cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבת
השבת בספרות היוונית-רומית
בספרות היוונית-רומית של העת העתיקה צוין יום השבת כמנהג יהודי שמקורו ביציאת מצרים. על פי אחת המסורות של הגרסה המצרית-יוונית-רומית לסיפור, אבות היהודים יצאו ממצרים ולאחר 6 ימי מסע נחו ביום השביעי. המדקדק המצרי-יווני אפיון כתב שהיהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה". מסיבה זו קראו היהודים ליום הזה בשם "שבת", כי המצרים קוראים לכאב דלקת המפשעות "סבתוסיס". יוסף בן מתתיהו לגלג על מומחיותו של אפיון כבלשן כשנשען על אסוציאציה אטימולוגית חסרת יסוד לשוני והדגיש את ההבדל הלשוני בין שתי המילים כדי לחשוף את בורותו של אפיון. הוא כתב שאפיון נתן פירוש "נפלא ונאמן מאד" לַשם "שבת" והראה שלא הייתה בו בושה וגם לא בינה, כי המילים "סבּוֹ" (Sabbo) ו"שבת" (sabbaton) רחוקות מאוד זו מזו, כי "שבת" בלשון היהודים משמעותה מנוחה מכל מלאכה. ההיסטוריון הרומאי פומפיוס טרוגוס כתב שמשה הגיע להר סיני לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב ו"הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים 'שבת' לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם". טקיטוס, גדול ההיסטוריונים של רומא, כתב: "הגוֹלים במדבר...הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש...הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם, אולם לאחר מכן "נמשך לבם אחר העצלוּת וגם את השנה השביעית הפרישו לבטלה".
ביצירותיהם של המשוררים הרומיים הורטיוס ואובידיוס השבת הוזכרה ללא שמץ של נימה שלילית או פולמוסית. חוקר הטבע הרומאי פליניוס הזקן כתב ש"ישנו נחל ביהודה המתייבש כל שבת" (בניגוד ליוספוס, שסיפר על נהר בשם "סבטיקוס", שזורם אך ורק בשבת).
הסאטיריקן הרומאי פרסיוס (62-34 לספירה) הביא תיאור חי למדי, אם כי בנימה בלתי אוהדת, של ציון השבת: "אך בבוא יומו של הורדוס, כאשר המנורות העטורות סיגליות ומסודרות סביב אדני החלונות השמנוניים פלטו את ענני העשן שלהן, כאשר זנבות דגי הטונה המדולדלים מפותלים סביב צלחות החרס האדום, והכדים הלבנים תְפוּחים מיין, אתה מעווה שפתותיך בשקט, ומחוויר לנוכח השבת של הנימולים".
לוח סילוקין
בתחום מתן ההלוואות, לוח סילוקין הוא טבלה המציגה את שלבי ההחזר של הלוואה הנפרעת בתשלומים. לוח הסילוקין נגזר מהסכם ההלוואה, כך שבסיום תקופת ההלוואה יוחזרו במלואם הן הקרן (הסכום שניתן בהלוואה) והן הריבית שהצטברה על הלוואה זו לאורך תקופת החזרתה. מקרה פרטי של החזר הלוואות ניתן לראות במשכנתאות.
מאחר שהלוואה היא תהליך מתמשך, אשר חישוב הריבית בו מתבצע תקופתית, ניתן לראות שסכום החוב אינו יורד באופן מונוטוני, משום שבין תשלום לתשלום עולה סכום החוב, בשל הצטברות ריבית על החוב הנותר. כמו כן יש לזכור שהגם שתשלומי ההלוואה משולמים לרוב מדי חודש, הריבית הנקובה בהלוואה היא לרוב ריבית שנתית, אך מחושבת מחדש לפני כל תשלום, על התקופה היחסית מאז התשלום האחרון (וכדי למצוא את הריבית החודשית יש להוציא שורש 12 מהריבית השנתית המתקבלת. לדוגמה, ריבית שנתית של \ 3.04 אחוז תיתן ריבית חודשית של \ 0.25אחוז, כיוון שהעלאה בחזקה 12 של הקרן שמיוצגת על ידי 1 בתוספת ריבית זו, תיתן את הערך המבוקש – ).
סוגי לוחות סילוקין
אחת הדרכים להתבונן בהחזר הלוואה היא כהחזר הקרן (סכום ההלוואה המקורי) והריבית שנצברה עד להחזרתה. שני התיאורים שקולים זה לזה, אך זו הדרך המקובלת בתיאור החזרי הלוואות על ידי הבנקים.
ישנם כמה סוגי הסכמים עיקריים לפירעון ההלוואה:
קרן שווה – לוח סילוקין בהחזר תקופתי קבוע על חשבון הקרן
בתמונה נראית דוגמה ללוח סילוקין שבו ההחזר על חשבון הקרן קבוע בכל התשלומים, וגובהו שווה לסכום ההלוואה (הקרן), המחולק במספר חודשי ההלוואה – תשלומי ההחזר. לסכום קבוע זה מוסיפים בכל תקופה (ממועד תשלום אחד למשנהו) את הריבית על החוב באותו חודש, והתוצאה היא סכום התשלום לתקופה זו.
לוח שפיצר – תשלום חודשי קבוע
בלוח סילוקין זה התשלום התקופתי (על החוב כולו, ללא חלוקה לקרן וריבית) קבוע (בהנחת אי־הצמדה למדד או שינוי ריבית).
אם הריבית השנתית הנומינלית היא 6.5%, הריבית התקופתית היא.
אם החישוב מתבסס על ריבית שנתית מתואמת של 6.5%, הריבית החודשית תהיה.
חלף ההלוואה, המלווה מקבל בסופו של חשבון סכום גבוה יותר מזה שהשקיע. בקירוב טוב (כאשר \ nR<3, ותנאי זה מתקיים אפילו בהלוואה לשלושים שנה בריבית שנתית של 10%), הלווה מחזיר פי מגובה ההלוואה.
דחיית תשלומים
נוסף על כך קיימים הסכמי דחיית תשלומים, המכונים בשמות "בוליט", "בלון" או "גרייס". ב"הלוואות בלון" משולמת מדי חודש הריבית בלבד, ובסוף התקופה משולמת הקרן בתשלום בודד. התשלום הכולל במקרה זה גבוה יותר מאשר אילו חולק הסכום לתשלומים לאורך תקופת החזר ההלוואה, כיוון שבמקרה זה הריבית התקופתית מחושבת על הסכום המלא, ולא רק על הסכום שנותר לתשלום.
הלוואות מסוג "גרייס" הן הלוואות שבהן נדחה תשלום ההלוואה למועד מאוחר יותר (לרוב שנים בודדות), כשהוא ממשיך לצבור ריבית כרגיל, ולכן גם במקרה זה התשלום הכולל גבוה יותר. לעיתים המונח "גרייס" משמש שם נרדף להלוואות בלון (קרי, תשלום הקרן בתשלום יחיד). בשני המקרים סכום ההחזר הכולל בהלוואה ממין זה גבוה מסכום ההחזר בהלוואה שבה ההחזר משולם לכל אורך פירעון ההלוואה.
התמודדות עם אורך חודש משתנה
בהסכם פריסת התשלומים, בדרך כלל מצוין אחוז ריבית שנתית, כאשר ההחזר חודשי. כיוון שמספר הימים בחודש משתנה, אך המלווה אינו מעוניין לבלבל את הלווה בשינויים קטנים בהחזר החודשי, פותחו מספר שיטות חישוב ריבית. שיטות לדוגמה: 360/360, 360/365, Act/ActE, 365.25 ועוד. ישנן שיטות דומות עבור חישובי IRR שהתמודדו עם אותה הבעיה.
הצמדה למדד
חלק מההלוואות מוצמדות למדד חיצוני כלשהו (כדוגמת מדד המחירים לצרכן, או לערכו של מטבע כזה או אחר), אשר אמור לספק הגדרת ערך עקבית ולהגן מפני שינויים בערך המטבע שבו נקבעה העסקה. מכיוון שהשינויים במדדים אלה אינם ידועים מראש בעת לקיחת ההלוואה, לא ללווה ולא למלווה, לא ניתן להכניסם ללוחות הסילוקין, ויש לעדכן את החוב בהתאם להם בכל עת (בהתאם להסכם ההלוואה).
מארי בורז'ואה
מארי בורז'ואה (בצרפתית: Marie Bourgeois) היא שפית צרפתיה שזכתה לדירוג שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום בשנים 1933 עד 1937.
חייה
מארי בורז'ואה נולדה בוייט-סיר-אן (Villette-sur-Ain). ב-1920 היא הקימה ביחד עם בעלה מסעדה צנועה ברחוב הראשי של חופה של פריאה (Priay) שבאן (Ain), 60 קילומטרים צפונית-מזרחית לליון. ב-1923 "אמא בורז'ואה" הייתה הזוכה הראשונה בפרס של מועדון Club des Cent, על הצטיינותו של חדר האוכל שלה. ב-1927 היא זכתה בפרס הראשון בתחרות קולינארית בפריז ושש שנים מאוחר יותר, ב-1933 היא זכתה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום, בשנה הראשונה שאלה ניתנו, והחזיקה בהם ארבע שנים, עד 1937.
ג'ובאני מוצ'ניגו
ג'ובאני מוצג'ניגו (באיטלקית: Giovanni Mocenigo; 1409 - 14 בספטמבר 1485) היה הדוכס ה-72 של ונציה. מוצ'ניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1478, ועד פטירתו.
חייו
ג'ובאני מוצ'ניגו, בן למשפחת אצולה ונציאנית ותיקה ועשירה, היה אחיו של פייטרו מוצ'ניגו אשר כיהן כדוג'ה לפני קודמו של ג'ובאני, אנדראה ונדראמין.
במרבית שנות כהונתו כדוג'ה נלחמה ונציה באימפריה העות'מאנית שבראשה עמד הסולטאן מהמט השני, בניסיון לשמור על שליטתה במזרח הים התיכון ובייחוד באיי יוון. במקביל נלחמה ונציה באותה עת בארקולדה ד'אסטה הראשון, דוכס פרארה. ניצחונותיה של ונציה הביאו לה את השליטה מחדש בעיר רוויגו ואזור פולזינה.
גלריה פריסקופ
גלריה פריסקופ היא גלריה לעיצוב עכשווי הנמצאת ברחוב בן-יהודה 176 בתל אביב. הגלריה הוקמה בשנת 1997 על ידי האוצרת שרי פארן. את הגלריה תכנן האדריכל אלכס מייטליס.
פריסקופ הייתה הגלריה הראשונה שבאופן מובהק התמקדה רק בעיצוב והצליחה לעשות זאת במשך שנים רבות. במהלך השנים בגלריה נערכו תערוכות מעצבים בתחומים שונים - תערוכת כיסאות של אילון ערמון, תכשיטים של גרגורי לרין, תערוכה בתחום עיצוב תעשייתי של פיודור נתנאל בזובוב ובתחומי עיצוב נוספים.
Schlörwagen
Schlörwagen היא אב טיפוס של מכונית משפחתית אשר תוכננה בשנת 1939 על ידי המהנדס הגרמני Karl Schlör עבור חברת "Krauss-Maffei"
היסטורית דגם ה-Schlörwagen
דגם המכונית נחשף לציבור בתערוכת המכוניות בברלין בשנת 1939 ("Berlin Motor Show" ), הפרויקט נדחה עד תום מלחמת העולם השנייה, אבל לא הגיע מעולם לייצור המוני
שלדת דגם ה-"Schlörwagen" נבנתה על פי דגם "Mercedes-Benz 170 H", אך משקלו של ה-"Schlörwagen" עמד על יותר מ-250 ק"ג ממשקל דגם ה- "Mercedes-Benz 170 H".
מבנה המכונית הייעודית התבסס על צורת כנפי מטוס והוא תוכנן לצריכת דלק מינימלית, עם שבעה מושבים, והמכונית אמורה הייתה לשמש גם כרכב משפחתי מרווח
ניסוי מנהרת רוח לדגם ה-"Schlörwagen" בוצע בעיר גטינגן, בגרמניה.
מבנה האווירודינמי המיוחד של הדגם, אשר הביא לתוצאה של מקדם גרר 0.113, בדיקות עוקבות של המודל הממונע הראו מקדם גרר גבוה מעט יותר אך עדיין מרשים של 0.186, נתון נדיר בעולם הרכב, גם בתחילת המאה ה-21.
דגם ה"Schlörwagen" היה דומה (בחלקו) בצורתו החיצונית לדגם ה-Dymaxion Car שנבנה בארצות הברית בשנת 1933.
"Krauss-Maffei" - יצרן הדגם
שני החברות השתייכו ליצרנים הגרמניים המובילים של קטרים מסוגים שונים. Maffei גם בנה רכב אחר מופעל קיטור, ולאחר מכן, יוצרו כלי רכב עם מנועי בעירה, כולל קטרים, טרוליבוס, ואוטובוסים עד שנת 1950.
ציאנורמפוס
ציאנורמפוס (שם מדעי: Cyanoramphus) הוא סוג תוכים ממשפחת הדרראים הכולל שמונה מינים, השוכנים בניו זילנד ובאיי האוקיינוס השקט הקרובים לה. אלההם התוכים היחידים מקבוצת התוכיים החיים בניו זילנד בטבע. שאר התוכים במשפחה שייכים למשפחה תוכיי ניו זילנד ולעיתים נדירות גם כמה קקדואיים נמצאים בה. רק שלושה מינים חיים על האי עצמו והם מכונים במאורית: "Kākāriki" או "תוכוני ניו זילנד". שאר המינים חיים באיי החברה, קלדוניה החדשה, מקווארי, טהיטי ועוד איים באזור.
תוכים מסוג זה הם בעלי נוצות ירוקות, מקור אדום בולט וזנב ארוך. הם קטנים יחסית באורך 20–30 ס"מ והזכרים גדולים מהנקבות. הם ניזונים על הקרקע או בין העצים בעיקר מזרעים אך גם מפרחים, פירות וחסרי חוליות קטנים.
מינים רבים מצויים בסכנת הכחדה עקב פגיעה באיים, כניסת מינים פולשים תוקפניים ופגיעה ביערות בהם הם חיים.
מייקל מארוס
מייקל רוברט מארוס (באנגלית ובצרפתית: Michael Robert Marrus; 3 בפברואר 1941 – 23 בדצמבר 2022) היה היסטוריון קנדי של השואה, היסטוריה אירופית והיסטוריה יהודית מודרנית והמשפט ההומניטרי הבינלאומי. הוא מחברם של שמונה ספרים בנושא השואה ונושאים קשורים.
ביוגרפיה
מארוס נולד בטורונטו וקיבל תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת טורונטו בשנת 1963 ותואר שני באמנויות ותואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנים 1964 ו-1968. הוא קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת טורונטו בשנת 2005. מארוס היה פרופסור להיסטוריה ודיקן ללימודי תואר שני באוניברסיטת טורונטו, ושימש במשך תשע עשרה שנים כמנהל המוסד. הוא היה עמית בכיר במכללת מאסי עד שנת 2017 והוא פרופסור אמריטוס ללימודי השואה בקתדרה על שם קנצלר רוז וריי וולף.
בשנת 1981 כתב מארוס יחד עם רוברט פקסטון את "משטר וישי בצרפת והיהודים", שהוכיח שהאנטישמיות של צרפת וישי הייתה אנדוגנית לאזור ולא נכפתה מבחוץ וכי ממשלת וישי, שניצלה מכיבוש לתקופת מה, הייתה אכזרית ואנטישמית ביחסה ליהודים אפילו יותר ממדינות שבניגוד לווישי היו למעשה תחת הכיבוש הנאצי, במיוחד בתפקידה של ממשלת וישי בארגון גירושם של היהודים למחנות ההשמדה.
ספרו של מארוס "השואה בהיסטוריה" (1987) יישם את כלי הניתוח ההיסטוריוגרפי על הספרות העצומה בנושא, וניסה להבהיר סוגיות כמו בעיית הייחודיות והאוניברסליות של השואה; דעת הקהל ביחס ליהודים באירופה הנאצית; אנטישמיות כגורם לשואה; התנגדות יהודית בשואה; תפקיד היודנראט; העומדים מהצד (אוכלוסיות מקומיות ותפקידן ברדיפת היהודים בתקופת השואה); ותפקידן של הכנסיות בשואה. הוא כתב גם על ההיסטוריה של תנועות הפליטים האירופיות במאה העשרים ועל השבת רכוש יהודי שדוד מתקופת השואה בשנות ה-90.
ספרו "לקחי השואה", שפורסם בשנת 2015, עוסק במחלוקות ההיסטוריות והמוסריות הכרוכות בפרשנות השואה ומשמעותה. מארוס טען בספר זה כי אין לקח מוחלט מהשמדת יהודי אירופה, ושישנן שאלות רבות ומתפתחות, שיש ללמוד ולפרש באופן מתמשך. ספריו תורגמו לצרפתית, גרמנית, פולנית, עברית, פורטוגזית ויפנית.
תפקיד בוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית לחקירת השואה
באוקטובר 1999 היה מארוס אחד משלושה חוקרים יהודים שמונו לוועדה ההיסטורית הבינלאומית-קתולית-יהודית לחקור את תפקידו של האפיפיור פיוס השנים עשר במהלך השואה.
הוועדה הייתה אמורה לסקור ולדון ברשומות הוותיקן שפורסמו בעבר בנוגע לתקופת מלחמת העולם השנייה ולדווח על הערכתם. באוקטובר 2000 הוציאה הנציבות דוח ראשוני ובו 47 שאלות על תגובת הוותיקן לשואה. לאחר מכן, בשנת 2001, דחה הוותיקן את מאמצי הוועדה לגשת לארכיון הוותיקן של פיוס ה-12 מתקופת המלחמה, והוועדה התפרקה בעקבות המחלוקת. בראיון בג'רוזלם פוסט הביע מארוס צער על כך שהוועדה נתקלה ב"קיר לבנים" בנושא פתיחת ארכיוני הוותיקן.
מחלוקת מכללת מאסי
ב-26 בספטמבר 2017, בארוחת צהריים במכללת מאסי, הצטרף לשולחן יו סגל, שהיה אז בעל תואר מאסטר ממכללת מאסי, שם ישב גם סטודנט שחור. מארוס העיר, "אתם יודעים שזה המאסטר שלכם, אה? אתם מרגישים את השוט?" מארוס התנצל על ההערה והתפטר מתפקידו כעמית בכיר במכללה ב-1 באוקטובר 2017 במכתב לראש המכללה, בו הצהיר על "חרטתו העמוקה ביותר כלפי כל מי שאולי פגעתי בו". הוא הוסיף, "אני כל כך מצטער על מה שאמרתי, במאמץ ירוד להומור ... אני רוצה להבטיח למי ששמע אותי ... שאמנם לא הייתה לי שום כוונה רעה כלשהי, אבל אני יכול להבין כיצד מי שעל יד השולחן ואלה ששמעו על כך יכולים להעלב מדברי."
חיים אישיים
בשנת 1971 התחתן מארוס עם רנדי גרינשטיין; לבני הזוג שלושה ילדים.
הצטיינות ופרסים
ספריו של מארוס זכו בפרסים ואותות הצטיינות רבים, כולל הפרס הלאומי לספרים יהודיים ל-1982 בקטגוריית השואה על ספרו "משטר וישי בצרפת והיהודים" ופרס הספר היהודי הקנדי על ספרו "לקחי השואה". הוא היה עמית מחקר או מרצה במכללת סנט אנטוני, אוקספורד, במכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת UCLA ובאוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה. הוא עמית של החברה המלכותית בקנדה והחברה ההיסטורית המלכותית. בשנת 2008 התקבל כחבר במסדר קנדה.
סודא
סוּדָא, סוּידַאס (ביוונית ביזנטית: Σοῦδα; בלטינית: Suidae Lexicon; Suda, Suidas) הוא מעין לקסיקון כתוב יוונית ששרד מן התקופה הביזנטית (שלהי המאה העשירית לספירה). החיבור מחזיק למעלה מ-31,000 ערכים, ובכך הוא מהווה את הלקסיקון הגדול ביותר ששרד מימי הביניים.
תוכן החיבור
זהו חיבור שהוא בין מילון ללקסיקון, שכן הוא מחזיק ערכים משני סוגים: מצד אחד יש בו ערכים לשוניים, ובהם מובאים הסברים למילים ולביטויים יווניים מוקשים (ליוונית של המאה העשירית לספירה). מצד שני מובאים בו ערכים או מאמרים על חיבורים ועל חייהם של מחברים קדומים, וכן ערכים בתחום ההיסטוריה והגאוגרפיה של העולם הקלאסי הקדום. הערכים אינם אחידים לא באורכם ולא במבנה שלהם.
יש לחיבור ערך רב (בעיקר לחלק ההיסטורי והביוגרפי והרבה פחות לחלק הלשוני). החיבור שימר שמותיהם ופרטים רבים על מחברים קדומים, וציטוט מדבריהם, שזהותם וזהות יצירותיהם אינם ידועים מכל מקור אחר. מובאים כאן סכוליות (הערות מבארות למילה או ביטוי מוקשה שנכתבו בין השיטין או בשולי הדף של יצירות קדומות), לחיבורים קלאסיים קדומים כמו של הומרוס, סופוקלס, אריסטופאנס, תוקידידס ולוקיאנוס. יש בו ציטוטים מחיבורים מאוחרים יותר כמו יוסף בן מתתיהו, פוליביוס, כרוניקון פסחלה, ועוד.
החיבור היה בוודאי שימושי מאוד בידיהם של מלומדים, מדינאים, אנשי כנסייה בתקופה הביזנטית המאוחרת ובתקופת הרנסאנס.
שם החיבור
עד סביב שנת 1930 התייחסו חוקרים לשם האחד של החיבור ששרד, סוידאס (Suidas), בהנחה שזהו שמו של המחבר (סודאס Σούδας או סוידאס Σουίδας), אך דא עקא שמחבר בשם זה איננו ידוע מן העת העתיקה. קרוב לוודאי שמקור הדעה הזאת בטעות שעשה אוסטתיוס איש תסלוניקי, שקבע כי זהו שמו של המחבר. כיום חוקרים בדעה שיש להעדיף את השם סוּדָא, שהוא שמו של החיבור ולא שם המחבר. הוראת המילה, ככל הנראה, היא 'ביצור' או 'מצודה', ומשמעותה הוא ביצור הידע והגנה עליו מפני השכחה.
תאריך החיבור
אוסטתיוס איש תסלוניקי, שפעל במאה השתים-עשרה לספירה, מצטט את החיבור תכופות, משמע החיבור קודם לו. הערך 'אדם' בחיבור עצמו מביא כרונולוגיה קצרה של העולם המסתיימת עם מותו של יוחנן הראשון צימיסקס (שנת 975 לספירה). בערך 'קונסטנטינופוליס' נזכרים יורשיו של יוחנן צימיסקס הלא הם בסיליוס השני (1025-976) וקונסטנטינוס השמיני (1028-1025). מכאן שהחיבור ניתן לתיארוך בטוח לשלהי המאה העשירית לספירה, סביב שנת 1000.
סידור הערכים
הערכים מסודרים לפי סדר אלפביתי-פונטי, כלומר לא לפי הסדר האלפביתי היווני הרגיל, אלא לפי הגייתן של האותיות כאשר דיפטונגים (דו-תנועות כמו ai, ei,) וכדומה נחשבים סימן (אות) אחד ומסודרים בהתאם. כך למשל המלים המתחילות באות אומגה (שפירושה ביוונית אוֹ גדולה, והיא האות האחרונה באלפבית היווני) באות אחרי המלים המתחילות באומיקרון (שפירושה או קטנה), ונהגים פחות או יותר באותו אופן (למעט אורכה של התנועה), ולא בסופו של החיבור לפי מקומה של אומגה באלפבית היווני.
ערכו של החיבור
ערכו של החלק הלשוני יווני בסודא הוא מועט. רק לחלק העוסק בחייהם וביצירותיהם של מחברים קדומים יש ערך, שכן הוא שמר על מידע רב שאינו ידוע מכל מקור אחר. הפילולוג הגרמני יוסטוס ליפסיוס טבע בזיקה לחיבור הזה את המשפט הבא: (Pecus est Suidas, sed pecus aurei velleris).
פרידריך ניטשה, כאשר היה סטודנט לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת בון, כתב בשנת 1866 (בגיל 22) חיבור על המקורות הספרותיים של הסודא.
מהדורה בדפוס
המהדורה השלמה מן העת החדשה היא זו של עדה אדלר, שהודפסה מחדש. Ada Adler, Suidae Lexicon, Leipzig 1928-1938, 5 Vols.; Nachdruck 1994-2001.
נמל התעופה פודגוריצה
נמל התעופה פודגוריצה (במונטנגרית: Аеродром Подгорица) הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן כ-11 ק"מ דרומית לעיר פודגוריצה, בירת מונטנגרו. נמל זה הוא אחד משני נמלי תעופה בינלאומיים במדינה, בנוסף לנמל התעופה טיווט הנמצא בטיווט. בקרב המקומיים ידוע הנמל בשם נמל גולובובצי (Golubovci), עקב מיקומו שנמצא תחת שיפוט עיירה בשם זה. הנמל שימש כבסיס פעולה מרכזי של חברת מונטנגרו איירליינס עד להפסקת פעילותה בדצמבר 2020.
יעדי הטיסות הפופולריים מנמל התעופה פודגוריצה הם: בלגרד, ליובליאנה, ורשה, ממינגן (גרמניה), וינה, ציריך, מילאנו (מלפנסה), בודפשט, איסטנבול, פרנקפורט, פריז (CDG), שטוטגרט, רומא (פיומיצ'ינו), ליון, דיסלדורף, בולוניה, קופנהגן, בריסל (שרלרואה), ליסבון, לונדון (הית'רו), לונדון (סטנסטד), ואתונה.
היסטוריה
נמל התעופה נבנה במיקומו הנוכחי ב-1961. הוא כלל מסלול נחיתה באורך 2,500 וברוחב 45 מטר מאספלט. ב-1977 עבר הרחבה ושדרוג נוסף. רוב התנועה בתקופה זו כללה טיסות פנים לבלגרד, בירת יוגוסלביה, שמונטנגרו היוותה חלק ממנה.
אילן ברוך (שגריר)
אילן ברוך הוא דיפלומט ישראלי בדימוס ופעיל שמאל. כיהן כשגריר ישראל בדרום אפריקה.
ביוגרפיה
ברוך שירת בצה"ל בחיל השריון, במלחמת ההתשה שימש מפקד מחלקה בגדוד 52 של חטיבה 14, הוא נפצע ואיבד את עינו הימנית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הצטרף למשרד החוץ. הוא שירת בסינגפור, קופנהגן ובלונדון. בתקופת הסכמי אוסלו הקים את הדסק הפלסטיני במשרד החוץ, היה חבר במשלחת הישראלית לחתימת על הסדרי הביניים ב-1993. כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים. ב-2001 מונה לראש הדסק ליחסים כלכליים עם מדינות ערב. ב-2005 מונה לשגריר ישראל בדרום אפריקה ושגריר לא תושב לבוטסואנה, נמיביה, זמביה וזימבבואה וסווזילנד. וכיהן בתפקיד עד דצמבר 2008. במרץ 2011 הודיע על פרישתה מוקדמת מהמשרד, לטענתו במחאה על מדיניות הממשלה בראשותו של בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן.
לאחר פרישתו משמש ברוך יועץ מדיני למפלגת מרצ ופעיל בארגוני שמאל שונים בהם חבר המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, חבר המועצה הציבורית של תנועת "עתיד כחול לבן" וחבר פורום ארגוני השלום. הוא היה מהפונים למדינות אירופה השונות להכיר במדינה פלסטינית, היה בפונים לממשלת ברזיל לא לאשר את מינויו של דני דיין לשגריר ישראל במדינה, ושותף לפנייה לאיחוד האירופי להחריף את צעדיה נגד ישראל.
נחום טברסקי
נחום טְבֶרְסקי (ט"ו בחשוון תרמ"ה, 3 בנובמבר 1884, סְקְוִוירַה, פלך קייב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 10 באוקטובר 1953, תל אביב) היה איש העלייה השנייה, פעיל ציוני במולדובה, אז חלק מהאימפריה הרוסית ומו"ל ארץ-ישראלי. מראשוני הפועל הצעיר ומייסד ביטאונה, חבר הוועד הלאומי, מנהל הוצאת שטיבל בישראל ובעל הוצאת הספרים 'נ. טברסקי'.
קורות חיים
טברסקי נולד בעיירה סְקְוִוירַה (Сквира) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב אוקראינה), בנם של זאב (וולוול), פעיל ציבור בקישינב, מצאצאי הבעל שם טוב ושושלת האדמו"רים מצ'רנוביל) והינדה בת משה שיכמן. גדל בקישינב. בצעירותו למד לימודי קודש, אך גם השכלה כללית. בהמשך השתתף בהקמת אגודת "צעירי ציון" בקישינב, והספרייה העברית בעיר (יחד עם יוסף שפרינצק). בשנת 1906 עלה לארץ ישראל ועבד כחקלאי בנס ציונה. בעקבות מחלתו עבר להתגורר בירושלים, ייסד את עיתון "הפועל הצעיר" ועבד כמנהל חשבונות. במהלך מלחמת העולם הראשונה נאסר על ידי השלטונות העות'מאניים. הוא הצליח לברוח מהכלא ולעבור את הגבול.
הוא נבחר לכהן בוועד הלאומי מטעם העיר תל אביב, והיה חבר הנהלת בנק הפועלים.
בשנת 1920 שימש טברסקי כציר בוועידת פראג של "צעירי ציון". שימש בתפקיד כציר בקונגרסים הציוניים מהקונגרס ה-11 עד הקונגרס ה-17. בשנת 1924 מונה טברסקי לנהל את סניף הוצאת שטיבל בישראל, ובשנת 1939 הפך לבעליה.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ועל שמו רחוב בעיר.
לטברסקי שלושה ילדים מנישואיו לעדה קיפר: עמיהוד, שרה ורות. בן נוסף, דן, נולד מנישואיו לחוה.
בנו דן טברסקי, אשר המשיך לנהל את הוצאת הספרים טברסקי, נרצח בפיגוע בדיזנגוף סנטר בתל אביב בערב חג פורים 1996.
פרשנות טקסט
הרמנויטיקה
מהיר ועצבני 6
הפקת הסרט יצאה לדרך כבר באפריל 2011 והצילומים החלו ביולי 2012 בלונדון, אנגליה, בלוס אנג'לס, באיים הקנריים ובסקוטלנד. הסרט יצא לאקרנים לראשונה בבריטניה ב-17 במאי 2013.
תקציר העלילה
לאחר אירועי מהיר ועצבני 5, דומיניק טורטו וצוותו הופכים אמנם לעשירים, אך הרישום והרקורד הפלילי שלהם מונע מהם לשוב למולדתם. בעקבות ניסיונותיו לעצור אותם, איש שירות הביטחון הדיפלומטי (DSS), הסוכן לוק הובס, מציע לצוות עסקה: הוא ייתן להם חנינה מלאה ומחיקה של כל הרישום הפלילי של פשעיהם, אם הם יעזרו לו להשתלט על ארגון של שכירי חרב מיומנים בראשות אדם הנקרא "שואו" המונה גם את לטי אורטיז, האקסית של דומיניק שנחשבה למתה, ושבכוונתה לגנוב שבב ששווה מיליארדים, היכול לגרום לכך שמיליוני אנשים יהרגו. דומיניק לא מתרשם מהעסקה, אבל כשהובס מראה לו תמונה של לטי, הוא מיד מצטרף להובס. אף על פי שדומיניק רוצה לעזור להובס לבד, הובס מתעקש ומסביר לדומיניק שללא הצוות שלו אין לו סיכוי לנצח את שואו וכך דומיניק קורא לחבריו (בראיין אוקונר, רומן פירס, טאג',האן וג'יזל) והצוות מתאחד שוב ויוצא למשימה שמבחינתם המטרה שלה היא להחזיר את לטי.
הפקה
פיתוח הסרט החל באפריל 2011, כאשר כריס מורגן החל לעבוד על התסריט, וביוני 2011 אולפני יוניברסל פרסמו את תאריך היעד ליציאת הסרט לאקרנים: 23 במאי 2013. מוריץ ודיזל, שעבדו על הפקת מהיר ועצבני 5, הצטרפו כמפיקים גם לסרט הזה, יחד עם ג'ונתן לין כבמאי.
צילומי הסרט החלו ביולי 2012, ובפברואר 2013 פורסם כי הסרט ייקרא בפשטות "מהיר ועצבני 6". הצילומים התקיימו בלונדון, עם צילומי פנים שנעשו באולפנים מקומיים באנגליה, וסצנות מרדפי מכוניות והתרסקות מטוס שנעשו בליברפול ובבסיס חיל האוויר הבריטי בובינגדון שבהרטפורדשייר. בקיץ 2012 צולמו סצנות מרדף מכוניות גם בגלאזגו, סקוטלנד ובנובמבר 2012 הצילומים הועברו לאיים הקנריים בספרד. הליך הצילומים הסתיים לבסוף בדצמבר 2012.
אולפני יוניברסל הוסיפו הצהרה לפיה בכוונתם גם לעבוד על סרט שביעי בסדרה. ואכן, הסרט מסתיים בסצנת סיום מותחת שבה האן עושה מרוץ בטוקיו (בדומה לסצנה ממהיר ועצבני 3) אך נעצר ונרצח על ידי איש מסתורי (ג'ייסון סטיית'האם) ששלח הודעה לטורטו שהוא עוד יכיר אותו.
חוג הקריאה
חוג הקריאה (ברוסית: Круг чтения) או בשמו המלא: "חוג הקריאה: תורת החיים על פי לב טולסטוי וחכמים: מחשבותיהם של חכמים וסופרים על האמת, החיים וההנהגה, שנבחרו, נאספו וסודרו לכל ימי השנה", הוא ספר מאת לב טולסטוי, האמור להיות מדריך להגות וקריאה לאדם המשכיל.
היה זה ספרו האחרון של טולסטוי והוא שקד על חיבורו במשך כ-15 שנה, טולסטוי חיבר את הספר כיוון שחש שלאחר אנה קארנינה מיצה את כוחו ככותב רומנים. הספר המלא מחזיק למעלה מ-1,000 עמודים ובהם ציטוטי הוגים רבים על נושאים שונים הערוכים כתוכנית קריאה לאורך כל ימות השנה. על הספר שורה רוח של אנרכיזם ושלילת כל ממסד, בפרט הכנסייה הממוסדת וכמריה, לעומת זאת מביע הספר אמונה שלמה בטוב ליבו של היחיד ובכוחו ליצור קשר בלתי-אמצעי עם אחיו בני האדם ועם האלוהים.
מבנה הספר
המוטו של הספר נכתב ביומנו של טולסטוי כבר ב-15 במרץ 1884:
במהדורתו הראשונה של הספר, שהושלמה ב-1908, סודרו הפרקים לפי נושא (בין הנושאים: ידע, אמונה, חינוך, טוב לב, שקר ואמת, ענווה, אהבה, מוות, אשה, חוק, אלוהים ועוד).
במהדורה השנייה, שיצאה לאור ב-1910, סודר הספר לפי ימי השנה. לכל יום נקבע נושא הגות ובהקשרו סודרו קטעי קריאה מעורבים מפרי עטם של הוגים שונים עם הערות מאת טולסטוי. בסוף כל יום הוסיף טולסטוי סיפור קצר בנושא, פרי עטו או פרי עטם של סופרים כגון צ'כוב, גי דה מופסאן, אנטול פראנס, איוון טורגנייב, ויקטור הוגו ואחרים, לרוב נשאו גם הסיפורים דברי הסבר ופרשנות מאת טולסטוי. בכל שבעה ימים שובץ סיפור ארוך יותר ובכל חודש נבחר נושא להתעמקות.
עריכת המובאות זו לאחר זו וזו כנגד זו, יחד עם הערותיו של טולסטוי הופכות את הספר ליצירה מאוחדת, מקנות לו אמירה מגובשת ומסר והופכות אותו ליותר מאשר ספר ציטטות בעלמא.
הוצאה לאור ותרגומים
לאור הנימה האנרכיסטית שבו, היה הספר מוחרם הן במשטר הצאר והן במשטר הסובייטי. הוא יצא לאור במהדורה מוגבלת בפראג ב-1957. רק ב-1998 יצאה לאור מהדורה שלמה של הספר ברוסית ללא תיקונים והשמטות, במסגרת הסדרה "אנתולוגיה של החשיבה".
בשנת 1919 יצא לאור תרגום לאנגלית של המהדורה הראשונה (המסודרת לפי נושא) מאת ארצ'יבלד וולף (Archibald J. Wolfe). בשנת 1911 החלה לצאת סדרת תרגומים חודשית לאנגלית של המהדורה השנייה, אך ננטשה לאחר הכרך הראשון. רק ב-1997 יצאה לאור מהדורה אנגלית מלאה ומוערת מאת פטר סיקירין (Peter Sekirin) תחת השם A Calendar of Wisdom.
בעברית יצא בשנת 1945 (ובהדפסה נוספת ב-1962) תרגום של חלקים נבחרים מתוך הספר בתרגומו ועריכתו של חיים תרסי תחת השם "חוג של קריאה".
מרים בן-פרץ
מרים בן-פרץ (1 באפריל 1927 – 15 ביולי 2020) הייתה פרופסור לחינוך באוניברסיטת חיפה ונשיאת מכללת תל-חי. כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 2006 וכן כלת פרס א.מ.ת בתחום החינוך וקידום החינוך לשנת 2015.
ביוגרפיה
בן-פרץ נולדה בברסלאו שבגרמניה לד"ר ישראל אברהם רבין ולד"ר אסתר רבין. בשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה. בן-פרץ למדה בבית ספר לבנות "מזרחי" ובבית הספר הריאלי העברי ושירתה שירות לאומי בקבוצת "אמונים" שהתיישבה בעין הנצי"ב. הייתה פעילה בארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות שירתה כמדריכת נשק בירושלים הנצורה. במלחמה נהרג בעלה, שהיה אחד מאנשי מחלקת הל"ה.
קודם למלחמת השחרור החלה בלימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שנפסקו עם גיוסה. בשנת 1958 סיימה בהצטיינות את לימודי תואר ראשון.
בשנת 1969 סיימה בהצטיינות לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בהוראת מדעים ובשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור בחינוך באוניברסיטה העברית. החל בשנת 1969, ועד פרישתה לגמלאות בשנת 1997, הייתה חברת הסגל בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה. במהלך שנות עבודתה הייתה ראש החוג להוראה (1978–1985) וראש בית הספר לחינוך (1988–1993) ובשנת 1990 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1993 ייסדה באוניברסיטת חיפה את המרכז לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות ועמדה בראשו עד לשנת 2000.
כיהנה כפרופסור אורח באוניברסיטאות אמריקאיות, קנדיות ואירופאיות, ביניהן: מכון אונטריו למדעי החינוך, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת קיימברידג' והמכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון.
מחקריה עוסקים בחקר תוכניות לימודים ובתחום הכשרת מורים. חקרה את תחום פיתוח תוכניות לימודים ובמסגרתה קבעה מונח חדש - "פוטנציאל קריקולרי" - לתיאור תוכנית לימודים כתוכנית הפתוחה לשינויים ומותאמת לצורכי המורים והתלמידים. מחקריה נגעו גם בחינוך היהודי בישראל ובקרב יהדות התפוצות. מומחיותה הביאה למינויה לוועדות מקצועיות רבות, ובין התפקידים שימשה, בין השאר כיו"ר ועדות במשרד החינוך והתרבות לעניין הרפורמה בבחינות הבגרות (1993–1994), להכנת תוכנית חומש לחינוך במגזר הערבי (1997–1998) ולרפורמה בהכשרת מורים (2000). תפקידים נוספים בהם החזיקה, בין השאר, במסגרת מכון מופ"ת (יו"ר ועדת ההיגוי של בית הספר להתפתחות מורי מורים), המרכז הארצי לבחינות ולהערכה, האגודה האמריקנית לחקר החינוך, מועצת המנהלים של המכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט וכן במסגרת האוניברסיטה הפתוחה. בן-פרץ כיהנה שנים רבות כחברת מועצת העיר בחיפה (1973–1978, 1983–1988, 1997–1998) וכחברת הנהלה בקרן תרבות חיפה, והנהלת בית "יד לבנים" בחיפה, בשנת 2001 הוענק לה תואר יקירת העיר.
בן-פרץ הייתה נשואה לעורך הדין משה בן-פרץ, שהיה התובע הצבאי של מחוז חיפה וחיל הים בזמן מלחמת השחרור ושותף בכיר במשרד עו"ד יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'. היא התאלמנה ממנו ב-2011.
בן פרץ נפטרה ב-15 ביולי 2020. הותירה אחריה ארבעה ילדים ואת אחיה הפרופסור מיכאל רבין. אח נוסף היה הפרופסור חיים רבין.
מרדכי עמרם הירש
הרב מרדכי עמרם (מרקוס) הירש (בהונגרית: Hirsch Márkus; בגרמנית: Markus Hirsch; כ"ח בשבט תקצ"ג, 17 בפברואר 1833 – כ"ז באייר תרס"ט, 18 במאי 1909) היה אב בית דין אובודה, פראג והמבורג.
ביוגרפיה
הירש היה בעל גישה מתונה במיוחד בימים בהם גבר המתח בין הנאולוגים לאורתודוקסים בהונגריה. הוא התחתן עם מארי, בתו של הרב יחזקאל משה פישמן ממישקולץ, שנודע כפשרן והסכין עם בית-כנסת לפי מנהג וינה בעירו. הירש עצמו היה אחד מאנשי מחנהו של הרב עזריאל הילדסהיימר, שניסה להנחיל את הנאו-אורתודוקסיה ('תורה עם דרך ארץ') בסביבה ההונגרית השמרנית. הילדסהיימר והנאולוגים גם יחד חפצו בהקמת סמינר מרכזי להכשרת רבנים עם לימודי חול, אף כי חלקו על אופי המוסד, בעוד שהאורתודוקסים האחרים התנגדו לכך בחריפות ותמכו בהותרת הישיבות במתכונתן. ב-1864 הקימה הממשלה ועדת הכנה לסמינר. היא הפקידה על הנושא את הירש והרבנים שמואל לייב בריל מפשט, שנחשב אף הוא לשמרן ויעקב שטיינהרדט מארד, נאולוג מובהק. התוכנית עוררה זעם בחוגים המסורתיים ומעמדו של הילדסהיימר נפגע קשות בקרבם.
ב-1868 עמד שוב במוקד המחלוקת. יותר משנתיים קודם הוציאו הקנאים בראשות רבי הלל ליכטנשטיין פסק דין שאסר כל שינוי בארחות בית הכנסת המוכרים, כולל הזזת הבימה לאמצע או ליווי מקהלה, והכריז על כל מבנה שעבר על הוראותיהם כמשכן אפיקורסות. בקהילת קאשוי נבנה בית-כנסת שחרג מהתקנות ועורר את מחאת הקיצונים. הירש נקרא על ידי הרשויות לשמש כבורר, והכריע כפי דעת פטרונו הילדסהיימר שהפסק לא מחייב וחסר ברובו בסיס הלכתי. "שומרי הדת", הארגון האורתודוקסי שהוקם זמן קצר קודם לכן, פרסם הצהרה תקיפה נגד הכרעתו של הרב מאובודה עם הקנאים. הירש הוסיף לשמור על עמדה פשרנית. במהלך דצמבר ערכו האורתודוקסים אספת הכנה לקונגרס היהודי הארצי המתקרב, בו תכננו לפרוש ולהתפלג. הוא לא נכח בה אלא השתתף במועצת מחאה קטנה, יחד עם מעט אורתודוקסים מתונים ונאולוגים. במהלך הכינוס הארצי היה ציר בסיעתו של הילדסהיימר; בימי הקרע ביהדות הונגריה התבלט כנציג של גישת הסטטוס קוו, ששללה את הפילוג, והצהיר שאינו מוצא פגם בתקנון הקהילות של הקונגרס, שנדחה בידי האורתודוקסים ככפירה. הוא עצמו ניסה להשאיר את אובודה מחוץ לשני הארגונים הארציים החדשים, אך העדה הצטרפה כמעט מיד לוועד הקונגרסאי. הוא נותר כרב בקהילה הנאולוגית עוד עשור.
ב-1880 הוזמן לכהן בפראג, שמנתה אז קרוב לעשרים אלף יהודים ושרר בה סכסוך ממושך על הרבנות מאז מות שי"ר. הירש הובא למקום כמועמד המחנה השמרני וקיבל את התפקיד ב-6 במרץ. ב-1889 נתמנה לרב הכולל של המבורג. כפי שציין מיכאל סילבר, עמדות שנחשבו פתוחות וליברליות בארץ הולדתו הפכו אותו עתה לאדוק נוקשה בסביבה החדשה. מאיש הסטטוס קוו הפך לחבר ב"התאגדות החופשית למען היהדות האורתודוקסית" שייסד רש"ר הירש ב-1885, ממנה צמחה גם אגודת ישראל. בשנותיו בעיר היה פופולרי בקרב הציבור. הוא הקים שני בתי-ספר יהודיים, אחד לבנים ואחד לבנות, ועוד פנימייה לבנות. כמו כן חנך את בית הכנסת הגדול החדש בבורנפלאץ, שנבנה בסגנון נאו-רומנסקי וכלל 1,200 מקומות.
ב-1901 פרצה מחלוקת ארוכת שנים בינו לאב בית דין אלטונה מאיר לרנר בנושא קבורת יהודים שמסרו את גופתם לשריפה. הירש וחתנו חנוך ארנטרוי, אף שגינו נחרצות את הנוהג והגדירו את העושים זאת כפושעים, היו מוכנים להתיר הטמנה של האפר בבית-העלמין היהודי בדיעבד, בתנאי שלא יעשה הדבר על ידי החברה קדישא. לרנר דרש איסור גמור גם על כך. הפולמוס בין הצדדים עירב לבסוף כ-150 רבנים מכל העולם, שהכריעו ברובם לטובת יריבו. בתחום אחר, שאלת ההכרה בגיורים שהייתה טעונה מאוד אז, נקט קו נוקשה. כמו כן כיהן בחבר הנאמנים של בית המדרש לרבנים בברלין.
סיאט 1400
סיאט 1400 (בספרדית: SEAT 1400) היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט בין השנים 1953–1963.
דגם "סיאט 1400 "סדרה C" התבסס על דגם "פיאט 1800", ויוצר ברישיון פיאט.
סיאט 1400
דגמי "SEAT 1400 C" עוצבו מחדש על ידי "Pininfarina".
סך הכול יוצרו 99,043 יחידות.
דמיון מזרחי (אלבום)
דמיון מזרחי הוא אלבומה ה-11 כסולנית של ירדנה ארזי, שיצא ב-1989.
הפקה
האלבום כלל עשרה שירים המבוססים על מוזיקה ערבית אשר מקורה בלבנון, עיראק, מצרים ועוד, בהם להיטים של גדולי הזמר הערבי כמוחמד עבד אל-והאב, פיירוז, משפחת בנדלי ואחרים. כולם תורגמו לעברית על ידי שאפיק סלמן ונכתבו בגרסה שונה מזו של סלמן על ידי אהוד מנור. האלבום, בהפקתו המוזיקלית של ירון בכר, נחשב לאחרון אלבומיה הגדולים של ארזי. הוא אמנם זכה להצלחה יחסית בישראל (נמכר ב-40 אלף עותקים) וגם בעולם (בעיקר באירופה ואפילו ביפן), אך הוא מסמל את תקופת הדעיכה של ארזי כזמרת הפופולרית ביותר בישראל.
באלבום זה נקטה ארזי קו ברור בעמדותיה הפוליטיות. הבחירה להוציא תקליט המבוסס על מוזיקה ערבית בעיצומה של האינתיפאדה הראשונה, עוררה מחלוקת וכעס רב. ארזי לא היססה לשיר שורות כמו "מנגן חליל הנצח שיר אחד לשני עמים" (מתוך "חליל הנצח") ואף לשיר בית בערבית במסגרת שיר הנושא של האלבום. בעקבותיו הגיעו לארזי מכתבי הערצה רבים מהעולם הערבי, עליהם מבוסס השיר "מכתב" שכתבו לה רחל שפירא וירוסלב יעקובוביץ' לאלבומה "מתוך שאהבתי" שיצא ב-1995. בעקבות "דמיון מזרחי" נבחרה ארזי כזמרת השנה הישראלית בשטחים ואף הוזמנה להופיע במצרים.
כמו את כל אלבומיה לאורך השנים, גם את "דמיון מזרחי" הוציאה ארזי בהפקה עצמאית, והוא נחשב ליקר מבין אלבומיה. לפי הערכות בתעשייה הושקעו בו למעלה מרבע מיליון דולר. בנוסף, הפיקה ארזי סדרה של קליפים ללהיטי האלבום, ביניהם "אל תאמר", "מה נתת לי" ושיר הנושא.
המעבד המוזיקלי ירון בכר לקח את השירים לכיוון רוקיסטי ברור, אך עשה שימוש בכלי נגינה אתניים וערביים. לצורך האלבום הוטס לארץ במיוחד הבסיסט יוסי פיין.
באלבום מופיע גם שיר אחד מקורי, "אלף לילה ולילה", שכתבו מנור ובכר. הוא נכנס למצעד הפזמונים ב-30 במאי 1989 ושהה בו 12 שבועות. כמו כן נכנס למצעד הפזמונים השנתי תשמ"ט והתברג במקום ה-11.
ננדו הפונה
ננדו הפונה (שם מדעי: Rhea pennata; מכונה גם ננדו קטן וננדו דרווין) הוא מין של עוף בלתי־מעופף, הקטן מבין שני המינים בסוג ריאה. הוא מצוי באלטיפלנו ובפטגוניה שבדרום אמריקה, במדינות ארגנטינה, צ'ילה, בוליביה ופרו.
הננדו מכונה "ñandú petiso" (ננדו קטן) או "ñandú del norte" (ננדו צפוני) בארגנטינה, שם נמצאת רוב אוכלוסייתו. מקור שמו של הסוג, ננדו, הוא בגוארני; בה משמעותו עכביש. ייתכן כי הוא כונה כך בגלל הרגלו להנמיך ולפרוש את כנפיו בעת ריצה.
תחנה בדרך
רקע
אלבום הוא למעשה האחרון בתקופת הצלחתה הגדולה של ארזי בשנות השמונים, ואחריו החליטה לפרוש לשלוש שנים מחשיפה תקשורתית. בכך תמו ימי הזוהר שלה. האלבום הוא אלבום אוסף, ובו גם שירי שנות החמישים בעיבודים חדשים. את האלבום הפיק מוזיקלית אריק רודיך, והוא גם האלבום הראשון של ארזי ללא יועצה האמנותי גברי מזור שליווה אותה לאורך כל שנות הצלחתה.
ננדו הפונה
תיאור
גובהו כ־90 עד 100 ס"מ, ואורכו הוא כ־92 עד 100 ס"מ; משקלו הוא כ־15 עד 28.6 ק"ג. ככל המינים בסדרה, לננדו ראש קטן ומקור קצר, בעוד רגליו וצווארו ארוכים. כנפיו ארוכות יותר משל שאר מיני העופות בעל־סדרת העופות המפותחים חסרי השיניים, ומאפשרות לו לרוץ מהר יחסית; הוא עשוי להגיע למהירות של 60 קמ"ש, מה שמאפשר לו לברוח בקלות מטורפים. על רגליו יש טפרים חדים, שמשמשים להגנה עצמית.
תחנה בדרך
רקע
את האלבום הקליטה ארזי במקביל להקלטת אלבומה "דמיון מזרחי", ובמרכזו חידושים ללהיטים כמו "שאני עמך" של אסתר עופרים, "בת הדייג" של מרים אביגל, "מול הר סיני" של להקת הנח"ל ושושנה דמארי ו"בין פרחי הגן" שארזי עצמה ביצעה במסגרת המופע "קונגרס הצחוק הציוני" בשנת 1972.
ננדו הפונה
תיאור
נוצותיו חומות ומנוקדות בלבן. צבעי גופה של הנקבה דהויים יותר, ויש לה פחות כתמים לבנים על גבה. נוצותיהם של ננדו צעירים חומות, ולא מוכתמות בלבן; נוצותיהם מתחלפות 3–4 שנים לאחר היוולדם.
תחנה בדרך
רקע
במיוחד לאלבום זה התאחדה לראשונה שלישיית שוקולד מנטה מסטיק וביצעה שני שירים, אף הם גרסאות כיסוי ללהיטי עבר: "ונצואלה" ו"נערה ממש אוצר". לשיר "ונצואלה" הופק קליפ מיוחד.
בנוסף, ריכזה ארזי באלבום מבחר משיריה המוכרים לאורך השנים, כ"בן אדם", "היא רוקדת", "עגילי דמאר", "דרישת שלום", "יש ונדמה" ו"הכינור הנאמן", מחרוזת שירי רועים עמה הופיעה באותה התקופה, וגרסת רמיקס לשיר "מה נתת לי" שערך יזהר אשדות במיוחד להפצה בינלאומית.
ננדו הפונה
התנהגות
ננדו הפונה הוא עוף חברתי, ומורכבות קבוצות שלו שכוללות 3–50 פרטים ממגדרים שונים ובגילאים שונים. למרות זאת, הננדו שומרים מרחק מסוים זה מזה, ואם ננדו אחד מתקרב לאחר יותר מדי, הננדו שהתקרבו אליו יפתח בתצוגת הרתעה, שכוללת הטלת הראש קדימה ושריקה.
תחנה בדרך
רקע
שני שירים חדשים ליוו את הדיסק. הראשון בהם "האיש מן החלום" נכתב במיוחד למצעד הפזמונים השנתי תשמ"ח, שהה במצעד 18 שבועות מהם שלושה בפסגה והגיע למקום השביעי במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ט לצד "אלף לילה ולילה" מהאלבום דמיון מזרחי.
ננדו הפונה
התנהגות
תזונתו של ננדו הפונה מורכבת בעיקר מחומרים צמחיים, בין השאר שורשים, פירות, זרעים ועלים; אך הוא ניזון לעיתים גם מבעלי חיים קטנים, כמו לטאות, חיפושיות וחגבים. הננדו כמעט ולא שותה, מכיוון שאת רוב הנוזלים הדרושים לו הוא מקבל ממזונו.
תחנה בדרך
רקע
השני הוא "כאבים רחוקים" שיצא לרדיו ב-28 בנובמבר 1989 ושהה במצעדי הפזמונים 24 שבועות רצופים (השיר הוותיק ביותר של ארזי במצעדי הפזמונים). במצעד הפזמונים השנתי תש"ן דורג במקום ה-12 וארזי זכתה בתואר "זמרת העשור".
ננדו הפונה
רבייה
עונת הרבייה של הננדו אינה קבועה. הזכרים פוליגמיים, ולכל זכר יכולות להיות 2–12 נקבות. הם מתחרים על טריטוריות בעזרת מעופים קצרים, ולאחר מכן הם מחזרים אחרי הנקבות, על ידי ריצה עם כנפיים פתוחות לכיוונן. כשהזכר הצליח לאסוף כמה נקבות, הוא מבצע איתן "טקס חיזוק הקשרים": הוא רץ סביבן ומשמיע קריאות שונות. בסופו של תהליך החיזור הנקבות מטילות 5–55 ביצים צהובות־ירקרקות ליד קינו של הזכר. הזכר מעביר את רובן לתוך הקן, אך משאיר חלק מהן מחוצה לו. הביצים שנשארו בחוץ נרקבות, ומושכות זבובים; אותם אוכלים זכר הננדו ולאחר מכן גם הגוזלים. תקופת הדגירה נמשכת 30–44 ימים.
תת־מינים
ישנם שלושה תת־מינים:
הפצוע האנגלי
הפצוע האנגלי (באנגלית: The English Patient) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1996 בבימוי אנתוני מינגלה, ובכיכובם של רייף פיינס וקריסטין סקוט תומאס. הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, ובשני פרסי גלובוס הזהב. הסרט מבוסס, בשינויים ניכרים, על הרומן זוכה פרס בוקר "הפצוע האנגלי" משנת 1992, מאת הסופר הקנדי מייקל אונדאצ'י שלקח חלק בהפקת הסרט.
דורדון
דורדון (בצרפתית: Dordogne) הוא מחוז בדרום-מערב צרפת, בחבל אקיטן החדשה, בין עמק הלואר להרי הפירנאים. המחוז נקרא על שם נהר הדורדון החוצה אותו. בית המחוז היא פריגו
הפצוע האנגלי
הסרט הופק על ידי סול זאנץ, וצולם באיטליה ובתוניסיה בתקציב של 27 מיליון דולר. הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בנובמבר 1996, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 232 מיליון דולר.
דורדון
דורדון הוא המחוז השלישי בגודלו בצרפת.
מהמחוז יצאו מספר רב של אישים ידועים: ארנאוט דניאל, מישל דה מונטן, אטיין דה לה בואסי, פרנסואה פנלון ואנדרה מורואה.
המחוז מפורסם גם באתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים מתקופת האבן, בעלי חשיבות רבה בחקר האבולוציה של האדם, בהם מערת קרו-מניון, מערת לסקו, ואתרי לה מוסטייה ו שעל שמם נקראו התרבות המוסטרית והתרבות המגדלנית של כלי אבן.
בייליס אייריש קרים
בייליס אייריש קרים הוא מותג של ליקר אייריש קרים אירי המבוסס על ויסקי אירי ושמנת. כמות האלכוהול בו היא 17%. המותג בייליס יצא לראשונה ב-1974 והיה ליקר האייריש קרים הראשון בשוק.
הליקר מיוצר על ידי חברת R. A. Bailey & Co. מדבלין שבאירלנד, מותג שנמצא בבעלות יצרנית האלכוהול הבריטית דיאג'יו.
ייצור
בייליס היה הליקר הראשון שהשתמש בשמנת ואלכוהול ביחד בצורה שאיפשרה שיווק. השמנת והויסקי נמהלים בעזרת חומר מתחלב המכיל שמן צמחי מזוקק. תהליך זה מונע היפרדות בין הויסקי והשמנת במהלך האחסון. כמויות הרכיבים האחרים אינן ידועות אך הוא כולל שוקולד, וניל, קרמל וסוכר.
על פי היצרן לא נזקק שימור נוסף, הויסקי משמר את השמנת.
השמנת בה נעשה שימוש במשקה באה מ-Avonmore Waterford Plc. בייצור של בייליס נעשה שימוש ביותר מארבעה מיליון ליטרים של שמנת מדי שנה, 4.3% מיצור החלב של אירלנד.
שתיה
ניתן לשתות אייריש קרים בצורה נקיה, עם קרח או כחלק מקוקטייל. יש המוסיפים אותו לקפה במקום קצפת או סוכר.
כמו במקרה של חלב, שמנת מתקשה בעת מגע עם חומצה חלשה. חלב ושמנת מכילים קזאין אשר נקרש במגע עם חומצה חלשה כמו לימון, מי טוניק או שאריות יין. הקרישה יצרה אגדה אורבנית בבלגיה והולנד שצירוף של בייליס ומי טוניק הוא קטלני.
למרות שתוצאה זאת אינה רצויה, ישנם מספר קוקטיילים המעודדים קרישה. "מערבל בטון" הוא קוקטייל המורכב ממיץ לימון או ליים ובייליס אייריש קרים. אופן השתייה של הקוקטייל הוא לגימה מהמיץ והשארתו בחלל הפה ולאחריו לגימת בייליס, כך ששניהם מתערבבים בפה. החומציות שבמיץ מקשה את האייריש קרים והתערובת נבלעת.
מגוון טעמים
בשנת 2003 חברת בייליס השיקה את "Baileys Glide", משקה ארוך יותר ופחות מקהה עם ארבעה אחוז אלכוהול, אשר כוון לשוק האלכופופ (דוגמת הבריזר). ייצורו הופסק ב-2006.
ב-2005 השיקה בייליס ליקר אייריש קרים בטעם שוקולד מנטה ובטעם קרם קרמל, שניהם בעלי 17% אלכוהול. הם הופצו בהתחלה רק בנמלי התעופה של בריטניה, ובשנת 2006 הופצו ליתר השוק.
בעקבות הצלחת הטעמים הקודמים, הושק ב-2008 טעם קפה גם הוא עם 17% אלכוהול.
מאיר יחיאל הולשטוק
רבי מאיר יחיאל הלוי הולשטוק (תרי"א, 1851 – י"ט באדר ה'תרפ"ח, 11 במרץ 1928), היה האדמו"ר מאוסטרובצה. נודע בכך שצם במשך ארבעים שנה.
קורות חייו
נולד בשנת תרי"א בעיירה סאווין שבפולין, לאברהם יצחק שהיה אופה כעכים ולחנה ביילה. אביו נמנה עם חסידי רבי ירחמיאל מפשיסחא (בנו של היהודי הקדוש מפשיסחא), השרף ממוגלניצה, אשר על שמו קרא את שם בנו, ורבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק.
אביו לקחו עמו אל בית רבו בגרודז'יסק שם קיבל מתורת החסידות. כמו כן למד אצל רבי ישראל יהושע מקוטנא. בהיותו כבן 17 נשא לאישה את בת רבי אברהם מוורקא ולמד שם כמה שנים.
בשנת ה'תר"ם, בגיל 28, נבחר לכהן כרבה של העיר סקרנביץ, בעידודם של רבותיו, רבי יהושע'לה מקוטנא וחתנו רבי חיים אלעזר וואקס. באותה שנה נשא בזיווג שני את רחל מרים שידלובסקי.
בשנת ה'תרמ"ט, נקרא על ידי קהילת אוסטרובצה לשמש בה כאב"ד. בה'תרנ"ב, נפטר רבו, רבי אלימלך מגרודז'יסק. בניו שהיו עדיין פעוטות לא קיבלו עליהם את הנהגת העדה ורבים מחסידי רבו הכתירו אותו עליהם כאדמו"ר, זאת למרות התנגדותו. בהמשך קיבל עליו את ההנהגה והחל לקבל את הבאים אליו לעצה ולברכה ובכל זאת המשיך לנסוע כחסיד לרבי יחזקאל שרגא משינאווא. דרשותיו המפולפלות המתובלות בחשבונות מתמטיים משכו לחצרו אלפי תלמידים וחסידים, אשר עימם נמנו מרבני ואדמו"רי פולין.
הנהגתו
נודע בסגפנותו. מסופר כי הוא צם במשך ארבעים שנה ברציפות כשהוא שובר את צומו רק בשעות הלילה בארוחה דלה. התפרסם גם בשל החומרות שבהן נקט, על מנת לצאת ידי חובת כל השיטות ההלכתיות. עמד בקשר עם רבנים ידועים אחרים, בהם הרב יהודה אריה ליב אלתר, הרב חיים הלברשטאם ועוד.
כיהן כרבה של אוסטרובצה במשך 39 שנים. נפטר בי"ט באדר ה'תרפ"ח ונטמן בבית העלמין במקום. את מקומו ברבנות אוסטרובצה מילא בנו, רבי יחזקאל.
סמל דקוטה הצפונית
החותם הגדול של מדינת דקוטה הצפונית (באנגלית: Great Seal of the State of North Dakota) הוא חותמה של מדינת דקוטה הצפונית שבארצות הברית. בשונה ממדינות אחרות של ארצות הברית, לדקוטה הצפונית סמל נפרד.
החותם הגדול של דקוטה הצפונית
מראה החותם מבוסס על חותם טריטוריית דקוטה שנקבע בחקיקה בשנת 1862.
במרכז החותם מופיע עץ בודד הניצב בשדה פתוח, בצמוד לגזע העץ מונחות שלוש אלומות שיבולי חיטה; מימין לעץ מצוירים מחרשה, סדן ומזחלת ומשמאל לעץ קשת ושלושה חצים, אינדיאני הרוכב על סוס שרודף אחרי בפלו לעבר השקיעה.
מעל העץ, בראש החותם מסודרים 42 כוכבים בחצי סער, ומעליהם המוטו, באנגלית, באותיות גדולות: "חירות ואחדות, עתה ולעולם, אחת ובלתי ניתנת להפרדה" ("Liberty and Union Now and Forever, One and Inseparable"), ציטוט מתוך תשובתו של דניאל וובסטר לרוברט היין, במסגרת הוויכוח שנערך ביניהם בסנאט ארצות הברית בשנת 1830.
במעגל החיצוני של החותם, בראשו מופיעות המילים "החותם הגדול" (Great Seal) בראש החותם, ו"מדינת דקוטה הצפונית" (State of North Dakota) בחלקו התחתון. בצידו השמאלי של החותם מופיע הכיתוב "1 באוקטובר" ובצידו הימני "1889" - תאריך אישור חוקת המדינה בה מופיע תיאור החותם.
תיאור החותם אינו כולל את פירוט הצבעים שמופיעים בו.
בהתאם לחוקת המדינה, מזכיר מדינת דקוטה הצפונית שומר את חותם המדינה.
שלט האצולה של דקוטה הצפונית
שלט האצולה של דקוטה הצפונית (באנגלית: coat of arms of North Dakota) אומץ בשנת 1957 בחקיקה של בית המחוקקים של המדינה ונועד במקורו לשמש אך ורק את יחידות המשמר הלאומי של המדינה. הנס מופיע גם על דגלו של מושל המדינה. סעיף 54-41-01 לחוק המדינה מתאר את הסמל. בחלקו התחתון של מגן שלט האצולה מופיע פרח החבצלת בצבע ירוק על רקע צהוב, במרכז המגן רצועה אלכסונית בצבע ירוק ועליה שלושה כוכבים בצבע צהוב. בציצת המגן שלושה חצים קשורים מאחורי קשת, שמתחתיה עטרה בצבעי צהוב וכחול.
מתחת המגן, על גבי קלף רשום המוטו: "עוצמה מהאדמה" (באנגלית: Strength from the soil).
החוק מסביר את משמעות חלקי שלט האצולה:
צבעי הצהוב והירוק מסמלים את חקלאות המדינה (ומסמלים דגן כשהוא גדל, וכשהוא בשל). החצים האינדיאנים מסמלים את מדינת שבט הסיוקס האינדיאני. שלושת הכוכבים מסמלים את שלוש רשויות השלטון, וכן כאשר כל אחד ואחד מהכוכבים מסמל את שלוש עשרה המושבות שהקימו את ארצות הברית, שלושת הכוכבים יחד מסמלים את המספר 39 - מספרה של מדינת דקוטה הצפונית.
שלושת הכוכבים היו על שלט האצולה של מריווד'ר לואיס שערך יחד עם ויליאם קלארק את מסע המחקר הידוע, וכן על גבי שלט האצולה של תומאס דגלאס, רוזן סלקירק שעמד בראש ההתיישבות הראשונה במדינה. פרח החבצלת מסמל את פייר גוטייה דה ורנה, חוקר ארצות קנדי שהיה האדם הלבן הראשון שביקר בשטח המדינה.
העטרה בצבעי צהוב וכחול מסמלים את היות הטריטוריה חלק מהשטחים שנרכשו במסגרת רכישת לואיזיאנה.
השימוש בשלט האצולה מותר, בהתאם לחוק, רק למושל המדינה, המשמר הלאומי של המדינה, רשויות המדינה, ארגוני חינוך מוכרים במדינה, ארגוני ותיקי כוחות צבא במדינה וארגונים פטריוטיים מוכרים במדינה.
מוחמד מוסאדק
עלייתו לשלטון
מוסאדק התחנך בצרפת ועלה בסולם הדרגות בשירות הממשלתי באיראן. בשנת 1914 מונה למושל מחוז פארס על ידי אחמד שאה קג'אר (השאה האחרון בשושלתו). לאחר מכן כיהן כשר האוצר (בשנת 1921) וכשר החוץ (בשנת 1923). אחר כך נבחר למג'לס, בית המחוקקים האיראני, אך לאחר שהוחלט על בחירת רזה פהלווי כשאה, פרש מתפקידו.
בשנת 1944 התפטר רזה פהלווי מתפקידו, ומוסאדק שב ונבחר לפרלמנט, הפעם כחבר מפלגת "החזית הלאומית", מפלגה ששמה לה כמטרה לסיים את הנוכחות המערבית שהלכה והתבססה באיראן, לאחר מאורעות מלחמת העולם השנייה, ובמיוחד להביא לסיום הניצול הזר של הנפט הפרסי, אשר החל עוד בשנת 1909 עם ייסודה של "חברת הנפט האנגלו-איראנית" (קודמתה של BP), אשר הייתה בבעלות בריטית והופעלה על ידי בריטים.
במרץ 1951, לאחר כישלון מגעים בנוגע לקבלת תקבולים גבוהים יותר מייצור הנפט, החליט המג'לס להלאים את תעשיית הנפט הלאומית, ויחד עמה את חברת הנפט האנגלו-איראנית. ראש הממשלה, הגנרל חאג'עלי רזמארא, אשר נבחר בשנת 1950, התנגד לחוק ההלאמה מטעמים טכניים. הוא נרצח ב-7 במרץ 1951 על ידי חבר בתנועה אסלאמיסטית קיצונית בשם "פידאין אל-אסלאם".
לאחר הירצחו של רזמרה הצביע המג'לס על בחירת מוסאדק כראש הממשלה החדש. כוחו הפוליטי של מוסאדק נשען על תמיכת שני גורמים - מפלגת תודה הפרו-סובייטית, וגורמים לאומניים ופונדמנטליסטיים. השאה הצעיר מוחמד רזא פהלווי, אשר היה מודע לפופולריות של מוסאדק ולכוחו הפוליטי, נאלץ לתת את הסכמתו למינוי. אחת מפעולותיו הראשונות של מוסאדק בתפקידו הייתה הפעלת חוק ההלאמה, והלאמת רכושה של חברת הנפט האנגלו-איראנית. לאחר הירצחו של רזמרה השאה היה בהלם וקרא: "אני לבד, אף אחד לא מבין את בעיותיי, כולם בקנוניה נגדי. חלק בכוונה וחלק לא. אך זה אני שאאלץ לשלם את העונש".
בתגובה להלאמה, הכריזה ממשלת בריטניה כי לא תתיר לממשלת מוסאדק לייצא את מוצרי הנפט המיוצרים במפעלים שהיו בבעלות החברה הבריטית. צי של ספינות מלחמה נשלח ליצור מצור ימי על המפרץ הפרסי על מנת למנוע כל ניסיון איראני לייצא מוצרי נפט בניגוד לחרם. משבר זה כונה "משבר אבדאן" על שם עיר הנפט בה היו מרוכזים רבים ממפעלי החברה הבריטית.
למרות הקשיים נותר מוסאדק פופולרי, ובשנת 1952 אישר לו המג'לס תקופת כהונה שנייה. הוא הכריז כי בכוונתו לבקש מן השאה שיעניק לו סמכויות חירום. השאה סירב, ובתגובה התפטר מוסאדק מכהונת ראש הממשלה.
ראש הממשלה החדש, אחמד קוואם, הכריז על כוונתו לפתוח במגעים לפתרון משבר אבדאן. נסיגה זו מעמדתו של מוסאדק יצרה התמרמרות עצומה בקרב העם, ומפגינים מילאו את הרחובות. היו אלו מפגינים מכל גוני הקשת הפוליטית באיראן, לרבות קומוניסטים ולאומנים קיצונים. מחשש לאובדן השליטה מיהר השאה לפטר את קוואם, ומינה מחדש את מוסאדק, תוך שהוא מעניק לו את כל הסמכויות שביקש, כולל השליטה בצבא. מוסאדק מינה את איש הדת הלאומני הקיצוני האייתוללה קשאני כיושב ראש הפרלמנט, וממשלתו נשענה הן על אנשי הדת והלאומנים והן על כוחות השמאל הפרו סובייטיים. מוסאדק החל ברפורמות בעלות אופי סוציאליסטי, ובניסיון להתחיל ברפורמה אגררית, שהייתה אמורה להחליף את החוות הגדולות בחוות קולקטיביות בבעלות המדינה.
מוסאדק היה ידוע כאדם תיאטרלי. בציבור נהג לבכות, להתעלף, ואף לישון באירועים פומביים. הוא היה בעל מוזרויות רבות, ונהג ללבוש את חלוק האמבטיה שלו בפרלמנט, דבר שהפך אותו לדמות ידועה בעולם בצבעוניותה. מעשיו השנויים במחלוקת עוררו תשומת לב עולמית, והוא אף נבחר להיות איש השנה של השבועון טיים בשנת 1951.
הפלתו של מוסאדק
באמצעות סמכויותיו וכוחותיו החדשים, פנה מוסאדק לערוך טיהור בכוחות צבא איראן, ופיטר את כל הנאמנים לשאה. הקצינים המפוטרים פנו אל הבריטים ואל האמריקאים שיסייעו להם.
עד שלב זה היה הממשל האמריקאי סבור כי מוסאדק יכול לשמש מחסום להתפשטות הסובייטית במזרח התיכון. מעשיו של מוסאדק שכנעו אף את האמריקאים כי מדובר בשליט מסוכן שיש לפעול לסילוקו. בפומבי, הצהירו ממשלות ארצות הברית ובריטניה כי הן מגנות את מעשי מוסאדק. בחשאי הן ניסו לכרות עמו הסכמים לייבוא הנפט, אך מוסאדק סירב. הרפורמות הסוציאליסטיות שהחל ליישם וקשריו עם מפלגת תודה הפרו-סובייטית הביאו לסימונו של מוסאדק כמועמד לסילוק.
באוקטובר 1952 הכריז מוסאדק כי בריטניה היא "האויב" וניתק את היחסים הדיפלומטיים עמה. בנובמבר ובדצמבר 1952, אנשי מודיעין בריטים הציעו לאנשי ה-CIA לשתף עמם פעולה בסילוקו של מוסאדק. בארצות הברית עלה לשלטון נשיא חדש, דוייט דייוויד אייזנהאואר, והוא ווינסטון צ'רצ'יל הסכימו בחשאי לסלק את מוסאדק מעל הבמה הפוליטית.
ב-4 באפריל 1953 אלן דאלס, מנהל ה-CIA, הסכים להקצות מיליון דולר למבצע שיביא לנפילת מוסאדק. הסוכנות החלה במבצע תעמולה, שכונה "מבצע אג'אקס" (Ajax), ונעשו ניסיונות לשכנע את השאה להשתמש בכוחותיו כשליט על מנת לפטר את מוסאדק. במקביל נזרעו זרעי סכסוך בין הגורמים השמאליים והגורמים הדתיים והלאומנים בממשלתו של מוסאדק. הלאומנים, בראשותו של קשאני, חשו כי מוסאדק עומד לפעול נגדם, וכי מאחורי מוסאדק עומדים גורמי השמאל ומפלגת תודה.