור פעולות אלו. בין היתר לקח חלק בארגון שוד הבנק של טיפליס ב-1907, שוד עקוב מדם שנערך בכיכר ירוואן. ב-1908 עזב את רוסיה.
בשנים שלאחר מהפכת אוקטובר, שבה עלו הבולשביקים לשלטון, כיהן קראסין במגוון תפקידים בממשלה המהפכנית. בין היתר שימש כקומיסר לסחר חוץ בין 1920 ל-1924. במסגרת תפקידו זה, כמי שהחזיק בניסיון בסחר בינלאומי שהיה חסר בהנהגה הבולשביקית, ניהל את המשא ומתן בנוגע להסכם הסחר האנגלי-סובייטי, עליו חתם במרץ 1921. לאחר מכן דן בדבר הכרה רשמית במדינה הסובייטית עם ממשלותיהן של בריטניה וצרפת, שהיו בין המדינות המערביות הראשונות שהכירו בה ב-1924. באותה שנה מונה לוועד המרכזי של המפלגה וכיהן בתפקיד עד מותו.
קראסין נפטר ב-24 בנובמבר 1926 בעת שהותו בלונדון כתוצאה ממחלת דם, כשגם תרופות שנשלחו על ידי בוגדנוב, חברו הוותיק, לא עזרו להציל את חייו. הלווייתו נערכה כעבור שלושה ימים בנוכחות שלושת־אלפים איש, רבים מהם אוהדי הקומוניזם; גופתו נשרפה והובאה לקבורה בבית הקברות של חומת הקרמלין במוסקבה. את התפקיד הדיפלומטי שבו שימש בלונדון מילא כריסטיאן רקובסקי.
במהלך הטיהורים הגדולים של שנות השלושים נמחק שמו של קראסין ממסמכי ההיסטוריה של המפלגה. על שמו נקראת שוברת קרח שנבנתה ב-1976.
התפתחות הפיזיקה במאה ה-20
הפיזיקה עברה בתחילת המאה ה-20 שלוש מהפכות גדולות ששינו את פניה: גילוי תורת היחסות, גילוי תורת הקוונטים וכן חקר החלקיקים הבסיסיים ביותר של החומר: גילוי האלקטרון, הגרעין ומרכיביו. תורות היחסות והקוונטים שינו לגמרי את תפיסת העולם המדעית ושפכו אור חדש על המושגים הבסיסיים ביותר כגון מהו מקום, מהו זמן ומהי מדידה. לעומת סוף המאה ה-19, שבה רווחה התפיסה כי החוקים הבסיסיים ביותר של הפיזיקה כבר הובנו, במאה ה-20 התפתחה התחושה כי החוקים הבסיסיים של הטבע הם מעבר להשגת המדע. אחת המטרות המרכזיות של הפיזיקה הפכה פיתוח אמצעי מחקר שיאפשרו למדענים לבחון את התורות החדשות ולהגיע לתורות חדשות נוספות באמצעות ביצוע מדידות באנרגיות גבוהות יותר, בזמנים קצרים יותר ובדיוק רב יותר. חזית נוספת שבה התקדמה הפיזיקה בצעדי ענק במאה ה-20 הייתה חקר תופעות נוצרות (emergent physics). תחומים כמו פיזיקת מצב מוצק, מכניקת הזורמים, אופטיקה, פלזמה ועוד, החלו להתפתח ביתר שאת. בתחומים אלו חוקי הדינמיקה הבסיסיים ידועים היטב, אך ההשלכות שלהם ידועות פחות - על כן החלו להתגלות שלל תופעות כגון מוליכות על וטורבולנסיה (turbulence).
במהלך המאה ה-20 התחוללו שתי מלחמות עולם שבהן לפיתוחים טכנולוגיים ופיזיקליים היה תפקיד מכריע: שדה הקרב החל להיות מוכרע בזכותם של מטוסים, צוללות ולבסוף בזכות הפצצה הגרעינית. הפצצה הייתה רעיון שהגו פיזיקאים הן בארצות הברית והן בגרמניה, ובמהלך המלחמה התחוללה תחרות ביניהם לגבי מי יהיה הראשון לפתחה. לפיתוח הפצצה היו השלכות הרסניות ומשמעות גדולה לגבי המשך מהלך ההיסטוריה. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך המחקר המדעי בכלל והפיזיקלי בפרט להתפתח בקצב מסחרר. נפתחו אוניברסיטאות רבות, מעבדות לאומיות בארצות הברית, אירופה ויפן, וכן מכוני מחקר בינלאומיים. המדע דחף ביתר שאת לפיתוחים טכנולוגיים רבים שהשפיעו לאין שיעור על התפתחות המדע, כגון המצאת הלייזר, המצאת המחשבים, הננוטכנולוגיה ועוד.
שנת הפלאות ותורת היחסות
בשנת 1905, אלברט איינשטיין, אז פקיד במשרד פטנטים בברן, פרסם ארבעה מאמרים שלכל אחד מהם תהיה השפעה עצומה על התפתחות הפיזיקה. אחד המאמרים הסביר את האפקט הפוטואלקטרי והיה אבן דרך חשובה בתורת הקוונטים. מאמר נוסף נגע לתנועה בראונית והיה אבן דרך חשובה בהתפתחות המכניקה הסטטיסטית. שני המאמרים הנוספים יצרו למעשה תורה חדשה בפיזיקה: תורת היחסות.
כאמור, כבר במאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים להבין את תכונות האתר, כשהמפורסם בהם הוא ניסוי מייקלסון-מורלי שבו נעשה ניסיון למדוד את מהירות כדור הארץ ביחס לאתר. בניסוי לא התגלה שום הבדל בין תנועת אור במקביל לכדור הארץ לבין תנועה בניצב לו. הנדריק לורנץ נתן הסבר לתוצאות הניסוי, אם מניחים כי הגופים הנעים מתכווצים בכיוון התנועה. ההסבר המתקבל יותר על הדעת ניתן על ידי איינשטיין, והוא כי מהירות האור זהה לכל צופה, בין אם הוא ניצב או מקביל לתנועה.
איינשטיין הניח שהאתר אינו קיים, ומשתמע מכך שמהירות האור קבועה בכל מערכת ייחוס. דבר זה סותר את המכניקה הניוטונית; לפי תאוריה זו, איש הנמצא ברכבת ומאיר בפנס רואה את האור מהפנס נע במהירות האור, ואילו צופה הנמצא על הקרקע רואה את האור נע במהירות האור בתוספת מהירות הרכבת. איינשטיין הסיק מכך שיש לתקן את חוקי התנועה של ניוטון. בסדרה של ניסויי מחשבה, הוא הראה שגופים הנעים במהירויות קרובות למהירות האור, נראים עבור צופה מהצד כאילו אורכם קטן, משך הזמן של תנועתם קצר יותר ומסתם גדלה. אחת התוצאות המפתיעות ביותר של איינשטיין היה שישנו קשר בין אנרגיה למסה, שמתבטא בנוסחה המפורסמת E=mc². הישג נוסף של התורה הוא הבאת הסבר עמוק לקשר שבין חשמל ומגנטיות; אלקטרונים הזורמים במתכות נעים במהירויות קרובות מאוד למהירות האור, ולכן עבור גופים נייחים הם נראים מכווצים יותר - אפקט זה יוצר את השדות המגנטיים. איינשטיין גם סיפק הסבר אינטואיטיבי לתורתו, והוא כי הזמן הוא מימד רביעי (אך נמדד ביחידות מדומות), ותנועה במהירות גבוהה שקולה לסיבוב במרחב-זמן. תורה זאת נקראת היום תורת היחסות הפרטית.
בשנים הבאות שקד איינשטיין על הרחבה של תורת היחסות כדי לכלול גופים מאיצים וכן על מנת להסביר את הכבידה. התוצאה של עבודה זו היא יסודה של תורת היחסות הכללית ב-1915. בתורה זו הראה איינשטיין שגופים בעלי מסה מעקמים את המרחב, וכך נוצרת המשיכה. המשוואות של תורת היחסות הכללית מהוות את הבסיס לקוסמולוגיה המודרנית.
תורת היחסות מקובלת היום על הרוב המוחלט של הקהילה המדעית, אולם תהליך קבלתה לא היה פשוט. בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה התורה נחשבה "פיזיקה יהודית" והיו לה מתנגדים רבים. הוועדה לחלוקת פרס נובל התלבטה במשך שנים רבות האם להעניק את הפרס לאיינשטיין, מכיוון שרבים מחבריה האמינו שתורת היחסות איננה נכונה. לבסוף הוחלט להעניק לאיינשטיין את הפרס ב-1921, על עבודתו בהסבר האפקט הפוטואלקטרי ולא על תורת היחסות.
במאי 1919 יצא צוות בראשותו של ארתור אדינגטון לחזות בליקוי חמה שהתרחש בברזיל באותה שנה. על פי תורת היחסות הכללית, האור של הכוכבים שמאחורי השמש אמור להיות מוסט מכיוון שהמסה של השמש מעקמת את המרחב. הצוות של אדינגטון טען שהצליח למדוד את השינוי במיקום הנראה של הכוכבים, אם כי למעשה תוצאותיו לא היו חד משמעיות. פרסום מדידה זאת הפכה את תורת היחסות למקובלת בקרב מרבית הקהילה. המדידה גם סייעה להפוך את איינשטיין למפורסם ולכוכב תרבות בין לילה.
תורת הקוונטים
בניגוד לתורת היחסות, שהייתה פרי עבודתו של מדען מבריק אחד, מכניקת הקוונטים התפתחה במאמץ משותף של מדענים רבים. את תחילתה של התורה נהוג לייחס לעבודתו של מקס פלאנק משנת 1900, בה נתן את ההסבר לקרינת גוף שחור, כי האור נפלט במנות בודדות של אנרגיה. מכך משתמע שהאור הוא גל בנוסף להיותו חלקיק, שזכה מאוחר יותר לשם פוטון (דואליות גל-חלקיק). ב-1905 השתמש אלברט איינשטיין ברעיונות של פלאנק כדי להסביר את האפקט הפוטואלקטרי. בשלבים הבאים של התפתחות הקוונטים הודגם שגם חומר שנהוג לראותו כעשוי מחלקיקים, מתנהג בנוסף כמו גלים. בשנת 1913 הציג נילס בוהר את מודל האטום שלו, לפיו בתוך האטום אלקטרונים נעים במספר בדיד של מסלולים, שבהם התנע הזוויתי של האלקטרונים הוא ביחידות שלמות של קבוע פלאנק. המודל הזה הסביר באופן יפה את ספקטרום הפליטה של אטום המימן, וההסבר האינטואיטיבי שעומד מאחוריו הוא שהאלקטרון מתנהג כמו גל, והמסלולים בהם הוא יכול לנוע דומים למצבים עצמיים של גלים (לדוגמה של גל עומד במיתר). בשנת 1924 הציג לואי דה ברויי את הטענה שאלקטרונים הם גלים, ואורך הגל שלהם שווה לקבוע פלאנק חלקי התנע שלהם. אורך גל זה נקרא היום אורך גל דה ברויי של חומר, והוא נכון לא רק לאלקטרונים אלא לכלל החומרים. בשנת 1925 הצליחו שני מדענים גרמנים, באופן בלתי תלוי, לנסח את חוקי מכניקת הקוונטים כפי שהם מקובלים היום. ארווין שרדינגר ניסח משוואת גלים המתארת את התפתחות הגל עם הזמן. במקביל הציג ורנר הייזנברג משוואת תנועה שקולה, אלא שבה האופרטורים הפועלים על פונקציית הגל הם אלו שמשתנים בזמן. הישג נוסף של הייזנברג היה פרסומו בשנת 1927 של עקרון אי הוודאות, שהפך לאחד הקווים המנחים של תורת הקוונטים, על פיו יש גבול לוודאות שבה ניתן למדוד בו זמנית מיקום ומהירות של חלקיק. בשנת 1927 הצליח פול דיראק לאחד את תורת הקוונטים עם תורת היחסות הפרטית, ולנסח את משוואת דיראק.
שלב חשוב היה הבנה של המשמעות של תיאור חלקיק על ידי פונקציית גל. ההסבר המקובל כיום הוא שפונקציית הגל מתארת את ההסתברות למצוא את החלקיק בכל מקום כאשר מתבצעת מדידה. מכאן, שכל עוד לא מתבצעת מדידה, חלקיק יכול להיות פרוש על מקומות רבים, כלומר בסופרפוזיציה קוונטית של מצבים רבים, ומרגע שמתבצעת מדידה הוא קורס בצורה אקראית לאחד מהם. הסבר זה נתקל בהתנגדויות רבות, שהמפורסמת בהן הייתה של אלברט איינשטיין, שידוע באימרה שלו "אלוהים לא משחק בקוביות". איינשטיין, למרות תפקידו החשוב בפיתוח הקוונטים, הפך עם השנים למתנגד חריף של התורה, והוא המציא שורה של פרדוקסים שנועדו לסתור אותה (המפורסם שבהם הוא הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן). פרדוקסים אלו, שרובם נפתרו על ידי נילס בוהר, שיחקו גם הם תפקיד בהבנה של תורת הקוונטים. בתחילת ימיה של תורת הקוונטים היה מקובל הסבר נוסף למשמעות שלה שנקרא "תורת העולמות המקבילים"; כיום רק מיעוט קטן של פיזיקאים תומך בגישה זאת.
לתורת הקוונטים היו הצלחות מדהימות בהסבר תוצאות ניסיוניות ובחיזוי תופעות חדשות, במגוון רחב של תחומים בפיזיקה. למרות זאת, פיזיקאים רבים עדיין לא שלמים עם האינטואיציה והפילוסופיה שעומדים מאחוריה (כמאמר אתגר קרת: "אף אחד לא מבין את הקוונטים. במיוחד לא פיזיקאים..."). במיוחד מעסיקות את פיזיקאים כיום השאלות: מה זאת בעצם מדידה? כיצד קורה המעבר בין פיזיקת הקוונטים לפיזיקה קלאסית (גבול פלאנק)? מה ניתן לעשות בקוונטים שלא ניתן לעשות בפיזיקה קלאסית (טלפורטציה קוונטית, הצפנה קוונטית, חישובים קוונטים ועוד)?
מבנה החומר - פיזיקה גרעינית ופיזיקת חלקיקים
המאה ה-20 הייתה מאה של פריצות דרך גדולות בהבנת החלקיקים היסודיים המרכיבים את היקום. היא החלה עם גילויו של האלקטרון, הרדיואקטיביות ומבנה גרעין האטום. המשך המחקר הוליד את הגילוי של הנייטרון ושלל חלקיקים חדשים. שנות ה-50 ושנות ה-60 היו תור זהב של גילויים ניסיוניים שהתבססו על מאיצי החלקיקים שנבנו בארצות הברית ובאירופה. התגליות הולידו ענפים חדשים בפיזיקה, פיזיקה גרעינית ופיזיקת חלקיקים, לצד פיתוחן של תורות כגון תורת השדות הקוונטית והמודל הסטנדרטי. זאת הייתה מאה של הצלחות יוצאות דופן בחיבור בין תאוריה לניסוי: ניסויים חדשים במהרה הולידו תאוריות, שבתורן ניבאו את גילויים של חלקיקים חדשים אשר אכן התגלו תוך זמן קצר.
כלים ניסיוניים
כלל אצבע בפיזיקה הוא שעל מנת לחקור מבנה של חלקיקים קטנים יש להשתמש באנרגיות גבוהות. לדוגמה, אנרגיית הקשר הקושרת אטומים אחד לשני במולקולות היא בסדר גודל של וולטים בודדים, ולכן ניתן לשחק עם קשרים כימיים בעזרת סוללה חשמלית פשוטה, או בעזרת אור נראה. לעומת זאת, אנרגיה הקושרת פרוטונים ונייטרונים יחד בגרעין של אטומים היא בסדר גודל של מיליוני וולט (MeV), ולכן על מנת לחקור את גרעיני האטומים יש צורך בחלקיקים שלהם סדר גודל זה של אנרגיות. הניסויים על חלקיקים התבססו על שלושה סוגים של מקורות לחלקיקים מסוג זה:
הנדבך השני והחשוב בניסויים מסוג זה היה פיתוח של גלאים המסוגלים לזהות את החלקיקים המהירים והתוצרים שלהם. לצורך כך פותחו מספר סוגי גלאים:
גילויים ראשוניים
בשנת 1897 גילה ג'יי ג'יי תומסון את האלקטרון, החלקיק היסודי הנושא זרם חשמלי במעגלים. ב-1904 הוא הציע דגם לאטום, שבו המטען החיובי פרוש בצורה אחידה על פני האטום והאלקטרונים נעוצים בתוכו. מודל זה נקרא מודל עוגת הצימוקים.
בשנת 1911 הסיק ארנסט רתרפורד מניסויי פיזור שערך כי המטען החיובי מרוכז בנפח קטן מאוד בתוך האטום, הקרוי היום הגרעין. מתוך תגלית זו, וכן מתוך גילוי הרדיואקטיביות, השתמע שנוסף על הכוח החשמלי והכבידה קיימים עוד כוחות בטבע, חזקים יותר, אבל פועלים על פני מרחקים קצרים בלבד. כוחות אלו נקראים היום הכוח הגרעיני החזק והחלש. תגליות אלו יצרו ענף חדש בפיזיקה: פיזיקה גרעינית. כמו כן, השיטה של רתרפורד לחקר הגרעין על ידי הפצצה של אטומים בחלקיקים מהירים, הפכה לשיטת הניסוי העיקרית בתחום זה עד היום.
שנות ה-80 וה-90
אחת מתופעות הלוואי של מגמות אלו הוא ירידה בחשיפה הציבורית של הפיזיקה הגדולה, ובעקבות כך ירידה בתקצוב שלהם. אבן דרך משמעותית בנושא זה היא פרשת ה-SSC) Superconducting Super Collider) ופרשת ה-LHC. בתחילת שנות ה-80, במאמץ להשיב לארצות הברית את ההובלה בפיזיקה של חלקיקים (שניטלה ממנה על ידי CERN), הוחל בארצות הברית בבנייה של מאיץ בשם SSC, שתוכנן על מנת לשבור את שיאי האנרגיה של המאיצים, ולהגיע לאנרגיה של 20 TeV (טרה אלקטרון וולט). באירופה הוחל באותו הזמן בתכנונו של ה-LHC, שבו אנרגיית ההתנגשות צפויה להיות רק 14 TeV, אך שטף החלקיקים אמור להיות גדול יותר. בשנת 1991 החלו עבודות הבנייה המשמעותיות על ה-SSC, ובמהרה הסתבר שהעלות הייתה גדולה משתוכנן. התקציב המקורי, 4.4 מיליארד דולר, צמח בשנת 1993 ל-12 מיליארד דולר. בשנת 1993, לאחר שכבר נחפרו 22.5 ק"מ של מנהרות עבור המאיץ, ערך הקונגרס האמריקני ועדה על מנת לקבוע את עתידו של המיזם והוא החליט לבסוף לבטלו. גם פרויקט ה-LHC עמד בפני קשיים תקציביים גדולים, שהכריחו את מנהלי CERN להרחיב את מקורות המימון גם אל מחוץ לגבולות אירופה, ולקבל מימון גם מארצות הברית ומיפן. ה-LHC היה צפוי להתחיל לפעול באוגוסט 2008 (החל בספטמבר 2008).
פיזיקה גדולה
מלחמות העולם, ובעיקר פיתוחו של נשק גרעיני, הדגימו למעצמות העולם את החשיבות והיתרון בהשקעות ממשלתיות גדולות בפיזיקה ובייסודן של מעבדות לאומיות. בנוסף, הדרישות הניסיוניות בחקר של חלקיקים יסודיים, בחקר החלל ובחיפוש אחרי מקורות אנרגיה חלופיים החלו לדרוש מתקנים ניסיוניים גדולים יותר ותקציבים שהיו מעבר ליכולתן של מעבדות אקדמיות. כל זאת הביאו לייסודן של מעבדות לאומיות ובינלאומיות בארצות הברית, ברית המועצות, אירופה ויפן, אשר הביאו לפריצות דרך גדולות וגילויים של תחומי מחקר חדשים.
מלחמות העולם
במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה, טכנולוגיות מבוססות מדע כגון מטוסים, צוללות, מכ"ם, מחשבים ושיטות הצפנה שיחקו תפקיד מכריע. במהלך מלחמת העולם השנייה גייסו המעצמות השונות צוותים של מדענים לצורך פיתוחים טכנולוגיים שלהם הייתה השפעה גדולה על המשך הלחימה. מיזמים אלו הצריכו מערכת של שיתופי פעולה בין האקדמיה לצבא ולתעשייה, והמחישו את הצורך והתועלת בהשקעות גדולות של הממשלה במדע. בין מיזמים אלו ניתן למצוא:
פיזיקה גדולה בברית המועצות
מיד לאחר מלחמת העולם השנייה החלה ברית המועצות בפיתוח מואץ של תוכנית הגרעין שלה, שכללה מדענים מובילים כמו אנדריי סחרוב. בשנת 1957 הוקם בדובנה (Dubna) מאיץ חלקיקים המגיע לאנרגיה של 10 GeV, המאיץ בעל האנרגיה הגדולה ביותר לתקופתו (תואר שנחטף במהרה על ידי CERN). בשנת 1967 הוקם מאיץ חלקיקים בסרפוחוב (Serpukhov) המגיע לאנרגיה של 70 GeV. המדענים הרוסיים נחשבו למדענים מובילים בתחומים של תאוריה, פיתוח מאיצים ופיתוח גלאים.
המרוץ לחלל
תחום נוסף שבו הושקע מאמץ ממשלתי גדול היה המרוץ לחלל. שתי מעצמות העל בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית וברית המועצות, התחרו על כיבוש החלל. השיגור הסובייטי של הלוויין הראשון לחלל, הספוטניק בשנת 1957, נחשב ליריית הפתיחה במירוץ. הרוסים המשיכו לשבור שיאים כאשר בשנים שלאחר מכן היו הראשונים לשגר בעל-חיים לחלל ואף הראשונים לשגר טיסה מאוישת. שיגור הספוטניק וכן הנאום של ג'ון קנדי שבו הוא הכריז על הכוונה האמריקאית לשגר אדם לירח הביאו להגברת התקציבים לסוכנות החלל האמריקאית נאס"א, ולתוכנית אפולו שלה.
פיזיקה גדולה באירופה
בשנות ה-50 וה-60 ארבע המעצמות האירופיות, גרמניה, אנגליה, צרפת ואיטליה, פיתחו כל אחת בנפרד מעבדות לאומיות; באנגליה נחנך בשנת 1963 מאיץ חלקיקים בשם "נימרוד" (Nimrod) המגיע לאנרגיה של 7 GeV; בצרפת הוקם בשנת 1957 סינכרוטרון בשם "Satune"; ובאיטליה הוקמה בשנת 1961 טבעת אחסון (Storage Ring) בשם "Ada". בגרמניה שלאחר המלחמה הוקם מכון מקס פלאנק, שהיה למעשה רשת של מעבדות לאומיות. בשנת 1964 הוקם ליד המבורג סינכרוטרון לאלקטרונים בשם Desy. בנוסף, ארבע המעצמות שיתפו פעולה בבניית מכון מחקר בינלאומי בשם CERN שהוקם בקרבת ז'נבה. המכון הוקם רשמית בשנת 1954 והפך במהרה למעבדה הגדולה והחשובה ביותר לחקר פיזיקת חלקיקים.
תורת השדות הקוונטית
תורת השדות הקוונטית נוסחה על מנת להרחיב את המכניקה הקוונטית כך שתהיה התאמה בינה לבין תורת היחסות הפרטית. היא השיגה את מטרתה בשלהי שנות ה־40, עם עבודתם של ריצ'רד פיינמן, ג'וליאן שווינגר, טומונגה ופרימן דייסון. הם ניסחו את תורת האלקטרודינמיקה קוונטית, המתארת את היחסים האלקטרודינמיים.
תורת השדות הקוונטית מספקת את המסגרת לפיזיקת החלקיקים המודרנית, החוקרת את כוחות היסוד והחלקיקים היסודיים. בשנת 1954 פיתחו ינג צ'ן נינג ורוברט מילס אוסף של תאוריות כוח שסיפקו את המסגרת עבור המודל הסטנדרטי. המודל הסטנדרטי, שהושלם בשנות ה־70, מתאר בהצלחה כמעט את כל החלקיקים היסודיים שנצפו עד כה, וגם את החלקיקים הכבדים והמרוכבים יותר שנתגלו מאז.
זירת חצי האי האפניני במלחמה הפונית השנייה
ניתן לחלק את הלחימה בזירת חצי האי האפניני לשני שלבים עיקריים:
בשלב הראשון (216-218 לפנה"ס) הייתה היוזמה האסטרטגית בידיו של חניבעל. שלב זה, שהחל עם פלישתו של חניבעל לחצי האי האפניני, התאפיין בשורת ניצחונות בקרבות גדולים מול צבאות רומיים, ניצחונות ששיאם היה בקרב קאנאי, ובמעבר חלק מבעלות בריתה של רומא בחצי האי לצידו של חניבעל.
בשלב השני של המלחמה (203-215 לפנה"ס) עברה היוזמה בהדרגה לידי הצד הרומאי, שהצליח להשתלט מחדש על רוב שטח חצי האי האפניני ולדחוק את צבאו של חניבעל לאזור מצומצם בחלקו הדרומי. שלב זה נפתח עם ההתאוששות של רומא מהתבוסה בקרב קאנאי; הוא מתאפיין בהיעדר קרבות גדולים בין הצדדים היריבים, ובאימוץ אסטרטגיה של התשה על ידי ההנהגה הרומאית. שלב זה הסתיים כשצבא קרתגו נאלץ לפנות את מאחזו בחצי האי האפניני בעקבות נחיתת צבאו של סקיפיו אפריקנוס בצפון אפריקה. למרות כישלון ניסיונו של חניבעל להכניע את רומא באמצעות פלישת צבאו לחצי האי האפניני, הוא הצליח להעביר את המלחמה לשטח האויב, ולרתק את הכוחות העיקריים של הצבא הרומאי ללחימה נגדו במשך 15 שנה.
רקע
חלק מהחוקרים המודרניים נטו לאמץ את טענת המקורות העתיקים, לפיה תוכננה המלחמה הפונית השנייה בידי בני משפחת ברקה כמלחמת נקם נגד רומא החל משנת 238 לפנה"ס, לאחר שהרפובליקה הרומית אילצה את קרתגו למסור לידיה את סרדיניה בתום מלחמת שכירי החרב. ההיסטוריון תאודור מומזן סבר שזו הייתה הסיבה לפלישתו של חמלקרת ברקה להיספניה, שנועדה להעניק לקרתגו קרש קפיצה לפלישה לחצי האי האפניני. כמו כן הוא סבר שתוכנית זו היא היא שעמדה מאחורי החלטתו של חניבעל ברקה בשנת 219 לפנה"ס לתקוף את סגונטום. אולם דעה זו היא בעייתית, שכן נראה שקרתגו לא התכוננה כלל למלחמה ולא פיתחה כלל את הצי שלה, שהיה הסיבה העיקרית לכישלונה במלחמה הפונית הראשונה, עם פרוץ המלחמה היו לרומא 220 ספינות מלחמה בעוד לקרתגו היו רק 100. מה גם שעד הרגע האחרון ניסו שני הצדדים לפתור את הסכסוך בדרכים דיפלומטיות.
עם פרוץ המלחמה שלחו הרומאים ארבעה לגיונות להיספניה בפיקוד פובליוס קורנליוס סקיפיו כדי להביס את חניבעל. בפני חניבעל עמדו שתי אפשרויות. הראשונה הייתה להישאר בהיספניה ולהילחם שם נגד הרומאים, כפי שעשה אביו בסיציליה במהלך המלחמה הפונית הראשונה. האפשרות השנייה הייתה להעביר את המלחמה לשטח האויב, ולפלוש לחצי האי האפניני. צבאו של סקיפיו לא היה גדול, ובהתחשב בכך שחניבעל נמצא בשטח שהיה מוכר לו היטב, כשלצידו שבטים בעלי ברית מהם יכול היה לגייס לוחמים נוספים, סביר להניח שאילו היה נשאר בהיספניה, יכול היה להביס את הצבא הרומאי שנשלח נגדו. עם זאת, מצביא מוכשר כחניבעל בוודאי למד היטב את לקחי המלחמה הפונית הראשונה. במלחמה זו זכו הקרתגים בלא מעט ניצחונות בקרבות נגד כוחות צבא וצי רומיים, אולם הרומאים תמיד הצליחו לגייס כוחות נוספים והניצחון הסופי במלחמה היה שלהם. בנוסף לכך, די היה בנוכחות כוח רומאי קטן יחסית בחצי האי האיברי, כדי לגרום לחלק מהשבטים האיברים לנטוש את בריתם עם קרתגו ולעבור לצידה של רומא, ולרתק את הצבא הקרתגי להגנת היספניה מה גם שהניסיון הוכיח שהרומאים הגאים לא יהיו מוכנים לחתום על הסכם כניעה, כל עוד עירם לא תהיה מאוימת ישירות. לפיכך, לדעת חלק מהחוקרים, חניבעל סבר שהדרך המהירה ביותר לכפות על רומא להסכים לסיום המלחמה בתנאים נוחים לקרתגו, תהיה באמצעות פלישה לאיטליה ויצירת איום ישיר על רומא גופא. לדעת חוקרים אחרים, חניבעל ידע היטב שהצבא הרומאי עולה בהרבה על הצבא הקרתגי מבחינה פוטנציאל כוח האדם העומד לרשותו ומבחינת רמת הציוד המשמעת והאימונים שלו, לכן התקווה היחידה לנצח במלחמה נגד הרפובליקה הרומית היא למוטט את שליטתה באיטליה, ליצור נתק בינה לבין בעלות בריתה, וליצור עליה לחץ כה כבד, שיכריח אותה לחתום על הסכם שלום נוח לקרתגו. חניבעל ציפה שהשבטים הגאליים בצפון חצי האי האפניני (מצפון לנהר הפו) יתקוממו נגד הרומאים ויחברו לצבאו, וחשב שניתן יהיה לגייס גם את תמיכתם של חלק מהערים והשבטים באיטליה, שמאסו בשלטון הרומאי. ייתכן שהוא אף חזה מראש אפשרות ליצירת ברית צבאית עם מוקדון נגד רומא. כמו כן, חניבעל הפריז מן הסתם באמונתו ביכולותיו שלו כמצביא ומדינאי. בהתחשב בתנאים אלו, הרי שההחלטה לפלוש לחצי האי האפניני נראית כהחלטה נכונה.
עם זאת, חלק מהחוקרים מבקרים את החלטתו של חניבעל לפלוש לאיטליה, וטוענים שהוא יצא למלחמה נגד רומא עם תוכנית אחת בלבד: קרב הכרעה שבעקבותיו תיכנע רומא. ייתכן שתוכנית זו הושפעה מהלקחים של העימותים הצבאיים הקודמים בין קרתגו לבין רומא. אולם משהתברר לחניבעל לאחר קרב קאנאי שתוכנית זו לא התממשה, ושהרומאים אינם מוכנים לנהל משא ומתן למרות תבוסתם בקרב, לא הייתה לו אסטרטגיה חלופית. לכן הוא נגרר, בניגוד לרצונו, למלחמת התשה מתמשכת (בה יכלו הרומאים להביא לידי ביטוי את המשאבים העדיפים שעמדו לרשותם) ונאלץ לצעוד "למעלה ולמטה בחצי הדרומי של חצי האי", בניסיון עקר לנתק את רומא מבעלות בריתה באיטליה. דקסטר הויס (Hoyos) במאמרו משנת 1983, "Hannibal: What Kind of Genius", ממשיל את חניבעל בשלב השני של המערכה לאדם המחזיק זאב באוזניו. הוא יכול להמשיך להחזיק בו, אולם לא יכול להכריעו או להרפות ממנו, כלומר לבצע נסיגה.
טקטיקה ואסטרטגיה
הלחימה בזירה האפנינית התאפיינה בחלק גדול מהזמן, בניסיונות של הצדדים היריבים להשתלט על ערים. באותה תקופה, היה מקובל להפעיל שתי טקטיקות עיקריות בעת תקיפת יעד מבוצר: הסתערות עם סולמות, מגדלי מצור ואילי ניגוח, או הטלת מצור ממושך, שנועד להכניע את העיר בעזרת הרעבה ומניעת גישה למשאבים. הרומאים אף פעלו בצורה ייחודית, במסגרתה הלגיונרים הסתדרו במבנה טסטודו צפוף שהגן עליהם מפני החצים וכלי ההטלה של האויב, ובצורה זו התקרבו לחומות העיר. בנוסף, הופעלו כלי ארטילריה כבדים שלא היו פרוסים בדרך כלל בשדה הקרב - הקטפולטות. כלי ארטילרי זה היה מסוגל להטיל סלעים כבדים שהיה באפשרותם לפגוע בחומות העיר. בנוסף, ירי מכלי ארטילריה קטנים יותר - סקורפיונים ובליסטראות, סילק את האויב מהחומות ולא אפשר למגנים להתגונן באופן יעיל. במקרים שטקטיקת ההסתערות נכשלה, התוקפים היו עוברים בדרך כלל לניהול לוחמת מצור. המצור היה מתנהל לרוב בטקטיקת "כיתור", במסגרתה היו מכתרים את העיר, חוסמים את דרכי הגישה אליה, ומונעים ממנה אספקה עד לכניעתה. בכל הקשור ללוחמת מצור, סבל חניבעל מנחיתות, כיוון שצבאו לא היה מצויד בכלי מצור, ולכן הוא נאלץ להישען על הסיוע של בני בריתו באיטליה, או לייצר את האמצעים הדרושים לכיבוש ערים (מגדלי מצור, אילי ניגוח וכלי ארטילריה) במקום.
חניבעל הבין היטב, שצבאו לא מסוגל לנצח לבדו במלחמה נגד הרומאים. לאחר קרב קאנאי הוא שלח את אחיו מאגו ברקה אל קרתגו בבקשה לקבל תגבורת. על פי ההיסטוריונים העתיקים, התגבורת נמנעה ממנו בשל התנגדות אויביו הפוליטיים בהנהגת חנו הגדול. עם זאת, במבט לאחור נראה שגם אם רצתה בכך, קרתגו הייתה מתקשה לספק לו סיוע משמעותי, משום שהנתיב הקצר ביותר מקרתגו לאיטליה, בדרך הים, היה חסום על ידי הצי הרומי, ששלט בימים. ציי מלחמה עתיקים לא יכלו לשהות בים ללא הפסקה לאורך זמן, אולם הרומאים החזיקו בנמלים ובבסיסים באיטליה, סיציליה, קורסיקה וסרדיניה, כך שהאגן המערבי של הים התיכון היה נתון לפיקוחם. הצי הקרתגני היה אחד הציים החזקים ביותר בעולם העתיק. בניגוד לצבא היבשה הקרתגני, הוא היה מורכב ברובו מאזרחי קרתגו, ולא משכירי חרב. אולם אובדן מרבית הבסיסים הימיים של קרתגו מחוץ לחופי צפון אפריקה, שנפלו לידי הרומאים לאחר המלחמה הפונית הראשונה, והשימוש היעיל שעשו הרומאים בגשרי השתלטות (ה"עורב") במהלך התנגשויות ימיות עם הצי הקרתגני, העניקו עדיפות גדולה לצי הרומאי. הקרתגים הכירו בכך, ובמהלך המלחמה נערכו אך מעט קרבות ימיים. חניבעל, שהבין שהשליטה הרומאית בים מונעת ממנו לקבל תגבורות מהבית, ניסה תמיד להשתלט על ערי חוף, שדרכן יוכל אולי לקבל תגבורות קטנות. למרות זאת, בקרתגו לא יכלו לספק לו עזרה רבה, מכיוון שהכוחות היו דרושים בשאר הזירות. בפועל, חניבעל קיבל סיוע משמעותי מקרתגו בדרך הים רק במקרה אחד, זמן קצר לאחר קרב קאנאי, כאשר בומילקר הצליח להנחית ארבעת-אלפים פרשים נומידים, ארבעים פילים ואספקה בנמל לוקרי. בנוסף, בשלבי הסיום של המלחמה הפונית השנייה, הצליח מאגו ברקה, אחיו של חניבעל, לנחות באזור ליגוריה עם כוח משמעותי.
דרך נוספת שבה אולי יכלו הקרתגנים לספק סיוע לחניבעל, הייתה דרך היבשה. אולם מסעו של חניבעל לאיטליה דרך היספניה גאליה והרי האלפים, הוכיח שמדובר בדרך קשה מאוד. כמו כן, במסגרת הזירה האיברית במלחמה הפונית השנייה, הרומאים השתלטו על דרום-מזרח היספניה ועל אזור הפירנאים, עובדה שמנעה אפשרות של מסע כזה. רק בשנת 207 לפנה"ס, הצליח עזרובעל ברקה לחמוק מהצבא הרומאי בהיספניה, ולהגיע אל חצי האי האפניני בדרך היבשה. כמו כן, בקרתגו אמנם ניסו לעורר מרידות אנטי-רומאיות בסרדיניה ולבצע פשיטות על סיציליה, אולם ניסיונות אלו הסתיימו ללא הישגים מבחינת חניבעל, ועד סוף המלחמה הסיוע שקיבל מהבית היה מועט. מסיבה זו ניסה חניבעל להשיג את תמיכתם של בעלי ברית חיצוניים, מוקדון וסירקוסאי, שיכלו אולי להעניק לו סיוע כזה, וגם להעסיק את הרומאים בזירות נוספות כדי לגרום להם לדלל את כוחותיהם בחצי האי. תוכנית זו הצליחה מעט מאוד, הרומאים הצליחו לעורר את הליגה האיטולית ופולייס נוספת ביוון ההלניסטית נגד מוקדון, כך שפיליפוס החמישי, מלך מוקדון לא היה יכול לסייע לבן בריתו. הרומאים הציבו שני לגיונות בסיציליה, והצליחו לאחר סדרת קרבות לכבוש את סירקוסאי. בשלב הראשון של המערכה, האמין חניבעל שרומא תיכנע, או לפחות תאלץ לקבל הסכם שלום בתנאים הנוחים לקרתגו, לאחר שצבאה יובס במספר קרבות מכריעים. אולם לאחר קרב קאנאי, סירבו הרומאים להיכנע והמשיכו להיאבק אף על פי שמצבם היה קשה. חניבעל, שבלאו הכי לא היה יכול במצבו להטיל מצור על רומא, נאלץ מעתה ואילך להסתמך בעיקר על אסטרטגיה, שנועדה להעביר לצידו את בעלות הברית האיטלקיות של רומא, ולנתק את הקשר בינן לבין רומא. הרומאים שלטו על ערים רבות באיטליה שתושביהן נטרו לה טינה. ערים אלו יכלו לספק לחניבעל אספקה ונשק, וכן להעניק לו מקלט בעונת החורף. חניבעל ידע לנצל רגשות איבה נגד הרומאים וסכסוכים פוליטיים בין הערים, ודאג להדגיש שוב ושוב שמלחמתו מכוונת כלפי רומא ולא כלפי שאר העמים יושבי חצי האי. הוא שחרר לחופשי שבויים, שהשתייכו לחיילות העזר שגויסו מקרב בעלות הברית האיטלקיות, בעוד שאת השבויים הרומאים מכר לעבדות. בערים שכבש הוא ביטל את המיסים שגבו הרומאים וגבה מיסים נמוכים יותר, אם כי דרש נאמנות מוחלטת וכן אספקה וציוד. בפועל, התוצאה שהשיג הייתה דלה יותר מהמצופה, ועל אף שמספר ערים חשובות הצטרפו אליו, הרי שרבות מהן הוא נאלץ לכבוש בכוח הנשק. עם זאת, חניבעל הצליח להחזיק מעמד בחצי האי במשך כ-15 שנים, כשהרומאים אינם מצליחים לגרש אותו משם. בסופו של דבר הוא נאלץ לסגת, לא בגלל תבוסה, אלא כדי להגן על מולדתו שהותקפה בידי צבא רומאי נוסף בפיקודו של סקיפיו אפריקנוס.
הצבא הרומאי
השירות בצבא הרומי נחשב זכות וחובה של כל אזרח רומאי. באותה תקופה היה מקובל שרק אזרחים בעלי רכוש מינימלי זכאים לשרת בצבא. היו לכך שתי סיבות: הראשונה, שבאותה תקופה היה מקובל שהחיילים רוכשים בעצמם את כלי הנשק, המזון והלבוש. והשנייה הייתה אמונה מקובלת שרק אזרחים שכבר יש להם רכוש יכולים לשרת באמת את המדינה. גיוס חובה הונהג רק לעיתים נדירות, אולם במהלך המלחמה הוא הופעל מספר פעמים בלית ברירה. החיילים חולקו ליחידה צבאית שנקראה לגיון. כל לגיון כלל 3,000 רגלים כבדים מעולים שנקראו לגיונרים, וכן 1,200 קלי נשק. מדי שנה גויסו 4 לגיונות ובנוסף על כך גויסו חיילים מקרב הערים בעלות הברית הלטיניות והאיטלקיות, כאשר הגיוס מהערים השתנה בהתאם לכוח האדם שלהן וצרכיה של רומא. בעלות הברית תרמו חילות עזר שהורכבו מחיילים מאיכות משתנה, בהתאם לאזור שממנו גויסו, ומספר חיילי בעלות הברית היה דומה למספר הרומאים ולעיתים אף עלה עליו. חילות העזר היו מגוונים הרבה יותר מהלגיונות, והם השלימו את יכולות הלגיונות בעזרת מיומנויות מקומיות שנשאו אנשיהם: חלקם היו לוחמי הרים מעולים, אחרים היו קשתים טובים, וכן הלאה. בנוסף לכך, תרמו בעלות הברית את החלק הגדול והאיכותי יותר של חיל הפרשים בצבא הרומי.
הלגיון כלל ארבעה סוגי חיילים: וליטים, האסטאטים, פרינקיפים וטריאריים. הווליטים הגיעו לרוב מהשכבות העניות יותר, והיו צעירים יותר מרוב החיילים בצבא הרומי. הם חומשו בחרב קצרה שנקראה גלאדיוס, ומספר כידוני הטלה לשימוש חד פעמי. המיגון שלהם היה דל בהרבה משל רוב החיילים, ועל כן הם היו ניידים למדי. ההאסטאטים היו מוגנים טוב יותר מהווליטים. הם חומשו, כמו הווליטים, בגלאדיוס, וצוידו גם בהאסטה - חנית כבדה שנועדה לדקירה. הפרינקיפים היו מורכבים מאנשים אמידים יותר. הם היו מוגנים היטב וציודם כלל, בנוסף לגלאדיוס והחנית, גם מגן גדול. הטריאריים היו החיילים המבוגרים ביותר ובעלי האמצעים הרבים ביותר, ובהתאם לכך גם היו מוגנים בצורה הטובה ביותר.
הטקטיקה הרומאית
בראשית ימיו של הצבא הרומי, הייתה טקטיקת הקרב הרומאית מבוססת על הפלנקס היווני. הרומאים למדו במהרה את חולשותיו של הפלנקס - חוסר גמישות, הקושי להיערך בקרקע לא שטוחה והקושי להתגונן כאשר הפלנקס מותקף מהאגפים. חולשות אלו הודגמו כאשר הצבא הרומי נאלץ להילחם בשבטים גאלים בהרי צפון איטליה. התורה החדשה שיושמה במהלך המלחמות נגד הסמניטים ומלחמת פירוס, הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה שנקראה מאניפולוס. המאניפולוס הורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים). בכל מאניפולוס היו שני קצינים בדרגת שר מאה, מפקד וסגן. מאניפולוס בן 120 חיילים, נערכו לקרב בשש שורות בנות עשרים חיילים כל אחת. במאניפולוס של 60 חיילים, נערכו הלוחמים בשלוש שורות, כך שאורך המאניפולים היה זהה. כל מאניפולוס כלל שלושה סוגי חיילים. על האגפים הגנו 10 להקות בנות 30 פרשים כל אחת. בכל להקה היו שלושה דקוריונים מלפנים, שאחד מהם פיקד על הלהקה כולה, ושלושה אופטיונים מאחור.
בתחילת הקרב, נערך הלגיון כאשר בחזיתו שורת וליטים רציפה, ומאחוריה שלושה דרגים של רגלים כבדים, שכל אחד מהם כלל עשרה מאניפולים, העומדים זה לצד זה עם רווחים ביניהם. המאניפולים של הדרג השני והשלישי של הלגיון הוצבו מאחורי הרווחים במערך המאניפולים של הדרג שלפניהם, ויצרו תבנית של לוח שחמט. כאשר הגיע הלגיון לטווח מגע, נפתח הקרב: בתחילת הקרב הטילו הווליטים את כידוניהם, לאחר מכן הם נסוגו בין הרווחים של המאניפולים, והמשיכו להילחם בחרב. לדעת חלק מהחוקרים, לאחר הטלת הכידונים נסוגו הווליטים לאגפים. אחרי שהווליטים הטילו את כידוניהם, הטילו ההאסטאטים את חניתותיהם, ולאחר מכן נלחמו בחרבות. הפרינקיפים נלחמו מאחורי ההאסטאטים, ויכלו גם כן להטיל את כידוניהם מעל ראשי הלוחמים בקו הקדמי. הטריאריים נשארו מאחור והצטרפו לקרב רק במידת הצורך. לאחר הקרב, ערכו הרומאים בדרך כלל מרדף, שסייע להגדיל את אבדות הצד השני. חיל הפרשים הרומי היווה באופן מסורתי זרוע משנית ולא מפותחת בקרב הצבא הרומי, והוא גויס לרוב מקרב בעלות הברית. חולשה זו של הפרשים נחשפה היטב במהלך המלחמה, שכן כאשר התמוטטו הפרשים שהגנו על האגפים בידי פרשי העילית של חניבעל, התברר שהמאניפולוס אינו גמיש דיו, והמאניפולים בקו השני והשלישי לא הצליחו לרוב לבצע תפנית מהירה מספיק כדי להתגונן.
הפיקוד הרומאי
הפיקוד העליון על הצבא נמסר לפוליטיקאי, לרוב בעל מאגיסטרטורה של פראיטור או קונסול או פרומגיסטראט (פרופראיטור ופרוקנוסול בהתאמה). לכן, פעמים רבות המצביא העליון היה חסר ניסיון פיקודי משמעותי, אם כי שירת בצבא במסגרת גיוס חובה. המצביא היה מאבד את האימפריום עם תום תקופת כהונתו. אף על פי שניסיון פיקודי לא היה תנאי הכרחי, פעמים רבות היו מגיסטראטים רומאים בכירים בעלי ניסיון צבאי ניכר. בדרך כלל הכהונה הייתה מוגבלת לשנה אחת (בתקופת היותו פראיטור או קונסול) ולשנה אחת נוספת במסגרת תפקיד של פרוקונסול, אך לעיתים הוארך המינוי לכמה שנים. הפרוקונסולים שהיו למעשה קונסולים או פראיטורים לשעבר, מונו על פי "החלטת הסנאט" ולא על–פי חוק מיוחד, ולכן, כמו פעולות אחרות של הסנאט הרומי, היו ניתנות לביטול על ידי אסיפות העם. במהלך המלחמה נעשה צעד חריג במסגרתו מונה "דיקטטור" שהקונסולים הוכפפו לו כאשר לצד הדיקטטור היה "מגיסטר אקוויטום" (תרגום מילולי: "אדון הסוסים", תרגום חופשי: "מפקד הפרשים"), ששימש למעשה כסגן הדיקטטור וייעץ לו.
על הלגיון פיקדו במשותף שישה טריבונים צבאיים, שמונו בידי אספת העם, נדרשו לוותק צבאי של חמש שנים לפחות, וכיהנו למשך חודשיים. הטריבונים שימשו בעיקר בתפקידי מטה, שימשו כעוזרי הקונסול, והיו אחראים על המשמעת בלגיון, לפעמים הם שימשו גם כמפקדים ישירים של חלקים מלגיון, מיחידות בסדר גודל קוהורטה ומעלה. הלגיון חולק לקנטוריות, שכללו לרוב בין 100 ל-80 חיילים. על כל קנטוריה פיקד "קנטוריון" (שר מאה). בתחומי אחריותו של הקנטוריון היו ענייני השגרה של החיילים: לאמן אותם לקרב, ולוודא שהם שומרים על הציוד שלהם במצב תקין ומקפידים על משמעת. לקנטוריון הייתה סמכות שיפוט על חייליו במקרים של עברות פעוטות והוא יכול היה להטיל עונשים גופניים. על הפרשים פיקדו ה"דקוריונים", שכל אחד מהם פיקד על "טורמה" (להקה) בת 30 פרשים.
שרשרת הפיקוד המסודרת אפשרה מקצועיות רבה וביצוע יעיל של הפקודות שניתנו על ידי הפיקוד הגבוה. יתרה מכך, הקצונה המקצועית בדמותם של הקנטוריונים אפשרה לגייס לגיונות חדשים ולאמנם תוך כדי המלחמה ובכך לדאוג להזרמה מתמדת של כוח אדם איכותי לצבא שהתדלדל בקרבות. עם זאת, מקרה יוצא דופן היה קרב סילארוס, שבו פיקד על הצבא הרומאי מרקוס קנטיניוס פנולה, שלא החזיק בשום תפקיד רשמי והוביל צבא של מתנדבים.
צבא קרתגו
מרבית החיילים בצבא קרתגו היו שכירי חרב זרים, ורק הקצונה וחלק מחיל הפרשים באו מקרב אזרחי קרתגו. הקרתגנים גייסו לרוב ללא הבחנה את כל אלו שביקשו להתגייס לצבאם. אחת הסיבות לכך שחניבעל נחשב לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה, היא יכולתו לשלוט על המרכיבים המגוונים של צבאו בכוח אישיותו, לנצל את היתרונות של כל אחד מהם, ולהפוך אותם לצבא מלוכד וממושמע. לא ידוע על מרידות בצבאו. היחידות בצבא קרתגו הופרדו לרוב לפי מוצאם, וחומשו לרוב בנשק שהביאו עמם מארצותיהם, אם כי יש רמזים לכך שאת הסוסים סיפקו הקרתגים. בהמשך חימש חניבעל את חייליו בנשק שנלקח שלל מהרומאים.
בתחילת מסעו של חניבעל לאיטליה, צבאו הורכב בעיקר מחיילים שגויסו מהיספניה. חיילים אלה התחלקו לשלוש קבוצות עיקריות: קלטים, איברים, ובני תערובת שנקראו קלטיברים. הקלטים היו גבוהי קומה לרוב, והתחמשו בחרבות פלקטה ארוכות ומעוקלות מעט. האיברים חומשו גם הם בחרבות אלו, והוסיפו להן גם כידוני הטלה. הרגלים האיבריים נערכו לקרב במבנה צפוף בצמוד אחד לשני. הפרשים ההיספנים היו מעולים, אם כי לרוב פחות ממושמעים.
מרכיבים חשובים נוספים בצבא הקרתגי היו הקלעים הבליארים, וכן החיילים הלובים. אלו האחרונים היו מוגנים בשריון עור כבד, וכן כידוני הטלה, חרבות קצרות ומגנים קלים. בהמשך שולבו חיילים גאלים בצבא. הללו היו חמושים בחרב ארוכה שנועדה בעיקר לשיסוף, וכן מגן גדול.
אחד המרכיבים החשובים ביותר בצבאו של חניבעל היו הפרשים בני נומידיה, שנודעו כפרשים איכותיים במיוחד. הם רכבו על סוסים ללא רסן או אוכף ולרוב השליכו כידוני הטלה תוך כדי דהירה. הם נעזרו גם בחרבות קצרות ומגן קל. הם לא הוגנו בשריון וחלקם עטו עורות של בעלי חיים כגון נמרים. כמו כן, נעזר חניבעל בפרשים בני תערובת שנודעו בשם לובי-פיניקים. הללו היו בני תערובת קרתגים-ברברים ונודעו כפרשים טובים מהקרתגים המקוריים. הם היו חמושים במגנים עגולים וחניתות.
חניבעל הביא עמו לאיטליה כ-50 פילי מלחמה. במהלך המסע מתו רובם, ועד קרב טרביה שרדו רק מעטים מהם. הקרתגים השתמשו לרוב בפילים מזן פיל צפון אפריקני. פילים אלו היו קטנים יותר מהפילים האסייתיים, אם כי אוזניהם היו גדולות יותר וגבם קעור. גובהם היה 2.5 מטר והם היו כנועים ונוחים לאילוף. משקלם היה כמעט 6 טון, והם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים או שלושה אנשים, שהיו בעיקר קשתים או מטילי כידונים. מלבד זאת, היה גם נהג שכיוון את הפיל. במקרה שהפיל איבד שליטה, נהגו הקרתגים לתקוע גרזן או אזמל בין עיניו. לעיתים נדירות השתמשו הקרתגים גם בפילים אסייתיים גדולים יותר אך קשים לשליטה.
הטקטיקה הקרתגית
חניבעל ידע לפעול בצורה מקורית ולא שגרתית, שיטת הפעולה החביבה עליו הייתה הצבת מארבים לכוחות הרומיים. הוא היה בין המצביאים הראשונים בהיסטוריה שעשו שימוש יעיל במודיעין צבאי. הוא היה מראיין בעצמו שבויי מלחמה כדי לשאוב מהם מידע על כוחות האויב ועל מפקדי הצבא הרומי נגדם לחם, והיה טומן מארבים מוצלחים ומשמיד יחידות רומיות שלמות. חניבעל ניתח את אחת החולשות העיקריות של הצבא הרומי - חיל הפרשים, והבין עד מהרה שזוהי הזרוע הפחות חזקה של הצבא הרומי, ומולם הציב את הפרשים הנומידים וההיספנים המעולים שלו. קרבות בין פרשים רומים לפרשים מצבאו של חניבעל, הסתיימו בדרך כלל בניצחון קרתגי. הטקטיקה החביבה על חניבעל הייתה איגוף. במסגרת שיטה זו, היה חיל הרגלים הקרתגי, הנחות מחיל הרגלים הרומאי, מעכב במרכז את הכוח הרומי העיקרי, בעוד הפרשים היו מביסים את הפרשים הרומיים שהיו מוצבים באגפים, ולאחר מכן תוקפים את המאניפולוס הרומאי מעורפו.
הפיקוד הקרתגי
בדומה לרומא, גם בני קרתגו בחרו את מנהיגיהם, אך אלו נשארו בקרתגו ולא יצאו למערכות. הפיקוד היה נתון בידיו של מצביא שקיבל רק הוראות כלליות ביותר מקרתגו, והיה חופשי, למעשה, לפעול בכל דרך שימצא לנכון. במלחמה זו היה הפיקוד העליון בידי חניבעל ותחתיו שרתו מפקדים זוטרים. מרבית המפקדים בצבא הקרתגי היו פונים, אולם קצינים אחרים כגון מהרבעל היו נומידים.
פלישת חניבעל לאיטליה
לפי המקורות הרומיים, כלל צבאו של חניבעל בערך 120,000 חיילים רגליים, 16,000 פרשים וכמה עשרות פילים. הוא שלח כ-20 אלף חיילים רגליים ו-2,000 פרשים לצפון אפריקה כדי להגן על קרתגו מתקיפה רומית, וכוח בסדר גודל דומה נשאר בהיספניה תחת פיקודו של אחיו עזרובעל. כמו כן הותיר חניבעל בהיספניה צי קטן ובערך 20 פילים. שאר הצבא נועד לצאת למסע המלחמה לאיטליה. העיר סגונטום הופקדה בידי מושל קרתגי בשם בוסטאר, וחניבעל הפקיד בידיו בני ערובה שלקח מכל מנהיגי השבטים האיבריים. לחניבעל היה מודיעין מדויק באשר למקומות שבהם הוא עומד לעבור, מאחר שבתקופה שבין שתי המלחמות הפוניות שוטטו סוחרים קרתגים באופן חופשי בחצי האי האפניני, מה שאפשר לחניבעל לשתול מרגלים בקרב שבטי הגאלים בגאליה ובעמק הפו. במהלך חורף 218/219 לפנה"ס שחרר חניבעל את חייליו ההיספניים לבתיהם, ובאביב שנת 218 לפנה"ס גייס שוב את צבאו ויצא למסע לאיטליה. הוא השתלט על צפון היספניה (שעל פי אמנת האברו הייתה מחוץ לתחום השלטון הקרתגי), ועם 40,000 רגלים ו-12,000 פרשים בערך, חצה את הרי הפירנאים המפרידים בין היספניה לגאליה (היום צרפת).
סקיפיו קיבל ידיעות על כך שחניבעל חצה את הפירנאים, אולם סבר שחניבעל רוצה להילחם נגד צבאו בגאליה במקום בהיספניה. סקיפיו חנה סמוך לשפך נהר הרון. הוא סבר שהנוכחות של מספר רב של שבטים גאלים עוינים באזור, תעכב את הגעת צבאו של חניבעל לנהר, ולכן לא מיהר לקראתו. אולם חניבעל פעל במהירות מפתיעה. הוא שיחד שבטים אחדים וכפה ברית על אחרים, וצבאו הגיע תוך זמן קצר אל גדתו המערבית של הנהר. קואליציה של שבטים גאליים ניסתה לחסום את דרכו ולמנוע ממנו לחצות את הנהר, אולם הוא הביס אותם בקרב נהר הרון, וצבאו צלח את הנהר. לאחר מכן הגיעה אל המחנה הקרתגי קבוצת ראשי שבטים שהיו בקשר עם חניבעל עוד לפני שפתח במסע לאיטליה, ובראשם ראש שבט בשם מאגילוס. חניבעל הציג אותו בפני חייליו, ולאחר מכן נאם בפניהם, שיבח אותם על גבורתם וסיפר להם לראשונה על תוכניתו השאפתנית לפלוש לאיטליה. הוא שלח כוח של 500 פרשים נומידיים לאתר את מיקומו של הצבא הרומאי. הפרשים נתקלו בכוח סיור רומאי שנשלח למטרות דומות בידי סקיפיו, הובסו ונסוגו חזרה אל המחנה. הפרשים הרומאים שדלקו אחריהם השקיפו מרחוק על המחנה הקרתגי, ודיווחו על ממצאיהם לסקיפיו. סקיפיו הופתע, אולם ארגן במהירות את צבאו והחל לשוט עמו במעלה נהר הרון בתקווה לחסום את דרכו של חניבעל ולכפות עליו קרב. חניבעל, שלא היה מעוניין בעימות עם צבאו של סקיפיו, המשיך להתקדם במהירות לכיוון צפון-מערב וסקיפיו הבין שלא יוכל להדביק את צבאו. בשלב זה כבר לא היה ספק לסקיפיו באשר לכוונתו של חניבעל לפלוש לאיטליה, ולכן הוא שלח את אחיו גנאיוס עם מרבית הצבא שבפיקודו להמשיך במשימתו המתוכננת בהיספניה, בעוד הוא עצמו הפליג במהירות האפשרית לאטרוריה שם החל לגייס צבא חדש מתוקף תפקידו כקונסול כדי לעצור את צבאו של חניבעל לאחר שזה יחצה את הרי האלפים.
בספטמבר, החל צבאו של חניבעל לחצות את הרי האלפים, שהפרידו בין גאליה (צרפת של ימינו) לבין האזור שהרומאים כינו גאליה קיסאלפינה (איטליה מצפון לנהר הפו), עם 38,000 רגליים ו-8,000 פרשים. כצפוי, התברר שמדובר במשימה קשה ביותר. חייליו האפריקאים של חניבעל, שהיו רגילים לתנאי אקלים חמים, סבלו קשות מהקור והשלג. הפילים חלו כולם, והורגש מחסור כבד במזון. אולם מכשול גדול יותר היה ההתקפות של האלוברוגים, שבט גאלי עוין ששכן באזור דרכו עבר צבאו של חניבעל. הוא הצליח אך בקושי לגבור על התנגדותם ולהגיע אל פסגת ההרים. פוליביוס מציין שחניבעל הגיע אל פסגות ההרים בזמן ש"תקופת השקיעה עם בוקר של הפליאדות כבר הגיעה ושלג כיסה את פסגות ההר", מה שרומז על 7 או 9 בנובמבר. צבאו של חניבעל החל בירידה מההרים, שהייתה קשה לא פחות מההעפלה עליהם. הדרך הייתה צרה, מכוסה סלעים שלג וקרח, ובמקרה אחד נאלץ חניבעל להורות לחייליו לפלס דרך תוך שימוש בנוזלים חמים, שהותזו על המכשולים שחסמו את המעבר כדי לפורר את הסלעים. חציית האלפים ארכה שישה-עשר יום ובסופם הגיע צבאו המותש של חניבעל אל אדמת איטליה עם 20,000 רגלים, 6,000 פרשים, ומספר לא ברור של פילים.
קרבות ראשונים
כאשר צבאו המוחלש והתשוש הגיע לבסוף למרגלות הרי האלפים, עמדו בפני חניבעל שתי משימות עיקריות: הראשונה הייתה לדאוג למזון ומנוחה עבור חייליו, והשנייה הייתה לגייס לצידו במהירות בעלי ברית, כיוון שבשלב זה הגיע צבאו בקושי לממדי צבא קונסולרי ממוצע. את שתי הבעיות ניתן היה לפתור באמצעות השבטים הגאליים, ששכנו באזור שמצפון לנהר פו. השבטים הגאלים החזקים ביותר ששכנו באזור באותה תקופה היו הבויים, האינסוברים והטאורינים. כאשר הגיע חניבעל לאזור, הסתכסכו האינסוברים, שהיו בעלי בריתו, עם הטאורינים. חניבעל התערב לטובת האינסוברים, הטיל מצור על בירתם של הטאורינים (טורינו), ולאחר שלושה ימים של מצור כבש אותה וטבח בתושביה. הייתה זו תצוגה מחושבת של אכזריות, שנועדה להטיל מורא על השבטים האחרים באזור ואכן חלק מהשבטים הצטרפו אליו אולם מרביתם חששו מהרומאים והעדיפו להישאר נייטרליים. מספר שבטים אף שרתו כחיילות עזר בצבא הרומאי.