cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיטאנים
עלייתם ונפילתם של הטיטאנים
שליט הטיטאנים היה קרונוס (סטורנוס). הטיטאנים, בראשותו של קרונוס, היו במשך דורות רבים שליטי היקום. קרונוס ועוד כמה מאחיו התחתנו עם אחיותיהם התאומות לו. קרונוס התחתן עם אחותו ריאה. על פי נבואה, אחד מילדיו של קרונוס ינשל אותו ממלכותו כפי שהוא עצמו נישל את אביו. לפי זה נהג לבלוע את ילדיו זה אחר זה, לאחר שנולדו, עד שהשישי חולץ בידי ריאה והוחלף באבן. בבגרותו הבן השישי, זאוס, מתחזה לאחד מעובדיו של קרונוס ונותן לו סם הקאה, ומצליח לשחרר את חמשת אחיו. הוא גייס לצידו כמה מהטיטאנים, בעוד שרובם, בעיקר טיטאנים גברים, נשארו נאמנים לצבאו של קרונוס. זאוס צירף אליו בעלי ברית שונים - האוקיינידים, כמה אלים שונים, ועוד, אפילו כמה טיטאנים, ששיתפו איתו פעולה במלחמה. פעולתו הבאה של זאוס הייתה להרוג את קאמפה, סוהרת הטיטאנים, ששמרה על הקיקלופים ובעלי מאה הידיים. הם חישלו לו את הברק ואת הרעם הראשונים. לעומתם, קרונוס חילק את המלחמה לארבע מערכות שאליהם מונו אחיו לפי 4 הכיוונים הראשיים בשושנת הרוחות. האח הבכור, אוקיינוס, סירב להשתתף במלחמה. בעוד שהענקים המעוותים סוקלים את הטיטאנים באבנים עד למותם, זאוס מחסל את קרונוס עצמו במכת ברק. זה היה סוף עידן הטיטאנים ותחילת עידן האלים האולימפיים, ילדיו של קרונוס, בראשותו של זאוס.
עונשי הטיטאנים
לאחר עליית האלים האולימפיים לגדולה, הושלכו חלק מן הטיטאנים למעמקי טרטרוס, שם נכלאו ונשמרו על ידי הקיקלופים. חלק מן הטיטאנים הורשו להישאר בעולם, אולם מאז ואילך סרו למרות האלים האולימפיים, וירדו לדרגה פחותה יותר בהיררכיה של האלים.
טיטאנים מפורסמים שלא גורשו לטרטרוס עם הגעתו של זאוס:
סטאר סיטי
סטאר סיטי (באנגלית: Star City) הוא פארק השעשועים שנבנה על שטח של בעיר פאסאי, שבמטרופולין של מנילה, בירת הפיליפינים. הוא ממוקם באזור המחודש של מתחם מרכז התרבות של הפיליפינים, חלק ממפרץ ביי סיטי. המתקן נמצא בבעלות חברת Star Parks Corporation, חברת בת של חברת אליזאלדה אחזקות (באנגלית: Elizalde Holdings) חברת האחזקות של קבוצת החברות FJE.
סטאר סיטי נפגעה משרפה ב־2 באוקטובר 2019, שגרמה נזק גדול לבניין הראשי כך שהנהלת הפארק נאלצה לסגור אותו לפחות למשך שנה עד אוקטובר 2020 בערך. לפני השרפה, ביקרו בסטאר סיטי כ-1.5 מיליון מבלים בשנה. בסטאר סיטי היו יותר מ-30 מתקני שעשועים (כגון, קרוסלות, סחרחרות, רכבות שדים ועוד) ואטרקציות שונות בזמן השרפה, שרבים מהם היו בתוך המבנה הראשי.
היסטוריה
הפארק הוקם בשנת 1991 כשלוחה של יריד הצעצועים והמתנות השנתי, שבו התקיימו תערוכות מסחר לחג המולד של המרכז הפיליפיני למסחר ותערוכות הבינלאומיות (PhilCite), שאורגן לראשונה בשנת 1976. בשנות התשעים בניהולו של פרד אליזאלדה התפתח היריד לפארק שעשועים ששמו שונה מאוחר יותר לסטאר סיטי. בניין מרכז הסחר והתערוכות לשעבר שעליו התבסס הפארק הוסב בסוף שנות התשעים למתחם מקורה, של רכבות שדים, מתקנים אפלים ועוד.
השרפה ב-2019
סטאר סיטי נפגעה קשות משרפה גדולה ב-2 באוקטובר 2019, שהרסה כ-80 אחוזים מהבניין הראשי של סטאר סיטי, בו שכנו למעלה מ-30 מתקנים ואטרקציות. לפחות 25 מהם נפגעו בשרפה, כגון, צינוק הטרור, מתקן מכוניות מתנגשות עולם השלג ועוד. המתקנים שהאזור החיצוני, כגון רכבת הרים ועוד לא נפגעו מהשרפה. אומדן הנזק הראשוני נע בין 15 מיליון למיליארד פסו פיליפיני.
אטרקציות
לפני השרפה ב-2019, שבעים אחוזים מהמתקנים של סטאר סיטי היו מקורים וממוזגים. פארק השעשועים הציג סוגים שונים של מתקנים ואטרקציות שהיו ייחודיים בפיליפינים. הוא אירח את קרוסלת הסיפון הכפול, רכבת ההרים עם לולאה של 360 מעלות (לולאת זיקלון) ועוד. הפארק אירח את עולם השלג, אזור הבידור הקבוע הגדול ביותר במדינה, שהציג גילופי קרח, אזור משחקי שלג ומגלשת הקרח הארוכה ביותר בפיליפינים. אטרקציה נוספת בפארק השעשועים הייתה רכבת ההרים ההפוכה Star Flyer.
בתוך מתחם הלונה פארק נמצאים תיאטראות, עם קיבולת מקומות ישיבה משולבת של 4,000 כיסאות.
סעיף 175
רקע היסטורי
במחצית השנייה של המאה ה-13 באירופה השתנה מעמדו החוקי של מין אנאלי בין גברים, והפך לעבירה פלילית - עד אז הוא היה בעיקר בגדר חטא, אם כי קיסרים רומיים שונים הוציאו אותו מחוץ לחוק גם הם. ברוב ארצות אירופה "מעשה סדום" הפך לעבירה שדינה מוות.
ב-1532 פרסם קרל החמישי את הקוֹנְסְטִיטוּציוֹ קְרִימִינָלִיס קָרוֹלִינָה (החוקה הפלילית של קרל), שנשארה בתוקף באימפריה הרומית הקדושה עד סוף המאה השבע-עשרה. על פי סעיף 116 למסמך זה:
ב-1794 נחקק בפרוסיה קודקס חדש שחולל רפורמה בחוקים הישנים, והחליף את עונש המוות במאסר. על פי סעיף 143 של הקודקס:
מבחינה זו הייתה פרוסיה מתקדמת יותר משאר המדינות, והרפורמה בחוק נחשבה כהוכחה לנאורות של פרוסיה בעידן האורות. בצרפת נחקק קודקס נפוליאון ב-1804 שהפך יחסי מין בין גברים לחוקיים כל עוד הם בהסכמה (מחבר הקודקס העיקרי, ז'אן ז'אק רז'י דה קמבסרס, היה הומוסקסואל בעצמו). במהלך כיבושיו של נפוליאון הוחל הקודקס במדינות אחרות באירופה, ביניהן הולנד; בוואריה אימצה גם היא תקנה דומה ב-1813 לגבי יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה.
לאור התפתחויות אלו, התעוררה בממלכת פרוסיה דאגה באשר לעתידו של החוק, ובשנת 1869, שנתיים לפני ייסוד האימפריה הגרמנית, התמנתה ועדה רפואית לחקור את הנושא; בוועדה השתתפו, בין השאר, הרופאים המפורסמים רודולף וירכוב והיינריך אדולף פון בארדלבן. במסקנות שהגישה הוועדה נטען כי לא נמצא בסיס רפואי לחקיקה נגד זואופיליה ומין בין גברים, וכי אין הם שונים מסוגים אחרים של יחסי מין שהחוק לא ראה לנכון להתייחס אליהם.
למרות זאת, בטיוטת החוק שהגיש ביסמרק לפני הקונפדרציה הצפון-גרמנית ב-1870 נשארו הסעיפים המענישים הומוסקסואליות, וביסמרק הצדיק זאת בדאגה לדעת הקהל:
ב-1 בינואר 1872 אומץ חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון-גרמנית בידי האימפריה הגרמנית כולה (כולל בוואריה), וסעיף 175 שלו היה זהה כמעט לחלוטין לגרסה הפרוסית מ-1794.
המאמצים לביטול סעיף 175
כבר בשנות השישים של המאה התשע-עשרה היו אנשים שדיברו בגנותו של סעיף 143 בחוק הפרוסי, ביניהם קרל היינריך אולריכס וקרל מריה קרטבני (טובע המונח 'הומוסקסואליות'). באימפריה הגרמנית (כלומר מאז 1871) החלה התנגדות מאורגנת לחוק בדמותה של הוועדה המדעית-הומניטרית, בראשות מגנוס הירשפלד, שניסתה להילחם בחוק תוך שימוש במחקרים מדעיים חדשים שהצביעו על כך שהומוסקסואליות היא מולדת. ב-1897 כתב הירשפלד עצומה שקראה לביטולו של סעיף 175; על העצומה חתמו כ-6,000 איש. יושב-ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), אוגוסט בבל, הביא שנה אחר-כך את העצומה בפני הרייכסטאג, אבל לא הצליח להביא לביטול החוק. לא זו בלבד, אלא שעשר שנים מאוחר יותר תכננה הממשלה להרחיב את הסעיף כך שיחול גם על נשים, תוך הבעת דאגה בשל מה שנראה כ"התרחבות התופעה". התיקון לחוק עמד לעלות בפני הרייכסטאג לכל המאוחר ב-1917, אבל מלחמת העולם הראשונה (שבה נוצחה האימפריה הגרמנית) טרפה את הקלפים.
רפובליקת ויימאר
בשנים 1919–1929 החלו יותר ויותר קולות ברפובליקת ויימאר לקרוא לביטול סעיף 175, ובראשם הוועדה המדעית-הומניטרית וקבוצת שתדלנות בשם קהילת הייחודיים (Gemeinschaft der Eigenen). אבל מפלגות השמאל מעולם לא הצליחו להגיע לרוב ברייכסטאג, והחוק לא בוטל. ב-1925 תכננה ממשלת ימין-מרכז להחמיר את הענישה הקבועה בחוק, אבל גם הם נכשלו. הצעתם כללה הגדרתם של 'מקרים חמורים', הכרוכים בניצול סמכות, זנות הומוסקסואלית, אונס ומין עם גברים בני פחות מ-21. במקרים אלו הענישה תהיה חמורה יותר, והם יחולו לא רק על מין אנאלי, כי אם גם על מקרים של יחסי מין ללא חדירה. הנימוק לשינוי המוצע התבסס על הגנה על מוסר העם: "...סטיות אלו מביאות לניוון העם ורקבון עוצמתו."
סעיף 175 בגרמניה הנאצית
היינריך הימלר היה האדריכל הראשי של רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית. הרציונל שלו לכך היה שגברים הומוסקסואלים מדביקים ב'סטייתם' גברים אחרים, אשר בכך נגרעים ממאגר ההפריה הזכרי של הגזע הארי. בנוסף, לשיטתו, ההומוסקסואלים נוטים להתכנסויות בעלות אופי קונספירטיבי, דבר העלול לסכן את ביטחון הרייך השלישי. הוכנסו מספר תיקונים לסעיף 175 המרחיבים את הגדרת הפעילויות ההומוסקסואליות האסורות, ועל הגסטפו והאס אס הוטל לאכוף וליישם את החוק. מספר העצירים תחת סעיף 175 עלה בהתמדה. אם ב-1933 נעצרו 835 איש, הרי בשנת 1936 נעצרו 5,321 וב-1939 כבר נעצרו 24,450 עברייני סעיף 175. מי שהוגדר כ'הומוסקסואל חסר-תקנה' (unverbesserlicher Homosexuelle) נשלח בתום תקופת המאסר, או במקומה, למחנה ריכוז בגרמניה (בעיקר דכאו, בוכנוואלד וזקסנהאוזן). המדיניות הנאצית הייתה שאין שולחים אזרחים ארים למחנות מוות במזרח, ולפחות מפריבילגיה זו נהנו על פי רוב גם אסירי סעיף 175. אסירים השפוטים תחת סעיף 175 סומנו במחנות בתג משולש ורוד על בגדם, סימון שלימים הפך להיות אחד מסמלי הגאווה של הקהילה ההומוסקסואלית.
סעיף 175 גם שימש לעיתים למעצר יריבים פוליטיים, בהיעדר עילה אחרת למעצרם. בניגוד לרדיפת מיעוטים אחרים באירופה, כיהודים וכצוענים, בוצעה רדיפת הומוסקסואלים לרוב בגבולות גרמניה בלבד, אך בכמה מקרים נאסרו הומוסקסואלים גם בארצות השפלה וצרפת.
אין עדויות לכך שהייתה תוכנית כוללת להכחדה של האוכלוסייה ההומוסקסואלית, בדומה ל"פתרון הסופי". המדיניות הרשמית הייתה, ככל הנראה, לדאוג ל"חינוך מחדש" של אותם הומוסקסואלים הניתנים ל"תיקון", ובאלה שאינם ניתנים לתיקון לטפל באמצעות סירוס. אולם, הביצוע בפועל של מדיניות חינוכית זו בידי אנשי האס-אס היה מרחיק-לכת וברוטאלי ביותר, ומרבית ההומוסקסואלים שנשלחו 'להתחנך' במחנות הריכוז לא שבו מהם. הם זכו שם ליחס רע ומשפיל במיוחד לעומת אסירים "אריים" אחרים, והיו קורבנות להתעללות סדרתית ומתמשכת. היות שנחשבו סוטים מסוכנים, הם הוחזקו בנפרד ובריחוק מיתר האסירים ה"אריים" ונאסר עליהם כל מגע איתם. לצורכי חינוך ושבירת רוחם הם הועסקו בעבודות פרך חסרות כל תכלית, והיו הראשונים לשמש כשפני ניסיונות בניסויים רפואיים. חלו עליהם מגבלות ואיסורים שאפילו במושגי מחנות הריכוז הנאציים נחשבו כחריגים וקיצוניים. רבים מהם סורסו. שיעור התמותה במחנות בגרמניה בקרב ההומוסקסואלים היה השני בגובהו מבין קבוצות האסירים, לאחר היהודים – כ-60%.
אין סטטיסטיקה רשמית של מספר ההומוסקסואלים שנספו בתקופת המשטר הנאצי. על פי הערכות, בין 1933 ל-1945 נעצרו כ-100,000 הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית מתוקף סעיף 175. לפחות מחציתם נידונו לעונשי מאסר, מרביתם בבתי כלא רגילים, וכ-10,000 נשלחו למחנות ריכוז. בנוסף, היו כאלה שמצאו את מותם בדרכים אחרות, שלא במחנות. סה"כ מעריכים שבין 10,000 ל-15,000 הומוסקסואלים נספו, בשלוש קטגוריות עיקריות: כאלה שנעצרו, נשפטו והוצאו להורג; כאלה שנשלחו למחנות ריכוז, בהם מצאו את מותם מהתעללות, מרעב או ממחלה; וכאלה שאושפזו במוסדות והומתו במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה.
מזרח גרמניה
באזור הכיבוש הסובייטי שהפך מאוחר יותר למזרח גרמניה, המדיניות באשר לקיום החוק הייתה שונה תחילה ממדינה למדינה. לדוגמה, תורינגיה אימצה את החוק הישן של רפובליקת ויימאר, ואילו סכסוניה אנהלט פסקה כי יש לראות בסעיף 175 חלק מפשעי המלחמה הנאציים. ב-1950, שנה לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה), החליט בית המשפט בברלין להחזיר לתוקף בכל המדינה את הגרסה הישנה של סעיף 175 מתקופת ויימאר, אבל השאיר על כנה את התוספת בעניין "תועבה חמורה". פסק דין מ-1954 קבע שאין צורך בחדירה לצורך עבירה על הסעיף, ו'תועבה' הוגדרה ככל פעולה הגורמת לעוררות מינית ו"פוגעת ברגשות המוסריים של פועלינו".
תיקון לחוק הפלילי ב-1957 התיר לוותר על העמדה לדין במקרה של עבירה שאינה מסכנת את החברה ואין לה השלכות; בעקבות תיקון זה לא הופעל יותר הסעיף. סעיף אחר, שנחקק ב-1968, קבע עונש עד שלוש שנות מאסר לבגיר (מעל 18) שמקיים יחסי מין עם קטין (בן פחות מ-18) בן אותו המין. ב-1989 בוטל החוק ואחריו לא הייתה עוד התייחסות ספציפית להומוסקסואליות בחוק המזרח-גרמני.
מערב גרמניה
לאחר המלחמה שמרה מערב גרמניה על הגרסה הוויימארית של סעיף 175. ב-1957 קבעה ועדת החקיקה הפדרלית כי אין מניעה להשאיר את הסעיף, כי הוא "אינו מושפע מהפוליטיקה הנאציונל-סוציאליסטית במידה כזו שיש לבטלו במדינה חופשית ודמוקרטית".
בין 1945 ו-1969 כ-100,000 גברים הועמדו לדין וכ-50,000 נכלאו. גל של מעצרים, תביעות ומשפטים בפרנקפורט בשנים 1950 – 1951 הביא לשש התאבדויות.
בשנת 1973 נערכה רפורמה מקיפה בחוק, ונשארו בו בעיקר הסעיפים הנוגעים למין עם קטינים. גיל ההסכמה הונמך מ-21 ל-18 (גיל ההסכמה ליחסים הטרוסקסואליים היה 14). ב-1986 נבחר לראשונה נציג הומוסקסואל גלוי לבונדסטאג מטעם מפלגת הירוקים. הוא ניסה להביא לביטולו של הסעיף, מה שהיה מוריד את גיל ההסכמה ל-14. הניסיון נכשל, וסעיף 175 נשאר בספר החוקים הגרמני עוד שמונה שנים. החוק בוטל לבסוף ב-1994, בין השאר בעקבות איחוד גרמניה והצורך להתאים בין חוקי המערב והמזרח.
מד מתח
מד מתח (וולטמטר) הוא מכשיר מדידה למדידת מתח חשמלי בין שתי נקודות במעגל החשמלי. מד המתח מחובר במקביל לרכיבים הנמדדים, ומדידת המתח במעגל מתאפשרת בעזרת העברת זרם דרך התנגדות המד (שצריכה להיות גבוהה ככל הניתן).
למעשה מודד המכשיר את הפרש הפוטנציאלים בין שתי נקודות. המדידה מוצגת על גבי תצוגה דיגיטלית או בצורה אנלוגית של מחט על גבי סולם ערכים.
למד מתח אופייני שני גשושים (Probe) בצבעי שחור ואדום. הגשוש השחור מסמן את הקוטב השלילי (מינוס) והגשוש האדום מסמן את הקוטב החיובי (פלוס). היפוך בחיבור הגשושים לצורכי מדידה לא תשפיע על התוצאה אלא על סימון הקוטב (כיוון זרימת המטען החשמלי).
ויסאג'
ויסאג' (באנגלית: Visage) הייתה להקת גל חדש בריטית שהוקמה בלונדון בשנת 1978. הלהקה נקשרת קשר הדוק לתנועת האופנה החדשה הרומנטית המתפתחת של תחילת שנות ה-80, והיא ידועה בעיקר בזכות הלהיט שלה "Fade to Grey" שיצא בסוף שנת 1980. הלהקה הוציאה שני אלבומים שהגיעו לטופ 20 בבריטניה, Visage ו-The Anvil וחמישה סינגלים בטופ 30 לפני שהכישלון של אלבומה השלישי, Beat Boy, הוביל להתפרקותה של הלהקה בשנת 1985.
בלהקה היו שינויים שונים בהרכב לאורך השנים, כולם בראשות הסולן סטיב סטריינג', שהקים את הלהקה מחדש בשנות ה-2000. בשנת 2013, ההרכב האחרון של הלהקה הוציא Hearts and Knives, האלבום החדש הראשון של ויסאג' מזה 29 שנים. האלבום החמישי והאחרון של הלהקה, Demons to Diamonds, יצא ב-2015, תשעה חודשים לאחר מותו של סטריינג' בעקבות התקף לב.
מאט הארפרינג
מת'יו ג'וזף "מאט" הארפרינג (באנגלית: Matthew Joseph "Matt" Harpring; נולד ב-31 במאי 1976) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1998–2009. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 11.5 נקודות, 5.1 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
מאז שנת 2010 משמש כפרשן של משחקי יוטה ג'אז ברשת AT&T המקומית.
קריירת מכללות
הארפרינג נולד בעיר סינסינטי שבאוהיו, ולמד ב"תיכון מאריסט" אשר באטלנטה, ג'ורג'יה. בשנת 1994 החל ללמוד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ("ג'ורג'יה טק"), וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 17.9 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק. בעונת 1995/1996 הוביל את הקבוצה, לצד סטפון מרבורי, לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השישית בתולדותיה. בעונת 1997/1998 סיים במקום השני במחוז ה-ACC בממוצעי נקודות (21.6) וריבאונדים (9.4) למשחק, כאשר בשתי הקטגוריות מקדים אותו אנטואן ג'יימיסון. בעת סיום לימודיו ניצב במקום השני בתולדות הקבוצה בסך נקודות (2,225) וריבאונדים (997) בקריירה.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1998 נלקח הארפרינג בבחירה ה-15, על ידי אורלנדו מג'יק. לאורך עונת הרוקי שלו קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. במשחק הרביעי של עונתו השנייה נפצע בקרסול רגלו השמאלית, ונאלץ להחמיץ את כל המשך אותה עונה.
באוגוסט 2000 נשלח הארפרינג בטרייד לקליבלנד קאבלירס, ובעונתו היחידה בקבוצה קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה. לקראת עונת הועבר לפילדלפיה 76', במדיה קלע 11.8 נקודות למשחק.
בקיץ 2002 חתם על חוזה ביוטה ג'אז, בה שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה לעתיד קארל מלון וג'ון סטוקטון. בעונת קלע שיא קריירה של 17.6 נקודות בממוצע למשחק, וסיים במקום השני בהצבעות לפרס השחקן המשתפר של העונה, אחרי הזוכה גילברט ארינאס. גם בעונה העוקבת היה הקלעי השני של הקבוצה, עם ממוצע של 16.2 נקודות למשחק, אך הג'אז החמיצו את הפלייאוף לאחר 20 העפלות רצופות. בעונת סייע לג'אז להעפיל לגמר האזור המערבי לראשונה מאז עונת, כשקלע 11.2 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של אנדריי קירילנקו. בסדרת גמר המערב הפסידה יוטה לאלופה שבדרך, סן אנטוניו ספרס, בתוצאה 1–4.
בדצמבר 2009, לאחר 7 עונות ביוטה, נשלח הארפרינג בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, ממנה שוחרר בפברואר 2010 מבלי ששיחק עבורה. מאז לא חזר הארפרינג לשחק, בשל מספר פציעות מהן סבל, ובכך למעשה פרש ממשחק בגיל 33.
אורח החיים האמריקאי
אורח החיים האמריקאי (באנגלית: American way of life) הוא האתוס הלאומי האמריקאי שדבק בעקרון החיים, החירות והחיפוש אחר האושר. לפי החלום האמריקאי כל אדם יכול להשיגם על ידי עבודה קשה. מושג זה שזור בתפיסת אמריקניזם.
הסופר ויליאם הרברג הגדיר זאת כך:
בדו"ח השנתי של מינהל הארכיונים והרשומות הלאומי לשנת 1999 נכתב, "אנחנו שונים מכיוון שהממשלה שלנו ואורח החיים שלנו אינם מבוססים על הזכות האלוהית של המלכים, הפריבילגיות התורשתיות של האליטות או האכיפה. של כבוד לרודנים. הם מבוססים על פיסות נייר, אמנת החירות - ההצהרה שקבעה את עצמאותנו, החוקה שיצרה את ממשלתנו ומגילת הזכויות שקבעה את חירויותינו."
בתקופת המלחמה הקרה, המונח שימש את התקשורת כדי להדגיש את ההבדלים ברמת החיים בין אוכלוסיות ארצות הברית וברית המועצות. באותה תקופה, התרבות הפופולרית האמריקאית אימצה את הרעיון שכל אחד, ללא קשר לנסיבות לידתו, יכול להעלות משמעותית את רמת החיים שלו באמצעות נחישות, עבודה קשה ויכולת טבעית. במגזר התעסוקה, התפיסה הזו באה לידי ביטוי באמונה ששוק תחרותי יקדם כישרון אינדיבידואלי ועניין מחודש ביזמות. מבחינה פוליטית, היא לבשה צורה של אמונה בעליונות של דמוקרטיה חופשית, המושתתת על התרחבות יצרנית וכלכלית ללא גבולות.
ביקורת
אורח חיים אמריקאי משמש גם לתיאור שנאמר לרוב עם נימה אנטי-אמריקאית, להיבטים שליליים ומפוקפקים של התרבות האמריקאית שכוללת צריכה מופרזת, בזבוז של חומרי גלם, ניצול כוח אדם וזיהום סביבתי.
התעמולה הסובייטית השתמשה במונח "אורח החיים האמריקאי" באינטונציה מזלזלת.
קונסוליה
קונסוליה היא נציגות דיפלומטית ברמה נמוכה משגרירות וגבוהה מ"משרד אינטרסים". בראש הקונסוליה עומד הקונסול. כאשר הקונסוליה מספקת את כל השירותים שמספקת שגרירות, כולל שירותים קונסולריים מלאים, היא תיקרא קונסוליה כללית והעומד בראשה יהיה קונסול כללי.
היסטוריה
מוסד השגריר היושב קבע בארץ זרה התחיל באיטליה במהלך המאה ה-15, על ידי דוכסות מילאנו. השגרירים הראשונים נשאו כולם בתואר קונסול האיטלקי.
במהלך קונגרס וינה ב-1815 נקבעו "תקנות הסיווג של כוח אדם דיפלומטי" שקבעו מערכת בינלאומית של דרגות דיפלומטיות, וכי שגרירים הם בדרגה ראשונה, צירים בדרגה שניה, וממונה על היחסים בדרגה שלישית.
ב-1963 קובלה בחסות האו"ם אמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים, שהסדירה את היחסים הקונסולריים.
שירותים
קונסוליה היא על פי רוב נציגות משנה, אשר המדינה השולחת מקימה במדינה המארחת בנוסף לשגרירות בריכוזי אוכלוסייה או אתרים בעלי חשיבות. כך למשל, ישראל מחזיקה בקונסוליה באיסטנבול בנוסף לשגרירות שבאנקרה. לפעמים המחלקה הקונסולרית של שגרירות שוכנת באתר נפרד ונחשבת לקונסוליה בפני עצמה לצד השגרירות באותה עיר. כך למשל בתל אביב ישנה שגרירות רוסית ובאתר אחר בעיר קונסוליה רוסית המטפלת במכלול העניינים הקונסולריים. לפעמים קונסוליות מהוות נציגות דיפלומטית האחראית לקשרים עם משטר אוטונומי, כמו הקונסוליה הישראלית בהונג קונג.
קונסוליה אחראית להענקת שירותים מטעם המדינה השולחת במדינה המארחת, כמו הענקת אישורי כניסה למדינה (דרכון ווויזה) והענקת שירותים לאזרחי המדינה השולחת.
לעיתים קונסוליה מוקמת במקום שבו ישנה אי בהירות לגבי מעמדה הבינלאומי של המדינה בה ממוקמת הקונסוליה. על מנת לשמר את הקשרים עם המדינה שבה הקונסוליה מחד ועל מנת שלא לפגוע באינטרסים מדיניים אחרים של המדינה שלה הקונסוליה מאידך, נוהגות מדינות במקרים כאלו לכנות את המשלחת הדיפלומטית שלהן קונסוליה ולא שגרירות.
דוגמה שניתן להביא מיחסי החוץ של ישראל בעשור הראשון לקיומה היא חלק ממדינות העולם העדיפו שלא להגדיר את הנציגויות שלהן בישראל ברמה של שגרירות והסתפקו בקונסוליה בלבד. כך למשל נהגו הודו, אתיופיה, פורטוגל ועוד.
הרכבת התחתית של פיונגיאנג
הרכבת התחתית של פיונגיאנג (בהאנגול: 평양 지하철도) היא מערכת הסעת המונים אשר פועלת בבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג. הרכבת התחתית נחנכה בשנת 1973 בידי הרודן קים איל-סונג והיא בנויה משני קווים הנחצים בתחנת מעבר יחידה. שני הקווים הנמתחים לאורך כולל של 22 קילומטרים יוצרים יחד מערכת של 17 תחנות אשר ממוקמות בצד אחד בלבד של נהר טאדונג החוצה את העיר. על פי הערכות שונות המערכת משרתת בין 300,000 ל-700,000 נוסעים ביום. קיימות תוכניות לבניית קו רכבת שלישי אך הן נדחות כל העת עקב קשיים כלכליים.
סקירה כללית
בניית הרכבת התחתית החלה בשנת 1968, יש הטוענים כי הסיבה לכך הייתה קנאה בקוריאה הדרומית אשר החלה לקדם ברצינות תוכניות דומות לבניית רכבת תחתית בסיאול. במהלך הבניה בשנת 1971 קרתה תאונה חמורה כאשר עקב כשל תכנוני קרסה המנהרה העוברת מתחת לנהר טאדונג ועל פי דיווחים גרמה למותם של כמאה איש. עקב תאונה חמורה זו נזנח הניסיון לחבר בין שני חלקי העיר בעזרת הרכבת התחתית והיא עוברת רק מצד אחד של הנהר. הקו הראשון של הרכבת נחנך בשנת 1973 והקו השני נחנך בשלבים בין השנים 1975 ו-1978. בשנת 1987 הקו הוותיק הורחב בשתי תחנות נוספות ואלה הן התחנות היחידות שאליהן מותרת הכניסה לאזרחים זרים, כמובן שבליווי נציגי המפלגה. במהלך הביקורים השונים נצפו אותם פרצופים של נוסעים ברכבות וכן אותם מספרי רכבת, מה שאומר שייתכן וכל החשיפות לתקשורת היו מבוימות בידי השלטון. בנוסף למערכת הקווים אשר ידועה לעיתונאים הזרים, ישנן עדויות כי קיימים קווים נוספים לשימוש צבאי בלבד בדומה למטרו 2 המוסקבאי.
נסיעה אחת ברכבת עולה כ-5 וון צפון קוריאני השקולים לכעשרים אגורות, מה שעושה אותה לרכבת התחתית הזולה בעולם.
עומק המסלול ושמות התחנות
בתחנות הפתוחות לזרים ניכרת השקעה רבה בעיצוב והן כוללות נברשות מפוארות, ציורי קיר ומזכירות באופן כללי את תחנות הרכבת התחתית של מוסקבה. על שאר תחנות הרכבת התחתית המידע מועט ונראה שהן אפלות הרבה יותר מהתחנות הפתוחות לזרים משיקולי חיסכון באנרגיה. כל תחנות הרכבת התחתית בנויות בעומק רב מתחת לאדמה, לעיתים יותר מ-100 מטרים, מה שהופך אותה לרכבת התחתית העמוקה בעולם. ייתכן כי הסיבה לעומק יוצא דופן זה היא הכוונה לחבר באמצעותה בין מתקנים צבאיים הממוקמים בבירת קוריאה הצפונית, מה שמחייב חסינות מפני הפצצות. סיבה אפשרית נוספת היא כוונת המתכננים, שהרכבת תעבור מתחת לנהר טאידונג העמוק (תוכנית שלא יצאה אל הפועל).
השמות של תחנות הרכבת התחתית לא משקפים את מיקומם הגאוגרפי; הן נקראות על שם מושגים בתורת הג'וצ'ה, שהומצאה על ידי השליט הראשון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג, ועומדת בלב שיטת המשטר במדינה; יוצאת דופן היא התחנה הממוקמת ליד שער הניצחון של פיונגיאנג ונקראת בהתאם "קאיסון" (ניצחון).
ציוד נייד
לאחר חנוכת הרכבת, הציוד הנייד הורכב ממערכים מסוג DK4 אשר נבנו בסין, אם כי המשטר הצפון קוריאני טוען שהם יוצרו בארצו. בשנת 1998 חלק מרכבות אלה הוחזרו לסין ושירתו תקופה קצרה ברכבת התחתית של בייג'ינג. במקום הרכבות הסיניות רכשה קוריאה הצפונית מגרמניה מערכים משומשים אשר שירתו ברכבת התחתית של מזרח ברלין. כתב של ה-BBC אשר הצליח בשנת 2000 לבקר בעיר ללא ליווי נציגי השלטון טען שראה בשירות "קרונות מזרח גרמניים ישנים אשר עדיין היו מכוסים בגרפיטי גרמני". בכל קרון מופיעים דיוקניהם של קים איל-סונג וקים ג'ונג איל.
אמיל וולף
אמיל וולף (בגרמנית: Emil Wolff; 1802, ברלין – 1879, רומא) היה פסל וצייר גרמני.
ביוגרפיה
וולף למד באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין אצל דודו יוהאן גוטפריד שדו, בגיל עשרים זכה במלגה ללמוד ברומא אצל ברטל תורוואלסן.
בשנת 1854 פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה רכש מוולף פסל נימפה עבור הגן של ארמון סנסוסי בשל הידרדרות במצב הפסל הוא הוסר בשנת 1985 ובשנת 2017 הוחלף בהעתק.
בשנת 1865 וולף הציג בתערוכה הבין לאומית של דבלין.
יאקוב מודר
יאקוב מודר (בפולנית: Jakub Moder; נולד ב-7 באפריל 1999) הוא כדורגלן פולני, המשחק בעמדת הקשר בברייטון אנד הוב אלביון.
קריירת מועדונים
בסיום העונה, מודר חזר לפוזנן וחתם לארבע שנים במועדון. ב-8 בפברואר 2020, מודר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד רקוב צ'סטוצ'ובה.
ב-6 באוקטובר 2020, מודר חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, תמורת 6 מיליון פאונד והושאל לפוזנן עד לסיום השנה הקלנדרית.
קריירה בינלאומית
ב-4 בספטמבר 2020, מודר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין בהפסד 1-0 ל במסגרת ליגת האומות. ב-11 בנובמבר 2020, מודר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד.
מודר, נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020.
אהבתה המוזרה של מרתה אייברס
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר Love Lies Bleeding של ג'ון פטריק.
זו הייתה הופעתו הראשונה של קירק דאגלס בקולנוע. המפרי בוגארט ולורן בקול שלמדה איתו באקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה, המליצו עליו לפני המפיק האל ואליס.
ג'ון פטריק היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (פרס שחולק עד 1956).
תקציר העלילה
שנת 1928 בעיירה אייברסטאון. מרתה אייברס בת 13 גרה אצל דודתה הקשוחה (ג'ודית אנדרסון) לאחר שאביה ואמה נפטרו. היא לא סובלת את דודתה ומחליטה לילה אחד לברוח עם חברה סם מסטרסון. הם עולים לרכבת אך מרתה נתפסת ומוחזרת לדודתה. בבית הדודה מתגורר המורה מר אוניל ובנו וולטר. בלילה חזר למקום סם דרך החלון. בחוץ יש סערת ברקים והפסקת חשמל.
הדודה עולה בחושך לאור נרות והחתולה של מרתה עוקפת אותה היא חובטת בחתולה ובתגובה חובטת בה מרתה. הדודה נופלת, שוברת את מפרקתה ומתה. וולטר ואביו נוכחים ומר אוניל אומר שיגן עליה כל עוד ירוויח מזה.
שנת 1946. וולטר אוניל (קירק דאגלס) הוא כעת תובע כללי באייברסטאון. מרתה אשתו (ברברה סטנוויק) ירשה את בית החרושת והרחיבה אותו והיא כעת האישה העשירה בעיירה.
סם מסטרסון (ואן הפלין) הוא כעת מהמר נודד ללא כתובת קבועה. הוא מתגלגל במקרה לאייברסטאון לאחר שמכוניתו ניזוקה בתאונה. הוא משאיר את רכבו במוסך ומסתובב בעיר. שם הוא מוצא את טוני מרצ'ק (ליזאבת סקוט), אסירה משוחררת על תנאי. הוא מזמין להם חדרים סמוכים במלון ולמחרת היא נעצרת בגלל הפרת הסכם השחרור. סם מחליט לבקש את עזרתו של וולטר.
וולטר מופתע לראות את סם כעבור 18 שנה. הוא חושב וסם הגיע לסחוט אותו ושולח בלשים להכות אותו כדי שיעזוב מהר את העיירה. סם מבקר בארכיון המשטרה ומסתבר לו כי אשמת הרצח הוטלה על עבריין שלא היה לו קשר לזה וכי המושבעים הושפעו מעדותיהם של מרתה ווולטר והנאשם הורשע ונתלה. כל זה מעיק על מצפונם של הזוג וולטר מוצא מפלט בשתיית אלכוהול.
מרתה נפגשת עם סם ואהבתה ניצתת מחדש. היא לא אוהבת את וולטר ונישאה לו בגלל לחצו של אביו שאיים עליה. כעת היא רוצה את סם למרות שהוא דורש חצי מהונה. מצפונם של וולטר ומרתה מייסר אותם על שגרמו להוצאה להורג של חף מפשע. וולטר פונה לשתייה ובאחת הפעמים הוא מתגלגל במדרגות ונפגע ומרתה מבקשת מוולטר להרוג אותו אבל הוא מסרב ומגיש לו עזרה.
לבסוף מרתה מבקשת לסיים את חייה. היא מתקרבת לוולטר, שולפת מכיסו את האקדח ויורה בעצמה מיד לאחר מכן יורה וולטר בעצמו.
סם עוזב עם טוני את העיירה.
קברן
קַבְרָן הוא אדם המספק שירותים לטיפול בקבורת מתים ומטפל בגופותיהם על פי הנחיות היגייניות ורפואיות, אך גם דתיות ותרבותיות. הקברנים ועורכי הלוויות מטפלים גם בקרובי המת. בחלק מן התרבויות קיימת הבחנה בין האדם החופר את הקברים, וזה אשר עורך את הלוויה. תפקידו המדויק של הקברן משתנה מתרבות לתרבות. בחלק מתרבויות המערב נהוג למשל לאפר את המת ולהציגו בפני האבלים טרם הקבורה עצמה, ובבית לוויות עובדים גם מאפרים. ביהדות מטפלת בענייני קבורה החברה קדישא.
בימי הביניים התייחסו אל המקצוע כאל "לא מכובד" ו"לא ישר", ומבחינה חברתית, עבדו בו אנשים מן המעמדות הנמוכים.
קיימת התייחסות תרבותית לקברן גם כמטפורה - כאל אדם המביא לחורבן כלשהו.
קישורים חיצוניים
Funeral director
מי יעודד את רשוש?
מי יעודד את רשוש? (בשוודית: ) הוא ספר תמונות מאת המחברת השוודית-פינית טובה ינסון. הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו ספר התמונות השני בסדרת ספרי התמונות של המומינים. הספר תורגם לעברית ב-1977 על ידי ויויאן ברסקי בהוצאת הדר. ב-2015 הופיע בהוצאת קרן בגרסה עברית חדשה, בכותרת "מי ינחם את קטנטן", בתרגום דנה כספי ובעיבוד צור ארליך.
תקציר העלילה
עלילת הספר מתמקדת ברשוש (בגרסה החדשה: קטנטן), יצור קטן שחי לבדו, ובבדידות רבה, בבית גדול. רשוש חושש מאוד לצאת לעולם ולהתידד עם תושבי עמק המומינים. רשוש הבודד מחליט לבסוף לצאת למסע בעולם במטרה למצוא חבר.
במהלך מסעו פוגש רשוש במר המיולין, בשמנטפים, ברשללנים, בגברת פילניוק (בגרסה החדשה: פיליפיונקה), אך בשל ביישנותו הרבה איננו מנסה להתיידד עימם. בחלקו השני של המסע רשוש מגיע לחוף הים, שם הוא מוצא מסר בבקבוק שנכתב על ידי מיפל (בתרגום החדש: ילדה ושמה זוטית) שנלכדה בידי מפלצת הגרוק ואשר מרגישה אף יותר בודדה מרשוש. בעקבות כך רשוש אוזר מספיק אומץ כדי לצאת למסע מעבר לים, להביס את הגרוק ובסופו של דבר להציל את מיפל/זוטית.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר
בקריפטוגרפיה, שיטת פייגה-פיאט-שמיר (Feige-Fiat-Shamir) בקיצור FFS היא סוג של פרוטוקול הוכחה באפס ידיעה מקבילי שפותח על ידי אוריאל פייגה, עמוס פיאט ועדי שמיר ב-1988 לצורך אימות זהויות ברשת, במקום שיטת האימות הקונבנציונלית באמצעות סיסמה. ככל הוכחה באפס ידיעה, פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר מאפשר למשתתף אחד להוכיח בפני המשתתף האחר ידיעת סוד מבלי הצורך לחשוף בפניו אף לא רמז קל בנוגע לסוד עצמו שלא ניתן היה להשיג באמצעים אחרים. גרסה דומה של הפרוטוקול מתאימה גם לצורך חתימה דיגיטלית.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר הוא הרחבה של פרוטוקול פיאט-שמיר הבסיסי שפיתחו ב-1986 המיישם את רעיון אפס ידיעה ומשתמש בקושי המשוער שבמציאת שורש ריבועי מודולו שלם פריק, כאשר גורמיו הראשוניים אינם יודעים, שהיא כידוע בעיה מתמטית קשה. השימוש בבעיה זו כבסיס לפרוטוקול אימות כבר עלה כשנתיים קודם לכן על ידי פישר, מכלי ורקוף ביורוקריפט 84, אולם פרוטוקול פיאט-שמיר משופר יותר. חסרונו היחידי הוא בכך שבכל סבב מועברת סיבית אתגר אחת בלבד, מסיבה זו כדי להגיע לרמת בטיחות סבירה יש צורך במספר גדול מאוד של סבבים, מה שהופך את האלגוריתם ללא יעיל. לעומתו פרוטוקול זה משתמש במחרוזת סיביות אתגר בו זמנית בכל סבב ועל כן יעיל יותר.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר מתאים לשימוש כאמצעי לאימות זהויות המוטמע בכרטיס חכם או כל מתקן נייד אחר המכיל מעבד קטן שמסוגל לבצע חישובים בהיקף מצומצם. אף על פי שהפרוטוקול משתמש באריתמטיקה מודולרית צורך משאבי מחשוב קטנים יחסית ל-RSA ומתאים למימוש במתקנים ניידים.
הפרוטוקול
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר הוא מערכת הוכחה אינטראקטיבית, כלומר מהלכי הפרוטוקול המתוארים מבוצעים במספר סבבים, בהם המוכיח שולח הוכחה כלשהי למוודא, זה בתורו מחזיר אתגר אקראי למוכיח והאחרון משיב לאתגר במתן מענה נכון התלוי בסודו. באמצעות המידע הפומבי, ההוכחה והמענה לאתגר שקיבל, המוודא מסוגל להשתכנע כי המוכיח מחזיק בסוד הידוע רק לו ובשום שלב אין המוכיח נדרש לחשוף מאומה מהסוד. היות שמהלכי הפרוטוקול כוללים שימוש במספרים אקראיים, לא ניתן להעתיק את מהלכי הפרוטוקול לצורך אימות עתידי ללא ידיעת הסוד, רק מי שבידיו הסוד המתאים יוכל לענות על כל אתגר שיוצב לו נכונה.
סנוסרת השלישי
סנוסרת השלישי (ססוסתריס השלישי) היה מלך מצרים בין השנים 1862–1843 לפנה"ס.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר
תהליך הכנה חד פעמי
במערכת אימות זהויות מעשית הלקוח A מגיש בקשת התחברות לשרת B ומנסה לאמת את זהותו מולו על ידי הוכחת ידיעת הסיסמה מבלי לחשוף את הסיסמה עצמה. לשם כך מסתייעים בצד שלישי נאמן (נקרא גם רשות מאשרת), הלקוח רושם מפתח פומבי מתאים אצל הצד השלישי בעזרתו השרת מסוגל לאמת את זהות הלקוח. על כן ההנחה היא שהמפתח הפומבי של הלקוח מאומת ומשויך לו באמצעים מקובלים כמו תעודת מפתח פומבי החתומה על ידי רשות מאשרת, כך שהשרת B יוכל להשיג את המידע הציבורי הדרוש לצורך הפרוטוקול, באופן בטוח. לצורך הכנה חד-פעמית:
בחירת סוד פרטי
כחלק מתהליך ההכנה, כל משתמש פועל כדלהלן:
סנוסרת השלישי
סנוסרת היה בנו של מלך מצרים סנוסרת השני ואשתו חנומתנפרדג'טוורט. כיהן כמלך החמישי בשושלת ה-12 של הממלכה התיכונה במצרים.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר
פירוט המהלכים
מהלכי הפרוטוקול מבוצעים \ t פעמים כדלהלן: אם בכל \ t הסבבים \ z=\pm x כנדרש, B יכול לקבל את הוכחת הזהות של A ולא, ההוכחה תדחה.
סנוסרת השלישי
ערך לפחות ארבעה מסעות צבאיים לתוך נוביה, בשנה ה-8, ה-10, ה-16 וה-19 למלכותו. במסעות הצבאיים סיפח את האזורים שכבש בנוביה למצרים, ובכך הרחיק את גבול הממלכה דרומה. על מנת לשלוט בנוביה הקים מצודות בשטחה כמו בוהן, סמנה ותושקה. בסמנה הציב מצבות המתארות את ניצחונותיו באזור, וגם קורא לבנו שישלוט אחריו, להמשיך להחזיק בנוביה שאותה כבש.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר
דוגמה להמחשה
נתון המודולוס והפרמטרים \ t=1,k=4. להכנה המשתמש A בוחר 4 שלמים אקראיים המשמשים כמפתח פרטי וכן וקטור סיביות  ומחשב את המפתח הפומבי:
לצורך אימות מול B המשתמש A בחר מספר אקראי \ 5506 וסיבית אחת, נניח \ 0 ומחשב את ההוכחה: ושולח את \ 542932 לשרת. השרת מייצר רצף סיביות אתגר אקראי \ (0,0,1,0) ושולח למשתמש. המשתמש בתורו מחשב את (רק הסיבית \ e_3=1 לכן \ s_3 נכלל בחישוב) ושולח בחזרה לשרת את המענה \ 91046. מה שנותר לשרת כדי לאמת את זהותו זה לבדוק האם כיוון שזהו אכן המקרה ההוכחה מתקבלת.
סנוסרת השלישי
מסעו האחרון לנוביה, בשנה ה-19 למלכותו, לא היה מוצלח מכיוון שהצבא המצרי נלכד בשטח עוין, בעקבות ירידה של מפלס מי הנילוס, ולכן נאלץ לסגת.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר
דוגמה להמחשה
אם A מתחזה ואין לו שמץ של מושג לגבי הסוד \ s. הוא יכול לרמות רק אם ידע מראש מה תהיה מחרוזת סיביות האתגר שהשרת ישלח לו. במקרה כזה הוא יכול פשוט לקבוע את: ואז המענה יהיה תמיד \ y=r. עבור כל סיבית סיכוייו לרמות הם חצי ובסך הכול סיכוייו הם \ 2^{-k} עבור סבב בודד.
סנוסרת השלישי
מתקופתו התגלתה אסטלת חו-סבך. חו-סבך היה איש צבא ששירת בתקופתם של סנוסרת השלישי ובנו אמנמחת השלישי. הוא מתאר קרב נגד האמו במקום שנקרא שכם, שם עליה מצור וכבש אותה. בעקבות נפילת שכם "נופלת כל ארץ רצנו העלובה". ישנם חוקרים שסבורים שמדובר בעיר שכם שבשומרון, ואם כך הדבר, זהו התיאור היחידי הוודאי מהממלכה התיכונה של כיבוש עיר בארץ ישראל על ידי הצבא המצרי.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר
דוגמה להמחשה
קל יותר להבין את הרעיון עם סיבית אתגר בודדת. אם נתייחס רק לסיבית הראשונה המקבילה ל-, נניח שהמתחזה ישלח לשרת את הוא יצליח לענות תשובה נכונה רק אם סיבית האתגר שיקבל תהיה 1 כיוון שאז  אולם תהיה לו בעיה עם סיבית 0 כי אז יהיה עליו לחשב את השורש הריבועי של. ולפי הדוגמה המובאת לעיל, אם המתחזה יבחר מספר אקראי \ r=1234 למשל וישלח לשרת את, קל לראות שאם סיבית האתגר היא 1 המענה הנכון הוא \ y=1234 אולם אם סיבית האתגר תהיה 0 המענה צריך להיות השורש הריבועי של \ 119456 כיוון ש: הרי שהמענה הנכון הוא \ y=149683. מכיוון שהדוגמה המובאת כאן היא במספרים קטנים, קל כמובן למצוא שורש ריבועי בסדר גודל כזה, במיוחד אם הגורמים הראשוניים ידועים. אולם במספרים גדולים חישוב שורש ריבועי ללא ידיעת הגורמים הראשוניים הופך לבעיה מאוד קשה, על כן המתחזה יכשל.
סנוסרת השלישי
פרט למסעות צבאיים נקט במדיניות פנים שחיזקה את שלטונו. הוא חילק את מצרים לשלושה אזורים מנהליים: צפון, דרום, אלפנטין ונוביה התחתונה. חלוקה זו הקטינה את כוחם של השליטים המקומיים, בכך שכל אזור היה כפוף לשליט מטעם המלך.
פרוטוקול פייגה-פיאט-שמיר
מקורות
הספר Handbook of Applied Cryptography פרק 10.
סנוסרת השלישי
בשנה ה-8 למלכותו תיקן תעלת מים מדרום לאסוואן, סמוך לאי סהל, שנחפרה במקור בממלכה הקדומה. הקים מקדש בעיר אבידוס ומקדש בעיר מדאמוד. את הפירמידה שלו הקים בדחשור, ובסמוך לה נקברו גם נשותיו, שהידועות בהן נקראו מרת, וסית-חתחור שהייתה כנראה גם אחותו.
בשנה ה-20 למלכותו מינה את בנו אמנמחת השלישי כמלך שותף לשלטונו. יש חוקרים הסבורים ששני המלכים, האב והבן שלטו יחד במשך כעשרים שנה.
לואי מרשל
לואי מרשל (באנגלית: Louis Marshall; 14 בדצמבר 1856 - 11 בספטמבר 1929) היה מגדולי מנהיגי יהדות ארצות הברית. בחייו היה פעיל תאגידי וחוקתי, עורך דין לזכויות אזרחיות ופוליטיות, ומגשר. מרשל היה ראש הקהילה היהודית, ועבד על מנת להבטיח חופש דתי, פוליטי ותרבותי לכל קבוצות המיעוט. הוא היה ממייסדי הוועד היהודי-אמריקני ופעל למען זכויות, ואף על פי שלא היה ציוני הוא תמך בהצהרת בלפור ובהקמת הסוכנות היהודית המורחבת. מרשל האמין בתנועה לשימור הטבע (Conservation movement), והיה אחד מהיוזמים שהביאו להקמתה מחדש של מכללת היערנוּת של מדינת ניו יורק בסירקיוז.
ביוגרפיה
מרשל נולד בסירקיוז, ניו יורק להורים מהגרים מגרמניה. אביו הגיע ב-1849 מבוואריה, ואימו הגיעה מוירטמברג ב-1853. מרשל היה המבוגר מבין ששת הילדים. היו לו אח אחד וארבע אחיות. מגיל צעיר ידע מרשל גרמנית ודיבר עם אמו רק בשפה זו. לאחר מכן למד אנגלית ולימד עצמו יידיש.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים הצטרף מרשל לעורך הדין ויליאם רגר. מאוחר יותר הוא החל לעבוד עם חברו לכיתה סמואל אונטרמאייר.
ב-6 במאי 1895, הוא נישא לפלורנס, בת דודתו של שותפו סמואל. לזוג נולדו ארבעה ילדים: ג'יימס, רות, רוברט וג'ורג.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, השתתף מרשל בועידת השלום בפריז (1919) כנשיא הוועד היהודי-האמריקאי וכסגן נשיא של הקונגרס היהודי האמריקאי. הוא נלחם בהצעה של המרכז לסטטיסטיקה אמריקאית להגדיר את היהודים כגזע. על אף שהיה חלוק בדעותיו עם פוליטיקאים ציונים, הוא סייע בהקמתה של מדינת ישראל. לנוכח עליית כוחם של הנאצים בגרמניה בשנות ה-20, העריך מרשל ב-1924 שאין "שמץ של סיכוי שתוכניתם [של הנאצים] תתבצע אי פעם ולו במידה מועטה שבמועטה".
מרשל הגדיר עצמו כרפובליקני.
מרשל נפטר ב-1929, בעת שנכח בכנס ציוני בציריך, שווייץ, על אף שהגדיר עצמו אנטי-ציוני. הוא הגיע לכנס על מנת לקיים את המפגש הראשון של הסוכנות היהודית שהוקמה על ידו ועל ידי חיים ויצמן. הוא נטמן בבית הקברות היהודי בברוקלין "שדות שלם".
הנצחה
בערים סירקיוז ותל אביב, יש רחובות על שמו של מרשל, ובברוקלין יש בית ספר יסודי על שמו.
סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל
סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל או בקיצור סמפכ"ל המשטרה הוא קצין משטרת ישראל בדרגת ניצב, המשמש כסגנו של המפקח הכללי של משטרת ישראל.
סמפכ"ל המשטרה ממלא את מקומו של המפכ"ל בהיעדרו, מרכז את תיאום עבודת המטה בין אגפי המשטרה והמחוזות (כולל מג"ב) ואת שיתוף הפעולה עם המשרד לביטחון הפנים. הוא גם אחראי בשם המפכ"ל, על בית הדין למשמעת, בית הדין לערעורים, היחידה הארצית לביקורת, מחלקת בטיחות ומינהל טכנולוגיות.
בנוסף עומד סגן המפקח בראש ועדות פנימיות לאישור סיוע משפטי או כספי ולמינוי משלחות לחו"ל.
מריה אדליידה, נסיכת סבויה
ביוגרפיה
מריה אדליידה נולדה ב-6 בדצמבר 1685 בטורינו לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ולאן מארי ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה. מריה אדליידה נהנתה מיחסים קרובים מאוד עם אמה, שאף גידלה אותה בעצמה, שלא כפי שהיה מקובל אז, וכן הייתה ביחסים קרובים עם סבתה מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור.
מריה אדליידה הייתה מועמדת להינשא עם יוזף, ארכידוכס אוסטריה, אולם ההצעה נפלה בשל גילה הצעיר. ב-29 באוגוסט 1696 נחתם הסכם טורינו בין אביה ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ובו סוכם שאביה יתמוך בממלכת צרפת במלחמת תשע השנים, ואילו מריה אדליידה תתחתן עם לואי, דוכס בורגונדיה, נכדו של לואי הארבעה עשר. ב-4 בנובמבר אותה שנה הגיעה מריה אדליידה לצרפת, וב-6 בדצמבר 1697 נערך טקס הנישואין בארמון ורסאי.
לאחר נישואיה היה למריה אדליידה קשר טוב עם המלך, ונאמר עליה שהגעתה לחצר רעננה את האווירה בה. בנוסף היא השתמשה בקשריה עם המלך, על מנת למנוע מאויביה לקדם את מטרותיהם. דוכסית בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר ומאדאם דה מונטספאן, ניסתה לחתן את בתה לואיז אליזבת דה בורבון עם שארל, דוכס ברי, אולם מריה אדליידה שרצתה לשמור על השפעתה, חיתנה אותו עם מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, בתו של פיליפ השני, דוכס אורליאן.
בשנת 1704 ילדה מריה אדליידה את בנה לואי, דוכס ברטאן, אולם הוא מת כעבור שנה. בשנת 1707 ילדה מריה אדליידה בן נוסף, שגם הוא קיבל את השם לואי, דוכס ברטאן, ובשנת 1710 ילדה את בנה לואי, דוכס אנז'ו.
בשנת 1711 מת חמיה לואי, הדופן הגדול, ובעלה לואי מונה לדופן צרפת. בשנת 1712 חלתה מריה אדליידה בחצבת, ובעלה לואי טיפל בה במסירות. ב-12 בפברואר מתה מריה אדליידה, וכעבור 6 ימים ב-18 בפברואר מת אף לואי שנדבק ממנה. ב-8 במרץ מת אף בנה לואי, דוכס ברטאן, ובנה הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר. ב-1 בספטמבר 1715 נפטר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ובנה לואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר. אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש פיליפ השני, דוכס אורליאן (אחיינו של לואי הארבעה עשר) כעוצר בשמו.
משפחתה
ב-6 בדצמבר 1697 התחתנה מריה אדליידה עם לואי, דוכס בורגונדיה, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ממנו היו לה 3 ילדים:
סוף לא טוב
הפקה
לאחר סיבוב הופעות קצר נוסף שנה לאחר מכן, החליטו חברי הלהקה בקיץ 2007 להתאחד באופן אחיד ולכתוב שירים חדשים, כשהם מנגנים בהופעות המחודשות שניים מתוכם - "אז" ו"עולם שקט". ביוני 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום המיועד, "היא כל הסיפור". השיר זכה להצלחה יחסית. שבועות ספורים אחרי שהסינגל יצא והאלבום היה בשלביו הסופיים, חלה אורן ברזילי ב"תסמונת גייאן-בארה", שהובילה להקפאה של פרויקט האלבום וסיבוב ההופעות לקידומו.
לאחר שיקום של כחצי שנה חזרה הלהקה לפעילות מלאה וסינגל שני יצא בפברואר 2009, "עולם שקט", שזכה להצלחה עוד יותר מקודמו. חודש וחצי לאחר מכן יצא האלבום המלא, "סוף לא טוב". הסינגל השלישי מתוך האלבום יצא במקביל, והוא נקרא "האש שלה". חודשים ספורים לאחר מכן יצא הסינגל "עוד יום" שלא זכה להצלחה בהתחלה, לאחר כמה שבועות הסינגל זכה להצלחה רבה.
באלבום, מלבד להב וברזילי, השתתפו בנגינה יובי חייבי ואורן זיו, שמלווים את הלהקה מאז 2004 בהופעות.
השיר שחותם את האלבום, "אגמה", הוא בעצם קטע כליי שיועד להיכנס לאלבומה השני של הלהקה משנת 1994, "מופע הארנבות של ד"ר קספר 2", אך נשאר בחוץ.
שיר הנושא של האלבום, "סוף לא טוב", הוא השיר הראשון בסדר כרונולוגי מאז שיר הפירוק של הלהקה מ-1995, השיר שחתם את אלבומם "הו הו" - "רוח גדולה". באופן סמלי, אחרי ש"רוח גדולה" העיד על פירוק הלהקה והדהד במשך 11 שנים מהפירוק ועד האיחוד, "סוף לא טוב" מעיד על שובה של הלהקה, כמעין שיר תגובה. הדבר ניכר בשיר "רוח גדולה" בשורות:
בשיר "סוף לא טוב" הופיעו השורות:
פאנדום פרוותי
פאנדום פרוותי (באנגלית: Furry Fandom) הוא פאנדום (קהילת מעריצים) הסובב סביב דמויות בדיוניות על הספקטרום בין דמויות של "חצי־חצי", חצי אדם וחצי חיה; החל מחיות מדברות, כאלה המופיעות במשלי איזופוס ובספרי "גבעת ווטרשיפ", ועד לחיות אַנְתְרוֹפּוֹמוֹרְפִיוֹת המתנהגות כבני אדם לכל דבר: מדברות, מתלבשות ועומדות על שתיים. דוגמאות לדמויות בסגנון ניתן למצוא בסרטו של וולט דיסני "רובין הוד", בסדרה "נו, פוגודי!", בסדרת הקומיקס "Blacksad", בסדרת־הספרים של "רדוול", וכן באמנות ה"קֶמוֹנוֹ" היפנית. אף על פי שביצירות הפאנדום הפרוותי מתנהגות הדמויות האנתרופומורפיות כבני אדם לכל דבר כמעט, לרוב הן מתייחסות לעצמן כבעלי חיים כגון חתול, כלב או שועל.
קיימת גם תנועה דומה ביפן ובמדינות נוספות בשם קמונומימי - בשונה מקמונו הרגיל או מיצורים אנתרופומורפיים, מדובר על בני אדם בעלי זנב, אוזניים של חיה, כנפיים, בין אם ניתן להסירם או שהדבר מולד. בין הדוגמאות לסדרות בעלי דמויות כאלה הן סדרות אנימה כגון טוקיו מיו מיו, אינויאשה וסטרייק ויטצ'ז. לכל סוג של קמונומימי יש שם משלו - הכי פופולרי הם בת-חתול (Catgirl), וביפנית נקומימי (אוזני חתול). יש גם אינומימי (חצי כלב), קיטסומימי (חצי שועל), אוסאגימימי (חצי ארנב) וכו'. ישנם גם דמויות כאלה של בנים אף על פי שיותר מצויות בנות.
הפאנדום הפרוותי כולל חומרים ממדיה שונים בז'אנרים רבים, הכוללים ספרות, אמנות ויזואלית, סרטים וכו', אך הם נפוצים במיוחד בפנטזיה ומדע בדיוני. למעשה, כל יצירה הכוללת דמויות אנתרופומורפיות נחשבת לחלק מהפאנדום הפרוותי.
מאז שנות ה־80, המונח "פרוותיים" (furries) נמצא בשימוש לתאר כל דמות אנתרופומורפית, כלומר המונח כולל גם צפורים, זוחלים ויצורים ימיים, אף־על־פי שדמויות של יונקים הן הנפוצות ביותר. הלא־יונקים ידועים בשמות "קשקשיים" (scalies), "מעופפים" (avians) ו"מימיים" (aquatics) בהתאמה.
כשמדובר באינטרנט וברשתות חברתיות, מרבים אנשים להשוות בין פאנדום זה לפאנדומים אחרים, לרבות ברוניז (מעריצים בוגרים של התוכנית הפוני הקטן שלי: חברות היא קסם) והוביאנז (מעריצי דוקטור הו).
למען הנוחות, במאמר זה יכונו משתתפי הפאנדום "פרוותיים", והדמויות תְּכוּנֵינָה "אנתרופומורפים".
היסטוריה
המונח הספציפי "Furry Fandom" (הנכתב גם באותיות קטנות furry fandom) נכנס לשימוש בפנזינים מאז 1983 והפך לשם הסטנדרטי של הז'אנר. עם זאת, הפרוותיים טוענים כי ראשיתו מוקדמת בהרבה. יצירות כגון "קימבה האריה הלבן" (1965), "גבעת ווטרשיפ" (1972) ו"רובין הוד" (1973) נזכרות לרוב כהתחלת הפאנדום הפרוותי.
בשנות השמונים החלו להתפרסם פנזינים של הפאנדום הפרוותי, מה שגרם להתפתחות קבוצה חברתית שהחלה אף לארגן מפגשים חברתיים. בשנת 1987 כבר נצבר מספיק עניין בתופעה על מנת לארגן את כנס הפרוותיים הראשון. לאחר מכן, בשנות ה-90, הפך האינטרנט לדרך ההתקשרות המרכזית של הפרוותיים אלה עם אלה.
סגנון חיים פרוותי
המושג "סגנון־חיים פרוותי" (furry lifestyle) ו־furry lifestyler הופיעו לראשונה ביולי 1996 במהלך דיון מתמשך בקבוצת הדיון הפרוותית באינטרנט alt.fan.furry. קבוצה אחת טענה כי כל עניין פריפריאלי שאינו מתקשר ישירות לאמנות, ספרות ופנטזיה פרוותית אינו אמור להתקשר ישירות לפאנדום, בעוד שקבוצה שנייה טענה כי ההגדרה של מה שמרכיב את המונח "furry" הוא עניין המשתנה מאדם לאדם. הוויכוח נפתר על ידי הקמת קבוצת הדיון alt.lifestyle.furry באוגוסט באותה שנה, שנוצרה על מנת להוות מקום לדיונים מעבר לאמנות וספרות פרוותית. חברי הקבוצה אמצו במהירות את המונח "furry lifestyler", ועדין רואים בפאנדום ובסגנון החיים שתי ישויות חברתיות נפרדות.
תת תרבויות כגון קהילות התריאנים והאוד'רקינים חולקים אמונות משותפות עם הפרוותיים, אך מעוניינים להבדיל עצמם מהמונח "פרוותיים". זאת מכיוון שאמונותיהם אינן קשורות בהכרח לפאנדום הפרוותי. מלבד זאת, הם רואים בקישור של אמונותיהם לדמויות מצוירות הפיכה של אמונותיהם לדבר טריוויאלי.
כנסים
בעקבות התרחבות העניין בפאנדום הפרוותי התחילו, כמוזכר לעיל, להתקיים כנסים של הפאנדום בצפון אמריקה ובאירופה. כנס הפאנדום הפרוותי הראשון הידוע שהתקים היה ConFurence, שהתקים מדי שנה בין השנים 1989 ו-2003 עד החלפתו ב- Califur. הכנס הגדול ביותר בעולם אף מופיע בספר השיאים של גינס כ"מועדון הפרוותים הגדול בעולם", עקב היותו רשום בארצות הברית כמועדון העורך כנסים. זהו ה-Anthrocon, הנערך מדי שנה ביולי בעיר פיטסבורג. אחריו בא Further Confusion, גם הוא כנס הנערך מדי שנה אך בינואר, בעיר סן חוזה, קליפורניה, עם נוכחות דומה.
בחלק מהכנסים נהוג לקים מכירות פומביות ואירועי צדקה, בדרך־כלל למטרות הקשורות בחיות. Further Confusion הצליח לגיס מעל 62,000 דולר אמריקאי למטרות צדקה שונות במהלך 9 שנות קיומו, ו-Anthrocon תרם מעל 66,000 למטרות צדקה הקשורות בחיות מאז 1997. בספטמבר 2004, הכנס Mephit Furmeet גיס מעל 15,000 דולר אמריקאי בשביל ארגון בשם Tiger Haven.
יצירה פרוותית
פרוותיים עוסקים באמנות כמאיּירים חובבים ומקצועיים, יוצרי רצועות קומיקס, ציּירים, סופרים, מוזיקאים וכו'. הם מחפשים יותר חומר ממה שניתן למצוא בקרב מפרסמים מיינסטרימים, ודרישה זו נענית על ידי חובבים אחרים, היכולים להיות חובבים עד מקצוענים.
אף על פי שרוב החומר אשר שייך לפאנדום מפורסם בצורה חובבנית, בייחוד באתרים אישיים, חלק מתפרסם באנתולוגיות ואגודי עיתונות חובבת. עבודות מסוימות נכנסו גם למיינסטרים, ואנתרופומורפים מופיעים אף בתוכן פרסומי.
ישנם ובקומיקסים רבים המשתייכים לפאנדום, הנקראים לעיתים "קומיקסים פרוותיים" (furry comics). אחד מאלה הוא "T.H.E Fox", שפורסם ב- CompuServe בשנת 1986, מספר שנים לפני בוא ה-World Wide Web.
הפרוותיים עוסקים, בין היתר, ביצירת בובות ממולאות של חיות הידועות בשם "plushies" (מכיוון ש־"plush" פירושו באנגלית "פילוסין", ניתן לתרגם את המונח כ"פִּילוּסוֹנִים") לעצמם.
תלבושות פרווה
הפרוותיים ידועים בין היתר בזכות המנהג של חלקם (כחמישית מקהילת הפרוותיים) להתלבש ב"תלבושת פרווה" או FurSuits (תחפושות של אנתרופומורפיים) - דבר זה מכונה FurSuiting (פורסוטינג). תלבושות אלה יכולות להלבש להנאה, לביטוי חיצוני של האני הפנימי של הפרוותי (חלק מהפרוותיים, כאמור, רואים בעצמם חיות למחצה הכלואות בגוף של בני אדם) או לשעשוע בכנסי הפאנדום, נשפי מסכות ואירועי צדקה. בניגוד לסברה הרווחת מחוץ לפאנדום, פרוותיים ברובם המוחלט נמנעים בשימוש בחליפות בעת קיום יחסי מין, הן עקב החום הרב בתוך החליפה, וכדי למנוע מלכלוך והריסת הפרווה היקרה.
תחפושות אלה נעשות בדרך כלל כאיפור גוף כולל או כתחפושות של קמעות של קבוצות פוטבול פשוטות יחסית. תחפושות מורכבות יותר כוללות חלקים אלקטרונים נעים, לסתות מכניות, אפור פרוטזי וכולי. תחפושות שכאלה יכולות לעלות למעלה מ-1500 דולר אמריקאי.
מגדלי דה וינצ'י
מגדלי דה וינצ'י הם זוג מגדל מגורים בני 44 קומות כל אחד, השוכנים בפינה הצפון-מזרחית של צומת הרחובות קפלן ודה וינצ'י בתל אביב. גובה כל אחד מהמגדלים הוא 155.1 מטר.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 פינה משרד הביטחון מגרש בן כעשרה דונם בקצהו הדרום-מערבי של מחנה רבין, בצמוד למגדלי הכנרית המשמשים את מפקדת חיל האוויר. עם פינויו שימש המגרש כמגרש חניה, ובשנת 2015 פרסמה רשות מקרקעי ישראל מכרז למכירתו. במכרז זכו החברות ישראל קנדה ואקרו נדל"ן, ששילמו תמורתו 830 מיליון ש"ח.
המגדלים תוכננו על ידי משרד ישר אדריכלים ונבנו על ידי חברת אשטרום. הבניה החלה ב-2017 והייתה צפויה להימשך 5 שנים, אך הסתיימה ב-2023. את שני המגדלים מחברת באחת הקומות בריכת שחייה. בקומת הקרקע של המגדלים נמצאת חצר הפתוחה לציבור.
כחלק ממיזם זה יוקמו גם שני רבי קומות, בני 8 ו־11 קומות, שישמשו לדירות להשכרה, למשרדים, למסחר ולשימושים ציבוריים. המיזם כולל 412 דירות, מתוכן כ־40 מיועדות להשכרה.
הקצב
"הקצב" (צרפתית: "Le Boucher") הוא מותחן קולנוע צרפתי משנת 1970 בבימויו של קלוד שברול. הסרט מתאר את היחסים המתפתחים בין מורה וקצב בעיירה כפרית בצרפת כשברקע מתקיימת חקירה של שורת מקרי רצח המתבצעים באזור. הסרט מתרחש בעיירה טרמולה (Tremolat) שבמחוז דורדון בדרום מערב צרפת, וגם צולם בה. מערות לאסקו הסמוכות, בהן נמצאו ממצאים פרהיסטוריים, משמשות גם הן תפאורה לסצנה בסרט. יש הרואים בסרט זה כאחד מסרטיו הבולטים של שברול בסדרה של שישה סרטים אותם ביים בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 ואשר נחשבים כאחת מפסגות יצירתו.
תקציר העלילה
בחתונה הנערכת בעיירה מתוודעים זה לזה, פופול, קצב שהשתחרר משירות צבאי רב שנים ושבע קרבות, והלן, אישה מודרנית ואסרטיבית, המורה והמנהלת של בית הספר הקטן, שהגיעה לעיירה לפני זמן לא רב. השניים מתקרבים אך שומרים על יחסים אפלטוניים. במקביל, מתגלה גופת צעירה באזור העיירה והמשטרה מתחילה בחקירות. הלן מעניקה לפופול מתנת יום הולדת מצית ובעת טיול של ילדי בית הספר בהדרכתה היא מגלה גופת צעירה ולידה היא מוצאת מצית זהה למצית שהעניקה. היא אוספת את הפריט מהשטח ואינה מגלה על מציאתו לאיש. מכאן ואילך מתלבטת הלן לגבי המשך יחסיה עם פופול עד הסוף הטרגי בו מתגלה האמת.
ביקורת
הסרט נחשב על ידי מבקרים רבים כאחד מסרטיו של שברול הקרובים ביותר לסגנונו של היצ'קוק, שהשפעתו הרבה על שברול ניתנת לזיהוי בסרטים רבים. המבקר האמריקאי, וינסנט קנבי, מציין כי גם בסרטו זה של שברול קיים המוטיב של רגע מוחמץ, שהיה יכול לשנות את חיי הדמויות וכיוון שהוחמץ, מובילה העלילה לטרגדיה. הוא מוצא את הרגע הזה בסצנה בה שואל פופול את הלן "מה תעשי אם אנסה לנשק אותך עכשיו?" והיא עונה: "מאומה, אך אני מעדיפה שלא תעשה זאת." קנבי מציין כי נראה כי שברול לעולם לא ישיג את הספונטניות של היצ'קוק ופריץ לנג (הוא רואה בסרטיהם "בכבלי השכחה" ו"רחוב סקרלט" כמודל לריאליזם הרומנטי של "הקצב"), אך הוא עולה עליהם בציור הדמויות ורגשותיהם ובתיאור היחסים בינן לבין עצמן כמו גם עם סביבתם. קנבי אף טוען כי שברול איננו מעוניין באמת בבניית המתח בסיפור והוא מעדיף לתאר את סיפור האהבה הבלתי ממומש, וזאת, מתוך כבוד למורכבותן של הדמויות המרכזיות בסרט.
מבקר אמריקאי נוסף, רוג'ר איברט, טוען אף הוא כי המתח הנוצר אצל הצופה איננו תוצאה של השאלה "מה יקרה עכשיו?", אלא של השאלות: "מה הם יודעים?", "מה הם חושבים?" ומה הם רוצים?"; כך בונה במאי הסרט שיא רגשי ופסיכולוגי.
קאנדאבו
קאנדאבו, האי הרביעי בגודלו בקבוצת איי פיג'י, ששטחו 411 קמ"ר. האי נמצא מדרום לאי ויטי לבו והמרכז המנהלי שלו ווניסאה. האי הוא ממקור געשי, צר ומאורך ומתנשא לגובה ממוצע של 500 מטר. אורכו 60 קילומטר, בעל רצועת חוף קצרה ורק שניים מתוך 75 הכפרים שבו מרוחקים מעט מהחוף. כל השאר צמודים לרצועת החוף הצרה. מערכת הדרכים מוגבלת ומרבית התנועה בין הכפרים היא רגלית או בעזרת סירות לאורך החופים.
כלכלת האי מתבססת על חקלאות, כאשר הגידול המסחרי העיקרי הוא צמח המשקה הנקרא בפיג'י יאנגונה והמוכר ברחבי האוקיינוס השקט בשם קאוה. המשקה, שהוא בעל אפקט נרקוטי, מיוצר משורשי הצמח, לאחר ייבושם ודילולם במים. בנוסף גדלים באי גידולי השורש המסורתיים: טארו, יאם, קסאווה וקומלה (באטאטה). כל הגידולים מתבצעים תחת חקלאות מסורתית - חקלאות נדודים, המתאפיינת במחזור שדות.