cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה נוסדה ב-1825 על פי בקשתו של הסנאטור ויליאם פינדליי מפנסילבניה בטענה כי החקלאות חשובה להתקדמות הלאומית בדומה למסחר ולייצור. מאמציו של פינדליי לשכנע את כלל עמיתיו לסנאט נשאו פרי, והם הסכימו לפצל את ועדת המסחר והייצור לשתי ועדות נפרדות. ועדת החקלאות החלה לפעול באורח רשמי ב-9 בדצמבר 1825. במהלך ארבעת העשורים הראשונים לקיומה של ועדה זו, שוב ושוב הוטל ספק בצורך בה. באותה תקופה באמריקה, קרוב לשני שלישים מהאוכלוסייה עסקה ישירות בחקלאות. לפיכך, נושאים הקשורים לחקלאות היו מקבילים לתחומי שיפוט של ועדות אחרות והופנו לעיתים קרובות לאותן ועדות במקום לוועדת החקלאות, שהוקמה לשם העיסוק בחקלאות.
בעקבות דיון בדבר נחיצותן של ועדות שונות בסנאט של ארצות הברית, הוקמה ועדה מיוחדת לחקירת דרכים להפחתת מספר הוועדות ולהגדלת יעילותן. ב-17 בפברואר 1857 הוועדה המיוחדת הגישה תוכנית לארגון מחדש של ועדות הסנאט שלא כללה את ועדת החקלאות. במהלך כינוס מיוחד של הסנאט, ב-5 במרץ 1857, אישרו חברי הסנאט את המלצות הוועדה המיוחדת ובעקבות זאת פורקה ועדת החקלאות.
ב-1862 הייתה נתונה ארצות הברית למלחמת אזרחים, מהגרים רבים היגרו לארצות הברית והאומה התקדמה לכיוון התיעוש. באותה השנה חתם נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן על "החוק האורגני" שהקים מחדש את מחלקת החקלאות של ארצות הברית ואת ועדת החקלאות. ב-1884 נעשתה הוועדה "ועדת החקלאות והיערנות", כשיקוף לחשיבות הגברות של היערנות לצורכי האומה האמריקאית. ב-1977 שונה שם הוועדה ל"ועדת החקלאות, התזונה והיערנות", לאחר ש"חוק המזון והחקלאות של 1977" הורה למחלקת החקלאות לערוך מחקר נוסף בנושא תזונה אנושית, להקים תוכנית חינוך תזונתי לאומי ולפתח מערכת לפיקוח על מצבה התזונתי של אמריקה.
אייל שחר
אייל שחר (נולד ב-19 בינואר 1974 בפתח תקווה) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי. לצד עשייתו בתחום המוזיקה בישראל, עוסק אייל בתחום הכושר, מאמן כושר אישי וקבוצתי.
ביוגרפיה
שחר התחיל את קריירת השירה שלו בלהקת הבנים הראשונה בישראל, "היי פייב", בשנת 1996. בשנת 2000 התפרקה הלהקה, אחרי ארבע שנות פעילות בהן הוציאה שלושה אלבומי זהב ואלבום E.P מצליח. לצד העשייה המוזיקלית, מזה כ-15 שנה עוסק אייל בתחום הכושר. הוא מאמן כושר פרטי, ליחידים ולקבוצות.
חודש לאחר פירוק הלהקה בשנת 2000, הוציא שחר את אלבומו הראשון, בו נכללו השירים "עושה לי את זה", "מי אוכל את כיפה אדומה", ו"מלאך שומר שלי" שכתב גל אשר. לאחר האלבום יצא שחר לסיבוב הופעות, שנמשך עד 2001. במקביל שידר תוכנית ברדיוס, כתב שיר לפסטיגל באותה שנה, והצטרף לסיבוב ההופעות של גלי עטרי.
בשנת 2005 כתב שחר יחד עם פיני ארונבייב לשירי מימון את השיר "השקט שנשאר", לאירוויזיון 2005. השיר זכה במקום הרביעי באירוויזיון, וכן זכה בתואר שיר השנה מטעם רשת ג' ותחנות רדיו נוספות, והיה לשיר המושמע ביותר ברדיו בשנת 2005 בישראל. שחר המשיך עם מימון, וכתב שני שירים באלבום הבכורה שלה: "אותך" ו"מרחוק", בו גם השתתף בשירה. בהמשך אותה שנה שחר כתב לרוני דואני את השיר "סוכרייה", והלחין למאיה בוסקילה את השיר "רק אל תגיד".
בשנת 2007 כתב והלחין שחר את השיר "שקט" של מורן קריתי.
בשנת 2008 הוציא שחר לרדיו סינגל חדש מתוך אלבום שני שבדרך. השיר נקרא "לא חשוב לאן" שאותו כתב והלחין ביחד עם פיני ארונבייב.
בשנת 2016 אמור היה להשתתף במופע האיחוד של "היי פייב" אשר ירד מן הפרק לנוכח הדיווחים (שהתבררו כשגויים) על מחלת הסרטן בה לקה אמיר פיי גוטמן, וכעבור שנה מגילוי השגיאה, גוטמן נפטר כתוצאה מטביעה בים בגיל 41 בלבד.
בשנת 2020 הוציא עם חבר להקת היי פייב לשעבר מייקל הרפז את השיר "מי אני" שכתב יחד עם סהר חגי והלחין בעצמו.
VHDL
VHDL (VHSIC (Very High Speed Integrated Circuits) Hardware Description Language) היא שפת מחשב לתיאור חומרה המשמשת לתיאור של מעגלים ספרתיים. תיאור מעגלים מתאפשר במספר רמות הפשטה, החל מרמת שערים לוגיים ועד למבנים מוכללים כגון מכונות מצבים, מבנים אריתמטיים, זכרונות שונים וכולי. מעגלים אלה מכוונים לרכיבים אלקטרונים משולבים: ASIC, FPGA ו-VLSI. הגרסה הרווחת של השפה היא VHDL-93. לאחרונה יצאה גרסה התומכת גם במעגלים אנלוגיים הנקראת VHDL-AMS.
היסטוריה
השפה פותחה ביוזמה של משרד ההגנה האמריקאי בשנות השמונים כשיטה לתיעוד של תכנוני מעגלים ספרתיים מורכבים וגדולים. כיום הגוף המרכזי שממשיך לעדכן את התקן הוא IEEE כתקן IEEE-1076. בשנים שקדמו לפיתוח השפה נעשה שימוש בכלי תכנון גרפיים, בהם המהנדס בוחר רכיבים אלקטרוניים, ממקם אותם בשרטוט ומחבר ביניהם לקבלת מעגל רצוי. תהליך זה הוא תהליך הנעשה בצורה ידנית. בשלב מסוים נעשו שרטוטים אלו מורכבים, מסובכים ובעייתיים מבחינת התאימות בין תכנונים שונים והתעורר הצורך בפיתוח כלי מחשב אוטומטיים אשר מסוגלים למדל את התכנונים או לתרגמם לרשימות (Netlist) של רכיבים והחיבוריות ביניהם. המעבר לשפה ממוחשבת סלל את הדרך לפיתוח כלי סימולציה וסינתזה אוטומטיים. כפועל יוצא, התאפשר פיתוח שיטתי של כמות רכיבים גדולה מאוד (מיליוני, ואפילו עשרות מיליוני שערים), הממוקמים על גבי שבב יחיד ומזעור הרכיבים המכילים מיליוני שערים לוגיים על גבי פיסת סיליקון בגודל של מילימטרים בודדים.
תכונות
השפה ירשה בתחבירה הגדרות אובייקטים משפת ADA. ההבדל העיקרי בין שפת חומרה לשפת תוכנה הוא, שבשפת חומרה כל שורות הקוד מתבצעות באופן מקבילי ולא באופן סדרתי, כמקובל בשפות תוכנה. כלומר, באופן כללי בשפות חומרה אין משמעות למיקום הביטוי בקוד. כאשר מדובר בביצוע כוונה היא לסימולציה בלבד, ובתהליך הסינתזה לביטוים יש משמעות מערכתית/מבנית, הם מייצגים מבנים סיפרתיים לוגיים. התקן הנוכחי של השפה מציב אותה בכלל השפות מונחות העצמים. רוב המבנים של השפה נועדו למידול ובניית סביבות סימולציה (ולא לסינתזה של מעגלים). דוגמה לכך היא טיפוס זמן, ומאפשר הגדרת אילוצים שונים המערבים אילוצי זמן. קיימת תת-קבוצה של VHDL המאפשרת כתיבת מבנים לסינתזה. תת-קבוצה זאת נתמכת על ידי יצרני כלי-תכנון (EDA) רבים המשמשים את תחום המעגלים המשולבים. VHDL היא שפה "גדולה", המקנה למשתמש בה יכולות רבות ומאפשרת בקלות יחסית לכתוב ולתחזק תכן בגדלים שונים מהקטן ביותר (מספר שערים לוגיים) ועד גדול ביותר (מעבד לדוגמה), לשלוט בתכונות המערכת על ידי מנגנון מפותח של פרמטרים Generic.
השפה המתחרה כיום בשפת VHDL היא Verilog, הנפוצה מעט יותר לעומת VHDL בארצות הברית ובפרט בעמק הסיליקון. במזרח אסיה ובאירופה VHDL נפוצה יותר. בישראל משתמשים בשתי השפות באותה מידה.
תכנון
תהליך התכנון בשפת VHDL כולל את רוב השלבים המסורתיים של תכן ספרתי: בניית הארכיטקטורה של המערכת, הגדרת יחסי גומלין בין החלקים המבצעים לבין החלקים המבקרים בתוך המערכת, כתיבת קוד, סימולציה וסינתזה. לרוב נכתב הקוד בעורך פשוט (כגון Emacs) קיימים גם כלים המשלבים מהדר יחד עם כלי כתיבת הקוד. ישנם כלים המאפשרים תכנון באמצעות כתיבת קוד ושילוב תכנון גרפי באותו הפרויקט. כלים אלה מתרגמים תכנון גרפי לקוד VHDL.
דוגמה לתכנון שער AND
הקוד לשער AND פשוט ב-VHDL ייראה כך :
צבא ההתנגדות של האל
צבא ההתנגדות של האל (באנגלית: LRA, או בשמו המלא: Lord's Resistance Army) הוא ארגון גרילה שהוקם ב-1987 ופועל בצפון אוגנדה ובחלקים מסוימים של דרום סודאן והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הסמוכים לאוגנדה. מטרתו של הארגון היא לכונן משטר נוצרי-דתי, המבוסס על עקרונות עשרת הדיברות ועל מסורת האצ'ולי. במהלך מלחמתו בצבא האוגנדי, לא בחל הארגון באמצעים, ובהם מעשי טבח, חטיפות, עינויים, מעשי אונס ושימוש צבאי בילדים. בראש הארגון עומד ג'וזף קוני, שלטענתו עושה את דברו של האל, עמו הוא מתקשר באופן ישיר.
לפי הערכות מחלקת המדינה האמריקנית משנת 2005, במהלך העימותים בין ה-LRA לבין צבא אוגנדה נהרגו כ-12 אלף בני אדם, וכ-20 אלף ילדים נחטפו וגויסו בכפייה. נתונים אלה אינם כוללים מקרי מוות כתוצאה מנזקים עקיפים של המלחמה, כגון תת-תזונה ומחלות. לפי הערכות ארגון המזון והחקלאות של האו"ם מאותה שנה, כ-1.4 מיליון בני אדם סובלים ממחסור חמור במזון כתוצאה מהעימות.
הרקע להקמת הארגון
בינואר 1986 הודח נשיא אוגנדה, טיטו אוקלו, שהיה בן מיעוט האצ'ולי, בהפיכה שעורר צבא ההתנגדות העממי. בני האצ'ולי חששו כי יאבדו את השליטה המסורתית שהייתה להם בצבא האוגנדי, וכי צבא ההתנגדות העממי יפעל נגדם.
ג'וזף קוני הופיע לראשונה כמדיום בינואר 1987, בדומה לרבים אחרים שצצו ברחבי המדינה בהשפעת תנועת הרוח הקדושה. במהלך השנה זכה קוני לתמיכה רבה, וכוחו התעצם. הוא הצטרף לארגון גרילה בשם "הצבא הדמוקרטי של אזרחי אוגנדה", וביצע כמה מתקפות במסגרתו. עם זאת, תוך זמן קצר הפנה עורף לצבא הדמוקרטי, ותקף את אחד מבסיסיו. קוני עמד עתה בראש כוח עצמאי, בשם "Lord's Army" ("צבא האל"). ביוני 1988, כשהתברר שהצבא הדמוקרטי והממשלה הגיעו לכדי הסכם שלום, הפך הנתק בין הצדדים למוחלט.
חלק מאנשי הצבא הדמוקרטי, ובהם מייסדו, אוֹדוֹנְג לאטֶק, שהתנגדו להסכם השלום, חברו לקוני לאחר חתימתו. לאטק ביסס את הטקטיקה הצבאית של הארגון - לוחמת גרילה המבוססת על מתקפות פתע על מטרות אזרחיות.
"מבצע צפון" ותוצאותיו
במרץ 1991 פתח הצבא במתקפה רחבת היקף נגד ה-LRA, שנודעה מאוחר יותר בשם "מבצע צפון" (Operation North). מלבד מטרתו הצבאית של המבצע, הממשלה שמה לה למטרה לערער את התמיכה לה זכה ה-LRA בקרב האוכלוסייה המקומית. הצפון כולו הוכרז כשטח צבאי סגור, וארגוני סיוע הומניטרי נדרשו לעזוב את האזור. במהלך המבצע נעצרו, עונו והוצאו להורג חברים בארגון ומי שנחשדו כתומכים בו.
במהלך המבצע הקימה השרה להשכנת שלום בצפון אוגנדה, בטי אוילה ביגומבה יחידות שנקראו "קבוצות חץ" (Arrow Groups). יחידות אלה, שחומשו בעיקר בחץ וקשת, נועדו להגן על הכפרים על בסיס התושבים המקומיים. אף שלקבוצות החץ לא הייתה היכולת להתמודד עם הנשק המודרני שבידי ה-LRA, קוני חשש שהקמתן תסית את האוכלוסייה המקומית נגדו. המהלך שנקט בתגובה היה אכזרי במיוחד. אנשיו לכדו כמה אנשי אצ'ולי שנחשדו על ידו כתומכי הממשלה, כרתו את ידיהם, אפיהם ואוזניהם, ותפרו את שפתיהם זו לזו. מאוחר יותר הסביר קוני את השיטה בה השתמש: "אם תפנה אלינו חץ, וכתוצאה מכך נכרות את היד בה השתמשת לשם כך, את מי יש להאשים בכך? אם אתה מדווח על צעדינו באמצעות פיך, ואנחנו חותכים את שפתיך, את מי יש להאשים בכך? אותך! התנ"ך אומר שאם האשמה היא בידייך, בעיניך או בפיך, יש לכרות אותם".
חששם של בני האצ'ולי מה-LRA, לצד האנטגוניזם שחשו כלפי כוחות הממשלה, הביאו לכישלון המבצע.
יוזמת ביגומבה
בעקבות הכישלון, יזמה השרה ביגומבה משא ומתן עם ה-LRA ביוני 1993. הנשיא יוורי מוסווני נתן את ברכתו, אף שהצהיר כי הפעילות הצבאית תימשך. פגישה ראשונה בין הצדדים נערכה במחוז גולו בנובמבר אותה שנה. מטעם הממשלה הופיעו ביגומבה, מפקד כוחות הצבא בצפון, הקולונל סמואל וָאסְוָוה, וכן כמה מזקני האצ'ולי. קוני שלח לפגישה כמה ממקורביו. נציגי ה-LRA דרשו חנינה כללית לאנשיהם והביעו נכונות לשוב לעמדותיהם, מבלי להצהיר על כניעה. וסאווה הסכים להפסקת אש שתאפשר את המשך השיחות.
קצינים בכירים בצבא ההתנגדות העממי, ששלט באוגנדה, התנגדו למשא ומתן עם ה-LRA, שכן לדעתם התנהלותו תביא לכניעתה של הממשלה בפני ה-LRA. אף ראש הממשלה סירב להביע תמיכה פומבית במשא ומתן, ואף לא סיפק את התנאים הלוגיסטיים הדרושים לקיומו. המסרים הכפולים של ממשלת אוגנדה הקשו על המשך המשא ומתן.
ב-10 בינואר 1994 נערכה פגישה שנייה בין הצדדים. לפגישה זו הגיע קוני עצמו, שדרש הפסקת אש לתקופה של חצי שנה. דרישה זו נראתה לביגומבה מופרזת, והצבא חשש שפרק הזמן הארוך יאפשר ל-LRA לארגן את כוחותיו להמשך הלחימה. מאוחר יותר התברר כי במקביל למשא ומתן עם הממשלה ניהל קוני מגעים עם ממשלת סודאן, במטרה לזכות בתמיכתה. לכישלון השיחות היו טעמים נוספים - אנשי ה-LRA חשו כי קציני הצבא מתייחסים אליהם בהתנשאות, שהמחישה עבורם את היחס הצפוי להם אם יסתיימו הקרבות. גם ביגומבה, שנקרעה בין תפקידה כמייצגת הממשלה לבין שאיפתה לשמש כמתווכת, חשה כי אינה מקבלת גיבוי מספיק מהממשלה. לאחר פגישה שנתקיימה ב-2 בפברואר הודיע ה-LRA על נטישת השיחות, בטענה שהממשלה מנסה להונות אותו. ב-6 בפברואר נאם הנשיא מוסווני בעיירה בגולו, וקצב ל-LRA שבוע להיכנע, בטרם יורה על מתקפה צבאית.
ההתבססות בסודאן והגברת ההתקפות על אוכלוסייה אזרחית
שבועיים לאחר נאומו של מוסווני חצו כוחות של ה-LRA את הגבול לסודאן, בעידוד הממשלה המקומית, והחלו להקים בה בסיסים. הסיבה לכך שסודאן, מדינה ערבית-מוסלמית, תמכה בתנועה נוצרית-דתית, נעוצה בכך שממשלת אוגנדה תמכה בארגון ה-SPLA ("צבא השחרור העממי של סודאן"), שפעל בדרום סודאן. מלבד הנוחות שבבסיסים המוגנים מפני הצבא האוגנדי, נהנה ה-LRA גם מאספקת תחמושת, מוקשים וציוד מממשלת סודאן. בתמורה, נלחם ה-LRA גם נגד ה-SPLA, לעיתים בשיתוף פעולה עם צבא סודאן.
קוני, שהיה משוכנע בשלב זה שבני האצ'ולי משתפים פעולה עם הממשלה, החל לנקוט טקטיקה חדשה, במסגרתה הפנה את מרצו להתקפות ישירות על אזרחים בצפון אוגנדה. ילדים רבים נחטפו וגויסו בכפייה ל-LRA. תפיסתו הייתה שילדים יהיו נוחים יותר לסור למרותו. הוא אף מצא לכך הצדקה מוסרית - מאחר שהוכח כי לא ניתן לבטוח בבני האצ'ולי הבוגרים, יש לטהר אותם וליצור חברה חדשה המבוססת על הילדים. ההתקפות על מטרות אזרחיות נועדו גם לטהר את האזור מאוכלוסייה אזרחית, ובכך להבטיח שתנועות ה-LRA בשטח לא יתגלו. בנוסף, סבר קוני כי באמצעות ההתקפות ישכנע את התושבים בכך שהממשלה לא מגנה עליהם, ובכך יעורר את חמתם עליה. עם זאת, הדבר לא תורגם לתמיכה ב-LRA.
בכמה מקרים הגיעו ממדי הפעולות של ה-LRA לכדי טבח. ב-22 באפריל 1995 נהרגו בין 170 ל-220 אזרחים בהתקפה באָטִיאָק, מבלי שצבא אוגנדה נחלץ לעזרת התושבים. ב-8 במרץ 1996 הותקפה שיירה של 20 כלי רכב, שלוותה בכוח של 14 חיילים. בין 50 ל-110 אזרחים נהרגו, חלקם לאחר שסירבו לצאת מהאוטובוסים, אליהם הושלכו מטעני חבלה. ביוני אותה שנה תקף ה-LRA כפר של פליטים סודאנים שניהלה נציבות האו"ם לפליטים, בצפון קיטגום. כ-100 פליטים נהרגו במתקפה זו. בין ה-7 ל-12 בינואר 1997 טבחו אנשי ה-LRA בתושבי הנפות לוֹקוּנְג ופָּלָאבֶּק. 412 אזרחים נהרגו בטבח, רבים מהם הוכו למוות.
ברחל בתך הקטנה
מקור הביטוי
הביטוי שאול מדברי יעקב ללבן הארמי: השם "רחל" מספיק לכאורה לצורך הזיהוי, אך הפירוט "בתך", יחד עם "הקטנה", אינו מותיר כל מקום לספק או לאי־הבנה. לכן נעשה הצירוף המשולש שם דבר להתייחסות מפורשת ומפורטת, פירוט מדוקדק שאינו מותיר מקום לספק.
צבא ההתנגדות של האל
ההתבססות בסודאן והגברת ההתקפות על אוכלוסייה אזרחית
אחת ההתקפות הידועות של ה-LRA באותה תקופה הייתה ההתקפה על פנימיית סנט מרי באָבּוֹקֶה. בליל ה-10 באוקטובר 1996, פשטו 200 מאנשי ה-LRA על הפנימייה, על מנת לגייס את תלמידותיו. 139 תלמידות בנות 13 עד 16 נשבו. עד שעות הבוקר ניהלה סגנית המנהלת משא ומתן עם ה-LRA, בסיומו שוחררו 109 מהנערות. מתוך שלושים החטופות, חמש מתו בשבי, ורוב הנותרות הצליחו לברוח במהלך 10 השנים הבאות.
ברחל בתך הקטנה
מקור הביטוי
רש"י מפרש את דבריו של יעקב ללבן, "ברחל בתך הקטנה", כך:
צבא ההתנגדות של האל
ההתבססות בסודאן והגברת ההתקפות על אוכלוסייה אזרחית
גם כמה מפעולותיה של הממשלה באותה העת היו שנויות במחלוקת. ב-31 באוגוסט 1995 נורו למוות 13 אזרחים במהלך התקפה של הצבא על אנשי LRA בלוקונג, חלקם כאשר היו כפותים. הממשלה טענה כי מותם של האזרחים היה תאונה. במקרה אחר, ב-16 באוגוסט 1996, המון זועם הכה למוות ארבעה חשודים בהשתייכות ל-LRA, בעת שהיו בידי הצבא האוגנדי. לפי עדויות מקומיות, הארבעה הועברו להמון במכוון על ידי קציני הצבא.
ברחל בתך הקטנה
מקור הביטוי
מקורו של רש"י במדרש בראשית רבה, נאמר בפרשה ע' פסוק י"ז:
צבא ההתנגדות של האל
צמצום פעילות ה-LRA
לקראת סוף שנות ה-90 אירעו מספר התפתחויות שהביאו לשינויי מגמות.
אנשי האצ'ולי החלו להכיר בכך שלא יהיה פתרון צבאי לסכסוך, וכי יש להגיע לכדי משא ומתן מדיני. אחד הגורמים לכך היה תחושתם כי קורבנותיהם של שני הצדדים הם ילדים חפים מפשע - ה-LRA גייס אותם בכפייה, וכלוחמים בו, הפכו למטרה של הצבא.
התפתחות שנייה חלה בסודאן, שממשלתה הגמישה את מדיניותה כלפי ה-SPLA. הדבר נבע משני טעמים עיקריים: הצבא הצליח להשתלט על שדות נפט שהיו עד אז בשליטת ה-SPLA, והממשלה הייתה מעוניינת בשמירת השקט, על מנת להבטיח יציבות בייצוא הנפט. סיבה שנייה נעוצה בלחץ שהפעילה ממשלת ארצות הברית על ממשלת סודאן בעקבות הפיגועים שביצע אל-קאעידה בשגרירויות ארצות הברית בדאר א-סלאם ובניירובי ב-1998, ושעקבותיהם הוליכו לסודאן. כתוצאה מהפחתת מאמצי הלחימה ב-SPLA, צמצמה ממשלת סודאן גם את תמיכתה ב-LRA. במקביל, החל מ-1999 יזם מרכז קארטר משא ומתן בין ממשלות אוגנדה וסודאן, שהביא לחידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ב-2001.
בשנת 2000 חוקק הפרלמנט האוגנדי את חוק החנינה הכללית. לפי הוראות החוק, מורד שיניח את נשקו ויסגיר עצמו לוועדת החנינות שהוקמה לשם כך, יזכה לחנינה. אף שהחוק לא שם קץ ללוחמה, בכמה מהאזורים באוגנדה הושב השקט.
כמה מיחידות ה-LRA יצרו באופן מפתיע קשר עם נציגי הממשלה ביוני 2001, במטרה לנהל משא ומתן. הצבא הקים אזור מפורז לשם ניהול השיחות. בסופו של דבר, שבו אנשי ה-LRA לסודאן ללא תוצאות.
לפיגועי 11 בספטמבר היו השלכות גם על הלחימה באוגנדה. לאחר הפיגועים נשמעו טענות כלפי סודאן, שכן העניקה לאוסאמה בן לאדן מקלט במהלך שנות ה-90. ב-5 בדצמבר 2001 הכריזה מחלקת המדינה של ארצות הברית על ה-LRA כארגון טרור. וממשלת סודאן, שרצתה להיראות כמי שמשתפת פעולה עם המאבק העולמי בטרור, הודיעה על הפסקת הסיוע לארגון. עם זאת, בסיסי ה-LRA בסודאן לא פורקו.
כתוצאה מהפסקת הסיוע הסודאני, פחתו התקפות ה-LRA בצפון אוגנדה, ותושבים רבים החלו לשוב לבתיהם.
מבצע "אגרוף הברזל"
במרץ 2002 יצא צבא אוגנדה במתקפה על בסיסי ה-LRA בדרום סודאן במבצע שכונה "אגרוף הברזל". המבצע תואם עם ממשלת סודאן, שנתנה את הסכמתה לכניסת הצבא לשטחה, עד לכביש המחבר בין ג'ובה לטוֹריט. ההסכם בין המדינות כלל גם את הסכמתה של אוגנדה להסיג את כוחותיה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
המבצע הסתיים בכישלון. בתקופה בה הסתייע ה-LRA בממשלת סודאן, הוא הספיק להצטייד בתחמושת ובאספקה, שאפשרו לו להתגונן מפני הצבא. הצבא גם לא הצליח לחסל את כל בסיסי ה-LRA. בעקבות המבצע, חידש ה-LRA את התקפותיו באוגנדה, ואף הרחיב אותן לאזורים חדשים, שבהם לא שהה קודם לכן.
במהלך 2003 היה ניסיון של LRA לכבוש את העיר סורוטי, באזור התרחשו קרבות אך בסופו של דבר הצבא הצליח להביס את התוקפים.
ניסיונות לחידוש המשא ומתן
במהלך 2003 נכשלו מספר ניסיונות לחידוש המשא ומתן. הסיבה העיקרית לכישלון הייתה אי האמון ששרר בין הצדדים. הממשלה סברה שה-LRA מגלה עניין במשא ומתן רק כאשר הוא מעוניין להרוויח זמן, מה גם שהארגון התקשה להגדיר את יעדיו במשא ומתן. ה-LRA, מצידו, לא האמין שהממשלה מתכוונת לכבד הסכמות, בהתבסס על מספר מקרים שבהם יחידות שונות של הצבא תקפו את כוחותיו במהלך הפסקות אש.
באותה שנה החלה הממשלה להקים מיליציות, בדומה להקמת "קבוצות החץ" בשנות ה-90, לאחר שהפיקה לקחים מאותו הפיאסקו - לתושבים חולקו רובים במקום חצים וקשתות. יש הסבורים שלהפצת נשק חם באזור תהיה השפעה שלילית בטווח הרחוק.
בדצמבר פנה הנשיא מוסווני לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, בבקשה לחקור פשעי מלחמה שביצע ה-LRA. החקירה החלה בינואר 2004. עד מהרה נוכח מוסווני כי הרשעה אפשרית של קוני ואנשיו עלולה להכשיל את המאמצים להגיע להסדר שלום כולל, והחל לחפש דרכים למשוך את פנייתו לבית הדין. ארגון אמנסטי מתח עליו ביקורת בשל כך.
ב-21 בפברואר 2004 תקף ה-LRA את מחנה הפליטים בָּארְלוֹנְיוֹ שבמחוז לירה, דרומית לאזורים שהדרך כלל תקף. בהתקפה נהרגו 200 אזרחים. בתוך ימים ספורים פרצו בבירת המחוז, לירה טאון, הפגנות מחאה כנגד אוזלת ידה של הממשלה בכל הנוגע לדיכוי ה-LRA. במהלך ההפגנות נהרגו תשעה אזרחים נוספים.
בהמשך השנה הגבירה ממשלת אוגנדה את הלחץ הצבאי על ה-LRA, וכתוצאה מכך פחתו פעולותיו. ב-15 בנובמבר הכריזה הממשלה על הפסקת אש חד צדדית, במהלכה הציעה את חידוש המשא ומתן. מוסווני נקט צעד זה לאחר גישושים דומים מצד בכירים ב-LRA בחודשים הקודמים. עם זאת, גם הפעם עלה המשא ומתן על שרטון. ב-11 בדצמבר נהרגו שבעה אזרחים סודאנים בהתקפה של אנשי LRA, שככל הנראה פעלו על דעת עצמם. בהמשך החודש הודיעה הממשלה כי תקפה כוח בפיקודו של ג'וזף קוני עצמו בצפון המדינה. בעקבות אירועים אלה, שב ועלה אל פני השטח אי האמון בין הצדדים, וב-31 בדצמבר הסתיימה הפסקת האש.
כניעה חלקית
ב-3 בפברואר 2005 שוב הכריז מוסווני על הפסקת אש, לתקופה של 18 ימים. המשא ומתן שוב הסתיים ללא תוצאות, אך הפעם מסיבה שונה - ב-7 בפברואר הודיע נציג ה-LRA למשא ומתן, סאם קולו, על כניעתו.
ב-8 בפברואר הוציא בית הדין הבינלאומי הפלילי בהאג 12 צווי מעצר, לראשונה בתולדותיו, נגד בכירי ה-LRA. דובר בית הדין לא שלל את האפשרות שייחקרו גם פשעי מלחמה מצד הצבא, אך ציין כי "פשעי ה-LRA חמורים בהרבה". ביגומבה דרשה מבית הדין שלא יממש את הצווים, והודיעה כי הממשלה תזנח לחלוטין את הנתיב המדיני אם לא תֵענה דרישתה. בהיעדר משטרה משל עצמו, התקשה בית הדין לאכוף את צווי המעצר, וב-2 ביוני 2006 נענה האינטרפול לבקשתו, והוציא צווי מעצר שהופצו ב-184 מדינות.
במהלך חודש מרץ המשיכו כמה מפעילי ה-LRA לתקוף מטרות אזרחיות, במהלכן נהרגו 12 אזרחים ונחטפו 50. חלק מההתקפות בוצעו לאחר הצהרות של הממשלה בדבר כניעתו המוחלטת של ה-LRA.
ה-LRA בקונגו
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדינה ענקית השוכנת מערבית לאוגנדה, נמצאת במצב של אי-סדר, לאחר תקופה ארוכה של מלחמות אזרחים, ומידת השליטה של ממשלתה בנעשה בשטחה מוגבלת. אנשי ה-LRA ביקשו לנצל מצב זה ולהפכה לכר לפעולותיהם. כארבעים פעילים של ה-LRA, בהנהגתו של וינסנט אוטי, חצו בספטמבר 2005 את הגבול מסודאן לקונגו, באזור הפארק הלאומי גרמבה. שתי קבוצות נוספות עשו את דרכן לקונגו בהמשך החודש, אחת מהן כללה, על פי הערכות, את קוני. בתוך זמן קצר נפגשו אנשי ה-LRA עם נציגי האו"ם וצבא קונגו, שהודיעו להם כי עליהם להתפרק מנשקם כתנאי מוקדם לשיחות ביניהם. מוסווני הודיע לממשלת קונגו שעליה לפרק את אנשי ה-LRA בשטחה מנשקם, ושאם לא תעשה כן, יפלוש צבא אוגנדה לקונגו ויעשה זאת בעצמו. צבאותיהן של שתי המדינות נפרסו לאורך הגבול. בין שתי המדינות שררה גם כך עוינות, מאז מלחמת קונגו השנייה.
הסכם ג'ובה
ב-14 ביולי 2006, התחדשו המגעים בין הממשלה לבין ה-LRA בג'ובה שבסודאן, בחסות סגן נשיא האוטונומיה של דרום סודאן, ריק מצ'אר. לשיחות קדמו הודעה מצולמת של ג'וזף קוני בה קרא לסיום פעולות האיבה, והודעה של מוסווני לפיה אם יושג הסכם שלום ביולי, לקוני לא יאונה כל רע.
ב-26 באוגוסט הצליחו הצדדים להגיע להסכם, לפיו יעזוב ה-LRA את אוגנדה, ויתמקם בשני מחנות בסודאן. ממשלת אוגנדה התחייבה לא לתקוף מחנות אלה. במקביל, חידשה ממשלת אוגנדה את דרישתה להפסיק את חקירת בית הדין הבינלאומי. דרישתה זו גונתה בידי הקהיליה הבינלאומית, אך באוגנדה עצמה נתפסה כצעד נכון לקראת פיוס.
בנובמבר 2007 הגיעה לקמפלה משלחת של ה-LRA בראשותו של מרטין אוֹג'וּל, והצהירה מחדש על מחויבותו של ה-LRA לשמירת השלום. בהמשך סיירה המשלחת בצפון, נפגשה עם קורבנות המלחמה וביקשה את סליחתם.
על פי דיווחים שונים, וינסנט אוטי הוצא להורג במהלך אוקטובר 2007, כחלק ממאבק כוחות פנימי בינו לבין קוני.
מתקפת 2008
בדצמבר 2008 פתחו צבאות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אוגנדה ודרום סודאן, בתמיכת ארצות הברית, במתקפה כוללת על כוחות הארגון במזרח קונגו, במטרה לשים קץ לפעולותיו. הארגון ספג אבדות קשות ונאלץ לסגת מחלק מבסיסיו. אנשיו נקמו את נקמתם בתושבי האזור בשורה של מעשי טבח.
בדצמבר 2009 טבח הארגון מאות תושבים במספר כפרים בצפון-מזרח קונגו.
התזמורת הסימפונית של גטבורג
התזמורת הסימפונית של גטבורג (בשוודית: Göteborgs Symfoniker) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה הקבוע הוא גטבורג, שוודיה. התזמורת נוסדה בשנת 1905 ובשנת 1997 זכתה בתואר "התזמורת השוודית הלאומית". במרוצת העשור האחרון של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה הנוכחית היא יצאה לכמה מסעות קונצרטים, בין השאר בלונדון, וינה, בוסטון ושאנגחאי, וזכתה לתגובות חיוביות הן מצד המבקרים והן מצד הקהל.
צבא ההתנגדות של האל
מתקפת 2008
החל משנת 2010, החל הארגון לממן את עצמו באמצעות ציד פילים אפריקאים וסחר בשנהב שלהם, המהווים מוצר מבוקש מאוד בסין ובכל העולם. בין השנים 2010–2012, ניצודו באפריקה לא פחות מ-100,000 פילים, רובם בידי הארגון.
התזמורת הסימפונית של גטבורג
לתזמורת גטבורג רפרטואר רחב, אך היא חובבת במיוחד את יצירות המופת של המלחינים הנורדיים של שלהי הרומנטיקה, כמו ז'אן סיבליוס ואדוורד גריג. הקלטותיה כוללות בעיקר מלחינים נורדיים אך גם את התמחותם המיוחדת של ירווי ופרוקופייב. התזמורת הסימפונית של גטבורג מופיעה באולם הקונצרטים של גטבורג, שנבנה בשנת 1935 ונודע באקוסטיקה המעולה שלו.
עמנואל קזקביץ'
עֶמָנוּאל קזקֶביץ' (ביידיש: קאזאקעוויטש; ברוסית: Эммануил Генрихович Казакевич; 24 בפברואר 1913 - 22 בספטמבר 1962) היה סופר ומשורר יהודי - סובייטי שכתב ברוסית וביידיש.
קורות חיים
החל מ-1932 פרסם קזקביץ' שירים ביידיש. חלק משיריו תורגמו לרוסית. ב-1939 פרסם יחד עם דוד ברגלסון ספר על החיים היהודים בבירוביג'ן.
בשנת 1938 קזקביץ' עבר למוסקבה. עם תחילת קרבות מלחמת העולם השנייה הוא התנדב לצבא האדום אף שעקב סיבות בריאותיות היה לו פטור משירות צבאי. בהיותו בצבא הוא נטל חלק במספר קרבות מכריעים, מהגנת מוסקבה ועד כיבוש ברלין והתקדם מחייל פשוט ביחידת הסיור לקצין בדרגת קפטן בחיל המודיעין. על גבורתו בקרבות עוטר קזקביץ' בשני עיטורי הכוכב האדום ובשני עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה שנייה.
על בסיס הניסיון שצבר במהלך המלחמה, החל קזקביץ' לכתוב פרוזה ברוסית. ספרו הראשון, "הכוכב" (Звезда), פורסם ב-1947 וזכה בפרס סטלין בשנת 1948. על בסיס ספר זה צולמו ב-1949 וב-2002 סרטי קולנוע דוברי רוסית. הספר תורגם לעברית תחת השם "בין כוכב לאדמה" ויצא לאור ב-1948.
ספר נוסף של קזקביץ', "אביב על האודר" (Весна на Одере; "דער פֿרילינג אױפֿן טײַך אָדער"), יצא לאור ב-1949 וזכה בפרס סטלין בשנת 1950. גם ספר זה עובד ב-1968 לגרסה קולנועית. יצירות נוספות של קזקביץ' שפורסמו בתחילת שנות ה-50 זכו לביקורות צוננות.
בסוף שנות ה-50 כתב קזקביץ' המשך לספר "אביב על האודר". ספרו הבא היה "המחברת הכחולה" (Синяя тетрадь), על ולדימיר לנין, שפורסם בשנת 1961. בספר זה הוצג לראשונה גריגורי זינובייב כחבר של לנין ולא כבוגד.
במהלך שנות ה-50 חזר קזקביץ' לכתיבת שירה ביידיש. הוא פרסם מספר יצירות ותרגומים של שירה רוסית ליידיש בעיתון הפולני "פאלקסשטימע".
ב-1959 פרסם תרגום לרוסית של ספר הילדים הרפתקאותיו של פינוקיו מאת קרלו קולודי.
קזקביץ' נפטר במפתיע בשנת 1962, בגיל 49. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. משפחתו עלתה לישראל בשנות ה-70. בתו היא התזנואית אולגה רז.
ספריו
ברוסית וביידיש:
שלמה פוליצ'ק
הרב שלמה פּולְיַצֶ'ק (נכתב גם פוליאצ'ק; כונה העילוי ממייצ'יט; כ"ח בכסלו ה'תרל"ח - כ"א בתמוז ה'תרפ"ח, 5 בדצמבר 1877 – 8 ביולי 1928) היה למדן ליטאי מפורסם, ראש ישיבות לידא ורבנו יצחק אלחנן.
ביוגרפיה
נולד בכפר סניציניץ' הסמוך לעיירה מייצ'ט (בפולנית: Mołczadź) שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית. יהודי הכפר השתייכו בפועל לקהילת יהודי מייצ'ט, ומכאן כינויו. אביו של פוליצ'ק חכר את סניף הדואר ואת בית המרזח של הכפר.
החל בלימודיו בתלמוד תורה בעיירה בגיל 5, ותוך זמן קצר הוא עבר ללמוד בסלונים ובנובהרדוק הסמוכות למקום מגוריו. בגיל 12 לקחו הרב אהרן רבינוביץ, חתנו של הרב יצחק יעקב ריינס, לישיבת וולוז'ין. חרף גילו הצעיר קיבלו הנצי"ב מוולוז'ין לישיבה לאחר ראיון עמו. הרב אלחנן וסרמן העיד כי הרב חיים הלוי סולובייצ'יק, ראש הישיבה השני בוולוז'ין, אמר עליו: "עילוי משונה כזה לא ראיתי מימי".
בשנת תרנ"ב, לאחר שנסגרה ישיבת וולוז'ין התפזרו האברכים והבחורים. הרב חיים סולובייצ'יק, שהתמנה לרב העיר בריסק, הזמינו אליו והוא קבע את מקום לימודו בבית המדרש "משמר קלויז" שבעיר. בגיל 16 למד תקופה קצרה בישיבת סלבודקה וחזר לבריסק. לאחר מכן עבר לווילנה שם למד ב"קיבוץ" - קבוצת בחורים שלמדו הוראה אצל הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
בגיל 29 הזמינו הרב יצחק יעקב ריינס לכהן כראש ישיבה בישיבתו שבלידא, שם שהה 9 שנים, עד התפרקות הישיבה בעקבות מותו של הרב ריינס. משם נדד עם חלק מתלמידי הישיבה ליליזבטגרד, שם שהה 6 שנים. בעקבות מאורעות הדמים שהיו בעיר במלחמת האזרחים ברוסיה, עזב את העיר עם משפחתו לביאליסטוק, שם לימד במהלך שנת תרפ"ב, 1922, בישיבת "בית מדרש גבוה תחכמוני". באלול ה'תרפ"ב, הוזמן על ידי ראשי ישיבת רבינו יצחק אלחנן שבניו יורק ללמד שם. לימד שם כשש שנים, עד פטירתו בגיל 50.
הרב פוליצ'ק היה נשוי ואב לשלוש בנות ולשני בנים.
שמו הונצח באחד מרחובות ירושלים – רחוב "העילוי" בשכונת קריית משה.
גאונותו
על דרשת הבר מצווה שלו שדרש בחגיגה שנערכה בביתו של הנצי"ב, אמר רבי חיים מבריסק שהיא ראויה להימסר כשיעור לפני בחורי הישיבה. כשהיה רבי חיים מתקשה בהלכה הוא היה שואל את פוליצ'ק. מסופר עליו שבתוך שעות ספורות היה לומד ספרי מתמטיקה על בוריים. היו לו ידיעות מקיפות גם בהנדסה ובספרות רוסית וגרמנית.
חיבוריו
היו עמו בכתובים אלפי חידושים בעניינים שונים, בהם כ-1,500 שיעורים שמסר בישיבה בלידא. בדרך נדודיו מיליסבטגרד לביאליסטוק אבדו כל כתביו.
לאחר מותו בשנת ה'תש"ז הוציא חתנו, הרב יהודה לייב גולדברג, ליקוט משיעוריו ששרדו ומשיעורים שמסר בישיבת רבינו חיים ברלין, בשם חידושי העילוי ממייצ'יט. סיכומים של כמה משיעוריו הוצאו לאור בספר "שיעורי ראשי ישיבות ליטא" בהוצאת מוסד הרב קוק, תשס"ט.
הדורות הבאים
הדורות העתידיים או הדורות הבאים הם הדורות של האנשים הבאים בעתיד, אחרי הדורות החיים של בני האדם כיום. דור העתיד מנוגד לדורות הנוכחיים והקודמים, והוא מתעורר במטרה ליצור חשיבה על צדק בין דורי. המונח משמש לעיתים קרובות בתיאור שימור מורשת תרבותית או מורשת טבע.
תנועות הקיימות ופעולות האקלים אימצו את הרעיון ככלי לעגן עקרונות של חשיבה לטווח ארוך בחוק. המושג מחובר לעיתים קרובות לחשיבה הילידית כעקרון לפעולה אקולוגית, כמו קיימות שבעת הדורות, הקובעת כי כל לגבי כל החלטה הנעשית צריך לשקול את ההשפעה שלה על 7 הדורות הבאים, המיוחסת למסורת האירוקוית.
מקורות
המונח מתייחס להשפעה שיש לדור החי כיום על העולם בו יחיו הדורות הבאים, ועל העולם שהם יירשו מבני האדם החיים כיום. מתייחסים לתפיסה זו בהגדרה המצוטטת ביותר של קיימות כחלק מהתפיסה של פיתוח בר-קיימה של ועדת ברונדטלנד של האו"ם ב-20 במרץ 1987: "פיתוח בר-קיימא הוא פיתוח העונה על צורכי ההווה מבלי לפגוע ביכולתם של הדורות הבאים לענות על צורכיהם שלהם".
השימוש בדורות הבאים בחוק הבינלאומי מוכר בחלקו על ידי מגילת האומות המאוחדות המתמקדת במניעת "ייסור המלחמה" על הדורות הבאים. הצהרת סטוקהולם מ-1972 החזירה את הרעיון שוב והדגישה את "האחריות הפורמלית להגן ולשפר את הסביבה לדורות הנוכחיים והעתידיים".
הצהרת אונסק"ו
הצהרת אונסק"ו על אחריות הדורות הנוכחיים כלפי דורות העתיד שהוכרזה ב-12 בנובמבר 1997, היא הסכם בינלאומי (שעלול להיות חלק מהמשפט הבינלאומי המנהגי) הכולל הוראות הנוגעות למורשת המשותפת של האנושות.
"לדורות ההווה יש אחריות להנחיל לדורות העתיד כדור ארץ שלא יפגע יום אחד באופן בלתי הפיך כתוצאה מפעילות אנושית. כל דור שיורש את כדור הארץ באופן זמני צריך לדאוג להשתמש במשאבי טבע באופן סביר ולהבטיח כי החיים לא יפגעו בידי שינויים מזיקים במערכות האקולוגיות וכי ההתקדמות המדעית והטכנולוגית בכל התחומים אינה פוגעת בחיים על פני כדור הארץ".
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 4 – שימור החיים על פני כדור הארץ
"עם הכבוד הראוי לזכויות האדם ולחירויות היסוד, על הדורות הנוכחיים לדאוג לשמר את המגוון התרבותי של האנושות. על הדורות הנוכחיים מוטלת האחריות לזהות, להגן ולשמור על המורשת התרבותית המוחשית והלא מוחשית ולהעביר מורשת משותפת זו לדורות הבאים".
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 7 – מגוון תרבותי ומורשת תרבותית
"הדורות הנוכחיים עשויים להשתמש במורשת המשותפת של האנושות, כהגדרתה בחוק הבינלאומי, ובלבד שאין בכך כדי לפגוע בה באופן בלתי הפיך".
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 8 – מורשת משותפת של האנושות
"1. על הדורות הנוכחיים להבטיח שגם הם וגם הדורות הבאים ילמדו לחיות יחד בשלום, ביטחון, כבוד לחוק הבינלאומי, זכויות אדם וחירויות יסוד.
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 9 – שלום.
כלכלה
רוב הגישות הקפיטליסטיות מניחות שהדורות הבאים ישגשגו. עם זאת, הנחות אלו אינן מתממשות – ומרבית ההחלטות הכלכליות מתקבלות תוך מחשבה על יתרונות לטווח הקצר.
זכויות משפטיות של הדורות הבאים
מרבית היישומים של הדורות הבאים מתמקדים בעיגון הזכויות והצרכים של הדורות הבאים בחוק, כדי לייצג את אלו שאינם מסוגלים להביע את צורכיהם.
כמה מדינות ניסו לעגן בחוק חובות כלפי הדורות הבאים. בוויילס, חובה מוסרית זו מקודדת כחובה חוקית בחוק רווחת הדורות העתידיים (ויילס) 2015 ובתפקיד נציב דורות העתיד. הקומישנרית הראשונה סופי האו עיצבה את התפקיד והציעה מספר מדיניויות חדשות המיועדות למדיניות חשיבה עתידית בוויילס, כולל מניפסט לעתיד משנת 2020. באופן דומה בהונגריה, המשרד הנציב הפרלמנטרי ההונגרי עבור דורות העתיד הוקם בשנת 2008.
בשנים 2001–2006 פעל בכנסת נציב הדורות הבאים, שתפקידו היה לעיין בחקיקה העומדת על הפרק, וכאשר החוק בעל עניין מיוחד לדורות הבאים, לצרף חוות דעת בנוגע להשפעתו הצפויה בעתיד.
התדיינות באקלים
זכויות הדורות הבאים מוגנות יותר ויותר בתקדימים משפטיים כחלק מהמגמות העולמיות בהתדיינות באקלים. הדורות הבאים היו התובעים בנאשמים הקריטיים בתיק "דורות העתיד נגד המשרד לאיכות הסביבה ואחרים" משנת 2018 בקולומביה שהגן על אגן יער הגשם באמזונאס לדורות הבאים.
בתרבות
הזכויות של הדורות הבאים היו ההשראה לעלילה העיקרית ב"משרד לעתיד" של קים סטנלי רובינסון.
ננסי סינטרה
ננסי סינטרה (באנגלית: Nancy Sinatra; נולדה ב-8 ביוני 1940, בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי) היא זמרת פופ-רוק ושחקנית אמריקאית; הבכורה מבין שלושת ילדיו של פרנק סינטרה.
ביוגרפיה
ננסי סינטרה היא בתו של פרנק סינטרה מאשתו הראשונה, ננסי ברבאטו.
ב-1959 החלה לימודי מוזיקה, שירה ופיתוח הקול באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אך נשרה אחרי שנה. את קריירת השירה שלה החלה ב-1960, בתוכנית הטלוויזיה של אביה בספיישל אלביס פרסלי, אשר שיתף איתו פעולה מוזיקלית לתקופה קצרה. ב-1961 הצטרפה לחברת התקליטים של אביה, "רפרייז". הסינגלים הראשונים שהוציאה היו "Like I Do", "Tonight You Belong To Me", "Think Of Me" הצליחו יותר באירופה ויפן אך לא בארצות הברית. נישואיה לשחקן/זמר טומי סנדז קטעו את הקריירה שלה עד 1965. אז, התחברה עם הזמר והמפיק לי הייזלווד, שאף כתב את רוב להיטיה עד 1968.
כפר מרמורק
היסטוריה
בשנת 1926 נרכש שטח של 1100 דונם מאדמת זרנוגה על ידי קק"ל בעזרת תרומה של ד"ר אלכסנדר מרמורק שעל שמו נקראה השכונה.
ננסי סינטרה
ביוגרפיה
ב-1965 שיחקה בקומדיה "נישואין על שרטון", לצדם של פרנק סינטרה, דבר קר ודין מרטין.
כפר מרמורק
היסטוריה
היישוב הוקם על ידי "תימני כנרת", עולים מתימן ממחוז שרעב, שחיו תחילה בחוות כנרת אך אולצו לעזוב אותה עקב התנכלות חברי קבוצת כנרת. הם התיישבו בכפר מרמורק, ואליהם הצטרפו תושבים משכונת שעריים הקרובה. לאחר התיישבות המשפחות משעריים ומכנרת היו בשנת 1931 במקום עשר משפחות מכנרת וכ־35 משפחות משעריים. הכפר תואר באוגוסט 1931:
בשנת 1934 הגיעו ליישוב עוד כ־70 משפחות של עולים משרעב. לעולים החדשים נמכרו בין דונם לחצי דונם לכל משפחה למטרת בניית בית.
ננסי סינטרה
ביוגרפיה
אחד מהסינגלים הראשונים שנולדו מהזיווג היה הלהיט הענק "These Boots Are Made for Walkin'" שיצא בשנת 1966. הלהיט, שסימן את תחילת כוכבותה של סינטרה, הגיע למקום הראשון בארצות הברית ונמכר בכמיליון עותקים. הוא פתח שורה של להיטים כמו "Lightning’s Girl", "Love Eyes" ו-"Sugar Town", שהגיע למקום חמישי בארצות הברית.
כפר מרמורק
היסטוריה
ביישוב התפתח ענף הפרדסים עד ימי המאורעות ומלחמת העולם השנייה שגרמו להפסקה ארוכה בייצוא פרי ההדר לחו"ל כתוצאה מסגירת שערי ארץ ישראל.
ננסי סינטרה
ביוגרפיה
בשנת 1967 הקליטה עם אביה, פרנק סינטרה, את הדואט "Somethin' Stupid" שהגיע למקום הראשון במצעדים בארצות הברית ובבריטניה. בשנים שלאחר מכן דעכה הקריירה המוזיקלית שלה.
כפר מרמורק
היסטוריה
בשנת 1939 הגיע גל עלייה נוסף משרעב שגרם להעלמות הגידולים החקלאיים בשכונה. במקום פרדסים הוקמו מחנות עבודה בשביל העולים בתהליך שנמשך עד לשנת 1949 אז נעלם כליל הצביון החקלאי של היישוב והוא הפך ליישוב עירוני.
ננסי סינטרה
ביוגרפיה
סינטרה חזרה לתודעה ב-2004 הודות לחבר והמעריץ, הזמר מוריסי. מוריסי הזמין אותה להשתתף עמו בפסטיבל Meltdown היוקרתי בלונדון. בנוסף, כתב לה את השיר "Let Me Kiss You". הגרסה בביצועה לשיר "Bang Bang" הופיעה בפסקול הסרט "להרוג את ביל" ב-2003.
כפר מרמורק
היסטוריה
בינואר 1949 החליטה מועצת עיריית רחובות על הכללת השכונה בעיר רחובות והמהלך אושר סופית על ידי משרד הפנים בספטמבר 1949.
ננסי סינטרה
ביוגרפיה
מלבד קריירת השירה, שיחקה סינטרה בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה, בעיקר במהלך שנות השבעים.
כפר מרמורק
היסטוריה
הרב ישי שרעבי, מגדולי רבני תימן שימש כרב השכונה למשך כ-40 שנה, לאחר פטירתו (ו' שבט תשע"ב), הוכתר בנו הרב פנחס שרעבי לרב השכונה.
לשכונה יש קבוצת כדורגל בשם הפועל מרמורק אשר משחקת בליגה א' (דרום).
אתרים בשכונה
במרכז השכונה כיכר הקרויה על שמו של רבי שלום שבזי, ובכיכר בית כנסת תימני גדול, הנקרא גם הוא בשם שבזי. הרחוב הראשי של השכונה "הרב דוד ישראל" קרוי על שם מקים הכפר, הרב דוד בן ישראל צאירי (מרגלית), וכן גם הוקם על ידי בני משפחתו בית כנסת על שמו "מגן דוד" באותו רחוב.
קרב ים הפיליפינים
קרב ים הפיליפינים היה קרב ימי ואווירי שהיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה והגדול בהיסטוריה בין כוחות נושאות מטוסים. הקרב נערך בין הצי האמריקאי לצי הקיסרי היפני בין 19 ל-20 ביוני 1944, ליד איי מריאנה שבאוקיינוס השקט. הפעולה הייתה אסון לצי הקיסרי היפני, שאיבד כמעט את כל המטוסים מבוססי נושאות המטוסים שלו ושליש מנושאות המטוסים המעורבות בקרב. לאחר הקרב חדל כוח נושאות המטוסים היפני להוות גורם מאיים מבחינה צבאית.
רקע
בספטמבר 1943 החליטה מפקדת הצי הקיסרי היפני לצאת למתקפה נוספת באוקיינוס השקט. מכיוון שהאמריקאים תקפו איים באוקיינוס בהם שהו חילות מצב יפניים התברר כי היה מחסור במטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים, אך בעיה זו נפתרה על ידי שימוש במטוסים שהמריאו מבסיסים יבשתיים. המתקפה נקבעה לראשית 1944, ועיקרה תקיפת הצי האמריקאי הפסיפי כשזה יפתח בהתקפה הבאה שלו על אחד האיים. תוכנית סופית נקבעה ביוני 1944, תחת הוראתו של מפקדו החדש של הצי היפני המשולב אדמירל סואמו טויודה, ונקראה "מבצע אָ-גו" (Operation A-Go).
הצי היפני, בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, הכיל חמש נושאות מטוסים גדולות (טאיהו, שוקאקו, זואיקאקו, ג'וניו והיוֹ), ארבע נושאות מטוסים קלות (ריוהו, צ'יטוסה, צ'יודה וזואיהו), חמש אוניות מערכה (יאמטו, מוסאשי, קונגו, הרונה ונאגטו), ובנוסף מספר סיירות, משחתות ומכליות.
ב-12 ביוני 1944 פתחו נושאות המטוסים האמריקאיות במתקפה על איי מריאנה, מהלך ששכנע את טויודה כי האמריקאים עומדים לפלוש לאיים. התקפה זו הפתיעה את היפנים, שציפו שהמטרה הבאה של האמריקאים תהיה איי קרוליין או פלאו, ולכן על הגנת איי מריאנה היו אמונים 50 מטוסים בלבד, שהמריאו מבסיסים יבשתיים באיים. ב-13 ביוני פתחו האמריקאים בריכוך הארטילרי על האי סאיפאן ובתגובה הורה טויודה לציו לצאת למתקפת-נגד. הגורמים העיקריים של הצי - שש נושאות מטוסים ומספר אוניות מערכה - נאספו במערב ים הפיליפינים ב-16 ביוני, והשלימו את ההתארגנות ואת התדלוק יום לאחר מכן.
התגובה האמריקאית
צוללות אמריקאיות איתרו את הצי היפני ב-15 ביוני, וביום המחרת השתכנע אדמירל ריימונד ספרואנס, מפקד הצי החמישי, שקרב עומד להתחולל. ב-18 ביוני ארגן תת-אדמירל מארק מיצ'ר את כוחותיו - כוח משימה 58 - בסמוך לסאיפאן על מנת לקבל את פני היפנים.
כוח משימה 58 התחלק למספר גורמים: בקדמת המבנה (בנקודה המערבית ביותר) נמצאו כלי "הקו הראשון", שכללו שבע אוניות מערכה (וושינגטון, צפון קרולינה, אינדיאנה, איווה, ניו ג'רזי, דרום דקוטה ואלבאמה), בפיקודו של תת-אדמירל ויליס לי; מצפון אליהן נמצאו שלוש נושאות מטוסים (אסקס, לאנגלי וקאופנס), בפיקודו של אדמירל-משנה ויליאם האריל; במזרח, בקו הנמתח מצפון לדרום, נמצאו שלוש קבוצות שכל אחת מהן הכילה ארבע נושאות מטוסים. הראשונה (הורנט, יורקטאון, בלו ווד ובטאן) בפיקוד אדמירל-משנה ג'וזף קלארק; השנייה (באנקר היל, ואספ, קאבוט ומונטריי) בפיקודו של אדמירל-משנה אלפרד מונטגומרי והשלישית (אנטרפרייז, לקסינגטון, סן חסינטו ופרינסטון) בפיקודו של אדמירל-משנה ג'ון ריבס. באוניות הראשה תמכו שמונה סיירות כבדות, 13 סיירות קלות, 58 משחתות ו-28 צוללות.
מעט לפני חצות 18 ביוני שלח אדמירל צ'סטר נימיץ לספרואנס מסר ממפקדת הצי הפסיפי בהוואי ובו נאמר כי אוניית הדגל היפנית נמצאת כ-562 ק"מ דרומית-מערבית לכוח משימה 58. מיקום האונייה התאפשר ככל הנראה בזכות יירוט ופיענוח תשדורות הצי היפני.
ספרואנס השיב בשלילה. במהלך כל השתלשלות העניינים שהובילה לקרב חשש ספרואנס שהיפנים מנסים לפתות את הצי שלו להתרחק מאזורי הנחיתה באמצעות כוח הסחה ובסופו של דבר יעקפו את כוח המשימה ויתקפו את החיילים העולים לחוף. על כן לא היה מוכן לשלוח את כוח משימה 58 מערבה. לזכותו של ספרואנס יאמר שהיפנים נטו להשתמש בטקטיקה זו של כוח הסחה בקרבות ימיים, אך הפעם לא כך היה.
לאחר הקרב ספג ספרואנס ביקורת על החלטתו הזהירה במקום לנצל את העליונות ואת המודיעין שהיו ברשותו. בהחלטתו להימנע מתקיפה מוקדמת, טוענים מבקריו, הוא ויתר על ההזדמנות להשמיד לחלוטין את כוח המשימה היפני. עם זאת, ראוי להשוות בין זהירותו של ספרואנס (בעיקר בנושא הכוח המסיח) עם החלטתו של אדמירל ויליאם הלסי ארבעה חודשים מאוחר יותר, לצאת ולרדוף אחר כוח הסחה במהלך קרב מפרץ לייטה, ובכך הותיר את כוחות ההחפה האמריקאים על האי לייטה חשופים למתקפה יפנית. בנוסף, תוכנית הקרב השמרנית של ספרואנס, אף על פי שלא הביאה להשמדה מוחלטת של כוח המשימה היפני, למעשה הביאה להשמדת כוח התעופה הימי היפני על ידי חיסול רוב הטייסים המנוסים ומטוסיהם. ליפנים לא נותר זמן ומשאבים על מנת לבנות צי מטוסים חדש ואימון טייסים חדשים, וכך נותרו נושאות המטוסים היפניות משוללות כל יכולת קרבית אמיתית בכך שהפליגו ללא מטוסים על סיפוניהן. היפנים, שהשלימו עם גזרה זו, השתמשו מאוחר יותר בנושאות המטוסים ככוח הסחה בקרב מפרץ לייטה. לאחר חיסול הזרוע ההתקפית החזקה ביותר שלהם, נאלצו היפנים להישען יותר ויותר על טייסי הקמיקזה שלהם כניסיון אחרון למנוע את ההשתלטות המוחלטת של הצי האמריקאי על האוקיינוס השקט.
פעולות ראשוניות
בשעה 05:30 ב-19 ביוני, פנה כוח משימה 58 צפונה ושיגר את מטוסי הסיור שלו. בשלב זה כבר המריאו מטוסי הסיור היפנים, חלקם מבסיסים בגואם, ובשעה 05:50 זיהה מטוס קרב יפני מדגם A6M זירו את כוח משימה 58. לאחר דיווח מיקום כוח המשימה תקף הטייס את אחת המשחתות האמריקאיות והופל.
בעקבות הדיווח החלו להתארגן בגואם שאר המטוסים לתקיפה, אך אונייה אמריקאית זיהתה אותם במכ"ם וטייסת מטוסי F6F הלקט המריאה מנושאת המטוסים בלו ווד על מנת לנטרלם. המטוסים האמריקאים מצאו את המטוסים היפנים על מסלול ההמראה. תוך דקות נוצר קשר מכ"ם נוסף שהתברר כמטוסים יפניים נוספים שנשלחו מצפון. התפתח קרב אווירי גדול שבמהלכו יורטו 35 מטוסים יפניים ונמשך כשעה לאחר שנקראו מטוסי ההלקט לשוב לנושאות המטוסים.
הפשיטות היפניות
המטוסים האמריקאים נקראו לשוב לנושאות המטוסים לאחר שמספר אוניות מכוח משימה 58 זיהו בשעה 10:00 את גל התקיפה הראשון של מטוסים יפנים - שמנה 68 מטוסים - כ-240 ק"מ מערבית להם. נושאות המטוסים שיגרו את כל מטוסי הקרב שיכלו, ועד שהמריאו כולם היו היפנים במרחק של 110 ק"מ מכוח המשימה. בשלב זה עצרו הטייסים היפנים את התקדמותם והתארגנו מחדש למבנה תקיפה. עיכוב זה איפשר לטייסי ההלקט האמריקאים לסגור את המרחק אל המטוסים היפנים, והמגע הראשון בין שני הכוחות האוויריים אירע בשעה 10:36, עדיין מרחק של 110 ק"מ מכוח משימה 58. תוך דקות הגיעו טייסות אמריקאיות נוספות ו-25 מטוסים יפנים הופלו לעומת מטוס אמריקאי אחד.
הגל השלישי -שמנה 47 מטוסים - הגיח מצפון. 40 מטוסי קרב אמריקאים ירטו את הגל בשעה 13:00, כ-80 ק"מ מכוח המשימה. בתחילת הקרב הופלו שבעה מטוסים יפנים, אך חלק הצליחו לחמוק מבעד להגנה ותקפו את האנטרפרייז. בגל זה לא התאמצו היפנים לבצע את משימתם, ועל כן כמות האבדות בגל זה נמוכה יותר בהשוואה לגלי התקיפה הקודמים - 40 מטוסים יפניים הצליחו לשוב לנושאות המטוסים שלהם.
גל התקיפה הרביעי המריא בין השעה 11:00 ל-11:30, אך לטייסים ניתן מידע שגוי בנוגע למיקום כוח המשימה האמריקאי, ולכן לא הצליחו לאתרו. בשלב זה התחלק הגל לשתי קבוצות שפנו לגואם ולרוטה לצורך תדלוק. הקבוצה שעשתה דרכה לרוטה נתקלה בשייטת של מונטגומרי, אך במהלך הקרב שהתפתח הופלו כמחצית מהמטוסים היפנים. כוח קטן של מפציצי צלילה הצליח לחמוק מבעד לחגורת ההגנה האווירית ותקף את נושאות המטוסים ואספ ובאנקר היל, אך לא עלה בידו להסב נזק ושמונה מהמטוסים הופלו. הקבוצה השנייה הייתה בדרכה לגואם כשיורטה על ידי מטוסי הלקט בעת שנחתו בשדה התעופה. שלושים מתוך 49 המטוסים היפנים הופלו והשאר יצאו מכלל שימוש.
בשל המספר הרב של מטוסים יפנים שיורטו, זכה הקרב בקרב אנשי הצי האמריקאי לכינוי מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה.
מתקפת צוללות
בשעה 08:16 איתרה הצוללת האמריקאית "אלבקור" את נושאות המטוסים של אוזאווה, ותקפה את נושאת המטוסים הקרובה ביותר אליה, הטאיהו, שהייתה נושאת המטוסים הגדולה והחדשה ביותר בצי היפני וספינת הדגל של אוזאווה. בשל תקלה במערכת הנשק של הצוללת נאלץ מפקד הספינה לשגר את הטורפדו "לפי העין", וארבעה טורפדו החטיאו את המטרה.
בשלב זה הייתה טאיהו במהלך שיגור 42 מטוסים כחלק מגל התקיפה השני, ואחד הטייסים שהמריאו ממנה זיהה את אחד משני הטורפדו שעשו דרכם לכיוון נושאת המטוסים וריסק את מטוסו לנתיב הטורפדו, אך הטורפדו השני פגע באונייה בצידה הימני ופער חור בשני מכלי דלק מטוסים. תחילה לא נראה הנזק רציני.
צוללת נוספת, "קוואלה", הצליחה להגיע לעמדת ירי על נושאת המטוסים שוקאקו בשעת הצהריים. הצוללת שיגרה מטח של שישה טורפדו, מתוכן פגעו בנושאת המטוסים שלושה והביאו לעצירתה. אחד מהטורפדו פגע במכל דלק המטוסים בסמוך להאנגר הראשי ומטוסים ששהו בו באותה עלו בלהבות. הימצאות תחמושת ופצצות בהאנגר תרמה לגודל הפיצוץ, כמו גם דליפת הדלק מהמכל השבור. כשהחלה הספינה לשקוע והלהבות יצאו מכלל שליטה, נתן הקפטן את הפקודה לנטוש את הספינה. לאחר פגיעת הטורפדו החלו להתפשט ברחבי הספינה אדי דלק, וכשמפציץ אמריקאי הטיל את פצצתו על סיפון ההאנגר הרעידה את הספינה כולה סדרה של פיצוצים עזים, שקרעה חלקים מנושאת המטוסים הספינה התהפכה וטבעה, עימה 887 אנשי צוות ו-376 אנשי צוות אוויר, בסך הכל 1,263 אנשים. מתוך 570 השורדים נמצא מפקד נושאת המטוסים קפטן הירושי מטסובארה.
באותה עת, נפלה טאיהו קורבן לליקויי בקרת נזקים. לפי פקודת קצין בקרת נזקים חסר ניסיון, פעלה מערכת האוורור של הספינה במלוא העוצמה מתוך כוונה לאוורר את המדורים מאדי הדלק שהתפזרו בהם. אך התוצאה הייתה הפוכה, ומערכת האוורור פיזרה את אותם אדים בכל הספינה. בשעה 17:32 הרעידה את נושאת המטוסים סדרת פיצוצים שנגרמו מניצוץ שנוצר באחד הגנרטורים של הספינה. מתוך 1,751 אנשי צוותה, נהרגו 1,650.
התקפת הנגד האמריקאית
במהלך הלילה הפליג כוח משימה 58 מערבה על מנת לפגוש ביפנים, ומטוסי סיור המריאו מנושאות המטוסים עם אור ראשון.
לאחר טביעת טאיהו העביר אוזאווה את דגלו למשחתת "ואקאטסוקי", אך ציוד הקשר שעל המשחתת לא הספיק לפיקוד על השייטת היפנית, ואוזאווה עבר פעם נוספת, הפעם לנושאת המטוסים זואיקאקו בשעה 13:00. בשלב זה למד אוזאווה על תוצאות הקרב של יום האתמול והבין כי נותרו לו רק 150 מטוסים. אף על פי כן, הוא החליט להמשיך ולתקוף, בחושבו שישנם עוד מאות מטוסים ברוטה ובגואם, והחל לתכנן מתקפה נוספת ל-21 ביוני.
מטוסי הסיור האמריקאים לא הצליחו לאתר את הכוח היפני עד 15:40, אך הדיווחים היו כה סותרים כך שמיצ'ר לא ידע מה זיהו טייסיו והיכן. בשעה 16:05 התקבל דיווח ברור ומיצ'ר החליט לתקוף, אף על פי שנותרו עוד 75 דקות עד השקיעה, וטייסיו לא טסו בלילה מחשש לתאונות נחיתה. ההתקפה החלה ב-18:30.
כנגד המטוסים האמריקאים יכול היה אוזאווה לשלוח לא יותר מ-35 מטוסים, אך עדיין היה לרשותו מערך הנ"מ של אוניותיו. גל התקיפה האמריקאי, לעומת זאת, מנה 550 מטוסים.
הספינות הראשונות שאיתרו הטייסים האמריקאים היו מכליות, ושתיים מהן יצאו מכלל שימוש. נושאת המטוסים "היו" ספגה מספר פצצות וטורפדו, ועלתה בלהבות לאחר התלקחות אחד ממכלי דלק המטוסים שבה. תוך זמן קצר שקעה נושאת המטוסים ועימה 250 אנשי צוות. שאר הצוות, כאלף איש, שרד ונאסף על ידי משחתות יפניות. נושאות המטוסים זואיקאקו, ג'וניו וצ'יודה ניזוקו בהתקפה, כמו גם אוניית המערכה הרונה, ו-20 מטוסים אמריקאים יורטו במהלך הקרב.
בשעה 20:45 החלו לשוב המטוסים האמריקאים אל נושאות המטוסים. על מנת לסייע בידי טייסיו למצוא את ספינותיהם, הורה מיצ'ר על נושאות המטוסים להדליק את כל האורות על הסיפון, ובהם גם זרקורי חיפוש, תוך נטילת הסיכון של התקפה מידי צוללות יפניות או מטוסים. משחתות שיגרו אף נורים על מנת לעזור לטייסים למצוא את דרכם. למרות כל מאמצים אלה אבדו 80 מטוסים, חלקם בהתרסקות על מסלולי הנחיתה ורובם בהתרסקות לים, אך צוותי המטוסים נאספו בימים שלאחר מכן.
תוצאות הקרב
באותו לילה קיבל אוזאווה פקודה מטויודה לסגת מים הפיליפינים. האמריקאים רדפו אחרי השייטת היפנית אך לא השיגו אותה.
היפנים לא יכלו למלא את החלל שנפער כתוצאה מהאבדות הקשות בקרב זה. מתוך 433 המטוסים של הזרוע האווירית של הצי היפני, נותרו רק 35 כשירים לטיסה. בקרב מפרץ לייטה, שנערך ארבעה חודשים מאוחר יותר, שימשו נושאות המטוסים היפניות כפיתיון בשל החוסר במטוסים ובטייסים.
Curiosity (שיר)
Curiosity (בעברית: סקרנות) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הפופ הקנדית קארלי ריי ג'פסן, מתוך המיני-אלבום הראשון, Curiosity. השיר יצא לאור ב-1 במאי 2012, על ידי חברת התקליטים 604 רקורדס, כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-18 במצעד שבקנדה, שם הגיע השיר למעמד זהב לאחר שמכר כ-40,000 עותקים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי קארלי ריי ג'פסן וריאן סטיוארט. השיר הוא מעין שיר פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הסינת'פופ, אשר אפיין כמה שירים נוספים מתוך המיני-אלבום הראשון של ג'פסן, Curiosity.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר צולם ב-5 ביוני 2012, ובוים על ידי קולין מיניאן. הקליפ לא יצא באופן רשמי ונגנז, וזאת מכיוון שתואר כ-"קליפ שלא מציג את ג'פסן כפי שהיה צריך להציגה". הוא הודלף לראשונה ב-25 בנובמבר 2012.
בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ג'פסן יוצאת מתוך מונית לעבר בית מלון. כאשר היא נכנסת לבית המלון, ניתן לראות בו סצנות שונות שמציגות אותה בלבוש ואיפור שונה.
פעם בשבוע עם תם אהרון
פעם בשבוע עם תם אהרון הייתה תוכנית סאטירה ישראלית בהנחיית תם אהרון, ששודרה בערוץ כאן 11. העונה הראשונה עלתה ב-3 בינואר 2018, והיא הסתיימה ב-23 באוגוסט לאחר 25 תוכניות. העונה השנייה של התוכנית עלתה ב-20 בדצמבר 2018, כללה 60 פרקים והסתיימה ב-21 במאי 2020. העונה השלישית עלתה ב-5 ביוני 2020, כללה 26 פרקים והסתיימה ב-31 בדצמבר 2020.
עד תחילת העונה השנייה הייתה התוכנית מצולמת יממה טרם השידור. לאחר מכן, עברו למספר שבועות לצלם את התוכנית כמה שעות טרם שידורה, ולאחר כמה שידורים נסיוניים, החלה התוכנית להיות משודרת באופן קבוע בשידור חי.
מבנה התוכנית
כל תוכנית נפתחת במונולוג קצר בן כמה דקות של אהרון. לקראת סוף העונה הראשונה שונה המבנה של חלק זה, ובמקום מונולוג מוסבר בקצרה מה יהיה בתוכנית הקרובה.
החלק השני כולל מונולוג אקטואליה, וסקירת נושא עם גיא אדלר. החל מהעונה השנייה הסקירה גם כוללת כתבות שטח.
בזמן החסויות, למשך כמה שבועות בעונה השנייה, הייתה פינה מיוחדת בה תם עונה על שאלות הצופים מהבית בשידור חי. פינה זו משודרת בלעדית רק לצופי היוטיוב של התוכנית.
בחלק האחרון והמרכזי יותר של התוכנית עוסק תם אהרון בנושא שעל הפרק, בצורה סאטירית והומוריסטית בפינת "המונולוג המרכזי". המונולוג המרכזי זמין כפודקאסט בשם "תם אהרון - המונולוג המרכזי" באתר ובאפליקציית כאן, ובשירותי הפודקאסטים השונים.
במהלך העונה השלישית, הפקת התוכנית שיתפה פעולה עם צוות אנימטורים בשם "Frankendo" בהפקת סדרת אנימציה סאטירית בסגנון אנימה על המצב הפוליטי, בשם "ארץ השמש השוקעת", לאחר הצלחה ויראלית של סרטון עצמאי שהופק על ידם בשם "State of Israel". בשונה מהסרטון המקורי שדובב ליפנית, הגרסה הזו דובבה לעברית.
קאפ-האיסיין
קאפ-האיסיין (בקריאולית האיטית: אוקפ (Okap) או קאפ אאיסיין (Kap Ayisyen), בצרפתית: Cap-Haïtien, בשמותיה הקודמים קאפ פראנסה, קאפ אנרי, ולה קאפ) היא עיר בצפון-מזרח האיטי, המשמשת כבירת מחוז נורד, ומדורגת במקום השביעי במדינה לפי מספר התושבים בה.