cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניש
שואת יהודי ניש
העיר ניש נכללה בשטח הכיבוש הגרמני, ובסמוך אליה הוקם מחנה הריכוז צרווני קרסט, ובו נכלאו החל מאוקטובר 1941, בני קהילות יהודיות מדרום סרביה ובכללם קהילת ניש, אך גם פעילים קומוניסטים יוגוסלבים. בית הכנסת הוחרם על ידי הוורמאכט ושימש את הגרמנים כמחסן. בפברואר 1942, לאחר בריחת עצירים ממחנה הריכוז הוצאו להורג הגברים היהודים אשר היו כלואים בו מקרב בני קהילת ניש. במקביל הובלו הנשים והילדים למחנה הריכוז סיימישטה הסמוך לבלגרד ונרצחו באמצעות משאיות גז.
מתיעוד רישומי המעצרים בניש עולה, כי בעיר נעצרו 738 מבני הקהילה היהודית ורק אחד מבני הקהילה חזר להתגורר בעיר לאחר השואה. בראשית המאה ה-21 התגוררו בניש 36 יהודים, ונערכו עבודות לשיקום בית העלמין היהודי העתיק. גם מבנה בית הכנסת שוקם ומשמש כמרכז תרבות, מוזיאון ואולם קונצרטים.
יעקב הורוביץ (ראש ישיבה)
הרב יעקב הורוביץ (כ"ה בתמוז ה'תש"ג, 28 ביולי 1943 - י"ז בחשוון ה'תש"ע, 4 בנובמבר 2009) היה ראש ישיבת אופקים במשך למעלה משלושים שנה.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לרבקה לבית רפאלוביץ ומנחם מוניש הורוביץ. למד בבית הספר הדתי "מוריה" בתל אביב, ולאחר מכן, בשונה מבני כיתתו, רצה ללכת לישיבה, וכך הגיע לישיבה התיכונית כפר הרוא"ה בראשות הרב משה צבי נריה. בישיבה התקרב לרב יששכר מאיר, שכיהן אז כר"מ בישיבה וראה בו מורו ורבו.
באלול תשכ"א הצטרף עם עוד קבוצה מחבריו לרב יששכר מאיר וייסדו את ישיבת הנגב ביישוב "עזתה" (כיום נתיבות). בישיבת הנגב היה מוסר שיעורי חזרה על שיעורי ראש הישיבה הרב מאיר.
נישא לאסתר לבית קטן. לאחר נישואיו היה מוסר שיעורי גמרא ביישובי הסביבה. בשנת תשל"ב נתמנה על ידי הרב מאיר למגיד שיעור של שיעור א' בישיבת הנגב.
במהלך השנים התקרב לרב יצחק הוטנר, ראש ישיבת רבינו חיים ברלין בארצות הברית, שבא לנפוש בנתיבות. בשנת תשל"ג נסע לארצות הברית לצרכים רפואיים וחיזק את קשריו עם הרב הוטנר.
בראשות ישיבת אופקים
בשנת תשל"ו קיבל הרב הורוביץ הצעה לכהן כראש ישיבה בישיבת אופקים, שזה לא מכבר נוסדה על ידי הרב יוסף גולדנטל, בשליחות הרב אלעזר מנחם מן שך. עד לבואו לישיבת אופקים, עברה הישיבה שינויים רבים, וסבלה מחבלי לידה. עם כניסתו לתפקיד, החליט לשנות את אופי הישיבה ומתכונתה. בשנת תשל"ז הביא לישיבה גרעין של חמישה עשר בחורים מישיבות תיכוניות (בהן: ישיבת נחלים, מדרשית נעם, הישיבה התיכונית חורב וישיבת מרכז הרב לצעירים) ואיתם ייסד את הישיבה מחדש, כפי שהיא קיימת עד היום. בהנהגתו התרחבה הישיבה ובתוך כמה שנים מנתה עשרות רבות של בחורים. לאחר כשלוש שנים מינה לצדו ראש ישיבה נוסף, הרב חיים קמיל, שהגיע מישיבת מיר בירושלים. שני ראשי הישיבה, הגם שגישתם ושיטותיהם החינוכיות והלימודיות היו שונות, הנהיגו את הישיבה בהרמוניה מלאה.
בשנת תשס"ד חלה במחלה קשה ועבר סדרת טיפולים, ואחר כך נשאר לתקופת החלמה בבני ברק. בראש חודש אדר תשס"ה חזר לישיבה באופקים ונערכה לו קבלת פנים חגיגית בראשות הרב קמיל. במסיבת פורים של אותה שנה ערך מסיבת הודיה לרגל החלמתו. במוצאי הפורים נפטר בפתאומיות עמיתו הרב קמיל. בעקבות פטירת הרב קמיל מינה הרב הורוביץ לצדו את הרב אליעזר אינהורן.
באלול תשס"ט שוב התרופף מצבו הבריאותי, ובי"ז בחשוון תש"ע נפטר. נקבר בהר המנוחות בירושלים. ליד תלמידו מיכאל בנימיני שנפטר כשנה וחצי לפני כן בכ"ג טבת תשס"ח עקב מחלה קשה.
ספריו
דולה ומשקה (4 כרכים):
נשות השאלים
נשות השָאלִים (מכונות גם כת השאלים, וכן בכינוי הגנאי "נשות הטליבאן") הוא כינוי לקבוצות נשים חרדיות קיצוניות בישראל, המתאפיינות בהתכסות ב"שאל", בגד עליון שמסווה את צורת הגוף, בעת יציאה מביתן. נשים אלה נוהגות לכסות בשאל גם את בנותיהן. לטענתן, זהו לבוש יהודי נשי קדום, שלבישתו מעוגנת במקורות הלכתיים. חלק מנשות הקבוצה אף עוטות רעלה. קבוצה אחת של נשים המתלבשות כך נמצאת בירושלים, ומכונה "כתר מלכות". קבוצה שנייה, שמרכזה בבית שמש, התפרסמה עקב מעשי התעללות בילדים של אחת ממנהיגות הקבוצה, ברוריה קרן (כונתה בתקשורת "אמא טליבאן"). .
לבישת שאל ורעלה במקורות
בתקופות מסוימות היה כיסוי פנים מאפיין לבוש גאוגרפי. במשנה במסכת שבת מתוארים סוגי לבוש שונים שנחשבים ללבוש רגיל, ועל כן אין הם נחשבים למשא שאותו אסור להוציא בשבת מרשות היחיד לרשות הרבים (מלאכת הוצאה מרשות לרשות). אחת הדוגמאות במשנה היא: "ערביות יוצאות רעולות", כלומר בארצות ערב, שם מקובל לצאת בלבוש רעלה, מותר לצאת כך גם בשבת. במקום אחר מוזכר כי בנות ישראל שהתגוררו בעיירות כיסו את כל הפנים חוץ מעין אחת, אך בנות הכפרים לא נהגו כך.
נשות השאלים מביאות ראיה למנהג עטיית השאל מפרשנותן ללשון הרמב"ם : . עם זאת, יש המוכיחים מהרמב"ם כי מדובר היה בדין התלוי בנוהג בכל מקום ואינו חובה על הכול:.
פסק הבד"ץ של העדה החרדית
חלק מנשות הקבוצה מעדיפות מנימוקי צניעות ללדת בביתן. בשנת 2011 ילדה חברת הקבוצה בביתה וסירבה לקחת את התינוק לבית חולים למרות סכנה שנשקפה לחייו. הוא ניצל בזכות התערבות אנשים שלקחו את התינוק לבית החולים נגד רצון הוריו ועירבו את גורמי הרווחה. בעקבות מקרה זה ומקרים נוספים פרסם הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים מכתב גלוי שבו התריע מפני "קבוצת נשים שעקרו דעת תורה מישראל" ומונעות מילדיהן חינוך מסודר וטיפול רפואי מסודר. במכתב זה לא הוזכר במפורש עניין השאלים.
לאחר פרסום המכתב אמר הרב בן-ציון מוצפי כי יש להפריד בין הקבוצה העיקרית של עוטות השאלים, שהוא מנהג טוב, לקבוצה מצומצמת של נשים היולדות בביתן תוך סכנת חיים, וכן פועלות למען נישואים שלא על פי ההלכה ושאינן שולחות את ילדיהן למסגרות חינוכיות מקובלות. לדבריו, נגד אלה יצא הבד"ץ.
על הרב אהרון צבי רומפלר נטען כי הוא אחד ממנהיגי הקבוצה, למרות שהוא עצמו הכחיש זאת. תומכיו מציינים את העובדה שאשתו ובנותיו אינן עוטות שאל. הרב רומפלר אמר בשיעור ששמע מפי רבני הבד"ץ כי הכרוז אינו קשור אליו. אתר בחדרי חרדים פרסם הקלטה של שיחה טלפונית שבה אמר הרב משה שטרנבוך, ראב"ד העדה החרדית, שהכרוז אינו מכוון לרב רומפלר. בהקלטות נוספות התירו רבנים נוספים של העדה הליכה עם שאלים בתנאים מסוימים.
צ'יצ'ה
אדנור לאונרדו באקי (בפורטוגזית: Adenor Leonardo Bacchi; נולד ב-25 במאי 1961) הידוע בכינויו צ'יצ'ה (בפורטוגזית Tite) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר ומאמן כדורגל שאימן את נבחרת ברזיל.
קריירה כשחקן
צ'יצ'ה התחיל את קריירת המשחק שלו בשנת במדי קשיאס. בשנת עבר לבנטו גונסאלבס. בהמשך הקריירה, שיחק בפורטוגזה וגוארני, בה סיים את קריירת המשחק שלו.
קריירה כמאמן
בשנת, צ'יצ'ה מונה למאמן גרמיו. בגרמיו, זכה עם הקבוצה בפעם השנייה ברציפות בקמפאונטו גאוצ'ו ובנוסף גם בגביע הברזילאי. בשנת, סיימה קבוצתו במקום השני בליגת העל הברזילאית והגיע עמה לגמר בקופה ליברטדורס.
בשנת צ'יצ'ה הצטרף לסאו קייטנו. בעונתו הראשונה בקבוצה, סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה ולרבע גמר הקופה ליברטדורס. שנה לאחר מכן, סיים את דרכו במועדון.
בהמשך הקריירה, צ'יצ'ה אימן בקורינתיאנס (2004–2005), אתלטיקו מיניירו (2005), פלמיירס (2006), ואל-עין (2007).
ב- צ'יצ'ה מונה למאמן אינטרנסיונל, למורת רוחם של כמה מאוהדי הקבוצה שמחו כנגד מינויו עקב עברו בגרמיו, יריבתם העיקרית. באותה עונה, צ'יצ'ה הוביל את המועדון לזכייה בגביע סודאמריקנה. ב-5 באוקטובר 2009 סיים את עבודתו באינטרנסיונל.
באוגוסט, צ'יצ'ה הצטרף לאל-ווחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, אך כעבור כחודשיים מונה למאמן קורינתיאנס. בעונת, צ'יצ'ה הוביל את קורינתיאנס לזכייה באליפות ברזיל ושנה לאחר מכן בגביע הליברטדורס ואף בגביע העולם למועדונים.
בתום עונת, עזב את קורינתיאנס על מנת ללמוד כדורגל מודרני. בתום לימודי, היה מועמד לאימון נבחרת ברזיל ונבחרת יפן, אך בסופו של דבר דונגה מונה למאמן ברזיל והמשא ומתן עם יפן לא צלח.
ב-15 בדצמבר 2014, צ'יצ'ה חזר לקדנציה שנייה בקורינתיאנס. בעונת 2015, זכה עם הקבוצה באליפות ברזיל, עם מאזן שנחשב לטוב ביותר אי פעם בהיסטוריה של הליגה הברזילאית שהחזיק עד לשנת 2019.
ביוני, מונה למאמן נבחרת ברזיל. צ'יצ'ה, הוביל את הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2018, וברזיל הייתה המדינה הראשונה שהבטיחה את מקומה בטורניר הגמר (מלבד המארחת), בו הגיע ברזיל רק לרבע הגמר בו הודחה על ידי.
למרות זאת, ב-25 ביולי 2018, צ'יצ'ה חתם על חוזה חדש שמשאיר אותו כמאמן הנבחרת עד לסיום מונדיאל 2022.
עם כניסתו לעמדת המאמן, צ'יצ'ה בחר בכל משחק שחקן אחר שיישמש כקפטן וב-21 משחקיו הראשונים, 16 שחקנים שימשו כקפטנים. באוגוסט, מינה את ניימאר לקפטן הנבחרת, אולם במאי העביר את סרט הקפטן לדני אלבס, עקב תקרית בה היה מעורב ניימאר בגמר הגביע הצרפתי.
צ'יצ'ה הוביל את ברזיל לזכייה בקופה אמריקה 2019, לראשונה מזה 12 שנים וזהו התואר הראשון של הנבחרת אחרי 6 שנות בצורת.
אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך
אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך (בגרמנית: Eleonore von Sachsen-Eisenach, 13 באפריל 1662 - 9 בספטמבר 1696), הייתה אמה של קרוליין, מלכת בריטניה.
ביוגרפיה
אלאונורה נולדה ב-13 באפריל 1662 בפרידוואלדה, ליוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך וליוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, בתם של ארנסט, רוזן זיין-ויטגנשטיין ולואיזה יוליאנה, רוזנת ארבאך.
ב-4 בנובמבר 1681 התחתנה אלאונורה עם יוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בשנת 1686 מת בעלה יוהאן פרידריך, ובנו כריסטיאן אלברכט, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ירש את נחלותיו ותאריו. לאחר מות בעלה עברה אלאונורה עם ילדיה לקריילסהיים, שם חיה בעוני ובדחקות. זמן קצר לאחר מכן עברה אלאונורה להתגורר באייזנך, בעוד ילדיה נשלחו לברלין, שם שהו תחת חסותו של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
ב-17 באפריל 1692 התחתנה אלאונורה בשנית עם יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ועברה יחד עם ילדיה להתגורר בדרזדן. החתונה נערכה על פי דרישת אמו של יוהאן גאורג, כביכול על מנת להביא יורש לגיטימי לעולם, אולם כוונתה הייתה לסיים את הקשר בין יוהאן גאורג למגדלנה זיבילה מניידשוץ, שהייתה לכאורה בתו של יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה מפילגשו. מיד לאחר החתונה עזב יוהאן גאורג את אלאונורה, ועבר לגור עם פילגשו שאף ילדה לו את וילהלמינה מריה פרדריקה מרכליץ. יוהאן גאורג שרצה להתחתן רשמית עם פילגשו, ניסה לרצוח את אלאונורה, אולם נחסם על ידי אחיו פרידריך אוגוסט, שאף נהיה נכה כתוצאה מכך. בעקבות כך עברה אלאונורה להתגורר בפרצש, מחשש לחייה וחיי ילדיה.
בשנת 1694 חלתה פילגשו במחלת האבעבועות השחורות ומתה כתוצאה מכך, וזמן קצר לאחר מכן חלה בכך אף יוהאן גאורג ומת, ואחיו פרידריך אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו. פרידריך אוגוסט התיר לאלאונורה להתגורר בפרצש עם ילדיה, ושם היא חיה עד מותה ב-9 בספטמבר 1696. לאחר מותה נשלחו ילדיה לאנסבך, שם היו תחת חסותו של אחיהם החורג גאורג פרידריך השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך. מאוחר יותר עברה בתה קרולינה מברנדנבורג-אנסבך להתגורר בברלין, שם הייתה תחת חסותם של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואשתו סופיה שרלוטה מהנובר, שהייתה ידידה קרובה של אלאונורה, ובשנת 1705 היא התחתנה עם ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
משפחתה
ב-4 בנובמבר 1681 התחתנה אלאונורה עם יוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
יאלו (כפר)
יאלו (בערבית: يالو) היה כפר ערבי ששכן עד שנת 1967 באזור מובלעת לטרון. הכפר נכבש במלחמת ששת הימים, תושביו פונו ובתי הכפר נהרסו על ידי צה"ל, מאוחר יותר הוקם במקום פארק קנדה. חלק מהתושבים גורשו לירדן וחלקם התיישב בכפרים אחרים ביהודה ושומרון.
היסטוריה
בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל התקיימה באתר הכפר העיר איילון, שהיתה היישוב הגדול באזור ומוזכר במכתבי אל עמארנה (המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס) כיישוב החולש על צומת הדרכים הראשית בין השפלה להר. ב-1968, במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל, נמצאו מממצאים שמהם עלה כי היה מיושב החל מתקופת הברונזה. כמו כן, נזכר ברשימת הערים שהחריב שישק הראשון במסעו לארץ ישראל בשנת 925 לפנה"ס לערך. בתקופה הרומית והביזנטית כונה היישוב במקום בשם "אלוס" או "יאלו".
בשנת 1133 הקים פולק מאנז'ו את מבצר "קסטלום ארנולדי" (Castellum Arnoldi) בראש התל, וזה חלש על הדרך העולה לירושלים דרך בית חורון. המבצר חרב בשנת 1187 בידי צלאח א-דין. שרידי החומה הצלבנית המערבית וחלק מהחומה הדרומית עדיין עומדים על תילם במקום.
בשנת 1863 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן וכתב שגרו בו כ-400 תושבים "שבתיהם נבנו על גבעה בין שני עמקים. במבנים גדולים ומודרניים, בכפר ניתן לראות שרידי חומרי בניין עתיקים יותר המשולבים במבנים וישנם גם בורות קדומים."
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר על גבעה המוקף במטעי זיתים. אספקת המים לכפר מגיעה מבורות מים".
בשנת 1873 ערך הארכאולוג וחוקר ארץ ישראל הצרפתי שארל קלרמון-גנו חפירות בכפר, וגילה שרידי כנסייה גדולה מימי הביניים.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית יאלו 811 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד 1931 מנתה האוכלוסייה 963 תושבים, ששכנו ב-245 בתים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסיית הכפר בכ-1,220 תושבים, ושטחו הוערך כ-14,992 דונם טורקי, מתוכם כ-15 דונם שטחים ציבוריים.
ב-27 בדצמבר 1947 תקף ארגון ההגנה את הכפר ופוצץ שלושה בתים, כתגובה על תקיפת שיירות בדרך לירושלים.
בתקופת השלטון הירדני
ב-2 בנובמבר 1950 נורו שלושה ילדים תושבי הכפר, שניים מהם למוות, בידי חיילי צה"ל ליד הכפר דיר איוב שבמובלעת לטרון, כ-400 מטר בתוך השטח הירדני. האירוע הכה גלים בירדן ובבריטניה, וירדן עשתה בו שימוש במטרה לגרום לשינוי באופן התנהלותה של ישראל במסתננים, אולם שינוי כזה לא התחולל בעקבות האירוע. ב-29 בינואר 1951 תקפה מחלקה של צה"ל בית בכפר ואחד מתושביו נפצע מהטלת רימונים. הפשיטה על הכפר נערכה בתגובה לפעולות קטלניות של מסתננים אלימים. ב-20 במאי 1953 ערך גדוד 890 של צה"ל פשיטה על הכפר והרס מבנים ורכבים, כחלק מפעולות התגמול.
על פי מפקד האוכלוסין הירדני משנת 1961, מנה הכפר בשנה זו 1,644 תושבים. בשטחי הכפר גידלו התושבים דגנים, עצי זית, שקדיות, קטניות וענבים. מסביב לכפר היו מספר מעיינות מים, והתושבים ניצלו את מימיהם לשתייה, השקיה ולשימוש ביתי. למעיין הראשי בכפר קראו מעיין "אל ג'בּאר", והוא הוביל מים למבנה עתיק שנקרא "בית הקשתות". במעיין נוסף (שנקרא כיום "עין איילון") נבנתה בריכת אגירה מבוטנת בגודל 2.5 על 2.5 מטרים. בכפר היו שני בתי ספר (הראשון נבנה בשנת 1947), מסגד אחד וכמה חנויות.
לאחר 1967
במלחמת ששת הימים גירש צה"ל את תושבי הכפרים בית נובא, עמואס ויאלו והרס את בתיהם. הרמטכ"ל בזמן המלחמה, יצחק רבין, אמר שהוא נתן את הפקודה להרוס את הכפרים כדי שלא ישמשו מחסה לקומנדו מצרי, וזאת לאחר שבתחילת המלחמה הכפר היה כמעט ריק מתושביו, שהוחלפו בחיילים ירדנים. האלוף עוזי נרקיס אמר שלהערכתו הכפרים נהרסו ביוזמה מקומית כנקמה על השתתפותם במצור על ירושלים ובקרבות הקשים באזור בזמן מלחמת העצמאות. העיתונאי עמוס קינן נכח ותיעד את הגירוש והריסת הכפרים, ואף כתב דו"ח על המקרה, בו הוא סיפר על מקרה אחד של ביזה, שלאחריו נעצרו הבוזזים, והרס רכוש פרטי. שטחם הכולל של שלושת הכפרים בעת הריסתם היה כ-15,000 דונם, והתגוררו בהם כ-6,000 איש. באוקטובר 1967 רצח שוטר משמר הגבול, ממניע לאומני, סמוך לשרידי הכפר, שני ערבים עובדי מע"ץ.
באוגוסט 1968 ביקר משה דיין ברמאללה. בפגישה הועלתה בעיית תושבי שלושת היישובים. דיין מסר בפגישה כי המלחמה עם ירדן פרצה בגלל יריות מאזור לטרון לנמל התעופה לוד, וכי מדובר באזור ביטחוני ולכן התושבים לא יוחזרו אליו והכפרים לא ישוקמו. על פי דבריו, ממשלת ישראל הצהירה על מוכנות לתרום לפתרון הומניטרי, בין אם במציאת מקום אחר להשתקע בו או במתן פיצויים. בתגובה פנו תושבי הכפרים באיגרת מחאה למזכ"ל האו"ם או תאנט, בטענה שישראל מנסה לכפות עליהם למכור את אדמות הכפרים. הם דחו את דרישת הפיצויים ודרשו להחזיר אותם למקום.
ב-1973 ייסדה הקרן קיימת לישראל את פארק קנדה, אתר פיקניק ונופש שחלקו בשטח הכפר, כאות הוקרה לקהילה היהודית בקנדה, שתרמה את הכסף הרב לפיתוחו. במקום שבו עמד הכפר הוקם מוזיאון פעיל בשם "מצודת יאלו".
ג'וזף שומפטר
ג'וזף אלויס שומפטר (בגרמנית: Joseph Alois Schumpeter; 8 בפברואר 1883 – 8 בינואר 1950) היה כלכלן ואיש מדע המדינה, יליד אוסטריה שפעל בעיקר בארצות הברית.
חייו
שומפטר נולד בעיר טריש באוסטרו-הונגריה (היום, צ'כיה) למשפחה שהחזיקה במפעל טקסטיל. הוא החל את דרכו ככלכלן תחת כמה מאבות האסכולה האוסטרית, אויגן פון בהם-באוורק ופרידריך פון ויזר. אחרי השלמת לימודי הדוקטורט שלו הפך שומפטר לעורך דין ושב למסגרת האקדמית רק בשנת 1909, כאשר הפך פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת צ'רנוביץ, שם שימש עד תום מלחמת העולם הראשונה (לה התנגד). בתקופה זו כתב גם את "תאוריה של התפתחות כלכלית" (1911), בה התווה לראשונה את תאוריית היזמות שלו.
עם תום המלחמה, הצטרף שומפטר לוועדה לסוציאליזציה גרמנית בברלין, שהורכבה בעיקר מחוקרים מרקסיסטיים כגון רודולף הילפרדינג וקרל קאוטסקי וכלכלנים מאסכולת קיל כגון לווה ולדרר. זמן קצר אחרי כן, מונה לשר האוצר של אוסטריה, אך כשל בהתמודדות עם ההיפר-אינפלציה ופוטר מתפקידו כעבור זמן קצר. אחרי משרה קצרת-ימים כמרצה בגראץ מונה למנהל בנק בידרמן בווינה, והוביל אותו לפשיטת רגל ב-1924.
כישלונו בשוק הפרטי הוביל אותו בחזרה לאקדמיה, ובשנת 1925 הפך למרצה לכלכלה באוניברסיטת בון. בשנת 1932 עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם ירש את הכלכלן המרשליאני טאוסיג. עמיתיו שם היו כלכלנים בהם וסילי ליאונטייף, ריצ'רד גודווין, פול סוויזי, ג'ון קנת גלבריית וגוטפריד פון הברלר. בתקופתו בהארוורד, היה מורם של כמה מן הכלכלנים הבולטים שיצאו משם. שומפטר נחשב למורה מחונן, שדורות רבים של כלכלנים שמעו בשקיקה את הרצאותיו. בין תלמידותיו הייתה הכלכלנית קלרה טיש שנרצחה בגטו מינסק.
בתקופתו בהארוורד השלים כמה מעבודותיו החשובות ביותר: "מחזורי עסקים" (1939), "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה" (1942) ו"היסטוריה של ניתוח כלכלי" (פורסמה אחרי מותו ב-1954).
היסטוריה של ניתוח כלכלי
בקיאותו העצומה בהיסטוריה של הכלכלה ובהיסטוריה של החשיבה הכלכלית, באה לידי ביטוי בספרו הענק (1,600 עמודים), "היסטוריה של ניתוח כלכלי". שעריכתו והוצאתו לאור הושלמו רק לאחר מותו. חלק מדעותיו בספר הן ייחודיות למדי ואף מתנשאות. לדוגמה, שומפטר חשב שהכלכלן הגדול ביותר של המאה ה-18 היה טורגו ולא אדם סמית כפי שמקובל על דעת הרוב. הסבר חלקי לדעות אלו הוא ששומפטר היה כל ימיו חסיד מובהק של הכלכלן לאון ולרה (Léon Walras) ונהג לדרג כלכלנים אחרים על פי המידה בה היו רעיונותיהם קרובים לשלו.
באותו ספר הוא ביקר את דייוויד ריקרדו וג'ון מיינרד קיינס על "החטא הריקרדיאני" שלהם. ריקרדו וקיינס בחנו את התמונה הכלכלית במונחים של מודלים מופשטים, שבהם מוקפאים כל הנתונים לבד מכמה משתנים בודדים (דבר שהוא כיום נוהג נפוץ בקרב כלכלנים). לאחר מכן הם יכלו לטעון כי השינוי של משתנה אחד גרם את השינוי של משתנה אחר באופן ליניארי פשוט. דבר זה הוביל לאמונה שניתן להגיע להמלצות מדיניות ישירות מתוך מודל תאורטי מופשט מאוד.
מחזורי עסקים
שומפטר הציג ב"תאוריה של התפתחות כלכלית" שלו תאוריה של מחזור העסקים. לטענתו, היזם הוא הגורם העיקרי המביא להתחדשות והתפתחות כלכלית. היזם מפר את שיווי המשקל במערכת ומניע את גלגלי הפיתוח הכלכלי, המתקדם בהתפרצויות לא סדירות של התפתחות כלכלית. היזם הקפיטליסטי, לפי שומפטר, אינו רק מי שמשתמש בהמצאות אלא גם מי שמחדיר שיטות חדשות של ייצור, מוצרים חדשים ושיטות ארגון חדשות, שאינם פחותים במיומנות ובתעוזה הנדרשים לביצועם מהמצאות.
במאמר שכתב בשנת 1934, בעיצומו של השפל הגדול, טען שומפטר כי אירועים של שפל הם חלק מתפקודה הרגיל של המערכת הכלכלית. היזמים הקפיטליסטיים פועלים בתנאים של אי ודאות: הם מהמרים על השקעות מסוימות ובחלק מהמקרים מייצרים יתר על המידה מוצר אחד ובמקרים אחרים מייצרים מוצרים שאין בהם עניין בשוק. כדי לאפשר לשוק להיפטר מהשקעות שגויות אלו מתקיים לפרקים הליך של "פירוק" (ליקווידציה) שבו השוק משיר השקעות שגויות.
הניסיון למנוע תהליך זה בשוק באמצעות מדיניות מוניטרית או באמצעים פיסקליים שתנקוט הממשלה לא יעלה יפה, טוען שומפטר. בהקדמה ל"מחזורי עסקים" שלו משנת 1939 הוא קובע כי מחזורי עסקים אינם "... כמו שקדים בגרון, עניין נפרד שניתן לטפל בו כשלעצמו." השפל הכלכלי הוא "כפעימת הלב של האורגניזם [הכלכלי]." כאשר הממשלה מתערבת בתהליך הכלכלי, היא מפריעה ליזמים לערוך חישובי עלויות באופן משביע רצון "והקושי שבתכנון דברים חדשים והסיכון של כישלון מועצמים במידה ניכרת."
שקיעת הקפיטליזם
יחסו של שומפטר לקרל מרקס ולמרקסיזם, כפי שהוא מתבטא בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה", היה מורכב. שומפטר דחה את טענתו של מרקס שהקפיטליזם ייחרב ביד הפרולטריון, אויבו המושבע, וגרס כי הוא יתמוטט דווקא בגלל הצלחתו. היזם הקפיטליסטי, טען שומפטר, מחולל הרס יצירתי בהחריבו בהתמדה את הדרכים המוכרות והמסורתיות שבהן נעשו דברים. רעיונות, טכנולוגיות, מיומנויות וציוד קיימים הופכים בהתמדה למיושנים בגלל היוזמה הקפיטליסטית. פעולה של החרבה ויצירה מתמדת זו של הקפיטליזם, סבר, היא הגורם המניע את הקדמה ואת השיפור ברמת החיים עבור הכלל.
הבעיה העיקרית עם ההרס היצירתי שמחולל הקפיטליזם, טען שומפטר, היא שהוא מקים עליו מתנגדים רבי עוצמה, ובראשם מעמד אינטלקטואלי רחב החש מאוים בגלל השינויים התכופים שמחולל הקפיטליזם. מעמד זה, שקיומו נובע מהקפיטליזם והצלחתו, מתקיף בהתמדה את הרעיון הבורגני ואת היוזמה הקפיטליסטית המבוססת על קניין פרטי, וחותר לכינון עולם שממנו תיעלם היוזמה הכלכלית לטובת קיפאון מתמשך. כתוצאה מכך, טען שומפטר, האקלים החברתי והאינטלקטואלי הדרוש ליזמות ייעלם ועל מקומו יבוא שלטון סוציאליסטי מסוג זה או אחר, במיוחד בדמות המגמה לבחור מפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
תחרות שומפטריאנית
שומפטר חלק על התפישה הרווחת שתחרות "מושלמת" היא הדרך להגיע לרווחה כלכלית מרבית. במצב של תחרות מושלמת באווירה סטטית, כל החברות בתעשייה מייצרות אותו מוצר, מוכרות אותו באותו מחיר ומשתמשות באותה טכנולוגיה. כל עוד הרווח בענף מסוים נמצא "מעל לנורמלי", ייכנסו עוד ועוד חברות, עד שהרווח בכל הענפים ישתווה.
בעיניו של שומפטר, הייתה תחרות מסוג זה זניחה בחשיבותה בהשוואה לתחרות מצד מוצרים, טכנולוגיות ושיטות ארגון חדשות. אלו, אינן מקזזות בשולי הרווח והתפוקה של החברות הקיימות אלא מערערות אותן מיסודן. חברות קיימות המבקשות לשמור על מעמד דומיננטי בשוק, נאלצות להשקיע כסף במחקר ופיתוח, לחדש ולשפר את מוצריהן בהתמדה ולהפחית את מחירם, תהליך שמתגמל את הלקוחות של אותן חברות.
המודל של שומפטר, תחרות שומפטריאנית, הוא דינמי בניגוד למודל הסטטי הנאו קלאסי. בניגוד למודל הסטטי, היווצרותם של רווחים ושל שליטה של חברות מעטות על חלקים גדולים בשוק (מונופוליזציה), אינה נתפסת בהכרח כדבר הפוגע ברווחת הצרכנים או ברווחה הכלכלית – ללא חברות מובילות אלו, לא יהיה פיתוח טכנולוגי בתעשייה והרווחה על פני זמן תהיה קטנה יותר. מה שנראה טוב במודל סטטי, עשוי במודל דינמי להיראות לא רצוי.
שומפטר והתאוריה הדמוקרטית
בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה" חלק שומפטר על הרעיון שדמוקרטיה היא תהליך שבו ציבור הבוחרים מזהה את טובת הכלל, ופוליטיקאים מוציאים בחירה זו אל הפועל. הוא טען שהנחה כזו אינה מציאותית ושהבורות והשטחיות של האנשים פירושה שלמעשה הם בעיקר מתומרנים על ידי פוליטיקאים, הקובעים את סדר היום. דבר זה הפך את הרעיון של 'שלטון העם' הן לבלתי סביר, והן לבלתי רצוי.
תחת זאת הוא קרא למודל מינימליסטי שהושפע רבות ממקס ובר, שבו דמוקרטיה היא המנגנון לתחרות בין מנהיגים, בדומה מאוד למבנה שוק. הוא הגדיר דמוקרטיה כ"הסדר מוסדי לשם השגת הכרעות פוליטיות שבו נמסרת ליחידים סמכות של הכרעה תוך מאבק של תחרות על קולות העם". למרות שהצבעות תקופתיות של הציבור הכללי נותנות לגיטימציה לממשלות ומשאירות אותן במצב של מתן דין וחשבון, המדיניות נתפסת במידה רבה כדבר שלהן עצמן ולא של העם, והתפקיד ההשתתפותי של הפרטים מוגבל מאוד. מכאן, שההבדל העיקרי בין תפיסת האליטות שלו לתפיסת האליטות של רוברט מיכלס הוא שבניגוד למיכלס שטען שהתחרות מיותרת, מפני שהאליטות תמיד יישארו, ותמיד יהיו מנותקות מהעם, הרי ששומפטר האמין שהתחרות בין האליטות חיונית ליציבות הדמוקרטיה וטובה לעם ולצרכיו.
מורשתו
למשך זמן מה לאחר מותו, דעותיו של שומפטר היו בעלות השפעה רבה בקרב כלכלנים אפיקורסים, במיוחד אירופאים, שהתעניינו בארגון תעשייתי, כלכלה אבולוציונית, ופיתוח כלכלי. כלכלנים אלו נטו להיות בקצה השני של הספקטרום הפוליטי מזה של שומפטר, והושפעו בדרך כלל מקיינס, מרקס, ותורסטן ובלן. רוברט הילברונר היה אחד מתלמידיו המפורסמים ביותר, והוא כתב עליו באופן נרחב בספר "הפילוסופים הארציים".
כיום, שומפטר נחשב אחת הדמויות הבולטות בזרם המרכזי של ההגות, אך לא בכלכלה האקדמית המקובלת, אלא בתחומי המדיניות הכלכלית, לימודי ניהול, מדיניות תעשייתית, ובתחום החידושים וההמצאות. קשה להבין במלואו את הרעיון של יזמות עסקית ללא תרומותיו, בהיותו המלומד הראשון, כנראה, שפיתח את התאוריה בתחום זה. תוכנית ההמצאות של האיחוד האירופי, ותוכנית הפיתוח העיקרית שלה, אסטרטגיית ליסבון, מבוססות במידה רבה על רעיונותיו של שומפטר.
בית הכנסת קהל צור ישראל
בית הכנסת קהל צור ישראל (בפורטוגזית: Sinagoga Kahal Zur Israel) היה בית הכנסת הראשון ב"עולם החדש", שהוקם ברסיפה, כיום חלק ממדינת המחוז פרנמבוקו בברזיל. הוא נוסד ב-1636 על ידי מהגרים מהולנד, אליהם הצטרפו אנוסים שהתגוררו במושבה שהפכה מאוחר יותר לברזיל. הבניין המקורי של בית הכנסת לא שרד ונהרס בתחילת המאה ה-20, בבניין בית הכנסת הנוכחי פועל כיום מוזיאון "Sinagoga Centro Cultural Judaico de Pernambuco".
בית הכנסת הוקם בתקופה שבה שלטו ההולנדים על חלקים מברזיל. בתקופה זו היגרו יהודים רבים מהולנד ל"ברזיל ההולנדית", שבה הנהיג יוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן חופש דת. חלק ניכר מהמהגרים היו מצאצאי מגורשי פורטוגל ושלטו, לצד ההולנדית, גם בשפה הפורטוגזית. את בית הכנסת הם הקימו ב"רחוב היהודים" 203 (שנקרא כיום "Bom Jesus", ישוע הטוב). החל מ-1642 כיהן בתפקיד רב הקהילה הראשון, הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה. בשנת 1645 לערך, היו למעלה מ-1,600 יהודים חברים בקהילה. ב-1654 גורשו ההולנדים מרסיפה ואיתם היגרו גם מרבית היהודים לכיוון המושבות ההולנדיות והאנגליות בצפון אמריקה ובקריביים. חלק מיהודי "קהל צור ישראל" הפכו למקימי העיר ניו יורק. לאחר הימלטות היהודים מרסיפה, הופסקה פעילותו כבית כנסת. בתחילת המאה ה-20 נהרס המבנה. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1999 נחשפו שרידי בית הכנסת ובכלל זאת שרידי מקווה ששימש את הקהילה. הבניין משמש כיום את הקהילה היהודית ברסיפה כמוזיאון, מרכז תרבות ומקום לעריכת אירועים (חגיגות בר מצווה, חתונה וכו').
זאב שיף
זאב שיף (1 ביולי 1932, ליל, צרפת – 19 ביוני 2007, תל אביב, ישראל) היה עיתונאי ופרשן צבאי ישראלי.
ביוגרפיה
שיף נולד בצרפת ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בגיל שנתיים. התגורר בחיפה ובתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה. בצה"ל שירת כקצין מודיעין באגף המודיעין ביחידה שעסקה בהפעלת סוכנים. הוא הצטרף למערכת עיתון "הארץ" ב-1955 ושימש כתב לענייני כלכלה וחברה וכתב אזור הצפון. ב-1961 התמנה לכתב צבאי בעל טור אישי, במקומו של ישראל בר אשר נעצר בחשד לריגול. ונודע ככתב ופרשן בכיר לענייני צבא שסיקר את צה"ל ואת מערכת הביטחון הישראלית במשך קרוב ל-50 שנה. סיקר ככתב צבאי את רוב מלחמות ישראל, החל במלחמת ששת הימים ועד למלחמת לבנון השנייה.
במערכת הבחירות הסוערת של 1981 הנחה עימות טלוויזיוני בין שני המועמדים לראשות הממשלה, מנחם בגין ושמעון פרס.
ב-1982 קיבל שיף מידע בזמן אמת על הטבח המתבצע במחנות הפליטים סברה ושתילה, במלחמת לבנון הראשונה, ומיהר להעבירו לידידו השר מרדכי צפורי (בממשלת בגין). צפורי הבהיל את המידע לשר החוץ - אך זה לא עשה דבר בנדון (כפי שמפורט בספרם של צפורי וקרישק "בקו ישר", הוצאת "ידיעות אחרונות", 1989).
שיף היה מחברם של כמה ספרים בנושא ביטחון מדינת ישראל, ונחשב למומחה בתחום ביטחון ישראל ובנושאים צבאיים בכלל. הוא נמנה עם מייסדי מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, עמד בראש ועדת המאמרים של המכון והיה חבר בדירקטוריון שלו. הוא גם נמנה עם הסגל הקבוע של המרכז למחקרים אסטרטגיים בלונדון.
פרסים
שיף זכה כמה פרסים יוקרתיים במשך שנותיו:
נבחרת מולדובה בכדורסל
נבחרת מולדובה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של מדינת מולדובה. הנבחרת הוקמה בעקבות היפרדותה של מולדובה מברית המועצות בשנת 1991 והיא אחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
הנבחרת מעולם לא התמודדה בטורניר אליפות אירופה בכדורסל או בכל טורניר משמעותי אחר ואפילו לא התמודדה בטורניר מוקדמות לטורניר שכזה. כיום הנבחרת משחקת בדרג ג' האירופי.
SAN
SAN (ראשי תיבות של Storage Area Network - "רשת אזור אחסון") היא רשת מחשוב שנועדה ותוכננה לחבר רכיבי אחסון וגיבוי חיצוניים ועצמאיים לשרתים. תעבורת הנתונים ברשתות אלו מדמה את זו המתקיימת בין המחשב לכוננים קשיחים פנימיים כמו SCSI ו-ATA.
אחסון משותף
מבחינה היסטורית, אחסון הנתונים המרכזי הראשון שנוצר היה "איים" של מערכי ה־SCSI הדומים ל־DAS, שכל אחד מהם מוקדש למערכת מסוימת ונראה ללקוח כמו מספר של "כוננים קשיחים וירטואליים" (כלומר LUN-ים). במהותו, התקן SAN מאחד "איים" כאלו יחדיו באמצעות רשת במהירות גבוהה.
מערכות הפעלה שומרות את מערכות הקבצים שלהם על אותם על LUN-ים ייעודיים, שאינם משותפים, כאילו היו דיסקים מקומיים. שיתוף LUN הוא מסובך מכיוון ששיתוף כזה עשוי לאפשר למערכות המשתמשות להפריע זו לזו, מה שגורם להשחתת הנתונים במהירות (במיוחד בחלקי המטא מידע של מערכת הקבצים). שיתוף נתונים בין מחשבים בתוך LUN דורש פתרונות מתקדמים, כגון מערכות קבצים על ה־SAN עצמו או אשכולות.
למרות בעיות כאלה, SAN מסייע להגדיל את ניצול קיבולת האחסון, משום שמספר שרתים יכולים להשתמש באותו מערך דיסקים עבור שטח האחסון הפרטי שלהם ובמערכות SAN חדשות אף ניתן לבטל כפילויות מידע.
שימושים נפוצים של SAN כוללים אספקת נתונים בטרנזקציות (כלומר הנתונים מתקבלים רק שהם שלמים ונתונים חלקיים נדחים) המחייבים גישה מהירה המהירות ברמת הבלוקים לדיסקים כגון שרתי דואר אלקטרוני, מסדי נתונים, שרתי קבצים וכדומה.
תשתית SAN
רשתות SAN מנצלות לעיתים קרובות רשתות Fibre Channel - תשתית שתוכננה במיוחד כדי לטפל בתקשורת SAN. תשתית זו מספקת גישה מהירה יותר ואמינה יותר מאשר הפרוטוקולים ברמה גבוהה יותר שהם בשימוש NAS. Fabric הוא בעל דמיון עקרוני לקטע רשת ברשת תקשורת מקומית ורשת SAN אופיינית נוצרת באמצעות מספר מתגי Fibre Channel המחברים בין הקטעים השונים. היום, כל ספקי הציוד הגדולים של SAN מציעים גם צורה מסוימת של פתרון ניתוב של Fibre Channel, המאפשר יכולת שדרוג משמעותית בארכיטקטורת SAN באמצעות העברת נתונים בין מקטעי רשת שונים בלי שיתערבבו ביניהם. מוצרים אלו תלויים ברכיבי הפרוטוקול הקנייני שהרמה העליונה בארכיטקטורה שלו היא שונה בתכלית. בנוסף מוצרים אלו לעיתים קרובות מאפשרים יישום של הפרוטוקול מעל IP או מעל SONET/SDH.
תאימות
אחת הבעיות הראשונות עם רשתות Fibre Channel הייתה כי מתגי הרשת ושאר חומרת הרשת של היצרנים היו לא תואמים לגמרי. למרות שהפרוטוקולים הבסיסיים (FCP) תמיד היו די סטנדרטיים, חלק מהפונקציות ברמה גבוהה יותר לא היו ניתנת לחיבור היטב. באופן דומה, רוב מערכות ההפעלה יגיבו בצורה מאוד בלתי תקינה למערכות הפעלה אחרות החולקים את אותו מקטע. מצב זה נובע מכך שפתרונות רבים הוצאו לשוק לפני שהסטנדרטים היו סופיים והספקים מאז המציאו יכולת נוספות סביב הסטנדרטים.
רשתות ביתיות
SAN מהיותה רשת של מערכי דיסק גדולים, משמשת בעיקר בקנה מידה גדול, בדרישות ביצועים גבוהות, בארגונים גדולים וכדומה. ציוד SAN הוא יקר יחסית ולכן כרטיסי הרשת המתאימים (המכונים לרוב host bus adapters - HBA על מנת למנוע בלבול עם כרטיסי רשת רגילים - NIC) נדירים במחשבים שולחניים. טכנולוגיית iSCSI אמורה בסופו של דבר לייצר רשתות זולות, אבל ההערכה היא כי גם טכנולוגיה זו לא תשמש את הסביבה מחוץ למרכזי הנתונים הארגוניים. לקוחות קטנים צפויים להמשיך להשתמש בפרוטוקולי NAS כגון SMB ו־NFS והיוצא מן הכלל בנושא זה עשוי להיות רפליקציה לאחסון נתונים מרוחק.
עם זאת, חברת Netgear יצרה את Sc101 - התקן SAN לשוק הביתי, שלא התקבל באהדה רבה אצל המשתמשים. יורשו SC-101T שוחרר כעבור זמן קצר, אך גם הוא לא זכה להצלחה רבה.
רשתות בתחום המדיה
קבוצות עריכת וידאו דורשות קצב העברת נתונים גבוה מאוד. מחוץ לשוק הארגונים הגדולים, זהו אחד מהתחומים בהם יכולים יתרונות ה-SAN לבוא לידי ביטוי.
שליטה ברוחב הפס עבור כל לקוח, המכונה לפעמים איכות שירות (QoS), היא חשובה במיוחד לקבוצות עריכת וידאו מפני שהיא מבטיחה תעדוף הוגן לשימוש ברוחב פס ברשת אם יש רוחב פס בלתי מספיק. Unity Avid, Xsan של אפל ו־MetaSAN של Tiger Technology נועדו במיוחד עבור רשתות עריכת וידאו ומציעות את הפונקציונליות הזו.
וירטואליציה של SAN
עקב מבנה הרשת ניתן בקלות לבצע וירטואליזציה של אמצעי האחסון ושל השרתים. בצורה כזו השרתים כותבים לדיסקים וירטואליים מבלי תלות בדיסקים הפיזיים. דבר זה מאפשר לאחראי האחסון בארגון לטייב את ביצועי הרשת מבלי להזדקק לשינויים רבים בשרתים.
פיתוח בישראל
בישראל קמו מספר רב, יחסית, של חברות העוסקות בפיתוחים בתחום האחסון. חברות רבות נרכשו על ידי חברות בינלאומיות.
כלכלת קפריסין
כלכלת קפריסין היא כלכלה מודרנית הנשענת על תיירות, מסחר, שירותי בנקאות מפותחים ונדל"ן. קפריסין הצטרפה לאיחוד האירופי בשנת 2003, ועברה לאירו בתחילת 2008. מספר התושבים הקטן באי נעזר בכמות רבה של עובדים מקצועיים זרים הנהנים מרמת חיים גבוהה ומהטבות רבות. לקפריסין בורסה קטנה הנמצאת בניקוסיה, ומשמשת בעיקר חברות מקומיות.
תיירות
חופיה של קפריסין, הנמתחים לאורך של כ-730 ק"מ, מהווים אבן שואבת לתיירים מכל העולם.
מספר התיירים המגיע בשנה לקפריסין נאמד בכ-2.5 מיליון, ומהווה מקור הכנסה עיקרי להמוני המסעדות ובתי המלון המפוזרים לאורך החופים. אף על פי כן, בשנים שבין 2002 ל-2007 חלה ירידה ניכרת בכמות התיירים, עקב תחרות מאתרי נופש אחרים באזור, כגון טורקיה, וחלקה של התיירות בתמ"ג ירדה מ 20% לכ 12%. דבר זה גרם לעודף של חדרי מלון, ובעידוד השלטונות קיימת מגמה של הפיכת בתי מלון לדירות.
המסורת הבריטית המושרשת באי, נסיעה בצד שמאל, ובקיאות בשפה האנגלית, משמשות מקור משיכה חזק לתיירים בריטים. את האי פוקדים גם תיירים ישראלים רבים, בעיקר בשל קרבתו הרבה של האי לישראל (35 דקות טיסה). כמו כן, זוגות ישראלים רבים, החפצים להתחתן בנישואים אזרחיים, ואשר אפשרות זו נמנעת מהם בישראל, נוסעים לקפריסין לצורך נישואין. נישואין אלו מוכרים לאחר מכן לכל דבר ועניין על ידי משרד הפנים בישראל.
נדל"ן
מיקומה הטוב של קפריסין, ומזג האוויר הנעים שלה, הפך את קפריסין למקום הפרישה המועדף על הגמלאים הבריטיים (בדומה לפלורידה עבור האמריקאים). הצטרפות קפריסין לאיחוד האירופי הקלה מאוד על המחסומים הבירוקרטיים, וכיום יותר מ 120,000 דירות נמכרו לאזרחים אירופאים. מאז כניסת קפריסין לאיחוד, החלה באי תנופת בנייה גדולה, ופרויקטי נדל"ן מוקמים בכל חלקי האי. מקומם של היזמים הישראלים לא נפקד, וניתן לראות יזמים ישראלים בונים בקפריסין, החל מקניונים ועד לפרויקטי משרדים ודיור.
בשנים 1995 ועד היום, עלו מחירי הקרקעות והנדל"ן באחוזים רבים, וגרמו להתעשרות מהירה של רבים מתושבי קפריסין, אשר החזיקו בקרקעות במשך דורות. כיום, קיימת מצוקה של קרקעות פנויות באזורים המבוקשים, כגון ניקוסיה ולימסול. אזור איה נאפה התרחב מאוד, וניתן לראות פרויקטי בנייה גם בהמשך החוף, מאיה נאפה דרך פרוטאראס ועד לפאמאגוסטה.
שירותים פיננסיים ומיסוי
מס החברות הנמוך בקפריסין (12.5% נכון ל-2022), מהווה אבן שואבת לחברות בינלאומיות רבות, אשר קובעות בקפריסין את מושבן. המיסוי האישי לתושבי האי נמוך מאוד, כאשר 100,000 ש"ח ראשונים פטורים ממס הכנסה לחלוטין. תושבי חוץ מקבלים הטבות רבות המושכות אותם להשקיע באי. העיר המובילה כמרכז עסקי ופיננסי היא לימסול, ורוב החברות הגדולות קובעות בה את משכנן. בעיר ניתן למצוא אף שלוחות של חברות ישראליות, כגון אמדוקס.
לקפריסין מערכת בנקאות מתקדמת. באי ניתן למצוא בנקים מקומיים וכמו כן, נציגויות של בנקים מהעולם. הקמת חברות היא הליך פשוט, והחזקת חברה אפשרית לאזרחי חוץ.
רקע
ענף הבנקאות המפותח בקפריסין, היווה במשך שנים אבן שואבת למשקיעים מכל רחבי העולם. הקרבה בין קפריסין לבין יוון, הביאה את הבנקים הקפריסאים, להשקיע חלק ניכר מייתרות המטבע שלהם באיגרות חוב יווניות. עם פרוץ משבר החוב של יוון, ערך איגרות החוב היווניות נפל באופן חד מאוד, והדבר גרם להפסדים ניכרים לבנקים הקפריסאים. בשנת 2012 הגיעו חלק מהבנקים לסף חדלות פרעון, ונוצר הצורך לחלץ אותם על ידי הלוואות מהאיחוד האירופי, בדומה להלוואות שקיבלו בנקים בספרד וביוון.
ביולי 2012 אירע פיצוץ בבסיס הימי אוונגלוס פלורקיס אשר פגע קשות בתחנת הכוח וסיליקוס הסמוכה שסיפקה קרוב למחצית מאספקת החשמל למדינה. לפי הערכות של האיחוד האירופי שווי הנזקים לכלכלת האי הגיעו ל 2.83 מיליארד דולר.
תוכנית החילוץ האירופית
בחודש מרץ 2013, לאחר מרתון דיונים בין ממשלת קפריסין לבין האיחוד האירופאי, סוכם על תוכנית חילוץ בת 15.8 מיליארד ארו. זאת כאשר האיחוד מלווה לקפריסין 10 מיליארד ארו, וממשלת קפריסין מגייסת 5.8 מיליארד ארו נוספים, על ידי הטלת מס על הפיקדונות שבבנקים. הדבר עורר מהומה גדולה, ובעלי פיקדונות צבאו על הבנקים במטרה להוציא את כספם. כתוצאה מכך, יצאה הוראה לסגור את הבנקים עד להודעה חדשה. במרץ 2013 הצביע הפרלמנט הקפריסאי נגד המס. האיחוד האירופי מנגד, עמד על דעתו שממשלת קפריסין צריכה לגייס את הסכום. ניסיונות לגייס כספים ברוסיה, בתמורה לזיכיונות גז עתידיים לא צלחו, וסוכנויות הדירוג הורידו את דירוג קפריסין לרמה הנמוכה של CCC. באפריל אישר הפרלמנט את התוכנית ברוב של שני קולות.
מרים מארקל-מוזסזון
ביוגרפיה
בשנת 1863 נישאה לאנשל מארקל-מוזסזון, ובני הזוג עברו להתגורר בעיר קובנה. בעלה, שהיה אף הוא משכיל, תמך בלימודיה וכתיבתה, אולם בעיות משפחתיות וכספיות אילצו אותם לעזוב לווינה, שם נשארו עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. כל אלה מנעו ממנה מלהתמסר לחלוטין לעבודת התרגום, על אף שהצליחה לפרסם ספר נוסף: "היהודים באנגליה, או: היהודים ונוסעי הצלב במלוך ריצ'רד לב הארי" (ורשה 1869), שהוא תרגום בעברית רהוטה לספרו של פרנקולם Die Juden und die Kreuzfahrer ("היהודים והצליינים").
מוזסזון הייתה מעורה היטב בחוגי המשכילים של זמנה. עם יהודה לייב גורדון הייתה לה ידידות אמיצה ונאמנה. הוא אף הקדיש לה את שירו הנודע "קוצו של יוד" ונהג לכנותה בלשון חיבה "ידידתנו מרים". על אף שנפגשו רק פעם אחת היה ביניהם קשר אינטלקטואלי חזק.
מוזסזון התכתבה עם גדולי המשכילים, בהם אברהם מאפו ושלום עליכם. במכתביה היא חושפת את רגשותיה בעברית מקראית משובצת במטבעות לשון, תוך התייחסות להיותה אישה בעולם ספרותי הנשלט על ידי גברים.
מוזסזון תרגמה את "הפעמון השמאלי" (Die linke Glocke) מאת בנימין זאב תאודור הרצל בשנת 1903, אולם התרגום לא פורסם בימי חיה, וראה אור לראשונה ב-2018, בכתב העת 'דחק'.
אחיינה היה המשורר והמתרגם הציוני עמנואל אולסבנגר.
בשנת 2004 יצא ספר העוסק באיגרות שנשלחו בין מוזסזון ליהודה לייב גורדון. לגרסה נוספו הערותיו של הפרופסור לספרות וחתן פרס ישראל, שמואל ורסס, שכשנשאל בראיון על חשיבותה של מוזסזון השיב: ארכיונה מופקד בספרייה הלאומית בירושלים.
מתנדבי היישוב בחיל החפרים
רבים מהמתנדבים לפלוגות החפרים השונות היו יהודים מעפילים מגרמניה וארצות אירופה. לצדם התנדבו לשירות צבאי גם וותיקי היישוב, מזרחיים, אשכנזים, דתיים, חילוניים, רווקים, נשואים, צעירים ומבוגרים, חברי מחתרות שונות וביניהן ההגנה האצ"ל והלח"י. בתחילה לא שיתפו פעולה המוסדות הלאומיים עם הגיוס לחיל החפרים, בין היתר בשל העובדה שחלק מהמתנדבים ליחידות אלו היו ערבים תושבי ארץ ישראל. החל מקיץ 1940 עם הקמתן של יחידות עבריות וארגניות במסגרת חיל החפרים החל גיוס המוני ליחידות אלו בעידוד הנהגת היישוב.
בין המניעים של המתנדבים להתגייסות ליחידות אלו ניתן למנות את: הגיוס לחיל החפרים הופסק בשנת 1942 עם סגירת היחידה הארצישראלית.
חיילים רבים מקרב לוחמי חיל החפרים הארצישראלי נפלו בשבי הנאצי בעת כניעת יוון לגרמניה הנאצית ב-29 באפריל 1941, ובהמשך בתום הקרב על כרתים ב-1 ביוני 1941 במה שמכונה פרשת השבי, הלא הוא אירוע נפילתם של אלפי שבויי היישוב בשבי הנאצי. לצידם של לוחמי חיל החפרים נפלו בשבי הנאצי גם לוחמים נוספים מיחידות אחרות של הצבא הבריטי בארץ ישראל., אך העובדה כי מרבית השבויים היו מקרב חיל החפרים הארצישראלי הביאה לכך כי לאורך השנים זוההתה הפרשה עם חיל החפרים באופן כמעט מוחלט.
הרקע לגיוס והיחידות
במקביל, החלו ניסיונות עצמאיים של שלטונות הצבא הבריטי לזהות את אותם אנשים המוכנים להתנדב למשימות ביטחוניות מקומיות ולגייס מתוכם אנשים לשירות פעיל במספרים נמוכים מאוד.עם פרוץ המלחמה פנו שלטונות המנדט הבריטי אל הסוכנות היהודית בהצעה קונקרטית לגייס פועלים לגדודי עבודה לשירות בחזית הצרפתית, בדומה לגדודי העבודה של מלחמת העולם הראשונה. הצעה זו הגיעה בשעה שהצבא הבריטי נחת בצרפת על מנת לסייע לה בהגנה מפני אפשרות פלישה גרמנית לצרפת. ראשי השלטון הבריטי בארץ הציגו את הבקשה כהצעת עבודה למובטלים, לאור מצב האבטלה בארץ. הבריטים מאוד חששו מפני "גיס חמישי" בקרב המתנדבים הארצישראליים, מאחר שרבים מהם היו ממוצא גרמני או בני היישוב וחברי מחתרות אשר התקוממו כנגד גזירות הספר הלבן. חששם זה הוביל להחלטה לאפשר למתנדבים הארץ-ישראלים לשרת רק בתפקידי הנדסה ובינוי בחיל ההנדסה המלכותי, ביחידת תפעול הנמלים 1039, סווארים, בחיל החפרים וכן גם ליחידות שונות של הצבא הבריטי ביניהם בחיל ההובלה, בחיל הקשר, בחיל הרפואה ובחיל האוויר - שהיו כולם יחידות תומכות לחימה, יחידות שירות. הבריטים קראו לבני היישוב להתנדב לשורות הצבא, כשהם מדגישים כי מדובר בתנאי צבא, משכורת, מדים, וסיכויי קידום. חששם של הבריטים מגיס חמישי הוביל לכך כי למגויסים הראשונים כמעט ולא ניתנה זכות לאחוז בנשק.
בשלב זה עדיין סירבו המוסדות הלאומיים לשתף פעולה עם גיוס זה למה שהם זיהו כגדודי עבודה במסגרות שהיו פתוחות לכל האוכלוסייה, היהודית והערבית כאחת, וניסו להביא להכרזה על הקמת יחידות בהן ישרתו חיילים יהודיים בלבד במתכונת צבאית לוחמת מלאה. חרף התנגדות המוסדות וניסיונותיהם לחבל במהלך זה החל גל ההתנדבות עצמאי של רבים מבני היישוב אשר התנדבו לפלוגות הראשונות של "חיל החפרים" כ-600 איש. פלוגות נוספות התגייסו במהלך שנת 1940 ואל תוך שנת 1941. רבים מהמתנדבים התגייסו לחיל החפרים בתקווה שבהמשך יהיו הראשונים בתור לשיבוץ ביחידות לוחמות, כאשר יאפשרו זאת הבריטים.ארבעת הפלוגות הראשונות של חיל החפרים (401 שהפכה בהמשך ל-601, 602, 603, 604) היו מעורבות: יהודים וערבים, מצב אשר הוביל לחיכוכים רבים. בנוסף, היחס אותו דיווחו החפרים היהודים כי זכו לו מצד הבריטים היה יחס מזלזל ומשפיל. לדעתם, ראו בהם הבריטים "חוטבי עצים ושואבי מים". המתנדבים בגל הגיוס העצמאי התגייסו לצבא כבודדים, ללא מסגרת לאומית-עברית, לה זכו אלה שהתגייסו לאחר מכן. חיילים אלה זכו להכשרה צבאית בסיסית אשר כללה טירונות של כשלושה חודשים, אימונים בסיסיים במפקדה במצריים ומיד אחרי כן הם נשלחו לחזית הקרבות שם עבדו ולחמו. מרבית המתנדבים לחיל החפרים לא קיבלו נשק אישי - אלא רק כלי עבודה וביניהם את ומקוש שהיו מיועדים לחפירת ביצורים איתם הם נשלחו לחזית.
החל מקיץ 1940 התגייסה גם הנהגת היישוב התגייסה גם היא למאמץ המלחמתי, כאשר אושרה הקמתן של פלוגות חפרים יהודיות ובכך הפך הגיוס לגיוס מאורגן:"עם בוא הקיץ של 1940, הוחלט בהנהלה הציונית, כי הגיעה השעה למבצע גיוס של ממש. בתוקף הנסיבות, נמצאה נוסחה להקמתן של יחידות חפרים עבריות ונקבע ש-850 מחברי ההגנה, יתנדבו לשרת בהן ולעצב את אופיין."
עד לפברואר 1941, התגייסו למעלה מ-3,000 חיילים לחמש פלוגות חפרים נוספות (605,606,607,608,609). בנוסף אליהם שירתו מתנדבים ארצישראליים רבים ביחידות הנדסה נוספות וביניהם יחידת מודדים, יחידה לפירוק מוקשים ואחרות וכן בפלוגת תפעול הנמלים 1039, הסווארים, אשר הורכבה רובה ככולה ממתנדבים מקרב עובדי נמלי חיפה ותל אביב.
החיים הדתיים בפלוגות החפרים הארצישראליות
החיילים היהודים היו מפוזרים ביחידות השונות. היה ניסיונות לרכז את היהודים במקומות מיוחדים (היה זה לפני הקמת הבריגדה) ואז כינו את המחנה "מדינה עברית". הייתה אפשרות לקבל תחליף לבשר הלא-כשר שהיה האוכל העיקרי בצבא הבריטי, אך היו שפשוט נמנעו מאכילת בשר בזמן שרותם הצבאי. במידת האפשר הורשו החיילים להמיר את יום החופשה השבועי מיום ראשון לשבת. כשהיה מגיע לבסיס רב צבאי בריטי, היה מקובל לקיים תפילת קבלת שבת יחד עם הקצינים היהודיים - חלקם בריטיים - ועם החיילות מארץ ישראל. ביום השבת התקיימו תפילות ושיעורים בסוגיות יהודיות. בביקורי רב צבאי הובאו איתו גם תשמישי קדושה, ספרי קודש וחבילות שי עם מזון כשר. לקראת החגים - ראש השנה ויום כיפור - נהגו לכנס את החיילים היהודיים בבסיסים מיוחדים ואיפשרו לקיים תפילה בציבור. במקומות אחדים הצליחו להקים בתי כנסת מאולתרים, לעיתים בעזרת הקהילות היהודיות שהיו בקרבתן, כבמצרים ובלוב. במקרים אחדים, החיילים הורשו לצאת לעיר והיו אורחי הקהילות היהודיות. עם זאת, מספר החיילים הדתיים היה קטן ביותר והאווירה הכללית הייתה בריטית-קולוניאלית.
עבודת החפרים
יחידות החפרים, הצבאיות למחצה בתחילה, והצבאיות בהמשך, הוצבו בקווי החזית. היו בדרך כלל הראשונים בכל התקדמות: פרצו דרכים, עסקו בעבודות ביצורים, בניית פילבוקסים, סלילת כבישים, שמירות, שיקום הריסות, בניית מסילות ברזל והעמסת תחמושת ופריקתה, העמסת ופריקת מזון, ציוד צבאי, כלי רכב ועוד אשר יצאו לכוחות הלוחמים. פעמים רבות הם פעלו תחת הפגזות האויב. היחידות אומנו פחות מיחידות רגילות ורק חלקן נשא נשק. בעת נסיגה, כמו ביוון, הם היו האחרונים לפינוי ונאלצו להילחם עם נשק ביד, ולכן חיילים רבים יחסית נפלו בקרבות.
המערכה במדבר המערבי (אפריקה)
חיי המדבר לא היו קלים וכל יחידות חיל החפרים היו נתונות בימי השרות במדבר באפריקה תחת הפצצות בלתי פוסקות של חיל האוויר האיטלקי. רבים שילמו בחייהם.
המערכה ביוון
" בראשית מארס 1941, תמה השהות במדבר. בדרגים הגבוהים התעורר החשש מפני פלישה גרמנית ליון והוחלט להכשיר בה תשתית לפעילותו של חיל משלוח בריטי.
תשע פלוגות חיל החפרים, הוסגו מהמדבר המערבי לחזית הלחימה ביון.
בחזית היוונית היו קרוב ל-2,400 מתנדבים יהודים מארץ ישראל, רובם מפלוגות החפרים, ואיתם כמה מאות ערבים.
המתנדבים מארץ ישראל היו בעיקר פלוגות חפרים: 601 - חיל החלוץ באתונה, 604 ו-608 באזור לריסה, 602, 603, 605 ו-606 באזור אתונה-פיראוס. (פרט לפלוגה 609) היו גם מתנדבים מיחידות אחרות אשר התפזרו ברחבי יוון.
משימתן העיקרית של פלוגות החפרים הייתה פריקת כמויות הציוד והתחמושת של חיל המשלוח שהגיעו לנמל פיראוס והעברתן באמצעות רכבות לצפון יוון, שם הייתה צפויה הפלישה הגרמנית. נסיבות הפעולה של פלוגות החפרים ביוון היו קשות מלתחילה שכן חיל המשלוח הבריטי חשש כי אין די זמן להתכונן להתקפה הגרמנית שעמדה לבוא, והעבודה הייתה אינטנסיבית. קורת רוח מעטה הייתה למתנדבים שמצאו ביוון קהילה יהודית מושרשת ואפילו חגגו עמה את חג הפסח.
נקודת המפנה
הפלישה הגרמנית החלה ב-6 באפריל 1941. עד מהרה הצליחו הגרמנים להבקיע את קו ההגנה הקדמי של צבא בעלות הברית. הלוחמים הארצישראלים השתתפו בקרבות הבלימה מול כוחות הצבא הגרמני ובהגנה על מעוזים אסטרטגיים כמו תעלת קורנית ואף ספגו קורבנות.
עם נפילתה ההדרגתית של יון, החליטו הבריטים להסיג את היחידות שלהם דרומה ולפנותן. כך החל מבצע "דמון" - מבצע פינוי כוחות הבריטים מיוון. עשרות אלפי חיילים של צבא בעלות הברית וביניהם גם החפרים הארצישראלים, מצאו עצמם ממתינים לפינוי בנמל העיר קלמטה אשר בפלופונז. שלושה ימים המתינו החיילים לספינות הפינוי והסתתרו במערות בהרים, בחורשות המקיפות את העיר, תוך כדי התקפות אוויר גרמניות בלתי פוסקות."פעילותם של מטוסי ה"לופטוואפה" כוונה בעיקר לחופים, כדי למנוע אניות מלהתקרב אליהם. בימים 22–25 באפריל, טובעו וניזוקו בחופי יון, כמה וכמה אוניות סוחר בריטיות ויווניות, בנפח כולל של 150 אלף טון. מאמץ נוסף, נעשה לפגוע בתנועת הכוחות במתרכזים לחופי פינוי, על הצירים היבשתיים. ובמיוחד בציר לאריסה-לאמיה. פעילות זו גרמה בימים שלאחר מכן להפסקה כמעט מוחלטת של תנועות בריטיות, בים וביבשה לאורך היום. מעתה נעו הכוחות בלילות ובימים מצאו מחסה בחורשות הזיתים המרובות, שבשיפולי ההרים ובוואדיות. ספינות הפינוי עשו מלאכתן, ההסתתרות הוכחה כיעילה ומנעה אבדות. אלא שמצד שני היא הגדילה את חופש פעולתם של הגרמנים ואיפשרה לצנחניהם להשתלט על מעבר תעלת קורנית ולהבטיח את חדירתם המהירה לפלופונז. "
כשהגיעו ספינות הפינוי אולצו החפרים לרדת מהן, בשל העובדה שלא היו כוח לוחם. כוח גרמני חדר לעיר קלמטה והפינוי השתבש עוד יותר. אז ניתנה הפקודה: לנסות ולהתפנות בכוחות עצמם. על אף היות החפרים חיילי כוח עזר, אשר לא צוידו בנשק, מתועדים קרבות של ממש בהם נטלו חיילי החפרים חלק בימי הנסיגה וההמתנה לפינוי. בימים אלו ספגו פלוגות החפרים אבדות רבות.
מעמד הכניעה
ב-29 באפריל 1941, בשעות הבקר המוקדמות, כשהיה ברור כי לא תהיינה יותר אפשרויות חילוץ, ניתנה על ידי מפקד חוף הפינוי בקלמטה, הבריגדיר פארינגטון, פקודה להיכנע. מרבית הכוחות שנותרו על החוף נפלו בשבי."ואולם מאות אחדות של קצינים וחילים, בני כל הלאומים, לא השלימו עם גורל הכניעה והשבי, הם עזבו את אזור קלמטה וחיפשו דרכי הימלטות, בים וביבשה, קודם שיתבססו השליטה והנוכחות הגרמנית בפלופונז. בין העוזבים, היו כמה עשרות חיילים ארצישראלים מכל היחידות, שניסו מזלם, בקבוצות וביחידים."
בין המתפנים בכוחות עצמם, היו מחיילי פלוגה 605 של החפרים ופלוגה 604, אשר אחרי תלאות, הצליחו להגיע לכרתים.
תחת הנהגת המפקדים הארצישראליים, שהיו במקום: יצחק בן אהרון, שמעון הכהן, נתן גרשוני וצאן, הוחלט שלא לעודד את החיילים הארצישראלים לברוח ולנסות להימלט מהכניעה לגרמנים. אחד השיקולים שהינחה אותם היה חששם מפני יחס הגרמנים לשבויים היהודים. הקצינים הארצישראלים היו סבורים כי חייליהם יהיו בטוחים יותר אם יפלו בידי הגרמנים במרוכז עם החיילים הבריטיים ולא כיחידים שיתפסו בנתיב בריחתם."לפנות בקר, הגיעה הידיעה על הכניעה ליצחק בן אהרון, כן נודע לו אז שקולונל רנטון, מפקדן של כל פלוגות החפרים, המליץ לכל פקודיו לנסות ולהימלט בקבוצות קטנות. המלצה זו עוררה מיד את התנגדותו הנמרצת של שמעון הכהן, אחד מן הקצינים שלנו, שטען כי רוב הנמלטים יתפסו במהרה ואלה שיתגלו כיהודים יוצאו להורג בו במקום. "
חיילי פלוגות החפרים הארצישראליות היו נתונות תחת לחץ ומתח רב מאוד, היו כאלה שאף ניסו להתאבד. הלחץ הכללי היה גבוה ביותר." בבקר השכם התאספנו על הכביש וניתנה לנו הודעה שאנחנו שבויים ועלינו לחכות עד בוא הגרמנים. רבים מבחורינו רצו לאבד את עצמם לדעת. לקצין שלנו גרשוני מגיע אות הצטיינות. הוא עודד את החברים ודיבר על כל אחד ואחד והציל רבים ממוות. דבריו השפיעו על אלה שהתייאשו כבר לגמרי".
יוסף אלמוגי, בעצמו רק סמל, החליט לקחת אחריות על הקבוצה והחל אוסף את כולם, מעודד אותם להישאר מלוכדים כקבוצה שלא ניתן יהיה להתעלם ממנה ולפגוע בה.
אליעזר זמלר הגיע למחנה שבויים והצליח לברוח ממנו תוך מספר שבועות.