cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית
שלטונו
ב-1052 פנה מונומכוס, שחשש מפני פלישה נורמנית לביזנטיון, אל האפיפיור לאו התשיעי ברומא בבקשת סיוע לטיפול בפלישת הנורמנים לקלבריה ופוליה שבדרום איטליה. הנורמנים היו נוצרים ולפיכך הייתה לאפיפיור סמכות לכפות עליהם את דברו כמנהיגם הדתי העליון. אולם הנורמנים לעגו לאפיפיור, עקב כך יצא לאחר סינוד הפסחא של 1053 בראש צבא חיילים איטלקים מלאטיום ומהערים בנוונטו, אמאלפי וגאטצה (Gaeta) ו-700 שכירי חרב שוואבים שסיפק לו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על מנת להכניע את הנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר. הכוחות התנגשו ב-18 ביוני ליד סיביטאטה, שמצפון לפוג'יה, לפני שכוחות האפיפיור יכלו לחבור לצבא הביזנטי. למרות הנחיתות המספרית של הנורמנים, הצליח צבא הפרשים האחיד שלהם לגבור על הכוח הבלתי-הומוגני שגיבש האפיפיור. הנורמנים לקחו את האפיפיור בשבי, אותו העביר בנוחות יחסית בארמון בבנוונטו עד אפריל 1054. בתגובה להתערבות פטריארך קונסטנטינופול, מיכאל קרולריוס, בהנהגתם של תושבי דרום איטליה תחת שלטון הנורמנים, העביר לאו התשיעי עוד בכלאו מכתב לפטריארך קונסטנטינופול בידיו של הקרדינל הומברטוס איש מואיינמוטייה, בו הדגיש שהוא, בישוף רומא, הוא הסמכות הדתית העליונה על כל הנוצרים, תוך שהוא מצטט בהרחבה מתוך "מתת קונסטנטינוס", חיבור פסאודואפיגרפי שהאפיפיור האמין שהוא מקורי ואמיתי וקרא לו למשוך ידיו מהכוונתם הדתית של אנשי דרום איטליה. כיוון שהפטריארך סירב להכיר באפיפיור של רומא כנעלה עליו, נידה אותו הומברטוס מן הכנסייה בסמכות שניתנה לו מאת שולחו, בתמורה נידה הפטריארך את הומברט. כך נקרעה הסכיזמה הגדולה בין הכנסייה המערבית, הרומית-קתולית לכנסייה המזרחית.
מונומכוס מת ב-11 בינואר 1055 ועם מותו באה אל קיצה השושלת המקדונית. תאודורה עוד מלכה כשנה, מיכאל השישי סטרטיוטיכוס נבחר על ידי תאודורה לרשת אותה, אך הודח על ידי איסאאקיוס הראשון קומננוס, מייסד השושלת הקומננית.
כתר מונומכוס
כתר מונומכוס הוא כתר מפואר, עשוי שבע לוחיות מעוטרות עשויות זהב (בגודל 3.5X10 ס"מ), המתארות תמונות מחיי מונומכוס וזואי. הכתר מצוי במוזיאון הלאומי של הונגריה בבודפשט. הכתר נמצא בחפירה ארכאולוגית בשנת 1860 באתר המצוי כיום בשטחה של סלובקיה.
ניהול עצמי בחינוך
ניהול עצמי של בתי ספר הוא תפיסה ניהולית-חינוכית שבבסיסה מתן אוטונומיה וסמכות לבית הספר, המאפשרים לבית הספר לפעול כארגון עצמאי, הן בהיבט הפדגוגי, הן בהיבט הארגוני, והן בהיבט הכלכלי. ההנחה היא כי אלו יתרמו משמעותית לשיפור ההישגים והאקלים החינוכי.
משנת הלימודים תשע"ב מיושם במשרד החינוך, בהובלת המינהלת לניהול עצמי, מהלך להעברת בתי הספר היסודיים למודל ניהול עצמי. המהלך כולל איגום של משאבים ממשרד החינוך ומהרשות המקומית באמצעות מודל של סל תלמיד, אשר מועבר לידי בית הספר על ידי הרשות המקומית.
ניהול עצמי (עבודה) מבטא מהלך המכוון ביזור בתוך מערכת החינוך ולצמצם את ההשפעות הבירוקרטיות על בתי הספר. ניהול עצמי מכוון להגדיל את כמות הסמכויות הניתנות לבית הספר כך שבית הספר יוכל קבלת החלטות באורח עצמאי בתוך מסגרת של תכתיבים המוגדרים על ידי הרשות המרכזית".
יש קושי בהגדרת המושג ניהול עצמי, כי הגדרתו של המושג היא פונקציה של הקונטקסט הפוליטי והחברתי שבמסגרתו הוא מופעל '''.
המושג בית ספר בניהול עצמי מתייחס לתוכנית, או לפילוסופיה, שאומצו על ידי בתי ספר במטרה לשפר את הרמה הלימודית בבית הספר, וזאת באמצעות העצמה במשפט  של המורים, ההורים ונציגי הקהילה, ושיתופם בקבלת החלטות. קיימת מחלוקת הן לגבי פירוש המושג, הן ביחס לקבוצות אינטרס שיש לשתף בקבלת ההחלטות, הו ביחס לתחומי השיתוף והן ביחס למידת השיתוף. בנייר עמדה שהוגש למנהל הכללי של משרד החינוך על ידי פרידמן. י, חוקרים הציעו הגדרה של בית ספר בניהול עצמי, כלהלן:
"בית ספר בניהול עצמי מציב לעצמו מטרות חינוכיות, חברתיות ומנהליות ברורות, ובו המורים, התלמידים, ההורים והקהילה שותפים בקבלת ההחלטות, והמנהל והצוות חותרים בנחישות להגשמתן. פדגוגיה והמינהל בבית הספר גמישים ומשתנים במשך הזמן בהתאם לצרכים ולמשאלות של השותפים השונים לתהליך החינוכי. בית הספר עצמאי במידה רבה בהפעלת ניהול משאבי אנוש והמקורות הכספיים שלו, והמשאבים זמינים לאנשי הצוות, הרשאים להשתמש בהם בגמישות. אקלים ארגוני בבית הספר פתוח ומבוסס על אוטונומיה ואמון. בית הספר מדווח לרשויות המרכזיות על המטרות שהציב לעצמו, על האופן שבו הקצה את משאביו וקבע את סדר העדיפויות שלו, ועל התפוקות החינוכיות והחברתיות שלו".
שינוי בתפיסת תפקיד המורה
בראש רשימת האפיונים הארגוניים המשותפים לבית הספר, כמערכת וקהילה, יש לציין שיתוף פעולה הדוק בין המורים בצוות בכל הקשור לעבודתם במוסד ובכל הקשור לקביעת מדיניותו ומטרותיו בכלל זה. בבתי ספר אלה המורים מוסמכים, כפרטים וכקבוצות, לעצב את עבודתם ולבצעה בהתייחס לפוליטיקה המוצהרת והכתובה של בית הספר. שיתוף פעולה זה מגביר את תחושת האחריות המשותפת לעיצוב דמות החיים במוסד. מספר חוקרים תומכים במסקנה שבתי ספר בעלי גישה מערכתית הגיעו להישגים טובים יותר בהשוואה לבתי ספר ביורוקרטים. השינוי המרכזי בתפיסת תפקיד המורה מאופיין בהדגשת הפרופסיונאליות של המקצוע בתחומים של: פיתוח תפקידים שונים בעבודת בית הספר, מתן אוטונומיה למורים בקבלת החלטות הקשורות להוראה ודרישה מהמורים לקבל אחריותיות לתפקיד ברמה גבוהה ביותר. לשתף את המורים בקבלת החלטות והכוונה ב"קבלת החלטות שיתופית" היא בדרך-כלל למעורבות של מורים בקביעה כיצד ינותב התקציב, מי יועסק במשרה, וכל סמכות אחרת שניתנה לבית הספר. על פי רוב, בית הספר בניהול עצמי מכונן מועצה בית ספרית ובה נציגים של כל הציבור. אופן הבחירה של המשתתפים ותחומי אחריותם משתנים מאוד ממחוז למחוז וכן בתוך המחוזות; יש מועצות המורכבות ממורים הנבחרים מכלל בית הספר, על פי כיתות או על-פי מחלקות, אחרות מורכבות מנציגי ועדות קיימות, בבתי ספר מסוימים המועצה כוללת את כל הסגל ובאחרים פשוט מחלקים את התקציב בין המורים
מאפייני בתי ספר בניהול עצמי
בית ספר בניהול עצמי ניחן במאפיינים הבאים:
בית הספר בניהול עצמי בישראל
הנחת היסוד העומדת מאחורי הרעיון של בית ספר בניהול עצמי היא שמתן אוטונומיה לבית הספר מעניקה לו את היכולת להסתגל לסביבה המשתנה תדיר, להתחדש, להתייעל, להיות קשוב לצורכי התלמידים ולשאת באחריות לתוצאות והחלטותיו. בדומה לכך אדם רואה במתן אוטונומיה לבית הספר כתנאי לקיום בית ספר בניהול עצמי, אחד המרכיבים של האפקטיביות הבית ספרית. בית הספר בניהול עצמי בישראל צמח על רקע של מציאות משתנה שדרשה פתרונות לבעיות, כמו: הישגים לימודיים נמוכים, נשירה רבה של תלמידים מבתי ספר, פערים לימודיים בין קבוצות תלמידים, מורים מנוכרים ושחוקים, תחושת חוסר שביעות רצון מפעילותה של מערכת החינוך ומכך שבית הספר הקונבנציונלי לא השיג את מטרתו. במקביל, התפתחו תאוריות בתחום המבנה הארגוני של בית הספר ובתחום הפרופסיה של ההוראה, וכל אלה יחד הביאו לקידום הרעיון של הקמת בית הספר בניהול עצמי
הגדרת משרד החינוך לבית ספר בניהול העצמי
משרד החינוך בישראל (1993) מגדיר את בית הספר בניהול עצמי כך: "בית ספר במסגרת מערכת החינוך הממלכתי, אשר מידה ניכרת של סמכות ואחריות הועברה אליו, והוא נהנה מגמישות מרבית בשימוש במכלול המשאבים העומדים לרשותו, לשם שיפור וקידום הישגיו הפדגוגיים והחברתיים. בית ספר בניהול עצמי פועל כארגון בעל מוקד שליטה פנימי, המקבל החלטות באשר למטרותיו וסדר העדיפויות שלו, במסגרת המדיניות הממלכתית מחד והצרכים המקומיים מאידך. בית הספר מחויב למטרות שהגדיר, קובע ומתכנן את הדרכים להשגתן ואחראי לתוצאות. בית הספר בניהול עצמי מקיים בקרה והערכה ומדווח על הישגיו ותוצאות פעילותו לשותפיו ולמערכת שהאצילה לו את סמכויותיו." בשנת תשנ"ו החליטה הנהלת משרד החינוך והתרבות על הפעלת הניסוי של מעבר בתי ספר יסודיים לניהול עצמי. הניסוי הופעל בתשעה בתי ספר בארבעה מחוזות של משרד החינוך: הצפון, חיפה, המרכז, והדרום.
ממצאי מחקרים בבתי ספר בניהול עצמי בארץ
ממצאי מחקרים בארץ מעלים כי:
תוכנית עבודה מקושרת תקציב
תוכנית העבודה הבית ספרית בניהול עצמי, תתבסס על מדיניות משרד החינוך ותוכנית הלימודים הרשמית, ותבטא יעדי חינוך מחוזיים, עירוניים וקהילתיים, תוך התייחסות לאופייה וייחודה של אוכלוסיית התלמידים, ההורים והמורים.
התוכנית תכלול יעדים מדידים כמותית ואיכותית ותקבע סף הישגי תפוקות לבית הספר בתחומים השונים. לבית הספר ניתנת האפשרות לקבוע את סדרי העדיפויות תוך המרה בין סעיפי תקציב שונים. זאת, למעט תקציב שכר ולמעט כספי תשלומי הורים. בית הספר יוכל להעביר יתרות תקציב משנה אחת לשנייה. בית הספר מקבל כספים ממשרד החינוך ומהרשות המקומית, כמו כן יכול בית הספר לקבל תרומות וחסויות מסחריות ותמיכה ממפעל הפיס. בחלק מן המקרים בית הספר מתנהל כעמותה והוא מנוהל באמצעות ועד מנהל הכולל: מנהל בית הספר, מורים, נציגי הרשות המקומית, הקהילה וההורים. בית הספר יתנהל כמשק כספים סגור, בעל מסגרת תקציבית שנתית כוללת. משרד החינוך והתרבות יעביר לזכותו של בית הספר את מירב המשאבים המצויים בספר התקציב והמיועדים לתלמיד, למורה ולמוסד, וזאת באמצעות תקצוב התלמיד הבודד. בית הספר ייהנה מתקציב כולל, המורכב מתקציבי שכר ותקציבי פעולות. בית הספר רשאי להתקשר ישירות עם ספקים לרכישת מוצרים ושירותים. הבעלות (משרד החינוך, הרשות המקומית, רשת חינוך או עמותה) תשתתף בנושאי ההצטיידות והשיפוצים, על פי מדדים מוסכמים. תקציבי הפיתוח ימשיכו להיות מטופלים ומבוצעים באופן מלא על ידי הבעלות.
היתרונות של בית הספר בניהול עצמי
המעבר לניהול עצמי מיועד לשפר את הישגי התלמידים ולהבטיח את התנאים להצלחתם. המנהל והמורים נוטלים אחריות אישית ומקצועית להישגי התלמידים (בלועזית: ACCOUNTABILITY). בתי-הספר יפתחו מאפיינים ייחודיים בהתאם לחזון למטרות ולתוכניות הפעולה הפרטניות לכל מוסד ומוסד. כל זאת במסגרת הכללים הנהוגים במערכת החינוך הכוללת בישראל. השיטה מאפשרת לבית הספר לקבל החלטות בזמן אמת. נוצרים תנאים לעידוד והמרצה של מנהיגות חדשה בכל הרמות ובכל תחומי הפעולה וכן אפשרות לסגנון ניהולי, יזמי ואוטונומי המאפשר פתיחת "צווארי בקבוק" לטובת התלמידים, בטווחי זמן קצרים. המעבר לניהול עצמי מאפשר חיבור בין סמכות לבין אחריות.
יתרונות פדגוגיים : יסוד חשוב בניהול העצמי מגדיר את מנהל בית הספר וצוות מוריו כמומחים בתחומם ובעלי יכולת קבלת החלטות באשר לשיפור הלמידה וטיוב ההוראה. ניהול עצמי מאפשר צמיחה והתפתחות מקצועית של כל ממלאי התפקידים בבית הספר ושל אלה המלווים אותם בתפקידי פיקוח במשרד החינוך וברשות המקומית. הנחת היסוד של השיטה גורסת כי המנהלים והמורים קרובים לתלמיד ובידיהם היכולת לאבחנה צרכיו באופן המיטבי ובידם להחליט על הצעדים והתוכניות הפדגוגיות הנדרשות. האצלת סמכויות ישירות לבתי-הספר, תאפשר מיקוד ישיר של התכנון הפדגוגי בצרכי התלמיד והכתה. ישתפר הביטחון העצמי של חברי הצוות, הואיל ותוענק תחושת בעלות לכל אחד ממלאי התפקידים. השיטה מאפשרת הגברת שביעות הרצון והערכה של ההורים והקהילה כלפי הצוות.
יתרונות כלכליים : הקצאת התקציב על פי נוסחה פומבית שוויונית. השיטה תביא לניצול מלא של השקל לצורכי התלמיד ובית הספר. מתאפשרת גמישות בהמרה בין סעיפי תקציב (למעט בכספי הורים). יוגבר הקשר בין תכנון פדגוגי לניצול תקציבי ללא התחשבות ב"צבע הכסף". תקטן עלות רכישת מוצרים ושירותים לתלמידים, כתוצאה מביצוע תשלומים ישירות לספקים באמצעות תקציב בית הספר. תינתן האפשרות להעביר יתרות תקציב משנה אחת לשנייה. השיטה מעודדת חיסכון והתייעלות תקציבית והסבתו ליעדים פדגוגיים. התכנון התקציבי הכולל של המוסד יעשה באופן עצמאי בכל בית ספר וייגזר מן היעדים שיקבע המוסד לעצמו.
Don't Let Me Be Misunderstood
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות ובוצע על ידי אמנים רבים, ובראשם להקת The Animals, שגרסת הבלוז רוק של השיר הפכה ללהיט בין-לאומי בשנת 1965.
גרסת הדיסקו משנת 1977, שבוצעה על ידי הרכב הדיסקו Santa Esmeralda הייתה אף היא להיט, בעוד שגרסת הכיסוי של מוזיקאי הגל החדש אלביס קוסטלו מ-1986 זכתה להצלחה רבה באיים הבריטיים.
המקור של נינה סימון
המלחין והמעבד הוראס אוט כתב מילות הלחן והמקהלה לאחר מריבה עם חברתו (ואשתו לעתיד), גלוריה קולדוול. לאחר מכן הביא אוט את היצירה לשותפיו לכתיבה בני בנג'מין וסול מרקוס כדי שישלימו את הגרסה והעיבוד.
כשהגיע הזמן לרשום את הזכויות על השיר, נוצרו חילוקי דעות בין נציגיו של אוט (BMI) ובין האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP - שייצגו את בנימין ומרקוס), כך שאוט רשם את שמה של גלוריה קלדוול במקום שמו על הקרדיטים והזכויות.
שיר זה היה אחד מחמישה שירים, שנכתבו על ידי בנימין ומרקוס לאלבומה של נינה סימון ב-1964 "Broadway-Blues-Ballads". השיר מתחיל בקצב איטי מאוד בנגינת הנבל ועם אלמנטים תזמורתיים אחרים כולל מקהלת רקע, המופיעה מספר פעמים. נינה סימון שרה אותו בסגנון הייחודי שלה.
לגרסתם של כמה כותבים, גרסה זו של " Don't Let Me Be Misunderstood " סימלה את הסאבטקסט של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, שאפיינה חלק ניכר מעבודותיה של סימון באותה תקופה ; בעוד שאחרים ראו זאת כגרסה אישית יותר, שיר, שהדגים בצורה הטובה ביותר את מהלך חייה של נינה סימון.
הגרסה של The Animals (להקת "החיות")
סולן להקת החיות, אריק ברדון, אמר מאוחר יותר על השיר, "הוא מעולם לא נחשב לחומר פופ, אבל איכשהו זה עבר אלינו והתאהבנו בו מיד". השיר הוקלט בנובמבר 1964. הלהקה והשיר הפכו ללהיט בינלאומי בתחילת 1965 והשיר עלה למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי, מספר 15 בבילבורד הוט 100 (מצעד הפזמונים השבועי האמריקאי), ומספר 4 במצעד הפזמונים בקנדה. סינגל זה דורג על ידי המגזין רולינג סטון במקום ה-322 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים. בפסטיבל South by Southwest בשנת 2012, ברוס ספרינגסטין ייחס לשיר השראה לריף בשירו "Badlands".
הגרסה של הרכב Santa Esmeralda
רמיקס המועדונים של תקליטי ה-12 אינץ' שהיה פופולרי ביותר, הגיע למקום הראשון במצעד השירי הדאנס קלאב של בילבורד בארצות הברית ובכמה מדינות באירופה. כמו כן, הגיע הסינגל למקום ה-4 במצעד להיטי מועדוני ה"דאנס דיסקו".
חלקים אינסטרומנטליים של גרסה זו הושמעו בסרטו של קוונטין טרנטינו משנת 2003 "להרוג את ביל": (חלק ראשון), במהלך הקרב האחרון בין "הכלה" לאו-רן אישיאי.
הגרסה של אלביס קוסטלו
מוזיקאי הגל החדש הבריטי אלביס קוסטלו, ביצע גרסת כיסוי לשיר באלבומו " king of America " משנת 1986 בחברת הפקת התקליטים" "The Costello Show".
גרסאות נוספות
גרסתו של קוקר באלבום שלו With a Little Help from My Friends היא "קריאת רוק של שנות ה-60, [...] גם אם היא מוותרת על פתיחת העוגב שהחיות ביצעו, יש בגרסה סולו עוגב גדול וגיטרת בלוז בפתיחה".
קט סטיבנס התאסלם ושינה את שמו ליוסוף אסלאם; כשחזר למוזיקה פופולרית, הוא הקליט רמז למחלוקות בחייו באמצעות שיר זה כפי שהופיע באלבומו " An Other Cup " משנת 2006.
דל ריי הפכה את השיר לגרסת "פופ ארט" באלבומה "Honeymoon"."
יאדביגה וייס-מרצינקייביץ'
יאדביגה וייס-מרצ'ינקייביץ' (בפולנית: Jadwiga Wajs-Marcinkiewicz; 30 בינואר 1912 - 1 בפברואר 1990) הייתה אתלטית פולנייה. שיאנית עולם וסגנית אלופה אולימפית בזריקת דיסקוס. הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזרקה דיסקוס מעבר ל-40 מטר.
ביוגרפיה
וייס-מרצ'ינקייביץ נולדה בפביאניצה Pabianice פרבר של לודז' (10 ק"מ דרומית-מערבית לעיר), כבת של ארתור וייס ושל פאולה לבית יאנובסקי. קיימת מחלוקת לגבי מוצאה. באנציקלופדיה יודאיקה ובמוזיאון השואה בוושינגטון שמה נכלל ברשימת הספורטאים הפולנים ממוצא יהודי. מצד שני, לפי עדויות על היוחסין של משפחת אביה, אבות משפחת וייס, שסמלה האצילי היה "ברבור", היו גרמנים שהגיעו במאה ה-13 מאזור וסטפאליה לליבוניה. בביוגרפיה שפורסמה באתר פולני בעיר הולדתה, פביאניצה, חולקים על הטענות שוייס-מרצינקייביץ' הייתה ממוצא יהודי. ואכן בפרטים הביוגרפיים אינן מצוינות עדויות התומכות ביהדותה. שמה אינו מוזכר בימינו ברשימת International Jewish Sports Hall of Fame. יאדביגה וייס התחילה מגיל מוקדם לשאוף לקריירה אתלטית, אבל בהתחלה נתקלה להתנגדות הנהלת בית הספר ושל אביה לפעילותה הספורטיבית מחוץ לכותלי בית הספר. לבסוף, עם גיבוי מצד אמה, נרשמה לאגודה הספורטיבית "סוקול" בפביאניצה והתאמנה במסגרתה בשלושה תחומים: ריצה, קפיצות, וזריקת דיסקוס. במקביל לפעילותה הספורטיבית, סיימה בשנת 1931 את בית הספר התיכון למסחר בלודז'. בשנת 1939 התחתנה יאדביגה וייס עם הנהג פרנצישק גרנטקייביץ' ולבני הזוג נולדו שני בנים: אנדזיי' ומאציי. בשנות הכיבוש הגרמני, שהתה הספורטאית בהתחלה בלודז' ואחר כך בוורשה עצמה, ברובע ז'וליבוז'. בשנת 1943 היא ובעלה נעצרו ונחקרו חקירה קשה בכלא הגסטפו בשדרות שוך. אחרי דיכוי מרד ורשה בורשה בשנת 1944, חזרה לעירה, פביאניצה, ובתום המלחמה שבה לפעילותה הספורטיבית התחרותית במסגרת DJS לודז והמועדון המקומי Włókniarz. אחרי מות בעלה בשנת 1947, נישאה יאדביגה וייס לשחקן הכדורסל טדאוש מרצינקייביץ'. במרץ 1949 הוענקה לה מדליית הזהב "סוקול". אחרי שבשנת 1958 פרשה מהספורט התחרותי, הקדישה את עצמה לעבודה כמאמנת בלודז' ובפביאניצה. על פעילותה בתחום הספורט עם נוער בעל צרכים מיוחדים קיבלה את האות "יורדאן". בהמשך זכתה יאדביגה וייס למחוות כבוד בגין מפעל חייה מצד עירה פבנאיניצה (לרבות אזרחות כבוד של היישוב) ומצד ממשלת ארצה.
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בעיר הולדתה פביאניצה ב-15 במאי 1932 קבעה וייס-מרצ'ינקייביץ' שיא עולם חדש של 40.345 מטר בזריקת דיסקוס, שיפור לשיא של בת ארצה הלינה קונופקה (39.62 מטר), שנקבע באולימפיאדת אמסטרדם (1928), ובכך הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזרקה דיסקוס מעבר ל-40 מטר. שיא זה החזיק מעמד חודש ימים ונשבר על ידי גרטה הובלן מגרמניה, 40.84 מטר. בתחרות שנערכה בלודז' באותו היום, היא החזירה לעצמה את השיא העולמי והעמידה אותו על 42.43 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 38.74 מטר, אחרי ליליאן קופלנד, היהודיה מארצות הברית, שקבעה שיא אולימפי חדש של 40.58 מטר, ורות אוסבורן (40.12 מטר), אף היא מארצות הברית.
בתחרות שנערכה בחוז'וב, שבשלזיה בדרום פולין ביולי 1933, קבעה וייס-מרצ'ינקייביץ' שיא עולם חדש בזריקת דיסקוס של 43.08 מטר.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934, זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא עולם חדש נוסף של 43.795 מטר, לפני גיזלה מאוורמאייר וקיתה קראוס, שתיהן מגרמניה. שיא זה נשבר ביוני 1935 על ידי מאוורמאייר בתוצאה של 44.34 מטר, שהחזיקה בשיא העולם עד שנת 1948.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית כסף בזריקת דיסקוס בשיא אישי של 46.22 מטר, אחרי שיאנית העולם מאוורמאייר, שקבעה שיא אולימפי חדש של 47.63 מטר, ולפני פאולה מולנאוור, אף היא מגרמניה (39.80 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946, זכתה וייס-מרצ'ינקייביץ' במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.37 מטר, אחרי נינה דומבדזה מברית המועצות (44.21 מטר) ואן ניזינק מהולנד (40.46 מטר). בנוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.65 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1948) סיימה וייס-מרצ'ינקייביץ' במקום הרביעי בזריקת דיסקוס, בתוצאה של 39.30 מטר. במדליית זהב זכתה מישלין אוסטרמייה מצרפת (41.92 מטר).
יוון במשחקים האולימפיים
הוועד האולימפי הלאומי של יוון נוסד בשנת 1894 והוכר בשנת 1895. שמו הוא "הוועד האולימפי ההלני" והוא אחד הוועדים האולימפיים הלאומיים הוותיקים ביותר. מושבו באתונה.
במהלך השנים זכו ספורטאים יוונים בסך של 116 מדליות, מהן 33 מדליות זהב. הענפים הבולטים ביותר הם אתלטיקה קלה (29 מדליות, מהן 7 מדליות זהב) והרמת משקולות (15 מדליות, מהן 6 מדליות זהב).
מאז אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) משתתפת יוון גם במשחקי החורף, ומאז השתתפה בכולן פרט לאולימפיאדת סקוו ואלי (1960). השתתפויות אלה לא הניבו ליוון ולו מדליה אחת.
אירוח המשחקים
פרט לאירוח המשחקים ב-1896, שניתן לאתונה מסיבות היסטוריות, התמודדה העיר עוד פעמיים על אירוח המשחקים. היוונים קיוו לארח את המשחקים גם ב-1996, בשנת המאה לחידוש המשחקים בעת החדשה. במכרז שנערך לאירוח המשחקים התמודדו פרט לאתונה 6 ערים נוספות: אטלנטה, בלגרד, טורונטו, מלבורן ומנצ'סטר. בסיבוב הסופי הפסידה אתונה לאטלנטה ברוב של 51 מול 35. הנחת המוצא של היוונים הייתה כי בחירתם מובטחת משיקולים היסטוריים, והצעת המכרז שלהם לא נתנה מענה מלא לסוגיות לוגיסטיות, פיננסיות וביטחוניות. לאחר בחירתה של אטלנטה לעיר המאחרת, האשימו היוונים את הוועד האולימפי הבינלאומי בכך שבחר בה משום שבעיר זו ממוקמים משרדיה הראשיים של קוקה-קולה, אחת מנותנות החסות הראשיות למשחקים לאורך השנים.
אתונה התמודדה שוב על אירוח המשחקים ב-2004, מול בואנוס איירס, סטוקהולם, קייפטאון ורומא, ובסיבוב האחרון גברה על רומא ברוב של 66 מול 41. הפעם הגישה הצעה מפורטת יותר, שבה הוצעו פיתרונות לקשיים הלוגיסטיים שהתעוררו בעבר, וגם האירוח המוצלח של אליפות העולם באתלטיקה 1997, חודש לפני הבחירה, סייע בהפגת החששות.
אולימפיאדת אתונה (1896)
האולימפיאדה הראשונה הייתה אירוע הספורט הגדול ביותר שידע העולם עד אז. רבים מספורטאי הצמרת של העולם לא הגיעו למשחקים האולימפיים, וכך, הצליחו ספורטאים יוונים לזכות בהישגים והביאו להצלחת ולאהדת המשחקים מצד הציבור היווני. לאחר המשחקים ביקשו היוונים לארח בארצם את כל האולימפיאדות הבאות, אך אנשי הוועד האולימפי הבינלאומי התנגדו לכך. בסך הכל, זכו היוונים ב-46 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, מספר דומה למספר המדליות בהן זכו היוונים בכל 22 האולימפיאדות הבאות גם יחד. בטבלת המדליות דורגו היוונים במקום השני, אחרי ארצות הברית.
בקליעה, זכו היוונים ב-9 מדליות, 3 מכל סוג. יואניס פרנגודיס זכה במדליית זהב בירי מ-25 מטר, במדליית כסף בירי מ-300 מטר משלושה מצבים ובמדליית ארד בירי מ-30 מטר. גאורגיוס אורפנידיס זכה במדליית זהב בירי מ-300 מטר, והיה סגנו של פרנגודיס בירי מ-25 מטר. פנטליס קרסוודאס זכה במדליית הזהב השלישית, בירי מ-200 מטר. הסייפים היוונים זכו ב-4 מדליות. שניים מהם, לאונידאס פירגוס ויואניס גאורגיאדדיס זכו במדליות זהב. עם זכייתו של פירגוס, הוא היה לאלוף האולימפי היווני הראשון בעת החדשה.
בהתעמלות זכו היוונים ב-6 מדליות, 2 מכל סוג. ניקולאוס אנדריאקופולוס זכה במדליית זהב בטיפוס על חבל ובמדליית כסף בתחרות המקבילים הקבוצתית, ויואניס מיטרופולוס זכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות ובמדליית ארד בתחרות המקבילים הקבוצתית. שניים מחבריו לקבוצה של אנדריאקופולוס זכו אף הם במדליות נוספות: תומאס קסנאקיס זכה במדליית כסף בטיפוס על חבל ופטרוס פרסאקיס זכה במדליית ארד בתרגיל הטבעות.
באתלטיקה זכו ביוונים ב-10 מדליות, אך רק אחד מהם זכה במדליית זהב, ספירידון לואיס, שהיה לאלוף האולימפי הראשון בריצת מרתון. גם סגנו של לואיס, חריאלוס וסילאקוס, היה יווני. מילטיאדיס גוסקוס זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ופאנאגיוטיס פאראסקוופולוס עשה זאת בזריקת דיסקוס. בשחייה זכו היוונים ב-7 מדליות, בהן מדליית זהב אחת. יואניס מאלוקיניס ניצח במשחה ל-100 מטר חופשי למלחים, תחרות שהייתה פתוחה רק לאנשי הצי היווני. בתחרויות שהיו פתוחות לכלל המשתתפים, בלט אפסטאתיוס חוראפאס, שזכה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-500 ול-1200 מטר חופשי.
רוכב האופניים אריסטידיס קונסטנטינידיס ניצח במרוץ אופני כביש, וסטמאטיוס ניקולופולוס זכה בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-333 מטר ול-2 ק"מ. יוונים נוספים זכו במדליות בהיאבקות, טניס והרמת משקולות.
עד מלחמת העולם השנייה
במשחקים שנערכו לאחר האולימפיאדה הראשונה הייתה רחוקה יוון מלשחזר את הישגיה מאתונה, ובכמה מהם לא הצליח אף יווני לזכות במדליה.
המחצית השנייה של המאה ה-20
גם בשתי האולימפיאדות הראשונות שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה לא הצליח אף ספורטאי יווני לזכות במדליה. באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה גרגוריוס רובאניס במדליית ארד בקפיצה במוט, והיה ליווני הראשון שזוכה במדליה אולימפית מזה 36 שנים. באולימפיאדת רומא (1960) זכה צוות שייטי הדרגון במדליית הזהב הראשונה של יוון מזה 48 שנים. בין השייטים היה גם יורש העצר היווני קונסטנטינוס, שארבע שנים מאוחר יותר היה למלך יוון.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה המתאבק פטרוס גאלאקטופולוס במדליית ארד, ובאולימפיאדת מינכן (1972) שיפר את הישגו וזכה במדליית כסף. באותם משחקים זכה גם השייט איליאס חאציפאווליס במדליית כסף בדגם פין. באולימפיאדת מונטריאול (1976) שוב לא זכה אף ספורטאי יווני במדליה, בפעם האחרונה עד כה.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) השתפרו הישגי היוונים והם זכו ב-3 מדליות. המתאבק סטליוס מיגיאקיס זכה במדליית זהב, ועמיתו גאורגיוס חאציונאידיס זכה במדליית ארד. צוות שייטי הסולינג זכה אף הוא במדליית ארד. גם באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בלטו המתאבקים היוונים. דמטריוס תאנופולוס זכה במדליית כסף וחאראלמבוס חולידיס זכה במדליית ארד. חולידיס זכה במדליית ארד נוספת באולימפיאדת סיאול (1988).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו היוונים בשתי מדליות זהב. הייתה זו הפעם הראשונה מזה 96 שנים שבה היוונים זוכים ביותר במדליית זהב אחת במשחקים. וולה פאטולידו ניצחה בריצת 100 מטר משוכות, והייתה ליווניה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. במדליית הזהב השנייה זכה מרים המשקולות פירוס דימאס.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתפרו הישגיהם של היוונים באופן ניכר. הם זכו ב-8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. הענף הבולט היה הרמת משקולות, עם 5 מדליות. פירוס דימאס שמר על תוארו, וכך גם מרים המשקולות יליד גאורגיה קאחי קאחיאשווילי, שרשם הישג דומה בברצלונה, במדי המשלחת המאוחדת. שלושה מרימי משקולות נוספים זכו במדליות כסף: לאונידאס סבאניס, ולריוס לאונידיס ולאונידאס קוקאס. המתעמל יואניס מליסאנידיס זכה במדליית זהב בתרגיל הקרקע, והגולש ניקוס קקלמנאקיס זכה במדליית זהב בדגם מיסטרל. האתלטית ניקי בקויאני זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה.
אולימפיאדת סידני (2000)
ארבע שנים לפני שאירחה את המשחקים, המשיכה יוון במגמת השיפור באולימפיאדת סידני (2000). 140 ספורטאים יוונים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-13 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
מרימי המשקולות המשיכו להניב את המספר הגבוה ביותר של מדליות - 5. פירוס דימאס היה למרים המשקולות השני בהיסטוריה שזוכה בתואר האולימפי 3 פעמים ברציפות, ויומיים אחר כך היה קאחי קאחיאשווילי למרים המשקולות השלישי בהיסטוריה שעושה זאת. לאונידאס סבאניס זכה במדליית כסף שנייה ברציפות, וגם מרים המשקולות יליד אלבניה ויקטור מיטרו זכה במדליית כסף. יואנה חציואנו זכתה במדליית ארד.
קונסטנטינוס קנטריס זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר, ושלוש אתלטיות נוספות זכו במדליות כסף: אקטריני תאנו בריצת 100 מטר, אנסטסיה קלסידו בזריקת דיסקוס ומירלה מניאני, ילידת אלבניה, בהטלת כידון. מיכאיל מורוצוס זכה במדליית זהב בטאקוונדו, המתעמל דימוסתניס טמפאקוס זכה במדליית כסף בתרגיל הטבעות, ובמדליות ארד זכו נבחרת הנשים בהתעמלות והמתאבק אמירן קרדנוב.
אולימפיאדת אתונה (2004)
האולימפיאדה השנייה אותה אירחה יוון הייתה המוצלחת ביותר עבורה מאז קודמתה. מספר שיא של 426 ספורטאים נטלו חלק במשחקים, והם זכו ב-16 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
המדליות הושגו ב-10 ענפים שונים, הבולט שבהם אתלטיקה, עם 5 מדליות מהן שתי מדליות זהב, בכולן זכו נשים. פאני חלקיה זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות ואנסטסיה צומלקה עשתה זאת בהליכה ל-20 ק"מ. חריסופיי דווצי זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת, ואנסטסיה קלסידו זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף בזריקת דיסקוס. מירלה מניאני זכתה במדליית ארד בהטלת כידון. על הישגי האתלטיות היווניות העיבה פרשה בה היו מעורבים האצנים קונסטנטינוס קנטריס ואקטריני תאנו. השניים לא הגיעו לבדיקה לגילוי סמים, ולאחר מכן טענו כי היו מעורבים בתאונת דרכים. בהמשך התברר כי התאונה בוימה, והשניים פרשו מהמשחקים.
במדליות זהב נוספות זכו הג'ודוקא בן ה-17 איליאס איליאדיס, המתעמל דימוסתניס טמפאקוס (בתרגיל הטבעות), הקופצים למים תומאס בימיס וניקולאוס סירנידיס (בקפיצה סינכרונית מ-3 מטר), ושייטות ה-470 סופיה בקטורו ואמיליה צולפה. מתחרה נוסף בענף השיט, ניקוס קקלמנאקיס, שהיה אחת התקוות הגדולות של היוונים במשחקים ואף הדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה, הסתפק במדליית כסף, לאחר שהפסיד לגל פרידמן.
לוחמי הטאקוונדו אלכסנדרוס ניקולאידיס ואליסבט מיסטקידו זכו במדליות כסף, המתאבק וסיליו פולימרוס וצמד החותרים ניקולאוס סקיאתיטיס וארטיום קיורגקיאן זכו במדליות ארד. מרים המשקולות פירוס דימאס, שנשא את דגל יוון בטקס הפתיחה, איבד את תוארו לאחר שלוש זכיות רצופות והסתפק במדליית הארד.
נבחרת הנשים בכדורמים זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת אוסטרליה והפסידה במשחק הגמר לנבחרת איטליה. נבחרת הגברים סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת סרביה ומונטנגרו וסיימה במקום הרביעי לאחר הפסד נוסף, לנבחרת רוסיה. נבחרת הגברים בכדורסל, בשורותיה שיחקו בין היתר תיאודורוס פאפאלוקאס, דימיטריס דיאמנטידיס ולזארוס פאפאדופולוס, הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ארגנטינה, וסיימה במקום החמישי. פאפאלוקאס היה החוטף הבולט בטורניר, עם 2.8 חטיפות למשחק. נבחרת הנשים הודחה אף היא ברבע הגמר, בידי ארצות הברית, וסיימה במקום השביעי. גם נבחרות הגברים בכדוריד ובכדורעף הודחו בשלב ברבע הגמר. נבחרת הכדוריד הפסידה לקרואטיה ונבחרת הכדורעף הפסידה לארצות הברית. שתיהן סיימו במקום החמישי. יתר הנבחרות בענפי הכדור לא עברו את שלב הבתים.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) שלחה יוון משלחת גדולה, בת 156 ספורטאים, אך הישגיה ירדו באורח ניכר בהשוואה לאולימפיאדות הקודמות בהן השתתפה. המשלחת היוונית זכתה ב-3 מדליות בלבד, ולראשונה מזה 16 שנה אף ספורטאי יווני לא זכה במדליית זהב.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) השתפרו משמעותית הישגי היוונים. הם צברו 6 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
הקלעית אנה קורקאקי הייתה הספורטאית המעוטרת במשלחת, עם מדליית זהב בירי באקדח ומדליית ארד בירי באקדח אוויר. באתלטיקה, זכתה קטרינה סטפנידי במדליית זהב בקפיצה במוט, קונסטדינוס פיליפידיס שוב סיים שביעי בתחרות המקבילה לגברים, ופאראסקווי פאפאכריסטו סיימה שמינית בקפיצה משולשת. במדליית הזהב השלישית זכה המתעמל אלפתרוס פטרוניאס, בתרגיל הטבעות. השחיין ספירידון יאניוטיס שיפר את הישגו מלונדון וזכה במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים, ושייטי ה-470 פבלוס קגיאליס ופנאיוטיס מאנטיס זכו במדליית ארד. שייט נוסף, ביירון קוקלאניס, סיים חמישי בדגם RS:X. בחתירה רשמו היוונים הישגים נאים: החותרות סופיה אסומנאקי ואייקטריני ניקולאידו סיימו במקום הרביעי, רביעיית החותרים בסירה קלה סיימה במקום השישי ורביעיית החותרים סיימה במקום השמיני. נבחרת הגברים בכדורמים סיימה במקום השישי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
האשה שאתי
האשה שאתי הוא תקליט של דויד ברוזה משנת 1983. התקליט הגיע לאלבום פלטינה מרובע (160 אלף עותקים) ב-1994 ועד 2008, במלאת 25 שנים להפקתו, הגיע למעמד של פלטינה מחומשת (230,000 עותקים) והוא אחד מהאלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
כל השירים בתקליט למעט "הרומבה", שהוא לחן מקורי של ברוזה, הם תרגומים של שירים ספרדיים. התרגומים הותקנו על ידי יהונתן גפן. ההפקה המוזיקלית של התקליט הופקדה בידיו של לואי להב.
רקע
התקופה הייתה תקופת מלחמת לבנון הראשונה, ברוזה היה בשירות מילואים בהופעות לחיילים בלבנון ושקע בדיכאון עקב החוויות הקשות שחווה בלבנון. המלחמה קטעה גם את מכירות תקליטו הקודם, "קלף", שלא זכה לתהודה ציבורית. ברוזה צוות לצוות הווי יחד עם יהונתן גפן ובמהלך ההופעות חיברו השניים את השיר "הרומבה". רותי, בת זוגו של ברוזה, שכנעה אותו להפיק תקליט שיכיל את שירי האהבה הספרדיים שנהג לשיר לה, כדרך להוציא אותו מהדיכאון.
גפן הכיר את השירים עוד מהופעותיו המשותפות עם ברוזה בפסטיבל נביעות 1978, אז שר ברוזה את השירים בספרדית להנאת חבריו.
הפקת התקליט
ברוזה העביר ליהונתן גפן מספר שירים לתרגום לעברית. גפן לא ידע ספרדית וקיבל מברוזה תרגום מילולי, אותו עיבד לפי האזנה לשירים המקוריים עד ליצירת גרסה עברית. במקביל עיבד את הלחנים יחד עם לואי להב שנתן להם גוון של מוזיקת רוק יחד עם דגש על נגינת הגיטרה הספרדית של ברוזה. לאלבום היה צליל "מלא", יוצא דופן במוזיקה הישראלית של אז, אשר לו תרמו הנגנים אילן וייל בטרומבון, רמי לוין בסינטיסייזרים, דניאל לאונרדו פרנקל, אלון הלל וז'אן פול זימבריס בתופים, ויקטור לוסקי בכלי הקשה ומיקי שביב ופדרו זיידמן בגיטרה בס וקונטרבס. יהודה עדר ניגן בגיטרה נוספת ומיקי קם, גיא יפה וענת רקם שרו קולות רקע.
התקליט הוקלט בתוך פחות מחודש באולפני "טריטון" ויצא בחברת התקליטים CBS Records (כיום: אן אם סי).
ההצלחה
התקליט היה להצלחת ענק. תוך שמונה ימים הגיע למעמד של אלבום פלטינה (40 אלף עותקים) וכעבור שלושה חודשים נמכר כבר ב-80 אלף עותקים. עד סוף שנת 1983 נמכרו ממנו 125 אלף עותקים וזאת למרות ששיר הנושא שלו היה בעייתי להשמעה ברדיו. השיר כלל את המילה (שלא נשמעה לפני כן מעולם בשיר זרם מרכזי בעברית) "זיונים". תחנות הרדיו השמיעו את תקליט השדרים המקורי של השיר, שכלל בשביל הצנזור צליל אלקטרוני קצר ("פיפס") בקטע בו נאמרת המילה הזו, והדבר עורר סקרנות ודיון ציבורי (כיום, משמיעות תחנות הרדיו את השיר ללא צנזור). הפקת הרוק של שירים ספרדים סנטימנטליים הצליחה לגשר בין דורות מאזינים ובין קהלים רבים ושונים. שירים רבים מהתקליט הפכו ללהיטים ששודרו תכופות ברדיו, בהם "האשה שאתי", "סיגליות", "טיו אלברטו", "כמו שאת" ועוד.
ההצלחה הפכה את ברוזה לזמר מוכר ואהוד ביותר והקנתה ללואי להב מעמד של מפיק מהשורה הראשונה. במרץ 1984 יצא לאור האלבום "ברוזה", שכמו "האשה שאיתי" הורכב גם הוא ברובו מתרגומים של יהונתן גפן לשירים ספרדיים.
בעקבות הצלחת התקליט, בספטמבר 1984, הגיעה מחבר השיר "האשה שאתי", ז'ואן מנואל סראט, לסיבוב הופעות בישראל.
השירים
כל השירים תורגמו על ידי יהונתן גפן ועובדו על ידי דויד ברוזה ולואי להב.
הוצאות מחודשות
בשנת 1994, לרגל הגעת האלבום לפלטינה מרובעת (160 אלף עותקים) הוא הוצא במהדורה מוזהבת.
בפברואר 2023 האלבום עבר Remaster ושוחרר לשירותי הסטרימינג לרגל 40 שנה לאלבום.
פופיאנוס
קורות חייו
המידע על קורות חייו של פופיאנוס מוגבל ביותר, ונסמך על ההיסטוריה אוגוסטה - אוסף של ביוגרפיות של קיסרי רומא, שמהימנותה מוטלת בספק בידי חוקרי תולדות ימי רומא. על פי מקור זה, פופיאנוס היה ממוצא פשוט ועממי - בנו של נפח; הוא נולד בין השנים 160 עד 165, ואומץ על ידי אשה הידועה רק בשמה, פסניה מרסלינה (Pescennia Marcellina). הוא מתואר כאיש צבא מוכשר, שהתקדם במעלה הדרגות והסולם החברתי הידוע בשם מסלול המשרות (בלטינית: cursus honorum), זכה לשרת כקנטוריון ולאחר מכן כטריבון צבאי, תפקיד שהיה אחד משלוש המשרות הצבאיות שהיו חייבים בני מעמד הפרשים לשרת בהם, על מנת שיוכלו לאחר שירותם הצבאי לשרת בממשל הקיסר; ואכן, לאחר מכן קודם למשרה השיפוטית של פראיטור.
הקריירה הפוליטית-צבאית של פופיאנוס הייתה מרשימה; הוא מילא שורת תפקידים רמי מעלה תחת שלטון הקיסרים הסוורים, כפרומגיסטראט וקונסול של הפרובינקיות החשובות גאליה נארבוננסיס, ביתיניה ואכאיה. לאחר מכן שימש כמושל שליח הקיסר (legatus Augusti pro praetore) לפרובינקיות בגרמניה, וככל הנראה קיבל לגיון תחת פיקודו, ואף הביא את לוחמיו לניצחונות כנגד השבטים הסרמטים הפולשים. בשנת 234 הוא מונה על ידי הקיסר אלכסנדר סוורוס לתפקיד קונסול והפך להיות המושל האזרחי של רומא. ככל הנראה, דרכיו הנוקשות וקפדנותו הביאו לסלידת אזרחי העיר ממנו.
לפופיאנוס נולדו שני בנים ובת מנישואים לאשה ששמה לא ידוע. הבכור, טיטוס קלודיוס פופיאנוס, כיהן כקונסול בשנת 235, תחת אלכסנדר סוורוס או מקסימינוס; בנו הצעיר, מרקוס פופיאנוס אפריקנוס מקסימוס , היה קונסול בשנת 236, תחת קיסרות מקסימינוס. עוד ידוע כי שם בתו היה פופיאנה סקסטיה פאולינה.
שלטונם של פופיאנוס ובלבינוס
במהלך חילופי הגברי התכופים של שנת 238 (הידועה כשנת ששת הקיסרים ) תפס מקסימינוס התראקי את כס הקיסר כנגד רצון הסנאט. ניגוד עניינים זה הביא את הסנאט לתמוך בגורדיאנוס הראשון ובנו גורדיאנוס השני כקיסרים כנגד מקסימינוס התראקי. שלטונם של הגורדיאנוסים ארך כחודש, ותבוסה צבאית סמוך לעיר קרתגו קטעה את שלטונם וחייהם. על מנת לקדם את פני מקסימינוס התראקי שעתה עלה על רומא עם הלגיונות הנאמנים לו, מינה הסנאט את פופיאנוס ובלבינוס לקיסרים משותפים ביום 22 באפריל 238. ההחלטה לא עברה ללא התנגדות, ונאמני הקיסרים הקודמים דרשו כי יורשם החוקי - גורדיאנוס השלישי - יוכתר לקיסר; אך לבסוף, לאחר מהומות ברחובות רומא, הסכימו פופיאנוס ובלבינוס לפשרה לפיה יתמנה גורדיאנוס השלישי לתפקיד "קיסר", שבתקופה זו היה תואר כבוד חסר סמכויות.
בלבינוס, שהיה כבן שבעים וחסר ניסיון צבאי, נשאר ברומא, ופופיאנוס צעד בראש הצבא הנאמן לסנאט לכוון רוונה, שם זכה לראות את תבוסתו ומותו של מקסימינוס התראקי במהלך המצור על אקוויליה.
המצור על אקוויליה
צבאו של מקסימינוס התראקי נכנס לאיטליה מהצפון, ובהגיעו אל מול חומות העיר אקוויליה ציפה כי שערי העיר יפתחו לפניו ללא התנגדות. להפתעתו גילה כי תחת הנהגת סנטורים המתנגדים לו, התכוננה העיר למצור וסירבה לאפשר לצבאו להצטייד להמשך דרכם. צבאו של מקסימינוס נאלץ להיכנס למלחמת מצור, אך נכשל בניסיונות לעלות על החומות או לשכנע את התושבים להיכנע. הצבא, שלא היה מצויד למלחמת מצור והתשה, החל לסבול ממחסור באספקה, והכישלון לכיבוש העיר פגע במורל הגייסות. את הכף הכריעו השמועות כי צבא הנאמן לסנאט נאסף וצועד צפונה על מנת להתעמת עם חיילות הקיסר ולהכריעם, מה שגרם למקסימינוס להבין כי סיכוייו מועטים; בסופו של דבר, במהלך חודש מאי בעת הפוגה בקרבות נרצח מקסימינוס התראקי באוהלו בידי חייליו, ועימו נרצחו בניו והקצינים הנאמנים לו. לצבא הסנאט שהגיע לעיר בפיקודו של פופיאנוס לא נותר אלא לברך על המוגמר ולחזור לרומא, מלווה בגדוד שומרי ראש גרמנים. בינתיים, בלבינוס שנותר ברומא לא הצליח להביא להרגעת הסדר הציבורי, ונאלץ להסתגר בארמון הקיסרי מחשש ההמון הזועם.
סוף שלטונם
בואו של פופיאנוס מלווה בשומרי ראש לא תרם לשלוות רוחו של בלבינוס, שחשש כי שותפו מתכנן להפטר ממנו ולשלוט לבדו. השניים תפסו חלקים שונים של האחוזה הקיסרית, מנסים לרכוש את אמונו ורצונו הטוב של המשמר הפרטוריאני, שמצידו היה בעמדת עימות מול הסנאט ועם קיסרים שמונו מצד הסנאט. פופיאנוס הבין את מצבו הנואש, מנותק משומרי ראשו ומבודד בארמון באופן שהותיר אותו נתון לחסדי אויביו; ולכן פנה לבן בריתו היחיד, בלבינוס, וביקש ממנו להכניס את שומרי הראש הגרמניים לאחוזה. בלבינוס שחשד כי צעד זה עלול להביא למותו סירב, ופרץ וויכוח בין שני הקיסרים; הוויכוח הופסק על ידי חיילי המשמר הפרטוריאני, שפרצו לחדר וגררו את זוג הקיסרים אל מחנה המשמר, שם הם עונו למוות.
דמאסקיוס
דמאסקיוס (ביוונית: Δαμάσκιος; סביבות 458 – אחרי 538), המכונה "אחרון הנאופלאטוניסטים", היה הסכולארכס (ראש בית הספר) האחרון של האקדמיה האפלטונית. הוא היה אחד הפילוסופים הפגניים שנרדפו על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בראשית המאה ה-6 לספירה, ונאלץ לזמן מה לחפש מקלט בחצר המלוכה הפרסית, לפני שהותר לו לחזור לאימפריה הביזנטית. חיבוריו ששרדו כוללים שלוש פרשנויות על יצירותיו של אפלטון, וטקסט מטאפיזי שכותרתו "קשיים ופתרונות של עקרונות ראשונים".
חייו
דמאסקיוס נולד בדמשק שבסוריה, ממנה נגזר שמו: שמו הסורי אינו ידוע. בנעוריו המוקדמים נסע לאלכסנדריה, שם בילה 12 שנים, בחלקן כתלמידו של תיאון, רטוריקן, ובחלקן כמרצה לרטוריקה. אז שוכנע על ידי המורה שלו איסידורוס להסיט את המיקוד שלו לפילוסופיה ומדע, ולמד תחת הרמיאס ובניו, אמוניוס והליודורוס. בהמשך חייו נדד לאתונה והמשיך בלימודיו תחת מרינוס משכם, המתמטיקאי, זנודוטוס, ואיסידורוס, הדיאלקטיקן. מאתונה חזר לאלכסנדריה, שם הורה פילוסופיה, ואז שוב עבר לאתונה. הוא הפך לחבר קרוב של איסידורוס, ירש אותו כראש האקדמיה האפלטונית בסביבות שנת 515, וכתב את הביוגרפיה שלו, שחלקה נשמר בביבליותקה של פוטיוס.
בין תלמידיו של דמאסקיוס, החשובים ביותר הם סימפליקיוס מקיליקיה, הפרשן הנודע של אריסטו, אפיקטטוס, ואולאמיוס. את חיבורו "חיי איסידורוס" הקדיש לתלמידתו תאודורה מאמסה. אין לנו פרטים נוספים על חייו; אנו רק יודעים שהוא לא יסד בית ספר חדש, וכך הפילוסופיה הנאופלאטוניסטית סיימה את קיומה החיצוני. אולם רעיונות נאופלאטוניסטים נשמרו בכנסייה הנוצרית עד לתקופות המאוחרות של ימי הביניים, בעיקר באמצעות ההשפעה האדירה שהפעילה הקורפוס הפסאודו-דיוניסי. מזוצ'י (Mazzucchi, 2006) מזהה את דמאסקיוס עצמו כמחבר הכתבים הפסאודו-דיוניסיים, "המתקפה הנגדית האחרונה של הפגניים".
כתביו
החיבור העיקרי שלו נקרא "קשיים ופתרונות של עקרונות ראשונים" (ἀπορίαι καὶ λύσεις περὶ τῶν πρώτων ἀρχῶν). הוא בוחן את טבעו ותכונותיו של אלוהים ואת נפש האדם. בחינה זו עומדת, בשני אספקטים, בניגוד בולט לזו של סופרים נאופלאטונים מסוימים אחרים. היא נקייה באופן בולט ממיסטיקה מזרחית, והיא אינה מכילה פולמוס כנגד הנצרות, שלתורותיה למעשה אין אף אזכור. מכאן גם האשמת הכפירה שמביא פוטיוס נגדו. בחיבור זה דמאסקיוס חוקר את העיקרון הראשון של כל הדברים, שאותו הוא מוצא כעומק אלוהי בלתי נתפס ובלתי ניתן לביטוי, הוא הכל באחד, אך לא מחולק. התוצאה העיקרית שלו היא שאלוהים הוא אינסופי, וככזה, בלתי ניתן להבנה; שתכונותיו של טוב, ידע וכוח נזקפים לזכותו רק כהסקה מהשלכותיהם; שההסקה הזו תקפה מבחינה לוגית ומספיקה למחשבה אנושית. הוא מתעקש לאורך כל הדרך על אחדותו ואי-חלוקתו של אלוהים. חיבור זה הוא בעל חשיבות גדולה להיסטוריה של הפילוסופיה, בגלל המספר הגדול של הדיווחים שיש בו הנוגעים לפילוסופים קודמים.
חיבורים אבודים
בין חיבוריו האבודים היו:
חיי איסידורוס
ביוגרפיה של איסידורוס (אולי חלק מהחיבור Historia philosophos, המיוחס לדמאסקיוס על ידי הסודא), המורה של דמאסקיוס, שממנה פוטיוס שמר קטע משמעותי. החיבור נכתב בין השנים 517–526. הוא נכתב לא יאוחר משנת 526, משום שעדיין נזכר בו תיאודריך הגדול כשליט איטליה (חיי איסידורוס, 64). החיבור מספק תיאור של חייהם וזמנם של הקהילות הנאופלאטוניות הפגניות באלכסנדריה ובאתונה בסופה של העת העתיקה, הבנוי סביב הביוגרפיה של איסידורוס. כל מה שנשאר מ-60 הפרקים שלו, הם קטעים שנשתמרו בביבליותקה של פוטיוס ובסודא, אשר נחשבים בדרך כלל כגרסה המעודכנת של ראשי פרקים שהוא עשה במהלך הקריאה שלו ב-20 השנים הקודמות, אך הם לא בהכרח תמלילים מדויקים. פוטיוס מעיר שדמאסקיוס "לא כל כך כותב על חיי איסידורוס, כמו על חייהם של אנשים רבים אחרים, גם בני דורו וגם קודמיו; הוא אוסף יחד את מעשיהם, וסיפורים עליהם, ועושה שימוש בסטייה בשפע ואפילו בהגזמה". החיבור נחשב למקור המכיל את מרב הפרטים על חייו של אמוניוס הרמיו.
מתוך החיבור, ניתן ללמוד שיהודים ושומרונים השתתפו באופן פעיל בחיים המדעיים והאינטלקטואליים של זמנם. נזכרים בו הפילוסוף השומרוני מרינוס, הרופא היהודי דומנוס, שהודח על ידי תלמידו גסיוס מפטרה, וזנון מאלכסנדריה, יהודי נוסף שהשתייך לאותם חוגים. הן מרינוס והן זנון נטשו את דת אבותיהם. דמאסקיוס לא מבטא כבוד רב כלפי מרינוס ועוד פחות מכך כלפי זנון. את יחסו כלפי מרינוס יש להסביר בהשקפות שמרינוס מציג, אך מעל הכל ביריבות האישית שהתקיימה בין מרינוס ואיסידורוס. דמאסקיוס מספר כי "זנון התכחש בפומבי לאומת היהודים, בדרך הרגילה ביניהם, בהולכת החמור הלבן דרך בית הכנסת שלהם ביום המנוחה". מעשה זה זהה לרכיבתו בשבת של אלישע בן אבויה בסמוך לבית הכנסת בטבריה בזמן דרשתו של רבי מאיר. דמאסקיוס אומר כי זנון "לא ידע כמעט שום דבר. מכיוון שהוא היה איטי מאוד בהבנה". בנוסף על אלה, דמאסקיוס מתייחס גם לרופא האלכסנדרוני המפורסם "יעקב", שפעל בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי לאון הראשון (457–474) והיה הראשון במעלה בזמנו באמנויות האבחון והריפוי. משפחתו של אביו, הסיכיוס, מקורה בדמשק, וייתכן שיעקב ואביו היו יהודים שנעשו פגניים.
לדברי פוטיוס, דמאסקיוס כתב בחיבורו, כי על הר גריזים ישנו "מקדש לזאוס העליון" (ככל הנראה מקדש לזאוס היפסיסטוס ), שאליו אברהם "הקדיש את עצמו", וזאת על פי טענת מרינוס עצמו. דמאסקיוס מספר גם על תאוסביוס, שלא עסק במאגיה, אך גירש "רוח רעה" מגופה של אשתו היולדת של הפילוסוף היירוקלס מאלכסנדריה באמצעות תפילה "לקרני השמש ולאלוהי העברים". דמאסקיוס דן בשאלת דבקותו של אדם במנהג אבותיו, ומביא סיפור על הפילוסופים פלוטרכוס מאתונה ודומנינוס מלאריסה, שלשניהם נקבעה בחלום במקדש אסקלפיוס (אל הרפואה) אותה התרופה: "לאכול לשבעה בשר חזיר". אולם "פלוטרכוס, למרות שמנהגי אבותיו לא אסרו עליו את הדבר, לא יכול היה לשאת תרופה כזאת", ולכן קרא אל הפסל של אסקלפיוס: "אלי, מה היית פוקד על יהודי לו לקה במחלה זו? הרי ברור שלא היית דוחק בו למלא כרסו בבשר חזיר?". בתגובה לקריאתו, "מיד בקעה מן הפסל בת־קול ערבה מאת אסקלפיוס, שהציע מזור אחר למחלה".
גראן בואנוס איירס
גראן בואנוס איירס (בספרדית: Gran Buenos Aires; מילולית: "בואנוס איירס הגדולה") היא המטרופולין של העיר בואנוס איירס. מלבד העיר עצמה, כוללת המטרופולין עוד 24 פארטידוס (נפות) בפרובינציית בואנוס איירס, המשתרעים בעיקר דרומית ומערבית לה (מצפון-מזרח תוחם את העיר ריו דה לה פלאטה), ושטחו כ-2,750 קמ"ר. 24 הפארטידוס כוללים 88 ערים. בשנת 2001 התגוררו במטרופולין כ-13 מיליון תושבים, שהם כשליש מתושבי ארגנטינה.
מתוך 24 הפארטידוס המשויכים למטרופולין, 14 עירוניים לחלוטין, וב-10 יש עדיין יישובים כפריים יותר. שבעה פארטידוס נוספים, שאינם חלק מהמטרופולין, מקיימים עמה קשרי גומלין הדוקים, ועם המשך התרחבותה הם צפויים להפוך לחלק ממנה.
נאו סול
נאו סול (ידוע גם כסול מתקדם) הוא סגנון מוזיקלי שהתפתח בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 בארצות הברית ובריטניה ומשלב אלמנטים של רית'ם אנד בלוז עכשווי ומוזיקת נשמה.
הנאו סול זכה להצלחה במיינסטרים במהלך שנות התשעים, יחד עם פריצות דרך מסחריות של אמנים שונים, ביניהם דיאנג'לו, אריקה באדו, לורן היל ומקסוול. מאז הפופולריות הראשונית שלו והשפעתו על צליל הרית'ם אנד בלוז העכשווי, הנאו סול הורחב וגוון מוזיקלית באמצעות יצירותיהם של אמנים אמריקאים ובינלאומיים כאחד. הנוכחות המיינסטרימית שלה פותחה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, אם כי אמנים חדשים יותר הופיעו באמצעים עצמאיים יותר לשיווק המוזיקה שלהם.
נפתלי פיינגולד
נפתלי פיינגולד (1901 - 7 בספטמבר 1989) היה מנכ"ל בנק המזרחי.
ביוגרפיה
פיינגולד נולד בוורשה בשנת 1901 לרב יעקב פיינגולד, ולאימו ביילא בת צבי יוסף הלוי פרום, בן מאיר זאב הלוי פרום חסידי גור. יעקב אביו היה סוחר עשיר ומעשירי ורשה. למד בסמינר הממלכתי למורים בוורשה והיה פעיל בהנהגה הראשית של תנועת "תורה ועבודה". לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מפולין ועלה לארץ ישראל. הוא החל לעבוד בבנק המזרחי, קודם לתפקיד מנהל סניף ואחר כך במשך 20 שנה היה מנכ"ל הבנק. לאחר פרישתו מתפקיד המנכ"ל היה סגן יו"ר מועצת המנהלים של הבנק, ועם פטירתו של השר משה חיים שפירא היה ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק. משנת 1955 כיהן כחבר הועדה המייעצת של בנק ישראל. בבחירות לכנסת השישית הוצב במקום ה-107 של רשימת המפד"ל. בשנת תשל"ח קיבל תעודת יקיר העיר תל אביב-יפו.
נפטר בז' באלול תשמ"ט, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
משפחתו
נפתלי היה נשוי ליהודית סירקיס בת שרה ושלמה סירקיס חסיד של האדמור מגור "השפת אמת". משפחת סירקיס הם צאצאים ישירים של ר' יואל סירקיס הב"ח.
קורץ (פירושונים)
קורץ (Kurtz, Kurz) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו קצר או נמוך.
{{פירושונים|;אישים בשם זה
ראו גם
}}
צ'יפנדייל (ניו סאות' ויילס)
צ'יפנדייל (באנגלית: Chippendale) הוא פרוור בסידני, והוא מנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney).
גאוגרפיה
צ'יפנדייל ממוקם כ-2 ק"מ דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל ברחובות ברודוויי מצפון (בגבול עם הפרוור אולטימו), קליבלנד מדרום (בגבול עם הפרוורים דרלינגטון ורדפרן), אוניברסיטת סידני במערב (בסמוך לפרוורים גליב וקמפרדאון) ותחנת הרכבת סנטרל במזרח, בסמוך לסארי הילס. צדו המערבי של צ'יפנדייל מוקצה לבנייני מגורים, אך למרות זאת הוא הפרוור הצפוף ביותר (על פי נתוני העיתון סידני מורנינג הראלד) עם הכמות המינימלית של מקום מחיה לאדם מכל פרוורי סידני.
היסטוריה
שטר הקניין הראשון באזור ניתן בשנת 1819 לוויליאם צ'יפנדייל, לבניין אחוזה על שטח של 95 אקרים. הפרוור כיום קרוי על שם אותה אחוזה. השטח נמכר שוב ושוב (חלק משטח אחוזת צ'יפנדייל המקורית נמצא בפרוור רדפרן מדרום) עד שלבסוף הגיע לידי ויליאם הצ'ינסון ב-1833, בתצורתו הנוכחית.
תרבות
בצ'יפנדייל מצויה תחנת רכבת היסטורית, שהפכה ב-1989 מתחנת רכבת פעילה לאתר בשימור. שמה הרשמי הוא תחנת ריג'נט סטריט, אך היא מכונה תחנת בית העלמין (Mortuary Station), שכן בה היו יוצאות רכבות לבית העלמין רוקווד. בית עלמין זה הוא הגדול ביותר בחצי כדור הארץ הדרומי, וכולל חלקות לקבורה קתולית, אנגליקנית, מוסלמית ויהודית, בין השאר. כיום מקיף את התחנה הישנה גן מטופח.
בצ'יפנדייל מצויה אחת ממבשלות הבירה העתיקות ביותר בניו סאות' ויילס, קרלטון אנד יונייטד (Carlton & United Breweries) אם כי זו סגורה החל מ-2007, אז האתר נקנה על ידי חברת נדל"ן.
צ'יפנדייל סמוך למספר קמפוסים חשובים, בין השאר אוניברסיטת נוטרדאם אוסטרליה בגבולו הצפוני, ואוניברסיטת הטכנולוגיה של סידני (University of Technology Sydney) ואוניברסיטת סידני בקרבת צדו המערבי.
הכל או כלום
הכל או כלום הוא אלבום הסולו הראשון של ברי סחרוף, לאחר כעשור בו הוציא אלבומים במסגרת הלהקות מינימל קומפקט ופוריין אפייר, וכחלק מהצמד פורטיסחרוף. האלבום יצא לאור בשנת 1991.
סחרוף הלחין את רוב שירי האלבום, ועיבד אותם יחד עם אורי ברק ודני מקוב. רבים משירי האלבום הפכו ללהיטים, ובהם "לחץ", "אמונה עיוורת" ו"חלליות". כמו כן כלולה באלבום גרסתו של סחרוף לשיר "האיש שבקיר", שאותו שר במקור שמשון בר-נוי, ושני שירים אינסטרומנטליים בלחנו של סחרוף, "חתולים" ו"הכל או כלום".
מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק
מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק (אנגלית: The Cromford and High Peak Railway) בדרבישייר שבאנגליה הושלמה ב-1831, על מנת להוביל מינרלים וסחורות בין מזח תעלת קרומפורד שבצומת היי פיק לתעלת פיק פורסט שליד וולי ברידג'.
בניית המסילה
אזור פיק דיסטריקט שבדרבישייר היה בעייתי מבחינת שינוע סחורות, ומאז בנייתה של תעלת פיק פורסט בתחילת המאה ה-19 נוצר צורך בנתיב חלופי לדרך הארוכה של תעלת טרנט אנד מרזי, בה הובילו מינרלים וסחורות למנצ'סטר וכותנה גולמית לתעשיית הטקסטיל שבמזרח המידלנדס. אחת התוכניות הייתה לבנות מעבר דרך טאנסלי, מטלוק ובייקוול. ב-1810 פורסמה תוכנית לבניית נתיב דרך גרידלפורד, הופ ואדייל, אך היא בוטלה כיוון שלא הייתה מספיק רווחית. הבעיה הייתה לא רק לבנות תעלה שתוביל מים לגובה של למעלה מ-1,000 רגל, כי אם גם אספקת מים ברמות אבן הגיר.
בסופו של דבר התבקש ג'וסיאס ג'סופ, בנו של ויליאם ג'סופ, לסקור את הנתיב. הוא, אביו ושותפו לשעבר של אביו בנג'מין אאוטרם צברו ניסיון עשיר בבניית מסילות קלות (Tramway) במקומות שבהם התנאים לא מתאימים לתעלות, וכך אכן הוצע לבסוף. למרות זאת היה מדובר בפרויקט שאפתני בגלל הפרשי הגובה הרבים שבהם נבנתה המסילה. היה זה אחד הקווים הגבוהים ביותר שנבנו אי פעם בממלכה המאוחדת. ב-1825 הועבר חוק בפרלמנט הבריטי שאישר את הקמת המסילה.
החלק הראשון של המסילה, מהמזח שבצומת היי פיק להארדלו, נפתח ב-1830. המסילה הגיעה עד לגובה של 330 מטרים ואורך של שמונה קילומטרים, כשבדרך יש בה ארבעה קטעים משופעים - קרומפורד, שיפ פאסטור, מידלטון והופטון, מעל וירקסוורת'. קטע המסילה הבא היה שיפוע הארדלו המתון. ב-1832 נפתח החצי השני של המסילה, בין הארדלו לוולי ברידג', וכלל ארבעה שיפועים. שיא הקטע היה באזור לדמנלו, בו הגיעה המסילה לגובה של 386 מטרים.
לאורך המסילה היו עיקולים רבים שבמשך השנים הפריעו לתפעולה. הגדול מביניהם היה ברדיוס של 50 מטרים לאורך שמונים מעלות באזור גות'אם. הקו היה מבודד עד 1853 כאשר, בניסיון לשפר את מצב התחבורה דרכו, נוצר חיבור בצומת היי פיק, צפונית לווטסטנדוול, עם צומת המסילות שחיברו את מנצ'סטר, בקסטון, מטלוק ואזור המידלנדס. בערך באותה תקופה נוצר הצורך מצד תושבי וירקסוורת' לקו רכבת, ולפיכך הוחלט לבנות עיקול נוסף במסילה אל יישובם.
ב-1862 נחכרה המסילה על ידי חברת לונדון אנד נורת' וסטרן, ועברה לשליטתה באופן מלא ב-1887. ב-1890 הושג האישור לחבר את המסילה באופן ישיר לבקסטון באמצעות בניית קו חדש שיחבר את הרפר היל עם מרכז העיירה. ב-1892 ננטש הקטע הצפוני של המסילה מלדמנלו שבקרבת הרפר היל ועד וולי ברידג'.
התנועה במסילה פסקה כמעט לחלוטין בתקופת ביצ'ינג, כאשר הקטע הראשון של המסילה נסגר ב-1963. באביב 1967 נסגרה שאר המסילה.
תפעול
הקו הופעל על ידי קבלנים עצמאיים זמן רב לאחר קווים אחרים שהחלו לפעול עם הכנסתם לשימוש של קטרים. בתקופה שלאחר הקמתו הקו לא היה בשימוש רב כיוון שלא היה יכול לספק את צורכיהם של עיקר לקוחותיו הפוטנציאליים, והוא מומן בעיקר על ידי חברת בארטלי. העלות הסופית הייתה 180,000 לירות שטרלינג, שהייתה גבוהה יותר מהערכתו של ג'סופ שעמדה על 155,000, אך עדיין יותר זולה מבניית תעלה. למרות זאת הקו מעולם לא הניב רווחים גבוהים.