cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משבר הפלקון
ההסכם
בשנת 1996 נחתם הסכם בין הרפובליקה העממית של סין לתעשייה האווירית, לאספקת 4 מטוסי ביון מתקדמים, המבוססים על מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת מדגם "פאלקון" של חברת הבת אלתא מערכות. ייעודה העיקרי של המערכת הוא לספק מודיעין על-מנת לאפשר עליונות אווירית ולבצע מעקב אחר כוחות בזירה. העסקה נחתמה בתיווך איש העסקים שאול אייזנברג, שהיו לו קשרים בממשל הסיני. אייזנברג ברח לעיר חרבין שבסין במהלך מלחמת העולם השנייה ומאז היה פעיל בעסקים במזרח הרחוק, ושם עשה את עיקר הונו הראשוני. באותה עת, במזרח הרחוק, רק יפן וארצות הברית הפעילו מטוסים עם מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת, מדגם "איוואקס", וההסכם היה בעל חשיבות אסטרטגית לסין.
המערכות היו אמורות להיות מורכבות על מטוסי תובלה בעל 4 מנועי טורבו-מניפה, מדגם איליושין Il-76, תוצרת חברת איליושין הרוסית. המטוסים של חיל האוויר הסיני היו אמורים לשהות בישראל, במתקני התעשייה האווירית שליד נמל התעופה בן-גוריון, לצורך הרכבת המערכת. עקב כך נדרש אישור של ממשלת רוסיה לעסקה. במרץ 1997 אישר נשיא רוסיה, בוריס ילצין את העברת המטוסים לאלתא לצורך התקנת מערכות ההתרעה, לאחר ביקור של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ברוסיה. אלתא תכננה במקור לספק את המערכת על מטוס מדגם בואינג 707 (כפי שנעשה עבור מערכת "פלקון" שסופקה לחיל האוויר הצ'ילאני ב-1994), אולם סין דרשה לקבל אותה על מטוס מדגם איליושין-76 רוסי, מסוג שהיא מפעילה.
במאי 1998 יצאו צוותים של התעשייה האווירית למפעל איליושין ברוסיה, להכנת המטוס עליו תתוקן המערכת, שבהמשך הגיע לישראל. המטוס נרכש במסגרת העסקה על ידי התעשייה האווירית, תמורת 45 מיליון דולר.
המשבר עם ארצות הברית
בתחילת שנת 2000 הכריז מזכיר ההגנה של ארצות הברית ויליאם כהן שהוא מתנגד בנחרצות לעסקה. כהן היה חבר המפלגה הרפובליקנית אך מונה למזכיר ההגנה בידי הנשיא ביל קלינטון חבר המפלגה הדמוקרטית, בגלל ניסיונו הרב בענייני ביטחון וגישתו המקצועית והלא מפלגתית, והיה משקל רב לעמדתו. ב-12 במרץ 2000 נפגש הנשיא קלינטון, עם ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק, והודיע לו רשמית על ההתנגדות האמריקאית. בתגובה אמר סגן שר הביטחון אפרים סנה כי:. גם ראשי התעשייה האווירית חשבו שההתנגדות האמריקאית נובעת מסיבות מסחריות של חסימת מתחרה בתחום בו שולטת ארצות הברית. העבודות על המטוס הראשון נמשכו כרגיל והוא היה בשלבי ביצוע מתקדמים.
ב-13 באפריל 2000 הגיע נשיא סין ג'יאנג דזה-מין לביקור היסטורי בישראל (ביקור ראשון ויחיד עד כה של נשיא סיני בישראל). דזה-מין היה אומר לבקר בתעשייה האווירית, אך הוחלט לבטל ביקור זה עקב המשבר עם ארצות הברית. בתגובה החל הקונגרס האמריקאי בהליך חקיקה לקיצוץ 250 מיליון מכספי הסיוע האמריקאי לישראל (עלות המטוס), או אף להקפיא את הסיוע כולו.
ב-29 ביוני 2000 דובר משרד החוץ הסיני הביעה לראשונה עמדה פומבית בנושא ואמר ש"ממשלת סין דורשת מממשלת ארצות הברית שלא להתערב בעסקה לרכישת מטוס ההרתעה "פלקון" מישראל". שבוע אחר כך, בניסיון לפתור את המחלוקת עם ארצות הברית, ישראל שקלה להציע לאמריקנים לספק את ה"פאלקון" לסין דרך מדינה שלישית.
ביטול העסקה
ב-12 ביולי 2000 הודיעה מדינת ישראל כי היא מבטלת את העסקה, בעקבות חוות דעת חמורות של משרד החוץ והמועצה לביטחון לאומי על הפגיעה ביחסי ישראל-ארצות הברית אם תושלם. מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, הודיע על ביטול העסקה ישירות לנשיא סין, ג'יאנג דזה-מין. ביטול העסקה הביא להקפאה מוחלטת של היחסים הביטחוניים בין ישראל לסין. התעשייה האווירית מצידה דרשה שממשלת ישראל או הממשל האמריקני ישלמו את הפיצוי לסין בעקבות הביטול. בנוסף דיווח העיתון הרוסי "איזווסטיה", במהדורה הכלכלית שלו היצאת לאור במשותף עם העיתון "פייננשל טיימס", כי ממשלת רוסיה מתכוונת להחכיר לסין מטוס התרעה מוקדמת מדגם ברייב A-50, במקום ה"פלקון", מטוס שרוסיה הציעה לסין כבר כמה שנים לפני שהוחלט לקבל את המערכת הישראלית.
לאחר ביטול העסקה, הציעה ישראל להודו להצטייד במטוס, אך סין דרשה לקבל אותו בכל מקרה, גם בלי הציוד שעליו. ארצות הברית לא התנגדה למכירת המטוס להודו, למרות שהודו נמנית עם 4 מדינות, שארצות הברית דורשת לפקח על הייצוא הביטחוני של ישראל אליהן (המדינות הנוספות הן סין, רוסיה ופקיסטן). בדצמבר 2001 דיווח הירחון "דיפנס ניוז" כי ישראל מתכוונת להשלים עסקה למכירת מטוסי ביון מסוג "פלקון" להודו תמורת כמיליארד דולר. במקביל דרשו הסינים מיליארד דולר פיצוי על ביטול העסקה.
ב-12 מרץ 2002, נחתם הסכם פשרה בו הסכימה מדינת ישראל לשלם פיצוי של 350 מיליון לממשלת סין על ביטול העסקה, סין הספיקה לשלם לתעשייה האווירית הישראלית 190 מיליון, והפרש הפיצוי היה על הנזק הנוסף שנגרם לסין בגלל ביטולה.
לאחר ביטול העסקה והמשך המשבר
ביוני 2002 חידשה סין את המגעים עם התעשיות הביטחוניות הישראליות על רכישת מערכות נשק שונות אחרות. אולם שוב פרץ משבר ביחסי ארצות הברית–ישראל, לאחר שישראל ביקשה למכור לסין חלקי חילוף למזל"טים מדגם הארפי שסופקו לסין בשנות ה-90. בתחילת 2005 החליטה ארצות הברית להטיל על ישראל סנקציות קשות, הכוללות פגיעה בעסקות ביטחוניות, בפרויקטים משותפים ובחילופי מידע בין שתי המדינות לגבי מערכות נשק מתקדמות. המשבר נפתר לאחר שמדינת ישראל הסכימה לשלוש דרישות מרכזיות של ארצות הברית: העברתם של כל הפרטים לגבי יותר מ-60 עסקות שישראל ביצעה עם סין עד אז, בחינה מדוקדקת של מערכת הפיקוח הישראלית על מכירת ציוד ביטחוני וחתימת מזכר הבנות בין המדינות על מכירות נשק למדינות ברחבי עולם.
באוקטובר 2003, דרש משרד הביטחון מהתעשייה האווירית לגבות חזרה מארווין איזנברג את העמלה שקיבל על עסקת הפלקון (ארווין איזנברג הוא בנו של שאול איזנברג, שתיווך בעסקה אך נפטר לפני שהושלמה). בנוסף דרש משרד הביטחון מתעשייה האווירית להחזיר 200 מיליון דולר שקיבלה מהסינים.
במרץ 2004 נחתם ההסכם לאספקת מערכת "פאלקון" דומה להודו, המטוס הראשון סופק במאי 2009.
ויליאם טרנר (בוטנאי)
קורות חייו
במהלך שהותו בקיימברידג' קיבל על עצמו את הנצרות הפרוטסטנטית וב-1540 יצא למסע הטפות עד שנעצר. לאחר שחרורו נסע לאיטליה ללמוד רפואה בפרארה ובולוניה בשנים 1540 עד 1542 והוסמך לרפואה.
לאחר שסיים את לימודי הרפואה שימש כרופאו האישי של הרוזן מאמדן. עם חזרתו לאנגליה שימש ככומר ורופא לדוכס מסמרסט ובהשפעת סמרסט התקדם במעלות הכנסייה. כשהמלכה מרי הראשונה עלתה לשלטון יצא לגלות פעם נוספת. בין 1553 ל-1558 חי בוויסנברג והתפרנס כרופא. בתקופה זו, אם לא קודם לכן, נהפך לקלוויניסט.
לאחר סוף שלטונה של מרי הראשונה ב-1558 חזר לאנגליה. עקב נסיונותיו לפייס בין הכנסייה האנגלית לכנסיות הפרוטסטנטיות של גרמניה ושווייץ הוא הודח מתפקידו בכנסייה ב-1564. טרנר נפטר בלונדון ב-7 ביולי 1568 ונקבר בכנסיית סנט אולב.
מדעי המידע
מדעי המידע (באנגלית: Information science) הוא הם תחום אקדמי וקבוצת תחומי ידע, שב מקבוצים תחת שם זה באוניברסיטאות שונות. בתחום זה, לצד התמחות בניהול מידע, לומדים גם שפות תכנות, מחשב ו-Web שונות כדי להביא רעיונות לידי ביטוי. במדעי המידע ישנם שני תחומים עיקריים: מדעי המידע האקדמיים-תאורטיים ומדעי המידע העסקיים-ארגוניים, תחומים ההולכים וגדלים, במיוחד בענף ההיי-טק בימינו.
העוסק במקצוע זה מכונה "מנהל מידע". עיקר עבודתו של מנהל המידע הוא כמומחה שתפקידו לאסוף, לנתח, לעבד ולפרש מידע בנושאים מסוימים. עובד מסוג זה מתאפיין בהבנה מעמיקה בתחום מידע ממוקד.
מדעי המידע הארגוניים כוללים קבוצה של מתודולוגיות וכלים כמו: ניהול ידע, ניהול תובנות מתוך מידע, בינה עסקית (Business Intelligence), ניהול תוכן דיגיטלי, ניהול ואופטימיזציה אלגוריתמית של פורטלים באינטרנט, מחקר מידעני, ועוד. ניהול ידע מתמקד בראשו של האדם. ניהול תובנות מתוך מידע מתמקד במידע מובנה בבסיסי נתונים ארגוניים. ניהול תוכן מתמקד בידע מפורש הנמצא בטקסטים, הקלטות אודיו והקלטות וידאו. ניהול פורטלים מתמקד בהצגת ידע, מידע ותוכן ביישומי רשת ובאתרי אינטרנט, כך שכל הנתונים ובפרט הדאטה בייס יהיו נגישים ועדכניים בכל פלטפורמת מחשוב דיגיטלית.
מדעי המידע התאורטיים כוללים קבוצה של תאוריות וטכנולוגיות יסוד כמו תורת המידענות, תורת המיון (תזאורוסים וטקסונומיות), בינה מלאכותית, רשתות סמנטיות, התנהגות מידע אנושית, סטטיסטיקה וסייבר.
השירות הפדרלי לחוזי הגנה
השירות הפדרלי לחוזי הגנה (ברוסית: Федеральная служба по оборонному заказу; בקיצור: Рособоронзаказ) היה גוף ממשלתי פדרלי ברוסיה, רשות פיקוח, שפעל בשנים 2004 עד 2015 לפיקוח על יישום חוזי הגנה וחוזים צבאיים והיה אמון על התקנת נורמות וכללים בתחום הזמנות הצבא והזמנות של משרד ההגנה וכן בתחום ביצוע הזמנות לאספקת סחורות, ביצוע עבודות ומתן שירותים לצורכי משרד ההגנה והכוחות המזוינים.
בצו של נשיא הפדרציה הרוסית מיום 1 בינואר 2015 בוטל השירות הפדרלי ואת תפקידיו מבצעים שלל גופי ממשל פדרליים אחרים, שכפופים לממשלת הפדרציה הרוסית: הבקרה על יישום חוזי ההגנה הועברה לידי השירות למלחמה במונופולים הפדרלי; מתן רישוי לסוגים מסוימים של פעילויות בתחום חוזי משרד ההגנה הועבר לאחריות משרד התעשייה והמסחר של הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
ב-11 במרץ 2003 הוקמה הוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית למתן חוזי הגנה תחת משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית (בראשי תיבות, Goskomoboronzakaz).
ב-9 במרץ 2004 הפכה הוועדה הממלכתית לצווי הגנה לשירות הפדרלי לחוזי הגנה (Rosoboronzakaz).
משימות עיקריות
השירות הפדרלי היה אחראי ל:
סוראט
סוּרַאט (בגוג'ראטית: સુરત) היא עיר נמל בדרום מדינת גוג'ראט שבמערב הודו, ובירת מחוז סוראט, היא מונה נכון לשנת 2016 כ-5.9 מיליון איש והיא העיר השנייה בגודלה בגוג'ראט, אחרי אחמדאבאד, ונמצאת כ-205 ק"מ דרומית ממנה.
מגפת הדבר
ב-1994 פרצה בעיר מגפת דבר.
כלכלה
העיר השוכנת לגדות נהר טפטי (Tapti) היא עיר תעשייתית בה פותחה בתקופת חברת הודו המזרחית הבריטית תעשיית טקסטיל כבר בשנת 1612.
העיר מהווה גם מרכז ליטוש וסחר ביהלומים. חלק הארי של ליטוש היהלומים הזעירים העולמי מתבצע בהודו ובעיקר בסוראט (לטענת פרנסי העיר 80% מכלל ליטוש היהלומים הזעירים העולמי מתבצע בסוראט).
תחבורה
סוראט מקושרת למערכת הרכבות ההודית. עד שנת 2007, שבה נפתח שדה התעופה המקומי, הייתה סוראט העיר היחידה בעולם מבין הערים בעלות אוכלוסייה של 4 מיליון נפש ומעלה שלא היה לה שדה תעופה. נכון לסוף 2008 שדה התעופה משמש לטיסות פנים בלבד ועדיין לא מופעלות ממנו טיסות בינלאומיות.
נמל העיר, שהיה אחד הנמלים החשובים בהודו מהמאה ה-14 ואילך, איבד מחשיבותו אחרי שמרכז חברת הודו המזרחית הבריטית עבר מסוראט למומבאי בשנות ה-20 של המאה ה-18 ונבנה נמל מומבאי.
אגודת מאטאשין
אגודת מאטאשין (באנגלית: The Mattachine Society) הייתה אחד מארגוני התנועה ההומופילית הראשונים בארצות הברית, ומטרתה הייתה הגנה ושיפור זכויות להט"ב באמריקה. האגודה פעלה משנות ה-50 של המאה ה-20 עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
האגודה הייתה היחידה מסוגה באותה התקופה, וקדמה לה ככל הנראה רק האגודה למען זכויות האדם בשיקגו שנוסדה ב-1924 ופעלה למשך תקופה קצרה יחסית. אגודת מאטאשין נוסדה בשנת 1950 בלוס אנג'לס בידי הארי היי ומספר גברים נוספים, ומטעמי חשאיות ובשל נטיות השמאל האידאולוגיות של מייסדיה אימצה האגודה מבנה ארגוני של תאים קומוניסטיים. באווירה האנטי-קומוניסטית והעוינת כלפי להט"ב ששררה בשנות ה-50 בארצות הברית (ראו בהלת הלבנדר), עברה האגודה לפעול במתכונת מסורתית יותר, שכללה בעיקרה אג'נדה של הגנה על זכויות אזרח. בחלוף הזמן הוקמו סניפים בערים נוספות, ועד 1961 התפצלה האגודה לקבוצות מקומיות שונות.
הקמת התנועה
הארי היי הגה את הרעיון לקבוצת פעולה הומוסקסואלית עוד ב-1948. לאחר הצטרפותו כתומך במועמד המפלגה הפרוגרסיבית האמריקאית לנשיאות, הנרי וולאס, שוחח עם מספר הומואים אחרים במפלגה באשר לאפשרות ההקמה של ארגון תמיכה גאה בוואלס, שיכונה "רווקים למען וואלס". מעוּדד מהתגובות החיוביות, כתב היי עוד באותו הלילה את עקרונות הארגון במסמך אותו כינה "ההתעוררות" אך בבוקר למחרת מצא כי התלהבותם של חבריו מליל אמש כבר הספיקה לשכוך. במהלך השנתיים העוקבות גיבש ועידן היי את רעיונותיו לתנועה ולבסוף ניסח אותם כ"מסדר אחווה ... בינלאומי שישמש כארגון רווחה ושירותים המסור להגנתם ושיפור מחייתם של מיעוטי החברה האנדרוגינים". הוא יעד לארגון את השם "רווקים אנונימים", כשבעיני רוחו ראה תנועה שתספק צרכים ותמיכה קבוצתית באופן שיזכיר את הנעשה בקבוצות אלכוהוליסטים אנונימיים.
ככל שגדלה מעורבותו של היי בארגון, גבר חששו כי זהותו ההומוסקסואלית תשפיע באופן שלילי על המפלגה הקומוניסטית, שלא הרשתה חברותם של הומואים בשורותיה. היי יזם פניה למנהיגי המפלגה והמליץ על הרחקתו מהמפלגה. המפלגה סירבה להרחיקו על רקע נטייה מינית באופן רשמי, ובמקום זאת גירשה את היי תחת הכותרת הנוחה יותר של "סיכון ביטחוני".
מבנה הארגון היה זהה בתחילה לזה של המפלגה הקומוניסטית וכלל תאים, שבועות סודיות, וחמש דרגות חברות. כל דרגה דרשה רמת מעורבות ואחריות רבה מדרגתה הקודמת. עם התרחבות הארגון דרגות החברוּת בו היו צפויות להתחלק לידי תאי משנה, מה שאיפשר לארגון פוטנציאל גידול אופקי ואנכי. חבר המייסדים של הארגון הקים את מה שכונה "מסדר החמישה" ומראשית הקמתו ואילך נותרו מייסדיו אנונימיים.
שיעורי החברות באגודת מאטאשין עלו בתחילה לאיטם, כשהתמריץ העיקרי הראשון להצטרפות לארגון הגיע בפברואר 1952. בחודש זה נעצר בפארק בלוס אנג'לס אחד ממייסדי הארגון, ג'נינגס, והואשם בביצוע מעשי זימה בפרהסיה. מרבית אלו שנמצאו במצבו של ג'נינגס באותן שנים העדיפו להודות באשמתם ולנסות לשקם את חייהם בשקט לאחר מכן. ג'נינגס ויתר חברי "מסדר החמישה" ראו לנכון לנצל תקרית זו ולהעלות את המודעות לסוגיית התנכלות המשטרה לגברים הומוסקסואלים. הקבוצה החלה בפרסום המקרה (ופעלה לשם כך תחת השם "ועדת אזרחים להוצאה מהחוק של התנכלות המשטרה"), ובעקבותיו זכתה בתמיכה פיננסית ובמתנדבים חדשים שהצטרפו לשורותיה. במהלך המשפט עצמו הודה ג'נינגס בהיותו הומו, אך כפר באישום שיוחס לו. חבר המושבעים הגיע למבוי סתום בדיוניו ואגודת מאטאשין הוכרזה כזוכה במשפט.
שם התנועה
"אגודת השוטים" שינתה את שמה ל"אגודת מאטאשין" באפריל 1951, שם שנבחר בידי היי והתבסס על שמן של אגודות הסתרים בצרפת של ימי הבינים. החברים באגודות אלו נהגו לחבוש מסיכות על פניהם ולנצל את האנונימיות למתיחת ביקורת פטורה מעונש על המונרכים השליטים. מקור השם שניתן לארגון הוא בקבוצות מופעי רחוב צרפתיות בימי הביניים והרנסאנס. לקבוצות אלו התוודע היי במסגרת הכנת קורס על ההיסטוריה של המוזיקה הפופולרית כחלק מפרויקט השכלה למעמד הפועלים.
בראיון משנת 1976 עם ג'ונתן נד כץ, ההיסטוריון חוקר המיניות האנושית, נשאל היי למקור השם "מאטאשין", וציין בתשובתו את ה-Sociétés Joyeuses ("האגודות העולצות") בצרפת של ימי הביניים והרנסאנס:
קבוצה צרפתית זו שהזכיר היי נקראה בתורה על שם המאטאצ'ינו (Mattaccino) – דמות בתיאטרון האיטלקי של מין ליצן חצר שנהג לומר את האמת למלך כשאף אדם אחר לא עשה זאת. המאטאצ'ינו (מהמילה הערבית מֻתַוַגִּ'הִין - "חובשי מסכות") היו במקור רקדני חרבות מורים, אשר לבשו מסכות ותחפושות צבעוניות רבות פרטים.
אגודת המאטאשין השתמשה אף בצורת המעוינים של לבוש הליצן בקומדיה דל'ארטה, בתור סמלה. עיצוב הסמל כלל ארבעה מעוינים המסודרים בתבנית שיצרה מעוין גדול נוסף.
התפתחות התנועה והתפצלותה לסניפים
מרבית מייסדי אגודת מאטאשין היו בעלי השקפות קומוניסטיות, ובהתאם לכך ביססו את ארגונם על המבנה התאי של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. עם התמשכות גל הרדיפה הקומוניסטי בארצות הברית, הקישור בין הקומוניזם לאגודה הטריד מספר מחבריה ותומכיה. כתוצאה מכך היי, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית מזה חמש-עשרה שנים, זז מקדמת הבמה וחדל מלתפקד כמנהיג התנועה. אחרים נושלו בדרך דומה ממעמדם בתנועה ומרכז כובד ההשפעה בשדרת ההנהגה עבר מגישות קומוניסטיות אל עבר אידאולוגיות מתונות, הדומות בעיקרן לאלו של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית באותה התקופה.
באשר לתהיות שעלו על השפעת התנועה הגאה שהייתה קודם לכן בגרמניה על אגודת המאטאשין, למרות טענתו של היי כי מעודו לא שמע על מאבק השחרור הגאה בגרמניה - מאנשים שסבבו אותו כאדולף ברנד, מגנוס הירשפלד וליאונטיין סאגן - ידוע כי הוא שוחח על מאבק זה עם מהגרים גרמנים באמריקה ובכללם עם רודי גרנרייך.
אגודת המאטאשין, התקיימה בשנותיה הראשונות כארגון לאומי שמטהו הראשי ניצב בתחילה בלוס אנג'לס והחל מסביבות 1956 בסן פרנסיסקו. סניפים הוקמו גם בניו יורק, וושינגטון הבירה, שיקגו, וערים נוספות. עקב חילוקי דעות פנימים התפרק הארגון וחדל מפעולה תחת מסגרת לאומית אחת ב-1961. סניפה של סן פרנסיסקו נותר תחת השם "אגודת המאטאשין", בעוד סניפים אחרים שינוי את שמותיהם כך שנוסף לשם האגודה גם שם העיר או האזור בו פעל הסניף.
ב-1963 הציג חבר הקונגרס ג'ון דוודי הצעת חוק, שגררה שימוע בקונגרס, לשלילת רישיונה של אגודת המאטאשין של וושינגטון לגיוס כספים. רישיון שלבסוף לא נשלל.
שלא כמו פיצולים אלו, פיצול ידידותי באופיו בתנועה התרחש ב-1952 והוביל להקמתו של ארגון חדש בשם תאגיד ONE. ONE קיבל לשורותיו נשים, ויחד עם אגודת מאטאשין סיפק עזרה חיונית לארגון "בנותיה של ביליטיס" בהשקתו בשנת 1956 של המגזין "The Ladder". בנותיה של ביליטיס היוו את הארגון הלסבי המקביל לאגודת מאטאשין. יחדיו עבדו שני הארגונים על מספר פרויקטים, וזאת אף על פי שתפיסותיהם באשר לנראוּת בתקשורת ההמונים היו שונות באופן משמעותי. בתחילת שנות השבעים ותחת הנהגה שונה, ספג ארגון בנותיה של ביליטיס מתקפות ביקורת על צידודו בקבוצות המאטאשין השונות במקום בארגונים הפמיניסטים הבדלנים החדשים.
יעדי התנועה
יעדיה העיקרים של האגודה היו:
דעיכת התנועה
לאחר משפט ג'נינגס הקבוצה המשיכה להתרחב באופן מהיר, כשמייסדיה מעריכים כי שיעור החברות בקליפורניה במאי 1953 עמד על כ-2,000 חברים, כשמתוכם כ-100 נוטלים חלק בפעילות של קבוצות דיון. פרופיל החברות בתנועה הפך רב-גוני יותר וכלל עתה יותר נשים וטווח דעות פוליטי רחב יותר. עם הגידול הגיעו החששות באשר לנטיית השמאל הרדיקלי בארגון. בפרט, האל קול ואחרים מאזור סן פרנסיסקו, יחדיו עם קן בארנס מלוס אנג'לס, חפצו בביטול חוקת האגודה, בהבהרת התנגדותה ל"אלמנטים חתרניים" ובאישור כי חבריה היו נאמנים לארצות הברית ולחוקיה (חוקים שאסרו הומוסקסואליות).
במאמץ לשמור על חזונם לארגון, חשפו את זהותם חברי "מסדר החמישה" והתפטרו מתפקידיהם הניהולים במהלך כנס המאטאשין של 1953. אל החלל ההנהגתי שנוצר עם עזיבת המייסדים נכנסו קול, בארנס, ובני דמותם, ועם כניסתם אימץ רשמית הארגון מדיניות יונית של הימנעות מעימותים. האפקטיביות המופחתת של אגודת המאטאשין לאחר ארגונה מחדש, הובילה לירידה תלולה בחברות ובהשתתפות בה. כך למשל סניף המאטאשין של לוס אנג'לס חדל מפעילות ב-1961. במהלך שנות השישים, אגודות המאטאשין העצמאיות, ובייחוד זו של סן פרנסיסקו וזו של ניו יורק, היו בין הקבוצות הבולטות למען זכויות הומואים בארצות הברית אך החל מאמצע העשור ובייחוד לאחר מהומות סטונוול ב-1969 הן החלו נתפסות כשמרניות מידי ויוניות מידי.
כשם שקרה בתנועה למען זכויות השחורים, שנות השישים המאוחרות ושנות השבעים הביאו עימן דור חדש של פעילים, רבים מהם חשו שהתנועה לזכויות ההומואים צריכה לאמץ אג'נדה רדיקלית ורחבה יותר ולהתייחס לצורות נוספות של דיכוי, למלחמת וייטנאם, ולמהפכה המינית. מספר אגודות מקומיות שפעלו תחת השם של אגודת מאטאשין איבדו לבסוף את מקור תמיכתן או נפלו לאחר מאבקים פנימים.
המחזה "The Temperamentals"
בשנת 2009 הפכו האגודה ומייסדיה למושאיו של המחזה "The Temperamentals" בבימויו של ג'ון מארן. לאחר הופעות סדנה במהלך 2009, הועלה המחזה בתחילת 2010 באוף ברודוויי.
המחזה זכה בפרס ה-Drama Desk Award היוקרתי עבור הליהוק הטוב ביותר. כמו כן, מיכאל יוריה, ששיחק את דמותו של רודי גרנרייך, קיבל את פרס ה-Lucille Lortel Award עבור הופעת השחקן הראשי הטובה ביותר.
מנואל לוקאטלי
מנואל לוקאטלי (באיטלקית: Manuel Locatelli; נולד ב-8 בינואר 1998 בלקו שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת יובנטוס מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
מילאן
לוקאטלי גדל במחלקות הנוער של אטאלנטה ושל מילאן מהסרייה א'.
ב-21 באפריל 2016 ערך לוקאטלי את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' במדי מילאן, כשנכנס כמחליף בדקה ה-87 בתיקו 0-0 נגד קארפי. ב-2 באוקטובר 2016 הבקיע לוקאטלי את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על ססואולו. בסך הכל ערך לוקאטלי 48 הופעות ליגה במדי מילאן, בהן הבקיע שני שערים.
ססואולו
ב-26 באוגוסט 2018 ערך לוקאטלי את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד קליארי בליגה. בעונת ההשאלה ערך לוקאטלי 29 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, ובתום העונה חתם בקביעות במועדון.
לוקאטלי עזב את ססואולו בקיץ 2021 לאחר שרשם במדיה 99 הופעות, כבש 7 שערים והוסיף 11 בישולים.
יובנטוס
ב - 18 באוגוסט 2021 הודיעה יובנטוס על החתמתו של לוקאטלי עד 2026 כאשר השנתיים הראשונות הן בהשאלה מססואולו. ב-26 בספטמבר כבש שער בכורה בניצחון 2–3 על סמפדוריה.
קריירה בינלאומית
ב-7 בספטמבר 2020 ערך לוקאטלי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בניצחון 0–1 על נבחרת הולנד במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-28 במרץ 2021 הבקיע לוקאטלי את שער הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בניצחון 0–2 על נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
לוקאטלי נכלל בסגל נבחרת איטליה לטורניר יורו 2020. במחזור השני של שלב הבתים של הטורניר הבקיע לוקאטלי שני שערים בניצחון 0–2 על נבחרת שווייץ.
ברווז המסיכה
ברווז המסיכה (שם מדעי: Nomonyx dominicus) הוא מין של ברווז אמריקאי החי ברחבי ביצות מדרום ארצות הברית כמו בפלורידה לעבר מקסיקו ועד אמריקה הדרומית וכן באיים הקאריבים והוא המין היחיד בסוגו.
ברווז זה בעל זנב זקור והוא קרוב משפחה רחוק של ברווזי הצחראש, של ברווז שחור-ראש (Heteronetta atricapilla) ושל ברווז המושק - כולם שייכים לתת-משפחת ברווזים זקופי-זנב (Oxyurinae).
הם חיים בביצות, אגמים רדודים ואף ביערות גשם וביצות מנגרובים. הם מחפשים במים זרעים, שורשם ועלים של צמחי מים וכן חרקים וסרטנים וצוללים לחפש מזון. אף על פי שהם די חשאיים הם אינם בסכנת הכחדה, אם כי לעיתים הם נפגעים מזיהום נהרות וכריתת עצים. הם מקננים על עצים.
הירי בבסיס האימונים הצבאי בסולוטי
הירי בבסיס האימונים הצבאי בסולוטי הוא פיגוע ירי שהתרחש ב-15 באוקטובר 2022 בבסיס אימונים צבאי ליד סולוטי שבולויסקי, מחוז בלגורוד, רוסיה. שני חמושים פתחו באש לעבר חיילי צבא רוסיה. באירוע נהרגו 11 בני אדם, ונפצעו 15.
הירי
אירוע הירי החל כאשר שני חיילים, שהגיעו מאחת ממדינות חבר המדינות, פתחו באש בבסיס אימונים צבאי על אנשי יחידתם. לאחר שהרגו 11 בני אדם ופצעו 15, שניהם נהרגו מאש תגובה. החיילים היו מתנדבים שהתכוננו לקראת שליחתם ללחימה באוקראינה, והאירוע התרחש כאשר היו באימון אש במטווח.
הארי בלפונטה
הארולד ג'ורג' "הארי" בלפונטה, ג'וניור (באנגלית: .Harold George "Harry" Belafonte, Jr; 1 במרץ 1927 – 25 באפריל 2023) היה מוזיקאי, שחקן קולנוע ופעיל חברתי אמריקאי ממוצא ג'מייקני. נחשב לאחד המוזיקאים הג'מייקנים המצליחים ביותר, והוכתר בתואר "מלך הקליפסו" בזכות הצלחתו להביא את המוזיקה הקאריבית לארצות הברית החל משנות ה-50. כמוזיקאי, בלפונטה ידוע וזכור בעיקר בזכות שיר העבודה "שיר סירת הבננה" – Day-O (The Banana Boat Song). במהלך הקריירה שלו עסק רבות בפעילות חברתית בתחום זכויות אדם ומשימות הומניטריות במדינות העולם השלישי.
ראשית חייו
הארי בלפונטה נולד בשנת 1927 ברובע הארלם של ניו יורק. בן להורים ילידי ג'מייקה, מֶלוִין, עקרת בית, והרולד ג'ורג' בלנפאנטי, שף. הוא גוּדל כקתולי. בשנים 1932–1940 בלפונטה התגורר אצל סבתו בג'מייקה. לאחר שחזר לניו יורק למד בבית ספר תיכון. בגיל 17 הפסיק את לימודיו והתגייס לצי ארצות הברית ושירת בו בסוף מלחמת העולם השנייה.
בהמשך שנות ה-40 עבד כעוזר שוער. דייר העניק לו שני כרטיסים להופעה של התיאטרון הכושי האמריקאי. הוא התאהב בצורת אמנות זו והתיידד עם סידני פואטייה. בסוף שנות ה-40 לקח שיעורי משחק בניו סקול בהדרכת ארווין פיסקטור, והופיע בתיאטרון הכושי האמריקאי. בשנת 1954 קיבל את פרס טוני על השתתפותו במופע John Murray Anderson's Almanac בברודוויי.
קריירה מוזיקלית
הארי בלפונטה החל את הקריירה המוזיקלית שלו כאשר הופיע במועדונים בניו יורק בסוף שנות ה-40. הקלטותיו הראשונות יצאו בחברת קפיטול רקורדס שמנהליה רצו להפוך אותו ל"תואם פרנק סינטרה". הניסיון נכשל מסחרית, ובלפונטה שוחרר מהחוזה.
בלפונטה נודע בחיבתו הרבה לשירים בעברית כגון "ערב של שושנים", "הבה נגילה", "הנה מה טוב" ועוד.
קריירה קולנועית
בלפונטה למד משחק בניו יורק ומימן את לימודי המשחק באמצעות הופעה במועדונים בניו יורק. בשנים 1953–1957 כיכב במספר סרטים. ב-1957 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "אי בשמש" וגם חיבר את שיר הנושא של הסרט שהפך ללהיט. באותה שנה הפיק סרט קולנוע ראשון.
בלפונטה הופיע גם במספר רב של תוכניות טלוויזיה ואף הנחה תוכנית אירוח משלו. החל משנות השישים התמקד בקריירת השירה שלו וחזר להופיע בסרטים במספר תפקידי משנה. בשנת 2006 הופיע בסרט "בובי" – דרמה על רצח קנדי. בשנת 2018 הופיע בסרטו של ספייק לי "שחור על לבן".
בבעלות בלפונטה היו חברת הפקה והוצאה לאור של מוזיקה וסרטים.
פעילות פוליטית, חברתית והומאניטרית
דעותיו הפוליטיות של בלפונטה הושפעו מאוד מפול רובסון, דמות אמריקאית שנויה במחלוקת אשר, תמך בברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה. בלפונטה לחם נגד גזענות ואפליה, שחש, כמו זמרים ואמנים אפרו-אמריקאים נוספים בזמנו, גם על בשרו, בעיקר במדינות הדרום בארצות הברית. במקביל להצלחתו והתקדמות הקריירה המוזיקלית בשנות ה-50, הצטרף בלפונטה למאבק לשוויון זכויות בארצות הברית בהנהגתו של מרטין לותר קינג. כזמר מצליח, גם עזר רבות לממן את פעילותו הפוליטית של קינג, אשר ככומר, היה בעל אמצעים מוגבלים. בתקופה זו סומן הארי בלפונטה ברשימה השחורה של ג'וזף מקארתי, מוביל המקארתיזם.
ב-1985 עמד בלפונטה מאחורי הפקת השיר "We Are the World" זוכה גראמי בו השתתפו מיטב האמנים של התקופה במטרה לגייס עזרה לרעבים באתיופיה, וב-1987 זכה למעמד של שגריר של רצון טוב של יוניס"ף. בתפקיד זה ובעזרת מעמדו, עזר בלפונטה לגייס תרומות וסיוע לילדים נזקקים באפריקה, בעיקר ברואנדה מוכת הרעב ב-1994, וקידם את המאבק באיידס בדרום אפריקה.
משפחתו
בלפונטה היה נשוי שלוש פעמים. ב-1948 התחתן עם מרגריט בירד (Marguerite Byrd), ונולדו להם שתי בנות. בתו השנייה, שארי, היא שחקנית, דוגמנית וזמרת. ב-1957 התגרש, ובאותה השנה נישא לג'ולי רובינסון (Julie Robinson), ונולדו להם בת ובן. בלפונטה התגרש אחרי 47 שנות נישואים בשנת 2004, וב-2008 נישא בפעם השלישית לפמלה פרנק (Pamela Frank).
בלפונטה מת בביתו באפר וסט סייד במנהטן ב-25 באפריל 2023 בגיל 96 מאי-ספיקת לב.
פרסים והוקרה
בלפונטה זכה במספר פרסים חשובים במהלך הקריירה שלו. ב-1954 זכה בפרס טוני, ב-1960 זכה בפרס אמי, ובשנים 1960 ו-1965 זכה בפרס גראמי. בשנת 2000 זכה בפרס גראמי למפעל חיים. בשנת 2014 זכה בפרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית, המהווה פרס אוסקר לשם כבוד, ובכך נכנס לרשימת האמנים זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני אשר אחד מהפרסים בהם זכו הוא לשם כבוד.
בין ההוקרות הנוספות להן זכה, פרס מרכז קנדי בו זכה ב-1989, והמדליה הלאומית לאמנויות בה זכה ב-1994. בשנת 2022 נכנס בלפונטה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
הקרב על הכעבה
הקרב על הכעבה (בערבית: حادثة الحرم المكي - תקרית אל-חראם (המתחם הקדוש) במכה) התרחש במהלך נובמבר ודצמבר 1979, כאשר מורדים קיצוניים חמושים השתלטו על מסגד אל-חראם והכעבה במכה שבערב הסעודית, וקראו להפלת בית סעוד עקב ההתמערבות של סעודיה לטענתם. המורדים הכריזו כי המהדי הגיע בצורה של אחד ממנהיגיו - מוחמד עבדאללה עבד אל-קאחטאני - וקראו למוסלמים לציית לו. ההשתלטות על האתר הקדוש ביותר לאסלאם שלוותה בלקיחת בני ערובה מקרב המתפללים, וכן הקרבות בין מאות החמושים לכוחות ביטחון על השליטה בו, גרמו לזעזוע בעולם המוסלמי. כוחות הביטחון הסעודים פתחו במצור על המתחם שנמשך למעלה משבועיים תוך כדי לחימה עזה נגד המורדים בתוככי המסגד ובכעבה בסיוע כוחות הקומנדו הפקיסטני והצרפתי, עד שהמסגד טוהר מחמושים והשליטה בו חזרה לידי הממשלה.
לקרב יש חשיבות היסטורית עקב היותו אבן יסוד של התנועה הג'יהאדיסטית שקמה זמן קצר לאחר מכן, ובעקבותיו סעודיה יישמה אכיפה מחמירה יותר של החוקים האסלאמיים. במקביל לקרב על הכעבה, התרחשה במהלך החודשים הללו התקוממות של המיעוט השיעי בנפת אל-חסא בסעודיה, אשר נודעה מאוחר יותר כמהומות אל-קטיף.
רקע
המורדים החמושים הובלו על ידי ג'היימן אל-עותייבי, בן למשפחה משפיעה בנג'ד. סבו היה מנהיג בצבאו של אבן סעוד בעשורים הראשונים של המאה ה-20, ובני משפחתו השתייכו לאל-אח'ואן (צבא וואהבי-שבטי) אשר מרד לבסוף באבן סעוד והובס על ידו. אל-עותייבי שגדל על עוינות רבה לממלכה, שירת מספר שנים במשמר הלאומי הסעודי בדומה לרבים מהאח'ואנים.
לאחר שעזב את המשמר, אל-עותייבי הגיע לעיר אל-מדינה יחד עם גיסו לעתיד מוחמד עבדאללה אל-קאחטאני, והשניים הצטרפו לקבוצה הסלפית אל-ג'מאעה אל-סלפיה אל-מוחתסיבה בעיר בראשותו של השיח' עבד אל-עזיז אל-באז, יו"ר הוועדה למחקר אסלאמי והוצאת פתוות באותה עת. חלק מהקיצוניים ובהם אל-עותייבי שכינו את עצמם אל-אח'ואן, הטיפו לרדיקליות במסגדים שונים בסעודיה מבלי להיעצר, מאחר שהממשלה לא רצתה בתחילה להתעמת עם קיצונים דתיים. לאחר שהשיח' אל-באז עזב לריאד, עותייבי הפך למנהיג של הצעירים בקבוצה הסלפית אשר פיתחו לעצמם דוקטרינות סלפיות קיצוניות עם עוינות עמוקה להשפעה המערבית בסעודיה, ובהמשך גם לשייח'ים הבכירים והמלך. אל-עותייבי עבר לריאד לאחר זמן מה עם רבים מחסידיו, ושם החל לעורר עניין בקרב גורמי הביטחון הסעודים. ג'היימן יצא בפומבי נגד מורו לשעבר אל-באז, וקרא לחזור לדרכי האסלאם המקוריות ובין היתר לדחות את ההשפעה המערבית-אמריקאית, לאסור על שימוש בטלוויזיה, וגירוש הלא-מוסלמים. הוא הכריז כי שושלת סעוד איבדה את הלגיטימיות שלה משום שהיא מושחתת, ראוותנית והורסת את התרבות הסעודית.
ההתבטאויות הקיצוניות של אל-עותייבי וכמה מחברי האח'ואן הובילו את משטרת הביטחון של משרד הפנים לפשוט על המטה שלהם בסופו של דבר. ג'הימן נמלט למדבר, ו-30 מחסידיו נעצרו. חברי העולמא הסעודית (כולל השייח' אל-באז), חקרו אותם במטרה לקבוע האם הם נוטים לכפירה, והורו לשחררם לאחר שקבעו שהם אינם מהווים איום, אלא קבוצה שמרנית הפועלת לחזק את הדת בדומה לחברי האח'ואן הקודמים.
כאשר ג'היימן אל-עותייבי שהה במדבר, הוא טען שהיה לו חזון מהשמיים שבמהלכו נאמר לו שגיסו אל-קאחטאני הוא המהדי שמגיע לעולם מספר שנים לפני יום הדין. הוא וגיסו החלו לסחוף אחריהם לקבוצת אל-אח'ואן מאות מאמינים, ביניהם רבים מתלמידי התאולוגיה באוניברסיטה האסלאמית בעיר אל-מדינה. הללו העצימו את העובדה ששמו של אל-קאחטאני ושמו של אביו זהים לשמו של הנביא מוחמד ולשם אביו, ופיתחו את האמירה "שמו ושם אביו כשם מוחמד ואביו, והוא בא למכה מצפון (בדומה למוחמד)", כדי להצדיק את אמונתם. מטרתם של השניים הייתה להקים תיאוקרטיה כהכנה לאחרית הימים המשמשת ובאה, והם נבדלו מהאח'ואן המקוריים וטהרנים ווהאבים קודמים בכך שהם דחו את המשטר המלוכני וגינו אף את העולמא הווהאבית. כדי למנוע התנכלות מצד השלטונות, ג'הימן שהה רוב הזמן באזורים הצחיחים בחג'אז בקרבת מכה ואל-מדינה, שם התהווה במהירות כוח צבאי גדול של איסלאמיסטים קנאיים.
רובם של מורדי האח'ואן הגיעו מהשבטים הערבים-סונים המקומיים: שבט עותייבי, שבט מוטייר, שבט קאחטאן ועוד (שבטים אלו הרכיבו עשרות שנים קודם לכן את צבא האח'ואן המקורי של אבן סעוד), אך הצטרפו אליהם מספר לא מבוטל של סטודנטים מוסלמים זרים ממצרים, כווית, תימן, עיראק, סוריה, סודאן שהגיעו ללמוד באוניברסיטאות בסעודיה ואפילו סטודנטים מאמריקה וקנדה. חברי האח'ואן היו חמושים היטב עקב תרומות של חברים ממשפחות עשירות. בנוסף, מספר חברי הקבוצה שירתו בעבר במשמר הלאומי הסעודי, ובאמצעות קשרים עם חבריהם שעדיין שירתו במשמר הלאומי ואהדו את האח'ואן, הם הבריחו אמצעי לחימה, תחמושת, מסכות גז וחוברות הדרכה למתחם של מסגד אל-חראם במכה במשך מספר שבועות לפני ההתקפה המתוכננת. אמצעי לחימה אוטומטיים הוברחו מציוד השריון של המשמר הלאומי, והציוד הוסתר במאות חדרי המחתרת הזעירים מתחת למסגד. תאריך ההתקפה על המסגד, 20 בנובמבר 1979, נבחר עקב היותו היום הראשון בחודש מוחרם של שנת 1400 על פי לוח השנה האסלאמי; ועל פי המסורת המוסלמית בסוף כל מאה שנה של הלוח האסלאמי מופיע "המוג'דיד" כדי להחיות את דת האסלאם, לנקות אותה מאלמנטים חיצוניים ולהחזיר אותה לטהרתה. התוכנית הייתה להשתלט על המסגד, ועל פי החדית' להמתין לצבא שיבוא מכיוון צפון ולהילחם בו עד שאללה יעזור להם.
ההשתלטות
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-20 בנובמבר 1979, התכונן האימאם של המסגד הגדול, שיח' מוחמד אבן-סובייל, לתפילה עם 100 אלף המתפללים שהתכנסו לתפילה. חמושי האח'ואן שהגיעו אף הם בשיירות כלי רכב, הביאו עימם גם ארונות קבורה מלאים בתחמושת שאותם הכניסו למסגד ללא חשד, שכן רבים נהגו להביא את מתיהם בארונות למסגד להתברך. בסביבות השעה 5:25 בבוקר לקול יריות וקריאות "המהדי הגיע", מאות מורדי האח'ואן הוציאו נשק מתחת לגלימותיהם ומארונות הקבורה, נעלו את שערי המסגד והרגו שומרים שהיו חמושים באלות עץ שיועדו להשתלטות על מתפללים פרועים. מספר המורדים הוערך בכ-300–500 לוחמים או 1,000 לוחמים על פי מקורות ג'יהאדיסטים, ביניהם היו גם נשים וילדים בני משפחות המורדים. מאחר שבאותם ימים המסגד שופץ על ידי קבוצת בן לאדן הסעודית, עובד של הקבוצה ששהה במסגד הספיק לדווח לרשויות על המתקפה לפני שהמורדים חתכו את קווי הטלפון. המורדים תפסו עמדות הגנה בקומות העליונות של המסגד, וצלפים נפרסו בצריחים ומשם השגיחו על השטח. לרשויות לא היה מושג כמה בני ערובה נותרו, כמה חמושים נמצאים בו ואלו סוגי נשק יש ברשותם. ג'הימן אל-עותייבי תפס את המיקרופון ונתן דרכו פקודות צבאיות לחמושי האח'ואן כדי לוודא שהמסגד בשליטה, וכן הכריז שהשטח תחת סמכותם של האח'ואן כוללת את מכה, ג'דה ואל-מדינה.
מורדי האח'ואן שידרו את דרישותיהם מרמקולי המסגד ברחובות מכה:
תגובות
השלטונות הסעודים שנדהמו לגמרי מהאירוע, סיפקו הצהרות מבולבלות וסותרות על המורדים ומטרותיהם. הנסיך נאיף טען שהאירוע רחוק לחלוטין מסכסוך פוליטי, ומדובר בקומץ משוגעים שהתאסף סביב מהדי מזויף. הצהרות מפי בכירים סעודים כיום לאחר ההשתלטות כינו את האח'ואן "קבוצה שעזבה את האסלאם", "צלבנים", "אויבי הדת והמולדת" ושלל כינויי גנאי. נשיא מצרים אנואר סאדאת, כינה אותם "שיעים איראניים" (עקב המהפכה השיעית באיראן). לעומת זאת, אחד הנציגים הסעודים בארצות הברית אמר בראיון שמטרת האנשים שהשתלטו על המסגד היא להוביל להתפשטות המהומות בחצי האי ערב ולזעזע את היציבות של האזור. מסיבה זו, אומדני הממשלה אודות מספר המורדים נטו להמעיט במספרם ככל האפשר, אף שהאימאם של המסגד מוחמד אבן-סובייל טען שהם היו בסביבות אלף איש; נציג סעודי צוטט בעיתון לבנוני שמנין המורדים עומד על כ-30 איש, וברדיו מונטה קרלו נציג אחר טען שמספרם הוא בסביבות 100–200 איש. אפילו חודש לאחר האירוע כשהיה ברור לממשל מנין המורדים שנהרגו או נלכדו, הנסיף נאיף טען עדיין בפני סטודנטים באוניברסיטת ריאד שניתן היה למנות את מספר המורדים על עשר אצבעות. במענה לאחד הכתבים על ההצהרות הסותרות של הממשל הסעודי, צוטט שר ההסברה של סעודיה שהוא הגיש בקשות לשרי ההגנה והפנים לקבלת מידע על המתחולל בכעבה, אך הוא לא קיבל תשובה ברורה ומוחלטת.
באותה עת, לא היה ידוע כמעט במערב על האידאולוגיה הפונדמנטליסטית הסונית הג'יהאדית שהתפתחה מאוחר יותר לג'יהאד הסלפי בהובלת אל-קאעידה. למעשה, ההנחה הראשונית בוושינגטון הייתה כי השיעים האיראניים, השתלטו על המסגד והיא חלק מההתפשטות המהפכה האיראנית לשאר העולם המוסלמי.
לאחר שהתברר באותו יום שהמצב בכעבה יצא מכלל שליטה והשמועות על המתרחש במכה התפשטו הלאה, הממשלה הסעודית נקטה במספר צעדים מהירים כדי למנוע את התפשטותה של ההתקוממות במקומות אחרים ברחבי המדינה. כך, בערים הסמוכות למכה, הממשלה פרקה את החיילים והשוטרים המקומיים מנשקם בתואנות שונות, והעבירה את האחריות על מחסני הנשק המקומיים לאנשים הנאמנים למלך. מפקד משטרה בעיר ג'דה צוטט מאוחר יותר ש"אם היינו מותקפים באותה עת על ידי כנופיית שודדים חמושה בסכינים, הדבר היחיד שהיה ביכולתנו לעשות הוא לברוח". במקביל, החלו בדיקות קפדניות על חיילי המשמר הלאומי וקציני צבא בכירים, הותקנו מחסומים עם חמושים מהמשמר הלאומי בכל הדרכים המובילות למכה כדי למנוע תגבורות למורדים, רכבי חי"ר ומשוריינים נפרסו בכניסות לערים וסביב משרדים ממשלתיים, ההגנה על המשרדים והשגרירות האמריקנית בג'דה התחזקה מחשש התקפות של קיצוניים, והתחזק הפיקוח של המשמר הימי ומעברי הגבול הסעודיים מחשש הברחות נשק לאח'ואן. בנוסף, עוצר הוטל בערים מכה, ג'דה וטאיף השיעית, התקשורת הטלפונית - הן המקומית והן הבינלאומית - הושבתה בשעות הראשונות לאחר ההשתלטות במקביל להרחקת עיתונאים זרים מאזור מכה כדי לתת לממשלה אפשרות לשלוט על המידע המופץ, משרדי הדואר נסגרו זמנית כדי למנוע הפצת כרוזים אנטי-ממשלתיים, טיסות תעופה מסחריות הופסקו למשך 6 שעות, והאוניברסיטה האיסלאמית באל-מדינה כמו גם הפקולטה ללימודי השריעה במכה נסגרו לזמן מסוים מחשש שסטודנטים רדיקלים יקימו שם תאי תמיכה באח'ואן.
זמן קצר לאחר פרסום הידיעות על השתלטות האח'ואן על הכעבה, אמר המנהיג האיסלאמי של איראן, איתאללה ח'ומייני, למאזיני הרדיו:. סוכנים סובייטים ניצלו את האירוע והפיצו גם הם שארצות הברית עומדת מאחוריו, והשמועות הללו הובילו לגל הפגנות אנטי-אמריקניות ברחבי העולם המוסלמי - בפיליפינים, בטורקיה, בבנגלדש, באזורים השיעים של סעודיה, באיחוד האמירויות הערביות ובפקיסטן. באיסלאמבד שבפקיסטן, המון זועם התנפל על השגרירות האמריקנית בעיר ושרף אותה, וכעבור שבוע הדבר חזר על עצמו גם בשגרירות האמריקנית בטריפולי שבלוב.
הקרב
זמן קצר לאחר נפילת המסגד לידי המורדים, ניסו כ-100 קציני ביטחון של משרד הפנים להשתלט עליו מחדש מבלי לדעת את סדר גודל הכוחות שמולם, ולאחר שפרצו בחסות מספר פגזים דרך באב אל-סאלם ("שער השלום" למרבה האירוניה) הם נתקלו באש תופת של המורדים שגרמה להם לסגת במחיר של עשרות הרוגים ופצועים. בעקבות כך הצטרפו במהירות לכוחות משרד הפנים יחידות של הצבא הסעודי והמשמר הלאומי הסעודי. על פי בקשת הממלכה הסעודית, הקומנדו של צבא פקיסטן הגיע למכה כדי לסייע לכוחות הסעודים להוביל את המבצע לשחרור המסגד. צנחנים שהוצנחו לרחבת המסגד נתקלו בגורל דומה.
כוחות הביטחון מיהרו לפנות את כל העיר ממכה. שר הביטחון הנסיך סולטאן, מינה את ראש המודיעין טורקי אל-פייסל לעמוד בראש החפ"ק שהוקם במרחק כמה מאות מטרים מהמסגד. עם זאת, הממשלה לא יכלה לנקוט בפעולות צבאיות בתוך המסגד ללא אישור הלכתי, מאחר שהאסלאם אוסר כל פעולת אלימות בשטח המסגד ואפילו עקירת צמחים הייתה זקוקה לאישור מיוחד. על כן, תחילה העולמא (חכמי הדת) הסעודית בראשות עבדול עזיז בן באז התבקשה להוציא פתווה המאפשרת שימוש בכוח קטלני במסגד. גם לאחר ההשתלטות על המסגד הגדול, חברי העולמא גילו סובלנות כלפי המורדים. כשהממשלה ביקשה מהם להוציא פתווה המאפשרת לכוח צבאי חמוש להיכנס למסגד, בן באז ובכירים אחרים היו מאופקים ובניגוד לעמדת הממשלה, הם לא מיהרו להכריז עליהם כלא-מוסלמים, אלא כינו אותם "הקבוצה החמושה". אנשי דת בכירים התעקשו שהשלטונות יציעו למורדים תחילה את האפשרות להיכנע לפני שיותקפו על ידי כוחות הביטחון. בסופו של דבר התקבל האישור המיוחל, והסעודים נערכו לפריצה למסגד.
כוחות הביטחון הסעודים והקומנדו הפקיסטני פתחו במתקפה חזיתית על שלושה מהשערים הראשיים של המסגד, בחסות ארטילריה וירי טילי טאו בניסיון לנטרל את צלפי האח'ואן. הכוח התוקף מצא את עצמו נקלע שוב לאש תופת מכל הכיוונים, ונאלץ לסגת לאחר שלא הצליח לפרוץ את ההגנות של המורדים. צלפי האח'ואן המשיכו כל העת לפגוע בחיילים שחשפו את עצמם מבלי משים בקרבת המסגד, ומאות מן המורדים הסתתרו בבטחה במאות חדרי המחתרת התת-קרקעיים של המסגד, כשהם יוצאים לסירוגין לבלום את הכוחות הסעודים וגורמים אבדות כבידות לצבא הסעודי והמשמר הלאומי. ביום השלישי נהרג "המהדי" מוחמד אל-קאחטאני לאחר שניסה להשליך חזרה לעבר הסעודים רימון שהושלך לכיוון לוחמי האח'ואן בחושבו שהוא חסין ממוות. מותו יצר בלבול אצל כוחות האח'ואן שלא ציפו למות המהדי אך המשיכו להילחם למרות זאת. עקב האבדות בניסיונות הפריצה למסגד, ממשלת סעודיה הצהירה באופן רשמי שהיא לא תשחרר את המסגד על ידי פעולה צבאית אלא על ידי מצור עד שהמורדים יישברו. בפועל, עד היום החמישי מההשתלטות בוצעו שוב ושוב מספר מתקפות כושלות שבהן הכוחות הסעודים הצליחו לכל היותר לגרום למורדים לסגת מהצריחים וממרבית השטח הפתוח לחדרי המסגד התת-קרקעיים באמצעות ירי מדויק ממסוקי קרב והשלכת גזים וכימיקלים רעילים על פני השטח שגרמו לרבים מהלוחמים עיוורון או שיתוק ולעליית מנין הנפגעים שלהם. המורדים התבצרו בתוך המנהרות התת-קרקעיות יחד עם בני משפחותיהם, והתקיימו מכמויות המזון שהביאו עימם למסגד. הסעודים ניסו בהתחלה להציף את המנהרות במים ואז לחשמל אותם כדי לגרום למורדים לסגת למעלה, אולם הם נכשלו עקב המבנה של המנהרות.
המצב העדין של הימצאות בני ערובה בתוך המסגד, הוביל את הסעודים לבקש את עזרת ה-GIGN - יחידת השתלטות המיוחדת של צרפת. צוות של שלושה קציני קומנדו צרפתיים הגיע למכה, ומחמת האיסור על כניסתם של לא-מוסלמים למכה, הם התאסלמו בטקס רשמי קצר. הדעות חלוקות האם הצרפתים נטלו חלק ממשי בלחימה בתוך המסגד, או שרק פיתחו את תוכנית המתקפה על המסגד ותדרכו את הקומנדו הפקיסטני. בין כך ובין כך, התוכנית שכללה קדיחת חורים ברצפת המסגד והחדרת פגזי גז CS משתק לתוכו במטרה להוציא את המורדים החוצה לשטח הפתוח, נכשלה אף היא בתחילה עקב החיבור בין עשרות החדרונים התת-קרקעיים של המסגד, שמנעו מהגז להתפשט בהצלחה לכל מקומות המסתור של המורדים.
לאחר כשבוע וחצי שבהם מנין הנפגעים מכוחות הביטחון המשיך לעלות, בין השאר לאחר התקפות פתאומיות של המורדים מבטן האדמה, פקעה סבלנותם של הסעודים להמתין לכניעת האח'ואן: ארטילריה כבדה החלה לכתוש את רחבת המסגד וקירותיו וגרמה לפריצת דליקות ולנזק גדול למבנה, וטנקים פערו חורים בקירות המסגד והתקדמו לתוך הרחבה והכעבה לצד כוחות חי"ר שהמטירו אש כבדה; במקביל, דרך עשרות החורים שנקדחו ברצפת המסגד הוחדרו פגזי גז, רימונים ופצצות תבערה במשך ימים רצופים שהובילו להריגה ללא הבחנה של מאות מורדים ובני ערובה רבים שנותרו נצורים במסגד. כשבועיים לאחר תחילת האירוע, קבוצה של מורדים בהם אחדים ממובילי המרד הצליחו להימלט מהמצור, ובימים שלאחר מכן פרצו קרבות ספוריאדים בחלקים אחרים של העיר מכה. הגז ואש התופת בחדרים התת-קרקעיים אילצו את המורדים במסגד לנוס למעלה לשטחים פתוחים מעל הקרקע, שם הם חוסלו במהלך חילופי אש עם החיילים הסעודים והפקיסטנים שטיהרו את המסגד או נורו על ידי צלפים סעודים. לאחר 16 ימים מתחילת האירוע, אחרוני המורדים ששרדו בתוך המתחם המקודש נכנעו בתומו של קרב קשה.
על פי הצהרות רשמיות, הקרב הותיר אחריו 255 מורדים ומתפללים הרוגים, ו-560 פצועים, אף שמקורות דיפלומטים סבורים שהמספר גבוה יותר. לכוחות הביטחון על פי הודעה רשמית היו 127 הרוגים ו-451 פצועים, אם כי יש הסבורים שמנין הנפגעים עומד על 1,000-800 הרוגים ופצועים.
משפטים והוצאות להורג
אל-קאחטאני נהרג בקרב על הכעבה, אך ג'היימן אל-עותייבי ו-67 ממורדיו ששרדו את ההתקפה נתפסו ועונו בכלא. בהוראת המלך ח'אלד, מועצת המלומדים ששפטה את מורדי האח'ואן הוציאה פתווה הדנה אותם למוות, לאחר שמצאה את האח'ואן אשמים בשבע עבירות:
ב-9 בינואר 1980, 63 מורדים הוצאו להורג בפומבי בעריפת ראש, מתוכם 41 היו בעלי אזרחות סעודית, עשרה היו בעלי אזרחות מצרית, והאחרים באו מדרום תימן, מצפון תימן, מכוויית, מסודאן ומעיראק, בשמונה ערים סעודיות: בוריידה, דמאם, מכה, אל-מדינה, ריאד, אבהא, חאיל ותבוכ. המקומות נבחרו בקפידה לא רק כדי לתת חשיפה מקסימלית, אלא גם כדי להזהיר קהילות שבהן יש תסיסה נגד הממשלה. עונשם של 19 מורדים אחרים הומר למאסר עולם.
השלכות
אף שההתקוממות בכעבה הובלה על ידי האח'ואן שדגלו בקיצוניות דתית, בניגוד למצופה, ח'אלד מלך סעודיה לא הגיב לכך במודרניזציה של המדינה, אלא דווקא על ידי מתן כוח רב יותר לעולמא ולשמרנים הדתיים בעשור הקרוב, שכן לדעתו הפתרון להקצנה הדתית צריך להיות בחיזוק מעמד הדת. בהתאם לכך, נאסרו פרסומים של תמונות נשים בעיתונים ובטלוויזיה, בתי קולנוע וחנויות מוזיקה נסגרו, תוכנית הלימודים שונתה כך שתכלול יותר לימודי דת תוך כדי ביטול שיעורים בנושאים כמו היסטוריה לא-מוסלמית, ההפרדה הנוקשה בין המינים הורחבה, והמשטרה הדתית נעשתה תקיפה יותר.
ממשלת סעודיה ניסתה למחוק את הקרב מהזיכרון הציבורי, ולתעל את האנרגיות של הקנאים הווהאבים העוינים למשברים ברחבי העולם האיסלאמי הרחק מגבולות סעודיה - כדוגמת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן שהתרחשה זמן קצר לאחר מכן וגרמה לקיצוניים רבים ללכת ולהילחם בקומוניסטים. במקביל, בית סעוד השקיע מיליוני דולרים בשדרוג הביטחון של מסגד אל-חראם ובחיזוק התמיכה בו בקרב אנשי הדת הווהאבים.
הקרב על הכעבה נחשב לציון דרך של התנועה הג'יהאדיסטית שצמחה בעשרות השנים הבאות, שכן בו נוצר לראשונה הקשר בין הקנאים הווהאבים מסעודיה לבין הקיצונים המצרים מתנועת האחים המוסלמים - שתי הקבוצות שהרכיבו מאוחר יותר את אל-קאעידה וארגוני טרור אחרים ברחבי המזרח התיכון. חלק מהמורדים שהצליחו לשרוד את הקרב ולהימלט היו מהראשונים שהצטרפו לאל-קאעידה באפגניסטן. הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן שהיה באותו זמן בן 22, הושפע רבות מהקרב על הכעבה, וציין שנים רבות לאחר מכן שהוא נדהם לראות את הטנקים הסעודים דוהרים בתוך המקומות המקודשים ביותר לאסלאם, כמו גם את הברוטאליות של הממשלה כנגד המורדים. אחיו של אוסמה - מארוס בן לאדן, הצטרף למורדים כבר בשנות השישים ולפני המרד סייע להם להבריח כמויות תחמושת במשאיות החברה של אביו אשר עסקה בשיפוץ המסגד. הוא נתפס בתום הקרב אך שוחרר עקב הקשרים הטובים של אביו עם בית המלוכה.
חילוק רשויות
חילוק רשויות הוא כלל בהלכות ערובין, העוסק בגבולות איסור טלטול חפצים בשבת, בין רשות היחיד אחת לרשות היחיד אחרת, ודן בגדר רשות היחיד כאשר מדובר בשטח הטפל לרשות - גג. הסיבה לאיסור הוא מכיוון שחז"ל חששו שאם יטלטלו בקביעות מרשות אחת לשנייה יבואו לטלטל מרשות היחיד לרשות הרבים, דבר האסור באיסור חמור מהתורה.
הגדרת האיסור
כבר במשנה נחלקו התנאים בהגדרת האיסור: שאלה זו התעוררה כיסוד לקביעת ההלכה בנוגע לטלטול בין גג של רשות היחיד אחת לרשות היחיד אחרת. ברור, כי משפטית, הגג שייך לבעל הבית שמתחתיו, שהוא בעליו של הבית. השאלה היא האם גג של שתי רשויות שמתחתיו ישנם שני בתים, נחשב כשתי רשויות או לא.
להלכה נפסק בתלמוד ולהלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך כשיטת רבי שמעון בר יוחאי.
בפרשנות מחלוקת זו הסתפקו גדולי האמוראים: השאלה הראשונה בה הסתפק רמי בר חמא היא, האם גדר האיסור לטלטל בין רשויות היחיד שונות לפי החכמים האוסרין זאת, קשור בשימוש מעשי שונה, כלומר כאשר קיימות שתי רשויות שבכל אחת מהם משתמש אדם אחר המשמש כבעל רשות זו, אסרו חז"ל לטלטל בין רשות זו לרשות אחרת, שכן הדבר עשוי לגרום שיטלטלו בין רשות היחיד לרשות הרבים, אך שונה הדין בגג של אכסדרה (פרוזדור מחוץ לבית המיועד למנוחה) שאין משתמשים בו כדירה, ואין איסור לטלטל מגגו של בית אחד לגג אכסדרה של אדם אחר, או שמא תלוי הדבר בבעלות, כלומר גדר האיסור היה שלא יטלטלו מבית השייך לאדם אחד לבית השייך משפטית לאדם אחר, ודין זה שייך כמובן גם בגג שאין משתמשים בו באופן קבוע או כלל.
שאלה דומה שאל רב ביבי בר אביי אודות גג של בית וגג של חורבה. כאשר רב כהנא לא הבין מה ההבדל בין שאלתו לשאלתו של רמי בר חמא, ורב ביבי בר אביי הסביר לו שהשאלה התעוררה בו, בכך שגם אם התשובה לשאלתו של רמי בר חמא היא - שמותר לטלטל בין גג של בית לגג אכסדרה מכיוון שאינו עשוי לדור בתוכו, ייתכן שאסור לטלטל בין גג של בית לגג של חורבה, שכן זו האחרונה ראויה לדור בתוכה, אף על פי שאין מתגוררים בה זמנית מסיבות טכניות (חשש שהחורבה תתמוטט).
מחלוקת בשיטת החכמים
נחלקו גדולי האמוראים, מה דינו של גג כזה, לפי שיטת החכמים האומרת כי כל גג של בית נחשב לרשות בפני עצמה, וממילא אסור לטלטל מאחת לשנייה. השאלה היא האם מותר לטלטל באותה רשות עצמה באופן חופשי, או שמא גם באותו גג עצמו אסור לטלטל. רב קובע כי מכיוון שכל חלק מהגג נחשב כרשות בפני עצמה, הרי היא כרשות היחיד שפרוצה לגמרי לרשות האסורה לה - הרשות היחיד האחרת, וממילא הטלטול בגג כזה אסור. לעומת זאת, שמואל סבור שהטלטול בגג כזה מותר, מכיוון שכל גג נחשב כמוקף במחיצה על ידי הדין גוד אסיק מחיצתא - אנו מחשיבים את מחיצות הבית מלמטה כאילו עולים ונמשכים בגג עצמו ומפרידים בין רשות אחת לשנייה.
דיון זה התקיים בגגות שונים שמעל בניין אחד, לפי שיטת חכמים. דיון דומה מתקיים בין רב לשמואל, לפי שיטת רבי מאיר המחשיב את כל הגגות כרשות אחת, במקרה שישנן בניינים שונים שלהם גגות הסמוכים זה לזה. במקרה כזה קיימת מחלוקת האם מותר לטלטל בכל אחת מהגגות, אך הדעות הפוכות: רב שאסר את הטלטול במקרה הקודם ולא התיר את הטלטול מדין "גוד אסיק מחיצתא", סובר שבמקרה כזה בו מחיצות הבית גלויות וניכרות ניתן לומר גוד אסיק מחיצתא, ואילו שמואל אומר שכאן אסור לטלטל לפי רבי מאיר שמחשיב את כל הגג כרשות אחת, וממילא אנו מחשיבים את כל השטח המוקף כשטח אחד, שהוא אסור בטלטול אם יש בו שטח גדול יותר מבית סאתיים
החזית העממית (בלארוס)
החזית העממית "אדראדז'ני" הייתה תנועה חברתית ופוליטית בבלארוס בסוף שנות ה-80 ושנות ה-90 שהובילה את בלארוס לעצמאותה מברית המועצות. היא הייתה דומה לחזיתות דומות של לטביה ואסטוניה, ותנועת סאג'דיס בליטא. דגל התנועה הוא דגל בלארוס הישן.
הקמה
בתחילה איחדה החזית העממית מספר ארגונים מינוריים שקידמו את השפה וההיסטוריה בבלארוס. עם זאת, עד מהרה החלה התנועה להשמיע דרישות פוליטיות, תמכה בפרסטרויקה ובדמוקרטיזציה בברית המועצות, שיאפשרו תחייה לאומית בלארוסית. החזית העממית הייתה הארגון הפוליטי הראשון בבלארוס שהתנגד בגלוי למפלגה הקומוניסטית.
הסופר הבלארוסי הבולט ואסיל ביאקאו הפך לחבר פעיל בחזית העממית בבלארוס. הסופר אלס אדמוביץ ' היה תומך פעיל בחזית העממית.
בחזית היו כעשרת אלפים פעילים באזורים שונים בבלארוס וכן במוסקבה, וילנה וריגה. הביטאון הרשמי היה Навіны БНФ "Адраджэньне ( חדשות החזית העממית "תחייה").
בין ההישגים המשמעותיים של החזית היה חשיפת אתר הקבורה של קוראפטי ליד מינסק, אתר ההשמדה ההמוני העיקרי של הנ.ק.ו.ד. של אסירים פוליטיים סובייטים בשנות השלושים.
החזית העממית בבלארוס בפרלמנט
במאי 1990 נבחרו 37 חברי החזית העממית בבלארוס למועצה העליונה בבלארוס והקימו קבוצת אופוזיציה דינמית בפרלמנט של הרפובליקה הסובייטית הסובייטית הבלארוסית.
ביולי 1990 יזמה החזית העממית בבלארוס את העברת הכרזת הריבונות הממלכתית של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית בבלארוס. באוגוסט 1991, לאחר ניסיון ההפיכה הסובייטית ב-1991, ונתמך על ידי עשרות אלפי מפגינים מחוץ לבניין הפרלמנט, הצליחה החזית העממית בבלארוס לשכנע את הסובייט העליון להכריז על עצמאותה המלאה של בלארוס מברית המועצות. הסמלים הלאומיים הבלארוסיים ההיסטוריים: הדגל הלבן-אדום-לבן ושלט האצולה פאהוניה שוחזרו כסמלי המדינה של בלארוס.
התנגדות למשטר לוקשנקו
בשנת 1994 נבחר אלכסנדר לוקשנקו לנשיא בלארוס. כבר מההתחלה הפכה החזית העממית בבלארוס לאחד הכוחות הפוליטיים העיקריים המתנגדים לנשיא לוקשנקו. בשנת 1994 הקימה ממשלת צללים המורכבת ממאה אנשי רוח.
בשנת 1995 פתחו חברי הפרלמנט מהחזית העממית בבלארוס בשביתת רעב כמחאה נגד משאל העם השנוי במחלוקת של לוקשנקו, כדי להחליף סמלים ממלכתיים בסמלים סובייטיים שתוקנו מעט ולהפוך לרשמית את השפה הרוסית בבלארוס. שביתת הרעב הופרעה באלימות על ידי כוחות המשטרה שהכו את חברי הפרלמנט.
בשנת 1996 הייתה החזית העממית בבלארוס אחת התנועות העיקריות שעמדו מאחורי ההפגנות ההמוניות נגד מדיניות רוסיה ושילובו של לוקשנקו עם רוסיה, כמו גם נגד משאל העם השנוי במחלוקת השני שלו, המתקן את החוקה בדרך לרכז את השלטון בידי הנשיא. ההפגנות פוזרו באלימות על ידי המשטרה. שני מנהיגי החזית העממית בלארוסית, זיאנון פזניאק וסרגיי נאבומצ'יק, עזבו את המדינה וקיבלו מקלט מדיני בארצות הברית.
פיצול
בסוף שנות התשעים התפלגה החזית העממית בבלארוס לשני ארגונים מתחרים. האגף השמרני שלה תחת המנהיג הגולה פזניאק הקים את המפלגה הנוצרית השמרנית — BNF - החזית העממית הבלארוסית (Kanservatyŭna-Chryścijanskaja Partyja BNF), ואילו הרוב המתון הקים את מפלגת החזית העממית הבלארוסית (Partyja BNF, Партыя БНФ) בראשות וינצוק ויאצ'ורקה.
שני הצדדים טוענים כי הם היורשים הלגיטימיים היחידים של החזית העממית בבלארוס שהוקמה בשנת 1989. חזית מלאדי, לשעבר ארגון הנוער של החזית העממית, הפכה גם היא לארגון אוטונומי.
בשנת 2011, בעקבות סכסוך פנימי, עזבו יותר מ-90 חברים נוספים את מפלגת BPF, ובהם כמה ותיקים בולטים של החזית העממית המקומית בבלארוס, כמו לבון בארשבסקי, יורי צ'אדיקה, וינצ'וק ויאצ'ורקה. המקרה תואר כ"פיצול שני" של החזית העממית בבלארוס.
באופן רשמי, החזית העממית בבלארוס ממשיכה להתקיים כארגונים לא ממשלתיים המזוהים עם מפלגת BPF.
The Highwomen
The Highwomen (בעברית: הנשים הראשיות או הנשים העליונות) היא סופרגרופ שעוסקת במוזיקת הקאנטרי, המורכבת מברנדי קרלייל, נטלי המבי, מארן מוריס ו אמנדה שיירס. הסופרגרופ הוקמה בשנת 2019. אלבום הבכורה שנקרא על שמה, יצא לאור ב-6 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים אלקטרה רקורדס והופק על ידי דייב קוב.
2016-2018: הקמת הלהקה
בשנת 2016, כששיירס סיימה להקליט את האלבום שלה My Piece of Land, באולפן ההקלטות של המפיק המוזיקלי דייב קוב, גמלה החלטה בליבה ליצור סופרגרופ נשית, שתוציא מוזיקת קאנטרי. זאת כהוקרה לסופרגרופ The Highwaymen (המורכבת מג'וני קאש, ויילון ג'נינגס, וילי נלסון וקריס קריסטופרסון). בסמוך לכך, היה ידוע כי יש מחסור בייצוג של נשים בעולם הקאנטרי ובפסטיבלי הקאנטרי השונים. אחד מהגורמים שהוביל למודעות לכך, היה ה-Me Too. בזמן ששיירס קיימה סיבוב הופעות, היא האזינה רבות לרדיו והופתעה לגלות שיש מחסור בנשים בעולם מוזיקת הקאנטרי ולכן, ערכה רשימה של זמרות קאנטרי שונות. לאחר שהיא הביעה את דעתה בנושא, היא פנתה לפייסבוק במטרה לאתר זמרות קאנטרי.