cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sierra Entertainment
משפחת סיירה
החברות שקנתה סיירה במהלך שליטתה בשוק המשחקים:
אאובסילאוס
אאובסילאוס (שם מדעי: Eobasileus; מילולית: "מלך-שחר מכותר") הוא סוג נכחד של יונק גדול בן לסדרת הדינוצרטים שחי בתקופת האאוקן שחי לפני 48-42.9 מיליון שנה באמריקה הצפונית. בתוך סוג זה נכלל מין אחד - Eobasileus cornutus, שהתגלה ב-1872 ותואר בידי החוקר המפורסם אדוארד קופ.
מאפיינים
יונק קדום זה היה הגדול שבבני סדרתו והוא הגיע לאורך 4 מטרים, לגובה 2.1 מטר בכתפיו ולמשקל של מעל 4 טונות, גדול מכל קרנף או יונק צפון אמריקני. כמו לקרובו היואינטתריום במראה הגולגולת שלו הזכיר קרנף אך לא היה קרוב אמיתי. הגולגולת הייתה בעלת 3 רכסי קרניים דומים לקרני ג'ירף שבלטו ממצחו, מעל חלל העיניים וגם מעל החוטם כמו קרנף. ייתכן שהם צופו בעור קשה. הלסתות של האאובסילאוס היו בעלי ניבים ארוכים שבלטו מבחוץ ואולי נועדו לעזור ליצור להילחם עם יריבים או נגד טורפים.
למרות מראהו המאיים הוא היה אוכל צמחים איטי בעל מוח קטן שרעה בערבות ומספר חוקרים סוברים שהיה בעל אורח חיים אמפיבי. כנראה שהוא נכחד עם התייבשות סביבתו הלחה.
אצטדיון האור (ליסבון)
אצטדיון האור (בפורטוגזית: Estádio da Luz), או בשמו הרשמי אצטדיון הספורט של בנפיקה ליסבון (Estádio do Sport Lisboa e Benfica), הוא אצטדיון כדורגל בליסבון, פורטוגל. הוא ידוע בתור "הקתדרלה" ("A Catedral") בפי אוהדי בנפיקה ליסבון. האצטדיון משמש לעיתים את נבחרת פורטוגל במשחקיה הביתיים.
הקרקע עליה נבנה קרויה על שמה של "גבירתנו של האור" (Nossa Senhora De Luz), על שם הקהילה בליסבון ששם נמצא האצטדיון. "דה לוּשׁ", או "של האור", הוא מושג שכיח במסורת הקתולית הפורטוגזית – בתרגום חופשי פירוש הביטוי "בנוכחות אלוהים".
האצטדיון אירח מספר משחקים, בהם משחק הגמר ביורו 2004. האצטדיון הישן, שמנה 120,000 מקומות והיה מהגדולים בעולם, נהרס בשנת 2002 לקראת היורו ועל הריסותיו נבנה החדש שמונה 65,647 מושבים. האדריכל שתכנן את האצטדיון בנה אותו כך שתהיה בו כמות מקסימלית של אור טבעי.
בשנת 2014 אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות בו גברה ריאל מדריד על אתלטיקו מדריד בתוצאה 1–4 לאחר תוספת זמן.
באוגוסט 2020 אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות בו גברה באיירן מינכן על פריז סן-ז'רמן בתוצאה 1-0.
בולגריה (ספינה)
בעקבות האסון, נשיא טטרסטן, רוסטאם מיניחאנוב, הקדים לשוב מחופשתו וה-12 ביולי 2011 הוכרז כיום אבל לאומי.
ועדת החקירות של רוסיה (גוף החקירות העיקרי במדינה) הגישה כתב אישום נגד סבטלנה איניאקינה, מנכ"לית חברת ארגורצ'טור (Аргоречтур) ופקידים נוספים של חברות הספנות האזוריות בגין הפרת נוהלי בטיחות.
האסון, נחשב לאסון הימי הגדול ביותר בתולדות הפדרציה הרוסית.
תולדות הספינה
הספינה "בולגריה" נבנתה בצ'כוסלובקיה (כיום סלובקיה), במסגרת "פרויקט 785" לבניית ספינות על ידי חברת סקודה קומארנו העממית (Národný Podnik Škoda Komárno9); כיום חברת קומארנו הסלובקית (Slovenské lodenice Komárno a.s), והוּרדה למים ב-1955.
תחילה נקראה הספינה בשם "אוקראינה" ועד שנת 1962 הייתה שייכת לחברת הספנות של גורקי (Волжское объединенное речное пароходство), לאחר מכן הועברה לחברת ספנות בשם "הנהר קאם" (Камское речное пароходство), כיום חברת הספנות "נהרות קאם" (ОАО Судоходная компания Камское речное пароходство) שמיכאיל אנטונוב היה הבעלים שלה ובסיסה היה בפרם.
בתחילת שנות ה-2000 הועברה הספינה לידי חברת הספנות של קאזאן (Казанская судоходная компания) ואחר כך הוחכרה ל"בריז" (Бриз). ביוני 2011 הוחכרה הספינה לחברת ארגורצ'טור (Аргоречтур) מקאזאן, כאשר מכירת כרטיסי השייט נעשו באמצעות חברת אינטור-וולגה (ИнтурВолга) של קאזאן.
בפברואר 2010 הספינה שינתה את שמה מ"אוקראינה" ל"בולגריה" על שם בולגריה של הוולגה - מדינה היסטורית בתחומי טטרסטן של היום.
אסון הטביעה
ב-9 ביולי 2011, ספינת הנוסעים "בולגריה" יצאה מרציף מס' 12 של נמל הנהר של קאזאן לכיוון בולגר (כ-140 ק"מ מערבית לקאזאן), לשייט בן יומיים. המסלול חלף על פני אגמי המים המלאכותיים של קויבישב ולמחרת, בשעה 11:15 שעון מקומי, הייתה הספינה בדרכה חזרה. כעבור שלוש שעות, בסביבות השעה 13:30, עקב תנאי מזג אוויר לא נוחים, שהתבטאו ברוחות עזות מאוד, החלה הספינה לנטות ימינה, מים החלו לחדור לספינה ובסמוך לשעה 13:58 שקעה הספינה בעומק 18 מטרים, ובתוך כרבע שעה כבר שקעה כולה. הטביעה התרחשה כ-3 ק"מ מהגדה הימנית של הוולגה, סמך לכפר סיוקייבו, באזור קאם-אוּסטין, בטטרסטן.
לנוסעים לא היה כמעט סיכוי להינצל - אולם, מתוך 208 נוסעים רשומים (עוד 25 נוסעים לא רשומים נוספים ו-50 ילדים), ויחד עם צוות האונייה, חולצו 79 איש בסיוע האונייה "ארבלה" שחלפה בסמוך. קפטן הספינה אוסטרובסקי נהרג, גופתו וגופת אחיותיו נמשו מהנהר בידי צוללני המשרד למצבי חירום של רוסיה ב-12 ביולי.
על פי עדויות הניצולים, הם שהו במים במשך שעה וחצי עד שעתיים, עד שחולצו, כאשר מכלית הנפט "וולגה-נפט" חלפה בסמוך ולא הגישה כל סיוע, עד לבואה של ה"ארבלה" שחילצה את כל שיכלה.
על פי נתוני ועדת החקירות של רוסיה, הספינה "בולגריה", יצאה את קאזאן עם מנוע שמאלי לא תקין, והועלו האשמות כבדות בדבר הפרת נוהלי בטיחות של הספינה ומנהלי החברה שתִחזקו אותה. אף שמשרד התחבורה טען כי הספינה עברה בדיקות בטיחות ב-15 ביוני 2011 והוכרזה כלא כשירה טכנית, אלא שאנשי חברת הספנות של קאזאן (Казанская судоходная компания) בחרו להתעלם מכך.
החקירה והתגובה
ועדת החקירות של רוסיה פתחה ב-10 ביולי 2011 בחקירת האירוע בהסתמך על סעיף 263 של החוק הפלילי הרוסי (הפרת כללי בטיחות תפעול התחבורה האווירית והימית).
נשיא טטרסטן, רוסטאם מיניחאנוב, הקדים לשוב מחופשתו והתייצב בחדר המצב שהוקם סמוך לאזור האסון על ידי המשרד למצבי חירום של רוסיה שהמשיך להפעיל צוללנים על מנת למצוא ניצולים ולמשות את גופות הקורבנות (נכון ל-13 ביולי 2011 נמשו כמאה גופות). נוסף לזה, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב הורה לשר התחבורה איגור לוויטין להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקר האסון והגורמים לו. כמו כן, יו"ר ועדת החקירות הרוסית, אלכסנדר איוואנוביץ' בסטריקין הגיע לאזור האסון על מנת לפקח אישית על החקירה.
על פי משרד התובע הכללי הרוסי לענייני תחבורה של אזור הוולגה, הספינה "בולגריה" נשאה כמות מוגזמת של נוסעים, מעבר לרישיון המותר בחוק והפרה תקנות טכניות ובטיחותיות רבות.
ב-11 ביוני הוחלט לבצע הליך קרקוע של כל ספינות הנוסעים שנוצרו בשנות ה-50 והששים, בשל חשש להפרות תקנות בטיחות גם בהן - ובאותו היום נעצרה לשיט ספינת הנוסעים "המלחין גלאזונוב", שיוצרה באותו המפעל שיוצרה "בולגריה", ונמצאו בה תקלות במנוע השמאלי.
הוכרז יום אבל לאומי ב-12 ביוני, בטטרסטן וברוסיה כולה. העיתונות הרוסית תקפה את משרד התחבורה על חוסר הפיקוח על תחבורת הנהרות וכי ישנן עשרות, אם לא מאות, ספינות שמשייטות בתחומי רוסיה ללא רישיון ועם תקלות במנועים.
ועדת החקירות של רוסיה הגישה כתבי אישום נגד מנכ"לית ארגרצ'טור, סבטלנה איניאקינה וכנגד מומחה רישום ספינות הנהר, יעקב איבאשוב, שעבד עבור הסוכנות הפדרלית לתחבורת ימים ונהרות והתיר לספינה לצאת לשיט; השניים נעצרו ונלקחו למעצר.
ביולי 2014 בית המשפט המחוזי במוסקבה דן את סבטלנה איניאקינה ל-11 שנות מאסר בגין הענקת שירותים לא בטיחותיים והפרת חוק הגנת העבודה כמו גם הפרת חוקי הבטיחות בתעבורת המים. שותפהּ, יעקב איבאשוב נידון ל-6,5 שנות מאסר בתחילה אך זכה לחנינה ושוחרר.
גד יגיל
גד יגיל (28 בינואר 1929 - 4 בינואר 2009) היה פרופסור במחלקה לביולוגיה מולקולרית במכון ויצמן. מחקריו עסקו במידע גנטי וחישובו ובאנליזה של מבנים ביוכימיים. גד היה מחלוצי המחקר בביוטכנולוגיה בארץ ישראל.
ביוגרפיה
יגיל נולד בגרמניה, בן לקטה ופרנץ שטיאסני. עלה לארץ ישראל בשנת 1933. הוא למד בגימנסיה הרצליה, ובשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת מעוז ב' ושירת בפלוגה ד' בגדוד הראשון של חטיבת יפתח במלחמת העצמאות. הוא סיים לימודים לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית ובמכון ויצמן.
יגיל היה פעיל בתנועות פוליטיות שונות ובהן ד"ש ושינוי. בשנים האחרונות היה פעיל בעמותת מנוחה נכונה שמטרתה הייתה לאפשר קבורה חילונית לאלה הרוצים בכך. הוא עצמו נקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
היה נשוי לחוה, והתגורר ברחובות, ולהם 4 ילדים. יגיל היה פעיל עד ימיו האחרונים והמשיך להגיע למשרדו במכון ויצמן עד מותו.
אחיו, עזרא יגיל, הוא פרופסור במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת תל אביב.
הבנק המרכזי של בליז
הבנק המרכזי של בליז (באנגלית: Central Bank of Belize) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של בליז.
הבנק הוקם בשנת 1982 והוא ממשיך דרכם של מועצת הנציבים של בליז לענייני מטבע (1894–1976) והרשות המוניטרית של בליז (1976–1981). הקמתו של הבנק, כמו גם הרשות לפניו, היוו צעד משמעותי בפיתוח כלכלת בליז וקידום עצמאותה המדינית.
תפקידי הבנק הוגדרו בחוק ועל פיהם יותוו פעולותיו למען ייצוב המדיניות המוניטרית בבליז, בעיקר בנוגע לשער החליפין וקידומם של תנאי אשראי מספקים לפיתוח המדינה.
ואראפ
ואראפ (בערבית: واراب) היה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. שטחו היה כ-31,027 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה כ-920,045 נכון ל-2008. בירתו הייתה העיר קוג'וק.
סוסניוס השני, קיסר אתיופיה
סוסוניוס השני היה קיסר אתיופיה שכיהן ביוני – 23 בדצמבר 1770. סוסניוס הוכרז כקיסר על ידי שלושה מהגנרלים של ראס מיכאל סהול: גושו, וונד באווסאן ואידר. ארבעתם צעדו לתוך עיר הבירה גונדר והדיחו את הקיסר המכהן תקלה היימנות השני.
מגפת הריקודים (1518)
מגפת הריקודים היה אירוע שהתרחש בשטרסבורג, אלזס (אז חלק מן האימפריה הרומית הקדושה) ביולי 1518, בו רקדו בערך 400 אנשים במשך ימים ללא מנוחה. במהלך האירוע, שהתפרס על פני חודש ימים, מתו חלק מן הרוקדים מהתקף לב, שבץ מוחי, רעב או תשישות.
תיאור האירוע
ההתפרצות החלה כאשר אישה בשם פראו טרופאה יצאה לאחד הרחובות בעיר שטרסבורג, והחלה לרקוד בהתלהבות וללא הפסקה במשך ארבעה עד שישה ימים רצופים. בתוך שבוע, 34 אנשים נוספים הצטרפו, ובתוך חודש, היו כ-400 רקדנים, בעיקר נשים.
כשמגפת הריקודים החמירה, אצילים מודאגים ביקשו את עצתו של הרופא המקומי, ששלל סיבות אסטרולוגיות או על-טבעיות, במקום זאת הודיע כי המגפה היא "מחלה טבעית" שנגרמת כתוצאה מן "הדם החם" של הרוקדים. אך, במקום לעשות להם הקזת דם כנהוג באותה תקופה, הרשויות דווקא עודדו את הריקודים, בין היתר על ידי הקצאת אולמות עבור הרוקדים ואפילו בנייה של במת עץ עבורם. הסיבה שגרמה לרשויות לנהוג כך, הייתה האמונה שרק אם החולים ימשיכו לרקוד ברציפות ובלי מנוחה, יום ולילה – הם ירפאו. כדי להגדיל את האפקטיביות של ה"ריפוי", הרשויות אף שילמו למוזיקאים שינגנו בחצוצרות ותופים ולרקדנים מקצועיים שילוו אותם. המוזיקה שימשה כדי לגרות אותם להמשיך לרקוד וכתרופה לחולאים שלהם. במהלך אותו חודש נעשו גם ניסיונות לגירוש שדים, אך בסופו של דבר, עד סוף הקיץ מתו רבים מן הרוקדים מהתקפי לב, שבץ, או תשישות.
תאוריות אפשריות
מגפת הריקודים של שטרסבורג לא הייתה הראשונה מסוגה באירופה, אך היא הייתה המתועדת ביותר, האירוע מפורט במסמכים היסטוריים, הכוללים רישומי רופא, דרשות קתדרלה, דברי ימים מקומיים ואזוריים, ואפילו הערות שהונפקו על ידי "מועצת העיר שטרסבורג".
לא ידוע בבירור מהי הסיבה שגרמה לאנשים אלו לרקוד, ועבור חלקם אף למוות. אך החוקרים בדעה אחת שהם לא עשו זאת מרצונם החופשי, ובוודאי שלא למטרת הנאה. מהתיעודים נראה שהרוקדים התפתלו בכאב, צעקו לעזרה, והתחננו לרחמים. תאוריה אפשרית מציעה שהרוקדים הורעלו מארגוט (ergot), פטריה הגדלה על חיטה, שחדרה ללחם של תושבי הכפר, וגורמת להזיות, התכווצויות, ורעידות. אך בהתחשב בכמות הרוקדים, ובתקופה הארוכה שהתרחש האירוע, נראית אופציה זאת כבלתי סבירה. אחרים סבורים כי הרוקדים השתייכו לכת והשתמשו בריקוד כדי לבטא את מחאתם נגד הכנסייה. הסופר ג'ון ואלר, שחיבר ספר על הנושא, טוען כי תנאי הרעב והמחלות שפקדו את עניי שטרסבורג באותה שנה, בשילוב עם האמונה באיחוז, יצרו תנאים להתפרצות היסטריה המונית. ואלר סבור כי תושבי שטרסבורג רקדו כשהם שרויים במצב של טראנס, מה שיכול להסביר את הסיבולת החריגה של הרקדנים שאפשרה להם לרקוד ימים שלמים.
קורט פלדט
גנרל קורט פלדט (בגרמנית: Kurt Feldt; 22 בנובמבר 1897 – 11 במרץ 1970), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פלדט נולד ב-22 בנובמבר 1897 בשמנטאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1908 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט האולאנים ה-4 (פומרניה ה-1), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 ביוני 1917 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל פלדט את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פלדט לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 באוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-3, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט. וב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד חטיבת הפרשים ה-1.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה פיקד פלדט על חטיבת הפרשים ה-1, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין כעתודת הארמייה השלישית. ב-25 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1, אשר הוקמה על בסיס חטיבת הפרשים ה-1, וב-1 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. הדיוויזיה לחמה במהלך הקרב על הולנד, והיוותה את עתודת הארמייה ה-18, ולאחר מכן לחמה במהלך מבצע אדום כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. לאחר מכן הדיוויזיה נשארה ככוח כיבוש בצרפת, ובאוגוסט 1940 היא הועברה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-23 באוגוסט 1941 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-28 בנובמבר 1941 הוסבה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-24, וב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-8 ביולי 1942 הוא מונה למפקד מחוז צבאי בדרום-מערב צרפת, וב-1 בפברואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. בספטמבר 1944 הוא פיקד על כוחות במהלך מבצע מרקט גארדן, ובפברואר 1945 הוא נשלח לדנמרק, שם נפל בשבי בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה
בסוף שנת 1947 שוחרר פלדט מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בברלין המערבית, עד למותו ב-11 במרץ 1970.
עגבניית שרי
עגבניית שרי (שם מדעי: Solanum lycopersicum var. cerasiforme) היא זן קטן של עגבנייה, פופולרי בעיקר כחטיף, בסלטים, כקישוט לאוכל ובהכנת רטבים. טעמן של עגבניות השרי דומה לזה של העגבנייה הביתית, אולם אינו זהה, ולרוב הן מתוקות יותר. קוטרן נע בין 3 ל-10 ס"מ, וצורתן בין כדורית לאליפטית. מבחינה בוטנית הוגדרה עגבניית השרי כ"עשב" אך עם השנים שונתה הגדרתה לשיח. שמה של עגבניית השרי נובע מצורתה המזכירה דובדבן (Cherry באנגלית).
היסטוריה
מקורה של עגבניית הבר באמריקה הדרומית. העגבנייה המקורית הייתה קטנה מאוד, כגודלה של אפונה, ומתוקה מאוד. היא תורבתה לראשונה במקסיקו אך איננו יודעים כיצד הגיעה למקום ומדוע בויתה לראשונה דווקא שם. במקסיקו גודלו עגבניות במגוון גדלים, צורות וצבעים. ככל הנראה, האצטקים ובני האינקה, ילידי האזור, גידלו עגבניות שרי עוד לפני שהצליחו לגדל עגבניות גדולות.
התיאור האירופי המפורש המוקדם ביותר, ככל הנראה, מופיע בחיבורו של הבוטנאי השווייצרי גספר בוהין: "תצוגת צמחים מאוירת" שראה אור בשנת 1623. בספר מתואר זן בצורת אשכולות שדומה לדובדבנים. בשלהי המאה ה-18 הופיעו כבר עשרות אזכורים של עגבניות השרי בכתבי עת ומגזינים שונים.
עגבניות השרי לא היו נפוצות ופופולריות עד המחצית השנייה של המאה העשרים, הן היו נדירות מאוד וכמעט לא נמכרו; השימוש בהן נעשה בגידול פרטי או לצורכי קישוט. אלא שבשנות השבעים והשמונים זינקה הפופולריות של עגבניות השרי, כך לדוגמה, שכיחות המונח בספרים שנסרקו על ידי Google עלתה באופן משמעותי בעשורים הללו. לפופולריזציה ותחילת המסחר בעגבניות שרי אחראית הרשת הבריטית מרקס אנד ספנסר. בסוף שנות השבעים של המאה העשרים רצו אנשי הרשת לשווק זן טעים יותר של עגבניות. העגבניות המסחריות באותה תקופה נקטפו לפני שהבשילו כדי שחיי המדף יהיו רווחיים, לכן איבדו מטעמן וקליפתן הייתה עבה. אנשי הרשת היו מעוניינים בזן טעים יותר, בעל חיי מדף ארוכים יותר. אנשי הרשת פנו לחקלאי הבריטי ברנרד ספרקס שסיפק עגבניות לחנויות והביעו את הרצון בעגבניות מוצלחות יותר. לאחר מספר הכלאות בין זני עגבניות שרי הגיע ספרקס לתוצאה משביעת רצון ובראשית שנות השמונים הרשת החלה לגדל ולמכור את הזן המסחרי הראשון של עגבניות שרי באנגליה, ספרד, קפריסין, ולאחר זמן מה גם בדרום אפריקה.
במקביל לפנייה לספרקס, אחד ממדעני המזון הראשיים ברשת, נתן גולדנברג (שבספרו הגדיר את עצמו כציוני שהתעניין בהתפתחות תעשיית המזון בישראל) פנה לפרופסור נחום קידר ופרופסור חיים רבינוביץ מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים עם הרעיון לפתח זן משופר של עגבניות שרי. עוד לפני הפנייה עבדו השניים על פיתוח זנים שיתאימו לגידול באקלים הישראלי החם, ביניהם זן עגבניות רגילות בעלות חיי מדף ארוכים, זאת בעידוד הממשלה הישראלית שקידמה את הנושא. לדברי רבינוביץ', הרצון בפיתוח זן עגבניות שרי היה הדדי; גולדנברג סיפק מימון ואת כל הזרעים שהיו זמינים באותה תקופה לגידול ביתי. הזן שפיתחו קידר ורבינוביץ' היה עתיר טעם, בעל חיי מדף ארוכים, ונוח לאריזה מסחרית (שני טורים מסודרים סביב הגבעול) רישיונות לשיווק הזרעים נמכרו למספר חברות ישראליות. הזן צבר פופולריות בשלהי שנות השמונים והמכירות הגיעו לשיאן בשנת 1992. הפיתוח מכניס לקופת האוניברסיטה העברית יותר מכל שאר הפיתוחים המסחריים שלהם יחד. בעשורים שלאחר מכן, פותחו זנים רבים אחרים ופופולריות עגבניות השרי הוסיפה לעלות.
היבטים חקלאיים
הזמן העובר מזריעה לקטיף בעגבניות שרי קצר מאשר בעגבניות רגילות ונע בין 45–70 ימים, לעומת 60–85 ימים לעגבניות רגילות.
מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים
מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים (באנגלית: Dutch Top 40; בהולנדית: Nederlandse Top 40) הוא מצעד פזמונים שבועי הולנדי, שנאסף בידי Stichting Nederlandse Top 40. ראשית דרכו ב-1965 בתוכנית רדיו שנקראה "Veronica Top 40" ששודרה מספינת הרדיו הפיראטי "Radio Veronica" עד לסגירתה בשנת 1974.
התכנית משודרת ברדיו "Qmusic" ההולנדי, בימי שישי אחר הצהריים.
היסטוריה
ב-2 בינואר 1965, שודר מצעד ה-40 הראשון כשבראשו הלהיט I Feel Fine של להקת הביטלס. שם המצעד שונה ב-1974 ל"De Nederlandse Top 40" לאחר שהתחנה רכשה את מצעד "Top 40". המצעד הוא אחד מארבעת המצעדים הרשמיים בהולנד. המצעד שודר בתחנת הרדיו "Hilversum 3" (לימים Radio 3 של NPO). החל משנת 1993 המצעד היה משודר בתחנת רדיו Radio 538. שנת 2018 השידור עבר לתחנה " Qmusic".
לאורך רוב שנות פעילותו, נקבעו רשימות המצעד באמצעות מדידת נתוני מכירות התקליטים והדיסקים שנמכרו בחנויות לפי סקרים טלפוניים. בשנת 1999 נוספו נתוני ההשמעה במספר תחנות רדיו מצומצם. במהלך 2006 עד 2014, נוספו נתוני ההורדות מהאינטרנט שהוסרו בהמשך בשל העובדה שהם קלים לזיוף.
נכון לשנת 2014, נתוני המצעד מבוססים על זמן השמעה ברדיו, הזרמת מדיה (כולל ספוטיפיי ויוטיוב) וטרנדים במדיה חברתית (פייסבוק, טוויטר וכו'). ככל שהשיר מושמע מספר פעמים רב יותר, עולה דירוגו במצעד.
לחישוב נתוני המצעד השנתי, מקבל המקום הראשון בדירוג השבוע 40 נתונים, המקום השני 39 נקודות וכו' עד לחישוב המקום הראשון השנתי.
כללים
מתחילת המצעד פעלו עורכי המצעד לפי מספר כללים ובהם:
רשימת ההישגים, ציוני הדרך והשיאים
להלן רשימה חלקית של השירים והאמנים בעלי ההישגים העיקריים במצעד:
הגעה ישר למקום הראשון
שירים רבים עלו בהופעתם הראשונה במצעד היישר למקום הראשון וביניהם:
אנטוניוס מפדובה
אנטוניוס הקדוש מפדובה (בלטינית: Antonius Patavinus; 15 באוגוסט 1195 – 13 ביוני 1231), הקרוי גם אנטוניוס הקדוש מליסבון, הוא קדוש בכנסייה הקתולית שנולד בליסבון כפרננדו מרטינס דה בוליוס למשפחה מכובדת, ומת בפדובה שבאיטליה. אנטוניוס היה נזיר פרנציסקני, מטיף ותאולוג. אנטוניוס הקדוש מפדובה נחשב לאחד ממורי הכנסייה ומכונה לעיתים "עושה הניסים" ועל שמו נקראת העיר סן אנטוניו שבטקסס.
אנטוניוס היה בן למשפחה אצילה ומכובדת ונקרא על שם אנטוניוס הגדול. נגד רצון משפחתו, הצטרף בגיל 16 למנזר האוגוסטיני על שם וינסנט הקדוש בליסבון, שם עסק בחקר כתבי הקודש והספרות הלטינית. ביקורי משפחתו וחבריו והמתנות שהביאו עימם הביכו אותו והוא ביקש לעבור למנזר סנטה קרוז בקואימברה, שהייתה אז בירת פורטוגל. ב-1220 עבר למסדר הפרנציסקני ויצא לפעול כמיסיונר במרוקו. אנטוניוס נאלץ לעזוב את מרוקו בשל מחלה ונקלע בדרכו, בשל סערה, לסיציליה, וחי זמן מה באסיזי כנזיר מתבודד.
קיקרו מוראיס ביצע שחזור ממוחשב של פנים של הקדוש.
אנטוני מפאדובה מופיע באומנות בדרך כלל בלוית שושן פורח וספר תפילה, סמל לטהרתו ובלוית התינוק ישו. המקור הוא ציוריו המוקדמים בהם הוא מהרהר בספר הפתוח בעמוד בו מופיע ציורו של התינוק ישוע או שישוע עומד על הספר, עם הזמן נעלם הספר וישוע הופיע כאטריביוט בידיו של סנט אנתוני.
יהלומן
יהלומן הוא אדם העוסק במסחר ביהלומים ובעיבודם. יהלומנים פעילים בתחומים אחדים:
בין סוחרי יהלומים, גם שאינם יהודים, מקובלת סגירת עסקה בלחיצת יד ואמירת המילים "מזל וברכה". המנהג אף הוטמע בתקנון של בורסת היהלומים הישראלית ובתקנון של בורסת היהלומים בניו יורק.
בית הדואר (וילהלמה)
בית הדואר בווילהלמה הוא מבנה היסטורי, מראשוני הבתים במושבה הטמפלרית (היום מושב בני עטרות), אשר נבנה בשנת 1902.
יהלומן
בישראל
ישראל היא מרכז עולמי של מסחר ביהלומים. יצוא היהלומים מישראל הגיע לשיא של 7 מיליארד דולר בשנת 2007, ובשנת 2019 היה 4.5 מיליארד דולר. היהלומנים בישראל מאוגדים בבורסת היהלומים הישראלית (לאחר שעמדו בתנאים לחברות בה). יצרני היהלומים מאוגדים גם בהתאחדות תעשייני היהלומים בישראל.
לפעילותם של יהלומנים נקבעו בפקודת מס הכנסה כללי מיסוי מיוחדים, המפורטים בתקנות מס הכנסה (הערכת מלאי של יהלומן), התשע"ח–2018 ובתקנות מס הכנסה (כללים בדבר ניהול פנקסי חשבונות של יהלומן וקביעת הכנסתו החייבת), התשמ"א-1980.
בית הדואר (וילהלמה)
זהו המבנה היחיד במושבה מבין מבני הציבור בעל קומה בודדה (אך עם עליית גג). במבנה שכנה מזכירות המושבה ומוקד הנהלת החשבונות בה. כמו כן, זה היה מרכז חלוקת דואר לבני המושבה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שכנו במבנה חיילים בריטיים אשר עשו בו שימוש.
לאחר קום המדינה והקמת מושב בני עטרות נוספה למבנה תוספת בנייה בחלקו הדרום מערבי. כיום המבנה משמש עדיין כמרכז חלוקת דואר ובנוסף משמש כמועדון לחבר הוותיק.
יחסי יפן–מרוקו
יחסי יפן–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין ממלכת מרוקו.
היסטוריה
בשנת 1956 עם עצמאותה של מרוקו, הכירה האימפריה היפנית בעצמאותה של המדינה וכוננה איתה יחסים דיפלומטיים. המדינות החלו לקיים שיתופי פעולה בשנות השישים של המאה העשרים, אך היחסים החלו להתקרב במיוחד רק בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
על פי משרד החוץ היפני, בין משפחת המלוכה המרוקנית לבין משפחת הקיסרות היפנית יש קשרים מצוינים ופוריים בתחומים שונים. בין היתר באים היחסים לידי ביטוי בפגישות משותפות וביקורים רשמיים, כדוגמת ביקורו של מוחמד השישי, מלך מרוקו, בטוקיו בנובמבר 2005. מאז 2009, פגישות של הוועדה המשותפת המרוקאית-יפנית מאורגנות על בסיס קבוע. מיקום הפגישה הוא ביפן או במרוקו (הפגישה הראשונה התקיימה באוקטובר 2009 בטוקיו, הפגישה השנייה התקיימה במרץ 2011 ברבאט), במהלכן של הפגישות משוחחים ונואמים המנהיגים על נושאים עם אינטרסים לשתי המדינות בהן, כגון המצב במזרח התיכון או בכלל באסיה.
במרץ 2012, ביקר ד"ר סעד דיין אל עות'מאני, שר החוץ ושיתוף הפעולה המרוקני ביפן במסגרת ביקור רשמי בהזמנת משרד החוץ של יפן. בחודש יוני 2013, ד"ר סעד דיין אל עות'מאני נסע ליוקוהמה כדי להשתתף בכנס הבינלאומי בנושא פיתוח אפריקה, שנערך מ-1 ביוני עד 3 ביוני. בימים הנותרים לביקור ביפן נפגש השר עם מספר שרים יפניים, בהם פומו קשידה, שר החוץ של יפן.
קלרה נובלו
קלרה אנסטזיה נוֹבֶלוֹ (באנגלית: Clara Anastasia Novello 10 ביוני 1818 בלונדון - 12 במרץ 1908 ברומא) הייתה זמרת סופרן אנגליה ידועת שם, בתם של המוזיקאי ומו"ל המוזיקה וינסנט נובלו ואשתו, מרי סאבילה הל.
קול הסופרן המעולה של קלרה נובלו וסגנונה הטהור עשו אותה, משנת 1843 ואילך, לאחת הזמרות הגדולות ביותר, הן באופרה ובאורטוריה והן באולם הקונצרטים. בשנת 1843 נישאה לרוזן גיליוצ'י ובשנת 1861 פרשה מן הבמה. הסופר צ'ארלס לם כתב לכבודה שיר "לקלרה נ.".
חייה
הראשון שהבחין בקולה, בשמיעה המעולה ובמוזיקליות שלה היה תלמיד של אביה, המוזיקולוג אדוארד הולמס, שהחל ללמד אותה פיתוח קול ושירה בגיל חמש. בגיל 11 לקחו אותה הוריה לפריז ללמוד במכון המלכותי למוזיקה. לימודיה שם ארכו רק שנה בגלל מהפכת יולי 1830. בשנת לימודיה שם התיידדה עם ג'ואקינו רוסיני, ידידות שנמשכה כל חייהם. עם שובה הביתה, יכלה להשתתף בפעילויות המוזיקליות של אביה.
בשנת 1833 הופיעה בפסטיבל שלוש המקהלות בוורסטר וב-1834 הופיעה בפסטיבל המוזיקה המלכותי בכנסיית וסטמינסטר. ב-1837 שרה בביצוע האורטוריה "סנט פול" מאת פליקס מנדלסון, בחנוכת בית העירייה של ברמינגהאם. בהמשך שרה בהזמנת מנדלסון בגוונדהאוס של לייפציג. הופעה זו הובילה לשורה של הצלחות בחצרות אצילים ובאולמות קונצרטים בגרמניה.
ב-1839 נסעה ללמוד במילאנו שירה אופראית וב-1841 הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי ב"סמיראמידה" של רוסיני בפדואה.
תולין את הקלקלה במקולקל
תולין את הקלקלה במקולקל הוא כלל ידוע בהלכה ובאגדה היהודית, האומר כי כאשר מתגלית בעיה, פסול או טומאה תולין את מקורה במי שידוע שבו ישנה בעיה כזו.
קלרה נובלו
חייה
בעלה של נובלו הצטרף לתנועת השחרור בראשות בית סבויה, ואיחוד מדינות האפיפיור לשעבר עם פיימונטה בשנת 1861 הוביל לשובם מן הגלות ולפרישתה הסופית של קלרה מחייה המקצועיים. היא האריכה ימים עוד 15 שנים אחרי מות בעלה.
תולין את הקלקלה במקולקל
המקור בהלכה
המקור בהלכה לכלל הוא בהלכות "כתמים" בנידה. לפי ההלכה אם מוצאת אישה בבגדיה כתם של דם, היא טמאה בטומאת נידה מדברי חכמים, שמא מקור דם הנידה הוא ממקור דמיה. אמנם חז"ל הקלו בטומאה זו, וקבעו שכאשר קיימת אפשרות סבירה שמקור הדם אינו בגופה אלא במקור אחר, למשל אם עברה באותו יום במקום שבו שוחטים ("שוק של טבחים"), או שבעלה או היא או בנה התעסקו באותו היום בכתמי דם, תולין את הדם באותו מקור, דין זה נקרא תלייה.
כמו כן אם קיימת אפשרות סבירה שהדם הגיע מפצע וכדומה שיש בנרתיק ולא בהכרח שמקורו מהרחם עצמה, תולין שאכן הדם הגיע משם. בשנים האחרונות (משנת תשס"ב) הוכשרו אחיות לתפקיד בודקות טהרה מוסמכות, שתפקידן לקבוע לאחר בדיקה האם אכן ישנה אפשרות שמקור הדם אינו מהרחם, אלא מפצע.
אחד מכללי התלייה הוא, שכאשר נמצא הדם במקום שבו שכבו או ישבו שתי נשים, אין מטמאין את שתיהן מספק, אלא תולין את כתם הדם בזו שכבר טמאה קודם לכן, אם ישנה אחת כזו, והשנייה שטהורה אינה טמאה כתוצאה מכתם זה, שהרי תולין לומר שכתם הדם בא מהאשה האחרת, הטמאה.
גדר ההלכה
בגדר הלכה זו וכלליה קיימת מחלוקת כפולה: מחלוקת תנאית בין רבן שמעון בן גמליאל ובנו רבי יהודה הנשיא, ומחלוקת אמוראית, בין רב חסדא לרב אדא בר אהבה בשיטתו של רבי יהודה הנשיא: דעת רבן שמעון בן גמליאל היא שגם אם אחת מהנשים טמאה אך עומדת להיות טהורה, כמו שומרת יום כנגד יום: על פי ההלכה, זבה שיצא ממקורה דם זיבה במשך יום אחד או יומיים, נחשבת "זבה קטנה", וכללי טומאת זב חלים עליה אופן חלקי, ובנוסף, כדי שלא תחשב "זבה גדולה" עליה לבדוק "יום כנגד יום", אם ראתה יום אחד עליה לשמור את עצמה יום אחד ואם באותו יום היא טהורה, וטבלה, היא נטהרה לאלתר מטומאתה. אם ראתה יומיים עליה להמתין יומיים (אם ראתה שלושה ימים היא נחשבת "זבה גדולה" שטמאה במשך שבעה ימים). חידושו של רבן שמעון בן גמליאל הוא שגם "שומרת יום כנגד יום" ביום השני, שבו היא עומדת להטהר (מיד כאשר תטבול), נחשבת לטמאה לעניין זה שתולין בה את כתם הנידה.
רבי יהודה הנשיא חלוק על דין זה, אך הוא מודה שאם האישה השנייה היא שומרת יום כנגד יום - ביום הראשון - שבו היא ראתה את הכתם, אין לה אפשרות להיות טהורה, תולין בה.
מחלוקת האמוראים בפרשנות רבי יהודה הנשיא
נחלקו רב חסדא ורב אדא בשיטתו של רבי יהודה הנשיא, מה תהיה ההלכה באופן שמדובר ביום שאינו היום הראשון, שבו תליית הכתם אינה מועילה ואינה מורידה, שהרי ממילא ראתה באותו היום, ולא ביום האחרון, שבו הקלקול הוא מוחלט ממש כמו הטהורה, שהרי לולי התלייה הייתה יכולה לטבול ולהטהר מיד. אפשרות כזו תיתכן למשל בשני אנשים: אחד מהם הוא אדם שטמא בטומאת זב וספר חמישה ימים או ארבעה, כך שהוא לא ביום הראשון עצמו - שבו התלייה בו אינה משנה כלום, ולא ביום האחרון, או ב"זבה גדולה" שספרה חלק מהימים שעליה לספור כימים טהורים "שבעה נקיים" והיא ביום השני, השלישי, הרביעי או החמישי, כך שהתלייה מקלקלת את ספירתה (אף על פי שממילא הייתה טמאה). לפי רב חסדא גם באופן כזה מטמא רבי יהודה הנשיא את הטמא וסובר ש"תולין את הקלקלה במקולקל", ולפי רב אדא, בכל מקרה שהתלייה בטמא גורמת לו נזק, אין את הכלל "תולין את הקלקלה במקולקל" שקיים רק כאשר התלייה אינה משנה ומורידה לטמא.
מחלוקת הראשונים בפרשנות מחלוקת האמוראים
למחלוקת זו ישנן מספר פרשנויות:
המקור באגדה
באגדה נאמרה האמרה "מכאן שתולין את הקלקלה במקולקל" על ידי רבי יוחנן בשם רבי שמעון בר יוחאי, המסביר בכך את יחוסו של יהונתן, נגד משה רבנו למנשה, בפסוק, כיוון שתולין את הקלקלה במקולקל.
ז'אק אמיו
ז'אק אמיו (בצרפתית: Jacques Amyot; 30 באוקטובר 1513 - 6 בפברואר 1593), מתרגם צרפתי.
ביוגרפיה
ז'אק אמיו נולד למשפחה ענייה בעיר מלאן שמדרום מזרח לפריז. הוא מצא את דרכו לאוניברסיטה של פריז, והתפרנס שם משירותים שנתן לסטודנטים העשירים. בהיותו בן 19 שנה קיבל תואר מאסטר מאוניברסיטה זו, ומאוחר יותר קיבל תואר דוקטור לחוק האזרחי מן האוניברסיטה של העיר בורז' שבמרכז צרפת. באמצעות אב מנזר סנט אמברוז שבעיר בורז' קיבל משרת מורה פרטי לילדיו של אחד ממזכירי המדינה, שהמליץ עליו בפני מרגריט דה פראנס, דוכסית ברי, בתו של פרנסואה הראשון מלך צרפת. בהשפעתה נתמנה לפרופסור ללשונות היוונית והלטינית באוניברסיטה של בורז'.
ב-1547, בשל תרגום הרומן "אתיופיקה" של הסופר היווני הליודורוס, העניק לו המלך פרנסואה הראשון הכנסות מרכוש הכנסייה באיטליה, מה שאפשר לו להתמסר לתרגום הספר "חיי אישים" של פלוטרכוס, שאותו מצא בספריית הוותיקן ברומא (1559 - 1565). כאשר שב לצרפת נתמנה למורה פרטי של ילדי אנרי השני מלך צרפת (שארל התשיעי ואנרי השלישי מלכי צרפת לעתיד). ב-1571 האפיפיור פיוס החמישי מינה אותו לבישוף העיר אוקסר שבצפון חבל בורגון.
ז'אק אמיו היה איש דת מסור ונאמן, ויש אומרים שנתן הוראה לכומר הווידוי של אנרי השלישי מלך צרפת לסרב למחול לו על רצח אנרי הראשון הדוכס מגיז, ועל רצח אחיו, לואי השני הקרדינל מגיז (דצמבר 1588). בכל זאת, הוא נחשד בכך שנתן את אישורו לרצח זה. ביתו נבזז והוא נאלץ לעזוב את אוקסר לזמן מה.
ז'אק אמיו נפטר באוקסר ב-1593. לפני מותו השאיר בצוואתו 1200 כתרים עבור בית החולים של העיר אורליאן, בשל 12 הדינרים שקיבל שם בעת שהיה נודד עני בדרכו לפריז.
תרגומיו
ז'אק אמיו תרגם, בין היתר, שבעה ספרים של ההיסטוריון היווני דיודורוס מסיציליה (1554), ואת סיפור האהבה "דאפניס וקלואה" של הסופר היווני לונגוס (1559). אולם, תרגומיו החשובים הם אלה של ספרי פלוטרכוס "חיי אישים" (1565) ו-"כתבי מוסר" (1572). תרגומיו אלה זכו לשבחים רבים, בין היתר על ידי מישל דה מונטן מחבר "המסות" שכתב עליו: "מבין כל הסופרים הצרפתיים שלנו, אני נותן את עלה הניצחון לז'אק אמיו, לא בלבד בשל טוהר לשונו...אני אסיר תודה לו על כך שבחר (לתרגם) יצירה כה חשובה."(ספר 2, פרק 4). תרגומו לצרפתית של הספר "חיי אישים", תורגם לאנגלית על ידי תומאס נורת' (1579) והשפיע על שייקספיר שעשה בו שימוש בשלושה ממחזותיו.
זמר של להיט אחד
זמר של להיט אחד (באנגלית: One-hit Wonder) הוא מונח המיוחס לעולם המוזיקה עבור כל אמן/להקה שמצליח להגיע להישג משמעותי ולהכרה בציבור הרחב בזכות שיר אחד בלבד ולהשיג פופולריות רבה במיינסטרים. הפופולריות של אמנים אלו דועכת (בדרך כלל משמעותית) לאחר יציאת השיר שהפך ללהיט, והם לא מצליחים לשחזר את ההצלחה עם להיט חדש או אלבומים נוספים.
המונח עשוי לעיתים להיות מיוחס גם לאמנים מוזיקליים שזכורים במיוחד בזכות להיט אחד בלבד אף על פי שהיו להם גם מספר הצלחות נוספות (למשל סיי).
לעיתים אמנים שנחשבו לאמני "One-hit Wonder" במדינת המוצא זוכים בהמשך להצלחה רבה בהרבה במדינות אחרות בעולם. אמנים שמצליחים להוציא לאורך השנים מספר אלבומים פופולריים ומספר שירים שהופכים ללהיטים בדרך כלל אינם נחשבים לאמני One-hit Wonder.
חלק מהזמרים ומהלהקות שהופיעו לאורך השנים באירוויזיון עונים להגדרה של One-hit Wonder.
היסטוריית תעשיית המוזיקה
עיתונאי המוזיקה ויין ג'אנצ'יק, אשר כתב את הספר "The Billboard Book of One-Hit Wonders", שפורסם ב-1997 שסוקר זמרים של להיט אחד מתחילת עידן הרוקנרול בשנים 1955–1992, מגדיר את זמר הלהיט האחד באובייקטיביות כ-"אחד שהצליח להביא שיר אל 40 השירים הפותחים של מצעד פזמונים כלשהו."
מחבר הספר הוציא אותו תחת חסותם של בילבורד, והשתמש במצעד הבילבורד הוט 100, כמדד לזמר של להיט אחד. זמרים שצונזרו מהספר אף הוזכרו באתר האינטרנט שפתח ג'אנצ'יק לאחר שהודיעו לו כי ייתכן וכמה זמרים שהוא החשיבם כ-"זמר של להיט אחד", יוסרו מתוך הספר.
עם זאת, סוני גראקי נחשב פעמיים לזמר של להיט אחד מכיוון ששתי הלהקות בהן היה, זכו לתואר זה. האחת הייתה, The Outsiders עם שירם "Time Won't Let Me", והשנייה הייתה הלהקה קלימקס ושירה, "Precious and Few".
רשימת "100 זמרים של להיט אחד" של VH1
בשנת 2002, רשת הכבלים האמריקאית VH1 שידרה לראשונה את מצעד "100 זמרים של להיט אחד", בהנחיית ויליאם שטנר.
עשרת הראשונים היו:
רשימת "100 זמרים של להיט אחד" של ערוץ 4
סקר טלוויזיה שהתקיים ב-2006, ונערך על ידי ערוץ 4 בבריטניה, ביקש מהצופים לבחור את "זמר הלהיט האחד" האהוב עליהם מתוך רשימה קצרה של 60 כאלו.
עשרת הראשונים היו:
"20 ל-1: זמר של להיט אחד"
בשנת 2006, תוכנית הטלוויזיה האוסטרלית "20 ל-1" ערכה רשימה של זמרים של להיט אחד שהצליחו באוסטרליה בלבד.
ברשימת UChoose40 של ערוץ C4
בחודש ספטמבר 2006, ערוץ המוזיקה הארצי של ניו זילנד, C4, שידר פרק המוקדש ל "זמרים של להיט אחד" בתצוגת התרשימים השבועית המבוססת על נושא, UChoose40. התרשים דורג על ידי הצופים בלבד, באתר המוזיקה של הערוץ.
גדעון שריג
גדעון שריג (נולד ב-1934) הוא אדריכל נוף ישראלי.
ביוגרפיה
גדעון שריג נולד בדנציג (כיום בפולין), בשנת 1934. בגיל שנה עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בדרום תל אביב. שריג התחנך בבית הספר החקלאי כדורי, שם התגבשה זיקתו ואהבתו לנוף. לאחר לימודיו התגייס לנח"ל ויחד עם חבריו לגרעין, יצא להכשרה בקיבוץ מעוז חיים ולאחר מכן להשלמה בקיבוץ משגב עם. בקיבוץ היה אחראי על ענף המטעים. בשנת 1958 עזב שריג את הקיבוץ וחזר לתל אביב בה עבד כגנן. בשנת 1960 נרשם שריג ללימודי אדריכלות נוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הלימודים בברקלי עיצבו את שריג כאדריכל נוף הקשוב לצורכי הקהילה, ומתכנן בעבורה. באוניברסיטה, נפתח שריג לעולם האמנות. ובשנת 1967 השלים את תוארו השני בפיסול ועבודותיו הוצגו בגלריות שונות. במקביל ללימודיו ולעבודתו האמנותית, שימש כעוזר הוראה באוניברסיטה וגילה את התשוקה המלווה אותו לאורך כל חייו - ללמד ולחנך. עם תום לימודיו התמחה שריג באדריכלות נוף בשני משרדים. בשנת 1970 שב עם משפחתו לישראל. בשנת 1971 הקים את משרדו, "גדעון שריג אדריכלות נוף, תכנון עירוני בע"מ", הפעיל עד היום, והחל ללמד בבצלאל פיתוח נוף וסביבה.
גדעון שריג נשוי ולו שלוש בנות ושבעה נכדים.
עבודתו
שריג הביא לישראל רעיונות תכנוניים חדשים. כבר בשנת 1971 הקים את גן ההרפתקאות הראשון בישראל, ומיקם אותו לאורך גדת הירקון. הגן היווה אטרקציה ייחודית וסלל את דרכו של שריג להקמת גני הרפתקאות נוספים ברחבי ישראל.
במקביל, מראשית שנות השבעים החל שריג בתכנון שטחים פתוחים עבור רשות הגנים הלאומיים, הקרן הקיימת לישראל וגופי תכנון ארציים נוספים. שריג הטביע את חותמו על נופם של אזורים טבעיים, יערות נטע אדם, ושטחים חקלאיים שמשתרעים על פני מאות אלפי דונמים. בנוסף נטל חלק במיזמים הלאומיים המרכזיים של שנות השמונים כמו פרויקט שיקום השכונות. במקביל עסק בתכנון המתארי והמפורט ליישובים קהילתיים. העבודה בתחום העירוני הביאה את שריג להטמיע רעיונות חדשים בתכנון לישראל, כמו רחובות משולבים, האופייניים לאירופה בעיקר. שריג פיתח את המודל המקומי לרחובות משולבים לערים כמו רמלה, רמת השרון, רעננה, יבנה, וירוחם (1980-1986) וליישובים הקהילתיים כוכב יאיר, כפר ורדים, מכבים ונופית (1982-1994). חידוש השדרות בתל אביב: רוטשילד, ח"ן, דוד המלך ובן ציון בין השנים 1999-2000 מהווה תרומה נוספת לעיצוב המרחב העירוני והשמשתו לטובת הולכי הרגל ורוכבי האופניים. בשנים האחרונות עוסק שריג בחיזוק העירוניות בישראל. הוא מלווה את הקמת העיר מודיעין בהתווית תוכנית האב לשטחים פתוחים בעיר (החל משנת 1990), וכיום בתכנון ההרחבה שלה.
את עיקר פרסומו קנה שריג בתכנון פארק הירקון בו שימש כאדריכל ראשי החל ממחצית שנות השמונים. שריג הרחיב את היקף השטחים המטופלים בפארק ואשר נושקים לשכונות מגורים, פיתח את ראש ציפור כאזור טבע עירוני וכמרחב לרכיבת אופניים, וכן שקד על פיתוח הגנים הייחודיים בפארק. בשני העשורים האחרונים עוסק שריג בתכנון פארקים עירוניים רחבי ידיים המיועדים לקליטת קהל של אלפים. פארקים אלו הם פרי ניסיונו רב השנים בפארק הירקון. פארק רעננה שתחילת תכנונו בשנת 1991 הפך למודל לפארקים עירוניים בישראל. הפארק זכה בפרס "מגשים ישראל" מטעם המועצה לארץ ישראל יפה בשנת 1991. הצלחת הפארק הביאה את שריג לתכנון פארקים דומים מבחינת גודלם גם באשדוד, בעפולה ובמודיעין. גולת הכותרת בפארקים אלו הם האמפי-פארק המושכים קהל רבבות.
לצד עבודתו כמתכנן, מחנך ומלמד אדריכלי נוף. ראשית באקדמיה לאומנות בצלאל (1970-1980), והחל משנת 1980 במסלול לאדריכלות נוף שבטכניון. בשנת 1990 מונה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2000 פרש מסגל המסלול אך לא מהוראה בטכניון ומתמיכה בתוכניתו. פרט להוראה, כללה פעילותו גם פיתוח תוכניות לימודים וסיוע להקמת תוכנית לתואר שני באדריכלות נוף בטכניון. גדעון שריג וצוות משרדו ממשיכים כיום בעבודה מגוונת בכל רחבי ישראל.
מועצת המים
מועצת המים היא רשות במדינת ישראל הממונה על ידי הממשלה, שריד לתקופה בה האחריות על רשויות המים בישראל הייתה בידי שר החקלאות, ולא בידי שר התשתיות הלאומיות האנרגיה והמים, כמצב דהיום. המועצה מונה 39-27 חברים המורכבים מנציגי הציבור, נציגי הממשלה ונציגי ההסתדרות הציונית העולמית. נציגי הציבור המונים לפחות שני שלישים מחברי הוועדה, מתמנים תוך שימת לב להיקף הצריכה של המגזר אותו הם מייצגים. חלוקה זו מעניקה משקל גדול לחקלאים. יו"ר המועצה הוא שר התשתיות הלאומיות, וסגנו הוא יושב ראש הרשות הממשלתית למים ולביוב.
מועצת המים איננה פעילה בשנים האחרונות וקביעת מדיניות משק המים מופקדת בידי מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב.
תפקיד המועצה
בעבר היו למועצה סמכויות רבות על פי חוק, כיום תפקידיה הם בעיקר לשמש כגורם מייעץ.
בעבר הייתה מועצת המים אחראית על קביעת הכללים לחישוב מחירי המים. כיום, קביעת מחיר המים מתבצעת על ידי מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב, תוך חלוקה למגזרים השונים:
משפחת מנדלסון
משפחת מנדלסון היא משפחה מיוחסת שהשפיעה רבות בכלל יהודי גרמניה ובפרט בחוגי תנועת ההשכלה היהודית, ממשפחה זו יצאו אנשי ציבור, מדענים, מוזיקאים ופילוסופים בעלי שם עולמי.
ייחוס המשפחה
משפחת מנדלסון הייתה מיוחסת לרבנים ופוסקי הלכה חשובים ביהדות אשכנז. משה מנדלסון אבי תנועת ההשכלה היהודית נחשב כאבי המשפחה המיוחסת בתולדות יהדות גרמניה. אמו של משה מנדלסון, ביילה רחל שרה הייתה מצאצאי הרמ"א, שמוקירו המהרש"ל שהרבה להתכתב עמו בשו"ת היה קרוב משפחתו. גם דניאל איציג, ששתיים מנכדותיו נישאו לשניים מבניו של מנדלסון, היה מצאצאי הרמ"א והש"ך. ייתכן שלמרות היותו משכיל, העובדה שהגיע ממשפחה מיוחסת סייעה לקשריו עם רבנים חשובים, אף שהם הסתייגו ממנו ומדעותיו - אפשר למנות את רבי שלמה דובנא שהיה שותפו בכתיבת הביאור, וכן רבי צבי הירש לוין ובנו רבי שאול ברלין.
ממשפחה זו ומצאצאיהם יצאו הרבה דמויות מרכזיות בתולדות יהדות גרמניה, שהתפרסמו הן בקרב היהודים והן בקרב הגויים. אך מרוב רצונם להידמות לגויים כאנשים משכילים המירו רוב צאצאי המשפחה את דתם. הן היהודים שנשארו ממשפחה זו והן המומרים, זכו להערכה גדולה בחייהם, כגון: יוסף מנדלסון שנשאר יהודי זכה להערכה גדולה בקהילה בברלין, ומאידך דורותיאה שלגל שהתנצרה זכתה להערכה גדולה בקרב אנשי ההשכלה הגרמנים.
בעלייה החמישית מגרמניה לארץ ישראל עלו גם ממשפחת מנדלסון, ועד היום הם נוטלים חלק בתרבות הישראלית.
מקור שם המשפחה
מנדלסון הוא שם משפחה יהודי שמקורו ביהדות אשכנז. פירושו בשפת היידיש בנו של מנדל או בנו של מנחם, שכן ביידיש מנחם נקרא מנדל.
הערות שוליים
Mendelssohn
הנרי סליק
הנרי סליק (Henry Selick; נולד ב-30 בנובמבר 1950) הוא במאי קולנוע בשיטת הסטופ מושן, תסריטאי ומפיק. בין סרטיו המוכרים: "הסיוט שלפני חג המולד", "ג'יימס והאפרסק הענק" ו"קורליין ודלת הקסמים".
אודות
נולד בגלן רידג' שבניו ג'רזי וגדל בקרבת רומסון. הוא החל להתעניין באנימציה לאחר שראה את הסרט "הרפתקאות הנסיך אחמד" של הבמאית לוטה רייניגר והסרט "המסע השביעי של סינבאד" של ריי האריהאוסן. הוא למד מדע באוניברסיטת ראטגרס ואמנות באוניברסיטת סירקיוז ובקולג' סנטרל-סיינט לאמנות ועיצוב בלונדון. לאחר מכן למד במכון קליפורניה לאמנות (CalArts), שם ביים את שני סרטי הסטודנטים שלו Phases ו-Tube Tales.
לאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד באולפני וולט דיסני, שם עבד בין השאר על הסרטים חברי הדרקון אליוט והשועל והכלבלב. לאחר מכן החל לעבוד כפרילנסר וביים פרסומות וסרט קצר.
סרטו הארוך הראשון, הסיוט שלפני חג המולד, שהופק על ידי טים ברטון (אותו הכיר בעבודתו בדיסני), זכה להצלחה בקרב המבקרים. אחריו ביים את הסרט ג'יימס והאפרסק הענק. בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו קורליין ודלת הקסמים, המבוסס על ספר של ניל גיימן.
פילמוגרפיה
כבמאי:
חגים ומועדים בקהילות ביתא ישראל
החגים והמועדים בקהילות ביתא ישראל מקורם בהלכה ובמסורת שבע"פ שקדמו לימי חז"ל והותאמו למציאות החיים בגלות סאמיאן. בימי הממלכה האחמנית עוד התקיים קשר רציף בין יהודי קרן אפריקה וחצי האי ערב לבין מקימי בית המקדש השני, אך עם כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול התרופף הקשר בין הקהילות היהודיות בתחומי הממלכות ההלניסטיות לבין יהודי האימפריה החבשית המתעצמת ולבסוף התנתק. משך תקופה ארוכה, של כאלפיים שנה, חיה הקהילה במנותק מיתר קהילות עם ישראל. כתוצאה מכך, אין זכר בהלכות ביתא ישראל המקוריות למחלוקות השונות בין הפרושים לבין המתיוונים, הצדוקים, האיסיים, הבייתוסים והמינים השונים שפרשו מן היהדות מימי אגריפס הראשון ואילך, כמו גם למשנה ולתלמוד, ולחגים והמועדים שנוספו או השתנו בתקופה זו.
כיום מציינים בני ביתא ישראל את חגי ישראל ומועדיו כנהוג בקהילות היהודיות האחרות, לרבות את חג שמחת תורה, חנוכה, ופורים שלא נחגגו בעבר. הקהילה נמנעת גם מהקרבת קורבנות שאינם חולין ובפרט מקורבן פסח. חלק מן המנהגים המקוריים עדיין נשמר, לרבות חג הסיגד, שהוכר בישראל כחג רשמי ויום בחירה.
סנבת
סנבת ("שבת"): הוא המועד המקודש ביותר ומצוותיו מעוגנות בספר תאזזה סנבת ("מצוות השבת"). אין מלים. צום חכמים שחל בשבת נפסק ולאחר השבת הצום ממשיך ונוסף לו יום. אסתסרי (כיפור) שחל בשבת מתחיל כרגיל ובצהרי היום מגישים אוכל וכל אדם אוכל מעט מן המזון וזאת על מנת להזכיר שזו יום שבת שבה אסור לצום.
מועדים חודשיים
למעט 'צום מֶלֶיֶ' החל בערב כל ראש חודש, מהווים המועדים החודשיים תזכורות לחגים השנתיים המרכזיים:
בעל ליסא
בעל ליסא או בעל ליסן (חג ניסן): חל בא' בניסן והוא ראש השנה. תאריך זה מציין גם את תחילת הנקיונות לקראת הפסח.
ספירת העומר
ספירת העומר: ספירת העומר החלה אחרי היום האחרון של פסח ונמשכה 49 ימים, מכ"ב בניסן עד י"א בסיוון.
צומא תמוס
צומא תמוס ("צום תמוז"): תשעה ימי צום מא' בתמוז ועד י' בתמוז לזכר כיבוש ירושלים בידי נבוכדנצר. מזוהה עם צום הרביעי.
עוד עמת
עוד עמת ("סבוב השנה"): חל בא' באלול שמו העממי שעי-ברובו.
עשרתו ושמנתו
עשרתו ושמנתו ("השמונה עשר"): נקרא גם בכר בעל ("החג הבכור") ותזכר אברהם ("אזכרת אברהם") חל בכ"ח באלול ומוקדש לזכר מות שלושת האבות ובו קוראים את סיפור חייהם וכן את צוואת אברהם, צוואת יצחק וצוואת יעקב.
ברהן סרקן
ברהן סרקן ("זריחת האור"): נקרא גם בעל מטקע ("חג התקיעה") בשל התקיעה בשופר וכן תזכר אברהם ("זיכרון אברהם") לזכר עקדת יצחק שבה אברהם אבינו עקד את בנו יצחק. חל בא' בתשרי. בעבר היה נהוג להכין שופרות מקרן חלולה של איל, אך מנהג זה ננטש..
בחג נהגו לנגן בכלי הקשה המוקצים לשירת קודש - נֶגַרית (תוף חבית הסגור משני צדדיו בעור בהמה טהורה), קַצְ'ל (סוג של מצילה) וסנסל (כלי נגינה אשר דומה לסיסטרום (Sistrum) המצרי ומזוהה עם הצלצל הנזכר במקרא.
יום לפני החג היו הכהנים עוברים מבית לבית, ומזכירים לכולם להתחיל בהכנות. בבוקר יום החג הלכו לנהר כדי להתרחץ ולהיטהר. בערב החג נהגו לקטוף פרחי-בר בשדות, ולהגישם לשכנים עם איחולים לשנה טובה.
עם התקדש החג התקהלו כולם, גברים ונשים, בבית-הכנסת. הכהנים ערכו את התפילה החגיגית והקהל חזר אחריהם על הפסוקים. התפילה, שנמשכה ארבע שעות, לוותה בתופים ומצילתיים. בסיומה ערכו ארוחה חגיגית ליד בית התפילה, בה אכלו מַסְוָואֵית (לחם מצווה, שמשמעו מנחה לה'. נקרא גם ברכתה, ברכה) ושתו טֶלַה (שיכר מר המבושל משעורים ופול). הקֶס נשא דרשה, בירך על המזון וחילק ממנו לכולם. בטקס נטלו חלק גם קרובי-משפחה שבאו ממרחקים, כדי לחגוג עם בני משפחתם.
אף שבתורה נאמר על המועד "יוֹם תְרוּעָה יִהְיֶה לָכֶם" (במדבר כ"ט, י'), וכך גם מתפרש הפסוק לא נהגו לתקוע בשופר. ונמיקו זאת, ששכחו את מסורת התקיעה והכנת השופר מקרן האיל. כתחליף, נהגו להכות בתוף ולהקיש במצילתיים.
ביום החג חל איסור לעסוק במלאכות חולין, כגון זריעה, חליבה או נפחות. לעומת זאת, מותר היה לבצע מלאכות הקשורות בהכנת האוכל, כגון קטיף פרי והבערת אש לבישול.
צומא תהסרין
צומא תהסרין ("צום תשרי"): חל בין א' בתשרי לי' בתשרי. לפי המסורת נקבע על ידי עזרא משום שנשכח ממנו מועד יום הכיפורים. לפי גרסה אחרת נקבע לזכר הצום שצם יוסף בשביל להיפגש עם אביו, יעקב אבינו. מזוהה עם צום השביעי
אסתסרי
בעל אסתסרי ("חג הכיפור"): נקרא גם סיגד ("סגידה"), בעל אסתראי ("חג הראיה"), בעל יוסף ("חג יוסף") משום שביום זה הראו האחים ליעקב את כתונת הפסים של יוסף טבולה בדם. חל בי' לחודש תשרי. מועד זה נמשך יום אחד והיה יום של תענית, תפילה ובקשת מחילה. התפילות התחילו בערב ונמשכו כל היום. למחרת, לקראת סיום הצום, היה הקס מפסיק את התפילה ומזמין את הציבור לבקש מחילה אדם מחברו. במהלך היום הוקרב קורבן הכיפורים. לאחר מכן קראו את עשרת הדיברות ונשאו תפילה לאזכרת נשמות המתים, טקס שבמהלכו לקחו בני העדה בידם קומץ של גרגרי חיטה (הנקראים "אמיין"), סמל לנשמות המתים, ושמו אותם במקום נקי מחוץ למסגיד, מאכל לציפורים. בתום הצום נערך טקס אכילה ושתייה בחצר המסגיד. כנהוג בתפוצות אחרות של העם היהודי, הוקדשו מזמורים מיוחדים לימים הנוראים והתפילות השגורות בוצעו בניגון ובנוסח המותאם ליום הכיפורים (וכן בשלוש הרגלים).
בעל מצלת
בעל מצלת ("חג הצל"): הוא חג סוכות נקרא גם בעל תפשחת ("חג השמחה"), בעל מחלות ("חג המחולות") וקדסת ("קדושה"). המועד מתחיל ט"ו בתשרי עד כ"א בתשרי. סוכה קהילתית יחידה הוקמה ליד המסגיד ובה היו עורכים כל בני הכפר סעודה ומביאים ביכורים לכהנת ונוטלים את ארבעת המינים שהם .. במשך החג היו אנשי הכפר מארחים בסוכת המסגיד בני משפחה ואורחים אחרים. אנשי הכפר נהגו להעביר את שבעת ימי החג בסוכה, ואף ללון בה יחדיו. ימות החג נחשבו לימים שמחים, ובנוסף ללימוד האורית, הסעודה והברכות על ארבעת המינים, נחוגו גם במשתה, שירה וריקודים.
י' בחשון
י' בחשוון: חג קבלת פני משה רבנו על ידי בני ישראל ברדתו מן השמיים.
צומא טבת
צומא טבת ("צום טבת"): נמשך עשרה ימים מא' בטבת עד י' בטבת. לפי המסורת נקבע לזכר הכוהנים שמתו בזמן החורבן ויש הטוענים כי נקבע על ידי הנזיר אבא צברה. מזוהה עם צום העשירי.
ומשי ברובו
ומשי ברובו: א' בשבט.
ארפה עשרת
ארפה עשרת (מאגאו: "החודש העשירי") ובקיצור אשפרת נקרא גם צהאי בעל (מגעז: "חג השמש"): לסלאו לא הצליח לגלות את משמעותו, אשכולי זיהה אותו עם החג החודשי עשרת, לוצאטו עם סומא טבת וד'באדי כינהו "סוד נעלם". החג עצמו הוא מועד סודי שאותו יודעים רק ביתא ישראל, כדברי הכהן אבא אורי:
המועד נקבע לראשונה בראשית המאה ה-3, במטרה לתאם את לוח השנה הירחי של ביתא ישראל עם לוח השמש. לאחר מכן גדעון האחרון קבעו כיום זיכרון לכלל ביתא ישראל, ובהמשך הפך גם ליום ציון מאורעות דמדומי שקיעה (1615 - 1627), בהם יהודי סמין נטבחו למוות על ידי הצבא האתיופי, בפקודת הקיסר סוסניוס. חג זה הוא היחיד שמועדו נקבע לפי לוח השנה החבשי השמשי, ומכאן נובע גם שמו השני, 'צהאי בעל' (חג השמש). החג החודשי חל ב-13 לכל חודש חבשי, ומועדו השנתי הוא ה-13 בתהסס, יום ההיפוך החורפי (21/22 בדצמבר). חודש תהסס הוא מקבילו של חודש טבת, החודש העשירי בלוח ביתא ישראל, ומכאן שמו הראשון, 'ארפה עשרת' (החודש העשירי). בחג זה ישנו איסור על תענית מכל סוג שהוא. גם נוצרים יכולים לחוג את החג, אך בתפילות שונות, שנועדו להפריד ולהבדיל בין שני הציבורים.
ג'יל אברמסון
ג'יל אלן אברמסון (באנגלית: Jill Ellen Abramson; נולדה ב-19 במרץ 1954) היא עיתונאית אמריקאית ממוצא יהודי, לשעבר עורכת העיתון "הניו יורק טיימס". אברמסון היא האישה הראשונה שהחזיקה במשרה זו.
קורות חיים
אברמסון גדלה במנהטן, בתם של יבואנית טקסטיל ואשתו. היא למדה באוניברסיטת הרווארד וקיבלה בשנת 1976 תואר ראשון בהיסטוריה וספרות. בזמן לימודיה שימשה כעורכת מדור האמנות של The Harvard Independent, ובין השנים 1973 ל-1976 שימשה ככתבת במגזין טיים. אחר כך החל לשמש ככתבת בכירה בכתב העת The American Lawyer. בשנת 1986 קיבלה תפקיד כעורך הראשי של Legal Times. מגזין, שזה עתה נרכש על ידי עורך הדין האמריקאי סטיבן בריל. אברמסון נותרה שם עד 1988. בין השנים 1988 ל-1997 שימשה ככתבת במשרד וושינגטון הבירה של העיתון "Wall Street Journal" ובשנת 1997 עברה לעיתון "ניו יורק טיימס". בין השנים 2000 ל-2001 לימדה באוניברסיטת פרינסטון. בספטמבר 2011 מונתה לתפקיד העורכת הראשית של עיתון "ניו יורק טיימס", ממנו פוטרה במאי 2014, לאחר שדרישה להעלאת שכרה הכעיסה את ממוניה. היא הוחלפה על ידי דין באקט.
אברמסון לימדה בתפקידים שונים באוניברסיטת פרינסטון (בשנים 2000–2001) ובאוניברסיטת ייל (2007–2011). משנת 2014 הייתה פרופסור אורח בהרווארד. אברמסון נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2001.
מדינת הנילוס העליון
מדינת הנילוס העליון (ערבית: ولاية أعالي النيل; וילאית אעלא א-ניל) הייתה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בין השנים 2011 ל-2015. שטחה הכולל היה כ-77,773 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 964,353 נפש (נכון ל-2008). בירתה הייתה מלקאל. הנילוס הלבן עבר בשטח המחוז לשעבר.
גאורג דיוניסיוס אהרט
גאורג דיוניסיוס אהרט (בגרמנית: Georg Dionysius Ehret; 30 בינואר 1708 – 9 בספטמבר 1770) היה בוטנאי ואנטומולוג הידוע באיוריו הבוטניים.
ביוגרפיה
אהרט נולד בגרמניה לפרדיננד כריסטיאן אהרט, גנן ושרטט מוכשר, ואנה מריה אהרט.
אהרט עבר לאנגליה, שם קידם אותו סר האנס סלואן.
"אף שהוא לא חקק באופן אובססיבי את מה שראה, הוא גם לא הרשה לתחושת הציור והעיצוב של הפרחים להסיח את דעתו מהיסודות של מבנה הצמחים", ציין וילפריד בלאנט בספרו: אמנות האיור הבוטני.
אהרט היה בצמרת המקצוע שלו בשנת 1768 כאשר הבוטנאי הצעיר ג'וזף בנקס חזר מלברדור וניופאונדלנד עם הדוגמאות הבוטניות שיצרו לו את המוניטין המקצועי, והוא פנה לאהרט להכין ציורים מהאוסף.
ניתן למצוא את יצירות האמנות המקוריות של אהרט במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, בגני קיו בלונדון, בחברה המלכותית, ספריית לינדלי בחברה המלכותית לגננות, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, בספריית האוניברסיטה של ארלנגן, בספרית הגן הבוטני של ניו יורק ועוד.
חלום בתוך חלום
חלום בתוך חלום (גם: התעוררות שווא או חלום כפול) הוא חלום אודות התעוררות משינה, כך שבמציאות החולם ממשיך לישון ולחלום, ואילו בחלום - החולם משוכנע כי כבר התעורר. לאחר התעוררות שווא, החולם לרוב חולם על פעולות יום-יומיות שגרתיות, אותן הוא מבצע מדי בוקר, כגון בישול, ניקיון ואכילה.
בתרבות
חלום בתוך חלום משמש לעיתים כאמצעי ספרותי, ובעיקר בסרטים, כדי להגדיל את השפעת ההלם על ידי גרימת תחושה של רגיעה בקרב הצופה אשר מיד לאחריה הוא יצפה במשהו מטריד. דוגמאות לכך ניתן למצוא בסדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" ובסרטי הקולנוע "סיוט ברחוב אלם", "מסע בין כוכבים 8: המפגש", "התחלה" ו"ונילה סקיי" וברבים מהסרטים והסדרות משמש כבדיחה רצה.
היהודי זיס (רומן)
היהודי זיס (בגרמנית: Jud Süß) הוא רומן מאת הסופר היהודי גרמני ליון פויכטוונגר מ-1925. הרומן עוסק בסיפור חייו של יוזף זיסקינד אופנהיימר, בנקאי יהודי שהיה יועץ כספי לדוכס קרל אלכסנדר מווירטמברג והוצא להורג לאחר מותו של פטרונו. חלק מן הדמויות בספר הן דמויות היסטוריות, חלקן בדיוניות. העלילה עוקבת אחר הביוגרפיה של אופנהיימר באופן חופשי למדי.