cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלוז
כאשר נכנסו כלי הנגינה החשמליים לשימוש מאסיבי במוזיקה בשנות החמישים, הבלוז היווה את הבסיס ללידתו של הרוק אנד רול, אשר סימן עידן חדש בתולדות המוזיקה. הבלוז השפיע רבות על המוזיקה הפופולרית והוביל ליצירת שלל סגנונות המהווים את כובד המשקל של המוזיקה המערבית המודרנית: הג'אז, רית'ם אנד בלוז, רוק, מטאל, קאנטרי ואף השפעות מסוימות על מוזיקה קלאסית מודרנית.
המוזיקה
כיוון שהבלוז נבנה במקור כמוזיקה שבה מאלתרים היה חשוב שהבסיס שלו יהיה קבוע וברור לכולם. לכן היה חשוב לשמור על הפשטות, ועל מנת לשמור על הפשטות אומצו חוקים מאוד נוקשים לשירי הבלוז. הבלוז הוא שיר מלנכולי, לרוב איטי, בעל הרמוניות סינקופיות והרמוניות המכילות תווים מונחתים (במול). בשיר בלוז כמעט תמיד יהיו 12 תיבות בבית והן יהיו מסודרות באחת מכמה תבניות בסיסיות. שתי התבניות הכי בסיסיות של הבלוז, שאפשר לומר שהן הבסיס שלו הן: 3 סדרות בנות 4 תיבות כל אחת, והסדרה השנייה היא חזרה על הראשונה. השורה האחרונה מאולתרת על רקע ליווי קבוע. התבנית השנייה בנויה על רצף של אקורדים מז'ורים המתייחסים לסולם המקורי (הסולם לפני שעבר שינוי לבלוז). הרצף הוא: 5 1 4 5 1 1 4 4 1 1 4 1. כאשר כל מספר מייצג את האקורד בסולם (אם הסולם הוא דו מז'ור אז האקורדים הםׁׁׁׁ (C F C C F F C C G F C G) מספר התיבות שכל אקורד מנוגן משתנה בין תבנית לתבנית. התחושה הריתמית בבלוז נקראת "שאפל" והיא מתקבלת מחלוקת כל רבע לשני חלקים לא שווים באורכם ("שמיניות סווינג") בערך יחסי של שני שלישים (חלק ראשון של הרבע) לשליש (חלק שני של הרבע). המוטיבים בשיר הבלוז הטיפוסי חוזרים על עצמם שוב ושוב, ולרוב במהלך השיר אין "הפתעות" קצביות או מוזיקליות.
הבלוז מאופיין במשפט מוזיקלי שחוזר על עצמו פעמיים, ובתשובה למשפט. המנגינה בנויה כך שההתחלה והסוף של כל קטע יהיו בעלי תבנית זהה. יש מבנה פואטי חד משמעי הן בטקסט והן במוזיקה שמזוהה כבלוז. אמני בלוז יכולים להוסיף למבנה הבסיסי צבע וקישוטים, אך המבנה תמיד נשאר.
אקורדים ברמה שביעית - "ספטאקורדים" - הם אקורדים שכיחים בבלוז. האקורדים בנויים כ-1 3 5 קלאסי בתוספת של טרצה קטנה אחרי ה-5. האקורדים יוצרים טריטונים, היוצרים אווירה מלנכולית. "כיפוף תווים" (Bending) הוא כינוי לטכניקה שבה מעוותים את התו המנוגן בחצי טון כלפי מעלה. בגיטרה חשמלית הכיפוף נעשה על ידי מתיחת המיתר המנוגן כלפי מעלה (ראו פירוט בפריטה על גיטרה). במפוחית הכיפוף נעשה לרוב כלפי מטה. הייחודיות של הכיפוף היא בעובדה שאפשר לשמוע את כל המרעדים בין חצי טון אחד להבא. ישנם גם כיפופים כפולים ובחלק מהכלים יש גם כיפופים הפוכים.
התבנית המוזיקלית של הבלוז משמשת בסיס לג'אז מחד, ולרוק מאידך.
המילים
מילות הבלוז פשוטות בדרך כלל, ישירות וכנות ומדברות על חיי היומיום, על אהבה ועל עבודה, מנקודת מבט מלנכולית בעיקרה. במילות השירים, כמו גם במוזיקה, יש מוטיבים של קריאה ותגובה. כך לדוגמה, בשיר Five Long Years, שנכתב במקור על ידי אדי בויד והושר על ידי מאדי ווטרס, אריק קלפטון ועוד רבים אחרים, יש שימוש בולט במיוחד בקריאה ותגובה, וכן במוטיב הבלוזי של חזרה.
מקורות הבלוז
מקורו של הבלוז הוא בשילוב של שירי נשמה עם שירתם של העבדים השחורים בארצות הברית במאה ה-19. מטבע הדברים, בשל היותם עבדים, לא ידעו קרוא וכתוב, על אחת כמה וכמה שלא ידעו תווים. אך כשעבדו בשדות הכותנה, היו שרים שירים עצובים שהמציאו בעל-פה, ואשר ביטאו את מצוקתם או שירים שנשזרו בהם קטעי נבואות נחמה מהתנ"ך. שירים אלה נקראו "שירי עבודה" (Work Songs) או "שירי עצבות" (sorrow songs) והיוו תשתית לבלוז.
פורים שפיל
פורים שפיל (מיידיש: פּורימשפּיל‎ או מגרמנית: Purimspiel; משחק פורים, מחזה פורים) הוא מופע היתולי לחג הפורים המתבסס על מגילת אסתר. זוהי למעשה דרמה קומית, שבה שחקנים, לעיתים קרובות לא מקצועיים, מופיעים בסגנון הקומדיה דל ארטה. השחקנים מחופשים לגיבורי המגילה כמו מרדכי היהודי, אסתר המלכה, אחשוורוש והמן. המופע כולל שירים היתוליים, מוזיקה, ריקודים וטקסט קומי.
בלוז
מקורות הבלוז
בתחילת שנות ה-20 של המאה, הבלוז החל לשקוע ולאבד מהפופולריות שלו, בשל עלייתו של סגנון מוזיקלי חדש: הג'אז, אשר לימים הושפע רבות מהבלוז.
פורים שפיל
היסטוריה
מנהגים היתוליים בפורים היו נהוגים כבר בימים קדומים. אווירת החג הייתה שלובה במצב רוח מרומם, עליצות ואף שכרות. על פי התלמוד:
בלוז
מהפכת הגיטרה החשמלית
בשנות הארבעים החל הבלוז בתהליך של חזרה למרכז תעשיית המוזיקה. זאת, בעקבות המצאתה של הגיטרה החשמלית בשנת 1930. מבלי לדעת תווים, לקחו נגני הבלוז לידיהם את הגיטרה החשמלית והחלו לאלתר. הם למדו אלו תווים מתאימים לאלו, וכך פיתחו את שני סולמות הבלוז, הסולמות הפנטטוניים (המלה פנטה= 5 ביוונית), אשר כוללים בסה"כ 5 תווים כל אחד (סולם מז'ורי למעט הדרגות הרביעית והשביעית וסולם מינורי למעט הדרגות השנייה והשישית). הם לא הסתפקו בפריטה רגילה על המיתרים, והוסיפו גלישות של האצבעות לאורך המיתרים (סלייד) ומתיחות מיתרים כלפי מעלה (בנד). פעולה זו האחרונה גרמה לעיוות הצליל ולהגבהתו ההדרגתית. הם אף השתמשו בספטאקורדים, אקורדים אשר להם נוסף התו השביעי בסולם (ספט= 7 ביוונית). הספטאקורדים שימשו לליווי לאלתור. ליווי זה נוגן בקצב נגינה איטי של צליל ארוך וצליל קצר לסירוגין.
פורים שפיל
היסטוריה
מנהג ה"משוורתא דפוריא" (מקפצת פורים) היה נהוג בקהילות בבל וברחבי ביזנטיון. נערים היו מכינים בובה בדמותו של המן הרשע, תולים אותה על גגות למשך ימי החג ולבסוף שורפים אותה בשירה וריקודים. בשנת 408, בתקופת הקיסר תאודוסיוס השני, נאסרה תליית המן בפומבי, משום שהמאמינים הנוצרים ראו במנהג את תלייתו של ישו. למרות האיסור שרד המנהג לפחות עד המאה העשירית.
בלוז
מהפכת הגיטרה החשמלית
לכל צורת הנגינה החדשה שפותחה, צורפו שירי הבלוז הישנים, שירי העבודה. וכך נוצרה מוזיקת הבלוז ה"משודרגת", אשר נוסף על השירה, כללה גם נגינה מפותחת. הבלוז החדש היה בעיקר אינסטרומנטלי, והדגש החזק ניתן לכלים, ובמיוחד לגיטרה החשמלית.
פורים שפיל
היסטוריה
מחזות ובהם מופעים בהשתתפות ליצנים ונגנים הופיעו לראשונה בתקופת הרנסאנס האיטלקי. בהשפעת הסביבה הופיעו דמויות ליצנים גם בספרות היהודית. איור ובו ליצן, הנושף בכלי נשיפה ומתופף בתוף, הופיע בספר יהודי שיצא לאור באיטליה ב-1450. חיתוך עץ שכלל ליצנים הופיע גם ב"ספר המנהגים" שיצא לאור בוונציה ב-1593. מנהגי ההתחפשות בפורים ידועים כבר משלהי המאה השלוש-עשרה. רבי יהודה מינץ, רבה של פדובה במאה החמש עשרה, פסק בזכות מנהגי ההתחפשות בפורים, הכוללים גם לבישת בגדי נשים על ידי גברים וההפך. אחריו פסק הרמ"א כי "מה שנהגו ללבוש פרצופים בפורים, וגבר לובש שמלת אשה ואשה כלי גבר, אין איסור בדבר מאחר שאין מכוונין אלא לשמחה בעלמא" (שו"ע, או"ח, תרצו, ח). בשנת 1567 יצא לאור מחזה פורימי בשם "אסתר", שנכתב בספרדית על ידי סולומון אושקי (Solomon Usque) ולזרו גרציאנו (Lazaro Gratiano). מחזה זה נחשב לדרמה הראשונה בספרדית שנכתבה בידי יוצרים יהודים. בשנת 1648 פורסם מחזה נוסף בספרדית בשם "קומדיה פאמוסה דה אמאן (המן) אי מורדצ'יי (מרדכי)" (Comedia famosa de Aman y Mordechay), שמחברו נשאר אנונימי. המחזה הועלה בעיר ליידן שבהולנד ב-1699.
בלוז
מבלוז לרוק אנד רול
בשנות החמישים, הבלוז עבר שינוי מהפכני נוסף. כאמור, קצב הבלוז חזר, אך לא רק בצורתו המקורית, אלא גם בצורה של רוק אנד רול, או בקיצור, רוק'נרול– גרסה הרבה יותר מהירה ושמחה לבלוז. בניגוד ליוצרי הבלוז, אומני הרוק'נרול ברובם היו לבנים. הרוק'נרול ירש מהבלוז את הקצב ואת טכניקת הנגינה בשלמותם, על כן, בלוז (בגרסתו האינסטרומנטלית) ורוק'נרול הם סגנונות אחים, בלתי ניתנים להפרדה. אף-על-פי-כן, אומני הרוק'נרול הוסיפו גם מספר חידושים, כגון, שירה שמחה, קצב תופים מהיר, ופריטה הרבה יותר מהירה על אקורדים מז'וריים יותר. מוזיקת הרוק'נרול הייתה מוזיקה סוחפת שלוותה בריקודי זוגות סוערים. חלק גדול מאמני הבלוז-רוק'נרול הוסיפו גם גיטרות אקוסטיות בנוסף לגיטרות החשמליות, ואף הולחנו שירי בלוז-רוק'נרול במיוחד עבור גיטרה אקוסטית.
פורים שפיל
היסטוריה
בקרב יהודי גרמניה הצגות "פורים שפיל" היו שכיחות. מתחילת המאה ה-17 (לראשונה ב-1598) הועלה לבמה מדי פורים "מחזה על טאב ייקליין ואשתו" (Spil von Tab Jäklein mit Sein Weib) בעיירה טאנהאוזן. המחזה לא פורסם. המחזה הראשון שכפי הנראה נקרא בשם "פורים שפיל" הוא המחזה "אחשוורוש שפיל" שיצא לאור ביידיש בפרנקפורט, גרמניה, ב-1708. מנהיגי הקהילה היהודית בפרנקפורט אסרו על העלאת המחזה, בשל שפתו המתובלת בניבולי פה.
בלוז
השפעות הבלוז
תרבות הרוק אנד רול הלבנה הססגונית, אשר הגיעה לשיאה בשנות השישים, דחקה בהדרגה את רגלי תרבות הבלוז השחורה. אך מבחינה אומנותית, הבלוז המשיך לפרוח גם בשנות השישים והשבעים, אם כי, בצלו של הרוק, ההולך ומתעצם. עם זאת, אין לשכוח, כי כל יוצרי הרוק ינקו את יסודותיהם והשראתם מהבלוז.
פורים שפיל
היסטוריה
בפורים בשנת 1713 הוצג בפרנקפורט מחזה פרי עטו של ברמן מלימבורג, תחת השם העברי מכירת יוסף, שזכה להצלחה מרובה.
בלוז
השפעות הבלוז
הבלוז השפיע מאוד על תעשיית המוזיקה הבריטית שלאחר מלחמת העולם השנייה, וחותמו מורגש ברבים משירי הביטלס, ובמוזיקה של הרולינג סטונז, הקרים וציפורי החצר. גם בשירים אמריקאיים רבים ניכרות השפעות הבלוז.
פורים שפיל
היסטוריה
ב-1720 נכתב בפראג המחזה ההיתולי "אקטא אסתר מיט אחשוורוש" (מעשי אסתר עם אחשוורוש), שהועלה על ידי תלמידי הישיבה של הרב דוד אופנהיים, שהתיר לתלמידיו להשתתף בהצגה בחג. מחזה ה"פורים שפיל" הראשון בעברית, "שארית יהודה", יצא לאור בווינה ב-1827 על ידי שי"ר, והוא תרגום-עיבוד של המחזה Esther של ראסין.
הומור נמוך במחזות
השפה המדוברת בחלק מהמחזות היא שפה נמוכה, הכוללת ניבולי פה וגסויות. במחזה "אחשוורוש שפיל" משתמש מרדכי במילים גסות כלפי המלך:
ובקטע אחר:
רב פורים
בישיבות, אולפנות ולעיתים תנועות נוער, מקובל המנהג של מינוי אחד התלמידים לרב פורים (או רבנית). תלמיד זה נושא בפני התלמידים דרשה היתולית.
Worst Day
Worst Day (בעברית: היום הגרוע ביותר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי פיוצ'ר. הוא יצא לאור ב-11 בפברואר 2022, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס ופריבנדז, כסינגל ראשון מתוך האלבום I Never Liked You. הוא פורסם שלושה ימים לפני יום אהבה, ובו מסביר פיוצ'ר מדוע הוא נחשב ליום השנוא עליו בשנה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פיוצ'ר, וסלי גלאס, טאורוס קורי, יאספר האריס וראסל צ'ל. ב-8 בפברואר 2022 חשף פיוצ'ר את עטיפת השיר ואת תאריך יציאתו.
עם צאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-34.4 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-11 בפברואר, ביום הוצאת השיר. היוטיובר קווין סמואלס השתתף בקליפ כשהוא מגלם את הפסיכולוג של פיוצ'ר. תחילה הוא מתוודה בפניו במהלך טיפול שגרתי על התמכרותו לקניית מתנות רבות לנשים לרגל יום האהבה. במהלך סצנות נוספות בסרטון נועד עם אישה כשבידיו זר פרחים, תכשיטים יקרים ופריטים מפוארים נוספים.
נכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-2.1 מיליון צפיות.
הר ליאמויגה
הר ליאמויגה (באנגלית: Mount Liamuiga) הוא הר געש בגובה 1,156 מטרים מעל פני הים, המהווה את חלקו המערבי של האי סנט קיטס. פסגתו היא הנקודה הגבוהה ביותר ברחבי האי, במדינת סנט קיטס ונוויס ואף באיי ליווארד כולם, והיא אחת מהפסגות הגבוהות ביותר במזרח האיים הקריביים. בפסגת הר הגעש מצוי לוע ברוחב של כקילומטר, אשר עד לשנת 1959 הכיל אגם רדוד. נכון ל-2006, נוצר האגם בתחתית המכתש בשנית. ההתפרצויות המאומתות האחרונות מהר הגעש התרחשו לפני כ-1,800 שנים, אף על פי שקיימים דיווחים על התפרצויות אפשריות בשנים 1692 ו-1843, שאמינותם מוטלת בספק.
בעבר כונה ההר בשם הר מיזרי (באנגלית: Mount Misery). שמו הנוכחי של ההר הוענק לו ביום עצמאותה של סנט קיטס ונוויס, ה-19 בספטמבר 1983, אולם מבוגרים רבים אזרחי האי עודם מכנים את ההר בשמו הקודם. השם "ליאמויגה" נגזר משמו של האי סנט קיטס כולו בשפתם של תושבי הקריביים האינדיאנים, ומשמעותו "אדמה פורייה".
מורדות ההר מכוסים באדמה חקלאית ובכפרים קטנים עד לגובה של 460 מטר לערך. החל מגובה זה מכוסים המדרונות ביער גשם טרופי עבות עד לגובה של כ-900 מטר, שלאחריו מכוסה ההר ביער עננים. סיורים וטיולים מודרכים רבים מאורגנים אל פסגת ההר ואל יערות הגשם המקיפים אותה, ומוצאם לרוב מהכפר סנט פול השוכן צפונית-מערבית לפסגה. מפסגת ההר ניתן לראות את האי כולו, את הים הקריבי ואת האיים השכנים, סאבא, סנט אוסטטיוס, סן ברתלמי, סן מרטן, אנטיגואה ונוויס.
משרד ההגנה של רוסיה
משרד ההגנה של רוסיה (ברוסית: Министерство обороны России; בשמו המקוצר: Минобороны России) הוא המשרד הממשלתי ברוסיה הממונה על הגנת המדינה.
המשרד אחראי לתיאום בין כל הסוכנויות העוסקות בביטחון הלאומי ובכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית ולפיקוח עליהם והוא מורכב משלושה גופים עיקריים - צבא רוסיה, צי רוסיה וחיל האוויר של רוסיה. בין הסוכנויות של משרד ההגנה נכללים גם סוכנות המודיעין הצבאית (המינהל הראשי של המטכ"ל) והמשטרה הצבאית. המשרד מפעיל גם אוניברסיטה (אקדמיית המטה הכללי), מספר בתי ספר ומכללות. מנהל המשרד הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים הרוסיים. מטה המשרד נמצא ברחוב זנאמנקה במוסקבה ואגפים שונים שלו שוכנים גם ברובע חמובניקי בעיר.
משרד הצבא הרוסי הראשון הוקם ב-11 בדצמבר 1717 על ידי הקיסר פיוטר הגדול תחת השם "הקולגיה הצבאית". זו הפכה למשרד הצבא של האימפריה הרוסית והייתה משרד המלחמה עד שנת 1917, כאשר פורק לטובת הקומיסריון העממי לענייני צבא, שהפך למשרד ההגנה הסובייטי בשנת 1946. ב-1992 הפך משרד ההגנה הסובייטי למשרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
תולדות המשרד
גוף צבאי ראשון שניהל את ענייניה הצבאיים של רוסיה אוזכר לראשונה בשנת 1531 אך תיעוד ראשון נמצא משנת 1535 עם הקמת פריקאז הפיקוד (Разрядный приказ). בשנת 1701 הוקם הפריקאז לעניינים צבאיים (Приказ военных дел) שבמאה ה-17 הפך לגוף צבאי מרכזי בשם "הקולגיה הצבאית".
ב-20 בספטמבר 1802 אלכסנדר הראשון חתם על מניפסט להפיכת הקולגיה הצבאית למשרד כוחות היבשה (Министерство военно-сухопутных сил) שהפך ב-24 ביולי 1808 למשרד המלחמה (Военное министерство). שר הצבא הראשון היה סרגיי ויאזמיטינוב.
בשנת 1812 רבים מכוחות צבא האימפריה הרוסית אוחדו לתוך משרד המלחמה שהפך לגוף מרכזי יותר ובו הוקמו מחלקות חדשות כמחלקת הארטילריה, מחלקת ההנדסה, מחלקת הרפואה ולשכת שר המלחמה.
לאחר התבוסה במלחמת קרים, אלכסנדר השני החליט לערוך רפורמה צבאית והוא מינה את גנרל-פילדמרשל דמיטרי מיליוטין לנהל את הרפורמות שלו בשנים 1860–1870 כשהוקמו מחוזות צבאיים חדשים ונערכו שינויים מבניים שנועדו להקים צבא מודרני. מיליוטין ביצע שורת רפורמות חסרות תקדים בצבא הרוסי. הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים והנהגת גיוס חובה על מנת ליצור מאגר כוח אדם גדול ומאומן. הוא חילק את האימפריה למחוזות צבאיים, הקים מנגנון גיוס לכל הגברים בגילאי 20 ומעלה והם חויבו לשרת 6 שנים בשירות סדיר ועוד 9 בשירות מילואים. לראשונה הוקמו מחנות קבע ובסיסי אימונים לצבא הרוסי. מיליוטין יצר למעשה את מנגנוני הצבא המודרני של המאה ה-20. רפורמות אלה באו לידי ביטוי בניצחון הרוסי על האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כאשר הרוסים ניצחו באופן מכריע את המערכה ויצאו ממנה כאחת המעצמות המובילות בעולם.
לאחר ההפסד במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 שוב הוחלט לערוך רפורמות במבנה הארגון הצבאי. כל גופי הצבא אוחדו לפיקוד מאורגן והוקמו מחלקות חדשות לרבות חיל האוויר הרוסי הקיסרי. בשנת 1914 הוקמה הסטאבקה ואולם כל אלה באו בעיצומה של רוח המהפכה שהביאה לבסוף לפירוק האימפריה הרוסית.
לאחר מהפכת אוקטובר משרד המלחמה הקיסרי פורק והפך לקומיסריון העממי לענייני צבא. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה והקמת ברית המועצות הוקם הקומיסריון העממי לענייני הצי וקומיסריון הצבא העממי, אך ביולי 1923 השניים אוחדו. באותן שנים כיהנו כקומיסרים ניקולאי פודבוייסקי, לאון טרוצקי (שכיהן בשנים 1918-1935) ומיכאיל פרונזה שניהל את הקומיסריון וביצע ארגון מחדש למבנה הצבא האדום. בשנת 1934 ממשלת ברית המועצות החליטה להקים במקום הקומיסריון לענייני צבא את קומיסריון ההגנה העממי ובמסגרתו הוקמה מועצה צבאית ומחלקת הצי של הצבא האדום הפכה למשרד נפרד בשם הקומיסריון העממי של הצי הסובייטי.
עם פרוץ מלחמת המולדת הגדולה הוקמה הסטאבקה הסובייטית, ביוני 1941, בראשה עמד סטלין. לאחר הניצחון על גרמניה במלחמת העולם השנייה יצא הצבא האדום כשידו על העליונה, חרף אובדן קצינים רבים מאוד במסגרת הטיהורים הגדולים.
בפברואר 1946 הוקם הקומיסריון העממי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות שהפך במרץ אותה שנה למשרד ממשלתי בשם משרד הכוחות המזוינים. בפברואר 1950 שוב המשרד פוצל לשני משרדים: משרד המלחמה הסובייטי ומשרד הצי הסובייטי, אך במרץ 1953 הוקם לבסוף משרד ההגנה הסובייטי שאיחד בחזרה את כל גופי הצבא תחת קורת גג אחת. באותן שנים כיהנו כשרים אלכסנדר ואסילבסקי, גאורגי ז'וקוב, רודיון מלינובסקי, אנדריי גרצ'קו ודמיטרי אוסטינוב.
בשנת 1978 מעמד המשרד אושרר בהנחיית מועצת השרים הסובייטית והפך לגוף הניהול הצבאי העיקרי במדינה.
בעקבות כניסת הצבא האדום לליטא, בינואר 1991, בניסיון למנוע ממנה להכריז על עצמאותה, יו"ר הסובייט העליון של רוסיה, בוריס ילצין הכריז על יוזמה להקמת צבאות נפרדים מצבא ברית המועצות. ב-6 בנובמבר 1991 הוקמה ממשלת הפדרציה הרוסית ובה משרד ההגנה של הרפובליקה הרוסית. ב-12 במרץ 1992 משרד ההגנה הסובייטי פורק והפך למשרד ההגנה של הפדרציה הרוסית. בנובמבר 1998 מעמדו של משרד ההגנה חוזק כאשר הונפק צו נשיאותי לפיו משרד ההגנה והמטה הכללי הם גופי הניהול הצבאי המרכזיים ברוסיה.
מאז התפרקות ברית המועצות נערכו רפורמות מבניות רבות, לרבות הרפורמה בשנים 1997–1998 שבמסגרתן חיל הנ"מ פורק ואוחד עם חיל האוויר הרוסי. חיל הטילים האסטרטגיים מוזג עם כוחות החלל הצבאיים, פורק הפיקוד הראשי של כוחות היבשה וצבא היבשה הוכפף ישירות לראש המטה הכללי הרוסי. ב-2001 פיקוד צבא היבשה הוקם מחדש יחד עם חיל החלל הרוסי וחיל הטילים האסטרטגיים שוב הפך לחיל עצמאי. ברם הרפורמה המשמעותית ביותר הייתה הרפורמה הצבאית שהנהיג אנטולי סרדיוקוב, שמונה לשר ההגנה בפברואר 2007. הרפורמה הוכרזה לראשונה באוקטובר 2008, זמן קצר לאחר שהמלחמה בדרום אוסטיה חשפה ליקויים רבים בניהול הצבא.
התחומים העיקריים של הרפורמה:
ביולי 2010 דמיטרי מדבדב חתם על צו להקמת ארבעה פיקודים אסטרטגיים מבצעיים, כאשר בהתאם לצו הנשיאותי פורקו המחוזות מוסקבה ולנינגרד ומוזגו לתוך המחוז הצבאי המרכזי, שכלל בתוכו גם את הצי הבלטי והצי הצפוני, המחוז הצבאי של צפון הקווקז פורק ומוזג לתוך המחוז הצבאי הדרומי שכלל גם את צי הים השחור ושייטת הים הכספי, המחוז הצבאי של אוראל ועבר הוולגה וחלקו המערבי של המחוז הצבאי הסיבירי אוחדו לתוך המחוז הצבאי המרכזי והמחוז הצבאי הסיבירי אוחד עם המחוז הצבאי של המזרח הרחוק כדי ליצור את המחוז הצבאי המזרחי, שכלל בתוכו גם את צי האוקיינוס השקט.
בדצמבר 2011 הוקם חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה כחלק מהפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל וחיל החלל הפך לגוף כפוף לחיל הגנת האוויר והחלל, ברם באוגוסט 2015 חיל האוויר הרוסי מוזג עם חיל הגנת האוויר והחלל והפך לחיל האוויר והחלל כשחיל החלל כפוף לו.
בנובמבר 2012 מונה סרגיי שוייגו לשר ההגנה. תוך זמן קצר הוא החליף את כל סגני השר למעט טטיאנה שבצובה. במקביל הוא המשיך בשורת רפורמות נוספות במבנה הפיקוד הצבאי שהביאו להקמת המרכז הלאומי להגנת הפדרציה הרוסית, המשטרה הצבאית שהוקמה על בסיס גוף הפיקוח של שירות קצין העיר הסובייטי והקמת הכוחות למבצעים מיוחדים כגוף ספצנאז עיקרי בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית. ב-1 באוגוסט 2015, במסגרת מהלך למיזוג בין חיל האוויר הרוסי עם חיל החלל הרוסי נוצרו כוחות האוויר והחלל של רוסיה.
בניין משרד ההגנה
בניין משרד ההגנה ברוסי במוסקבה הוא מבנה בן 8 קומות בסגנון סטאליניסטי הניצב על גדות נהר מוסקבה, ברובע חמובניקי, גדות פרונזה בכתובת רחוב זנאמנקה 19. המבנה משמש כמטה משרד ההגנה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, תחילה כמטה משרד ההגנה הסובייטי ולאחר מכן מטה משרד ההגנה של רוסיה. בניין זה נבנה בשנים 1938–1951 ועוצב על ידי האדריכלים לב רודנב וולדימיר מונץ. שופץ בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי האדריכל מיכאיל פוסוחין. קירותיו מעוטרים בשיש ובאבני גרניט שהובאו מהרי אורל.
שר ההגנה
שר ההגנה של רוסיה הוא השר האחראי על ניהול משרד ההגנה ונחשב ליועץ הצבאי הבכיר ביותר לנשיא רוסיה.
מאז 2012 שר ההגנה הנוכחי הוא גנרל הצבא סרגיי שויגו.
גרין קארד
גרין קארד (Permanent residence, כלומר תושבות קבע) הוא כרטיס זיהוי המזהה את נושאו כבעל מעמד של תושב קבע שאינו אזרח בארצות הברית. המונח "גרין קארד" גם מתייחס לתהליך ההגירה במהלכו הופכים המהגרים לתושבי קבע חוקיים. למחזיקי גרין קארד זכויות מסוימות, ובכללן הרשות להתגורר ולעבוד בארצות הברית במשך תקופה ממושכת. מי שהוענק לו גרין קארד צריך לשמור על כללים מסוימים, ועלול להיות מגורש אם הפר תנאים אלו.
אזרח זר בעל כרטיס גרין קארד רשאי להשיג שני היתרים חשובים בזמן שהבקשה נמצאת בתהליכי טיפול: אישור עבודה, והיתר המאפשר לצאת ולהיכנס למדינה.
שמירה על סטטוס תושב הקבע
הרשויות האמריקאיות יכולות לבטל את סטטוס תושב הקבע. בין השאר כתוצאה מביצוע עבירות פליליות שעלולות גם להיות עילה לגירוש. הרשויות האמריקאיות יכולות גם לקבוע כי תושב קבע איבד את הסטטוס שלו משום ששהה מחוץ לגבולות ארצות הברית יותר מ-365 ימים (מבלי לקבל אישור על כך לפני שעזב), או משום שלא הגיש דו"ח מס הכנסה בזמן שהותו מחוץ לגבולות ארצות הברית. הרשויות רשאיות גם לבטל את הסטטוס של תושב הקבע אם נמצא כי הסטטוס הושג במרמה.
מי שאיבד את סטטוס תושב הקבע חייב לעזוב את גבולות ארצות הברית בהקדם האפשרי או שיעמוד בפני גירוש של רשויות ההגירה. במקרים מסוימים הרשויות יכולות לאסור על אנשים מסוימים להיכנס לגבולות ארצות הברית במשך שלוש או שבע שנים, ולעיתים אף לצמיתות.
הגרלת הגרין קארד
כל שנה, בסביבות 50,000 אשרות הגירה ניתנות דרך הגרלת הגרין קארד לאנשים שנולדו בארצות בעלות שיעור הגירה נמוך יחסית לארצות הברית (בעל שיעור של פחות מ-50,000 מהגרים בחמש השנים האחרונות). הפונים יכולים להגיש את הבקשה רק לפי ארץ הלידה, ולא לפי אזרחותם. מי שעלה בגורל יכול להגיש מועמדות לתושבות קבע בארצות הברית. הזוכים בהגרלה יכולים גם להגיש בקשה זהה לבני או בנות זוגם ולילדים אם הם אינם נשואים ומתחת לגיל 21.
אם תושבות הקבע ניתנת, הזוכה – ומשפחתו, אם הם עומדים בתנאים שהוגדרו – מקבלים אשרת הגירה בדרכוניהם, שאותה יש לממש בתוך שישה חודשים מתאריך הנפקתו באחד מנמלי הכניסה השונים לארצות הברית. המהגר החדש מקבל חתימה בדרכון המוכיחה שהוא נכנס באופן חוקי לארצות הברית, ושהוא זכאי כעת לחיות ולעבוד לצמיתות בארצות הברית. הגרין קארד עצמו מגיע בדרך כלל בדואר תוך מספר חודשים.
תעשיית ההונאות ותרגילי העוקץ סביב הגרלת הגרין קארד
יש חברות המנסות לגבות כסף דרך ההונאות ותרגילי עוקץ שונים סביב הגרלת הגרין קארד, בהן סוכנים לוקחים כסף מהפונים ומבטיחים להם שיגישו בשמם את טופסי ההשתתפות בהגרלה, בדרך כלל תמורת תשלום של בין 50 דולר ל-250 דולר. חלק מהחברות הללו טוענות כי הן מסוגלות להגדיל את הסיכויים של הפונים לזכות בהגרלה. טענה זו אינה נכונה - למעשה, הם יכולים לעכב את הבקשה או לא להגישה כלל. כמו כן, חלק מהחברות טוענות שהן מספקות כרטיסי טיסה חינם לזוכים או רווחים אחרים, כמו הנחות על הגשת טפסים נוספים בהגרלות נוספות בעתיד ואף מענקים כספיים אם יזכו. אין דרך כלשהי להבטיח שהחברות יקיימו את הבטחותיהן.
גם מחלקת המדינה של ארצות הברית וגם ועדת הסחר הפדרלית (FTC) הוציאו הודעות לציבור המזהירות מפני חברות מסוג זה.
מגמות עכשוויות
מעל 6.4 מיליון איש השתתפו בהגרלת הגרין קארד בשנת 2008. זהו גידול משמעותי מההגרלה של 2007 בה השתתפו כ-5.5 מיליון מתמודדים. רוב המשתתפים בהגרלה זו היו מאפריקה ואסיה - 41% היו מאפריקה, 38% מאסיה, 19% מאירופה, ו-2% מדרום אמריקה, אמריקה המרכזית, והקריבים. המספר הגדול ביותר של הפונים הגיע מבנגלדש (יותר מ-1.7 מיליון פונים) לאחר מכן ניגריה ( 684,735 פונים) ולאחר מכן אוקראינה עם (619,584 פונים).
מאסנאטה מוהאטו סיסו, מלכת לסוטו
המלכה מאסנאטה מוהאטו סיסו (נולדה ב-2 ביוני 1976) היא המלכה הרעיה של לטסי השלישי מלך לסוטו.
בשנת 1990 נרשמה מאסנאטה למכללה הבינלאומית מאכאבנג במאסרו, ולמדה בה עד שנת 1996. עם תום לימודיה נרשמה בשנת 1997 לאוניברסיטה הלאומית של לסוטו ללימודי תואר ראשון במדעים. באוקטובר 1999, לאחר שתי שנות לימודים, התארסה למלך לטסי השלישי, והפסיקה את לימודיה. בני הזוג נישאו ב-18 בפברואר 2000 במאסרו, בירת המדינה.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה בן משפחת המלוכה נשא אישה שאינה ממשפחת אצולה בהיסטוריה של לסוטו.
לבני הזוג שלושה ילדים:
וארן (מיריץ)
וארן (מיריץ) (בגרמנית: Waren (Müritz)) היא עיר במחוז מקלנבורגישה-סינפלטה שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה. עד לרפורמה של שנת 2011 הייתה העיר בירתו של המחוז לשעבר מיריץ. העיר שוכנת על הגדה הצפונית של אגם מיריץ, במרחק של כ-40 ק"מ ממערב לנויברנדנבורג.
גאוגרפיה
וארן שוכנת על גדות אגם מיריץ, האגם הגדול ביותר הנמצא בשלמותו בתוך גרמניה ושטחו 117 קמ"ר. כמו כן שוכנת העיר על גדותיהם של עוד כמה אגמים קטנים, כולל אחד הנמצא בתוככי העיר.
מקור השם
וארן מוזכרת לראשונה בשנת 150 לספירה על ידי הגאוגרף היווני תלמי בשם וירונום (Virunum), ובכך היא אחד המקומות הראשונים שתועדו בשטח המהווה כיום את מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
שם העיר לקוח ככל הנראה מהשפות הסלאביות ופירושו "מקום העורבים". ייתכן גם ששם המקום לקוח משמו של השבט הגרמאני ואריני (Warini). בעבר נכתב השם Wahren או Warne ובלטינית: Warnae. ב-1914 ניתן לעיר השם הרשמי מיריץ, על שם האגם הסמוך, ששמו לקוח משפתם של השבטים הונדים, Morcze, "ים".סברה אחרת למקום השם WAREN בסלאבית משמעות (KOCHEN) מאחר שהמים החמים נראו כמים רותחים. וארן ידועה במי המעיינות שלה.
ימי הביניים
העיר של ימי הביניים נוסדה בשנת 1260 לערך על ידי מתיישבים מוסטפאליה על נתיב הסחר שהגיע מהאזור שליד ויסמר, ליד מצודה וכפר סלאבי. העיר המקורית התפתחה סביב לכנסיית גאורג הקדוש שבשוק הישן בעיר העתיקה. הכנסייה מוזכרת לראשונה ב-1273 במקום זה נבנה גם בניין העירייה הראשון. זמן קצר לאחר מכן הוקמה העיר החדשה סביב לכנסיית מריה הקדושה והיא התמזגה עם העיר העתיקה ב-1325. מרכזה של העיר החדשה היה השוק החדש שהיה משותף לשתי הערים ומסביב לעיר נבנתה חומה.
ב-1292 וארן תוארה לראשונה כעיירה בעלת זכויות (Civitas) והחל מ-1331 כאופידום (עיירה קטנה). ב-1306 הוענקו לעיר זכויות הדייג באגם מיריץ.
בין השנים 1347–1425 הייתה וארן למקום משכנם של בני משפחת ורלה (Werle), שהיו ענף של משפחת אובוטריטס (Obotrites). המצודה של משפחת ורלה עמדה ככל הנראה מדרום לכנסיית מריה הקדושה.
העת החדשה
כתוצאה משריפות רחבות היקף שהתחוללו בשנים 1568, 1637, 1671, 1673, ו-1699 וכתוצאה ממלחמת שלושים השנים, הייתה וארן הרוסה לעיתים קרובות.
המאה ה-19
ב-1806 התנהלו קרבות בווארן ובסביבתה בין הפילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר, שהוביל את צבא פרוסיה לבין הצרפתים.
תיעולו של נהר האלדה (Elde), בשנים 1798–1803 ו-1831–1837 וחפירתה של תעלת בולטר (Bolter) בשנים 1831–1837, הובילו לפריחה כלכלית של וארן. ב-1839 הוקם בעיר בית ספר מקצועי. ב-1845 נפתחו המרחצאות הציבוריים הראשונים במיריץ. ב-1862 נפתחה מבשלת בירה ליד הנמל והיא פעלה עד 1920. ב-1869 נפתח בית ספר. ב-1869 נסלל הכביש ממלקאו (Malchow), דרך וארן לנויברנדנבורג וכאשר נסללה שלוחת הרכבת בין מלכין (Malchin) לבין וארן, הפכה העיר לצומת תחבורתי. ב-1885 נפתחה המסילה בין פרכים, דרך וארן לבין נויברנדנבורג וב-1886 נפתחה המסילה בין נוישטרליץ, דרך וארן ועד לרוסטוק.
שנות העשרים
ב-17 במרץ 1920, במהלך הפוטש של קאפ, אסף סביבו קצין פרשים קבוצה של לוחמי הפרייקור והטיל מצור על וארן. למחרת, הוא הורה לתותח ולמכונות ירייה לפתוח באש על העיר מגבעה סמוכה. כתוצאה מירי זה נהרגו חמישה אנשים ו-11 נפצעו קשה. לאחר שהפוטש דוכא נמלטו מנהיגיו לאוסטריה ולמינכן. עד היום ניתן להבחין בחור שנפער מפגיעת פגז בחלקו האחורי של בניין העירייה, כתזכורת לאירוע.
באותה שנה החלה וארן להטיל מס על המרחצאות ובדצמבר אותה שנה נעשתה העיר לבירת המחוז שנקרא על שמה. ב-11 בנובמבר 1925 אוחדו תת-המחוז (Amt) של רובל (Röbel) יחד עם זה של וארן. באותה שנה הוארה העיר לראשונה בתאורת רחובות חשמלית והנמל הגיע לשיא בהיקף פעילותו הכלכלית, 188 ספינות הגיעו אליו ו-208 יצאו ממנו, כשהיקף הסחורה שעברה בו הגיע ל-22,330 טונות מטען.
בשנת 1927 פעלו בווארן מחלבות, מפעל יציקת ברזל, מנסרות עצים, טחנת קמח, בית חרושת לעיבוד תפוחי אדמה, מתקן קידוח גז ובתי חרושת לעיבוד דגים. כמו כן היו בעיר 14 חברות בנייה, מפעל לייצור רעפים ושני מפעלי בטון. ב-15 בספטמבר 1929 נחנכה בעיר הכנסייה הקתולית.
תקופת השלטון הנאצי
בתוצאות הבחירות שהתקיימו ב-1 בנובמבר 1931 הייתה המפלגה הנאצית הגדולה ביותר. המפלגה זכתה במינוי של נציב המחוז (Amtshauptmann) ב-1 באפריל 1932 ובדצמבר 1932 בתפקיד ראש העיר. בתקופת השלטון הנאצי, יהודי העיר נרדפו, גורשו ונרצחו במחנות ריכוז. הקהילה היהודית, שמנתה 150 איש באמצע המאה ה-19, הצטמצמה ל-9 באפריל 1938. בית הכנסת הישן נמכר ב-1936 לידיים פרטיות, כך שהוא לא נהרס על ידי הנאצים. עם זאת, בית הקברות היהודי חולל ונהרס בליל הבדולח ב-1938. מאז 1961 קיימת הנצחה לקהילה במקום. ב-1942 לא נותרו יהודים בווארן. בית הקברות היהודי, שוחזר וכיום הוא שטח ירוק כשבמרכזו ישנו מגן דוד באבן. בכניסה לבית הקברות ישנו ציון לזכר היהודי. בית הקברות נמצא בין רחובות Papenbergstraße -Feldstraße. במרכז הישן של העיר, ליד בית העיר הונחו מספר בודד של אבני זיכרון. החל מ-1936 החזיקה חברת דירנר מטאלוורקה (Dürener Metallwerke), ספקית של תעשיית המטוסים הגרמנית, מפעל בווארן. כמה אלפי שבויי מלחמה, יחד עם גברים ונשים תושבי הארצות הכבושות על ידי הנאצים, הועסקו במפעל במסגרת עבודות כפייה בתנאים תת-אנושיים. בין השנים 1936–1941 נבנה בווארן פרבר מגורים חדש כדי לשכן את העובדים הגרמניים של המפעלים. כתוצאה מכך גדלה אוכלוסיית העיר ליותר מ-4000 תושבים. בבסיס סמוך של הצי הגרמני, הקריגסמרינה, הוקם בסיס הדרכה של המודיעין של הצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בווארן בית חולים של הצי. בנוסף, במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, הוסבו בתי ספר בעיר כבתי חולים לשעת חירום. ב-1 במאי 1945, כבש הצבא האדום את וארן ללא קרב.
לאחר המלחמה
באוקטובר 1945 מונה המפקד הצבאי הסובייטי כראש העיר החדש של וארן. בעיר פעל מרכז חקירות ידוע לשמצה של הנ.ק.ו.ד.. בסוף השנה 6000 פליטים מהטריטוריות המזרחיות הגיעו לעיר. באביב 1946, התחוללה בעיר מגפת טיפוס שהפילה חללים רבים. כמה מהמפעלים פורקו והמתקנים שלהם נשלחו לברית המועצות כפיצויים על נזקי המלחמה. חלקים של מסילות הברזל בסביבה פורקו.
בשנות השבעים, חלקים נרחבים של המרכז ההיסטורי של וארן היו הרוסים. זאת מתוך צורך להקים מערכת תחבורה ציבורית חדשה רחבת היקף. ההרס עורר מודעות לשימור הקיים בווארן בקרב רבים מתושביה. תנועת אזרחית להצלת העיר העתיקה הוקמה זמן רב לפני איחוד גרמניה ופעולותיה סייעו רבות ליצירת המצב בו נמצאת העיר כיום.
במהלך המלחמה הקרה הייתה וארן למקום משכנם של ארבעה מתקני אחסון לנשק גרעיני של כוחות הצבא האדום בגרמניה.
ב-1991, לאחר איחוד גרמניה, המרכז ההיסטורי של העיר חודש כחלק מתוכנית ההתפתחות העירונית. מאז –1 במאי 1999 מוגדרת וארן כעיר מרפא באישור המדינה ומטרתה היא להיות ספא של מים מלוחים.
אתרים חשובים
באזור שסביב וארן נמצאים מספר פארקים לאומיים. באחד מהם קיימת שמורה בה שוכנים פרטים מהביזון האירופי. הפתוחה לביקורי הציבור. במרכז ההיסטורי של העיר פועלים מסעדות, בתי קפה, בארים וחניות.
מיריצאום
המיריצאום (Müritzeum) הוא מוזיאון טבע, בין היתר נמצא בו אקווריום למים מתוקים הגדול ביותר בגרמניה. באתר מגדלים מעל 40 מינים של דגים ממקלנבורג-מערב פומרניה.
כנסיית גאורג הקדוש
כנסיית גאורג הקדוש מתוארכת לראשית המאה ה-14. זוהי בזיליקה עם שלוש סיטראות וארבע ספינות, המקורה בתקרה של קמרון צלעות. הבניין עשוי מלבנים. המגדל המרובע המערבי הוא מ-1414. ב-1699 עלתה הכנסייה באש והיא לא נבנתה מחדש עד לאמצע המאה ה-19. המזבח, דוכן הדרשות והסורג עוצבו בסגנון נאו-גותי.
כנסיית מריה הקדושה
כנסיית מריה הקדושה היא כנסייה מרובעת, עם סטרא אחת, הבנויה מלבנים והשוכנת במזרח העיר העתיקה. סביב כנסייה זו התפתחה מה שנקרא העיר החדשה (Neustadt). המגדל המערבי של הכנסייה, עם חלקו העליון המרשים, נבנה בראשית המאה ה-14. הכנסייה בנויה מלבנים שנלקחו משרידה הקפלה של המצודה של וארן, שכבר לא קיימת. הכנסייה עצמה נבנתה בראשית המאה ה-13. הכנסייה מעוטרת בציורים של פריץ גרב.
ז'וזף בונפרטה
ז'וזף בונפרטה (בצרפתית: Joseph Bonaparte; 7 בינואר 1768 - 28 ביולי 1844) היה אחיו הבכור של נפוליאון בונפרטה, עורך-דין, דיפלומט ופוליטיקאי, שהוכתר על ידי נפוליאון למלך נאפולי בשנים 1806 עד 1808, ולאחר מכן למלך ספרד עד 1813.
ראשית דרכו
נולד בקורסיקה ב-7 בינואר 1768, כג'וזפה נפוליאונה בואונפרטה, בנם הבכור של לטיציה וקרלו בואונפרטה, עורך דין ממשפחת אצולה זוטרה, בואונפרטה. למד בתיכון בצרפת, שהשתלטה על האי בשנת לידתו, ובהמשך למד משפטים בפיזה. במהלך המהפכה והמאבק שהתעורר בקורסיקה בין חסידי צרפת והרפובליקה לבין הבדלנים צידד, יחד עם אחיו נפוליאון ולוסיין, בצד הצרפתי, ועל כן נאלץ לנטוש את האי ולעבור לפריז. משם עבר למרסיי וב-1794 נשא לאשה את ז'ולי קלארי, בתו של סוחר, שאחותה דזירה התארסה מאוחר יותר לנפוליאון. לזוג נולדו שלוש בנות.
סלובניה באירוויזיון 2021
סלובניה השתתפה באירוויזיון 2021 עם השיר "Amen", שבוצע על ידי הזמרת הסלובנית אנה סוקליץ'.
ז'וזף בונפרטה
עלייתו לגדולה בחסות אחיו
לאחר הפיכת 18 בברימר, עת הפך נפוליאון לקונסול ולשליט למעשה של צרפת, היה ז'וזף חבר במועצת המדינה. הוא ניהל מטעם צרפת את המגעים הדיפלומטיים עם ארצות הברית ב-1800 ועם אוסטריה, משא ומתן שהוביל לחוזה לונוויל, בפברואר 1801. בנוסף, ניהל את המגעים עם בריטניה יחד עם איג-ברנאר מארֶה, לקראת חתימת חוזה אמיין, במרס 1802.
סלובניה באירוויזיון 2021
לפני האירוויזיון
אנה סוקליץ' נבחרה לייצג את סלובניה בתחרות האירוויזיון 2020 לאחר שזכתה בתחרות ה-EMA 2020 שנערכה ב-22 בפברואר 2020. לאחר שהתחרות בוטלה בעקבות מגפת הקורונה, הודיעה רשות השידור הסלובנית RTVSLO ב-16 במאי 2020 כי סוקליץ' תישאר ותייצג את המדינה באירוויזיון 2021. ב-13 ביולי 2020, פתחה רשות השידור את תקופת שליחת השיר לאירוויזיון 2021, שנמשכה עד 30 בספטמבר. 191 שירים נשלחו אל הוועדה המיוחדת שהואמנה על ניפוי השירים. בין חברי הוועדה ניתן למנות את דריה סווייגר שייצגה את סלובניה באירוויזיון 1995 וב-1999, ואת ולדימיר גריץ' שכתב את השיר הסרבי באירוויזיון 2007, "Molitva".
ז'וזף בונפרטה
עלייתו לגדולה בחסות אחיו
באוגוסט 1802 הכריז נפוליאון על עצמו קונסול ראשון לכל חייו, בעל הזכות למנות את יורשו. ז'וזף, שהיה קנאי לזכות האח הבכור, תבע שהוא יוכרז כיורש, מהיותו של נפוליאון חשוך ילדים באותה עת. הדבר גרם לסכסוך בין האחים, שאף החריף עם הכתרתו של נפוליאון לקיסר (אפריל 1804). נפוליאון הבטיח לז'וזף לעשותו מלך לומברדיה אם יוותר על התביעה לרשת את הקיסרות, אך ז'וזף סירב.
סלובניה באירוויזיון 2021
לפני האירוויזיון
ב-27 בפברואר 2021 נודע שם השיר עימו סוקליץ' תייצג את סלובניה באירוויזיון, "Amen", והוא שוחרר באופן רשמי מספר שעות לאחר מכן במסגרת המשדר "EMA 2021" בהנחיית ליאה סירק ונייץ' שמיט. השיר שובץ להופעה בחציו הראשון של חצי הגמר הראשון באירוויזיון 2021.
ז'וזף בונפרטה
עלייתו לגדולה בחסות אחיו
במהלך 1803 ניסה ללא הצלחה לעצור את ההידרדרות ביחסי צרפת ובריטניה. בתקופת מסע המלחמה של נפוליאון אל מרכז אירופה בסתיו 1805 כיהן כעוצר.
בראשית 1806 נשלח ז'וזף בראש כוח צרפתי אל ממלכת נאפולי כדי לסלק את אחיזתם של הבורבונים מדרום איטליה. משפחת המלוכה נמלטה לסיציליה, שם נהנתה מהגנת הבריטים, ובמרס 1806 מינה נפוליאון את ז'וזף למלך נאפוליּ. בתקופת שלטונו הקצרה נאלץ ז'וזף להתמודד עם קופת אוצר ריקה, אוכלוסייה מדולדלת, תככים של הבורבונים וחסידיהם והתקפות חוזרות של הבריטים. חרף כל זאת עלה בידו לחולל רפורמות משמעותיות במערכת הפאודלית המיושנת של הממלכה, וליזום עבודות ציבוריות משמעותיות.
ביולי 1808 העלה נפוליאון את ז'וזף על כס המלוכה הספרדי, לאחר סילוקם של המלך הבורבוני קרלוס הרביעי, ובנו פרדיננד. על הכס בנאפולי הציב נפוליאון את גיסם של בני בונפרטה, המרשל ז'ואקים מירא.
מלך ללא נתינים
הדחת הבורבונים והכתרת מלך מטעם צרפת התקבלה בעוינות בציבור הספרדי, על אף מאמצים מסוימים של ז'וזף להתחבב על נתיניו, ושאיפותיו הכנות ככל הנראה למלא תפקיד של מלך חוקתי ונאור. התקוממות עממית נגד הצרפתים פרצה ב-2 במאי 1808, ובמהרה התפתחה מלחמה בין אויבי המלך, הנתמכים בידי חילות משלוח מבריטניה ומפורטוגל, לבין צבא צרפת. מלחמה זו לבשה אופי של לוחמה זעירה ולא-סדירה, ובמהלכה נטבע למלחמות מסוג זה הכינוי גרילה - צורת הקטנה של המילה "מלחמה" בספרדית. צעדי דיכוי קשים שנקט הצבא הצרפתי כנגד מתנגדי השלטון והחשודים בסיוע להם עוד החמירו את המצב, וכך גם מנהגם של הצרפתים לכלכל את הצבא על אספקה שנבזזה מן האיכרים המקומיים. הקרע שחל בשנות שלטונו בין נפוליאון לאפיפיור תרם אף הוא לאי-קבלתו של ז'וזף כשליט לגיטימי בספרד הקתולית.
היו בספרד גם תומכים בשלטונו של ז'וזף, אשר כונו חוספינוס, ובאו מקרב הקבוצה שכונתה אַפְרֵנסֶסָדוֹס ("מצורפתים"). אלה נטו חסד לרעיונות ההשכלה והנאורות של המהפכה הצרפתית, שהדים מהם התקיימו גם בתקופת הקיסרות הנפוליאונית והתבטאו במקצת מהלכיו הפרוגרסיביים של ז'וזף. בין היתר, ביטל ז'וזף את האינקוויזיציה הספרדית וערך רפורמה במִנהל ובחלוקת הקרקעות. ואולם, גם הליברלים הספרדים לא ראו ברובם בעין יפה רפורמות שנכפו על ארצם על ידי שלטון זר, וחברו לשמרנים בהתנגדותם הנחרצת לשלטון צרפת וז'וזף.
נתיניו הספרדים כינו את ז'וזף בלעג פֵּפּה בּוֹטֶיָה (Pepe: כינוי חיבה לחוסה, הגרסה הספרדית של ז'וזף; Botella: בקבוק), רמז להיותו אלכוהוליסט - טענה בלתי מוכחת וכנראה שקרית. עוד כינוהו תושבי מדריד אל רֶיי פּלַאסוּאֵלַס (El rey plazuelas), "מלך כיכרונות", על כך שהרבה בבניית כיכרות גדולות בבירה, בעיקר בשטחי כנסיות ומנזרים שנהרסו.
עוינותם של נתיניו והצורך לנקוט אמצעי ביטחון חריפים כנגד התנקשות הפכו את מלכותו של ז'וזף לחוויה בלתי נעימה עבורו. החריפה זאת העובדה שכיוון שלא היה אדם מוכשר במיוחד לפיקוד ולהנהגה, לא שעו מפקדי הצבא להוראותיו והעדיפו לקבל את פקודותיהם מאחיו הצעיר נפוליאון. חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שאפילו רשמית לא היו כפופים לז'וזף. מצב זה עורר את ז'וזף לבקש ארבע פעמים את התפטרותו, שלא התקבלה על ידי אחיו.
המערכה בחצי האי האיברי נמשכה בעוצמה משתנה במשך חמש שנים. צרפת נחלה תחילה הצלחות, אך לא הצליחה לעקור את ההתנגדות הספרדית ואת הנוכחות הבריטית. ב-1812 החלה הכף נוטה לרעת הצרפתים, שכוחותיהם הדלדלו עקב מסעו של נפוליאון לרוסיה. בקיץ 1812 נפלה הבירה מדריד לזמן מה לידי המורדים לאחר קרב סלמנקה. בקרב ויטוריה שנערך ב-21 ביוני 1813, נחלו כוחות צרפתים בפיקוד ז'וזף והמרשל ז'ורדן תבוסה מידי כוחות בריטניה ופורטוגל והמורדים הספרדים, בפיקוד ארתור ולסלי (לימים הדוכס מוולינגטון). ז'וזף עצמו כמעט שנפל בשבי, ולאחר התבוסה נטש סופית את כס מלכותו ושב לצרפת, שם התקבל בזעם על ידי הקיסר והצטווה לפרוש לאחוזתו ללא תפקיד רשמי. הוא הודח מכסאו רשמית בדצמבר 1813, במסגרת הסכם שלום שחתם נפוליאון עם ספרד ובו הכיר בפרדיננד השביעי כמלך ספרד.
במהלך מערכת 1814, שבה נלחם נפוליאון באופן נואש באויביו הרבים בשטח צרפת עצמה, הופקד ז'וזף, כמושל כללי של צרפת, על פריז הבלתי-מוגנת, הרוחשת אי-שקט ומזימות הפיכה. בסוף מרץ הגיעו כוחות האויב לפרברי הבירה, וז'וזף נמלט בחשאי דרומה. במהלך "מאה הימים" (שיבתו קצרת הימים של נפוליאון לצרפת, 1815) מילא ז'וזף תפקיד שולי.
בחזותו דמה מעט ז'וזף לאחיו נפוליאון, אך הוא חסר לחלוטין את עוצמתו ואת המרץ הבלתי נדלה שלו. אופיו המתון, חובב המותרות והמרושל מעט לא התאים לתפקידים שהשית עליו אחיו, ואף על פי כן מכתביו וזכרונותיו מראים ששמר על יחס חיבה חם לנפוליאון.
אחריתו
הבונפרטיסטים (חסידיו של נפוליאון לאחר נפילתו) ראו בז'וזף, הבכור לבית בונפרטה, את היורש החוקי לכתר קיסר צרפת, לאחר מותו של בנו החוקי היחיד של נפוליאון ב-1832. ז'וזף לא עשה דבר כדי לקדם את תביעתו לכתר. הוא עקר לארצות הברית וחי בניו יורק, פילדלפיה וניו ג'רזי, בנפרד מאשתו וילדיו שנותרו באירופה. ב-1841 הורשה ז'וזף להתיישב בפירנצה שבאיטליה, ושם נפטר ב-1844. גופתו טמונה בארמון האינוולידים.
משפחתו
לז'וזף ולז'ולי קלארי נולדו שלוש בנות:
קייט פליטווד
קייט פליטווד (באנגלית: Kate Fleetwood; נולדה ב-24 בספטמבר 1972) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
פליטווד נולדה בסירנסטר שבאנגליה. היא גדלה בסטרפורד-אפון-אייבון, ולמדה באוניברסיטת אקסטר. הקריירה שלה התחילה בילדותה כהופיעה עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
פליטווד הייתה מועמדת לפרס טוני על הופעתה במחזה "מקבת'" שהועלה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר והוצג אחר כך בווסט אנד ובברודוויי. פליטווד הייתה מועמדת לפרס אוליביה על הופעתה בתפקיד ג'ולי במחזמר "London Road" בתיאטרון הלאומי. היא פטרונית של תיאטרון En Masse, ויחד עם בעלה רופרט היא פטרונית של Escape Insight Arts בסטרפורד אפון אייבון.
בשנת 2021 תשחק פליטווד בסדרת הפנטזיה האמריקאית "מחזור כישור הזמן", אשר מבוססת על הספר מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן ותעלה במשך השנה בשירות הסטרימינג פריים וידאו.
חיים אישיים
פליטווד נשואה לבמאי התיאטרון רופרט גולד ולהם בן ובת.
קו המשווה
בגאוגרפיה, קַו־הַמַשְווה הוא הקו הדמיוני המקיף את כדור הארץ באמצע הדרך בין הקוטב הצפוני לקוטב הדרומי. באופן דומה מוגדר קו־המשווה של כוכבי הלכת ושל כוכבים אחרים.
Hold That Heat
Hold That Heat הוא סינגל של המפיק המוזיקלי האמריקאי סאות'סייד, שהוקלט על ידי הראפרים האמריקאים פיוצ'ר וטראוויס סקוט. הוא יצא לאור ב-22 באפריל 2022, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא הופק על ידי ג'ושוע לאולן ומייק דין.
קו המשווה
בקו־המשווה שטח הפנים של כדור הארץ (שצורתו כדור פחוס במקצת, "גאואיד") מקביל לציר הסיבוב. קו־המשווה מחלק את פני כדור הארץ לשני חצאים שווים: חצי הכדור הצפוני וחצי הכדור הדרומי. על פי הגדרתו קו־המשווה הוא קו הרוחב 0°. אורכו של קו־המשווה כ-40,075 ק"מ, או ליתר דיוק 40,075,016.6856 מטרים. כיוון שכדור הארץ פחוס מעט בקטבים, קוטר כדור הארץ בקו־המשווה גדול ב־43 קילומטרים מקוטר כדור הארץ בקטבים.
Hold That Heat
רקע
לאולן וסקוט חיברו את השיר שמונה חודשים לפני פרסומו. כחודשיים לאחר מכן גייס סקוט את פיוצ'ר להשתתפות בסינגל. זהו שירו הראשון של סקוט מאז אסון פסטיבל אסטרו-וורלד. עם צאתו עלה לרשת הזרמת המוזיקה ספוטיפיי, שם צבר למעלה מ-33 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ ביים פיליפ אנדלמן. הוא נפתח כשלאולן מעשן מריחואנה ובוהה בעצמו במראה. לאחר מכן סקוט רוכב על תנין מבוית עם רצועה בזמן שהוא מבצע את מילות השיר. פיוצ'ר מופיע כשמתנגן הפסוק שלו בחדר אדום.
קו המשווה
מיקום השמש בשמים באזור קו המשווה
בקו־המשווה השמש מצויה ישירות ממעל בצהרי יום השוויון. אורך היום בקו־המשווה הוא כ־12 שעות. השמש זורחת בשעה 6 בבוקר בקירוב ושוקעת בשעה 6 בערב בקירוב. הזריחות והשקיעות מהירות, ובקו־המשווה אין כמעט תופעה של דמדומי בוקר או ערב. בלילה, כל הכוכבים נראים כאילו הם נעים בחצי מעגל שמרכזו בנקודה הדרומית ביותר או הצפונית ביותר של האופק.
בין יום השוויון החל בחודש מרץ ליום השוויון החל בספטמבר, קווי הרוחב הצפוניים נוטים כלפי השמש עד לקו הרוחב 23.5° צפון, הקרוי חוג הסרטן, הנקודה הצפונית ביותר שבה ניתן לצפות בשמש ישירות ממעל. הקו הדרומי המקביל קרוי חוג הגדי ומיקומו 23.5° דרום, ובו קווי הרוחב הדרומיים נוטים כלפי השמש בתקופה שבין ימי השוויון של ספטמבר ומרץ. האזור משני צדי קו־המשווה בין חוג הסרטן לחוג הגדי קרוי האזור הטרופי.
גאות ושפל
ההבדל בין גאות ושפל בקו־המשווה הוא הקטן ביותר בהשוואה לחופי אוקיינוסים בקווי רוחב אחרים. גאות ושפל הם תופעות מורכבות התלויות בגורמים כגון צורת קו החוף, עומק המים בסמוך לחוף, זרמי האוקיינוס ובעיקר תנועות השמש והירח. מכיוון שהירח נע סביב כדור הארץ במישור המצוי בזווית של 23° בהשוואה למישור קו־המשווה השפעתו באזור קו־המשווה היא הקטנה ביותר.
אקלים
עונות השנה באזור הטרופי ובקו־המשווה שונות באופן ניכר מהעונות באזורים הממוזגים או באזורי הקוטב. באזורים טרופיים רבים נוהגים להבחין בין שתי עונות: גשומה ויבשה, אבל ברוב המקומות שבסמוך לקו־המשווה, העונה גשומה כל השנה, אף שכמות המשקעים משתנה בהתאם לגורמים שונים ובכללם הגובה והקרבה לאוקיינוס.
קו המשווה ושיגור לוויינים
מקומות בקרבת קו־המשווה הם אתרים טובים לנמלי חלל, מכיוון שהם נעים מהר יותר מכל נקודה על כדור הארץ עקב סיבובו של כדור הארץ. תוספת המהירות מקטינה את צריכת הדלק הנדרשת לשם שגור חללית. זו הסיבה שהאמריקנים מיקמו את אתר השיגור שלהם בפלורידה שהיא המדינה הדרומית ביותר בארצות הברית, וסוכנות החלל האירופאית משתמשת במרכז החלל הגיאני שבגויאנה הצרפתית הסמוכה לקו המשווה.
מקומות בהם עובר קו המשווה
שתי מדינות מכילות בשמן את המילה קו־המשווה: גינאה המשוונית באפריקה (אף על פי שבעצם קו־המשווה עובר מדרום לה); ואקוודור באמריקה הדרומית, שפירוש שמה הוא "קו־המשווה" בספרדית. קו־המשווה עובר בעיקר באוקיינוס. הנקודה הגבוהה ביותר על קו־המשווה היא בגובה 4,690 מטרים על המדרונות הדרומיים של הר הגעש קיאמבה (Cayambe) שבאקוודור, וזו גם הנקודה היחידה על קו־המשווה בה השלג נערם על הקרקע. מקומות אותם חוצה קו־המשווה החל ביבשת אפריקה ממערב למזרח הם: איליאו דאש רולש
(קו־המשווה אינו עובר ישירות באף אי) פיני – אי קטן ליד סומטרה סומטרה לינגה ואי קטן נוסף ליד סומטרה בורנאו סולאווסי הלמהרה איים קטנים מזרחית להלמהרה איי גילברט (כנראה שקו־המשווה אינו עובר ישירות באף אי) איי פניקס (כנראה שקו־המשווה אינו עובר ישירות באף אי) איי ליין איסבלה אקוודור (עיר אמצע העולם) קולומביה ברזיל
הנקודה שבה מצטלב קו המשווה עם המרידיאן הראשי (בקואורדינטות °N, °W) זכתה לכינוי נאל איילנד.
טקס חציית הקו
בכמה חילות ים מקובל לערוך טקס למלחים שטרם חצו את קו־המשווה. מקור הטקס בחיל הים הבריטי וממנו הגיע גם לחיל הים הישראלי. בטקס נאלצים המלחים שזו הפעם ראשונה שהם חוצים את קו־המשווה לעבור סדרת השפלות (הכאות, סקילה בפירות באושים, אכילת דגים חיים וכדומה).
השדרה השנייה
השדרה השנייה (באנגלית: Second Avenue) היא שדרה בצידו המזרחי של רובע מנהטן של העיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק.
השדרה משתרעת בין רחוב האוסטון שבדרום לבין דרך נהר הארלם ורחוב 128 שבצפון. השדרה חד סטרית, ומאפשרת תנועה בכיוון דרום בלבד. בין הרחובות 34 ו-55 השדרה כוללת נתיב אופניים.
היסטוריה
השדרה הוקמה על פי תוכנית המפקח של 1812. חלקה הדרומי של השדרה החל להיבנות זמן קצר לאחר שהתוכנית התקבלה. אזור זה, בשכונת הלוור איסט סייד (הצד המזרחי התחתון של מנהטן) הייתה, בראשית המאה ה-20, שכונת מגורים יהודית אורתודוקסית, ובשדרה התמקמו תיאטראות רבים ביידיש. בשל מספר התיאטראות הרב כונתה השדרה "ברודוויי היידי" ('Yiddish Broadway').
אף שכיום מרבית תושבי השכונה אינם יהודים, נותרו בשכונה מאפיינים רבים של שכונה יהודית - ובעיקר מאפיות ומסעדות כשרות רבות. השדרה נודעה במעדניות (ה"דלי" - Deli) שבה, שהגישו אוכל יהודי מזרח אירופאי, ושהידועה בהם הייתה "מעדניית השדרה השנייה" (Second Avenue Deli).
בין השנים 1880 ו-1942 עברה לכל אורך השדרה, החל מרחוב 23 וצפונה קו הרכבת העילית של השדרה השנייה (דרומית לרחוב 23 עבר הקו בשדרה הראשונה. קו הרכבת הוסר הן על מנת להקל על עומסי התנועה בשדרה ולאפשר בניית נתיבים נוספים, והן בשל זיהום האוויר שיצר קו זה (שהונע על ידי רכבות קיטור שהרעישו והפיצו פיח רב). זיהום אוויר זה גרם לכך שלאורך השדרה נבנו בעיקר בתי דירות צפופים (tenements) עבור בני מעמדות נמוכים.
בשנת 1919 תוכנן הקמת קו הרכבת התחתית של השדרה השנייה, על ידי רשות התחבורה המטרופולינית של ניו יורק, על מנת להקל על העומס בקו שדרת לקסינגטון של הרכבת התחתית של ניו יורק - הקו היחיד בצידו המזרחי של רובע מנהטן. במהלך השנים נבנו מספר תחנות וחלק ממסילת הרכבת, והקו נפתח לציבור הרחב בינואר 2017.
מהלך השדרה
השדרה עוברת דרך השכונות (מדרום לצפון): הלוור איסט סייד (הצד המזרחי הדרומי של האי מנהטן), האיסט וילג', גראמרסי, מוריי היל, האפר איסט סייד (הצד המזרחי הצפוני של האי מנהטן), יורקוויל והארלם הספרדית.
סתימה (ביוב)
סתימה בביוב היא בעיה הנוצרת בצנרת הביוב כתוצאה מהצטברות של משקעים בצנרת או חדירה של גורמים חיצוניים כמו שורשי עצים לצנרת, ומפריעים לזרימת המים התקינה בצנרת.
גורמי הסתימה
סתימות ביוב נגרמות בעיקר עקב הצטברות של משקעים בצנרת, מי השופכין לרוב עתירי שומנים שמפורקים על ידי חיידקים שנמצאים בדרך כלל בסביבות עתירות שומנים שכאלה, ומונעים מהשומן להצטבר על דפנות הצינור, חומרי ניקוי חריפים ומסירי שומנים כמו אקונומיקה פוגעים במושבות החיידקים, והיעדרן מאט את תהליך ניקוי המערכת ופירוק השומנים, כתוצאה מכך, חומרים שונים, כמו שאריות מזון ושומנים מסוגים שונים (שמן בישול או שומן מן החי) נדבקים ומצטברים על דפנות הצנרת, ועם הזמן סותמים את המעבר. ככל שמתעבה המחסום גדל הסיכוי שייתפסו בו גורמים נוספים שיסייעו בהאצת התהליך, כמו מגבונים לחים המושלכים לעיתים לאסלה אך אינם מתפרקים כמו נייר טואלט, שערות, מוצרי היגיינה נשיים ועוד.
סתימות חמורות יותר עשויות להתרחש בצנרת הראשית של הבניין או בצנרת העירונית עקב הצטברות פסולת בנייה, שאריות בטון או ברזלים, שורשי עצים שחדרו לתוך הצינורות או פסולת ביתית שהושלכה לביוב ונתפסה בהמשך הצינור.
נזקי סתימת ביוב
סתימת ביוב עלולה לגרום להצפת ביוב שעלולה לגרום למפגע סביבתי חמור ולתחלואה.
פתיחת הסתימה
סתימה בצנרת הביתית ניתנת לפתיחה בקלות יחסית, באמצעות פתיחת פתח הניקוז וסילוק הגורמים המפריעים. במקרה של סתימה במקלחת למשל ניתן לפתוח ולהסיר את הרשת הסוגרת את פתח הניקוז, ולפנות את גורם הסתימה (שלרוב נובעת משערות שנסחפו לניקוז). סתימה בכיור המטבח או המקלחת, נדרש בדרך כלל לפתוח את הסיפון שמתחת לכיור, שם מצטבר מרבית הלכלוך ברוב המקרים.
במקרים של סתימה קשה ניתן להשתמש בחומר כימי מיוחד מנקז סתימות. ניתן לשפוך בסיס חזק כמו סודה קאוסטית לצינור (בשימוש באמצעי זה חובה להיזהר משאריות החומר שעלולים להישאר בצנרת).
במקרים של סתימה קלה ניתן גם להזרים מים חמים לתוך הצנרת הסתומה במטרה להמס את שכבות השומן, או להשתמש בפומפה, שימוש נכון בפומפה מתאימה עשוי להביא לפתיחת הסתימה הביתית בקלות ובמהירות.
במקרים של סתימה קשה שאינה נפתרת באמצעים הביתיים או שלא ידוע מיקומה, ניתן להיעזר בשירותיו של השרברב, במרבית המקרים המקרים צריך להחדיר קפיץ מיוחד לתוך צנרת הביוב על מנת לפתוח את הסתימה, שיטה זו יעילה בעיקר בסתימות בתוך הצנרת הביתית ואינה יעילה בקווי ביוב מרכזיים.
במקרה של סתימה בצינור בעל קוטר רחב כמו בצנרת העירונית, ניתן לפתחה באמצעות ביובית, שבה ישנו צינור מים בלחץ גבוה מאוד אשר מגיע אל הסתימה ומפורר אותה.
מניעה
רוב הסתימות ניתנות למניעה באמצעות הקפדה על ניקיונם של חורי ניקוז המים, מניעת חדירה של גורמים זרים והסרת הלכלוך לעיתים קרובות.
עזרא המנחם
עזרא המנחם (2 בדצמבר 1907 – 13 בינואר 1993), היה סופר ישראלי, זוכה פרס ירושלים לספרות יפה.
ביוגרפיה
המנחם נולד בכ"ד בכסלו תרס"ה בסקופיה, בירת מקדוניה (אז חלק מן האימפריה העות'מאנית). היה הבכור מבין שמונת ילדי המשפחה. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1913, והתגורר עימם תחילה בעיר העתיקה בירושלים, ובהמשך בשכונת יגיע כפיים בסמוך למאה שערים בעיר.
בשנת 1953 עבר עם אשתו תמר ושני בניו לתל אביב ועבד בהוצאת הספרים עם-עובד.
משרתו האחרונה הייתה בקול ישראל, שם עבד במספר תפקידים, בהם משרת האחראי על תוכניות הספרות והאמנות.
המנחם זכה בפרס ירושלים לספרות יפה, על ספרו "סיפורי העיר העתיקה" (1968). היה נשוי לתמר לבית שטרקמן. לשניים נולדו שני בנים - יוני המנחם, צלם, ואמיתי, פסיכולוג קליני במקצועו.
עזרא המנחם נפטר בכ"א בטבת תשנ"ג ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו.
חיים סינואני
מֹארי חיים סינוואני (ט' בתשרי ה'תרנ"ח, 5 באוקטובר 1897 – כ"ז באדר ה'תשל"ט, 26 במרץ 1979) היה דיין ומקובל, אב בית דין מחוז שרעב וסינואן שבתימן.
ביוגרפיה
נולד בעיירה סנואן (סמוך לעיר תעז) בערב יום הכיפורים ה'תרנ"ח. למד אצל אביו ובהמשך בעיירה ג'בל צבר. קיבל סמיכה לרבנות בגיל 17 על ידי הרב שלמה בן יוסף טביב ולמד עמו קבלה. הוא קיבל מרבו מסורות בעל פה בתורת האר"י. לרבו המובהק נחשב הרב יעיש מוסא קורין מ"כפר המקובלים" מועציירה, שלימדו גם קבלה מעשית.
רבנותו בתימן
בגיל שמונה עשרה נשא אישה, וזמן קצר אחר כך הציעו לו רבותיו משרת דיינות, אך הוא סירב לקבלה. בשנת תרפ"א הוצע לו, לאחר מות רבותיו, לכהן כרבה של סנואן וסביבותיה, והוא קיבל את ההצעה.
בהיותו רב של מחוז בשרעב, נהג להסתובב בעיירות ובכפרים ללמד ולפקח על הדיינים והשוחטים. חיבר פיוטים וספרים. לאחר שסבל מבקע, לא היה יכול יותר להסתובב בין הקהילות במחוז ולכן עבר לעדן. רבני העיר, הרב סאלם יעקב מנחם והרב יחיא אברהם, מינו אותו לחבר בית הדין שם. בשהותו שם עבר ניתוח שבר.
בשנת ה'תש"ו הוקם ליד עדן מחנה עולים בשם "מחנה גאולה" (מחנה חאשד) בעזרת הג'וינט והסוכנות היהודית שבארץ ישראל. הרב סינואני עבר לשם ומונה לנציג יהודי שרעב במועצת הפליטים. עקב ריב על סמכויות פירקה מנהלת המחנה, ד"ר אולגה פיינברג, את מועצת הפליטים, ומינתה רב מטעמה שישמש כדיין המחנה. היא התלוננה על הרב סינוואני ועל רבנים אחרים בפני השלטונות הבריטיים, והם נשפטו ונקנסו. מאז כליאתו, נהג להסתגר והפסיק לכתוב שירה
העלייה לישראל
הרב סינואני עלה בשנת תש"ט (1949) וסירב לכהן כרב. התגורר ביהוד, שם התפרסם כפועל ישועות ולימד בביתו תלמידים.