cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלגל (קיבוץ)
גִּלְגָּל הוא התנחלות וקיבוץ בבקעת הירדן, כ-16 ק"מ צפונית ליריחו. שייך לתנועה הקיבוצית ולמועצה אזורית ערבות הירדן. שמו של היישוב ניתן לו על שם האתר המקראי גלגל, המקום הראשון בו חנו בני ישראל בכניסתם לארץ ישראל (יהושע ד',י"ט) שמקומו מזוהה בתל ג'לג'ול הממוקם כ-2 ק"מ מדרום מזרח ליריחו.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בט"ז בכסלו ה'תש"ל (26 בנובמבר 1969) כהיאחזות נח"ל גלגל, ואוזרח בט"ו באייר ה'תשל"ג (17 במאי 1973) בידי תנועת הקיבוץ המאוחד.
שטחו של הקיבוץ הוא כ-1,400 דונם. רוב התושבים עוסקים בענפי החקלאות השונים כגון: מטעים, רפת ולול, אם כי ישנם גם העובדים בתעשיית דשא מוכן ("ספידשא") ובשירותי הסעדה לקבוצות.
ב-1995 ערכה פרופ' עמיה ליבליך מחקר על הקיבוץ וחבריו, שלאחריו פרסמה את מחקרה בספר "גלגולו של מקום".
ב-2011 מנה הקיבוץ 46 משפחות.
לקריאה נוספת
לאן נעלם האתר הפרהיסטורי גלגל?
סחור-סחור
סחור-סחור (מאנגלית: Runaround) הוא סיפור קצר מאת אייזק אסימוב, המשתייך לסוגת המדע הבדיוני. הסיפור נכתב באוקטובר של שנת 1941 ופורסם במגזין מדע בדיוני חודשיים לאחר מכן. בשנת 1950 הסיפור הופיע בספרו של אסימוב, "אני, רובוט".
הסיפור מפורסם בהיותו הסיפור הראשון מסיפוריו של אסימוב שבו שלושת חוקי הרובוטיקה תופסים מקום מרכזי בעלילה, מוטיב שיחזור מאוחר יותר ברבים מסיפוריו.
תקציר העלילה
הסיפור מתרחש בשנת 2015. גרגורי פאואל וחברו מייקל (מייק) דונובן נשלחים לכוכב חמה יחד עם רובוט בשם SPD-13 (המכונה גם "ספידי") במטרה להחזיר לפעולה תחנת כרייה שננטשה 10 שנים לפני כן.
לאחר שהם מגיעים, פאואל ודונובן מגלים שהתאים הפוטואלקטריים תומכי החיים שבתחנה ריקים מסלניום ויפסיקו לפעול בקרוב. בריכת הסלניום הקרובה ביותר נמצאת במרחק שבעה מיל מהתחנה, ומאחר ורק הוא מסוגל לשרוד באקלים הקיצוני ספידי נשלח אל הבריכה כדי להביא סלניום. לאחר שהוא לא חוזר כעבור חמש שעות, פאואל ודונובן מתחילים לדאוג. הם משתמשים ברובוט פרימיטיבי יותר שנמצא בתחנה כדי למצוא את ספידי.
כאשר הם מגיעים לבריכת הסלניום, פאואל ודונובן מגלים שספידי מסתובב במעגל סביב הבריכה. לאחר שהם מבקשים ממנו לחזור, ספידי מתחיל לדבר באופן מוזר ולהגיד מילים אקראיות. פאואל מבין שספידי רואה בבריכת הסלניום איום בלתי צפוי. בנסיבות רגילות, רובוטים שמים את טובת בעליהם לפני טובתם, אך מאחר שספידי הוא רובוט יקר במיוחד הוא תוכנת באופן ההפוך. לכן, ספידי "כלוא" בין שני החוקים, מאחר שבשני המצבים הוא מפר את אחד החוקים.
מאחר שהחוק היחיד שחזק יותר משני החוקים האחרים הוא החוק הראשון ("לא יפגע רובוט לרעה בבן אדם, ולא יניח, במחדל, שאדם ייפגע"), פאואל מחליט לסכן את חייו ולצאת אל האקלים המסוכן. ספידי נאלץ לבטל את הפקודות הקודמות ולהציל את פאואל, והבעיה נפתרת.
לואיזה ברספורד
לואיזה אן ברספורד (באנגלית: Louisa Beresford; 14 באפריל 1818 – 12 במאי 1891) הייתה ציירת בצבעי מים פרה-רפאליטית ונדבנית בריטית, ילידת צרפת.
ביוגרפיה
היא נולדה בפריז, הייתה אשתו של הנרי ברספורד, המרקיז השלישי מווטרפורד, אחותה הצעירה של שרלוט, הרוזנת קנינג, בתם של צ'ארלס סטיוארט, הברון הראשון סטיוארט דה רותסיי ואליזבת מרגרט יורקה.
בית המשפחה היה בטירת הייקליף, והיה ברשות סטיוארט מאז שנת 1770, כאשר סבא רבא של לואיזה, ג'ון סטיוארט, הרוזן השלישי מביוט (מייסד גני קיו), בעודו חוקר את הבוטניקה, גילה את אתר הנוף שעל ראש הצוק המשקיף על מפרץ כריסטצ'רץ', והזמין את האדריכל רוברט אדם, לתכנן את הטירה, אחוזה מפוארת רחבת שטחים בסגנון ג'ורג'ני.
צ'ארלס סטיוארט השתמש באדריכל ויליאם דונטהורן, מייסד המכון המלכותי לאדריכלים בריטיים, כדי לתכנן את טירת הייקליף. בשילוב העיצוב נבנו עבודות אבן מימי הביניים מהמנזר הבנדיקטיני הנורמני של סנט פיטר בג'ומז' ומגראנדה מייזון דה לה אנדיס - מבנים שנהרסו לאחר המהפכה הצרפתית. במבנה נכללו גם חלון מהמאה ה-16 וחלון ויטראז'.
אביה מונה לשגריר בריטניה בפריז זמן קצר לפני שהתחתן עם אליזבת מרגרט יורקה ב־6 בפברואר 1816. ילדותה של לואיזה בפריז התאפיינה בלימוד המוקדם שקיבלה באמנויות, זאת בהיותה נינה של הסופרת ליידי מרי וורטלי מונטגו. אמנות, דת ופילנתרופיה ייקחו חלק מרכזי בחייה. למרות היותה אמנית חובבת מוכשרת, ציוריה לא הופיעו בגלריות עד שנות השבעים של המאה ה-19.
באותה העת, היא גילתה דאגה רבה לרווחת דייריה בנכסיה שבנורת'מברלנד, עיצבה מחדש את הכפר פורד, תכננה ובנתה בית ספר. במשך 22 שנים בין השנים 1860–1882, היא עיטרה את אולם בית הספר בצבעי מים בגודל טבעי על נייר ועל קנבס שהותקן על הקירות הפנימיים והגמלונים. התמונות הציגו סצנות תנ"כיות ותושבי הכפר שימשו כדוגמנים. בית הספר בכפר היה בשימוש עד 1957, וידוע בהווה בשם גלריית ווטרפורד או ליידי ווטרפורד הול.
ב־8 ביוני 1842 התחתנה עם לורד ווטרפורד והתיישבה במחוז ווטרפורד, עד שהוא מת בתאונת רכיבה על סוסים בשנת 1859. לא היו להם ילדים.
הארוזיה של המצוקים בהייקליף הייתה גדולה בערך מטר בשנה - שביל החוף היה זקוק לתחזוקה מתמדת עקב נסיגת הצוקים. לואיזה כתבה בזיכרונותיה שחלק מהבעיה הייתה הזרימה על המצוק וכדי להילחם בכך היא תכננה מערכת ניקוז נרחבת באזור מצוקים כדי לשמור על יציבות המדרון.
בסביבות 1880 בעיות השחיקה של הייקליף גרמו לה לחפש פתרון הנדסי. הגורם העיקרי כאמור היה הזרימה והשטפונות של נהר כריסטצ'רץ', שבגלל קרבתו לצוקים, הגביר מאוד את השחיקה. היא דאגה להצבת גושי גיר וגרניט-פורפיר ליד הטירה, עם הרעיון להסיט את מהלך הזרימה במקום להתנגד לה ישירות. בסופו של דבר נעלם המגן הזה ובשנת 1931 רק מעט מהמחסום עדיין נראים בזמן השפל.
בעבודתו משנת 1893 כתב הביוגרף הוויקטוריאני אוגוסטוס הייר (1834–1903) על לואיזה, ליידי ווטרפורד. לטענתו נותר מעט חומר כתוב שהשאירה אחריה, אך רבים העידו על נוכחותה האדיבה ופשטותה האצילית, היה לה הומור משובב לב, וחיבה גדולה לאנשים. היא הייתה מתלהבת ומלהיבה אחרים.
קברה שוכן ליד כנסיית סנט מייקל בכפר פורד. המצבה שלה תוכננה בשנת 1891 על ידי ג'ורג' פרדריק ווטס.
עונת 1991/1992 בבונדסליגה
עונת 1991/1992 הייתה העונה ה-29 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-2 באוגוסט 1991 והסתיימה ב-16 במאי 1992.
שאלקה 04 ודיסבורג עלו מהליגה השנייה. בעקבות איחוד גרמניה סוכם לשלב הליגה הבכירה קבוצות מגרמניה המזרחית. לאור כך בליגה שולבו דינמו דרזדן והאנזה רוסטוק.
שטוטגרט זכתה בתואר האליפות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 20 קבוצות בעקבות שילוב קבוצות מגרמניה המזרחית. קבוצות שסיימו במקומות ה-17-20 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה, ושתי קבוצות עלו במקומן כדי להחזיר את הליגה למתכונת של 18 קבוצות.
פורטונה דיסלדורף, דיסבורג, האנזה רוסטוק ושטוטגרטר קיקרס ירדו לבונדסליגה השנייה.
כדורגלנים מצטיינים
פריץ ואלטר (שטוטגרט), אשר כבש 22 שערים, זכה בתואר מלך השערים של הליגה.
מרי מונטגיו
ליידי מרי וורטלי מונטגיו (באנגלית: Lady Mary Wortley Montagu, 15 במאי 1689 – 21 באוגוסט 1762) הייתה בת אצולה אנגלית, משוררת וכותבת מכתבים. ליידי מונטגיו זכורה בעיקר בשל מכתביה, במיוחד מכתבי הנסיעות שלה לאימפריה העות'מאנית, כאשת שגריר בריטניה בטורקיה. כן, כתביה עוסקים באתגרים החברתיים של נשים בתקופתה ובצמיחה האינטלקטואלית והחברתית שלהן. מלבד הכתיבה שלה, ליידי מונטגיו ידועה גם בהצגה וקידום החיסון נגד אבעבועות שחורות בבריטניה לאחר שובה מטורקיה.
קורות חייה
מרי וורטלי מונטגיו נולדה ב-15 במאי 1689 (הוטבלה ב-26 במאי 1689), הבת הראשונה של אוולין ומרי פיירפונט. אביה התמנה לרוזן קינגסטון שנה לאחר לידתה. מרי פיירפונט הייתה אשתו הראשונה של אביה והיו לה שלושה אחים מאימה שנפטרה בשנת 1692. ליידי מונטגיו, גדלה אצל סבתה, מצד אמה עד שהייתה בת תשע ואז חזרה להתגורר עם אביה. היא לא קבלה חינוך רשמי בגלל היותה אישה אך למדה בספרייה של אביה ולימדה את עצמה לטינית. כמו בני דורה היא הושפעה מג'ון דריידן ורומנסות צרפתיות. בשנת 1710 היא תרגמה את אנכיירידיון של הפילוסוף היווני אפיקטטוס מלטינית ושלחה עותק לבישוף של לונדון, גילברט ברונט, עם מכתב ארוך המגן על זכותה של האישה לחינוך פורמלי.
נישואים והשהות בקונסטנטינופול
אדוארד וורטלי מונטגיו הכיר את ליידי מונטגיו מהתכתבותה עם אחותו. הוא הציע לה נישואים אך הצעתו נדחתה על ידי אביה שהציע מועמד אחר. אולם ליידי מונטגיו הייתה מאוהבת בגבר שלישי שכנראה לא הייתה יכולה להינשא לו. לאור המצב, היא ברחה עם מונטגיו ונישאה לו ב-1712. הנישואים לא היו מוצלחים לשני בני הזוג.
בסוף 1714 מונה אדוארד מונטגיו לפקיד במשרד האוצר והמשפחה עברה ללונדון. ליידי מונטגיו הגיעה ללונדון בשנת 1715 והשתלבה אינטלקטואלית וחברתית בחברה הגבוהה. שם היא פגשה את המשורר אלכסנדר פופ שבתחילה העריץ אותה ואת כתיבתה אך יחסיהם הדרדרו בהמשך. בסוף 1715, ליידי מונטגיו חלתה באבעבועות שחורות ולהפתעם של אנשי החברה הגבוהה היא החלימה מהמחלה. בזמן שהייתה חולה, המוציא לאור, אדמונד קורל, פרסם שירים שלושה שירים שכתבה ושלושה שירים של פופ. שירים אלו תיארו את חיי החברה הגבוהה בלונדון. אחד השירים שלה היה יכול להפרש כהתקפה על קרולינה, נסיכת ויילס ולכן כאשר בעלה של ליידי מרי הוצב כשגריר בקונסטנטינופול היא נסעה עמו לברוח מהבושה. ליידי מונטגיו כתבה את מכתבי השגרירות הטורקית (The Turkish Embassy Letters) בעת שהצטרפה לבעלה שהחזיק בשני תפקידים: שגריר האימפריה הבריטית בקונסטנטינופול ונציג של חברת הלבנט. משימתו המרכזית של השגריר מונטגיו הייתה, לוודא שהפעילות המסחרית תנוהל בצורה חלקה. אולם הוא לא הצליח להביא הפסקת אש בין המדינות הלוחמות, אוסטריה וטורקיה, והוחלף אחרי שנתיים.
עם שובה לאנגליה ליידי מונטגיו אספה את המכתבים שכתבה במהלך שהותה בקונסטנטינופול, ערכה וליטשה אותם לחוברת בשם מכתבי השגרירות הטורקית. הטקסט, אף שכתוב כסדרת מכתבים, נחשב יותר לספר מסע, מאשר אוסף של התכתבות אותנטית, שכן היא ערכה ביסודיות את מכתביה וכללה במכתבים גם קטעים מכתבי עת. המכתבים ממוענים לאנשים שונים ועוסקים בנושאים מגוונים: היא כתבה על השירה הטורקית לאלכסנדר פופ, על מחשבותיה על האסלאם לסופר האיטלקי אנטוניו שיינלה קונטי, ומכתבים העוסקים בחייהן של נשים טורקיות לאחותה. המכתבים ממחישים את הלחצים של נורמות מעמד ומגדר בחייה של ליידי מונטגיו.
בכתיבתה הציגה עמדה ביקורתית לתיאור האופן בו המערך החברתי מעכב את התפתחותן האינטלקטואלית והחברתית של נשים. תפיסה זו, מיקמה אותה כאחת מאימהות הפמיניזם. במחקר ההיסטוריה והספרות כתביה מהווים דוגמה לכתיבה הנשית החילונית הראשונה על אודות האימפריה העותמאנית.
חיסון לאבעבועות שחורות
ליידי מונטגיו למדה על האפשרות להשתמש בנסיוב מוחלש של אבעבועות שחורות בעת ביקוריה אצל נשים ברחבי האימפריה העות'מאנית. במרץ 1718 היא נתנה לבנה, אדוארד, את הנסיוב בעזרתו של רופא השגרירות, צ'ארלס מייטלנד. עם שובה ללונדון, היא קידמה בהתלהבות את הנסיוב, אך נתקלה בהתנגדות רבה מצד הממסד הרפואי, משום שמקורו של הטיפול היה בטיפול עממי מזרחי. באפריל 1721, פרצה מגפת אבעבועות שחורות באנגליה, וליידי מונטגיו חיסנה את בתה, גם הפעם בסיועו של צ'ארלס מייטלנד. היא הצליחה לשכנע את מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך להשתמש בנסיוב. שתי בנותיה של הנסיכה חוסנו וניצלו. בעקבות החשש מהחיסון, ליידי מונטגיו, כתבה תחת שם עט, בספטמבר 1722, מאמר המתאר את יתרונות החיסון. הצלחתה בהפצת החיסון קשורה במידה רבה לקשריה של ליידי מונטגיו עם משפחת המלוכה.
קרב א-סין (1915)
קרב א-סין (Es Sinn) התחולל במבואות הצפון מזרחיים של העיר כות שבדרום עיראק במהלך ספטמבר 1915 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב היה חלק ממאמץ הראשי של הבריטים לכבוש את בגדאד ולסלק את הצבא הטורקי ממסופוטמיה. הקרב הסתיים בניצחון הבריטים שהדפו את הכוחות העות'מאנים וכבשו את העיר כות.
רקע
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה התקיים מאזן כוחות מתוח בין הבריטים והטורקים באזור כשהטורקים שלטו במסופוטמיה והיו בעלי גישה למפרץ הפרסי בעוד שהבריטים פעלו להגן על האינטרסים שלהם בשדות הפקת הנפט ומתקני עיבוד הנפט באיראן שמרכזם היה בעיר אבאדאן ותופעלו על ידי חברת הנפט האנגלו-איראנית.
עם פרוץ המלחמה מצאו עצמם שתי המעצמות משני צידי המתרס. בעוד שהבריטים נתנו קדימות לאזור זה כדי להבטיח את המשך הזרמת הנפט במפרץ הפרסי הרי שהטורקים ייחסו חשיבות נמוכה למסופוטמיה ודיללו, בהתאם לכך, את צבאם בגזרה זו לטובת תגבור כוחותיהם במערכה על סיני וארץ ישראל ומערכה בקווקז.
קרבות מקדימים
המערכה במסופוטמיה החלה בנובמבר 1914 ועד קרב א-סין התקדמו הבריטים אל פנים עיראק בסדרה של קרבות:
מטרות המבצע
מטרת הקרב היה ניצול שרשרת ההצלחות של הכוחות הבריטים מול הצבא העות'מאני כדי להמשיך להתקדם ולכבוש את כות ובגדאד.
הצבא הבריטי
הכח הבריטי העיקרי שנשלח למערכה במסופוטמיה היה כח D של חיל המשלוח ההודי בפיקודו של גנרל ג'ון ניקסון כשהיחידה המובילה בכח הייתה הדיוויזיה ה-6 של "פונה" בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד.
טאונסנד, שהוביל את המערכה מהנחיתה במפרץ הפרסי, מונה לפקד גם על המערכה על א-סין. הכוחות שהועמדו לרשותו כללו כ-11,000 חיילים מהיחידות הבאות:
הצבא העות'מאני
הכוחות הטורקים שנערכו להגן על כות היו תחת פיקודו של נוראדין איברהים פאשה וכללו כ-11,000 חיילים מהדיוויזיות ה-35 וה-38 של הארמייה ה-6 בפיקודו של גנרל-פלדמרשל קולמר פון דר גולץ. כוחות אלו תוגברו בסוללות תותחים. רבים מהחיילים היו מהיחידות שנסוגו לכות לאחר התבוסות בקרב עמארה ובקרב נאסריה.
כדי לחסום את הגעת הבריטים לכות בנו הטורקים מערך מבוצר באזור העיירה א-סין מצפון מזרח לכות. מערך זה כלל תעלות וגדרות משני צידי החידקל שאיפשרו, מצד אחד, ירי צולב על ספינות בנהר ומצד שני מנעו אפשרות של עקיפת הביצורים.
עד 27 בספטמבר 1915
לאחר הניצחונות בקרב עמארה ובקרב נאסריה המשיכו הכוחות הבריטים להתקדם לאורך נהר החידקל. טאונסנד עצר את ההתקדמות בעיירה עלי-אל-גרבי שעל שפת החידקל (כ-120 ק"מ צפונית מערבית לעמארה ואותו מרחק מהעיר כות) שם החל לסדר את כוחותיו ולחכות לתגבורות.
עם הגעת הכוחות החל טאונסנד להתקדם במעלה החידקל לכוון העיירה א-סין לשם הגיעו לקראת 27 בספטמבר.
את זמן ההמתנה וההתקדמות ניצל טאונסנד ושלח מטוסים וסיורים רכובים לחזית כדי לרגל אחרי אופן ההתבצרות של הטורקים. לפי המידע שהובא אליו זיהה טאונסנד נקודת תורפה מצפון לכוחות המבוצרים ועל פיה נבנתה תוכנית הקרב.
27 בספטמבר 1915
עם רדת הלילה של 27 בספטמבר 1915 החלו הכוחות לנוע לעמדותיהם. המבצע יצא לדרך על אף שחלק מתוכניות המבצע נפלו לידי הפיקוד הטורקי לאחר ש-3 חיילים הודים מהדיוויזיה ה-6 ערקו לצד הטורקי.
28 בספטמבר 1915
ב-28 בספטמבר 1915 לפנות בוקר המשיכו הכוחות הבריטים להתקדם לעמדותיהם במספר ראשי חץ:
התקיפה שתוכננה להיפתח עם שחר התעכבה לאחר שכח ב' טעה בדרכו בין הביצות ולאחר 3 שעות המתנה יצא כח א' לקרב לבדו. מצב זה אילץ את הכח להילחם לבד ולהתפרס על גזרה רחבה יותר ולאחר קרבות קשים סבל כח א' מנפגעים רבים. בהמשך היום נחלץ כח ב' מהביצות והצטרף למערכה והצליחו להטות את הכף. בשלב זה שלחו הטורקים לחזית 4 בטליוני עתודה אך אלו נתקלו באש בריטית ונאלצו לסגת.
בהמשך היום הצליחו הכוחות הבריטים להביס את הכוחות הטורקים בגדה הצפונית ונוראדין הורה לדיוויזיה ה-38 לסגת מהגדה הצפונית ובעקבותיה נסוגה הדיוויזיה ה-35 מהגדה הדרומית.
במהלך היום שלח טאונסנד את ספינות הקרב שלו במעלה החידקל תוך חילופי יריות עם הכוחות הטורקים המבוצרים על גדותיו. במבואות כות נתקלה השייטת במחסום שכלל אוניות טבועות וכבלים ופעלה לפרוץ את המחסום תחת אש כבדה.
29 בספטמבר 1915
במהלך הלילה בין 28 ל-29 בספטמבר 1915 נסוגו נוראדין והכוחות הטורקים מהעיר כות לכוון קטסיפון על מנת להקים קו הגנה נוסף. במהלך היום נכנסו טאונסנד וחייליו לכות.
בואו נדבר על זה
בואו נדבר על זה (באנגלית: Analyze This; בתרגום חופשי: "נתח את זה") הוא סרט קולנוע אמריקאי-אוסטרלי מסוגת קומדיית הפשע משנת 1999. הרולד ראמיס ביים את הסרט, ומככבים בו ליסה קודרו, רוברט דה נירו ובילי קריסטל. הסרט זכה להצלחה בקופות והיה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, בהם הסרט הקומי או המוזיקלי הטוב ביותר.
ב-2002 יצא סרט המשך בשם "בואו נדבר על זה פעם שנייה".
עלילה
עלילת הסרט עוקבת אחר פול ויטי (דה-נירו), מאפיונר הנתקף התקפי חרדה ודיכאון על רקע ההתנקשות באביו לנגד עיניו, בעוד שהיה ילד. ויטי מבין כי החולשה מסכנת את חייו ועסקיו הנפשעים ופונה בסתר לעזרת פסיכיאטר - בן סובּל (קריסטל). סובל מוצא עצמו נגרר לעולמו של ויטי, הרגיל שבקשותיו ודרישותיו מתבצעות באופן מיידי - ומתקשה לקבל הרעיון של טיפול פסיכיאטרי מתמשך או קביעת פגישות שבועיות.
מאחר שבעולמו של ויטי פגישות עם פסיכולוג עלולות להתפרש כחולשה הוא נאלץ להסתיר את הטיפול מעיני חבריו לארגון הפשע ויריביו. כתוצאה מדרישותיו לטיפול מיידי בכל עת שיחפוץ מוצא עצמו בן נקלע מספר פעמים לסיטואציות בהן עליו להתנהג כחבר משפחת הפשע של ויטי. במקביל, אנשי ה-FBI משכנעים את בן לשמש מודיע בעזרת קלטת מזויפת, בה נשמע ויטי מתכנן לרוצחו.
ביקורות והכנסות
הסרט יצא ב-5 במרץ 1999, ובסוף השבוע הראשון באקרנים גרף כ-18 מיליון דולר וניצב במקום הראשון. בשבועות שלאחר מכן הכנסותיו של הסרט ירדו בהדרגה ובאופן מתון, עד אשר ירד מהאקרנים בארצות הברית כעבור 22 שבועות, לאחר שגרף הכנסות בנות כ-106 מיליון דולר. מהכנסותיו ברחבי העולם הסרט גרף 70 מיליון דולר נוספים, ובסה"כ כ-176 מיליון דולר.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, עם נטייה לאהדה בקרב מבקרי הקולנוע. בין המבקרים המשבחים את הסרט נפוצו שבחים לתזמון הקומי ולמשחקם של קריסטל ודה-נירו. מנגד, מבקרים אחרים טענו כי עלילת הסרט איננה עמוקה דיה והדמויות חסרות עומק אמיתי.
הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב - הסרט הקומי או המוזיקלי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי (בעבור הופעתו של דה-נירו).
אלקטרודה
אלקטרודה היא מוליך חשמלי המשמש ליצירת מגע עם תווך לא מתכתי של מעגל חשמלי (כגון מוליך למחצה, אלקטרוליט או ואקום). את המונח טבע המדען מייקל פאראדיי מצירוף המילה אלקטרון עם המילה היוונית "הודוס" שמשמעה "דרך". על מנת שהתווך יהווה חלק ממעגל חשמלי עליו להיות במגע עם לפחות שתי אלקטרודות.
האנודה (מלשון אניון) היא האלקטרודה בה מתרחשת תגובת חמצון, והקתודה (מלשון קטיון) היא זו שבה מתרחשת תגובת חיזור. בתא גלווני או בסוללה שמספקים חשמל האלקטרודה שהמתח החשמלי שלה שלילי יותר נקראת אנודה, והאלקטרודה החיובית נקראת קתודה. כשמחברים את שתי האלקטרודות בעזרת תיל מתכת, האלקטרונים זורמים מהאנודה לקתודה. בתא אלקטרוליטי שדרכו מזרימים זרם חשמלי על מנת לבצע אלקטרוליזה האנודה היא האלקטרודה החיובית ואילו הקתודה היא האלקטרודה השלילית. באופן דומה ברכיבים אלקטרוניים כמו דיודה נהוג לסמן את הקתודה ב"מינוס" ("-") ואת האנודה ב"פלוס" ("+").
בתאים אלקטרוכימיים אפשר שתגרם תגובת חיזור של החומר ממנו עשויה האנודה, ותגובת חמצון של החומר ממנו עשויה הקתודה. כדי למנוע זאת מצפים את חוט הכסף שממנו האלקטרודה עשויה בכסף כלורי המחליף יונים עם התמיסה שממנה נרשם האות החשמלי.
שימושים נפוצים
במחקר בתחום אלקטרופיזיולוגיה משתמשים באלקטרודות לרישום האותות החשמליים הנוצרים בתבחינים ביולוגים. ברישום מאבר שלם משתמשים באלקטרודות שטח הרושמות אותות הנוצרים באיבר כולו. האלקטרודות מונחות במספר מקומות על פני העור, במקביל לאבר והתגובה החשמלית של האיבר מושווה מאלקטרודות שונות על ידי מגבר או מחשב. לדוגמה שיטות של אלקטרואנצפלוגרם למדידת זרמים במוח, או אלקטרוקרדיוגרם למדידת זרמים מהלב. ברישום תוך תאי משתמשים בצינורות זכוכית הנמתחות בחום בעזרת מכשיר ייעודי עד לקוטר של כמיקרון. גודל זה מאפשר את חדירת האלקטרודה לדרך קרום התא ורישום של הבדל פוטנציאלים בינו לבין אלקטרודה המונחת בתווך החוץ-תאי. הערכים האופייניים נעים בין 40 מילי וולט ל 70 מילי וולט. תוך האלקטרודה ממולא בתמיסת מלח אשר היונים שלו מהוים את נושא המטען החשמלי ומחליפים יונים עם הסביבה התאית.
המחקר האלקטרופיזיולוגי מתמחה בווריאציות רבות של אלקטרודות שאחד המעניינים שבהם היא האלקטרודה לקיבוע פיסה המוכנה בשיטה רבת שלבים. לאחר מתיחת אלקטרודת הזכוכית בעוצמה מוגדרת תחת תיל לוהט, מחליקים את חוד האלקטרודה בעזרת חום ויוצרים קצה עגול בקוטר של מספר מיקרונים (או פחות) עם פני שטח חלקים. בעזרת לחץ שלילי קל מצמידים אותו לקרום התא ועקב תכונות של קרום התא הוא נצמד לזכוכית באטימה שערכה ההתנגדותי הוא של מיליארדי אוהמים. בעקבות כך זרמים בגובה של פיקו אמפרים נרשמים מתוך תעלות יוניות בודדות המצויות בקרום ה"לכוד" על ידי האלקטרודה.
מרי פיקפורד
גלאדיס סמית' (באנגלית: Gladys Smith) שנודעה בשם הבמה  מרי פיקפורד (Mary Pickford; 8 באפריל 1892 – 29 במאי 1979) הייתה שחקנית קולנוע, תסריטאית ומפיקה קנדית. פיקפורד הייתה לאייקון בתקופת סרטי הראינוע והגיעה למעמד של כוכבת קולנוע, מהראשונות שידעה הוליווד. פיקפורד היא זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר השנייה בהיסטוריה על הופעתה בסרט "מגונדרת". הייתה ממקימי חברת ההפצה הייחודית "יונייטד ארטיסטס" ו"האקדמיה האמריקאית לקולנוע". נבחרה במקום ה-24 ברשימת 25 כוכבות הקולנוע הגדולות בכל הזמנים על פי מכון הסרטים האמריקאי.
ביוגרפיה
פיקפורד נולדה בשם גלאדיס לואיז סמית' (Gladys Louise Smith) בטורונטו, קנדה לשחקנית האמריקאית ממוצא אירי–קתולי שארלוט סמית' (לבית הנסי) ולג'ון צ'ארלס סמית', בן למהגרים אנגלים מתודיסטים. גדלה כקתולית לאחר שאביה האלכוהוליסט עזב את הבית כאשר הייתה בת שלוש.
בהיותה בת ארבע או חמש לקתה בדיפתריה, וכסגולת מרפא, הוזמן כומר שהטביל אותה כקתולית והמיר את שמה האמצעי מלואיז למרי. אחיה ג'ק פיקפורד ואחותה לוטי פיקפורד היו גם הם שחקני קולנוע שהתפרסמו בסרטים אילמים.
תחילת הקריירה
פיקפורד החלה את דרכה כשחקנית בגיל 17 ב"תיאטרון הנסיכה" והתפרסמה בזכות הופעתה הראשית במחזמר "אוהל הדוד תום".
ב-1909 החלה פיקפורד לעבוד עם חברת הפקת הסרטים האילמים "ביוגרף" ושיחקה בסרטיו הקצרים של ד.וו גריפית' "החדר האטום", "הדוקטור הכפרי", "רמונה", "ים לא משתנה" ו"הוילה הבודדה".
בתחילת דרכה הרוויחה פיקפורד על עבודתה כשחקנית עשרה דולרים ליום, בעוד ששחקנים אחרים הרוויחו חמישה. לאחר שנתיים של שיתוף פעולה עזבה פיקפורד את החברה ועברה לחברת ההפקה Independent Moving Pictures למשך שנה אחת.
ב-1912 חזרה למשך לשנה אחת לעבוד עם חברת ביוגרף ועם ד.וו גריפית'. סרטה האחרון עבור החברה "כובע ניו יורק" היה להצלחה גדולה ונחשב לאחד הבולטים בתקופת הסרטים האילמים.
תקופת ביניים
בתחילת 1914 שיחקה עבור אדווין סטנטון פורטר בדרמה "טס של ארץ סוערת", סרט באורך מלא של 80 דקות הנחשב על פי ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית להיסטורי ולנקודת מפנה בתולדות הקולנוע. בנוסף, זכתה לשכר גדול יותר ופרסום נרחב יותר כששיחקה בסרט האבוד המוצלח של סטנטון פורטר "לבבות נישאים ברוח" אותו גם כתבה.
פיקפורד עבדה עבור חברת ההפקה "סרטי פרמאונט" ועם מקימה המפיק היהודי הונגרי אדולף צוקור במשך שנתיים והשתתפה ב-17 הפקות שלה. מהמפורסמות אפשר למנות את "סינדרלה" בה שיחקה בתפקיד הראשי, "בחורת המחר" בה שיחקה לצידו של אחיה השחקן ג'ק פיקפורד ובעיבוד הקולנועי לאופרה "מאדאם באטרפליי" בתפקיד הגיישה צ'ו צ'ו סאן.
ב-1917 הופיעה בסרטיו הראשונים של ססיל ב. דה-מיל "האמריקאית הקטנה", סרט אותו גם הפיקה, "רומנטיקה ברדוודס" ו"גאוות קלאן". לאותה השנה הוסיפה גם הופעות בדרמה הקומית "נערה קטנה וענייה" בתור הנערה העשירה והאומללה גוונדולין, בעיבוד הקולנועי לספר הילדים "נסיכה קטנה" אותו גם הפיקה ובדרמה "רבקה של חוות סאניברוק", שנעשה על ידי חברתה של פיקפורד "The Mary Pickford Corporation", סרט אשר זכה הצלחה קופתית מפתיעה.
ב-1918 שיחקה בדרמות "סטלה מאריס" בתור מיס סטלה מאריס ו"ארמלי של בגדים קו אלי". בתקופת מלחמת העולם הראשונה השתתפה בארבעה סרטי תעמולה אמריקאיים. ב-1919 הפיקה ושיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי לספר "אבא ארך רגליים" בתור היתומה הנטושה ג'רושה אבוט.
שנות ההצלחה
ב-1920 הופיעה בתפקיד מכונן בקריירה שלה במלודרמה הקומית המצליחה "פוליאנה" אותה היא גם הפיקה. ב-1921 הפיקה ביחד עם אחיה ג'ק את העיבוד הקולנועי הקלאסי לספר הילדים "לורד פונטלרוי הקטן" ושיחקה בתפקיד סדריק ארול הדרמה הקומית. בנוסף הפיקה את הסרט "דרך הדלת האחורית" והופיעה בתפקיד הראשי.
ב-1925 שיחקה בקומדיה "אנני רוני הקטנה", בתפקיד נערת הרחוב הקשוחה אנאבל רוני.
ב-1926 זכתה להערכה רבה על הפקתה "דרורים" בה שיחקה בתפקיד מולי, צעירה המחלצת תינוקות שנחטפים.
ב-1927 כיכבה בקומדיה הרומנטית המוערכת אותה הפיקה "הבחורה הכי טובה שלי", בתפקיד המחסנאית מגי ג'ונסון.
ב-1929 הפכה לזוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר השנייה בהיסטוריה, כאשר זכתה בפרס על הופעתה בסרט הסאונד הראשון בקריירה שלה "מגונדרת" אותו גם הפיקה. כמו כן, הפיקה ושיחקה בעיבוד הקולנועי הראשון למחזה השייקספירי "אילוף הסוררת", לצידו של דאגלס פיירבנקס.
ב-1933 הפיקה והופיעה בתפקידה האחרון במערבון "סודות", לצידו של לסלי האווארד.
בשנת 1950 פרשה מקולנוע לאחר שהפיקה את הקומדיה "אהבה שמחה", ביחד עם דייוויד מילר.
חייה האישיים
פיקפורד הייתה נשואה שלוש פעמים.
ב-1911 נישאה לשחקן אואן מור איתו התקשתה להיכנס להריון, הזוג חי ביחד ולחוד במשך כ-9 שנים עד לפרידתם בעיקר בשל בעיית האלכוהוליזם של מור.
שבועות ספורים לאחר שהתגרשה התחתנה פיקפורד עם השחקן והבמאי המפורסם דאגלס פיירבנקס, נישואים שהחזיקו מעמד 16 שנה עד לגירושין.
נישאה בפעם השלישית לשחקן צ'ארלס רוג'רס, איתו אימצה בן ובת. הזוג חי ביחד 42 שנים עד לפטירתה של פיקפורד.
לאחר שפרשה מקולנוע פיתחה פיקפורד בעיית אלכוהוליזם. פיקפורד איבדה את אמה שארלוט ממחלת סרטן השד בשנת 1928, את אחיה ג'ק ממחלת העצבים נוירופתיה פריפרית ואת אחותה לוטי, איתה ניהלה מערכת יחסים מתוחה, מהתקף לב.
מותה
פיקפורד נפטרה במאי 1979 מדימום מוחי כשהיא בת 87, נקברה ב"פארק הזיכרון פורסט לאן" שבעיר גלנדייל לצד בני משפחתה.
פסטיבל הפרינג' של אדינבורו
אדינבורו פסטיבל פרינג' (השם הרשמי, באנגלית: Edinburgh Festival Fringe, מילולית "השוליים של פסטיבל אדינבורו"; מוכר גם כפסטיבל הפרינג' של אדינבורו (Edinburgh Fringe Festival), הפרינג' של אדינבורו, או בקיצור הפרינג') הוא פסטיבל אמנות הבמה הגדול בעולם, אשר בשנת 2018 נמשך 25 ימים וכלל יותר מ-55,000 הופעות של 3,548 מופעים שונים ב-317 אתרים שונים. הפסטיבל נוסד בשנת 1947 כחלופה ל (המתקיים במקביל), והוא מתקיים מדי שנה באדינבורו שבסקוטלנד, בחודש אוגוסט. הפסטיבל הפך במרוצת השנים לאירוע עולמי מוביל של אמנות ותרבות.
לפסטיבל יש גישה פתוחה, כלומר אין ועדת בחירה למופעים או מנהל אמנותי, וכל אחד יכול להשתתף, עם כל סוג של הופעה. תוכנית הפסטיבל הרשמית מסווגת מופעים לתיאטרון, קומדיה, מחול, קרקס, קברט, מופעי ילדים, מחזות זמר, אופרה, מוזיקה, ספוקן וורד, תערוכות ואירועי חוצות. הקומדיה היא החלק הגדול ביותר, מהווה למעלה משליש מהתוכנית, והיא בעלת הפרופיל הציבורי הגדול ביותר, בין היתר בשל "פרסי הקומדיה של אדינבורו".
הפסטיבל נתמך על ידי "אגודת פסטיבל הפרינג'", המפרסמת את התוכנית, מוכרת כרטיסים לכל האירועים בקופה מרכזית ובאתר האינטרנט של הפסטיבל, ומציעה ייעוץ ותמיכה לאורך כל השנה לשחקנים. מיקומה הקבוע של האגודה נמצא ברחוב המייל המלכותי, ובאוגוסט האגודה גם מנהלת את ה"פרינג' סנטרל", אוסף חללים נפרד במגדל אפלטון ובבניינים אחרים של אוניברסיטת אדינבורו, המוקדש למתן תמיכה למשתתפים ולמבקרים בתקופת הפסטיבל.
השנים הראשונות
פסטיבל הפרינג' החל את דרכו כאשר שמונה קבוצות תיאטרון הגיעו ללא הזמנה לפסטיבל הבינלאומי ההראשון של אדינבורו בשנת 1947. לאחר שהפסטיבל הבינלאומי הרשמי השתמש בעל האולמות הגדולים הגדולים בעיר, השתמשו שמונה קבוצות התיאטרון במקומות קטנים ואלטרנטיביים להפקותיהם. שבע הופיעו באדינבורו, ואחת הפיקה גרסה למחזה המוסר מימי הביניים "כלאדם" במנזר דונפרמליין, כ-20 קילומטרים צפונה, מעבר לנהר פורת' במחוז פייף. קבוצות התיאטרון ביקשו לנצל את קהל חובבי התיאטרון הגדול שהתאסף כדי להציג להם תיאטרון חלופי משלהם. אירוע זה הוכר אחר כך כפסטיבל הפרינג' הראשון.
שתי התכונות המגדירות של פסטיבל הפרינג' העתידי נקבעו כבר בתחילת הדרך, היעדר הזמנות רשמיות להופיע ושימוש במקומות לא שגרתיים. במקור, קבוצות התיאטרון המיסדות כינו את עצמן "הנספח לפסטיבל", והן כונו גם כפסטיבל "החצי רשמי". רק בשנה שלאחר מכן, 1948, רוברט קמפ, מחזאי ועיתונאי סקוטי נטבע את התואר "פרינג'" (כלומר "בשוליים", שהביא חיצירת המונח "תיאטרון שוליים"), כשכתב במהלך הפסטיבל הבינלאומי השני באדינבורו: "בשולי הדרמה הרשמית של הפסטיבל, נראה שיש יותר מפעל פרטי מבעבר ... אני חושש שחלקנו לא הולכים להיות בבית במהלך הערבים!".
מכיוון שהוא עדיין לא היה מפותח במלואו, חלק ניכר מהשנים הראשונות של פסטיבל הפרינג' לא תועדו, אלא באופן אנקדוטלי. לפסטיבל לא היה תמיכה משום ארגון רשמי עד 1951, כאשר סטודנטים מאוניברסיטת אדינבורו הקימו מרכז תמיכה למשתתפים במבנה ימק"א בעיר, שבו הוגש אוכל זול ומקום לינה לקבוצות המשתתפות.
מופעי רביו בשעות הערב המאוחרות, שיהפכו למאפיין של הפסטיבל, החלו להופיע בתחילת שנות ה-50. מכיוון שמבקרי תיאטרון רבים הצליחו להשתתף רק באירועי פרינג' בשעת הערב המאוחרות, לאחר סיום הפסטיבל הרשמי, ה"פרינג'" נתפס כמי שקשור למופעי רביו. בין ההשחקנים שהתפרסמו בפסטיבל בתחילת דרכו היו קן לואץ' ודאדלי מור עם קבוצת התיאטרון של אוקספורד בשנת 1958.
עברו כמה שנים עד שנוצרה שהופקה תוכנית אירועים ל"פרינג'". ג'ון מנזי ריכז רשימה של מופעים תחת הכותרת "אירועים אחרים" בעלון הפסטיבל הבינלאומי הרשמי, אך הפעם הראשונה בה הודפס מדריך אירועים נפרד הייתה בשנת 1954. הפקת המדריך מומנה עלי ידי הקבוצות המשתתפות, תחת הכותרת "בילויים נוספים", מכיוון שהשם "פרינג'" עדיין לא היה בשימוש נרחב עבור הפסטיבל. באותה שנה, הפרינג'משך כ-12 קבוצות תיאטרון, ונערכה פגישה לדיון ביצירת "ארגון שישמש כ"מוח" של הפסטיבל", או מה שכונה יצירת "פסטיבל רשמי לא רשמי". ניסיון ראשון לספק שירות הזמנות כרטיסים מרכזי נעשה בשנת 1955, על ידי סטודנטים מהאוניברסיטה, אם כי הוא הפסיד כסף.
הארגון הפורמלי החל בשנת 1959, עם הקמתה של "אגודת פסטיבל הפרינג'". את הדחיפה לארגון הוביל מייקל אימיסון, מנהל קבוצת התיאטרון באוקספורד. נוסחה חוקה, שבה נקבעה המדיניות של אי בדיקה או צנזורה של מופעים, והאגודה הפיקה את המדריך הראשון להצגות "הפרינג'". תשע עשרה קבוצות השתתפו בפסטיבל באותה שנה. אף על פי שעדיין נעשו מאמצים להשיג פרסום באמצעות תוכנית הפסטיבל הבינלאומי הרשמי. בניין "ימק"א" בעיר שימש כמשרד הכרטיסים המרכזי הראשון של "הפרינג'". זמן לא רב לאחר מכן, הגיעו התלונות הראשונות על כך שהפרינג 'הפך גדול מדי. הבמאי ג'רארד סלוין טען בשנת 1961 כי "יהיה הרבה יותר טוב אם הם היו מקבלים עשרה אולמות בלבד".
בשנות ה-60 וה-70
המוניטין האמנותיי של הפרינג' התבסס על ידי מקימי תיאטרון "טראוורס", ג'ון קלדר, ג'ים היינס וריצ'רד דמרקו, ב-1963. בעוד שהמטרה המקורית שלהם הייתה לשמור על משהו מאווירת הפסטיבל באדינבורו בכל ימות השנה, תיאטרון טראוורס הציג במהירות ובקביעות דרמה חדשנית, לקהל בינלאומי הן בפסטיבל הבינלאומי של אדינבורו והן ב פסטיבל הפרינג' במהלך אוגוסט. הוא קבע סטנדרט שאליו שאפו קבוצות תיאטרון אחרות בשוליים. למועדון Pleasance, ששימש אתר למופעים מאז השנה הראשונה של הפרינג', היה גם חלק חשוב בקביעת הטון האמנותי של הפסטיבל. כריסטופר ריצ'רדסון, מייסד ה-Pleasance Theatre Trust, הפך לדמות פרינג' מרכזית.
במשך שנים רבות סיפק מועדון הפרינג' (שהיה ממוקם ברחוב הראשי של העיר העתיקה של אדינבורו, החל משנת 1971) מופעי ראווה ליליים כדי לאפשר לקהל לדגום מופעים. בשנותיו המקודמות, המועדון גם סיפק מקום משמעותי להתרועעות חברתית לאחר שעות העבודה, בתקופה שבה חוקי הרישוי המחמירים של אדינבורו קבעו את שעת סגירת הפאבים ב-22:00.
עם הזמן החלו להתעורר בעיות, כשהפרינג' הפך גדול מדי לסטודנטים ומתנדבים להתמודד איתם. בסופו של דבר בשנת 1969, "אגודת פסטיבל הפרינג'" הפכה לעצותה רשומה, ובשנת 1970 היא העסיקה את המנהל הראשון שלה, ג'ון מיליגן. הוא החל לעבוד בינואר 1971, במקור במשרה חלקית, אך לאחר מספר שבועות התברר שהתפקיד יצטרך להיות קבוע. מיליגן היה אחראי למספר חידושים שנשארו מאז, כמו מערכת המספור של האתרי הפסטיבל ומפת הפרינג' בחוברת הרשמית, והוא גם ביסס את הרוח השיתופית של הפרינג'. הוא עזב ב-1976
בין 1976 ל-1981, בניהולו של אליסטר מופאט, מספר הקבוצות שהופיעו עלה מ-182 ל-494, ואולמות חדשים נוספו לפסטיבל. מופאט גם הרחיב את מופעי הרחוב והביא חסויות מסחריות, בעיקר ממבשלות בירה מקומיות. בהדרגה גלה הפרינג' למעמדו הנוכחי, כפסטיבל האמנויות הגדול בעולם. זו הייתה מדיניות מכוונת של מופאט, שחשב שהגדלת מספר המופעים תהיה דרך למשוך יותר תשומת לב. בשלב זה, הפרינג' פעל רק עם שני אנשי צוות במשרה מלאה.
הפסטיבל הבינלאומי המקביל, בניהולו של ג'ון דראמונד, הפך לנוח יותר כלפי הפרינג' בסוף שנות ה-70, וכמה יוצרי פרינג' מצליחים עברו לבצע יצירות בפסטיבל. אלה כללו את ריצ'רד קריין ופאניה ויליאמס שב-1981 הפיקו גרסה שוברת קופות של האחים קרמזוב, לאחר שהצליחו בפרינג' במהלך שנות ה-70.
המאה ה-21
בתחילת המאה ה-21 הפסטיבל עבר מספר משברים לרבות הקמת מסגרת מתחרה באדינבורו. בסופו של דבר הפסטיבל הצליח להתגבר על הבעיות ומספר הכרטיסים הנמכרים עבר את הרמה של 2 מיליון בכל שנה במהלך העשור השני של המאה ה-21.
בשנת 2010 בפסטיבל הוצג רעיון של תוכנית טלוויזיה Taskmaster שהחל משנת 2015 מוצגת בטלוויזיה בריטית ובערוצי טלוויזיה נוספים במדינות שונות.
בשנת 2017 בין ההצגות שהוצגו הייתה הצגה בבימוי אור בן עזרא הישראלי שפועל בבריטניה.
בשנת 2020 הפסטיבל לא התקיים בגלל מגפת הקורונה ובשנת 2021 הוא התקיים באופן מוגבל.
פאול ולקרס
פאול גוסטב ולקרס (בגרמנית: Paul Gustav Völckers; 15 במרץ 1891 – 25 בינואר 1946) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
ולקרס נולד בקיל ב-15 במרץ 1891. ב-3 במרץ 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כפהנריך (צוער). הוא הוצב ברגימנט החי"ר המגדבורגי ה-27 (המגדבורגי ה-2 - "לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה"). ב-20 במרץ 1911 הוא הועלה לדרגת לויטננט. בהמשך הוא הועבר לרגימנט החמישי של המשמר, ולחם עמו במלחמת העולם הראשונה. הוא נפצע קשה ב-11 באוקטובר 1914. לאחר החלמתו, ב-26 בפברואר 1915, הוא מונה למפקד פלוגה. ב-18 ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט. הועלה לדרגת האופטמן ב-20 ביוני 1918, ומונה למפקד סוללה בגדוד הארטילריה ה-23 ב-28 ביולי של אותה שנה. ב-15 בנובמבר, הוא מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט ה-26 (המגדבורגי ה-1 - הנסיך לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו). במהלך המלחמה הוא עוטר בשתי הדרגות של צלב הברזל. לאחר המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הוא הצטרף לרייכסווהר כמפקד פלוגה. הוא שרת ביחידות שונות, ושימש גם כמורה בבית הספר לחי"ר בדרזדן. ב-1 במרץ 1931 הוא הועלה לדרגת מיור. כאשר הרייכסווהר הפך לוורמאכט, הוא הפך למפקד גדוד ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. ב-1 בפברואר 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-115.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוצב הרגימנט של ולקרס על הגבול עם צרפת. לאחר מכן הוא לחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. באמצע אוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-15. ב-1 בינואר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-15 באפריל של אותה שנה נשלח ולקרס לממלכת בולגריה כראש צוות היועצים הגרמניים שנשלחו לסייע לבולגרים. בסוף 1941 הוא עבר לפקד על הדיוויזיה ה-78. הוא לחם במבצע ברברוסה, וב-1 באפריל 1942 הוענק לו הצלב הגרמני בזהב. ב-1 בספטמבר הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט. ב-11 בדצמבר הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1943 הוא ויתר על תפקידו והועבר לכוחות העתודה. ב-8 ביולי הוא מונה למפקד הקורפוס ה-27, וב-21 באוקטובר הוחלף בתפקידו בידי וינצנץ מילר. הוא חזר לתפקיד ב-26 באוקטובר וב-1 בספטמבר הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. הוא לחם עם הקורפוס שלו במבצע בגרטיון וב-9 ביולי 1944 הוא נפל בשבי הסובייטי. במהלך תקופת שביו, הוא היה חבר באיגוד הקצינים הגרמנים וכן ב. הוא נפטר בשבי הסובייטי ב-23 בינואר 1946.
תומה קורניי
תּוֹמָה קוֹרְנֵיי (בצרפתית: Thomas Corneille; 20 באוגוסט 1625 – 8 בדצמבר 1709) היה מחזאי ולקסיקוגרף צרפתי.
ביוגרפיה
נולד ברואן כתשע עשרה שנים אחרי אחיו פייר, "קורניי הגדול", נראה שכישוריו של תומה כמשורר בלטו בגיל צעיר. בגיל חמש עשרה הלחין מחזה בלטינית שהוצג על ידי חבריו-תלמידיו בבית הספר הישועי ברואן, הקולז' דה בורבון (כיום בית הספר התיכון ה-Lycée Pierre Corneille). המחזה הראשון שלו בשפה הצרפתית, Les Engagements du hasard, הוצג כנראה לראשונה ב (תיאטרון בפריז) ב-1647, אם כי לא פורסם עד 1656. "האסטרולוג המזויף" (Le Feint Astrologue), חיקוי ממחזה בספרדית של פדרו קלדרון דה לה ברקה, שבעצמו חיקוי ל"" של ג'ון דריידן, התפרסם בשנה שלאחר מכן.
לאחר מות אחיו, ירש תומה את מקומו באקדמיה הצרפתית. לאחר מכן הפנה את תשומת לבו לפילולוגיה, ופרסם מהדורה חדשה של "הערות" (Remarques) מאת ב-1687. "המילון לאומנויות ומדעים" (Le Dictionnaire des Arts et des Sciences) שלו הופיע לראשונה ב-1694 כהשלמה למהדורה הראשונה של "המילון של האקדמיה הצרפתית" (Le dictionnaire de l'Academie Françoise) - גם כן. פורסם באותה שנה - וכמתחרה ל"מילון אוניברסלי" (Dictionaire universel) של אנטון פורטייר משנת 1690. המילון של קורניי נחשב על ידי קפקר (Kafker) כאחת מתשע האנציקלופדיות הבולטות של המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה שקדמו לאנציקלופדיה הגדולה של דידרו וד'אלמבר.
תרגום מלא של המטמורפוזות של אובידיוס (הוא פרסם שישה ספרים עם איגרות הגבורה של אובדיוס כמה שנים קודם לכן) הגיע לאחר מכן ב-1697.
בשנת 1704 איבד את ראייתו והוגדר "גמלאי", כבוד שהעניק לו זכויות של איש אקדמיה, תוך פטור מהתפקידים. עם זאת, הוא לא הניח לעיוורון שלו לעצור את עבודתו, ובשנת 1708 פרסם את "מילון גאוגרפי והיסטורי אוניברסלי" (Dictionnaire universel géographique et historique) גדול בשלושה כרכי פוליו. זו הייתה עבודתו הגדולה האחרונה. הוא מת ב בגיל שמונים וארבע.
מורשת
תומה קורניי נתפס לעיתים קרובות כמי שללא שם משפחתו לא היה זכאי להתייחסות. אחרים מרגישים שהיה לו חוסר מזל שיש לו אח (פייר קורניי) שהתעלה עליו בהישגיו, כפי שהוא היה מתעלה על כמעט כל אחד אחר. בשנת 1761 כתב וולטר על תומה קורניי:.
תומה קורניי יוצא דופן בהיסטוריה של הרכילות הספרותית של זמנו. המחזה שלו טימוקרטס (Timocrate) הוצג במשך 80 לילות, יותר מכל מחזה אחר במהלך המאה. עבור המחזה La Devineresse, הוא ושותפו לכתיבה,, מייסד כתב העת המרקור גלאנט (שאליו תרם תומה), קיבלו למעלה מ-6,000 ליברות, הסכום הגדול ביותר שידוע ששולם באותה תקופה. לבסוף, אחת היצירות שלו (הברון מפונדרייר, Le Baron des Fondrières) קיבלה את הכבוד המפוקפק להיות המחזה הראשון שהורד מהבמה בשל קריאות בוז. תומה קורניי יוצא דופן גם בכך שהצטיין כמעט בכל הסוגות הדרמטיות של זמנו, כולל הז'אנרים החדשים והחדשניים, כמו, "pièce à machines" (מחזה ששם דגש רב על אפקטי בימה מרהיבים, בדומה לאפקטים מיוחדים) והאופרה באותה תקופה. המחזה סירסה (Circé) היה בין המצליחים של המאה. שלושת הלברית לאופרות שלו, "פסיכה" (Psyché, 1678), "בלרופון" (Bellérophon, 1679) ו"מדאה" (Médée, 1693) מציבים אותו, לצד פיליפ קינו ו, לאחד מכותבי הלברית הצרפתיים החשובים במאה השבע-עשרה.
במכתב לאביה, זמן קצר לפני הוצאתה להורג, ציטטה שארלוט קורדה את תומה קורניי: "Le Crime fait la honte, et non pas l’échafaud!" (הפשע גורם לבושה, ולא הגרדום!).
אוטובוסי לונדון (תאגיד)
אוטובוסי לונדון (באנגלית: London Buses) הוא התאגיד המופקד על הפעלת מערך קווי האוטובוסים העירוניים הפועלים במרחב לונדון רבתי, לרבות קווים מלונדון אל יעדים במחוזות אנגליה הגובלים בה.
התאגיד
התאגיד הוקם ב-1999, לאחר הקמת רשות לונדון רבתי. בעקבות הקמת הרשות הועברה האחריות לניהול כלל מערך התחבורה בלונדון ממשרד התחבורה של בריטניה לתאגיד Transport for London (TfL), שהוא גוף מבצע של רשות לונדון רבתי. תאגיד האוטובוסים הוא תאגיד הכפוף ל-TfL.
מודל פעולה
הפעלת קווי האוטובוס בלונדון נעשית על ידי חברות פרטיות, על פי מכרזי הפעלה הנערכים לכל קו וקו. החברה הזוכה מפעילה את הקו במשך חמש שנים עם אופציה לשנתיים נוספות. היא מספקת את האוטובוסים ומאיישת אותם בנהגים, ובתמורה מקבלת תשלום עבור כל מייל של נסיעה. החברות מפעילות את שירותיהן על פי הנחיות של התאגיד ובפיקוחו.
נכון לשנת 2019 מופעלים קווי האוטובוס בלונדון רבתי על ידי כ-14 חברות שונות, שבסיסיהן במדינות אירופה, סינגפור ואוסטרליה. הן מפעילות מגוון דגמים של אוטובוסים, שהמשותף לכולם הוא צבעם האדום המפורסם.
נתוני פעילות
מערך האוטובוסים בלונדון הוא מן הגדולים בעולם:
קולין פאוול
קולין לות'ר פאוול (באנגלית: Colin Luther Powell; 5 באפריל 1937 – 18 באוקטובר 2021) היה מדינאי וגנרל אמריקאי, שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בין השנים 2001–2005 בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. בשנים 1989–1993 כיהן כיושב ראש המטות המשולבים, בעת מלחמת המפרץ. לפני כן, מנובמבר 1987 עד ינואר 1989, שימש פאוול כיועץ לביטחון לאומי.
פאוול היה האפרו-אמריקני הראשון שכיהן בתפקיד מזכיר המדינה, והראשון (וגם היחיד, נכון ל-2020) אשר שימש כיושב ראש המטות המשולבים.
קריירה צבאית
פאוול נולד בשכונת הארלם בעיר ניו יורק להורים שהיגרו מג'מייקה. במקביל ללימודיו התיכוניים עבד בחנות לרהיטי תינוקות בבעלות יהודית וכגוי של שבת ולמד כך יידיש. הוא למד גאולוגיה בסיטי קולג' של ניו יורק וקיבל תואר ראשון בשנת 1958. במקביל ללימודיו נרשם לקורס קציני מילואים של צבא ארצות הברית. הוא הוסמך כקצין ח"יר בדרגת לוטננט ושובץ כמפקד מחלקה בחטיבת החי"ר ה-48. בשנת 1962 נשלח כיועץ צבאי לווייטנאם ושהה שם כשנה. הוא סופח ליחידה של צבא דרום וייטנאם ולחם במלחמת וייטנאם, ואף נפצע במהלכה.
בשנת 1968, והוא בדרגת רב-סרן, נשלח בשנית לווייטנאם ושימש כעוזר מפקד אוגדת החי"ר ה-23. פאוול עוטר על גבורתו במדליית החייל, העיטור הגבוה ביותר למעשה גבורה שנעשה שלא במהלך עימות ישיר עם האויב, כאשר חילץ שלושה אנשי צוות, ובהם מפקד האוגדה, מהריסות מסוק שהתרסק. בהמשך, בעת ששימש כסמג"ד מונה לנהל חקירה בהקשר לנסיבות שהובילו לטבח מי ליי, בעקבות מכתב שכתב חייל בשם טום גלן ובו טענות על ברוטליות שגרתית של חיילי הדיוויזיה האמריקנית נגד אזרחים וייטנאמים חפים מפשע. תוצאות המכתב הדהדו ברחבי הדיוויזיה, וערמות של עדויות תומכות מפי חיילים הצטברו במערכת הצבאית. חקירתו העצמאית הפריכה את הטענות והעלתה "כי היחסים בין החיילים האמריקאים לאזרחים הווייטנאמים היו מצוינים". בשנים 1976–1977 פיקד על החטיבה ה-2 בדיוויזיה המוטסת ה-101.
כגנרל בצבא ארצות הברית הוא שירת כעוזר בכיר של מזכיר ההגנה קספר ויינברגר ביוני 1986 מונה למפקד הקורפוס החמישי. בעקבות חשיפת פרשת איראן–קונטראס בסוף 1986, אולץ ג'ון פוינדקסטר, היועץ לביטחון לאומי, להתפטר ובמקומו מונה פרנק צ. קרלוצ'י, שמינה את פאוול לסגנו. לאחר כשנה, כשמזכיר ההגנה קספר ויינברגר התפטר, מונה קרלוצ'י למזכיר ההגנה ופאוול התמנה ליועץ לביטחון לאומי של הנשיא רונלד רייגן. פאוול כיהן בתפקיד מנובמבר 1987 עד ינואר 1989, ונחשב למי ששיקם את האמון במועצה לביטחון לאומי. לאחר מכן היה במשך מספר חודשים מפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית. באוקטובר 1989 מונה ליושב ראש המטות המשולבים, והיה לאפרו אמריקאי הראשון בתפקיד זה וגם לאדם הצעיר ביותר המכהן בו (1989-1993), כולל בעת הפלישה האמריקאית לפנמה ובמלחמת המפרץ ב-1991.
קריירה פוליטית
עם מינויו למזכיר המדינה ב-2001 היה פאוול הגבר האפרו אמריקאי בדרגה הבכירה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
פאוול ידוע בין השאר בגלל הטראומה שהשאירה עליו מלחמת וייטנאם, אשר גרמה לו לפתח את "דוקטרינת פאוול", מונח עיתונאי לשורה של שאלות שיש לשאול בטרם תקיפה אמריקנית במדינה זרה. במהלך שירותו הצבאי והאזרחי זכה לעיטורים רבים, ביניהם, מדליית הזהב של הקונגרס, פעמיים במדליית החירות הנשיאותית, מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה (ארבע פעמים), מדליית השירות המצוין (צבא ארצות הברית) (פעמיים), אות לגיון ההצטיינות (פעמיים), מדליית החייל, כוכב הארד, מדליית האוויר, אות לגיון הכבוד (צרפת), ואביר מסדר האמבט (בריטניה).
במהלך הצבעת האלקטורים לאחר הבחירות לנשיאות ב-2016 שלושה אלקטורים ממדינת וושינגטון הצביעו עבור פאוול במקום להילרי קלינטון.
בינואר 2021, לאחר ההסתערות על הקפיטול, אמר פאוול כי הוא כבר לא יכול לקרוא לעצמו רפובליקני.
חיים אישיים
פאוול התחתן עם אלמה ויוויאן (לבית ג'ונסון) ב-25 באוגוסט 1962. בנם, מייקל פאוול, היה יו"ר ועדת רשות התקשורת הפדרלית (FCC) בשנים 2001 עד 2005. בנותיו, לינדה פאוול, שחקנית, ואנמרי פאוול.
פאוול נפטר ב-18 באוקטובר 2021 בגיל 84, לאחר שלקה בנגיף הקורונה.
אוסטיודן
אוֹסטיוּדֶן (בגרמנית: Ostjuden, "יהודי המזרח") הוא מונח בשיח של יהדות גרמניה, שנועד לתאר את הריכוז הגדול של יהודים במזרח אירופה וסביבותיה שלא עברו תהליכי מודרניזציה של ממש. השם נטבע על ידי הפובליציסט היהודי-אוסטרי נתן בירנבוים ב-1900, אם כי תיאר דימוי מובחן היטב שהיה קיים בתודעה מאז ראשית המאה ה-19. הביטוי שימש כדי להנגיד את מושאיו ל"יהודי המערב" (וֶסטיודן, Westjuden) שהיו מעורים בסביבתם ולא סבלו מפער דומה; השם "אוסטיודן" נשא משמעות שלילית של נחיתות ופיגור, ושימש בעיקר בהקשר של הגירת יהודים מזרח-אירופאים לארצות דוברות-הגרמנית, תנועת אוכלוסין שעוררה חשש וניכור בקרב היהודים המערביים. בירנבאום ציין כי התכוון בעיקר ליהודי אירופה הסלאבית ואזורים בעלי רמת פיתוח נחותה זהה: "רוסיה, פולין, גליציה, בוקובינה, צפון-מזרח הונגריה ורומניה". כביטויים נרדפים ל"אוסטיודן" ו"וסטיודן" שימשו לעיתים "יהודים פולנים" או "פולאקים" לעומת "יקים".
היסטוריה
בשלהי המאה ה-18 התחוללו במרכז אירופה ובמערבה תמורות פוליטיות ניכרות שהובילו למתן אמנציפציה ליהודים – קודם בפועל, על ידי שוויון זכויות הולך וגדל, ואחר כך במוצהר. הזדמנויות כלכליות וחברתיות נפתחו בפני רבים, והם עזבו את דרך החיים המסורתית ואת הגטאות שאולצו להתגורר בהם לטובת השתלבות בחברה הכללית. שינוי דומה כמעט ולא התחולל באזורי המזרח, שהמודרנה אמנם הגיעה אליהם אך בקצב אטי, פחות מטלטל ובאיחור רב. היהודים נותרו תחת הגבלות מהותיות בעניינים כמו חופש התנועה והעיסוק, והוסיפו לסבול אפליה רשמית בוטה בהרבה מבמערב. ההבדלים העמוקים בין שתי האוכלוסיות התבטאו בכל תחומי החיים. ה"וֶוסטיודן" (יהודי המערב) עברו טמיעה לשונית מזורזת ושפת היידיש כמעט ונשכחה; עוד קודם לכן, בדמדומיה של החברה הישנה בגרמניה, הרבו המשכילים להצביע על טהרת הניבים המערביים של השפה, שהיו קרובים לגרמנית תקנית, בעוד שהניבים שבפולין וליטא היו גדושים השפעות סלאביות חזקות שעשו אותם כמעט ולא-מובנים להם. אפיון אחר של הניגוד בין שני הקיבוצים היה זה שבין "יהודי קאפטן" (Kaftanjuden) ל"יהודים עם עניבות" (Krawattenjuden), שכן האחרונים אימצו לבוש רגיל והראשונים הוסיפו לדבוק בחזות של אבותיהם.
הרתיעה והחשש מיהודי מזרח אירופה רווחו בעיקר בקרב יהודי גרמניה, שקרבתם הגאוגרפית לאזור הנידון הביאה אותם במגע מתמיד עם יושביה: תחושות אלה התמזגו עם הדימוי הנפוץ בתודעה הגרמנית של אזורים אלה כפרימיטיביים. דעות שליליות, מהסתייגות ועד תיעוב וסלידה, הובעו מצדם כלפי יהודי מזרח-אירופה מראשית ימיה של השכלת ברלין. המתח נותר בבסיס היחסים בין שתי התפוצות והחריף במיוחד כשמאות אלפי חיילים גרמנים נחשפו באופן בלתי-אמצעי להמון היהודי במזרח בעת מלחמת העולם הראשונה, ועם ההגירה הגדולה משם מערבה אחרי הלחימה. תחושות דומות הובעו גם על ידי יתר יהודי מרכז היבשת עד הונגריה, בה צף הפחד משיטפון של אוסטיודן סביב החלת חוקי מאי ברוסיה ועלילת טיסאסלר. האסטרטגיה שאומצה לרוב הייתה עידוד מעבר של המהגרים לאמריקה ומאמץ גדול לאקלם את הנשארים במהירות ככל האפשר. למרות זאת, מספרם גדל בהתמדה. ב-1880 היו רק 15,000 יהודים ילידי ארצות חוץ בגרמניה, וב-1925 נרשמו כבר 107,000 (19.4% מתוך 564,000 יהודים בסה"כ), מבלי לכלול את צאצאיהם במשך השנים. חלקם של האחרונים היה גבוה יחסית, בגלל שיעור נישואי התערובת וההתבוללות הנמוך של הוריהם וסביהם לעומת יהודי גרמניה המקוריים.
עם זאת, בעיקר בראשית המאה ה-20, הקיטוב נשא גם משמעות חיובית. קבוצה גדולה מקרב הצעירים ביהדות גרמניה, לרוב דור שלישי או רביעי לאמנציפציה, ייחסו שורשיות ואותנטיות לאחיהם בפולין וברוסיה שנותרו לדעתם מחויבים לזהותם היהודית. תופעה זו, שנודעה כ"פולחן יהודי המזרח" (Ostjudenkult), חפפה תופעות כמו עליית הציונות; דעות זהות, על רקע אחר, הובעו בידי מייסדי אגודת ישראל דוגמת יצחק ברויאר, שסלדו מהחברה האורתודוקסית שבה גדלו ומעיגונה בתרבות הגרמנית, וכמהו לחקות את הדתיים המסורתיים. הסנטימנט התבטא בין היתר באיסוף סיפורי החסידים על ידי מרטין בובר, שהציג אותם לראשונה כרומנטיים וערכיים אחרי יותר ממאה שנה שבה הייתה החסידות לסמל לפרימיטיביות במרכז אירופה. רגשות כאלה (שסחפו בין היתר את פרנץ רוזנצווייג וגרשום שולם, ואפילו אלפרד דבלין יצא למסע בפולין בחיפוש אחר אותנטיות) היו מוגבלים בהיקפם: הרוב, בעיקר בגרמניה, חששו מ"בעיית האוסטיודן" שאיימה להגביר את האנטישמיות ולפגוע במעמדם האזרחי, שהיה איתן למדי מראשית ההשכלה ועד עליית הנאצים. האיום שבהגירה מהמזרח הביא לבחינת אפשרויות שונות. רבים ראו בציונות פילנתרופית ובפיתוח פלשתינה אמצעי להסיט את שטף הבאים, ואחרים הציעו להעניק תמיכה כספית לרוסיה, ולאחר מכן לברית המועצות, כדי שתיישב את האוסטיודן בסיביר ותביא לפתרון בעיית העוני והצפיפות במקומות מגוריהם. הניכור היה הדדי, ורוב המזרחיים פיתחו יחסים מורכבים עם בני דתם שהתגוררו בארצות בהן ניתן שוויון זכויות. ברוסיה, בפולין וביתר המרחב התקיים קיבוץ יהודי גדול וצפוף, שהאפליה החוקית נגדו שימרה מאפיינים אתניים משותפים גם בתקופה שבה רבים זנחו את הדת – כך, לדוגמה, פרחה שם תרבות יידיש חילונית תוססת בעוד שאפילו באזוריה הנחשלים של הונגריה, המפגרת מכל ארצות האמנציפציה והיחידה שהשתמרה בה אורתודוקסיה חזקה, בקושי התפרסמו עיתונים בשפה. אחידות זו עשתה את האוכלוסייה נכונה לקלוט את הרעיונות הלאומיים המתפתחים, ששמו את הדת במקום שני לכל היותר למול תפישת המערביים (ולו אלה שייחסו לכך חשיבות כלשהי) שיהדותם הייתה זרם דתי. כשחיים ויצמן בן התשע-עשרה, שכבר היה ציוני, הגיע ללמד בפנימיה האורתודוקסית היוקרתית בפְּפוּנְגְשטאדט שבגרמניה, הוא התקשה לעכל את היות המנהל חרדי אדוק שראה עצמו "גרמני בן דת משה".
ראיית המערביים כמתבוללים, תלושים ומנותקים הייתה סממן חשוב בתנועה הלאומית של יהדות מזרח אירופה, לענפיה השונים (מאוטונומיזם יהודי וכלה בציונות), שהתעוררה בשנות ה-1880 לאחר האכזבה וההתפכחות מהאידיאלים של תנועת ההשכלה שם. מלומדים מרירים שניסו לגבש תודעה לאומית להמונים תיארו את יושבי המערב שווי-הזכויות כמי שוויתרו על עצמותם וזהותם בתמורה לאמנציפציה ויצרו "יהודי ממוקף", יהודי-גרמני או יהודי-צרפתי, שניסה לשווא להעמיד פנים שהוא בן ללאום המקומי ושונה רק בדתו, בעוד שעורר בוז וסלידה ולבסוף את האנטישמיות המודרנית. "האסכולה המזרח-אירופית" של ההיסטוריונים היהודים, משמעון דובנוב והלאה, ציירה את האמנציפציה, ההשכלה, הטמיעה התרבותית והמגמה להגדיר את היהדות ככנסייה דתית כמשלב כוחות הרסני שריסק את העמִיוּת בין יהודי המערב. זה החל לחדור למזרח אך שם נבלם על ידי ההבראה של עליית הלאומיות, שהסכינה לחשוף את מהותו האמיתית של העם מול קריסת ערכי האמונה הישנה. דובנוב כתב על אדריכלי הרפורמה והנאו-אורתודוקסיה בגרמניה: מכל ההשקפות הדתיות במערב, נטו המזרח-אירופאים חסד דווקא לגישה הפוזיטיבית-היסטורית של הרב זכריה פרנקל, שעוזרו היינריך גרץ השפיע עליהם רבות, שהחשיבה את תפקיד העם בכוליותו כמעצב את האמונה. את השקפתו שלו על תפקיד האמונה ככלי-שרת בידי הלאומיות הוסיף דובנוב, הלאומי-חילוני, במקום אחר: עליית האנטישמיות נתפשה באסכולה זו כהוכחה סופית למופרכות הניסיון "להתכחש" לטבע האמיתי של היהדות, לשיטתם; הנרטיב שציירו היה דומיננטי בהיסטוריוגרפיה שנים רבות ועודנו מרכזי מאוד. הלאומיים במזרח הרבו לבכות את נטיית המערביים להתייחס לשאלות היהדות במונחים דתיים בלעדיים.
הכינוי "אוסטיודן" צבר קונוטציות שליליות ושימש כתווית גזענית כלפי נשואיו, הן מצד ה"יקים" והן מצד האנטישמיים בגרמניה. בפוגרום שנערך ברובע שויננפירטל בברלין בנובמבר 1923, זעקו המפגינים: "אוסטיודן החוצה." האנטישמים השתמשו בו בהדרגה כדי להכליל את כל היהודים, כשלטענתם כולם היו בבסיסם "אוסטיודן". הוא התגלגל לשיח הפנים-יהודי בארצות הברית, שם היה המתח האתני בין יוצאי מרכז אירופה למהגרים העניים והחדשים ממזרחה למרכיב קבוע של החברה היהודית משלהי המאה ה-19 ועד אחרי מלחמת העולם השנייה. בימי העלייה החמישית צץ יחס דומה אך הפוך מצד הוותיקים יוצאי מזרח אירופה בארץ ישראל לפליטים היהודיים מגרמניה: המקומיים זכרו את היחס שספגו הוריהם, והפגינו לעיתים שמחה לאיד, במקביל לבוז ולהאשמות בהסתגרות ובהתנשאות כלפי החדשים.