cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בניית כינורות
תהליך הבנייה
דרך הבנייה המסורתית מתחילה לרוב בכתיבת סדרה של תוכניות שכוללות בין היתר שרטוט של צורת הכלי. מתוכניות אלה מכינים תבנית הדומה לחצי כינור שטוח, ועשויה לרוב ממתכת דקה או מחומר אחר. התבנית מאפשרת את הכנת מסגרת הכינור העשויה לרוב מעץ דק. מסביב למסגרת המתקבלת מחברים את צלעות הכינור העשויות מפיסות עץ שטוחות, ונוצרות על ידי גילוף וחימום זהיר. לאחר מכן מגלפים את חלקו העליון והתחתון של הכינור ומחברים אותו למבנה. הצעד הבא כולל חיבור צוואר הכינור, המגולף מסוג עץ שונה משאר המבנה (לרוב עץ אדר), למקומו על מנת להשלים את המבנה הבסיס של הכינור. מיד לאחר מכן, המבנה כולו מקבל ציפוי של ורנית.
כינון הכלי חיוני על מנת לאפשר ניגון תקין עליו והוא הצעד הבא בבניה. הכינון כולל בין היתר התאמת זווית הצוואר, הלבשת המיתרים על השחיף בצורה הנכונה, חיבור ה"נשמה" (Soundpost), המוביל את תנודות הצליל מקדמת הכינור אל גבו, וחיבור הגשר, המעביר את הצליל לתיבת התהודה.
בסיום הכינון הכלי עובר בדיקות נגינה שונות על מנת להבטיח כי חלקיו השונים מתואמים נכונה למתח המיתרים. צליל הכינור הולך ו"נפתח" בשבועות הנגינה הראשונים, ותהליך כינון הצליל נמשך בצורה הדרגתית שנים אחר כך.
בניית כינורות בישראל
בוני כינורות ישראלים חיים ועובדים בישראל זה עשרות בשנים ומנו כ-15 במספר בשנת 2008, חלקם ממשיכים במסורת משפחתית. הוותיקים בבוני הכינורות הישראלים הם שלמה רפפורט, שבנה כלים לרביעיית בודפשט המפורסמת ופעל בתל אביב בשנות המנדט הבריטי, ומשה ויינשטיין, אביו של אמנון ויינשטיין, בונה כינורות אף הוא ואב לבונה כינורות ישראלי בן הדור שלישי, שעובד עמו.
אסיה רודשטיין ולב סטרינקובסקי עלו שניהם מברית המועצות, אולם רודשטיין למדה את מקצוע בניית הכינורות עוד ברוסיה בעוד שסטרינקובסקי, כנר ובעל תואר שני במוזיקה מאוניברסיטה באזרבייג'ן, שעלה ארצה בשנות ה-70, החל את דרכו בישראל כנגן ורק בהמשך התקבל כשוליה אצל בונה כינורות ירושלמי ופתח בית מלאכה משלו בירושלים.
איל הופמקלר הוא בן למשפחת מוזיקאים, שלמד את מקצוע בניית הכינורות בפארמה שבאיטליה והשתלם גם בבניית גיטרות. בוני כלים נוספים - אייל וודניצקי, שלמה מויאל, יובל אדרת, בן-ציון מנחמי, אברהם עמר, עמית טיפנברון, אביטל יעיש, וכן בוני קשתות - אלכסנדר לפידוס, דוד סמואל ודניאל שמידט.
יונתן חי היה מהנדס במקצועו, מומחה לשימור מבנים היסטוריים, שהמשיכה לעבודה בעץ הביאה אותו להחליף כיוון ולהשתלם בקרמונה שבאיטליה בבניית כינורות, המקצוע שבו הוא עוסק כיום בישראל.
יעל רוזנבלום היא כנרת בעצמה, שלמדה את אומנות בניית הכינורות בקרמונה, שם היא מחזיקה סדנה משלה במקביל לסדנה שהיא מקיימת בתל אביב.
אסמאעיל מרצ'נט
אסמאעיל מרצ'נט (Ismail Merchant; 25 בדצמבר 1936 - 25 במאי 2005), היה מפיק קולנוע אמריקאי, יליד הודו. נודע במיוחד כשותף בחברת מרצ'נט ואייבורי הפקות יחד עם הבמאי ג'יימס אייבורי והתסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה. כמו כן היה בין הבודדים אשר הצליח לפעול בהוליווד כמפיק עצמאי לאורך זמן. כמפיק עצמאי, שאינו קשור לאולפן גדול הצליח לדאוג למימון ולהפצה של סרטי חברת ההפקות המשותפת במשך למעלה מ-40 שנה. הוא היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר שלוש פעמים, עבור שארית היום, זיכרונות מאחוזת הווארד וזכרונות אהבה מפירנצה.
שנים ראשונות
הוא נולד במומביי בשם אסמאעיל נורמוחמד עבדול רחמן למשפחה מוסלמית. בביתו דיברו גוג'ראטית ואורדו ובבית הספר למד ערבית ואנגלית.
ב-1947, בעת חלוקת הודו, היה אביו נשיא הליגה המוסלמית וסירב לעבור לפקיסטן ומרצ'נט גדל בצל האירועים האלימים של התקופה. בן 22 עזב את הודו ועבר לארצות הברית. הוא קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ניו יורק ועבד באו"ם.
ב-1960 הפיק סרט קצר בשם "The Creation of Woman" (בריאת האשה), הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר. ב-1961 פגש בעת ביקור במולדתו את ג'יימס אייבורי שצילם שם את סרטו התיעודי The Delhi Way.
מרצ'נט ואייבורי
ב-1961 ייסד עם ג'יימס אייבורי את חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו. ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.
רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ. פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה. עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה.
מחוץ לעולם הקולנוע
מרצ'נט היה ידוע כנהנתן וחובב בישול. הוא כתב מספר ספרים בנושא זה, כמו גם בנושאים אחרים. בהם:
מרצ'נט נפטר בלונדון, בעת צילומי הסרט The White Countess, מסיבוך של כיב קיבה ונקבר במומביי, לפי בקשתו.
ברגמו
ברגמו (באיטלקית: ) היא עיר במחוז לומברדיה באיטליה, מזרחית למילאנו ומערבית לוורונה. בחלק העתיק של העיר – "העיר העילית" (citta alta) – קיים מספר ניכר של מבנים בני מאות שנים, ביניהם מגדל פעמונים ומוסדות דתיים נוצריים שונים.
היסטוריה
ברגמו יושבת על שטחה של העיר העתיקה ברגומום (Bergomum), שנוסדה כיישוב של שבט הקלטים קנומני. ב-49 לפנה"ס נהייתה ברגמו לעיר רומית שבשיאה היו בה כ-10,000 תושבים.
מן המאה ה-6 הייתה ברגמו אחת הדוכסויות החשובות ביותר של הלומברדים בצפון איטליה, יחד עם ברשה, טרנטו וסיבידאל דל פריולי. מן המאה ה-11 ואילך הייתה ברגמו קומונה עצמאית וחלק מן הליגה הלומברדית שהובסה בידי הקיסר פרידריך ברברוסה ב-1165. בשנת 1331 נתנה העיר את עצמה ליוהאן מלוקסמבורג, אך אז בית ויסקונטי כבשו את העיר. כמו כן בשנת 1300 צמח לראשונה גזע הכלבים רועה ברגמסקו בעמק ברגמסקה באזור העיר.
ב-1815 צורפה העיר לאימפריה האוסטרית. וב-1859 שחרר ג'וזפה גריבלדי את העיר במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה, כשהעיר נהייתה לחלק מממלכת איטליה. במאה ה-20 נהייתה העיר לאחת הערים המתועשות באיטליה. ברגמו היא גם אחת הערים הבודדות באיטליה שלא ספגה נזקים קשים במלחמת העולם השנייה.
ב-2017, התרחשה ועידת ה-G7 בברגמו. בתחילת 2020 התפרץ נגיף הקורונה באיטליה ונכון למרץ 2020, נפטרו בברגמו כ-600 איש כתוצאה מהנגיף.
מוזיקה
לברגמו יש חלק חשוב בהיסטוריה של המוזיקה. הכנסייה הגדולה והרומנסקית סנטה מריה מג'ורה החלה בשנת 1137 את המסורת של לימוד מוזיקה ושירה למשך יותר מ-800 שנה. כאשר העיר הייתה תחת שלטון ונציאני, גם סגנון המוזיקה שלימדו בכנסייה היה ונציאני. מלחינים כדוגמת גספארו אלברטי יצרו פוליפוניה באמצעות שני עוגבים ועוד כלי נגינה, סגנון שמזוהה במיוחד עם ונציה.
העיר נתנה את שמה לריקוד עם שנקרא ברגמסק. מוזיקאים חשובים רבים נולדו בברגמו, כגון: גאטנו דוניצטי, פייטרו לוקטלי, אלסנדרו גרנדי ועוד.
העיר העילית
העיר העילית (באיטלקית: citta alta) היא גם העיר העתיקה והמבוצרת מימי הביניים של ברגמו, עם כל המבנים העתיקים ואתרי החן, והיא גם המרכז ההיסטורי של ברגמו. העיר העתיקה מוקפת בחומות ונציאניות מן המאה ה-17 שהוכרזו כחלק מאתר מורשת עולמית המרכז מערכות ביצורים ונציאניות. העיר העילית ידועה כמקום שיקר מאוד לחיות בו, כשבית לגור בו בעיר העתיקה עולה לפחות 2 מיליון אירו.
בעיר העילית יש אתרי עניין רבים, הכוללים את:
העיר התחתית
העיר התחתית (באיטלקית: citta bassa) היא העיר המודרנית של ברגמו, תוססת ובעלת מסעדות רבות וחנויות, עם מעט אתרים יחסית ובתי מגורים הבנויים לאורך הכביש הראשי המחבר את ברגמו עם ערים אחרות בלומברדיה ואת טורינו עם טריאסטה. בעשורים הראשונים העירייה הקימה מבנים חשובים כמו בית המשפט החדש ועוד משרדים חשובים בחלק הנמוך של ברגמו על מנת ליצור מרכז עירוני חדש.
יהודה אסאד
רבי יהודה אַסאֹד (מבוטא: אסוֹד, ה'תקנ"ד, 1794, אסוד - כ"ג בסיון ה'תרכ"ו, 1866) היה אב"ד, ראש ישיבה, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בהונגריה.
ביוגרפיה
נולד באסוד לישראל וטשארנה. למד בישיבתו של רבי מרדכי בנט בעיר ניקלשבורג. נישא לאסתר (נפטרה בתרכ"ז, בגיל 65) לבית רגנר. היה אב בית דין בעיירות ראגנדארף וסמניץ, לאחר מכן שימש כאב בית הדין בדונה-סרדהלי והקים בה ישיבה גדולה, ובה למדו מאות תלמידים. התכתב עם רבי משה סופר מחבר ספר "חתם סופר", ונחשב לפוסק הדור בהונגריה לאחר פטירת החת"ם סופר.
בשנת ה'תרכ"ד (1864) הוא השתתף במשלחת רבנית לקיסר פרנץ יוזף, שביקשה לבטל את התוכנית להקים בית מדרש לרבנים מטעם המדינה.
רבי יהודה אסאד נפטר בכ"ג בסיוון תרכ"ו. ובנו רבי אהרן שמואל אסאד ירש את מקומו ברבנות העיר.
צילום תמונת הדיוקן
לטענת הרב משה ליב ליטש-רוזנבוים, ביצעו בני קהילת סרדהלי בגופת רבם ציור או צילום פוסט-מורטם, כדי למכור הדפסים שלו ולממן ע״י זה את נישואי בנותיו הרווקות. בעקבות מקרה זה התעורר דיון ציבורי הלכתי בקרב רבני הונגריה. מסופר כי כל המעורבים בצילום נפטרו באותה שנה.
ספריו
רבי יהודה אסאד כתב למעלה מ-50 ספרים, אך כתבי היד נשרפו בידי הנאצים במהלך השואה
בנו רבי אהרן שמואל, הביא לדפוס את שו"ת מהרי"א - 'יהודה יעלה', הכולל 884 סימנים. כרך א' נדפס בלמברג תרל"ג (1873) ובו תשובות על שני חלקי השולחן ערוך, אורח חיים 68 דפים 214 סימנים ויורה דעה 141 דפים, 387 סימנים. כרך ב' נדפס בפרשבורג תר"מ (1880) על אבן העזר וחושן משפט 111 דפים, 283 סימנים. בתשכ"ה (1965) הודפס הספר בניו יורק במהדורת כרך אחד. מהדורה חדשה ומתוקנת, יצאה לאור על ידי מכון שלמה אומן בשלושה כרכים בין השנים תשע"ז-תשע"ט.
ספריו שהודפסו:
ארגנטינה הוט 100
ארגנטינה הוט 100 או בילבורד ארגנטינה הוט 100 הוא מצעד השירים הרשמי בתעשיית המוזיקה הארגנטינאית לשירים, המתפרסם מדי שבוע על ידי המגזינים בילבורד ובילבורד ארגנטינה. הוא מדרג את השירים הפופולריים ביותר בארגנטינה ומורכב על ידי שימוש בנוסחה המשלבת נתוני סטרימינג מקומיים בשירותי מוזיקה כמו יוטיוב, ספוטיפיי ואפל מיוזיק, בנתונים של רדיו וטלוויזיה בארגנטינה. נתוני הזרמת המדיה נאספים על ידי נילסן סאונדסקאן, בעוד שנתוני הרדיו והטלוויזיה נאספים על ידי BMAT.
המצעד פורסם לראשונה ב-13 באוקטובר 2018, כאשר השיר הראשון שכבש את פסגתו היה "Cuando Te Besé" של בקי ג'י ופאולו לונדרה. נכון למהדורה שפורסמה ב-16 במאי 2021, היו בארגנטינה הוט 100 עשרים וארבעה שירים שונים שכבשו את פסגת המצעד. השיר המצליח בתולדות המצעד הוא "Tusa" של קרול ג'י בהשתתפות ניקי מינאז'.
סינגלים במקום הראשון
להלן הסינגלים שהיו במקום הראשון במצעד ארגנטינה הוט 100:
I Love New York
I Love New York (מעוצב כ-I ❤ NY; בעברית: אני אוהב/ת את ניו יורק) הוא סלוגן, לוגו ושיר, שהם הבסיס לקמפיין פרסומי שפותח על ידי חברת השיווק וולס, ריץ', גרין בניהולה של מרי וולס לורנס, מאז שנת 1977, במטרה לקדם את התיירות במדינת ניו יורק בכלל ובעיר ניו יורק בפרט, אשר היו אז במשבר תיירותי.
הלוגו עוצב בשנת 1976 על ידי המעצב הגרפי מילטון גלייזר והציור המקורי מוחזק במוזיאון לאמנות מודרנית שבמנהטן. זכויות היוצרים על הלוגו נמצאות בבעלות המחלקה לפיתוח כלכלי של מדינת ניו יורק. הוא הלוגו המועתק ביותר בעולם ומופיע בחנויות מזכרות ברחבי העולם, חלקם ברישיון, רבים לא.
השיר "I Love New York" נכתב על ידי סטיב קארמן וזכויות היוצרים שלו נתרמו על ידו למדינת ניו יורק ומשמש כהמנון הרשמי שלה.
הלוגו
הלוגו מורכב מהאות הגדולה באנגלית, I ואחריה סמל לב אדום ( ❤ ), שמתחתיו מופיעות האותיות הגדולות N ו-Y אשר משתמשות כראשי תיבות ל-"New York".
רקע
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה העיר ניו יורק ידועה לשמצה בשיעור הפשיעה הגבוה בה ובמשבר כלכלי חריף שהביא את העיר לסף פשיטת רגל. סממן למשבר הכלכלי החריף ששקעה בה העיר הייתה הצתות נרחבות של בתי מגורים על ידי בעליהם על מנת לקבל את דמי הביטוח שהיו גבוהים מדמי השכירות. המצב והרושם הללו הרחיקו מבקרים, פגעו קשות בתיירות ומחלקת המסחר של העיר הייתה אובדת עצות.
יצירת הלוגו
בשנת 1977, ויליאם ס. דויל, סגן הנציב של מחלקת המסחר של מדינת ניו יורק, שכר את שירותיה של סוכנות הפרסום מרי וולס לורנס בניהולה של מרי וולס, במטרה לפתח קמפיין שיווקי עבור המדינה. במטרה לעודד את התיירות בניו יורק שהייתה אז במשבר. בנוסף, שכר את מילטון גלייזר, מעצב גרפי, אמריקאי-יהודי ידוע, על מנת שיעבוד על הקמפיין וייצור עיצוב המבוסס על מסע הפרסום של מרי וולס .את הטיוטה הראשונה יצר גלייזר במהלך שנסע במונית בניו יורק. הוא צויר בעפרון אדום על חתיכות נייר וכלל את האות I יחד עם צורת לב אדום ואחריה "New York". לאחר מכן, הוא החליט להציב את "I  ❤ " מעל האותיות "NY" - ראשי התיבות של "New York". לימים הסביר שייתכן והוא הושפע באופן סימבולי מיצירתו של אמן הפופ ארט האמריקני רוברט אינדיאנה, אהבה.
קבלה
גלייזר ציפה שהקמפיין יימשך רק כמה חודשים ספורים ועשה את עבודתו כפרו בונו אך תוך זמן קצר הפך הלוגו לאייקון מרכזי בתרבות הפופולרית, המשיך להימכר במשך עשרות השנים הבאות, הלוגו מכניס למדינת ניו יורק 30 מיליון דולר בכל שנה. בתרבות הפופולרית ובניגוד לכוונה המקורית של היוצרים, הפך הלוגו למזוהה עם העיר ניו יורק ועם יציאתו החלו חנויות מזכרות בעיר למכור מגוון מוצרים מעוטרים בלוגו המפורסם, החל מכוסות קפה ועד חולצות וכובעים.
השרטוט המקור ולוחות העבודה של גלייזר נתרמו על ידי דויל לאוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות מודרנית, מנהטן, ניו יורק.
פיגועי 11 בספטמבר
לאחר פיגועי 11 בספטמבר החלו חולצות בכיתוב "I Love New York" להתבלט כחלק מרצון התושבים לחזק את חוסנם ואחדותם ומבקרים רבים בעיר רכשו ולבשו את החולצות הנושאות את הלוגו של "I Love New York" לאות תמיכה בתושבים.
בעקבות הפיגועים יצר גלייזר גרסת כרזה מיוחדת עם כתם שחור קטן על סמל הלב האדום המסמל את אתר מרכז הסחר העולמי. כשתחת הלוגו הוסיף את המילים "More Than Ever" ("יותר מתמיד"). הכרזה פורסמה בניו יורק דיילי ניוז ושימשה לגיוס כספים עבור ארגוני צדקה אשר תמכו בנפגעי הפיגועים.
השיר
השיר "I Love New York" נכתב והולחן על ידי סטיב קארמן ב-1977 כחלק מקמפיין הפרסום. בשנת 1980, הכריז המושל יו קארי על השיר כהמנון מדינת ניו יורק, אם כי ההחלטה לא נחקקה באופן רשמי. לאחר מכן, בצעד שהיה יוצא דופן עבור סטיב קארמן, שהייתה ידועה ככזו המקפידה על זכויות היוצרים של שיריה, היא העניקה בחינם את הזכויות על השיר למדינה.
בשנת 2020 במהלך שיא התפשטות מגפת הקורונה בעיר ניו יורק, הוסיפה קארמן בית חדש לשיר במטרה להדגיש את חוסנה של העיר. עם זאת, הוא מעולם לא הוקלט באופן מסחרי ולא נעשה בו שימוש.
חיקויים
עם השנים הלוגו הפך לאייקון של התרבות הפופולרית ומעורר חיקויים בכל פינה בעולם. ניתן למצוא בחנויות מזכרות ברחבי העולם בעיקר חולצות אך עוד מגוון מוצרים נוספים עם הכיתוב "I  ❤  ..." . וגם מגוון פרודיות על המשפט. כמו כן, ביטויים המתחילים ב-"..I heart" ("אני לב..") שמשמעותו "אני אוהב..". מבוססים על משפט הלוגו. כמו למשל, הסרט העצמאי מ-2004, "I Heart Huckabees" (שמשמעותו: אני אוהב "האקביז"). מדינת ניו יורק ניסתה להגן על זכויות היוצרים של סימן מסע הפרסום שלה ועד שנת 2005 הגישה כמעט 3,000 תביעות נגד חקיינים. ניו יורק אף הפסידה בכמה מהתביעות הללו, כגון בהחלטת בית המשפט מ-1980, שקבעה כי מפיקי תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" לא הפרו זכויות יוצרים במערכון "I Love Sodom" (אני אוהב את סדום) וקבעה כי זו הייתה פרודיה.
אליעזר מרום
אליעזר מרום (15 בפברואר 1925 - 28 בנובמבר 1979) היה איש מערכת הביטחון בישראל, דיפלומט בשירות מדינת ישראל ומנהל עסקים בישראל וברחבי העולם. מרום כיהן כקונסול ישראל בקפריסין (שהייתה מושבה בריטית) בשנת 1952 וכמזכיר ראשון במשלחת ישראל לאו"ם בניו יורק בשנת 1958.
ביוגרפיה
אליעזר מרום נולד בזְדוּנְסְקָה ווֹלָה שבפולין ב-15 בפברואר 1925 כאליעזר לנדסברג, ועלה לארץ ישראל עם הוריו כתינוק באותה שנה. שם משפחתו עוברת ל"מרום", בהתאם למדיניות שר החוץ משה שרת, שדרש שנציגיה הדיפלומטיים של ישראל הנשלחים לחו"ל ישאו בשמות עבריים.
לפני קום המדינה שירת בש"י, ובמסגרת זו התקבל לעבודה כאזרח בצבא הבריטי כאשר מטרתו האמיתית הייתה, בין היתר, גילוי מידע חיוני על מבצעים צפויים של הבריטים נגד אוניות מעפילים ובכך לתרום לסיכולם. כמה פעמיים נחקר ואף נעצר על ידי אנשי הביטחון הבריטים שחשדו בו, ולבסוף נאלץ להחליף את סיפור הכיסוי ולפעול תחת מסווה של "אח סיעודי" בבית חולים בתר בחיפה, בו היה ממוקם בסתר מטה של "ההגנה". בביתו בקריית חיים היה מותקן סליק, ששימש את "ההגנה" להסתרת נשק ומסמכים רגישים.
משנת 1946 שימש כחבר במחלקה המדינית של הסוכנות אשר הפכה לאחר קום המדינה למחלקה המדינית של משרד החוץ, שבראשה עמד בוריס גוריאל. המחלקה פוזרה בהוראתו של ראובן שילוח, ומאנשיה נולד "המוסד". במסגרת שירותו ב"מוסד" נשלח למשימות שונות באיראן ובקובה, והיה שותף למבצעים רבים שרק חלקם התפרסמו, כמו איתור הילד יוסל'ה שוחמכר. גם לאחר שפרש מ"המוסד" המשיך לסייע ולתרום לארגון תרומה חשובה ולעיתים חיונית.
בשנת 1952, עם סיום ה"קורס הגבוה למודיעין ואסטרטגיה" של משרד החוץ, נשלח לכהונת סגן קונסול ובהמשך קונסול ישראל (בפועל) בקפריסין עד לשנת 1956. בתקופת כהונתו בקפריסין, שהייתה באותה עת צומת דרכים מודיעיני ואסטרטגי חשוב, זכה לתמיכה ופופולריות רבה מצד רשויות הממשל הבריטי והעיתונות המקומית. באותה תקופה טיפל, בין היתר, בתיאום ביקורו של מנהיג המדינה הזרה הראשון שביקר בישראל, ראש ממשלת בורמה, או נו, שנחת תחילה בקפריסין והתקבל על ידיו. כמו כן טיפל בהכשרת הקרקע המדינית לקבלת מטוסי הקרב הסילוניים הראשונים לחיל האוויר, מדגם "מטאור", שהוטסו על ידי טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי ונחתו תחילה בקפריסין לקראת מסירתם לצה"ל. בשנת 1955 פעל מול השלטונות הבריטים להבאתו לקבורה זמנית בקפריסין של מפקד האצ"ל לשעבר, דוד רזיאל, שנטמן תחילה בחבנייה שבעיראק לאחר שנהרג שם במהלך פעולת חבלה נגד הגרמנים ובעלי בריתם.
בשנים 1962-1958 כיהן בתפקיד המזכיר הראשון של משלחת ישראל לאומות המאוחדות בניו יורק ואחראי על הקשר עם התקשורת. במסגרת תפקידו, פעל רבות בתחום ההסברה וקירובם של נציגי מדינות העולם השלישי, היהדות המקומית והקהילה השחורה בארצות הברית. בשנת 1963 עזב את שירות החוץ ואת "המוסד", והתמנה לנציג בנק "סוויס-ישראל טרייד בנק" (Banque pour Le Commerce Suisse-Israelien) בריו דה ז'ניירו בברזיל עד לשנת 1967. הבנק הוקם על ידי אנשי המחלקה המדינית של משרד החוץ (ובהמשך - "המוסד") כאמצעי למימון פעילותם, ולימים הופרט הסניף הישראלי שלו והפך לבנק לסחר חוץ. כנציג הבנק פעל רבות לגיוסי הון מהיהדות המקומית לצורך מימון פרויקטים כלכליים חיוניים בישראל, בעידודו של שר האוצר, פנחס ספיר.
בשנים 1971-1967 כיהן בתפקידי ניהול בכירים בקרנות השקעה אמריקאיות בינלאומיות שפעלו מאירופה (בהן Colonial/Ital-Fortune).
בשנים 1971–1977 עסק בניהול בישראל של חברות מסחריות שונות. באחת מהן - חברת השעונים "אומטיסו" - טבע את הסיסמה: "שעון שווייצרי במחיר יפני" שעוררה תהודה רבה, ואף גרמה למחאה רשמית מנציגיה הדיפלומטיים של יפן בישראל, אך מאידך - זכתה להכרה שנים רבות אחר כך על ידי איגוד המפרסמים כאחת מסיסמאות הפרסום המוצלחות ביותר שהומצאו בישראל.
החל משנת 1977 ועד יום מותו בשנת 1979 שימש בתפקיד גזבר האגודה למען החייל.
אמיליאנו סאלה
אמיליאנו ראול טפרל סאלה (בספרדית: Emiliano Raúl Taffarel Sala; 31 באוקטובר 1990 – 21 בינואר 2019) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
סאלה נולד בעיירה קולולו (Cululú) בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה, למרסדס והורסיו, אח לדריו ולרומינה. אביו עבד כנהג משאית. מאוחר יותר עברה המשפחה לפרוגרסו. סאלה עבר בגיל 15 לקבוצת הנוער של מועדון בורדו מליגת העל הצרפתית. לאחר שלא מצא את מקומו בקבוצת הצמרת הצרפתית, עבר מספר עונות בהשאלה עד שנמכר בשנת 2015 לנאנט. בעונתו הראשונה בליגה הצרפתית במדי נאנט הצטיין החלוץ הארגנטינאי וכבש 12 שערי ליגה ב-19 משחקים בלבד, גם בעונתו האחרונה בנאנט כבש 12 שערים ב-19 משחקים בלבד. יכולותיו הגבוהות הביאו למכירתו בינואר 2019 לקבוצת קארדיף סיטי מהפרמייר ליג תמורת שיא מועדון של 18 מיליון ליש"ט.
היעלמותו ומותו
לאחר החתימה על חוזה לשלוש עונות וחצי במדי קבוצת קארדיף סיטי, היה סאלה אמור להגיע לקארדיף במטוס פרטי חד-מנועי מסוג "פייפר מליבו", אך נעלם ב-21 בינואר 2019 יחד עם הטייס שהיה עמו במטוס. החשש היה שהמטוס התרסק בדרכו מצרפת לאנגליה וששניהם נהרגו. לאחר שלושה ימים הוכרז כי החיפושים אחרי השניים נפסקו, וכי הסיכוי למצוא אותם בחיים אפסי.
בהקלטה שפורסמה ב-23 בינואר 2019 על ידי עיתון הספורט הארגנטינאי "אולה" (Olé), מדבר סאלה כשהוא על המטוס באמצעות הודעת שמע בוואטסאפ במשך 53 שניות:
ב-30 בינואר 2019 נמצאו כמה משרידי המטוס. ב-3 בפברואר 2019 נמצא המטוס מרוסק באיי התעלה. ב-4 בפברואר 2019 נמצאה גופה בין שרידי המטוס.
ב-8 בפברואר אישרו חוקרי המשטרה כי הגופה שנמצאה שייכת לסאלה, וכי הוא נהרג מיד בהתרסקות המטוס. נכון ל-18 בפברואר 2019, גופתו של הטייס לא נמצאה.
הלווייתו של סאלה נערכה בעיר נעוריו פרוגרסו ב-16 בפברואר 2019.
תגובות
לאחר היעלמותו ביצעו שחקנים ומחנות אוהדים ממספר קבוצות מחוות לזכרו.
לאחר שהוכרז על מותו בצורה רשמית, מועדונים ומספר רב של שחקנים ושחקני עבר פרסמו הודעות אבל ברשתות החברתיות. קבוצת הכדורגל של נאנט אף שינתה את תמונת הפרופיל שלה בטוויטר לתמונתו של סאלה.
ב-10 בפברואר 2019, במשחק שהיה משחקה הראשון של נאנט לאחר שהוכרז רשמית על מותו של סאלה, כל הכרטיסים לאוהדים להתמודדות הזאת נמכרו בתשעה יורו, כמספר חולצתו של סאלה, ובמועדון הבטיחו כי אף שחקן לא ילבש יותר את המספר הזה. במהלך הטקס השחקנים לבשו חולצות שחורות עם שמו של סאלה בגבם, וקיימו דקה של מחיאות כפיים. בדקה התשיעית הקהל הקדיש לחלוץ המנוח שיר.
ב-12 בפברואר 2019, בתחילת המשחק בין מנצ'סטר יונייטד לפריז סן-ז'רמן שפתח את משחקי שמינית גמר ליגת האלופות, הקדיש הקהל דקת דומיה ומחיאות כפיים לזכרו.
פיגוע ההתאבדות בצומת נצרים (1994)
פיגוע ההתאבדות בצומת נצרים, הוא פיגוע התאבדות, שבוצע ב־11 בנובמבר 1994, על ידי מחבל מתאבד איש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, רכוב על אופניים, אשר ניווט את אופניו אל המרווח שבין ג'יפ צה"לי וכלי רכב פלסטיני בצומת נצרים, ושם כשהוא סמוך לעמדת צה"ל, פוצץ את עצמו. כתוצאה מהפיגוע נהרגו 3 קציני צה"ל - סרן, סרן , וסגן . 9 ישראלים ופלסטינים נפצעו.
ב-11 בנובמבר יצא ג'יפ ובו 3 קצינים, מגדוד 8105 צנחנים שתפקידו היה לשמור על יישובי קו העימות עם הרצועה, לסיור בשטח. בין הקצינים היה גם המג"ד מאיר קראוס. המתח בגין הריגתו של האני עבד עדיין עמד באוויר, ובצהריים התקבלה הודעה כי פלסטינים עומדים להפגין בצומת נצרים. כדי לקדם הפרות סדר, פנה הג'יפ לכיוון הצומת, במטרה לתדרך את החיילים שבעמדה שבמקום לקראת ההפגנה. הצומת המתה עוברים ושבים, ערבים מקומיים, מתנחלים מנצרים, חיילי צה"ל, ושוטרים פלסטינים. בשעה 13:40 הם ירדו מהג'יפ שעצר לפני רכב פלסטיני, והתערבו בהמון. באותו רגע, הגיע למקום השאם חאמד - מחבל מתאבד בן 21, כשהוא רכוב על אופניים ונושא על גופו 3–4 ק"ג חומר נפץ, ופוצץ את עצמו. שלושת הקצינים נהרגו במקום. שני חיילים ששהו בעמדה נפצעו באורח קשה ועוד שניים נפצעו פצעים קלים. חמישה פלסטינים נפצעו אף הם, בהם קצין בכיר במשטרה הפלסטינית.
כתוצאה מן הפיגוע נערך תחקיר, כדי לברר את השאלה, כיצד הצליח המחבל לעבור מחסום של המשטרה הפלסטינית מבלי שנבדק. תוצאות התחקיר לא פורסמו. כמו כן יושמו הלקחים הבאים: עמדת צה"ל הורחקה מהצומת כ-50 מטר צפונה, ומוגנה בסוללות עפר, הכביש הורחב והוצבו בו עמודי תאורה, כן הוקמו מסלולים נפרדים, במטרה להרחיק בין כלי רכב ישראליים לכלי רכב פלסטינים.
שבוע לאחר מכן אירע פיגוע נוסף באותה הצומת בה היו מוצבים חיילי גדוד המילואים 8105. סמל (מיל.) גיל דדון נורה מרכב שחלף במהירות בצומת ונהרג.
לזכר חזי ספיר הוקם מצפה חזי ספיר.
אנדרואיד (יצור מלאכותי)
אנדרואיד או "דרואיד" הוא יצור מלאכותי (בדרך כלל רובוט) הדומה בצורתו ובהתנהגותו לבן אדם - לרוב בעל בינה מלאכותית (מוח מלאכותי) כך שהוא מתנהג, מדבר וחושב בדומה לבן אדם ובעל פעילות עצמאית. מקור המונח ביוונית: "אנדרו" = גבר, "איד" = דמוי.
אנדרואידים במדע הבדיוני
במדע הבדיוני הופיעו הדמויות הבאות:
ג'וזף ליסטר
ג'וזף ליסטר (באנגלית: Joseph Lister; ) היה רופא אנגלי, אבי שיטת החיטוי והניתוח המודרני הסטרילי. עד ליישום שיטותיו של ליסטר מנותחים ופצועים רבים מתו בעקבות זיהום בפצעים או חתכים שהתפתח לדלקת חמורה. בעקבות פרסום תוצאות מחקריו של לואי פסטר, כי החיידקים גורמים לדלקות בעור, הגה ליסטר את הרעיון להשתמש בתמיסת פנול לחיטוי פצעים, ציוד ניתוח, תחבושות וסביבת הטיפול כדי למנוע דלקות חמורות בקרב מנותחים ופצועים דבר ששיפר בצורה משמעותית את הסיכוי שלהם לשרוד ניתוחים.
ראשית חייו
ליסטר היה בנו של חוקר טבע אנגלי. הוא סיים את לימודי הרפואה בלונדון בשנת 1852.
עבודתו
ב־1856 החל ליסטר לשמש כעוזר מנתח במרפאה המלכותית של אדינבורו. ארבע שנים מאוחר יותר מונה למשרת המנתח הראשי בגלאזגו.
לפני מחקריו של ליסטר בתחום הניתוחים, האמינו רוב האנשים, כולל רופאים וחוקרים, כי זיהומים של פצעים נגרמים עקב נזק כימי כתוצאה מחשיפה ל"אוויר רע", או מיאזמה. מדי כמה זמן מחלקות בבתי חולים אווררו בשעות הצהריים, כאמצעי זהירות נגד התפשטות הזיהום באמצעות מיאזמה, אך לא היו מתקנים לרחיצת ידיים או לניקוי פצעים של חולה. מנתחים לא נדרשו לשטוף את ידיהם לפני טיפול במטופל; בהיעדר תיאוריה כלשהי בנושא זיהום חיידקי, נוהגים כאלה לא נחשבו נחוצים. למרות עבודתם של איגנץ זמלווייס ואוליבר ונדל הולמס האב, בתי חולים קיימו ניתוחים בתנאים לא היגיינים. מנתחים באותה תקופה התייחסו ל"סירחון הכירורגי הישן והטוב" והתגאו בכתמים בחלוקי הניתוח הבלתי שטופים שלהם, כסמל סטטוס או אות למומחיותם כמנתחים.
בזמן שהיה פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת גלאזגו, התוודע ליסטר למאמר שפרסם הכימאי והמיקרוביולוג הצרפתי, לואי פסטר. המאמר הראה כי מזון יכול להתקלקל בתנאים אנאירוביים אם היו קיימים מיקרו-אורגניזמים. פסטר הציע שלוש שיטות למיגור המיקרואורגניזמים האחראיים: סינון, חשיפה לחום או חשיפה לתמיסות כימיות. ליסטר אישר את מסקנותיו של פסטר בניסויים שערך, והחליט להשתמש בממצאיו כדי לפתח טכניקות חיטוי לפצעים. מכיוון ששתי השיטות הראשונות שהציע פסטר לא היו מתאימות לטיפול ברקמות אנושיות, ניסה ליסטר את החיטוי הכימי.
בשנת 1834 גילה פרידליב פרדיננד רונג (Friedlieb Ferdinand Runge) את התרכובת האורגנית פנול, המכונה גם חומצה קרבולית, אותה מיצה בצורה לא טהורה מזפת פחם. באותה תקופה היה קשה להבחין בין פנול לבין קריאוזוט ( Creosote) - חומר כימי ששימש להגנת קורות-עץ של ספינות ואדני-רכבת כטיפול מונע נגד רקבון. לאחר ששמע כי קריאוזוט שימש לטיפול בשפכים, החל ליסטר לבדוק את יעילות השמת פנול באופן ישיר על פצעים.
לאחר מכן, בדק ליסטר את התוצאות של ריסוס בתמיסת פנול על ציוד, חתכים כירורגיים ותחבושות. ליסטר גילה כי שטיפת הפצעים בתמיסה הפחיתה באופן יוצא דופן את השכיחות של נמק עקב זיהום. באוגוסט 1865 בבית המרפאה המלכותית בגלאזגו, מרח ליסטר חתיכת מוך טבולה בתמיסת פנול על פצעו של ילד בן שבע, שספג שבר מורכב לאחר שגלגל עגלה דרס את רגלו. כעבור ארבעה ימים הוא חידש את הרפידה וגילה כי לא התפתח שום זיהום, וכעבור שישה שבועות נדהם לגלות שעצמותיו של הילד התאחו, ללא פגיעה ברקמה או מוגלה. לאחר מכן הוא פרסם את תוצאות מחקריו בירחון המדעי The Lancet בסדרה של שישה מאמרים, בין מרץ ליולי 1867.
ליסטר הורה למנתחים שנמצאו תחת אחריותו ללבוש כפפות נקיות ולשטוף את הידיים לפני ואחרי ניתוחים בתמיסת פנול בריכוז של 5%. מכשירים נשטפו גם הם באותה תמיסה ועוזרים ריססו את התמיסה בחדרי הניתוח. ליסטר הציע גם להפסיק להשתמש בחומרים טבעיים נקבוביים בייצור ידיות של מכשירים רפואיים.
בשנת 1869 עזב ליסטר את אוניברסיטת גלאזגו. ועבר לאדינבורו נכנס לתפקיד המנתח הראשי באדינבורו במקום חותנו. כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת אדינבורו והמשיך לפתח שיטות משופרות לאספסיס, חיטוי חדרי ניתוח, כולל יישום השיטה של עיקור כלי הניתוח בחימום. בין אלה שעבדו איתו וסייעו לו בעבודתו שם היה הרוקח הבכיר ד"ר אלכסנדר גאן (Alexander Gunn). בשלב זה שמו של ליסטר נודע לתהילה, וקהלים של 400 איש הגיעו לעיתים קרובות לשמוע את הרצאותיו. ככל שהתבררו עוד פרטים על תאוריית החיידקים כגורמי מחלות, התברר שניתן למנוע טוב יותר זיהומים על ידי מניעת כניסת חיידקים לפצעים וחתכים. דבר זה הוביל לעליית הניתוח האספטי (ניתוח סטרילי).
בשנת 1877 מונה ליסטר מנתח הראשי בקינגס קולג' לונדון. בתקופה זו ניסה שיטות חדשות לחיטוי כמו שימוש בכספית, כפי שעשה רוברט קוך.
בשנת 1895 שימש כנשיא "החברה המלכותית" והמשיך בפעילותו זו עד 1900.
תרומתו הגדולה לבקטריולוגיה הייתה פיתוח שיטת המיהולים כדי לקבל תרביות חיידקים טהורות.
במלאת מאה שנה למותו, בשנת 2012, נחשב ליסטר על ידי מרבית העוסקים בתחום הרפואי כ"אבי הניתוח המודרני".
שירים (אלבום)
שירים הוא אלבום הסולו ה-11 של הזמר הישראלי אריק איינשטיין, שיצא לאור בשנת 1975. על אף שהאלבום אינו כלול באופן רשמי בסדרת אלבומי שירי ארץ ישראל של איינשטיין הקרויה "ארץ ישראל הישנה והטובה", הוא חלק בלתי נפרד מסוגת שירים זו.
הפקה
עיבודי האלבום נעשו על ידי המוזיקאי שם טוב לוי, כשחלק מעיבודי הגיטרות נעשו על ידי מיקי גבריאלוב וחיים קריו. האלבום אינו כולל שירים חדשים למעט השיר "ערב מול הגלעד", שהלחין מיקי גבריאלוב למילותיה של לאה גולדברג, שאר שירי האלבום הם חידושים לשירים ישנים מאת יעקב שבתאי, חיים חפר, יחיאל מוהר, יעקב אורלנד, רחל המשוררת ויעקב פיכמן. "יום אחרון" הוא חידוש של איינשטיין לשירו של אברהם שלונסקי שהולחן על ידי שלום חנוך ומאיר אריאל והוקלט לראשונה ב-1967 על ידי חנוך, מנחם זילברמן ואלי מגן. זהו עיבוד שני של לוי לשיר, כשאת הראשון שהיה תזמורתי הקליט איינשטיין ב-1973 ולא הופץ. בין מלחיני השירים: שמוליק קראוס, מרדכי זעירא, שולמית ליפשיץ, שמואל אימברמן ומשה וילנסקי.
את עטיפת האלבום עיצב דוד טרטקובר, על פי תמונה משפחתית של אמו של איינשטיין, דבורה, לצד אחיותיה.
ב־1994 חברת פונוקול הוציאה את האלבום ע"ג תקליטור.
רשימת השירים
בקלטת המקורית (1975): צד א': שירים 1–5, צד ב': שירים 5-10בדיסק (1994): כל השירים בדיסק אחד.
חוות בודדים
חוות בודדים (או התיישבות בודדים) היא צורת התיישבות במדינת ישראל. בניגוד ליישוב מקובל, חוות בודדים מופעלת ומנוהלת על ידי איש בודד, משפחה אחת או מספר מועט של מתיישבים, המתפרשים על שטח גדול. כיום בישראל 23 חוות בודדים מוכרות תכנונית בנגב, כ-80 חוות ביהודה ושומרון ומספר חוות לא מוכרות בגליל. כלכלתן מבוססת על חקלאות ותיירות. מטרת הקמתן של החוות היא פיתוח אתרי תיירות וכן שמירה על אדמות לאום מפני התיישבות בלתי חוקית.
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה של מדינת ישראל היו קיימות חוות קטנות ומבודדות אשר לא היו שייכות ליישובים מסודרים, אולם כאשר מדברים על "חוות בודדים", בדרך כלל מתכוונים לאותן חוות אשר הוקמו מתחילת שנות התשעים בישראל, בעיקר לתוכנית "דרך היין".
טקוסה
טקוסה (געז: ጣቁሳ, גם: דגוסה) מחוז היסטורי ונפה בצפון מערב אתיופיה. הנפה גובלת בנפת אלפה מדרומה, אגם טאנה במזרחה, נפת דמביה בצפון-מזרחה, נפת צ'ילגה בצפונה, נפת מטמה בצפון-מערבה ונפת קווארה במערבה.
חוות בודדים
היסטוריה
בהחלטה מס' 443 של מועצת מקרקעי ישראל בפברואר 1990 הוסדרו מסירת קרקע ליחידים (משפחות) למטרות התיישבות מחוץ ליישובים.
טקוסה
הנפה ידועה כמקום שבו התרחש הקרב ההיסטורי בין כוחותיו של דג'זמץ קאסה היילו לבין ראס עלי השני והדג'זמץ וובה היילה מריאם. לאחר מכאן התרחשו בנפה שני קרבות נוספים כנגד היילו, הראשון כנגד הכוחות בראשות אמו של עלי, מנאן והשני ברשותו של ראס ברו עליגז.
חוות בודדים
היסטוריה
ביום 6.11.2002, התקבלה החלטה בוועדת השרים לפיתוח הנגב והגליל, שלאחר מכן קבלה תוקף של החלטת ממשלה ש:
טקוסה
סטטיסטיקה
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 129,097 נפשות שרק 5.48% מהם חיים בערים.
רוב תושבי הנפה הם אמהרים שלצידם ישנה אוכלוסייה השייכת למיעוט הוואיטו שהיא אחת מהקבוצות האתניות המסתוריות באתיופיה.
חוות בודדים
ביקורת
על מפעל חוות הבודדים ישנה ביקורת משני כיוונים.
ארגוני איכות סביבה מתנגדים ממספר סיבות, שהעיקריות הן:
בשנת 1999 הגישו הארגונים אדם טבע ודין והחברה להגנת הטבע עתירה לבג"ץ נגד הקמת חוות בודדים בנגב (בג״ץ 243/99). עתירה זאת נדחתה.
ביקורת נוספת נמתחה מצד אלה הרואים בהקמתן של חוות הבודדים אפליה אל מול הקשיים של התיישבות הבדואים בנגב. רק חווה אחת מתוך 23 מאוכלסת על ידי משפחה בדואית, בעוד שבנגב מאות אלפי אזרחים בדואים המתגוררים בכפרים שאינם מוכרים על ידי המדינה בתנאים קשים. בשנת 2006, מרכז עדאלה, עמותת במקום והפורום לדו-קיום בנגב הגישו עתירה לבג"ץ נגד המועצה הארצית לתכנון ובנייה ומינהל מקרקעי ישראל. בשנת 2010 דחה בג"ץ את העתירה.
Whataboutism
"whataboutery" היה כבר בשימוש בבריטניה ובאירלנד מאז תקופת הסכסוך בצפון אירלנד. מילונים מתארכים את ההופעה הראשונה של הגרסה whataboutism לשנת 1990, אך יש היסטוריונים הטוענים כי במהלך המלחמה הקרה, גורמים במערב התייחסו לתעמולה הסובייטית באמצעות המונח. השימוש בטיעון נקשר עם התעמולה הסובייטית והפוסט-סובייטית.
מצוק ההעתקים
מְצוּק ההעתקים הוא רצף של צוקים המצוי בשולים המערביים של בקע ים המלח – חלק הבקע הסורי־אפריקני המשתרע מדרום טורקיה ועד לדרום מפרץ אילת. המצוק עובר מרכס רמים בצפון, דרך בקעת הירדן ועד מצוקי הרי אילת. מצוק ההעתקים מתבטא במיוחד בקצה המזרחי של מדבר יהודה, ממערב לים המלח.
לרוב אורכו של מצוק ההעתקים ובמקביל לו, מצוי מצוק נוסף, רובו בשטח מדינת ירדן, ובאופן חלקי, גם בשטח מדינת ישראל, באזור הגולן. הטופוגרפיה של המצוק המזרחי הופכת אותו למאפיין גאוגרפי בולט כמעט לכל אורכו, בניגוד למצוק המערבי, הישראלי, הבולט בעיקר באזור מדבר יהודה.
המצוק נוצר יחד עם הבקע הסורי־אפריקני כתוצאה מתנועותיהם של הלוח הערבי ממזרח והלוח האפריקאי ממערב, ואשר התרחקותם זה מזה יצרה את השבר כולו.
גובהו המרבי של המצוק במדבר יהודה הוא 270 מטר מעל פני הים (מעל נחל קדם) וגובהו המינימלי 50 מטר מתחת לפני הים (מעל נחל קדרון). הפרש הגבהים בין ראש המצוק לבסיסו נע בין 250 ל־670 מטר. השיפוע חד מאוד. השיפוע המרבי הוא בן 73 מעלות (מעל נחל חצצון), והמינימלי 27 מעלות (באזור נחל רחף).
המצוק קיבל את שמו מסדרת ההעתקים שיצרה אותו.
קבר עמוס
קבר עמוס הנביא הוא קברו של הנביא עמוס, הנמצא, לפי המסורות היהודיות והנוצריות, ליד הכפר תוקוע או בתוכו. מכיוון שעמוס נפטר במאה ה-8 לפני הספירה, הקבר הוא הקבר היחיד ביהודה ושומרון המיוחס לימי בית המקדש הראשון.
זיהוי הקבר
על פי המסופר בתחילת ספר עמוס, עמוס נולד בתקוע ושם גדל:
מכיוון שכך, רוב ההערכות הן ששם הוא גם נקבר.
כיום יש מספר מסורות היכן ממוקם בדיוק קברו:
Ms. Kelly
Ms. Kelly (בעברית: גברת קלי) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית קלי רולנד. האלבום יצא לאור ב-3 ביולי 2007, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים בסך הכול.
רקע והפקה
לאחר הוצאת אלבומה הראשון, Simply Deep, קידמה רולנד את אלבום זה במשך שנתיים. בשנת 2004 החלה רולנד לעבוד על האלבום "Ms. Kelly", שבתחילה היה אמור להיקרא "My Story". בשונה מהאלבום הקודם, שכלל בעיקר מוזיקת רית'ם אנד בלוז, אלבום זה מכיל גם קטעי היפ הופ רבים, מקצבים מהירים ואפילו שיר דאנס שבו היה שותף די ג'יי ספידי. באלבום מתארחים אמני ראפ שונים, ביניהם נלי, איב, סנופ דוג ועוד. צוות המפיקים שעבד על האלבום שונה לגמרי מהצוות שעבד על האלבום הקודם (למעט בילי מאן, שנמצא גם באלבום זה על תקן מפיק ראשי) ואף רולנד הפיקה בו שירים.
האלבום יצא כתקליטור וגם בפורמט דיגיטלי שניתן לרכוש באתר iTunes. גרסת הפורמט הדיגיטלי כוללת רמיקס דאנס מיוחד של המפיק Azza's Nu Soul לשיר "Like This" שבו הושמט קטע הראפ של איב. כמו כן יצאה גרסה מהודרת ומוגבלת לאלבום הכוללת רמיקס מועדונים של די ג'יי ספידי ובו מתארחים איב והראפר שון פי.
הצלחת האלבום במצעדים
במצעד הבילבורד האמריקאי, מוקם האלבום במקום השישי. האלבום הגיע למקום השני במצעד המכירות של אלבומי רית'ם אנד בלוז והיפ הופ בארצות הברית במצעד הבילבורד. האלבום הגיע למקום ה-16 בעולם במצעד המדיה טרפיק.
הסינגל הראשון מהאלבום הוא "Like This", שבו משתתפת הראפרית איב. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד שירי המועדונים החמים של הבילבורד. הסינגל השני מהאלבום הוא "Ghetto". הסינגל יצא רק בארצות הברית ומתארח בו הראפר סנופ דוג. סינגל השלישי, "Work", יצא ביולי 2007 בבריטניה בלבד. שלושת הסינגלים לוו בקליפים.
מקסים ונגרוב
מקסים ונגרוב (ברוסית: Венгеров Максим Александрович; נולד ב-20 באוגוסט 1974) הוא כנר וירטואוז ישראלי יליד ברית המועצות.
חייו
ונגרוב נולד למשפחה יהודית בנובוסיבירסק. שני הוריו היו מוזיקאים. אמו הייתה זמרת ואביו היה האבובן הראשון בתזמורת הפילהרמונית של נובוסיבירסק. כשהיה בן חמש, קיבל את שיעור הכינור הראשון שלו ובגיל שבע נסע למוסקבה עם סבו וסבתו ועם מורתו ללמוד בבית הספר המרכזי למוזיקה שליד הקונסרבטוריון על שם צ'ייקובסקי.
בגיל 10, עקב מחלת סבו, חזרה המשפחה לנובוסיבירסק, שם למד מקסים אצל זכר ברון. בשנה זו זכה בתחרות וייניאבסקי לנוער. בגיל 11 ניגן בקונצרט הפתיחה של תחרות צ'ייקובסקי הבינלאומית השמינית. כשברון עזב את רוסיה בשנת 1987 ללמד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, נסעו ונגרוב ואמו בעקבותיו, וכך עשו גם כשברון עבר לליבק שבגרמניה לפתוח שם בית ספר למוזיקה.
בשנת 1990 עלו ונגרוב ובני משפחתו לישראל ואביו קיבל משרה כאבובן בתזמורת. ונגרוב שירת תקופה קצרה בצה"ל.
קריירה
בגיל 15 הגיע ונגרוב למקום הראשון בתחרות הכינור הבינלאומית על שם קרל פלש בלונדון,שכלל מלבד הפרס הראשון גם פרס על פרשנות, פרס הקהל ועוד שני פרסים.את כיתת האמן הראשונה שלו הדריך באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1993 קיבל ונגרוב מארגון הנסי הצרפתי כינור סטרדיוואריוס, ה"ריינייה", בהשאלה.
מקסים ונגרוב חתם על חוזה הקלטות עם ורנר/טלדק, שכלל הקלטות עם מסטיסלב רוסטרופוביץ'. הקלטות אלה כללו את הקונצ'רטי הראשונים של שוסטקוביץ' ופרוקופייב (עם התזמורת הסימפונית של לונדון, שזכו בפרס גרמופון ל"הקלטה המצטיינת של השנה" ו"הקלטות הקונצ'רטי המצטיינות", שתי מועמדויות לפרס גראמי, ופרס אדיסון. בין שאר הקלטותיו הקונצ'רטי השניים של שוסטקוביץ' ופרוקופייב והקונצ'רטו של ברהמס עם דניאל בארנבוים והתזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנת 1991 היה הסולן בקונצרט הבכורה של תזמורת סימפונט רעננה. הקונצרט נערך אז בכפר סבא בניצוחו של ירוחם שרובסקי ובמעמד נשיא המדינה המנוח חיים הרצוג.
בשנת 1995 השאילה אגודת סטרדיוואריוס בשיקגו לוונגרוב סטרדיוואריוס קייזווטר, שעליו ניגן עד אפריל 1998. בהמשך ניגן בסטרדיוואריוס קרויצר.
ב-1997 התמנה ונגרוב לשגריר כבוד של יוניצף, תפקיד שלכבודו פינה זמן למיזם שנתי אחד לפחות.הוא ניגן באוגנדה ובסודאן כחלק מעבודת הצדקה שלו.
בשנת 1998 החל ונגרוב ללמוד ניצוח אצל ואג פפיאן הוא קיבל את הצעתו של טרוור פינוק והקדיש שנתיים ללימוד כינור בארוק.בהמשך שיתפו השניים פעולה בסדרת קונצרטים. כמו כן למד ונגרוב נגינה בויולה והקליט כסולן את הקונצ'רטו לויולה של ויליאם וולטון, בניצוחו של רוסטרופוביץ', במסגרת חוזה ההקלטות החדש שלו עם EMI. עוד הקליט לחברת EMI את הקונצ'רטי לכינור של סטרווינסקי ורודיון שצ'דרין.
בשנת 2005 יצא ונגרוב לשבתון של תשעה חודשים מקריירת הסולן שלו, ובמהלך תקופה זו למד אלתור ג'אז וכינור חשמלי. עוד למד ונגרוב לרקוד טנגו ארגנטינאי, אצל סבסטיאן מיסה ואנדראה ריירו. לימודים אלה הביאו לשיתוף פעולה עם המלחין הישראלי בנימין יוסופוב ורקדן הטנגו כריסטיאן פאלהה, ביצירה חדשה לוונגרוב, "קונצ'רטו טנגו רוק לויולה"
ונגרוב תכנן להציג את היצירה של יוסופוב בקונצרטי הפרומס של ה-BBC ב-2007, אך ביטל את תוכניתו זו ואחרות כדי לטפל בבעיה חוזרת ונשנית בכתפו. בשנת 2008 הודיע ונגרוב, שהוא מפסיק את קריירת הכינור שלו כדי להתמקד בהוראה ובניצוח. בשידור שחתם את סדרת הטלוויזיה "מאסטרו" של ה-BBC. ב-9 בספטמבר החליף ונגרוב כשופט אורח את סימון יאנג, מחמת התחייבות קודמת שלה.
עם זאת, מעט לאחר מכן חזר ונגרוב לקדמת הבמה גם ככנר והמשיך להרבות בפעילות חובקת עולם. בשנת 2012 כיכב ב"פסטיבל ונגרוב" הראשון ביפן שנערך בטוקיו, יפן. הפסטיבל מתקיים כל שנה מאז, ובמהלכו מופיע ונגרוב לצד אמנים מובילים מיפן ומהעולם, כגון הפסנתרנית הלן גרימו והתזמורת הפילהרמונית של טוקיו. החל משנת 2013 מכהן ונגרוב כאמן שוהה (artist in residence) בתזמורת הפילהרמונית של אוקספורד. בשנת 2014 נחנך "פסטיבל ונגרוב" בישראל, בקונצרטים בהיכל התרבות בתל אביב בהם ניגן ונגרוב לצד הפסנתרנית שירה שקד, המנצח ואג פפיאן, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ותזמורת סולני האקדמיה מנוחין משווייץ.
בשנת 2015 ניגן לצד שקד קונצרט בהיכל התרבות במתכונת חסרת תקדים: התוכנית כולה נוגנה בחשיכה מוחלטת, ופעמיים ברצף.
הוראה
ונגרוב כיהן כפרופסור לכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה בזארבריקן שבגרמניה, כממשיכו של ואלרי קלימוב. עד קיץ 2005 עסק בקביעות בהוראה וצימצם את מספר הופעותיו בקונצרטים מ-130 ל-55 בשנה, כדי לעמוד במטלות ההוראה שקיבל על עצמו. בשנת 2005 התמנה לפרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. פעילותו בתחום ההוראה בישראל כוללת קורס קיץ בקיבוץ ופרויקט "המוזיקאים של מחר" במושבה מגדל שבצפון ישראל.
"המוזיקאים של מחר"
הפרויקט "המוזיקאים של מחר", הוא פרויקט של הכנר מקסים ונגרוב ושל ד"ר אנה רוסנובסקי. הפרויקט מיועד להחזיר את המסורת הרוסית עם שורשים מזרח אירופאים (יוזף יואכים, קרל פלש, הנריק וייניאבסקי), המציבה כעקרונות חשובים בלמידת כינור ופסנתר מגיל רך את הלימוד הפרטני, יום-יומי, ופיתוח אישיותו האינדיבידואלית של הילד.
המנהלת הפדגוגית של הפרויקט הייחודי היא ד"ר אנה רוסנובסקי. כנרת וסולנית (שעלתה לארץ מברית המועצות) התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שעברה מלב תל אביב למושבה מגדל שמעל הכנרת ולאחר זמן מה עבר הפרויקט לביתה הפרטי שבראש פינה, ומכאן מקדישה את כל הווייתה המקצועית והאישית להעשרת לימודי הכינור לילדים מגיל 5 בחסותו המוזיקלית של ונגרוב.
השיעורים מתקיימים בביתה של דר' רוסנובסקי בראש פינה. התלמידים מגיעים מבתי ספר שונים באזור, באמצעות הסעה הממומנת על ידי העמותה. התלמידים באים מכל קשת החברה הישראלית, ותיקים ועולים חדשים, חלקם ממשפחות מרובות ילדים או מעוטות יכולת. הפרויקט ממומן על ידי תורמים וקונצרטים שהילדים עושים.
צוות פרויקט ילדי ונגרוב והעמותה אשר קמה על מנת לעזור במימוש תוכנית רחבת היקף זו, רואים בלימודים ובחינוך הילדים במסגרת הפרויקט, את הסיכוי היחיד לפתח את הפוטנציאל העצום של כישרונותיהם. המשתתפים בפרויקט מתמידים לבוא לשיעורים, חדורי מוטיבציה ומגיעים להישגים מוזיקליים מרשימים.
מבחן אינטליגנציה וכסלר לילדים
מבחן האינטליגנציה וכסלר לילדים (באנגלית: Wechsler Intelligence Scale for Children, WISC) הוא אחד מתוך סדרת מבחני אינטליגנציה שפותחו בידי דייוויד וכסלר (David Wechsler) ב-1949 לגילאים שונים (מבחן לילדי גן ילדים, מבחן לילדי בית ספר, מבחן למבוגרים).
"המבחן לילדי בית ספר" נועד לילדים בגילאים 16-6, ניתן להשלימו ללא כתיבה או קריאה. תוצאתו היא ציון מנת משכל (IQ). הגרסה החדשה ביותר של המבחן באנגלית היא הדור החמישי שלו (WISC-Vׂ), והיא פותחה ב-2014. הגרסה העדכנית ביותר בעברית היא הדור הרביעי שלו (WISC-IV), שפותחה באנגלית בשנת 2003.
בנוסף לציון מנת המשכל הכללי, מבחן וכסלר מפיק גם ארבעה ציונים נוספים: הבנה מילולית, לוגיקה תפיסתית, מהירות עיבוד וזיכרון עבודה.
המבחן מורכב מעשרה תת-מבחנים המהווים את ליבת המבחן ומחמישה מבחנים נוספים. האחרונים מותאמים לילדים במקרים יוצאי-דופן או לצורך פיצוי על נתונים שנפגעו, עקב הפרעות או נסיבות אחרות. בוחנים יכולים להשתמש בלא יותר משני מבחנים נוספים כתחליף בכל מבחן וכסלר, ולא יותר מתחליף אחד עבור כל תת-נושא (או אינדקס).
כל אחד מעשרת מבחני הליבה מקבל משקל זהה במדד מנת המשכל הכולל. ישנם שלושה תת-מבחנים בהבנה מילולית ולוגיקה תפיסתית, כך שמשקלם הוא 30% בציון הכולל, מהירות עיבוד וזיכרון-עבודה כוללים כל אחד שני תת-מבחנים ולכן משקלם בציון הכולל הוא 20%.
התת-מבחנים בהבנה מילולית כוללים:
התת-מבחנים בלוגיקה תפיסתית כוללים:
התת-מבחנים בזיכרון העבודה כוללים:
התת-מבחנים במהירות עיבוד כוללים:
לבני אדם שגילם מעל 16, מועבר מבחן וכסלר למבוגרים (Wechsler Adult Intelligence Scale, WAIS)
רובאוזאורוס
רובאוזאורוס (שם מדעי: Rubeosaurus) היה סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שחי באמריקה הצפונית בשלהי תקופת הקרטיקון, בתפר שבין גיל הקמפן למאסטריכט, כ-74.6 מיליון שנה לפני זמננו. כיום הוא לא נחשב עוד כסוג תקף אלא כמין של סטירקוזאורוס.
הרובאוזאורוס התגלה במונטנה שבארצות הברית בשנת 1930 על ידי צ'ארלס גילמור. בהתחלה סווג על ידי גילמור כ"סטירקוזאורוס אווטוס" אך בשנת 2010 נבדק וסווג מחדש כרובאוזאורוס אווטוס (Rubeosaurus ovatus) על ידי מקדונלד וג'ון ר. הורנר. שם הסוג "רובאוזאורוס" פירושו לטאת שיח קוצני, על שם הזיזים הקוצניים שבולטים מהעטרה שלו. הורנר ומקודלנד גם מיקמו את הרובאוזאורוס קרוב יותר לאייניוזאורוס מאשר לסטירקוזאורוס בעץ המשפחה הפילוגנטי של הצרטופסיים. כמו כן מעריכים שהמאובנים של "ברכיצרטופס" הם למעשה פרט צעיר של רובאוזאורוס, אך מאחר שמאובני הברכיצרטופס חלקיים מאוד ובאים מפרט צעיר שלא פיתח עדיין מאפייני עטרה וקרניים הוא לא נחשב כטקסון תקף. בעקבות מחקרים שנערכו בעשור השני של המאה ה-21, מעמדו של רובאוזאורוס כטקסון תקף התבטל ומאז 2020 הוא נחשב למין של סטירקוזאורוס, Styracosaurus ovatus, ויש כאלו אף שמעלים תיגר על היותו מין נפרד מ-Styracosaurus albertensis.
דינוזאור זה היה דינואור צרטופסי מתת-משפחת הצנטרוזאורים. על אפו הייתה קרן אף גדולה ועבה במיוחד, כנראה הגדולה ביותר בקרב הצרטופסים. קרני הגבה שלו היו מנוונות. העטרה שלו הייתה מעוטרת בזיזים קוצניים, כאשר הגדולים שבהם היו שני זוגות שבלטו משני צידי ה-parietal (העצם המרכזית של העטרה). אורכו היה 6 מטרים, ומשקלו כשל קרנף בוגר. ככל הצרטופסיים, הוא היה אוכל צמחים שהלך על 4 רגליו.
מלך עכברוש (פולקלור)
מלך עכברוש הוא תופעה אשר נטען שמתרחשת כאשר זנבותיהן של מספר חולדות נשזרים זה בזה, ונדבקים יחד על ידי דם, לכלוך, קרח, צואה, או שהזנבות נקשרים זה לזה מעצמם. החולדות גדלות, לכאורה, כשהן מאוחדות בזנבותיהן. מספר החולדות המאוחדות יכול להשתנות, אך נדיר למצוא מלך עכברוש המורכב ממספר רב של חולדות. התופעה מיוחסת בעיקר לגרמניה, שם דווחו רוב המקרים.
מקור השם
המונח הגרמני Rattenkönig תורגם לאנגלית כ-rat king, ולצרפתית כ-roi de rats. במקור לא כוון השם להגדרת חולדות אמיתיות אלא לאנשים החיים על חשבונם של אחרים. בספר Historia animalium ציין קונרד גסנר ש"יש אשר יאמרו שהחולדות הזקנות מקבלות את מזונן מהחולדות הצעירות, תופעה אשר נקראת מלך עכברוש", ומרטין לותר ציין "ולבסוף, ישנו האפיפיור, מלך העכברושים הנמצא בפסגה". מאוחר יותר, שונה האפיון למלך היושב על כיסא מלוכה העשוי מזנבות קשורים.
חוקרי ימי הביניים סברו שאנשים רבים התרשמו שמלך עכברוש הוא למעשה יצור אחד עם גופים רבים, וה"מלך" רומז למעשה על גודל היצור. אגדות אף הציעו ש"העכברוש המלך" יושב על זנבותיהם של "מלך עכברוש", מכוון את תנועת בעלי החיים בעודם מנסים לנווט עם זנבותיהם הקשורים
תאוריה חלופית טוענת כי מקור השם בצרפתית rouet de rats (או גליל מסתובב של חולדות, הזנבות הקשורים בין חישורי הגלגל), והמונח תורגם במשך הזמן ל-roi de rats.
היסטוריה
הדיווחים המוקדמים על מלך עכברוש מתועדים בשנת 1564. מלך עכברוש נחשב מבחינה היסטוריונית כאות שלילי, לרוב כיוון שחולדות נתפסו כמבשרות מחלות כדוגמת דבר.
התופעה הצטמצמה כשחולדת החוף (Rattus norvegicus) תפסה את מקומה של החולדה המצויה (R. rattus) במאה ה-18. בעידן המודרני לא היו התצפיות סדירות, במאה ה-21 נצפתה התופעה בחווה אסטונית באזור וורומאה ב-16 בינואר 2005.
דגימות של מה שמתיימר להיות מלך עכברוש נשמרות במספר מוזיאונים. במוזיאון המדע מאוריטאנום באלטנבורג שבגרמניה משומרת הדגימה הגדולה ביותר של "מלך עכברוש", אשר התגלתה באח של בעל טחנת קמח בבוכהיים בשנת 1828. הדגימה מורכבת מ-32 חולדות. מלך עכברוש משומרים באלכוהול מוצגים במוזיאונים בהאמבורג, המלין, גטינגן ושטוטגרט. במוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת טרטו באסטוניה, ישנה דגימה נוספת. מלך עכברוש נוסף התגלה בשנת 1930 בניו זילנד, ומוצג במוזיאון אוטגו בדנידין. הוא מורכב מחולדות שחורות צעירות, אשר זנבותיהן מפותלים בשערות סוס. באופן יחסי, מספר מצומצם של מלכי עכברוש התגלו, ומספר הדיווחים נע בין 35 ל-50.
רוב דגימות המלך עכברוש מורכבות מחולדות שחורות. עם הזמן נתגלו דגימות נוספות המורכבות מסוגים נוספים של חולדות, וביוני 2013 התגלה ברג'יינה, ססקצ'ואן "מלך סנאי", אשר הורכב משישה סנאים חיים. הם הופרדו זה מזה בעזרת וטרינרים.
המלך עכברוש אשר התגלה בשנת 1963 על ידי החקלאי פ. ואן ניג'נאטן ברוכפן הולנד, מורכב משבע חולדות. צילום רנטגן שנעשה חולדות הראה שנוצרה רקמה מיובלת סביב השברים בזנבותיהם, דבר שהוכיח שהם שרדו למשך זמן מה במצבם הנוכחי.
בתרבות הפופולרית
מלך עכברוש מופיע בסיפורים רבים, כדוגמת "The Tale of One Bad Rat" מאת בריאן טלבוט, "מלך עכברוש" מאת ג'יימס קלאוול, ועוד. מלך עכברוש המורכב משבע חולדות מופיע בסרטו של לארס פון טרייר "Epidemic" ("מגפה", 1987).
בסיפור "מפצח האגוזים ומלך העכברים" מאת א.ת.א. הופמן מוצגת דמותו של "מלך עכבר", בעלת שבעה ראשים, אשר נראית מושפעת ממלך עכברוש מרובה הגופים. דמות זו לא מופיעה כלשונה בסוויטה "מפצח האגוזים", המבוססת באופן חלקי על הסיפור.
היוב לודולף
היוב לודולף או "יוב לודולף" (גרמנית: Hiob Ludolf; 15 ביוני 1624 - 8 באפריל 1704) היה מזרחן גרמני. האתיופיסט אדוארד אולנדורף כינה אותו "בעל השם המהולל ביותר" בחקר אתיופיה.
חייו
לודולף, יליד ארפורט, החליט עם סיום לימודי בלשנות באקדמיה שבארפורט ובליידן, לטייל בעולם כדי להעשיר את הידע הלשוני שלו. לבקשת בית המשפט השוודי (1649), חיפש ברומא אחר מסמכים מסוימים, וכך התוודע לגרגוריוס, נזיר אתיופי ממחוז אמהרה. ממנו קיבל את הידע המעמיק בגעז.
בשנת 1652 התגייס לשירות הדוכס "סקסה גוטה", שירות שהמשיך עד לשנת 1678 ועם פרישתו חזר לפרנקפורט.
בשנת 1683 הוא ביקר באנגליה במטרה לקדם תוכנית להקים הסכמי מסחר עם אתיופיה. אך מאמציו כשלו, בעיקר לנוכח התנגדות רשויות הכנסייה האתיופית האורתודוקסית.
כששב לפרנקפורט בשנת 1684, הוא הקדיש את חייו ליצירה הספרותית אשר תימשך כמעט עד יום מותו.
בשנת 1690 הוא מונה לנשיא ב"קולג' הקיסרי להיסטוריה", קולג' שהיה קיים זמן קצר באוסטריה.
עבודתו
עבודותיו של לודולף, שהכיר כ-25 שפות, כללו את "היסטוריית העם האתיופי" (יינה, 1676) ו"ההיסטוריה האתיופית" (פרנקפורט, 1681) שתורגמה לאנגלית, צרפתית והולנדית ונוספו לה נספחים בשנים 1691-1694. לדברי לודולף
בין יצירותיו הנוספות:
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים ע"ש ד"ר חיים ויצמן הוא פרס המחולק מטעם עיריית תל אביב-יפו לחוקרים ישראלים במדעים מדויקים ונועד לעודד ולהמריץ אותם בחוקרם נושאים אלו. הפרס נוסד בשנת 1944 במלאת 70 שנה לחיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, ומחולק אחת לשנתיים במעמד ראש עיריית תל אביב-יפו. גובה הפרס האחרון עמד על סך של 18,000 ש"ח.
טוביה החולב
טוביה החולב (מיידיש: טֶבֿיֶה/טעוויע דער מילכיקער; תרגום מילולי: "טוביה העוסק במכירת מוצרי חלב") הוא גיבורו של רומן מאת הסופר שלום עליכם שנכתב ופורסם בהמשכים; הפרק הראשון שלו נכתב בשנת 1894. עלילות דמותו של טוביה החולב אף שימשו כבסיס למחזות ולמחזמר.
הרומן נפרש על גבי כמה שנים בסוף המאה התשע-עשרה ובתחילת המאה העשרים, והמרחב בו הוא מתקיים הוא תחום המושב ברוסיה, האזור בו חיו אז יהודי האימפריה. הרומן מתאר מציאות היסטורית עמוסת תהפוכות, שבה יהודים רבים נטשו את בתיהם וכפריהם והגרו למרחקים. רובם יצאו לאמריקה ולארצות אחרות באירופה.
חרף הרקע העגום של המציאות היהודית בזמנים קשים ודמותו הטראגית של טוביה, היצירה שופעת הומור יהודי עשיר במיטב המסורת של שלום עליכם.
עלילת הספר
טוביה הוא יהודי עני וקשה-יום, החי סמוך לכפר אנטבקה – עיירה יהודית טיפוסית בתחום המושב של האימפריה הרוסית בשלהי המאה ה-19. אנטבקה סמוכה ל"בויבריק", היא בויארקה, עיירה השוכנת עשרים ק"מ מדרום-מערב לקייב. טוביה עוסק בחליבה ובמכירת חלב, חמאה וגבינה לתושבי האזור. הוא מפרנס בדוחק את אשתו גולדה ואת שבע בנותיו - רק שש מהן נזכרות בשמן - צייטל, הודל, חוה, שפרינצע, ביילקע וטייבל. טוביה מתקשה להתמודד עם פער הדורות ועם שאיפותיהן של בנותיו. הבנות הבוגרות מעמידות אותו בפני התלבטות קשה: האם להשיא אותן באמצעות שידוך לגברים מבוססים ולתלמידי חכמים, או להתיר להן להינשא לאהובי לבן. את סיפוריו מתבל טוביה בפסוקים מן התורה, התלמוד, המשנה, המדרש והאגדה תוך יציקת משמעות חדשה ומשעשעת לפסוקים והתאמתם למסר אותו הוא רוצה להביע. חרף כל הצרות הפוקדות אותו – כלכליות, משפחתיות וקיומיות – טוביה מלא הומור ואופטימיות בזכות אמונתו באלוהים.
הבת הבכורה, צייטל, רוצה להינשא לאהוב לבה מוטל, חייט עני וצעיר. לעומת זאת, קצב אלמן ואמיד בשם לייזר וולף מנסה לשכנע את טוביה לתת לו להינשא לצייטל. טוביה נקרע בין שני הצדדים, מחד הוא רוצה שלבתו יהיה בעל עשיר שיוכל לפרנס אותה בכבוד, ומאידך הוא לא רוצה לאכזב את בתו שמאוהבת בחייט. לבסוף נכנע טוביה לדמעותיה של צייטל ומתיר לה להינשא למוטל החייט.