cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת העצמאות של מקסיקו
מורשת
בתקופת משטר דיאס (1876–1911), יום הולדתו של הנשיא חל בקנה אחד עם חגיגת העצמאות ב-15/16 בספטמבר. החגיגות הגדולות ביותר התקיימו וממשיכות לעשות זאת בכיכר המרכזית של הבירה, ה-zócalo, עם צלצול פעמוני הקתדרלה המטרופוליטנית של מקסיקו סיטי. בשנות ה-80 של המאה ה-19, פקידי ממשל ניסו להזיז את הפעמון שבו צלצל אידלגו ב-1810 כדי לאסוף בני קהילה בדולורס למה שהפך ל"גריטו" המפורסם שלו. בתחילה אמרו פקידי הפואבלו שהפעמון כבר לא קיים, אבל ב-1896, הפעמון, המכונה פעמון סן חוסה, נלקח לבירה. שמו שונה ל"פעמון העצמאות" והופעל על ידי דיאס. כעת הוא חלק בלתי נפרד מחגיגות יום העצמאות.
ישנן תוכניות להנצחת העצמאות ב-2021, וכן להנצחת הקמת הרפובליקה המקסיקנית ב-2024. אירוע 2021 מכונה "שלמות העצמאות".
מנחם גפן
מנחם גפן (19 במרץ 1930 – 12 בפברואר 2016) היה צייר וקריקטוריסט ישראלי.
ביוגרפיה
מנחם גפן נולד בשם מנחם ויינברג בקריית חיים, חיפה בשנת 1930. בנעוריו התגייס לפלמ"ח. במהלך מלחמת העצמאות נפצע בקרבות מלכיה. לאחר המלחמה החל ללמוד ב"בצלאל החדש" בירושלים. לפרנסתו עסק בציור קריקטורות עבור עיתונים שונים כגון "דבר השבוע" וכתיבה ואיור בעיתון "במחנה". בנוסף עסק גם בעיצוב גרפי.
ציוריו המוקדמים התקרבו אל ה"ריאליזם החברתי", שאפיין אמנים כיוסי שטרן, גרשון קניספל ואחרים. בשנת 1957 הציג לראשונה תערוכת יחיד.
אשתו הראשונה הייתה שוש פז (שושנה פזי, לימים שושנה דודאי, ציירת ואומנית מכפר יחזקאל) ואשתו השנייה הייתה אישה בשם אביבה. בשנת 1959 נסע לפריז, צרפת, שם השתלם בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. בפריז נישא לעדה, ישראלית שעבדה בשגרירות ישראל בפריז. בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבר להתגורר בלונדון, אנגליה. בין השנים 1973–1976 היה נשוי לשחקנית דיאנה ריג. בשנת 1987 נישא לג'ודי, מומחית לשיווק ועיצוב.
בשנים 1978–1979 יצר את "מחזור החיים היהודיים" עבור פתיחת אולם "עמי אסיה" במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1988 שב להתגורר בישראל. אך רק לזמן קצר בהמשך העתיק את מקום מגוריו לצרפת, שם חי עם אשתו ג'ודי. גפן נפטר ב-12 בפברואר 2016.
ג'רמיין דפו
ג'רמיין קולין דפו (באנגלית: Jermain Coline Defoe; נולד ב-7 באוקטובר 1982 בבקטון, לונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
קריירה
בעונת הפך דפו לשחקן הרכב קבוע, וגמר את העונה עם 8 כיבושים ו-37 הופעות. ב- דפו איבד את מקומו בקבוצה וזכה לדקות משחק מעטות. את העונה סיים עם 19 הופעות בלבד, בהן כבש 11 שערים. בעונה הזאת צד דפו את עינה של יריבתה העירונית של וסטהאם, קבוצת טוטנהאם הוטספר, שהחליטה להחתים אותו.
בטוטנהאם, קבוצה בעלת שאיפות וציפיות גבוהות יותר מאשר וסטהאם הצנועה, הבין דפו כי מקומו בקבוצה אינו מובטח, וכי עליו להתאמץ להראות למאמן הקבוצה, מרטין יול, את יכולותיו. דפו רשם באותה עונה 7 שערים ב-15 הופעות וזכה לזימון לנבחרת אנגליה על ידי מאמנה, סוון-יוראן אריקסון. את הבכורה בנבחרת ערך ביוני 2004 מול איסלנד.
בעונת הפך דפו לשחקן הרכב קבוע במדי טוטנהאם. הוא ערך 35 הופעות בהן כבש 13 שערים. העונה שאחריה הייתה בינונית יותר מבחינתו, אותה סיים עם 9 שערים ב-35 הופעות.
בינואר 2008 עבר דפו לפורטסמות', תמורת כ-9 מיליון לירות שטרלינג. דפו לא שותף בזכייתה של פורטסמות' בגביע ה-FA, כיוון ששיחק באותה עונה בגביע במדי טוטנהאם. לאחר שנה בלבד בפורטסמות' החליט לחזור דפו לטוטנהאם, ובינואר 2009 חתם על חוזה בקבוצה ל-5 שנים.
ב-22 בנובמבר 2009 הבקיע דפו חמישה שערים בתוך 36 דקות במחצית השנייה של הניצחון 1–9 על ויגאן את'לטיק בווייט הארט ליין. שלושת השערים הראשונים שלו במחצית זו היו השלושער המהיר ביותר בהיסטוריה של הפרמייר ליג. ניצחון זה השווה את שיא הניצחון הגדול ביותר בתולדות הפרמייר ליג. דפו היה לשחקן השלישי בהיסטוריה של הליגה שמבקיע חמישה שערים, לאחר אלן שירר ואנדי קול.
ב-10 בינואר 2014, לאחר חמש שנים בטוטנהאם, עבר דפו לטורונטו והחל לשחק במדיה ב-28 בפברואר. ב-16 בינואר 2015 חזר דפו לפרמייר ליג כאשר חתם בסנדרלנד. ב-29 ביוני 2017 חזר לאחר 16 שנה לבורנמות'. ב-6 בינואר 2019 הושאל לגלאזגו ריינג'רס לעונה וחצי, ובינואר 2020 חתם על חוזה קבוע לעונה אחת בקבוצה. ב-25 באוקטובר 2020 כבש את שערו ה-300 בקריירה, במשחק מול ליווינגסטון.
ב-31 בינואר 2022 חזר לסנדרלנד וחתם עד לסוף העונה. ב-22 בפברואר ערך הופעת בכורה בתיקו 1-1 נגד ברטון אלביון.
חיים אישיים
בשנת 2017 אימץ אורח חיים טבעוני.
בית הכנסת הגדול (נס ציונה)
בית הכנסת בנס ציונה נחנך בראש "גבעת האהבה" בנס ציונה בשנת 1926 ופעיל מאז ועד היום.
הקמה
אבן פינה לבית הכנסת הונחה ביוני 1912, בנוכחות הרב קוק, מנחם שינקין ואהרן אייזנברג. תושבי המקום אספו לצורך הבנייה סך של 7000 פרנק מתוך 17000 פרנק הדרושים ופנו לחפש תרומות, ולצורך כך שלחו את ירשובסקי לירושלים, ללא הועיל והמבנה נותר חצי בנוי.
ההנחה הייתה שהכסף שנאסף יספיק לצורך בניית הקומה הראשונה ועל כן בני המושבה פנו מיד להתחיל בבנייה ומכרו את החדרים ששימשו עד אז לצורך בית כנסת. אולם הכסף נגמר מבלי שבניית בית הכנסת הושלמה, ועל כן שימשה כיתת בית הספר לתפילה.
בשנת 1922, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חודשו המאמצים לאיסוף כספים להשלמת בית הכנסת. בינתיים התפילות המשיכו להתקיים בבית הספר. חיים טפר, הרוח החיה מאחורי השלמת בית הכנסת ארגן את בני המושבה וביחד הם בנו את בית הכנסת, שנחנך בשנת 1926. קירות בית הכנסת עוטרו בציורי קיר של דב קראוזה.
שימוש
החל מפתיחתו של בית הכנסת הופיעו בו חזנים שונים ומפורסמים, בהם יעקב גוזמן וגרשון סירוטה. המבנה שימש לא רק לקיום תפילות ואירועים חגיגיים, אלא גם להגנה על התושבים. בשנת 1929 במהלך מאורעות תרפ"ט התבצרו תושבים בבית הכנסת שבוצר בשקי חול. בהמשך הוחבא נשק של ההגנה בסליק מתחת לארון הקודש.
בשנת 1933 תיאר הרב של נס ציונה, יעקב גיל, את בית הכנסת כמצטיין ביופיו כלפי כל דרום יהודה. בבית הכנסת התנהלה התפילה בהברה אשכנזית, בניצוחו של גבאי בית הכנסת, חיים טפר. בשנת 1941 הוקם במושבה בית כנסת נוסף לנוער, בו התפללו בהברה ספרדית.
בשנת 1942 התמוטטה עזרת הנשים שהייתה עשויה כמרפסת עץ ובשיפוצים שנעשו לאחר מכן נבנתה עזרת נשים מבטון. בשנת 1950 צייר צבי קמחי ציורי קיר חדשים על הקירות.
לאורך השנים עבר המבנה שינויים, אך הוא המשיך לשמש ברציפות לייעודו המקורי. לימים, הוזנחה הקומה התחתונה והפכה למחסן אך לבסוף הוסבה למשרדי מפקדת המשמר האזרחי העירוני. בית הכנסת עבר חידוש יסודי ב-2019.
תיאור המבנה
בית הכנסת הוקם בסגנון האקלקטי שהיה נהוג בארץ ישראל בעת בנייתו. המבנה הוא מלבני כשצלעותיו הצרות הן במזרח ובמערב, והצלעות הארוכות בצפון ובדרום. לבית הכנסת 12 חלונות גדולים שבחלקם העליון קשת מחודדת בסגנון האדריכלות האיסלמית, ארבעה חלונות בכל אחת מהצלעות הצפונית, הדרומית והמזרחית. הכניסה לבית הכנסת היא מן המערב, שקירו הוא בחצי עיגול קשתי. בצד הצלע המערבית מבנה שירות ובו מדרגות לעלייה לכניסה לעזרת הנשים. על גג בית הכנסת חזיתות מעוטרות. בחזית המזרחית גמלון מסוגנן, שבתוכו שני חלונות הנראים כלוחות הברית, כשמעליהם מגן דוד גדול ומצידיו שני מגיני דוד קטנים, כולם מפוסלים בחזית. מעל למגן הדוד האמצעי מתנוססת חנוכייה. בחזית המערבית שעל גג המבנה, חזית דומה לחזית המזרחית, אך מעוגלת באופן המשתלב עם הצלע המערבית המעוגלת של המבנה.
החלל הפנימי של בית הכנסת כולל ארבעה עמודי ברזל עם כותרות קלאסיות הנושאות את תקרת האולם. לבימה צורה של משושה, מעוטרת בגווני תכלת. ארון הקודש כולל מרכיבים של אדריכלות קלאסית.
מתחת לבית הכנסת, קומה תחתונה המשמשת כבסיס הפעלה של המשמר האזרחי.
A&R
אמנים ורפרטואר (באנגלית: Artists and repertoire; בקיצור: A&R) היא חטיבה של חברת תקליטים או חברת הפצה של מוזיקה שאחראית על איתור כישרונות ופיקוח על ההתפתחות האמנותית של מוזיקאים (זמרים, נגנים, להקות וכו') ופזמונאים. היא גם משמשת כמקשרת בין האמנים לבין חברת התקליטים או חברת ההפצה; כל פעילות שמערבת אמנים עד לנקודת יציאת האלבום נחשבת בדרך כלל תחת הסמכות והאחריות של A&R.
מציאת טאלנטים
בכיר ב-A&R מוסמך להציע חוזה הקלטות כמסמך לא פורמלי קצר הממסד את מערכת היחסים העסקית בין המוזיקאי לבין חברת התקליטים. המשא ומתן על החוזה בפועל יתבצע בדרך כלל על ידי עורכי הדין שנשכרו על ידי הסוכן של המוזיקאי וחברת התקליטים.
מנהלי A&R מסתמכים בעיקר על ידיעות מפה לאוזן של מקורבים מהימנים, מבקרים ועמיתים עסקיים, ולא על קלטות דמו. הם גם נוטים להעדיף את הלהקות שמנגנות באותה עיר של משרדי חברת התקליטים.
פיקוח על תהליך ההקלטה
חטיבת A&R של חברת תקליטים מפקחת על סגנון המוזיקה ותהליך ההקלטה. זה כולל עזרה לאמן למצוא את המפיק המוזיקלי המתאים, קביעת זמן באולפן ההקלטות וייעוץ לאמן בכל ההיבטים של הקלטת חומרים איכותית. הם עובדים עם האמן כדי לבחור את השירים הטובים ביותר להקלטה. לאמנים שאינם כותבים מוזיקה משלהם, איש ה-A&R יסייע באיתור שירים, כותבי שירים ומעבדים. צוות ה-A&R יעזור למצוא נגנים להקלטה. מנהלי A&R מקיימים קשר עם עמיתיהם בחברות הוצאת מוזיקה כדי לקבל שירים וחומרים חדשים מפזמונאים ומפיקים.
כאשר השיר או האלבום מתקרב לסיום, מחלקת ה-A&R עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם האמן כדי לקבוע האם הפרויקט מקובל על חברת התקליטים. תהליך זה עשוי לכלול הצעה שצריך לכתוב שירים חדשים, שהשירים צריכים עיבוד חדש, או שיש להקליט מחדש כמה שירים מאלבום. סוגיה מרכזית היא האם לאלבום יש סינגל: רצועה מסוימת שניתן להשתמש בה כדי לשווק את האלבום.
סיוע בשיווק וקידום
לאחר השלמת הפרויקט, מחלקת A&R מתייעצת עם מחלקות השיווק והקידום, עם האמן והצוות שלו כדי לבחור סינגל אחד או יותר שיסייעו בקידום האלבום.
היסטוריה והשפעה
הטעם של מנהלי A&R מסוימים השפיע על מהלך ההיסטוריה של המוזיקה. איש ה-A&R, ג'ון האמונד, גילה את בילי הולידיי, בוב דילן, אריתה פרנקלין וברוס ספרינגסטין. עמיתיו של האמונד היו בהתחלה סקפטיים כלפי האמנים הללו, כי נראה שאף אחד מהם לא יוצר מוזיקה "מסחרית". האינסטינקטים של האמונד התגלו כנכונים, והאמנים הללו מכרו מאות מיליוני אלבומים וסינגלים. גארי גרש החתים את להקת נירוונה בחברת DGC רקורדס של דייוויד גפן בתקופה שבה מוזיקת רוק אלטרנטיבית לא נחשבה למסחרית. גרש הצליח לשכנע את עמיתיו לקדם את האלבום למרות חששותיהם. במקרים כאלה, אנשי A&R שינו באופן קיצוני את הכיוון של הסגנונות המוזיקליים הפופולריים ושינו מגמות בתעשיית המוזיקה העולמית.
עם זאת, סוג זה של איתור מוקדם הוא היוצא מן הכלל ולא הכלל. מבחינה היסטורית, מנהלי A&R נטו להחתים אמנים חדשים שמשתלבים בטרנדים האחרונים ושדומים למוזיקאים שמצליחים כיום. לדוגמה, איש ה-A&R של קולומביה רקורדס בשנות ה-50, מיץ' מילר, העדיף זמרי פופ מסורתיים כמו גאי מיטשל ופטי פייג', ודחה את המוזיקאים אלביס פרסלי ובאדי הולי.
הלך הרוח הזה של "טרנדיות" יצר כמה גלים של ז'אנרים קצרים, שהובילו לתפיסה של מוזיקאים שטחיים, כולל טין פופ (1998–2001), רוק אלטרנטיבי (1993–1996), גלאם מטאל (1986–1991) ודיסקו (1976–1978). מעקב אחר מגמות יכול להיות לא מועיל, מכיוון שלעיתים קרובות זה מוביל לקידום יתר ואחריו אנטגוניזם (כמו שקרה לז'אנר הדיסקו למשל). לקראת סוף חייו של כל גל או טרנד, חברות התקליטים מצאו את עצמן מתמודדות עם הפסדים עצומים, כשטעמם של הצרכנים משתנה. לדוגמה, בסוף גל הדיסקו ב-1978, מיליוני תקליטים הוחזרו על ידי קמעונאים לחברות ההפצה, מה שגרם למיתון עמוק בעסקי המוזיקה שנמשך עד שנת 1982, אז האלבום "Thriller" של מייקל ג'קסון החזיר סוף סוף את הציבור לחנויות התקליטים.
המהלך הכללי לעבר החתמות שמרניות ועסקיות יותר משנות ה-80 ואילך הפך לנורמה בתעשייה שבה הדמויות החזקות ביותר אינן עוד חובבי מוזיקה או אנשים עם רקע מוזיקלי אלא מנהלים עסקיים. באופן מסורתי מנהלי A&R היו מלחינים, מעבדים ומפיקים - ראשי אטלנטיק רקורדס ג'רי וקסלר ואהמט ארטגון היו מפיקים ומלחינים בהתאמה - אבל איש A&R עם יכולת וידע מוזיקלי הפך לדבר נדיר.
חגי בן ארצי
חגִי בן ארצי (נולד בי"ד באייר ה'תש"י, 1 במאי 1950) הוא איש חינוך ומרצה למחשבת ישראל, לתנ"ך ולתלמוד.
ביוגרפיה
נולד בקיבוץ מחניים לשמואל בן ארצי ולחווה לבית פריצקי, דור שישי בירושלים. את שמו קיבל בשל היום המיוחד בו נולד – יום הפועלים. בגיל צעיר חזר בתשובה. למד בישיבת נתיב מאיר. בשנת 1965 היה חתן חידון התנ"ך הארצי. לאחר לימודיו התיכוניים למד שנה אחת בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים, ולאחריה המשיך בישיבת כרם ביבנה. שירת כקצין בחיל התותחנים. בין חבריו ב'כרם ביבנה' היה דב אינדיג, ולימים ערך בן ארצי את הספר "מכתבים לטליה" המתעד חליפת מכתבים בין אינדיג ל'טליה' (שם בדוי), נערה חילונית מקיבוץ בצפון ישראל, בענייני אמונה, יהדות ומחשבת ישראל, בשנתיים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל למד פילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. בן ארצי הוא בוגר מכללת ליפשיץ ללימודי הוראה בתנ"ך, בתלמוד ובמחשבת ישראל. כמו כן התמחה בהדרכה פדגוגית במכון מופ"ת. בין השנים 1977–1985 היה עמית מחקר במכון הרטמן בירושלים. בין השנים 1983–1988 שימש מרכז לימודי היהדות במכללות ובסמינרים הממלכתיים במחלקה להכשרת מורים במשרד החינוך. בסוף שנות ה-80 ניהל את בית הספר התיכון הניסויי של מכון הרטמן. בשנים 1991–1992 שימש כמנהל המחלקה להעמקת החינוך היהודי במשרד החינוך. בשנת תשס"ג הוגשה עבודת הדוקטורט שלו, בהנחייתם של הפרופסורים אבי רביצקי וישראל תא שמע, בנושא: "הראי"ה קוק כפוסק – יסודות חדשניים בפסיקתו של הרב קוק וזיקתם לעולמו ההגותי".
בעבר שימש מרצה למחשבת ישראל במכללת לוינסקי לחינוך ובבית מורשה בירושלים. כיום הוא מרצה לתלמוד ולמחשבת ישראל במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ומרצה לתנ"ך ולתושב"ע במכללת ליפשיץ. הוא משמש גם מדריך פדגוגי להוראת תלמוד והלכה במכללת ליפשיץ. משמש כמרצה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן ומרכז את 'בית המדרש ללימודי תנ"ך וארץ ישראל' בישיבת כרם ביבנה ובמכללת ליפשיץ בירושלים. פרסם כעשרה מאמרים בנושאי יהדות, מחשבת ישראל, חינוך והוראה.
בן ארצי הוא בעל דעות ימניות. מספר פעמים מתח ביקורת על התנהלות גיסו, בנימין נתניהו, כראש הממשלה, בין היתר בנוגע להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון ולעסקת שליט. בשנת 2015, לאחר הרס בתי דריינוף בבית אל, הודיע כי הוא תומך בנפתלי בנט לראשות הממשלה. מאידך, בהזדמנויות אחרות הביע תמיכה בגיסו, בין השאר על רקע ההליך המשפטי נגדו.
משפחתו
אחיו הם מתניה בן ארצי – פרופסור למתמטיקה, אמציה בן ארצי – טייס מסוקים לשעבר ומומחה לתקשורת מחשבים המתגורר בארצות הברית, ושרה נתניהו – פסיכולוגית חינוכית ואשת ראש ממשלת ישראל.
נשוי למילכה בן ישר, בת משואות יצחק, ואב לארבע בנות. מתגורר בבית אל.
ספריו
כמו כן פרסם חוברות בנושאי יהדות לבתי ספר ממלכתיים בהוצאת מכון שלום הרטמן ובהוצאת בית מורשה בירושלים.
חיים הרצוג
חיים הֶרְצוֹג (17 בספטמבר 1918; י"א בתשרי ה'תרע"ט – 17 באפריל 1997; י' בניסן ה'תשנ"ז) היה איש צבא, פוליטיקאי, עורך דין וסופר ישראלי שכיהן כנשיאהּ השישי של מדינת ישראל בשנים 1983–1993. בין תפקידיו היה שגריר ישראל באו"ם, אלוף בצה"ל וחבר הכנסת.
הרצוג, יליד בלפסט, הממלכה המאוחדת, היה בנו של יצחק אייזיק הלוי הרצוג, לימים הרב הראשי האשכנזי לישראל. בצעירותו עלה ארצה ושירת ב"הגנה" במהלך המרד הערבי הגדול. בהמשך שב לבריטניה, למד משפטים והצטרף לשירות הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. שב לארץ ב-1947, שירת במלחמת העצמאות והיה מעורב בהקמת אגף המודיעין בצה"ל. לאחר הקמת המדינה המשיך בקריירה צבאית. הרצוג השתתף במלחמת סיני, התמנה לראש מטה פיקוד הדרום ופרש משירות קבע ב-1962 בדרגת אלוף. הרצוג נמנה בין מקימי מפלגת רפ"י ובעקבות מלחמת ששת הימים התמנה למושל הצבאי של הגדה המערבית (כולל מזרח ירושלים). בהמשך קידם קריירה משפטית טרם התמנה לשגריר ישראל באו"ם.
ילדות באירלנד, עלייה ושירות ב"הגנה"
חיים הרצוג נולד ב-17 בספטמבר 1918 (י"א בתשרי ה'תרע"ט) בעיר בלפסט, אז בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, ובימינו בירת אומת הבית צפון אירלנד, לשרה לבית הילמן ולרבה של בלפסט, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (לימים, הרב הראשי של אירלנד ובהמשך הרב הראשי לישראל). סבו של חיים הרצוג (אבי אביו), הרב יואל לייב הלוי הרצוג, פעל בפולין ובריטניה קודם התיישב בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית. חודשים אחדים לאחר לידתו הקשה מונה אביו לרב הראשי של אירלנד והמשפחה עקרה לדבלין (בירת אירלנד המודרנית), בה גדל הרצוג. הרצוג היה בן שלוש בלבד כאשר חזה במראות מלחמת האזרחים האירית שפרצה לאחר מלחמת העצמאות האירית בין תומכיה ומתנגדיה של האמנה האנגלו-אירית. ביוני 1919 התמנה הרב יצחק הרצוג לרבה של דבלין וב-1925 התמנה לרב הראשי של מדינת אירלנד החופשית.
חיים הרצוג חונך בחינוך דתי מסורתי ב"חדר" ולמד במקביל גם חינוך חילוני בקולג' אלכסנדרה ובקולג' וסלי שזוהו עם המיעוט הפרוטסטנטי. אביו היה מקורב לתנועת "המזרחי" וחינך את בניו חיים ויעקב לקראת עלייה לארץ ישראל. חיים התבלט בלימודיו בשל אהבתו לסוגים שונים של פעילויות ספורטיביות ובשל הלהט שהציג באהדתו את הציונות. בנעוריו היה הרצוג ספורטאי מצטיין ואף זכה באליפות "מכבי" באירלנד באיגרוף במשקל תרנגול. כישוריו והתנהלותו של הרצוג הבדילו אותו משאר התלמידים בישיבה והיו חששו כי אם ימשיך לגדול באירלנד בעלת האוכלוסייה היהודית המצומצמת, רוב הסיכויים שילמד מקצוע טכני ויתרחק מן המסורת היהודית. על כן הציעו לו הוריו להמשיך לימודיו בפולין, שווייץ או ארץ ישראל, בהן ניכר כי התקיימה קהילה יהודית נרחבת. עבור הרצוג, שמאז היה ילד צעיר חונך לכִּסּוּפים על ארץ ישראל הייתה הבחירה בה ברורה מאליה.
בשנת 1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל המנדטורית. בסופו של דבר, קבורת סבו בהר הזיתים בירושלים הייתה לגורם הישיר שהוביל לעליית הרצוג לארץ ישראל. לאחר ההלוויה, יצחק הרצוג התמודד ללא הצלחה על מושב הרב הראשי לתל אביב ולאחר שהפסיד שב לאירלנד. בכך נותק חיים הרצוג בן ה-17 מהוריו ונותר בארץ, איפה שהתגורר בבית משפחת אמו בירושלים. הרצוג נשלח ללמוד בישיבת מרכז הרב ובישיבת חברון. באותה העת עבר להתגורר בבית משפחת ד"ר ישעיהו וולפסברג-אביעד, פעיל הציונות הדתית שעלה מגרמניה עם עליית הנאצים לשלטון. בעת שהותו בבית משפחת וולפסברג התוודע הרצוג לשפה הגרמנית, אותה למד על בוריה, ולמוזיקה קלאסית. בתחילת 1936 התמנה אביו לרב הראשי האשכנזי לישראל ועשה דרכו חזרה ארצה דרך ממלכת מצרים.
חיים הרצוג לא מצא את מקומו בחיי הישיבה, הצטרף לתנועת הנוער "בני עקיבא" והחל לעסוק בפיתוח ההתיישבות. עוד ב-1936 התגייס לשורות ה"הגנה" בעקבות המצב הביטחוני הרעוע של היישוב היהודי לנוכח פרוץ המרד הערבי הגדול. עם התגייסו אמר לו אביו: "אם לא תהיה רב בישראל, אזי לא יכול להיות דבר יותר מכובד וגדול בחייו של צעיר יהודי היום, מאשר להיות קצין בצבא." הרצוג היה לנוטר בשירות ב"הגנה" ובמהלך המרד הערבי הגדול שירת בירושלים, בעיקר בעיר העתיקה. באוקטובר 1938, לאחר נפילתה לידי המורדים הערבים, נעשה מאמץ צבאי משולב של היישוב ותגבורת מטעם הצבא הבריטי לשחרור העיר העתיקה. המורדים התבצרו במתחם הר הבית, שאליו לא נכנסו החיילים, ובלילות טיפסו מעבר לחומות ויצאו מהעיר העתיקה, ששבה לשליטת הצבא רק לאחר חמישה ימים.
בבריטניה ובמלה"ע השנייה
בהמשך שנת 1938 עצר הרצוג את לימודיו בישיבה ויצא ללימודי משפטים, תחילה בבית ספר אנגלי למשפטנות שנבנה בידי רשויות המנדט בירושלים, ובהמשך יצא ללמוד בממלכה המאוחדת באוניברסיטאות לונדון וקיימברידג' ביוניברסיטי קולג'. תחילה התגורר בבית דודו קודם שכר דירה בת חדר אחד. אחת, בעת מפגש ארגון הסטודנטים היהודים בלונדון, הגן הרצוג על עמדת הציונות בוויכוח מול נציג תנועת הארגון הטריטוריאלי היהודי, שדגל בכך שפתרון השאלה היהודית יבוא דרך ריכוז אוכלוסין בטריטוריה קבועה אך לא בהכרח התיישבות בארץ ישראל. בוויכוח דומה התנצח מול סטודנטים קומוניסטים. כל עת למד באוניברסיטה הוסיף הרצוג להעמיק בקשריו עם ארגוני סטודנטים למיניהם. הוא נשלח מטעם אגודות סטודנטים למטרות ייצוג שונות באירועים ואחת אף העביר הרצאה בדבר ההיסטוריה של הציונות. בנוסף השתתף בוועידות של "פדרציית הסטודנטים היהודית בבריטניה."
לנוכח מדיניות הפיוס, הרצוג התגייס לאימונים בצבא הבריטי במסגרת עתודה אקדמאית. בספטמבר 1939, פלישת גרמניה הנאצית לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה מימשו את חששותיו של הרצוג. במהלך הקרב על בריטניה, החל מיולי 1940, החל הבליץ - סדרת הפצצות אסטרטגיות מעל ערי בריטניה הגדולות. בעקבות הבליץ הועבר מוסד הלימודים האוניברסיטאי לעיירה אבריסטווית' (Aberystwyth) אשר בוויילס. בדצמבר 1940 התמנה לגזבר פדרציית הסטודנטים וקידם עיתון מטעמה שקרא לסטודנטים יהודים שלא להיענות לארגונים קומוניסטים. ב-1941 קיבל תואר בוגר במשפטים בסיום חוק לימודיו, וב-1942 הוסמך כעורך דין. בינואר התמה ליושב ראש פדרציית הסטודנטים.
בנובמבר 1942 השלים את תקופת התמחותו המקצועית בעריכת דין ועמד להתנדב לשירות צבאי במלחמה. בעת שירותו בצבא הבריטי קיבל את הכינוי ויויאן (גרסה אנגלית של חיים), שליווה אותו בשארית חייו. בדצמבר 1942 התגייס לצבא הבריטי ולמד באקדמיה הצבאית המלכותית סאנדהרסט. סמוך לגיוסו החל מפנה במלחמה לנוכח קרב אל-עלמיין השני, קרב מידוויי וקרב סטלינגרד. בסוף לימודיו הצבאיים ניתנה לו דרגת לוטננט שני (מקביל לסג"ם) והוא צוות לשירות כקצין מודיעין בשריון. תחילה הוטל עליו לחקור שבויים גרמנים ובהמשך הוצב במפקדתו של לוטננט-גנרל אלן גורדון קנינגהם בבלפסט, איפה שהיה חשד מפני התקוממות של הצבא האירי הרפובליקני (IRA). הרצוג השתתף בפלישה לנורמנדי ובכיבוש גרמניה. הרצוג שירת בדיוויזיה המשוריינת "גארדס" ששחררה את בריסל ב-30 בספטמבר 1944. לאחר שחרורה של בריסל יצא הרצוג לחופשה בת מספר חודשים במהלכה ביקר את בני משפחתו בצרפת.
בשובו מהחופשה לקח חלק בתכנון מבצע "פלאנדר" לחציית הריין במסגרת פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה. במבצע היו מעורבות הארמייה הבריטית השנייה, הארמייה הקנדית הראשונה והארמייה האמריקאית התשיעית, ופילדמרשל ברנרד מונטגומרי היה למפקד הראשי על המבצע. עם חציית הנהר החלה תנועה של הכוחות צפונה לעבר העיר ברמן. במהלך הקרב על העיר נפל פגז בקרבת הרצוג, ששמיעתו באוזן שמאל נפגעה לצמיתות. השתתף בשחרור מחנה הריכוז ברגן-בלזן ונפצע בקרבות ליד העיר ברמן. כקצין מודיעין, הוא נכח ברגע בו נשבה מפקד האס אס היינריך הימלר ונלקח לחקירה. בסופה של המלחמה באירופה, צוות לוועדת ארגון צבאית שמטרתה להסדיר את שרתי המודיעין הצבאי בשטחי גרמניה שהוטלו תחת חסות בריטית לאחר המלחמה. בהמשך התמנה הרצוג למפקד יחידת ביטחון של חי"ר בבראונשווייג, חבל סקסוניה התחתונה.
שיבה לארץ ונישואים לאורה
בעת נשא במשרה צבאית בשירות בריטניה, הרצוג שיתף פעולה בסתר עם המוסד לעלייה ב', ארגון מטעם ההגנה שקידם את ההעפלה לארץ ישראל. בינואר 1946 הועלה לדרגת מייג'ור והתמנה לאחראי המודיעיני באזורי ברמן ושטאדה. בספטמבר השתתף בחגיגות ראש השנה ה'תש"ז עם מעט היהודים שנותרו תושבי המבורג. לאחר היסוסים רבים בהקשר של לאן לפנות ולהמשיך הלאה בדרכו, החליט הרצוג לדחות כל הצעת קידום בריטית ולשוב לארץ ישראל.
קודם שובו לארץ ישראל, בדרכו לביקורים אצל משפחתו היושבת בירושלים, נהג להשתכן בבית משפחת אמב"ש באסמאעיליה, ממלכת מצרים. בעודו שם, פגש לראשונה באורה אמב"ש, רעייתו לימים. לפי עדותו האישית, מצא בה "אהבה ממבט ראשון". הם נהגו לצאת לחופשות בשווייץ ובאחת מהן הציע חיים נישואין לאורה. באוקטובר 1946, בתום לימודיה, עלתה אורה לארץ ישראל. באותה שנה נבחרה להשתתף במחזור הראשון של בית הספר לדיפלומטים שהקימה הסוכנות היהודית. בשנים אלו הייתה אורה גם חברת ההגנה. בפברואר 1947, לאחר שחרורו הרשמי משירות, שב הרצוג לארץ ישראל. הרצוג התמנה לראש אגף הביטחון במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, תחת פיקוחו של משה שרתוק (שרת). עוד באותה השנה נישאו חיים ואורה בל"ג בעומר.
במסגרת תפקידו בשירות הסוכנות היהודית, היה הרצוג אחראי על המעקב אחר ועדת אונסקו"פ שהמלצותיה בפני האומות המאוחדות על אודות ארץ ישראל המנדטורית הובילו לתוכנית החלוקה. מפקד ש"י (שירות הידיעות; יחידת המודיעין של ההגנה), דוד שאלתיאל, הוא שציוות את הרצוג לשאת בתפקיד. שבוע לאחר חתונת חיים ואורה, הוגש דו"ח ועדת אונסקו"פ לאו"ם ב-14 במאי לקראת הצבעה. על תוכנית החלוקה שנרשמה בדו"ח נודע ליישוב דרך מאמצים מודיעיניים שקידם הרצוג שכללו בין לבין האזנות לטלפונים וקריאת פיסות ניירת שנזרקו לפחי אשפה.
מלחמת העצמאות
בתחילת מלחמת העצמאות, התמנה הרצוג לראש אגף ביטחון וקצין קישור בירושלים. מחד היה מקשר בין ההגנה לשלטונות הבריטיים ומאידך עבד עם הש"י. הרצוג נמען עם מספר מפקדים בריטיים המוצבים בירושלים ופעל למנוע התלקחות של תקריות צבאיות בין כוחות בריטיים לכוחות היישוב. בכדי לשפר את תפקוד ההגנה לקראת האפשרות של מלחמה סדירה מול צבאות ארצות ערב, החל דוד בן-גוריון לקדם בתפקידיהם קצינים ששירתו בצבא בריטניה במהלך המלחמה. משאבים רבים הופנו לשיפור מערך המודיעין. ב-20 בפברואר נפתח קורס קצונה לשירות המודיעין, והרצוג לקח חלק בפיקוד על הקורס.
במרץ הגיעה לארץ משלחת ביצוע מטעם האו"ם שמטרתה לוודא את מימושה של תוכנית החלוקה. בעקבות הגעתה מונה הרצוג לקשר הסוכנות היהודית עם המומחה הצבאי של המשלחת, הקולונל הנורווגי רגנואלד אלפרד רושר-לונד. לפי דרישת בן-גוריון דרש הרצוג מלונד שהאו"ם ישלח כוח בן שתי דיוויזיות לנגב למימוש תוכנית החלוקה (רוב הנגב נפל באותה העת לשליטת סניף של האחים המוסלמים). לונד הבהיר כי מהלך שכזה אינו סביר וטען כי על היישוב לשקול מחדש את חלוקת כוחותיו בשטח בין מטרות אסטרטגיות למטרות שבראש ובראשונה מהוות נושא חשיבות פוליטי. בני הזוג הרצוג עבדו בבית המוסדות הלאומיים כאשר ב-15 במרץ התפוצצה מכונית תופת בקרב בניין המוסדות. חיים, שעבד בלשכתו של בן-גוריון, לא נפגע ורץ לחפש את אשתו אורה, שעבדה בלשכתו של ראש חיל המדע, אהרן קציר. חיים מצא את אורה פצועה ופינה אותה לבית חולים. במרץ התממשו חששותיהם של הרצוג ולונד כאשר ארצות הברית נסוגה מתמיכתה בתוכנית החלוקה ועברה לתמוך במשטר נאמנות מטעם האו"ם. בכך נוצר מצב שהקמת ממשלה זמנית עלולה להשיג אך ורק את תמיכת הגוש המזרחי.
בעקבות הכרזת העצמאות ב-14 במאי, החלו ההגנה והאצ"ל במבצע קלשון להשתלטות על השטחים בירושלים שפונו על ידי החיילים הבריטים הנסוגים עם סיום המנדט. לפי דרישת מנהיגי יושביה הערבים של ירושלים, ב-19 במאי הורה עבדאללה הראשון, מלך ירדן, ללגיון הערבי, לנוע לעבר מערב ירושלים. בן-גוריון הורה לרמטכ"ל יעקב דורי להקים את חטיבה 7 שמטרתה לפרוץ את דרך בורמה לירושלים ולמנוע את נפילתה לידי צבאות ערב. הרצוג התמנה לשרת כקצין המבצעים והמודיעין של חטיבה 7, והשתתף בקרבות לפריצת הדרך לירושלים ובקרבות לטרון. במהלך מבצע בן נון א' ספג צה"ל מפלה צבאית, שרובה נגרמה בעקבות כשל מודיעיני. הרצוג היה קצין המודיעין של החטיבה, אך התמנה לתפקיד רק יום קודם לכן והתברר מאוחר יותר כשל בהעברת המידע על פריסת הלגיון הערבי דרך ש"י לידיעת החטיבה. גם מבצע בן נון ב' בסוף החודש עלה בתוהו ובתחילת יוני הסתיים מבצע יורם בגורל דומה. הרצוג ניצל את היוזמה שנקט צה"ל במבצעים אלו למצוא דרך עקיפה לפרוץ את ירושלים מדרך בורמה. הרצוג וידא כי עיתונאים יפיצו שישראל פרצה את הדרך לירושלים הנתונה תחת מצור עוד קודם החלה ההפוגה הראשונה ב-11 ביוני.
ביולי 1948 השתתף בהקמת אגף המודיעין (מחלקה באותה תקופה), ומדצמבר 1948 עד אפריל 1950 עמד בראש מחלקת המודיעין במטה הכללי לפי מינויו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. לפי קביעתו המקורית של בן-גוריון, על אגף המודיעין, הוא שירות הידיעות הצבאי (במקור נקרא שירות מודיעין: ש"מ), מוטלות הסמכויות הבאות: "יש להקים שרות ידיעות צבאי על ידי המטה (המטכ"ל) תחת ראשות איסר (בארי) וויויאן (הרצוג). הש"י הצבאי יהיה אחראי לביטחון (זהירות), צנזורה ואנטי ריגול (סיכול ריגול)." במקור התמנה בארי לראש אגף המודיעין החדש, אך עד מהרה הוכתם שמו ושמה של היחידה בעקבות פרשת הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי בחשד לריגול על לא עוול בכפיו. בארי הודח מתפקידו והורד לדרגת טוראי. סגנו, הרצוג, מונה למפקד החדש של אגף המודיעין לפי מינויו של בן-גוריון והיה בעל תפקיד חשוב בבנייתו של המודיעין הצבאי.
לאחר המלחמה
לאחר מינויו לתפקיד ראש אגף המודיעין, הסכימו הרצוג וראש המוסד, ראובן שילוח, כי יש להקים גוף מתאם בין סוכנויות המודיעין על מנת למנוע טעויות קטלניות. באפריל 1949 הוקמה "ועדת תיאום" בראשותו של שילוח, שבדיוניה נכחו הרצוג, איסר הראל, ראש השב"כ, ובוריס גוריאל, מנהל המחלקה המדינית במשרד החוץ. הרצוג רצה לקדם רפורמות בפיקוד העליון של צה"ל על בסיס המודל של הצבא הבריטי, ובמרץ 1949 הצעתו התקבלה עם הארגון מחדש של המטה הכללי. לחיל המודיעין היה מעמד של מחלקה במטה הכללי, ורק בשנת 1953 הוא נהפך לאגף נפרד ולא כפוף לאגף המבצעים.
במאי 1950 קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין. החל מאפריל 1950 ועד שנת 1954 שימש כנספח צבאי בוושינגטון די. סי., ארצות הברית. בעת היותו נספח בוושינגטון היה מקורב לשגריר ישראל בארצות הברית, גיסו אבא אבן. הרצוג התמקד בתפקידו במילוי תפקיד של ייצוג ישראל אל מול הרשויות האמריקאיות וטיפח היכרות אישית עם ראשי הממסד הביטחוני דרך פגישות רשמיות ולא רשמיות כאחד. באותה העת היו היחסים בין ישראל לארצות הברית קרים, כאשר ממשל דווייט אייזנהאואר נקט עמדה של ריחוק מישראל במטרה לחזק את קשרי ברית בגדאד ויחסיה של ארצות הברית עם ארצות ערב. רק ב-1957, כאשר החלה להתבהר חשיבותה האסטרטגית של ישראל לאינטרס האמריקאי, הממשל החל לשנות את מדיניותו. עד אז, הממשל חשד שקבוצות יהודיות ופרו-ישראליות באמריקה, מייצגות "הלובי הישראלי בוושינגטון", חותרות מתחת לו. על בסיס חשד זה, גורמים ישראלים ויהודים רבים בארצות הברית היו תחת מעקב. הרצוג גם כן היה נתון למעקב מתוך חשש שהוא מנסה לגנוב סודות של תעשיות ביטחוניות אמריקאיות. מתוך כך, מחלקת המודיעין של צה"ל הגיעה למסקנה שיהיה עדיף להשיבו לישראל, והרצוג עצמו תמך בהחלטה. במהלך "הפרשה", כונה הרצוג בשם "הקצין הגבוה". מעורבותו בעסק הביש אינה ידועה ונשארה חסויה עד היום.
לאחר מספר שנים בתפקיד, ביקש הרצוג מהרמטכ"ל משה דיין לשוב ארצה ולקבל תפקיד חדש . ב-15 בנובמבר 1954, לאחר שחזר לישראל באוקטובר באותה השנה, מונה למפקד חטיבת ירושלים ומפקד מחוז ירושלים, תפקיד בו כיהן בשנים 1954–1957 והיה כפוף ישירות לאלוף פיקוד המרכז. עם כניסתו לתפקיד חלה ירידה בתדירות העימותים בין ישראל לירדן, ומוסד קו תקשורת ישיר בינו לבין מקבילו הירדני במטרה למנוע הסלמה מקרית בעתיד. בראשית שנת 1956 התערערה יציבות השלטון בירדן של המלך חוסיין, ממשלות נפלו אחת אחרי השנייה וארגוני הפדאיון ודעת הקהל קראו להתקרב למצרים בהנהגת גמאל עבד אל נאצר, האויבת הגדולה של מדינת ישראל. בתגובה למהומות עממיות החליט המלך חוסיין במרץ להדיח את מפקדו הבריטי של הלגיון הירדני, ג'ון באגוט גלאב. בתגובה החליט הרצוג להעלות את הכוננות הצבאית במחוז ירושלים וטען כי: "לא מן הנמנע כי תוכניות האויב יכללו התקפת פתע על ירושלים ." סדרת היתקלויות נערכו במובלעת הר הצופים והחל באוגוסט חלה הסלמה לאורך גבול ירדן–ישראל.
על כן, במהלך ההכנות למלחמת סיני, חלה הסלמה צבאית בגבול הירדן כתוצאה מעליית התדירות של פעולות החדירה והטרור ומפעולות התגמול בתגובה. כתוצאה מכך היה קיים חשש סביר שעלולה לפרוץ מלחמה בין ישראל לירדן, ולשם כך הכין פיקוד המרכז תרחיש מלחמה, ובתוכו שחרור מזרח ירושלים ואיחודה של העיר. במסגרת התוכנית הצבאית, במקרה של פרוץ המלחמה נועדה חטיבת גולני ליצור קשר עם מובלעת הר הצופים וגדוד מחטיבה 202 (צנחנים) נועד לכבוש את בית הספר לשוטרים. הכיבוש של כל שאר ירושלים המזרחית נועד להיות תחת אחריותה של חטיבת ירושלים בפיקודו של הרצוג. לאחר ההשתלטות על כל העיר, החטיבה נועדה לרכז את הכוחות לקראת המהלך הבא. בסופו של יום, ההסלמה בגבול המזרחי לא התדרדרה לכדי מלחמה, ומבצע קדש יצא לפועל בחזית סיני. יום לפני פתיחת מבצע קדש, הועלתה הכוננות של החטיבות המרחביות של פיקוד המרכז ופיקוד הצפון, בהן חטיבת ירושלים בפיקודו של אל"ם הרצוג, לקראת האפשרות של כניסת ירדן למלחמה.
אלוף פיקוד דרום וראש אמ"ן בשנית
ביולי 1957 מונה לראש מטה פיקוד הדרום. עם מינויו של חיים לסקוב לרמטכ"ל מונה בינואר 1958 לממלא מקום אלוף פיקוד הדרום תפקיד בו כיהן עד יולי 1958, עת הוחלף באברהם יפה. במסגרת התפקיד ניסה לשפר את מצב כוח האדם ושמר על משמעת אדוקה. הרצוג, שהתחנך על ברכי המערכת הצבאית הבריטית, והתנגד לפעילות העצמאית למחצה של היחידות המובחרות כפי שבאו לידי ביטוי בפעולות התגמול. לאחר שבמהלך אימון צנחנים ביצעו פגיעה ברכוש שעברה את הקו האדום, הדיח הרצוג את סגן מפקד הפלוגה שהיה אחראי לאימון שנעשה ללא תיאום מראש עם הפיקוד. הרצוג ניסה לתמוך באוכלוסייה הבדואית המקומית, שהייתה נתונה למגבלות הממשל הצבאי על ערביי ישראל. בין היתר ניסה לשפר את מצבם במהלך שנת בצורת ולקדם הזרמת מים לאזורי המגורים שלהם. שמירתו על משמעת צבאית הייתה בולטת ואדוקה יותר מעמיתיו. במרץ 1958, לאחר אירוע ירי בו נהרג קצין צה"ל מאש ערבית בסיור בדרום הר חברון, כתב לרמטכ"ל לסקוב: "העובדה שקצין נהרג על ידי ערבים היורים ממארב אינה מוכיחה כי הסיור לא פעל בהתאם להוראות [...] אולם התרשמותי מהחקירות אשר נעשו וכן משיחה עם מפקד הסיור מביאה אותי למסקנה כי הוא גילה רמה נמוכה בפיקוד, גם אם הסיור פעל בסדר מבחינה טכנית." במאי הוראה על סדרת פעולות באזור המפורז ליד ניצנה לאחר שכוחות מצרים הניחו בו סדרת מוקשים ומתקני חבלה.
ב-1959 מונה שנית לראש אגף המודיעין. ראש אמ"ן, יהושפט הרכבי, הודח מתפקידו בעקבות חלקו בפרשת ליל הברווזים, גיוס מילואים שהוביל למתיחות, זרע בהלה בציבור וגרם לסכנת הסלמה כאשר למעשה נועד להיות תרגיל. כתוצאה מהדחתו, נקרא הרצוג פעם נוספת לפקד על אגף המודיעין שהיה שרוי במשבר. בתקופת כהונתו, תחת הרמטכ"לים לסקוב וצבי צור, החריפו הסכנות האזוריות על ישראל, התחזק מעמדו של נאצר בעולם הערבי וחלה רדיקליזציה, תהליכים שבאו לידי ביטוי בין היתר באיחוד מצרים וסוריה לכדי הרפובליקה הערבית המאוחדת (קע"ם). בתגובה להתפתחויות בעולם הערבי, אגף המודיעין פעל לחזק צינורות קשר ולחמם את ברית הפריפריה. במסגרת זאת ביקר הרצוג מספר פעמים באיראן, טורקיה ואתיופיה, כדי לחזק את הקשרים עמן. בהערכת אמ"ן מסוף 1959 העריך הרצוג שלא צפויה מלחמה לפני 1962, ולצד זאת שלא צפויים איחודים נוספים בין מדינות ערב, בין היתר נוכח הכישלון של קע"ם וההתייחסות של מצרים לסוריה כאל מושבה, שהרחיקה מדינות ערביות נוספות מן הרעיון של איחוד עם מצרים.
בפברואר 1960, נגד הערכות אמ"ן, הופתעה ישראל נוכח ריכוז גדול של כוחות מצרים בתוך סיני. הדבר אמנם סתר את ההערכה המודיעינית וכדברי יצחק רבין "נתפסנו עם המכנסיים למטה", אך אמ"ן כן סיפק התרעה בזמן. הרצוג עצמו טען: "עבודת המודיעין העניקה לישראל ארבעה ימי היערכות לקראת התקפה, יותר מן הזמן הדרוש ." ישראל הכריזה על כוננות רותם, שכללה גיוס מילואים חלקי. נעשו ניסיונות להפיג את המתח ולהימנע ממלחמה, ואז התברר שהערכת אמ"ן המקורית דווקא הייתה מוצדקת: מצרים לא שאפה להיכנס למלחמה, אלא רק להרתיע את ישראל, וכעובר חודש היא השיבה את כוחותיה לאחור. לאחר האירוע שב הרצוג על ההערכה המקורית, וב-9 במרץ קבע: עד אז [שנת 1961-1962] אין הם [קע"ם] מעוניינים להיכנס למערכה מול ישראל ." בהמלצת הרמטכ"ל צור העניק ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון דרגת אלוף להרצוג באפריל 1961 (ביום העצמאות).
לאחר השחרור מצה"ל
לאחר שפרש הרצוג מצה"ל במאי 1962, נתמנה לנציגו של סר אייזק וולפסון בישראל, כיהן כמנכ"ל בחברת ג.א.ס בשליטתו ויושב הראש הראשון של "החברה לאלקטרוניקה ישראל" (לימים, "ECI Telecom").
במלחמת ששת הימים
ב-28 במאי 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, נתן הרצוג שיחות פרשנות יומיות ב"קול ישראל", שחיזקו את רוחו של הציבור בישראל. בין השאר אמר, ב-1 ביוני: "אילו הוטל עלי לבחור הלילה בין האפשרות להיות טייס מצרי התוקף את תל אביב, ובין האפשרות להיות אזרח בתל אביב - הייתי בוחר, מטעמים של ביטחוני האישי, באפשרות השנייה". קטעי הקריינות שלו בזמן מלחמת ששת הימים הונצחו על תקליט, שהיה לרב-מכר. עם תום המלחמה מונה כמושל צבאי ראשון של הגדה המערבית, שכללה אז גם את מזרח ירושלים. הוא התמנה לראש מנהל הגדמ"ע עוד לפני המתקפה הירדנית בבוקר 5 ביוני, מתוך הערכת האפשרות של השתלטות ישראלית על הגדה. הוא כיהן בתפקיד פרק זמן קצר, במהלכו אישרה הממשלה את החלת החוק הישראלי על מזרח ירושלים ואיחודה החוקי של העיר לפיכך.
בהמשך התמנה הרצוג, שנחשב לאיש רפ"י ולמקורב של שר הביטחון משה דיין, לחבר "צוות הארבעה" לחקר הלך הרוח בגדה המערבית, צוות שהיה כפוף ישירות לראש הממשלה וכלל, מלבד הרצוג, את משה ששון, שאול בר חיים ודוד קמחי. אותה תקופה הייתה הממשלה חלוקה באשר למדיניות שיש לקבוע לחזון מדיני לגורל השטחים ולשאלת השלום עם הערבים. כקבוע בתוכנית אלון, רבים בדרג המדיני באותה העת העריכו שיש לחלק את הגדה בין חלק שיסופח למדינת ישראל וחלק שיוחזר לירדן, או שמא תקום בו ישות פלסטינית. הרצוג טען שעל המדינה לקבוע ראשית כל את נהר הירדן כגבולה המזרחי של מדינת ישראל, ולהעמיד מצב זה כעובדה מוגמרת. הוא צידד בגבולות ביטחון אסטרטגיים וראה בהם נחיצות ממעלה ראשונה. בנוסף לכך, הוא תמך במתן אישור לישראלים לרכוש קרקעות ביהודה ושומרון.
עריכת דין
בשנת 1972 נמנה עם מקימי משרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות', שלימים הפך למשרד עורכי הדין הגדול בישראל. בין השאר ייצג את חברת סנוקרסט בבג"ץ שהגישה נגד עיריית בני ברק שסירבה לתת לה רישיון עסק, ואת ליידי איבון קוקריין, בת למשפחת סורסוק הלבנונית, בתביעה נגד האפוטרופוס לנכסי נפקדים שיחזיר לה נכסים שהופקעו ביפו, חיפה ועמק יזרעאל. במלחמת יום הכיפורים חזר לעודד את הציבור בשיחות פרשנות יומיות ברדיו. בעקבות המלחמה הוא גם כתב את הספר 'מלחמת יום הדין' המתאר את התחוללותה תוך התבססות על ראיונות שקיים הרצוג עם בכירי הדרג המדיני-ביטחוני.
שגריר ישראל באו"ם
בשנים 1975 – 1978 כיהן כשגריר ישראל באו"ם. ב-10 בנובמבר 1975, במהלך כהונתו, התקבלה בעצרת הכללית של האו"ם ההחלטה המשווה את הציונות לגזענות. בנאום התגובה שלו קם הרצוג והגדיר את ההחלטה כגזענית, והבהיר לשגרירים השונים כי הם ישאו באחריות לשואה הבאה שתפרוץ בעקבות ההחלטה. בסוף הנאום הוא אמר "עבורנו, העם היהודי, זו אינה יותר מפיסת נייר, ונתייחס אליה בתור שכזו", וקרע את נייר ההחלטה לשניים.
לימים כלל צוות היסטוריונים בריטים בראשות סיימון סבאג מונטיפיורי נאום זה בין 50 הנאומים הגדולים בהיסטוריה, לצד נאומים של מרטין לותר קינג, נלסון מנדלה, וינסטון צ'רצ'יל וג'ון קנדי.
הבחירות לנשיאות המדינה ב-1983
בשנת 1981 נבחר כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה. בנובמבר 1982 לקה בהתקף לב מסיבי, אך התאושש ממנו. בשנת 1983 התמודד על תפקיד נשיא המדינה מול מועמד הימין והקואליציה, שופט בית המשפט העליון מנחם אלון. בהצבעה, שהתקיימה ב-22 במרץ, ניצח הרצוג ברוב של 61 קולות מול 57 קולות שקיבל אלון. הרצוג נשבע אמונים כנשיא השישי ב-5 במאי 1983. הוא כיהן בתפקיד זה עד מאי 1993 (לאחר שנבחר ללא מתנגדים לקדנציה שנייה ב-1988).
בשנת 1984, לאור תוצאות הבחירות לכנסת האחת עשרה, הפעיל את מלוא השפעתו כנשיא על ראשי הסיעות בכנסת למען הקמת ממשלת אחדות לאומית, עד שזו הוקמה לבסוף, בראשותו של שמעון פרס, שהוחלף בהסכמה על ידי יצחק שמיר כעבור שנתיים, בהסדר שכונה "הרוטציה".
פרשת קו 300
בשנת 1986 העניק חנינה למעורבים בפרשת קו 300, עוד קודם להגשתו של כתב אישום – אחד המקרים הבודדים בתולדות המדינה שבו נשיא המדינה נתן חנינה לאדם אשר טרם נשפט והורשע. בעקבות צעד זה התעורר דיון ער בסוגיית סמכות החנינה של הנשיא.עוד ב-1986, מומש הסכם הרוטציה של ממשלת האחדות והעברת ראשות הממשלה משמעון פרס ליצחק שמיר (אשר במקביל התחלפו במשרת שר החוץ). בטקס השבעתו של שמיר לראשות הממשלה נעדר פרס מפאת פגישה דיפלומטית עם נשיא מצרים חוסני מובארכ בקהיר. הרצוג זעם על כך והטיח בפרס: "הייתה זו התנהגות לא-נאותה מצד פרס. שמיר היה עכשיו ראש הממשלה... פרס, כממלא מקומו, היה צריך להיות שם. והבריחה לקהיר הייתה ניסיון בוטה להתעלם מהעובדה ששמיר הוא ראש הממשלה."
"התרגיל המסריח"
במרץ 1990, בעקבות נפילת ממשלתו של יצחק שמיר בהצבעת אי-אמון בכנסת, הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על שמעון פרס, ובכך עורר את זעם הליכוד. פרס נכשל במשימה זו, ושמיר שב והרכיב ממשלה. הפרשה כולה זכתה לכינוי "התרגיל המסריח".
ב-1993 החליף אותו בכס הנשיאות עזר ויצמן.
פרישתו וערוב ימיו
חיים הרצוג נפטר ב-17 באפריל 1997, י' בניסן ה'תשנ"ז, בגיל 79. הלווייתו נערכה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, שבירושלים.
הותיר אחריו את אשתו אורה (אחותה של סוזי אבן, אשתו של אבא אבן) ואת ארבעת ילדיו: יואל (הנשוי לבתו של המיליארדר נסים גאון מז'נבה), תא"ל מיכאל (מייק) (שגריר ישראל בארצות הברית, לשעבר מזכיר צבאי לשר הביטחון מופז וראש המטה של אהוד ברק), יצחק (נשיא מדינת ישראל ולשעבר יושב ראש הסוכנות היהודית, חבר הכנסת, יו"ר האופוזיציה ושר בממשלות ישראל) ורונית (פסיכולוגית קלינית).
עטרה (כתר)
עטרה או דיאדמה (ביוונית: διάδημα, דיאדמה - מן הפועל "לקשור") הוא סוג של כתר אשר חבשו מלכים החל מתקופת בית ראשון כפי שכתוב בשיר השירים:"צְאֶנָה וּרְאֶינָה בְּנוֹת צִיּוֹן, בַּמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה, בַּעֲטָרָה שֶׁעִטְּרָה לּוֹ אִמּוֹ בְּיוֹם חֲתֻנָּתוֹ, וּבְיוֹם שִׂמְחַת לִבּוֹ." . כיום משמש כינוי זה לכתר קטן המשמש מונרכים בשימוש יומיומי.
כינוי יווני זה שימש לתיאור סרט לבן שנענד בתקופה ההלניסטית למצחו של המונרך, ונקשר מאחורי ראשו. הדיאדמה שימשה לציין את סמכותו של המונרך. לימים שויך המונח לכתרים מעגליים שנלבשו על ידי מונרכים.
אלכסנדר מוקדון היה הראשון לענוד את הדיאדמה, לזכר ניצחונו על הפרסים וכיבוש אסיה, יורשיו הדיאדוכים אימצו מנהג זה ומאז הדיאדמה הפכה לאחד מסמלי המונרך המזרחי-הלניסטי, מקורות מאוחרים כדיודורוס סיקולוס מייחסים לכתר מקור פרסי אולם ככל הנראה אין ממש בהשערתם. כתוצאה מאימוץ הכתר על ידי אלכסנדר נוצר סיפור המייחס את ענידת הדיאדמה לראשונה לדיוניסוס, שענד אותה בעת שנלחם על כיבוש אסיה.
כיום משמש המונח "עטרה" (דיאדמה) לציון כתר שצורתו מחצית העיגול, הנלבש על ידי נשים מבתי מלוכה (בדומה לתכשיט הנזר) ומשמש לאירועים יומיומיים שבהם נדרשת המלכה ללבוש כתר, אולם מדובר בכתר קל משקל ונוח יותר מהכתרים הממלכתיים או מכתרי ההכתרה.
קלריקליזם
קלריקליזם (מצרפתית: Cléricalisme) היא עמדה אידאולוגית הדוגלת בדומיננטיות ובשליטה של הרעיונות הדתיים ומוסדות הדת והכמורה (לרוב הכוונה לכנסייה הקתולית הנוצרית) בחיים הציבוריים והפוליטיים של החברה. הקלריקליזם יכול לבוא לידי ביטוי ברמות שונות ובצורות שלטון שונות, ביניהן הגדרת דת רשמית במדינה, תיאוקרטיה וקונקורדט. הביטוי משמש לעיתים קרובות ככינוי מזלזל לפנייה לאנשי דת וכמורה בנושאים שמעבר לתחומה של הכנסייה.
המונח נטבע כנראה בשנות ה-1860 (האזכור הידוע הראשון שלו הוא בעיתון אנגלי ממאי 1864, בטור שתקף את האפיפיור), ונעשה פופולרי לאחר שהציר לאון גמבטה תקף את ממשלת פטריס דה מק-מהון השמרנית ב-4 במאי 1877 במילים:
זאוקסקי
זאוקסקי (ברוסית: Зао́кский) הוא יישוב פועלים עירוני, המרכז המנהלי של המחוז המוניציפלי זאוקסקי במחוז טולה, במרכז רוסיה. האוכלוסייה מונה 6,548 אנשים (נכון למפקד 2018). הכפר ממוקם בצפון מחוז טולה, 63 ק"מ מהעיר טולה, לא הרחק מהגבול עם מחוז קלוגה. בכפר שוכנת תחנת רכבת טארוסקאיה המשמשת את קו "מוסקבה-טולה".
היסטוריה
זאוקסקי מוביל את שורשיו מקהילה, שכללה את הכפר אונקי (הידוע מאז המאה ה-17), הכפר איוואנובקה ותחנת איוואנובו (כיום תחנת טרוסקאיה) של הרכבת מוסקבה-קורסק, שנבנתה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19.
בשנת 1924 הכפר הופך למרכז מחוז סרפוחוב (משנת 1930 - מחוז זאוקסקי במחוז המשנה סרפוחוב של מחוז מוסקבה). בשנת 1935 אוחדו הכפרים איוואנובקה ותחנת איוואנובו, שבאותה עת קיבלה את השם טרוסקאיה, ליישוב אחד בשם זאוקסקי.
ב-9 בספטמבר 1970 קיבל הכפר זאוקסקי מעמד של יישוב פועלים, מאז שמו הרשמי של יישוב הוא כפר הפועלים זאוקסקי. סמינר אדוונטיסטי נפתח בזאוקסקי בשנת 1987, כיום הסמינר מתקיים בתור האוניברסיטה האדוונטיסטית של זאוקסקי.
כלכלה
המפעלים העיקריים של זאוקסקי: מאפייה, מפעל חקלאי, בית דפוס ובית ההוצאה לאור "מקור החיים" («Источник жизни»). בסמוך לכפר, על גדת נהר אוקה - בית הנופש וולגוז', מרכז בילוי ופארק הנופש ולגוז' ויש מספר רב של עמותות גננות באזור.
תרבות
ישנם שני בתי ספר בכפר (בית הספר היסודי ובית הספר התיכון על שם גיבור רוסיה, סרגיי בורנייב), פנימייה, בית ספר למוזיקה, קולנוע תלת־ממדי ובית חולים אזורי. בנוסף בזאוקסקי קיים מוסד חינוך גבוה שאינו ממשלתי של הכנסייה האדווניסטית של היום השביעי - אוניברסיטת זאוקסקי האדוונטיסטית (שכוללת בית ספר תיכון נוצרי, אקדמיה תאולוגית ומכון כלכלי נוצרי), שמבין בוגריה הנודעים הוא שחקן התיאטרון גריגורי דובריגין.
מאז 2 באוקטובר 1930 יוצא לאור העיתון המקומי "זאוקסקי ווסטניק" (ידיעון זאוקסקי).
אתרים ראויים לציון
ליד זאוקסקי, על גדות אוקה, נמצאת אחוזת פולינובו - מוזיאון הבית ושמורתו של האמן הרוסי המפורסם וסילי דמיטרייביץ' פולינוב, שנבנה על פי פרויקט שלו בסוף המאה ה-19. בכפר ביחובו שנמצא בסמוך לזאוקסקי נשמרה כנסיית השילוש הקדוש, שנבנתה גם היא על פי פרויקט מיוחד של פולנוב עבור האיכרים במקום בשנת 1906.
אנדריי טימופייביץ' בולוטוב (נולד ב-7 באוקטובר 1738 - 3 או 4 באוקטובר 1833) הוא סופר, פילוסוף מוסרי, מדען, בוטנאי, ממקימי האגרונומיה ברוסיה. הוא תרם תרומה רבה להכרה ברוסיה של עגבניות ותפוחי אדמה בגידולים. אנדריי בולוטוב נולד בכפר אבותיו דבוריאנינוב שבמחוז המשנה אלכסינסקי במחוז טולה (כיום אזור זאוקסקי במחוז טולה)
וסבולוד פיודורוביץ' רודנייב, יליד משפחת אצולה ממחוז טולה, התגורר באחוזתו בכפר מישנקי, כיום בזאוקסקי. מת ב-7 ביולי 1913 ונקבר בסביבת כנסיית גבירתנו מקאזאן בכפר סבינו, במחוז טולה. גיבור המלחמה הרוסית-יפנית, אדמירל (1905) הצי הקיסרי הרוסי, מפקד סיירת וריאג שאחוזתו משמשת כמוזיאון.
אוניברסיטה אפיפיורית
אוניברסיטה אפיפיורית היא אוניברסיטה קתולית שהוקמה על ידי הכס הקדוש (הממשל הכנסייתי שבוותיקן) ונמצאת בפיקוח ישיר שלו. בסמכותה של אוניברסיטה אפיפיורית להעניק תארים אקדמיים במקצועות דתיים. החשובים שבהם: תאולוגיה קדושה, משפט קנוני ופילוסופיה. שיטת התארים באוניברסיטאות אפיפיוריות זהה לשיטה המקובלת באוניברסיטאות אירופאיות אחרות במקצועות אלה: בוגר אוניברסיטה (baccalaureate), מוסמך אוניברסיטה (Licentiate) ודוקטורט.
תארים כנסייתיים אלה הם תנאי בסיסי למשרות מסוימות בכנסייה הקתולית. מועמדים לבישופות נבחרים בעיקר מבין כמרים בעלי תואר דוקטור בתאולוגיה קדושה או במשפט קנוני. שופטים ועורכי דין של הכנסייה חייבים להיות לפחות בעלי תואר שני במשפט קנוני.
כנסיית סנט אנה
כנסיית סנט אנה (בפולנית: Kościół św. Anny) היא כנסייה בעיר העתיקה של ורשה.
היסטוריה
הכנסייה מכונה גם "כנסיית הסטודנטים".
מקלע PK
מקלע PK (ברוסית: ПК) (ראשי תיבות של Пулемет Калашникова; "מקלע קלשניקוב") הוא מקלע קל תוצרת ברית המועצות אשר היה בשימוש נרחב של מדינות ברית ורשה ובעלות בריתם.
למקלע יצאה גרסה משודרגת המוכרת בשם PKM שמשמעותו המקלע המעודכן של קלשניקוב (Пулемет Калашников Модернизированный).
היסטוריה ופיתוח
מקלע ה-PK תוכנן על ידי מיכאיל קלשניקוב בשנת 1958 ונכנס לשירות בצבא האדום ב-1969. הרעיון לפיתוח המקלע היה יוזמה של שר הביטחון הסובייטי שהיה מעוניין בפיתוחו של מקלע מתחרה למקלע הנפוץ של אותה תקופה, מקלע NSV.
ה-PK נחשב בזמנו למקלע טוב והחליף מספר מקלעים ישנים שהיו בשימוש בצבא האדום, כגון SGM.
מספר שנים לאחר פיתוח ה-PK החל קלשניקוב לפתח גרסה נוספת של המקלע, הידועה כיום בראשי התיבות שלה PKT. גרסה זו נועדה להיות מותקנת על גבי רכב קרבי משוריין וטנקים. היא מותקנת בין היתר במערכת Uran-9. ב-1969 החל הצבא האדום להשתמש בגרסת ה-PKM שכללה חצובה של שלוש רגליים. כיום, דגם ה-PKM עדיין מיוצר ומשמש את הצבאות של רוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר. גם צבאות של מדינות הגוש המזרחי לשעבר, כמו פולין ורומניה עדיין משתמשים במקלעי ה-PKM. כמו כן, המקלע נמצא בשימוש במדינות רבות באפריקה ובמזרח התיכון, שם הוא משמש בעיקר כוחות גרילה וארגוני מחבלים.
ה-PKM שוכפל ונכון ל-2007 הוא מיוצר במדינות נוספות כגון בולגריה, סין, פולין, רומניה ומדינות יוגוסלביה לשעבר.
הנדסה ומבנה
PK הוא מקלע בעל חגורת כדורים ממתכת עמידה, ובעל כוונות ברזל (אחת בחלקו הקדמי ואחת בחלקו האחורי). חגורת התחמושת למקלע נמצאת בארגזים של 100, 200, או 250 כדורים. ארגז הכדורים מולבש על המקלע ומכיל בתוכו את הכדורים כאשר הוא נמצא מצידו הימני של המקלע. הנצרה ממוקמת בצידו השמאלי של ההדק ומאחוריו, קת הרובה עשויה עץ או בקליט והדק מכני המתפעל את המקלע. ניתן לקפל את החצובה לפי הצורך. לגרסאות המקלע שמורכבות על טנקים יש הדק אלקטרוני וקת לכתף, ובכך הן מאפשרות תפעול יעיל שמתאפשר כאשר מורידים את המקלע בשעת הצורך מהמקום שבו הוא מותקן על הטנק.
תג (גופן)
בתחום הקליגרפיה, תג או סֶרִיף הוא פרט משיכת קו האות בגופן. התגים נראים כתוספת צורנית בלתי חיונית לקריאת האות בתחילתו או סופו של קו המרכיב את האות. סגנון כתב ללא סריף, המקובל בעיקר בדפוס המודרני, נקרא סנס-סריף (sans serif – בצרפתית "ללא סריף").
מקורו של התג הוא בטכניקות כתיבה קליגרפיות בעט או משיכת מכחול, אשר בעזרת תגים משיגות דיוק רב יותר ומראה אסתטי יותר של האות. בשימוש בעט נובע קליגרפי לדוגמה, אם העט נמשך לאורך קו, נעצר ואז מורם, עלול להישאר כתם דיו קטן בסוף הקו. משיכת הקו הקלה בסוף הקו, היוצרת את התג, מונעת את הכתם ויוצרת סיומת יפה לאות. השימוש בתגים בקליגרפיה אופייני במיוחד בשימוש בראש עט קווי.
תגים בכתב סת"ם
התגין הם סימני ההיכר הבולטים ביותר של כתב סת"ם שבו נכתבים ספרי התורה ספרי הנביאים והמגילות. לפי ההלכה היהודית יש שני סוגי אותיות מתוייגות, יש אותיות שמתוייגות בשלושה תגין ויש אותיות המתוייגות בתג אחד בלבד. בהלכה מובא הכלל הבא: האותיות שעטנ"ז ג"ץ מתוייגות בשלושה תגין, בעוד שהאותיות חי"ה בד"ק מתוייגות בתג אחד בלבד.
אחד מהדברים המורכבים שנדרש מסופר הסת"ם לדייק בהם היא כתיבת התגין באופן שלא יגעו אחד בשני. ביטוי מפורסם המבוסס על מטלה זו הוא הביטוי: "מדקדק על קוצו של יוד" שפירושו שסופר הסת"ם נדרש לדקדק עד לפרט הקטן ביותר שזה התג היחיד של האות י|יו"ד (אחת מאותיות חי"ה בד"ק).
גופנים ללא תגים
גופנים ללא תגים, המכונים גופני סנס-סריף (sans serif) התפתחו למעשה רק בעידן הדפוס המודרני. גופנים ללא תגים, המכונים גם "גותיים" מתחלקים למספר קבוצות: גרוטסקיים, נאו-גרוטסקיים, הומניסטים וגאומטרים.
All I Ever Need Is You
All I Ever Need Is You הוא אלבום האולפן הרביעי של הצמד סוני ושר. האלבום יצא לאור ב-1972, על ידי חברות התקליטים MCA רקורדס וקאפ רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-14 במצעד הבילבורד 200.
תור בן מיור
תור מתתיהו בן מיור (נולד ב-26 בינואר 1962) הוא במאי קולנוע, עורך, צלם ומורה. זוכה פרס אמי ופרס הפורום הדוקומנטרי.
ביוגרפיה
בן מיור נולד ביודפת, לעמוס, יועץ חקלאי וקדר, ודליה, קדרית ומורה לקדרות. מילדות ועד נעוריו נדד ברחבי העולם ביחד עם משפחתו; שווייץ, לאוס, ארצות הברית, פנמה, צ'ילה וכו', זאת בשל עבודתו של אביו בבנק העולמי. את העניין בקולנוע פיתח כבר בגיל צעיר, ביצירת מספר סרטים קצרים שהובילו אותו להשתתף בתוכנית הנוער "ריץ רץ".
קריירה
לאחר לימודיו במחלקת הקולנוע בבית צבי, יצר מספר סרטים אקספרימנטליים ביודפת ואזור הגליל התחתון. ב-1989 עבר לירושלים שם החל לעבוד בהערוץ הראשון, ב-1996 עזב את הערוץ והחל לעבוד כעורך ובמאי במספר רב של פרויקטים דוקומנטריים ועלילתיים.
משה פדהצור
משה פדהצור (פודהורצר; ה' בסיוון תרמ"ט, 4 ביוני 1889 – ב' בתשרי תשכ"ג, 30 בספטמבר 1962) היה מראשי היישוב היהודי בצפת, כיהן כראש העיר הראשון של צפת לאחר קום המדינה.
ביוגרפיה
נולד בצפת, בנו של אלעזר יעקב פודהורצר ורוחמה, בת הרב רפאל זילברמן, רבה של צפת. למד בישיבה של סבו הרב זילברמן, וכן אצל הרידב"ז. נישא לבתו של דודו הרב אלעזר זילברמן.
היה מזכירו ועוזרו הראשי של סבו הרב זילברמן. סייע לאביו בפעולותיו במירון. בשנת 1924 יזם סלילת כביש מצפת למירון, ששימש את העולים לקברו של רבי שמעון בר יוחאי. בדצמבר 1923 נבחר למזכיר סניף בני ברית בצפת. היה פעיל מרכזי במוסדות ובארגונים יהודיים מקומיים שסייעו ליהודי צפת וארגן מגביות לטובת היישוב. פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה בישראל ומחוצה לה לטובת היישוב היהודי בצפת ובגליל העליון. סייע לקרן הקיימת לישראל בגאולת אדמות בעין זיתים ובמירון.
בשנת תר"צ (1930) התמנה כחבר במועצת העיר, ובמשך השנים מילא תפקידים מרכזיים בגופים ציבוריים רבים.
בשנת 1931 נבחר לוועד הקהילה בצפת ונתמנה ליו"ר ועד הקהילה, תפקיד בו החזיק שנים רבות.
לאחר מאורעות תרפ"ט הודו שלטונות המנדט בפני חברי הוועד הזמני של יהודי צפת כי אין להם יכולת להגן על ביטחונם של יהודי העיר והורו לתושבים לנטוש את העיר. פודהורצר עמד בראש המתנגדים בהכריזו: "לא נזוז מפה, לא נסכים שצפת תהיה חברון שנייה!". בעקבות זאת חזרו בהם השלטונות מהחלטתם ופודהורצר עצמו התמנה לחבר בהנהלת קרן העזרה לנפגעי הפרעות. גם במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פעל להגנת תושבי העיר. בשנת 1938, לאחר שכוחות הצבא עזבו את העיר, הפעיל את קשריו אצל שלטונות המנדט ובעקבות זאת הוחזרו כוחות הצבא לעיר והוגדל מספר הנוטרים העבריים בעיר.
בתקופת מלחמת העצמאות מילא תפקיד מרכזי בהנהגת הציבור היהודי בצפת. לאחר קום המדינה התמנה לראש העיר צפת. אחד ממפעליו הבולטים כראש עיר היה הקמת קריית האמנים בעיר. כיהן בתפקידו עד שנת 1955.
נפטר בצפת בשנת 1962, ונקבר בבית הקברות בעיר.
בנו היה העיתונאי דוד פדהצור ונכדו היה הטייס והפרשן הצבאי ראובן פדהצור.
לקריאה נוספת
בצל המצודה - עמידתה של צפת בתש"ח, מאיר מיבר, הוצאת מלוא
דוב ליאור
הרב דוב ליאור (ליינבנד; נולד בי"א בחשוון תרצ"ד, 30 באוקטובר 1933) הוא רב ציוני דתי, מן הפוסקים הבולטים בציבור הדתי לאומי, ממנהיגי הזרם המכונה "חרדי לאומי". רבה של מפלגת עוצמה יהודית, מחברי הנשיאות של איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
כיהן כאב בית דין בבית הדין הרבני בבאר שבע, רבם של קריית ארבע והיישוב היהודי בחברון, ראש ישיבת ההסדר ניר - קריית ארבע, יו"ר ועד רבני יש"ע ורב המושב כפר הרא"ה.