cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק בננסון
חקר מדיניות חניה בעיר
בננסון, יחד עם דוקטור קרל מרטנס מאוניברסיטת ניימכן (אז יו"ר ארגון "תחבורה היום ומחר"), בדק את הסיבות לחוסר חנייה בתל אביב בשעות הלילה, וניסה להציע פתרון לבעיה במחקר משותף עם עיריית תל אביב. בעיית החניה העיקרית של מטרופולין תל אביב היא ביקוש של תושבים לחנייה בחינם שהוא מעל להיצע המרחב. מקומות חנייה לאורך רחוב ובחצרות אינם יכולים לכלול את כל כלי הרכב ויש עודף של עשרה אחוזי רכבים מעל לקיבולת המרחב העירוני. בעיה זו נוצרת בעיקר על ידי רכבי תושבים ואפילו סילוק של כל רכבי המבקרים לא הביא להתאמה בין ביקוש והיצע. על מנת להקטין את שיעור מחזיקי כלי הרכב ב-10%, הציעו החוקרים שכל בעלי הרכב בתל אביב ישלמו מעט על חניה בלילה והכסף יינתן לאחד מעשרה שמוותר על מכוניתו הפרטית. מעשית אפשר ליישם הצעה זו על ידי ביטול הארנונה למי שמוותר על תו החנייה האזורי.
ארכאולוגיה
יצחק בננסון עורך מחקר ארכאולוגי ביחד עם אשתו ילנה זפסקי ועם פרופסור ישראל פינקלשטיין. הם מנסים להבין כיצד חישב האדם נפח של קנקנים לפני 2000-2500 שנה. לפי ממצאים ארכאולוגיים ידע האדם באותה עת לבנות קנקנים גדולים מאוד (40-50 ליטר) בדיוק של 2-4%. מדידת הקנקנים ביחידות אורך ונפח האופייניים לתקופת הברזל הביא חוקרים לניסוח כללים אמפיריים המאפשרים למדוד את נפח הקנקן המלא. ייתכן שכללים אלו שימשו סוחרים וקונים בתקופה זו.
סרטי יוניברסל
סרטי יוניברסל (באנגלית: Universal Studios או Universal Pictures) היא חברה אמריקאית להפקת סרטים והפצתם, אשר הוקמה ב-8 באוגוסט 1912. סרטי החברה מופצים בישראל על ידי חברת טוליפ אנטרטיימנט.
מחוזות ג'מייקה
מבחינה מנהלית ג'מייקה מחולקת ל-14 מחוזות (Parish, קהילה) אשר מחולקים לנפות.
סרטי יוניברסל
החברה נמצאת כיום בשליטת חברת NBC Universal ונחשבת לאחת מששת אולפני הסרטים האמריקאים הגדולים ביותר.
האולפנים של סרטי יוניברסל ממוקמים בעמק סן פרננדו במחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה. משנות השישים האולפנים מציעים גם סיורים מיוחדים אשר הפכו את האולפנים לאטרקציה תיירותית בפני עצמה. מחלקת ההפצה ומשרדי ההנהלה הנוספים של החברה ממוקמים בניו יורק.
מחוזות ג'מייקה
הערה: העיר קינגסטון נמצאת ברובה במחוז סנט אנדרו
סרטי יוניברסל
ברשות החברה גם רשת פארקי שעשועים עולמית שנקראת "פארק יוניברסל" (Universal Park). הפארקים הגדולים שבהם נמצאים בפאתי העיר אורלנדו בפלורידה, ארצות הברית סמוך לפארק דיסניוורלד, זאת על מנת להתחרות בפארק של חברת וולט דיסני.
ב-28 באפריל 2016, נודע כי חברת הכבלים קומקאסט, בראשות סרטי יוניברסל, רוכשת את אולפני ההנפשה של דרימוורקס תמורת 3.8 מיליארד דולר.
הפקות בולטות לאורך השנים
סרטים בולטים שהופקו באולפני סרטי יוניברסל לאורך השנים: {{טורים
סרטים עתידיים
}}
מישקה יפונצ'יק
מוישה יעקב וולפוביץ' ויניצקי (Мойше-Яков Вольфович Ви́нницкий; 30 באוקטובר 1891, גולטה – 4 באוגוסט 1919), שנודע בכינויו מישקה יַפּוֹנצ'יק, כלומר מישקה היפני (ברוסית: Мишка Япончик), היה שודד יהודי מפורסם מתחילת המאה ה-20, שעמד בראש אחת מכנופיות הפשע של העיר אודסה (רוסיה–אוקראינה) וזכה לפופולריות רבה בקרב התושבים בשל הנוהג לגנוב מעשירים ולחלק את השלל לעניי העיר, מעשים שהעניקו לו את הכינוי "רובין הוד מאודסה".
הכינוי "היפני" הוענק לו על שם עיניו המלוכסנות, אם כי ישנה גרסה הטוענת כי הכינוי נובע מהנוהג שהיה לו לספר לחבריו על התנהלותם של השודדים היפניים בעיר נגסאקי, כפי ששמע פעם מפיו של מלח פורטוגזי. הוא טען כי השודדים היפניים פעלו על פי קווים מנחים שמעולם לא הפרו וכך נהג גם הוא.
ביוגרפיה
מישקה נולד למאיר וולף בן מרדכי ויניצקי בעיירה גולטה בפלך חרסון (כיום העיירה היא חלק מהעיר פרבומייסק באוקראינה) ב-1891. בהיותו בן 4, המשפחה עברה להתגורר ברובע מולדבנקה באודסה. בהיותו בן 6 התייתם מאביו ולמד בבית הספר היהודי בעיר במקביל לעבודות שביצע במפעל "אנטאר" בעיר.
בתקופת הפוגרומים היהודיים באוקטובר 1905 נטל חלק בהתארגנויות יהודיות שפעלו כארגוני הגנה. הצטרף לארגון של אנרכיסטים קומוניסטים בשם "הרצון הצעיר". לאחר רצח מפקד תחנת המשטרה מיכאילובסקי, הקצין קוז'וחאר הוא נידון לגזר דין מוות אך זה הומתק לבסוף ב-12 שנות מאסר. בעת מאסרו הכיר את גריגורי קוטובסקי.
ב-1917 מישקה שוחרר מכלאו וארגן כנופיית שודדים גדולה שביצעה סדרת שוד בנקים ומועדוני הימורים בעיר. מישקה ניהל קשרים עם אנרכיסטים שונים ושיתף עמם פעולה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה כנופייתו פשטה על בית הכלא בעיר והביאה לבריחה המונית של אסירים. באמצעות גריגורי קוטובסקי שיתף פעולה עם הבולשביקים.
לאחר שהצבא האדום השתלט על אודסה פשטו שמועות לפיהן מישקה מונה לעמוד בראש השירות החשאי בעיר אך שמועה זו התבררה כשקרית לאחר שראש השירות החשאי בעיר מיכאיל גרינברג הצהיר כי אין לו אף קשר למישקה יפונצ'יק.
במאי 1919 עמד בראש גדוד 54 שלחם נגד סימון פטליורה. אנשי הגדוד היו בעיקר אנשי עולם התחתון. המשמעת ביחידה הייתה ירודה מאוד וליונה יקיר היו ספקות האם ניתן להכריז על היחידה כיחידה מבצעית. תקופה קצרה לאחר הקמתה היחידה התפזרה ומישקה הוזמן לבירור בפיקוד. כאשר הוא סירב להתייצב הוא הואשם בבגידה ולבסוף בעת ניסיון מעצר נורה ומת. מאיר זיידר שהיה סגנו בגדוד הרג את גריגורי קוטובסקי כצעד נקמה.
לואי השלישי, מלך צרפת
לואי השלישי (בצרפתית: Louis III; 863 – 5 באוגוסט 882, סן-דני) היה מלך פרנקיה המערבית בין השנים 879-882. בנם של לואי השני ואנסגרד מבורגונדיה.
ביוגרפיה
לאחר מות אביו, נבחר לואי למלך יחד עם אחיו קרלומן מלך צרפת על ידי רבי הכנסייה והאצילים. הממלכה חולקה לאחר כמה חודשים בין האחים בעקבות הסכם אמיין שנחתם במרץ 880 ולואי קיבל את נויסטריה.
זמן קצר לאחר תחילת מלכותו התמרד חלק מהאצילים ועבר לצידו של לודוויג הצעיר שפלש לנויסטריה במטרה לתפוס את השלטון. לואי השלישי ויתר לטובתו על לותארינגיה המזרחית ובכך שם קץ לסכסוך.
בקיץ שנת 880 יצאו לואי וקרלומן למלחמה נגד הרוזן בוזו שהכריז על עצמו מלך פרובאנס. בדרך הם כבשו את מקון (Macon) ואת רוב נחלתו הצפונית של בוזו אך לא הצליחו לכבוש את ויין (Vienne) עליה צרו מאוגוסט עד נובמבר.
הסכנה הגדולה ביותר עבור נויסטריה נשארו פלישות הנורמנים שבזזו והחריבו את כל אשר עמד בדרכם. ב-3 באוגוסט 881 לואי הכה אותם בקרב סוקור (Saucourt) והשיג בכך ניצחון מזהיר שהונצח בשירה הגרמנית בשם "שירת לואי" (Ludwigslied) ושימש גם רקע לאפוס הצרפתי גורמון ואיזמבר (Gormont et Isambart).
המלך הצעיר אשר השיג את הניצחון החשוב ביותר של הפרנקים על הנורמנים נהרג שנה לאחר מכן בתאונה לפני שמלאו לו עשרים. הוא לא השאיר יורש ונויסטריה עברה תחת שלטון אחיו, קרלומן.
הר הלבנון (מחוז)
מחוז הר הלבנון (בערבית: محافظة جبل لبنان) הוא אחד משמונה מחוזות לבנון. המחוז נמצא בחלק המערבי של לבנון לאורך חופי הים התיכון כאשר מחוז ביירות הוא מעין מובלעת בתוכו ובגלל הקרבה הרבה לבירת המדינה, המחוז נהנה מפיתוח יחסית גבוהה משאר המחוזות. הנוצרים מהווים רוב אוכלוסיית המחוז.
בירת מחוז הר הלבנון היא העיר בעבדא, מקום מושבו של נשיא לבנון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה באזור רעב שבמהלכו נפטרו כ-200 אלף אנשים.
יחסי טורקיה–ישראל
היחסים בין המדינות ידעו עליות ומורדות, עם זאת, טורקיה היא אחת המדינות היחידות באסיה שלא ניתקה מעולם את קשריה עם ישראל. בין השנים 1955–1958 קיימה טורקיה קשר קרוב עם עיראק במסגרת ברית בגדאד, אולם לאחר ההפיכה הצבאית בעיראק ב-1958 התחזקו קשריה עם ישראל. לאחר מלחמת ששת הימים הלכו והידרדרו היחסים, וב-1980 הורידה טורקיה את דרג היחסים עם ישראל. החל מ-1986 חלה התחממות מחודשת של היחסים, שהגיעה לשיאה בין השנים 1992–2003 עת נחשבו ישראל וטורקיה בעלות קרבה מיוחדת. עם התחזקות הגורמים האסלאמיים בטורקיה בבחירות בשנת 2002 היא הלכה והתקרבה לאסלאמיסטיים, ויחסיה עם ישראל הצטננו. כמו כן, בעקבות בחירות כלליות שהיו בדצמבר 1995, שהעלו לשלטון את נג'מטין ארבאקן האסלאמיסט כראש ממשלה עם קואליציה מגוונת בין יוני 1996 עד שהתפטר ביוני 1997 (כעבור שנה אחת בלבד) בעקבות לחץ של בכירי הכוחות הצבאיים בטורקיה, במהלך תקופה זו יחסי ישראל עם טורקיה נשמרו לרוב לחיוב בעיקר הודות לכוחות הצבא והגורמים הנוספים שהיו באותה ממשלה עם ארבקאן שהיו יותר מתונים וחילונים.
1948–1967
טורקיה נמנתה בנובמבר 1947 על המדינות שהתנגדו לתוכנית החלוקה. עם זאת, במרץ 1949, לאחר שמצרים ולבנון חתמו על הסכם שביתת נשק עם ישראל, הכירה טורקיה במדינת ישראל ובתחילת 1950 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים והחליפו ביניהן נציגים בדרגת ציר. בכך הייתה טורקיה למדינה המוסלמית הראשונה שהכירה בקיומה של מדינת ישראל.
בתגובה לזעם בעולם הערבי על המהלך הטורקי, השיבו דובריה של טורקיה כי ארצם הייתה בין המדינות המערביות האחרונות שהכירו במדינת ישראל וכי אנקרה המתינה עד שהתברר מעל לכל ספק כי ישראל היא עובדה מוגמרת טרם הכירה בקיומה.
לישראל היה עניין רב בכינון קשרים דיפלומטיים עם טורקיה, אשר כמדינה מוסלמית, הקרובה גאוגרפית וגובלת במספר מדינות ערביות שנמצאו בעימות עם ישראל, יכלה לסייע לישראל רבות בתחום המדיני, הכלכלי ואף הצבאי. בתחילת שנות החמישים, אנקרה הייתה אחת מארבע הבירות היחידות בהן הוצב נספח צבאי ישראלי (יחד עם וושינגטון, פריז ולונדון). ב-1953 אף נוסח הסכם תרבות רשמי בין טורקיה וישראל והחל משא ומתן להעלאת דרג הנציגויות בתל אביב ובאנקרה מצירות לשגרירות.
בתחילת 1955 פעלה טורקיה לקשור קשרים עם מדינות ערב דבר שהעלה חששות בישראל על פגיעה ביחסים עמה מצד טורקיה. בצאתו לשיחות בעיראק הצהיר ראש ממשלת טורקיה, אדנאן מנדרס, שהשיחות לא תפגענה בקשרים עם ישראל. אולם ההסכם בין טורקיה לעיראק בינואר 1955 וכינונה של ברית בגדאד ב-24 בפברואר 1955, הגבילו במידה רבה את חופש התמרון של אנקרה - והשיפור המתוכנן ביחסים התרבותיים והמדיניים לא יצא אל הפועל. מצד אחד, מנדרס הצהיר שלא יחתום על ברית הגנה עם ישראל ומנגד פעלו בטורקיה, כולל אנשי האופוזיציה, להרגיע את ישראל שהקשרים עם עיראק לא יבואו על חשבון הקשרים עם ישראל.
משבר ממשי ראשון ביחסי טורקיה - ישראל התרחש בנובמבר 1956, מיד לאחר "מבצע קדש". בעקבות המלחמה קרא משרד החוץ באנקרה לציר הטורקי בת"א לשוב לטורקיה כאשר דובר המשרד מודיע שהציר לא ישוב לתפקידו עד אשר.
במחצית השנייה של שנות החמישים ובראשית שנות השישים נמשכו מגעים בדרג בכיר בין טורקיה וישראל. המגעים התקיימו בעיקר במסגרת הניסיון ליצור "חגורה פריפריאלית" של מדינות שאינן ערביות במזרח התיכון, באמצעות הידוק שיתוף הפעולה המדיני והצבאי בין טורקיה, איראן, אתיופיה וישראל.
ב-24 ביולי 1958, כתב ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לנשיא האמריקני דווייט אייזנהאואר איגרת סודית בה תיאר את תוכניותיו האזוריות:
באוגוסט 1958 יצאה משלחת בראשות ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרת החוץ גולדה מאיר, ראש המוסד איסר הראל, ראש אגף המודיעין יהושפט הרכבי, שגריר ישראל באיטליה אליהו ששון והיועץ המדיני המיוחד ראובן שילוח, למפגש עם ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס. בשנים הבאות התקיימו מספר מפגשים משולשים בין נציגי שירותי המודיעין של טורקיה, איראן וישראל שהתקיימו כל אחת בתורה במדינות החברות בציר המשותף.
שיתוף הפעולה בין ארבע המדינות שנכללו ב"חגורה הפריפריאלית" הלך ודעך משלהי שנות ה-60 ופסק לחלוטין לאחר המהפכה האתיופית ב-1974 והמהפכה האיראנית ב-1979.
1967–1986 – מדיניות ההצמדה
בעקבות מלחמת ששת הימים שפרצה ביוני 1967, החלה "מדיניות ההצמדה" - כינוי למדיניות שבה "מוצמדים" יחסי ישראל טורקיה ליחסי ישראל והפלסטינים. במהלך המלחמה ולאחריה הפגינה טורקיה סולידריות איתנה עם העולם הערבי: אנקרה הבטיחה שלא תאפשר שימוש כלשהו בבסיסים הצבאיים שבשטחה כנגד מדינות ערביות ומיד לאחר המלחמה היא מיהרה לתמוך בעמדות הערביות בדבר הצורך בנסיגה ישראל מכל השטחים הכבושים. מלחמת יום כיפור באוקטובר 1973 הייתה נקודת ציון נוספת בהתדרדרות היחסים שבין טורקיה וישראל וגם במהלכה תמכה טורקיה בתקיפות רבה בעולם הערבי. התמיכה הטורקית בהחלטות עצרת האו"ם ב-20 בנובמבר 1974 (בדבר הענקת מעמד משקיף לארגון לשחרור פלסטין) והחלטה 3379 מ-10 בנובמבר 1975 (בדבר הגדרת הציונות כתנועה גזענית), הבהירו בצורה חדה ביותר את העדפותיה של טורקיה בסכסוך הישראלי ערבי, ודרדרו את היחסים ביניהם.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-70, הופעל לחץ כבד על טורקיה לנתק את קשריה עם ישראל, לחץ אשר נבע מתלותה של טורקיה בנפט ערבי. עם זאת, העמידה התקיפה של טורקיה על זכותה לקיים את הקשר הדיפלומטי עם ישראל הבהירה למדינות ערב שהסיכוי להביא לניתוק הקשר בין אנקרה ות"א הוא קלוש ביותר – והלחצים בנושא אכן פחתו במידה רבה בין 1975–1979. ב-11 באוגוסט 1976 פתחו שני מחבלים פלסטינים באש על נוסעי אל על בנמל התעופה באיסטנבול והרגו ארבעה אנשים. בדצמבר אותה שנה, ביקרה בישראל משלחת סופרים ועיתונאים מטורקיה ונפגשה עם שר החוץ יגאל אלון.
בשבוע האחרון של יולי 1980 פרץ משבר חמור ביחסי טורקיה – ישראל על רקע הדיון בכנסת על חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל. כבר ב-25 ביולי 1980, עוד בטרם אושר החוק רשמית, פרסם ראש הממשלה דמירל הודעת גינוי חריפה על הצעת החוק. מיד לאחר אישורו הרשמי של החוק, ב-30 ביולי 1980, החזירה טורקיה את מיופה הכוח בתל אביב להתייעצויות באנקרה וב-28 באוגוסט 1980 הודיעה ממשלת טורקיה כי החליטה לסגור את הקונסוליה הכללית שלה בירושלים בתגובה למהלך הישראלי. אולם שר החוץ הטורקי ארקמן הודיע במקביל כי לסגירת הקונסוליה לא תהיה השלכה על דרג היחסים שבין טורקיה וישראל. למרות זאת, ב-26 בנובמבר 1980 הודיעה ממשלת טורקיה לממשלת ישראל על כוונתה להוריד את דרג היחסים בין המדינות. מיד לאחר מסירת ההודעה לממשלת ישראל קראה טורקיה לסגל הדיפלומטי שלה בתל אביב לשוב לאנקרה כאשר היא מחליטה להשאיר בישראל דיפלומט בדרג של מזכיר שני. במקביל נתבקש הסגל הדיפלומטי של ישראל באנקרה, למעט המזכיר השני, לעזוב את טורקיה תוך שלושה חודשים. גם קווי התעופה והים בין ישראל לטורקיה הפסיקו לפעול. מאז, במשך מספר שנים, טורקיה נקטה במדיניות אנטי-ישראלית. למשל, בינואר 1984 קרא נשיא טורקיה לבאי ועידת קזבלנקה לנקוט אסטרטגיה משותפת נגד ישראל.
1986–2000 – ברית אסטרטגית
בשנים 1988 ו-1989 הועמדו שוב היחסים בצלו של הסכסוך הישראלי-ערבי. השנה הראשונה של האינתיפאדה הייתה רצופת גינויים פומביים מצד אנקרה למעשי צה"ל, לצד הודעות תמיכה חד משמעיות בזכות הפלסטינים להגדרה עצמית, "על כל המשתמע מכך". בנובמבר 1988 מיהרה טורקיה להכריז על הכרה במדינה הפלסטינית, שעל כינונה הכריזה המועצה הלאומית הפלסטינית – והדבר עורר בישראל תגובה נזעמת. טורקיה הייתה המדינה הרביעית שהכירה במדינה זו, והראשונה מבין המדינות המקיימות יחסים דיפלומטיים עם ישראל. מיופה הכוח הטורקי זומן למשרד החוץ בירושלים, שם הובעה מורת רוחה של ישראל על שטורקיה לא מצאה לנכון לשמוע את עמדתו של נציג ישראל רשמי בטרם החליטה על המהלך.
בשנת 1991, לאחר מלחמת המפרץ והצהרת ועידת השלום במדריד, השתפרו היחסים באופן דרמטי ובנובמבר אותה שנה החליפו שתי המדינות שגרירים. בינואר 1992 הועלה דרג היחסים בין ישראל לטורקיה. היחסים עם ישראל החלו להתמלא בתוכן, תחילה כלכלית ותיירותית ובהמשך גם מדינית וצבאית, למורת רוחו של העולם הערבי, אך לא במידה שיכלה עוד להשפיע על מדיניותה של אנקרה. בין יוני 1992 ונובמבר 1994 נערכה סדרה של ביקורים רמי דרג, חסרי תקדים ביחסים בין שתי המדינות שבמסגרתם ביקרו הנשיא עזר ויצמן ושר החוץ שמעון פרס בטורקיה, וראש ממשלת טורקיה טאנסו צ'ילר בישראל. טורקיה ניצבה איתנה מאחורי מסכת היחסים הענפה עם ישראל והתנערה מההתקפות הערביות בנושא.
בשנת 1996 החלה להסתמן ביחסי טורקיה-ישראל תמונה שהזכירה לרבים את הברית האסטרטגית בין שתי המדינות ב-1958. אמנם בשתי הבירות עשו מאמץ ניכר להציג את היחסים המתהווים, כולל הצבאיים, כבעלי אופי בילטראלי וכבלתי מכוונים נגד צד שלישי כלשהו, אך הפילוסופיה הפרו-מערבית והפרו-דמוקרטית של שתי המדינות יצרה תחושה אצל שאר מדינות המזרח התיכון, כי נרקמת כאן ברית שמטרותיה רחוקות יותר מהידוק הקשר הבילטראלי. במהלך ביקור בישראל של סגן שר החוץ הטורקי אונור אויימן בינואר 1996, הוא הגדיר את היחסים בין שתי המדינות כ"מצוינים בכל היבט שהוא".
במרץ 1996 הגיע הנשיא דמירל לביקור רשמי בישראל – ביקור ראשון מסוגו של נשיא טורקיה. ביקורו של דמירל העלה לשיא את היחסים הכלכליים בין שתי המדינות. במהלך הביקור נחתם הסכם סחר המסיר את מגבלות המכסים בין שתי המדינות עד שנת 2000, והוחלט על עיבוי הקשרים בתחומי החקלאות, התעשייה, התקשורת והרפואה כאשר הדגש הוא על תחומי ההיי טק. בין ישראל וטורקיה נוצרו יחסים קרובים במיוחד, שניתן אפילו להגדירם כ"יחסים מיוחדים" וישראל הפכה לאחת המדינות הקרובות ביותר לטורקיה.
הסברים להידוק היחסים
שיקולים שונים הנחו את טורקיה בהידוק יחסיה עם ישראל במהלך שנות ה-90:
השיקולים הישראליים להידוק הקשר עם טורקיה בשנות ה-90:
ישנם שהסבירו את הידוק הקשרים בין ישראל לטורקיה בהתקדמות תהליך השלום בין ישראל והפלסטינים וירדן. הם מציינים שדרג היחסים הועלה רק לאחר ועידת מדריד ובמקביל להחלטה להעניק דרג של שגריר גם לנציג אש"ף באנקרה. לטענתם, ההתקדמות לקראת שלום בין ישראל לחלק משכנותיה היא שאפשרה לטורקיה לחמם את יחסיה עם ישראל. על פי גישה זאת, הביקור של נשיא טורקיה בישראל, חודשים אחדים לאחר רצח יצחק רבין, נועד להדגיש את תמיכתה של טורקיה בהסדרי השלום המתגבשים בין ישראל לפלסטינים, ולחזק את ממשלתו של שמעון פרס להמשיך בדרך בה צעד רבין.
2000–2006 – חזרה למדיניות ההצמדה
פרוץ האינתיפאדה השנייה לא הרע משמעותית את היחסים בין טורקיה לישראל, אף על פי שמדינות מוסלמיות אחרות ניתקו באותה תקופה את יחסיהן עם ישראל. טורקיה מחתה בפני ישראל על הסגר שהטילה ישראל על יאסר ערפאת במבצע חומת מגן, שלחה אליו שליחים רמי דרג, והעניקה לו סיוע כספי והומניטארי, אולם היחסים החמים עם ישראל ועם הפלסטינים בו זמנית – ואף קודמו עסקאות לשיפוץ טנקים, בניית תעלות השקיה בדרום מזרח טורקיה וייצוא מים מטורקיה לישראל.
ב-6 באפריל 2002 אמר ראש ממשלת טורקיה, בולנט אג'וויט, לחברי מפלגתו (DSP), שישראל מבצעת רצח עם בפלסטינים. ישראל דרשה מטורקיה "הבהרות" ואג'וויט השיב שדבריו לא הובנו כהלכה והם משקפים רק את דאגתו מהמתרחש באזור.
המהפך הפוליטי של 3 בנובמבר 2002 בטורקיה, דחק אל מחוץ לחיים הפוליטיים אישים מרכזיים שתחזקו את הקשרים הטובים עם ישראל, כמו ראש הממשלה היוצא בולנט אג'וויט, ראשי הממשלה בעבר מסוט ילמאז וטאנסו צ'ילר, ושר החוץ עד לא מכבר איסמעיל ג'ם. שתי המפלגות המנצחות בבחירות לא מילאו תפקיד משמעותי במדיניות החוץ ולא התנסו בקשרים עם ישראל.
ב-14 בנובמבר 2002, באיחור של עשרה ימים, שוגר מכתב של ראש הממשלה שרון, בו בירך את ארדואן על ניצחונו בבחירות. , כתב שרון לארדואן. אולם מצד טורקיה נשמעו קולות אחרים. בראיון שהעניק סגן יו"ר מפלגת "הצדק והפיתוח", מוראט מרג'אן, לעיתון ה"ג'רוזלם פוסט", נאמרו הדברים הבאים: . במהלך 2004 ביקר ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, באופן ישיר את ישראל בשורת התבטאויות חריפות.
אף על פי שארדואן היווה את ראש החץ של הביקורת על ישראל, בכל זאת לא היה מדובר ב"משבר ארדואן". בכירים אחרים במערכת הפוליטית הטורקית, ובראשם שר החוץ גול, ניסו להרגיע את המתיחות.
שורשי המתיחות נגעו בראש ובראשונה לעצירת תהליך השלום בין ישראל ושכנותיה. מספר סיבות מוחשיות הביאו לכך שטורקיה הרשתה לעצמה לפגוע ביחסים עם ישראל במהלך שנת 2004, וביניהן ניתן למנות את ארבע הסיבות הבאות:
שיפור מסוים חל בשנת 2005, בעקבות ההתנתקות. במהלך חודש מרץ 2005 ביקר שר החוץ עבדוללה גול בישראל, ובראשית מאי אותה שנה ביקר בה לראשונה גם ראש הממשלה ארדואן. עצירת המשך תהליך ההתנתקות בעקבות מלחמת לבנון השנייה, בקיץ 2006, שבה ועוררה רחשים שליליים בצמרת הפוליטית הטורקית.
2008–2016 – השפל בתקופת ארדואן
בדצמבר 2008 תקף ארדואן בחריפות את ישראל על מבצע עופרת יצוקה. בתחילת המבצע כינה אותו "פשע נגד האנושות", וכעבור ימים אחדים הוסיף: "ישראל עושה מעשים לא אנושיים ברצועת עזה, שיגרמו לה להשמיד עצמה". ימים אחדים לאחר החלטת מועצת הביטחון על הפסקת אש קרא להרחיק את ישראל מהאו"ם, כל עוד אינה נשמעת להחלטה. בכנס הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, לאחר שנשיא מדינת ישראל שמעון פרס הגן בנאומו על עמדת ישראל, נטש ארדואן בזעם את הבמה. במהלך מבצע עופרת יצוקה גם התקיימו בטורקיה הפגנות רבות כנגד ישראל, כולל במהלך משחקיהן של קבוצות ספורט ישראליות ונציגים ישראליים המשחקים בטורקיה.
באוקטובר 2009 ביטלה טורקיה את השתתפות ישראל בתרגיל האווירי אנטוליאן איגל. ובינואר 2010 ארדואן תקף את מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים ולבנון, וקבל על העדר הביקורת העולמית על מדיניות הגרעין של ישראל, ביחס לביקורת על הפיתוח הגרעיני באיראן. במקביל, התלוננה ישראל רשמית על שידורן בטורקיה של סדרות טלוויזיה בעלות טונים אנטישמיים ומסרים אנטי-ישראליים בוטים. כתגובה, השפיל סגן שר החוץ, דני אילון במכוון את שגריר טורקיה בישראל לעיני המצלמות. בעקבות זעמה של טורקיה וביקורת קשה מתוך משרד החוץ וגורמים בכירים במערכת הפוליטית, נאלץ אילון להתנצל.
בשנת 2010 חלה הידרדרות נוספת ביחסים בין שתי המדינות, בעקבות אירועי המשט לעזה, אותו הוביל ארגון IHH הטורקי בתמיכת ממשלת טורקיה, ונוצר המשבר הדיפלומטי החמור ביותר מאז כינון היחסים בין המדינות. טורקיה החזירה את שגרירה מתל אביב לאנקרה, בוטלו משחקי ידידות בין שתי המדינות, וברחובות הערים בשתי המדינות התקיימו הפגנות כנגד המדינה השנייה. מול השגרירות הטורקית. ארדואן כינה את פעולות ישראל - בהם נהרגו תשעה אזרחים טורקים שתקפו חיילים- כ"פיראטיות" ואיים כי "אם אתם -ישראל - רוצים את טורקיה כאויב, היא תהיה אויב חזק וקשה".
עם זאת, ב-2 בדצמבר 2010, שלחה טורקיה 2 מטוסי כיבוי כדי לעזור לכוחות הכיבוי בישראל לכבות את השרפה בכרמל. ארדואן טען, שהסיוע ניתן "מתוך מניעים הומניטריים וחובה איסלאמית", ושטרם הגיע הזמן לשיפור ביחסי שתי המדינות - עד אשר ישראל תתנצל ותפצה את נפגעי המשט. ביולי 2011 הוסיף ארדואן דרישה שלישית, שישראל תסיר את הסגר על עזה, כתנאי לנרמול היחסים עם טורקיה.
ב-1 בספטמבר 2011 פורסמו מסקנות דו"ח פאלמר של ועדת האו"ם לבדיקת אירועי המשט לעזה והחריף המשבר בין טורקיה לישראל. טורקיה הודיעה על הורדת דרג היחסים הדיפלומטיים למזכיר שני בלבד, ועל גירוש שגריר ישראל בטורקיה. ב-6 בספטמבר 2011, הודיע ראש הממשלה ארדואן על ניתוק כל קשרי המסחר והקשרים הצבאיים עם ישראל אולם בהמשך היום, התפרסמה הודעה מטעם הממשל הטורקי כי מדובר אך ורק בהפסקת קשרי המסחר הצבאיים והביטחוניים בין שתי הממשלות. מאוחר יותר הודיע ארדואן כי צוטט שלא כהלכה גם לגבי אמירותיו שספינות מלחמה של טורקיה ילוו ספינות סיוע לעזה לצורך הגנה עליהן מפני ישראל, ואמר כי אם ישראל לא תתערב בחופש התנועה לא ישלחו ספינות קרב. התובע הכללי בטורקיה דרש כי יועברו אליו שמות החיילים הישראליים שפעלו לעצירת המשט, לנקיטת הליכים משפטיים נגדם וארגון IHH העביר אליו 10 שמות וביקש הוצאת צווי מעצר נגדם. עיתון טורקי דיווח שארדואן הורה שלא למנוע ממטוסי קרב טורקיים ירי על מטרות ישראליות. במאי 2012 הוגשו בטורקיה כתבי אישום, ובהם תביעה לגזור תשעה מאסרי עולם, נגד ארבעה קציני צה"ל בכירים, עקב מעורבותם בהשתלטות על המרמרה במשט לעזה.
ב-22 במרץ 2013, בסיום ביקורו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בישראל, ובתיווכו, התקשר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו למקבילו הטורקי, ארדואן והתנצל על תקרית המרמרה. בשיחה זו, החליטו השניים על נירמול היחסים והחזרת השגרירים לפעילות.
באוגוסט 2013 טען ארדואן שישראל עומדת מאחורי ההפיכה במצרים. ארצות הברית גינתה בחריפות טענה זו, ואביגדור ליברמן, יו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת אמר שארדואן הוא "ממשיך דרכו של גבלס".
ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן תקף ארדואן את חברת הכנסת איילת שקד בטענה שהיא מזכירה את היטלר. מאוחר יותר גינה את ישראל בחריפות, הסית נגדה והאשים אותה ב"רצח עם" נגד הפלסטינים. בעקבות דבריו אלפי מפגינים אלימים תקפו את נציגויות ישראל בטורקיה, דבר שהוביל את משרד החוץ להורות על פינוי משפחות נציגי ישראל בטורקיה מחשש לשלומן, ולפרסום אזהרת מסע לטורקיה.
בדצמבר 2015 פורסם שישראל תקים קרן אשר תפצה את נפגעי המרמרה, התביעות של טורקיה כנגד ישראל יבוטלו, השגרירים יחזרו ובכיר בארגון חמאס, סאלח אל-עארורי לא ייכנס לטורקיה.
ב-19 במרץ 2016 התרחש פיגוע התאבדות באיסטנבול, שבו נרצחו גם שלושה תיירים ישראלים ונפצעו 11. בהתייחס לפיגוע, אירם אקטאש (İrem Aktaş), הממונה על התקשורת הדיגיטלית במפלגתו של ארדואן, פרסמה בחשבונה בטוויטר כי היא מייחלת לכך שכל הפצועים הישראלים בפיגוע ימותו. בתגובה להתבטאות זו נמסר, כי החלו להינקט צעדים להדחתה מתפקידה במפלגה.
ב-27 ביוני 2016 כינסו בנפרד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש הממשלה הטורקי בינאלי ילדרים מסיבות עיתונאים, והכריזו כי הושג הסכם פיוס בין המדינות לאחר נתק של 6 שנים. עיקרי ההסכם: ישראל תשלם פיצויים בסך 21 מיליון דולרים למשפחות הרוגי משט המרמרה, החזרת השגרירים לתל אביב ולאנקרה, העברת סחורות טורקיות לעזה דרך נמל אשדוד, הקמת תחנת כוח ומתקן התפלה בעזה, פתיחת משא ומתן לרכישת גז טבעי מישראל ומניעת פעילות טרור של חמאס מטורקיה.
2016–2021 – ניסיונות לנרמול היחסים מחדש
אחרי 6 שנות משבר ביחסים, חתמו ממשלות ישראל וטורקיה על הסכם הפיוס. כתוצאה מההסכם ישראל פתחה משרד במטה ארגון נאט"ו בבריסל וכך תשלים את תהליך ההאמנה הרשמי לברית הצפון אטלנטית. ב-12 בדצמבר 2016 הגיש השגריר הטורקי כמאל אוקם, את כתב האמנתו לנשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
במאי 2017, נשיא טורקיה ארדואן יצא במתקפה קשה על ישראל בהאשימה כי "העולם מתעלם ממעשי הטבח והאכזריות - והיא (ישראל) מרגישה חסינה". בנוסף, ארדואן קרא לטורקים לעלות במאות אלפים למסגד אל-אקצא בירושלים והשמיע ביקורת על הצעת חוק המואזין. בנאומו הזהיר ארדואן גם מהעברת שגרירות ארצות הברית לירושלים. הוא האשים את ישראל באפליה ובגזענות כלפי הפלסטינים, והצהיר שלסגר הישראלי על עזה "אין מקום באנושות". גורמי משרד החוץ הישראלי פרסמו תגובה חריפה: "מי שמפר זכויות אדם באופן שיטתי בארצו, שלא יטיף מוסר לדמוקרטיה האמיתית היחידה במרחב. ישראל שומרת באדיקות על חופש פולחן מלא ליהודים, מוסלמים ונוצרים – ותמשיך לעשות זאת חרף השמצות חסרות שחר". לאחר מכן הנשיא ראובן ריבלין ניהל שיחה עם נשיא טורקיה ארדואן על נרמול היחסים, שיחה אשר תרמה לשיפור היחסים בין המדינות.
על רקע המהומות בגבול עזה במאי 2018, גירשה טורקיה את שגריר ישראל איתן נאה. השגריר עבר בדיקות ביטחוניות קפדניות בנמל התעופה באנקרה. בתגובה לגירוש השגריר, גירשה ישראל את הקונסול הטורקי מירושלים. עם זאת היחסים הדיפלומטיים בין המדינות לא נותקו לחלוטין.
ב-11 באוקטובר 2019 גינה ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את המבצע הטורקי בצפון-מזרח סוריה נגד הכוחות הכורדים.
באוגוסט 2020 טורקיה התנגדה לחתימת הסכם נרמול היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות. משרד החוץ הטורקי הוציא מסר בו נאמר כי "ההיסטוריה לא תסלח לאיחוד האמירויות על ההסכם" וכי לפלסטינים יש זכות להגיב להסכם בעוצמה בה יחפצו. בהמשך אף הודיע המשרד כי תישקל האפשרות לסגור את השגרירות באיחוד האמירויות. בתגובה, ישראל הודיעה על תמיכתה ביוון על רקע הפלישות הטורקיות למים הטריטוריאליים שלה.
בדצמבר 2020 ארדואן אמר: "המדיניות הישראלית לא מתקבלת על הדעת, אך מעוניינים בהידוק היחסים".
2021–הווה - חידוש נרמול היחסים
עם כניסתו של יצחק הרצוג לתפקיד נשיא מדינת ישראל, התקשר ארדואן לברך אותו.
ב-9 בנובמבר 2021 נעצרו בטורקיה בני הזוג אוקנין, תיירים ישראלים, לאחר שצילמו את מעונו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן. בעקבות זאת המטה לביטחון לאומי הוציא אזהרת מסע לטורקיה. ב-18 בנובמבר 2021 הזוג שוחרר ושב לישראל. באותו יום שוחח ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, עם נשיא טורקיה. זו הייתה השיחה הראשונה בין מנהיגי ישראל וטורקיה, מאז שנת 2013.
עם הפשרת היחסים בין המדינות, ב-9 במרץ 2022 ביקר נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג באנקרה ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן. זהו הביקור הרשמי הראשון של נשיא מדינת ישראל בטורקיה מזה 15 שנים.
במאי 2022, הגיע לישראל שר החוץ של טורקיה, מבלוט צ'בושולו, בפעם הראשונה מזה 15 שנה, ונפגש עם שר החוץ יאיר לפיד, ועם שר התיירות יואל רזבוזוב. ביוני 2022 החלה שרשרת של ניסיונות פיגועי טרור כנגד שוהים ישראלים בטורקיה שסוכלו בידי 2 הגופים. ב-13 ביוני 2022, שר החוץ יאיר לפיד אמר:
ב-14 ביוני, אגף המבצעים הורה לכלל המשרתים שנמצאים בטורקיה לעזוב אותה באופן מיידי. לאחר מכן הופחתה אזהרת המסע לטורקיה.
ב-17 באוגוסט, הודיעו שתי המדינות על החזרת השגרירים וחידוש היחסים הדיפלומטיים במלואם.ב-27 באוקטובר, ביקר שר הביטחון, בני גנץ, בטורקיה ונפגש עם נשיא טורקיה ארדואן. לאחר ארבע שנים של הקפאת היחסים הדיפלומטיים מסרה אירית ליליאן את כתב ההאמנה לנשיא טורקיה ארדואן, והחלה ממלאת באופן רשמי את תפקיד שגרירת ישראל בטורקיה. חודשים ספורים לאחר מכן, בינואר 2023, שאקיר אוזקן טורונלר מסר את כתב האמנה שלו לנשיא יצחק הרצוג, ומינויו כשגריר טורקיה בישראל נכנס לתוקף רשמית.
בפברואר 2023 פקדה רעידת אדמה קשה את אזור דרום טורקיה, וישראל שלחה משלחת של מאות אנשים שעסקו בחילוץ והצלה ובסיוע רפואי והומניטרי במסגרת "מבצע ענפי זית".
יחסים צבאיים
טענה ישראלית נוספת הייתה שטורקיה מבקשת להוות את חלק הארי בכוח הרב-לאומי בלבנון, משום שאין היא בוטחת במדינות מוסלמיות אחרות, דוגמת בנגלדש ומלזיה.
מונרו (ניו יורק)
מונרו (באנגלית: Monroe) היא עיירה במחוז אורנג' במדינת ניו יורק שבארצות הברית. העיירה נקראת על-שמו של נשיא ארצות הברית ג'יימס מונרו.
יחסי טורקיה–ישראל
יחסים צבאיים
באפריל 2010 דווח שישראל הקפיאה עסקה למכירת מערכות נשק מתקדמות לטורקיה, לטענתה, עקב היחס העוין של ראש ממשלת טורקיה כלפי ישראל.
חרף המתיחות בין המדינות, בין השנים 2017 - 2019 העבירו גורמי ביון ישראלים לעמיתיהם הטורקים מידע מודיעיני שמנע 12 פיגועים שתוכננו להתבצע על אדמת טורקיה.
מונרו (ניו יורק)
בעיירה מונרו היו עד 2019 שלושה יישובים, מונרו, קריית יואל ומרבית היישוב הרימן (Harriman), אשר חלקו השני שייך לעיירה וודברי (Woodbury). בנובמבר 2017 נערך משאל עם לפיצול קריית יואל ממונרו, והקמת עירייה עצמאית לקריית יואל, ואכן הצעה זו זכתה ברוב מוחץ, ובאישור מושל ניו יורק אנדרו קומו החל מה-1 בינואר 2019 הפכה קריית יואל יחד עם דונמים נוספים באזור, לעיירה עצמאית שקיבלה את השם פאלם טרי (Palm Tree), שמשמעותו בתרגום לעברית הוא עץ תמר, וביידיש טייטלבוים, כשמו של מייסד המושבה האדמו"ר מסאטמר הרב יואל טייטלבוים.
יחסי טורקיה–ישראל
יחסים צבאיים
ב-21 באוקטובר 2021 טענה טורקיה כי נתפסו 15 מרגלים של המוסד.
מונרו (ניו יורק)
היסטוריה
שטח העיירה הוא חלק מאזור שנקרא צ'יזקוק (Cheesecock, בלשון האינדיאנית המקומית: מקום גבוה). העיירה הוקמה בשנת 1799 וקיבלה את השם צ'יזקוק. ב-1801 שונה השם לסאות'פילדס (Southfields, באנגלית: שדות דרומיים). ב-1808 שונה השם למונרו (Munroe) וב-1818 למונרו (Monroe) לכבוד ג'יימס מונרו שכיהן אז כנשיא ארצות הברית.
נתונים סטטיסטים
שטחה של העיירה הוא כ-55 קמ"ר והאוכלוסייה של העיירה לפני היפרדותה של קריית יואל ממנה, היה 31,407 (לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000), מתוכם: 93.91% לבנים, 1.22% אפרו אמריקאים, 1.36% אסייתים.
יחסי טורקיה–ישראל
כלכלה ותיירות
ב-1988 מחתה ממשלת טורקיה על מה שבעיניה נראה כניצול פועלים טורקים שעבדו בישראל.
החל בשנות ה-90 התקיימו מגעים בין טורקיה לישראל, כמו גם עם ירדן וערב הסעודית, בדבר ייצוא מים מטורקיה למדינות אלה. מטרת הפרויקט הייתה להזרים את מי הג'ייהאן והסייהאן בצינור או באמצעות מיכליות אל מדינות אלה, זכה לשם "נהר השלום" או "מי השלום" (Barış Suyu), אך לא יצא לבסוף אל הפועל, בין היתר בשל עלותם הגבוהה של המים.
בשנת 1997 חתמו ישראל וטורקיה על הסכם לאזור סחר חופשי. הסכם זה מהווה את התשתית החוקתית לסחר בין המדינות. ההסכם מכסה תוצרת תעשייתית אך כמעט ולא תוצרת חקלאית. בין השנים 1997 ל-2007 גדל היקף הסחר בין המדינות מכ-300 מיליון דולר לכ-3 מיליארד דולר. טורקיה מייצאת לישראל: כלי רכב, טקסטיל, חומרי גלם לבנייה ופירות יבשים. ישראל מייצאת לטורקיה אמצעי לחימה, כימיקלים, מערכות השקיה ובקרת מים, ציוד תקשורת וציוד רפואי. טורקיה היא המדינה השביעית מבחינת היקף היצוא הישראלי אליה. ענפי היצוא העיקריים: תזקיקי נפט, כימיקלים, ציוד חקלאי, זרעים, מכונות ופלסטיק. ענפי היבוא העיקריים: כלי רכב, טקסטיל, מינרלים, מכונות ומכשירים, פלסטיק ומוצריו. מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית באיסטנבול. בין השאר נרקמה תוכנית להקמת צינור שיספק חשמל, גז ונפט מטורקיה לישראל, שכונתה מסדרון התשתיות. במהלך שנת 2010, לאחר פרשת המשט לעזה, הוקפא המיזם על ידי ממשלת טורקיה.
טורקיה נחשבה כיעד פופולרי ביותר בקרב תיירים ישראלים, ומדי שבוע יצאו עשרות טיסות מנמל התעופה בן-גוריון לאיסטנבול ולאנטליה, ועל בסיס עונתי גם לשדות התעופה הסמוכים למרמריס ובודרום, ולעיתים גם לטרבזון. בימי ראשון וחמישי בתקופת הקיץ והחגים עשוי היה מספר הטיסות היומי לעמוד על עשרות. מספר התיירים הישראלים היוצאים לטורקיה עמד בשנת 2007 על כ-400,000, שהיוו כ-2% מסך התיירים הפוקדים את המדינה. לאחר פרשת "המשט לעזה", והתקררות היחסים בין המדינות פחתה התיירות הישראלית לטורקיה באופן ניכר וכמעט הופסקה לחלוטין. בעקבות כך ובהמשך לצעדים קודמים, באוקטובר 2011 הוחזר נספח התיירות הטורקי בישראל למולדתו.
היחס לרצח העם הארמני
מדינת ישראל לא הכריזה על הכרה ברצח העם הארמני, כדי שלא לפגוע ביחסים עם טורקיה. אהוד טולידאנו, פרופסור לתולדות האימפריה העות'מאנית, מונה ב-1997 לשגריר ישראל בטורקיה. בסוף אוגוסט של אותה שנה, סוכנות הידיעות הטורקית הממלכתית פרסמה שב-1981 האשים טולידאנו את טורקיה בביצוע טבח בזמן מלחמת העולם הראשונה. טולידאנו טען שהראיון איתו תורגם שלא כהלכה, אולם לבסוף מונה אורי בר-נר לשגריר בטורקיה בפברואר 1998.
בשנת 2000 נערך באוניברסיטת תל אביב (3–6 באפריל) ובאיסטנבול (9–12 באפריל) כינוס בין-לאומי ישראלי-טורקי, תחת הכותרת "מלחמת העולם הראשונה - היבטים מזרח תיכוניים". רצח העם הארמני לא עלה כלל בסדר היום של הכינוס.
בשנת 2007 הסירה הכנסת מסדר היום הצעה של ח"כ חיים אורון (מרצ) לדון בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת ברצח העם הארמני. ההחלטה התקבלה בעקבות הוראה של ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני, בשל החשש ממשבר ביחסים עם טורקיה. כעבור שנה החליטה הכנסת לאפשר דיון בנושא, למרות לחץ שהפעיל משרד החוץ.
באוקטובר 2007 התפרסם כי טורקיה תבעה מישראל להפעיל לחץ על הקונגרס האמריקני לבל יכיר ברצח העם הארמני. טורקיה איימה כי היחסים בין טורקיה לישראל יפגעו במידה שתהיה הכרה אמריקנית בעניין.
יחסי טורקיה-כורדים
ממשלת ישראל נמנעה מלבקר את טורקיה על מלחמתה נגד הבדלנים הכורדים, המובלת על ידי מפלגת הפועלים של כורדיסטן. עם זאת, גורמים ישראליים פרטיים ביקרו את הממשל הטורקי על יחסו למיעוט כורדי ועל התנהלות הצבאית הברוטלית נגד מורדים ונגד האכלוסיה הכורדית באזורי המרד במזרח טורקיה ובצפון עיראק. באופן היסטורי שלושה גורמים מרכזיים עיכבו את פיתוח יחסי ישראל עם הכורדים בטורקיה: ההתחשבות ברגישויותיה של טורקיה, התחשבות בעמדת ארצות הברית באשר לסוגיה הכורדית וחששות הכורדים עצמם. בתחילת המאה ה-21 היה שטורקיה עצמה פיתחה יחסים הדוקים ביותר עם הכורדים בעיראק ופתחה אף בתהליך שלום עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
הסכסוך הטורקי-קפריסאי
ישראל נמנעה מלהתערב בסכסוך הקפריסאי, לאור היחסים החמים שהיו לה עם טורקיה בסוף המאה ה-20 מחד, ולאור העמדה הפרו-פלסטינית המסורתית של קפריסין היוונית מאידך. בכל אלה חל שינוי עם אסלאמיזציה של טורקיה והתרת קשריה הדיפלומטיים והצבאיים עם ישראל. לאור פרישת טורקיה מהסכמי שיתוף הפעולה הצבאיים עם ישראל, היה צורך דחוף למציאת שותף אסטרטגי אזורי עבור ישראל על מנת לאפשר כושר תמרון לחילות הים והאוויר שלה. זאת מצאה ישראל במהרה בדמות קפריסין ויוון - אויבותיה המסורתיות של טורקיה שחיפשו לשפר את מצבן האסטרטגי אל מול העליונות הדמוגרפית והצבאית הטורקית.
טראובה
טראובה (בגרמנית: Traube, מילולית: ענב) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מנהור קוונטי
מנהור קוונטי היא תופעה פיזיקאלית, מתורת הקוונטים, שלפיה חלקיק יכול, בהסתברות נמוכה, לעבור דרך מחסום פוטנציאל. בהמשלה, תופעת המנהור היא תופעה שבה אם נזרוק כדור על קיר, יש לו סיכוי לעבור דרך הקיר ולהופיע בצידו השני. במכניקה הקלאסית התופעה איננה יכולה להתרחש: חלקיקים אינם יכולים להימצא באזור של מחסום פוטנציאל, ואינם יכולים לעבור דרך מחסום הפוטנציאל. התופעה נובעת מאופיים הגלי של החלקיקים (על פי תורת הקוונטים), ולכן ניתן לצפות אותה בתנאים שבהם מכניקת הקוונטים תקפה, כלומר עבור חלקיקים קטנים ובטמפרטורות נמוכות.
זוהי תופעה גלית שאינה קשורה דווקא למכניקת הקוונטים, הנקראת צימוד גלים כלים (evanescent wave coupling).
הסבר התופעה
על פי תורת הקוונטים חלקיק מתואר על ידי פונקציית גל המתארת את ההסתברות למצוא את החלקיק בכל מקום. בתוך מחסום פוטנציאל, מקום שעבורו באופן קלאסי חלקיק לא יכול להימצא, ההסתברות למצוא את החלקיק אכן קטנה במהירות, אך מכיוון שפונקציית הגל היא רציפה, אזי הפונקציה איננה יכולה לרדת ל-0 בבת אחת. במקום זאת היא דועכת בצורה אקספוננציאלית. מכאן שכאשר מחסום הפוטנציאל איננו רחב מדי, פונקציית הגל של החלקיק לא תדעך דרכו ל-0, ולכן תהיה הסתברות כלשהי למצוא את החלקיק בעברו השני של מחסום הפוטנציאל.
לתופעה יש אנלוג קלאסי באופטיקה: ניקח חומר שאינו מעביר אור דרכו ואינו בולע אור, כלומר מחזיר את כל האור, וניצור פרוסה דקה ממנו. מבעד לפרוסה נקבל העברה חלקית של אור. ההסבר לכך הוא אותו הסבר: אור הוא למעשה שדה חשמלי ושדה מגנטי המתנדנדים בזמן. השדה החשמלי הוא פונקציה רציפה ולכן בכניסה לחומר השדה אינו יכול בבת אחת להתאפס, ובמקום זה הוא דועך בתוך החומר באופן אקספוננציאלי. אם החומר הוא דק, אזי השדה החשמלי לא ידעך לגמרי ל-0 בתוך החומר ונקבל העברה של אור דרכו.
היסטוריה
תופעת המנהור התגלתה לראשונה על ידי פרידריך הונד ויושם על ידי גאורג גאמוב שהשתמש בה בשביל להסביר את קרינת אלפא. קרינת אלפא היא תהליך של התפרקות רדיואקטיבית שבה גרעין האטום פולט החוצה חלקיקי אלפא, שהם למעשה אטומי הליום מיוננים. על מנת שתהיה קרינת אלפא, חלקיקי האלפא צריכים לעבור דרך 'קיר': דרך מחסום הפוטנציאל שיוצר סביבו הגרעין. בעקבות הרצאה שנתן גאמוב בנושא, בנו ג'ון קוקרופט וארנסט וולטון מאיץ חלקיקים המגיע לאנרגיה של כמה מיליוני וולטים, ובעזרתו הצליחו לראשונה לבקע את הגרעין (תגלית שעבורה הם קיבלו פרס נובל לפיזיקה בשנת 1951). אנרגיית המאיץ לא הספיקה בשביל לעבור את מחסום הפוטנציאל שיוצר גרעין האטום, אך בזכות תופעת המנהור, ניתן היה לפרק את הגרעין בכל זאת. ניסוי זה החל עידן חדש בפיזיקה - עידן המאיצים.
גאמוב גם הבין שתופעת המנהור היא תופעה קוונטית כללית, שאיננה מיוחדת רק לקרינה גרעינית.
לתופעת המנהור קיימים היום שימושים רבים. לדוגמה מיקרוסקופ מנהור סורק משתמש בתופעה על מנת לסרוק פני שטח של חומרים. על בסיס התופעה עובד זיכרון מסוג זיכרון הבזק, כאשר מתאפשר מעבר של אלקטרונים בין הדקי טרנזיסטורים המהווים בורות פוטנציאל.
קרחון קלארק (ארץ גרהאם)
קרחון קלארק (באנגלית: Clarke Glacier) הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 32 קילומטרים; ורוחבו 3.2 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מערב, מצידם הצפוני של הר סיקל, ופסגות בודאן, ונשפך אל מפרץ מיקלסן.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם (משלחת שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים BGLE) (1937 -1934) בהנהגת ג'ון ריימיל.
חלקו התחתון של הקרחון נסקר בין השנים 1948–1949 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם לואי סי. ג'י. קלארק (Louis C.G. Clarke), מנהל מוזיאון פיצוויליאם, באוניברסיטת קיימברידג', שבאנגליה בין השנים 1937 עד 1946, שסייע רבות למשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
צפון לבנון
מחוז צפון לבנון (בערבית: محافظة الشمال) הוא אחד משמונה מחוזות לבנון. המחוז נמצא לאורך חופי הים התיכון בחלק הצפוני של לבנון. בירת המחוז היא עיר הנמל טריפולי, העיר השנייה בגודלה בלבנון.
נפות
מחוז צפון לבנון מחולק לשש נפות:
וילהלם אדם
לפני מלחמת העולם השנייה
וילהלם אדם נולד באייכן ב-28 במרץ 1893 למשפחה חקלאית. אחרי סיום לימודיו בשנת 1913 הוא התגייס לצבא הגרמני ונלחם במלחמת העולם הראשונה, בסוף המלחמה הוא השתחרר ומצא עבודה כמורה. בשנת 1923 הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולקח חלק בפוטש במינכן באותה שנה. בשנת 1926 הוא עזב את המפלגה הנאצית והצטרף למפלגת העם הגרמני והיה חבר בה עד שנת 1929.
אדם הצטרף לקסדת הפלדה בשנת 1930 ואחרי שהארגון אוחד עם האס אה הוא הפך להיות חבר בארגון זה עד שהוא הועבר לרשימת כוחות המילואים, בשנת 1934 הוא התגייס לורמאכט ושימש כמדריך ומורה בבית ספר לחי"ר בדבריץ, סקסוניה. במהלך שירותו הגיע לדרגת מיור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה להיות השליש של הארמייה השישית, וב-1941 הוא מונה להיות שלישו של פרידריך פאולוס. ב-1943 אדם שכבר קודם לדרגת אוברסט לוטננט (סגן-אלוף) נפל בשבי הסובייטי אחרי כניעת הכוחות הגרמנים בקרב סטלינגרד. בזמן שהייתו בשבי הוא הצטרף לליגת הקצינים הגרמנים, ארגון אנטי-נאצי של שבויי מלחמה גרמנים, משום כך דן אותו בית משפט גרמני לגזר דין מוות בהיעדרו.
אחרי המלחמה
אדם הצטרף בשנת 1953 לצבא העם הלאומי ושירת בתפקיד מפקד בית הספר לקצינים עד לפרישתו מן הצבא בשנת 1958. במהלך שירותו הגיע לדרגת אוברסט (אלוף-משנה).
בשנת 1977, ביום העצמאות ה-28 של מזרח גרמניה, הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור בדימוס, וב-24 בנובמבר 1978 הוא נפטר בביתו שבדרזדן.
אויגן אוט
קריירה מוקדמת
אוט נולד ב-20 במאי 1890 בזינציג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-144 (לורן ה-5), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לויטננט, וב-1 בינואר 1916 מונה למפקד פלוגה ברגימנט. בתחילת מאי 1917 נפצע במהלך הקרבות, וב-28 בנובמבר 1917 הועלה לדרגת האופטמן. בסוף מרץ 1918 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-173 (לורן ה-9), וביוני 1918 חזר לרגימנט הרגלים ה-144. ביולי 1918 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-173, ב-1 בספטמבר 1918 מונה לשליש חטיבת הרגלים ה-67. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף אוט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בסתיו 1929 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1930 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 במאי 1933 מונה לקצין מטה באגף ההדרכה. ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-1. ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-1 במאי 1938 מונה למפקח הכללי על חיל הרגלים, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה אוט מפקד הדיוויזיה ה-7, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, וב-30 בספטמבר 1939 מונה למפקח הכללי על חיל הרגלים. ב-1 במרץ 1940 הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-25 במרץ 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-30. אוט לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב על יוון כחלק מהארמייה ה-12, ופיקד עליו עד ה-10 במאי.
ב-1 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-6 באוקטובר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-11, שהיה חלק מהארמייה ה-17 ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-10 בדצמבר 1941 מונה אוט למפקד הקורפוס ה-52, שהיה חלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובאוגוסט 1942 הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות A, והשתתף עמו בקרב על קווקז. ב-25 בדצמבר 1942 קיבל אוט על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובפברואר 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17 והשתתף בקרבות בגשר קובאן. באפריל הועבר הקורפוס תחת פיקוד פלגת הארמייה קמפף, והשתתף בקרב חרקוב השלישי, וביולי לחם הקורפוס בקרב קורסק כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 באוקטובר 1943 מונה שוב למפקח הכללי על חיל הרגלים, וב-10 בפברואר 1944 מונה למפקח על היחידות האיטלקיות ששיתפו פעולה עם הורמאכט, ובתפקיד זה כיהן עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר אוט בהוהנשפטלארן, וב-11 באוגוסט 1966 מת, והוא בן 76.
אברהם רפפורט
רבי אברהם שרנצל הכהן רפפורט (לעיתים: אברהם שרענצל או שרענצלס; ד' בטבת ה'שמ"ה, 6 בדצמבר 1584 - י"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651) היה רב וראש ישיבה. רבה של לבוב, ומחבר ספר השו"ת איתן האזרחי.
ביוגרפיה
נולד לרב ישראל יחיאל הכהן רפפורט, מחכמי קראקא (נפטר 1614 או 1617) ובנו של הרב אריה ליב רפפורט אב"ד פראג; צאצא למשפחת הכהנים רפפורט. אחותו בריינדל נישא לפרנס קהילת קראקא רבי אייזיק יעקלס. אמו נפטרה בהיותו בן חמש. בילדותו התפרסם כעילוי ודרשת בר המצווה שלו נדפסה בשל חשיבותה בעיני בני דורו תחת השם "נקי כפים ובר מצווה" (קראקא ה'שנ"ח). נישא בגיל צעיר לבתו של הרב מרדכי שרנצל בנו של רבי יצחק אב"ד לבוב, ונקרא מאז על שמו: שרנצל או שרנצל'ס (=של שרנצל). בהיותו בן 15 בלבד נולד לו בנו הבכור יצחק, ודרשתו לרגל ברית המילה נדפסה לאחר פטירתו בספרו.
בילדותו למד אצל אביו ואצל ר' משולם פייבש רבה של קראקא. בהמשך היה מתלמידי רבי יהושע פלק כץ בעל הסמ"ע על שולחן ערוך. כיהן כ"פרנס ונשיא הארץ הקדושה" והיה בעל עמדה בוועד ארבע ארצות. בסביבות 1613–1615 כבר גר בלבוב ובשל מה שראה כפגיעה בכבוד רבו, הביא לסיום כהונתו של מהר"ם מלובלין שעמדה אז לדיון בשל פרשת הגט מווינה. בעקבות זאת עבר המהר"ם לכהן כרב בלובלין.
מיקרובליידינג
היסטוריה
אף על פי שהטכניקה של הכנסת פיגמנט לאחר חיתוך עדין של העור קיימת אלפי שנים, השימוש בטכניקה לאזור הגבות הופיע באסיה במהלך 25 השנים האחרונות והחלה לצבור פופולריות לאחר 2015 באירופה ובארצות הברית.
אברהם רפפורט
ביוגרפיה
הוא הקים בביתו ישיבה ועמד בראשה במשך ארבעים וחמש שנים. נפטר בי"ח בסיוון ה'תי"א, 7 ביוני 1651 ונקבר בלבוב.
מיקרובליידינג
היסטוריה
טיפול מיקרובליידינג נראה היטב לעין לתקופה של מספר חודשים עד שנה ובהתאם למספר גורמים משתנים בין מטופל למטופל, כגון: גיל המטופל, סוג העור ואחוז רקמת השומן בעור. על מנת להאריך את שהות התוצאות הרצויות, יש צורך בטיפולי השלמה חוזרים ונשנים.
אברהם רפפורט
איתן האזרחי
לאחר פטירתו השאיר אחריו מאות תשובות הלכתיות ומאות דרשות ומסמכים בענייני גיטין, אך הם נלקחו מביתו בידי מי שהתכוונו לסחור בהם. חלק מהכתבים נרכשו בחזרה בידי בני משפחתו. כתבי היד שנרכשו, הוכנו לדפוס אך הדפסתם התעכבה במשך שנים, בין היתר בשל הירצחם של כמה מהמעורבים בהכנתם בטבח אומן (1768), והספר נדפס בשנת ה'תקנ"ו, 1796.
מיקרובליידינג
שלבי ההליך
הליך טיפול המיקרובליידינג נעשה בדרך כלל במסגרת קליניקה קוסמטית, או מרכז רפואי עבור מטופלים עם בעיה קלינית. בשלב ראשון נערך ייעוץ לגבי צורת הגבות וגוון הפיגמנט המבוקש. לאחר מכן נעשית מדידה ושרטוט של הגבות באמצעות עיפרון סימון כדי לוודא שהצורה סימטרית ובמיקום הנכון. לפני תחילת ההליך עצמו מנקים את האזור ומורחים קרם מאלחש. באמצעות כלי המיקרובליידינג יוצרים חתכים זעירים בעור שלתוכם נספג הפיגמנט כדי לייצר משיכות דמויות שיער גבה. ההליך כולו נמשך בין שעתיים לשלוש. בתום ההליך, הגבות עשויות להיראות כהות מהרצוי. האזור יראה מעט אדום ונפוח, במשך מספר ימים.
אברהם רפפורט
איתן האזרחי
מלבד ערכו ההלכתי, משמש הספר כמקור היסטורי חשוב; הוא כולל במסגרת הדיונים ההלכתיים, עדויות מפרעות ת"ח ת"ט שנגבו לצורך התרת עגונות, וחומר ביוגרפי לתולדות רבני התקופה והקהילות שנחרבו במהלך הפרעות כמו: נמירוב, טולצ'ין, פולנאה וקוסטנטין.
מיקרובליידינג
בטיחות
באופן כללי, הוראות הבטיחות עבור מיקרובליידינג דומות לאלה של כל טכניקת קעקוע אחרת. הסיבוכים הנפוצים ביותר והגורמים לחוסר שביעות רצון של הלקוח שנפוצים בכל צורה של קעקוע הם יישום שגוי של הפיגמנט, נדידת פיגמנט, שינוי צבע, ובמקרים מסוימים, היפרפיגמנטציה לא מכוונת. סיבוכים חמורים אינם שכיחים. כמו בכל צורות הקעקוע, הסיכונים הקשורים למיקרובליידינג כוללים העברת מחלות זיהומיות דרך בדם (כגון HIV, הפטיטיס C, Staphylococcus aureus, הרפס סימפלקס), כמו גם תגובות קצרות טווח או ארוכות טווח למרכיבי פיגמנט. סיכון נוסף הוא יצירת גרנולומה כתוצאה מהחדרת הפיגמנט – חומר זר –לעור.
אוכלוסייה בסיכון לביצוע טיפול מיקרובליידינג: מטופלים באקנה וצורכים תרופת איזוטרטינואין, בעלי מערכת חיסון חלשה, חולי סרטן בהליך טיפול, נשים בהיריון, נשים מניקות.
לבי במזרח
"לִבִּי בְמִזְרָח" הוא שיר עברי מאת הפילוסוף, הרופא והמשורר היהודי-ספרדי רבי יהודה הלוי, שהוא מן השירים הבולטים בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד. השיר הוא שיר כיסופים לארץ ישראל הוא שייך לקבוצת שירי ציון, אחת מן הקבוצות המקוריות ביותר בשירת החול העברית בספרד. שירי ציון משקפים לא רק געגועים עזים לציון אלא גם תהליך נפשי רוחני ממושך שהגיע לבשלות במסע אל הארץ הנכספת. השיר נלמד בבתי הספר בישראל ומופיע במבחני הבגרות.
פירוש השיר
הדובר בשיר נדר לעלות לארץ ישראל. הוא מעלה קושי גאוגרפי ("אני בסוף מערב") וקושי פוליטי, המאבק בין הנוצרים ("חבל אדום") למוסלמים ("כבל ערב"). בשיר ניגודים רבים שמטרתם להביע את סערת הרגשות בה נמצא המשורר, משום שהוא נמצא במערב (בספרד), אך מתאווה להיות במזרח, בארץ ישראל.
מעיון בשירו עולה אירוניה על שירושלים החליפה בעלים אך לא חזרה לבעליה האמיתיים.
געגועיו העזים והקונפליקטים הנפשיים בהם נמצא המשורר, אף מקשים עליו מלחוות הנאה גופנית מטעמו של האוכל.
המשורר מוסיף כי היה מעדיף לעזוב את כל הטוב שבספרד, רק בשביל לראות את עפר הדביר של בית המקדש החרב. בית זה בשיר הוא דוגמה כיצד לאורך כל הדורות ייצג הבית החרב בתודעה היהודית ובספרות היהודית את בית המקדש והווה סמל לגעגועי העם לארץ ישראל.
שיר זה נכתב כאשר יהודה הלוי נמצא עדיין בספרד ("אנוכי בסוף מערב"). ואולם כפי שמציין אבי שגיא בספרו כשהוא מתייחס לשיר של הלוי, בצטטו את ג'ונתן סמית, בית הוא בראש ובראשונה קטגוריה של נוסטלגיה. בית אינו בהכרח המקום שבו חי האדם אלא המקום שבו אצורים זכרונותיו ותשוקותיו.
בשיר מובאות שתי שאלות רטוריות שמטרתן הבעת הכמיהה והתסכול שחש המשורר: 1. “איך אטעמה את אשר אוכל ואיך יערב?” – איך אוכל לטעום את האוכל ושהוא יערב (יהיה טעים) לי? 2. “איכה אשלם נדריי ואסריי, בעוד/ ציון בחבל אדום ואני בכבל ערב?” – איך אעמוד בהבטחתי לעלות לציון? בשאלה הרטורית השנייה ניתן לזהות גלישה של המילים במשפט.
השיר קצר אך כולל אמצעים רטוריים רבים: אקרוסטיכון - (האות הראשונה בכל בית מהמילים: לבי, איכה, יקל, מצטרפות: לא"י-לארץ ישראל) - המשורר משתמש באמצעי רטורי זה כדי להוסיף למילים המופיעות בשיר - להדגיש את רצונו העז להיות בארץ זבת חלב ודבש. חרוז מבריח - "רב". גם כאן, יהודה הלוי משתמש באמצעים רטוריים כדי להדגיש את רצונו הרב להיות בארץ ישראל. צימודים - מערב-יערב, נדריי-אסריי, חבל-כבל, יקל-יקר. אמצעים נוספים: מטפורה: "לבי במזרח", אנאפורה: איך, איכה, רמז למגילת איכה, קינה על חורבן המקדש, שיבוצים והרמזים מקראיים נוספים: תהילים ק"ג 12 "כרחוק מזרח ממערב".
לבופלוקסצין
מנגנון הפעולה - לבופלוקסצין, כמו קווינולונים אחרים פועלת על ידי עיכוב הפעילות של 2 הסוגים של האנזים טופואיזומרז (בעיקר דנ"א ג'יראז וטופואיזומרז 4). טופואיזומרז 4 הוא הכרחי להפרדת הדנ"א ולצורך שכפול הבקטריה במהלך החלוקה וכאשר הוא מעוכב, הבקטריה אינה יכולה להתחלק. דנ"א ג'יראז אחראי לפיתול העל של הדנ"א כך שיתאים לסליל החדש שנוצר. שני המנגנונים ביחד גורמים להרג החיידק כך שפעילות האנטיביוטיקה היא בקטריוצידית.
רוב תופעות הלוואי לתרופה הן מתונות עד קלות וכוללות: בחילות, הקאות ועצירות. עם זאת נצפו גם תופעות לוואי חמורות יותר.
התרופה נמכרת בישראל תחת השמות טאבניק, לבו.
משפחת קמונדו
משפחת קמונדו הייתה משפחה יהודית ספרדית-עות'מאנית ידועה שהתפרסמה בשל הונה המופלג ופעילותה הפילנתרופית הענפה. אחרוני בני המשפחה נרצחו בשואה.
היסטוריה
מוצא המשפחה הוא יהודי-ספרדי-פורטוגזי. בשנת 1492 בעקבות גירוש ספרד התיישבה המשפחה בוונציה, ולאחר מכן במאה ה-17 היגרה לאיסטנבול, האימפריה העות'מאנית.