cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ונג שאנשאן
חיים מוקדמים וקריירה
שאנשאן שנולד בהאנגג'ואו, נשר בגיל 12 מבית ספר יסודי במהלך התקופה הכאוטית של המהפכה התרבותית בסין, במהלכה נרדפו הוריו על ידי המשטר. הוא עבר לאחר מכן במגוון עבודות, כולל כפועל בניין, ככתב עיתונות וכסוכן מכירות של משקאות לפני שהקים עסק עצמאי משלו.
בספטמבר 1996 הקים את חברת המשקאות Nongfu Spring, שגדלה ביציבות לאורך השנים עד שהגיע להיות חברת המשקאות הגדולה בסין. והונפקה הוביל את Wantai (או בשמה המלא Beijing Wantai Biological Pharmacy) להנפקה מוצלחת.
בתחילת 2020 היה מוערך הונו בכמיליארד דולר "בלבד", אולם ההנפקות המוצלחות שלו בבורסת הונג-קונג הקפיצו אותו לשוויון עם ג'ק מא, שהיה באותו זמן האיש העשיר בסין, עם הון אישי מוערך במעל 51 מיליארד דולר (מהמקום ה-1064 למקום ה-20 בעולם).
מאפריל 2020, אז היה הונו מוערך בכ-2 מיליארד דולר, ועד ינואר 2021, קפץ הונו למעל 97 מיליארד דולר. בפברואר היה לראשונה לאסייתי הראשון והאדם החמישי בהיסטוריה שחצה את רף 100 מיליארד דולר.
פיליפו מריה ויסקונטי
פיליפו מריה ויסקונטי (באיטלקית: Filippo Maria Visconti; 23 בספטמבר 1392 - 13 באוגוסט 1447) היה דוכס מילאנו, האחרון בשושלת בית ויסקונטי.
תולדות חייו
אביו היה דוכס מילאנו ג'אן גלאצו (Gian Galeazzo), שם אמו היה קתרינה. כבר מילדות סבל מרככת קשה שמנעה ממנו ללכת ואף לעמוד במשך זמן ממושך. עם מות אביו ב-1402 היה למושל פאביה וב-1412, לאחר רצח אחיו הבכור, ג'ובאני מריה, היה לדוכס מילאנו, נאמן לאימפריה הרומית הקדושה.
ויסקונטי ביסס את עמדתו כמדינאי על ידי כך שהעסיק יועצים טובים ומצביאים טובים, בהם פרנצ'סקו ספורצה. בשנת 1423, עם מות שליט העיר פורלי, נטל ויסקונטי אפוטרופוסות על בנו הצעיר של השליט ויצא למלחמת ירושה ברומאניה במסגרתה נלחם עם פירנצה וונציה, שתמכה בה. ב-1425 התפשטה המערכה ללומברדיה. לאחר שאיבד את ברשה ואת החוף המזרחי של אגם גארדה לוונציה, נאלץ ויסקונטי לקבל את תנאי השלום שהוצעו על ידי האפיפיור מרטינוס החמישי. למרות השלום, הסכסוכים מול ונציה לא חדלו. ב-1431 הוביל ספורצה בהצלחה את צבא מילאנו בקרב נגד ונציה, בתמורה הציע לו ויסקונטי לשאת לאשה את בתו, ביאנקה מריה, שהייתה בת שש באותה עת, במטרה לחזק את קשריו של המצביא עם מילאנו. בין השנים 1433 עד 1435 הוביל ספורצה את צבא מילאנו נגד צבאו של האפיפיור אך לאחר שכבש את אנקונה, החליף צדדים וקיבל על עצמו להיות מושל העיר מטעם הכס הקדוש עצמו. בשנים 1436 עד 1439 שירת גם את פירנצה וונציה. ב-1440 נכבשו אחוזותיו של ספורצה בממלכת נאפולי על ידי אלפונסו החמישי, מלך אראגון. כדי לקבל חזרה את אחוזותיו הסכים ספורצה להתפייס עם ויסקונטי וב-25 באוקטובר 1441 נשא לאשה את בת הדוכס ביאנקה מריה, בת ה-16. ספורצה היה בן 40 באותה עת.
ויסקונטי נפטר ב-1447, ללא יורש זכר. את מקומו ירשה, לאחר קרבות רחוב, הרפובליקה האמברוזית קצרת הימים. ב-1450 עלה לכס דוכס מילאנו פרנצ'סקו ספורצה.
הנרי דודג'
מוזס הנרי דודג' (12 באוקטובר 1782 – 19 ביוני 1867) היה פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי ששימש כחבר בבית הנבחרים, הסנאט וכמושל טריטוריית ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית. בנוסף, כאיש צבא השתתף במלחמת בלאק הוק. בנו, אוגוסט דודג' כיהן כסנאטור מטעם איווה, ובזמן כהונתם בין 1848 ל-1855 היו לאב והבן היחידים בהיסטוריה האמריקאית שכיהנו במקביל בסנאט.
הנרי דודג' היה גם אח למחצה של הסנאטור מטעם מיזורי, לואיס פ. לין, ואילו ג'יימס קלארק, מושל טריטוריית איווה היה החתן של דודג'.
ראשית חייו
דודג' גדל בקנטקי. ב-1788 נטש אביו את המשפחה ואמו גידלה אותו (היא התחתנה מאוחר יותר ונולד לה בן בשם לואיס לין, שהיה בעצמו פוליטיקאי). בגיל 14 עבר דודג' למיזורי כדי לגור עם אביו שניהל הובלות. למרות שחזר לקנטקי מדי פעם (בין השאר כדי לקרוא משפטים), היה המעבר שלו למיזורי קבוע. ב-1800 התחתן עם כריסטיאנה מקדונלד.
בשנת 1805 מונה לסגן שריף והוא דיווח לאביו. ב-1806 גויס על ידי אהרון בור כחלק מהניסיון של האחרון להקים מדינה חדשה בדרום מערב ארצות הברית, במה שכונה קונספירציית בור. עם זאת, כשנודע לו שתומס ג'פרסון רואה במעשה כבגידה, עזב את בור וחזר לביתו. נגד דודג' הוגש כתב אישום כמשתתף בקנונייה, אך הוא בוטל.
באותה שנה מונה ללויטננט במיליציה. ב-1813 מונה למרשל וכן לשריף של מחוז ז'נבייב.
מלחמת 1812
במלחמת 1812 התגייס בדרגת קפטן למתנדבי מיזורי, והיה חלק מהפלוגה הרכובה. הוא סיים את המלחמה בדרגת מייג'ור ג'נרל של מיליציית מיזורי. הישגו העיקרי היה הצלת 150 אינדיאנים מטבח אחרי שפשטו על יישוב בקיץ 1814.
דודג' היגר עם משפחתו ועם העבדים שירש מאביו למחוז המינרלים של ארצות הברית ביולי 1827 ובאוקטובר התיישב במרכז העיר דודג'וויל של ימינו. ב-1830 עבר כמה קילומטרים דרומה למקום בשם "חורשת דודג'", שם החל לבנות את מה שהפך לבית גדול בן 2 קומות עבור משפחתו ההולכת וגדלה. למרות פקודה ב-1787 שאסרה על עבדות בכל הטריטוריה הצפון–מערבית ובה ויסקונסין, דודג' הביא עמו 5 עבדים ממיזורי למכרות העופרת שבבעלותו.
מלחמת בלאק הוק
דודג' עלה לגדולה במלחמת בלאק הוק ב-1832. כקולונל במיליציית הטריטוריה הצפון–מערבית של מישיגן, הקים כוח לוחם בתוך זמן קצר. במסגרת זו, יותר מ-15 מבצרים ובתים מבוצרים צצו כמעט בן לילה. מהמבצרים האלה יצאו לפעולותיהם, כ"מתנדבי מישיגן הרכובים". ביוני מונה למייג'ור גדוד הריינג'רים, ולאחר שנה הוחלף בגדוד הדראגונים, בו שימש כקולונל.
קריירה פוליטית
דודג' היה המושל הראשון של טריטוריית וויסקונסין בין 1836 ל-1841 ובקדנציה שנייה בין 1845 ל-1848. הטריטורייה כללה את מה שידוע כיום כוויסקונסין, איווה ומינסוטה. בין שתי הקדנציות שלו, נבחר לכהן כציר טריטוריית ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית בקונגרס ללא זכות הצבעה.
דודג' דחה את ההצעה להעלות את שמו כמתמודד לנשיאות ארצות הברית בוועידת המפלגה הדמוקרטית של 1844. הוא היה מתומכיו של מרטין ואן ביורן, ושניהם התנגדו לסיפוח טקסס. למרות מאמציהם, נבחר ג'יימס פולק לנשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
עם קבלת ויסקונסין לאיחוד, נבחר דודג' לאחד משני הסנאטורים הראשונים מטעמה, וכיהן במשך שתי קדנציות. הוא סירב להצעתו של פרנקלין פירס למנותו למושל טריטוריית וושינגטון ב-1857.
מורשתו
מחוז דודג' בוויסקונסין, מינסוטה וכן מחוז הנרי באיווה ודודג'וויל שבוויסקונסין נקראו כולם על שם הנרי דודג'. פורט קלארק, בסיס הצבא שנבנה בסמוך לפורט דודג' באיווה שינה את שמו לזכר הסנאטור דודג'.
הבקתה של הנרי דודג' בדודג'וויל משמשת כיום כמוזיאון והיא רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
דיוויזיית הפאנצר ה-233 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-233 (בגרמנית: Panzer-Division Tatra), הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 במאי 1942, וב-7 ביולי אותה שנה שונה שמה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-233. היא הוצבה בפרנקפורט על האודר, ולמפקדה מונה קורט יאהן. ב-8 באוגוסט 1943 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-232 מילואים, וב-18 בנובמבר אותה שנה היא הועברה לדנמרק. הדיוויזיה שימשה לצורך תגבור יחידות השריון הסדירות, וב-24 בפברואר 1945 שונה שמה לדיוויזיית הפאנצר ה-233. הדיוויזיה שימשה לצורך תגבור דיוויזיית הפאנצר קלאוזביץ, ועם תום המלחמה פורקה הדיוויזיה.
דילן אוודראוגו
דילן אוודראוגו (בצרפתית: Dylan Ouédraogo; נולד ב-22 ביולי 1998) הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בלוון בעמדת הבלם.
קריירה
אוודראוגו הגיע למחלקת הנוער של מונקו בשנת ושנה לאחר מכן הצטרף לקבוצת המילואים שלה.
ב-4 באוגוסט 2018 אוודראוגו חתם באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית. ב-28 בספטמבר אוודראוגו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-5 נגד אנוסיס נאון פראלימני.
אוודראוגו שנולד בצרפת להורים מהגרים מבורקינה פאסו, החליט לנצל את שורשיו ולייצג את בורקינה פאסו בזירה הבינלאומית. ב-24 במרץ 2017, אווראוגו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל.
היסטוריה ותיאוריה: הפרוטוקולים
היסטוריה ותיאוריה: הפרוטוקולים הוא כתב עת אקדמי מקוון שמתמחה בתולדות האמנות, תרבות חזותית ותיאוריה ביקורתית של האמנות והתרבות.
תולדות כתב-העת ותכניו
כתב-העת רואה אור מטעם המחלקה להיסטוריה ותיאוריה בבצלאל אשר יזמה את הקמתו בשנת 2005 ”כבמה לברור, חידוד ועדכון רעיונות ומושגים, ואמצעי ליצירת ממשקים חדשים בין ממדי הפרקטיקה והתיאוריה של דיסציפלינות הלימוד בבצלאל....“ כתב-העת מפרסם ארבעה גיליונות בשנה (חורף, אביב, קיץ וסתיו), אשר שלושה מתוכם פתוחים לקהל החוקרים והיוצרים בכלל, ואילו הרביעי (גיליון הקיץ) מוקדש לעבודתם של הסטודנטים בבצלאל. רוב הגיליונות מאורגנים סביב נושא שמהווה את כותרת הגיליון ("על החושני באמנות", "קומיקס וקריקטורה" וכיוצ"ב) אף שישנם גיליונות רב-נושאיים ("רוחות אפריל", וכל גיליונות הסטודנטים). קבלת החומרים לפרסום בכתב-העת נעשית באמצעות תהליך של שיפוט וביקורת אשר מבדיל בין סוגי החומרים השונים שמתפרסמים בכתב-העת: (1) מאמרים אקדמיים, (2) מסות, (3) ביקורות ו(4) תערוכות וירטואליות. פרט לגיליונות הסטודנטים שכל חומריהם עוברים בדיקה פנימית בלבד, המאמרים המתפרסמים בכתב-העת עוברים תהליך של ביקורת עמיתים לפני קבלתם לפרסום, ואילו החומרים האחרים עוברים תהליך של בדיקת עריכה עניינת ולשונית.
שלמה זלמן אריאל
שלמה זלמן אריאל (ליבוביץ) (1895 – 19 באוגוסט 1970) היה מחנך וסופר ישראלי, מחבר ספרי אגדות וסיפורים ועורך אנציקלופדיות.
ביוגרפיה
אריאל נולד בשם שלמה זלמן ליבוביץ בעיירה ז'לובין שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לסטרנה ולרב נתן שניאור. למד בחדר ובישיבת "תומכי תמימים" של חסידות חב"ד. הוסמך לרבנות, ובמקביל רכש בכוחות עצמו השכלה כללית. כמו כן למד מזרחנות באוניברסיטת מוסקבה. בעיר קובל שבמזרח פולין (כיום בשטח אוקראינה), הורה עברית, תנ"ך וטבע בבית הספר העברי "הרצליה" ושימש מנהל בית הספר בין השנים 1924–1925. בין השנים 1921 עד 1926, לסירוגין, לימד גם בגימנסיה העברית "תרבות" את מקצועות היהדות לפי שיטות ההוראה המודרניות. הנחיל בקרב תלמידיו אהבה לשפה העברית ולציונות. ב-1926 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. שם היה מורה בבית הספר ע"ש ח"נ ביאליק, ואחר כך מנהל, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1962. היה מפעילי הסתדרות המורים ויו"ר ועד סניף המורים בתל אביב.
היה נשוי להניה (1899–1972), ולהם שתי בנות: חנה ואורה. בתו אורה נישאה לעיתונאי, הסופר והביוגרף שבתי טבת (בתם, נכדתו של אריאל, היא הסופרת, העיתונאית והפזמונאית יעל טבת קלגסבלד). אחותו בלה נישאה למחנך יצחק אלטרמן, בנם הוא המשורר נתן אלתרמן.
אריאל נפטר ב-1970. נקבר בחלקת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
יצירתו
בארבעים שנות יצירתו פרסם אריאל מאות חוברות, קבצים וספרי אגדות וסיפורים, רובם מתורגמים ומעובדים, שעליהם חתם בשמות עט שונים (ז. בהרב, ז. אריאל).
"נודע במאות המעשיות המעובדות שלו". את מעשייתו הראשונה, "לא לחינם נבח הכלב", פרסם ב"קופת הספר".
ערך את האנציקלופדיות "דעת", אנציקלופדיה מאיר נתיב ואנציקלופדיה מעין. חיבר עם אחרים את ספר הלימוד לבתי הספר היסודיים "מקראות ישראל". היה שותף בעדכון פירוש מקרא מפורש. כמו כן כתב פירוש קצר לתנ"ך, שנדפס בתנ"ך לחיילי צה"ל; פירוש זה נדפס במשך שנים רבות על ידי הרבנות הצבאית (יצא לאור לראשונה בשנת 1965), עד שהוחלף בתנ"ך חדש לחיילים עם פירוש דומה על ידי אברהם אהוביה. הפירוש הוא פשטני ביותר, וברובו עוסק בביאורי מילים בלבד.
פיל הלמות
פיליפ ג'רום הלמות ג'וניור (באנגלית: ; נולד ב-16 ביולי 1964) הוא שחקן פוקר אמריקאי אשר זכה ב-17 צמידי אליפות העולם בפוקר, יותר מכל שחקן אחר. בשל המזג החם המאפיין אותו הוא מכונה "פרחח הפוקר" (Poker Brat). הלמות נבחר להיכל התהילה של הפוקר ב-2007.
ביוגרפיה
ב-1989 זכה הלמות באירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר, והיה לצעיר ביותר שעשה זאת, עד זכייתו של פיטר איסטגייט ב-2008. במהלך השנים זכה בצמידים נוספים בגרסאות שונות של טקסס הולדם, וב-2007 זכה בצמיד ה-11 שלו, ובכך עבר את דויל ברונסון וג'וני צ'אן, שזכו ב-10 צמידים כל אחד.
הלמיות הופיע ב-5 שולחנות גמר במסגרת סבב הפוקר העולמי, מתוכם פעם אחת סיים במקום השני, בטורניר שהתקיים ב-2017.
הוא נהג להופיע בתוכניות פוקר רבות, והיה חבר קבוע בתוכנית High Stakes Poker ברשת GSN.
ב-2007 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
נכון ליולי 2023, הלמות זכה בסך של כ-29.8 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-17 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
אישיות ומחלוקת
לצד העובדה שהלמות ידוע כאחד שחקני הפוקר הטובים בעולם, הוא גם ידוע לשמצה בתגובותיו להפסדיו, הבאות לידי ביטוי בעיקר בדיבור לא ראוי למתחריו. לאחר שהפסיד יד במהלך טורניר ב-2005, אמר על יריבו כי הוא "כל כך גרוע, שהוא אפילו לא יכול לאיית פוקר". ב-2008 כעס הלמות על שחקן רומני בשם כריסטיאן דרגומיר, על כך ששיחק לטענתו בצורה טיפשית, ביקר את משחקו במשך זמן ארוך ואף קרא לו "אידיוט" מספר פעמים, עד אשר נענש והורחק לסיבוב משחק.
במהלך השנים אמר משפטים אשר הפכו למטבעי לשון בעולם הפוקר, כמו "אני יכול להתחמק מכדורים, מותק!" ו"אם מזל לא היה מעורב, הייתי מנצח בכל טורניר".
הלמות ידוע בכניסותיו הגרנדיוזיות לאירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר. באליפות העולם ב-2007 תכנן להגיע לתחרות באמצעות מכונית מרוץ, ומלווה ב-11 נערות (אחת לכל צמיד), אך ריסק את המכונית זמן קצר לפני פתיחת האליפות. באליפות העולם ב-2008 הגיע לבוש כחייל, וב-2009 לבוש כאל יווני.
יעל איברי
יעל איברי (שם מדעי: Capra pyrenaica), הוא מין של פרסתן בינוני בסוג יעל החי באזורים ההררים של חצי האי האיברי. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1838 על ידי הזואולוג השווייצרי היינריך רודולף שינץ. במקור היו לו 4 תת-מינים אולם שניים מהם נכחדו. שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Capra" = "תיש" - מתייחס לדמיון של היעל לתיש. "pyrenaica" = "בפירנאים", מתייחס לכך שהמין תואר לראשונה בהרי הפירנאים. בניגוד למשמעות של השם המדעי, היעל האיברי נפוץ בכל רחבי חצי האי האיברי והוא כיום כבר אינו מצוי בהרי הפירנאים לאחר שהוכחד משם. יש המכנים אותו "עז הבר האיברית" בשל הדמיון של הזכרים לעיזי הבר בקרניים ובצבע הפרווה. היעל האיברי הוא מין הציד העיקרי בספרד, ומחיר לרישיון ציד עשוי להימכר בכ-2,000 יורו. בשל כך היעל מהווה גורם הכנסה חשוב לקהילות מקומיות בספרד, ותיירים רבים באים לפארקים הלאומיים במדינה כדי לצפות בו.
פיל הלמות
אישיות ומחלוקת
בדצמבר 2008 שיחק הלמות באתר האינטרנט אולטימטבט, אשר היה מעורב בניהולו. הוא הרוויח קופה בשווי 5,599 דולרים, על אף שהיד הסופית שלו הייתה פחות טובה מיריבו. יד זו יצרה מחלוקת רבה סביב הלגיטימיות והאמינות של ענף הפוקר באינטרנט, והיה אחד ממספר אירועים שהובילה לחקירה מקיפה של כנגד אולטימטבט על ידי הממשל האמריקאי, וחשיפת בעיות באתר ההימורים.
יעל איברי
ליעל האיברי 4 תת-מינים:
פיל הלמות
חיים אישיים
הלמות נולד בוויסקונסין, ולמד שלוש שנים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, עד שפרש על מנת לשחק פוקר בצורה מלאה. הוא נשוי לקת'י סנבורן ואבא לשני בנים.
בשנת 2009 פרסם הלמות ספר, בו הוא מספר כיצד 20 שחקני פוקר, מהטובים בעולם, נהפכו למקצוענים.
יעל איברי
קרניים
לקרני היעל האיברי משטח קרן מוזר למדי: בניגוד למינים רבים שלהם קרן גלילית שלמה (צבי), קרניו של היעל האיברי בעלות שני משטחים מנוגדים - גלילי ושטוח - בדומה לטאר, כשהמשטח הגלילי ממוקם בקדמת הקרן והמשטח השטוח בחלק האחורי. מלבד זאת, ליעל האיברי יש מאפיין ייחודי בכך שמחצית מהמשטח הגלילי החזיתי משתנה לעיתים קרובות למשטח שקוע שלישי במספרו לכל אורך הקרן, כאשר בצדדי השקע יש מעין שדרה בולטת. בשל כך קרני היעל האיברי נראות כאילו הן עברו סיתות וגילוף. הקרן של היעל האיברי חלקה יחסית ליעלים אחרים, אך בכל זאת ניתן לחלק אותה ל-3 אזורים בהתאם למשטחים: המשטח הגלילי יתאפיין לרוב ברבעי טבעות, המשטח השקוע יתאפיין בחריצים עמוקים ובולטים, והמשטח השטוח והאחורי בחריצים עדינים. במקרים שבהם גם המשטח הגלילי יתאפיין בחריצים, אחת לכמה ס"מ יהיה חריץ כהה ובולט שיגרום לכך שהקרן תראה כאילו היא מחולקת לחוליות. בשל המאפיינים הנזכרים ניתן לזהות את היעל האיברי בקלות משאר המינים בעזרת קרניו.
לנקבות היעל האיברי קרניים שונות לגמרי, וכנגזרת מכך למין יש דו-צורתיות זוויגית מובהקת. קרניהן דקיקות וקצרות ביותר, הן גליליות לגמרי קרני הצבאים, והרווח ביניהן בבסיס גדול יותר. עם זאת, גם את קרני הנקבות ניתן לזהות מקרני נקבות יעלים אחרים; בעוד לנקבות מיני היעל יש קרניים פשוטות עם מבנה חרב המתעגל לאחור, לנקבות היעל האיברי הקרניים מתעקמות מעט לכיוון הצדדים ויש להן חריצים בהירים עם חריצי-חוליות כהים אחת לכמה ס"מ בדומה לזכרים. צבע הקרניים של היעל האיברי הוא אפרפר בהיר, אפור כהה, שיש-חולי, כשחריצי החוליות וקצוות הקרן יהיו שחורים בדרך כלל. הצורה והאורך של הקרניים משתנים מעט בין תת-המינים: ליעל הפירנאי למשל היו את הקרניים הארוכות ביותר ואילו ליעל הפורטוגזי לעומת זאת היו את הקרניים הקצרות ביותר.
מראה חיצוני
הפרווה של היעל האיברי קצרה ודלילה יחסית בקיץ, והיא הופכת לעבה וצפופה יותר בחורף. צבע הפרווה כהה יותר בחורף מבקיץ והוא משתנה בין הזכרים לנקבות: צבע הפרווה של היעל האיברי משתנה גם בין זכרי תת-המינים: היעל הפירנאי היה הכהה ביותר מכולם עם צבע פרווה שחרחר ברוב הגוף בעוד שהיעל הפורטוגזי היה הבהיר ביותר עם סימונים דהויים וקטנים. מבין תת-המינים החיים כיום, יעל גראדוס הוא בעל פרווה כהה למדי עם סימונים שחורים רחבים יחסית לאלו של היעל הספרדי. בדרך כלל זכרים מבוגרים מכל תת-המינים יהיו די דומים.
צבע הראש של היעל האיברי הוא בהתאם לגוף - ומשתנה אף הוא בין הזכרים לנקבות: לזכרים צבעו של הראש הוא צהבהב בהיר\קרמי בלחיים וסביב העיניים והאוזניים, בעוד שלאורך החרטום והמצח יש כתם רחב ושחור דמוי אוכף; לעיתים הראש כולו עלול להיות כמעט שחור לגמרי. הסנטר והשפה התחתונה של היעל בצבע שחור, ואילו השפה העליונה צהבהבה. החלק העליון של הגרון יהיה סינר לבנבן; לעיתים גם החלק העליון של הגרון יהיה שחרחר לגמרי. סביב העיניים יש לרוב טבעת לבנה דהויה. האוזניים בצבע צהבהב או חם בצד החיצוני ולבנבנות בצד הפנימי, ולרוב יש להם רצועה שחרחרה בקצוות. לנקבות צבעו של הראש מתחלק בין אפרפר או חום דהוי בלחיים וסביב העיניים והאוזניים, לבין כתם בצבע חום קפה או אדמוני באזור המצח והחרטום שצר ובהיר יותר מהכתם של הזכרים. במקרים שבהם הכתם יתרחב יותר לצדדי החרטום, עלול להיות פס זהבהב דהוי מהעין עד לאף. סביב העיניים יש טבעת לבנה דהויה בדומה לזכר, ולעיתים מעל העיניים של הנקבה יש גבות צהבהבות-כתמתמות. שפתי הנקבה שחרחרות, וסנטרה בהיר בניגוד מובהק לזכר. האוזניים שלה מתחלקות בין צבע חום דהוי בצד החיצוני ללבנבן בצד הפנימי, ולרוב יש רצועה חומה בקצוות.
מבנה ומידות גוף
מבנה גופו של היעל האיברי אופייני ליעלים - קצר יחסית ומוצק, עם צוואר וראש קצרים ועבים. הנקבות יהיו צרות ורזות יותר ובעלות צוואר דק יותר. האוזניים שלהם קצרות ועגלגלות והזנב קצרצר ועבה עם קצוות שעירות. הרגליים קצרות ומוצקות ומותאמות במיוחד לבית הגידול ההררי, והפרסות גדולות, גמישות וחזקות. העיניים של היעל צהבהבות או כתמתמות בגודל בינוני-קטן, והאף גדול ושחור עם נחיריים מחורצים ומשולשים. לזכר היעל האיברי זקן קצר ועגלגל בדומה לזקנו של יעל האלפים, והוא נעדר לחלוטין אצל הנקבות. כפי האמור לעיל, הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת מאוד אצל היעל האיברי; מלבד הקרניים וצבע הפרווה, הזכרים נבדלים גם מהנקבות בכך שהם גדולים במידות הגוף. מידות הגוף של היעל האיברי: גובה הכתפיים: 75-65 ס"מ. אורך הראש והגוף: 140-100 ס"מ. אורך קרני הזכר: כ-75 ס"מ. אורך הזנב: 15-10 ס"מ. משקל: 80-35 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
היעל האיברי כשמו תת-אנדמי לחצי האי האיברי. הוא נפוץ כיום באוכלוסיות רבות ברחבי ספרד, בעיקר בקהילות האוטונומיות הבאות: קטלוניה, ולנסיה, מורסיה, אנדלוסיה; אוכלוסיות קטנות יותר מצויות גם באראגון, קסטיליה-לה מנצ'ה, מדריד, קסטיליה ולאון, קנטבריה, גליסיה ואסטוריאס. היעל האיברי נכחד מדרום צרפת, אנדורה וג'יברלטר, והוא הוכחד והוחזר מחדש לפורטוגל (מחוז בראגה ומחוז ויאנה דו קשטלו). עם זאת, האוכלוסייה המקורית בפורטוגל הייתה שייכת לתת-מין הפורטוגזי שנכחד, בעוד שהאוכלוסייה הנוכחית שייכת לתת-המין גרדוס.
התפוצה הגיאגרפית של היעל האיברי היא לאורך רכסי ההרים הבאים: הרכס האיברי, הרכס הפניבטי, ההרים הקנטבריים, הרי טולדו, סיירה דה גואדרמה, סיירה דה גרדוס, סיירה מורנה, הרי פיקוס דה אירופה, סיירה נבדה, ובעבר גם בהרי הפירנאים, סרה דה גרס וסרה דה אושטרלה.
בית הגידול של היעל האיברי ממוקם באזור אקלים ים תיכוני, והוא מורכב ממחשופי סלעים, צוקים, שיחים, מרעה וכרי דשא תת-אלפינים, על גבול ובתוך יערות מחטניים, יערות נשירים, ובמיוחד כאלו המתאפיינים בעצי אלון ואורן. היעל מסוגל גם לחיות באזורים סלעיים קטנים הסמוכים למגורי האדם, והוא מתאקלם במהירות בבתי גידול מתאימים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו של היעל האיברי 16–28 מעלות חום בקיץ ובסביבות 4–12 מעלות חום בחורף; הטמפרטורות בתחומי המחייה של תת-המין הפירנאי הייתה מתחת לאפס בחורף. כמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-200 מילימטר לשנה.
התנהגות ופעילות
היעל האיברי הוא בעל חיים יומי, הפעיל בעיקר בשעות הבוקר ושעות אחר הצהריים; שעות הצהריים החמות ושעות הלילה ינוצלו בעיקר למנוחה, למרות שהוא עשוי להיות פעיל במשך רוב היום. במהלך רוב השנה, הזכרים והנקבות של היעל האיברי חיים בקבוצות נפרדות, עד לעונת הרבייה. בעדרי הזכרים ישנה היררכיה דומיננטית נוקשה וקפדנית המבוססת על גודל גופו וקרניו של הפרט. בעדרי הנקבות יש את הנקבה המבוגרת והמובילה, והגדיים נמצאים בדרך כלל במרכז העדר כדי להיות מוגנים מטורפים קטנים.
בסתיו כאשר קבוצות הזכרים והנקבות מתאחדות, קבוצות של זכרים צעירים יתרחקו מהאזור בגלל הזכרים המבוגרים. בעונת הרבייה הזכר הדומיננטי מגן על שטח עם קבוצת נקבות מפני זכרים אחרים, ועלול להתיר כניסה לשטחו רק לזכרים הכפופים לו. לאחר עונת הרבייה העדרים נפרדים שוב עד השנה הבאה. ליעל האיברי יש דרך ייחודית של איתות ליעלים האחרים כאשר מתקרב טורף פוטנציאלי. היעל יעמוד בתנוחה זקופה ויציבה, כאשר ראשו ואוזניו מצביעים לכיוון של הטורף. לאחר מכן, הזקיף ישמיע קריאת אזעקה דמוית שריקה כדי להזהיר את שאר היעלים. ברגע שהיעלים שומעים את השריקה הם נמלטים במהירות לאזור הררי תלול ורחוק עם נקודת תצפית טובה כדי לשער את רמת האיום. היעלים האיברים בורחים בדרך כלל בצורה מתואמת - שמובלת על ידי נקבה בוגרת ומנוסה בעדרי הנקבות והגדיים, ועל ידי זכר בוגר מנוסה בקבוצות של הזכרים. ככל הנראה התנהגות זאת מאפשרת ליעלים להימלט בדרך יעילה יותר משום שהיעלים המנוסים מכירים היטב את האזור ויודעים לאן עדיף לברוח. בדרך כלל ברגע השמעת שריקת האזהרה - נסתיימו סיכוייו של הטורף להצליח לטרוף יעל במארב או במרדף.
במקור, הטורף העיקרי של היעל האיברי הבוגר היה הזאב איברי, אולם לאחר הכחדתו ממערב ודרום חצי האי, בחלק גדול מאזורי התפוצה אין כלל טורפים לבוגרים. גדיי היעל מאוימים על ידי שועל אדום, עיט זהוב ואולי גם שונר איברי.
תזונה
היעל האיברי ניזון בעיקר מעלים, ענפים ובלוטים של עץ האלון, וכן בעשבי תיבול, ועשבים בשיעור קבוע של 5% ו-10% מהתזונה בהתאמה. התזונה תהיה בהתאם לזמינות של הצמחייה בתחומי המחייה של היעל, כאשר העשבים ועשבי התיבול נצרכים יותר באביב ובתחילת הקיץ; בחורף היעל עלול גם לאכול חזזיות וטחב על ידי חפירה עם הפרסות בשלג.
ליעל האיברי יש מנגנון מיוחד בכליות שמאפשר לו לאגור שומן בגוף בשביל ימות החורף הקרים. רמת השומן הגבוהה ביותר אצל היעל מתרחשת בתקופת הקיץ שאז ניתן לאגור מזון בשפע. במהלך החורף, היעל עשוי להפחית את התנועה שלו במהלך החיפוש אחר מזון כדי למנוע בזבוז של אנרגיה. בתחילת האביב ואילך - כאשר המזון נמצא בשפע, היעל יגביר את קצב התנועה שלו ועשוי להתרחק לאזורים העשירים יותר בצמחייה. היעלים גם עשויים להתרחק מאזור המחיה בשל תחרות גבוהה על מקורות המזון בין היעלים. היעל עשוי לגרום נזקים לגידולים חקלאיים כגון עצי שקד.
רבייה ומחזור חיים
עונת הרבייה של היעל האיברי נמשכת מנובמבר עד דצמבר, ושיאה הוא במחצית הראשונה של דצמבר. עם זאת, הרבייה עלולה להתרחש גם המשך כל השנה. נקבות מיוחמות מאותתות לזכרים שהם מוכנות לרבייה על ידי שחרור פרומונים מסוימים. במהלך העונה הזכרים מקיימים ביניהם קרבות רבים על זכות הגישה לנקבות. הלחימה העיקרית כוללת עמידה על הרגליים האחוריות והטחת הקרניים בראש היריב, וכן נעילת קרניים תוך כדי דחיפה ונגיחה בצלעות ובמותניים. הזכרים פוליגמיים ומתרבים עם מספר נקבות.
ההריון של נקבת היעל נמשך זמן קצר יחסית - 161–168 ימים (כ-5.5 חודשים), ושיא ההמלטה מתרחשת באמצע מאי. הנקבה ממליטה גדי אחד או שניים לעיתים קרובות. זמן קצר לפני הלידה הנקבה מאתרת מקום בלתי נגיש וסבוך בין הסלעים ומבצעת שם את ההמלטה. היא מלקקת את הגדי במהירות כדי למנוע מטורפים להריחו. לאחר הלידה הנקבה והגדי חוזרים לקבוצה. הגמילה מתרחש לאחר 5–6 חודשים, והגדי מגיע לבגרות לאחר 1.5 שנים לנקבה, ו-3 שנים לזכר. הזכרים בדרך כלל יצליחו להתרבות רק בגיל 5 כאשר יהיו להם קרניים גדולות מספיק.
תוחלת החיים של היעל האיברי בטבע היא גבוהה למדי - 12–16 שנים.
מצב
היעל האיברי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל אוכלוסייה גדולה למדי שנמצאת במגמת עלייה, וההתרחבות של תפוצתו כתוצאה משינויים בבית הגידול בגלל נטישה של כפריים. בעבר היעל האיברי נרדף ברחבי תפוצתו לבשרו המשובח, וייתכן שכתוצאה מכך נכחדו יעל הפירנאים ויעל פורטוגזי. האזורים המוגנים ותוכנית הציד המסודרת שיחקה תפקיד מכריע בהתאוששות המין.
תת-מינים שנכחדו
הסיבות להיכחדות של היעל הפירנאי מהרי הפירנאים אינה ידועה, אך קיימות מספר השערות שההכחדה נגרמה מתחרות של בעלי חיים מקומיים עם היעל על מקורות מזון, זיהומים שהועברו מעדרי צאן, תנאי האקלים הקשים, ציד לא חוקי ופריון נמוך. הפרט האחרון של תת-מין זה - נקבה בת 13, נהרגה בשנת 2000 בפארק הלאומי אורדסה על ידי עץ שנפל עליה. סביר להניח שאיומים דומים גרמו להכחדה של היעל הפורטוגזי בסביבות 1892 מסיירה דה גרס.
שימור ושיבוט
פרויקט מתמשך לשיבוטו של היעל הפירנאי הצליח לבסוף לאחר שגדי אחד נולד בחיים בינואר 2009. בכך היעל הפירנאי הפך לבעל החיים הנכחד הראשון ש"הוחזר לחיים". למרות זאת, הגדי המשובט מת כ-7 דקות בלבד לאחר הלידה בשל מספר פגמים פיזיים בריאות.
אומדנים
האוכלוסייה של היעל בכל רחבי חצי האי האיברי נאמדה בסביבות 50,000 פרטים בלמעלה מ-50 אזורים. מספרי היעל גדלו באופן דרמטי מאז תחילת 1990 כאשר האוכלוסייה נאמדה בסביבות 7,500 פרטים. אוכלוסיית היעל שהובאה לפארק הלאומי פאנדה-גרס שבפורטוגל נאמדת בסביבות 100 פרטים - נכון לשנת 2011.
אריה איסר
אריה שמשון איסר (Arie S. Issar; נולד ב-13 ביולי 1928) הוא מבכירי הגאולוגים בישראל ובעל שם בחקר ההידרולוגיה. חתן פרס בן-גוריון לשנת תשע"א. עיקר התמחותו היא בחקר מי תהום, חקירת אפשרויות פיתוח הנגב וההשפעה העתידית של ההתחממות העולמית על משאבי המים במזרח התיכון. פרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומייסד המרכז למשאבי מים במכונים לחקר המדבר בקריית שדה בוקר.
תולדות חייו
נולד ב-1928 בירושלים לשמחה ובלה איסרוב. האב השפיע על בנו לבחור במדעי הטבע על מנת שיוכל להימנות עם מתקני העולם. ביולי 1947, ביום הולדתו ה-19, התנדב לצאת עם קבוצת מורים לאוסטריה, למחנות העקורים, לצורך חינוך ילדים ששרדו את השואה ולהביאם לארץ ישראל. לקראת סוף שירותו באוסטריה עסק בגיוס ואימון מתנדבי חו"ל ועמם חזר ארצה ביולי 1948. הוא שב לירושלים הנצורה (בדרך בורמה) והתגייס ליחידת התותחנים שרק הוקמה, השתתף במערכות ישראל כולל מלחמת ששת הימים. נשוי מ-1950 למרגלית לבית צארום ולהם שני בנים, גיורא וגלעד, וארבע נכדות ונכד. ב-1950 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בגאולוגיה (מקצוע ראשי) ותורת הקרקע והגאוגרפיה בהנחיית פרופ' יהודה ליאו פיקרד, חלוץ ההידרו-גאולוגיה של ארץ ישראל, וזוכה פרס ישראל לשנת תשי"ח, החל במחקר יישומי במסגרת עבודת המוסמך "הגאולוגיה התת-קרקעית של אזור רגלי ההרים המרכזי".
חקר מי תהום בישראל
ב-1956 סיים בהצטיינות את הלימודים וקיבל תואר מוסמך לגאולוגיה. באותה תקופה החל הפיתוח המואץ של מקורות המים של שפלת החוף ואיסר החל לחקור נושא זה בהנחייתו של פרופ' יהודה ליאו פיקרד כבסיס לעבודת הדוקטורט שלו: "הגאולוגיה של מקורות המים התת-קרקעיים באזורי השפלה והשרון". באוגוסט 1961 סיים את עבודתו וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה. במקביל שימש כאסיסטנט לפרופ' פיקרד ועוזרו, זאב שיפטן, במחקרי השדה ופיקוח על קידוחי המים בנגב ובערבה. קידוחים אלו בוצעו ביוזמת דוד בן-גוריון מתוך מטרה למצוא מקורות מים שיאפשרו את פיתוח הנגב ויישובי. ממצא המים בקידוחים אלו פתח את הערבה להתיישבות חקלאית.
אוניברסיטת בן-גוריון
עם שובו לישראל, חזר למכון הגאולוגי הישראלי, שהפך לאגף במשרד הפיתוח. במקביל התמנה כמרצה אורח בקורס הבינלאומי במרכז לחקר מי תהום באוניברסיטה העברית בירושלים וכן הרצה בפני משתתפי הקורס הבינלאומי לניהול משאבי מים בטכניון וכן בקורס משאבי מי תהום במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר-שבע.
בין השנים 1964 ו-1975 הוא התבקש על ידי המחלקה לשיתוף בינלאומי (מש"ב) של משרד החוץ לצאת בשליחויות ביועץ לממשלות שונות באמריקה הלטינית, אסיה ואפריקה בנושאי פיתוח משאבי מים באזורים צחיחים. ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, התמנה לעמוד בראש הצוות שחקר את משאבי המים של חצי האי סיני. במסגרת הסקר הכללי של סיני שנערך על ידי חיל המדע של צה"ל. מחקר זה אפשר לבדוק את הרעיון אליו הגיע איסר (מהשוואת תוצאות מחקריו על מי התהום באזור סדום ויטבתה ותוצאות מחקר של צוות גרמני על עיון מוסא בסיני), שמתחת לסיני והנגב מתפרס אקוויפר ענק ובו כ-50 מיליארד מטרים מעוקבים של מי תהום במליחות המתאימה להשקית גידולים חקלאיים שנקוו בתקופת הקרח האחרונה. המחקרים (כולל שאיבת ניסיון בקידוח נח'ל במרכז סיני) אישרו את הרעיון. ב-1975. ברוח קריאתו של דוד בן-גוריון ליישב את הנגב, הוא הצטרף לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועבר עם מרגלית אשתו לגור בקריית שדה-בוקר על מנת להקים את המכון לחקר המדבר של אוניברסיטת בן-גוריון. בעזרת תלמידיו רונית נתיב ואילון אדר יסד את המרכז למשאבי מים, שנקרא כיום "המכון למחקרי מים ע"ש צוקרברג". במסגרת המרכז נקלטו למעלה מ-20 עולים מגל העלייה של שנות השבעים מברית המועצות והודרכו עשרות משתלמים מחו"ל, שעד היום שומרים על קשר מדעי עם איסר והמכון. בעקבות פעילות זו, הוזמן איסר בתחילת שנות השמונים לשמש חבר הוועדה של אונסק"ו בנושאי הידרולוגיה של מדבריות, מדען מדווח (רפורטר) בנושא של התוכניות הבינלאומיות להידרולוגיה וכן לשמש חבר הוועדה בנושא הידרולוגיה של אזורים קרסטיים בחברה הבינלאומית של הגיאו-הידרולוגים ב-1988 התמנה כחבר הוועדה המייעצת לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה בנושא של שימוש בשיטות איזוטופיות במחקרים הידרולוגיים באזורים צחיחים וחצי צחיחים ובמסגרת זו ביקר עם עמיתו פרופ' יואל גת מספר פעמים באיראן. ב-1988, בעקבות מחקריו על השפעת שינויי האקלים הוזמן לשמש חבר בקבוצת העבודה של אונסק"ו בנושאי השפעות שינויי האקלים בעבר כמפתח לעתיד. במסגרת זו ביקר במרכזי מחקר שונים ברחבי העולם והגיע למסקנה שהתחממות האקלים הביאה בעבר ולכן תביא גם בעתיד התייבשות האזורים בעלי אקלים ים תיכוני ולריבוי גשמים באזורים התת-משווניים.
אמל טוקה
אמל טוקה (באנגלית: Amel Tuka; נולד ב-9 בינואר 1991) הוא אתלט בוסני, בעל מדליית ארד מאליפות העולם (בייג'ינג 2015) בריצת 800 מטר ושיאן בוסניה בריצת 400 מטר ובריצת 800 מטר.
קריירה
ביוני 2013, ניצח טוקה בריצת 800 המטרים באליפות אירופה לאומות דרג ג', בתוצאה של 1:51.11 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה עד גיל 23, זכה טוקה במדליית ארד בריצת 800 מטר, לאחר שקבע תוצאה של 1:46.29 דקות.
ב-אליפות אירופה באתלטיקה 2014, סיים בגמר 800 המטרים, במקום ה-6 עם תוצאה של 1:46.12 שהיוותה עבורו שיא אישי.
ב-17 ביוני 2015, קבע טוקה את שיאו האישי ב-800 מטר, לאחר שבתחרות במונקו, הקדים את נייג'ל איימוס ומוחמד אמאן בתוצאה של 1:42.51.
אליפות העולם באתלטיקה 2015
באליפות העולם באתלטיקה 2015, העפיל טוקה לחצי הגמר ב-800 מטרים אחרי שקבע 1:46.12. בחצי הגמר, העפיל טוקה לגמר מהמקום הראשון, לאחר שעצר את השעון על 1:44.84. בגמר, זכה טוקה במדליית הארד, בתוצאה של 1:46.30. כשמקדימים אותו דייוויד רודישה (1:45.84), ואדם קשצ'וט (1:46.30).
2016
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בחודש יולי, סיים במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.74 דקות, 20 מאיות השנייה בלבד ממדליית ארד. חודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו, סיים טוקה רביעי במקצה ובמקום ה-12 הכללי בחצי הגמר של ריצת 800 המטרים בתוצאה של 1:45.24 דקות, ולא עלה לגמר.
אליפות העולם באתלטיקה 2017
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים את המקצה המוקדם בתוצאה של 1.47.54 ולא הצליח להעפיל לחצי הגמר.
קוקיצ'ה
קוּקיצָ'ה (ביפנית: 茎茶, "תה גבעולים") הוא תה ירוק יפני, המורכב מגבעולים צעירים של זני הסנצ'ה או גיוקורו.
התה מורכב מגבעולים וזרדים שנותרו לאחר מיון העלים. לעיתים הוא נקרא גם בּוֹצָ'ה (יפ. 棒茶) ושירָאוֹרֵה (יפ. 白折). קוקיצ'ה העשוי מגבעולי גיוקורו נקרא לעיתים קאריגאנֵה (יפ.雁ヶ音 "אווז בר"). הריח המרענן ומתיקות התה שונים מרוב סוגי התה הירוק. תכולת הקפאין בקוקיצ'ה נמוכה.
שתיית תה זה נפוצה בקרב חסידי המקרוביוטיקה.
Cray
.Cray Inc היא חברה אמריקאית המתמחה בייצור מחשבי על, הממוקמת בסיאטל, וושינגטון. קודמתהּ היא .Cray Research, Inc (או CRI) נוסדה ב 1972 על ידי סימור קריי. קריי פיצל ממנה את חברת Cray Computer Corporation (או CCC) בשנת 1989, אשר פשטה רגל בשנת 1995. שנה לאחר מכן רכשה סיליקון גרפיקס את Cray Research. .Cray Inc נוצרה בשנת 2000 כאשר Tera Computer Company רכשה את Cray Research מ-SGI ואימצה את השם במהלך הרכישה.
לחברה כ-1,000 עובדים (סוף 2012).
מוזיאון ישראל
{{מבנה
}} מוזיאון ישראל הוא המוזיאון הגדול והחשוב בישראל. המוזיאון שוכן בגבעת רם בירושלים והוא אחד המוזיאונים הגדולים במזרח התיכון. במוזיאון רשומים כחצי מיליון חפצי אמנות המשקפים את תרבויות העולם; מצויים בו אוספים בתחומי הארכאולוגיה, האתנוגרפיה, היודאיקה, האמנות הישראלית ואמנות העולם ותערוכות מתחלפות.
הקמת המוזיאון
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 הוחלט על הקמת מבנה חדש ל"בית הנכות בצלאל", ששכן בבניין במרכז העיר ירושלים מאז הקמתו בשנת 1929. המוזיאון שימש כמוזיאון לאומי והציג תערוכות אמנות מתחלפות, לצד תצוגת קבע אקלקטית של פריטי אמנות יהודית וישראלית. הבניין הוותיק לא ענה עוד על צרכיו של המוזיאון, שאוספו הקיף באותה עת 23,000 פריטי יודאיקה, 1,000 ציורים, 35 אלף פריטי גרפיקה ו-17 אלף מטבעות, אוספי ארכאולוגיה של ארץ-ישראל, של פרס וחפצים רבים נוספים. בנוסף, החפירות הארכאולוגיות שנערכו בארץ ישראל בשנים שלאחר הקמת המדינה חשפו ממצאים רבים, שהממסד הארכאולוגי ביקש להציג.
מרדכי נרקיס, מנהל בית הנכות, היה מן הראשונים שפעלו להקמת מבנה מוזיאון חדש לבצלאל, ואף הזמין תוכנית אדריכלית מלאופולד קראקואר, במטרה לקדם נושא זה. בנוסף, ניהל נרקיס משא ומתן עם קק"ל, במטרה לקבל שטח שעליו יוקם המוזיאון העתידי וכן ניסה לגייס כספים לבנייה.
לאחר מותו של נרקיס, בשנת 1957, היה המוזיאון שרוי במשבר ניהולי. למרות זאת חודשו המאמצים לבנייה על ידי קארל כץ, המנהל החדש של בית הנכות, ומרדכי ארדון. הצעתם המחודשת כללה גם את בנייתו של אגף עתיקות חדש.
אחד ממקורות המימון הראשונים לתכנון המוזיאון היו כספים שהוקצו בשלהי שנת 1957 על ידי ברנרד קאצין בשם ממשלת ארצות הברית. התיווך לתרומה זו הושג על ידי טדי קולק, אז מנהל משרד ראש הממשלה, שהפגיש את קאצין עם נרקיס. בשנת 1958 שימשו כספים אלו להקמת "קרן המוזיאון ישראל-אמריקה", גוף שסיפק את הבסיס הכספי לתכנון ובנייה של "קריית מוזיאונים" לאומית בירושלים. מוזיאון זה עתיד היה להכיל, לצד בניין חדש לבצלאל, גם הקמת מוזיאון ארכאולוגי חדש
השטח שנבחר מוקם בגבעת רם, בקרבת עמק המצלבה, האוניברסיטה העברית וקריית הממשלה. במקום זה שכנה שכונת "נווה שאנן", שאדמותיה הופקעו ובנייניה פונו לצורך הבנייה, למרות התנגדות התושבים.
תכנון המוזיאון
ההצעה של מנספלד לתכנון הארכיטקטוני של המוזיאון התבססה על מבנה מודולרי של יחידות ריבועיות שאורכן 11.2 מטרים. השימוש ביחידות אלו כבסיס לתכנון אפשר אחידות תכנונית, המושפעת ממסורת הבנייה המודרניסטית, ואפשרות עתידית להרחבה של מבנה המוזיאון באופן אורגני.
מבנה הקמפוס, הפרוס על שטח רחב, מזכיר בנייה ורנקולרית של כפר ים תיכוני המורכב מיחידות בניין קטנות המשתלבות בנוף. בתכנון המקורי של המוזיאון טיפסו המבקרים בעזרת גרם מדרגות ארוך אל מבנה הכניסה, שמוקם בחלקו העליון של השטח. על תכנון בניין המוזיאון זכו מנספלד וגד בשנת 1966 בפרס ישראל.
לצד מערך המבנים הוקם גם גן פסלים, בשטח של 20 דונם, שעוצב על ידי הפסל ואדריכל הנוף איסמו נוגוצ'י. נגוצ'י בחר לעצב את השטח בעזרת טרסות מעוגלות, היוצרות דיאלוג עם הטופוגרפיה של השטח ועם הנוף המקומי.
בדומה לניסיון המבני לקבץ במקום אחד מגוון מבנים, גם עיצוב הפנים עמד בפני אתגר קשה במסגרתו נוצרה שפה עיצובית אחידה להצגת המוצגים השונים והמגוונים שמכיל המוזיאון (ארכאולוגיה, אמנות פלסטית, תכשיטים וכדומה). האחדות הושגה באמצעות ציפוי הרצפה בשטיח אפור, בניית קירות עליהן נמתח בד יוטה טבעי ובניית ארונות תצוגה במידות שונות אך בעיצוב דומה.
במשך השנים נוספו בשטח הקמפוס מבנים שונים שנבנו על פי המודול המקורי של מנספלד. ביניהם מבנה אגף הנוער, ביתן ויסברג לתערוכות ווילה שרלוט. קומפלקס נוסף שהוקם בשטח המוזיאון הוא מבנה היכל הספר, שתוכנן על ידי ארמן פיליפ בארטוס ופרדריק ג'ון קיזלר.
פתיחת המוזיאון
ב-13 באפריל 1965 הועברו המגילות הגנוזות למשכן החדש, שנחנך ב-20 באפריל. המוזיאון עצמו נפתח בטקס חגיגי ב-11 במאי 1965 בנוכחות נשיא המדינה ומכובדים רבים. לטקס הפתיחה הגיעו כ-500 אורחים מחוץ לישראל, ביניהם דיפלומטים ושרי חוץ רבים, תורמי המוזיאון וקבוצה של אוצרים וראשי מוזיאונים מן העולם.
בעת הפתיחה היו במוזיאון ארבעה אגפים ששכנו ב-13 ביתנים על שטח של כ-12,800 מ"ר. שני האגפים העיקריים, שפעלו כשני מוזיאונים מקבילים, היו "מוזיאון שמואל ברונפמן למקרא ועתיקות", שהציג עתיקות וממצאים מן העת העתיקה ועד למאה ה-17 ו"בית הנכות בצלאל", שהציג חפצי יודאיקה, אמנות פרסית ואוספי ציור פיסול וגרפיקה. בנוסף, הוקמו גן אמנות ע"ש בילי רוז ו"היכל הספר על שם גוטסמן". בעוד שבפתיחת המוזיאון הארכאולוגי הוצג אוסף עתיקות, הרי שבמוזיאון בצלאל צוינה הפתיחה בתערוכה בנושא התנ"ך באמנות, בהיקף של כ-100 יצירות, רובן בהשאלה ממוזיאונים ברחבי העולם. בין היצירות בלטו עבודות של רמברנדט, מארק שאגאל וז'אק ליפשיץ. בנוסף, הוצגה בבנייני האומה תערוכה שנושאה זרמים באמנות הישראלית ובה הוצגו כ-100 עבודות של 29 אמנים ישראלים, תערוכה זו הועברה בחודש אוגוסט אל מבנה "בצלאל" במוזיאון.
לאחר פתיחת שלושת האגפים הראשונים של המוזיאון, נמשכו העבודות להקמת שאר המבנים בקמפוס. ב-1 ביוני 1966, לדוגמה, נחנך אגף הנוער וב-8 בנובמבר 1966 נערך במוזיאון טקס הנחת אבן פינה לספרייה, במימון של אקסל שפרינגר.
במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 נוסף למוזיאון מבנה תצוגה נוסף, בכניסה אל המוזיאון, שתוכנן על ידי הארכיטקט יורגן בו (Jørgen Bo). בשנות ה-90 הורחב המבנה בשנית על ידי תוספת אגף לאמנות מודרנית.
חידוש
בשנת 2005 הוחלט על שיפוץ של המבנה והקמפוס והתאמתם לאוסף הגדל, לכמות המבקרים ולתקני בנייה חדשים. ב-25 ביוני 2007 נסגרו רוב שטחי התצוגה של המוזיאון לטובת שיפוץ מקיף בעלות של יותר ממאה מיליון דולר שגויסו מתרומות במסגרת השיפוץ נוספו מבנים חדשים בשטח 7,800 מ"ר וכן הורחב ושופץ כשליש משטחו הבנוי של המוזיאון. כמו כן עוצבה למוזיאון כניסה חדשה ומקורה. תוכנית השיפוץ הוכנה בידי חברת העיצוב של ג'יימס קרפנטר מניו-יורק בשיתוף עם האדריכלים הישראלים צבי אפרת, מאירה קובלסקי ואסף לרמן. מבחינה אדריכלית שמר השיפוץ על התווי הכללי החיצוני של המוזיאון, אולם חלליו הפנמיים אורגנו מחדש כדי להדגיש את מבני האגפים השונים של המוזיאון.
במסגרת השיפוץ נעשה ארגון מחדש של חלל התצוגה, ששטחם הוכפל לכ-20 אלף מ"ר. חלקים גדולים מהם הוקדשו להקמת תצוגות קבע המציגות מבחר מאוספי המוזיאון השונים. הדבר הודגש בייחוד לגבי תצוגת הקבע של האמנות הישראלית, שהיוותה חידוש על רקע תצוגות לא סדירות של ההיסטוריה של האמנות הישראלית בקרב המוזיאונים בישראל. בנוסף הזמין המוזיאון שתי יצירות מיוחדות – הפסל "היפוך העולם, ירושלים" מאת אניש קאפור והציור "והייתה קשת" מאת האמן האיסלנדי אולאפור אליאסון.
עבור יצירת המעבר המקורה, המוליך אל ה"קרדו", נחצבו כמיליון פיט מעוקבים של אדמה, מתחת למבנה המוזיאון, המוליכים אל חלל מרכזי – ה"קארדו", ממנו מתאפשרת גישה אל כל שלושת אגפי המוזיאון המרכזיים.
במבני המוזיאון שופרה הנגישות לאנשים עם מגבלת ניידות וכן הוסר אוהל גדול ששימש את המוזיאון לאירועים פרטיים.
ב-25 ביולי 2010 נחנך מחדש מבנה המוזיאון באירוע חגיגי. בשבועיים שלאחר פתיחתו ביקרו במוזיאון מספר שיא של קרוב ל-50,000 מבקרים.
מנכ”ל המוזיאון במשך עשרים שנים מ-1996 ועד 2016 היה ג’יימס סניידר. סניידר עורר ביקורת על כך שקיבל שכר כפול גם מהמוזיאון וגם מאגודת ידידי המוזיאון (בין השנים 2010 ל-2015 קיבל סניידר כ-8.3 מיליון דולר מאגודת הידידים). בינואר 2017 נבחר לתפקיד מנכ"ל מוזיאון ישראל, ד"ר ערן נוימן (ראש בית-הספר לאדריכלות על-שם דוד עזריאלי באוניברסיטת תל אביב) אך הוא עזב את התפקיד באפריל 2017. מסוף שנת 2017 מכהן בתפקיד פרופ' עידו ברונו. ברונו הוא פרופסור לעיצוב במחלקה לעיצוב תעשייתי באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. הוא אוצר ומעצב תערוכות בארץ ובעולם ובין היתר עיצב במוזיאון ישראל בשנת 2013 את תערוכת "הורדוס: מסעו האחרון של מלך יהודה" הנחשבת לאחת התערוכות המצליחות בישראל אי-פעם.
במרץ 2020, בעקבות התפשטות נגיף הקורונה בישראל, המוזיאון סגר לראשונה את שעריו בפני הבאים, זאת כדי ליישם את המלצות משרד הבריאות אשר אסרו על התקהלויות.
בדצמבר 2021 מונה דניס וייל למנכ"ל מוזיאון. וייל הוא אזרח שווייץ ושימש קודם כדיקן המכון לעיצוב במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו, ארצות הברית. וייל התפטר מתפקידו באוגוסט 2023.
אגף אדמונד ולילי ספרא לאמנויות
"אגף אדמונד ולילי ספרא לאמנויות" חובק בתוכו עשר מחלקות ומציע מבט כולל על תולדות האמנות, הן גאוגרפית והן כרונולוגית. בנוסף לתפקידו כמוזיאון אנציקלופדי, שואף מוזיאון ישראל להישאר רלוונטי לזמן ולמקום אליו הוא משתייך ולכן האגף לאמנויות שם דגש על רכישות חדשות, על תערוכות מתחלפות ועל מחקר.
מחלקות האגף הן: אמנות אירופה, אמנות מודרנית, אמנות עכשווית, אמנות ישראלית, רישומים והדפסים, צילום, עיצוב ואדריכלות, אמנות יבשת אמריקה, אמנות אפריקה ואוקיאניה ואמנות אסיה. תצוגת האגף לאמנויות כוללת גם את גן האמנות ע"ש בילי רוז ואת בית טיכו שבמרכז ירושלים. במוזיאון קיימת תצוגת קבע של מתוך מרבית אוספי האגף ולאורך השנה נפתחות תערוכות מתחלפות אשר מאפשרות התעמקות והדגשה של זוויות מיוחדות של האוסף ושל הרכישות החדשות.
בסיס אוסף האמנות של המוזיאון הוא אוסף "בית הנכות בצלאל", אשר הוקם בירושלים בשנת 1925 בראשותו של פרופסור בוריס שץ. מטרתו של ש"ץ הייתה לאצור אוסף שיהווה גרעין רוחני לעם היהודי וישמש כבסיס וכמקור השראה לאמנים ולציבור. בשנת 1949 הופקדו באוסף מספר רב של יצירות אמנות ויודאיקה, שמקורן היה ברכוש היהודי שנגזל בתקופת השואה. יצירות אמנות נוספות הופקדו במוזיאון על ידי הארגון לשיקום התרבות היהודית (JCR), ובשנת 1954 הובאו אל האוסף ציורים רבים אשר היו שייכים למוזיאון היהודי בברלין, אשר נסגר עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
לאחר חידוש מבנה המוזיאון, בשנת 2010, הוקמה תצוגת קבע הנפרשת על-פני שתי קומות. למבקר באוספי הקבע מזדמן מפגש עם יצירות מופת כ"מות אדוניס" של רובנס ופטרוס הקדוש בכלא של רמברנדט, עם יצירות ישראליות מוערכות של יוסף זריצקי, מרדכי ארדון וראובן רובין, עם אוסף רחב היקף של אמנות הדאדא והסוריאליזם, עם אוסף כלי קרמיקה סינים נדירים באיכותם, עם יצירות מרכזיות של מעצבים כלודוויג מיס ון דר רוהה ופיליפ סטארק, עם אמנים עכשוויים כמונה חאטום וגרהרד ריכטר, עם חפצים המרכיבים את סיפוריהן של תרבויות אפריקה אוקיאניה ואמריקה המשתרעות על למעלה מארבעת אלפים שנה. תמהיל זה מבטא את אופיו ושאיפתו של האגף להציג את שורשי התרבות האמנותית לצד עשייה מחודשת ועכשווית עם הפנים קדימה.
האגף לארכאולוגיה
האגף לארכאולוגיה ע"ש שמואל וסיידי ברונפמן מציג ממצאים ארכאולוגיים שונים, בדגש על הארכאולוגיה של ארץ ישראל. כמו כן, התצוגה המחודשת, שנחנכה בשנת 2010, כוללת כ-8,000 חפצים מתקופות שונות בהיסטוריה של ארץ ישראל. האגף לוקח בחשבון את השפעתן של התרבויות השכנות והכובשות על תולדות ארץ ישראל.
בין המוצגים הבולטים נמנים מנסרת סנחריב המתארת את מלחמת סנחריב ביהודה בדומה למקרא, וכתובת מימי בית ראשון בה מופיע נוסח ברכת כהנים.
בגן מצוי דגם של בית הכנסת קשתות רחבעם ברמת הגולן, הכולל אבנים מקוריות. כתובת הקדשה על טיח. פסיפס גאומטרי שנמצאה בבית הכנסת בתל רחוב בעמק בית שאן. וכתובת רחוב – כתובת הלכתית ארוכה ברצפת הפסיפס, שבה שמונה סעיפים שערוכים ב-29 שורות, ובהם טקסטים המופיעים במקורות תנאים ואמוראים, שנוגעים למצוות התלויות בארץ. זוהי הכתובת הארוכה ביותר שנמצאה.
באגף ישנם גם אוספי ממצאים שנתרמו על ידי תורמים שונים או נרכשו על ידי המוזיאון. אחד הידועים שבהם הוא "אוסף דיין" שמקורו בחפירות הארכאולוגיות הלא חוקיות שערך משה דיין לאורך השנים. לאחר פטירתו רכש המוזיאון את האוסף מאלמנתו במיליון דולר.
האגף לאמנות ותרבות יהודית
ראשיתו של האוסף בתחילת המאה ה-20 עם הקמתו של בית הנכות בצלאל בניהולו של מרדכי נרקיס, אשר הרחיב את אוסף תשמישי הקדושה והמצווה באופן משמעותי כשהציל אוצרות חשובים בין שתי מלחמות העולם ולאחר השואה. אוצר זה שולב במוזיאון ישראל שהוקם ב-1965 במחלקות ליודאיקה ולאתנוגרפיה יהודית. בשנת 1995 אוחדו המחלקות לאגף נפרד.
במהלך השנים אוספי האגף הועשרו באמצעות מתנות ורכישות של חפצים; אוספים שנתרמו בשלמותם; ועבודת שדה בקרב קהילות יהודיות בישראל ומחוצה לה. בין האוספים החשובים באגף נמנים אוסף שטיגליץ ואוסף פויכטונגר לתשמישי קדושה ומצווה ולחפצים הקשורים בטקסי חיים, וכן אוסף שולמן ואוסף ראתיינס לתרבות חומרית, תשמישי קדושה, לבוש ותכשיטים מצפון אפריקה ותימן.
האוסף כולל כתבי יד נדירים, ארבעה בתי כנסת המשוחזרים בתצוגה, תשמישי קדושה ומצווה, וכן חפצים הקשורים בטקסי החיים, לבוש, חפצי בית ותכשיטים מקהילות יהודיות בישראל ומחוצה לה. מבחר חפצים חשובים ונדירים מאוסף מקיף זה, אשר שימשו וליוו את היהודים בחייהם הפרטיים והציבוריים, משולבים בתצוגת הקבע בצורה השוואתית. מבעד להם מתגלה תמונה חיה של קהילות ישראל ובה שזורים חיי היחיד עם הקהילה, המקודש עם היומיומי והמסורתי עם החדש והמתהווה. חמישה נושאים עיקריים נפרשים בתצוגת הקבע המחודשת:
בין התערוכות השונות שהציג האגף: 2018 "לא קם כמשה: הרמב"ם, כתביו וחותמו" [קטלוג]; 2012 "חסידים: לא רק שחור-לבן" [קטלוג]; 2006-7 "לחם: בקרב עדות ודתות בארץ" [קטלוג]; 2005 "מרומא לירושלים: פאר כתבי – היד העבריים של ספריית הוותיקן"; 2003-4 "ויסעו ויחנו: אוסף סוכות מרחבי העולם" [קטלוג]; 2002 "אורות בהרי האטלס: מנורות חנוכה מאוסף זיידע שולמן" [קטלוג]; 2001 "חתום בכוכבים: דימוי וסמל בגלגל המזלות" [קטלוג]; 2000 "עטור מצחך, מתיבת התכשיטים של עדות ישראל" [קטלוג]; 2000 "'''יהודי תימן. אלפיים שנות תרבות ומסורת" [קטלוג]; 1995 "יהודי הודו" [קטלוג]; 1994 "בחזרה לעיירה – אנ-סקי והמשלחת האתנוגרפית היהודית 1912–1914" [קטלוג]; 1993 "מזל טוב – כתובות מצוירות מאוסף מוזיאון ישראל"; 1972 "היהודים במרוקו: אורח-חיים, מסורת ואמנות'''" [קטלוג].
מרכז המידע לאמנות ותרבות יהודית
מרכז המידע לאמנות ותרבות יהודית על שם אן ואיזידור פאלק מכיל ספריית מחקר וארכיון צילומים ייחודי הגדל כל הזמן וכולל כ-20,000 צילומים. רבים מהם נדירים מאוד וחלקם מהווים תיעוד אחרון לחיי היום-יום התוססים של קהילות יהודיות שאינן עוד מאפגניסטן, תימן, מזרח אירופה ועוד, בהם צילומים של בתי כנסת, בתי קברות חפצי פולחן וחפצים רבים אחרים.
כמו כן המרכז מהווה מקום ללימוד והעמקת הידע אודות חפצים מהאוסף, בעזרת מאגר מידע וסיור וירטואלי בתערוכות השונות.
אגף הנוער והחינוך לאמנות
"אגף הנוער והחינוך לאמנות ע"ש רות" הוקם עם היווסדו של מוזיאון ישראל בשנת 1966 בייסודה של איילה גורדון, כמרכז חינוכי של תצוגה ויצירה מתוך התנסות, משחק בסביבה המוזיאלית. בתחילת דרכו הוא יועד לילדים בלבד ומשך אליו אלפי משתתפים מדי שנה בחוגי אמנות וסדנאות שונות. במהלך השנים התרחבה פעילותו והוא מרכז כיום את מרבית פעילויות החינוך וההעשרה של המוזיאון לכל הגילאים והמגזרים.
תערוכה שנתית לכל המשפחה עומדת במרכז הפעילות שמציע אגף הנוער. כ-100 תערוכות הוצגו בו מיום הקמתו וכללו תמיד אמנות ישראלית ובינלאומית בשילוב הפעלות והתנסויות. התערוכות עוסקות בדרך כלל בנושאי חתך, כגון "שאלה של טעם" (2002) שעסקה באוכל על היבטיו הרבים באמנות, "זה הזמן" (2000), שציינה את תחילתו של האלף השלישי ובחנה לעומק את מושג הזמן, או "תעתועים" (2013) שבחנה את תפישת המציאות שלנו לנוכח אשליות ויזואליות וביקשה לעודד ספקנות וביקורתיות.
באגף ישנם גם אוספים נדירים הלקוחים כולם מעולם הילדים: אוסף צעצועים, מבחר גדול של בובות, ספרים נדירים ואיורים מיוחדים. אוספים אלה משמשים לתצוגה, ללימוד ומחקר, ואף מושאלים למוזיאונים ברחבי העולם.
הפעילות החינוכית מתפרשת על תחומי ידע רבים והיא נועדה לתווך ולגשר בין המוזיאון ומוצגיו לבין קהלים וקהילות. עשרות התוכניות המתקיימות מדי שנה כוללות הדרכות, תוכניות עיוניות, סדנאות אמנות, אביזרי הדגמה, חומרי הסברה ומשחק מודפסים או דיגיטליים וכן מרכזי ידע וחוויה עצמאיים ומקוריים כגון סדנת מיחזור, המשמשת מרכז ארצי ליצירה אמנותית מחומרי פסולת; ספריית איור המוקדשת לתחום איור ספרי ילדים בארץ ובעולם, תל ארכאולוגי משוחזר, המשמש כדגם פעיל ללמידה ולמשחק, פינות הפעלה חווייתיות לילדים צעירים, סדנאות מולטימדיה ועוד. איילה גורדון, מייסדת האגף, הפיקה תערוכה והוציאה ספר על ההיסטוריה של איורי הילדים בישראל, וחקרה את התנהגות הקהל הצעיר במוזיאונים מסוג זה.
נוסף על הפעילות במוזיאון, האגף מקיים פעילות קהילתית-חברתית ענפה מתוך מחויבות לערכי שוויון ואחריות חברתית. ברוח זו מתקיימים פרויקטים שנתיים היוצאים גם אל מחוץ לכותלי המוזיאון, אל הקהילה, המבקשים להניע תהליכים ארוכי טווח ומבססים קשר רציף עם המשתתפים בתוכניות. התוכניות הקהילתיות מאפשרות לאנשים בעלי צרכים מיוחדים לבקר במוזיאון ולבטא עצמם באמצעות האמנות. התוכניות משמשות גם כגשר בין קהילות כמו פרויקט משותף לערבים ויהודים החיים באזור ירושלים.
מפעל נוסף של אגף הנוער והחינוך לאמנות הוא כתב העת לחינוך מוזיאלי "פלטפורמה", היוצא לאור ארבע פעמים בשנה ומופץ לאלפי מנויים וקוראים מזדמנים. ייעודו של כתב העת לעודד ולטפח את תחום החינוך המוזיאלי בישראל ואת הקהילה העוסקת בו ולשמש פלטפורמה לשיח פתוח, מעשיר ודינמי. מדוריו השונים סוקרים התרחשויות ויוזמות בתחום החינוך המוזיאלי בארץ, ונוגעים בזיקה שבין המרחב המוזיאלי לקהל ולסוגיות של זהות, חברה ותרבות. יוזמה זו ועוד רבות אחרות מבטאות את השאיפה החינוכית של המוזיאון.
היכל הספר ודגם ירושלים בימי בית שני
היכל הספר, שנחנך ב-20 באפריל 1965, הוא קומפלקס שנבנה כדי להציג ולשמר את שבע מגילות מדבר יהודה, שהתגלו בשנת 1947 בקומרן. במרכז התצוגה מוצגים קטעים שונים מן המגילות.
המבנה החיצוני של ההיכל, המבוסס על הניגוד שבין כיפה לבנה לבין קיר שחור, מבקש לשקף את הניגוד שבין 'בני האור' לבין 'בני החושך', מושגים שמקורם ב"מגילת מלחמת בני אור בבני חושך". הכניסה אל היא דרך פרוזדור דמוי-מערה המוביל אל מרכז הכיפה. עיצובה הייחודי של הכיפה מושפע מעיצובם של מכסי כדי החרס שבהם נמצאו המגילות.
במפלס הנמוך של ההיכל מוצג, החל משנת 1993, גם כתר ארם צובא. ה'כתר' הוא כתב יד של התנ"ך שנכתב לפי ההשערה בסביבות שנת 920 ונתפש על ידי חוקרי המקרא הנוסח המדויק ביותר של התנ"ך. הספר נדד בין קהילות יהודיות שונות, ושכן בתחילה בירושלים ובקהיר ולאחר מכן, לקראת סוף המאה ה-14, הופקד בידי יהודי בחלב.
מוצג בולט נוסף במתחם הוא "דגם ירושלים בסוף ימי בית שני", שהועבר אל המוזיאון בשנת 2006. הדגם נבנה בין השנים 1962–1966 לפי פרשנותו של פרופסור מיכאל אבי-יונה לתיאוריו של יוסף בן מתתיהו. הדגם שכן בתחילה בשטח מלון הולילנד שבשכונת בית וגן בירושלים. עם העברתו שופץ הדגם והועבר, במבצע הנדסי מורכב, אל שטח המוזיאון. בנוסף, הותאם למחקרים חדשים אודות ההיסטוריה של ירושלים באותה עת.
גן האמנות
לצד מבני התצוגה הוקם בקמפוס המוזיאון גן פסלים, המציג יצירות פסלים מסוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, לצד יצירות פיסוליות חדשות.
הגן הוקם בתרומת בילי רוז, שגם תרם את אוסף הפיסול שלו למוזיאון. הוא עוצב על ידי הפסל ואדריכל הנוף איסמו נוגוצ'י
בין הפסלים בגן מצויים פסלים מאת אמנים זרים כגון רוברט אינדיאנה, הנרי מור, דייוויד סמית, פבלו פיקאסו, אוגוסט רודן, לין צ'דוויק, מגדלנה אבקאנוביץ' ואמנים ישראלים כדוגמת יגאל תומרקין, מנשה קדישמן, מיכה אולמן ואחרים.
בית טיכו
הבניין שופץ על ידי האדריכל דוד קרויאנקר על פי תוכניות שאושרו על ידי אנה טיכו עוד בחייה, והוסב למוזיאון מודרני המיטיב לשקף את אווירת ירושלים של תחילת המאה ה-20. לצד תצוגת קבע של ריהוט ופריטים אמנותיים שהיו שייכים לבני הזוג, כגון אוסף חנוכיות יוצא דופן, מציג הבית גם תצוגות מתחלפות של תערוכות אמנות, המקיימות דיאלוג עם יצירתה של אנה טיכו.
בית ברגמן
במתחם מוזיאון ישראל נמצא ביתה של אספנית האומנות והנדבנית שרלוט ברגמן. ברגמן, שהתאלמנה מבעלה ב-1955 ולא היו לה ילדים, רצתה בשנות ה-60 לעלות לישראל ולגור בירושלים. בעידודו של טדי קולק היא בנתה את ביתה בתוך המוזיאון, כך שתוכל להמשיך לחיות עם אוסף האומנות המודרנית שלה ושל בעלה המנוח, ובתמורה אחרי מותה האוסף והבית יעברו לרשות המוזיאון.