cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוקי אקסטרים (2020)
סמאקדאון
בריי וויאט הופיע בקטע של הפינה שלו Firefly Fun House והצהיר שהדמות עימה הופיע לקרב ביניהם עשתה את שלה והוא בטוח שברון סטרומן יתאחד עם משפחתו הישנה. עוד אמר שדמות "השד" שלו שוחררה לחופשי. שבוע לאחר מכן, וויאט, שטען שסטרומן עדיין תקוע בתוך הבִּצָּה, הזהיר את סטרומן ואמר ש"השד" רוצה את האליפות האוניברסלית ואף אחד לא יהיה בטוח עד שהוא ישים את ידו על תואר זה. מאוחר יותר באותה התוכנית, "השד" הופיע לראשונה לאחר ארבעה חודשים, כשהוא תקף את שותפתו של סטרומן, אלכסה בליס לאחר שביצע עליה את מהלך המנדיבל קלאו. "השד" ניסה לתקוף את בליס פעם נוספת בשבוע לאחר מכן, מנגד, בליס גילתה חיבה כלפיו, מה שהוביל לנסיגתו לאחור. לאחר מכן, סטרומן הופיע על המרקע, כשהצהיר שאין לו שום סימפתיה כלפי בליס, וקרב הבִּצָּה ביניהם הפך אותו למפלצת. אז, סטרומן הסכים לאתגר של "השד" לקרב ביניהם על האליפות האוניברסלית באירוע סאמרסלאם. שבוע לאחר מכן, סטרומן, שהופיע עתה קירח, תקף את בליס.
Lucky (שיר של ג'ובל)
Lucky (בעברית: בר מזל) הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי השוודי ג'ובל בהשתתפות הזמרת הישראלית נועה קירל. הוא יצא לאור ב-9 בספטמבר 2022, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק שוודיה, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. השיר נכתב על ידי דוד לינדגרין זכריהס, ויקטור סטיוסטרום וג'ובל, שגם הפיקו אותו. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-2.2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ביום צאת השיר בערוץ היוטיוב של ג'ובל. נכון לינואר 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-160 אלף צפיות.
טרטקובר
טרטקובר (ברוסית: Тартаковер) הוא שם משפחה.
אל מריאצ'י
אל מריאצ'י (בספרדית: El Mariachi) הוא סרט פעולה בשפה הספרדית משנת 1992. עלילת הסרט נסבה על נגן גיטרה, מריאצ'י, המגיע לעיירה מקסיקנית קטנה ונידחת במטרה למצוא בה פרנסה כנגן. הוא מזוהה בטעות כראש כנופיית פשע, נקרה בעל כורחו לתוך עימות אלים בין כנופיות ונאלץ לנוס על נפשו.
הסרט נחל הצלחה בקרב המבקרים ובפסטיבלי הקולנוע, והוביל לשני סרטי המשך שהשלימו טרילוגיה הידועה בשם "טרילוגיית מקסיקו" (או "טרילוגיית מריאצ'י"). הסרט נחשב לאחד מהסרטים דלי התקציב המצליחים ביותר בתולדות הקולנוע.
ב-2011 הוכרז על ידי ספריית הקונגרס כסרט הראוי לשימור ונוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה
הסרט פותח בסצנה בבית כלא, בה נראה הרוצח הקטלני אזול יושב בתאו ומנהל את עסקיו דרך הטלפון. מאוריסיו (המכונה "מוקו"), סוחר סמים ושותפו בעבר של אזול לעסקי הפשע, שולח לבית הכלא את אנשיו כדי לשחרר את אזול, ואף מבטיח שבהמשך ישלם לו את החוב שהוא חב לו. אך אנשיו של מוקו מגיעים לכלא כשהם חמושים ומתברר שהם נשלחו כדי להרוג את אזול ולא כדי לשחררו. מספר אסירים בכלא, הנאמנים לאזול, חמושים אף הם בכלי נשק, ומתברר שהם אף יכולים לפתוח בנקל את סורגי תאיהם. אנשיו של אזול מפתיעים את אנשיו של מוקו ובאיומי נשק מעבירים אותם לתא שבו הם מוציאים אותם להורג. אזול מאיים על מוקו בטלפון, ואומר שיבקרוֹ ושגורלו יהיה דומה לגורל אנשיו. אזול משתחרר מהכלא על ידי מתן שוחד לסוהרת, ועוזב את המקום ביחד עם אנשיו, המציידים אותו בכלי נשק המוסתרים בתיק גיטרה.
במקביל, מוצגת הדמות הראשית בסרט, המריאצ'י, נגן גיטרה נודד. המריאצ'י נראה הולך בדרכו לעיירה אקוניה (Acuña), כדי לנסות להתפרנס כנגן גיטרה, כמו אביו, סבו ואבי-סבו, ומתלונן בקריינותו על חוסר המזל שלו ועל בדידותו. המריאצ'י מנסה להשיג עבודה קבועה כנגן בבר בעיירה, אך נדחה על ידי בעל הבר. אחריו נכנס לבר אזול, שמגלה כי הבר הוא בבעלותו של מוקו, וששלושה מהיושבים בו הם עובדיו. אזול הורג את אנשיו של מוקו אך מותיר בחיים את בעל הבר, שמודיע למוקו את אשר אירע.
ביגוטון, יד-ימינו של מוקו, נכנס לבית מלון ומשתמש בטלפון שבדלפק הקבלה. הוא מקבל את הידיעה על שאירע בבר השייך למוקו, ושומע תיאור מילולי של הרוצח: לבוש שחור ומצויד בתיק גיטרה. הוא אומר לבעל המלון שיתקשר אליו אם יראה אדם שעונה לתיאור זה.
המריאצ'י, בינתיים, הולך לבר נוסף ומנסה את מזלו שם. המוזגת בבר זה היא בחורה יפה, שחורת-שיער, ששמה דומינו. המריאצ'י מציע לה להיות נגן בבר שלה, אך נתקל בסירוב נוסף. המריאצ'י עוזב את הבר ומגיע למלון שבו ביקר קודם ביגוטון, על מנת ללון בו. בעל המלון שם לב ללבושו השחור של המריאצ'י ולתיק הגיטרה שהוא נושא, ומבקש ממנו מקדמה לתשלום. מיד לאחר שהמריאצ'י עוזב את דלפק הקבלה מתקשר בעל המלון לביגוטון. למלון מגיעים ביגוטון וחיילים נוספים של מוקו כשהם חמושים בנשק. המריאצ'י מבין שהם תרים אחריו ונס על נפשו. ביגוטון וחייליו בתגובה מתחילים לרדוף אחרי המריאצ'י ברחובות העיירה. המריאצ'י מצליח להרוג שלושה מאנשיו של מוקו, וכן חובט בביגוטון בתיק הגיטרה שבידו וגורם לו לאובדן הכרה.
המריאצ'י בורח מזירת האירוע וחוזר אל הבר של דומינו. הוא מספר לה שהרג מספר אנשים מתוך הגנה עצמית, ומבקש ממנה להתאכסן אצלה עד שתחלוף המהומה. דומינו מסכימה ומובילה אותו לחדרה.
המריאצ'י הולך לחדרה של דומינו ונח במיטתה. בינתיים נכנס ביגוטון לבר, ומסתבר שהשניים מכירים. הוא שואל אותה האם ידוע לה על אדם זר שהגיע לסביבה. היא עונה לו בשלילה, והוא אומר לה שאדם לבוש בבגדים שחורים ובעל תיק גיטרה, הרג באותו יום עשרה מאנשיו.
חשדה של דומינו מתגבר, והיא נכנסת לחדרה, שבו נמצא המריאצ'י. היא לוקחת סכין ממגירתה (שמתברר בהמשך כי הוא סכין לפתיחת מכתבים) ומאיימת עליו, תוך שהיא מטיחה בו את ההאשמות שהעלה ביגוטון. היא פותחת את תיק הגיטרה של המריאצ'י, כדי לאשש את שאמר לה ביגוטון, אך מגלה להפתעתה שבתיק ישנה גיטרה ולא כלי נשק. לפי דרישתה של דומינו, המריאצ'י מנגן בגיטרה ושר לה שיר רומנטי. דומינו משתכנעת שהמריאצ'י דובר אמת. לאור התרשמותה מיכולותיו כמריאצ'י, מסכימה דומינו שיישאר במעונה ומסכימה לספק לו לינה ואוכל תמורת הופעותיו בבר שלה עד שימצא עבודה קבועה.
בבוקר מגיע אזול לבר של דומינו, בעוד שהמריאצ'י מבקר במלון בו התאכסן קודם לכן כדי לקבל חזרה את כספו. בצאתו של אזול מהבר הוא לוקח בטעות את תיק הגיטרה של המריאצ'י ומשאיר את תיק הנשק שלו בבר. ביגוטון ואנשיו עוצרים את אזול בצאתו מהבר, לאחר שהם מזהים אותו כאיש שהם מחפשים. עם זאת, הם מגלים בתיקו גיטרה ומשחררים אותו לדרכו. המריאצ'י, שחזר בינתיים לבר, רואה את אזול ורץ אליו עם תיק הנשק. ביגוטון מזהה אותו כאזול, ומתפתח מרדף נוסף אחר המריאצ'י. המריאצ'י נעזר בנשק שבתיקו של אזול כדי להרוג שניים מאנשיו של מוקו ומצליח להימלט פעם נוספת מביגוטון.
במעונה של דומינו, שאליו חזר המריאצ'י, מסבירה לו דומינו את השתלשלות האירועים, לאחר שדיברה בטלפון עם "חבר שיודע מה קורה". היא מסבירה לו שרק מוקו יודע כיצד אזול נראה, וסימני ההיכר שלפיהם אנשיו מזהים אותו הם לבושו השחור ותיק הגיטרה שלו. היא מציעה לו להישאר במעונה ולא לצאת ממנו עד חלוף המהומה, וכן להחביא את הז'קט שלו ואת תיק הגיטרה.
מוקו מתקשר לדומינו ומבקש שתבוא אליו, אך היא מסרבת. היא מספרת למריאצ'י שדיברה עם מוקו, ומסבירה לו שמוקו מחזר אחריה וקונה לה רכוש על מנת לזכות בלבה. דומינו מוסיפה עוד כי מוקו נתן לה במתנה את הבר שברשותה, כשהיא עבדה בו. דומינו מספרת עוד כי המתנה האחרונה שנתן לה מוקו הייתה אופנוע, והוא ביקש ממנה שתרכב עליו לחוותו כשתחליט להיות שלו. המריאצ'י שואל את דומינו האם מוקו יכול לשכנע אותה לעשות זאת, והיא עונה שבעבר הוא יכול היה, אך כעת כבר לא.
בבוקר הולך המריאצ'י לרכוש גיטרה, כדי שיוכל לנגן בערב, אך ברחוב הוא נתקל בביגוטון שמתחיל מיד לירות לעברו. מתפתח מרדף נוסף שבסופו אנשיו של מוקו מצליחים להמם את המריאצ'י ומובילים אותו לחוותו של מוקו. מוקו נדרש לזהות את המריאצ'י כאזול, אך הוא אומר לביגוטון שחלה טעות בזיהוי, והמריאצ'י נזרק ברחובות אקוניה.
בינתיים מגלה אזול כי המריאצ'י נתפס והובל לחוותו של מוקו. הוא מגיע לבר של דומינו ואומר לה שאם היא רוצה לראות שוב את המריאצ'י, עליה לבוא אתו. הוא מבקש את עזרתה מאחר שאינו יודע היכן נמצאת חוותו של מוקו.
אזול ודומינו נוסעים לחווה וכשהם מגיעים לשם, מצמיד אזול אקדח לרקתה של דומינו ודורש לפתוח לו את הדלת, אחרת הוא מאיים להרוג את דומינו. מוקו בתגובה מכניס את אזול ודומינו לחווה. אזול מאיים על מוקו, ודורש שיביא לו את הכסף שהוא חב לו ולא הוא מאיים להכתים את בגדיו בדמה של דומינו. מוקו נענה לדרישותיו של אזול, אך כשדומינו שואלת את מוקו מה רצונו מהמריאצ'י, שאנשיו בלבלו אותו עם אזול, עולה חמתו של מוקו. מוקו זועם על העניין שדומינו מגלה במריאצ'י, דבר שהוא רואה כבגידה בו. דומינו מבקשת ממוקו שיניח למריאצ'י לנפשו ולאור דברים אלו יורה בה מוקו בזעמו. אזול מרחם על דומינו ואומר למוקו שכל שרצה הוא שמוקו ישלם לו את חובו. מוקו אומר לאזול שלבו רך מדי, ועל כן לעולם לא יצליח כמוהו ומיד לאחר מכן הוא יורה באזול והורג גם אותו.
במקביל, מגלה המריאצ'י שדומינו נסעה עם אזול לחוותו של מוקו. הוא עולה על אופנועה ונוסע לחווה, ומגלה בה את גופתה של דומינו שרועה על אדמת החווה. הוא מתעמת עם מוקו, שזועם על המריאצ'י על שהרג את אנשיו ולקח לו את דומינו. מוקו שולף את אקדחו ויורה בידו של המריאצ'י, כדי שלא יוכל לנגן עוד. מוקו מנסה לגרש את המריאצ'י מחוותו, אך המריאצ'י מוצא לידו את האקדח אותו הצמיד קודם לכן אזול לרקתה של דומינו, ויורה במוקו ארבע יריות. אנשיו של מוקו מגיבים באדישות והולכים מזירת האירוע.
המריאצ'י עוזב את החווה ועולה על אופנועה של דומינו, עם תיק הנשק של אזול, עם כלב הפיטבול של דומינו ועם סכינה לפתיחת מכתבים. הוא אומר בקריינות, שעם הפצע בידו כבר לא יוכל לנגן עוד, אך עם הכלב ועם כלי הנשק שבידו הוא מוכן לעתיד לבוא. הסרט מסתיים כאשר המריאצ'י עוזב את אקוניה ונוסע אל עבר האופק.
יצירת הסרט
רוברט רודריגז יצר סרטים קצרים מאז ילדותו. בגיל 23, לאחר שלמד קולנוע באוניברסיטת טקסס ויצר את הסרט הקצר "Bedhead", שזכה בפרסים במספר פסטיבלים בארצות הברית, החליט להתנסות ביצירת סרט באורך מלא. את "אל מריאצ'י", סרטו הראשון באורך מלא, יצר במטרה לרכוש ניסיון ביצירת סרטים, וכדי להתאמן לקראת סרטו המשמעותי הראשון. הוא תכנן יחד עם חברו, קרלוס גאיארדו, שהסרט יהיה חלק מטרילוגיה המיועדת לשוק הווידאו הביתי בספרדית. כוונתו הייתה לממן בדרך זו את הפקת הסרטים הבאים בסדרה, ולאחר מכן להציג את הסדרה לגופים הוליוודיים כדי להפגין את יכולתו, ורק אז להתחיל, כבמאי מנוסה, בקריירה ההוליוודית שאליה שאף.
הסרט הופק ב-1991 בחברת ההפקות "לוס חוליגנס" (Los Hooligans, משנת 2000 ידועה כ-Troublemaker Studios) שהקים רודריגז, בתקציב נמוך במיוחד - 7,000 דולר בלבד, במקום כ-9,000 דולר שיועדו במקור להפקתו.
התסריט
את התסריט כתב רודריגז במשך חודש ימים בלבד, כשהשתתף כמטופל בניסוי רפואי לבדיקת תרופה חדשה תמורת שכר של 3,000 דולר, שאותם גייס לצורך הפקת הסרט. בכתיבת התסריט שם רודריגז דגש על פיתוח דמותו האיקונית של המריאצ'י כנגן רומנטי שנקלע בעל כורחו לעימות אלים בין כנופיות פשע, שמזהות אותו בטעות כרוצח קטלני. סיפור העלילה היה משני לפיתוח דמותו של המריאצ'י. מאחר שהיה מנוסה רק ביצירת סרטים קצרים, בנה רודריגז את התסריט מחיבור של שלושה תסריטים נפרדים לשלושה סרטים קצרים, והוסיף תפנית מפתיעה בסיום.
כדי לחסוך בהוצאות ההפקה, ביסס רודריגז את התסריט על אלמנטים ואביזרים קלים להשגה, כמו כלב הפיטבול והאופנוע של דומינו, שני הברים, והחווה ששימשה כמעונו של מוקו.
השחקנים וצוות ההפקה
השחקן הראשי בסרט, קרלוס גאיארדו, שמגלם את המריאצ'י, היה חברו הוותיק של רודריגז, ובסרט היה גם שותף לכתיבת התסריט ולהפקה. שאר צוות השחקנים כלל בעיקר שחקנים בלתי-מנוסים, שאת חלקם הכיר רודריגז זה מכבר. כך למשל מרקוורדט, שאותו הכיר במהלך הניסוי הרפואי שבו השתתף לפני שהחל ליצור את הסרט. מרקוורדט לא ידע ספרדית, ועל כן עבר קורס קצר ללימוד השפה לקראת הסרט, ונאלץ לשנן כל שורה בו. לפי החלטתו של רודריגז, לא קיבלו השחקנים משכורת כלשהי, והתקציב נוצל לצורכי הפקה חיוניים יותר. גאיארדו היה מחויב לחלוטין לסרט, ועבד בתיאום מלא עם רודריגז. השניים היוו כמעט את כל צוות ההפקה, ולעיתים, כשהיה צורך, אף היו מצלמים בעצמם סצנות בכיכובו של המריאצ'י כששאר הצוות לא היה זמין.
הצוות שעבד על הסרט היה מצומצם ביותר, ולרוב נדרש רכב אחד בלבד להסעתו ולהעברת הציוד לאתרי הצילום. רודריגז היה היחיד שקבע את התוואי האמנותי והעלילתי בסרט. הוא הבין את העלילה לעומקה, ידע היטב כיצד לשלב כל מרכיב בתמונה הכוללת, והיה יכול לערוך שינויים בעלילה לפי אילוצים שנתקל בהם, מבלי לפגוע בעקביותה. הוא לא נהג להתעכב רבות על הדרכת השחקנים ועל בימוים, ואף נעזר בהם לתפקידים נדרשים שונים "מאחורי הקלעים".
במהלך מחוכם, ליהק רודריגז לסרט את מגישי החדשות של שתי תחנות הטלוויזיה המקומיות, ובשל כך הוצג באור חיובי ברשתות המקומיות ורכש את אמונם של תושבי המקום, שהיו נכונים לסייע לו ללא תמורה.
צילום והפקה
הסרט צולם במשך שבועיים בעיירה המקסיקנית אקוניה, עיירת הולדתו של גאיארדו, על גבול טקסס, המדינה שבה גדל רודריגז. רודריגז רכש הבנה בסיסית של האלמנטים השונים בעשיית קולנוע במהלך לימודיו באוניברסיטה, ועל כן הוא עצמו כתב, ביים, הפיק, ערך וצילם את הסרט. את הסרט הוא צילם באמצעות מצלמה מושאלת מסוג 16 מ"מ, האופיינית לסרטים דלי תקציב, שאותה אחז בידו במהלך הצילום. לצורך צילום בתנועה, שבו נהוג להשתמש בדולי, נעזר רודריגז בכיסא גלגלים מושאל, שאותו דחף לעיתים גאיארדו. השמע הוקלט בנפרד במכשיר הקלטה, שאף אותו הפעיל רודריגז. התאורה בסרט הייתה פשוטה, וכללה שתי נורות בהספק של 250 ואט, ובצילומי חוץ הסתמך רודריגז בעיקר על תאורה טבעית. לא היו בסרט אפקטים מיוחדים רבי רושם, והדמויות כמעט תמיד ספגו יריות בחזה, כיוון שכחובבן בתחום האפקטים, הגיע רודריגז למסקנה שאזור החזה הוא היחיד בגוף שבו הוא יכול להרשות לעצמו לטעות ביצירת אפקט של דם מזויף.
כל האביזרים בסרט הושאלו, פרט לתיק הגיטרה שאותו רכש. כך למשל, את האמבטיה במעונה של דומינו הביא לו הבמאי אלפונסו אראו (Alfonso Arau), שצילם בעיירה את סרטו "כמו מים לשוקולדה" והשתמש באמבטיה זו בסרטו. העובדה שאקוניה היא עיר הולדתו של גאיארדו עזרה לרודריגז להשיג בחינם אביזרים, שחקנים בלתי-מתורגלים שישתתפו בסרט וגישה לאתרי צילום, אלמנטים שידע שהיה מתקשה להשיגם אילו צילם את הסרט בארצות הברית. כמו כן, בשל העובדה שהחוק לא נאכף בנוקשות בעיר, יכול היה רודריגז לצלם ברחובות העיר ובמקומות הציבוריים בה מבלי לקבל אישורים, ואף שאל אקדחים מתחנת המשטרה המקומית, ששימשו בסצנות המרדף שבסרט.
הפצה
רודריגז ייעד את הסרט במקור לשוק הווידאו הביתי בספרדית, ועל כן התכוון תחילה לנסות להפיצו בחברות הפצה ספרדיות, אך במהלך חיפושיו החליט להציעו גם לכמה חברות הפצה אמריקאיות, ולקדם בכך את שמו בארצות הברית. רודריגז נקט בשיטה ייחודית: הוא הביא עמו לפגישות עם המפיצים את סרטו הקצר עטור-הפרסים "Bedhead", קדימון לסרט "אל מריאצ'י" שיעורר עניין לצפייה בסרט המלא, וכן הביא עותק יחיד של הסרט בגרסתו הסופית. כאשר ביקשו המפיצים שישאיר בידם את הסרט כדי לצפות בו מאוחר יותר, הוא סירב, וכך למעשה אילץ אותם לצפות בסרט המלא יחד איתו. כך יכול היה רודריגז להתרשם מתגובותיהם ולהפיק מהן לקחים. כמו כן, ניסה רודריגז למכור "את עצמו" יחד עם הסרט, והבטיח למפיצים הבטחות למיזמים עתידיים אם יחליטו להפיץ את "אל מריאצ'י".
תחילה נפגש, יחד עם קרלוס גאיארדו, עם חמישה מפיצים מקסיקנים-אמריקנים מלוס אנג'לס, שלא התרשמו מהסרט. בהמשך נפגש עם יו"ר חברת ההפצה Mex-American, שהתרשם מהסרט והציע לרודריגז להפיצו במקסיקו ובארצות הברית תמורת 25,000 דולר, אך רודריגז סירב ואמר כי הוציא על הפקתו 70,000 דולר, ובסופו של דבר לא נחתם חוזה הפצה עם Mex-American. בהמשך פנה רודריגז לרוברט ניומן מסוכנות הכישרונות International Creative Management (ICM). ניומן התלהב מ-"Bedhead" ומהקדימון, וראה פוטנציאל בבמאי הצעיר. עם זאת, מאחר שרודריגז לא תכנן שהסרט יופץ לקהל האמריקני, לא הייתה בידו גרסה עם כתוביות באנגלית. לאחר שלושה שבועות חזר ל-ICM עם גרסה הכוללת כתוביות. הסרט מצא חן בעיני הסוכנות, ורודריגז חתם עמה על חוזה ייצוג. ICM הצליחה לעורר עניין בסרט בקרב חוגים הוליוודיים, ולאחר תחרות בין החברות, חתם רודריגז לבסוף עם חברת קולומביה על חוזה בן שנתיים לכתיבה ולבימוי של סרטים שתפיץ, לרבות שני סרטים פוטנציאליים וגרסה מחודשת או סרט המשך דובר אנגלית ל"אל מריאצ'י". כמו כן, רכשה קולומביה את הזכות להפצה בינלאומית של הסרט תמורת 150,000 דולר, והבטיחה לרודריגז 25% מהכנסות מכירות הווידאו. בכך הפך "אל מריאצ'י" לסרט שהפקתו הייתה הזולה ביותר מבין הסרטים שהפיצה חברת קולומביה באופן בינלאומי. הסכום ששולם לרודריגז היה גדול באופן ניכר מהסכום שציפה לקבל, ועם זאת, הארווי ויינשטיין, ממקימי מירמקס, אמר מאוחר יותר בפסטיבל סאנדנס, כי אם החוזה עם קולומביה לא היה נחתם, היה בכוונתו להציע לרודריגז סכום כמעט כפול עבור זכויות ההפצה.
לפני חתימת ההסכם עם קולומביה, ניסה אחד ממפיקיה לשכנע את רודריגז לשנות את קו העלילה ולעשות אותה "אמריקנית" יותר. הוא סבר כי יהיה קשה לשווק בארצות הברית סרט דובר ספרדית, מאחר ש"בהוליווד, משמשים סרטים בשפה זרה אך כחומר גלם שאותו ניתן לעבד בהמשך לסרט אמריקני". הוא טען שהדמות "אתנית מדי" ושיש לשנות את קו העלילה כך ש"הגיבור תר אחר סוחרי הסמים הרשעים, מאתרם ומחסלם". אלא שרודריגז לא שעה לעצותיו, ואף שהשינויים המוצעים בקו העלילה לא בוצעו, נחתם הסכם ההפצה בין רודריגז וקולומביה לסרט כפי שהוא.
כדי להתאים את הסרט להקרנה בבתי קולנוע, השקיעה קולומביה כ-200,000 דולר בפוסט-פרודקשן, שבו ערכה את הסרט מחדש, העבירה את התמונה לפורמט של מצלמת 35 מ"מ, ואף ערכה מחדש את הקול, פעולה שנדרשה בין היתר בשל העובדה שבהפקה המקורית הוקלטו הקול והתמונה בנפרד.
קולומביה החליטה להפיץ את הסרט בהיקף מצומצם יחסית, והוא הוקרן רק בכ-90 בתי קולנוע נבחרים. הוא סווג בסיווג צפייה R (שמחייב ליווי מבוגר לצופים מתחת לגיל 17), וזאת בשל סצנות האלימות שבסרט.
הכנסותיו הכוללות של הסרט בקופות הקולנוע הסתכמו בכ-2 מיליון דולר. בשוק הלטיני נעשו פעולות שיווק מצומצמות יחסית, ויש הסבורים כי הרווח בקופות היה יכול לגדול בצורה ניכרת אם היו נעשים מאמצים רבים יותר בתחום זה. עם זאת, הסרט הפך לסרט פולחן, הכניס כ-1.5 מיליון דולר נוספים במכירות וידאו בשנים הראשונות שלאחר הפצתו, וסלל את הדרך למיצובו של רודריגז כבמאי הוליוודי נחשב.
תגובת הקהל והמבקרים
קהל הצופים לא קיבל את הסרט בהתלהבות יתרה. ההכנסות מהסרט היו כ-2 מיליון דולר בלבד בבתי הקולנוע, סכום נמוך לסרט שמפיצה חברת הפצה גדולה כקולומביה. לעומת זאת, הוא התקבל בהתלהבות בקרב מבקרי הקולנוע, והצליח בפסטיבלים. מבקרי קולנוע בעלי-שם, כרוג'ר איברט וטוד מקארתי, שיבחו את הסרט, הוא זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל סאנדנס, שבו אף הוצג בהצגת בכורה, וזכה להיות הסרט הפותח בפסטיבל טליורייד (Telluride). הוא אף הוצג בפסטיבלי קולנוע נוספים, כמו אלו שבטורונטו, בברלין ובאטלנטה. מעבר לכך, הסרט זכה בפרסים נוספים.
המבקרים חיבבו את הסרט כיוון שראו בו סאטירה על סוגת סרטי הפעולה ההוליוודיים, מאחר שעשה שימוש-יתר במוסכמות הסוגה, לרבות תנועה מואצת ומואטת של השוט, סצנות מרדף מורכבות, הרבה דם ואקדחים, תנועות מצלמה דרמטיות יתר על המידה וחזות כללית של מערבון ספגטי. כל זאת השיג רודריגז בתקציב הפקה קטן, ולמרות זאת הגיע, לדעתם, לתוצאות דומות לאלו שהיו מתקבלות בתקציב גדול ובאולפן הפקות משוכלל.
כתב המגזין וראייטי, טוד מקארתי, כתב בביקורתו, כי הסרט הוא בעל סגנון מרענן, ושיאהב אותו קהל בעל טעם מעודן בקולנוע. הוא סבר כי הסרט יתקבל היטב בקהילה ההיספאנית וכן בקרב קהל המחבב סרטים של יוצרים חדשים, אך עד קבלת הסרט למיינסטרים הקולנועי, ייאלץ רודריגז לחכות לסרט המתוכנן הבא בסדרה, שתקציב הפקתו תוכנן ל-6 מיליון דולר. כמו כן, סבר כי הסרט לוקה בהבעת רגש ושתסריטו אינו מפותח, ועל כן הוא צפוי להתקבל כסרט שוליים בלבד. עם זאת, ראה בסרט מקור השראה ליוצרי סרטים מתחילים, ודוגמה כיצד ניתן להגיע לתוצאות נאות בתקציב נמוך. לפי מקארת'י, סגנונו של הסרט הוא בחלקו מקורי, ובחלקו מושפע מבמאים כסרג'ו לאונה וג'ורג' מילר, וכן ניכרת בו השפעה מסרטים אפלים מהאזור שמדרום לארצות הברית. כמו כן, הוא סבר כי רודריגז לא התייחס ברצינות יתרה לתסריט הנדוש, ובמקום זאת השתעשע באירועים של טעויות בזיהוי, בעימותים אלימים ובבדיחות סגנוניות, לרבות האצת שוטים, וביצוע פרודי המלגלג על מוסכמות הסוגה. לפיו, בשל קלילותו של הסרט, מפתיע כי בשיא העלילה מוצאות כל כך הרבה מהדמויות את מותן. מקארת'י שיבח את משחקם של גאיארדו, גומס ומרקוורדט, וסבר כי הופעתו של ריינול מרטינס (אזול) הייתה הטובה ביותר מבין השחקנים. הוא כתב כי "מבנה גופו כשל שחקן פוטבול, דמותו חסרת המרגוע וחסרת המעצורים ואדישותו המשעשעת, חוקקים את דמותו של אזול בזיכרון".
רוג'ר איברט, בביקורת בעיתון שיקגו סאן טיימס, שיבח את הסרט וכתב כי "תקציבו של סרט, בין אם הוא גבוה ובין אם הוא נמוך, אינו מהווה עילה לצפות בו. [...] "אל מריאצ'י" הוא סרט טוב, על אף שהופק בתקציב דל". הוא ציין כי סגנון הצילום מעניק לסרט חיים וחיוניות, ושרודריגז אינו פוחד משימוש בטכניקות צילום האופייניות לסרט אילם כדי להדגיש את ההומור וכדי לשרת את סצנות הפעולה, וזאת לעומת תופעה אופיינית בסרטים עתירי תקציב, המשתמשים בסגנון צילום רב-רושם, אך באופן שאינו משרת את העלילה, כך שלא ברור לאן היא חותרת. לעומת זאת, לטעמו, ניכר כי צירופי-המקרים והטעויות בזיהוי שמניעים את העלילה, מתוכננים מראש, עד כדי כך שהסרט מהווה כמעט "פרודיה על עצמו", אך סגנונו של הסרט והקסם שבו מחפים על כך. כן הוא שיבח את משחקם של השחקנים הלא-מנוסים, שמציגים בעיניו הופעה נאה שהולמת את דמותם בסרט, ובמיוחד שיבח את סגנון משחקם של גאיארדו ושל גומס.
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס כתבה שהסרט מהווה "שילוב של הסרט האפל ומוסכמות סרטי המערבונים, עם רמיזה לעתיד ניהיליסטי בסצנות הסיום". היא ציינה כי "סגנונו החזותי של הסרט הוא פשוט וראשיתי, ומזכיר סרט ביתי, אך הדבר אינו מפריע בזכות כישוריו של רודריגז בצורה שבה הוא פורש את סיפור העלילה". לדבריה, הסרט עושה שימוש במוסכמות הוליוודיות מקובלות, למשל בדמויות שנפוצות בסרטי הסוגה, כגון הפושע הנבל בעל המראה המטופח ונערתו היפה, וכן בקרבות הירי המבוימים היטב, בסגנון הצילום הראוותני, בסצנות המתארות את חלומותיו של המריאצ'י ובהומור העממי. עם זאת, היא ציינה שהעלילה פשוטה מאוד ושאין בסרט הבעת רגש אמיתית. מסלין ציינה גם כי רודריגז ממלא אחר הכלל הבסיסי שלפיו יש לשמור כל העת על ערנות הצופים, ורוב הזמן נותר הקהל מרותק לסרט בזכות רגעים אנדוקטליים, כגון נגן בבר שמהווה להקה של איש אחד בניגונו על סינתיסייזר, שנראה כי יכול לנגן רק שירי פולקה.
מגזין הקולנוע הבריטי "סייט אנד סאונד" (Sight and Sound) כתב על הסרט כי הוא "משתמש בסוגה נפוצה על מנת להאיר נקודות עדינות: שינוי מול מסורת, מקסיקנים מול אמריקנים-מקסיקנים שעולם הערכים שלהם שונה והשקפותיהם שונות. על אף הרושם של סרט דל-תקציב שטחי, נדוש ורגיל מסוגו, מדובר בפרויקט המציע דבר מה חדשני באמת עבור סרט אמריקני".
מגזין הקולנוע "אמפייר" כתב על הסרט: "גולמיותו קוסמת ומדגישה לטובה, ולא לרעה, את קצבו המהיר והאנרגטי, את סגנון העריכה האינטואיטיבי ואת עבודת הצילום המצוינת, החושפים במאי עם שאיפות ויזואליות חסרות גבול. מדובר ביצירת-מופת-זוטא".
נושאי הסרט ופרשנויות
לפי חוקר הקולנוע צ'ארלס רמירז ברג, הסרט משלב שתי סוגות של סרטי ניצול: סרטי הסמים המקסיקניים, שפרחו בשנות ה-80 (narcotraficante), וסרטי הרפתקאות לחימה (warrior adventure), שמקורם במערבונים ובסרטי אמנויות לחימה שנוצרו בהונג קונג.
ברג כתב כי הסרט שובר סטריאוטיפים קולנועיים נפוצים. בסרט מתהפכים התפקידים שהתקבעו במערבון הספגטי, ובמקום גיבור לבן הנאבק בסוחר סמים לטיני נבל, הגיבור הוא מריאצ'י מקסיקני שנאבק מול סוחר סמים לבן ועשיר. עם זאת, המריאצ'י לא נראה כאויבו הטבעי של מוקו, והפגישה ביניהם היא תולדה מקרית של רצף טעויות. כמו כן, המריאצ'י שונה בתכלית מהגיבור האמריקני הטיפוסי. בעוד שזה האחרון מתאפיין לרוב במיומנויות לוחמה ובמראה שרירני, המריאצ'י הוא אדם פשוט, דל-אמצעים, שנקרה בעל כורחו לעימות בין כנופיות פשע. מיומנויותיו אינן בלוחמה, כי אם בשירה ובנגינה. הוא ממוצא מקסיקני, דבר נדיר בקולנוע ההוליוודי, ובעל חזות מקסיקנית טיפוסית. הצבתו כגיבור קוראת תיגר על המוסכמה ההוליוודית, שעל פיה כדי להביס את הנבל יש צורך בכוחות-על כלשהם. הוא אף מהווה דמות אנטי-מאצ'ואיסטית: הוא מזמין בברים משקה קל ולא חריף כדי לשמור על קולו, והוא מסרב לעשן. על אף כל אלו, נתפס המריאצ'י בעיני הצופה כגיבור נועז וגברי. מותו של מוקו, הנגרם בידי המריאצ'י, איש המוזיקה הצנוע וחסר הניסיון, מהווה תפנית אירונית, שבה דווקא הלטיני שחום-העור גובר על הלבן היהיר.
ברג ראה בבחירת צבעי התלבושות למריאצ'י ולאזול, ששניהם לבושים שחור, ולמוקו, שלבוש לבן, מחווה מודעת של רודריגז לסרטי הקונג-פו שמהם שאב השראה, והיפוך למוסכמה הנהוגה במערבונים, שלפיה הלבן מייצג את הטוב.
באתר microbudgetfeatures.com נכתב כי "יש שיאמרו כי ב"אל מריאצ'י" מתייחס רודריגז לאחריותה של ארצות הברית במלחמות הסמים באמריקה הלטינית, באמצעות ליהוקו של אמריקאי כאיל הסמים הראשי, או שהסרט הוא מטפורה לאהבתו של רודריגז לקולנוע, המקבילה לתשוקתו של המריאצ'י למוזיקה. עם זאת, אם אלו הם הנושאים שרודריגז בחר להתייחס אליהם בתסריטו, הוא נכשל בניסיונו ליישם זאת. ההתייחסויות הפוליטיות, החברתיות והקונספטואליות המעטות בסרט חולפות ובאות, ואינן נשארות בזיכרונו של הצופה. אפילו שלוש סצנות החלום, שמתיימרות להציג לצופה את התת-מודע של המריאצ'י, נכשלות בניסיונן להבהיר רעיון כלשהו. [...] הבדידות היא הנושא היחיד שנראה שמצליח לחלחל ליצירה. היא מוצגת ברמיזות חזותיות, כגון דלת יחידה שנותרה מבית שנשרף כולו, הצב שמנסה לחצות את הכביש המהיר, ילד שעומד לבדו בסצנות החלום של המריאצ'י, והמריאצ'י שרוכב לבדו אל האופק בסיום הסרט. עם זאת, גם כאן הסרט אינו מציג תובנות ברורות בנושא. הבדידות היא רק מאפיין של דמויות ועצמים המוצגים בסרט, ואינה מרכזו של דיון קונספטואלי".
ספרו של רודריגז "מורד ללא צוות"
בספרו "Rebel without a Crew: Or How a 23-Year-Old Filmmaker With 7,000 Became a Hollywood Player" ("מורד ללא צוות: או כיצד הפך במאי בן 23 עם 7,000 דולר בכיס לאישיות הוליוודית"), תיאר רודריגז את ראשית ימיו כבמאי ואת סיפורו של הסרט "אל מריאצ'י". הספר, בן 306 עמודים, יצא בהוצאת Plume ב-1 בספטמבר 1996. רודריגז תיאר בו את סיפור יצירת הסרט החל מגיוס הכסף עבורו, דרך כתיבת התסריט וההפקה, ועד רכישת זכויות ההפצה על ידי חברת קולומביה. זהו ספר פופולרי בקרב יוצרי סרטים מתחילים, והוא היווה השראה ליוצרים מתחילים רבים כיצד ניתן ליצור סרט איכותי בתקציב קטן.
פרסים
לאחר יציאתו למסכים, זכה "אל מריאצ'י" במספר פרסים ובמועמדויות לזכייה:
יחסי גיאנה–יפן
יחסי גיאנה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה לבין רפובליקת יפן.
היסטוריה
בין יפן לבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה מתקיימים יחסים דיפלומטיים. שתי המדינות כוננו את היחסים שביניהן בחודש יוני 1967. בין שתי המדינות התקיימו מספר ביקורים רמי דרג ולאחריהם הגיעו מספר שיתופי פעולה מינוריים.
ג'ואנה דייוויד
ג'ואנה דייוויד (באנגלית: Joanna David; נולדה ב-17 בינואר 1947) היא שחקנית בריטית המוכרת ממגוון תפקידים שגילמה בסדרות טלוויזיה.
ביוגרפיה
ג'ואנה אליזבת האקינג נולדה בלנקסטר שבאנגליה. תפקידה החשוב הראשון בטלוויזיה היה בשנת 1971 בדרמה "תבונה ורגישות" של ה-BBC עיבוד לרומן באותו שם בה שיחקה בתפקיד ראשי בדמות אלינור דשווד. שנה אחר כך הופיעה בתפקיד סוניה בעיבוד טלוויזיוני ל"מלחמה ושלום". סדרות טלוויזיה נוספות שהופיעה בהם היו "המוהיקני האחרון", "Colditz", "Missing presumed Dead" (1972) ו-"Odd Man In".
בהדרגה החלה לגלם דמויות של נשים מבוגרות יותר, ב-1995 השתתפה בסדרת הטלוויזיה גאווה ודעה קדומה, בה גילמה את מרת גרדינר, דודתה האהובה של אליזבת בנט, גם בתה אמיליה פוקס הופיעה בסדרה בתפקיד ג'ורג'יאנה דארסי.
על הבמה הופיעה במחזה "Breaking the Code" בכיכובו של דרק ג'קובי. ב-2009 שיחקה במחזה "Woman in Mind" מאת המחזאי אלן אייקבורן.
בין סדרות הטלוויזיה הרבות שהשתתפה בהן אפשר למנות את "הרפתקאות שרלוק הולמס", "מיס מרפל", "המלחמה של פויל", "המפקח מורס" ופרק בסדרה "Rosemary & Thyme".
דייוויד נשואה לשחקן אדוארד פוקס, שהיה בן זוגה במשך שנים רבות. לשניים שני ילדים, אמיליה פוקס ופרדי פוקס, שבדומה להוריהם עוסקים גם כן במשחק.
שמעון הפקולי
שמעון הפקולי היה תנא מהדור השני של התנאים. מפורסם בכך שסידר לפני רבן גמליאל דיבנה את תפילת שמונה עשרה, אך ללא ברכת המינים שנתקנה מאוחר יותר על ידי שמואל הקטן. כינויו "הפקולי" נבע, לדעת רש"י, ממקצועו שהשתכר ממכירת צמר גפן. פקולין הוא פשתן, ולפי המחקר בן ימינו הכינוי פקולי מכוון למי שמעבד פשתן. לפי דעות אחרות, נקרא על שם מוצאו - הכפר פיקולה (או פיכולה) הסמוך לירושלים, או העיר פקולי, המזוהה היום עם העיר עפולה.
הרמב"ם בפירושו למסכת אבות מביא אותו לדוגמה לחכמים שהתפרנסו ממלאכה ולא מלימוד התורה שלהם.
נוסח התפילה
תפילת שמונה עשרה על פי המסורת היהודית התחברה ברכה אחר ברכה לאורך זמן החל מזמן אברהם אבינו ועד תקופת אנשי כנסת הגדולה לאחר זמן חלו שיבושים בסדר או בתוכן הברכות ולכן הוצרך שמעון הפקולי לסדרם כיאות.
בעטיפה של ממתק
בעטיפה של ממתק הוא שמו של אלבומה השני במספר של להקת ההיפ הופ הישראלית "שבק ס'". האלבום יצא בשנת 1997 על ידי חברת התקליטים NMC בהפקת יוסי פיין.
שני הסולנים מירו וחמי אשר השתתפו באלבום הראשון של הלהקה עזבו את ההרכב, ובמקומם הצטרף הזמר נמרוד רשף. עם זאת, באלבום זה משתתף חמי בשיר "לבקש ת'קש", אשר הוקלט לפני עזיבתו את הלהקה.
חיכמאת חרייס
חיכמאת חרייס הוא פסל דרוזי ישראלי. פסלו המפורסם "תנועה וטבע", נמצא מול קניון מול הים בטיילת באילת.
קורות חיים
חרייס מתגורר במע'אר. הוא משתתף בסימפוזיונים ברחבי העולם ופסליו ניצבים ברחבי תבל. הוא הקים גן פסלים בטבע ליד מע'אר שבו מוצגים פסלי האבן, הברזל והבטון שלו.
רומניה במלחמת העולם הראשונה
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה, שמרה רומניה על נייטרליות כלפי הצדדים הלוחמים, מכרה את יבוליה במחירים טובים, ציידה את צבאה וניהלה משא ומתן עם הצדדים תוך בחינת הסיכויים והסיכונים. ב-1916 הצטרפה רומניה לצד ההסכמה הלבבית ובהמשך היה שטחה זירה למלחמה, חלק גדול ממנה, כולל בירתה, נכבש והממשלה עברה ליאשי. בסיום המלחמה הייתה רומניה בצד המנצח וקיבלה תמורה טריטוריאלית גדולה, אך היה מחיר לכך.
פרוץ המלחמה והלבטים בצמרת הרומנית
לאחר פתיחת מלחמת העולם הראשונה הביע קרול הראשון, מלך רומניה את רצונו שרומניה תצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז, אך דעת הקהל ברומניה התנגדה לכך בחריפות. המלך זימן ישיבת ממשלה בה דיווח לממשלתו שב-1883 חתם על ברית חשאית עם מעצמות המרכז. החברות בברית זו היו אמורות להיחלץ להגנת כל אחת מן החברות בה, במקרה שתותקף על ידי האימפריה הרוסית. לדעת המלך, הכבוד חייב את רומניה לפעול בהתאם לכך ולהצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז. הממשלה התנגדה לכך וסירבה לקבל את דעתו. המחלוקת נבעה מהפרשנות השונה שנתנו המלך מצד אחד, והממשלה מצד שני, לאירועים שהביאו לפתיחת המלחמה. לאחר רצח פרנץ פרדיננד בסרייבו, הממשל של האימפריה האוסטרו-הונגרית ראה בכך אמתלה מתאימה לפתוח במלחמה נגד סרביה והגיש לה אולטימטום משפיל, כדי למנוע את האפשרות שסרביה תקבל אותו. סרביה דחתה את האולטימטום ואוסטרו-הונגריה פתחה במלחמה נגדה. האימפריה הרוסית הכריזה על גיוס כללי ובתגובה גרמניה, בת בריתה של אוסטרו-הונגריה, הכריזה מלחמה על רוסיה. המלך ראה בשרשרת אירועים זו תוקפנות נגד בנות הברית הגרמניות, אך העם הרומני וממשלתו לא ראו זאת כך. הם סברו שבנות הברית הגרמניות פתחו במלחמה, לכן ההסכם לא חייב את רומניה לבוא לעזרתן. בכינוס של מועצת הכתר, שכללה את כל ראשי המדינה ושאותה ערך המלך בסינאיה, תמכו הנוכחים בשמירת הנייטרליות של רומניה ורק המלך, בתמיכתו של פטרה פ. קארפ, תמך בהצטרפות רומניה למעצמות המרכז. לקראת סוף הדיון הגיעה הידיעה שאיטליה, שהיה לה הסכם דומה להסכם הרומני עם אוסטר-הונגריה, הכריזה על נייטרליות. המלך לא התעקש לכפות את רצונו; מקץ ימים ספורים הלך המלך לעולמו ונוהגים לקשור את מותו למפח הנפש שנגרם לו מאי התייצבות רומניה לצד מעצמות המרכז.
יורש העצר, פרדיננד הראשון, מלך רומניה, היטה אוזן לרעייתו, מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, ובהשפעתה היה קשוב יותר לדעת הקהל הרומנית ולא הצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז. יתר על כן, בנצלה את חיזור הצדדים השונים אחריהם, השיגה הדיפלומטיה הרומנית את הסכם סאזונוב-דיאמנדי, הסכם סודי שנחתם בין האימפריה הרוסית ובין רומניה. על פי ההסכם התחייבה רוסיה לערוב לגבולות רומניה ולפעול להגנתם והכירה בלגיטימיות שאיפות רומניה לצירוף טריטוריות אוסטרו-הונגריות שרוב תושביהן רומנים. תמורת הבטחות רוסיה, התחייבה רומניה לנייטרליות אוהדת כלפי מדינות ההסכמה. סרגיי סאזונוב, שר החוץ הרוסי, שחתם על ההסכם, הסביר במכתבים סודיים שנאלץ לעשות זאת כדי למנוע את הצטרפות רומניה לצד מדינות המרכז, אך בסוף המלחמה יערכו וינתחו את המצב מחדש ולא בהכרח יכבדו את ההתחייבויות.
שאיפות רומניה ודעת הקהל שלה
התושבים בשתי הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה ונסיכות מונטניה, ראו את עצמם בני אומה אחת ורצו באיחוד הנסיכויות. מדינות אירופה, היו אדישות לכך או שהתנגדו, לכן בני הנסיכויות, ניצלו חלון הזדמנויות בשנת 1859 ויצרו אוניה פרסונלית, כשבחרו את אלכסנדרו יואן קוזה, תחילה לשליט נסיכות מולדובה ובהמשך גם לשליט נסיכות מונטניה ובכך נוצרה היחידה המדינית הקרויה הנסיכויות הרומניות המאוחדות. קוזה, כשליט משותף, פעל להידוק האיחוד וב-1862 זכה האיחוד לשם חדש, רומניה. מחוץ לרומניה, בחבלים סמוכים, חיו רומנים רבים, ושאיפת העם הרומני הייתה הרחבת גבולות רומניה, כדי לכלול בה רבים יותר מבני העם הרומני. מרבית הרומנים, מחוץ לגבולות רומניה, חיו בבוקובינה ובטרנסילבניה (כולל באנאט), תחת שלטון הונגרי, כחלק מאוסטרו-הונגריה, ובבסרביה, תחת שלטון האימפריה הרוסית.
לרומנים היה ברור שאינם יכולים להתמודד עם שתי האימפריות האדירות, אך קיוו שכחלק מקואליציה אירופית מנצחת יזכו לקבל את הנתח שלהם מאימפריה שתהיה בצד המנוצח. במלחמת העולם הראשונה, שתי האימפריות ניצבו האחת מול השנייה, לכן צפוי היה שבסוף המלחמה אחת מהן תהיה בין המנצחים.
המשא ומתן שקדם להצטרפות רומניה למלחמת העולם הראשונה
יון (יונל) ברטיאנו, ראש ממשלת רומניה בתקופה שקדמה להצטרפות רומניה למלחמה, לא מיהר לקבל את ההחלטה לאיזה צד להצטרף והקדים לכך משא ומתן שנועד להבטיח סיפוק חלק משאיפות רומניה, במקרה שהצד שלה ינצח. רוב רובה של דעת הקהל הרומנית ומנהיגותה שאף להצטרף לברית ההסכמה הלבבית, כדי לזכות בחבלי טרנסילבניה והבאנאט, אך היה צורך להגן בהסכמים על הגבול המזרחי נגד השאיפות הרוסיות.
המגעים נמשכו תקופה ממושכת בת שנתיים, ובמהלכה הצטרפו למלחמה איטליה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית. הרומנים מכרו יבולים של שנתיים במחירים גבוהים ובכסף הזה, בתוספת מלווה פנימי שהטילו, ציידו את צבאם, אך הנשק שהוזמן לא סופק על ידי בני הברית העתידיים, שעיכבו את האספקה עד שרומניה תחליט לאיזה צד היא מצטרפת.
במשך התקופה הזאת הופעלו על רומניה לחצים להצטרף לצד זה או אחר ולתת סיוע כזה או אחר. מעצמות המרכז ביקשו להעביר כוחות ותחמושת דרך רומניה, בהסתר, אל החזית הטורקית. רומניה לא הסכימה למעבר וגם פירקה מנשקן יחידות רוסיות שעברו בטעות את הגבול אל רומניה. לבסוף תבעה המפקדה העליונה של כוחות מדינות ההסכמה שרומניה תחליט להצטרף מיד או שכל הסיכומים שהושגו איתה מבוטלים. באמצע אוגוסט 1916 חתם ברטיאנו על הסכם בוקרשט, שעל פיו הובטחו השאיפות הרומניות, במקרה של ניצחון, במערב עד נהר הטיסה. ארבע המדינות – האימפריה הרוסית, צרפת, הממלכה המאוחדת וממלכת איטליה – הסכימו להיות ערבות לשלמות הטריטוריאלית של רומניה והכירו בלגיטימיות התביעה הרומנית של צירוף שטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית בהם האוכלוסייה הרומנית היוותה רוב בין התושבים. בתמורה התחייבה רומניה להכריז מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית ולהפסיק את היחסים המסחריים עם המדינות העוינות את ההסכמה הלבבית. הצדדים התחייבו גם לא לכרות שלום נפרד ולרומניה הובטח מעמד שווה במשא ומתן לכריתת השלום העתידי. בנוסף להסכם המדיני נחתם גם הסכם צבאי בן 17 סעיפים שעל פיו רומניה התחייבה להיכנס למלחמה עד סוף החודש. בהמשך כונסה מועצת המלך ואישרה את ההסכמים, למרות התנגדות אוהדי האופציה הגרמנית. רומניה הכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה ולמחרת גרמניה הכריזה מלחמה על רומניה. בעקבות גרמניה, גם בולגריה והאימפריה העות'מאנית הכריזו מלחמה על רומניה.
באורו
העיר נוסדה בשנת 1896. אוכלוסייתה מונה כיום (2015) כ-360 אלף איש.
רומניה במלחמת העולם הראשונה
הרכב הצבא הרומני והיערכותו
רומניה גייסה 1,083,000 חיילים בגילאים 18–45, שהיוו 15% מאוכלוסייתה באותו זמן. 833,758 מהמגויסים היוו את היחידות הצבאיות (18,000 מתוכם היו קצינים) ומתוך כמות זו כ-562,000 היו יחידות מבצעיות והיתר, כ-270,000, יחידות שירותים.
באורו
בעיר קיימים שני שדות תעופה: נמל התעופה באורו, הוותיק מבין השניים, ונמל התעופה באורו-אראלבה, המשרת גם את העיר הסמוכה אראלבה.
רומניה במלחמת העולם הראשונה
הרכב הצבא הרומני והיערכותו
בצבא הרומני היו 378 גדודי חיל רגלים, 299 סוללות תותחים ו-104 אסקדרוני פרשים. לרשות הצבא עמדו 281,240 סוסים. מבחינה ארגונית הצבא הורכב משתי דיוויזיות של פרשים ו-5 בריגדות פרשים מסופחות ליחידות אחרות ועוד 23 דיוויזיות חיל רגלים. מתוך ה-23, רק עשר דיוויזיות היו באיכות טובה, חמש היו ברמה בינונית ו-8 היו באיכות נמוכה, בתהליך התארגנות. הארטילריה הכבדה כללה 129 קני תותחים בקוטר 105 עד 210 מילימטר, שהוצאו ממבצרים והוסבו למתניעים בכל מיני אמצעים מאולתרים. הוצאת התותחים מהמבצרים בוצעה כהפקת לקח מהתנהלות המלחמה בבלגיה, שם הוכחה שלמבצרים אין ערך צבאי במלחמה הזאת.
עם כניסת רומניה למלחמה הוקם חיל תותחים נגד מטוסים, שהוכפף לגנרל הדיוויזיה, מיכאי בוטנרו, שהיה ממונה גם על הגנת הבירה, בוקרשט. לרשות ההגנה נגד מטוסים עמדו 113 תותחים נגד מטוסים, לפי הפירוט הבא: 4 תותחים 75 מילימטר איטלקים, 4 תותחים 75 מילימטר צרפתים, 44 תותחים 57 מילימטר ו-45 תותחים 75 מילימטר מודל 1880.
באורו
בבאורו מתגורר מרקוס סזאר פונטס, הברזילאי הראשון שטס למשימה בחלל (ב-2006). הכדורגלן הנודע פלה גדל בה כנער ורכש את מיומנויותיו הראשונות במשחק הכדורגל.
רומניה במלחמת העולם הראשונה
הרכב הצבא הרומני והיערכותו
מבחינה אופרטיבית חולק הצבא הרומני ל-4 ארמיות שנועדו לפעול בשתי חזיתות. בצפון וצפון מזרח פעלו הארמייה הראשונה בפיקודו של יואן קולצ'ר, השנייה בפיקודו של אלכסנדרו אוורסקו והרביעית (כונתה גם בשם "צבא הצפון") בפיקוד קונסטנטין פרזאן, במגמה התקפית כשפניהן אל טרנסילבניה. הארמייה השלישית, בפיקודו של מיכאי אסלאן, הוצבה בדרום, במגמה הגנתית, כדי להבטיח את הגבול מהתקפה בולגרית אפשרית.
חימוש צבא רומניה
בגלל האוריינטציה הפרו-גרמנית של קרול הראשון, מלך רומניה, עיקר הנשק של הצבא הרומני היה מתוצרת מעצמות המרכז ולמדינות ההסכמה לא היו קווי ייצור לתחמושת מתאימה עבור נשק זה. תעשיית התחמושת של מדינות ההסכמה, שפעלה בלחץ גדול, כדי לספק את צורכי המדינות השרויות במלחמה, לא הייתה מוכנה לעסוק בהקמת קווי ייצור חדשים למען נשק שנמצא רק בידי צבא רומניה ובמידה מצומצמת יותר בידי הצבא האיטלקי.
הפלישה לטרנסילבניה
בו זמנית עם הכרזת המלחמה, ב-27 באוגוסט, יצאו יחידות רומניות, שרוכזו לפני כן בקרבת הגבולות עם טרנסילבניה, אל מעברי ההרים ותפסו אותם על מנת להבטיח את מעבר הצבא הרומני דרכם. תוך שלושה ימים עברו דרך מעברי ההרים ונכנסו לתוך טרנסילבניה 12 דיוויזיות רומניות, שהתקבלו בהתלהבות רבה על ידי החלק הרומני של האוכלוסייה המקומית. הארמייה הרומנית הראשונה, בפיקודו של גנרל יואן קולצ'ר, שחדרה לטרנסילבניה דרך ערוצי הנחלים צ'רנה, אולט וז'יו, הייתה מפוצלת על ידי רכסי הרים בלתי עבירים, לכן מפקד הארמייה, מתוך זהירות יתירה, עצר את כוחותיו לפני שהגיעו לאתרים שנקבעו להם כיעד.
קרב טורטוקאיה
מתקפה של צבאות בולגרים וגרמנים על מצודת טורטוקאיה, בימים הראשונים של ספטמבר 1916 הביאה למפלה של הצבא הרומני שהיה חסר ניסיון קרבי, שתפקוד מפקדיו היה גרוע ונשקו עתיק יומין. התמוטטות קו ההגנה הדרומי גרמה לעצירת המתקפה הרומנית בטרנסילבניה והוצאת 7 דיוויזיות מחזית טרנסילבניה ושליחתן אל הדרום (הן לא הגיעו לשם, כי התוכניות שונו פעם נוספת, אך בינתיים חסרו בחזית הטרנסילבנית), כדי לעצור את המתקפה של אוגוסט פון מקנזן.
מתקפת הנגד של מעצמות המרכז בטרנסילבניה
בתחילת ספטמבר 1916 כינסו מעצמות המרכז 2 ארמיות (הארמייה הגרמנית התשיעית והארמייה האוסטרית הראשונה) וריכזו אותם פחות מ-65 ק״מ מפסגות הרי הקרפטים.
באוקטובר הוחלף גנרל קולצ'ר בפיקוד הארמייה הראשונה על ידי גנרל יואן דרגלינה. יואן דרגלינה יצא במכוניתו לבדוק את מצב כוחותיו בעמק הז'יו ושם נפצע. הוא הועבר לטיפול, לבוקרשט, אך מת מזיהום פצעו.
ב-30 באוקטובר הגרמנים בפיקוד אריך פון פאלקנהיין תקפו את הרומנים בהרמנשטאדט וב-8 באוקטובר בקרונשטאדט והביסו אותם. אולם על אף שנהדפו לאחור, התבצרו הרומנים במעברי ההרים וסיכלו את ניסיונות הגרמנים להודפם לאחור. רק ב-26 בנובמבר הצליחו הגרמנים להבקיע את מעבר וולקן, לאחר ניצחון נוסף למרגלות גבעות טירגו-ז'יו, ובכך פתחו את הדרך לתוככי המישור הרומני. בעקבות כך החליט הפיקוד הרומני לנטוש אף את המעברים האחרים, עקב חשש מכיתור על ידי הגרמנים.
כיבוש בוקרשט
בו בזמן הבקיע מקנזן את קו הדנובה וצלח אותה מצפון לסבישטוב. כעת נוצרה תחרות בין פאלקנהיין למקנזן מי יכבוש את הבירה בוקרשט, אולם פאלקנהיין שתוגבר בעוד 4 דיוויזיות ניצח בתחרות, וב-5 בדצמבר נכנס לעיר. למחרת יחידה אחרת של פאלקנהיין כבשה את שדות הנפט בפלוישט.
בלימת המתקפה הגרמנית
בעקבות מזג האוויר הסוער שגרם לנהרות לעלות על גדותיהם, ועקב החרבת כל הגשרים על ידי הרומנים, הצליחו הרומנים לבלום את המתקפה הגרמנית בסוף דצמבר 1916 על גדות הנהר סירט התחתי. באותו זמן נטלו הרוסים לידיהם את קו החזית מצפון דוברוג'ה עד הקרפטים, וגנרל סחרוב נטל את הפיקוד על כל הכוחות הרוסיים והרומניים במולדובה.
גם במהלך שנת 1917 הכוחות הרומנים בפיקודו של ירמיה גריגורסקו הצליחו לעמוד במתקפה גרמנית ולייצב את חזית. בהמשך נחתם הסכם שביתת הנשק של פוקשאן שסיים את הלחימה.
כלכלת רומניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה
אירועי המלחמה השפיעו על הכלכלה הרומנית מפתיחת המלחמה, כשרומניה עדיין שמרה על נייטרליות. השפעות המלחמה על הכלכלה גברו מאוד לאחר כניסת רומניה למלחמה והתעצמו עם הכיבוש הגדל והולך של טריטוריות רומניות על ידי צבאות עוינים ובזיזת נכסים רומנים. חוזה השלום הנפרד, שעל פיו כלכלת רומניה שועבדה למעצמות המרכז, ההצטרפות המחודשת למלחמה, כיבוש טרנסילבניה ובודפשט, כולל בזיזתה ולבסוף הסכמי הפיצויים המורכבים, כל אלה ועוד, השפיעו והושפעו מהמצב הכלכלי.
פרס קוולי
פרס קוולי (בנורווגית: Kavliprisen, באנגלית: Kavli Prize) הוא פרס בין-לאומי המוענק על ידי קרן קוולי בשיתוף עם האקדמיה הנורווגית למדעים ואמנויות ומשרד החינוך והמחקר  הנורווגי. כל שנה שנייה מוענקים שלושה פרסים על עבודה מדעית מצטיינת בתחומים: אסטרופיזיקה, ננוטכנולוגיה ומדעי המוח. הפרס נוסד ב-2005 והוענק לראשונה, על ידי הוקון, נסיך נורווגיה ב-2008. הפרס כולל מגילת הוקרה, מדליית זהב, ומענק כספי של מיליון דולר (אם יש יותר מזוכה אחד המענק מתחלק בין הזוכים).
המטרות העיקריות של הפרסים הם:
ועדות בחירה
האקדמיה הנורווגית למדעים ממנה שלוש ועדות לשלושת הפרסים, מנהלת את תהליך הבחירה ומכריזה על זוכי הפרסים. קונסורציום בינלאומי של חמישה מדענים יושב בכל ועדה לבחירת זוכי פרס קוולי בכל תחום. חברי הוועדות הם מדענים בינלאומיים מובילים בתחומי האסטרופיזיקה, הננוטכנולוגיה ומדעי המוח ונבחרים על ידי האקדמיה הנורווגית למדעים, על סמך המלצות שנעשו על ידי שש האקדמיות הבאות:
אסטרופיזיקה - פרס קוולי באסטרופיזיקה מוענק על הישג יוצא מן הכלל בקידום הידע וההבנה של מקורו, האבולוציה, מבנהו והרכבו של היקום. תחומי המחקר כוללים את תחומי הקוסמולוגיה, אסטרופיזיקה, אסטרונומיה, מדע פלנטרי, פיזיקה סולארית, מדעי החלל, אסטרוביולוגיה, מכשור אסטרונומי ואסטרופיזי ואסטרופיזיקה חלקיקית,. ב-29 במאי 2008, האקדמיה הנורווגית למדעים והאיגוד האסטרונומי הבינלאומי הסכימו לשתף פעולה בפרסי קוולי העתידיים באסטרופיזיקה. החל משנת 2010, האיגוד האסטרונומי הבינלאומי והאקדמיה הנורווגית למדעים משתפים פעולה בבחירת חברי ועד פרס קוולי לאסטרופיזיקה על מנת להקים ועדת פרס מאוזנת ביחס לתחומים השונים של האסטרופיזיקה. האקדמיה הנורווגית למדעים נישארה אחראית על הכרזת הפרס ומינוי הזוכים. ומקבלת ייעוץ מקרן קוולי ומהאיגוד האסטרונומי הבינלאומי. פרס קוולי באסטרופיזיקה פתוח למועמדים יחידים ולקבוצות שתרמו למחקר באסטרופיזיקה.
ננוטכנולוגיה - מדע בקנה מידה אטומי. קרן קוולי תומכת במחקר חלוצי שמטרתו הבנת המיקרו-יקום ויצירת חומרים, מכונות וחומרים חדשים המועילים לאנושות. פרס קוולי במדעי הננו מוענק על הישג יוצא מן הכלל במדע ויישום התכונות הפיזיקליות, הכימיות והביולוגיות הייחודיות של מבנים ומערכות אטומיות, מולקולריות, מקרומולקולאריות ותאיות המתבטאות בסולם הננומטר. תחומי המחקר כוללים את תחומי הרכבה עצמית מולקולרית, ננו-חומרים, מכשור ננומטרי, ננוביוטכנולוגיה, סינתזה מקרומולקולרית, מכניקה מולקולרית ונושאים קשורים.
מדעי המוח - קרן קוולי תומכת במחקר מדעי על התוצר המורכב והמתקדם ביותר של הטבע - המוח האנושי. פרס קוולי במדעי המוח מוענק על הישג יוצא מן הכלל בקידום הידע וההבנה של המוח ומערכת העצבים, תחומי המחקר כוללים את תחומי מדעי המוח המולקולריים, מדעי המוח הסלולריים, מדעי המוח במערכת, נוירוגנטיקה, מדעי המוח ההתפתחותיים, מדעי המוח הקוגניטיביים, מדעי המוח החישוביים והיבטים הקשורים למוח ולמערכת העצבים.
פאנלים מכובדים אלה של ביקורות מדענים בינלאומיים ממליצות על זוכי הפרסים על בסיס תהליך מועמדויות.
מתחם דולות
מתחם דוּלוּת (באנגלית : Duluth Complex), מתחם מפרץ ביוור (Beaver Bay Complex) המשויך אליו (ושלעיתים קרובות מתייחסים אליו כחלק ממתחם דולות), והמתחם הגעשי נורת שור (North Shore Volcanic Group) הקשור אליהם הם תצורות סלעים הבונות את מרבית תשתית סלע האם של צפון-מזרח מדינת מינסוטה. מתחם דולות ומתחם מפרץ ביוור הם מחדרים שכבתיים שנוצרו בעת היווצרות אזור ההעתקים המרכז-יבשתי (Midcontinent Rift System) של אמריקה הצפונית. סלעי המתחמים גובלים בסלעים הגעשיים של המתחם הגעשי של נורת שור שנוצרו במהלך אותו אירוע גאולוגי, ולעיתים מובלעים בתוכם. תצורות אלו הן חלק מ"סופריור אפלנד" (Superior Upland), אזור פיזיוגאוגרפי בארצות הברית, בעצמו חלק מ"לאורנטין אפלנד" (Laurentian Upland) של החבל הגאולגי השילד הקנדי, הליבה של קראטון אמריקה הצפונית.
מיקום
מתחם דולות כולל את מרבית "חבל ראש החץ" (Arrowhead Region) צפונית לימת סופיריור. מתחם דולות ומתחם מפרץ ביוור משתרעים דרומית לקו דמיוני המתחיל במערב בסמוך לדולות, מתעקל צפונה ולצפון-מזרח עד בערך קו הרוחב 48° צפון דרומית לאגם נייף (Knife Lake), ממשיך מזרחה במקביל לקו רוחב זה במרחק שנע בין חמישה לעשרים קילומטרים מקו הגבול בין קנדה לארצות הברית עד לקרבת קו האורך 90°, שם הוא מתחבר לקו הגבול בנהר פיג'ן (Pigeon River), ואז ממשיך מזרח בסמוך לגבול ובקרבתו עד ימת סופיריור. אורכו של מתחם דולות כ-240 קילומטרים ושטחו כ-4,715 קמ"ר.
בקרבה לימת סופיריור מתמזגים סלעי מחדרים אלו עם הסלעים של המתחם הגעשי נורת שור, אף הוא שריד מהיווצרות אזור ההעתקים המרכז-יבשתי, תוך יצירת פסיפס מורכב. מתחמי דולות ומפרץ ביוור נמשכים למרחק קצר מתחת לימת סופיריור דרומית לקו החוף הנוכחי, אך במרבית המקומות לאורך חוף זה ובקרבתו מכוסה חלקם הדרומי בסלעים הגעשיים של המתחם הגעשי נורת שור.
היווצרות
לפני כ-1,100 מיליון שנים החל קראטון אמריקה הצפונית להתפצל עקב היווצרות הבקע של אזור ההעתקים המרכז-יבשתי. במשך תקופה בת 15 עד 22 מיליון שנים, עלתה מאגמה דרך קרום כדור הארץ, כשהיא מפרידה בין התצורות הקדומות ויוצרת מסלע חדש באזור הבקע. שכבות המסלע שנוצרו כך מכונות חבורת העל קווינאוון (Keweenawan Supergroup). סלעים מחבורה זו צפונית לימת סופיריור מהווים את השכבות של החבורה געשית של נורת שור והתצורות הצמודות של מתחמי דולות ומפרץ ביוור.
המתחם הגעשי נורת שור
הסלעים הגעשיים של מתחם נורת שור נוצרו בין לפני 1,109 מיליון שנים ל-1,096 מיליון שנים ממאות קילוחי לבה נפרדים, תוך יצירת שש רמות משופעות נבדלות שבחלק מהמקרים נערמו זו על גבי זו והגיעו לעובי של יותר מ-8,000 מטרים. רמות אלו משופעות כלפי הקער שמתחת לימת סופיריור, כפי שניתן לראות בתמונה המצורפת של הרי סואוטות (Sawtooth Mountains), שמדרונותיהם משקפות את שיפועם של הסלעים שלחוף הימה. אף שהרכבם בזלתי, כוללים קילוחים אלו ריוליטים וסוגים אחרים. כחלק מרצף קווינאוון (Keweenawan sequence) מהמזופרוטרוזואיקון, מהוות שכבות געשיות אלו חלק ממתחם רמת לבה שהוא בין המתחמים הקדומים ביותר, הגדולים ביותר ושהשתמרו בצורה הטובה ביותר בעולם מסוגו.
מתחם דולות
הסלעים הגעשיים של נורת שור יצרו את "סלעי הגג" שלתוכם נוצקו הסלעים המאפיים של מתחם דולות. הם נוצרו, בעיקר, לפני פחות מ-1,102 מיליון שנים. התצורות הקדומות ביותר נמצאות ליד דולות, והחדשות יותר בסמוך לעיירה טופטה (Tofte) במינסוטה. סלעי הגג היוו מבודד תרמי למאגמה שעלתה מלמטה שהצטננה באיטיות עקב כך, ולכן הסלע המאפי שנוצר הוא בעל גרגרים גדולים יחסית. מחדרים פלוטוניים אלו יצרו סיל שעוביו כ-16 קילומטרים, הבנוי בעיקר מגברו, אבל עם כמויות משמעותיות של אנורתוזיט, וגם מחדרים של טרוקטוליט, גרנודיוריט וגרניט. מתחם דולות הוא אחד ממחדרי הגברו הגדולים ביותר בעולם, ואחד מהמחדרים השכבתיים הגדולים הידועים, שני רק למתחם בושוולד בדרום אפריקה. החלק התחתון של המחדר לאורך השוליים הצפון-מערביים בנוי מסלעי הצטברות יחד עם ריכוזים של ניקל, נחושת ומתכות מקבוצת הפלטינה. החלק העליון מכיל אנורתוזיט הנושא אילמניט ולברדוריט.
במזרח המתחם נסמך על תצורת רוב (Rove Formation) ופולש לתוכה. תצורת רוב היא מבנה קדום יותר הבנוי מסלעי משקע. כיוונם הכללי של מבני הגברו והדיאבז של מתחם דולות הוא מדרום מערב לצפון מזרח, והסחיפה המשתנה הותירה סדרה של רכסים הבנויים מהסלעים המאפיים הקשים יותר כשהוא נישאים מתוך סלעי המשקע הרכים יותר של תצורת רוב. אגמים מוארכים רבים שוכנים במרבית השקעים הללו.
בדרום, בסמוך לימת סופיריור, שוכנים שכבות המסלע של מתחמי דולות ומפרץ ביוור מתחת לסלעי הפרץ של המתחם הגעשי נורת שור, או מתמזגים בהם. מתחם מפרץ ביוור שוכן במרכז מתחם נורת שור, וסלעיו צעירים במקצת מהסלעים המאפיים האחרים של מתחם דולות, והם מתוארכים מלפני 1,096 מיליון שנים. פעם חשבו שסלעים אלו וסלעי משקע צעירים יותר כוסו על ידי מתחם דולות לרוחב כל ימת סופיריור עד ויסקונסין, שגם שם קיימים תצורות גברו. ההשערה הייתה שמתחם דולות הוא לופולית ענק, מבנה בצורת עדשות השקוע במרכז, המחבר בין מחשופי הגברו משני צדי הימה, אך כיום ידוע שהמתחם משתרע רק כמה קילומטרים דרומית לחוף הצפוני של ימת סופיריור.
תצורות נוף עכשוויות
סלע האם מעידן העל של הפרקמבריון של מתחם דולות והמתחם הגעשי נורת שור אינם קבורים מתחת לשכבות סלעי משקע מאוחרים יותר, כפי שנפוץ דרומה מהם, מרבית סלע אם זה קרוב לפני השטח או מהווה אותם. קרחונים סחפו קרקעות קדומות יותר, וכמקובל בשילד הקנדי, הקרקעות החדשות שנוצרו אחר-כך דקות ודלות, ומקורן מהסלעים שמתחתן או מסלעים סמוכים ולא מהשכבות העמוקות של המשקעים הקרחוניים, שהם מקוטעים ויחסית רדודים במרבית האזור. עקב כך מרבית סלע האם נחשף, למעט משקעים ומשקעים קרחוניים בפרשת המים של הנהרות סנט לואיס (Saint Louis River) וקלוקט (Cloquet) מערבה בפנים היבשת.
מחשופים של גברו מצויים משני קצות המתחם. הם שולטים על קו הרקיע של העיר שנתנה למתחם דולות את שמו וגם מהווים חלק מנקודת פיג'ן (Pigeon Point), הנקודה המזרחית ביות של מינסוטה. בין הקצוות הושווה קו החוף של ימת סופיריור בין דולות לבין קו הגבול הבינלאומי עם קנדה למחשוף געשי אחד ארוך, עם הפסקות מדי פעם בשל חלקים ממתחם מפרץ ביוור, כדוגמת צוקי האנורתוזיט בפארק מגדלור ספליט רוק (Split Rock Lighthouse) בסמוך לשפכי בזלת. שרידים בולטים לפעילות געשית כוללים את הצוקים הריוליטיים בכף "פאליסד הד" (Palisade Head), שפכי הלבה הבזלתית במפלי גוזברי (Gooseberry Falls), והרי סואוטות (Sawtooth Mountains), מזרחה יותר. לאורך חופי הימה אפשר למצוא את אבני החן: תומסוניט - סוג של זאוליט שבהם יש טבעות קונצנטריות במגוון צבעים, שחור, לבן, כתום, ורוד, אדום וגוונים רבים של ירוק, ואגט ימת סופיריור, שנוצרו כאשר מינרלים מילאו את החללים בלבה שהצטננה.
רמות בפני הארץ כוללות את הר העיט (Eagle Mountain - ההר הגבוה ביותר במינסוטה) ואת הרי מיסקיואה (Misquah Hills). מרבית החלק המזרחי של היער הלאומי סופריור (Superior National Forest) ואזור הנופש המכונה "אזור הפרא קאנו של מימי הגבול" ("Boundary Waters Canoe Area Wilderness"), השייך לו, שוכנים במתחם דולות, וסלעי האם משלהי הפרקמבריון שנחשפו יצרו רבים מצורות הנוף האופייניות לאזור זה. האגמים שבפנים היבשת שוכנים בתוך שקעים שנוצרו מהסחיפה המשתנה של מחדרי הגברו. שקעים אלו קיבלו את צורתם הסופית בעזרת שחיקה קרחונית במהלך תקופות הקרח האחרונות, תוך יצירת אגמים חסרי צורה מוגדרת שחופיהם סלעיים, שהם מסימני ההיכר של אזור הפרא.
קספר קוזלובסקי
קספר שמעון קוזלובסקי (בפולנית: Kacper Szymon Kozłowski; נולד ב-16 באוקטובר 2003 בקושאלין שבפולין) הוא כדורגלן פולני, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון.
קריירת מועדונים
פסקוטשי שיחק בקבוצות הנוער של בלטיק קושאלין ופוגון שצ'צ'ין הפולניות. ב-19 במאי 2019 ערך קוזלובסקי את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפולנית במדי פוגון שצ'צ'ין, בניצחון 0–3 על קרקוביה קרקוב במסגרת המחזור השביעי בליגה.
קריירה בינלאומית
ב-28 במרץ 2021 ערך קוזלובסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין, בניצחון 0–3 על נבחרת אנדורה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
קוזלובסקי זומן לסגל נבחרת פולין לקראת יורו 2020.
דברים מוזרים: הצל הראשון
דברים מוזרים: הצל הראשון (באנגלית: Stranger Things: The First Shadow) הוא מחזה המבוסס על סדרת הטלוויזיה "דברים מוזרים".