cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק היגינס
עבודתו כסופר
את הרומנים הראשונים שלו פטרסון כתב תחת שמו האמיתי, כמו גם תחת השמות ג'יימס גראהם ויו מארלו בין השנים 1959–1974. היו אלה רומנים שאפתניים וקצביים אך למעשה שגרתיים למדי אודות גיבורים ציניים, נבלים אכזריים ומקומות מסוכנים. הוא פרסם כ-35 רומנים, בקצב של עד לשלושה רומנים בשנה.
השלב השלישי בקריירה הענפה של פטרסון החל עם פרסום הספר "עין הסערה" בשנת 1992. הסיפור עסק בניסיון תקיפה בדוי על ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור, בידי הלוחם האירי שון דילון, שאותו שכר מיליונר עיראקי. דילון הוא גיבור ספריו המאוחרים של פטרסון, והוא בעצם גילומם של כל גיבורי העבר שלו - חיבתו לשפות של ג'ון שאבז, ניסיונו באמנויות לחימה של ניק מילר, ושורשיו האיריים של סיימון ווהן, כמו גם הציניות שלו והתמחותו בכלי נשק.
קולנוע
בשנת 1972 נוצר העיבוד הקולנועי הראשון לספריו של היגינס. בסרט, מערבון בשם "The Wrath of God", כיכבו רוברט מיצ'ם, פרנק לנגלה וריטה הייוורת'.
בשנת 1976 נוצר עיבוד קולנועי לספרו של היגינס "הנשר נחת", המתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה ונכתב בהשראת חילוצו של בניטו מוסוליני על ידי מפקד יחידת הקומנדו הגרמני אוטו סקורצני. עלילת הספר מתארת יחידת צנחנים גרמנית הנשלחת לבצע התנקשות בחיי ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל. בסרט כיכבו מייקל קיין, דונלד סאת'רלנד ורוברט דובאל.
בשנת 1987 נוצר עיבוד קולנועי לספרו של היגינס "תפילה למת". הסרט, שנקרא "עדות במבחן", הביא את ניסיונו של חבר המחתרת האירית להימלט מעברו. בסרט כיכבו מיקי רורק, בוב הוסקינס ואלן בייטס.
טלוויזיה
לקראת סוף שנות ה-80 ולאורך שנות ה-90 יצאו מספר עיבודים טלוויזיוניים לספרי המותחנים של היגינס:
קייטי לוץ
קייטלין מארי לוץ (באנגלית: Caitlin Marie Lotz; נולדה ב-30 בדצמבר 1986) היא שחקנית, רקדנית וזמרת אמריקאית שידועה בעיקר בתפקידה בתור הקנרית הלבנה / שרה לאנס (אנ') ביקום החץ בסדרות "החץ" (2013 - 2020) ו"אגדות המחר" (2016 - 2022).
ביוגרפיה
קייטלין מארי לוץ נולדה ב-30 בדצמבר 1986 בסן דייגו, קליפורניה.
ריקוד
לוץ החלה את הקריירה שלה כרקדנית בשנת 2003, השתתפה בסיבובי הופעות עם הזמרות אבריל לאבין וליידי גאגא, וכיכבה בין היתר בקליפים כמו "Paparazzi" של ליידי גאגא, "One Love" של אסטל ודייוויד גטה, "Tell Me Something I Don't Know" של סלינה גומז, "Freeze" של T-Pain, "Baby It's You של ג'וג'ו, "Evacuate the Dancefloo" של קסקדה.
בשנת 2009 לוץ הופיעה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" בעונה 8, בתור רקדנית הגיבוי של ליידי גאגא לשיר "LoveGame". סיבוב ההופעות של אבריל לאבין שוחרר בסרטון The Best Damn Tour: Live in Toronto.
בשנת 2010 הייתה כפילת פעלולים בסרט "סטפ אפ 3D".
ב-2005 הצטרפה לוץ לקבוצת הבנות Soccx. ב-2006 הוציאה הלהקה את סינגל הבכורה שלה "From Dusk Till Dawn (Get the Party Started)", אחריו הם הובילו ב-2007 עם הסינגל "Scream Out Loud", ששניהם הגיעו לטופ 10 בגרמניה. אלבום הבכורה שלהם, "Hold On", יצא גם הוא ב-2007, והסינגל השלישי שלהם, "Can't Take My Eyes Off You", יצא ב-2008.
משחק
בשנת 2010 המשיכה בקריירת המשחק ולקחה חלק בפרק השלישי של הסדרה "חוק וסדר: לוס אנג'לס" ובתפקיד חוזר בעונה הרביעית של הדרמה "מד מן" של רשת הטלוויזיה AMC. בשנת 2011 כיכבה בסדרה הקומית השחורה "עמק המוות" של רשת MTV וגילמה את אחת מהדמויות הראשיות "קירסטן לנדרי", בסדרה הזו לוץ הפגינה את כל כישוריה האמנותיים. בשנת 2012 שיחקה בסרטים "לחיות בפוקסאס דאן", "קרב השנה: קבוצת החלומות" ובמותחן העל טבעי "הסכם" לצד שחקני הקולנוע "ג'וש הוולוי", "קספר ואן דיין", "אגנס ברוקנר". הסרט "הסכם" הופיע בפסטיבל הסרטים בשנת 2012 והקנה ללוץ פרסום.
בהמשך גילמה את שרה לאנס בסדרת האקשן "החץ", דמות שחזרה מן המתים ואימצה את זהותה החדשה "הקנרית", (ובהמשך: "הקנרית הלבנה") דמות שמככבת גם בסדרה "אגדות המחר" - סדרת בת של "החץ".
אמנויות לחימה
לוץ היא אומנית לחימה ומתאמנת באופן קבוע בטאקוונדו, וו-שו, קרב מגע, קאלי, איגרוף תאילנדי, פארקור וטריקינג.
מידע פנים
מידע פנים הוא מידע על חברה, שהנפיקה ניירות ערך הנסחרים בבורסה, אשר עשוי להשפיע על מחיר ניירות הערך ושטרם פורסם ברבים, אלא ידוע רק לעוסקים בענייניה הפנימיים של החברה. מידע פנים מעניק למחזיק בו יתרון רב על-פני הציבור בעת המסחר בניירות הערך הרלוונטיים, ולכן השימוש בו נחשב לעבירה פלילית (עבירת צווארון לבן) במדינות רבות ובהן ישראל.
קייטי לוץ
חיים אישיים
במאי 2021 החלה לצאת עם השחקן הקנדי קייל שמיד; והשניים התארסו ב-6 במאי 2022.
מידע פנים
האיסור על השימוש במידע פנים הוא איסור מודרני שנולד בארצות הברית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 ופותח במהלך השנים על ידי הרגולטורים והמשקיעים בשווקים השונים בעולם. האיסור נועד להתמודד עם בעיית חוסר השוויון במידע מתוך כוונה לעודד שוק יעיל ומתוך הכרה בנחיצות שמירת אמון הציבור באמינות מנגנוני שוק ההון.
לא כל מידע פנימי בחברה הוא מידע פנים כהוראתו בחוק. המידע חייב שיהיה בעל אפיון מיוחד אשר אילו נודע לציבור היה בו כדי לגרום לשינוי משמעותי במחיר נייר ערך של חברה.
מידע פנים בישראל
בישראל לא היה איסור על שימוש במידע פנים בשנות ה-60 וה-70. העיתונים היו מפרסמים תנועות בלתי מוסברות במניות שונות ומפרסמים שהשינויים ככל הנראה נובעים ממידע פנימי. סוחרים בבורסה נהגו לקפוץ על מניות עם עליות בלתי מוסברות ולברוח ממניות עם ירידות בלתי מוסברות, מתוך הנחה שהן נובעות ממידע פנים. הנהלת הבורסה הייתה מודאגת מאיבוד אימון הציבור הרחב בעקבות מקרים של שינויים גדולים ובלתי מוסברים בשערי מניות, שהיה חשד שנבעו משימוש במידע פנים.
איסור על שימוש במידע פנים הועלה לדיון בכנסת בשנת 1979 ביוזמת הבורסה. היוזמה זכתה להתנגדות של הבנקים שחששו מהשלכות החוק עליהם, ובעקבות זאת רוכך החוק.
לבסוף נוסף פרק ח'1, העוסק במידע פנים, לחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968, במאי 1981.
מידע פנים מוגדר בחוק זה בסעיף 52א: "מידע על התפתחות בחברה, על שינוי במצבה, על התפתחות או שינוי צפויים, או מידע אחר על החברה, אשר אינו ידוע לציבור ואשר אילו נודע לציבור היה בו כדי לגרום שינוי משמעותי במחיר נייר ערך של החברה".
דוגמאות: מידע על חתימה על חוזה או בדבר משא ומתן המתנהל לסגירת עסקה, זכייה במכרז, נתונים על תוצאות כספיות ודוחות כספיים ועוד.
אין רואים מידע כמידע פנים אם נמסר לרשות או לבורסה דו"ח על המידע והרשות או הבורסה פרסמו אותו, או ניתן לו פרסום בדרך אחרת מקובלת לצורך הבאת המידע לידיעת הציבור ועבר יום מסחר בבורסה לאחר יום הפרסום כאמור. לא פרסמו הרשות או הבורסה את המידע תוך ארבעה ימים מיום שדווח עליו, יחדל המידע להיות מידע פנים בתום תקופה זו.
שימוש במידע פנים פירושו
בעניין משה קרן נ' מדינת ישראל עשה מזכיר חברה שימוש במידע סודי שהגיע לידיו בקשר למציאת עתודות נפט ומסרו ליועץ ההשקעות שלו קודם שהודעה זו נמסרה לפרסום בבורסה. הוא הואשם בשימוש במידע פנים.
בניגוד לדעה המקובלת בציבור, שימוש במידע פנים כשלעצמו אינו מהווה עבירה לפי חוק ניירות ערך. סעיף 52ב לחוק המגדיר מהו "שימוש במידע פנים" אינו קובע לו סנקציה פלילית בדמות עונש מאסר או קנס. האיסור הפלילי הקבוע בעניין מידע פנים בחוק ניירות ערך נוגע לעבירות הבאות בלבד, ורק לגביהן נקבעה ענישה:
יחד עם זאת, במישור האזרחי סעיף ח52 לחוק מרשה לחברה שבנייר הערך שלה נעשה שימוש במידע פנים לתבעו מאותו אדם את הריווח שנבע לו כתוצאה מכך. במקרה זה לא נדרש להוכיח כי מקור מידע הפנים באיש פנים או אם השימוש בו נעשה בידי איש פנים.
בית המשפט העליון בדק את התנאים להחלתו של האיסור על שימוש במידע פנים וקבע כי נדרשים שני תנאים:
גביע הקונפדרציות 1999
גביע הקונפדרציות 1999 הוא טורניר ספורט אשר נערך במקסיקו. הטורניר היווה את מהדורתו הרביעית של גביע הקונפדרציות, השני שאורגן על ידי פיפ"א והראשון שנערך מחוץ לערב הסעודית. הטורניר הפגיש בין זוכות האליפויות היבשתיות, אלופת העולם והנבחרת המארחת. הטורניר, שבו השתתפו 8 נבחרות, החל ב-24 ביולי 1999 והסתיים ב-4 באוגוסט 1999, לאחר ניצחונה של בגמר מול  בתוצאה 3-4. נבחרת מקסיקו הייתה לנבחרת המארחת הראשונה שזוכה בטורניר.
מידע פנים
הגדרת איש הפנים
אין מקום לעשות הבחנה בין מי שיש לו גישה למידע פנים ובידו להעריך את השפעת המידע על החברה ובין איש שאין בידו כלי הערכה. דהיינו, גם פקיד זוטר שהגיעה לידו פיסת מידע חשובה שלא נתגלתה לציבור ובעקבותיה רכש את מניות החברה יחשב כאיש פנים למרות שלא מצוי בידו מידע על מצבה הפיננסי של החברה.
הגדרת ציבור
ציבור הוא זה שיש לו עניין בשוק ההון וקבלת מידע זה או אחר יכולה להשפיע על התנהגותו בשוק ההון. ציבור זה כולל לדוגמה משקיעים גדולים או קטנים, אנליסטים, פרשני שוק ההון ואפילו כאלה המקורבים לשוק ההון. המבחן הוא מבחן היפותטי הידוע בציבור כ"משקיע הסביר".
גביע הקונפדרציות 1999
קבוצות משתתפות
1: נבחרת צרפת, שזכתה במונדיאל 1998, החליטה לא להשתתף בגביע הקונפדרציות בשנה זו.
2: נבחרת בוליביה זכתה במקום בטורניר מכיוון שמחזיקת קופה אמריקה 1997, ברזיל, השתתפה בזכות הישגיה במונדיאל.
מידע פנים
הגדרת ציבור
לנאשם בשימוש במידע פנים ובעשיית רווח משימוש במידע פנים קיימות הגנות המפורטות בסעיף 52ז והוא לא יישא באחריות פלילית אם ישכיל להוכיח את אחת מחלופות ההגנה המצויות בסעיף זה.
גביע הקונפדרציות 1999
קבוצות משתתפות
3: נבחרת ארצות הברית זכתה במקום בטורניר מכיוון שמחזיקת גביע הזהב 1998, מקסיקו, השתתפה בזכות היותה המארחת.
הטורניר
שמונה הנבחרות המשתתפות הוגרלו לשני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי הנבחרות שסיימו ראשונות בכל בית עלו לשלב חצי הגמר. המנצחות של חצאי הגמר עלו למשחק הגמר, בעוד שהמפסידות שלהם התמודדו ביניהן על המקום השלישי.
מידע פנים
מניעי האיסור לעשות שימוש במידע פנים
בפסק דין (ע"פ 4675/97 ישראל רוזוב נ' מדינת ישראל) שעסק בסוגיה זו, נימק השופט מישאל חשין את האיסור לעשות שימוש במידע פנים:
גביע הקונפדרציות 1999
תארים ופרסים
* פרסי כדור הזהב, הכסף והארד חולקו לשחקנים המצטיינים של הטורניר. פרסי נעל הזהב, הכסף והארד חולקו לכובשים המצטיינים בטורניר.
* 4 שחקנים כבשו שני שערים כל אחד, 19 שחקנים כבשו שער אחד כל אחד
מידע פנים
מניעי האיסור לעשות שימוש במידע פנים
לעומת זאת, יש כלכלנים הטוענים שמסחר במידע פנים הוא בעל השפעה חיובית על השוק בכך שהוא מביא את מחירי המניות לערכים נכונים יותר, על סמך מידע עדכני.
שרגא פייבל קלעי
שרגא פייבֶל קלעי (שְליידֶר) (י"ז בחשוון תרס"ב, 30 באוקטובר 1901, בוברקה (בויבריק), גליציה, אוסטריה – י"ט בתשרי תשכ"ה, 25 בספטמבר 1964, ירושלים) היה מחנך ישראלי, מורה למתמטיקה ולפיזיקה בגימנסיה העברית בירושלים, מפקח על בתי ספר תיכונים ומנהל המחלקה לבחינות במשרד החינוך. חיבר וערך ספרי לימוד רבים במתמטיקה ובפיזיקה ותרגם ספרי מדע פופולרי בפיזיקה ובביולוגיה. חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תש"ח-1948).
ביוגרפיה
פייבל שליידר, בן מיכַל (מיכאל) ופריידה (פרידה) שליידר (שליידער), נולד בסתיו 1901 בעיירה בוברקה (בויבריק) שבגליציה, אוסטריה (בהמשך בפולין; כיום במערב אוקראינה). במשפחה יהודית אורתודוקסית. למד בבית ספר עממי כחוק, ואחר-הצהריים למד תורה. בשנת תר"ף-1920 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם השומר הצעיר. לאחר שנתיים של עבודה בסלילת כבישים וחפירת תעלות עזב את הגרעין יחד עם חברו מיכאל שיין (זהרי) (לימים פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית) והם החלו ללמוד בבית ספר תיכון בירושלים בעת שהיו בשנות העשרים לחייהם. היה זה המפגש הראשון של קלעי עם מתמטיקה מחוץ לאריתמטיקה, והוא החליט להמשיך בלימודים גבוהים בתחום. ב-1929 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת רומא (לה סָפּיאֶנצָה); הדיסרטציה, שנעשתה בהנחיית פרנצ'סקו סֶוֶורי, הייתה בנושא "Curve intuitive piane e sghembe" ("עקומות אינטואיטיביות ישרות ומעוקמות", כלומר טיפול אינטואיטיבי בעקומות). ברומא שימש כמזכיר ההסתדרות הציונית.
קלעי שימש כמורה למתמטיקה ולפיזיקה בגימנסיה העברית בירושלים (של הזרם הכללי), וכן כמורה בבית המדרש למורים "מזרחי" (של תנועת המזרחי).
בשנת תרצ"ג נשלח לבגדאד (עיראק) לנהל את בית הספר התיכון "שַמַש" של הקהילה היהודית ולהורות מתמטיקה בכיתות הגבוהות שלו (תרצ"ג–תרצ"ה). היה זה תפקיד ההוראה הבכיר ביותר שניתן למורה מארץ ישראל. לדברי החוקר שאול סחייק, "ד"ר קלעי עשה רושם גדול על תלמידיו בשל ידיעותיו הרחבות, ועורר את השתאותם בדינמיות שלו. הוא לא היסס לפעול בגלוי להחדרת גאווה יהודית בקרב תלמידיו". הוא העסיק לצדו את אחיו שאול שליידר (לימים קלעי) כמורה לעברית. בינואר 1935, אחרי שרשרת גזירות ומאסרים של חשודים בציונות, גירשו שלטונות עיראק באופן ברוטלי את קלעי ואחיו – שהיו שני המורים הארצישראלים האחרונים שנותרו בבגדאד – והושם קץ להעסקת מורים ארצישראלים בבתי הספר של הקהילה.
ב-1936 נישא לדינה (לבית שיינבוים), ובני הזוג היו הורים לשלושה. בשובו לארץ המשיך להורות בגימנסיה העברית בירושלים. לצד עבודת ההוראה, כיהן כיו"ר סניף ירושלים של הסתדרות המורים בארץ ישראל וכחבר מרכז (מועצת) הסתדרות המורים.
הוא הורה בַּגימנסיה בירושלים (ברחביה) עד ראשית שנות ה-50, אז התמנה למפקח על בתי הספר תיכוניים. בשנת 1953 נשלח על ידי המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של הסוכנות היהודית לנהל את ענייני החינוך העברי באוסטרליה ובניו זילנד. משהוקמה המחלקה לבחינות במשרד החינוך בשנת הלימודים תשט"ז (1955/56) התמנה למנהלה, ושימש בתפקיד זה עד שעבר מטעמי בריאות בתחילת שנת הלימודים תשי"ט (1959) לפיקוח בתי הספר התיכוניים. בעת כהונתו כמנהל המחלקה הונהגה רפורמה ביחס לקבלת תעודת הבגרות: הוחלט להתיר הענקת תעודת בגרות גם לתלמידים שקיבלו ציון "בלתי מספיק" אחד.
שרגא קלעי חיבר וערך ספרי לימוד רבים בשטחים שונים של מתמטיקה (אלגברה, אריתמטיקה, טריגונומטריה, גאומטריה אנליטית וחדו"א) וכן ספר לימוד מקיף בפיזיקה – כולם ביחד עם חברו לסגל הגימנסיה, המורה זבולון תוחמן (טוכמן) (שהיה לימים למנהל הגימנסיה), למעט ספרו הראשון, שנכתב ביחד עם משה ימר (לימים פרופסור לפיזיקה ולפילוסופיה של המדע, מייסד המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, רקטור ונשיא האוניברסיטה). כל ספריו ראו אור בהוצאת "עבר" בירושלים (ובהוצאת ש' זק, שיצאה ממנה). ספריהם של "קלעי–תוחמן" זכו לפופולריות רבה בשנות ה-50 וה-60, יצאו במהדורות אחדות ושימשו כספרי הלימוד למקצועות הריאליים ברוב בתי הספר בארץ. בשנים 62–1955 כתב שלושה מכרכי "אנציקלופדיה מעיין" שבעריכת ז. אריאל.
בנוסף, תרגם ספרי מדע פופולרי בפיזיקה ובביולוגיה. הספר הראשון בתרגומו, "הפיזיקה החדשה" (על תולדות התפתחותו של מדע הפיזיקה) לאלברט איינשטיין וליאופולד אינפלד, שראה אור ב-1947 בהוצאת ספרית פועלים, זיכה אותו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת מהספרות המדעית. בתחילת שנות ה-50 פרסם עוד ארבעה תרגומים, כולם בספרית פועלים: "השיטה ההיסטורית בביולוגיה" לק"א טימיריאזב, "האטום" מאת פריץ קאהן, "הולדת השמש ומותה" מאת ג'ורג' גאמוב, וביוגרפיה של איוואן פבלוב.
לאחר מכן, בסוף אותו עשור ובמחצית הראשונה של שנות ה-60 ערך את התרגום העברי לספר "מתימטיקה למיליון" ללנסלוט הוגבן (ספרית פועלים), את התרגום לספרו המפורסם של ג'ורג' פויה "כיצד פותרין?" (אוצר המורה) ואת התרגום לספר הלימוד "פיסיקה" (4 כרכים) שחובר על ידי הוועדה ללימוד מדע הפיזיקה בארצות הברית (הוצאת יחדיו). כמו כן, ערך את ספר היזכור לעיר הולדתו בוברקה, שראה אור בשנה האחרונה לחייו.
ש"פ קלעי תואר כ"בקי בשטחי-מדע שונים. איש-רעים ואיש-שיחה נלבב". הוא התגורר בירושלים, ברח' אלפסי 37 שבשכונת רחביה. נפטר בסתיו 1964 בתום מחלה ממושכת, בגיל 63. נקבר בהר המנוחות. הותיר את אשתו דינה (נפטרה ב-1969), שני בנים (שאחד מהם עסק גם הוא בהוראה) ובת (דיצה צור).
משפחה
אשתו של ש"פ קלעי, דינה קלעי (עץ-הדר), הייתה בין המפקדות של סניף "ההגנה" בירושלים. גם היא הייתה מורה, למלאכת יד, בבית ולימדה שנים רבות בבית ספר לבנות בירושלים.
נכדתו של קלעי ד"ר דינה קלעי (בת בנו מיכאל קלעי) היא משפטנית העוסקת בדיני הגבלים עסקיים, קניין רוחני ודיני חברות.
אחיה של אשתו, אברהם עץ-הדר (1910–1996), היה מחנך, ממייסדי הש"י (המודיעין הצבאי של "ההגנה") ואבי קשר היונים והיונאות בשירות "ההגנה". אשתו של אברהם, תמר עץ-הדר (1914–2006), הייתה מורה למתמטיקה, מפתחת מתודות להוראת המתמטיקה לתלמידי בית הספר היסודי.
אחיינו של קלעי פילון פרידמן (1929–1948) (בן אחותו שרה) היה מפקד בגדוד השלישי של הפלמ"ח וממייסדי מעין ברוך, שמותו בקרב על מצודת נבי יושע נחשב למופת של אחריות המפקד ורעות לוחמים (קלעי הוא שהעניק לו את השם "פילון").
אגרוף
ראו גם
}}
העיר הקיסרית החופשית בזאנסון
מ-1184 עד 1654 הייתה העיר בזאנסון עיר קיסרית חופשית כפי שמראה הסמל עד היום ונקראה ביזאנץ. העיר הופרדה לראשונה מהממשל של רוזנות בורגונדי בשנת 1034 בתור נסיך-בישוף, מדינה כנסייתית באימפריה הרומית הקדושה. העיר נשלטה על ידי הנסיכות-ארכיבישופות של בזאנסון, אם כי מאוחר יותר רוב כוחו הועבר למועצה בתוך העיר. העיר הקיסרית החופשית כללה רק את העיר בזאנסון שהייתה מוקפת הפראנש-קונטה, כך שבמשך חלק גדול מהזמן היא נשלטה על ידי אלו ששלטו בגישה על פני הארץ שמסביב, תחילה על ידי הדוכסים של בורגונדי, ולאחר מכן על ידי ההבסבורגים. לבסוף, היא איבדה את מעמדה הקיסרי אך נותרה עיר חופשית.
קבלת עצמאות
בזאנסון הפכה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה בשנת 1034, יחד עם שאר פראנש-קונטה.
ב-1184 הפכה העיר לארכיבישופות של בזאנסון, וקיבלה אוטונומיה כעיר קיסרית חופשית תחת קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הארכיבישוף של בזאנסון הועלה לנסיך האימפריה הרומית הקדושה ב-1288. הבישופים הקודמים, כגון איג הקדוש הראשון, כונו נסיכי האימפריה. הקשר ההדוק לאימפריה בא לידי ביטוי בסמל העיר.
באוגוסט 1336, הדוכס מבורגונדי ניסה לכבוש את בזאנסון לאחר מחלוקת עם הכמורה של פראנש-קונטה. הדוכס שלח 9,000 חיילים שהקימו מחנה בסן-פרז'ה, ליד פלאנואז. הדוכס נטש את המצור לאחר מספר חודשים.
העיר נקלעה למספר מחלוקות עם הארכיבישוף שלה וביקשה את עזרתם של מספר מגינים חיצוניים, או קפטנים, כגון פיליפ הטוב. במאה ה-15, בזאנסון נכנסה להשפעתם של דוכסי בורגונדי, למרות שמעולם לא הכירה בריבונותם.
שליטה הבסבורגית
לאחר נישואיה של מארי, דוכסית בורגונדיה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1477, העיר הייתה למעשה נחלה הבסבורגית. בשנת 1519, הפך קרל החמישי, מלך ספרד, לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. זה הפך אותו לאדון פראנש-קונטה ובזאנסון, שהייתה אז עיר גרמנית פרנקופונית. בזאנסון התייחסו להבסבורגים כמגינים שלהם באותו אופן שבו התייחסו בעבר לדוכסי בורגונדי.
בשנת 1526 קיבלה העיר את הזכות להטביע מטבעות, אותם המשיכה להטביע עד 1673. עם זאת, כל המטבעות נשאו את שמו של קרל החמישי.
בשנת 1598, פליפה השני נתן את המחוז לבתו בשל נישואיה לארכידוכס אוסטרי. העיר נותרה רשמית חלק מהאימפריה עד לוויתור שלה מאוסטריה לספרד, יחד עם פראנש-קונטה, בשלום וסטפליה ב-1648. העיר איבדה את מעמדה כעיר חופשית בשנת 1651 כפיצוי על אבידות אחרות שספגו הספרדים במלחמת שלושים השנים. לאחר התנגדות מסוימת ההסכם אושר לבסוף על ידי בזאנסון ב-1654, למרות שבזאנסון שמרה על רמה גבוהה של אוטונומיה פנימית.
מחלוקות עם צרפת
בשנת 1667, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת תבע את פראנש-קונטה כתוצאה מנישואיו למריה תרסה, נסיכת ספרד. במסגרת מלחמת השחרור הגיעו כוחות צרפתים לאזור ב-1668. בזאנסון ניסתה לטעון שהיא נייטרלית בכל פעולות איבה שכן היא עיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, דבר שהמפקד הצרפתי הנסיך דה קונדה דחה כארכאי. הצרפתים הסכימו לתנאי כניעה נדיבים מאוד עם שלטונות העיירה שכללו את העברת האוניברסיטה מדול הסוררת לידיהם. היו גם שמועות כי ייתכן שהפרלמנט האזורי יועבר מדול. העירייה גם קבעה שיישארו להם שריד של שבר של תכריכי טורינו ושלא יהיה לפרוטסטנטים חופש דת באותו אופן כמו שהיה להם אז בשאר צרפת.
בזמן שהייתה בידי צרפת, המהנדס הצבאי המפורסם וובאן ביקר בעיר וערך תוכניות לביצורה. הסכם אקס לה שאפל החזיר את העיר לספרד תוך מספר חודשים בתמורה לעיר פרנקנטל.
מזמן זה ואילך צמח פלג פרו-צרפתי גדול בקרב חלק מהעיר.
כניעה לצרפתים
העיר הייתה אמורה לאבד סופית את האוטונומיה שלה כתוצאה ממלחמת הולנד–צרפת שהחלה ב-1672, שבה הבסבורגים ניצבו לצד ההולנדים וכך היו אמורים לאבד את השליטה בפראנש-קונטה ובבזאנסון. לאחר מצור על העיר, כוחות צרפתים כבשו את העיר ב-1674, למרות שהסכימו לאפשר לבזאנסון לשמור על זכויות היתר שלה.
בשנת 1676, השלטונות הצרפתיים פיטרו את שלטונות העיר, צורת השלטון הדמוקרטית של בזאנסון. במקומו הוקם בית משפט מקומי. כחלק מהעסקה הפכה העיר למרכז האדמיניסטרטיבי של פראנש-קונטה, כאשר הפרלמנט של בזאנסון ניהל את האזור, והחליף את הפרלמנט של דול. השליטה הצרפתית אושרה ב-1678 על ידי הסכמי ניימכן.
מוסדות השלטון
למגן, תחילה הדוכסים של בורגונדי ולאחר מכן להבסבורגים האוסטריים והספרדים הייתה הזכות למנות נשיא למושלים ומפקד לחיילים ששמרו על הסוללות. אלה מעולם לא הוכרו כריבונים, למרות שהם עדיין טענו שהם עיר חופשית.
אורה עתריה
אורה עתריה (נובמבר 1930 - יוני 2002) הייתה משוררת ישראלית.
עתריה נולדה בתל אביב. גרה שנים רבות במושב אודים.
כתיבתה של אורה עתריה הייתה אישית מאוד, ועם זאת הייתה קשורה בקשר אמיץ למקורות ולארץ ישראל.
Fortum
Fortum (רשמית: Fortum Corporation) היא חברת אנרגיה ממשלתית פינית. המטה ממוקם בעיר אספו (ליד הלסינקי).
בשנת 2015 השלימה החברה את מכירת עסקי ההולכה שלה והודיעה כי היא מתכננת להתמקד בייצור חשמל הידרואלקטרי ואנרגיה גרעינית.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1998 עם מיזוג של חברת הנפט Neste (שנוסדה בשנת 1948) וחברת ייצור החשמל Imatran Voima (1932-1997).
בשנת 2005, עסקי הנפט של Fortum פוצלו לחברה נפרדת בשם Neste Oil.
פעילות החברה מתרכזת במדינות צפון אירופה, מדינות הים הבלטי וברוסיה (עד 2022). החברה מחזיקה ביותר מ-500 חברות אנרגיה הממוקמות בפינלנד, שוודיה, נורווגיה, בריטניה, פולין והמדינות הבלטיות.
אהבה בעיר הגדולה 3
אהבה בעיר הגדולה 3 (ברוסית: Любовь в большом городе 3) הוא סרט קומדיה רוסי-אוקראיני משנת 2014 בבימויו של מריוס וייסברג, המשמש כהמשך לסרטים "אהבה בעיר הגדולה" ו"אהבה בעיר הגדולה 2".
עלילה
מאז האירועים המתוארים בחלק השני עברו חמש שנים. גיבורי הסרט אינם לוהטים לנהנתנות והתיישבו: יש להם מכוניות יקרות, דירות נחמדות, קריירה מצליחה ומשפחות מאושרות. אבל הבעיה היא שאליסה, נסטיה וקטיה מתחילות להתעייף מחיי היומיום המטרידים, כי כל היום הן עוסקות בחינוך ילדים ותחזוקת הבית.
בעוד האמהות עסוקות לחלוטין מעל הראש בטיפול בילדיהן, לאבות יש הזדמנות להסיח את דעתם בעבודה ובביקורים נדירים זה אצל זה. הם עובדים כל היום ובסופי שבוע הם ישנים או עושים טיולים משפחתיים קטנים והופכים את חייהם לשגרה.
פני ליק
פֶנִי ליק (באנגלית: Penny lick) היו גביעי זכוכית ייחודים אשר שימושו כצורת הגשת גלידה נפוצה בקרב גלידריות עד להופעתו של גביע הגלידה.
לעיתים קרובות הגביעים האלו לא נוקו לאחר שהוגשו ללקוח הבא, דבר אשר הגביר את החשש בקרב הרשויות מהתפשטות מחלות, בעיקר כולרה ושחפת, עד שבשנת 1926 נאסר השימוש בהם ברחבי אנגליה.
עם התפשטותו של גביע הגלידה בעשור הראשון של המאה ה-20, פחת השימוש בגביעי הפני ליק עד שפסק לגמרי.
ארוס גיולבודגיאן
יותר מ-15 שנים אחרי תחרותה האולימפית, בדרום קליפורניה שבארצות הברית, הורשעה גיולבודגיאן בקשירת קשר להונאת תרופות והונאת דואר, כחלק מארגון פשע ארמני שנלכד במבצע פדרלי לאחר שגנב במרמה יותר מ-$65 מיליון בהונאת מדיקר שהתרחשה ברחבי ארצות הברית. היא נידונה ל-13 חודשי כליאה, ושמונה חודשי מאסר בית.
מאיר שמעון גשורי
מאיר שמעון גְשוּרי (בּרוּקנֶר) (על פי רוב: מ. ש. גשורי; י"ז בניסן תרנ"ז, 19 באפריל 1897 – כ"ט בכסלו תשל"ח 9 בדצמבר 1977) היה ממייסדי תנועת "הפועל המזרחי" וממנהיגיה, מבקר מוזיקה ישראלי וחוקר מוזיקה יהודית ומוזיקה חסידית.
ביוגרפיה
גשורי נולד בשנת תרנ"ז (1897) במיסלוביץ (Myslowitz) שבשלזיה עילית, בקיסרות הגרמנית (כיום מיסלוביצה, Mysłowice, בדרום פולין) בנם של פרומה לבית לאנגר ואליעזר ברוקנר. אביו וסבו אברהם מרדכי ברוקנר היו בעלי תפילה ידועים, והיו קשורים במיוחד לאדמו"ר מחנצ'ין (נכדו של החוזה מלובלין). גשורי למד ב"חדר" ובישיבת בריסק בליטא. כבר בילדותו החל ללמוד מוזיקה והיה מסייע לאביו בעת שהיה עובר לפני התיבה. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בברלין למד באוניברסיטת ברלין ובקונסרבטוריון למוזיקה בברלין, באקדמיה לאמנות בדרזדן ובטכניון בווינה.
ב-1922 היה ממייסדי תנועת הפועל המזרחי, אשר יצאה מתוך תנועת המזרחי. שימש כחבר ומזכיר כללי של התנועה והיה עורכם של ביטאוני התנועה: הירחון "הפועל המזרחי", הדו-שבועון "נתיבה" והמאסף "תורה ועבודה". כנציג הפועל במזרחי השתתף בשלושה קונגרסים ציוניים והיה מזכיר הכבוד בוועידה העולמית של המזרחי שהתכנסה באנטוורפן בשנת 1929. היה מראשי המתנגדים להצטרפות להסתדרות הכללית. בעקבות זאת הוא הורחק בשנת 1935 מהפועל המזרחי, יחד עם יעקב רימון ויחיאל דונקלרוט, והשתתף בניסיון להקים את תנועת "הפועל המזרחי המקורי".
גשורי השתתף באופן פעיל בחיים הציבורים בארץ ישראל. בין השאר היה חבר "איגוד סופרים דתיים" וגזברו, מזכיר אגודת פועלי הדפוס, חבר באספת הנבחרים השנייה, ממייסדי שכונת מקור חיים, וחבר ועד שכונת בית וגן. עבד כמזכיר מחלקת המסחר והתעשייה בסוכנות היהודית ומאוחר יותר של משרד המסחר והתעשייה וניהל את הגנזך לציונות דתית שבמוסד הרב קוק.
משנת תרפ"ז היה נשוי לשושנה לבית יקימובסקי, ובני הזוג היו הורים לבת, רנה.
מאיר שמעון גשורי נפטר בשנת 1977, בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונו, הכולל אוסף שירים וניגונים (כתבי יד), ספרים ומאמרים, התכתבויות ומסמכים, שמור בספרייה הלאומית.
מוזיקה יהודית
גשורי, שהיה בעל חוש מוזיקלי מפותח, הרבה לחקור את תולדות המוזיקה היהודית, ובייחוד את ניגוני החסידים. הוא פרסם מאמרים רבים בנושאים אלו בעיתונות העברית והלועזית, והיה עורך הירחון המוזיקלי "הלל" והירחון "צלילי חסידים". נהג לאסוף ניגונים מקוריים מפי זקני העדות השונות, אדמו"רים וחסידים ותיקים ולהעלותם על הכתב. אוסף הניגונים שלו הכיל אלפי ניגונים של עדות ישראל, אשר נרשמו בלמעלה מעשרה כרכים של תווים.
גשורי הקים את המקהלה לנגינת חסידים בירושלים ואת התזמורת הראשונה לניגוני עם. היה ממייסדי איגוד החזנים וחובבי השירה הדתית בארץ ישראל, חבר המרכז העולמי לנגינה עברית שליד הסוכנות היהודית, וחבר הנהלת המכון לנגינה מזרחית בירושלים.
בשנת 1955 זכה בפרס אנגל על מחקר מוזיקלי, על ספרו "הניגון והריקוד בחסידות". ספר זה חורג בהרבה ממה שמציינת כותרתו, ויש בו מידע רב על החסידויות השונות, תולדותיהן ומאפייניהן.
קישורים חיצוניים
ממאמריו רשימות ביבליוגרפיות
תוכינון מיקרורינוס
תוכינון מיקרורינוס (שם מדעי: Chlorurus microrhinos) הוא מין דג טרופי ממשפחת התוכינונים החי בשוניות אלמוגים ולגונות לאורך החופים הטרופיים של מזרח האוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט מאיי בונין ואיי ריוקיו מצפון לעבר אינדונזיה, שונית המחסום הגדולה האוסטרלית, אי הלורד האו, קלדוניה החדשה ופולינזיה הצרפתית ועד להוואי ואי הפסחא במערב. בדרך כלל הוא נפוץ בעומק 2–50 מטרים ולא יותר עמוק והוא נותר קרוב לסלעים ולאלמוגים. הוא נחשב למין נפוץ ומצב שימורו הוא "ללא חשש".
תוכינון זה מגיע לאורך 80 ס"מ וצבעו כחול-ירקרק עם פס בחלק התחתון של הפנים, צידיים בעלי גוון צהוב עד כחול בהיר ואף לבן וסנפירים כחולים-סגולים בהירים ובקצוות צהובים. החלק העליון נוטה לירוק כהה-כחול והעיניים כתומות. דג זה בעל מקור גדול וכהה העוזר לו לשבור מזון קשה בקרבת אלמוגים וספוגים והוא בעל "בליטה" עגלגלה בין המקור למצח. הזנב רחב ובעל צורת סהר. אצל מין זה ישנם הבדלים בין אוכלוסיות החיות באזורים שונים. הפרטים הצעירים בעלי גוון שחור מוקף בפסים צהובים אופקיים לאורך גופם.
רוב הזמן התוכינון חי בקבוצות של עד 40 דגים ומחפש אצות או תולש פיסות חולות מאלמוגים. הצעירים חיים לבדם.
ירי ספורטיבי
ירי ספורטיבי הוא שם כולל לענפי ספורט הכוללים תחרויות ירי וקליעה למטרות נייחות או ניידות במגוון סגנונות, המבוצעות במגוון סוגי כלי נשק.
בין ענפי הירי הספורטיבי ניתן למצוא ענפים אולימפיים כגון קליעה, בהם נעשה שימוש ברובה או אקדח בקוטר זעיר, או ירי בצלחות חרס, המבוצע ברובה ציד, וענפים שאינם אולימפיים כגון ירי מעשי, המדמה מצבים דינאמיים של הגנה עצמית, או ספורטינג (ירי דינאמי המדמה מתווי ציד).
גם ציד מוגדר כירי ספורטיבי, אף כי לא בישראל, אם כי בשנים האחרונות ארגוני ספורט רבים בעולם מתנגדים לשימוש בכינוי זה מטעמי אידאולוגיה והגנת החי. למעשה, בשנת 1900 הוכנסה לאולימפיאדת פריז תחרות ירי בפסיונים. בשפות שונות, ענף הציד נקרא גם ספורט סינגטי. בישראל, כאמור, ציד אינו מוגדר כספורט ואינו נכלל תחת הגדרת ירי ספורטיבי.
מושגים
בעברית נהוג לבלבל בין המושגים ירי ספורטיבי, ירי אולימפי וקליעה, עם זאת לא כל ירי ספורטיבי הוא ענף אולימפי, ולא כל פעילות קליעה נעשית לצורכי ספורט (קליעה צבאית או צליפה, למשל). ירי אולימפי יכול לכלול רק ענפים מסוימים מתחום רחב יותר (כמו במקרה של ירי בצלחות חרס). ככלל, נהוג בעברית לחלק את המושג ירי ספורטיבי לירי אולימפי וירי מעשי, אף כי קיימים תחומים ש"נופלים" בין ההגדרות.
קשתות היא ענף קליעה, אולם אינה ענף ירי. ספורטאים העוסקים בענף זה נקראים קשתים ולא קלעים. הגדרה זו נכונה גם לקשת מוצלבת, על אף שמנגנון הירי בה כולל הדק.
דוקהה
דֻקְּהַה היא מונח מרכזי בבודהיזם, וניתן לתרגם אותה למספר מונחים כמו חוסר סיפוק, צער, סבל, אי שביעות רצון, כאב, אי נוחות, חרדה, אומללות ותסכול. אמת הדוקהה היא האמת הראשונה מתוך ארבע האמיתות האצילות, שהן הבסיס לתפישת העולם הבודהיסטי. זו האמת בדבר קיומו של הסבל: החיים בעולם מכילים גם חוסר סיפוק, וכוללים סבל, הסבל הוא אוניברסלי ונגרם על ידי השתוקקות (טנהא, שהיא האמת השנייה מתוך ארבע האמיתות האצילות).
משמעות הדוקה בתפיסת העולם הבודהיסטי
המטרה העיקרית בתפיסת העולם הבודהיסטית היא הגעה לנירוואנה אשר מהווה את השחרור המוחלט מהסבל. הסבל שרוי בכל ומהווה חוק טבע, בדומה לחוק המשיכה. ישנה הבחנה ברורה בין תחושה פיזית של כאב לבין סבל בתפיסה הבודהיסטית. למשל אם אדם כלשהו חווה מיגרנה, הוא יכול לסבול מחוויה זו כיוון שהוא משתוקק שהתחושות הכואבות ייעלמו. המשוואה כאן היא השתוקקות היא סבל. עם זאת, אם אדם חווה מיגרנה, המיגרנה לא מפריעה לו והוא לא משתוקק שהיא תיעלם, הוא מקבל את החוויה כפי שהיא ועל כן הוא נמצא מתעלה מעל הטבע ולא שרוי יותר בסבל. בתפיסה הבודהיסטית, לאחר המוות אנו מתגלגלים לצורות חיים אחרות תחת אותם חוקים ומגבלות של השתוקקות וסבל בעולם הקרוי "גלגל החיים והמוות". הגעה לנירוואנה עשויה לשחרר סופית אדם ספציפי מהעולם כאשר הוא מחליט סופית לצאת מגלגל זה.
בודהה עצמו דיבר על שלושה סוגי דוקהה:
השהות של אדם בעולם היא זמנית (ומסתיימת במוות) וגם במהלך החיים אי-אפשר לצפות לכך שהאדם יהיה תמיד מסופק ושבע רצון. הסיבות לכך יכולות להיות מחלה או בעיות בריאות, מוות במשפחה, בצורת, שיטפון, מלחמה, אי-סדר אזרחי, אהבה נכזבת, דיכאון, אי סיפוק מקצועי, בעיות ביחסים עם בני משפחה או אנשים אחרים, חוסר יכולת לספק צרכים ורצונות, ההבנה שהחיים לא עומדים בציפיות שהיו לאדם, ואפילו ההבנה שתענוג לא יכול להימשך לנצח.
הרחבת הדוקה והשחרור ממנה
הסבל, או אי שביעות הרצון, היא הדוקהה. מבלי להתעלם מהתנאים הסביבתיים, קובע הבודהה שדוקהה נובעת בראש מגורמים פנימיים אחרים שמשיקים לדוקהה כמו תאווה, חמדנות, תשוקה, קנאה ושנאה.
על פי הבודהיזם, אדם המגיע לנירוואנה מגיע למצב נפשי בו השנאה או החמדנות כבר אינם שליטים על רוחו.
קבורת בנימין זאב הרצל בישראל
קבורת בנימין זאב הרצל בישראל נערכה ביום רביעי, בתאריך 17 באוגוסט 1949, כ"ב באב תש"ט. ארונו של הרצל הובא מאוסטריה לישראל ב־16 באוגוסט, הוצב בכיכר הכנסת לחוף ימה של תל אביב ובירושלים, ונקבר בטקס ממלכתי בפסגת הר הרצל.
צוואת הרצל וההכנות לקבורה
הרצל נפטר באדלך, כפר הסמוך לעיר וינה שבאוסטריה, ב־3 ביולי 1904, כשהיה בן 44. הוא נקבר באחוזת הקבר של משפחת הרצל בבית העלמין דבלינג בווינה. בצוואתו הורה כי:. הרצל ציווה כי גם הוריו ואחותו יובאו לקבורה שם.
לאחר הקמת מדינת ישראל, בשלהי מלחמת העצמאות, ניגשו שלטונותיה לקיים את צוואת הרצל. לשם כך הוקמה בחודש נובמבר 1948 ועדה משותפת של ממשלת ישראל, הכנסת, ההנהלה הציונית, הוועד הפועל הציוני, קרן קיימת לישראל, קרן היסוד וחברי הקונגרס הציוני הראשון. כיושב ראש הוועדה שימש שר הפנים יצחק גרינבוים, ונשיא הכבוד שלה היה נשיא המדינה חיים ויצמן.
שאלה שעלתה על הפרק הייתה היכן ייקבר הרצל בישראל. היו שטענו כי רצונו של הרצל היה להיקבר על הר הכרמל, וזאת על פי מילים ששם בפיו של גיבור ספרו "אלטנוילנד". הוועדה המשותפת בחנה על סמך המקורות הנוגעים לדבר האם חפץ הרצל באתר קבורה מסוים בארץ ישראל, וקבעה כי הוא לא ביקש להיקבר באתר שכזה. הוועדה החליטה כי המקום הראוי לקבורתו הוא בבירת ישראל ירושלים. כאתר לקבורת הרצל בירושלים נבחרה פסגתו של ההר המתנשא ממערב לשכונת בית וגן, אשר קיבל את השם הר הרצל. הסדרת העברת עצמותיו של הרצל לישראל הייתה כרוכה בהכנות ומגעים מרובים והבשילה רק באביב 1949. ב־17 ביוני קבעה הוועדה כי ארונו של הרצל ייטמן בירושלים ב־10 באוגוסט (מועד שנדחה לאחר מכן).
ב־10 באוגוסט 1949 הובאה לפני הכנסת הצעת חוק העלאת עצמותיו של הרצל והחוק נתקבל על ידה בו ביום. החוק קבע כי צוואת הרצל תקוים בירושלים ב־17 באוגוסט 1949. לקראת הקבורה נמסרה לוועדה המשותפת פרוכת שהוכנה באוסטריה בשנת 1936 לקראת הבאת ארון הרצל לארץ ישראל. הפרוכת, בצבע תכלת ולבן, הייתה רקומה בזהב בעיצובו של האדריכל סטורנט. נרקם עליה אריה בתוך מגן דוד, ולצדו שבעה כוכבי זהב – כאזכור כוכבי הזהב שהציע הרצל לדגל המדינה היהודית. מעליהם נרקמו מילות הצוואה של הרצל –. נשות וינה הציוניות השתתפו ברקימת הפרוכת. לאחר השימוש בפרוכת, היא נמסרה למנחם אוסישקין ונשמרה מאז בחדר הרצל שבבניין הקרן הקיימת.
הפרידה מהארון בווינה
בליל 14 באוגוסט 1949 יצא מישראל מטוס אל על (מדגם דאגלס C-54 סקיימאסטר) ובו המשלחת לקבלת ארונו של הרצל בווינה. נכללו בה שר התחבורה דוד רמז, חבר הנהלת הסוכנות היהודית יצחק גרינבוים, האלוף יוסף אבידר ושבעה קצינים נוספים של צה"ל. באותו בוקר נפתח הקבר המשפחתי של משפחת הרצל בווינה והוצאו ממנו ארונו של הרצל וארונות הוריו יעקב וז'נט הרצל. ארון אחותו, פאולינה, הובא לפני כן מבודפשט לווינה. ארונו של הרצל כוסה בפרוכת שהוכנה לקראת המאורע. בטקס בבית הקברות השתתפו נציג ישראל באוסטריה קורט לוין ונכבדי הקהילה היהודית המקומית.
ארבעת הארונות הועברו לבית הכנסת הגדול של וינה. ארון הרצל הוצב מול ארון הקודש כשארונות הוריו משני צידיו וארון אחותו למרגלותיו. אלפי יהודים מבני קהילת וינה, רבים מהם ניצולי השואה, עברו על פני הארונות, ונערך טקס דתי. באותו יום גם נערך טקס זיכרון ופרידה להרצל באולם קונצרטים בעיר – אותו אולם שבו נערך הקונגרס הציוני ה־14 בשנת 1925. השתתפו בטקס הנציג קורט לוין, מזכירו של הרצל איזידור שליט, חברים בממשלת אוסטריה, ראש עיריית וינה וקצינים מכוחות הכיבוש של בעלות הברית באוסטריה. הטקסים עוררו עניין רב גם בקרב לא־יהודים בווינה. הטקסים תוארו בהרחבה על ידי ד"ר עזריאל קרליבך, עורך עיתון מעריב, שיצא לווינה לקראת העברת הארונות. משמר הכבוד של ישראל נועד להשתתף בטקסים, אך בשל תנאי מזג האוויר נאלץ מטוס המשלחת הישראלית לסטות לפריז ואיחר להגיע לווינה. על כן ייצג את ישראל בטקסים רק נציגה קורט לוין. בטקס באולם הקונצרטים נמסרה לו מגילה חתומה על ידי 24 חברי ועד קהילת יהודי וינה, שבה נכתב כי הקהילה מוסרת את ארונו של הרצל לידי מדינת ישראל. המגילה נטמנה בהמשך בישראל יחד עם ארונו של הרצל.
מטוס אל על ובו המשלחת הגיע לשדה תעופה צבאי אמריקני ליד וינה ב־15 באוגוסט בשעה 22:00. נערך טקס קצר בגשם שוטף, שבו הוקראו המגילה של קהילת וינה ומסר מאת ראש ממשלת ישראל ויושב ראש הנהלת הסוכנות, שבו הודו לקהילה על 45 שנות שמירת הארון. נשאו דברים גם יצחק גרינבוים ונשיא קהילת וינה. הארונות הועלו למטוס והוא המריא לדרכו בשעה 1:00.
קבלת הארון לישראל
ב־16 באוגוסט בשעה 13:30 הגיע המטוס הנושא לחופי ישראל. המטוס וארבעה מטוסי קרב שהמריאו ללוותו חגו במשך מספר דקות בשמי העיר חיפה. העיר קידמה את פניהם בירי כבוד של תותחי אוניות חיל הים שבנמל ובצפירות של צופרי האזעקה וצופרי האוניות. מגג בניין העירייה הופרחו לשמיים עשר יונים. לאחר מן פנה המטוס דרומה ונחת בשעה 14:00 בשדה התעופה לוד. המטוס נתקבל בשדה התעופה על ידי קהל שכלל את ממלא מקום נשיא המדינה יוסף שפרינצק, מרבית שרי הממשלה, חברי כנסת, ראשי רשויות מקומיות, צירים מהקונגרס הציוני הראשון וקציני צבא.
חצי שעה לאחר הנחיתה הורד ארון הרצל מהמטוס ונתקבל בטקס צבאי על ידי משמר שבו נכללו חיילי כוחות היבשה, חיל האוויר וחיל הים. הוא הועלה על כלי רכב צבאי עטוף שחורים בלוויית חיילי משמר הנושאים חרבות שלופות. מלווה אופנועים ושיירה של עשרות מכוניות נסע הארון דרך מחנה תל השומר ורחוב ז'בוטינסקי לתל אביב. המונים צפו מצידי הדרך במסע הארון.
הצבת הארון בתל אביב
בשעה 12:00, טרם הגעת הארון, נתכנסה לישיבה חגיגית הכנסת, שמקום מושבה היה אז בבניין קולנוע קסם בתל אביב. נשא דברים יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק, שקרא מסר מאת הנשיא ויצמן. אחריו נאם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שאמר כי:.
בקרבת בניין הכנסת הוקמה במה שחורה מוגבהת בשטח של 130 מטרים מרובעים בקצה רחוב אלנבי, מטרים אחדים מהטיילת שליד הים. בגב הבמה הפונה לים הוצבו שבעה עמודי עץ גבוהים שעליהם מנורות. בקרבת הבמה הוצבו 46 תרנים ועליהם דגלים. לקראת השעה 16:00 הגיע הארון לרחבת הכנסת. הוא הועלה על הבמה ולידו התייצב משמר כבוד של חיילי חיל האוויר וחיל הים, כשחרבותיהם שלופות ומופנות כלפי מטה לאות אבל. שני רבנים ניצבו מאחורי הארון ולמדו משניות כל משך שהותו שם. ממלא מקום הנשיא, חברי הממשלה והכנסת, הרמטכ"ל, הרבנים הראשיים, חברי מועצת עיריית תל אביב ונכבדים אחרים עברו על פני הארון. בשעה 18:00 החל מעבר הקהל הרחב על פני הארון, והוא נמשך עד לשעה 04:00 לאור זרקורים שהאירו את הרחבה. על פי הערכת המשטרה עברו על פני הארון בתל אביב 200,000 איש.
מסע השיירה לירושלים
ב־17 באוגוסט בשעה 05:00, לאחר טקס דתי, הועלה ארונו של הרצל על רכב צבאי פתוח, כשלידו ניצבים שישה אנשי משמר כבוד. בשעה 5:30 יצא הארון לדרך לירושלים בראש שיירה בת כשמונים כלי רכב, שנשאה גם את נכבדי המדינה שיצאו להלוויה בבירה. השיירה עשתה את דרכה לירושלים בנתיב שבו נסע הרצל לעיר בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1898 – מקוה ישראל, בית דגן, ראשון לציון, נס ציונה, גדרה, מסמיה, כביש הגבורה, נווה אילן, מעלה החמישה ומוצא. המוני אנשים ובידיהם דגלים וכרזות קידמו את פני השיירה, והיא האטה את מהלכה במקומות היישוב השונים כדי לאפשר לקהל שם להלך לצד הארון. מסע השיירה לירושלים נמשך עד השעה 08:30. בירושלים נסעה השיירה על פני קהל גדול דרך רחוב יפו ורחוב המלך ג'ורג' עד לבניין המוסדות הלאומיים. במהלך מסע השיירה נסגרו כבישים רבים באזורים שבהם נעה וכן רחובות רבים בירושלים עצמה. שיירה אחרת ובה כ־1,500 מוזמנים להלוויה יצאה מתל אביב לקראת השעה 12:00 ונסעה ישירות להר הרצל.
הצבת הארון בירושלים
ליד בניין המוסדות הלאומיים המתין קהל אלפים לארון. הוא הורד מכלי הרכב שבו הוסע, הובל על ידי קבוצת קצינים בראשותו של הרמטכ"ל יעקב דורי דרך שער כבוד והועלה על במה מוגבהת שהוקמה בחצר הבניין. משמר כבוד התייצב לידו. נכבדי המדינה עברו ראשונים על פני הארון ועלו על מרפסת בית המוסדות הלאומיים. לאחר מכן החל מעבר הקהל הרחב על פני הארון, והוא הופרע רק בעת שיושב ראש הנהלת הסוכנות ברל לוקר קרא מעל המרפסת את מנשר ההסתדרות הציונית לכבוד האירוע. מעבר הקהל על פני הארון נמשך עד קרוב לשעה 16:00. אז הועלה הארון על כלי הרכב הנושא אותו ויצא בנסיעה אל הר הרצל. לאורך שדרות הרצל משיכון "המקשר" ועד להר הרצל הונחו גדרות תיל לאורך שני צידי הכביש, על מנת שלא יחסמו הולכי רגל את מסע הארון. אלפים צפו במסע משני צידי הדרך.
טקס הקבורה
בהר הרצל נחפר בעוד מועד בור הקבר להרצל בראש ההר. מעליו הוקמה סככה מלבנית חגיגית ומקושטת. מולם ניצבו 350 אנשי משמר הכבוד, בהם נכבדי המדינה, אנשי הארגונים הציוניים וראשי רשויות מקומיות. סביב הוקמו 44 תרני דגלים, לציון מספר שנות חייו של הרצל. מסביב הוצבו ספסלים ליתר משתתפי ההלוויה, שמנו 6,000 איש.
משמר צבאי מכל החילות התייצב באתר הקבורה. לאחר הגעת הארון החל בשעה 17:05 טקס הקבורה. הארון הוצב על במה מעל בור הקבר. מקהלה שרה את מזמור תהילים מ"ט. הארון הורד אל הבור באמצעות מנוף. לאחר שתי דקות דומייה ניגשו אל הבור, בתהלוכה שנמשכה כ־20 דקות, נציגי יישובים מכל רחבי הארץ, שהביאו עמם שקיקי בד שמולאו בעפר מאדמת יישוביהם, והטילו לתוך הבור. לאחר מכן נאמר קדיש מפי הרב זאב גולד והושמעה תפילת אל מלא רחמים. לאחר ששרה המקהלה את השיר "לזכרו של הרצל" מאת ליבושצקי נסתיים הטקס בשעה 17:30 בשירת ההמנון הלאומי התקווה. בהתאם לצוואתו של הרצל לא נישאו בהלוויה נאומים.
סיקור האירוע בעיתונות העברית
הנרטיב שאפיין את סיקור העלאת עצמותיו הרצל בעיתונות העברית היה נטול ביקורת, ממלכתי ומאדיר וביטא את תחושות הסולידריות של הקהילה העיתונאית עם המפעל הציוני. הרצל הוצג כמנהיג חכם, חשוב וכריזמטי. השבחים להם זכה בעיתונים היו יוצאי דופן והגיעו לשיא כאשר כתבים שיבחו והיללו את מראהו החיצוני תוך שימוש באוצר מילים אקסקלמטיבי ובגוף ראשון. לדוגמה, בעיתון "דבר" נכתב על הרצל: "איש יפה תואר ויפה מראה. קומתו זקופה וישרה. משכמו גבוה מכל עם. פניו מאירים כפני מלאך האלוהים, עיניו הטובות, העמוקות והשחורות כלילה מאירות כמאור הגולה אשר ברקיע השמיים. מצחו — מצח אצילים, וכולו אומר הוד ויופי, כבוד ותהילה".
לאחר הקבורה
ארונות הוריו של הרצל ואחותו נקברו בקרבת קברו בפסגת הר הרצל ב-19 באוגוסט 1949.
רק באביב 1960 הוצבה על קבר הרצל מצבת קבע – מצבת בזלת במשקל של כ־16 טון בתכנונו של האדריכל יוסף קלארווין. טקס גילוי המצבה נערך בי"ט בתמוז תש"ך, 14 ביולי 1960.
שורשי השמים
שורשי השמים (בצרפתית: Les racines du ciel) הוא רומן פרי עטו של הסופר הצרפתי רומן גארי. עלילת הספר מתרחשת באפריקה, ומתחקה אחר הגיבור מוֹרֶל, היוצא למסע למען הפסקת ציד הפילים והגנה עליהם. הרומן האקולוגי פורסם בשנת 1956 וזיכה את גארי בפרס גונקור. הספר תורגם לעברית על ידי מרדכי שניאורסון ויצא בהוצאת כתר ב-1988.
עלילה
עלילת הספר מתרחשת במושבות הצרפתיות באפריקה, ובפרט בצ'אד, בשנות החמישים של המאה העשרים.
הספר נפתח בפגישה של סֵן-דֶני עם האב טַאסֶן, שמבקש לשמוע עוד פרטים על אודות מוֹרֶל. סן-דני נענה לבקשתו ומתחיל בסיפורו. במהלך הספר ישנם כמה מספרים: סן-דני, שֶׁלְשֶׁר (הקצין האחראי על חקירת מקרה מורל, ושמתאר כיצד התפתחו הדברים בעתיד) ומספר נוסף יודע-כל.
תחילה מספר סן-דני את סיפורה של מינה, בחורה שעבדה כמארחת בבאר בצ'אד. מינה התגוררה בברלין בימי מלחמת העולם השנייה, וכגרמניות רבות אחרות סבלה מההפצצות ואף נאנסה על ידי חיילים רוסים. היא התאהבה בחייל רוסי והשניים תכננו לברוח ביחד, אולם דודה של מינה הלשין על החייל והוא נעצר וקרוב לוודאי שהוצא להורג. מינה המשיכה לעבוד כחשפנית אבל ביקשה להימלט למקום חם שבו תוכל לראות בעלי חיים. היא נענתה להצעת העבודה בבאר "צ'אדיין", שנוהל על ידי צמד השותפים חָבּיבּ ודֶה-פְריז והווה מקום מפגש מרכזי במדינה. במסגרת עבודתה היא פוגשת במוֹרֶל.
במהלך המלחמה היה מורל חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית, נעצר והושם במחנות העבודה של הנאצים, שם החל לראות בעדרי הפילים המסתובבים באפריקה סמל לחירות ולחופש. לאחר שהשתחרר נדהם מכמות הפילים שניצודים בשנה, והחליט להילחם בתופעה. מורל נהג לסתובב בצ'אד ולחלק עצומות הקוראות להפסקת קטל הפילים, אולם לא זכה להתייחסות רצינית מאיש, פרט למינה. מורל נעשה מתוסכל מהאדישות כלפי הפילים, והחליט לנקוט צעדים רדיקליים יותר. בימים שלאחר מכן החל גל של תקיפות בהן נורו ציידים שעה שצדו פילים. האשמה הופנתה כלפי מורל, שירד למחתרת. הסיפור מתפרסם במהרה ברחבי אפריקה והעולם, והציבור מביע תמיכה במורל. לעומת זאת השלטונות ובעליי עניין אחרים מסרבים להאמין למניע הפשוט של ההגנה על הפילים ומתחילים לייחס לסיפור משמעויות נסתרות: היו שטענו שמורל פועל מתוך מתוך שנאת אדם, אי שפיות, או שהוא סוכן קומוניסטי. אך מעל לכל רווחה הטענה שכל סיפור הפילים היה כיסוי לפעילות מחתרתית עמוקה בהרבה, וכי מורל בעצם פעל למען השגת עצמאות לעמים האפריקנים וסיום הקולוניאליזם.
סן-דני, שעבודתו הייתה ניהול אחד ממחוזות צ'אד, מחליט לאתר את מורל ולפגוש אותו. בעזרתם של המקומיים הוא נפגש עם הצרפתי, ומגלה שלמאבק היחיד שלו הצטרפו עוד תומכים: פֶּר קוויסט, חוקר טבע דני שידוע במאבקיו האקולוגיים; חביב, מנהל הבאר "צ'אדיין" שנעלם לאחר שהתגלה כמבריח נשק; ווַייטרי, אפריקני שהתחנך חינוך צרפתי והפך לפוליטקאי שלוחם למען עצמאות אפריקה.
כשסן דני חזר מהמפגש, הוא סיפר עליו למינה. זמן קצר לאחר מכן היא נעלמת ביחד עם פורסיית, חייל אמריקני לשעבר, והשניים חוברים למורל. החבורה ממשיכה בפשיטותיה, ובאחת מפעולותיה הם השתלטו על בית דפוס של עיתון, והדפיסו בעמוד השער מודעת ענק הקוראת להפסקת קטל הפילים לקראת כינוס הוועדה להגנת החי באפריקה. במסגרת הפעולה הם אף פרצו למסיבה של בעל העיתון, והענישו בהלקאה פומבית את אשתו, ציידת פילים ידועה.
אל המסע מצטרף גם הצלם המפורסם אייבּ פילדס, שמטוסו מתרסק ליד האגם בו חנתה החבורה. וייטרי מגיע למקום מלווה בקבוצת מורדים ושכירי חרב, יחד עם חביב שהצטרף אליו. וייטרי מחליט לבגוד במורל; תחילה חשב שמאבקו של מורל יוכל לתרום למאבקו שלו, למען זכותם של העמים להגדרה עצמית, אך לאחר שהבין שמורל מרוכז רק בפילים, וכך גם דעת הקהל העולמית, החליט שמאבקו של מורל רק פוגע באינטרסים שלו. הוא לוקח אותו ואת חבורתו בשבי, בזמן שחייליו טובחים בפילים שהתאספו באגם. לטענתו של וייטרי, קיומם של הפילים שנחשב לדוגמה לחירות פראית הוא למעשה הוכחה לפרימיטיביות של אפריקה, והם ושאר חיות הבר מעכבים את התפתחותה של המדינה המודרנית. לאחר הקטל אסף צבאו של וייטרי את השנהב במטרה לנצל את הכספים שירוויחו ממכירתו לרכישת נשק. הם עזבו את המקום ונעצרו ליד גבול סודאן.
חבורתו של מורל מתפצלת לאחר המקרה: פר קוויסט ופורסיית חוזרים לארצם במטרה להמשיך את המאבק בדרכים דיפלומטיות; והשאר יוצאים להרים במטרה להמשיך במאבק בשטח. בשלב מסוים מינה ופילדס נאלצים לפרוש מהמסע, כיוון ששניהם סובלים מתשישות פיזית כתוצאה מפציעה או מחלה. מורל ממשיך בדרכו עם אידריס, הגשש הטוב ביותר באפריקה, ועם יוסף, נער אפריקני שהצטרף אליו עוד בתחילת הברית עם וייטרי. כשעצרו בדרך ואידריס הלך לחפש נתיב להמשיך בו, נשארו יוסף ומורל לבד. אז מתגלה הסיבה האמיתית שבגינה הצטרף יוסף למורל: וייטרי הטיל עליו להרוג את מורל כדי שלא יוכל ליפול בידי השלטונות בחיים, פן יטען במשפט שייערך לו שהסיבה למאבקו היא הגנה על הפילים, ולא עצמאות אפריקה. עם זאת, ברגע האמת מכריע יוסף במאבק הפנימי שלו ובוחר בצדו של מורל.
בסוף הספר, נשאר מורל ביחד עם יוסף ואידריס, שעה ששאר הדמויות נתפסות ומועמדות למשפט (עליו מסופר בהבזקים באמצע הספר). האגדה סביבו תופחת, וכך, כל מי שמגיע לאפריקה גם שנים לאחר המקרה, עדיין מגלה שעל סיפור המאבק עדיין לא אבד הכלח.
מבנה, ניתוח העלילה וביקורות
הספר הוא בעל מבנה מיוחד. על מסעו של מורל, בחלקים רבים של הספר, איננו לומדים מגוף ראשון, אלא מהסיפורים של שאר הדמויות. הדיאלוגים בספר מועטים והוא גדוש בלבטי הדמויות ובתיאורי נוף ואורח החיים של הכפריים. בנוסף, בספר יש קפיצות לעיתים בין ההווה (המאבק של מורל), לעבר (כגון סיפור חוויותיו של מורל במחנות העבודה), ולעתיד (שיחתו של סן-דני והאב טאסן, עדויות מתוך המשפט שנערך להם וכו').
רומן גארי משתמש בפילים כנקודה להשוואה בין האדם הלבן לשחור. האדם הלבן מוצג בספר כתאב בצע, כמי שצד את הפילים למטרות רווח (מכירת שנהב), או לשם הנאה. לעומת זאת, האדם השחור צד את הפילים לצרכיו הבסיסים, כדי להשביע את רעבונו בבשר הפיל.בעזרת דמותו של וייטרי ממחיש גארי את האבסורד שבהפיכת אפריקה למדינה מודרנית, תוך רמיסת כל אורח החיים הנוכחי שלה. וייטרי בחזונו ראה אפריקה מתועשת, מחושמלת, נקייה מיערות העד ומשוחררת ממסורותיה הפרימיטיביות, מדינה בסגנון מערבי שלאו דווקא מתאים לה. מורל, לעומת זאת, מוצג כאחרון הנפילים המערביים, אחד שנלחם גם על ערכים בסיסיים ולא רק על אידאולוגיות נעלות. הספר מתייחס למאבקו לא רק כמאבק למען הפילים, אלא גם מאבק למען האנושות.
בהתייחסותו של גארי לספר הוא השווה אותו לספרו "גרו קאלן" (במקור - Gros câlin; ספרו הראשון תחת שם העט אמיל אז'אר): "אף ששני הספרים אולי נראים שונים זה מזה, הם אינם אלא זעקת בדידות אחת. בשניהם מועלית בראש ובראשונה הבעיה של 'הגנת הטבע' במובן של האחווה האנושית, כדי שלא יהיו עוד אנשים מבוזים".
עם צאתו קיבל הספר ביקורות מעורבות. היו שביקרו את סגנונו המסורבל מעט, את טעויות התחביר והחזרות הרבות על כמה רעיונות וניבי לשון. אחרים, ביניהם אנדרה מורואה, אניל אנריו ורנה לאלוא, היללו את הספר וראו בו יצירה מקורית ורבת משמעות, שנכתבה בכישרון ובתנופת הדמיון, והנותנת ביטוי הולם ורב עצמה לרעיונותיו וללבטיו של גארי ולרוח ההומנית האופפת את יצירתו. הספר עצמו זכה להצלחה ונמכר בכמה מאות אלפי עותקים, ואף זכה בפרס גונקור היוקרתי.
תרגומים ועיבודים
תרגומו של הספר לעברית, שנעשה בידי מרדכי שניאורסון מבוסס על השלד של הגרסה האנגלית. כשתורגם הספר לאנגלית ניצל גארי את ההזדמנות כדי להכניס בו מספר שינויים. על פי שניאורסון, הגרסה האנגלית קצרה ומגובשת יותר ולכן בחר בה כדגם לתרגומו.
הספר אף עובד לסרט קולנוע, שבוים על ידי ג'ון יוסטון, והשתתפו בו בין השאר ארול פלין כפורסיית, ז'ולייט גרקו כמינה, טרוור האוורד כמורל, פול לוקאס כסן-דני וגם אורסון ולס בתפקיד משנה קטן. צילומי הסרט נערכו בצ'אד ואילצו את ההפקה להתמודד עם בעיות האזור כמו האקלים הבעייתי ומחלת המלריה, שתקפה את צוות השחקנים והצילום. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 1958 והוקרן גם בישראל, אולם לא נחל הצלחה יתרה. רומן גארי, שלקח אמנם חלק בכתיבת התסריט, הביע דווקא הקלה נוכח כישלונו.
רבי אלעזר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הלקונה
הלקונה (באנגלית: The Lacuna) הוא רומן מאת ברברה קינגסולבר שהתפרסם בשנת 2009. זהו הרומן השישי של קינגסולבר, והוא זכה בפרס אורנג' 2010 לספרות ובפרס הספרות לספריית וירג'יניה. וכן היה מועמד לפרס הבינלאומי לספרות IMPAC בדבלין.
עלילה
הרומן מספר את סיפורו של הריסון ויליאם שפרד, החל בילדותו במקסיקו בשנות השלושים. הוריו מופרדים כך שהוא חי בין ארצות הברית עם אביו ומקסיקו עם אמו. במהלך זמנו במקסיקו הוא עובד בתור מערבל גבס עבור אמן הציור דייגו ריוורה אז בתור טבח עבורו ועבור אשתו האמנית פרידה קאלו, אשר מפתחת ידידות לכל החיים עם שפרד. בעודו חי ועובד אצלם, הוא גם מתחיל לעבוד כמזכיר של ליאון טרוצקי שמסתתר שם, לאחר שהוגלה על ידי סטלין. מאוחר יותר בחיים, שפרד עובר להתגורר באשוויל, צפון קרוליינה, הוא הופך לסופר ונחקר לאחר מכן על ידי בית הלא אמריקני פעילויות הוועדה. הוא מורה למזכירתו, ויולט בראון, לשרוף את ניירותיו ולחזור למקסיקו. עם זאת, היא מצילה את היומנים ואת המכתבים ואת אלה הם הניירות המהווים את הרוב של הרומן.
קרקס מאנדיבל
קרקס מאנדיבל או מאנדיבל סירק (באנגלית: Mandible Cirque; מילולית: קרקס הלסת) המכונה גם מפרץ מאנדיבל (באנגלית: Mandible Bay) הוא קרקס קרחוני המעקם את קו החוף של חצי האי דניאל, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרקס הקרחוני ממוקם 9 קילומטרים מערבית - דרומית מערבית מכף פיליפס.
מקור השם
שמו של הקרקס הקרחוני ניתן לו בשנת 1966 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
השם הוא תיאורי - והוא מתאר את מראה הקרקס המזכיר צורה של הלסת התחתונה.
לקריאה נוספת
• John L. Smellie,, Sergio Rocchi, Thomas I. Wilch, Maurizio Gemelli, Gianfranco Di Vincenzo, William McIntosh, Nelia Dunbar, Kurt Panter, and Andrew Fargo, Glaciovolcanic evidence for a polythermal Neogene East 2 Antarctic Ice Sheet, Polythermal EAIS
הוא ידע שהוא צודק (מיני-סדרה)
הוא ידע שהוא צודק (באנגלית: He Knew He Was Right) היא מיני-סדרה של ה-BBC משנת 2004, עיבוד טלוויזיוני לרומן באותו שם מאת אנתוני טרולופ. הבמאי הוא טום ווהן והתסריטאי הוא אנדרו דייוויס. במיני-סדרה מככבים אוליבר דימסדייל, לורה פרייז'ר וביל ניי. השידור המקורי ב-BBC היה של ארבעה פרקים בני שעה.
תקציר עלילה
הסדרה מתארת את כישלון הנישואים הנגרם מקנאה מוגזמת של הבעל, שמחמירה בשל עקשנותה של האישה.
Unbreakable Smile
Unbreakable Smile (בעברית: חיוך בלתי נשבר) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית טורי קלי. האלבום יצא לאור ב-23 ביוני 2015 על ידי חברות התקליטים קפיטול רקורדס וסקול בוי רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
גודיסון פארק
גודיסון פארק (באנגלית: Goodison Park) הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל האנגלית אברטון. לאצטדיון תכולה של 39,572 מקומות והוא ממוקם בגודיסון רואד, ליברפול.
היסטוריה
האצטדיון נבנה ב-1892 וזהו אחד מאצטדיוני הכדורגל הוותיקים ביותר בעולם, ואצטדיון הכדורגל הגדול הראשון באנגליה. זהו גם האצטדיון הדו-מפלסי הראשון בכל ארבעת צדדיו בבריטניה.