cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בינאריות מגדרית
הגישה הפרפורמטיבית
התפתחות התאוריה הקווירית ורעיונותיה של ג'ודית באטלר מציגים גישה אחרת למגדר, המבוססת כולה על הבניה חברתית וביצועיות. לפי הגישה הפרפורמטיבית, המגדר הוא זה שקודם למין, הוא אינו בינארי, מתקיים על רצף ואין לו כל מקור מהותני פנימי. המגדר מתכונן כל הזמן במהלך החיים על ידי התנהגות פרפורמטיבית חזרתית יצרנית שאנו מבצעים, דבר ההופך אותנו לסובייקטים. לא המין הביולוגי הוא שקובע את המגדר, אלא הביצוע הפרפורמטיבי שלנו, המתקיים במערכת של משמעויות. חזרתיות זו מעניקה את הרושם שהמגדר נובע מתוך משהו טבעי, מהותני, אך למעשה, הוא חיקוי על גבי חיקוי בלבד. זהות מגדרית אם כן היא ביצועית, מובנית מתוך התנהגויות מקובלות המזוהות עם שיוך מגדרי מסוים. באמצעות תרבות הדראג מדגימה באטלר את הטיעון שלה, שאנו כולם חקיינים של התנהגות מגדרית. דמות הדראג מציגה לנו באופן מוקצן מה קורה כאשר המין הביולוגי, הזהות המגדרית והביצוע המגדרי מתנגשים זה בזה ומערערים את הנחות הבסיס של הגישה הטבעית למגדר. במצב התנגשות זה נחשפת העובדה כי כולנו למעשה חיים במערך של חיקוי מגדרי. כאשר ההתאמה בין מין ביולוגי, מושא תשוקה וזהות מגדרית מתאימים לסכימת הגישה הטבעית, אנו סבורים שזה טבעי ולא מזהים את החיקוי הביצועי. אולם, במקרה של הדראג, בגלל החריגה מן הנורמטיביות התבניתית, נחשף החיקוי ונחשפת העובדה כי מדובר למעשה בביצוע התנהגותי ולא מהותני.
במאמרו על תרבות ה Leather Dykes מספק החוקר ג'ייקוב הייל דוגמה להבנייה פרפורמטיבית של מגדר ומציג כיצד משחקי תפקידים חוצי מגדר מאפשרים התנסות הן במגדר משויך אחר והן בתפקיד תרבותי אחר מזה שמצוי בו האינדיבידואל. במאמר מתוארות נשים לסביות אשר נטלו על עצמן תפקידים מגדריים גבריים רב דוריים ואיפשרו לעצמן לשחק משחקים מיניים החורגים מן המגדר המשויך להן ואף מן המיקום המיני שלהן כבוגרות. נטילת תפקידים זו אפשרה לנשים לשחק במשחקי מין בין דוריים הנחשבים למוקצים בחברה. תרבות זו התאפשרה בגלל התפיסה שהמגדר המשויך לאינדיבידואל איננו דבר קבוע אלא הוא פונקציה של ביצועיות אותה ניתן לאמץ במצבים שונים. כיוון שהביצועיות בלבד היא בעלת המשמעות כאן לצורך השיוך המגדרי הרי שלא הייתה כל חשיבות למין הביולוגי של המשתתפות. בתרבויות מסוג זה יכול האינדיבידואל בעל הנזילות המגדרית להתנסות בתפקידי מגדר שונים ולחוות תפקוד ממשי במגדר אחר. כפי שקרה במקרה של הייל, התנסות זו איפשרה לאינדיבידואל להגיע להחלטה שברצונו לאמץ את המגדר הגברי ולעשות שינוי מגדרי מאשה לסבית לגבר טרנס.
גישות רב תרבותיות שונות למגדר
אף על פי שבעולם המערבי וגם במרבית העולם המוסלמי אין המגדר השלישי או הרביעי נתפס כתופעה נורמטיבית, האנתרופולוגיה מכירה תרבויות רבות בהן מערכים וסיווגים מגדריים שונים ודפוסים שונים של חצייה מגדרית המערערים כולם את הנחות הבסיס של הגישה הטבעית למגדר המקובלת במערב.
נישואי נשים באפריקה
קטגוריה מגדרית זו מבוססת על תפקוד כלכלי ולא על מין ביולוגי, תפקיד מיני או יחסי אישות. במספר שבטים שונים באפריקה מתקיים מוסד של נישואי נשים המייצר קטגוריה של female husband, בו אחת הנשים לוקחת על עצמה את תפקיד הגבר במשפחה. באותן חברות תפקיד מוסד הנישואים הוא ליצור הסדר חברתי וכלכלי ולא לפתח יחסים בינאישיים רומנטים בין אינדיבידואלים. הסיווג המגדרי בחברה זו מבוסס על תפקוד כלכלי במערך החברתי כאשר הגבר הוא המפרנס, ראש המשפחה והבעלים של אשתו וילדיו. מוסד של נישואים בין נשים מאפשר למלא מקום ותפקיד של גברים ולאפשר המשך השושלת על פי חוקי השארות הספציפיים במקרה שאין אינדיבידואלים מהמין המתאים או במקרה של מוות. לקשרי השארות, במיוחד בחברות פשוטות, יש תפקיד פוליטי וכלכלי ובחברה כגון זו חוקי השארות חשובים יותר מחלוקה מגדרית בינארית. האלמנט המהותי בחברה זו הוא מידת הסמכות הכלכלית בהבחנה בין גבר לאישה. כלומר, ברגע שאישה הופכת לראש משק הבית, לתפקיד של בעל ושל אב אז היא בעצם הופכת לגבר וילדי רעייתה שייכים לה. ברגע שהיא משלמת מוהר היא הופכת לגבר ולא אמורים להיות יחסי אישות בין הנשים. בשבטים מסוימים כמו שבט ה"ננדי", בהם ההיררכיה המגדרית חדה ולנשים אין סמכויות כלכליות כלל, מתרחשת רה-קלאסיפיקציה מוחלטת של הפימייל הזבנד כגבר. זה מתאפשר כיוון שהתפקוד הכלכלי ויחסי השארות הם בחשיבות עליונה על פני המבנה האנטומי של האינדיבידואל או היחסים המיניים.
הברדש (two spirit)
זוהי קטגוריה מגדרית שהתקיימה בעבר בתרבות ילידית באמריקה. בתרבות זו אינדיבידואלים יכלו לאמץ לעצמם התנהגויות מגדריות שאינן בהלימה עם המין הביולוגי שלהם, לדוגמה גברים שסומנו על ידי התנהגויות שהוגדרו כנשיות ואימצו לעצמם לבוש, פעילויות ותפקידים חברתיים כאשה. היחוס המגדרי הופעל והתקבל חברתית על ידי בחירתו של האינדיבידואל: ברגע שאדם בחר, הטמיע את מנהגי המגדר הנבחר, את סממני הלבוש וההתנהגות המגדריים והצהיר על עצמו. בחברות אלה שלטה תפיסה רוחנית מהותית של האינדיבידואל כבעל גורל נתון או ייעוד אישי וכי אין להתווכח עם נטייתו ובחירתו של האינדיבידואל כדי שלא לפגוע במימוש ייעודו. הסיווג המגדרי בתרבות זו מתמקד בתפקידי מגדר כתפקיד חברתי ופרפורמטיבי ופחות בסוגיות גופניות ונראות הגוף. בשונה מן האקסיומה המקובלת על פי הגישה הטבעית למגדר - המגדר איננו מולד אלא נבחר על ידי האינדיבידואל על פי הרגשתו וייעודו ולכן חציה מגדרית מתאפשרת על ידי ביצוע פרקטיקות התנהגותיות בלבד. הפרקטיקות המיניות והמין הביולוגי אינם רלוונטיים כלל לסיווג המגדרי.
קיימות קטגוריות נוספות של מגדר שלישי הידועות בעולם, לדוגמה בהודו ניתן למצוא את ההיג'רה, בחוף השנהב את ה"וובי", בניקרגואה את ה"קוחון" ועוד.
משה דב וולנר
הרב משה דב וולנר (א' בניסן ה'תרע"ב, 19 במרץ 1912 - כ"א באב ה'תשס"ז, 11 באוגוסט 2007, ירושלים) היה רבה האשכנזי השני של אשקלון ומראשי "חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי".
תולדות חייו
נולד בארד שבהונגריה (כיום ברומניה) לרב צבי יהודה ורחל וולנר. אביו כיהן כרב הכפר פולופסלש. בילדותו נדדה משפחתו ברחבי הונגריה בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה. למד במשך שמונה שנים אצל הרב דב לבלוביץ' אב"ד קישקרש, בעל 'דיבובי חן', והוסמך על ידו. לפני פטירתו, כתב עליו הרב לבלוביץ': "מובטחני שתהיה בעז"ה לאילנא רברבא בישראל, ותזכה להרביץ תורה ויראת שמים לישראל בערך יותר גדול מאשר זכיתי אני". לאחר מכן למד אצל הרב יוסף אלימלך כהנא, אב"ד אונגוואר וצעהלים. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר ("דעת סופר"), שם למד גם מבנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל "חשב סופר" ועוד. נסמך גם על ידי רבה של אויהל, הרב דוד דב מייזליש והתמנה לדיין בבית דינו של הרב ישעיה קאליש. בשנת ה'תרצ"ו (1936) נשא את מרים, בתו של הרב ישראל ולץ רבה של פשט, ועבר לגור בסמוך לחותנו בבודפשט. בבודפשט כיהן כרב קהילה במשך כ-15 שנה, עד תחילת שואת יהודי הונגריה. הוא שהה במספר מחנות ריכוז והשמדה, והיה כמעט היחיד מכל משפחתו ששרד את השואה. לאחר השואה פגש את אשתו, בנותיו וחותנו, והצטרף לחותנו בהנהגת שרידי הקהילה בבודפשט ובניהול בי"ד מיוחד לענייני עגונות שהקים בעיר.
שרק (דמות)
שרק (באנגלית: Shrek) הוא דמות של עוג מפלצתי ירוק המופיע בסרטי "שרק" של אולפני דרימוורקס וכן בסרטונים "שרק 4-D" ו"חג שמח עם שרק".
אישיות
שרק, עוג מפלצתי, מכוער וחסר נימוסים בעל עור ירקרק, חי את חייו השקטים בבקתה קטנה במרכז ביצה נידחת המרוחקת משאון העיר. סדר יומו כולל מקלחת בוץ, ואכילה של חרקים ומזון לא רגיל אחר. מדי פעם, מנסים אנשי הכפר השכן לצוד את העוג הענק ולהפר את מנוחתו, וזאת בשל דעה קדומה כי שרק הוא מפלצת אימתנית אשר כל רצונה בחיים הוא להרוג בני אדם חפים מפשע.
מקור השראה
העיצוב של מראה הדמות התבססה על המראה של המתאבק המקצועי הצרפתי מוריס טייה אשר סבל מאקרומגליה.
שרק (2001)
שרק, הרגיל להיות בודד בשלוותו, מאבד אותה כאשר כל היצורים הקסומים ממלאים את אזור ביתו על פי פקודת לורד פרקווד. שרק מתעצבן ופונה יחד עם החמור לממלכתו, 'דולוק', משם הוא נשלח להציל את הנסיכה פיונה, משימה שאם תצליח, על פי מילותיו של הלורד, תחזיר את הביצה השלווה של שרק. אט אט, שרק מבין שמצא את אהבתו האמיתית ועובר תהליך חשוב ומשמעותי שמשנה את חייו לגמרי. בסוף הסרט, שרק מונע את החתונה בין פיונה לפרקווד וזוכה בליבה.
שרק 2 (2004)
שרק ופיונה חוזרים לביצה שלהם לאחר ירח דבש. בהמשך הם מקבלים הזמנה מפתיעה של המלך והמלכה - הוריה של פיונה. לאחר הגעתם לארץ "הרחק הרחק מכאן" מגלה פיונה שהיא הייתה בכלל מאורסת, לנסיך מקסים יפה התואר אשר איננו מוכן לוותר על כס המלכות. בעקבות כך שרק נאלץ להתמודד מול הפיה הסנדקית (אימו של הנסיך) אשר המנסה להרוס כל קשר בינו לבין הנסיכה.
שרק השלישי (2007)
לאחר הסרט השני, ממלכת "הרחק, הרחק מכאן" נותרה עם המלך הארולד בצורת קרפד, ועל כן שרק ופיונה מכהנים כמנהיגי הממלכה. כאשר השניים מודיעים על אי נוחיותם בתפקידים אלו, שרק יוצא יחד עם החבורה למצוא יורש.
שרק לנצח (2010)
שרק הפך לאיש משפחה אשר התרגל לחיי הבית. בשל געגועיו לימים בהם הוא הרגיש כמו "עוג אמיתי", מפחיד ומרתיע. בעקבות כך שרק חותם על הסכם עם עוץ לי גוץ לי אשר בעקבותיו שרק מוצא את עצמו במציאות חלופית מעוותת בה העוגים ניצודים ועוץ לי גוץ לי הוא המלך, לורד פרקווד עדיין חי, ובו שרק מעולם לא פגש את הנסיכה פיונה. בעקבות כך שרק יוצא למסע שבמהלכו מנסה לבטל את הכישוף על מנת להחזיר את עולמו לקדמותו, ולחזור לחיק משפחתו ואהובתו.
קרו אלכסנדרה
קרו אלכסנדרה (באנגלית: Crewe Alexandra Football Club) היא קבוצת כדורגל אנגלית שהוקמה בשנת 1877 בעיר קרו שבמחוז צ'שייר שבמערב אנגליה, והיא אחת הקבוצות הוותיקות באנגליה. הקבוצה משחקת בליגת הפוטבול ליג השנייה, הליגה הרביעית בחשיבותה באנגליה. אצטדיונה הביתי הוא "אצטדיון אלכסנדרה" אשר מכיל 10,153 מקומות ישיבה. הקבוצה מכונה "אנשי הרכבות".
המועדון נוסד בשנת 1877 ונקרא של שם אלכסנדרה, נסיכת דנמרק. הישגה הגדול ביותר הוא זכייה בפרס הפוטבול ליג בשנת 2013.
סטיבן מוייר
סטיבן מוייר (באנגלית: Stephen Moyer; נולד ב-11 באוקטובר 1969) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ובמאי קולנוע אנגלי. מוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של הערפד ביל קומפטון בסדרת הטלוויזיה "דם אמיתי", תפקיד שזיכה אותו במספר מועמדויות ופרסים.
ביוגרפיה
נולד בשם סטיבן ג'ון אמרי (Stephen John Emery) בברנטווד שבמחוז אסקס, הממלכה המאוחדת למשפחה אנגלית-נוצרית. הוא למד בבית הספר סיינט מרטין ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
לאחר סיום לימודיו החל בקריירת תיאטרון בת כחמש שנים, ובין היתר גילם במשך כשנה את דמותו של רומיאו בהצגה "רומיאו ויוליה". לאחר מכן החל בקריירת משחק בטלוויזיה ובקולנוע.
בשנת 2013 שיחק לצד ריס וית'רספון וקולין פירת' בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן.
בשנת 2017 החל לשחק לצד הלן האנט במיני-סדרת הדרמה "יריית הפתיחה" ברשת FOX.
חיים אישיים
מוייר נשוי לשחקנית אנה פקווין שכיכבה לצידו בסדרה "דם אמיתי", עמה החל מערכת יחסים בעת צילומי העונה הראשונה של הסדרה. בספטמבר 2012 נולד להם זוג תאומים. למוייר שני ילדים נוספים ממערכות יחסים קודמות. כיום הוא מתגורר בלונדון ובלוס אנג'לס.
קרוליין לאנגריש
קרוליין לאנגריש (באנגלית: Caroline Langrishe; נולדה ב-10 בינואר 1958, לונדון) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
לאנגריש נולדה בלונדון והיא אחייניתו של הברונט מלאנגריש. כשהייתה בת שש עברו הוריה לגור בקנט, שם גדלו היא ואחותה. היא למדה בבית הספר "Elmhurst Ballet School" אך כשראתה שלא תוכל להיות סולנית ב"רויאל באלט", החליטה להיות שחקנית.
ב-1976 הופיעה לאנגריש בסדרה "The Glittering Prizes" בהפקה של ה-BBC. שנה אחר כך בגיל 18 שיחקה בתפקיד קיטי במיני-סדרה "אנה קארנינה", עיבוד של BBC1 לרומן באותו שם מאת טולסטוי, ועבדה בתיאטרון עם פיטר גיל.
תפקידה הגדול הראשון של לאנגריש היה בסרט "עלובי החיים", עיבוד מ-1978 לרומן "עלובי החיים". עוד כיכבה בשני פרקים של הסדרה "Play for Today" החלק הראשון היה "The Flipside of Dominick Hide" בשנת 1980 וסרט ההמשך "Another Flip for Dominick" ב-1982 מאת ג'רמי פול ואלן גיבסון. ב-1984 שיחקה בתפקיד ג'נט הוליוול, אשתו של פרד הוליוול, בעיבוד ל"מזמור חג המולד" לספרו של צ'ארלס דיקנס בכיכובו של ג'ורג' סי. סקוט. ב-1984 הופיעה גם בפרק בסדרה "Minder" בתפקיד העיתונאית ג'ולי.
על הבמה הופיעה לאנגריש במחזה "הלילה השנים עשר" בהפקת קנת בראנה. ב-1987 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה הבלשית "פולסקי", וב-1990 השתתפה בכמה פרקים בסדרה "צ'אנסר".
מ-2001 ועד 2007 השתתפה בסדרת הדרמה "השופט ג'ון דיד" בתפקיד ג'ורג'ינה צ'אנינג, בתו של דונלד סינדן, ולצדו של מרטין שו (ג'ון דיד) כשהיא מגלמת את גרושתו. לאחר מכן הצטרפה לצוות השחקנים של הדרמה הרפואית "חדר מיון" בתפקיד מרילין פוקס. ב-2010 שיחקה בתפקיד רוס בסיטקום "Pete Versus Life" בערוץ 4.
בספטמבר 2010 שיחקה בתפקיד סוזן פינצ'ר בפרק "Blood on the Saddle" בסדרה "רציחות במידסומר". בדצמבר 2011 הופיעה באופרת הסבון "Hollyoaks" בתפקיד אימו של ברני הרפר-מקברייד.
בדצמבר 2014 השתתפה בעיבוד הטלוויזיוני של Sky1 לרומן "Agatha Raisin and the Quiche of Death" מאת מ. ס. ביטון.
פני צלקת (סרט, 1983)
פני צלקת (באנגלית: Scarface) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע, גנגסטרים משנת 1983 בבימויו של בריאן דה פלמה, לפי תסריט של אוליבר סטון ובכיכובו של אל פצ'ינו בתפקיד טוני מונטנה. לצדו של פצ'ינו כיכבו גם סטיבן באואר, רוברט לוג'יה, מישל פייפר, מרי אליזבת מסטרנטוניו, פול שינאר ופ. מארי אברהם.
קווי העלילה של "פני צלקת" מבוססים על סרט בעל שם זהה משנת 1932 בבימויו של הווארד הוקס, והוא מספר את סיפורו הבדוי של פליט קובני שמגיע לפלורידה ב-1980 בגל הנמלטים מקובה בספינות. מונטנה נעשה גנגסטר בתקופת הגאות בסחר הקוקאין של שנות השמונים. הסרט מגולל את סיפורו - מעלייתו לפסגת העולם התחתון של מיאמי ועד נפילתו בסגנון של טרגדיה יוונית.
הסרט מוקדש להווארד הוקס ובן הכט, שהיו בהתאמה הבמאי והתסריטאי של הסרט המקורי משנת 1932.
התגובה הראשונית של המבקרים לפני צלקת הייתה מעורבת; על הסרט נמתחה ביקורת בשל האלימות והשפה הגרפית שלו. עם זאת, מאז ועד היום הוא זכה למעמד של סרט פולחן ונהפך לסמל תרבותי חשוב – בהשראתו עוצבו כרזות ובגדים והוא מאוזכר פעמים רבות. כרזת הסרט בגווני שחור ולבן משמשת קישוט נפוץ והיא עודנה מיוצרת, שנים רבות לאחר יציאת הסרט. בשל הפופולריות שלו, הסרט היה פעמים רבות בסיס לפרודיות.
הסרט הופק בתקציב של כ-25 מיליון דולר והכניס 65 מיליון דולר (מקום 16 ברשימת שוברי הקופות לשנת 1983). הביקורת על הסרט הייתה מעורבת, אך עם הזמן גדלה ההערכה אליו והוא נחשב לאחד מסרטי הפשע החשובים ביותר וליצירת קלאסית בתת-הסוגה של סרטי מאפיה.
עלילת הסרט
בשנת 1980, בעקבות משבר כלכלי חמור, מאפשר שליט קובה, פידל קסטרו, לראשונה לאזרחיו לעזוב את המדינה ולהגר לארצות הברית, (מרביתם לאזור מיאמי).קסטרו ניצל את ההגירה ההמונית, וצירף למשפחות המהגרים פושעים, וחולי נפש קובנים שיתחזו למהגרים, ויעברו גם הם לארצות הברית. ההערכה היא שכרבע (כ-31,000) מ-125,000 המהגרים היו מסוג זה.
בין הפושעים שסולקו מקובה, היו טוני מונטנה (אל פצ'ינו) ומאני ריברה (סטיבן באואר), בהם יתמקד הסרט. מונטנה וריברה משוכנים במחנה פליטים, עד שפרנק לופז (רוברט לוג'יה), סוחר סמים יהודי מקומי מציע להם גרין קארד בתמורה לחיסול אמיליו ראבנגה, פקיד ממשלה קובני בכיר לשעבר.
לאחר החיסול, השניים מקבלים עבודה נוספת מעומאר סוארז (פ. מארי אברהם), יד ימינו של פרנק - ייצוג פרנק בעסקת סמים. טוני, מאני, וחבריהם אנג'ל (Pepe Serna) וצ'י צ'י (Ángel Salazar) נוסעים לבצע את העסקה, אולם היא אינה מתנהלת כמתוכנן, והסוחרים להם התכוונו לשלם שודדים אותם והורגים את אנג'ל בניסיון להשיג את כספו של לופז. לבסוף, מאני וצ'י צ'י מפתיעים את הסוחרים, מצילים את טוני ממוות והורגים את הסוחרים הנותרים. עתה, כשבידיהם הן הסמים והן הכסף, לוקח אותם מונטנה לפרנק לופז באופן אישי, ומנסה לזכות באמונו. פרנק אוהב את סגנונו של טוני ושוכר אותו ואת מאני לשירותיו. טוני מגלה עניין בבת זוגו של פרנק, אלווירה הנקוק (מישל פייפר).
חודשים אחרי כן, טוני מבקר את אמו, ג'ורג'ינה (מרים קולון) ואת אחותו הצעירה ג'ינה (מרי אליזבת מסטרנטוניו). ג'ינה נרגשת לפגוש אותו, אבל אמו דוחה אותו, בזה לסגנון חייו, וחוששת שהוא יכניס אותה ואת ג'ינה לחיי הפשע אותם הוא מנהל. ג'ינה מתעלמת מחששות אימה, ומקבלת בברכה את טוני ואת מתנותיו.
לבבילון, מועדון הלילה אליו הגיע טוני, מגיע מל ברנשטיין (האריס יולין), מפקד יחידה למלחמה בסמים במיאמי. הוא מציע "למסות" את עסקאות הסמים של טוני בתמורה להגנה משטרתית ומידע על יריביו. דעתו של טוני מוסחת למראה ג'ינה שרוקדת עם בחור במועדון. הוא הולך אחרי השניים שנכנסים לשירותי הגברים, שם הוא מסלק את הבחור, וגוער בג'ינה על התנהגותה המופקרת. הוא מבקש ממאני לקחת אותה לביתה. כשהם במכונית, מגלה ג'ינה שהיא נמשכת למאני. מאני אינו נענה לה, בשל חששו מתגובתו של טוני.
זמן מה לאחר מכן, עדיין במועדון הלילה, תוקפים את טוני שני מתנקשים, אולם הוא מצליח להימלט. הוא חושד שפרנק שלח את ברנשטיין ואת המתנקשים. טוני מבקש מאחד מעובדיו לטלפן לפרנק ולהודיע לו שההתנקשות נכשלה. טוני ומאני הולכים לבקר את פרנק, שנמצא ביחד עם הבלש ברנשטיין. בזמן הביקור, פרנק מקבל את השיחה, ומשקר ביחס לתוכנה, ובכך חושף את מעורבותו בהתנקשות. פרנק נופל על רגליו של טוני ומתחנן שיסלח לו, אך טוני הורג אותו ואת ברנשטיין.
בהמשך נראה טוני סופר את כספו של פרנק, עודו בבגדים מוכתמי הדם אותם לבש כשהרג את פרנק, ונרמז שהוא משתלט על עסקיו וביתו של פרנק, ונושא את אלווירה לאשה. (לשמחתו של סוזה) הסרט מתקדם תקופת זמן לא נקובה קדימה, ונראה שעל אף הצלחתו העסקית הכבירה של טוני, כמה בעיות צצו בחייו. בחייו האישיים, הוא ואלווירה מתמכרים לקוקאין, ומתרחקים זה מזו, עד שלבסוף, אלווירה עוזבת אותו. גם מאני, חברו הוותיק, מרגיש שהוא אינו מקבל את החלק המגיע לו, ואינו מרוצה מתפקידו כ"שותף זוטר" בעסק, האחראי על האבטחה בלבד. בחייו העסקיים, הבנק המלבין את כספיו דורש ממנו אחוזים גבוהים יותר, והוא מנסה לחפש אפיקי הלבנה נוספים על מנת שלא לפגוע ברווחיו.
בינתיים, אמו של טוני מחפשת את טוני ומבקשת ממנו לברר לאן נעלמה ג'ינה, ומבקשת ממנו לבדוק כתובת מסוימת אליה ראתה שג'ינה מרבה לנסוע. טוני נכנס לבית, ומוצא בו את מאני וג'ינה, שניהם בחלוקי רחצה. טוני יורה במאני בהתקף זעם, ולוקח איתו את ג'ינה, המספרת לו שהשניים נישאו יום קודם לכן. טוני ואנשיו לוקחים את ג'ינה ההיסטרית לאחוזתו של טוני, ומסממים אותה על מנת להרגיע אותה.
טוני יושב במשרדו, צורך קוקאין, ונמצא בסערת רגשות, עקב הריגת חברו היחידי, ג'ינה פורצת למשרדו של טוני בכתונת לילה ובידה אקדח. היא מאשימה את טוני בכך שהוא קנאי ורכושני לגביה ויורה לעברו מספר כדורים, אך מחטיאה. לפתע, מתנקש פורץ לחדר מהחלון, והורג את ג'ינה. טוני הורג את המתנקש, ומגלה שלא הגיע לבד, ונראה שסוזה שלח עשרות מתנקשים להסתער על האחוזה. בזעם ממותה של ג'ינה, ובהשפעת הקוקאין, טוני נלחם באנשים שבאו להרוג אותו. הוא נוחל הצלחה מסוימת במלחמתו בפולשים, והורג כמה עשרות מהם, אך אחרי הקרב האכזרי, לבסוף הם מכריעים אותו ומשתלטים על האחוזה כאשר המתנקש הבכיר של סוזה, 'גולגולת', מגיע עם שוטגאן מאחורי גבו של טוני ויורה בגבו של טוני מה שלבסוף הורג אותו ובזה מסתיים הסרט.
התגובות על סרט
הקרנת הבכורה של פני צלקת הייתה ב-1 בדצמבר 1983 בניו יורק, ובה הוא קיבל מיד תגובות מעורבות. שני כוכבי הסרט אל פצ'ינו וסטיבן באואר נכחו, ועמם גם ברט ודיאן ליין, מלאני גריפית, ראקל וולש, ג'ואן קולינס, בן זוגה דאז פיטר הול ואדי מרפי. לפי התוכנית של AMC "DVD TV: Much More Movie" שר אהבה אותו, לוסיל בול, שהגיעה עם משפחתה, שנאה אותו בשל האלימות והשפה הגרפית, ודסטין הופמן נרדם באמצע הצפייה. התסריטאים קורט וונגוט וג'ון אירווינג היו מאלו שנטען שעזבו בגועל אחרי סצנת "המסור" המפורסמת. באמצע הסרט, מרטין סקורסזה הסתובב אחורה אל סטיבן באואר ואמר לו, "בחורים, אתם נהדרים – אבל תתכוננו: עומדים לשנוא את זה בהוליווד... כי הסרט הוא עליהם." עם יציאתו הראשונה לאקרנים קיבל הסרט ביקורות שליליות רבות ממבקרי הסרטים. למרות זאת, הוא גרף $65 מיליון דולרים ברחבי תבל, ומאז צבר סכום גדול עוד יותר. במהדורה המיוחדת של שני התקליטורים אמר מרטין ברגמן, מפיק הסרט, שאת הסרט שיבח רק מבקר אחד בעל שם, וינסנט קנבי, מהניו יורק טיימס. אולם רוג'ר איברט דירג אותו בארבעה כוכבים מתוך ארבעה בסקירתו משנת 1983 ומאוחר יותר הוסיף אותו לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו.
הדירוגים
פני צלקת קיבל X rating שלוש פעמים (במקור, בעריכה השנייה ובעריכה השלישית) בשל האלימות והשפה העזים שלו והשימוש הניכר בסמים. הבמאי בריאן דה פלמה הביא פאנל של מומחים, בכללם שוטרי סמים, שהצהירו שהסרט היה שרטוט מדויק של חיי הסמים כפי שהם באמת בעולם התחתון ומן הראוי שיזכו לחשיפה נרחבת. הטענה שכנעה 20 חברים מוועדת הדירוג לתת לעריכה השלישית את הדירוג "R" ברוב קולות של 18 נגד 2. מאוחר יותר שאל דה פלמה את האולפן אם הוא יוכל להשתמש בעריכת הבמאי המקורית, אך נענה בשלילה. על כל פנים, מאחר שמנהלי האולפן לא ידעו את ההבדלים בין שלוש הגרסאות, העלה לאקרנים דה פלמה את גרסת הבמאי לאולמות הקולנוע באישור "R".
בקופות
"פני צלקת" יצא לבתי הקולנוע ב-9 בדצמבר 1983, ב-997 אולמות קולנוע והכניס סכום של $4.6 מיליון בשבוע הפתיחה שלו. הסרט המשיך ועשה $45.4 מיליון בצפון אמריקה ו-$20.5 מיליון ביתר העולם וצבר סכום כולל של $65.9 מיליון.
הביקורות
רוג'ר איברט העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה בביקורתו משנת 1983 וכתב: "דה פלמה והתסריטאי שלו, אוליבר סטון, יצרו גלריה של אנשים מיוחדת במינם, ואחד מקסמיו של הסרט נעוץ בכך שאיננו צופים בקלישאות סרטי פשע, אנו צופים באנשים שהם פושעים. מאוחר יותר הוא הוסיף את הסרט לרשימת "הסרטים הגדולים" שלו. וינסנט קנבי שיבח אף הוא את הסרט בביקורתו בניו יורק טיימס: "הסרט הוא אמנם הכול חוץ ממשעשע, הוא עגום וחסר תקווה, מה שנוסק, חייב לדעוך. כשזה מגיע לנפילה בפני צלקת, ההתמוטטות היא מבעיתה, כי הסרט הוא חי ומרתק.
לאונרד מלטין היה בין המבקרים שדעתם על פני צלקת הייתה שלילית. הוא נתן לסרט "כוכב וחצי מתוך ארבעה, בכותבו ש: "(פני צלקת) רווי בגוזמאות ובחוסר נעימות במשך קרוב לשלוש שעות ואינו מציע שום תובנות חדשות פרט לכך שהפשע לא משתלם. לפחות גרסתו משנת 1932 השתנתה". במהדורות מאוחרות יותר של מדריך הסרטים השנתי שלו, כלל מלטין תוספת לביקורתו שם הוא כותב שהוא הופתע מהפופולריות שהסרט זכה לו כסרט פולחן קלאסי.
בביקורתו בניוזוויק כתב דייוויד אנסן: "אם פני צלקת גורם לך להתחלחל, זה ממה שאתה חושב שאתה רואה ומהמתח המצטבר של החיזיון האלים שלו. הוא בידור רחב יריעה, רדוד ודקדנטי, שכמו כל סרטי המאפיה ההוליוודיים הטובים מעביר מכה ומכת נגד של אלימות וגועל." ג'יי סקוט, בסקירתו ב-Globe and Mail, כתב: "למשך זמן מה, אל פצ'ינו מהפנט בתפקיד מונטנה. אבל המאמץ שהוא מכלה על המבטא הקובני המושלם והניסיון להפיח חיים בדמות שכאילו נלקחה מקרטון היא חסרת תקווה." בסקירתו בוושינגטון פוסט, כתב גארי ארנולד: "נדמה שכוונת הסרט לחשוף את תת-תרבות הפשע המפחידה בת זמננו, שבה בהדרגה לקלישאות של העולם התחתון, חושפת את המקורות שלו בתפאורה מזעזעת ואפוקליפטית, סצנת הסיום המופקת בתחכום שנועדה להטביע את פרצופו של האנטי גיבור במרחץ דמים מילולי".
הסרט מחזיק כעת בדירוג "טרי" של 81% ב-Rotten Tomatoes וניקוד ממוצע של 65/100 מ-Metacritic.
פצ'ינו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב כשחקן הטוב ביותר בסרט דרמטי וסטיבן באואר היה מועמד לתפקיד שחקן המשנה הטוב ביותר באותו פרס. אולם, דה פלמה היה מועמד, אך לא זכה, לפרס פטל הזהב כבמאי הגרוע ביותר.
מורשת הסרט
ביוני 2008, פרסם מכון הסרטים האמריקאי את רשימת "עשרת המובילים בעשר הקטגוריות" – עשרת הסרטים הטובים ביותר בעשר סוגות סרטים אמריקאיים "קלאסיות" – לאחר משאל של 1,500 אנשים מקהיליית הסרטים. פני צלקת נבחר להיות העשירי בטיבו בסוגת סרטי המאפיה. השורה "תגיד שלום לחבר הקטן שלי!" ("Say hello to my little friend!") (אותה אומר מונטנה לפני שהוא משתמש ברובה מטיל הרקטות שלו) הגיעה למקום ה-61 ברשימת 100 ציטטות הסרטים הנבחרות ב-100 שנים. Entertainment Weekly דירג את הסרט במקום השמיני ברשימתו של "50 סרטי הפולחן המובילים", ומגזין אמפייר מיקם אותו בין 500 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין ג'ורג'ו מורודר, מוזיקאי ומלחין הנודע במוזיקת הפופ הקצבית שלו.
Scarface: The World Is Yours
בשנת 2006 יצא המשחק Scarface: The World Is Yours, שמשמש כהמשך לסרט. תחילת המשחק היא למעשה סוף הסרט. בניגוד לסוף הסרט, טוני מונטנה מצליח לשרוד את המתקפה של סוזה על האחוזה ומצליח לברוח ממנה, אך מאבד את כל כספו ואת השליטה שלו במיאמי. במהלך המשחק טוני משתלט מחדש על מיאמי ונוקם בסוזה.
חדר 514
חדר 514 הוא סרט קולנוע ישראלי מ-2012 אותו כתב, ביים והפיק שרון בר-זיו. הסרט שהופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, הוקרן בפסטיבל 'קאן' 2012 (ACID), זכה לציון לשבח על הבימוי בפסטיבל טרייבקה (ניו-יורק), בפרס חבר השופטים בפסטיבל טרקובסקי (רוסיה) ועוד. 'חדר 514' השתתף בלמעלה מ-35 פסטיבלי קולנוע בעולם. הסרט נרכש להפצה בארצות הברית (Film Movement  NY) והוצג (2013) בבתי קולנוע בפריז וברחבי צרפת (Sophie Dulac). בישראל הוצג 'חדר 514' בקולנועי 'לב', סינמה סיטי, 'יס פלנט' ועלה בהוט VOD. ב-2016 נרכש ושודר על ידי "יס".
פסטיבלים, פרסים ומועמדויות
פסטיבלים בינלאומיים ופרסים:
פסטיבלים בינלאומיים נוספים:
רשימת מועמדויות מתקדמת:
שחקנים
על מנת לתת ממד ריאליסטי לסרטו, ליהק בר-זיו לתפקידי הגברים רק בוגרי בתי ספר למשחק ששירתו כקצינים ולוחמים ביחידות מובחרות.
פרשנות
אנה, המייצגת את דמות המהגרת מרוסיה שהיא לכאורה "האחר", הופכת בחדר 514 לסמכות, לחוק ולסדר המייצגים את הממסד. מנגד, מקומו של המ"פ, מלח הארץ, אותו היא חוקרת כבר אינו מובטח וכעת הוא זה שנדחק לעמדת "האחר" ונאלץ לפתע להגן על מקומו בחירוף נפש. דמותה של 'החוקרת אנה' בסרט היא בעלת עוצמה פנימית וכוח מוסרי רב והם אלה המסייעים לה להתמודד כנגד המערכת הגברית והצבאית.
ברמה החברתית-פוליטית עושה הסרט (ששמו המלא "חדר 514 – חקירה פנימית") ניסיון להציג את מורכבותו של הקונפליקט הפנימי בתוך החברה הישראלית ולבחון מציאות שבה קשה לעיתים להבחין בין טוב לרע, צודק ולא צודק, טוב ורע וכדומה, אלא ניתן רק להבחין בקיומם המשותף זה לצד זה כמו בקונפליקט בין צורכי הביטחון של ישראל מול ערכי המוסר שלה.
השפעות קולנועיות
בר-זיו מושפע בעיקר מבמאים אירופאים שעבודותיהם מתאפיינות בשפה קולנועית מינימליסטית, במשחק ריאליסטי ומאופק, תנועות מצלמה ארוכות, עריכה מחוספסת ונרטיב דרמטי עוצמתי. בין היתר מושפע סרטו של בר-זיו מעבודתם של הבמאים הבלגים האחים דארדן (לכבודם צילם שוט מחווה בסרט בו מצולמת החוקרת אנה באוטובוס בדומה ל'רוזטה', גיבורת סרטם), מבמאים צרפתים דוגמת רובר ברסון (לכבודו יצר מחווה בדמות החלון בחדר החקירות, המתכתב עם החלון בתא הכלא של 'הנידון למוות ברח'), ז'אן ויגו וז'אן רנואר הצרפתים וכן מהבמאי הטורקי העכשווי פאטי אקין והבמאי האיראני עבאס קיארוסטמי, שצילם את כל סרטו '10' בתוך חלל של מכונית. סגנונו של הסרט בא לידי ביטוי בטכניקה של תצלומי תקריב, שוטים ארוכים, תנועת מצלמה "נושמת", עריכה גסה ומחוספסת והיעדר שימוש במוזיקה (למעט כזו הבאה מתוך הסצנה).
קישורים חיצוניים
כתבות על הסרט
גור פורת
גור פורת (נולד ב-11 באוקטובר 1979 בעפולה) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בהפועל לוד מהליגה הארצית. הוא משחק בעמדת הסמול פורוורד ומתנשא לגובה של 1.97 מטר.
קריירה
למרות זאת, פורת לא המשיך עם המועדון עונה נוספת וחתם לעונה אחת במדיה של הקבוצה המאוחדת מהעמקים, הפועל גלבוע/עפולה. לאחר עונה זו, חתם במכבי ראשון לציון ושיחק עבורה במהלך עונות ו-, כשבזו האחרונה, הוביל את ראשון לציון להישרדות בליגה הבכירה. לאחר מכן, שיחק במשך עונה אחת עבור מועדון כדורסל חיפה. בעונת, שב בפעם השנייה לקבוצת נעוריו, הפועל גלבוע/עפולה, בה קודם לתפקיד הקפטן והיה לגורם המרכזי לעלייתה לליגת העל, כשהוא נבחר לחמישיית העונה של הליגה הלאומית. הוא המשיך עם עפולה לעונה הבאה ושיחק לראשונה במדיה בליגת העל, כשהוא רושם ממוצעים של כ-8 נקודות ו-4.2 כדורים חוזרים בכ-24 דקות משחק. בסיום העונה סיכם לעונה נוספת בגלבוע/עפולה, עונה שלא סייעה לקבוצתו, שבסיום העונה ירדה שוב לליגה הלאומית. פורת דחה את הצעת הקבוצה להישאר וחתם לקדנציה שנייה במדיה של מכבי חיפה. בעונה זו נעדר מהמגרשים לכחודשיים, אך כשחזר סייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בעונה הסדירה, שהבטיח יתרון ביתיות בשלב ההצלבה. הירוקים העפילו לגמר גביע המדינה, בו הפסידו להפועל חולון; ולגמר הפיינל פור של ליגת העל - בו הפסידו למכבי תל אביב.
בעונת חזר פורת לקבוצתו הראשונה בקריירה, הפועל עפולה ששבה לליגה הראשונה. בעונת עבר לשחק בעירוני אשקלון. בעונת 2011/2012 שיחק במ.כ. הבקעה, בעונת 2012/2013 שב לאשקלון ושיחק באליצור המקומית, ובעונה שאחריה שיחק באליצור רמלה, בליגה הלאומית. בשנת 2015, כשהוא בן 35, חתם במכבי רחובות, גם היא בלאומית.
בקיץ 2019 הצטרף להפועל כפר קאסם. בספטמבר 2020 חתם בהפועל לוד מהליגה הארצית
גור פורת ואביו הכדורסלן אריאל פורת הצטרפו לרשימה מכובדת של אבות ובנים שקלעו 1,000 נקודות ויותר בקריירה. פורת האב קלע מעל 3,000 נקודות בקריירה.
פיראס ח'טיב
פיראס ח'טיב (בערבית: فراس خطيب; נולד ב-6 בפברואר 1980) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ערבי ישראלי. משמש כמנכ"ל ועורכה הראשי של תחנת הרדיו א-נאס המשדר מנצרת.
ביוגרפיה
ח'טיב נולד בכפר עראבה ואת דרכו בעולם התקשורת החל בגיל 22 כאשר ייסד את מגזין "SHABAB".
בשנת 2004, ייסד וערך את המקומון AL-MADINA אשר מסקר את אזור חיפה וסביבתה.
ב-2011 התמנה ח'טיב כפרשן לענייני ישראל ופלסטינים בערוץ הטלוויזיה BBC. ב-2012 הצטרף ח'טיב לחדשות ערוץ SKY NEWS ARABIA.
ב-2014 חזר ל-BBC והפעם על תקן כתב בכיר לענייני המזרח התיכון, במהלך עבודתו רשם ח'טיב שורה של הישגים עיתונאיים ובהם ראיונות עם ראשי ממשלת ישראל בנימין נתניהו ואהוד אולמרט, סיקור את מלחמת האזרחים בסוריה ותיעוד מן השטח את מבצעי ישראל בעזה.
ב-2016 שימש ח'טיב כאנליסט פוליטי ב-BBC ולצורך כך העתיק את מקום מגוריו ללונדון. במסגרת תפקידו סיקר את פרישתה של בריטניה מהאיחוד האירופאי ואת בחירתה של תרזה מיי לראשות הממשלה.
ב-2018, עם החלטת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לפרסם מכרז לשידורי רדיו בשפה הערבית איגד ח'טיב קבוצת אנשי עסקים בכירים מן החברה הערבית אשר התמודדה במכרז. ב-2019 הודיעה הרשות השנייה כי קבוצתו של ח'טיב זכתה במכרז וב-2020 החלה התחנה החדשה בשמה רדיו א-נאס כיום ח'טיב משמש כמנכ"ל וכעורכה הראשי בתחנה משדרים בין היתר העיתונאים מוחמד מג'אדלה, פוראת נסאר ושירין יונס.
חיים אישיים
ח'טיב נשוי לאשת העסקים רנד עומרי. לזוג שני ילדים והם המתגוררים בנצרת.
דיג'רטי
הדיג'רטי (Digerati) הוא מינוח עיתונאי המשמש כסמל סטטוס בבואו לתאר את האליטה של תעשיית המחשבים והקהילות המקוונות. אנשי הדיג'רטי נתפסים כמובילי דעה, כמקדמי חזון טכנולוגי וכחזית רעיונית וביצועית בתחום. המילה היא הלחם בסיסים המורכב מהמילים דיג'יטל (בעברית: ספרתי) וליטרטי (בעברית: איש ספר, אינטלקטואל), ומאזכרת את המונח המוקדם יותר גליטרטי (גליטר [בעברית: ניצנוץ] וליטרטי). מדעני מחשב מפורסמים, כותבים במגזיני טכנולוגיה ובלוגרים מוכרים מהווים חלק מהדיג'רטי.
למילה כמה שימושים שונים אך קשורים:
מקור המונח
האזכור הראשון של המונח דיג'רטי ברשת Usenet התרחש בשנת 1992, והתייחס למאמרו של ג'ורג' גילדר במגזין אפסייד. על-פי טורו של ויליאם ספייר, "על שפה", שפורסם במוסף יום ראשון של הניו יורק טיימס באחד במרץ 1992, המונח נטבע על ידי עורך הניו יורק טיימס, טים רייס, במאמר בניו יורק טיימס מינואר 1992.במילותיו של רייס:
שימוש במונח בעבר
בעבר, בעיקר בשנות התשעים, נעשה שימוש במונח בעיקר במשמעותו הראשונה והשנייה. באתר Edge ובספרו של ג'ון ברוקמן דיג'רטי: מפגשים עם אליטת הסייבר (1996) מופיעה רשימה של אנשי דיג'רטי ותוארם.
בין האנשים שצוינו כחברי הדיג'רטי, בעיקר במשמעות הראשונה של המילה, נמצאים פעילים מקרן החזית האלקטרונית ו-WELL, מוציאים לאור, כותבים, בעלי טורים, מנהלים, אקדמאים, מפתחים, מתכנתי ארפאנט ואינטרנט ונוספים. בין המוכרים שבהם נמצאים ביל גייטס, מייסד "מיקרוסופט", סטיב ג'ובס, מייסד "אפל", סטיב ווזניאק, מייסד-שותף של "אפל", ואחרים.
שימוש במונח כיום
כיום נעשה שימוש במונח בעיקר במשמעותו השלישית. באנגליה, מגזין The Drum מוציא מדי שנה רשימה של מאה האנשים המשפיעים ביותר בתעשיית השיווק הדיגיטלי, תחת הכותרת "The Drum Digerati" (בעברית: הדיג'רטי של הדראם). כמו כן נעשה שימוש במונח בשמות של חברות ואתרים כמונח שמציין אוריינות דיגיטלית.
בישראל כמעט ולא נעשה שימוש במונח בכל שלוש הוראותיו, למרות שהוא נוכח בשפה האנגלית כבר זמן רב. עם זאת לעיתים הוא מוזכר במסגרת קורסים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, במכללה האקדמית ספיר ובאוניברסיטת תל אביב.
אורגזמה
אורגזמה או אֲבִיּוֹנָה (מיוונית: ὀργασμός) היא פורקן מיני המתרחש אצל יונקים. אורגזמה יכולה להתרחש במהלך ההזדווגות, במהלך אוננות ואף בזמן השינה (ראו גם: קרי לילה). אצל שני המינים, האורגזמה מלווה בתחושת עונג, ואצל הזכר בדרך כלל בפליטת נוזל זרע. אצל האדם, וגם אצל יונקים רבים אחרים, כגון דולפינים ובונובו, קיום מגע מיני אינו לצורכי רבייה בלבד אלא גם לצורך הנאה פיזית, שהאורגזמה היא שיאה.
אוצר מילים
על פי האקדמיה ללשון העברית אֲבִיוֹנָה הוא התרגום העברי לאורגזמה (על פי "...וְתָפֵר הָאֲבִיּוֹנָה, כִּי הֹלֵךְ הָאָדָם אֶל בֵּית עוֹלָמוֹ", וכפי שפרש רש"י: "חמדת תאות נשים שאינו נזקק לנשים לתשמיש. אביונה תאוה כמו 'ולא אביתם', 'תאבתי לישועתך'"), אם כי אין הכרח לפרש את המילה אביונה באופן זה, ואף רוב הפרשנים לא הסבירו כך את המילה.
בסלנג עברי, מכונה אורגזמה "גמירה" (באנגלית "to cum" או "to come", מילה שהיא במקור "לשון נקייה") הן בקרב נשים והן בקרב גברים. בספרות הצרפתית, la petite mort ("המוות הקטן") הוא מונח מפורסם, בלשון נקייה, עבור אורגזמה.
מהלך האורגזמה
במהלך ההתעוררות המינית מואצים קצב פעימות הלב והנשימה, ומופרשים למחזור הדם הורמונים שונים השותפים בהכנת הגוף לשלב האורגזמה. לאחר האורגזמה חוזרות מערכות הגוף בהדרגה לפעילותן הרגילה. האורגזמה נמשכת מספר שניות, והיא דועכת תוך כדקה. במהלכה מתרחשת סדרה של התכווצויות בלתי רצוניות של שרירים בחלקים שונים של הגוף, בעיקר באזור אגן הירכיים (אצל נשים בשרירי הנרתיק ורצפת האגן).
מקורה של האורגזמה בפעילות הורמונלית בגוף ובתגובות עצביות לגירויים. הבקרה על האורגזמה מתרחשת במוח, והיא נשלטת על ידי האדם בצורה חלקית. מקורם של הגירויים יכול להגיע מכל העצבים במערכת העצבים ההיקפית. אצל הגבר העצבים הממוקמים בפין מהווים את מנגנון הגירוי העיקרי, ואילו אצל האישה אלו הם העצבים בדגדגן. נקודת הג'י, הממוקמת על הדופן העליונה של הנרתיק, מהווה גם היא מוקד גירוי עשיר בעצבים - אך מחקרים מטילים ספק בעצם קיומה של נקודה כזאת.
ניתן לשלוט בעיתוי על ידי טכניקת אדג'ינג.
אצל גברים
אצל גברים, הדרך הנפוצה ביותר להגיע לאורגזמה היא על ידי גירוי פיזי של הפין. האורגזמה הגברית לרוב מלווה בשפיכה, אך במקרים נדירים גברים יכולים לחוות אורגזמה ללא שפיכה (המכונה גם ״אורגזמה יבשה״). לעיתים גברים מגיעים לאורגזמה על ידי גירוי של בלוטת הערמונית, ולכן יש המשווים אותה לנקדת הג׳י של האישה, שגירוי שלה יכול להביא לאורגזמה נשית.
קיים מרווח זמן מינימלי, היכול להימשך משניות ספורות עד שעות אחדות, בין אורגזמה אחת לשנייה, ונקרא "תקופה רפרקטורית". גברים חשים ירידה בחשק המיני לאחר האורגזמה ואילו אצל נשים, לעיתים ההפך הוא הנכון.
אצל נשים
אצל נשים, הדרך הנפוצה ביותר להגיע לאורגזמה היא על ידי גירוי פיזי של הדגדגן שהוא האיבר הרגיש ביותר לגירוי מיני, איבר המעצים את תחושת העונג והמתח המיני. מרבית הנשים זקוקות לגירוי ישיר של הדגדגן על מנת להגיע לאורגזמה, אם כי אצל חלקן גירוי עקיף של הדגדגן (לדוגמה, באמצעות חדירה נרתיקית) יכול להספיק. על פי מאיו קליניק, "עוצמת האורגזמה יכולה להיות שונה, ונשים שונות בתדירות האורגזמות ורמת וכמות הגירוי כדי להגיע לאורגזמה". אורגזמה דגדגנית קלה יותר להשגה משום שבעטרת הדגדגן יש למעלה מ-8,000 קצות עצבים תחושתיים, כמו (או, במקרים מסוימים, יותר) בפין האדם או בעטרת הפין. הדגדגן אינו נקודה מבודדת, הוא מתמשך לאורך השפתיים הפנימיות ומכסה הדגדגן.
נשים רבות מתקשות לחוות אורגזמה ויש גם נשים שלא חוו אורגזמה מעולם. בעבר כונו נשים אלה "אנ-אורגזמיות" – נשים שאין להן את היכולת להגיע לאורגזמה. היום, התפיסה השתנתה וידוע שכל אשה יכולה להגיע לאורגזמה (אלא אם כן יש בעיה רפואית מוגדרת באזור). הסיבות לאי חוויית אורגזמה יכולות להיות קשורות לגורמים חברתיים (למשל נורמות חברתיות אשר מדגישות את החדירה כאקט המיני המשמעותי), גורמים שקשורים ליחסים (למשל קשיים בתקשורת הזוגית ביחס למין), גורמים פסיכולוגיים (למשל קושי מהנאה מינית בגלל חוויות קודמות של פגיעה מינית שלאחרונה נקבע בבתי משפט כי פגיעה ביכולת לחוות אורגזמה נשית היא נזק בר פיצוי ), או גורמים רפואיים (למשל מחלות או השפעה של תרופות). בהתאם לכך כשנשים טרם חוו אורגזמה הן מכונות "פרה-אורגזמיות", מי שעוד לא חוו אורגזמה אך יוכלו לחוות כזו בהמשך.
תפיסה שגויה נפוצה היא כי הנרתיק אינו רגיש למגע כלל. למעשה, ישנם אזורים בדופן הנרתיק הקדמי בין הצומת העליונה של השפתיים הקטנות והשופכה שהם רגישים במיוחד. בהתייחס לאזורים בהם יש צפיפות מיוחדת של עצבים, הרי שהאזור המתואר כנקודת ג'י יכול להביא לאורגזמה, כמו גם ספוג השופכה, רקמה ספוגית הממוקמת בתוך החלק התחתון של הפות, סמוך לעצם הערווה וקיר הנרתיק והיא מקיפה את השופכה יכולה להוביל לגירוי מיני. עם זאת, נשים רבות מתקשות להגיע או לא מסוגלות כלל להגיע להנאה מינית ובכללה אורגזמה אך ורק מגירוי נרתיקי, משום שכמות קצות העצבים באזור זה נמוכה משמעותית מזו שבדגדגן. הריכוז הגבוה ביותר של קצות עצבים בנרתיק נמצא בכניסה לנרתיק.
רבקה צ'אקלר (מחברת "Clitoral Truth"), קובעת כי רק חלק אחד של הדגדגן, ספוג השופכה, נמצא במגע בזמן חדירה. הייט (מחברת The Hite Report) וצ'קלר קובעות כי קצה הדגדגן והשפתיים הפנימיות, שאף הן רגישות מאוד, אינן מקבלות גירוי ישיר במהלך חדירה. לפיכך, יש נשים שיעדיפו להיות מעל הגבר במהלך חדירה, או, לחלופין בשיטת המשגל המיושר המאפשרת למקסם את גירוי הדגדגן. אצל נשים רבות הדגדגן רגיש מאוד לאחר אורגזמה מה שהופך גירוי נוסף באזור לכואב.
מאסטרס וג'ונסון טענו כי פוטנציאלית, כל הנשים מסוגלות להגיע למולטי-אורגזמה, אם כי אורגזמה כזו בגברים היא נדירה. וקבעו כי "הנקבה מסוגלת להגיע במהירות לאורגזמה נוספת מיד לאחר שחוותה אורגזמה, אם הגירוי טרם הגיע מתחת לרמת הפלאטו". אף כי נכתב כי נשים אינן חוות תקופה רפקטורית ויכולות לחוות אורגזמות בזו אחר זו, יש מקורות הקובעים כי הן גברים והן נשים חווים תקופה רפרקטורית משום שנשים כן יכולות לאחר אורגזמה לחוש שגירוי מיני נוסף אינו מייצר עוררות מינית. חלק מהנשים יחוו לאחר האורגזמה הראשונית אורגזמות עוקבות שיכולות להיות חזקות יותר או מהנות יותר ככל שהגירוי מצטבר.
אורגזמה דגדגנית ונרתיקית
אורגזמה שמקורה בגירוי אזורים אחרים בגוף לבד מהדגדגן והנרתיק שכיחה פחות בספרות המדעית, ורוב המדענים טוענים כי אין להביל בין סוגי אורגזמות. ההבחנה בין סוגי האורגזמות החלה עם זיגמונד פרויד, שהציג את הרעיון שקיימת אורגזמה נרתיקית נפרדת מאורגזמה של הדגדגן. ב-1905 קבע פרויד שאורגזמות שמקורן מהדגדגן הן תופעה של מתבגרות בלבד, ועם הגעת האישה לבגרות הצפייה היא שתעבור לאורגזמות שמקורן בנרתיק, כלומר, אורגזמה ללא גירוי דגדגני. אף שפרויד לא סיפק ראיות להנחה זו, השלכותיה של תאוריה זו היו משמעותיות. נשים רבות חשו לא מסופקות כשלא הצליחו להגיעו לאורגזמה על ידי קיום יחסים נרתיקיים בלבד, ללא גירוי דגדגני, משום שהתאוריה של פרויד הפכה את המשגל הנרתיקי למרכיב מרכזי בשביעות הרצון המינית של נשים.
הסקרים הראשונים שעסקו בהתנהגות מינית היו דוחות קינסי. אלפרד קינסי היה החוקר הראשון שביקר בחריפות את הרעיונות של פרויד על מיניות נשית ואורגזמה נשית, לאחר שראיונותיו עם אלפי נשים מצא שרוב הנשים בסקר לא מסוגלות להגיע לאורגזמה נרתיקית. הוא מתח ביקורת על פרויד ועל תאורטיקנים אחרים על השלכת מבנים גבריים על מיניותן של נשים. לעומת פרויד, קינסי ראה את הדגדגן כמרכז החוויה המינית הנשית, ואילו הנרתיק כ"יחסית לא חשוב" לסיפוק מיני, וכתב כי "נשים מעטות מכניסות אצבעות או חפצים אל הנרתיק שלהם כשהן מאוננות". הוא הגיע למסקנה כי ההנאה מחדירה היא בעיקר פסיכולוגית או תוצאה של תחושה מכוונת.
המחקר של מאסטרס וג'ונסון על מחזור התגובה המינית הנשית, כמו גם של שיר הייט תמכו באופן כללי בממצאיו של קינסי על אורגזמה נשית. מחקרם של מאסטרס וג'ונסון על הנושא יצא בזמן הגל השני של הפמיניזם ופמיניסטיות שהושפעו ממנו, כמו אן קואדט, מחברת "המיתוס של אורגזמה נרתיקית" דיברו על ה"ההבחנה השקרית" בין אורגזמה דגדגנית לאורגזמה נרתיקית ועל כך שהביולוגיה הנשית לא נותחה כראוי.
השאלה האם הנרתיק מהווה חלק מהגירוי המוביל לאורגזמה עדיין נתונה לדיון, משום שיש מחקרים הטוענים כי קיים בו רק ריכוז נמוך של קצות עצבים, הדיווחים על מיקום נקודת G אינם עקביים - נראה כי היא אינה קיימת אצל חלק מהנשים, וייתכן שהיא הרחבה של מבנה אחר, כגון בלוטת סקין או הדגדגן, שאף הוא חלק מבלוטת סקין. במאמר שפורסם בינואר 2012 בכתב העת "The Journal of Sexual Medicine", בו נערכה סקירה של שנים של מחקר על קיומה של נקודת G, ציינו החוקרים כי "דיווחים בתקשורת הציבורית הובילה לאמונה כי נקודת הג'י הוא אזור מאופיין ומוגדר היטב המסוגל לספק גירוי מיני משמעותי, בשעה שזה רחוק מלהיות האמת". עם זאת, במאמר סקירה שהתפרסם בכתב העת Nature Reviews Urology דווחו תוצאות מחקרים שבחנו את התגובות האורגזמיות של נשים ב-MRI ובאולטראסאונד. המחקרים מצאו כי האורגזמה הנשית קשורה בהפעלה בו זמנית של הנרתיק והדגדגן, במה שמכונה ה- clitourethrovaginal (CUV) complex. המאמר אף סקר מחקרים אחרים שהראו, בניגוד לפרדיגמה הדגדגנית המקובלת במדע הגינקולוגי, שעבור נשים רבות הנרתיק הוא מוקד ההנאה המינית: הנרתיק מעוצבב באופן נרחב, הקיר האחורי של הנרתיק מכיל "קוצב" האחראי על ויסות העונג, ויש בו פעילות חשמלית נרחבת הקשורה לשרירים. מסקנות המחקר הן שיש מגוון בעונג המיני של נשים, והוא ממליץ לשאול נשים לפני ביצוע פרוצדורות גינקולוגיות בגופן מה טיב ההנאה המינית שלהן, כדי להעניק להן טיפול רפואי מיטיב ולא מזיק. בנוסף, טוען המאמר כי המחקר הרפואי על אורגזמה מבוסס על נשים שסובלות מהפרעות שונות באיברי המין, ולא על נשים בריאות, ולכן הוא מוטה. לעיתים קרובות דיווח על שיפור בחיי המין במחקר רפואי נמדד ביחס לנשים שסובלות ממחלות והפרעות, ולא ביחס לאוכלוסייה הבריאה. המלצות המאמר אינן מיושמת בפרקטיקה הרפואית-הגינקולוגית הקיימת - נשים אינן נשאלות על-ידי רופאיהן אודות טבע ההנאה המינית שלהן, באופן הפוגם בזכותן להגנה ולשימור העונג המיני. פעילות פמיניסטיות ברחבי העולם טוענות כי ניתוחים גניקולוגיים עלולים לפגוע בהנאה המינית של נשים] ומזהירות מפני הבורות והזלזול המאפיינים את המדע ואת הפרקטיקה הגניקולוגית ביחס להנאה המינית של האישה.
מטרת האורגזמה
בעוד אצל גברים מטרת האורגזמה ברורה - פליטת זרע המאפשרת התרבות המין. הביולוג רובין בייקר העלה תאוריה לפיה האורגזמה הנשית, הכרוכה במאמץ פיזי מתמשך מצד הגבר והאישה גם יחד, היא מנגנון פסיכולוגי תת-הכרתי שנועד להוכיח לאישה כי מצבו הפיזי של הגבר טוב, והוא מועמד מוצלח להתרבות.
בחיות אחרות
מנגנון האורגזמה אצל זכרים דומה בכל היונקים, נקבות של כמה מיני יונקים וכמה של קבוצות אחרות כמו תנינים בעלי דגדגן. מחקרים אחרונים מראים שדולפינים הן בין החיות הבודדות שמקימות יחסי מין שלא רק למטרת רבייה. קיימים כמה בעלי חוליות שמשמיעים אנחות בזמן קיום יחסי מין כגון צבים וקיפודים אך לא הוכח שאנחות אלו אכן נובעות מאורגזמה ולא מסיבות אחרות, כגון מאמץ גופני או כאב.
מין טנטרי
במסורות הטנטרה בהינדואיזם ובבודהיזם ישנה התייחסות שׂונה ליחסי המין ולאורגזמה לעומת היחס המקובל בתרבות המערבית. תחושת הפורקן והעונג אינם התכלית של יחסי המין, אלא הם תוצרי לוואי של התרגול הרוחני. לפי ההשקפה ההינדואית, מטרת התרגול המיני בטנטרה היא לבסס קרבה לאלים, ובפרט לצמד האלים שיווה-שאקטי, המייצגים בהתאמה את האנרגיה הגברית והנקבית, ובכך לפרק את גבולות ה״עצמי״.
דרדר כחול
דַּרְדַּר כָּחֹל (המכונה Syrian Cornflower-thistle, Knapweed; שם מדעי: Centaurea cyanoides) הוא צמח חד-שנתי ממשפחת המורכבים.
לפרחי הסוג דַּרְדַּר שפע צבעים, המשותף לאבקנים ולעלי הכותרת. מצבעים בהירים כמו: לבן, צהוב, כתום, קרם עד לצבעים כהים יותר כמו: ורוד, לילך, כחול, סגול פודל ואפילו אדום.
ייחודו של הדרדר הכחול
הצמח גדל בבתה בשפלה המרכזית ובהר. לזרעונים חסרה "ציצית" - המופיעה בצמחים אחרים ממשפחה זו. הציצית היא קבוצת שערות או מוצים ארוכים בראש הזרעונים ותורמים להסעתם. הפריחה היא בחודשים פברואר עד אפריל.
הדרדר הכחול הוא מין אנדמי לארץ ישראל, ירדן, סוריה, לבנון וקפריסין. בניגוד לכמה מינים אחרים בסוג דרדר שחפי המעטפת שלהם קוצניים, הדרדר הכחול אינו קוצני. הדרדר הכחול הוא ערך טבע מוגן בישראל.
שימושים כלכליים
בישראל יש המשתמשים בו לחליטות בתערובת עם צמחים נוספים.
דרדר הדגניה (דגנית)
בעבר הדרדר הכחול כונה גם דגנית, בגלל דמיונו למין אירופאי אחר .Centaurea cyanus L המכונה דרדר הדגניה או דגנית. דרדר הדגניה דומה לדרדר הכחול בצבעו אך התפרחת גדולה יותר. באירופה הוא נחשב כעשב רע הצומח בשדות הדגן (ומכונה באנגלית cornflower). מין זה כלל אינו מצוי בארץ ואילו הדרדר הכחול אינו צומח בשטחים מעובדים. ציור של פרח הדגנית הופיע בבול דגניה ב-1952 (תשי"ב) לרגל יום העצמאות הרביעי.
דרדר הדגניה שימש כסמל סודי לזיהוי של חברי המפלגה הנאצית באוסטריה בשנים 1938-1934, כשהייתה מפלגה אסורה, ואומץ כסמל הנענד על דש הבגד של חברי מפלגת החירות האוסטרית הימנית.
הדרדר ביהדות
במשנה נזכרו ה"חוחים והדרדרים" כמאכל בהמה החייבים בשביעית (שביעית ז, א); לא ברור אם מדובר בשמות כלליים של קוצים, או בשמות מיוחדים כבשאר הדוגמאות שנמנו באותו מקור. הצירוף 'קוץ ודרדר' במקרא מורה שכוונתם של הפסוקים היא לשם קיבוצי של צמחים קוצניים.
בערבית נקראים כמה מיני צמחים קוצניים מהסוג Centaurea בשמות דומים ל'דרדר', ובשל כך הם מכונים בימינו בשם זה.
ראו גם
דרדר קרומי
שמואל שניאורסון
רבי שמואל שניאורסון (מכונה "אדמו"ר המהר"ש"; ב' באייר ה'תקצ"ד – י"ג בתשרי ה'תרמ"ג; 11 במאי 1834 – 26 בספטמבר 1882) היה האדמו"ר הרביעי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש. אחר פטירת אביו רבי מנחם מנדל שניאורסון התפצלה חסידות חב"ד, והוא מילא את מקום אביו באדמו"רות חב"ד בעיירה לובביץ'. בראש החסידות בלובביץ' עמד משנת ה'תרכ"ו (1866) עד פטירתו.
קורות חייו
בחודש סיון שנת ה'תר"ז (1847) התחתן עם אחייניתו סטערנא - בת אחיו רבי חיים שניאור זלמן. כעבור שלושה חודשים נתאלמן. לאחר זמן התחתן עם בת דודתו רבקה, נכדת אדמו"ר האמצעי.
מצעירותו הייתה בריאותו רופפת, ולשם חיזוקה עסק, על פי המלצות רופאים, בעבודות פיזיות, בעיקר בנגרות ובכתיבת סת"ם.
קרוב לפטירתו של אביו הורה לו האב לקבל חסידים ולחזור לפניהם מאמרי חסידות. אביו נפטר בי"ג בניסן ה'תרכ"ו (1866), והוא התמנה לאדמו"ר במקומו, למרות היותו צעיר הבנים. כמה מאחיו עברו למקומות אחרים, והקימו חצרות משלהם שהיו ענפים נוספים של החסידות, כגון חסידות קאפוסט.
היה בעל תואר "אזרח נכבד לדורותיו" של האמפרייה הרוסית.
רבי שמואל פעל רבות בתקופתו להקמת יישובים יהודים ברחבי רוסיה, ואף נסע לשם כך לעיר הבירה סנקט פטרבורג, להשתדל בעניין אצל השלטונות. כאשר הממשלה לא הטיבה עם חיי היהודים, התבטא שרוצה לנסוע לארץ ישראל ולקחת איתו "מאה אלף יהודים" (למרות עמדתו השלילית לגבי העלייה). לבסוף הוא נמנע מכך בעקבות עליית קבוצת ביל"ו, שנחשבו בעיניו כאנשים חופשים ולא דתיים, ולא רצה לתת להם תוקף. ידועה אמרתו: "אם היה אצל אנשי ביל"ו [תוספת המילים] באור ה' – "לכו ונלכה באור ה'", הייתי נוסע אתם".
כמו כן נסע רבות ברחבי אירופה לעסקנות ציבורית רבה. פעל רבות לסיכול פוגרומי הסופות בנגב, שהתרחשו ברוסיה בשנת תרמ"א (1881).
נהג בעצמו מנהג עשירות. רבי שמואל היה בעל ייסורים גדול וסבל מסרטן. הוא נפטר בגיל 48, בי"ג תשרי ה'תרמ"ג (1882), לאחר שבועות ארוכים של מחלה סופנית. הובא למנוחות בבית העלמין של לובביץ' סמוך לאביו הצמח צדק. את הנהגת התנועה קיבל בנו הרבי שלום דובער שניאורסון, שייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
איילסטורם
איילסטורם (Alestorm) היא להקת פולק מטאל ופאוור מטאל מהיישוב פרת', סקוטלנד. שירי הלהקה עוסקים באגדות הפיראטים ומסעותיהם בים.
היסטוריה
את הלהקה הקימו ב-2004 גאווין הארפר וכריסטופר בווז, במקור בשם "Battleheart". הם הקליטו את המיני-אלבום הראשון שלהם באופן עצמאי בתחילת שנת 2006. באטלהארט הושלמה עם הצטרפותם של דני איוונס ודאג סווירצ׳ק. הלהקה הופיעה כבר 5 ימים לאחר שחבריה נפגשו לראשונה. בתחילת שנת 2007 המתופף דאג סווירצ׳ק פרש מן הלהקה והוחלף על ידי איאן וילסון. לאחר שחרורם של שני מיני-אלבומים והחתמתם בנאפלם רקורדס, שונה שם הלהקה לשמה הנוכחי, איילסטורם. אלבום הבכורה של הלהקה, "Captain Morgan's Revenge", יצא ב-25 בינואר 2008.
הלהקה וישראל
איילסטורם מרבה להופיע בישראל, ונוהגת לכלול אותה בסיבובי ההופעות הבינלאומיים שלה. עד כה הופיעה הלהקה בארץ שלוש פעמים, ב-2014, ב-2018 וב-2022.
ואל קילמר
ואל אדוארד קילמר (באנגלית: Val Edward Kilmer; נולד ב-31 בדצמבר 1959) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, מדבב, מפיק, מוזיקאי ואמן אמריקאי אשר עלה להצלחה בינלאומית מסחררת בזכות סגנון משחקו השיטתי והמגוון וקולו העמוק אל מול היותו ידוע בתפקידו הראשון בקולנוע "סודי ביותר!" (1984), שם גילם זמר רוקנרול הדומה לאלביס פרסלי ואף שר את שירי הסרט.
קילמר זכה להצלחה גדולה יותר כשגילם את טייס הקרב אייסמן ב"אהבה בשחקים" (1986) לצד טום קרוז, תפקיד אליו חזר ב"אהבה בשחקים: מאווריק" (2020), בעוד שבשנת 1988, כיכב כשכיר החרב מאדמרטיגן ב"ווילו והנסיכה" לצד ווריק דייוויס. קילמר גם כיכב במותחן הפשע הרומנטי של טוני סקוט, "רומן על אמת" (1993), בו גילם את דמותו של אלביס פרסלי.
קילמר זכה להצלחה מסחררת כשגילם את המשורר והמוזיקאי ג'ים מוריסון, סולן להקת הדלתות בסרט ״הדלתות" (1991) של אוליבר סטון אליו התכונן בקפידה רבה ואף זכה לשבחים אדירים הן מצד הלהקה והן מצד הקהל. הצלחתו המשיכה גם כשגילם את גיבור-העל של DC קומיקס, באטמן/ברוס ויין ב"באטמן לנצח" (1995) של ג'ואל שומאכר, שם החליף את השחקן המקורי מייקל קיטון. הוא זכה להצלחה גדולה גם בקרב קהילת חובבי הקומיקס ומעריצי הדמות. לפני תפקיד זה כיכב בסרט המערבון "טומבסטון" (1993).
באותה שנה, הוא זכה להצלחה נוספת עם תפקידו במותחן הפשע האפי של מייקל מאן "היט" (1995). ב-1998, קילמר שוב זכה להצלחה עם דיבובו של משה רבנו בסרט האנימציה "נסיך מצרים" אך לא לפני שגילם את המרגל העצמאי בסרט "המלאך" (1997) בהתבסס על סדרת הטלוויזיה באותו השם. בראשית שנות האלפיים ירד מגדולתו. קילמר כיכב בסרט "הכוכב האדום" (2000) וב-2003 גילם את שחקן הפורנו הידוע ג'ון הולמס בסרט ״וונדרלנד". באותה שנה גם כיכב לצד כריסטיאן סלייטר במותחן "ציידי המחשבות".
קילמר חזר אז לשתף פעולה עם במאי "הדלתות" אוליבר סטון בסרט "אלכסנדר" (2004) שהיה כישלון ביקורתי אדיר וב-2005 כיכב לצד רוברט דאוני ג'וניור בקומדיית האקשן "קיס קיס, בנג בנג". שנה לאחר-מכן חבר לטוני סקוט וכיכב לצדו של דנזל וושינגטון בסרט "דז'ה וו". ב-2008, דיבב את דמותו של המכונית קיט ב"אביר על גלגלים" המחודש.
ב-2010 כיכב כנבל בסרט הפארודיה על הסדרה "מקגייוור", "מקגרובר", ובאותן שנים כיכב במספר רב של סרטים שיצאו ישירות לווידאו, לטלוויזיה וחלקם לקולנוע ושיתף פעולה עם 50 סנט. ב-2017, כיכב בדרמה של טרנס מאליק, "שיר לשיר" וכיכב לצד מייקל פסבנדר במותחן "איש השלג".
מלבד היותו שחקן ומדבב, קילמר הוא גם מוזיקאי, צייר ואמן. הוא מפרסם את יצירותיו בחשבון האינסטגרם שלו, אותו הוא מפעיל. מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21 הוא מתמודד עם סרטן הגרון, שגרם לו לאבד את קולו אך למרות זאת הוא עדיין מככב בסרטים.
ביוגרפיה
החל מינואר 2015, קילמר סובל מסרטן הגרון שגרם לו לאבד את קולו והוא עבר מספר רב של ניתוחים. למרות זאת, הוא עדיין מככב בסרטים ומפעיל את חשבון האינסטגרם שלו, שם, הוא משתף את הקהל הרחב בציוריו ובמוזיקה שלו.
קריירה
אל המשחק הגיע כשחקן תיאטרון בהצגה "How It All Began", שהועלתה בתיאטרון ציבורי במסגרת "פסטיבל שייקספיר בניו יורק". קילמר דחה תפקיד בסרטו של פרנסיס פורד קופולה, "נערי הכרך", בשל התחייבויותיו בתיאטרון. שנה אחר כך עשה את תפקידו הראשון בקולנוע, שהיה התפקיד הראשי בקומדיה הפרועה של ג'ים אברהמס והאחים צוקר, "סודי ביותר!" (1984), בו גילם זמר רוקנ'רול אמריקני, הדומה להפליא לאלביס פרסלי. קילמר שר את כל השירים בסרט ואף הוציא אלבום, הנושא את שם דמותו בסרט, "ניק ריברס". שנה אחר כך המשיך באותו קו כשכיכב בקומדיה של מרתה קוליג', "גאון הדור", בה גילם נער כריזמטי ופרוע הלומד באוניברסיטה יוקרתית, אך ממשיך ליהנות מן החיים.
קילמר זכה להצלחה מאסיבית יותר בזכות גילומו של טייס הקרב אייסמן ב"אהבה בשחקים" (1986) לצד טום קרוז, תפקיד אליו יחזור ב"אהבה בשחקים: מאווריק" (2020) בעוד בשנת 1988, כיכב כשכיר החרב מאדמרטיגן ב"ווילו והנסיכה" לצד ווריק דייוויס. קילמר גם כיכב במותחן הפשע הרומנטי של טוני סקוט, "רומן על אמת" (1993) שם כיכב כאלביס פרסלי.
קילמר זכה להצלחה מסחררת יותר עם 2 מתפקידיו הגדולים ביותר בהיותו שחקן עם גילומו של הזמר, המשורר והמוזקאי ג'ים מוריסון וסולן להקת הדלתות ב"הדלתות" (1991) של אוליבר סטון אליו התכונן בקפידה רבה ואף זכה לשבחים אדירים הן מצד הלהקה והקהל. בהיותו גילם את דמות גיבור-העל של DC קומיקס, באטמן/ברוס ויין ב"באטמן לנצח" (1995) של ג'ואל שומאכר, שם, החליף את השחקן המקורי מייקל קיטון, זכה קילמר להצלחה גדולה בעיקר בקרב קהילת חובבי הקומיקס ומעריצי הדמות ולפני תפקיד זה, כיכב בסרט המערבון "טומבסטון" (1993).