cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריברוקסבאן
מינון והתוויות
ריברוקסבאן מאושרת בישראל לשימוש בשבע ההתוויות הבאות: למניעת שבץ מוחי באנשים שאובחנו עם פרפור עליות; לטיפול בפקקת ורידים עמוקים ותסחיף ריאתי; למניעת הישנות פקקת ורידים עמוקים ותסחיף ריאתי בחולים בוגרים; ומניעת פקקת ורידים עמוקים ותסחיף ריאתי (Deep Vain Thrombosis) בחולים לאחר ניתוח אלקטיבי להחלפת פרק ירך או ברך.ריברוקסבאן היא התרופה היחידה מבין נוגדי הקרישה החדשים הניתנת פעם אחת ביום. היא פועלת כמעכב פקטור Xa, נספגת דרך המעי ומגיעה לריכוז המקסימלי בדם כארבע שעות מרגע נטילתה. זמן מחצית החיים של התרופה הוא 7–11 שעות, ופעילותו של פקטור Xa חוזרת לתפקוד רגיל רק לאחר כ-24 שעות, לכן בדרך כלל התרופה ניתנת במינון יומי קבוע.למניעת פקקת ורידים תסחיפית: מחקר רחב בשם EINSTEIN CHOICE שהוצג בכתב העת New England Journal of Medicine בדק את היעילות של נוגד הקרישה קסרלטו מול אספירין בהפחתת הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית. תוצאות המחקר הראו כי מתן קסרלטו למטופלים הפחית את הסיכון לאירוע חוזר של פקקת ורידים תסחיפית ב-66% בקבוצת המטופלים בקסרלטו לעומת קבוצת המטופלים באספירין. תוצאות מחקר EINSTEIN CHOICE התפרסמו ב-New England Journal of Medicine והוצגו במושב המרכזי בכנס האיגוד הקרדיולוגי האמריקאי (ACC). המחקר כלל 3,396 חולים והתקיים במעל 200 מרכזים רפואיים ב-31 מדינות בעולם, בהן ישראל. 11 מרכזים רפואיים השתתפו במחקר בישראל, בהם רמב"ם, איכילוב, בילינסון.
מנגנון פעולה
ריברוקסבאן פותחה במטרה למנוע היווצרות קרישי דם העלולים לגרום לשני סיכונים עיקריים: שבץ מוחי ופקקת ורודים עמוקים. שבץ מוחי נגרם בגלל קריש דם שחוסם עורק המוביל דם למוח. הקריש יכול להיווצר באזור החסימה או להגיע לאזור ממקום אחר בגוף (אז הוא מכונה תסחיף, כי הוא נסחף בזרם הדם). אנשים המצויים בסיכון להיפגע מקריש דם מטופלים בדרך כלל בנוגדי קרישה. התרופה פועלת באמצעות חסימת מנגנון קרישת דם על ידי חסימת הפעילות של פקטור Xa - אנזים חיוני במנגנון הקרישה. חסימת פקטור Xa בולמת, בתורה, את היווצרותו של האנזים תרומבין, החיוני להמשך תהליך הקרישה, ובכך פוגמת התרופה בתהליכי קרישת הדם ומונעת את היווצרות הקרישים. ריברוקסבאן אינו מעכב תרומבין (פקטור פעיל II), ולא נצפו השפעות של פעולתו על טסיות הדם. מנגנון הפעילות של התרופה מבטיח תגובה יציבה ורציפה ללא צורך בשינוי המינון או במעקב אחר תפקודי הקרישה. לריברוקסבאן יש השפעה דומה בקרב ספקטרום רחב של מטופלים (גילאים, מגדרים, משקלים וגזעים שונים), וניסויים קליניים מראים שהתרופה בעלת פעילות נוגדת קרישה צפויה, המאפשרת מינון קבוע ללא התאמות ושינויים. ניסויים אלו לא כללו מטופלים עם מחלות כבד, ביניהם מחלות כבד סופניות, לכן השימוש בתרופה אצל מטופלים אלו עלול להיות מסוכן.
ריברוקסבאן למניעת שבץ מוחי
לפי הקווים המנחים (Guidelines) החדשים של האיגוד הקרדיולוגי האירופי מספטמבר 2016, נוגדי קרישה מהדור החדש (קסרלטו, פראדקסה ואליקויסט) יהיו הסטנדרט הטיפולי בחולי פרפור פרוזדורים. משמעות ההנחיה לעבור באופן כמעט גורף לנוגדי הקרישה החדשים היא שיפור משמעותי בהגנה מפני קרישי דם, שכן בתרופות החדשות קל בהרבה להשתמש ולהתמיד בשימוש. לפי הודעת האיגוד הקרדיולוגי האירופי: "מאחר שנוגדי הקרישה החדשים הראו בניסויים קליניים שהם יעילים לפחות כמו קומדין במניעת שבץ; ובנוסף, מציגים יתרון עקבי בבטיחות התרופה והפחתה במספר הדימומים התוך-מוחיים (זה הסיבוך שממנו חוששים יותר מכל - בטיפול בנוגדי קרישה), נוגדי הקרישה החדשים צריכים להיות בחירת הטיפול העדיפה (broadly preferred) על פני קומדין, ברוב המוחלט של המקרים". בכינוס השנתי של האיגוד הקרדיולוגי האירופי (ספטמבר 2016) הוצגו נתונים ולפיהם ניתן למנוע 90% ממקרי השבץ המוחי, אולם אחוזים גדולים של מטופלים מקבלים מינון נמוך מכפי שהיו אמורים לקבל, לפי נתוניהם הרפואיים. נתוני המחקר הצביעו על כך שמתן תרופות נוגדות קרישה במינון נמוך מהרצוי, מעלה את הסיכון לשבץ בקרב המטופלים. קסרלטו הראתה יעילות מובהקת בהפחתה של 42% בשיעור מקרי השבץ לעומת מי שנטלו אספירין בלבד.
פיתוח קליני
נוסף לכך, ריברוקסבאן נחקר בניסויים קליניים בפאזה שלישית עבור הטיפול בכמה אינדיקציות וביניהם: מניעת שבץ אצל חולים עם פרפור פרוזדורים שאינו על רקע מסתמי (ROCKET-AF), מניעת VTE אצל חולים מאושפזים (MAGELLAN), טיפול ומניעה משנית של VTE (EINSTEIN) וטיפול ומניעה משנית לאירועים בלב ובכלי דם אצל מטופלים עם (acute coronary syndrome ACS) - פקקת בעורק הכלילי . סך הכל יותר מ-75,000 מטופלים השתתפו במחקרים השונים של תרופת הריברוקסבאן. מחקר ה MAGELLAN הושלם והדגים כי נטילה יומית של ריברוקסבאן למשך 35 ימים גורמת להפחתת הסיכוי של היווצרות פקקת ורידית, ביחס לטיפול הסטנדרטי של תרופת האנוקספרין במשך 10 ימים שניתנת בזריקה תת-עורית למטופלים החולים במצב קשה. עם זאת, אחוזי הדימום היו גבוהים יותר אצל החולים שנטלו את תרופת הריברוקסבאן. מחקר EINSTEIN-DVT בדצמבר 2010 הראה שקסרלטו יכולה לשמש כתרופה בלעדית לטיפול קצר טווח וטיפול ממושך עבור פקקת ורידית, כמו כן היא משפרת את יחס הרווח/הסיכון של תרופות נוגדי קרישה. המחקר השווה בין נטילת תרופת הריברוקסבאן האוראלית לבדה (15 מ"ג פעמיים ביום למשך שלושה שבועות, ולאחר מכן 20 מ"ג פעם ביום) לבין קבלת זריקות תת-עוריות של אנוקספרין ובהמשך נטילת אנטגוניסט לוויטמין K (וורפין או אקסנוקומרול) למשך 3, 6, או 12 חודשים אצל מטופלים של DVT תסמיני. למחקר זה בוצע גם ערך מחקר המשך ארעי רנדומאלי אשר השווה בין נטילת ריברוקסבאן לבדה (20 מ"ג פעם ביום) מול פלצבו למשך 6 או 12 חודשים אצל מטופלים שסיימו טיפול בפקקת ורידית למשך 6 עד 12 חודשים. ריברוקסבאן הציג יעילות דומה לזו של השילוב אנוקספרין-אנטגוניסט לוויטמין K במחקר הראשוני (non-inferior; (36 אירועים [2.1%], אל מול 51 אירועים עם אנוקספרין ואנטגוניסט ויטמין K [3.0%]; יחס סיכון, 0.68; ברמת ביטחון של 95% [CI], 0.44 ל-1.04; 0.001>P). נקודת הבטיחות שהוגדרה התרחשה אצל 8.1% מהמטופלים בכל קבוצה. במחקר ההמשך, אשר כלל 602 מטופלים בקבוצת הריברוקסבאן ו-594 מטופלים בקבוצת הפלסבו, ריברוקסבאן הראה יעילות גבוהה (8 אירועים [1.3%], אל מול 42 עם הפלסבו [7.1%]; יחס סיכון, 0.18; 95% CI, 0.09 ל-0.39; 0.001>P). לארבעה מטופלים מקבוצת הריברוקסבאן היה דימום רציני אך לא קטלני (0.7%), בקבוצת הפלצבו לא היו מקרים כאלו (0.11=P).
כימיה
לריברוקסבאן יש מבנה כימי כמעט זהה לתרופה האנטיביוטית לינזוליד: שתי התרופות חולקות את אותו המבנה של משפחת התרופות האוקסלידינונים. בהתאם לכך, ריברוקסבאן נחקר עבור השפעות אנטיביוטיות. מחקרים הראו שאין לריברוקסבאן או למטאובוליטים שלו השפעה אנטיביוטית נגד חיידקים גראם-חיוביים.
תרופות דומות
ישנם מספר נוגדי קרישה אשר מעכבים את פעילותו של הפרין Unfractionated Xa פקטור (UFH),LMWH, ו-fondaparinux מעכבים את פקטור Xa בצורה עקיפה, בכך נקשרים לאנטיטרומבין (AT III). את התרופות האלו ניתן לקבל רק בזריקה. וורפין, פרנפרוקומון, ואקסנוקומרול הם אנטגוניסטים לוויטמין K שניתנים לנטילה בצורה אוראלית. תרופות אלו מפחיתות את הסינתזה בכבד של מספר גורמים הקשורים לקרישת דם, ביניהם פקטור X. במחקרים חדשים, עובדים על פיתוח סדרה חדשה של תרופות אוראלית אשר מעכבים את פעילותו של פקטור Xa. ביניהם ריברוקסבאן, אפיקסבאן, בטריקסבאן, LY517717 ,YM150, ו-DU-176b.
כלכלה, חברה ומשפט
על פי סוכנות תרופות אמריקאית, עלות השימוש בקסרלטו היא פי 70 מעלות השימוש בוורפרין (קומדין). היצרנית באייר דיווחה על מכירות התרופה ב-2020 בסכום של 4.5 מיליארד אירו.
ב-25 במרץ 2019, בעקבות מעל ל-25,000 תביעות משפטיות בעניין התרופה בארצות הברית, שולמו לנפגעים 775 מיליון דולר. התובעים האשימו את יצרניות התרופות (באייר וג'ונסון אנד ג'ונסון) שלא הזהירו כראוי מפני הסיכון לדימומים, וטענו כי ניתן היה למנוע נזק בריאותי אילו נמסר לרופאים ולמטופלים מידע הולם.
בדצמבר 2022 מסר העיתון לאנסט על פתיחת חקירה בעניין פרסום ניסוי רפואי בתרופה לאחר החלפת ברך (ניסוי שנקרא Record4, ופורסם בעיתון ב-2009), בשל דיווח ה-FDA על תקלות חמורות בביצוע ובאובדן דיווחים על תופעות הלוואי.
שקעה חמה
השיר תפילה, המוכר יותר במילותיו הראשונות, שקעה חמה, חובר על ידי הרב אברהם אליהו קפלן (1889–1924) בשנת 1907 (תרס"ז). השיר מבטא את חיבוטי הנפש של עלם צעיר הנמצא בתחילת דרכו, המגשש באפלה ומבקש למצוא מזור לנפשו המיוסרת. שיר זה הוא אחד משירי ישיבות ליטא הבולטים, ונחשב לאחד מערכי התרבות והמוסר הבולטים של הישיבות.
רקע
הרב אברהם אליהו קפלן היה מנגן בכינור ומלחין שירים ופזמונים. שיר זה הוא אחד הנפוצים והבולטים שבשיריו. את השיר כתב המחבר בהיותו תלמיד בישיבת סלבודקה, והוא כבן שבע עשרה. השיר מושר כמנגינת השיר "אני מאמין" שנכתב בידי המשורר שאול טשרניחובסקי בשנת 1894. רווחת הדעה כי מקור הלחן הוא בשיר רוסי עממי, הנקרא "על נהר דון" (על פי חוקר הזמר העברי אליהו הכהן).
השיר וגרסאותיו
לשיר מספר נוסחאות, ובולטים בו הבדלי הגרסאות שבין הבית הראשון והאחרון של הפזמון. ייתכן שבמרוצת השנים שינה המחבר עצמו חלק ממילות השיר אותו כתב בצעירותו. גרסאות השיר והבדלי הנוסח שבהם מוצגים להלן:
אסף (פירושונים)
אישים ששם משפחתם "אסף":
אחר:
ראו גם
}}
נסיכות שוורצבורג-רודולשטאדט
נסיכות שְׁוַרְצְבּוּרְג-רוּדוֹלְשְׁטָאדְט (גרמנית: Fürstentum Schwarzburg-Rudolstadt), הייתה רוזנות שהוקמה בשנת 1552 בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1697 שודרגה למעמד של נסיכות, והתקיימה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
בשנת 1552 מת גינטר האחד עשר, רוזן שוורצבורג, ובעקבות מותו חולקה רוזנות שוורצבורג בין ארבעת בניו: גינטר קיבל את רוזנות שוורצבורג-ארנסטדט, יוהאן גינטר קיבל את רוזנות שוורצבורג-זונדרסהאוזן, וילהלם קיבל את רוזנות שוורצבורג-פרנקנהאוזן, ואלברכט קיבל את רוזנות שוורצבורג-רודולשטאדט.
בשנת 1599 נחתמה אמנת סטאדטילמר בין הענפים השונים של בית שוורצבורג, אולם אף לאחר מכן נמשכו הסכסוכים במשפחה, עד לחלוקת הרוזנות בשנת 1681 בין כריסטיאן וילהלם הראשון, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן לאנטון גינטר השני, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן-ארנסטדט. בשנת 1697 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לענפים השונים של בית שוורצבורג את התואר נסיך, אולם אלברט אנטון, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט לא נשא בתואר נסיך, ורק בנו לודוויג פרידריך הראשון, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט החל לשאת בתואר באופן רשמי בשנת 1711 לאחר ששילם 7,000 טאלרים לקופת הקיסרות.
על אף הרפורמות שנערכו במדינה פרצו בשנת 1848 מרידות בנסיכות כחלק ממהפכות אביב העמים, וכתוצאה מכך נאלץ פרידריך גינטר, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט לתת חוקה חדשה לנסיכות, אולם בשנת 1854 היא שונתה מחדש לחוקה יותר שמרנית. בשנת 1866 שמרה הנסיכות על נייטרליות במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 היא הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 מת קרל גינטר, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ללא ילדים, ואת הנסיכות ירש קרובו גינטר ויקטור, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט, שבכך איחד מחדש תחת שליט אחד (באוניה פרסונלית) את נסיכויות שוורצבורג. ב-23 בנובמבר 1918 התפטר מתפקידו גינטר ויקטור, נסיך שוורצבורג, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן
כאשר הנסיכות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1920, אז מוזגה לתוך תורינגיה.
מצר אלאס
מצר אלאס (באינדונזית: Selat Alas) הוא מצר ים באינדונזיה בין האי לומבוק ממערב לבין האי סומבאווה  ממזרח. המצר מקשר בין האוקיינוס ההודי שמדרום לו לבין ים פלורס (שבאוקיינוס השקט) שמצפונו.
רוחבו של המצר נע בין 15 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 45 ק"מ. עומקו (בחלקו הגדול) הוא מעל ל-200 מטרים, ואורכו – כ-75 ק"מ.
המצר הוא אזור פורה לדיג. בעבר נדוגו בו 15 אחוזים מסך הסילוניות מסדרת "דיונוני רחף" (בעיקר "לוליגו אדוליס"/Loligo edulis ו-Uroteuthis bartschi) של אינדונזיה.
המצר לא היה מוצף עד לפני 14,000 שנים לערך, כאשר גובה פני הים היה נמוך בכ-75 מטרים מגובהו כיום, וזאת לעומת מצר לומבוק שהיה מוצף גם בתקופת הקרח הפלייסטוקנית.
סילביה סידני
סילביה סידני (באנגלית: Sylvia Sidney; 8 באוגוסט 1910 – 1 ביולי 1999) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב. הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1973 על הופעתה בסרט "משאלות קיץ, חלומות חורף".
קריירת משחק
לאחר השתתפות בשני סרטים נשכחים בשנות העשרים, החלה סידני את דרכה המשמעותית בקולנוע בשנת 1931 בסרט הפשע "רחובות העיר" ובדרמה "סצנת העיר". ב-1936 כיכבה בתפקידים ראשיים בדרמת הפשע "זעם", סרטו האמריקאי הראשון של פריץ לאנג, בתור קת'רין ארוסתו של ג'ו וילסון (ספנסר טרייסי), ובמותחן הריגול של אלפרד היצ'קוק "חבלה". ב-1937 הופיעה בסרט הפשע של ויליאם ויילר "מבוי סתום" בתור דרינה אחותו של טומי גורדון מנהיג כנופיית הרחוב "ילדי מבוי סתום". באותה שנה כיכבה גם ב"אתה חי רק פעם אחת" של פריץ לאנג, לצד הנרי פונדה.
בשנות השלושים הייתה סידני אחת מהשחקניות המרוויחות ביותר בהוליווד. שכר העבודה השבועי שלה עמד על 10,000 דולר. (שווה ערך לכ-200,000 דולר כיום). במקביל פיתחה מוניטין של שחקנית שקשה לעבוד איתה. החל מסוף שנות השלושים החלו להידלדל תפקידיה בקולנוע והיא העדיפה להופיע על בימות התיאטרון.
ב-1945 שיחקה בדרמת המלחמה של פרנק לויד "דם על השמש" בתפקיד אייריס הילרד בה מתאהב העיתונאי ניק קונדון (ג'יימס קאגני). החל מתחילת שנות החמישים ועד שנותיה המאוחרות הופיעה בתפקידי אורח בסרטי ובסדרות טלוויזיה רבים.
בשנת 1973 חזרה למסכים לאחר היעדרות ארוכה ונתנה את אחת מהופעותיה הקולנועיות הטובות בקריירה בדרמה "משאלות קיץ, חלומות חורף", בתפקיד גברת פיטצ'ט, אמה המתנשאת של עקרת הבית ריטה וולדן (ג'ואן וודוורד). סידני הועמדה על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א. ב-1986 זכתה סידני בפרס גלובוס הזהב והועמדה לפרס אמי על הופעתה בסרט הטלוויזיה "חורף מוקדם".
היא שיחקה לאחר מכן בסרט האימה "סימן משמיים 2", בקומדיה הרומנטית "אנשים משומשים" בתור ביבי, אמה של פרל ברמן (שירלי מקליין) ובסרטיו של טים ברטון "ביטלג'וס", בתור ג'ונו העובדת הסוציאלית של הזוג אדם (אלק בולדווין) וברברה (ג'ינה דייוויס) מייטלנד ו"הפלישה ממאדים", סרטה האחרון, בתור סבתו של הנער ג'ימי שמצליח לחסל את החייזרים הפולשים.
ב-1982 הוענק לה הפרס ע"ש ג'ורג' איסטמן על תרומתה לאמנות הקולנוע.
חיים אישיים
סידני הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה: למוציא לאור בנט סרף (1935–1936), לשחקן לותר אדלר (1938–1946; ממנו לסידני היה ילד בשם ג'ייקוב, שנפטר ממחלת ה־ALS) ולמפיק קרלטון אלסוף (1947–1951).
במהלך שנות ה-70 הוציאה לאור שני ספרים שעסקו בתפירה.
בשנת 1999 נפטרה סידני כשהיא בת 88 ממחלת סרטן הגרון.
על שמה של סידני מצוי כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
עורק המעי הגס השמאלי
עוֹרֵק הַמְּעִי הַגַּס הַשְּׂמָאלִי (TA: arteria colica sinistra) הוא עורק בבטן המתפצל מעורק מתלה המעי התחתון ומספק דם לשליש המרוחק של המעי הגס הרוחבי ולמעי הגס היורד.
זהו העורק הראשון המסתעף מעורק מתלה המעי התחתון. העורק נע מלפני השופכן השמאלי, עורק האשך בגברים ושריר המותניים הגדול. בסופו העורק מתפצל לשני ענפים: עולה ויורד. הענף העולה ממשיך מלפני הכליה השמאלית ומשיק עם עורק המעי הגס האמצעי ליצירת עורק המעי הגס השולי. הענף היורד נע מטה ומשיק עם העורק העליון מבין עורקי המעי העקול.
שטאדה
עיר ההנזה שטאדה (בגרמנית: Hansestadt Stade; בגרמנית תחתית: Hansestadt Stood) היא עיר בסקסוניה התחתונה שבצפון גרמניה. העיר מופיעה לראשונה במסמכים ב-934, והיא עיר הבירה של מחוז (Landkreis) ששמו כשם העיר. העיר ממוקמת בערך 45 ק"מ ממערב להמבורג, ושייכת לאזור המטרופוליני הרחב של המבורג. העיר מחולקת למספר אזורים (ביצפלט, האגן, ויפנקאטן והאדורף), שלכל אחד מהם מועצה משלו ויכולת לקבלת החלטות אוטונומית.
היסטוריה
בני האדם הראשונים שהתיישבו בשטאדה הגיעו לאזור ב-30,000 לפני הספירה.
מאז 1180 הייתה שטאדה בשטחה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. בתחילת 1208 כבשו ולדמר השני, מלך דנמרק, וחייליו את שטאדה. באוגוסט כבש בן דודו של המלך, הנסיך-ארכיבישוף של ברמן ולדמר, את העיר מידיו של בן הדוד, אך היא נכבשה שנית על ידי המלך לאחר זמן לא רב. ב-1209 שכנע אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את בן בריתו ולדמר השני לסגת לאזר שמצפון לנהר האלבה, והנסיך-הארכיבישוף ולדמר (שאיבד את התואר "נסיך-ארכיבישוף") קיבל את השליטה על שטאדה לידיו.
ב-2 במאי 1209 העניק אוטו הרביעי "זכויות עיר" (Stadtrecht) לשטאדה. הוא אישר שבורגני העיר יהיו חופשיים וזיהה אותם כישות פוליטית בעלת חוק משל עצמה. הרכוש בגבולות המוניציפליים של העיר לא יכול היה להיות נתון למערכת פיאודלית, והיה חייב להיות ניתן להעברה בירושה ללא תביעות פיאודליות. כמו כן הוגדרו הליכים משפטיים הוגנים וגודלם של המקסימלי של קנסות. הקיסר התחייב למנוע מתושבי העיר להילקח כבני ערובה, ולשחרר את תושבי העיר באם יילקחו בשבי.
אחרי שאוטו הרביעי שינה את דעתו והעניק לנסיך-ארכיבישוף ולדמר את תחום השיפוט ב-1211, כבש ולדמר השני מחדש את שטאדה. בשנת 1213 אחיו הבכור של אוטו, הנסיך הבוחר מפפאלץ היינריך החמישי מבראונשוויג, מחדש את שטאדה עבור הנסיך-הארכיבישוף. ב-1215 הדף היינריך מתקפה דנית נוספת על שטאדה. בחורף של 1216 לא הצליחו ולדמר השני וחייליו לכבוש את העיר שטאדה, ובניסיונם לכבוש את העיר הרסו את האזור הסובב את העיר. מאז נשארה שטאדה בשטחו של הנסיך-ארכיבישוף של ברמן. בשנת 1355 סבלה העיר ממגפת המוות השחור. בימי הביניים (מהמאה ה-13 ועד לסוף המאה ה-17), הייתה שטאדה חברה משפיעה בברית ערי ההנזה, לפני הפיכתה של המבורג לעיר החשובה ביותר בברית.
מבצר שוודי
תקופת השיא של שטאדה נמשכה עד מלחמת שלושים השנים. ב-1628 כבש יוהאן ט'סרקלס פון טילי את העיר; זמן קצר לאחר מכן, השתלטה שוודיה של העיר ושלטה בה עד שנת 1636. לאחר תקופה של שלטון דני, השתלטה שוודיה שנית על האזור ב-1643, וקיבלה את השלטון באזור באופן רשמי, כחלק מארכיבישופות ברמן, בשלום וסטפליה. במהלך התקופה שבה שלטה שוודיה בשטאדה היא הייתה בירתה של הפרובינציה שבה שכנה. כשני שלישים מהעיר נחרבו בעקבות שרפה גדולה שהתרחשה בה ב-26 במאי 1659. העיר נבנתה שנית לפי תכנונה הקודם.
בין השנים 1675–1676, במלחמת שוודיה-ברנדנבורג, נכבשה שטאדה השוודית בידי דנמרק ומספר מדינות נוספות באימפריה הרומית הקדושה, ונשארה בידי הברית עד סיום המלחמה בשנת 1679. שטאדה הייתה תחת מצור מראשית אפריל 1676 ועד ל-13 באוגוסט 1676. לאחר 1679, הוענקה בחזרה לשוודיה.
תחנת המכס של האלבה ליד שטאדה בברונסהאוזן שבתחילת נהר שווינגה, מילאה תפקיד מיוחד במסחר על נהר האלבה עוד בתקופת הארכיבישוף. ב-1663 הציבו השוודים פריגטה למטרות מכס (Elbzollfregatte) שסיירה באופן קבוע על הנהר. הסדר זה המשיך להתקיים תחת שליטים שונים עד 1850 ותחנת המכס בשדות שווינגה עצמה הייתה קיימת עד 1865.
הריבונות השוודית על שטאדה הסתיימה ב-1712, לאחר שכוחות דניים צרו על העיר במלחמה הצפונית הגדולה והפגיזו אותה מ-29 באוגוסט עד 7 בספטמבר 1712. ההפגזה הרסה 152 בתים, רבע מהשטח הבנוי בעיר.
תחת שלטון דני
בשנת 1712 סבלה שטאדה ממגפת המוות השחור, שהרגה לפחות 30–40 אחוזים מאוכלוסיית העיר.
התקופה המודרנית
בעקבות הבחירות בשנת 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון גם בשטאדה. תומכי ה-SPD נעצרו, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה נאסרה והחוקה הדמוקרטית המקומית בוטלה. מדיניות הגזע הנאצית יושמה גם בשטאדה, והיהודים המעטים שהיו בעיר נרדפו. גם עדי יהוה וצועני העיר נשלחו למחנות ב-1935, ובעלי מוגבלויות שונות עוקרו בכפייה; ילדים קטנים בעלי מוגבלויות נרצחו. בתחילת המלחמה נשלחו אסירים פולנים וסובייטים לעבודות כפייה במחנות בחבל שטאדה. במהלך המלחמה, לא נפגעה שטאדה כלל מהפצצות בעלות הברית. בעשורים האחרונים, נהנתה שטאדה מהנוכחות של תעשייה כימית ותעשייה אווירית באלבה, בין השאר החברות דאו כימיקלים ואיירבוס. כמו כן, על גדות האלבה נמצאת תחנת הכוח הגרעינית של שטאדה, שפעלה מ-1972 עד 2003. כאשר תחנת כוח הוצאה מכלל שימוש, היה מדובר בכור השני בגודלו בגרמניה. בעקבות ההחלטה הגרמנית משנת 2002 להפסיק את ייצור החשמל הגרעיני, היה הכור בשטאדה הראשון שנפגע; הוא נסגר לצמיתות ב-14 בנובמבר 2003. סמוך למתקן הגרעיני יש תחנת כוח מופעלת-שמן לא פעילה, תחנת הכוח שילינג.
יהודים בשטאדה
ב-1611 חתמה העיר על חוזה עם בנים ליהדות ספרד, ואישרו להם הקמה של קהילה בעיר. ב-1613 יישב יוהאן פרידריך מהולשטיין-גוטורפ, הנסיך-ארכיבישוף של ברמן, אשכנזים בעיר; בשל המהומה שהתרחשה מהכיבוש הקתולי של העיר ועד חזרתה לשלטון לותרני, המסמכים הראשונים המאזכרים יהודים בעיר הם רק משנת 1630.
בסופה של המאה ה-17 הופיעו מחדש יהודים אשכנזים בשטאדה. ב-1842 העניקה ממלכת הנובר זכויות שוות ליהודים וקידמה בניית קהילות יהודיות ומבנה על-אזורי (רבנות) בהיקף ארצי. היהודים בשטאדה ראו בכך הן התקדמות והן עול, מפני שלפני כן לא העסיקו כל רב בשכר, בשל הטרחה הכספית שבכך. בשנת 1845 נוסדה בעיר, על פי החוק החדש, רבנות אזורית תחת הרב יוסף היילבוט (Heilbut), ששירתה 16 קהילות יהודיות בחבל שטאדה כולו, שבכולן יחדיו היו 1,250 יהודים בשנת 1864. הרשויות המקומיות ביקשו עתה כי הקהילות היהודיות יקימו בתי כנסת, בתי ספר וישיבות. בית הכנסת בעיר נפתח בשנת 1849. בית הכנסת עבר בשנת 1873 לבניין, שם כיום מציין אותו לוח, אך נסגר בשנת 1908 בשל מגבלות כלכליות. גם מורה לענייני יהדות הועסק בקהילה עד 1890, אז לא יכלה הקילה להמשיך לממן את העסקתו. מ-1903 ניתן לקהילה היהודית של שטאדה סעד כספי ציבורי על מנת שתוכל להמשיך ולתפקד. באזור שטאדה נותרה קהילה יהודית, אך החל משנת 1860 לא התקיימה "רבנות שטאדה" - במקום זאת שימשו רבני אזורים אחרים לסירוגין באחראים על האזור. הגירת עבודה והגירה למרכזים עירוניים מחוץ לחבל שטאדה הביאו לצמצום מספר היהודים באזור (786 בשנת 1913 ו-716 בשנת 1928). עם זאת, רוב היהודים שנותרו בחבל גורשו בתקופת השלטון הנאצי.
וולטר הוד פיץ'
וולטר הוד פיץ' (באנגלית: Walter Hood Fitch; 28 בפברואר 1817 – 1892) היה מאייר בוטני, יליד גלאזגו שבסקוטלנד, שביצע כ-10,000 רישומים לפרסומים שונים. עבודותיו בליתוגרפיה צבעונית, כולל 2,700 איורים למגזין הבוטני של קרטיס, הפיק עד 200 לוחות בשנה.
ביוגרפיה
פיץ' היה מעורב בהדפסת בדים מגיל 17 ועבר לאמנות בוטנית לאחר שפגש את ויליאם ג'קסון הוקר, פרופסור לבוטניקה, מאייר בוטני מוכשר, ועורך המגזין הבוטני של קרטיס. הליטוגרפיה הראשונה של פיץ' הופיעה במגזין הבוטני בשנת 1834, ועד מהרה הפך לאמן היחיד של המגזין.
בשנת 1841 הפך ויליאם הוקר למנהל גני קיו ופיץ' עבר ללונדון. לאחר 1841 היה פיץ' האמן היחיד בכל הפרסומים הרשמיים והלא רשמיים שהוציאו גני קיו. את עבודתו שילם הוקר באופן אישי. זה לא היה יוצא דופן שהוא עבד על מספר פרסומים שונים במקביל. הוא יכול היה לצייר ישירות על אבן הליטוגרפיה כדי לחסוך זמן. כרומוליתוגרפים אלה התבססו על איורים בוטניים שסיפקו הוקר ואחרים, והניבו כמה מתוצאותיו המרהיבות ביותר.
יצירותיו החשובות של פיץ' הן האיורים שלו ל"מאה שנה של צמחים סחלביים" של ויליאם הוקר (1849), ול"מונוגרפיה של אודונטוגלוסום" של ג'יימס באטמן (1864–1874). הוא גם יצר כ-500 איורים עבור הוקר אייקונס פלנטרום (1836–1876) וארבעה לוחות ליטוגרפיים למונוגרפיה ויקטוריה רג'יה. העבודה האחרונה זכתה לשבחי הביקורת כי "הם מדויקים ויפים".
ויכוח על שכר עם הוקר סיים את שירותו של פיץ' הן למגזין הבוטני והן לגני קיו בשנת 1877. הוא היה מבוקש מאוד ונשאר פעיל כאמן בוטני עד 1888. פיץ' התמנה לחבר של החברה הלינאית בשנת 1857.
הוא מת ב-14 בינואר 1892 ונקבר בבית הקברות הישן של ריצ'מונד יחד עם אשתו בנפטרה ב-13 במרץ 1929.
אחיינו, ג'ון נוג'נט פיץ' (1840–1927), הפיק גם איורים למגזין הבוטני של קרטיס.
סוזנה דיסטנסיה
סוזנה דיסטנסיה (בספרדית: Susana Distancia), היא גיבורת על בדיונית, אשר נוצרה כחלק מהתוכנית הלאומית של משרד הבריאות של מקסיקו, הבאה ללמד ילדים על חשיבות שמירת ריחוק חברתי בזמן התפרצות מגפת הקורונה. כח העל של סוזנה הוא יצירת בועה סביבה על ידי פרישת ידיה לצדדים וכך שומרת מרחק מן הנגיף ומזכירה לצופים שכך ראוי לנהוג.
מקור שמה בשפה ספרדית הוא משחק מילים שפירושו "מרחק בריא". דמותה של סוזנה מובילה את הקמפיין לריחוק חברתי במדינה במרץ–אפריל 2020 ונחשבת כקמע שלו.
ביקורת
בעקבות הופעת הדמות החלה גם ביקורת מאזרחי מקסיקו על כך שאף אנשי הממשל לא מקפידים בעצמם על כללי המגע הראויים בזמן המגפה, ובתוכם אף נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור אשר תועד באותם ימים לוחץ יד ונושק לאנשים באירועים שונים.
מזכיר החוץ של מקסיקו, מרסלו אבררד, הגיב על יצירת הדמות:.
שמירת מרחק
בניגוד למדינת ישראל בה נאמר לשמור על מרחק של 2 מטרים בזמן המגפה, במקסיקו הרשויות פרסמו שמירה על 1.5 מטרים בלבד, וזהו המרחק אותו מלמדת סוזנה שצריך לשמור בין אדם לאדם, כדי להימנע מהדבקה. ניתן לראות שישנה בעיה נוספת במרחק אותו מציגה הדמות בפריסת ידיה, אמנם כתוב שצריך מרחק של 1.5 מטר, אך המרחק המסומן בתוך הבועה הוא קוטרה.
כוירילוס מסאמוס
כוירילוס מסאמוס (ביוונית: Χοιρίλος ὁ Σάμιος) היה משורר אפי מהאי סאמוס, שיצר בסוף המאה ה-5 לפנה"ס.
לאחר תבוסת אתונה במלחמה הפלופונסית, כוירילוס התיישב בחצרו של ארכלאוס, מלך מוקדון, שם שימש כעמיתם של אגאתון, מלניפידס , ואפלטון המשורר הקומי.
היצירה היחידה שניתן לייחס לו בוודאות היא ה"פרסאיס" (Περσηίς) או "פרסיקה" (Περσικά), היסטוריה של המלחמה של היוונים נגד פרס, שהנקודה המרכזית בה הייתה קרב סלמיס.
חשיבותו של כוירילוס מבוססת על כך שהוא לקח כנושא אירועים לאומיים ואירועים של זמנו במקום את מעשיהם של גיבורים קדומים. על חריגה חדשה זו הוא מתנצל בשורות ההקדמה (נשמרו בסכוליה לאריסטו), שם הוא אומר שמכיוון שנושאי השירה האפית כולם מוצו, היה צורך לפנות לדרך חדשה. סיפור היכרותו הקרובה עם הרודוטוס נובע ככל הנראה מכיוון שהוא חיקה אותו ופנה להיסטוריה שלו עבור האירועים בשירו.
ה"פרסאיס" היה בהתחלה מצליח ביותר ונאמר שהוא נקרא, יחד עם השירים ההומריים, בפנאתניאה, אולם מבקרים מאוחרים יותר הפכו את שיקול הדעת החיובי הזה. אריסטו מתייחס אל ההשוואות של כוירילוס כמופרכות ומעורפלות, והאלכסנדרונים החליפו אותו באנטימכוס בקאנון המשוררים האפיים.
יוסף בן מתתיהו מצטט בספרו "נגד אפיון" קטע משירו של כוירילוס המתאר את העמים שהשתתפו במסע המלחמה של כסרכסס נגד יוון. יוסף מזהה אחד מהם עם העם היהודי, מכיוון שהוא דובר פיניקית (עברית עתיקה) ויושב ב"הרים הסולימיים" (הרי ירושלים) שעל שפת אגם גדול (ים המלח), אולם לדברי מנחם שטרן, אין זה סביר שהמשורר בן המאה ה-5 לפנה"ס זיהה את "ההרים הסולימיים" הנזכרים אצל הומרוס, עם הרי יהודה.
ALGOL
ALGOL (קיצור של ALGOrithmic Language) היא משפחה של שפות תכנות פרוצדורליות שפותחה החל מאמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
השפה כללה תכונות חשובות רבות לראשונה, ובהן:
ALGOL הפכה כמעט מיד עם פרסומה לסטנדרט בפועל של תיאור אלגוריתמים, כפסאודו קוד. והשפיעה בצורה מכרעת על התחביר של רובן המוחלט של השפות האימפרטיביות שנוצרו אחריה, כדוגמת פסקל. למעשה, רוב שפות התכנות הנמצאות בשימוש נרחב כיום הן צאצאיות ישירות או עקיפות שלה. דוגמאות לצורות תחביר שנכנסו ב-ALGOL ונכנסו לשפות רבות הן סימון =: עבור פעולת השמה, והפרדה בין פקודות על ידי נקודה ופסיק.
ALGOL סבלה משימוש מועט בתעשייה, נשארה בתפוצה מוגבלת יחסית (בעיקר באירופה), והוחלפה לבסוף על ידי צאצאיותיה.
היסטוריה
ALGOL לא הצליחה בתעשייה. בין היתר כיוון שהשפה הייתה דלה בטיפוסים ובמבני נתונים, לא איפשרה הגדרה של מבני נתונים חדשים, ולא הגדירה פקודות לכתיבה או קריאה מאמצעי קלט/פלט חיצוניים, בשל החשש שזהו תחום תלוי-חומרה מדי. מאפיין זה הקשה על כתיבת תוכניות כך שיהודרו על מערכות שונות. כמו כן, יצרני המחשבים והתכנה הבולטים באותה תקופה, ובעיקר IBM, לא השקיעו בקידומה של ALGOL, עקב ההשקעה בשפות מתחרות כמו PL/I (שנכשלה לבסוף)
בשנת 1968 פורסמה גם ALGOL 68, שתמכה בהגדרה של מבני נתונים מורכבים, שבה call-by-reference החליף את call-by-name שב ALGOL 60, ושהייתה למעשה שפה חדשה מבחינות רבות. ALGOL 68 תוכננה בצורה נוחה למשתמש, אך הייתה קשה למימוש (כתיבת מהדר) יעיל, והוצגה בפורמט לא קריא, וגם היא לא זכתה לתפוצה רחבה, אך השפיעה רבות על תכנונן של שפות תכנות שהופיעו אחריה.
דוגמת קוד (ALGOL 60)
דוגמה לפרוצדורה בשם Absmax המחשבת את הערך המוחלט המקסימלי במטריצה a דו-ממדית בגודל n על m. הערך מוחזר במשתנה y שמיקומו במטריצה נתון על ידי המשתנים i ו-k.
procedure Absmax(a) Size:(n, m) Result:(y) Subscripts:(i, k); value n, m; array a; integer n, m, i, k; real y; comment The absolute greatest element of the matrix a, of size n by m      is transferred to y, and the subscripts of this element to i and k; begin integer p, q;      y := 0; i := k := 1; for p:=1 step 1 until n do for q:=1 step 1 until m do if abs(a[p, q]) > y then begin y := abs(a[p, q]); i := p; k := q                    end end Absmax
יחסי אל סלוודור–שווייץ
יחסי אל סלוודור–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אל סלוודור לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
אל סלוודור ושווייץ חתמו על מגוון הסכמים דיפלומטיים בהם הסכם הגנה וקידום השקעות הדדיות.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 433 שווייצרים חיו באל סלוודור. הסחר שבין המדינות הוא סחר יחסית גדול ביחס לגודל המדינה. הסחר הכולל בשנת 2018 בין שתי המדינות הוערך בשווי של 16.4 מיליון פרנקים שווייצרים. מהם 14 מיליון ייצוא שווייצרי לאל סלוודור ו-2.4 מיליון ייבוא שווייצרי מאל סלוודור.
יונתן גרוסמן
יונתן גרוסמן (נולד ב-10 ביוני 1970) הוא חוקר מקרא ישראלי, פרופסור וראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ומלמד גם במכללה האקדמית הרצוג בגוש עציון. מחקרו של גרוסמן מתאפיין בגישה ספרותית לחקר המקרא.
ביוגרפיה
יונתן גרוסמן הוא בנם של רחל ופרופ' אברהם גרוסמן, היסטוריון וחתן פרס ישראל.
גרוסמן למד בישיבת הר עציון ובמכללת הרצוג. לאחר מכן למד לתואר שני בפילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית. בשנת 2006 השלים דוקטורט בתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן. נושא הדיסטרציה שלו היה "כפל משמעות בסיפור המקראי ותרומתו לעיצוב הסיפור" בהנחיית פרופ' משה גרסיאל.
גרוסמן שימש גם כראש בית הספר למחשבה מדינית של קרן תקווה במכללת הרצוג, והיה חלק מוועדת המקצוע של לימודי התנ"ך של משרד החינוך. הוא מרצה במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ומונה בשנת 2021 לראשות החוג למקרא באוניברסיטה. חבר בוועדה המייעצת של אתר על התורה. לגרוסמן למעלה מ-70 פרסומים ומאות ציטוטים.
בעבר, לימד גרוסמן גם במדרשת מגדל עוז ובמדרשת לינדנבאום.
יונתן גרוסמן נשוי לליאורה, הם מתגוררים באלון שבות אשר בגוש עציון, ולהם שישה ילדים.
קישורים חיצוניים
ביקורת על ספריו:
ארץ חמדה (ספר)
ארץ חמדה (ובשמו המלא: "ארץ חמדה כולל ידיעת גלילות אה"ק על פי גדולי התיירים") הוא ספר שכתב נחום סוקולוב בשלהי המאה ה-19 ובו הוא מציג את ארץ ישראל וסביבתה מהבטים שונים כמו גאוגרפיה, צמחייה, חי, חלוקה שבטית ודתית, אדמות, יישובים ועוד. הספר מתבסס על תמצית של תרגום ספרו של לורנס אוליפנט "ארץ הגלעד" (The Land of Gilead) ומידע מספרי תיירים אחרים (בפרט מדריך בדקר) שפקדו את ארץ ישראל. ספרים כמו ספרו של סוקולוב היו חלק מההתעוררות של התנועה הציונית בתקופה זו וסייעו לשכנע יהודים לעלות לארץ ישראל.
רקע
המחצית השנייה של המאה ה-19 התאפיינה בהגירה נרחבת של יהודים מאירופה שנבעה מפוגרומים, מצד אחד, ומקשיים כלכליים מצד שני. חלק ממהגרים אלו עלו לארץ ישראל כשהם נתמכים על ידי התנועה הציונית. חלק מפעילות ציונית זו באה לידי ביטוי בכתיבת מאמרים, הוצאת עיתונים ופרסום ספרים שעסקו בציונות ובארץ ישראל. מידע זה, שפורסם ברובו בגולה, נפוץ בין היהודים וסייע להם להחליט להצטרף למסע הציוני לארץ ישראל.
על הספר
ב-1879 ערך לורנס אוליפנט מסע בארץ ישראל ואת חוויותיו ורעיונותיו העלה על הנייר בספר שפרסם בלונדון ב-1880 בשם "ארץ גלעד" (The Land of Gilead). בספר זה סוקר אוליפנט את מצב המושבות היהודיות אותן ביקר וטווה תוכנית ליישוב היהודים באזור הגלעד.
הפעיל הציוני, העיתונאי והסופר נחום סוקולוב קרא את ספרו של אוליפנט (וספרי תיירים אחרים) והחל לתרגם אותו לעברית ב-1882. הוא לא השלים משימה זו, וב-1886 הוציא לאור בוורשה ספר בשם "ארץ חמדה" שכלל מידע מספרו של אוליפנט ומספרי תיירים אחרים, בפרט מדריך בדקר לפלשתינה וסוריה. שם הספר נלקח ממשפט שמופיע במסכת ברכות: "תַּנְיָא רַבִּי אֱלִיעֶזֶר אוֹמֵר כָּל שֶׁלֹּא אָמַר אֶרֶץ חֶמְדָּה טוֹבָה וּרְחָבָה בְּבִרְכַּת הָאָרֶץ וּמַלְכוּת בֵּית דָּוִד בְּבוֹנֵה יְרוּשָׁלַיִם לֹא יָצָא יְדֵי חוֹבָתוֹ" (ברכות מט ע"א).
על הסופר
נחום סוקולוב היה הנשיא החמישי של ההסתדרות הציונית העולמית, סופר, מתרגם, עיתונאי, עורך "הצפירה", חוקר, מנהיג ציוני ומדינאי. סוקולוב תפס, מצד אחד, מקום מרכזי בתנועה הציונית ומצד שני עסק בעיתונות ונחשב לאבי העיתונות העברית המודרנית. במקביל כתב ספרים שעסקו בציונות ובהיסטוריה של עם ישראל.
פרקי הספר
הספר כולל מבוא ו-13 פרקים המכילים מידע מקיף ומפורט על כל אזור צידו המזרחי של הים התיכון הכולל את סוריה, לבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן. הספר מציג אספקטים שונים של אזור זה כמו גאוגרפיה, צמחייה, חי, חלוקה שבטית ודתית, אדמות, יישובים ועוד.
ביקורת
בשנת 1886 פרסם יוסף לייב פריידקין ספר בשם "מעשה נס" (נס = ראשי תיבות של נחום סוקולוב) ובו ביקורת על "ארץ חמדה". בספרו הראה פריידקין שחלק ניכר מ"ארץ חמדה" נלקח (ללא קרדיט) ממדריך בדקר לפלשתינה וסוריה, וכן מהכרך הראשון של השנתון "ירושלים" שערך והוציא לאור אברהם משה לונץ בשנת 1882.
ססיל רודס
ססיל ג'ון רודס (באנגלית: Cecil John Rhodes; 5 ביולי 1853 – 26 במרץ 1902) היה איש עסקים בריטי ומדינאי בדרום אפריקה ששירת כראש ממשלת מושבת הכף משנת 1890 עד לשנת 1896. כמאמין נלהב של האימפריאליזם הבריטי, רודס, ביחד עם חברת דרום אפריקה הבריטית, ייסד את הטריטוריה הדרום אפריקאית רודזיה (כיום זימבבואה וזמביה), שנקראה על שמו בשנת 1895. אוניברסיטת רודס של דרום אמריקה גם נקראת על שמו. בנוסף, הוא השקיע הרבה מאמץ להגשים את חזונו של רכבת ממושבת הכף אל פורט סעיד, דרך טריטוריה בריטית.
אנגליה וג'רזי
רודס נולד בשנת 1853 בדרום אנגליה, בן חמישי לכומר פרנסיס ויליאם רודס ואשתו לואיסה פיקוק. בתור ילד אסתמטי חולני, הוציאו אותו ב-1869 מבית ספרו והוא עבר ללמוד תחת אביו. הוא גר תקופה אצל דודתו, ולאור מצבו הבריאותי, החליט אביו לשלוח אותו לכף התקווה כשהיה בן 17, משום שהייתה מדינה דרומית וחמה יותר.
דרום אפריקה
בדרום אפריקה רודס פיתח עניין בחקלאות ואף הצטרף לאחיו הרברט בחוות הכותנה שלו באומקומאזי, אמנם מאוחר יותר האדמה לא התאימה לגידול כותנה והחווה נסגרה. בגיל 18, הוא ואחיו הגיעו למרבצי יהלומים שבצפון כף התקווה, בעזרת מימון של בנק רוטשילד הצרפתי. רודס הקים חברה שבמשך 17 שנים קנתה עסקי יהלומים קטנים מהסביבה. כדי לשלוט במחירי היהלומים הוא הקים ארגון וצירף אליו שותפים למטרתו שמאוחר יותר הקימו איתו את תאגיד De Beers. במקביל, בשנת 1880 רודס מפתח מחדש עניין בחקלאות, הפעם בדגש על סחר והפצה של פירות.
השכלה
בשנת 1873 חזר רודס לאנגליה כדי ללמוד באוקספורד, ואחרי סמסטר אחד החליט לחזור לדרום אפריקה, עד לשנת 1876, בה חזר ללימודים. בלימודים אלו הוא הושפע רבות מג'ון ראסקין, מבקר אומנות ותרבות בריטי, שחיזק אצלו את הנטייה לאימפריאליזם. רודס העריץ את המערכת של אוקספורד והאמין שבוגרי האוניברסיטה צריכים להוביל בכל תחום. במהלך לימודיו המשיך לטפח את עסקיו בדרום אפריקה, שגדלו והתעשרו.
פוליטיקה ועסקים בדרום אפריקה
ב-1880 תכנן רודס להיכנס לחיים הפוליטיים וב-1881 הוא נבחר לפרלמנט של מושבת הכף. ב-1884 התמנה לשר האוצר. ב-1889 הוא הקים את חברת דרום אפריקה הבריטית בכדי לנצל את מכרות הזהב והיהלומים בשטחי הילידים. פעילות זו לוותה בדיכוי אכזרי של הילידים משנת 1883 והלאה. ב-1890 התמנה לראש הממשלה ובתקופה זו חברות היהלומים שלו הגיעו לשליטה של 90% מתעשיית הפקת היהלומים בעולם.
רודס והגורם האימפריאלי
רודס השתמש בעושרו ובכספיו של חברו אלפרד ביית ובמשקיעים אחרים בכדי לממש את חלומו של יצירת אימפריה בריטית בשטחים חדשים בצפון על ידי השגת זיכיונות מינרלים ממנהיגים עוצמתיים. היתרון של רודס על מחפשי מינרלים אחרים היה עושרו והאינסטינקטים הפוליטיים שלו, שגם נקרא "הגורם האימפריאלי", מכיוון שלעיתים קרובות שיתף פעולה עם ממשלת בריטניה. הוא התחבר עם נציבים בריטים, ודרכם ארגן מדינות בריטיות המגינות על אזורי זיכיון המינרלים על ידי אמנות שונות אך קשורות. בדרך זו הוא השיג חוקיות והגנה לפעולות החציבה, ואז הוא יכל להשיג עוד משקיעים.
אבל הגורם האימפריאלי הוא חרב דו-כיוונית: רודס לא רצה שהבירוקרטים של המשרד הקולוניאלי בלונדון יפריעו לאימפריה באפריקה. הוא רצה שמתיישבים בריטים ופוליטיים מהאזור ינהלו אותה. זה הציב אותו במסלול מכשולים עם רבים מבריטניה, יחד עם מיסיונרים בריטים, שהעדיפו את מה שהם ראו בתור החוק הישיר היותר מוסרי מלונדון. אך רודס המשיך להתעקש כיוון שהוא ישלם את המחיר הדרוש לפקח על השטחים שבצפון דרום אפריקה המתנגדות לרווחיו העתידיים מהחציבות. למשרד הקולוניאלי לא היה מספיק תקציב עבור זאת. רודס קידם את רצונותיו העסקיים בעזרת הרצון האסטרטגי של בריטניה: מניעת הפורטוגזים, הגרמנים או הבוארים מהתיישבות בדרום-מרכז אפריקה. הפלוגות והסוכנים של רודס ביצרו יתרונות אלו בכך שהשיגו זיכיונות חציבה רבים.
הסכמים, זכרונות ואמנות
רודס כבר ניסה ונכשל בהשגת זיכוי חציבה מלובנגולה, מלך הנדאבאל במטאבלאלאנד. ב-1888 הוא ניסה שוב: הוא שלח את ג'ון מופת, בנו של המיסיונר רוסרט מופת, בו לובנגולה בטח, לשכנע אותם לחתום על הסכם שלום עם בריטניה ולהסתכל בחיוב על הצעותיו של רודס. עמיתו צ'ארלס ראד, יחד עם פרנסיס תומפסון רוצ'פורט מגוויר,  הבטיחו ללובנגולה שלא יותר מעשרה אנשים לבנים יחצבו במאטאבלאלנד. הגבלה זו לא הוזכרה במסמך, הידוע בתור "זיכיון ראד", שנחתם על ידי לובנגולה. בנוסף לכך, הוא הצהיר שפלוגות החציבה יכלו לעשות את כל מה שהיה נחוץ לחציבות שלהם. כשלובנגולה גילה לאחר מכן את ההשפעות האמיתיות של הזיכיון, הוא ניסה לבטלו, אבל הממשלה הבריטית התעלמה ממנו.
בימיה הראשונים של פלוגתו של רודס, רודס ועמיתיו הכינו את עצמם להרוויח מיליונים (מאות מיליונים בפאונד מודרני) במהלך השנים הבאות דרך מה שתואר בתור "supperssio veri…"(דיכוי האמת) שמוכרח להחשב בתור אחד ממעשיו הכי פחות ראויים לשבח של רודס. בניגוד למה שהורשה לממשלה הבריטית והציבור לחשוב, זיכיון ראד לא הוענק לחברה הבריטית בדרום אפריקה, אך בדאגה נלווית של רודס, ראד ומעט אחרים פנו לארגון חיפוש המרכז, שנוצר בשקט בלונדון בשנת 1889. דמות זו קראה לעצמה "פלוגת הזיכויות המאוחדת" ב-1890, וזמן קצר לאחר מכן מכרה את זיכיון ראד לפלוגה המוסמכת ל-1,000,000 חלוקות. כשפקידים מהמשרד הקולוניאלי גילו את התחבולה ב-1891, הם הציעו למזכיר המדינה של המושבות, שמו קנוטספורד, לבטל את הזיכיון, אך דבר לא נעשה בנדון.
בעזרת זיכיון ראד, ב-1889 רודס השיג אמנה מהממשלה הבריטית לפלוגת דרום אפריקה הבריטית למשול, לפקח וליצור הסכמים וזיכויים חדשים מנהר לימפופו אל האגמים הגדולים של מרכז אפריקה. הוא השיג בהמשך עוד זיכויות והסכמים מצפון לזמבזי, כמו אלו בבארוטסלאנד (זיכיון לוכנר עם מלך לאוואניקה ב-1890, שהיה דומה לזיכיון ראד). רודס גם שלח את שארפה לקבל זיכיון על קאטאנגה העשירה במינרלים, אבל אדם השווה לו באכזריות: כאשר שליטו של שארפה, מסירי, התנגד לו, המלך לאופוד השני של בלגיה השיג זיכיון על גופתו המתה של מסירי בעבור מדינת קונגו החופשית שלו.
המשרד הקולוניאלי הבריטי גם החליט להנהיג על מרכז אפריקה הבריטי (ניאסלנד; מלאווי של ימינו) חייבים לפעולה של דייוויד ליוינגסטון המנסים לשים סוף לסחר העבדים הערבי-סוואהילי במזרח אפריקה. רודס שילם חלק גדול מהמחיר על מנת שנציב מרכז אפריקה הבריטית מר הארי ג'ונסטון, ויורשו אלפרד שארפה, יעזרו עם ביטחון עבור רודס בשטחים הצופן-מזרחיים של חברת דרום אפריקה הבריטית. ג'ונסטון חלק את מחשבות ההתפשטות של רודס, אהל גם הוא וגם יורשיו לא היו פרו-מתנחלים כמו רודס, והתנגדו לעסקאות עם האפריקאים.
רודזיה
לחברת דרום אפריקה הבריטית היה הכוח המשטרתי שלה, המשטרה הדרום אפריקאית הבריטית, ששומשה לשלוט במטבלאלאנד ומאשונאלאנד, בזימבאבואה של ימינו. הפלוגה קיוותה להתחיל "פס חדש" ממכרות הזהב העתיקים של שונה. כיוון שמשקע הזהב לא היו מניבי פרי כפי שהם קיוו, הרבה מהמתיישבים הלבנים שליוו את חברת דרום אפריקה הבריטית למשונאלאנד הפכו לחקלאים בניגוד לכורים. מתיישבים לבנים והמשטרה האזרחית שלהם אנסו רבים מנשות נדאבאל בתחילת 1890.
הנדאבאל והשונה - שתי הקבוצות העיקריות, אך יריבות - ניצלו את המחסור במשטרה למען פשיטת ג'יימסון בינואר 1896, הם מרדו בנפרד כנגד ההתיישבות של מתיישבים אירופאים, חברת דרום אפריקה הבריטית הביסה אותם במלחמת מתאבל השנייה. רודס הלך למתאבלאנד לאחר התפטרות מתפקיד ראש ממשלת מושבת כף, והגדיר את עצמו קולונל בעמוד שלו של חיילים בלתי רגילים הולכים מסליסבורי לבולוואיו כדי להרגיע את מצור הלבנים שם. הוא נשאר להיות המנהל הכללי של חברת דרום אפריקה הבריטית (עם ייפוי כוח לקבל החלטות ללא התייחסות בחזרה לדירקטוריון בלונדון) עד יוני 1896, מתנגד את הקריאות של צ'מברלין להתפטר, והוא נתן הוראות ששום רחמים מותרים להצגה בלחימה במרד, אומר לקצינים "ההוראות שלכם הן" הוא אמר לקצין ראשי, "עשו את הכי הרבה נזק שאתם יכולים לתושבים מסביבכם." הוא הורה לקצין משטרה "להרוג הכי הרבה שאתם יכולים", אפילו אלו שהתחננו לרחמים וזרקו מטה את ידיהם. מעט אחרי שהתוודע על ההתנקשות במנהיג הרוחני של נדאבאל, מימו, על ידי הגשש האמריקני פרדריק ראסל בורנהאם, ואחרי ההסתערות על אחד מהקרבות האחרונים בשלב זה של המלחמה, עוזרו של רודס, ג'והן קולנברנדר ארגן פגישה עם מנהיגי נדאבאל האחרונים. רודס וכמה מעמיתיו הלכו לא חמושים למבצר נדאבאל בגבעות מטובו. בסדרה של פגישות בין אוגוסט לאוקטובר, הוא שיכנע את האימפי להוריד את ידיהם, וכתוצאה מכך הסוף של מלחמת מטבאלאנד השנייה.
התוצאה מהמלחמה במטבאלאנד, אבל בזמן שהמרד במאשונלאנד הודחק, רודס חזר ללונדון כדי להביא לתת עדות בית הנבחרים הבריטי ועדת חקירה לפשיטה ג'יימסון. בזמן שלרודס היו מברקים מפלילים שהראו את השותפות והידע הקדום למרד של ג'וסף צ'מברלין, השר הקולוניאלי, ועורך הדין שלו יכלו לחסוט את צ'מברליאן לשמור על אמנת חברת דרום אפריקה הבריטית, להשאיר את הפלוגה באחראים על ניהול השטח הצפוני של לימפופו אפילו כשהיא הפכה למושבת כתר. רודס חזר למשונאלאנד, מפקח על ההתנגדות למרד שם בתחילת 1897. השערורייה שנדבקה לשמו לא מנעה ממנו להצטרף מחדש למועצה של חברת דרום אפריקה הבריטית ב-1898. הוא נשאר להיות שוטר צבאי בפרלמנט של קייפ וחבר מועצה שותף.
בסוף 1894 השטחים שלחברת דרום אפריקה הבריטית יש איתם זיכיונות והסכמים, הנקראים היחד "זמביזיה" אחרי שנהר זמבזיה עובר באמצע, שהכיל שטח של 1,143,000 ק"מ רבוע בין נהר לימפופו ואגם טנגנייקה. במאי 1895, שמה שונה רשמית ל"רודזיה", המשקף את הפופולריות של רודס בין המתיישבים שהשתמשו בשם בצורה בלתי-רשמית מאז 1891. השם "רודזיה הדרומית" אומץ רשמית ב-1898 לחלק הדרומי מזמבזי, שלאחר מכן הפך לזימבבואה; והשמות צפון מערב רודזיה וצפון מזרח רודזיה היו משומשים מאז 1895 עבור השטח שלאחר מכן הפך לצפון רודזיה, ואז זמביה. הוא בנה בית לעצמו ב-1897 בבולוואו.
רודס ציווה בצוואתו שהוא ייקבר במאטופוס הילז (עכשיו מטובו הילז). אחרי מותו בקייפ ב-1902, גופתו הועברה ברכבת לבולאיו. להלוויה שלו הגיעו מנהיגי נדאבאל, סוכנים שכעת בתשלום של מנהלת חברת דרום אפריקה הבריטית, שביקשו שכיתת היורים לא תפרוק את נשקיהם כיוון שזה יכול להרוס את האווירה. ואז, בפעם הראשונה, הם נתנו לאדם לבן את ההצדעה המלאכותית של מטבלה, בייטה. רודס קבור ליד לאנדר סטאר ג'יימסון ו34 חיילים שנהרגו בסיור שנגאני. אפילו שהיו ניסיונות להחזיר את גופתו לבריטניה, הקבר שלו נשאר שם עדיין, "חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של זימבבואה" ומושך אלפי מבקרים כל שנה.
"קו קייפ אל קאריו האדום"
הפרויקט הזה לא בא בלי הבעיות שלו. לצרפת הייתה אסטרטגיה סותרת לקראת 1900 לחבר את המושבות ממערב למזרח דרך היבשת והפורטוגזים הפיקו את "המפה הורודה", המייצגת את טענותיהם לריבונות באפריקה. בסופו של דבר, בלגיה וגרמניה הוכיחו את עצמן להיות המכשולות העיקריים למטרה הבריטית עד שהממלכה המאוחדת הביסה ולכדה את טנגניקה מהגרמנים בתור מנדט ליגת האומות.
היבטים פוליטיים
רודס רצה להרחיב את האימפריה הבריטית בגלל שהוא האמין שגזע אנגלו-סקסוני היה מיועד להצלחה. במה שהוא הסביר בתור "טיוטה של כמה מהרעיונות שלי" הנרשם ב-1877 בזמן שעוד היה סטודנט באוקספורד, רודס אמר על האנגליים, "אני טוען שאנחנו הגזע הראשון בעולם, וכמה שאנחנו מתיישבים ביותר מהעולם, ככה יותר טוב לאנושות. אני טוען שכל דונם שנוסף לשטחנו משמעו ההיוולדות של יותר מהגזע הבריטי שאחרת לא יכלו להתקיים."
רודס רצה ליצור איחוד מדינות בו כל המדינות הנשלטות על ידי בריטניה באימפריה יהיו מיוצגות על ידי הפרלמנט הבריטי. רודס ספציפית ציין בצוואה שלו שכל הגזעים ראויים ללמידה. נאצר שהוא רצה ליצור אליטה אמריקאית של מלכי-פילוסופים שיגרמו לארצות הברית להצטרף מחדש לאימפריה הבריטית. רודס גם כיבד והעריך את הגרמנים ואת הקיסר שלהם, הוא הרשה לסטודנטים גרמנים להיות כלולים במלגות רודס. הוא האמין שבסופו של דבר האימפריה המאוחדת (כולל אירלנד), ארצות הברית, וגרמניה ביחד ישלטו בעולם ויוודאו שישנו שלום תמידי.
היו דיונים על דעותיו של רודס על גזע; הוא תמך בזכות של  ילידים אפריקאים להצביע, אבל מבקרים קראו לו "ארכיטקט של אפרטהייד" ו"עליונות לבנה", במיוחד מאז 2015. לפי מאגוביין, רודס היה "עצוב שבמחוז הבחירות של קייפ, אפרקאיים יכלו להיות יותר החלטיים אם יותר מהם התכוננו לזכות להצביע תחת החוק הנוכחי [הכוונה היא לזיכיון קייפ המוסמך]," עם רודס מתווכח ש"צריך להתייחס לילידי המקום כמו אל ילדים וסירבו לזיכיון. אנחנו חייבים לאמץ מערכת של דספוטיזם, כמו מה שעובד בהודו, ביחסים שלנו עם הברבריות בדרום אפריקה". רודס תמך בממשל בילידים האפריקאים הגרים במושבת קייפ " במצב של ברבריות וקביעות קהילתית" בתור "מרוץ נושא. אני לא הולך עד כדי כך רחוק כמו חבר בוויקטוריה מערב, שלא יתנו לאדם שחור הצבעה. … אם הלבנים ישאירו את המצב שלהם בתור הגזע העליון, יכול לבוא היום בו אנו נודה לכך שהילידים איתנו במצב הראוי להם.
לעומת זאת, ההיסטוריון ראימונד ק. מנסינג מציין שלרודס יש את המוניטין בתור האדם עם רוח אימפריאלית בריטית הכי מופת וראוותני, ותמיד האמין שהמוסדות הבריטים היו הכי טובים. ממנסינג טוען שרודס פיתח לאט קונספט ששונה במעט מהפדרציה האימפריאלית באפריקה, ושדעותיו הבשלות היו יותר מאוזנות וריאליסטיות. לפי מנסינג, "רודס לא היה ביולוגי או גזען קיצוני. למרות התמיכה שלו במה שהפך להיות הבסיס למערכת אפרטהייד, הוא נראה הכי טוב בתור תרבותי או גזען מינימלי". מנסינג 1986, עמ' 99-106.
על פוליטיקה מקומית בבריטניה, רודס היה תומך במפלגה הליברלית. ההשפעה המשמעותית היחידה של רודס היה התמיכה הגדולה שלו במפלדה הלאומנית האירית, כשבראשה צ'ארלס סטיוארט פארנל (1846-1891).
רודס עבד טוב עם האפריקנרים במושבת קייפ; הוא תמך בלימוד הולנדית באותה מידה כמו אנגלית בבתי ספר ציבוריים. בזמן שהיה ראש ממשלת מושבת קייפ, הוא עזר להוריד את רוב ההגבלות החוקיות שלהם. הוא היה חבר של ז'אן הופמאייר, המנהיג של האיגוד האפריקנרי, וזה היה הרבה בגלל התמיכה האפריקנרית בהפיכה שלו לראש ממשלת מושבת קייפ. רודס תמך בממשל עצמי עבור מושבת קייפ, ביחד עם ההעדפה שלו עבור השליטה באימפריה במתיישבים אזוריים ופוליטיקאים מאשר לונדון.
המשכיל וסופר זימבבואי פיטר גודווין, בזמן שמאוד ביקורתי על רודס, כותב שצריך לשפוט אותו ביחס לנקודות המבט התרבותיות וחברותיות של תקופתו, מניח שרודס "לא היה היטלר של המאה ה-19. הוא לא היה אדם חריג אלא אדם של זמנו…רודס והחלוצים הלבנים שלו באפריקה הדרומית כן התנהגו בצורה נבזית לפי הסטנדרטים של ימינו, אבל לא יותר גרוע מהמתיישבים הלבנים בצפון אמריקה, דרום אמריקה, ואוסטרליה; ובכמה מובנים יותר טוב, בהתחשב בכך שהשמדת הילידים באפריקה היה פחות שלם. לכל המושבות האפריקאיות הרשמיות שעכשיו נשלטות על ידי ילדי המקום, בניגוד לאמריקאים ובקטבים, רוב הילידים הלא מקוריים הושמדו."
ונטספילס (כדורסל)
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1994, המועדון הגיע לגמר אליפות הליגה פעמיים (1998, 1999). הקבוצה זכתה ברצף של שבע אליפויות ליגה (2000 - 2006). הקבוצה השתתפה גם בצ'מפיונס קאפ בעונת 2002/03 ובגביע יול"ב בעונת 2003/04. הקבוצה זכתה באליפות הליגה הלטבית בפעם השמינית בשנת 2008/09. כמו כן, סיימה הקבוצה במקום הרביעי (2004/05), במקום השלישי (2006/07) ובמקום הרביעי (2009/10) בליגה הבלטית. בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הבלטית לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת רדופיס פרינאי בסיכום שני מפגשים. בעונת 2013/14 זכתה הקבוצה באליפות התשיעית שלה לאחר ניצחון בסדרת הגמר 1-4 מול קבוצת ואף ריגה.
ססיל רודס
היבטים פוליטיים
גודווין ממשיך ואומר "רודס וידידיו מתאימים באופן מושלם לסביבתם ותואמים את המוסר (או את המחסור בו) בזמנו. כפי שכה שכיח המצבף היסטוריה פשוט עקבה אחרי כוח המשיכה של כוח אש מעולה."
חיים אישיים
רודס אף פעם לא התחתן, טוען, "יש לי יותר מדי עבודה על הידיים שלי" ואומר שהוא לא יהיה בעל שממלא את חובתו. הסופר רובין בראון טען ב-"האוכלוסייה הסודית: התכנית של ססיל ג'ון רודס לסדר עולם חדש" שרודס היה הומוסקסואל שהיה מאוהב במזכיר האישי שלו, נוויל פיקרינג, ושהוא ביסס "...הגמוניה הומוסקסואלית—שכבר הייתה בפעולה באוכלוסייה הסודית—הלך להשפיע, אם לא לשלוט, על פוליטיקה בריטית בהתחלה של המאה העשרים". פול מיילאם מאוניברסיטת רודס ביקר את הספר בביקורת של השיחה בתור "מבוססת משמעותית על שיעור וקביעה" ומחסור ב"מקור מיוחס כדי לאמת את טענותיו", וזאת ביחד עם זה שהוא מנוקב בשקרים עובדתיים בסיסיים.
נסיכת ראדזוויל
בשנים האחרונות לחייו, עקבה אחרי רודס הנסיכה הפולית קאת'רין ראדזוויל, נולדה רזאווסקית, שהתחתנה אל תוך המשפחה הפולית ראדזוויל. הנסיכה טענה טענה שקרית שהיא הייתה נשואה אל רודס, ושהיה ביניהם רומן. היא ביקשה ממנו להתחתן איתה, אבל רודס סירב. בתגובה, היא האשימה אותו בהונאת הלוואה. הוא היה חייב ללכת לבית משפט ולהעיד כנגד ההצהרה שלה. היא רשמה ביוגרפיה של רודס שנקראת "ססיל רודס: אדם ויוצר אימפריות". ההאשמות שלה הוכחו לבסוף כשגויות.
מוות
למרות שרודס נשאר דמות מובילה בפוליטיקה של אפריקה הדרומית, בסופו של דבר בריאותו הרופפת היוותה לו בעיה בזמן חייו הקצרים יחסית.
מורשת
ביקורת מודרנית רבה מופנית אל רודס, בטענה שהיה גזען ואימפריאליסט חסר רחמים, והמשך קיום קברו בגבעות מטובוס הוא נושא שנוי במחלוקת בזימבבואה המודרנית, ואף בשנת 2012 הועלתה דרישה להוציא את עצמותיו מקברו ולהחזירן לבריטניה, דרישה שנדחתה.
בצוואתו השנייה, בטרם צבר את הונו, ביקש להקים "חברה סודית" שמטרתה להכיל את שלטון בריטניה על כל העולם, כולל המזרח הרחוק, אפריקה ואמריקה. צוואתו האחרונה, לאחר שהתעשר, הייתה יותר מציאותית והתמקדה יותר בלימודים; הוא הוריש חלקת אדמה גדולה בהר השולחן, שלימים שימשה לאוניברסיטת קייפ טאוון, הגנים הבוטאנים ושמורת טבע.
מלגת רודס
בצוואתו האחרונה, הוא תרם למלגת רודס, שאפשרה לגברים ממקומות שנשלטים או נשלטו על ידי בריטניה או מגרמניה ללמוד באוניברסיטת אוקספורד. מטרתו הייתה לקדם מנהיגות שנשענת על אנושיות טובה ומקדמת חברות בין המדינות הגדולות על מנת למנוע מלחמה.
הנצחה
אתר ההנצחה של רודס נמצא במקום האהוב עליו בקייפטאוון. בין 1910 עד 1984 ביתו שימש כביתו של ראש ממשלת דרום אפריקה, ולאחר מכן כביתו של הנשיא. במקום הולדתו הוקם מוזיאון ומקום מותו נחשב מקום הנצחה יותר צנוע. מקום זה כעת מנוהל כמוזיאון פתוח לקהל, ובו מוצגים חפציו האישיים.
התנגדות
התנגדות להנצחה של רודס קיימת מאז לפחות שנות ה-50, כאשר תלמידים אפריקנרים דרשו להסיר פסל שלו מאוניברסיטת קייפ טאוון. ב-2015 קמה תנועת "רודס חייב ליפול" (RhodesMustFall#), שהצליחה בדרישתה להסיר את פסלו של רודס מהקמפוס.
ההתנגדות להנצחתו של רודס התפשטה גם מחוץ לדרום אפריקה, והועלו דרישות לשנות את שם אוניברסיטת רודס וכן להסיר את פסלו מקולג' באוקספורד, דרישה שהגיעה להחלטה סופית רק ביוני 2020 עם התעצמותה של תנועת Black Lives Matter. למרות תמיכה מהמוסד ומהתלמידים, הסרת הפסל מהקולג' לא בוצעה בשל טענות המוסד לעלויות כספיות גבוהות.
אנסמבל המאה ה-21
אנסמבל המאה ה-21 הוא הרכב קאמרי ישראלי אשר מבצע מוזיקה עכשווית. המנהלים האמנותיים של האנסמבל הם דן יוהס ואילן וולקוב. האנסמבל נחשב לאחד מההרכבים הטובים בעולם לביצוע מוזיקה עכשווית.
היסטוריה
האנסמבל נוסד ב-1991 על ידי זמירה לוצקי ודן יוהס והחל מהקמתו התמקד בביצוע יצירות של המאה ה-20 יחד עם יצירות עכשוויות של מלחינים ישראליים ומהעולם.
בשנת 2009 קיבל את פרס לנדאו לאמנויות הבמה.
סדרת "תגליות"
בשנת 2001 בסדרת "תגליות" בוצעו שש יצירות, כולן מהמאה ה-20, בהן השאר "סימפוניית ג'ז" של ג'ורג' אנתייל, שהיא מהניסיונות הראשונים לשלב ג'אז במוזיקה אמנותית, ועד שתי יצירות ישראליות, אחת מאת בן ציון אורגד ("מחווה" לפסנתר), ואחת מאת ציפי פליישר ("נערה פרפר נערה").
בשנת 2011 ביצע את היצירה "דיקלומים" לקול סולו של המלחין הצרפתי-יווני ז'ורז' אפרגיס, מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 2014 נכללה בתוכנית יצירות בהן המלחינים היו גם הסולנים: בוריס פילנובסקי הישראלי, וגאו פינג הסיני.
בשנת 2016 ביצע ההרכב בכורה עולמית ליצירה חדשה מאת המלחין הישראלי בועז בן משה.
בשנת 2017 ביצע ההרכב בסדרת "תגליות" ארבע יצירות, בניצוח אד ספניארד, של המלחינים: אדגר וארז, פרנקו דונאטוני, מישל ון דר־אה וראובן סרוסי. מכנה משותף נוסף: הן שוקדות להפיק גוני צליל מיוחדים (בעיקר זו של ון דר־אה וזו של סרוסי).
סנקט פלטן
סנקט פלטן או סט. פלטן (בגרמנית: Sankt Pölten) היא עיר באוסטריה, בירת המדינה הפדרלית האוסטרית אוסטריה תחתית והעיר הגדולה ביותר בה. העיר שוכנת על גדות נהר טרייזן (Traisen) ונמנית עם הערים העתיקות במדינה. אוכלוסיית העיר מונה 52,716 תושבים נכון ל-2015.