cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גושה קוצנקו
חייו האישיים
קוצנקו היה סולן להקת הרוק בראנינה-97 (Баранина-97) וב-2004 הקים את להקת "Гоша Куценко & Anatomy of Soul" (גושה קוצנקו ואנטומיית הנשמה). ב-2010 הוציא את הדיסק הראשון שלו: «Май Ворлд» ("עולמי", באנגלית בתעתיק רוסי). גושה הוא אוהד מושבע של להקת מיוז.
טירת דרהאם
קפלות
כאמור, הקולג' הנמצא בטירה עושה שימוש נרחב בשתי הקפלות הנמצאות בה: הקפלה הנורמנית שנבנתה בסביבות שנת 1078, והקפלה של טונסטל (קת'ברט טונסטל – Tunstall או Tonstall, ממנהיגי הכנסייה באנגליה במאות ה-15 וה-16, שהיה הבישוף של דרהאם) שנבנתה ב-1450.
הקפלה הנורמנית היא החלק העתיק ביותר של הטירה שעודנו נגיש לציבור. האדריכלות של הקפלה היא אנגלו-סקסית-אנגלית, אולי בשל העובדה שהקפלה נבנתה על ידי עובדי כפייה אנגליים. במאה ה-15 נחסמו שלושת החלונות בקפלה, בשל הבנייה המורחבת של מגדל העוז, הביצור העיקרי בטירה. עד שנת 1841 לא נעשה שימוש בקפלה, והחל מאותה שנה נעשה בה שימוש כמסדרון מעבר אל המגדל המרכזי. במהלך מלחמת העולם השנייה נוצלה הקפלה כמרכז פיקוד ותצפית של חיל האוויר המלכותי. הקפלה קודשה מחדש זמן קצר לאחר המלחמה וכיום מתקיימות בה תפילות מדי שבוע.
בקפלה של טונסטל נעשה שימוש רב יותר, בשל שטחה הגדול מעט יותר. הקפלה הורחבה בסוף המאה ה-17. בקפלה נמצאים כיסאות שנקראו "מיזריקורדס" (misericords, בתרגום מילולי: "מושבי רחמים" או mercy seats), שנועדו לסייע לאנשים שהתקשו לעמוד לאורך זמן בקטעי התפילה ארוכים, להישען על קצהו של הכיסא המורם.
הצהרת זכויות האדם והאזרח
הצהרת זכויות האדם והאזרח (בצרפתית: La Déclaration des droits de l'homme et du citoyen) היא אחד מהמסמכים היסודיים ביותר של המהפכה הצרפתית, המגדיר את הזכויות של כל יחיד ואת הזכויות הקולקטיביות של האומה. ההצהרה נתקבלה ב-26 באוגוסט 1789, על ידי האספה המכוננת הלאומית, כצעד ראשון לקראת כתיבת חוקה.
שלא כמו הכרזת העצמאות של ארצות הברית, היא אמורה להיות בעלת משמעות אוניברסלית. היא מגדירה לא רק את הזכויות של אזרחים צרפתים אלא של "כל בני האדם ללא יוצא מן הכלל".
"סעיף ראשון – בני אדם נולדים, ונשארים תמיד, חופשיים ושווים בזכויותיהם. ניתן להצדיק הבחנות בחברה רק בשל התועלת הכללית".
עקרונות אלה שנוסחו בהצהרה הם בעלי ערך חוקתי בחוק הצרפתי בן ימינו, ואפשר להשתמש בהם על מנת להתנגד לחקיקה או לפעולות ממשלתיות אחרות.
אימוץ ההכרזה
בזמן שההצהרה נוסחה ונתקבלה על ידי המרקיז דה לה פאייט ואומצה על ידי האספה הלאומית, היא הייתה אמורה להיות חלק ממעבר ממלוכה אבסלוטית למלוכה חוקתית. רבים מהעקרונות בהצהרה מטרתם להתנגד למוסדות ולנוהגים של המשטר הישן בצרפת שלפני המהפכה. למעשה, צרפת נעשתה לרפובליקה תוך זמן קצר, אך מסמך זה נותר כאבן יסוד.
תוכן ההצהרה
הצהרת עקרונות זו הכילה את הגרעין של ארגון מחדש רדיקלי בהרבה של החברה מזה שכבר אירע. רק שישה שבועות לאחר כיבוש הבסטיליה, ושלושה שבועות לאחר ביטול הפאודליזם, ההצהרה הכריזה על הדוקטרינה של שלטון עממי והזדמנויות שוות:
סעיף 3 – "מקורו של כל שלטון באומה, ואין אף אדם שיכול לטעון לסמכות כלשהי שאינה מגיעה ממנה באופן ברור".
עיקרון זה נוגד את המצב הקדם-מהפכני, שבו הדוקטרינה הפוליטית של המלוכה טענה כי המקור לחוק הוא בזכות האלוהית של המלך.
מסעיף 6 – "כל האזרחים, השווים בעיני החוק, זכאים באופן שווה למשרות שלטוניות, כהונות ציבוריות ותפקידים ציבוריים, על פי יכולותיהם וללא כל הבחנה לבד מכישרונם ותכונותיהם".
שוב, עיקרון זה מנוגד באופן ברור לחלוקה הקדם-מהפכנית של החברה לשלוש שדרות (הכנסייה, האצולה ושאר האוכלוסייה, הידועה כשדרה השלישית), כאשר לשתי השדרות הראשונות היו זכויות מיוחדות. בייחוד, הוא מנוגד לרעיון של אנשים ש"נולדים" לתוך האצולה או למעמד אחר, ונהנים מזכויות מיוחדות בשל כך.
ההצהרה גם העמידה כמה אמצעים הדומים לאלה של החוקה האמריקאית ומגילת הזכויות האמריקאית, שנוסחו באותה השנה. כמו החוקה האמריקאית, היא דנה בצורך לספק ביטחון כללי, ומנסחת כמה עקרונות כלליים של מיסוי, במיוחד השוויון במיסוי (הבדל חשוב מהתקופה הקדם-מהפכנית, אז הכנסייה והאצולה היו פטורות מרוב המיסים). היא גם מדגישה את הזכות הציבורית לשקיפות, המכריחה את הממשל לגלות כיצד השתמשו בכספי הציבור. כמו מגילת הזכויות האמריקאית, היא אינה מאפשרת יישום רטרואקטיבי של חוק פלילי ומציבה עקרונות נוספים כמו הנחת חפותו של אדם עד שהוכח אחרת, חופש הדיבור והעיתונות, וכן חופש דתי קצת פחות כולל – "כל עוד... הביטוי של הדעות הדתיות שלהם אינו פוגע בסדר הציבורי כפי שנקבע בחוק". היא מאשרת את הזכות לקנין, תוך שמירה על זכויות הציבור: "...וישנו פיצוי על הרכוש".
כשרובספייר (אחד ממנהיגיה הבולטים של המהפכה) ישב בכלאו לפני הוצאתו להורג בגיליוטינה שותפו לתא נשא את ראשו אל עבר ההצהרה שהייתה תלויה על קיר התא ואמר לו: "לפחות את זה השגנו".
השפעה כיום
על פי ההקדמה לחוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית (שנתקבלה ב-4 באוקטובר 1958, והיא החוקה הנוכחית כיום), לעקרונות שנוסחו בהצהרה יש ערך חוקתי. חוקים ותקנות רבות בוטלו מכיוון שהם לא התאימו לעקרונות אלה כפי שפירשה אותם מועצת המדינה הצרפתית.
לעקרונות רבים בהצהרה מ-1789 יש השפעות מרחיקות לכת כיום:
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה (בערבית: اتفاقية فك الاشتباك, באנגלית: The Agreement on Disengagement) הוא הסכם שנחתם בין ישראל לסוריה ב-31 במאי 1974, וסיים את מלחמת יום הכיפורים ואת תקופת ההתשה שלאחריה בחזית הסורית. הסכם זה הוא ההסכם הטריטוריאלי האחרון שנחתם עם סוריה, ולכן הוא מגדיר את גבול ישראל-סוריה הנוכחי ואת ההסדרים הצבאיים הנלווים.
רקע להסכם
כשנכנסה הפסקת האש לתוקף, בתום מלחמת יום הכיפורים, החזיקה ישראל בכל שטח רמת הגולן הישראלית שלפני המלחמה ואת המובלעת בשטח סוריה שנכבשה במלחמה. המובלעת הייתה מול צפון הגולן, רוחבה היה כעשרים קילומטרים, ושטחה כ-400 קמ"ר. היא כללה כפרים סורים רבים, תילי געש וגם את שיא החרמון. חוד המובלעת היה במרחק של כארבעים קילומטרים מדמשק.
למרות כניסת הפסקת האש לתוקף נמשכו תקריות האש, שהחריפו עד למצב של מלחמת התשה בין הצדדים. ההתשה נמשכה לכל אורך תקופת המשא ומתן בין המדינות, וגברה בכל פעם שהשיחות נקלעו למשבר.
המשא ומתן להסדר נפתח בעקבות החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם, אולם כבר בתחילתו נחשפו פערים לגבי פרוצדורות הדיונים, שמנעו את המשך השיחות. לאחר שנחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974 גברה ההתשה בחזית הגולן.
כתנאי לפתיחת המשא ומתן דרשה ישראל לקבל את רשימת השבויים הישראלים בסוריה, וביקשה שיורשו לקבל ביקורים של הצלב האדום. סוריה סירבה לדרישות אלה ודרשה תמורה טריטוריאלית בעבורם. נושא השבויים והנעדרים שימש כאמצעי הלחץ העיקרי של הסורים על ישראל. בהיעדר רשימת השבויים לא ידעו מי מהחיילים הנעדרים שבוי ומי נפל בקרבות.
שר החוץ האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, יצא למסע דילוגים בין ירושלים ודמשק בפברואר 1974 (קיסינג'ר העיד בספריו כי החליט לתווך בעקבות לחצים שהפעילו נשיא מצרים סאדאת ושליט סעודיה, שרצו לסיים סופית את מלחמת יום הכיפורים ואת משבר הנפט). ב-27 בפברואר שב קיסינג'ר מדמשק עם רשימת השבויים (בעקבות הבטחה שנמסרה לסורים שהעיר קוניטרה תימסר לידיהם), ואז החל רשמית המשא ומתן בשיטת הדילוגים.
במקביל לפתיחת המשא ומתן גברה מאוד ההתשה ובחודשים מרץ-מאי אירעו למעלה מאלף תקריות ובכללן הפגזות כבדות על יישובי הגולן, הפגזות בלתי פוסקות על כוחות צה"ל במובלעת וקרבות של ממש על השליטה בחרמון. לכל אורך התקופה היה חשש שהקרבות יהפכו למלחמה בהיקף מלא, ולכן עוכב שחרורן של יחידות מילואים שהיו מגויסות חודשים רבים (דבר ששימש כאמצעי לחץ סורי נוסף). הסורים דרשו לקבל הישג טריטוריאלי (בדומה למצרים), אך ישראל לא יכלה להסכים לנסיגות גדולות בגולן כמו בסיני.
בסופו של דבר ישראל הסכימה לסגת מכל השטחים שכבשה במלחמה, ומשטחים בהיקף של כ-25 קמ"ר בצדו הישראלי של "הקו הסגול" (קו הפסקת האש של 1967). בתמורה, הוקם אזור חיץ בהיקף של כ-235 קמ"ר בניהול אונדו"ף בצידו הסורי של הקו. לפי עדויות של המשתתפים במשא ומתן, התנהל מיקוח על הפרטים הקטנים ביותר עד שנחתם ההסכם בז'נבה ב-31 במאי 1974 (למעלה משבעה חודשים לאחר הפסקת האש). המשא ומתן לווה באי הבנות רבות שגרמו למשברים ובעקיפין לתקריות אש, למשל כשישראל הסכימה להעביר את קוניטרה לשליטה סורית, פירשו הסורים את קוניטרה ככל אזור פתחת קוניטרה, כולל הרי אביטל ובנטל הסמוכים, בעוד שישראל התכוונה רק לשטח העיר. כן לווה המשא ומתן בהפעלת לחץ אמריקאי על ישראל.
פרטי ההסכם
בהסכם נקבע ששתי המדינות תשמורנה על הפסקת האש, וישיבו מיידית את שבויי המלחמה. בחלק הטריטוריאלי נקבע שישראל תיסוג מכל שטחי המובלעת ושיא החרמון שנכבשו במלחמה, וכן משטח של כ-25 קמ"ר הכוללים את סביבות העיר קוניטרה ועוד שטחים קטנים שנכבשו במלחמת ששת הימים. נקבעו שני קווי הפרדה, ישראלי (סומן בצבע כחול) וסורי (סומן בצבע אדום) וביניהם אזור חיץ. אזור החיץ נקבע רובו בצד הסורי.
קו ההפרדה הישראלי חופף ברוב אורכו לקו הישראלי הקודם, למעט אזור העיר קוניטרה, אזור צומת רפיד ומספר מוצבים בדרום הגולן שהועברו לאזור החיץ. קו ההפרדה הסורי ממוקם ממזרח לקו הישראלי במרחק שנע בין עשרות מטרים באזור קניון נחל רוקד בדרום הגולן ועד לכשישה קילומטרים בצפון הגולן ועשרה קילומטרים בחרמון.
ההסכם קבע כי אזרחים סוריים שנאלצו לעזוב את בתיהם באזור החיץ יוכלו לשוב אליהם. הסורים התחייבו ליישב מחדש את קוניטרה, וכן התחייבו שלא יאפשרו פעילות טרור או חדירות מחבלים בגזרת הגולן. שתי התחייבויות אלו ניתנו בעל פה כהתחייבות לאמריקאים.
כוח אונדו"ף (UNDOF) הוא כוח של האו"ם שהוקם בעקבות ההסכם. הכוח מונה 1,043 חיילים ומפקח על ביצוע ההסכם. כוח זה אחראי צבאית על אזור החיץ וגם מפקח על רצועות הדילול. מנדט הכוח מחודש מדי שישה חודשים.
ביצוע ההסכם
ב-6 ביוני 1974 ביצעו ישראל וסוריה את חילופי השבויים, ובמסגרתם הועברו גם גופותיהם של חיילים שנהרגו ונותרו בידי הצד השני. ישראל נסוגה מהחרמון ומהמובלעת בשלושה שלבים. הנסיגה לקו החדש הושלמה ב-26 ביוני 1974.
הסכם הפרדת הכוחות נשמר מאז, בניגוד לכל התחזיות שהעריכו שהוא יחזיק מעמד בין מספר חודשים לשנים ספורות. הסכם זה נמצא בתוקף זמן רב יותר מכל הסכם אחר של ישראל עם מדינה ערבית. השקט היחסי בגולן נשמר גם בתקופות שבהן התעמתו כוחות ישראל וסוריה בלבנון. בשנים הראשונות היו לעיתים מתיחויות לקראת מועדי חידוש מנדט כוח אונדו"ף. הסדרי הדילול נשמרו לרוב, אם כי ידוע כי סוריה ביצרה את אזור החיץ ובמיוחד את קוניטרה, וכן שהגבילה כניסת אזרחים לאזור החיץ. העיר קוניטרה עצמה נותרה הרוסה, וממשלת סוריה, שמאשימה את ישראל בהרס מכוון של העיר, הקימה את "קוניטרה החדשה" כחמישה קילומטרים צפונית מזרחית לעיר. סוריה נוהגת לערוך בקוניטרה סיורים כדי להראות את מה שהיא רואה כפשעים שביצעה ישראל במהלך כיבוש העיר. כעשר שנים אחרי חתימת ההסכם נבנו כמה יישובים (למשל העיר בעת') באזור קוניטרה. חדירות מחבלים ספורות אירעו במשך התקופה, בעיקר באזור החרמון.
מרדכי רוטנברג (רב)
ביוגרפיה
נולד בקרקוב לר' נפתלי רוטנברג ואסתר שפרה לבית ליפשיץ. למד אצל ר' שלמה הלברשטאם בוישניצה, ולאחר מכן נסע ללמוד בישיבות הונגריה: אצל ר' משה גרינוואלד בקישווארדה (קליינווארדיין), אצל ר' חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים בסיגט, אצל ר' נפתלי סופר בפצ'י-ניידורף ולבסוף אצל ר' דוד פרידמן בדויטשקרויץ (צעהלים). בנוסף, היה נוסע לאדמו"רי גליציה ר' יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא, רבי יהושע רוקח מבלז ובנו רבי ישכר דב רוקח. נשא את שרה הנדיל, בתו של רבו הרב פרידמן. לאחר נישואיו התפרנס ממסחר ועסק בתורה, אך לאחר שלא צלח בעסקיו, נבחר לדיין ומורה צדק בצעהלים. התקבל לרבנות באושפיצין, אך סירב בשל מחלוקת שעוררה בחירתו מול המועמד השני.
בשנת ה'תרס"ה (1904) נבחר לכהן כרב בוודוביצה. בוודוביצה הייתה הקהילה היהודית מודרנית יותר, והדבר יצר חיכוך בין הרב רוטנברג השמרן חניך בתי המדרש ההונגריים, לבין ראשי הקהל. שיאה של המתיחות הגיע כאשר לקראת חגיגות יובל לקיסר פרנץ יוזף הוכנס לבית הכנסת עוגב. הרב רוטנברג סירב להשתתף באירוע, אפילו כשכל המוזמנים המכובדים חיכו לו. ראשי הקהל תבעו אותו לבית המשפט על ביזיון הממלכה, והוא זוכה. מתנגדיו הגישו ערעור ובית המשפט בלבוב מצא אותו אשם. הוא ערער לבית המשפט העליון בווינה, שזיכה אותו באופן סופי. באותה תקופה השתתף בוועידת קטוביץ שבה נוסדה אגודת ישראל.
בשנת 1912 (ה'תרע”ב), בעיצומם של ההליכים המשפטיים כנגדו, נבחר לכהן כאב בית דין בקהילה החרדית "מחזיקי הדת" באנטוורפן, בשל חולשתו של רב הקהילה נח צבי אולמן, ובעידודו. בשנת ה'תרע"ז נפטר הרב אולמן, והוא התמנה רשמית למלא את מקומו. בשנות מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את אנטוורפן. הוא חי עם משפחתו בדוחק בפרנקפורט על המיין, וסירב להצעת רבנות שם. לאחר המלחמה שב לקהילתו באנטוורפן, והשקיע מאמץ רב בשיקומה ובהרחבתה עבור הפליטים הרבים שהגיעו אליה. הוא היה מראשי אגודת ישראל בבלגיה, והיה חבר במועצת גדולי התורה. בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל, שנערכה במרינבד ב-1937 (אלול ה'תרצ"ז) נבחר כחבר מועצת גדולי התורה. כשהוצגה בכנסייה תוכנית ועדת פיל לחלוקת הארץ - היה ממייצגי העמדה המתנגדת לתמיכה בהקמת המדינה, אל מול עמדתם של אחרים, ובראשם נשיא הכנסייה הרב יהודה לייב צירלסון שייצג את המצדדים בתמיכה במאמצים להקמת מדינה.
הוא הובא למחנה המעבר מכלן, ומשם למחנה ויטל שבצרפת. משם גורש להשמדה בפולין.
משפחתו
גיסו היה הרב ישכר שלמה טייכטל, רבה של פיישטיאני, מחבר "משנה שכיר" ו"אם הבנים שמחה".
לרב רוטנברג ורעייתו נולדו 11 ילדים. שניים מתוכם נפטרו בילדותם. ביניהם:
ספרו
לאחר מותו הוציאו נכדיו מרדכי יצחק צוקר ומרדכי רוטנברג מתשובותיו ודרשותיו בשם "יד מרדכי" (לייקווד, תשמ"ג).
הפועל חצור (כדורעף)
הפועל חצור (נקראה גם: הפועל חצור/באר טוביה) הייתה קבוצת כדורעף ישראלית מקיבוץ חצור שהשתתפה בליגה הבכירה ואף זכתה בגביע המדינה בשנת 2000.
היסטוריה
בשנת 1962, לאחר הקמת הליגה הרשמית בכדורעף, נרשמה הקבוצה לליגה ב' (ליגה רביעית), מחוז נגב צפוני. בתום עונת 1963/1964 עלתה לליגה א' דרום ובתום עונת 1966-67 העפילה לראשונה לליגה הלאומית. הקבוצה שרדה עונה אחת בליגה הלאומית ובסיומה נשרה חזרה לליגה א'. בתום עונת 1968-69 העפילה שוב ללאומית ונשארה בה עד עונת 1978-79. הקבוצה ירדה ועלתה שוב בתוך עונה אחת. המאמן נתן בר אימן בקבוצה במשך 19 עונות רצופות.
בעונת 1999-2000 זכתה הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון 3:1 בגמר מול קבוצת הפועל קריית אתא. בעונות 2000-2001, 2001-2002, 2004-05 הגיעה הקבוצה שוב לגמר הגביע, אך הפסידה לקבוצות הפועל כפר סבא, הפועל מטה אשר והפועל קריית אתא בהתאמה. בעונת 2006-2007 הצליחה הקבוצה להישאר בליגה הבכירה לאחר מאבק תחתית מול קבוצת מ.ס. עילבון, אך זמן קצר לאחר מכן, באוגוסט 2007, הכריזה על פירוק בגלל בעיות פיננסיות.
איתי מגידי
איתי מגידי (נולד ב-9 בינואר 1981) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל ושיאן בריצות למרחקים בינוניים. הוא ייצג את ישראל באולימפיאדה (בייג'ינג 2008).
מגידי מחזיק בשיאים הישראלים בריצת 3,000 מטר מכשולים (8:24.14 דקות), בריצת 2,000 מטר (5:10.12 דקות) ובריצת 3000 מטר באולם (7:54.11 דקות). בשנים 2009-2003 החזיק בשיא הישראלי בריצת 1500 מטר. משנת 2018 מכהן מגידי כמנהל ההישגי של איגוד האתלטיקה בישראל.
ביוגרפיה
מגידי נולד ביבנה. הוא התאמן בקבוצת הפועל חולון. בהמשך למד והתאמן באוניברסיטת קלמזון שבדרום קרוליינה. הוא התאמן בהדרכת איליה בר זאב בקבוצת מכבי תל אביב ובהמשך תחת הדרכתו של רמי ז'מיאן. מגידי הוא בעל תואר שני במנהל עסקים.
שיאן ישראל
בתחרות שנערכה בהוייזדן ב-2 באוגוסט 2003 סיים מגידי במקום שמיני בריצת 1500 מטר בשיא ישראלי חדש של 3:41.73 דקות, שיפור לשיאו בן 14 השנים של דב קרמר (3:41.83 דקות).
אליפות אירופה
בתחרות שנערכה בריימס שבצרפת ב-25 ביולי 2006 זכה מגידי במדליית כסף בריצת 3000 מכשולים בשיא ישראלי חדש של 8:28.38 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בגטבורג שבשוודיה, סיים מגידי במקום 11 בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 8:52.69 דקות ובכך היה לאצן הישראלי הראשון שמעפיל לגמר אליפות אירופה. בשלב חצי הגמר, ב-9 באוגוסט, הוא קבע שיא ישראלי חדש של 8:25.04 דקות ועלה מהמקום השלישי.
2007
בתחרות שנערכה באולם בסאות בנד שבאינדיאנה, ארצות הברית ב-3 בפברואר 2007 זכה מגידי במדליית ארד בריצת 3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 7:54.11 דקות, שיפור לשיא בן 19 השנים של דב קרמר (7:55.0 דקות). חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם שבאנגליה, הוא סיים במקום 12 בריצת 3000 מטר, בתוצאה של 8:15.82 דקות. בשלב המוקדמות קבע מגידי תוצאה של 7:55.42 דקות. באותה שנה הוא קבע בריצת 2000 מטר שיא ישראלי חדש של 5:10.12 דקות, שיפור לשיא בן 25 השנים של אריה גמליאל (5:11.52 דקות).
2008
במחצית 2008 עמד שיאו הלאומי של מגידי בריצת 3000 מטר מכשולים על 8:25.04 דקות, זמן איטי ב-44 מאיות השנייה מהמינימום שדרש הוועד האולימפי בישראל כדי שישתתף באולימפיאדת בייג'ינג (2008). בתחרות שנערכה במץ שבצרפת ב-4 ביולי אותה שנה, שיפר מגידי את שיאו הישראלי ב-90 מאיות, העמידו על 8:24.14 דקות, וסיים במקום הראשון. בעקבות הישג זה, הבטיח מגידי את השתתפותו במשחקים האולימפיים.
אולימפיאדת בייג'ינג
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נפצע מגידי ארבעה ימים לפני הריצה ונאלץ להתחרות כשהוא פצוע. כתוצאה מכך, סיים במקום 36 מתוך 37 המשתתפים בתוצאה של 9:05.02 דקות.
חובת התלמידים
חובת התלמידים הוא ספר מוסר ותיקון המידות על דרך החסידות. מאת רבי קלונימוס קלמיש שפירא, האדמו"ר מפיאסצ'נה. הספר פורסם לראשונה בשנת ה'תרצ"ב, (1932) בעיר ורשה, והוא מתייחד בסגנונו ובתכניו. הספר עשה רושם רב בעת יציאתו וזוכה עד היום לפופולריות רבה ואף תורגם לכמה שפות, כולל אנגלית ויידיש. את הספר ייעד המחבר בעיקר להדרכת תלמידים צעירים.
איתי מגידי
אולימפיאדת בייג'ינג
עד שנת 2009 החזיק מגידי גם בשיאי ישראל בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר, אך בשנה זו נשברו שיאיו על ידי גזצ'או יוסף.
חובת התלמידים
תוכן הספר
הרעיון המרכזי בספר הוא הטלת האחריות והחובה על החניך עצמו, באמצעות הדגשת ערכו העצמי ותפקידו בתור בן לעם היהודי. זאת היא הסיבה לשם הספר "חובת התלמידים". רק כך ולא בדרך של כפייה והכרח יצליחו המלמדים לטעת בלב החניכים את אהבת ה' לאורך שנים.
איתי מגידי
2009
בשנת 2009, לאחר שנודע לו על כוונת איגוד האתלטיקה בישראל לאתר אתלטים קנייתים, לגיירם ולהעלותם לישראל כדי שייצגו את ישראל בתחרויות, יזם את הקמתו של ארגון אתלטים ישראלים.
חובת התלמידים
תוכן הספר
בספר עצמו פונה האדמו"ר מפיאסצנה אל התלמיד בגוף נוכח ומדבר אל לבו להתמיד בלימוד ובתפילה מתוך הדגשת ערכו ורוממותו. דרישתו מהתלמיד איננה לפעול כמבוגר אלא ליצור מודעות למעשים ונטילת אחריות עליהם. הספר מיועד בעיקר לתלמידים צעירים. לתלמידים מבוגרים יותר כתב הרבי את ספריו "הכשרת האברכים" ו"בני מחשבה טובה" שיצאו לאור רק לאחר מותו.
איתי מגידי
2010
בנובמבר 2010 עבר מגידי ניתוח בברכו הימנית.
חובת התלמידים
מבנה הספר
הספר מחולק להקדמה, שלושה עשר פרקים, נספח ציווים ואזהרות ונספח ובו שלושה מאמרים בעניינים שונים.
איתי מגידי
2011
באפריל 2011 נסע מגידי למחנה אימונים בקניה ובתחרות שנערכה בלוון בלגיה באוגוסט אותה שנה הוא קבע בריצת 3000 מטר מכשולים תוצאה של 9:00.42 דקות, תוצאת השנה בישראל.
חובת התלמידים
מבנה הספר
על פי שלום מבנה הספר מורכב משלושה שלבי התפתחות מרכזיים: השלב הראשון (פרקים א-ז), עוסק בהסרת המידות הרעות, ובמשלו של הרבי "לנקות את החדר", בשלב זה המחבר מכנה את הקורא: 'תלמיד' ו'נער ישראל' ו'בחור ישראל'. השלב השני (פרקים ח-יב) עוסק בניית מידות טובות, ובמשלו של הרבי 'לקשט את הבית'. בשלב זה המחבר מכנה את הקורא: 'תלמיד ותיק' ו'איש ישראלי'. בשלב השלישי (פרק יג) לאחר יישום כל השלבים הקודמים האדמו"ר מכנה את הקורא: 'תלמיד חסיד' והיינו שכעת מתלמד בעבודת החסידות. לאחר מכן מופיע פרק הסיכום. כשלבסוף מצורף קונטרס שלושה מאמרים העוסקים בענייני חסידות ועל פי האדמו"ר מהווים 'עוד פסיעה למעלה'.
הצוואה
בצוואתו של האדמו"ר, כתב בזו הלשון:
ס.ע.ר
ס.ע.ר (באנגלית: Salanter Akiba Riverdale ובקיצור S.A.R) הוא בית ספר פרטי יהודי-אורותודקסי-מודרני שממוקם בשכונת ריברדייל ברובע הברונקס שבניו יורק, ארצות הברית.
ס.ע.ר מחולק לבית ספר יסודי הכולל את כיתות א' עד ח' ולבית ספר התיכון, בו נכללות כיתות ט' עד יב'.
תיכון ס.ע.ר
בית ספר התיכון של ס.ע.ר הוקם בשנת 2003, מכיל כ-400 תלמידים, כ-70 מורים והוא מעורב (בנים ובנות לומדים יחד). התלמידים באים ממשפחות המזוהות עם זרם האורתודוקסים המודרניים (Modern Orthodox) אשר גרים בניו יורק, בניו ג'רזי ובקונטיקט.
בית הספר מנוהל על ידי הרב נפתלי הרצשטרק שהגה והוציא לפועל את רעיון הקמת בית הספר. בנוסף, על צוות ההנהלה נמנים הרב ג'ון קרול (סגן המנהל) והגברת ננסי לריא.
הקשר לארץ ישראל
בית הספר מחנך את תלמידיו לאהבת ארץ ישראל וחיזוק הקשר לארץ. למעלה מ-90 אחוזים ממסיימי כיתה י"ב מגיעים לישראל לשנה למסגרות שונות: ישיבות, מדרשות, התנדבויות ועוד. תלמידי ס.ע.ר נוטלים חלק פעיל בכינוסי תמיכה בישראל דוגמת: כינוס איפא"ק, הפגנות תמיכה במדיניות ישראל ועוד. בנוסף, מקפידים התלמידים לומר בכל בוקר את התפילה לחיילי צה"ל. כחלק מהזיקה שבין בית הספר לישראל, מכיל בית הספר בית מדרש הפועל מטעם ארגון תורה מציון בשיתוף עם בני עקיבא עולמי, הסוכנות היהודית וישיבה אוניברסיטה בית המדרש המורכב מרב לצד בחורות ובחורים ישראלים. תפקידם הוא להעביר חומרי יהדות שונים ובנוסף להעביר לתלמידים פעילויות ציוניות ועדכונים על הנעשה בארץ ישראל.
סונטה
הסונטה בכללותה משמשת כלי למבע של רגש או מחשבה באופן השואף לשלמות. לרוב שני הקוורטנים מצטרפים לחלק ראשי הנקרא אוקטבה, ושני הטרצינים לחלק משני הנקרא ססטט. האוקטבה והססטט אמורים להיבדל זה מזה באווירה המוזיקלית, ולהצטרף יחדו למכלול אחד. לעיתים תכופות האוקטבה שימשה למבע של שאלה או בעיה, והסטט למבע תשובה או פתרון. היו משוררים שחילקו את הסונטה גם בדרכים מבניות והגיוניות אחרות, כגון חלוקתה לשלושה או לארבעה חלקים.
הסונטה צורת מבע מצומצמת הדורשת הקפדה סגנונית, איזון של מחשבה ומשקל, שלמות מוזיקלית, והישמרות מפני תוכן שגרתי וחריזה מאולצת, על מנת להגיע ליופי ואחדות. צורת שירית זו התחבבה במהלך הדורות על משוררים מאומות רבות. במה כוחה של הסונטה גדול? השיב טשרניחובסקי: "ככל צורה קבועה ומסוימה היא סוללת למפרע מסילה למהלך מחשבתו של המשורר, אבל היא גם המכרחת אותו לרכז את ניצוצי מחשבתו לבל יתעו הנה והנה ולא ידעכו אחד אחד".
כתב יעקב פיכמן: 'הסוניטה היא צורת הבגרות בשירה. כח עצור בה, ליריציזם מסתתר; המיית-לב עצומה מהיותה מפורשת. הצורה הפלסטית המצומצמת מרסנת, פעמים גם מצננת במקצת, על כל פנים - כובשת את הרוח הלירית בהתפרצה, מתגברת עליה; מתגברת, כמובן כדי להביע ביתר עוז, מצורפת ומטוהרת מכל סייגי ביטוי, הנטפלים כמעט תמיד לכל "שפעת רגש"'.
תולדות הסונטה
מקור הסונטה בחצר של פרידריך השני, מלך סיציליה. החוקרים חלוקים האם הסונטה המצאה איטלקית, או שמא מקורה בשירה המוסלמית, וככל הנראה היא התפתחות של שירת הטרובדורים הפרונבסאלית. המשורר הראשון שחיבר סונטות היה הסיציליאני ג'קומו דה לנטינו (באמצע המאה ה-13). מסיציליה הסונטה עברה למרכז איטליה, שם שימשה את המשוררים הטוסקנים גווידו קבאלקנטי, צ'ינו דה פיסטויה, ברונטו לטיני, ודנטה אליגיירי לחיבור שירי אהבה אידיאלית בסגנון חדש מתוק. הסונטה הגיעה לפסגת התפתחותה בסונטות של פרנצ'סקו פטררקה, שנחשב באיטליה ובאירופה במשך דורות רבים למחוקק ולמופת של אמנות הסונטה.
הסונטות של פטררקה מתאפיינות בתכונות הבאות:
מאיטליה תפוצת הסונטה התרחבה לארצות דוברות שפות לטיניות, תוך חיקוי המשוררים האיטלקים ובמיוחד פטררקה. עם מחברי הסונטות הנודעים בארצות הנ"ל נמנים לופה דה וגה הספרדי, לואיש דה קמואש הפורטוגזי, קלמאן מארו הצרפתי, ורבים אחרים. באיטליה, משוררים רבים חיברו סונטות בעקבות פטררקה, שהבולט שבהם טורוואטו טאסו. בשלהי המאה ה-16, גם בעקבות פטררקה, רובם של המשוררים האליזבתנים חיברו מחזורי סונטות אהבה, ביניהם "אסטרופתל וסטלה" מאת פיליפ סידני, "אמורטי" מאת אדמונד ספנסר , והסונטות של ויליאם שייקספיר . ספנסר ושייקספיר המציאו צורות חדשות של סונטה הנקראות על שמם . להלן אופן החריזה בצורות הסונטה השונות: במאה ה-18 מיעטו לחבר סונטות, עד שלקראת סופה הסונטות של המשוררים האנגלים שרלוט סמית' ו-ויליאם בוולס, שהתחבבו על המשוררים הרומנטיים האנגלים, הביאו לתחייה מחודשת של הסונטה. אזי וורדסוורת' חיבר את הסונטה הבאה:
מהמאה ה-19 ואילך חיבור סונטות נהיה נפוץ בכל העולם המערבי וגם במזרח.
הסונטה בשפה העברית
כבר בראשית המאה ה-14, במקביל לדנטה, עמנואל הרומי כתב סונטות בעברית, והיא השפה השנייה (אחרי איטלקית) בה נכתבו סונטות. במהלך הדורות רבים ממשוררי יהדות איטליה חיברו סונטות, ביניהם שמואל ארקוולטי, יהודה אריה ממודנה, משה זכות, עמנואל פראנשיס, יעקב פראנשיס, שמשון כהן מודון, אפרים לוצאטו, יצחק לוצאטו, שד"ל, יוסף אלמנצי, רחל מורפורגו, ואחרים . המשוררים היהודים האיטלקים כינו את הסונטה שיר זה"ב , שזהב בגימטריא 14, כמניין שורות הסונטה.
מאיטליה הסונטה העברית התפשטה בתקופת ההשכלה לגרמניה ולמזרח אירופה. עם משוררי ההשכלה וחיבת ציון שחיברו סונטות (ספורות) נמנים: שלמה זלמן זאלקינד, נפתלי הרץ וייזל, אברהם בר גוטלובר, מיכ"ל, יל"ג, מנחם מנדל דוליצקי, יהודה ליב גמזו, ואחרים.
עם המשוררים שכתבו נדבך משמעותי של סונטות בעברית במאה ה-20 ואילך נמנים שאול טשרניחובסקי, יעקב פיכמן, יעקב שטיינברג, חיים אברהם פרידלנד, שמעון הלקין, ש. שלום, חיים לנסקי, יצחק עוגן, שמשון מלצר, לאה גולדברג , יהודה עמיחי, יוסי גמזו, אהרון שבתאי, אלי הירש, ואחרים. טשרניחובסקי, במבוא למחברת הסוניטות (1922), הירצה על תולדות הסונטה, על קשייה וחומרותיה, על צורות חריזתה השונות, ועל הגיונה הפנימי.
הרחבות של הסונטה
מחזור סונטות הוא קובץ סונטות שבמרכזן נושא כלשהו או אדם מסוים. כל סונטה מהווה שיר כשלעצמו, והסונטות כולן מצטרפות ליצירה אחת. דוגמאות: מחזורי סונטות האהבה שהוזכרו למעלה, "נהר דאדן" מאת וורדסוורת', "סונטות מן הפורטוגזית" מאת אליזבת בראונינג, "סונטות לאורפאוס" מאת רילקה, "הסוניטות מבית הקפה" מאת יעקב שטיינברג.
כליל סונטות הוא מחזור של 15 סונטות, כך שכל אחת מתחילה בשורה שבה מסתיימת קודמתה, ובכליל סונטות הירואי, בנוסף הסונטה האחרונה מורכבת מהשורות הראשונות של קודמותיה. כליל סונטות הירואי הוא דבר נדיר בספרות, בשל הקושי הרב שבכתיבתו. דוגמאות לכלילי סונטות שנכתבו בעברית הן "לשמש" ו"על הדם" מאת שאול טשרניחובסקי, "אשה" ו"חנינא בני" מאת ש. שלום ו"כליל החורש" מאת יוסי גמזו.
סונטת-זנב היא סונטה בת 14 שורות שנוסף לה בסופה זנב (קודה) הנחזרת עם השורה האחרונה של הסונטה. צורה זו פותחה באיטליה במאה ה-14, הייתה נפוצה במאה ה-15, ובמהלך הדורות שימשה בעיקר לחיבור סונטות קומיות, אבסורדיות, וסאטיריות. כשהזנב מוגזם באורכו, היא נקראת סונטסה. לדוגמה, הסונטסה "סונטה קטנה עם זנב" מאת קרלו פורטה, שזנבה באורך 177 שורות.
סונטה מתווכת היא סונטה שמצורפות אליה שורות קצרות בנות שבע הברות, הנוספות לאחר כל שורה לא זוגית של הקוורטינים ולאחר השורה הראשונה והשניה של הטרצינים, כך שמתקבלת צורת חריזה כללית: אאבאאב, אאבאאב, גגדדג, דדגגד. צורה זו הומצאה במאה ה-13 על ידי המשורר האיטלקי גיטונה מארצו.
סונטה אקרוסטיכונית היא סונטה בה האותיות הראשונות בכל שורה מהוות יחדו שם או מילה או משפט. המשורר האיטלקי מתאו מריה בויארדו השתמש בה לחיבור סונטות-אהבה.
שימוש בסונטה ביצירות שירה/ספרות
משוררים השתמשו בצורת הסונטה ליצירות שירה וספרות ארוכות. דוגמאות:
גבריאל בן-שמחון
גבריאל בן-שמחון (נולד ב-3 במאי 1938) הוא סופר, מחזאי ופרופסור אמריטוס ישראלי בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
גבריאל בן-שמחון נולד בעיר צפרו שבמרוקו, הסמוכה לפאס. אבי סבו, הרב רפאל יעקב בן סמחון, שימש דיין בעיר פאס. ספרו "בת רבים" שיצא לאור בג'רבא, תש"ו. כולל תשובות בהלכה, תקנות, ענייני קבלה, ושירי אהבה לארץ ישראל. אביו, דוד ציון בן-שמחון, היה נגר במקצועו שעסק בקבלה וראה בעלייה לישראל אקט משיחי, כתב פרושים רבים לספר הזוהר מבלי שזכה להוציאם לאור. אימו, רינה בן שמחון-עולייל, בוגרת "אליאנס", כתבה ספר בישול בשם "אוכל מרוקאי".
המשפחה עלתה לישראל ב-1947 באוניה "יהודה הלוי", אונית המעפילים הראשונה מצפון אפריקה. האוניה הותקפה ונכבשה על ידי הבריטים בלב הים, נגררה לחיפה ומשם הובלה לקפריסין. בהיותו בן עשר נשלח בן שמחון לארץ במסגרת עלית הנוער, עם אחיו הצעיר עמוס. שהה במוסד הילדים "מוצא" בהרי ירושלים, עד שהוריו עלו לארץ. אביו נלחם במלחמת העצמאות ולאחריה המשפחה התיישבה בחיפה. בצבא שירת בן-שמחון בצנחנים בגדוד 890 תחת פיקודו של רפול כמג"ד ואריק שרון כמח"ט והשתתף במלחמת סיני.
בשנים 1962-1956 למד ספרות ומקרא באוניברסיטה העברית. ובשנים אלה פרסם את שיריו הראשונים במוספים לספרות של "דבר", "על המשמר", "מעריב" ובכתבי העת לספרות ואמנות "גזית" בעריכת גבריאל טלפיר ו"קשת" בעריכת אהרן אמיר. בשנת 1965 זכה בפרס קרן "אנה פרנק" על ספר שיריו "ימות שקט וחול" בהוצאת מחברות לספרות. עד 1964 לימד ספרות ומקרא בסמינר הקיבוצים בתל אביב ובין 1964 ל-1967 עסק בכתיבה עיתונאית כחבר מערכת "מעריב". רשמיו ממלחמת ששת הימים הופיעו ב"מעריב" ובספר "לא על החרב לבדו" בעריכת רפאל בשן. ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים, נסע ללימודים לפריז, שם בשנים 1971-1967 השלים באוניברסיטת הסורבון דוקטורט בתיאטרון וקולנוע ובמסגרתו סטאז' בבימוי בטלוויזיה הצרפתית (O.R.T.F). נושא הדוקטורט היה: "הטרגדיה היוונית והקולנוע" בהדרכתו של פרופסור שרל דידאיאן (Charles Dedeyan).
בשנת 1972 הוזמן על ידי דיקן הפקולטה לאמנויות, פרופסור משה לזר, ללמד תיאטרון וקולנוע והיה ממייסדי החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. התחיל ללמד כמרצה וב-1976 מונה למרצה בכיר, ב-1993 מונה לפרופסור חבר, ב-2000 לפרופסור מן המניין. בשנת 2006 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. גבריאל בן-שמחון שימש כראש החוג לקולנוע ותקשורת במכללה למורים דתיים ע"ש רא"מ ליפשיץ בירושלים. הוא לימד קולנוע גם ב"בית צבי" ובמכללה לאפנה "שנקר" ברמת גן, וכן בטכניון ובאוניברסיטת חיפה, היה מרצה אורח בחוג לקולנוע באוניברסיטאות קליפורניה בלוס אנג'לס (1984), USC (2002), ניו יורק (1984, 2002, 2005) וקורנל (2004-5).
בשנות השבעים יחד עם התסריטאי הבריטי לואיס גריפר הקימו וניהלו במחלקה לדרמה בטלוויזיה הישראלית פרויקט ייחודי לכתיבת דרמות טלוויזיה בנוסח תיאטרון הכורסה של הבי.בי.סי, הזמינו סופרים ישראלים לכתוב לטלוויזיה, סייעו, ערכו וליוו את הכתיבה עד שלבי ההפקה והבימוי.
בן-שמחון עסק בכתיבה פובליציסטית, ובעקבות רצח רבין כתב טור שבועי בעיתון "דבר ראשון" בעריכת רוביק רוזנטל (1995-1994).
ב-1995 הוענק לו התואר "יקיר העיר חולון" מטעם עיריית חולון.
מוחמד אלמדלאווי, פרופסור מאוניברסיטת רבט במרוקו, תרגם כמה מסיפוריו של בן-שמחון לערבית וגם פרסם אותם בכתבי עת במרוקו. ב-2012 תרגם את הסיפור "עלייתה של סעדה השמימה" מתוך ספרו "הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר- סיפורי אהבה מרוקאים". הספר "נערה בחולצה כחולה" תורגם לערבית מרוקאית ונועד להמכר במרוקו.
גבריאל בן-שמחון נשוי לאילנה, לבית פרייטג, מורה לספרות במקצועה, אב לבת ושני בנים, וסב לארבעה. בתו, רחלי פליישון, היא סופרת ילדים.
מחקר
בן-שמחון עוסק בחקר הקולנוע האיטלקי ובפרט הקולנוע של מיכלאנג'לו אנטוניוני, פדריקו פליני ופייר פאולו פאזוליני. פליני היה מרכז העיסוק והעיון של בן-שמחון, ועליו כתב את מרבית מאמריו וכן את ספרו.
עניינו של בן שמחון בפליני נבע מכך שמצא בו עירוב של יוצר מערבי ומזרחי. מעבר למשקעי התרבות והאמנות האיטלקית בסרטיו ניחן פליני - כך על פי בן שמחון- בתכונות של משורר ומספר מזרחי. סרטיו בתוכן ובתמונה מלאי פנטזיה ודמיון פרוע וחסר גבולות. מבנה סרטיו רופף ואפיזודיאלי ולא הרמטי וקומפקטי כדרישות הדרמה המערבית, מזכיר מאוד את אלף לילה ולילה בסטרוקטורה שלו, בפתיחות, בצבעוניות, בדמיון המזרחי ומעבר לכל בנוכחותה המסיבית של האירוטיקה ושל האישה המזרחית.
אישה עם שלושה שדיים: הנשים בקולנוע של Fellini
זהו ספרו של בן-שמחון שראה אור בשנת 2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מתבונן במכלול יצירתו הקולנועית של פדריקו פליני, דרך עיון בדמויות הנשים בסרטיו, החל מג'ולייטה מסינה דרך אניטה אקברג, קלאודיה קרדינלה, סנדרה מילו, מגאלי נואל, ארליט סוואג', אדרה גאל ("הסרחינה") מריה אנטונייטה בילוצי ("הטבקיה"), סנדי אלן ("הענקית"), ברנס סטאז'ירס ("הפמיניסטית) מאריסה טומארי ואחרות. דמויות שמעצבות עולם קסמים של נשים יצירות דמיון פרא, מלא פנטזיה מזרחית פרועה. אלה הן הנשים שפליני המציא לאורך חמישים שנות יצירה ואותן העמיד במרכז סרטיו כמו "לה סטראדה", "לה דולצ'ה ויטה", " ½8, "זיכרונות", "עיר הנשים", "קזנובה", "קולו של הירח". בתחילת דרכו מככבת האישה בדמותה של ג'ולייטה מסינה, רזה ושדופה וממשית כמו איטליה העניה של אחר המלחמה וכמו הניאוריאליזם ששלט אז בקולנוע האיטלקי, מסרט לסרט הנשים נהיות גדולות יותר ויותר במקביל לאיטליה המתעשרת ובמקביל לקולנוע האיטלקי החדש ובמיוחד לזה של פליני שמפתח לשון חדשה, נכנס לאולפן ומתרחק מהרחוב וכך עד לאישה הגדולה שהיא בגודל הרמון ועד לסרטים בהם חדלה להיות אישה אחת כגיבורה מרכזית ובמקומה מופיעות המון נשים וקבוצות נשים, לעיתים קרובות ללא שם וללא זהות אישית וללא פסיכולוגיה, הרמונות של נשים, כך, למשל, ב"סטיריקון", "רומא" ו"עיר הנשים". הנשים מסרט לסרט הופכות לגדולות, פרועות יותר ויותר, ענקיות יותר ויותר והיוליות יותר ויותר.
אהבתו של פליני לאידיאה של האישה גורמת לו באחדים מסרטיו לדמות את האישה לקולנוע ואת הקולנוע לאישה, כך, למשל, ב"והאניה שטה", אך לקראת סוף דרכו ועם התחזקותו של הרעיון הפמיניסטי הוא חש מאוים מחיסולה של האישה בידי האישה. ב"עיר הנשים" הנשים חדילות להיות נשים והופכות לפמיניסטיות וטרוריסטיות. מאיימות לעקר ולסרס את הגבר. זאת היא אישה שמבשרת את חורבן הנשיות ואת סופה של האישה הגדולה. הרעיון נאמר באופן חד בסרט "עיר הנשים" בו האישה הופכת להיות כדור פורח ענק, כשהגבר - מרצ'לו מסטרויאני - מנסה להגיע אליו בסולם חבלים, אבל ברגע האחרון אישה טרוריסטית - (ופמיניסטית) יורה בה מלמטה בתת-מקלע, מנקבת אותה, והיא מתפוצצת וצונחת יחד עם הגבר מרוסקת למטה. האישה הגדולה והענקית שמרחפת בין העננים כמו כדור פורח, זאת הבלתי מושגת, שמושכת לעד כמו חלום את אהבתו ודמיונו של הגבר - האישה "המזרחית", הגדולה מהחיים, שהיא משהו בין המדונה למגדלנה, בין האלוהים לזונה - האישה הזאת הולכת ונקטלת בידי האישה הרזה, העסקנית, הגברית, הפמיניסטית. על פי פליני האישה האמיתית נכחדה מהעולם עם בואה של האישה הפמיניסטית וזהו סוף עידן הנשים. "עיר הנשים" הוא מאחרוני סרטיו וגם בסרטו האחרון "קולו של הירח" (1990), הוא מטפל בעניין הזה באותה צורה.
מלך מרוקאי: דרמה קבלית בשלוש מערכות
זהו מחזהו הראשון של גבריאל בן-שמחון, שהוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1980 בבימויו של יוסי יזרעאלי. בן שמחון זכה עליו ב"פרס ליבר למחזאות יהודית קלאסית" מטעם אוניברסיטת תל אביב. שלמה בר והברירה הטבעית היו יוצרי ומבצעי המוזיקה ב"מלך מרוקאי". המחזה עוסק בעלייה של יהודי מרוקו וצפון אפריקה לארץ-ישראל כחוויה משיחית. העלילה מתרחשת בעיירה ספרו, בה נולד בן-שמחון, בה מתפשטת שמועה שיש משיח בעיר והשאלה היא איך הוא נראה, כי אם ימצאו אותו תבוא הגאולה. יש מסורת שאומרת, שמשיח יכול לעוף ומתחילים לחפש את האיש שיכול לעוף. באותה עת נופלים פייטנים מהגגות, ומתחילים לחפש את רוצח הפיטנים, אלא שמתברר שלא יד רוצח בדבר אלא שהפייטנים נופלים, כי הם מאמינים שיש משיח בעיר ואם כן אפשר לקפוץ על ענן ולעוף לירושלים. רבים גם מאמינים שהם המשיח, מתאמנים לעוף וקופצים למוות. המחזה מסתיים כשנותר פייטן אחד בכל העיר, יונתן, והוא חושד בעצמו שהוא המשיח ומוכן להוכיח על ידי זה שיעוף. רבים גם מאמינים בו, ביניהם אביו, אמו ואהובתו. יונתן קובע את שעת ההמראה שלו וכל העיר מתאספת על הגגות לקפוץ יחד איתו. אחד נותן יד לשני וכולם מחזיקים בידי יונתן כשהוא עומד להמריא יחד איתם. המסך יורד ואנחנו לא יודעים אם הם מצליחים לעוף או נופלים ומתרסקים.
בשנת 1976 זכה בן-שמחון בפרס "המועצה לתרבות ואמנות והקרן לסרטי איכות לעידוד הפקתו של סרט ישראלי באורך מלא" על התסריט "משיח" על פי המחזה "מלך מרוקאי", אך זה טרם הוסרט.
המחזה "מלך מרוקאי" ראה אור בעברית בהוצאת עדי בשנת 1980, הוא תורגם לצרפתית,
ב-1985 הקהילה היהודית במונטריאול הפיקה יום עיון מיוחד לכבוד התיאטרון של בן-שמחון (Hommage au theatre de Gabriel Bensimhon) ובמסגרתו הציגו גם את "מלך מרוקאי" בצרפתית בבימויו של פייר לאסרי שהוצג בתיאטרון סיידי ברונפמן במונטריאול.
בוזמימה - קומדיה קבלית בשלוש מערכות
בוזמימה היה מורהו של בן-שמחון בספרו עיר מולדתו והוא מתאר אותו כמי שהולך שבי אחרי מנגינה מסתורית שכובשת אותו ומשפיע על תלמידיו ללכת אחריו בעקבות המנגינה, המובילה אותם לארץ-ישראל. המחזה הוצג ב-1984 בהיכל התרבות בתל אביב, בהפקת תיאטרון "לילך" ובבימויו של חנן שניר הופיע ב"זהות" כתב עת ליצירה יהודית בעריכת נפתלי טוקר בקיץ 1983 ויצא לאור בהוצאת "מריון" ב-1988 כחלק מהספר "הדרך לירושלים - המסע של אנית המעפילים יהודה הלוי". המחזה זכה בפרס גולדנברג למחזאות מקורית מטעם הפקולטה לאמנויות ב-1982.
1948: מחזה בשלוש מערכות
המחזה הופק ב-1998 בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב בבימויו של תום לוי, הוצג בקלן בפסטיבל של תיאטרוני אוניברסיטה באותה שנה. המחזה מספר את סיפורה של שנת 1948, שנת קום המדינה דרך מטפורה של בית ערבי נטוש בחיפה. זה הבית בו התגוררו בן-שמחון ומשפחתו לאחר שעלו לארץ-ישראל. לבית הזה נקלעים גם מישה, פליט יהודי מהשואה בפולין, צשה, אשתו המתה, רפיק חדד, בעל הבית הערבי, שנחשב כמת וחיים, בן המשפחה שהשתתף במלחמת העצמאות ונעדר מאז. כולם – החיים והמתים - נאבקים על הבעלות על הבית.
המחזה ראה אור ב-1994 בהוצאת "מריון".
המהלכים על המים
זהו רומן בסיפורים. יצא לאור ב-1997 בהוצאת הקיבוץ המאוחד וידיעות אחרונות ספרי חמד. הרומן מתאר את העיר ספרו ותושביה לפני ואחרי עליתם לארץ, את חוויית הציפייה שלהם לספינת המעפילים "יהודה הלוי" שאמורה להוביל אותם לארץ המובטחת, ומלווה את תלאותיהם באוניה ואת קשיי הקליטה אחרי שהם נוחתים בארץ-ישראל.
הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר: סיפורי אהבה מרוקאיים
הספר ראה אור בשנת 2002 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מושפע ממחקריו של בן-שמחון על פליני, זוהי אסופת סיפורי אהבה מרוקאיים שבמרכזה עומדת האישה המזרחית כיצור חושני וחידתי, התגלמות של יופי, פשטות, תמימות ותשוקות עצורות.
חתונה בכותל
מחזה זה של בן-שמחון ראה אור ב-2007 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ונכתב בעקבות ההתנתקות מגוש קטיף. המחזה מנסה לצייר דיוקן של ירושלים לא רק האקטואלית, אלא גם ההיסטורית והמיתית, על רקע מאבק דרמטי ודמיוני ערב הנטישה וההתנתקות ממנה בעקבות משא ומתן לשלום.
פנטזיה מרוקאית
הספר ראה אור ב-2009 בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מציג כחמישים מתכונים מהמטבח המרוקאי של בן-שמחון ומשלב בו סיפורים, שירים, וידויים, הזיות וחלומות. הספר הוא מין מסע של סופר ישראלי למרוקו דרך נופיה, תרבותה, תולדותיה, תבשיליה ונשותיה.
המרוקאי האחרון
"המרוקאי האחרון" הוא ספר המשך ל"נערה בחולצה כחולה" שסיפר על אהבתו הנכזבת של יונתן מרציאנו לנורית סתיו, הנערה שנטשה אותו במצוות אביה שלא רצה שהיא תתחתן עם עולה חדש ממרוקו. בספר שני הצעירים נפגשים כעבור שנים כלוחמים על זחל קשר בסיני של מלחמת ששת הימים בו נמצאים חיילים מכל שכבות החברה הישראלית ויחסי השניים נבחנים מחדש כשהם בוגרים, חופשיים מלחצי המשפחה, אבל נתונים בלחצים מסוג אחר. הספר הוא יומן מלחמה שנכתב על ידי חייל ישראלי ממוצא מרוקאי שמוצא את עצמו בזחל החפ"ק במלחמת ששת הימים עם חיילים בעלי רקע חברתי ותרבותי שונה וכך הסיפור הופך מסיפור אישי לסיפורה של החברה הישראלית על כל עדותיה ושבטיה.
לעיון נוסף מאמרים ובקורות נבחרים
על "מלך מרוקאי"
על "בוזמימה"
על "1948"
על "המהלכים על המים"
על "הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר"
על "אישה עם שלושה שדיים- נשים בקולנוע של FELLINI"
על "חתונה בכותל" על "הדרך לירושלים"
על מכלול יצירתו של בן שמחון
קישורים חיצוניים
על הספר "המרוקאי האחרון"
על הספר "אישה עם שלושה שדיים: הנשים בקולנוע של Fellini"
קטעים מהספר "הולכת עם כמון חוזרת עם זעתר"
מלך מרוקאי
על הספר "פנטזיה מרוקאית"
הברירה הטבעית / 'מלך מרוקאי' 1980
מאמרים של בן-שמחון
קטע מסרט של גבריאל בן-שמחון
סיפור קצר: פנחס שדה בתל אביב על סיפור ההעפלה של משפחתו לארץ ישראל
אלי אלטוניו
אלי "אלטוניו" אלטנני (נולד ב-23 באוקטובר 1979) הוא שחקן, מגיש טלוויזיה ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
אלי אלטוניו נולד בשם אליהו אלטנני והוא בן לפצוע מלחמה מקרב כיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים. העביר את ילדותו ברמלה בה היה חלק מהלהקה העירונית, ובחיפה. למד במגמת התיאטרון, בבית הספר לאמנויות רון רחובות אצל השחקן התיאטרון והבמאי יצחק פלג, אביה של השחקנית מיקי פלג, והפך לבן טיפוחיו. בגיל 15 החל ללמוד במרכז לדרמה חינוכית בתל אביב אצל השחקן רונן שמי והמוזיקאי אסף מדמוני. משם פנה למכינת הנוער בבית הספר למשחק ניסן נתיב למשך שלוש שנים עד גיוסו לצה"ל, שם שירת כתצפיתן-לוחם ביחידת מודיעין באיו"ש ובלבנון.
בתום שירותו הצבאי התקבל ללימודים במסלול המלא בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, והחל להופיע בצוותא בערבי הנונסנס של עמירם גרוס אביו של המפיק אורי גרוס, כחלק מצמד לצד ליאור דובדבני. כמו כן סיים לימודי קולנוע במנשר לאמנות. אלטוניו משחק, מביים, ומעביר סדנאות מקצועיות בתחומים: "עבודת שחקן במאי" ו-"משחק מול מצלמה" לשחקנים בוגרי בתי ספר, ושוקד על כתיבת סדרת מתח.
קריירה
ב-2002, כחודש לפני תחילת לימודיו ב"סטודיו למשחק ניסן נתיב", לוהק על ידי המלהקות אורית אזולאי ואסתר קלינג, לסרטו של הבמאי אורי ענבר בית"ר פרובאנס בתפקיד שוקי דלויה. לאחריו לוהק לדרמת הטלוויזיה "בכורה" של הבמאי והיוצר חגי לוי – בתפקיד אסי בהשתתפות ריקי בליך, קרן מור ודן תורן.
ב-2003 שיחק ב"חצאית דמעות" של הבמאית תמר ירום – סרט שזכה בפרס הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה 2003. במקביל להקמת ערוץ 10 הנחה את רצועת הנוער היומית באזז בבימוים של אהרון קפלן והבמאי רני סער.
ב-2004 שיחק בסדרה "פיק אפ", בבימויו של עופר ויצמן. הצטרף לעונתה השנייה של סדרת הדרמה "מעורב ירושלמי", בבימוים של שי כנות וינקול גולדווסר, בתפקיד פאבלו, חייל בודד מארגנטינה. בנוסף השתתף ב"אבנים", סרטו של הבמאי הצרפתי רפאל נדג'ארי – שהיה מועמד בפסטיבל קאן 2006 לפרס הסרט והבימוי.
ב-2005 שיחק בסרט "במרחק נגיעה" של הבמאי רוני ניניו, בסרט "ריקי ריקי" של הבמאי איתן ענר, בתפקיד רמון, ובדרמת הטלוויזיה "במבי קופצת למים", גם היא בבימוי איתן ענר.
ב-2006 הופיע בדרמה היומית "השיר שלנו" בעונות 3–4, בתפקיד ציון מימון. שיחק ב"ירח של זאבים", סרטו של שי כנות על פי תסריט של גודיס שניידר, לצד אילנה ברקוביץ' ולירון לבו. באותה שנה שיחק ב"מחילות" בתפקיד דרור, ובסדרת הנעורים "ראש גדול" כאסף כהן, עבריין שמנסה לחזור לדרך הישר.
ב-2007 שיחק ב"תנועה מגונה", סרטו של צחי גראד, בתפקיד ראנם. באותה שנה השתתף בעונה נוספת של הסדרה "ראש גדול". כן שיחק בסרט "בופור" של הבמאי יוסף סידר, בתפקיד רס"פ המוצב – אושרי.
ב-2008 שיחק ב"המקום", בתפקיד אורן. באותה שנה שיחק ב"בובות", דרמה יומית ל-HOT בבימויו של שי קפון, בתפקיד תומר נאמן.
ב-2009 שיחק ב"על קצות האצבעות" בתפקיד אסי. באותה שנה שיחק ב"פולישוק", בתפקיד הכתב הפוליטי אקי בוקופטר.
ב-2011 שיחק ב"טור אחד לחלום", בבימויו של אלון שרביט, בתפקיד דני.באותה שנה שיחק בסדרת המשטרה "אחת אפס אפס", של הבמאי והתסריטאי אמיר מן, בתפקיד דני בביוף.
ב-2013 שיחק בתפקיד סוכן המועצה בסדרה "השמינייה".
בשנים 2013–2016 למד תסריטאות במרכז לסדנאות הבמה אצל התסריטאי אסף ציפור.
ב-2015 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "כוכב הצפון", בתפקיד יואב.
ב-2018 שיחק בסרטו של יעקב גולדווסר, "שרוכים" וגם בסדרה ״אוטונומיות״.
ב-2023 השתתף בעונה השנייה של הדרמה השוטרים.
תיאטרון
"בשפל" / מקסים גורקי בתפקיד סאטין, בימוי יעקב נאמן
"קרום" / חנוך לוין בתפקיד תוגתי, בימוי שמעון מימרן
"שבת ראשון שני" / אדוארדו דה פיליפו בתפקיד רוקו / קטיאלו, בימוי שלום שמואלוב
"המתאבד" /ניקולאי ארדמן בתפקיד אלכסנדר, בימוי מישה לוריה
"המכונה" / אלמר רייס בתפקיד צ'ארלס והמלאך, בימוי צחי גראד
"דואט על הספה"/ מארק קאמולטי בתפקיד ויקטור, בימוי מיכאל טפליצקי
מונטאז' סרט קצר - מנשר לאמנות - שנה ב'
פרסומות וקמפיינים
ויזה כא"ל – הובלת קמפיין "ויזה לצעירים" 2002.
פלאפון אסקייפ – קמפיין יחד עם עוז זהבי 2004.
סלקום חו"ל – קמפיין 2005.
פסטיבלים
מועמדויות ופסטיבלים בינלאומיים: "בופור" / יוסף סידר (ישראל) – טקס פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית 2008 - מועמדות לפרסה סרט הזר הטוב ביותר.
"בופור" / יוסף סידר (ישראל) – פסטיבל ברלין 2007 – "דב הכסף" פרס הבימוי הטוב ביותר.
"אבנים" / רפאל נדג'ארי (ישראל-צרפת) – פסטיבל קאן 2006 – מועמדות לפרס הסרט והבימוי.
"חצאית דמעות" / תמר ירום – פרס הדרמה הטובה ביותר פסטיבל חיפה 2003
יחסי הודו–ניגריה
יחסי הודו–ניגריה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של הודו והרפובליקה הפדרלית של ניגריה. שתי המדינות יצרו קשרים אסטרטגיים ומסחריים. חברות עסקיות הודיות השקיעו בניגריה כ-15 מיליארד דולר. הודו היא מהמשקיעים המובילים בניגריה, עם בסיס השקעות של כ-20 מיליארד דולר. הנתונים על סכום ההשקעה של ניגריה בהודו אם בכלל אינם ידועים. הסחר של הודו-אפריקה גדל לאט עם נפח סחר של 55.9 מיליארד דולר בשנים 2020–2021.
הודו היא צרכנית הנפט השלישית בגודלה אחרי ארצות הברית וסין. עם הצמיחה המהירה של הכלכלה ההודית שהיא החמישית בגודלה בעולם כיום הביקוש לנפט גדל מאוד. הודו מייבאת נפט מסעודיה, עיראק, רוסיה, ארצות הברית, קזחסטן, איראן ואיחוד האמירויות כעת, כאשר חלקה של ניגריה בשוק ייבוא הנפט ההודי קטן בהרבה. מאז 2018 הודו קונה נפט זול יותר מעיראק. הודו גם ייבאה נפט מברזיל ומקסיקו לאחרונה. בשנת 2022 צפויה הודו לרכוש נפט גולמי בשווי 100 מיליארד דולר, חלק גדול ממנו מרוסיה, עיראק, ערב הסעודית, כווית וקזחסטן.
רקע כללי
יחסי הודו עם אפריקה מתוארכים לשנת 30 לפני הספירה כאשר התנהל סחר בין מצרים (תחת הקיסר הרומי אוגוסטוס) והודו. עד 120 ספינות רומיות יצאו מדי שנה ממיוס הורמוס (אל-קוסייר) במצרים הרומית להודו. באותה תקופה, דאו הודיים פקדו את חופי מזרח אפריקה ומכרו מוצרי נול יד הודיים, תבלינים וסחורות אחרות. עדויות ארכאולוגיות שנמצאו לאחרונה במצרים מראות שסוחרים הודים שסחרו עם אזור הים התיכון היו תושבי חוף קורומנדל בהודו. זה מראה את היקף יחסי הודו-אפריקה באותה תקופה.
החוקר הפורטוגלי ואסקו דה גאמה (1497 לספירה), בחיפוש אחר נתיב סחר קצר להודו, נעזר במסעו על ידי סוחרים וסוחרים הודים בחופי מזרח אפריקה. כ-20,000 אפריקאים שחורים הידועים בשם סידיס הובאו על ידי ערבים להודו עוד במאה ה-7. אפריקאים שחורים אלה השתלבו היטב והם מוגבלים לכפרים קטנים במדינות ההודיות קרנאטקה, מהאראשטרה וגוג'ראט, וכמה מהם מתגוררים בעיר היידראבאד. אפריקאים אלה הם צאצאים של עמי הבנטו של מזרח אפריקה. כמה אפריקאים הובאו להודו על ידי הפורטוגלים ואחר כך על ידי הבריטים. אפריקאים אחרים הגיעו להודו כסוחרים, מלחים ושכירי חרב.
עם השגת השליטה של בריטניה על הודו, 34,000 הודים, רובם סיקים פנג'אבים, יצאו למזרח אפריקה כפועלי ערובה בשנת 1896 כדי לבנות את מסילת הרכבת המסוכנת באורך 660 קילומטרים של אוגנדה. על כל מייל של קו הרכבת שנבנה, ארבעה פועלים הודים איבדו את חייהם, עם ספירה כוללת של 2,493 הרוגים. בשנת 1898, פועלים הודים שעבדו על גשר רכבת מעל נהר צבו בקניה הוחלו טרור על ידי שני אריות אוכלי אדם שהרגו כ-135 פועלים הודים.
הודו קיבלה עצמאות ב-1947; ניגריה בעקבותיה קיבלה עצמאות ב-1960. הודו תמכה מאוד בעצמאות מדינות אפריקה מהשלטון הקולוניאלי והקימה את הנציגות הדיפלומטית שלה ב-1958 – שנתיים לפני שניגריה קיבלה עצמאות רשמית מהשלטון הבריטי. זמן קצר לאחר עצמאות ניגריה, ממשלת הודו השתלבה בסיוע בהקמת צבא ועוד כמה פרויקטים בניגריה. הודו סייעה לניגריה בבניית מפעלים צבאיים כמו האקדמיה להגנה של ניגריה (NDA) בקדונה והמכללה הימית בפורט הרקורט, יחד עם מתקני אימונים צבאיים אחרים. כמה אנשי צבא ניגרים למדו במכללת שירותי ההגנה (DSSC) בוולינגטון, טמיל נאדו, הודו. מוחמדו בוהארי, שלימים יהיה נשיאה של ניגריה, השתתף ב-DSSC בשנות ה-70. נשיאים ניגרים נוספים שלמדו באותו קולג' הם הנשיאים אולוסגון אובסנג'ו (1965) ואיברהים בבנגידה (1964). כמה קציני צבא ניגרים בכירים נוספים למדו גם הם במכללת שירותי ההגנה של הודו. עם קבלת עצמאותה של ניגריה, עסקים הודים הקימו חנויות בניגריה.
לשתי המדינות יש משאבים טבעיים וכלכליים מגוונים והן הכלכלות הגדולות ביותר באזורים שלהן. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי. נכון לעכשיו, קו האשראי של הודו לאפריקה הוא כמעט 9 מיליארד דולר, כאשר הפרויקטים הנוכחיים תופסים 7.4 מיליארד דולר. למעלה מ-25,000 סטודנטים אפריקאים כולל ניגרים עושים שימוש במלגות הודיות, והודו שלחה מענק של 10 מיליון דולר לאו"ם כדי להילחם באבולה ועוד 2 מיליון דולר לגינאה כדי להתמודד עם המחלה.
פיתוח יחסים בילטרליים
ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו, ביקר בניגריה בספטמבר 1962 כדי לפגוש את ראש ממשלת ניגריה הראשון, אבובכר טפאווה בלווה. מאוחר יותר שני נשיאי ניגריה היו אורחים ראשיים בחגיגות יום הרפובליקה של הודו, בשנת 1983 הנשיא שהו שגרי ובשנת 2000 בחגיגות יום הרפובליקה ה-50 של הודו היה הנשיא אולוסגון אובסנג'ו. מנהיגי ניגריה ביקרו בקביעות בהודו, הנשיא אובסנג'ו בנובמבר 2004, סגן הנשיא גודלאק ג'ונתן בנובמבר 2007. סגן הנשיא ג'ונתן היה גם בפסגת הפורום הראשונה של הודו-אפריקה שהתקיימה בניו דלהי באפריל 2008. במהלך ביקור ממלכתי בניגריה של ראש ממשלת הודו ד"ר מנמוהאן סינג באוקטובר 2007, הודו וניגריה אימצו את הצהרת אבוג'ה לשותפות אסטרטגית. בשנת 2015 נשיא ניגריה, מוחמדו בוהארי, היה בניו דלהי באוקטובר כדי להשתתף ב'פסגת הפורום השלישית של הודו-אפריקה (IAFS-III) שבה השתתפו 50 מדינות אפריקאיות בניו דלהי. בעקבות הפסגה התקיימה פגישה בין ראש הממשלה נרנדרה מודי והנשיא בוהארי שאפשרה לשתי המדינות לבחון את יחסיהן הבילטרליים. בהזדמנות הכריז ראש הממשלה נרנדרה מודי על 600 מיליון דולר (393 מיליון ליש"ט) בסיוע לפרויקטי פיתוח באפריקה בפסגה. ראש הממשלה מודי גם הכריז על זיכוי של 10 מיליארד דולר לאפריקה, הכולל את ניגריה ו-50,000 מלגות הודיות לסטודנטים אפריקאים בפסגת הפורום השלישית של הודו-אפריקה.
סגן נשיא הודו, חמיד אנסארי, ביקר בניגריה בין 26 ל-29 בספטמבר 2016 ונפגש עם נשיא ניגריה מוחמדו בוהארי וסגן הנשיא פרופ' ימי אוסינבג'ו שנתן לשני הצדדים הזדמנות נוספת להעמיק את שיתוף הפעולה והידידות הבילטרליים ביניהם. בשנת 2019 הסנאטור האדי סיריקה, שר התעופה של ניגריה, ביקר בהודו בין 14 ל-15 בינואר 2019 כדי להשתתף בפסגת התעופה העולמית במומבאי ב-15 בינואר 2019. בשולי הפסגה, הוא נפגש עם סורש פראבהו, שר המסחר והתעשייה והתעופה האזרחית של הודו. על פי סוכנות הידיעות של ניגריה כחלק מהתוכנית להילחם ב-COVID-19, הודו תרמה תרופות חיוניות בשווי 50 מיליון דולר ביולי 2020 לניגריה ולמדינות אפריקאיות אחרות. שבעת הטונות של משלוחים הודיים לניגריה התקבלו על ידי שר הבריאות של ניגריה, ד"ר אוסאגי אהנייר. הודו הייתה המדינה האסיאתית הראשונה שהפכה לחברה ב-Africa Capacity Building Foundation (ACBF). בין 2002 ל-2021, הודו סיפקה זיכיונות של יותר מ-11 מיליארד דולר למדינות אפריקה. הודו תרמה 150 טונות של סיוע רפואי ל-25 מדינות באפריקה, וסיפקה יותר מ-24.7 מיליון מנות חיסונים ל-COVID ל-42 מדינות באפריקה כולל ניגריה החל מפברואר 2021.