cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאן גרבובסקי
ביוגרפיה
גרבובסקי נמנה עם מייסדי המרכז לחקר השואה של האקדמיה הפולנית למדעים, והוא עמית של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. להערכתו, יותר מ-200 אלף יהודים נרצחו בידי פולנים במהלך השואה, ישירות או באמצעות הסגרתם לשלטונות. מחקריו בנושא מעורבות הפולנים ברצח יהודים בשואה ועמדותיו ביחס למדיניות הפולנית הנוכחית בנושא זה הובילו לעימותים בינו ובין לאומנים פולנים ואף בינו לבין ממשלת פולין. בעקבות שינוי בחוק הפולני בתחילת 2018 האוסר לייחס "לעם הפולני או לממשלת פולין" אחריות לרצח העם היהודי, הוגשה תביעה פרטית בחסות הליגה הפולנית למניעת השמצה כנגד יאן גרבובסקי ועמיתתו ברברה אנגלקינג בעבור הוצאת דיבה, בטענה שספרם בין 1600 העמודים מכיל שקרים לגבי דודה של התובעת, אשר על פי החוקרים סייע בהסגרתם של יהודים, ובכך פוגעת בשמו ובשמה הטוב של האומה הפולנית. בית המשפט קיבל את הטענה וחייב את החוקרים להתנצל. פסק הדין עורר גינויים ברחבי העולם, בטענה שמדובר בצנזורה ובפגיעה בדיון ההיסטורי ובאוגוסט 2021 בוטל בבית משפט לערעורים, אשר קבע כי שופטים אינם רשאים להתערב בדיונים היסטוריים.
בפברואר 2023 פרסם (יחד כם שירה קליין מאוניברסיטת צ'פמן) מחקר לפיו הוכנסו לוויקיפדיה האנגלית סילופים רבים שנועדו לגמד את חלקם של הפולנים בשואת יהודי פולין. הוא דובר פולנית, צרפתית, אנגלית, גרמנית ורוסית.
הכרמל (כתב עת)
פין קיבל את הרישיון להוצאת "הכרמל" בנובמבר 1859, בערך באותו זמן שבו ניתן לאלכסנדר צדרבוים (ארז) הרישיון להוצאת "המליץ" באודסה. מטרתו הייתה להוציא כתב עת שיפנה לא רק לחוגי המשכילים אלא לכל ענפי החברה היהודית. העיתון החל לצאת בתמוז תר"ך (יוני 1860) במתכונת שבועון. היו בו תרגומים של הודעות הממשלה, מאמרים מחקריים ומדעיים בחלק עיוני שנקרא "השרון", ומוסף ברוסית, שהיה מתנאי הרישיון. מאמצע שנות ה-60 גבר חלקו של החלק החדשותי בכתב העת, והחלו לפרסם בו מאמרים פובליצסטיים מפרי עטם של בני הדור הצעיר והרדיקלי של ההשכלה ברוסיה, על פי מדיניות עריכה ליברלית למדי של פין. בין הכותבים ב"הכרמל" היו יהודה ליב גורדון (שפרסם בו את שירו החשוב "הקיצה עמי"), יחיאל מיכל פינס, אברהם אורי קובנר, אברהם פפירנא ורבים אחרים. פין עצמו כתב בכתב העת מאמרים פובליציסטיים רבים. הוא קרא להשתלבות היהודים בכלכלה ובתעשייה המודרנית, לחינוך מודרני ולשחרור האישה היהודייה. ב-1868 פתח מעל דפי כתב העת פולמוס, כשהציע שינויים הלכתיים קלים בהוראת שעה (היתר קטניות בפסח בשעת מחסור). למרות הבמה שנתן להם פין, התרעמו המשכילים הרדיקלים על עמדתו השמרנית ופשרנותו, וחלקם פנו לבמות אחרות.
החל בגיליון 14 של שנה ג' (י"ח בחשוון תרכ"ג) נדפס כתב העת בדפוס פין-רוזנקרנץ בווילנה, שהיה בבעלות משותפת של פין והאחים רוֹזֶנקרַנץ–שריפטזֶצֶר–ציוֹנסוֹן, זמן קצר לאחר היווסדו. בעקבות עומס עבודה וקשיים כלכליים שינה פין ב-1870 את אופיו של "הכרמל" והפך אותו משבועון לירחון. כתב העת התמקד כעת יותר במחקר ובחכמת ישראל, ופורסמו בו בין השאר מאמרים של שלמה בובר, אד"ם הכהן, חיים זליג סלונימסקי, משה שטיינשניידר, הלל נח מגיד שטיינשניידר ושל פין עצמו. כשכתב פרץ סמולנסקין ביקורת חריפה על משה מנדלסון, "אבי תנועת ההשכלה", יצא פין במאמר להגנת מנדלסון. לקראת סוף שנות השבעים עבר מוקד הדיון בשאלות השעה לכתבי עת אחרים, בעיקר "השחר" ו"המליץ"; פין מסר את מלאכת העריכה לעוזריו, חיים ליב קצנלנבוגן, משה שמעון אנטוקולסקי וחיים ליב מארקון, ובסופו של דבר סגר את "הכרמל" ב-1880.
נואל ברנרד
נוֹאֵל ברנרד (Noël Bernard; נולד כנואל ברקוביץ' (Noël Berkovics או Noel Bercovici); 25 בפברואר 1925 – 23 בדצמבר 1981) היה עיתונאי ופרשן פוליטי רומני, ממוצא יהודי וגרמני, אזרח בריטי ואמריקאי, עורך ומנהל המחלקה הרומנית של "רדיו אירופה החופשית" (1955–1958; 1965–1981), אשר בימי השלטון הטוטליטרי הקומוניסטי ברומניה מילא תפקיד חשוב בהעברת מידע על מה שמתרחש ברומניה ובעולם לאוכלוסיית מולדתו, שסבלה מצנזורה קשוחה של המשטר. דו"ח הוועדה הנשיאותית של רומניה משנת 2006, שעסק בניתוח הדיקטטורה הקומוניסטית במדינה, הוקיר את זכרו של נואל ברנרד כאחד מהאנשים שנאבקו "מתוך אלטרואיזם ולהט למען הכרת האמת ואמירתה".
קורות חיים
נואל ברנרד נולד בשנת 1925 בבוקרשט כנואל ברקוביץ', בן לאב יהודי (פיליפ ברקוביץ', בן לזוג יהודים מבראילה) ולאם גרמנייה אוונגלית, אליזבט לבית יאהן (Jahn) שאביה, קרל יאהן, צבע של דברי טקסטיל, הגיע לסיגטו מרמאציי שבחבל מרמורוש ממראנו שבדרום טירול. בילדותו למד ברנרד בבית ספר לותרני. בשנת 1937, בגיל 12, עלה לארץ ישראל עם הוריו. בהמשך למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בימי לימודיו שם הכיר את אשתו הראשונה, איווט בורלא, בת למשפחה יהודית שמוצאה בסלוניקי. בשנת 1945 היגרו לבריטניה, שם למד למשך שנה בלונדון והתאזרח בבריטניה. ב-1947 נולד ילדו והפסיק את לימודיו האקדמיים כדי להתמסר לעבודה העיתונאית ברדיו. מאוחר יותר קיבל גם אזרחות אמריקאית.
ברנרד הועסק כעיתונאי על ידי המחלקות בשפה הרומנית של רשות השידור הבריטית "בי.בי.סי" ושל תחנת הרדיו "קול אמריקה". בשנת 1953 התיישב במינכן בירת בוואריה, בגרמניה המערבית, ושם הפך לעורך (1953–1954) ואחר כך למנכ"ל המחלקה הרומנית של תחנת הרדיו "אירופה החופשית" (1953-1958 ו-1965-1981), אשר מומנה על ידי ממשל ארצות הברית עד שנת 1971 באמצעות ה-CIA. בשנת 1958 עבר לגור ברומא עם אשתו ושני ילדיו. כעבור כמה שנים חזר לאנגליה, וניהל את המשרדים בלונדון של תחנת החדשות "רדיו פרס אינטרנשיונל" (RPI), שנרכשה מאוחר יותר על ידי סוכנות החדשות "יונייטד פרס אינטרנשיונל" (UPI). בשנת 1965 שב למינכן בתפקיד מנהל התוכניות ברומנית של "רדיו אירופה החופשית".
תחת ניהולו זכתה תחנת רדיו אירופה החופשית ברומנית לפופולריות רבה מאוד ברומניה. השידורים של נואל ברנרד ועמיתיו, שהתרחבו בזמן רעידת האדמה ברומניה ב-4 במרץ 1977, מתחו ביקורת חריפה על המשטר הקומוניסטי ועל השרירותיות הבלתי מרוסנת של שלטון היחיד של הזוג צ'אושסקו, שגברה בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 ברומניה. כעדות הגנרל יון מיכאי פאצ'פה, ראש הבולשת שערק למערב, בספרו "אופקים אדומים", נואל ברנרד הפך בעיני המשטר לאחד מהאויבים הראשיים שיש לחסל.
נואל ברנרד נפטר ב-23 בדצמבר 1981 מסרטן הריאה. סביב מותו נפוצו שמועות, שאין אפשרות להוכיח את אמיתותן, כי חוסל על ידי הקרנות בסתר על ידי אנשי ביון בשרות המשטר של ניקולאה צ'אושסקו; זאת בהתחשב בהתקפות האלימות המסתוריות שסבלו מידי אלמונים כמה מעובדי התחנה ברומנית: העיתונאי קורנל קיריאק, שהיה האחראי על תוכניות פופולריות למוזיקת פופ, נרצח, והסופרת ומבקרת הספרות מוניקה לובינסקו הוכתה קשות על יד ביתה בפריז. באותה תקופה עם מחלתו של ברנרד חלו בסרטן עוד שני עיתונאים חשובים של התחנה, אמיל ג'ורג'סקו וולאד ג'ורג'סקו (יורשו בתפקיד).
לאו פון קלנצה
פרנץ קארל לאופולד פון קְלֶנְצֶה (גרמנית: Franz Karl Leopold von Klenze; 29 בפברואר 1784, ליד שלאדן – 27 בינואר 1864, מינכן) היה אדריכל, צייר, וסופר גרמני שפעל במאה ה-19, אשר נחשב למייצג הבולט ביותר של סגנון "התחייה היוונית" באדריכלות.
חייו
פון קלנצה למד אדריכלות באוניברסיטאות של ברלין ופריז. בין השנים 1808–1813 שימש כאדריכל החצר של מלך וסטפאליה. בשנים שלאחר מכן עבר לבוואריה, ובשנת 1816 מונה כאדריכל החצר של לודוויג הראשון, מלך בוואריה. הוא תכנן עבור לודוויג הראשון מבנים רבים במינכן בסגנון הניאו קלאסי.
פון קלנצה הושפע מהערצתו של פטרונו להלניזם, והשפעה זו באה לידי ביטוי מוחצן ביצירתו האדריכלית.
עם הכרזת עצמאותה של יוון המודרנית זימן בנו של לודוויג הראשון, אותון, מלך יוון, את פון קלנצה לאתונה במטרה לתכנן אותה מחדש בסגנון הבנייה של יוון העתיקה. שמו של פון קלנצה וסגנונו המשיכו להתפרסם, והוא הוסיף וקיבל על עצמו עבודות תכנון אדריכלי משליטים באירופה. כך למשל מונה בידי ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה לתכנן את מוזיאון ארמיטאז' החדש שיציג את עתיקות יוון, רומא ומצרים.
פון קלנצה השתמש בכישוריו כצייר אומן בשירטוטי המבנים שלו. הוא הרבה לצייר מבנים עתיקים כמודל מוקדם לתכנון האדריכלי שביצע. במשך כל השנים הקפיד להשתלם באדריכלות העת העתיקה של יוון ורומא, והשתתף בחשיפות ושחזורים של מבנים מן התקופה שריתקה אותו.
יצירתו
בין יצירותיו המפורסמות ביותר ניתן למנות את: ומבנים נוספים, אנדרטאות, פסלים ורחובות רבים.
מושונאודוואר
מושונאודוואר (בהונגרית: Mosonudvar) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. הכפר הוקם בשנת 2010 לאחר שפוצל מהעיר מושונמגיארובאר.
וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה
וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (ברוסית: Василий Александрович Романов; 7 ביולי 1907 – 23 ביוני 1989), היה נכדו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ונשיא אגודת משפחת רומנוב.
ביוגרפיה
וסילי נולד ב-7 ביולי 1907 בגטצ'ינה, לאלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולקסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ודאגמאר, נסיכת דנמרק. אף על פי שהוא היה נכדו של אלכסנדר השלישי הוא לא קיבל את התואר "הנסיך הגדול של רוסיה", מכיוון שבקו הגברי הוא היה רק נינו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. זמן קצר לאחר לידתו נפרדו הוריו, ווסילי גדל אצל דודו ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
לאחר המהפכה הרוסית נעצרו הוריו, אחיו וסבתו על ידי הבולשביקים והושמו במעצר ליד סבסטופול. במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזב וסילי את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו.
בשנותיו הראשונות בגלות, חי וסילי באנגליה עם אמו. בסוף שנות ה-20 הוא היגר לארצות הברית, שם בילה את שארית חייו. וסילי התפרנס מעבודה כנער בקתה, עובד מספנה, סוכן בורסה, יינן ומגדל תרנגולות בצפון קליפורניה.
ב-31 ביולי 1931 התחתן וסילי עם הנסיכה נטליה אלכסנדרובנה גולטיסינה, בתו של הנסיך אלכסנדר גוליצין, בנו של מושל מוסקבה, ובשנת 1940 נולדה להם בתם מרינה וסיליבנה רומנובה. בשנת 1980 מונה וסילי לנשיא אגודת משפחת רומנוב לאחר מות אחיו דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה, וב-23 ביוני 1989 הוא מת בביתו בוודסייד, קליפורניה.
חלאסרטן
חלאסרטן היא עמותה ישראלית, הפועלת על בסיס התנדבות למען מתן תמיכה בחולים אונקולוגיים צעירים. על פי "האגודה האירופית לאונקולוגיה רפואית", הארגון משרת חולים סרטן צעירים בגילאי 18–44, באמצעות פעולות שונות. העמותה מתמקדת בעיקר בחולים עם סרטן השד, מלנומה, לימפומה, סרטן המעי הגס, לוקמיה ועוד. העמותה מציעה לחולי סרטן קהילה אשר מאפשרת למטופלים להקל על תחושת הבדידות שלהם ולהפחית מרמת החרדה.
מטרות הארגון כפולות: ראשית, לאפיין את פרופיל המשתמשים של חולים צעירים חולי סרטן, את יעדיהם ואת צורכיהם שלא נענו; שנית, "להשפיע על עמדות מוסדות המדינה הרשמיים" בתחום החקיקה והטיפול בחולי סרטן. סקרים חיצוניים מראים כי מטופלים רואים בעמותה לא רק מקור אמין למידע רפואי, אלא גם מנטורינג של מטופלים חדשים על ידי מחלימים מסרטן.
היסטוריה
בשנת 2016, זוהר יעקובסון, מייסדת מרכז טל ישראלי לאונקולוגיה אינטגרטיבית, חברה לשירה קופרמן-סגל, בכדי להעניק "פתרון הולם לצעירים חולי סרטן". לדברי יעקובסון, הייתה "מסגרת לילדים ומסגרת למבוגרים – אבל לא הייתה מסגרת עבור מישהו שנמצא בשיא חייו, לומד, [...] ופתאום נדחף לבית חולים ללא מסגרת לאנשים בגילו."
המיזם נקרא "חלאסרטן", הלחם של המילים חלאס וסרטן. הגישה למטופלים הראשונים נעשתה באמצעות מדיה חברתית, בשל גילם הצעיר והגישה הקלה שלהם למדיה דיגיטלית ולחומרים מקוונים.
קליניקות
לאחר הצלחת הקהילה הדיגיטלית, ולאחר בחינת הצרכים הבלתי מסופקים והאתגרים הייחודיים השונים של חולי סרטן צעירים, הקימה חלסארטן מרפאות ייעודיות בבתי חולים עם מרכזים אונקולוגיים גדולים למבוגרים צעירים. יוזמה זו כללה את בית החולים רמב"ם בחיפה, עם צוות ייחודי לעניין, כולל ניצולי סרטן שהציעו חניכה ותמיכה לחולים חדשים. תפקידם של המחלימים החונכים היה להעמיד לרשות המטופלים החדשים את מגוון הכלים הדיגיטליים שחברי הקהילה מספקים לטובת צורכיהם הייחודיים של המטופלים.
מלבד תוכנית המנטורינג, הקליניקות כוונו גם לזהות "צווארי בקבוק" אשר מקשים על חולים לקבל ייעוץ בכלל יחידות בתי החולים וקופות החולים. הקליניקה, בהיותה רב תחומית, החלה להציע למטופלים סיוע במצוקה רגשית סביב המחלה, תוך התייחסות לנושאים כמו שימור פוריות, השפעות הורמונליות וגיל מעבר מוקדם, תפקוד מיני ושיקום, כמו גם צרכים פסיכו-סוציאליים כמו התמודדות עם הורות צעירה, מערכות יחסים חדשות, בדידות, וחזרה לעבודה.
בניגוד למחלקות אונקולוגיות אחרות המיועדות לחולי סרטן בכל הגילאים הגדולים, תוכניות המרפאה למבוגרים צעירים החלו להתמקד ב"שמירת פוריות, הצעת הדרכה והעמדת נושאים אלו בראש סדר העדיפויות." זה, בהיותו נושא אקוטי עבור חולות סרטן צעירות.
בעקבות הצלחתה של מרפאת חלסרטן בבית החולים רמב"ם בחיפה, פנה בית החולים שיבא ברמת גן לחלסארטן והציע להקים מרפאה דומה בתוך בית החולים ברמת גן.
מרפאת שיבא נועדה ליצור "מערכת תומכת מותאמת אישית" לכל מטופל. התוכנית כללה סיוע במגוון רחב של תחומים, כולל היבטים חברתיים, מצב רגשי, תפקוד קוגניטיבי, שיקום תפקודי, מערכות יחסים, מיניות ודימוי גוף, פוריות, גיל המעבר ואנדרופוזה.
אחת התוכניות שחלאסרטן יזמה בשיבא הייתה "מועצת מטופלים צעירים". מועצה זו של רופאים וחולים משותפים מתקיימת מעת לעת כדי לדון ולתרום לעיצוב פעילויות העמותה, כאשר המטופלים עצמם מציעים שיפורים בתנאי הטיפול המוענקים להם. בעקבות המעקב אחר התוכנית בבית החולים רמב"ם ובבית החולים שיבא הוצגו תוצאות פעילות התכנית במטרה ליישם את התוכנית ברמה הארצית בישראל.
מאבק למען שוויון עבור חולים ומחלימים מסרטן
חלאסרטן פעלה כדי לסייע לחולי סרטן בהליכים בירוקרטיים ממשלתיים. בעקבות קמפיין לאומי הועברה חקיקה חדשה במסגרת רשות המיסים, הביטוח הלאומי ומשרד התחבורה. כל חולי הסרטן קיבלו מעמד ייחודי בכל משרדי הממשלה, וכתוצאה מכך קיבלו שירותים ייחודיים המציעים שירות מזורז וכן סיוע דיגיטלי. מיזם "הגל הירוק" הוא מיזם המנגיש שירותי מדינה עבור חולים ומחלימים מסרטן. המיזם נוצר משיתוף פעולה של חלאסרטן ועידן מגידיש שאשתו חלתה בסרטן השד ומטרתו בין היתר לסייע לחולים ומחלימים מסרטן במיצוי זכויות, קיצור וייעול תהליכים בירוקרטיים.
מרפאות אונקולוגיות למבוגרים צעירים
העמותה פועלת בארבעת המרכזים:
פרסים והישגים
בשנת 2016 הוענק לחלאסרטן "פרס החדשנות הישראלי" על ידי איגוד השיווק הישראלי.
בשנת 2020, כהוקרה על פעילותה, הוענק לאגודת חלאסרטן פרס זוסמן מארגון הג'וינט למצוינות בפיתוח שירותים חברתיים. העמותה הוכרה בזכות יצירת פתרונות יצירתיים עבור חולי סרטן. על פי ועדת הפרס, העמותה "מבקשת לשנות את התפיסה הרווחת כי חולי סרטן הם באחריותם הבלעדית של אנשי מקצוע בתחום הרפואה, ושמה דגש על יצירת קהילה. זו, בתורה, מסייעת למערכת הבריאות לשפר את שירותיה."
וורן כריסטופר
וורן מינור כריסטופר (באנגלית: Warren Minor Christopher; 27 באוקטובר 1925 – 18 במרץ 2011) היה מזכיר המדינה ה־63 של ארצות הברית מ־20 בינואר 1993 ועד 17 בינואר 1997 בממשל של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
ביוגרפיה
בשנים 1977–1981 שימש כסגן מזכיר המדינה בממשל של ג'ימי קרטר, על פועלו קיבל עם עזיבתו את מדליית החירות הנשיאותית.
ב-1993 מונה למזכיר המדינה. בתקופת כהונתו תרם למספר אירועים חשובים, בהם תחילת פעולות נאט"ו לשמירת השלום בבוסניה וחתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן. כריסטופר היה מעורב גם בהסכמי אוסלו בין מדינת ישראל ובין אש"ף, ושימש כעד לחתימה.
לאחר סיום תפקידו, סייע כריסטופר במספר אירועים נוספים. בשנת 2000 נקרא לפקח על ספירת הקולות המחודשת בפלורידה מטעם המועמד לנשיאות אל גור בעקבות התוצאות השנויות במחלוקת של הבחירות לנשיאות שם. בנוסף, הוא סייע בהשגת השלום בבוסניה בשנת 1995. עם סיום תפקידו כמזכיר המדינה סיפר כי התגאה בעיקר בקידום האיסור לתרגל ניסויים בנשק גרעיני. הוא היה חבר במועצות היועצים לארגונים "מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון" ו"השותפות לאמריקה בטוחה". מ-2003 הוא הרצה בקורס ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. כן כתב במספר מגזינים מקצועיים בנושאי מדיניות חוץ.
מותו
וורן כריסטופר נפטר בביתו בגיל 85 ב-18 במרץ 2011, כתוצאה ממחלת הסרטן. היה נשוי למארי וויליס, ואב לארבעה ילדים.
וילי אנדרסון
וילי לויד אנדרסון הבן (באנגלית: .Willie Lloyd Anderson Jr; נולד ב-8 בינואר 1966) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1988–1998. ממוצעיו הכוללים לאורך 9 עונותיו בליגת ה-NBA הם 12.2 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק. כמו כן שיחק עבור קבוצות היורוליג אולימפיאקוס, א.א.ק. אתונה ומכבי תל אביב.
אחיו המבוגר של כדורסלן העבר שנדון אנדרסון, אשר שיחק ב-NBA בין השנים 1996–2006.
קריירת מכללות ונבחרת ארצות הברית
אנדרסון נולד בעיר גרינוויל שבקרוליינה הדרומית, וגדל באטלנטה, ג'ורג'יה. בין השנים 1984–1988 למד באוניברסיטת ג'ורג'יה, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן חבר היכל התהילה של כדורסל המכללות יו דורהם. בשתי עונותיו הראשונות בליגת המכללות שימש כשחקן ספסל, ובשתי העונות הבאות הוביל את קבוצתו הן בנקודות והן באסיסטים, עם ממוצעים של 16.3 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק.
בסיום עונתו האחרונה בג'ורג'יה השתתף אנדרסון בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סיאול (1988), כשחקן נבחרת ארצות הברית, לצדם של כוכבי מכללות נוספים כגון דייוויד רובינסון, מיץ' ריצ'מונד, דני מאנינג ודן מארלי. לאחר שהפסידה בחצי גמר הטורניר מול נבחרת ברית המועצות, גברה נבחרת ארצות הברית על נבחרת אוסטרליה במשחק על המקום השלישי, וזכתה במדליית הארד. לאורך הטורניר קלע אנדרסון 5.0 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1988 נבחר אנדרסון על ידי סן אנטוניו ספרס, בבחירה העשירית. כבר במשחקו הראשון ב-NBA הצטיין עם 30 נקודות, 6 אסיסטים ו-5 ריבאונדים בניצחון הספרס מול לוס אנג'לס לייקרס, ועד לסיום עונת הרוקי שלו המשיך להציג יכולת גבוהה עם ממוצעים של 18.6 נקודות (ראשון בספרס), 5.1 ריבאונדים, 4.6 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק. בעונה העוקבת קלע 15.7 נקודות למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל לחצי גמר האזור המערבי בפלייאוף, לראשונה מזה 7 שנים. ב-4 העונות הבאות נותר אחד השחקנים הבולטים של סן אנטוניו, לצדם של דייוויד רובינסון, טרי קאמינגס, שון אליוט, רוד סטריקלנד ודייל אליס, והעמיד ממוצעים של 11.9 נקודות ו-4.3 אסיסטים למשחק. בעונת שותף אנדרסון ב-38 משחקים בלבד בשל פציעות ברגליו, וקלע 4.9 נקודות למשחק, בעוד הספרס העפילו לגמר האזור המערבי.
בדראפט ההרחבה של שנת 1995 נבחר אנדרסון על ידי טורונטו ראפטורס, והצטרף אליה לאחר 7 עונות רצופות בסן אנטוניו.
לאחר 49 משחקים בטורונטו, הועבר לצד ויקטור אלכסנדר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לדאג כריסטי והרב ויליאמס. בפלייאוף 1996 העפיל עם הניקס לחצי גמר האזור המערבי, כמחליפם מהספסל של ג'ון סטארקס ואנתוני מייסון.
בתחילת עונת 1996/1997 חתם על חוזה באולימפיאקוס מליגת העל היוונית והיורוליג, אך כבר לאחר 10 משחקים, בהם קלע 11.8 נקודות, עזב את הקבוצה.
בינואר 1997 הצטרף למיאמי היט עד לסיום עונת. בפלייאוף 1997 שותף ב-9 מתוך 17 משחקי קבוצתו, אשר הפסידה מול שיקגו בולס בגמר האזור המזרחי.
בעונת שיחק עבור א.א.ק. אתונה. את אותה עונה סיימה אתונה במקום הרביעי בליגה היוונית, והפסידה הן בגמר היורוליג והן בגמר הגביע היווני; במשחק חצי גמר היורוליג הצטיין אנדרסון עם שיא עונתי של 21 נקודות, בניצחון קבוצתו 69–66 מול בנטון טרוויזו, אולם במשחק הגמר קלע 4 נקודות בלבד (2 מ-13 מהשדה), בהפסד קבוצתו מול וירטוס בולוניה בתוצאה 44–58.
בקיץ 1998 חתם על חוזה במכבי תל אביב, אך כבר לאחר שישה משחקים שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 32.
אנתוני גידנס
אנתוני גידנס (באנגלית: Anthony Giddens; נולד ב-18 בינואר 1938) הוא מדען חברה בריטי, שתחומי עיסוקו נעים על פני הכלכלה, הסוציולוגיה ומדע המדינה. פיתח את תאוריית הסטרוקטורציה.
ביוגרפיה
גידנס נולד וגדל בלונדון במשפחה ממעמד הביניים. הוא היה הראשון ממשפחתו שהלך ללמוד באוניברסיטה. גידנס קיבל את התואר האקדמי הראשון שלו מאוניברסיטת האל ב-1959, בפסיכולוגיה וסוציולוגיה. ב-1961 החל לעבוד באוניברסיטת לסטר, שם לימד פסיכולוגיה חברתית. ב-1969 החל לעבוד באוניברסיטת קיימברידג'. הוא עבד שם במשך שנים רבות וקודם לדרגת פרופסור ב-1987. ב-1997 הוא נעשה למנהל של בית הספר לכלכלה ומדע המדינה הלונדוני עד 2003, וחבר בוועדה המייעצת במוסד למחקר מדיניות ציבורית. כמו כן, הוא ייעץ לראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר.
ביוני 2004 ניתן לגידנס מושב בבית הלורדים לכל ימי חייו כ"ברון גידנס", והוא משמש שם נציג של מפלגת הלייבור הבריטית.
בשנת 2008 השלים סייף אל-אסלאם קדאפי, בנו השני של שליט לוב קדאפי, תואר דוקטור מבית הספר לכלכלה של לונדון. במקביל לקבלת התואר, תרם סיף אל-אסלאם קדאפי 1.5 מיליון ליש"ט לבית הספר לכלכלה. הפרשה, המכונה, שפרצה עם גילוי הזיקה הזאת בין הענקת התואר לקבלת התרומה, נקשרה, בין היתר, גם לשמו של גידנס.
השאיפה של גידנס היא לעצב מחדש את התאוריה החברתית ולבחון מחדש את הבנת ההתפתחות של המודרניות. כתב 34 ספרים שתורגמו ל-29 שפות.
תפיסתו החברתית
תפיסתו החברתית-פוליטית באה לידי ביטוי מובהק בספרו, "הדרך השלישית" (ידיעות אחרונות, 2000). בחיבורו מנתח גידנס את שקיעתו של השמאל האירופאי בסוף שנות השבעים ובמהלך שנות השמונים, עם עלייתן של ממשלות ימין כדוגמת ממשלתה של מרגרט תאצ'ר בבריטניה ועלייתם של הרפובליקנים לשלטון בארצות הברית עם ניצחונו של הנשיא רונלד רייגן. לטענתו נפילתו של השמאל נובעת מכך שהוא המשיך להחזיק בתפיסה דוגמטית המפרידה באופן דיכוטומי בינו לבין תפיסות ימניות הכוללות בין היתר: הקטנה של המגזר הציבורי, הפרטה והתייעלות. לדידו של גידנס ההפרדה הברורה בין שתי הגישות מקשה על השמאל להתאים את עצמו למציאות המשתנה. מתוך כך על מנת לחזור לשלטון על השמאל לאמץ גישה משלבת בין שמאל כלכלי לימין כלכלי. כלומר, הפרטה הנתמכת ברגולציה או הקטנת המגזר הציבורי והגדלת החברה האזרחית המספקת שירותי רווחה וכו'. שיטתו הפוליטית התרה אחר "שביל הזהב" של הפוליטיקה הכלכלית השפיעה רבות על מפלגות סוציאל-דמוקרטיות באירופה, וסייעה להן לכבוש את השלטון בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. השפעתו ניכרה בין היתר על גרהרד שרדר, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה וקנצלר גרמניה לשעבר והייתה לרעיון הפוליטי שהוביל את גישתו הכלכלית-חברתית של ראש מפלגת הלייבור בבריטניה, טוני בלייר. מנהיגים פוליטיים מחוץ לאירופה שהושפעו מתפיסותיו הם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת קנדה קווין ראד. בישראל, הושפע מגישתו ראש הממשלה לשעבר, אהוד ברק. מבקרים כדוגמת, דייוויד הארווי, טוענים שגידנס מייצג עמדה של ימין כלכלי המתכסה ברטוריקה סוציאל-דמוקרטית שכל תכליתה היא לאפשר את קיומו של הסדר הכלכלי-חברתי הקיים, תוך הקניית אשליה של סולידריות חברתית.
על הטרנספורמציה של האינטימיות
גידנס טוען כי יחסים אינטימיים עברו תהליך של "דמוקרטיזציה", כך שהקשר בין בני זוג – אפילו בתוך מערכת נישואין – כבר אינו קשור לחוקים חיצוניים או ציפיות חברתיות, אלא הוא מבוסס על הבנה פנימית בין שני אנשים – קשר של אמון שמבוסס על תקשורת רגשית. כאשר הקשר הזה מפסיק להיות קיים, ישנה מוכנות בחברה המודרנית לנתק את הקשר. לפיכך ישנה "דמוקרטיה ברגשות שבחיי היום-יום".
בספרו "הדרך השלישית - תחייתה של הסוציאל-דמוקרטיה" הוא קורא לשלב את הטוב שבשני העולמות: כלכלת השוק והכלכלה הממשלתית המתוכננת. הוא מציע השקעה בחינוך והכשרות מקצועיות במימון המדינה, לצד עידוד תחרותיות, הקפדה על ריסון תקציבי והבטחת אינפלציה נמוכה. גולת הכותרת של ספרו זה היא בקריאה לכינונה מחדש של הקהילה כגורם חברתי מאזן בין האזרח למדינתו ובין הפרט לציבור הרחב.
ממשלת המעבר הרוסית
ממשלת המעבר הרוסית גובשה בפטרוגרד לאחר הידרדרות האימפריה הרוסית והתפטרות הצאר מכהונתו. כאשר סמכויותיו של משטר הצאר החלו להתפורר במהלך מהפכת פברואר של 1917, שתי רשויות יריבות, הדומה וסובייט פטרוגרד, התחרו על השלטון. בתור פשרה, הוקמה ממשלה זמנית כדי להנהיג את רוסיה לבחירות לאספה מכוננת. כשהצאר ניקולאי השני התפטר מתפקידו ב-15 במרץ, ואחיו מיכאיל השני, סירב לשלוט אחריו, הממשלה הזמנית שלטה רשמית ברוסיה, אבל כוחה היה מוגבל על ידי הרשות הגודלת של הסובייט פטרוגרד. רשות זו שלטה בצבא, במפעלים ובמסילות הרכבת, וזו הייתה תקופה של שליטה של שני מוסדות, למרות שבתחילה תמך הפטרוגרד סובייט בממשלת המעבר.
ממשלת המעבר הונהגה בתחילה על ידי גאורגי לבוב ואחר-כך על ידי אלכסנדר קרנסקי. היא הצליחה לארגן את הבחירות, אבל לא סיימה את השתתפותה של רוסיה במלחמת העולם הראשונה, ולכן נחלשה הפופולריות שלה בין תושבי רוסיה יגעי-המלחמה. בנוסף, נמנעה הממשלה מלקבוע את מדיניותה המוחלטת של רוסיה, בעיקר מכיוון שהייתה זמנית. חולשה זו הובילה לפירוק הממשלה הזמנית במהלך מהפכת אוקטובר. הבולשביקים תפסו את השלטון, והמשטר הסובייטי החל.
הרפורמה במערך ביטחון הפנים
כבר בשבוע הראשון למהפכת פברואר פורקו ועדת הדפוס והצנזורה הצארית, הז'נדרמריה הרוסית והאוכרנה - כל אלה הוחלפו בקומיסריות ובראשן הועמד קומיסר. קומיסריות הפנים הייתה אחראית על המשטרה הרפובליקנית וכוחות הביטחון. סוכנות משטרת-הביטחון החשובה ביותר הייתה הצ'ה קה, הוועדה הכל רוסית החריגה למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה, בראשותו של פליקס דזרז'ינסקי.
במקביל לכך פעל שר המשפטים, אלכסנדר קרנסקי, להקמת ועדת חקירה שתחקור את פעילות השרים הקיסריים וראשי מוסדות השלטון הצאריים. בין פעולות הוועדה היה כליאתו של ולדימיר סוכומלינוב, שר הצבא לשעבר, שהואשם בשחיתות ובכך שאילץ את בני העם הרוסי להילחם במלחמת העולם הראשונה בלי רובים ובלי תחמושת.
שינויים בחברה הרוסית
החברה הרוסית בתקופת ממשלת המעבר עברה משליטה פיאודלית-כמעט של האצולה למשטר דמוקרטי. פועלים וחקלאים הקימו סובייטים (מועצות), שהתנהלו באופן דמוקרטי וניהלו מפעלים וקואופרטיבים חקלאיים. גם החיילים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ומלחי הצי הבלטי התארגנו בסובייטים שדרשו מזון, ביגוד ותיגבורת מקציניהם, דבר שהחליש מאוד את עמידת הצבא הרוסי בחזית. תופעה נוספת שאירעה בתקופת הממשלה הזמנית הייתה הקמתן של מדינות-לאום מבוססות-סובייטים בשטח האימפריה הרוסית, הגדולה בהן הייתה הרפובליקה העממית של אוקראינה.
בצד מחסור עד כדי רעב, תססה פעילות אמנותית ותרבותית, בעיקר בבירה פטרוגרד. בין האמנים הידועים של התקופה זמר האופרה פיודור שאליאפין, רקדני הבלט ואצלב ניז'ינסקי, תמרה קרסבינה, הסופר מקסים גורקי ורבים אחרים.
מאבקים פוליטיים בין הימין המלוכני, שביקש לשים קץ לאנרכיה ואף שאף לכיבוש רוסיה על ידי גרמניה והכתרתו מחדש של הצאר לבין השמאל (הבולשביקים) גררו את החברה לתסיסה פוליטית מתמדת. בתווך, ניצבו הבורגנים והמנשביקים, אנשי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. יצירת ברית בין הבורגנים והמנשביקים לאנשי ההון הימנים במטרה לעכב את כינוס הקונגרס הכל-רוסי, בו היה לבושביקים רוב, גרמה ליציאת הבולשביקים מהמערכת הפוליטית תוך כינון משטר חלופי, מבוסס-סובייטים ולמהפכת אוקטובר.
הממשלה הראשונה
ב-2 במרץ 1917 הוועדה הזמנית של הדומה בחרה 11 שרים שיכהנו בתפקידם בעת תקופת ממשלת המעבר. אלו הם השרים -
הממשלה השלישית
ב-28 באוקטובר (8 בנובמבר) 1917 פרצה מהפכת אוקטובר, ממשלת המעבר הרוסית נעצרה על ידי הכוחות הבולשביקיים.
גורל חברי הממשלה לאחר המהפכה
מתוך 18 חברי הממשלה, 8 מתוכם היגרו לחו"ל בין השנים 1918–1921.
פלזיוזאוריה
לפלזיוזאורים היה צוואר ארוך או חרטום ארוך או שניהם גם יחד. הגוף היה קצר, רחב, ושטוח יחסית. בגלל גופם הקשוח וזנבם הקצר נמנעה מהם התפתחות של איברי תנועה דוגמת הדגים, ובמקום זה התפתחו גפיהם למבנים חזקים דמויי משוט, שבעזרתם חתרו במי הים כדרך שמשייטים הצבים במים. על פני היבשה היו מסוגלים לדדות ככלבי ים. הם ניזונו מדגים, אמוניטים ומבלמניטים. יש המאמינים שהם עדיין קיימים באגם לוך נס ובמספר נהרות ואגמים בעולם, בעיקר באירופה, אך לא נמצאו לכך הוכחות.
לפלסיוזאורודים (Plesiosauroidea) היה צוואר ארוך, זנב קצר ומבנה של כלבי ים שאיפשר להם לעלות על החוף, כגון האלאסמוזאורוס והפלסיוזאורוס, ואחרים שנקראו פליואוזאורודים (Pliosauroidea), שהיו בעלי צוואר קצר, פה מוארך מלא שיניים חדות וגוף גדול יחסית, כגון הקרונוזאורוס, הבראכאוכניוס והליופלרודון.
שקדים מסוכרים
שקדים מסוכרים הם אגוזים (בדרך כלל שקדים) שבושלו בצורה מיוחדת, כך שבסופו של דבר הם מצופים בשכבת קרמל. שקדים מסוכרים משמשים כחטיף טיפוסי הנמכר תחת כיפת השמיים בספרד, שם הם נקראים:"Garrapiñadas" כאשר בגרמניה, הם נקראים: "Gebrannte Mandeln". המאכל פופולרי בשוודיה, ונמכר לעיתים קרובות בשווקי חג המולד, שבו הם מכונים: "brända mandlar".
נחל צופים
נַחַל צוֹפִים הוא נחל אכזב בוואדי בצפון ירושלים. ראשיתו בהר הצופים ומכאן שמו. יורד בערוץ עמוק, מרחק 1.6 ק"מ וירידה של 110 מטר עד למוצאו אל נחל שורק למרגלות שכונת רמות אלון.
אורכו של הואדי המכונה פארק נחל צופים הוא מצומת רמות במערב ועד צומת גבעת המבתר ממזרח, בתוך שטח מיוער שמצפונו השכונות שועפאט ורמת שלמה; ומדרומו גבעת המבתר, רמת אשכול, סנהדריה המורחבת והר חוצבים. בנוסף, בצמוד לואדי נחל צופים נמצאים "גן החמישה עשר" (בלב הגן של בית הספר יד המורה) בין גבעת המבתר לרמת אשכול; וגן משולם (בלב הגן מערת האשכולות) בין רמת אשכול לסנהדריה המורחבת. הנחל עצמו ממשיך בתוך מנהרה ומתחבר עם נחל שורק לכיוון סכר בית זית.
בגדה הצפונית של הנחל, מול שכונת סנהדריה המורחבת, ישנה תצפית רחבה על השכונות שהיו לפני מלחמת ששת הימים על הספר. בשל המיקום האסטרטגי, וכן בשל היות נתיב הנחל מקשר בין המתחם הירדני בנבי סמואל למקבילו בגבעת התחמושת, התגלעו חיכוכים בין נציגי ישראל וירדן במהלך הדיונים על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בשנת 1949. הישראלים ביקשו לפרז את הערוץ כולו, אך יד הירדנים הייתה על העליונה. בין 1949 ל-1967 אירעו תקריות ירי רבות בין המוצבים הישראליים והירדנים שמשני עברי הנחל. התקריות הביאו ב-1958 לסלילת דרך פטרולים צה"לית בגדה הדרומית של חלקו המערבי של הנחל, הקיימת עד היום.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחל בבנייה מהירה של שכונות משני צדי הנחל. במוצאו הוקמה חוות חשמל, ומעל גדתו הצפונית נסללה דרך יגאל ידין, המקשרת בין השכונות הצפוניות של ירושלים. הפיתוח המהיר הביא לטשטוש חלקים מן האפיק, והכחדה מהירה של החי והצומח באזור. עדרי צבאים, שנראו תדיר בנחל, הלכו ונעלמו בהדרגה, עד שנותרו בו פרטים בודדים. תוואי הקרקע במוצא הנחל אל נחל שורק נעלם בעת הקמת אחד ממחלפי כביש בגין מעליו.
כיום מהווה השטח המיוער סביב אפיק הנחל חלק מפארק ירושלים, ולאורכו נסלל שביל אופניים. חלק זה מכונה יער רמות.
לודוויג פון מיזס
לודוויג היינריך אדלר פון מיזס (בשם מלא בגרמנית: Ludwig Heinrich Edler von Mises; 29 בספטמבר 1881 – 10 באוקטובר 1973) היה כלכלן ופילוסוף אוסטרי-אמריקאי, בן למשפחה יהודית מגליציה, אחד הכלכלנים הבולטים של המאה העשרים. פון מיזס היה אחד ההוגים הבולטים באסכולה האוסטרית, ולכתביו הייתה השפעה רבה על התנועה הליברטריאנית. מיזס כתב והרצה בהרחבה על מחשבה ליברלית-קלאסית, וזכור בזכות עבודתו על פרקסאולוגיה, חקר הבחירה והפעולה האנושיים.
פון מיזס פיתח את תורת מחזור העסקים של האסכולה האוסטרית, והיה ההוגה המרכזי של האסכולה. בין היתר הוא פענח, בסדרת מאמרים, את הגורמים למשברים פיננסיים, הסביר מדוע חקר תנודות ושינויים בכלכלה אינו יכול להיחשב כמדע מדויק ולהתבצע בחישובים מתמטיים וכתב בעד כלכלת שוק, הסרת חסמים מסחריים והפחתת מעורבות ממשלתית בכלכלה. פון מיזס תיאר בעבודותיו מדוע כלכלה סוציאליסטית, מוכוונת וריכוזית, נחותה באמצעיה ובתפקוד שלה לעומת כלכלה קפיטליסטית, ובין היתר קבע שבכלכלה סוציאליסטית לא ניתן לחשב עלות ורווחים, כתוצאה מביטול ערך ההילך החוקי. כהוגה ליברלי קלאסי פון מיזס דגל בחרות הפרט וחופש הבחירה של האינדיבידואל והוקיע נחרצות משטרים אוטוריטריים, בין של ברית המועצות או של גרמניה הנאצית, שרדפה אותו עקב עמדותיו ומוצאו היהודי.
ביוגרפיה
לודוויג פון מיזס נולד בלמברג שבקיסרות אוסטרו-הונגריה (כיום לבוב שבגליציה, אוקראינה), בן בכור בין שלושה ילדים של משפחה יהודית. אביו היה ארתור פון מיזס, מהנדס רכבות ופקיד ציבור ואמו הייתה אדלה לבית לנדאו. לשושלת משפחת מיזס, שתחילת דרכה בחיי המסחר בלמברג במאה ה-18, ולנציגיה – פישל (לימים מאיר ירחמיאל), אברהם אוסקר ובנו ארתור – היה מעמד מכובד בין יהודי העיר. אבי סבו של פון מיזס, מאיר ירחמיאל מיזס, זכה בשנת 1881 לקבל תואר אצולה "אדלר" מידי הקיסר פרנץ יוזף ולפיכך שונה שם המשפחה ל"פון מיזס". לודוויג היה בן המשפחה הראשון שנולד עם תואר האצולה. הוא נולד ב-29 בספטמבר 1881, ולימים סווג כבכיר בני הדור השלישי בהיסטוריוגרפיה של האסכולה האוסטרית. אחיו של פון מיזס, ריכרד פון מיזס, היה לימים מתמטיקאי מפורסם, פרופסור באוניברסיטת הרווארד. אחיו השני, קרל, מת בגיל 11 ממחלת השנית.
בפברואר 1906 השלים פון מיזס את לימודיו כדוקטור למשפטים והחל בעבודה כפקיד במנהל הכספים של אוסטריה, אך אחרי חודשים ספורים התפטר מעבודתו שבמקום, לאחר שנחשף להתנהלות של המערך הבירוקרטי וסלד מהמעורבות של גוף שלטון ריכוזי בכלכלה. בשנתיים שלאחר מכן עבד כמתמחה בחברת עורכי דין והחל מרצה בנושאי כלכלה. בראשית 1909 הצטרף לוועד למסחר ותעשייה של וינה, בו עבד במשך עשרים וחמש השנים הבאות. הלשכה הייתה באותה עת ארגון חצי-ממשלתי ולפרסומיה הייתה השפעה ניכרת על הפוליטיקה באוסטריה. במקביל, המשיך מיזס לעסוק בתאוריה כלכלית ובשנת 1912 פרסם את המחקר המקיף הראשון שלו, "תאוריה של כסף ואשראי". המחקר העלה שתי תרומות חשובות בהדגימו את ישימותה של תורת הערך של מנגר לכסף ובהצגת תאוריית מחזור עסקים חדשה שגרסה שמשברים כלכליים נובעים מחישובים שגויים של ערך משאבים בגלל אינפלציה. מיזס הראה גם כי כסף אינו יכול להיות נייטרלי וכי הגדלה בכמות הכסף משפיעה תמיד גם על החלוקה מחדש. מיזס ניסה להתמנות לפרופסור במשרה מלאה, אך התנגדות לדעותיו המקצועיות מקרב עמיתיו, לצד האנטישמיות ששררה באותה העת, מנעו ממנו מלהשיג את המשרה המלאה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שימש מיזס קצין ארטילריה בצבא האוסטרו-הונגרי ומאוחר יותר כיועץ כלכלי למשרד המלחמה. עוד לפני המלחמה הוא אומן בצבא כשגויס לשנה אחת של שירות חובה. במהלך המלחמה עצמה הוא שירת בחזית המזרחית נגד הקיסרות הרוסית, ובסיומה הוא הגיע לדרגת קפטן. הוא התנסה באופן אישי במציאות הסוציאליזם המלחמתי, אותו ניתח מאוחר יותר בתאוריית הסוציאליזם שלו ובדינאמיקה של התערבותיזם. בשנת המלחמה האחרונה מונה למשרת פרופסור ללא תשלום באוניברסיטה של וינה. בתום המלחמה התנפצה הקיסרות האוסטרו-הונגרית בין הלאומים השונים שהרכיבו אותה, וכל חובות המלחמה והפיצויים שנדרשה לשלם הוטלו על ממלכת הונגריה (במסגרת חוזה טריאנון) והרפובליקה האוסטרית (במסגרת חוזה סן-ז'רמן), שמדינות ההסכמה מנעו ממנה מלהתאחד עם רפובליקת ויימאר והיא עמדה על סף פשיטת רגל מרגע שנוסדה. במקביל לפיצויי המלחמה שהיה עליה לשלם, אוסטריה גם הייתה תלויה באספקה שהגיעה ממדינות ההסכמה, כולל של מוצרים בסיסיים, בהם אוכל, שכן היא לא הייתה מסוגלת לספק לאוכלוסייתה את הצרכים הללו.
אחרי המלחמה הפך מיזס לפרק זמן קצר לחבר נספח של הממשלה הרפובליקנית החדשה של "אוסטריה הגרמנית" (שמה של אוסטריה עד ספטמבר 1919). הוא היה בעל הסמכות הראשי בתחומים כלכליים הנוגעים ליחסי חוץ. הישגו המעשי העיקרי באותה תקופה היה שכנועו של המנהיג הסוציאליסטי, אוטו באואר, חבר וסטודנט עמית לשעבר, לא לנסות לחולל הפיכה בולשביקית. באואר, שר החוץ והאיש החזק בממשלה, ראה את התהליכים ברוסיה הסובייטית וציפה למהפכה בולשביקית שתשטוף את כל אירופה. פון מיזס חשש, שברגע שבאואר יחקה את מוסקבה ויפחית במכוון את ערך הקרונה האוסטרית המערכת הפיננסית תקרוס והתושבים יגוועו ברעב. פון מיזס לא הצליח לשכנע את באואר לשנות את עמדותיו הסוציאליסטיות האדוקות, אך כן שכנע אותו שחתירה להפיכה בולשביקית תוביל לסגירת ברזים מידית של האספקה והמסחר עם מדינות ההסכמה, שתמוטט את אוסטריה עוד באותו הרגע.
הוא גם פרסם ספר שמסביר את התמוטטותה של אוסטרו-הונגריה במלחמה בשם "אומה, מדינה וכלכלה: תרומות לפוליטיקה ולהיסטוריה של זמננו". כאן, טוען מיזס כי האימפריאליזם הגרמני נבע מיישום כוח המדינה לפתרון בעיות הקהיליות הרב-לאומיות שהתקיימו בפרובינציות המזרחיות של גרמניה ואוסטריה, בהן עיקר האוכלוסייה הייתה סלאבית או רומנית. בסתיו שנת 1919 כתב מיזס את מאמרו המפורסם ביותר, "חישוב כלכלי במדינות סוציאליסטיות". במאמר הוא טוען כי להנהגה סוציאליסטית אין כלים לחישוב שכלתני של משאבים – כלומר, חישוב כלכלי – וכי רק מחירי הכסף שבכלכלה קפיטליסטית (כלומר, חופשית) מאפשרים השוואת חלופות השקעה. שנתיים מאוחר יותר, הרחיב מיזס את טיעוניו ב"סוציאליזם", שהשפיע על דור שלם של הוגים בתחום הכלכלה, ובמיוחד פרידריך האייק ווילהלם רפקה.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים נהנה מיזס מהשפעה על הרפורמות הכלכליות והפיננסיות באוסטריה, אך לא היה יכול למנוע את התגברות הוויסות הממשלתי וההתדרדרות ההדרגתית במצב ענייני הכספים של אוסטריה. בין היתר היה יועץ פיננסי של הקנצלר אנגלברט דולפוס. במאמרים כמו "אנטי מרקסיזם" משנת 1925 ו"התערבותיזם" משנת 1926 פיתח מיזס תאוריה חדשה על התערבותיזם, שהראתה כי התערבות ממשלתית פוגעת ביצרניות מעצם מהותה. תפישה זו מצאה את ביטויה בספר "ליברליזם" משנת 1927. לקראת סוף שנות העשרים החל מיזס להתעמק בהיבטים האפיסטמולוגיים של הכלכלה. הוא טען כי מדע הכלכלה אינו ניתן לאישוש או הפרכה באמצעות ניתוח של נתונים נצפים והוא למעשה מדע אפריורי כמו מתמטיקה, לוגיקה או גאומטריה. יתר על כן, כלכלה היא רק חלק מתחום חקר רחב יותר שאותו כינה בתחילה "סוציולוגיה" ומאוחר יותר "פרקסאולוגיה" – הגיון הפעולה האנושית. מחשבותיו הראשונות בתחום לוקטו ב"בעיות היסוד בכלכלה" שיצא בשנת 1933. במקביל לסמינרים שהעביר במסגרת האוניברסיטה, נהג בזמנו החופשי להעביר סמינרים פרטיים לציבור רחב של מאזינים. הדבר נבע בין היתר כתוצאה מההשפעות של הסלידה מדעותיו בידי רוב עמיתיו האקדמיים. סטודנטים שלמדו תחתיו לעיתים קרובות קיבלו יחס קר ואף עוין מצידם של מרצים אחרים בשאר הסמינרים, ולכן ביקשו ממנו לקיים הרצאות בלי רישום שמותיהם, מה שהוביל אותו לסמינרים הפרטיים, מחוץ למסגרת האוניברסיטה.
בשנת 1934, הוזמן מיזס לכהן במחלקה ליחסים כלכליים בינלאומיים במכון למחקרים בינלאומיים בז'נבה. מיזס החליט להיעתר להצעה, אך שימר את קשריו על בסיס חלקי עם לשכת המסחר האוסטרית. בראשית שנת 1938 התחולל ה"אנשלוס", איחודה של אוסטריה עם גרמניה, וקשריו של מיזס עם וינה נותקו באחת. מאוחר יותר באותה שנה נישא מיזס למרגיט סרני (Sereny) (1890 – 25 ביוני 1993), אלמנה ממוצא יהודי, ילידת המבורג בגרמניה, שחקנית לשעבר, שבתה מנישואיה הראשונים לפרדיננד סרני, גיטה סרני הפכה לסופרת ידועה. לזוג פון מיזס לא נולדו ילדים. באותה העת כתב בגנות ובהוקעה חריפה של גרמניה הנאצית, שמוסדות השלטון שלה הפכו אותה לדיקטטורה הטוטליטרית החמורה ביותר. התנגדותו לטוטליטריזם הנאציונל-סוציאליסטי עמד בקנה אחד עם עמדותיו באשר למעורבות המגזר הציבורי בחיי הפרט. הוא כתב, על בסיס הדוגמה של גרמניה: "המדינה היא אלוהים, המקדשת נשק ובתי כלא. סגידה למדינה היא סגידה לכוח. אין איום מסוכן יותר לציוויליזציה מאשר ממשלה של אנשים חסרי יכולת, מושחתים או שפלים. הרעות הקשות ביותר שאי פעם נאלצה האנושות לסבול נגרמו על ידי ממשלות רעות ."
ביולי 1940 עזב מיזס את שווייץ כדי שלא להיתפס על ידי הגרמנים או להיות מוסגר אליהם על ידי הממשלה השווייצרית, ובאוגוסט אותה שנה הגיע לארצות הברית. ההחלטה להגר משווייץ הושפעה בין היתר מלחץ אשתו, שחששה מפני האפשרות שפלישה גרמנית תהפוך את שווייץ לזירת מלחמה. תחילה הועסק מיזס בארצות הברית בלשכה הלאומית למחקר כלכלי, לאחר מכן עבד כיועץ לאגודת היצרנית הלאומית, ולבסוף הפך לפרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ב-1945, שם הרצה בעשרים וחמש השנים שלאחר מכן. מיזס גם הרצה לפרקים באוניברסיטאות במקסיקו ובאוניברסיטת פלאנו בטקסס. בכל עבודותיו אלו לא היה מיזס מרצה מן המניין ומשכורתו שולמה על ידי גורמים פרטיים. בשנת 1946 הפך מיזס לאזרח אמריקאי. בראשית שנות הארבעים כתב מיזס את "ממשלה כל-יכולה", ניתוח של שורשי הטוטליטריזם הנאצי הנעוצים בעברה של גרמניה ואת "בירוקרטיה" , ניתוח של ההבדלים שבין בירוקרטיה לעסק יזמי. מאוחר יותר הוסיף פרק בשם "כאוס מתוכנן" לספר "סוציאליזם", שנימתו הייתה חריפה בהרבה מהנימה בגוף העבודה עצמה. שינוי זה בטון שיקף לא רק את גישתו המחריפה של מיזס לסוציאליזם, אלא גם את השבר החריף באסכולה האוסטרית, עם ניתוקה מווינה, ההתעלמות מרעיונות האסכולה ודחיקתם של ראשיה לשולי הממסד האקדמי או מחוצה לו. בשנים אלו היה מיזס שותף, יחד עם פרידריך האייק ואחרים, בכינון אגודת מונט פלרין, שנועדה לשמש מקום התכנסות להוגים תומכי חירות.
בארצות הברית הפך מיזס מעין מורה רוחני לתנועה הליברטריאנית שהחלה גדלה שם, אף שהוא עצמו לא היה ליברטריאן ומעולם לא החשיב עצמו ככזה. הוא גם יצר קשרים קרובים עם האגודה לחינוך כלכלי, קרן ויליאם וולקר ומוסד ארהארד, שהעניקו לו את הגיבוי הארגוני והכספי שנדרש לפעולותיו. השפעתו של מיזס הגיעה לשיאה בשנים שאחרי פרסום הגרסה האנגלית של המגנום אופוס שלו "פעילות אנושית", כאשר הסמינר הפרטי שלו משך אליו מנהיגים אינטלקטואליים חשובים של הליברטריאניזם של כמו מארי רות'בארד, הנס סנהולץ , ג'ורג' רייזמן , רלפ רייקו , לאונרד ליג'יו וישראל קירזנר.
באותן שנים, תחילת שנות החמישים, הקדיש מיזס מאמצים ניכרים למתקפה נמרצת על רעיונות מדינת הרווחה והרעיונות הקיינסיאניים. ב"דרך הביניים מובילה לסוציאליזם" ובספרו "הסבל של מדינת הרווחה" (The Agony of the Welfare State) הוא תוקף את החשיבה לפיה ישנה דרך ביניים בין שוק חופשי וסוציאליזם. באותו הספר, בהערת אגב על ביוגרפיה של קיינס מיזס חשף גם את התסכול הרעיוני נוכח הפופולריות לה זכו הרעיונות של קיינס, אף שהתימוכין להם היו קלושים בעיניו, וגם את הצד האישי של התסכול, בעוד שקיינס - שבעיניו לא היה יותר מ"נער שעשועים" שטחי ולא מקורי - זכה למנת תהילה גדושה. מיזס אפיין את קיינס נכונה כ"תסמין" ולא כגורם מהותי באסון הכלכלי של מדינת הרווחה. התסכול של מיזס, עם זאת, היה מהותי. בספרו "הסבל של מדינת הרווחה", שיצא בשנת 1953, כתב כי:"'רק עקב תאונה היסטורית הולאמו מערכות התחבורה בעוד המאפיות ומפעלי הרכב נותרו בידי ההון הפרטי. אילו המצב היה הפוך, הסוציאליסטים היו טוענים: 'ברור לגמרי שמאפיות ומפעלי מכוניות אינם משתלמים כלכלית כמו מסילות רכבת; הם מוצרים ציבוריים המספקים להמונים צרכים חיוניים. הכרח שיהיו בהם גירעונות, והמסים המתקבלים ממסילות הרכבת הרווחיות במיוחד צריכים לתת לממשלה את הכסף הנצרך כדי לכסות על הגירעונות האלה''."בשנות השישים, ובמיוחד לקראת סופן, החל כוחו של מיזס תש. הוא המשיך לפרסם לפרקים מאמרים, אך הקדיש את עיקר אונו להמשך עבודתו כמרצה. הוא פרש מעבודתו באוניברסיטת ניו-יורק בשנת 1969, בגיל 88, ונפטר ארבע שנים אחרי כן. אחרי מותו דאגה אשתו, מרגיט פון מיזס, לתרגום כתבי היד של מיזס שלא פורסמו מגרמנית ולהוצאתם לאור. מיזס כתבה אחרי מותו של בעלה את הספר "חיי עם לודוויג פון מיזס", המתאר את חייהם המשותפים. מאוחר יותר, נתנה מיזס את רשותה להקמת "מוסד מיזס", המציג את כלל כתביו של מיזס, לרכישה ולהורדה ועיון מקוונים.
עבודות מרכזיות
בשנת 1996 הכלכלן הליברטריאני האמריקאי ריצ'רד אבלינג ואשתו, אנה, הצליחו להשיג מארכיון שהיה עד אז סודי במוסקבה צילומים של 10,000 מסמכים וכתבים של לודוויג פון מיזס שנבזזו מדירתו על ידי הנציונל-סוציאליסטים ובסוף המלחמה הגיעו לידי הצבא הסובייטי. כך אבלינג הצליח בין השאר, לשחזר גם תולדות משפחת פון מיזס בגליציה ובווינה.
הגות כלכלית
לאורך הקריירה הארוכה שלו, פון מיזס עסק במגוונים נושאים בכלכלה, כולל מחזור העסקים, אינפלציה, תקן הזהב, מדיניות מוניטרית ופיסקלית, פרקסאולוגיה מיקרו-כלכלית, מניעים למשברים כלכליים, הרחבת אשראי, רגולציות, מסחר חופשי וחסמים, שכר עובדים, עלות ורווחים ועוד רבים אחרים. הוא שם דגש בפיתוח של תורה נגד התערבות ממשלתית ובפירוק הטיעונים בעדה, ובראש ובראשונה התנגד למשטרים הסוציאליסטים הרודניים, כגון ברית המועצות וגרמניה הנאצית. מעבר לכל שאר עבודתו, מיזס טען, ברמה הבסיסית, שכלכלה היא מקצוע התלוי בהתנהגות אנושית - פרקסאולוגיה - שאינה מדע מדויק ואין קיימים בה קבועים בלתי משתנים. כתוצאה מכך הנחות היסוד של החקר הכלכלי נדרשות להתבסס על עובדות שמוכיחות את עצמן. בראשן הפעולה האנושית: בני אדם פועלים בדרך ובאמצעים מסוימים לשם השגת מטרה, וההכרה שאת הפעולה האנושית מניע הרצון הבסיסי להשיג, דרך המטרה, מצב משופר מזה הקיים. לפיכך, בדיון ובחילוקי דעות הנוגעים באסכולה האוסטרית, יש לנמק דעות וטענות על סמך רציונל לוגי, ולא על סמך מקריות.
סוציאליזם וקפיטליזם
ההגדרה הבסיסית של קפיטליזם היא שאמצעי הייצור נתונים בידי המגזר הפרטי, לעומת סוציאליזם, שההגדרה הבסיסית שלו היא שאמצעי הייצור נתונים בידי המגזר הציבורי. כל עוד ממשלה חזקה יותר, מתערבת יותר בכלכלה ובאורחות החיים של האזרח, ומשפיעה על ההתנהלות היום-יומית של התושבים, אזי היא יותר סוציאליסטית, ובמקרה הקיצוני הוא דיקטטורה רודנית. מיזס תיאר את הדיקטטורה החריפה ביותר, עם השליטה הרבה ביותר על חיי אזרחיה, כגרמניה הנאצית, אותה תיאר כ"ממשלה כל-יכולה" (Omnipotent Government). לעומת זאת, כל עוד יש במדינה יותר חופש כלכלי של האינדיבידואל וכלכלת השוק כוללת פחות התערבות מצידה של הממשלה, הנוקטת בלסה פר, אזי היא יותר קפיטליסטית, ובמקרה הקיצוני המדינה כלל לא קיימת, ובמקומה שוררת אנרכיה. פון מיזס מתנגד, בין היתר, גם לאנרכיה ולליברטריאניזם, מתוך הכרה שישנה חשיבות ונחיצות למידה מסוימת של התערבות ממשלתית בחיי התושבים, כדי לשמור על שלטון החוק, להעניק חיים בביטחון, לשמר את זכויות האזרח וכן הלאה. בין היתר, מיזס קובע שלמידה תפקיד חשוב ביצירת שדה פעולה חוקי ובטוח לקיומו של שוק חופשי, הכולל בתוכו, כגורם מרכזי, את אבטחת זכות הקניין במערכת של שלטון חוק יציב ונקי המתקיים ללא משוא פנים. בין היתר כתב: "ממלה לפיכך, לא רק שאינה רוע אלא המוסד ההכרחי והמועיל ביותר, שכן בלעדיו לא ניתן היה לפתח ולשמר שום שיתוף פעולה חברתי מתמשך ושום ציוויליזציה ."
בכתיבתו, מיזס פעם אחר פעם חוזר על הטענה ומנמק שבמערכת כלכלית, מרובת משתנים, מקצועות ותחומים, המצב העדיף הוא שכל פרט ופרט, על בסיס רצונו האישי, מתמקצע במגזר עסקי מסוים, ומפיק אותו באיכות הטובה ביותר. כמו כן, בעל עסק פרטי מייצר בדיוק לפי דרישת ההיצע והביקוש, אותה הוא יכול להבין לפי המכירות היום-יומיות שלו. לפיכך, במערכת של שוק חופשי מתאפשרת הפקת מוצרים באיכות גבוהה והפקת מוצרים בכמות העונה במדויק על הביקוש של הקונים. לעומתה קיימת השיטה הסוציאליסטית, בה ישנו גוף עליון, ממשלתי וריכוזי, המנוהל בידי פקיד רשמי (קומיסר), שאינו יכול להתמקצע בכל התחומים ובכל המגזרים העסקיים כמו שיכולים בעלי העסקים הפרטיים, אך עדיין הוא זה שאחראי לקבוע מדי יום כמה שעות עבודה יינתנו בידי כמה אנשים לשם יצור של כמות מסוימת של מוצר מסוים; כל אלו באחריות הקומיסר להחליט. המשמעות היא, שבין היתר, הקומיסר צריך לחזות את תנודות הביקוש מצידם של הקונים, אחרת ימצא עצמו בסוף היום במחסור או בעודף של מוצר מסוים. טיעוניו בגנות הסוציאליזם בין היתר מתמשכים מעבר למחקר הכלכלי. הוא טען שחברה סוציאליסטית היא בהכרח דיקטטורית, והיא גורמת להתפרקות של מבנה החברה ואנשיו. מיזס, בשפתו החדה וסגנונו החריף, טען: "אדם שבוחר בין שתיית כוס חלב לכוס תמיסה של אשלגן ציאניד אינו בוחר בין שני משקאות; הוא בוחר בין חיים למוות. חברה שבוחרת בין קפיטליזם לסוציאליזם אינה בוחרת בין שתי מערכות חברתיות; היא בוחרת בין שיתוף פעולה חברתי לבין התפוררות החברה. סוציאליזם אינו חלופה לקפיטליזם; הוא חלופה לכל מערכת שתחתיה אנשים יכולים לחיות כבני אדם ."
אחד מהגורמים המרכזיים בכלכלה המקיימת שוק חופשי הוא המשתנה של המסחר, היושב בלב ההגות הקפיטליסטית עוד מימיו של אדם סמית'. מיזס, במאמרים והרצאות, הדגיש שבזכות הקפיטליזם ובזכות המסחר החופשי והסרת החסמים הרגולטיביים, מדינות יכולות לוודא שתהיה אספקת אוכל יציבה לאוכלוסייה שלהן. מאז ראשית המהפכה התעשייתית, שעמדה בסימן כלכלת שוק חופשי, אוכלוסיית העולם גדלה פי כמעט עשרה מונים במאתיים השנים האחרונות, ומיזס תיאר שינוי מטאורי זה בתור אחת מההשפעות של הסחר החופשי. לרפואה חלק מהותי גם כן בשינוי הדמוגרפי שהתחולל במאתיים השנים האחרונות, ומיזס מבהיר בכתביו, שבבסיסו של דבר, כלכלת שוק, בה מתקיים מסחר, מעודדת חדשנות, מעודדת הפקה של מוצרים חדשים, מעודדת הפקה וייצור המוני, ומקדמת את התחרותיות של השוק. לפיכך, הרי שהמסחר שמתאפשר בשוק החופשי הוביל גם להתפתחות המואצת של מקצועות המדעים והרפואה. נגד המסחר עומדות רגולציות והגישה שמערכת כלכלית יכולה לתפקד כגוף בודד, עצמאי לגמרי, החופף גבולות מדיניים. גישה זאת, אוטרקיה, היא גם כן תוצר של סוציאליזם, שהיה שימוש בין היתר בגרמניה הנאצית, ולפיה המדינה פועלת כדי להפוך עצמאית לגמרי מהצורך במסחר עם מדינות זרות, וכתוצאה מכך מבודדת עצמה ממהלך הכלכלה העולמית.
חישוב כלכלי
התאוריה הכלכלית הסוציאליסטית, כפי שניסחו אותה קרל מרקס וחבר מרעיו, מתארת מצב סופי שבו מתקיימת חברה שיתופית, קולקטיביסטית, הפועלת ללא הצורך במערכת מחירים, עם גוף מנחה אחד שקובע את מידת העבודה, הייצור וההפקה של כל מוצר מתוך חישוב שלו את הביקוש של החברה. הביקורת הבסיסית ביותר של מיזס על השיטה, נבעה מכך שתחת סוציאליזם לא ניתן לקיים מערכת חישוב מחירים וחישוב עלויות ורווחים. בשוק החופשי, חברה מציגה מוצר לצרכן למכירה. המוצר המיועד לצרכן מיוצר מתערובת של מוצרי יסוד, ועבור השגת רווח, מכלול מוצרי היסוד צריך לעלות פחות מהמוצר הסופי לצרכן. במערכת הכלכלית מבוצעים אינספור מכירות ורכישות, החלפות מוצרים בעסקאות, והמחירים של אותם מוצרים נקבעים כתוצאה מהיצע וביקוש ומתחרות בין חברות (כל עוד הביקוש למוצר מסוים גדול יותר וחברה אחת מתקשה לענות על כולו, אזי חברות מתחרות יעלו ויתחרו על הלקוחות דרך הצעת מחירים זולים יותר מהמתחרים). כדי לחשב את התוצאות של העלויות והרווחים יש צורך בקיומו של ערך מוסכם וחד משמעי עבור כל מוצר: המחיר שלו.
במערכת הסוציאליסטית המערכת צריכה להתקיים בלי מחירים, וזה מסובך וקשה להפליא לקבוע ערך של מוצר ולקבוע את ההיצע לפי הערכת הביקוש מבעוד מועד. במקום זאת, ישנו קומיסר, פקיד של הממשל הריכוזי, שצריך לקבוע את הערך של כל מוצר. התוצאה עלולה להיות מחסור או עודף של המוצר. מיזס טען, שאפילו בהנחה שהקומיסר מצליח להסיק נכונה את צורכי הביקוש של הצרכנים ולדרוש היצע שתואם את הביקוש הנ"ל, הרי שייתכנו מהמורות ושינויים בביקוש, או פיתוחים טכנולוגיים שישנו את הייצור של ההיצע. אם תהיינה עלייה בביקוש ללחם, הקומיסר יהיה צריך להעריך מחדש את כמות כיכרות הלחם שיש לייצר מדי יום, ולחשב מחדש את כמות העובדים שיש להקצות עבור תעשיית הלחם, וכן הלאה לבצע אינספור חישובים כלכליים, שכולם בהכרח יהיו מבוססים על הנחות שיבצע, ולא על מחירים מוצקים, כיוון שהם לא קיימים בחברה סוציאליסטית. מיזס הסביר שלפיכך "סוציאליזם אמיתי אינו אפשרי" . בתחילת דרכה, ברית המועצות הלכה בעקבות האידאולוגיה כי ששרטט אותה קרל מרקס, וביצעה היפר-אינפלציה מכוונת במטרה לפרק את המערכת המוניטרית ואת מערכת המחירים. העובדה שהשיטה גררה רעב המוני ונוכח מלחמת האזרחים ברוסיה היה צורך מיידי במימון ובאספקה שמחייבת מערכת מחירים סדירה, הרודן ולדימיר איליץ' לנין חזר בו מחלק משמעותי מתוכניותיו לכלכלה סוציאליסטית טהורה מתוך פרגמטיות שנועדה למנוע קריסה מוחלטת של המדינה הסובייטית, ולמעשה העניקה לה מאפיינים קלים של כלכלת שוק.
רווחה ו"הדרך השלישית"
מיזס קובע, בטענה מאוד בסיסית במחקר שלו, שישנן שתי דרכים בלבד לאסוף משאבים: דרך מסחר או דרך כוח וכפייה. לפיכך אין "דרך שלישית" או דרך ביניים. כדי לבסס את הטיעון שלא קיימת דרך ביניים מיזס הציג את הדוגמה של תעשיית החלב. קיימים עסקים רבים בשוק שמוכרים חלב במחירים שונים. הממשלה קובעת רף מקסימלי למחירי החלב שדורש מהיצרנים להוריד את המחירים. כעת, המוכרים בעלויות הגבוהות ביותר סובלים נפילות ברווחים. כיוון שאף יצרן ואף ספק לא יכול ולא ייקח חלק בנפילת רווחים מעבר לזמן מסוים, אותם יצרני חלב שסובלים נפילות רווחים יעברו לייצור של מוצרים אחרים, כגון גלידה, חמאה או גבינה. התוצאה תהיה שכעת, כשהעסקים הגדולים שספגו הפסדים יצאו מהשוק כדי לעצור את הנפילות, ישנם פחות יצרני חלב, וישנו פחות חלב בסך הכל למכירה, מה שיוצר מחסור. גם המניע של עסקים חדשים להיכנס לשוק החלב ירד, כיוון שהם יצטרכו להסתפק בקיומם כעסקים קטנים בלבד. כעת ישנו מחסור בחלב בשוק, שמוביל להתערבות ממשלתית נוספת, גדולה יותר, בניסיון להשפיע על המשק לייצר חלב בכמויות מסוימות ולפי דרישת המחירים החדשה, ודרך כך להשתלטות של הממשל הריכוזי על ההתנהלות הכלכלית. בבסיס הטיעון נגד מדינת הרווחה וההתערבות של הממשל הריכוזי בשוק החופשי טוען מיזס: "לממשלה אין את הכוח לעודד ענף ייצור אחד אלא על ידי קיצוץ ענפים אחרים. היא מושכת את אמצעי הייצור מאותם ענפים שבהם השוק הבלתי מעורער מעסיק אותם ומפנה אותם לענפים אחרים [...] מה שקובע בלבד הוא העובדה שאנשים נאלצים לוותר על סיפוקים מסוימים שהם מעריכים אותם יותר ומתוגמלים רק על ידי סיפוקים שהם פחות מעריכים. בתחתית הטיעון ההתערבותי יש תמיד הרעיון שהממשלה או המדינה הם ישות מחוץ ומעל לתהליך החברתי של הייצור, שהיא מחזיקה במשהו שאינו נגזר ממיסוי נתיניו, ושהיא יכולה לבזבז את המשהו המיתולוגי הנ"ל למטרות מוגדרות ."
גישת השוק החופשי, מיזס מתאר, כפי שהיא מיוצגת ונתמכת בידי הליברליזם הקלאסי, פועלת כדי ליצור שדה פעולה בו כל אדם נמדד לפי כישוריו ולפי היכולת המעשית שלו לייצר עושר שמשמש אותו במסחר. כתוצאה מכך האסכולה האוסטרית וגם מקדימיה מקרב הליברליזם הקלאסי מצדדים בביטול פריבילגיות מעמדיות, קאסטות, מונופולים ויצירת מצב שבו הממשלה נוקטת במדיניות של לסה פר. על כן, כל התערבות ממשלתית בהתנהלות הכלכלית מונעת מהשוק החופשי לפעול בצורתו הטבעית הטהורה שמנסחת בעצמה מחירים וגדלים של חברות לפי הביצועים שלהם במשק ולפי מדדי היצע וביקוש, ובכך היא נוגדת את הגישה האוסטרית בכלכלה. יתרה מכך, מיזס טוען שמדינת רווחה, שפועלת בין היתר מתוך אינטרסים פוליטיים ומנהלת מדיניות פיסקלית לא מרוסנת, בהכרח תעדיף אינפלציה על גבי העלאת מיסים ותגרור אובדן הדרגתי של ערך המטבע, שיפגע באיכות החיים של התושבים ויחליש את מעמדה הכלכלי של אותה המדינה בה מתקיים אינפלציה של ההילך החוקי. על בסיס זה מיזס גינה ותקף את האסכולה הקיינסיאנית על גבי מספר נושאים, כולל הגישה המוניטרית והפיסקלית שלה. מיזס עצמו כינה את ג'ון מיינרד קיינס "נביא האינפלציה" והתעמת מולו במגוון רב של תחומים כלכליים, ממדיניות מוניטרית והרחבת אשראי ועד להתייחסות האפיסטמולוגית למקצוע.