cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליעזר שמואלי
לאחר פרישתו
בשנת 2012 במלאת 100 שנים לייסוד המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, הוענק למר שמואלי על ידי יושב ראש הכנסת מר ראובן ריבלין והד"ר אנה רוסו, אות דוד ילין על תרומתו רבת השנים למערכת החינוך בישראל. לסרטון הענקת הפרס.
היה בעל טור קבוע בהד החינוך של הסתדרות המורים הכללית בישראל וב "קשר עין" של ארגון המורים העל יסודיים.
בשנת 2017 ראה אור "נתיבות בחינוך", גיליון נד' של כתב העת "דור לדור" בעריכת יובל דרור ואיילת גיל-רונן, ובו לקט ממשנתו החינוכית של שמואלי.
שמואלי נפטר בביתו ב-5 באוגוסט 2018. התגורר בירושלים, היה נשוי לגאולה ואב לשניים.
לקריאה נוספת
אליעזר שמואלי, "אין מקום!": תמונות ממסע חינוכי, ירושלים, הוצאת המשפחה, 2021 (סיפורו האישי של אליעזר שמואלי, שאליו נלווים דברי בני-משפחתו, ובעיקר קטעים מחויכים של בנו חגי, המעלה בהומור את דמותו של אליעזר מנקודת מבטו).
ריאלטו
הריאלטו (באיטלקית: Rialto) הוא אזור הממוקם ברובע סן פולו של העיר ונציה שבאיטליה.
הרובע ממוקם במרכז העיר, וידוע בשוק הפסקריה (שוק הדגים שבו) ובגשר הריאלטו המקשר בינו לבין רובע סן מרקו של העיר.
היסטוריה
ההתיישבות באזור אי הריאלטו החלה במאה התשיעית. באותה עת כונה האזור בשם "ריוואלטוס" (Rivoaltus - "הגדה הגבוה") בשל גובהו היחסי מעל נהר הברנטה.
בתקופת שלטונו של הדוכס (הדוג'ה) אגנלו פרטיצ'יפאציו הועמק הנהר והפך למעשה לתעלה הגדולה. בעקבות עבודות הפיתוח, הפך הכינוי "ריאלטו" לשמו של הרובע הנמצא בגדתו המערבית והדרומית של התעלה.
בשנת 1097 הפך הריאלטו למרכז הכלכלי של ונציה, עם מעבר השוק לאזור זה. במאה ה-12 נבנה גשר סירות מעל התעלה אשר לימים הוחלף בגשר ריאלטו.
סביב אזור השוק נבנו מחסנים רבים, ובמהרה נפתחו סביבו בנקים, חנויות חפצי מותרות, ובהתאם גם רשויות המכס והמסים של העיר התמקמו בקרבת השוק.
אזור הריאלטו משמש כיום כשוק הירקות והדגים העיקרי של ונציה, ומהווה אתר תיירות פופולרי.
אזכורים ספרותיים
הריאלטו מוזכר בספרו של ויליאם שייקספיר "הסוחר מוונציה" (מערכה ראשונה, סצנה שלישית) וכן בסונטה מאת אליזבת בארט בראונינג (סונטה 19).
קודקוד
בגאומטריית המישור קודקוד הוא נקודה משותפת לשני קצות קטעים או קרניים היוצרים זווית ביניהם.
בפאונים הקודקוד הוא הנקודה שבה נפגשים מקצועות הפאון. בכל קודקוד נפגשים לפחות שלושה מקצועות ושלוש פאות. כיוון שבפאונים יש לפחות שלוש זוויות בכל קודקוד (כל זוג מקצועות לוכד זווית), מסמנים כל זווית באמצעות שלושת הקודקודים היוצרים לפי סדרם, כשהקודקוד של המפגש עצמו באמצע.
בחרוט הקודקוד הוא נקודת המפגש של כל הקווים היוצרים של החרוט.
סקסופון
הסקסופון הוא כלי נגינה העשוי ממתכת ברונזה או פליז, ממשפחת כלי הנשיפה מעץ. את הסקסופון המציא בונה הכלים הבלגי אדולף סאקס בשנת 1841 ורשם עליו פטנט ב-1 ביולי 1846, והוא נקרא על שמו עד היום. על אף שהוא עשוי ברובו ממתכת, שייך הסקסופון למשפחת כלי הנשיפה מעץ כיוון שפיית הכלי אופיינית לכלי נשיפה מעץ.
חלקי הסקסופון
הסקסופון מורכב מחמישה חלקים: פייה, צוואר, גוף, ליגטורה ועלה.
הפייה, בדומה לפייה של קלרינט, עשויה מפלסטיק, מתכת, סיליקון, או סוגי עץ שונים (בעיקר הובנה). בפייה מורכבת פיסת קנה משויף ומעובד הנקרא "עלה", שמהווה צפצפה פשוטה. צלילי הסקסופון מופקים בנשיפה בפייה והרעדת העלה. גוף הסקסופון עשוי צינור מתכת חלול, שבו מהדהד הצליל. גובה הצלילים נקבע על ידי פתיחת וסגירת הנקבים בגוף הסקסופון.
סוגים
קיימים סקסופונים בגדלים שונים, ביניהם (מהמנעד הגבוה לנמוך): סופרילו (B♭), סופרנינו (E♭), סופרן (B♭), אלט (E♭), טנור (B♭), בריטון (E♭), בס (B♭) וקונטרבס (E♭). בשנת 1999 הומצא ה"טובקס" (B♭) שהוא בעל מנעד נמוך בכחצי אוקטבה מזה של קונטרבס. ארבעת הסקסופונים הנפוצים הם: סופרן בסי במול, אלט במי במול, טנור בסי במול ובריטון במי במול. ככל שהכלי גדול יותר הוא מפיק צלילים נמוכים יותר. לכן גובהו של סקסופון הקונטרבס, בעל הצליל הנמוך ביותר, הוא כשלושה מטרים.
קיימים סקסופונים המכוונים לסולם דו (C) אבסולוטי ופה (F), אך הם נדירים.
שימושים במוזיקה
לסקסופון שימושים רבים במוזיקה של ימינו במוזיקה קלה, פופ, פאנק, רוק מתקדם ועוד.
מיגל ריינה
מיגל ריינה סנטוס (בספרדית: Miguel Reina Santos, נולד ב-21 בינואר 1946 בקורדובה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער. ריינה החל את הקריירה שלו בקורדובה, ואת עיקר הקריירה שלו בילה בקבוצות ברצלונה ואתלטיקו מדריד. לאורך קריירה שנפרסה 16 שנים, בין 1964 ל-1980, הופיע מעל ל-300 פעמים בליגה הספרדית. הוא זכה פעמיים בפרס זאמורה על היותו השוער היעיל ביותר בליגה לאותה עונה. בנוסף לכך, ערך ריינה 5 הופעות במדי נבחרת ספרד והוא נכלל בסגלה למונדיאל 1966.
קריירת מועדונים
בתחילה היה ריינה שוער מחליף לחוסה מנואל פסודו וסלבדור סדורני. שוערים אלו שותפו במשחקי הליגה, בעוד ריינה עמד בשער הקבוצה במשחקים בגביע ערי הירידים ובגביע הספרדי. בגביע הספרדי סייע לקבוצתו להגיע לחצי הגמר, שם הודחה ברצלונה על ידי ריאל סרגוסה. בגביע ערי הירידים זכתה ברצלונה הודות לניצחון על אותה סראגוסה. ריינה פתח בחצי הגמר הראשון מול צ'לסי בו הבקיע שער עצמי וברצלונה הפסידה 2-0, ובגומלין, בו ניצחה ברצלונה 5-0, וכן במשחקי הגמר מול סראגוסה, לא שותף. בעונתו השנייה בברצלונה, עונת 1966/1967, המשיך לשמש שוער גיבוי, והוא פתח רק בשני משחקי ליגה בסוף העונה. לאחר מכן עמד בשער ברצלונה במשחקיה בגביע הספרדי, בו הגיעה רק עד לשמינית הגמר.
בעונת 1967/1968 שותף בארבעה משחקים בלבד - אחד בגביע ערי הירידים, שניים בליגה ואחד בגביע. ברצלונה זכתה בסוף העונה בגביע לאחר שגברה על ריאל מדריד בגמר, אך כאמור, חלקו של ריינה בתואר היה מצומצם. בעונה שלאחר מכן ערך הופעה בודדת, בגביע מחזיקות הגביע. ריינה תפס את עמדת השוער הראשון בברצלונה רק בעונת 1969/1970, במקומו של סדורני. הוא פתח ב-25 משחקי ליגה בהם ספג 22 שערים בלבד, וברצלונה הגיעה למקום ה-4 בליגה. בתחילת עונת 1970/1971 העניק מאמן ברצלונה, ויק בקינגהאם, את עמדת השוער הפותח לסדורני, אך בהמשך ריינה שב לשחק בעקביות והוא השתתף ב-18 משחקים. ברצלונה זכתה בסוף העונה בגביע הספרדי, וריינה עמד בשער במהלך משחק הגמר מול ולנסיה, בו ניצחה ברצלונה 4-3 בהארכה.
בקיץ 1973 עזב ריינה את ברצלונה ועבר לאתלטיקו מדריד, אלופת ספרד המכהנת. באתלטיקו השתלב במהרה והיה השוער הפותח כבר ממשחקו הראשון בקבוצה. בעונתו הראשונה בקבוצה פתח ב-29 משחקי ליגה וסייע לה להגיע למקום ה-2, אחרי ברצלונה. ב-17 במרץ 1974, במהלך הדרבי מול ריאל מדריד, הבקיע ריינה שער עצמי לרשת קבוצתו, שהפסידה 2-0 במשחק. בעונה זו פתח ריינה בשער הקבוצה במשחקיה בגביע אירופה, אז הגיעה אתלטיקו למשחק הגמר, בו התמודדה מול באיירן מינכן הגרמנית. לאחר תיקו 0-0 בתום 90 דקות, המשיך הגמר להארכה, ולואיס אראגונס הבקיע שער לזכות אתלטיקו, אך באיירן מינכן הצליחה להשוות לקראת סוף ההארכה בזכות בעיטה מרחוק, ובמשחק החוזר הובסה אתלטיקו 4-0. ריינה המשיך לפתוח בעקביות בשערה של אתלטיקו בעונות הבאות. בעונת 1975/1976, עם לואיס אראגונס כמאמן הקבוצה, היה שותף לזכייה בגביע הספרדי, כשריינה שומר על רשת נקייה במשחק הגמר מול ריאל סרגוסה.
בעונת 1976/1977 זכה ריינה עם אתלטיקו מדריד באליפות ספרד. ריינה פתח ב-30 משחקים בהם ספג 29 שערים, ובפעם השנייה בקריירה שלו זכה בפרס זאמורה. בגביע מחזיקות הגביע הגיעה אתלטיקו מדריד עד חצי הגמר, בו הפסידה להמבורג בתוצאה המצטברת 4-3. בעונה שלאחר מכן הידרדרה אתלטיקו מדריד, שהגיעה למקום ה-6 בליגה, תוך שהיא סופגת 52 שערים. בגביע אירופה הגיעה הקבוצה לרבע הגמר, שם פגשה את קלאב ברוז'. במשחק הראשון פתח ריינה ואתלטיקו הפסידה 2-0. בגומלין פתח במקומו חוסה פאצ'צ'ו, ולמרות ניצחון 3-2, הודחה אתלטיקו מהטורניר. החל מעונת 1978/1979 הפך ריינה לשוערה השני של אתלטיקו מדריד, אחרי חוסה נבארו, והוא מיעט להשתתף במשחקי הקבוצה. בסוף עונת 1979/1980 פרש ריינה ממשחק, בגיל 34. משחקו האחרון בקריירה היה ב-11 במאי 1980, בהפסד הביתי 1-0 לסלמנקה.
קריירת נבחרות
בזכות יכולתו הטובה במדי קורדובה, זומן ריינה לסגל נבחרת ספרד למונדיאל 1966 על ידי המאמן חוסה ויילונגה, עוד טרם ערך את הופעת הבכורה במדיה, והוא לא שותף באף דקה במהלך הטורניר. את הופעת הבכורה ערך לבסוף ב-15 באוקטובר 1969, במשחק מוקדמות מונדיאל 1970 מול, בו ניצחה ספרד 6-0. ספרד כשלה להעפיל למונדיאל לאחר שסיימה במקום ה-3 בביתה בשלב המוקדמות. בהמשך פתח ריינה בשני משחקים במוקדמות יורו 1972, בניצחון 2-0 על ובתיקו 0-0 עם, אך פעם נוספת כשלה ספרד להעפיל לטורניר הגמר.
ריינה פתח במשחק אחד במוקדמות מונדיאל 1974, בניצחון 3-1 על. משחקו החמישי והאחרון במדי הנבחרת הספרדית היה ב-2 במאי 1973, במשחק ידידות מול. ריינה הבקיע שער עצמי וספרד הפסידה 3-2.
חיים אישיים
ריינה הוא אביו של חוסה מנואל ריינה, הידוע בכינוי "פפה ריינה", שוער גם הוא. פפה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה ובהמשך הקריירה שיחק בין היתר בוויאריאל ובליברפול. כמו כן הוא זכה עם נבחרת ספרד במונדיאל 2010 וביורו 2008 ו-2012, אם כי בעיקר כשוער גיבוי.
ראש העיר קסטרברידג' (סרט, 2003)
ראש העיר קסטרברידג' (באנגלית: The Mayor of Casterbridge) הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 2003, עיבוד לרומן באותו שם מאת תומאס הרדי שיצא לאור ב-1886. את הסרט הפיקה ג'ורג'ינה לאו עבור "סאלי הד פרודקשנס" וביים דייוויד ת'אקר. בתפקידים הראשיים הופיעו קירן הינדס בתפקיד הנצ'רד, ג'ולייט אוברי בתפקיד סוזן הנצ'רד, ג'ודי מיי בתפקיד אליזבת-ג'יין, ג'יימס פיורפוי בתפקיד פארפריי ופולי ווקר בתפקיד לוסטה. הסרט הופץ על גבי DVD בשנת 2004.
ג'קובו (מחנה ריכוז)
מחנה הריכוז גָ'קוֹבוֹ (בסרבו-קרואטית: Koncentracioni logor Đakovo, בסרבית קירילית: Концентрациони логор Ђаково), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה בסמוך לג'קובו אשר במדינה העצמאית של קרואטיה, ופעל בין דצמבר 1941 לסוף יוני 1942. המחנה נועד לקלוט נשים וילדים רובם בני יהדות יוגוסלביה וכן מקרב האוכלוסייה הסרבית. ביוני 1942 גורשו מרבית העצירים היהודים למחנה ההשמדה יאסנובאץ.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוקמה מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה שהייתה למעשה מדינת בובות של הגרמנים. עם הקמתה הוחל במבצע ל"טיהור קרואטיה מיסודות זרים", בתחילה הסרבים ובהמשך יהודי המדינה. ביוני 1941 הוחל במעצרם של יהודי זאגרב, באוגוסט הוחל באקציות בכל רחבי בוסניה ובראשית ספטמבר בסרייבו עצמה.
במחצית השנייה של ספטמבר הגיע לסרייבו איוואן טולי (בסרבו-קרואטית: Ivan Tolj, בסרבית קירילית: Иван Тољ) אשר מונה למפקד המשטרה בסרייבו, ונודע עוד קודם לכן באכזריותו כלפי האוכלוסייה הסרבית. טולי פיקד אישית על האקציות בקרב יהודי העיר. באוקטובר גורשו 1,400 יהודים ובנובמבר גורשו כ-3,000 מבני הקהילה. הגברים נשלחו למחנה ההשמדה יאסנובאץ, שם נרצחו מרביתם, והנשים והילדים נשלחו למחנה הריכוז ג'קובו. בסך הכל הגיעו למחנה ג'קובו 1,865 יהודים ועוד 50 נשים סרביות
בסוף נובמבר 1941, קיבלו פרנסי הקהילה היהודית באוסייק הוראה מהשלטונות, כי עליהם למצוא מקום לכליאת כ-2000 נשים וילדים יהודים תוך חמישה ימים. רב הקהילה, שטקל, ששהה באותו זמן בעיירה ג'קובו, שמע כי במקום נמצאת טחנת קמח נטושה, השייכת לכנסייה, ואפשר לשכן בה אנשים רבים. הבישוף של ג'קובו, אקשמוביץ', התנגד בכל תוקף להפיכת נכס של הכנסייה למחנה ריכוז. על אף התנגדות הכנסייה, פסקו השלטונות על החרמת טחנת הקמח ושני המשלוחים וכך, בסיועה של הקהילה היהודית באוסייק הורחב המחנה בשטחה של טחנת קמח סמוכה ובני הקהילה סיפקו מזון לכלואים. בראשית דצמבר 1941 הועברו לג'קובו 1,197 נשים יהודיות וסרביות וילדים מסטארה גרדישקה בשל מגפת טיפוס המעיים שפרצה שם.
מספר הכלואים הגיע לכ-3,000 נפשות שנכלאו בתנאי צפיפות ותברואה קשים. במקום פרצה מגפת טיפוס שהובילה למותם של כ-600 מהעצירות. בשלהי יוני 1942 החליטו שלטונות האוסטאשה לסגור את המחנה. העצירים הועברו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו עם הגעתם. שטפן קולב, שהועסק כקברן המחנה ניהל רישום של הנפטרים שנקברו ולאחר מלחמת העולם הוקמו במקום מצבות.
ארב דה פרובאנס
ארב דה פרובאנס (בצרפתית: Herbes de Provence, "עשבי פרובאנס") היא תערובת תבלינים המשמשת לתיבול במטבח הצרפתי. בבסיס התערובת פרחים ועלים של טימין, בזיליקום, אורגנו, מיורן וצתרה, זרעי שומר ועלי דפנה קצוצים, ויש המוסיפים לה לבנדר, רוזמרין, מנטה וטרגון.
אביגדור מוסקוביץ'
אביגדור מוסקוביץ' (נולד ב-4 בפברואר 1953) הוא כדורסלן עבר ישראלי. גובהו 1.81 מטרים. הוא שיחק בתפקיד הרכז.
ביוגרפיה
מוסקוביץ' שגדל בקיבוץ גבעת ברנר, היה רכז מהיר מאוד שאוהב את המגרש הפתוח. עם קליעה מצוינת מכל הטווחים. את מרבית הקריירה שלו עשה בקבוצת הפועל גבעת ברנר, שבה החל לשחק בעונת 1968/69.
בעונת 1976/77 עבר לשחק בהפועל תל אביב לעונה אחת, בה הגיע לגמר גביע המדינה והפסיד למכבי תל אביב 78-77. לאחר מכן חזר להפועל גבעת ברנר, איתה ירד לליגה השנייה.
את ימיו הגדולים ביותר ידע בהפועל רמת גן, בה שיחק במשך שמונה שנים, הגיע עמה לחמישה גמרי גביע וסיים איתה מספר דומה של פעמים במקום השני.
זכה עם נבחרת ישראל במדליית זהב במשחקי אסיה 1974 בטהראן, ובמדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל 1979 בטורינו.
זכה למשחק פרידה בקיבוצו במשחק בין הפועל תל אביב למכבי ראשון לציון בתחילת שנות התשעים. למוסקוביץ' 419 נקודות ב-131 הופעות במדי הנבחרת, ו-4,511 נקודות בליגה הראשונה.
אחיו הוא רוני מוסקוביץ', שוער כדורגל בעבר, ששיחק בליגה העליונה במדי הפועל באר שבע וזכה בשתי אליפויות בשנות ה-70.
שתי עגלות וכדור פורח
שתי עגלות וכדור פורח – על יהדות ופוסטמודרניזם הוא ספר פילוסופי המתמקד בעימות האנליטי-סינתטי ובהשלכותיו. מאת הרב ד"ר מיכאל אברהם, הספר הוא הראשון מבין קוורטט של ארבעה ספרים הבוחנים את הנושא מזוויות שונות.
שם הספר
מקור שם הספר, בשני סיפורים שונים. הראשון הוא על פגישתו של החזון איש עם דוד בן-גוריון. מסופר כי החזון איש שאל את בן-גוריון בצורה רטורית, בהתבסס על דיון תלמודי בנידון: עגלה מלאה ועגלה ריקה בדרך - מי תיתן למי לעבור? כשכוונתו לתורה שבעגלה החרדית מול הריקנות שבעגלה החילונית (משל העגלה המלאה והעגלה הריקה). הסיפור השני עוסק בהלצה על שני אנשים שאיבדו את דרכם בכדור פורח, ומששאלו אדם שעבד בשדה מתחתם היכן הם מצויים, ענה להם החקלאי: בכדור פורח. אחד מהם פנה לחברו ואמר לו: האדם שמתחתינו הוא ודאי מתמטיקאי. ומששאל השני מדוע, נענה: משתי סיבות: 1. מה שהוא אומר נכון בתכלית. 2. זה אינו עוזר לנו במאומה.
הטענה היא שיש קשר בין שני המאפיינים הללו: כל דבר מדויק בתכלית אינו עוזר לנו מאומה, משום שאין הוא מחדש לנו דבר מעבר למה שאנחנו יודעים כבר, וזו תמציתה של הריקנות בגישה האנליטית של הפילוסופיה שרק מנתחת את הקיים ולא סומכת על האינטואיציה לגלות דברים חדשים.
הוצאה לאור
הספר יצא במהדורה ראשונה בהוצאת בית־אל, תשס"ב ובמהדורה שנייה בשנת תשס"ז, בהוצאת תם (של עמותת 'מידה טובה'), כפר חסידים.
תוכן הספר
הספר עוסק בנושא מכמה וכמה זוויות: מדעיות, לוגיות, פילוסופיות, היסטוריות, תלמודיות ועוד. הוא דן בפרדוקסים, בתלמוד תורה, במשפטי האי שלמות של גדל ועוד.
הספר מחולק לארבע חטיבות ובכל חטיבה מספר שערים.
חטיבה ראשונה - מושגים והגדרות יסוד
החטיבה עוסקת בהגדרות ומושגי יסוד ומהווה מעין הקדמה לגוף הטיעון שמוצג החל מהחטיבה השנייה.
השער הראשון מציג את המושגים הקאנטיאניים 'אנליטי' ו'סינתטי'.
השער השני מציג את ההשלכות האפיסטמולוגיות של שתי העמדות שהוצגו בשער הראשון ברובד הלוגי. שם זוהו לשלוש סוגיות פילוסופיות שבדרך כלל לא נתפסות כקשורות זו לזו. הראשונה שבהן היא סוגיית החומר והצורה מהפילוסופיה היוונית והביניימית. השנייה היא סוגיית הדבר כשהוא לעצמו, או הפנומנה והנואומנה בטרמינולוגיה הקאנטיאנית. והאחרונה היא סוגיית ההצבעה בפילוסופיה האנליטית המודרנית.
חטיבה שלישית - ביקורת האנליטיות
עיקרה של החטיבה שלושה מהלכי ביקורת מקבילים על העמדה האנליטית. השער העשירי, המסיים את החטיבה, ידון בשאלת היחס בין רציונליות ואנליטיות.
חטיבה רביעית - העמדה הסינתטית
בחטיבה הרביעית מוצעת האלטרנטיבה הסינתטית. האפיון שלה, וכן השלכות של אימוצה מבחינה פילוסופית ותורנית. בחלק זה יבוסס חשיבותה ותוקפה של חשיבה מסוג זה, אף על שרבים נוטים להדחיקו.
תיקים באפלה: רוצים להאמין
תיקים באפלה: רוצים להאמין (באנגלית: The X-Files: I Want to Believe) הוא סרט מדע בדיוני משנת 2008 אשר מבוסס על סדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה" והמשך לסרט הקודם שיצא ב-1998, אם כי עלילתו אינה משויכת לעלילה המרכזית. הסרט בוים על ידי כריס קארטר והדמויות הראשיות בו מגולמות על ידי השחקנים האמריקנים דייוויד דוכובני (פוקס מאלדר) וג'יליאן אנדרסון (דיינה סקאלי).
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-24 ביולי 2008. בישראל הסרט יצא שבוע לאחר מכן, ב-31 ביולי 2008.
עלילת הסרט
בשל הסודיות הרבה שהייתה קיימת על סט צילומי הסרט, תקציר של עלילת הסרט לא יצא באופן רשמי עד צאת הסרט לאקרנים. עלילת הסרט מתרחשת כשש שנים מהנקודה שבה עלילת סדרת הטלוויזיה הסתיימה, אבל העלילה לא קשורה למיתולוגיה של הסדרה (בניגוד לסרט הקודם) אלא הסרט עומד בפני עצמו. בהתחלת הסרט מציגים את דיינה סקאלי שפרשה מה-FBI והפכה לרופאה רשמית בבית חולים קתולי ומתבקשת מה-FBI לחפש את השותף שלה פוקס מאלדר שנחשב לנמלט, פוקס מאלדר מדוכא בביתו הרחק מעיר ששם מפוזרים דפים וחתיכות של עיתונים שקשורים לחוצנים, והוא עדיין מנסה למצוא את אחותו האבודה אך שוב מגיע למבוי סתום. ה-FBI מבקש מהם לחקור תופעה על טבעית על מספר אנשים שנחטפו, כולל סוכנת FBI בתמורה יסגרו את התיק של מאלדר.
אנטוטו
אנטוטו (בגעז: እንጦጦ) היא שרשרת גבעות בגובה של כ-3,200 מטרים מעל פני הים, השוכנת צפונית-מזרחית לאדיס אבבה, בירת אתיופיה, וממנה נשקף מראה פנורמי של העיר ששוכנת דרומית-מערבית לו. על-שמו של רכס הגבעות קרוי גם רובע המגורים שצמוד למרגלותיו בצידו הדרומי.
היסטוריה
חשיבותו העיקרית של אנטוטו בתולדות אתיופיה, היא בכך שבאתר זה הקים הקיסר אתיופיה לימים מנליק השני את ארמונו בשנת 1881. מנליק השני בחר באתר ההררי בשל יתרונותיו ההגנתיים, אך לאחר שביסס את מעמדו, החל המקום לאבד מחשיבותו האסטרטגית. באנטוטו שורר אקלים הררי קשה והיה צריך לשנע אליו מהמישור מים ועץ להסקה. ב-1886 העניק מנליק השני לרעייתו טיטו בטול קרקע במישור שמדרום להר, וזו ייסדה בה אחוזה וקראה לה "אדיס אבבה" ("פרח חדש"). עם הזמן החל מתפתח סביב האחוזה יישוב, ומנליק השני ואצילים נוספים החלו שוהים בו יותר ויותר. כאשר עלה מנליק השני לשלטון ב-1889, מיקם את בירתו באדיס אבבה ונטש את ההר.
אתרים
ההר מכוסה בחורש עצי אקליפטוס שנטע עליו מנליק השני, ותושבי הבירה עושים בהם שימוש להסקה. אנטוטו נחשב לקדוש ולבעל סגולות מרפא. על הרכס שוכנים מספר מנזרים וכנסיות. כנסיית אנטוטו מריאם המשושה שוכנת סמוך לפסגה והיא מוקפת ארקאדה. מבנה הכנסייה צבעוני ובתוכה ציורי קיר עשירים. סמוך לכנסייה שוכן ארמונו של מנליק השני ומוזיאון קטן. כקילומטר מערבית לאנטוטו מריאם שוכנים שתי כנסיות המוקדשות לרפאל - "קידוס רגואל הישנה" שנחצבה בסלע ו"קידוס רגואל" החדשה, כנסייה מתומנת שבה ציורי קיר עשירים. שטח של כ-13 קמ"ר מההר, מוגדר כפארק טבעי.
תקן זיהום אוויר
ערך זה מתייחס לתקני זיהום אויר מכלי רכב.
תקן זיהום אוויר הוא שם כולל לסט מגבלות, תקנים, חוקים, תקנות או אישורים מנהלתיים, הקובעים מהם הגבולות המדויקים המותרים לכמות מזהמי האויר הנפלטת לסביבה. אופי התקן, הגבולות שהוא מציב ואופן אכיפתו של התקן, משתנים בהתאם למדינה האוכפת אותו.
ככלל, קיימים תקני זיהום אויר העוסקים בפליטה ממקורות פליטה שונים, בין היתר פליטת זיהום אויר מכלי רכב (לרבות כלי רכב יבשתיים, ימיים, אויריים) , פליטת זיהום אויר ממקורות תעשייתיים (לרבות תעשייה כבדה, תחנות כוח, משרפות, בתי זיקוק וגנרטורים ועוד).
אירופה
באיחוד האירופי היה קיים תקן בשם "euro-2" המווסת את כמות זיהום האוויר המותרת לפליטה מכלי רכב. תקן זה השפיע גם על התקינה הישראלית ומיושם גם במדינות אחרות בעולם שאינן באירופה.
על פי החלטת הפרלמנט האירופי בשנת 2006 נכנס לתוקף תקן חדש בשם "euro-3" (דומה לתקן שנקבע על ידי ארגון EPA האמריקאי). התקן החדש דורש שינויים מפליגים בכלי רכב חדשים ואכיפתו צפויה לגרום להפסקת הייצור של דגמי מנועים בעלי מחזור שתי פעימות וכן של כלי רכב רבים בעלי מנוע דיזל.
האיחוד האירופי הציג 3 יעדים חדש/ים לתקני זיהום האוויר. יורו 4 (Euro 4), בתוקף החל מ-1 בינואר 2008, יורו 5 (Euro 5), בתוקף החל מ-1 בינואר 2010, ויורו 6 (Euro 6), בתוקף מ-1 בינואר 2014. בפועל תאריכים אלו נדחו על ידי האיחוד האירופי בשנתיים, על מנת לאפשר לבתי הזיקוק לשדרג את המערכות שלהם.
ישראל
החל מחודש ינואר 2012 אין היתר לייבא לישראל כלי רכב שלא עומדים בתקן יורו 6.
חוטמית
חוֹטְמִית (שם מדעי: .Alcea L) היא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים או בני-שיח ממשפחת החלמיתיים. לסוג חוטמית משויכים כ-79 מינים ו-3 תת-מינים, שנפוצים באזורים הממוזגים של העולם הישן ממזרח מרכז אירופה למזרח התיכון ולמרכז אסיה. בישראל גדלים 7 מיני בר ומין תרבותי (זר) אחד, שהובא כצמח נוי ומוצאו מסין.
מאפיינים מורפולוגיים
מיני החוטמית הם צמחים עשבוניים, חד-שנתיים, דו-שנתיים או רב-שנתיים, שעירים לרוב, בדרך כלל זקופים ולא מסתעפים לכמה גבעולים.
הגבעולים גבוהים וארוכים, שעירים כמעט בכל חלקיהם בשערות כוכביות, לפעמים מעורבבות שערות פשוטות.
העלים מסורגים, מחולקים או מאונים כעין כף יד ומעורקים ככף יד מבסיס העלה. הפטוטרת ארוכה. טרף העלה סגלגל עד כמעט מעוגל, או בעל צלעות, או כמעט ללא אונות, או מחולק לאונות ככף יד. שפת העלה עגולה או משוננת, וקודקודו חד עד קהה.
הפרחים גדולים ובולטים, קוטרם 2 עד 6 ס"מ ולעיתים רחוקות 8 ס"מ. הפרחים דו-מיניים, נכונים, חיקיים, בודדים או ערוכים באשכולות ומורכבים מ-5 עלי כותרת ו-5 עלי גביע. מתחת לגביע הפרח מצוי גביעון מאוחה בבסיסו ובעל 6 עד 9 אונות מאוחים בבסיסם.
במרכז הפרח נמצא צינור אבקנים קירח (מעין ענבל שעליו אבקנים מרובים ומאוחים כמעט עד למאבקים), שבחלקו העליון מקבץ של מאבקים צהובים וקומפקטיים, ובקודקודו צלקות דקיקות וכפופות.
הציר המרכזי של המצעית גלילי בחלקו התחתון ומתרחב ומסתיים למעלה בצורת גגון משונן למעלה המסתיים בגוף דמויי חרוט.
פרי החוטמית היא מפרדת שמורכבת מפרודות רבות. הפרודות, דמוי דיסק שטוח עם קודקוד מפורץ, אינן נפתחות, ומסודרות סביב עמוד מרכזי קצר (המשך מצעית הפרח), מורחב בראשו למקור חרוטי, שצורתו מזכירה צורת חוטם (אף), ומכאן שמו של הסוג. כל פרודה מורכבת משתי מגורות בלתי משוכללות, אך מכילה רק זרע אחד. המגורה הקיצונית עקרה.
מיני החוטמית
מיני החוטמית הידועים בארץ ישראל הם:
החברה המנוריאלית של בריטניה
החברה המנוריאלית של בריטניה (אנגלית: Manorial Society of Great Britain) נוסדה בשנת 1906, מספר חבריה עומד על סך 1,900 איש, הכוללים לורדים של אחוזות, ברונים פאודלים, אצילים, והיסטוריונים בעיקר מבריטניה אך גם מאירלנד.
אקטרינה ליטבינובה
אקטרינה ליטבינובה (ברוסית: Екатерина Литвинова; נולדה ב-30 בנובמבר 1984) היא דוגמנית בלארוסית.
ביוגרפיה
ליטבינובה נולדה במוהילב, בלארוס ולה אח תאום. היא ולמדה כלכלה באוניברסיטה הרוסית-בלארוסית בעיר.
ב-2004 השתתפה לראשונה בתחרות מיס בלארוס, שם עלתה לשלבים מתקדמים, אך לא הגיעה לחמישייה הסופית, ב-2006 השתתפה בשנית בתחרות וזכתה בתואר. עם הכתרתה היא חתמה על חוזה עם בית הספר ליופי במדינתה, ולקחה חלק באירועים רבים למטרות שונות, ואף נפגשה עם נשיא בלארוס.
לאחר מכן נשלחה לייצג את בלארוס בתחרות מיס עולם שנערכה בפולין באותה שנה, לאחר מכן השתתפה גם בתחרות של ערוץ האופנה.
הודעת הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן
ההודעה על כניעת יפן שודרה ברדיו היפני בנאום מפי הקיסר היפני הירוהיטו (Shōwa) ב-15 באוגוסט 1945. בנאום הודיע הירוהיטו לעמו שממשלת יפן קיבלה את הצהרת פוטסדאם הדורשת את כניעתו ללא תנאי של הצבא היפני כתנאי לסיום מלחמת העולם השנייה. הנאום נישא בעקבות הפצצת הירושימה ב-6 באוגוסט, הכרזת המלחמה הסובייטית והפצצת נגסאקי ב-9 באוגוסט. הוא שודר בצהריים על פי שעון יפן ב-15 באוגוסט 1945. הקיסר נימק בו את הכניעה כנובעת מהשימוש של האויב בפצצות האטום, וכתוצאה ממצב המלחמה הכללי "שהוא לאו דווקא לטובת יפן".
אקטרינה ליטבינובה
ביוגרפיה
באירוויזיון 2009 הכריזה על תוצאות הניקוד הבלארוסי בשידור למוסקבה.
הודעת הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן
הנאום הוא המקרה הידוע הראשון שבו קיסר יפן דיבר אל פשוטי העם (אם כי באמצעות הקלטה). הוא נמסר ביפנית קלאסית רשמית, בהגייה שקשה להבנה ליפנים מן השורה. הנאום לא התייחס ישירות לכניעה של יפן, אלא ציין כי הממשלה צוותה על ידי הקיסר לקבל את "ההצהרה המשותפת" של ארצות הברית, בריטניה, סין וברית המועצות (המעצמה האחרונה שהצטרפה למלחמה על יפן). הדבר בלבל מאזינים רבים שלא הכירו את ההכרזה ולא הבינו שיפן אכן נכנעה. גם איכות השמע הירודה של שידור הרדיו וגם השפה הרשמית החמירו את הבלבול. גרסה מחודשת דיגיטלית של השידור שוחררה ביוני 2015.
הקלטה
טקסט הנאום חובר בידי חברים בממשלת יפן, לאור החלטת ראש הממשלה קנטרו סוזוקי שאין ליפן עוד סיכוי להימנע מתבוסה, והנוסח קיבל את הסכמת הקיסר. הקיסר הסכים לקבל את ההודאה בתבוסה אחרי שבחן את הצהרת פוטסדאם ומצא שהיא ניתנת לעיכול. בהצהרה הבהירו בעלות הברית שאין הן מחפשות את השמדתה או את שעבודה של האומה היפנית, ובתום שלב ראשוני של כיבוש תינתן ליפן עצמאותה אחרי שתופקד בידי ממשלה יפנית נבחרת שוחרת שלום המחויבת לזכויות האדם. עם זאת, ההצהרה הזהירה שהאחראים לפשעי מלחמה ייענשו בחומרה, ולא הייתה ודאות שהקיסר לא ייכלל בקטגוריה זו. ההחלטה לפטור את הקיסר מאחריות התקבלה מאוחר יותר בידי הגנרל דאגלס מקארתור שחשב שהקיסר יוכל למלא תפקיד חיובי בהרגעת האוכלוסייה אחרי הכיבוש ובהפיכת יפן למדינה שלווה.
אחרי שהוחלט שהקיסר יישא את הנאום בעצמו התקיים דיון לגבי משלב השפה שבו ינאם הקיסר, ולבסוף הוחלט להשתמש בשפה יפנית ספרותית, מאחר ששימוש בגוף ראשון ובפניות בגוף שני בצורתן הפשוטה בידי הקיסר בנאומו היה נראה לא ראוי.
הנאום לא שודר ישירות, אלא הושמע מחדש מתוך הקלטת פונוגרף. ב-14 באוגוסט 1945, תאגיד השידור היפני שיגר טכנאי סאונד לארמון הקיסרי כדי להקליט את השידור. מיקרופונים הוצבו בבונקר משרדי תחת משרד משק הבית הקיסרי, והקיסר הירוהיטו שידר את דבריו בין 11:25אחר הצהריים ל-11:30אחר הצהריים. במהלך ההקלטה הראשונה הוא דיבר בטון רך מדי, ובעצת הטכנאים הוצע להקליט אותו מחדש. בניסיון השני הקול שלו נדמה גבוה מדי, וכמה הברות בדבריו הובלעו. עם זאת, הגרסה השנייה נחשבה לרשמית, ואילו הראשונה שימשה כגיבוי.
שידור
גורמים רבים בצבא היפני הקיסרי סירבו לקבל את העובדה שהקיסר עומד לסיים את המלחמה, והאמינו שהדבר לא מכובד. כ-1,000 קצינים וחיילים פשטו על הארמון הקיסרי בערב 14 באוגוסט כדי להרוס את ההקלטה. המורדים איבדו דרכם בעת שהסתובבו במבנה הארמון ולא הצליחו למצוא את ההקלטות, שהוסתרו בערימת מסמכים. שני התקליטים סומנו כמקור והעתק והוברחו בהצלחה מהארמון, המקור בקופסת לכה והעותק בשקית אוכל. מייג'ור קנג'י האטנאקה ניסה לעצור את השידור בתחנת תאגיד השידור אך קיבל הוראה לחדול ממעשיו מצבא המחוז המזרחי.
בבוקר 15 באוגוסט הודיעו כל תחנות תאגיד השידור כי הקיסר יפנה לאומה בצהריים. רבים מהאנשים לבשו בגדים רשמיים לרגל האירוע. באותו יום בצהריים הנחה כרוז של התאגיד להתכונן להודעה "בעלת חשיבות עליונה". ההמנון הלאומי הושמע, ואחריו נאומו של הקיסר. זו הייתה הפעם הראשונה שיפנים מן השורה שמעו את קולו של קיסר יפני כלשהו.
כדי להקל על הבלבול הצפוי, לאחר סיום הנאום הבהיר קריין רדיו כי הודעת הקיסר פירושה שיפן נכנעת. לפי העיתונאי הצרפתי רוברט גווילין, שחי אז בטוקיו, עם סיום ההודעה הסתגרו רוב היפנים בבתיהם או בבתי העסק שלהם למשך מספר שעות כדי להפנים את משמעות ההודעה.
תוכן
אף על פי שהמילה "כניעה" לא נאמרה במפורש, הקיסר הורה לממשלתו למסור לבעלות הברית כי "האימפריה מקבלת את הוראות ההצהרה המשותפת שלהן", כלומר לקבל את הצהרת פוטסדאם. הוא נימק את החלטת יפן לצאת למלחמה כאקט שמטרו "שימור עצמי והבטחת היציבות במזרח אסיה" והתייחס לכשלונות ולתבוסות של השנים האחרונות, ואמר כי "מצב המלחמה התפתח לאו דווקא לטובת יפן". הוא הזכיר את הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ימים קודם לכן, וכינה את פצצת האטום "פצצה חדשה ואכזרית ביותר", אשר מאיימת לא רק על יפן בהשמדה כוללת, אלא על האנושות כולה. הקיסר סיים בקריאה לעם היפני "להתמסר לבנייה לעתיד".
השידור תורגם לאנגלית ושודר לעולם במקביל על ידי מגיש הרדיו טדאיצ'י היראקאווה. בארצות הברית, רשות התקשורת הפדרלית (FCC) הקליטה את השידור, והטקסט שלו הופיע במלואו בניו יורק טיימס.
אף שכניעת יפן נחתמה באופן רשמי רק כשבועיים וחצי לאחר מכן, יום נאומו של הקיסר מצוין ביפן כיום סיומה של מלחמת העולם.
מנואל קסטלס
מנואל קסטלס (בספרדית: Manuel Castells Oliván; נולד ב-9 בפברואר 1942) הוא סוציולוג ספרדי-אמריקאי המזוהה בעיקר עם מחקר חברת המידע והתקשורת.
בסקר של אינדקס הציטוטים במדעי החברה דורג קסטלס במקום החמישי בעולם במדעי החברה ובמקום הראשון בעולם בשדה התקשורת, כל זאת מבין המלומדים החיים בשנים 2009-2000. הוא חבר הקולגיום הבינלאומי לאתיקה, מדע ופוליטיקה, ארגון המנסה לבדוק כיצד ניתן להתגבר על בעיות ולחיות בעולם של שלום, צדק חברתי וקיימות כלכלית.
חייו
נולד כמנואל קסטלס אוליוואן בעיירה איין (Hellín) במחוז אלבסטה בקסטיליה לה מנצ'ה שבספרד וגדל בעיקר בברצלונה. למרות שמשפחתו שמרנית, קסטלס היה פעיל פוליטית כסטודנט בתנועה האנטי-פרנקיסטית, ובשל כך ברח מספרד לצרפת. בפריז, בהיותו בן עשרים, השלים את לימודיו והמשיך ללמוד באוניברסיטת פריז, שם קיבל דוקטורט בסוציולוגיה. בגיל 24 הפך קסטלס למדריך באוניברסיטת פריז, תפקיד בו עבד בשנים 1979-1967; בתחילה באוניברסיטת פריז 10 ננטר, שפיטרה אותו כיוון שהשתתף במהומות הסטודנטים במאי 1968, ואז בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, בשנים 1970–1979. ב-1979 התמנה לפרופסור לסוציולוגיה ולפרופסור לתכנון עירוני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-2001, הוא היה פרופסור מחקר באוניברסיטה הפתוחה בקטלוניה, ברצלונה. ב-2003, הוא הצטרף בית ספר לתקשורת על שם אננברג באוניברסיטת דרום קליפורניה, כפרופסור לתקשורת ומופקד הקתדרה על שם וולטר אננברג לתקשורת וטכנולוגיה. קסטלס הוא מייסדו של מרכז אוניברסיטת דרום קליפורניה בדיפלומטיה ציבורית, וחבר בכיר במועצה המייעצת למרכז לדיפלומטיה, והוא חבר מרכז מחקר אננברג לרשתות תקשורת בינלאומית.
קסטלס מחלק את זמנו בין ספרד לארצות הברית; הוא נשוי לאמה קיסליובה. מאז 2008 הוא חבר הוועד המנהל של המכון האירופי לחדשנות וטכנולוגיה.
עבודתו המחקרים ופרסומים מרכזיים
עבודתו הסוציולוגית של מנואל קסטלס מסנתזת ספרות מחקר אמפירי עם סוציולוגיה עירונית, חקר ארגונים, אינטרנט, תנועות חברתיות, סוציולוגיה של התרבות, וכלכלה פוליטית. על מקורותיה של החברה הרשתית, הוא מניח ששינויים במבנה הארגון הפועל כרשת קדמו בדרך כלל לטכנולוגיות אינטרנט אלקטרוניות הקשורות לארגון הרשתי.
קסטלס טבע את המונח "העולם הרביעי", המציין קבוצות אשר הודרו חברתית מן החברה העולמית, כמו נוודים וחסרי דיור.
בשנות השבעים, בעקבות דרכו של אבין האינטלקטואלי אלן טורין, היה קסטלס חוקר מרכזי בחקר הסוציולוגיה המרקסיסטית העירונית, המדגישה את תפקידן של התנועות החברתיות בהפיכה הסובטיבית של העיר לחברה תעשייתית. הוא הציג את המושג "הצריכה הקולקטיבית", המתייחסת לצריכה מוצרים הניתנים על ידי המדינה כמו דיור ציבורי או תחבורה ציבורית, כתוצר של מגוון מאבקים חברתיים - שנפרדו מן השכבה הכלכלית לשכבה הפוליטית באמצעות התערבות המדינה. במרוצת שנות השמונים של המאה העשרים, הוא התרכז בתפקידן של טכנולוגיות חדשות בבנייה מחדש של כלכלה. ב -1989 הוא הציג את המושג "מרחב הזרימה", המרכיבים המהותיים והבלתי-מהותיים של רשתות המידע הגלובליות המשמשות לתיאום בזמן אמת של המשק.
בשנות התשעים הוא שילב את שני תחומי המחקר שלו בעידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, שפורסם כטרילוגיה, "עלייתה של הרשת החברתית" (1996), "כוחה של הזהות" (1997) ו"סוף המילניום" (1998). הטרילוגיה עידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, מציג שלושה ממדים סוציולוגיים - ייצור, כוח וניסיון. הוא הדגיש כי ארגון הכלכלה, המדינה ומוסדותיה, והדרכים שאנשים יוצרים משמעות בחייהם באמצעות פעולה קולקטיבית, הם מקורות בלתי ניתנים לחיזוי של הדינמיקה חברתית. יש להבין אותם גם כגופים נפרדים וגם כקשורים זה לזה.
הספרייה הלאומית של ויילס
הספרייה הלאומית של ויילס (באנגלית: National Library of Wales; בולשית: Llyfrgell Genedlaethol Cymru) היא הספרייה הלאומית וספריית ההפקדה של ויילס. הספרייה, שנוסדה ב-1907 ממוקמת בעיר אברסטווית', בירת מחוז קרדיגיון. אוסף הספרייה מונה 5 מיליון ספרים, מיליון מפות, כ-800,000 תמונות ו-50,000 יצירות אמנות. משימתה העיקרית של הספרייה היא לשמר ולתעד את כל ההיבטים של התרבות וההיסטוריה הוולשית ולחשוף אותם לשימוש הציבור הכללי וציבור החוקרים האקדמאים.
היסטוריה
ב-1873 הוקמה ועדה שהמליצה להקמת ספרייה לאומית וולשית. ב-1905 הגדיר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת תקציב להקמת ספרייה לאומית ומוזיאון לאומי וולשי. דייוויד לויד ג'ורג' הציע למקם את הספרייה באברסטווית', כיוון שספריית אוניברסיטת אברסטווית' החלה כבר לגבש אוסף לאומי. ב-19 במרץ 1907 נחתם צ'ארטר מלכותי להקמת הספרייה. ב-15 ביולי 1909 הניח המלך ג'ורג' החמישי את אבן הפינה לבניין הספרייה שנפתח לציבור רק ביום דוד הקדוש, 1 במרץ 1916.
חוק זכויות היוצרים משנת 1911 התיר לספרייה לבקש הפקדת עותק מכל חומר הרואה אור בממלכה המאוחדת בספרייה, אך היא יכלה לחייב הפקדה רק של חומרים בעלי זיקה לוויילס או לתרבות קלטית. בשנת 1987 הושווה מעמדה לזה של ספריות ההפקדה האחרות בממלכה המאוחדת: הספרייה הבודליינית באוקספורד, ספריית אוניברסיטת קיימברידג', ספריית טריניטי קולג' בדבלין והספרייה הלאומית של סקוטלנד. בשנת 1913 אימצה הספרייה את שיטת ספריית הקונגרס והייתה הראשונה בממלכה המאוחדת שאימצה שיטת קטלוג זו.
במלחמת העולם השנייה, בין 18 ביולי 1940 ל-23 במאי 1945 שיכנה בריטניה את היצירות החשובות ביותר שברשות הממלכה במערה סודית בתוך הספרייה של ויילס. בין היצירות ששוכנו שם למשמרת בטוחה ניתן למנות כרוניקות קלטיות, המגנה כרטה, כתבי יד של ג'פרי צ'וסר, ג'ון ויקליף, ויליאם שייקספיר, ויליאם טרנר, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו והתכתבויות של מלכי בריטניה עם אישים כפרנסיס דרייק, פרנסיס בייקון, אוליבר קרומוול, הוריישו נלסון, רוברט סקוט ואחרים.
ארהרדט פוסט
ארהרדט פוסט (בגרמנית: Alfred M. Ehrhardt Post); 23 בספטמבר 1881, ברנדנבורג - 1 באוגוסט 1947, ברלין) היה שחמטאי גרמני.
קריירה
בתחילת הקריירה שלו חלק פוסט מקום 3–6 בתחרות הנובר 1902, חלק מקום 7–8 בתחרות קובורג 1904 ומקום 12–13 בתחרות ברמן 1905 (ניצח: ליאו פליישמן). פוסט הגיע למקום השביעי בתחרות אוסטנדה 1906.
פוסט הגיע למקום השני בתחרות ברלין 1907, אחרי ריצ'רד טייכמן. בשנת 1910 ניצח פוסט בדו-קרב נגד וילהלם קוהן בתוצאה +3-6=3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). בשנת 1914 חלק מקום 13–14 בתחרות שהופסקה במאנהיים (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1917 חלק מקום 3–4 בתחרות ברלין (ניצחו: פאול יונר וולטר ג'ון).
פוסט ניצח בתחרות המבורג 1921, בהקדימו את פרידריך זמיש. פוסט ניצח בתחרות "באד אוינהאוזן" בשנת 1922 בהקדימו את קארל קארלס. בשנת 1923 חלק מקום 2–3 בתחרות פרנקפורט (ניצח: ארנסט גרינפלד).
בין השנים 1933–1945 היה פוסט מנהל של התוכנית הנאצית "השח של גרמניה הגדולה" והיה מארגן ראשי של כמה מתחרויות השחמט החזקות ביותר באירופה. שטוטגרט 1939 (אליפות אירופה הראשונה, ניצח: יפים בוגוליובוב), מינכן 1941 (אליפות אירופה השנייה, ניצח: יסטה סטולץ), זלצבורג 1942 (תחרות ששת רבי האמנים, ניצח: אלכסנדר אלכין), מינכן 1942 (אליפות אירופה, ניצח: אלכסנדר אלכין), זלצבורג 1943 ((תחרות ששת רבי האמנים, ניצחו: פאול קרס ואלכסנדר אלכין).
נחום בסלו
נחום בסלו (נולד ב-1958) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן קצין קשר ותקשוב ראשי.
ביוגרפיה
בסלו עלה לישראל מסוריה בגיל שש יחד עם משפחתו. ב-1977 התגייס לצה"ל. ב-1983 סיים קורס קציני קשר. שירת בגדוד הקשר הפיקודי של פיקוד הדרום כמפקד מתקן קשר וכקמב"ץ. שימש קצין קשר חטיבתי באזור רצועת עזה במהלך האינתיפאדה הראשונה והיה ממקימי גדוד הקשר במסגרת אוגדת עזה. היה קצין אג"ם קשר בפיקוד דרום, קצין קשר של חטיבה 211, חטיבת טנקים סדירה באוגדה 162. שימש סגן קצין קשר באוגדת מילואים ומפקד קורס קציני קשר בבה"ד 7, ראש ענף קשר במל"י, קצין קשר באוגדת שריון מילואים, מפקד גדוד קשר בחיל המודיעין וראש ענף מפקדים בבה"ד 7. ב-2002 מונה למפקד קשר פיקוד המרכז ושירת בתפקיד במהלך בתקופת האינתיפאדה השנייה ומבצע חומת מגן. ב-2004 מונה לראש מחלקת תכנון באגף התקשוב, ב-2007 מונה לראש חטיבת ההפעלה באגף התקשוב, תפקיד חדש שנוצר בעקבות לקחי מלחמת לבנון השנייה. לאחר החזרת חיל התקשוב לאגף התקשוב מזרוע היבשה כיהן כראש חטיבת התקשוב ומונה במקביל לקצין קשר ותקשוב ראשי, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2011. כיום בסלו מחנך ומורה להיסטוריה בבית ספר אורט מלטון בת ים.
השכלה
בסלו בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
פקס ניקפורי
אף שניקפורוס סירב להכיר בתוארו של קרל כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, מעמד שתי האימפריות בהסכם היה שווה. במסגרת ההסכם נקבעה חלוקת השטחים בשטחי המחלוקת בין האימפריות - בעיקר באזור ונציה.
זמן קצר לאחר החתימה על ההסכם העבירו הוונציאנים את נאמנותם לאימפריה הפרנקית, ופרצה מלחמה בין שתי האימפריות, אשר הסתיימה בתבוסת הביזנטים בשנת 810.
בשנת 811 אושרר ההסכם מחדש, ואף הוכר בו תוארו הקיסרי של קרל הגדול.
NGC 4477
תצפית
הגלקסיה נמצאת מעט מצפון למרכזו של צביר הבתולה בחלק שגולש לקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, על הגבול עם קבוצת הכוכבים בתולה, כ-8.3 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס, כ-10 מעלות ממזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.4 מעלות מדרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי. כ-13 דקות קשת מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת NGC 4473, מאחוריה באותו הכיוון כחצי מעלה מ-NGC 4477 נמצאת NGC 4461, כ-0.8 מעלות מדרום-מערב לה נמצאות "העיניים" - NGC 4435 ו-NGC 4438 וכ-35 דקות קשת או 0.6 מעלה מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4459. במרחק זוויתי של מעלה וחצי מצפון מזרח ל-NGC 4477 נמצאת M91, כ-0.8 מעלה מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת M88, כ-1.2 מעלות ו-1.4 ומעלות ממערב-דרום-מערב לה נמצאות בהתאמה M86 ו-M84, כמעלה ורבע מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת M87, כ-1.7 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת M89 ובמרחק דומה ממזרח-דרום-מזרח לה נמצאת M90, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4477 הוא כ-3.8 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-70,000 שנות אור, מעט יותר משני שלישים מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כרבע ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-3 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-34 שנים. בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בכ-13 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא רק כ-70% מזו של השמש. במרכזה של הגלקסיה יש מבנה דמוי מוט שאורכו הזוויתי כ-45 שניות קשת השקול ממרחקה לאורך של כ-13,900 שנות אור ושמייצר כ-8% מעוצמת ההארה של הגלקסיה. בליבת הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו מוערכת בכ-78 מיליון מסות שמש.
אנדרה קרטס
קורות חיים
אנדרה קרטס נולד בשם אנדור (Kertész Andor) בבודפשט למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. הוא היה ילד אמצעי בין שלושה ילדים. כאשר אביו, אשר פירנס את המשפחה כמוכר ספרים, נפטר ב-1908 ממחלת השחפת, נשארה אמו ללא יכולת לפרנס את המשפחה, ודודו מצד אמו לקח חסות על המשפחה והיה כאב לשלושת הילדים. זמן קצר לאחר מכן עברה המשפחה לחלקת אדמה שהייתה שייכת לדוד. קרטס גדל בנוחות ובתנאים טובים, דבר שעיצב והשפיע רבות מאוחר יותר על הקריירה שלו כצלם.
קרטס, לעומת אחיו הבכור, לא גילה עניין בלימודי הכלכלה והעסקים, ונמשך אל תחום האיור ואל פעולות כמו דיג ושחייה בנהר הדנובה, שהיה קרוב לאחוזת דודו. בשלב מסוים החל לגלות עניין בצילומי מגזינים, ובעקבות כך החל ללמוד צילום.
אחרי שחסך מספיק כסף, קנה קרטס את מצלמתו הראשונה ב-1912, למרות התנגדות משפחתו שרצתה שילמד כלכלה ועסקים כמו אחיו. בזמנו הפנוי צילם את האיכרים, הצוענים והנופים בסביבתו. בשנת 1914 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ונשלח לקו החזית במלחמת העולם הראשונה, שם צילם תמונות מחיי היום יום בתעלות הלחימה. מרבית התמונות הללו הושמדו מאוחר יותר. הוא נפצע מפגיעת כדור ב-1915, סבל משיתוק זמני בידו הימנית, ונשלח לבית חולים. מאוחר יותר הועבר לאזור אחר, שם המשיך לצלם. צילומיו הראשונים פורסמו בשנת 1917 במגזין.
בשנת 1923, בחר איחוד הצלמים ההונגרי להעניק פרס לאחת מתמונותיו, אך בתנאי שידפיס אותה בסוג הדפסה שונה. קרטס לא אהב זאת, ודחה את הפרס. במקום זאת, קיבל דיפלומה מהאיחוד.
בשנת 1925 אחד מהמגזינים בהונגריה בחר בתמונה שלו לתמונת השער, וקרטס התפרסם בכל המדינה. באותה תקופה החלטתו לנסוע לצרפת ללמוד צילום התחזקה, והוא אכן נסע. הוא השאיר מאחוריו את אמו, אחיו הבכור, ארוסתו הלא-רשמית ודודו, שנפטר זמן קצר לאחר מכן. אחיו הצעיר היגר לארגנטינה. ארוסתו חיכתה שהוא יתבסס בצרפת, ואז נסעה אליו והשניים נישאו. הייתה זו תקופה בה אמנים הונגרים רבים היגרו לצרפת, ביניהם רוברט קאפה.
קרטס החל לצלם למספר מגזינים במדינות אירופה, בהן איטליה, צרפת, גרמניה ובריטניה. הוא שינה את שמו הפרטי מאנדור לאנדרה, שם שנשאר לשארית חייו.
בפריז הוא נחל הצלחה מסחרית גדולה, וב-1927 הוא היה לצלם הראשון שהציג תערוכת יחיד. קרטס התחבר אל תנועת הדאדא שהתחילה באותה תקופה, ובעקבות ביקור אצל מספר חברים פסלים הושפע גם מהקוביזם. הוא החל להיות צלם בעל שם והיו לו תערוכות יחיד רבות, כמו גם תערוכות משותפות. באותה תקופה צילם פורטרטים רבים, ביניהם של מפורסמים כגון פיט מונדריאן ומארק שאגאל.
בשנת 1933 פרסם את ספר הצילום הראשון שלו, אשר היה מוקדש לאמה של אשתו, שנפטרה באותה שנה.
קרטס הגיע לניו יורק עם אשתו באוקטובר 1936 במטרה למצוא תהילה כצלם בארצות הברית, וגם להימלט מאירופה שהייתה תחת השלטון הנאצי. הוא התאכזב מהחיים הקשים באמריקה, וחש שהם הפכו, להגדרתו, ל"טרגדיה גמורה". האנשים בארצות הברית לא הגיבו באותן אופן שבו הגיבו האנשים בפריז כאשר צילם תמונות שלהם. מיד לאחר הגעתו, הגיע קרטס לביומונט ניוהל, העורך הראשי במחלקת הצילום במוזיאון לאמנות המודרנית. קרטס הציע לניוהל כמה תמונות מתוך האוסף שלו "הפרעות" כדי שיציג אותם במוזיאון. ניוהל העביר ביקורת שלילית על התמונות, דבר שהעליב את קרטס. ניוהל בחר להציג מספר תמונות מצומצם של קרטס במוזיאון.
קרטס הסכים להצעת העבודה בסוכנות קיסטון בעיתונות מצולמת, אך מצא את עצמו מבלה את רוב זמנו בסטודיו של החברה. קרטס התאכזב ועזב את החברה. ב-25 באוקטובר 1938 הציג המגזין "LOOK" סדרה של תמונות שנקראו "כבאי הולך לבית הספר", שהייתה שייכת לקרטס, אך הקרדיט ניתן לארני פרינס, מנהל סוכנות קיסטון.
אנדרה ספג עלבונות מצד עורכים אשר לא היו מוכנים להכיר בעבודותיו. בשנות ה-40 וה-50 הוא הפסיק לעבוד עבור מגזינים והחל להשיג הצלחה בינלאומית.
קרטס נפטר בשלווה בשנתו בביתו ב-28 בספטמבר 1985. גופתו נשרפה ואפרו נקבר יחד עם אשתו.
בוריס דב אוסוביצקי
בוריס דב אוסוביצקי (1864 קייב, האימפריה הרוסית - 1944, ארצות הברית) היה מאנשי העלייה הראשונה וממקימי המושבה ראשון לציון. שימש כמנהל חשבונות מטעם הברון רוטשילד, יינן ראשי ביקבי ראשון לציון, מנהל היקב ומייסדה ומנצחה הראשון של האורקסטרה של ראשון.
נעוריו
בוריס דב אוסוביצקי נולד ב-1864 בקייב שבאימפריה הרוסית לשמחה בונם אוסוביצקי ואח ליהושע אוסוביצקי ולפרל. אביו שהיה רב הקנה לבניו השכלה תורנית וכללית ואוסוביצקי נשלח ללמוד בגימנסיה הממשלתית בקייב שהתנהלה בשפה הרוסית ובמקביל למד מוזיקה.
ב-1881 התחוללו באימפריה הרוסית הפרעות "סופות בנגב" שהגיעו גם לקייב בה נרצחו עשרות יהודים, רבים נפצעו ונגרם נזק רב לרכוש יהודי שהביא לאובדן מקור פרנסה של כ-800 משפחות. משפחת אוסוביצקי ברחה מהעיר לברודי שם התרכזו אלפי פליטים יהודים. המשפחה עלתה ב-1882 לארץ ישראל אך בוריס נשאר במאחור ועלה רק ב-1888.
עבודתו ביקבי ראשון לציון
עם הגיעו ארצה התיישב בראשון לציון, שם ניהל אחיו יהושע את המושבה מטעם הברון רוטשילד. זמן מה לאחר הגיעו מונה בוריס מטעם הברון למנהל חשבונות ביקבי ראשון לציון שהיו בבעלותו של הברון.
במקביל לעבודת הפקידות החל אוסוביצקי ללמוד את תחום היין מתחוך ספרות מקצועית וכן ביקר ביקבים בבורדו שבצרפת, באלג'יריה ובתוניסיה. כמו כן מינה הברון את אוסוביצקי, בשנים 1891–1892, גם למנהל החשבונות ומנהל התפעול ביקב זכרון יעקב שם רכש ידע נוסף בתחום היין.
הידע שרכש הביא למינויו ליינן של יקב ראשון לציון ב-1893 ולאחר מספר שנים מונה למנהל היקב. בתקופה בה ניהל את היקב פעל רבות לקדם את תוצרת היקב בארץ ישראל ובעולם. ב-1900 העביר הברון רוטשילד את עסקין בארץ לידי יק"א ואוסוביצקי הפך לשכיר מטעם ארגון זה.
בנוסף למשרתו בראשון לציון מונה לתקופה מסוימת כפקיד ממונה במזכרת בתיה תחת הנהלתו של הפקיד הראשי אלפונס בלוך.
פעילותו התרבותית
בנוסף לעבודתו ביקב פעל אוסוביצקי למען התרבות במושבה והרבה לכתוב לעיתון "האיכר היהודי" שצורף לעיתון הצבי. כמו כן היה בין יוזמי ומקימי בית העם ואף כיהן כחבר בוועד שלו. אוסוביצקי עסק גם בהוראת זמרה ונגינה במושבה כשפסגת הישגיו הייתה הקמת התזמורת של ראשון ב-1895 בשותפות עם אהרן מרדכי פריימן. אוסוביצקי אף הפך למנצח על התזמורת.
עזיבתו את הארץ
ב-1902 התחולל משבר עולמי בענף היין ונערכו צמצומים בכוח האדם ביקב ראשון ובמסגרת זו פוטר גם אוסוביצקי. בעקבות כך עזב את המושבה וירד לארצות הברית שם נפטר ב-1944.
מורשתו
בשיר האורקסטרה של ראשון, שכתב דן אלמגור ב-1962 והלחין שמעון ישראלי, מוזכר בוריס אוסוביצקי בבית הראשון:
רופי
להלן רשימת המטבעות הנקראים בשם זה:
לירון פרטוק
לירון פרטוק (נולד ב-19 ביוני 1983) הוא כדורגלן וכדורגלן חופים ישראלי.
ביוגרפיה
לירון פרטוק שימש כקפטן קבוצת "יהלומי רימקס" נתניה בליגה לכדורגל חופים ובנבחרת ישראל בכדורגל חופים מיום הקמתה של ליגה לכדורגל חופים. כיום משמש כמאמנה של אותה מכבי נתניה וכמאמן בצוות האימון של נבחרת ישראל בכדורגל חופים
פרטוק החל את הקריירה במחלקת הנוער של מכבי נתניה, ושיחק בנבחרת ישראל בכדורגל עד גילאי נערים ונוער. בגיל בוגרים שיחק במכבי הרצליה, אך עקב פציעות חוזרת בברך, נאלץ לפרוש ממסגרת תחרותית ובחר לבחור בלימודים אקדמאים. פרטוק בחר לשחק במכבי מלבורן מהליגה השלישית באוסטרליה, שם החל לימודיו, אך נאלץ לחזור ארצה עקב סיבות משפחתיות, שם השלים את לימודיו האקדמאים בישראל במדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה.
פרטוק שיחק במדי נבחרת ישראל בכדורגל חופים, וקבוצת הכדורגל חופים של מכבי נתניה, מאז החלה הליגה בשנת–2007. פרטוק כבש שערים רבים בכל המסגרות בארץ ובאירופה.
לירון פרטוק השתתף בכלל הטורנירים של נבחרת ישראל בכדורגל חופים ביניהם: אליפות אירופה ביוון, מוקדמות ליגת האלופות בשווייץ, מוקדמות אליפות העולם בספרד, אליפות אירופה בליסבון, מוקדמות אליפות העולם באיטליה, מוקדמות אליפות העולם ברוסיה, מוקדמות אליפות אירופה ברוסיה, אליפות אירופה ברוסיה ואף השתתף בכלל הטורנירים של נבחרת ישראל בכדורגל חופים שהתקיימו בישראל לרבות: משחקה הראשון כנגד נבחרת אנגליה, טורניר הצ'לנג' קאפ שבו זכתה נבחרת ישראל בכדורגל חופים, טורניר "הדיאמונד קאפ", שבו זכתה נבחרת ישראל בכדורגל חופים ומשחק גביע הסולידריות שבו הפסידה נבחרת ישראל בכדורגל חופים לנבחרת ברזיל שהיא אלופת העולם הנוכחית ומחזיקה בשיא אליפויות עולם (14) בכדורגל חופים פרטוק כבש עד היום 13 שערים במדי נבחרת ישראל בכדורגל חופים והוא חולק בשיא ההופעות בנבחרת יחד עם קפטן הנבחרת הנבחרת, צחי אילוז כשלשניים יש 35 הופעות רשמיות כל אחד.
נכון לשנת 2012, לירון פרטוק משחק במהלך חופשת החורף מליגה לכדורגל חופים בקבוצת מכבי השרון נתניה, משחק בליגת האולמות המקצוענית בישראל וממשיך לשחק בנבחרת ישראל בכדורגל חופים, כשחקן הוותיק ביותר בנבחרת ישראל בכדורגל חופים, שהוקמה בשנת 2006, כאשר בליגת החופים המקצוענית שבקיץ הוא משמש כקפטן הקבוצה של "יהלומי דורון מוטורס נתניה".
ב-13 במאי 2015, במהלך משחק כדורגל בליגה חצי-מקצועית, נפגע פרטוק בברכו וקרע את הרצועות הצולבות האחוריות וצדיות ברגל ימין, פציעה אשר, לראשונה בחייו מיום הקמת ליגת כדורגל החופים, השביתה את פעילות השחקן. בהתאם לכך, פציעתו של השחקן תביא לסיום הקריירה שלו בענף כדורגל חופים הישראלי והפעילות הבינלאומית בנבחרת ישראל.
ב-2017 ובעונתו הראשונה כמאמן ראשי בליגה, לירון פרטוק היה מאמנה של מכבי "רימקס" נתניה שזכתה באליפות ישראל בכדורגל חופים, ללא אף הפסד וניצחה את האלופה היוצאת, כפר קאסם בגמר בתוצאה 4-3, ועוזר מאמן בנבחרת ישראל שחזרה לפעילות בקיץ 2017 וניצחה את נבחרת הולנד בתוצאה 7-3 במשחק ראווה, שנערך בישראל. בעונת 2018 פרטוק הוסיף לרזומה שלו עוד זכייה באליפות ליגת בנק יהב בכדורגל חופים, כשהוא גבר על כפר קאסם בתוצאה 3-2, בגמר ששיחזר את גמר העונה החולפת. נכון לשנת 2019, משמש פרטוק כמאמנה של קבוצת כדורגל החופים של מכבי נתניה וכמאמן בצוות האימון של נבחרת ישראל בכדורגל חופים
פרטוק הוא סטודנט לתואר שני (M.A) ללימודי משפט משפטים ללא משפטנים באוניברסיטת בר-אילן. הוא עובד כסמנכ"ל תפעול ופיתוח עסקי בחברת קלינטק בינ"ל.
לירון פרטוק חבר בדירקטוריון לשכת המסחר אפריקה-ישראל.
מתגורר בנתניה.
The Very Best of Cher
The Very Best of Cher (בעברית: המיטב של שר) הוא אלבום האוסף השמיני של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-1 באפריל 2003, על ידי חברות התקליטים וורנר מיוזיק גרופ והאחים וורנר.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-4 במצעד הבילבורד 200.
שבע טחנות
שבע טחנות הוא אתר היסטורי השוכן על גדות נחל הירקון, בתחומיו של פארק הירקון בתל אביב-יפו. במקום פעלו לפחות אחד-עשר זוגות של אבני רחיים, אשר הונעו בכוח מימיו של הירקון. שבע מהטחנות פעלו במבנה המערבי באתר, ואלה העניקו לו את שמו.
הטחנות
האתר של ברכות הטחנות נחשף ושוחזר חלקית בשנים 2000–2001, וכיום הוא חלק מפארק הירקון. בשנת 2004 הוקמו בגדה הדרומית של הנחל, בסמוך לטחנות, בריכות טיהור אקולוגיות. בשנת 2008 נחנך גשר בטון חדש ושטוח לצד גשר העץ הקשתי הישן שהוסר בשלב מאוחר יותר. כמו כן בוצעו עוד מספר עבודות על הסכר שהקנו לו את המראה הנוכחי. קיימות תוכניות עתידיות של שחזור מלא של מבני הטחנות אשר יקנה להן את המראה שהיה בשנות הפעילות. מכון אבשלום אימץ את אתר שבע טחנות לרגל יובל החמישים של המכון, וזאת כהוקרה למייסד המכון, פרופ’ שמואל אביצור, שהיה, בין היתר, מומחה לנושא טחנות הקמח. בשנת 2019 הושלם שיחזור חלקי של מבנה התחנה הדרומית. במסגרת השחזור הונגשה בריכת האגירה לכיסאות גלגלים ועגלות (לאחר שהצלע הצפונית של הבריכה הוצפה והפכה ללא עבירה באופן קבוע), בוצע שחזור חלקי של מתקני הטחינה והוצב שלט הסבר קולי.
הגשרים והסכר
בשבע טחנות התגלו שרידיו של גשר רומי עתיק, ויסודותיו של גשר זה שימשו בסיס להקמת סכר אבנים החוצה כיום את הירקון. הסכר גורם להפרש גבהים של מספר מטרים בין המים המגיעים ממעלה הנחל, ואלה הזורמים לעבר הים. מי הירקון מוטים לבריכה השוכנת סמוך לשרידי הטחנות שמדרום לנחל, ומשם הם זורמים במפל אל האפיק שבמורד הנחל. הקמת הבריכה ויצירת המפלסים היו נחוצים עקב השיפוע המתון של הירקון העומד על 0.6 פרומיל בלבד. כאשר הירקון עולה על גדותיו, הסכר מוצף ונסגר למעבר. בעבר גם שפת הבריכה הצפונית הייתה מוצפת רק בעת שעלה הירקון על גדותיו אך כעת זורמים המים במפל קבוע בצלע הצפונית. הסכר אינו מגיע עד לגדה הדרומית וגשר עץ קמור משלים את החסר. בשנת 2008 הוקם במקום גשר העץ גשר בטון שטוח.
אבו אוסאמה אל-מסרי
אַבּוּ אֻסַאמַה אלְ-מַסְרִי (בערבית: أبو أسامة المصري) הוא כינויו של טרוריסט, שהיה בעבר מנהיג ארגון הטרור האסלאמי מחוז סיני של המדינה האסלאמית, סניף המדינה האסלאמית בחצי האי סיני, הנקרא גם "אנצאר בית אל-מקדס".
נכון ל-2017, מעריכים כי הוא בן 44. עוד דווח כי הגיע לסיני ממצרים, וכי למד באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר.
בנובמבר 2015 הודיע אבו אוסאמה אל-מסרי כי ארגונו אחראי להפלת המטוס הרוסי שהתרסק בצפון סיני ב-31 באוקטובר 2015. ההתרסקות גבתה את חייהם של כל 224 הנוסעים ואנשי הצוות.
אל-מסרי חוסל ביוני 2018 במהלך התקפה אווירית
אגודת הכינור של אמריקה
האגודה נוסדה בשנת 1973 ותחילה שכנה בפּוֹקִיפְּסִי מדינת ניו יורק. כיום היא יושבת בדאלאס, טקסס.
אגודת הכינור מקיימת כנס שנתי מאז 1974. היא מוציאה את "ז'ורנל אגודת הכינור של אמריקה" שלוש פעמים בשנה.
הפירנאים האטלנטיים
הפירנאים האטלנטיים (צרפתית: Pyrénées-Atlantiques) הוא מחוז צרפתי השוכן בקצה הדרום-מערבי של צרפת המטרופוליטנית, בחבל אקיטן החדשה. המחוז גובל במחוזות לאנד, ז'ר והפירנאים העליונים, כמו גם בספרד. במערב יש לו חוף קצר במפרץ ביסקאיה של האוקיינוס האטלנטי. רכס הפירנאים חוצה את המחוז ממזרח למערב. עיר בירתו (Préfecture) היא העיר פו.
מחוז הפירנאים האטלנטיים מצטיין בהפרשי גבהים של קרוב ל-3,000 מטרים בין הנקודות הנמוכות ביותר ואלו הנישאות ביותר, מה שמביא למספר אפיונים אקלימיים שונים זה מזה. הטמפרטורה צונחת בהדרגה מהמישורים ועד לפסגות, שם יכול לרדת שלג ממושך. הטמפרטורה הנורמלית, עם זאת, היא זו ששוררת במישורים, והיא מתונה למדי. גשם יורד בתכיפות גבוהה.