cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנצ'סקו קריספי
תחילת חייו
באותה תקופה הפך קריספי לידידו הקרוב של המשורר והרופא וינצ'נצו נבארו (Vincenzo Navarro), שידידותו סימנה את הפתיחה שלו לרומנטיציזם. ב-1835 למד משפטים וספרות ב וקיבל תואר במשפטים ב-1837; באותה שנה התאהב ברוזינה ד'אנג'לו (Rosina D'Angelo), בתו של צורף. על אף התנגדות אביו, קריספי התחתן עם רוזינה ב-1837, כשהיא כבר הייתה בהריון. במאי הפך קריספי לאבי בתו הראשונה, ג'וזפה, שנקראה על שם סבתו. היו אלה נישואים קצרים: רוזינה נפטרה ב-29 ביולי 1839, יום לאחר שילדה את בנה השני, טומאזו; הילד חי רק כמה שעות ובדצמבר, גם ג'וזפה מתה.
בין השנים 1838 ו-1839, ייסד קריספי את העיתון שלו ל'אורטאו (L'Oreteo) על שם הנהר הסיציליאני. מיזם זה הפגיש אותו עם כמה דמויות פוליטיות כולל הפעיל והמשורר הליברלי הנפוליטני,. בשנת 1842 כתב קריספי על ההכרח לחנך אנשים עניים, על הנזק העצום שנגרם מהעושר המופרז של הכנסייה הקתולית ועל הצורך של כל האזרחים, כולל נשים, להיות שווים בפני החוק.
בשנת 1845 קיבל קריספי מעמד של שופט בנאפולי, שם הצטיין בזכות רעיונותיו הליברליים והמהפכניים.
מהפכת 1848 בסיציליה
ב-20 בדצמבר 1847 נשלח קריספי לפלרמו יחד עם סלווטורה קסטיליה (Salvatore Castiglia), דיפלומט ופטריוט, כדי להכין את המהפכה נגד המונרכיה של בית בורבון ופרננדו השני, מלך שתי הסיציליות. המהפכה החלה ב-12 בינואר 1848, ולכן הייתה הראשונה מבין המהפכות הרבות שהתרחשו באותה שנה. שלוש מהפכות התרחשו בעבר באי סיציליה החל משנת 1800 נגד שלטון בית בורבון. המרד היה מאורגן במידה רבה מפלרמו, והתרכז בה. האופי הפופולרי של המרד ניכר בעובדה שכרזות והודעות חולקו שלושה ימים שלמים לפני שהתרחשו מעשי המהפכה המהותיים ב-12 בינואר 1848. העיתוי תוכנן בכוונה, על ידי קריספי והמהפכנים האחרים, בקנה אחד עם יום הולדתו של פרננדו השני.
האצילים הסיציליאנים הצליחו מיד להחיות את החוקה של 1812, שכללה את עקרונות הדמוקרטיה הייצוגית ואת מרכזיותו של הפרלמנט בממשלת המדינה. נבחר לנשיא. כמו כן הועלה הרעיון לקונפדרציה של כל מדינות איטליה.
החוקה הייתה די מתקדמת לתקופתה במונחים דמוקרטיים ליברליים, וכך גם ההצעה של קונפדרציה איטלקית של מדינות. קריספי מונה לחבר בפרלמנט הסיציליאני הזמני ואחראי על ועדת ההגנה; במהלך כהונתו הוא תמך בתנועה הבדלנית שרצתה לנתק את הקשרים עם נאפולי.
כך שרדה סיציליה כמדינה מעין עצמאית במשך שישה עשר חודשים, כאשר צבא בורבון החזיר לעצמו בכוח את השליטה המלאה על האי ב-15 במאי 1849. ראש המדינה בפועל בתקופה זו היה. לאחר שנכנע לבורבונים, סטימו נמלט למלטה שם התקבל במלוא הכבוד של ראש מדינה. בניגוד לרבים, קריספי לא קיבל חנינה ונאלץ לברוח מהארץ.
גלות
לאחר שעזב את סיציליה, קריספי מצא מקלט במרסיי בצרפת, שם פגש את האישה שתהפוך לאשתו השנייה,, שנולדה חמש שנים אחריו בסבואה עילית (שהייתה אז שייכת לממלכת סרדיניה) למשפחת איכרים.
ב-1849 עבר לטורינו, בירת ממלכת סרדיניה, שם עבד כעיתונאי. בתקופה זו הפך לחברו של ג'וזפה מציני, פוליטיקאי, עיתונאי ופעיל רפובליקאי. בשנת 1853 היה מעורב קריספי בקונספירציית מציני, ונעצר על ידי ממשלת פיימונטה ונשלח למלטה. כאן, ב-27 בדצמבר 1854 התחתן עם רוזה מונטמסון.
אחר כך עבר ללונדון שם הפך לקונספירטור מהפכני והמשיך את ידידותו הקרובה עם מציני, תוך שהוא מעורב בפוליטיקה הגולה של התנועה הלאומית, ונטש את הבדלנות הסיציליאנית.
ב-10 בינואר 1856 עבר לפריז, שם המשיך בעבודתו כעיתונאי. ב-22 באוגוסט הודיעו לו כי אביו נפטר וכי שלוש שנים קודם לכן נפטרה גם אימו, אך הוסתרו ידיעות על ידי אביו שלא רצה להגביר את צערו.
ניסיון ההתנקשות בנפוליאון השלישי
בערב 14 בינואר 1858, כשהקיסר נפוליאון השלישי והקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו היו בדרכם לתיאטרון ברחוב רו לה פלטייה, שקדם לאופרה גרנייה, כדי לראות, באופן אירוני למדי, את וילהלם טל של רוסיני, המהפכן האיטלקי ושותפיו השליכו שלוש פצצות לעבר הכרכרה הקיסרית. הפצצה הראשונה נחתה בין הפרשים לפני הכרכרה. הפצצה השנייה פצעה את החיות וניפצה את זכוכית המרכבה. הפצצה השלישית נחת מתחת לכרכרה ופצעה קשה שוטר שמיהר להגן על היושבים. שמונה בני אדם נהרגו ו-142 נפצעו, אם כי הקיסר והקיסרית לא נפגעו.
אורסיני עצמו נפצע ברקה הימנית והיה המום. הוא טיפל בפצעיו וחזר למגוריו, שם המשטרה מצאה אותו למחרת.
מבין חמשת הקושרים, רק אחד נותר בלתי מזוהה. בשנת 1908 (שבע שנים לאחר מותו של קריספי) טען אחד מהם,, כי ראה, חצי שעה לפני הפיגוע, אדם מתקרב ומשוחח עם אורסיני, וזיהה אותו כקריספי. אבל מעולם לא נמצאו ראיות לגבי תפקידו של קריספי בתקיפה. בכל מקרה ב-7 באוגוסט 1858, הוא גורש מצרפת.
מסע האלף
ביוני 1859 חזר קריספי לאיטליה לאחר שפרסם מכתב בו הוא דוחה את הרחבה של פיימונטה באיחוד איטליה. הוא הכריז על עצמו כרפובליקאי ותומך של אחדות לאומית. הוא הסתובב ברחבי איטליה בתחפושות שונות ועם דרכונים מזויפים. פעמיים באותה שנה הוא הסתובב בערים הסיציליאניות במסווה והכין את תנועת ההתקוממות של 1860.
הוא עזר לשכנע את ג'וזפה גריבלדי להפליג עם משלחת האלף שלו, שהפליגה לסיציליה ב-11 במאי 1860. המשלחת הוקמה על ידי חיל מתנדבים בראשות גריבלדי, שנחת בסיציליה במטרה לכבוש את ממלכת שתי הסיציליות, שנשלט על ידי בית בורבון. הפרויקט היה מיזם שאפתני ומסוכן שמטרתו לכבוש, עם אלף איש, ממלכה עם צבא סדיר גדול יותר וצי חזק יותר. המשלחת זכתה להצלחה והסתיימה במשאל עם שצירף את נאפולי וסיציליה לממלכת סרדיניה, הכיבוש הטריטוריאלי האחרון לפני הקמת ממלכת איטליה ב-17 במרץ 1861.
המיזם הימי היה הפעולה הרצויה היחידה שהוחלט במשותף על ידי "ארבעת אבות האומה" - ג'וזפה מציני, ג'וזפה גריבלדי, המלך ויטוריו אמנואלה השני וקמילו קאבור - כשכל אחד שואף למטרות שונות. קריספי ניצל את השפעתו הפוליטית כדי לחזק את פרויקט איחוד איטליה.
הקבוצות השונות השתתפו במסע מסיבות שונות: עבור גריבלדי, זה היה להשיג איטליה מאוחדת; עבור הבורגנות הסיציליאנית, סיציליה עצמאית כחלק מממלכת איטליה, ועבור המון החקלאים, חלוקת הקרקעות וקץ הדיכוי.
הדיקטטורה של גריבלדי
לאחר כיבוש פלרמו מונה קריספי למזכיר המדינה הראשון בממשלה הזמנית; תוך זמן קצר החל מאבק בין ממשלתו של גריבלדי לשליחי קאבור בשאלת העיתוי של סיפוח סיציליה לאיטליה. הוא הקים צבא סיציליאני וצי של ממשלת הדיקטטורה של סיציליה.
קצב הניצחונות של גריבלדי הדאיג את קאבור, שבתחילת יולי שלח לממשלה הזמנית הצעה לסיפוח מיידי של סיציליה לפיימונטה. אולם גריבלדי סירב בתוקף לאפשר מהלך כזה עד תום המלחמה. שליחו של קאבור,, נעצר וגורש מהאי. הוא הוחלף על ידי אגוסטינו דפרטיס הגמיש יותר, שזכה באמונו של גריבלדי ומונה כפרו-דיקטטור.
במהלך ממשלתו הדיקטטורית של גריבלדי, קריספי דאג להבטיח את התפטרותו של הפרו-דיקטטור דפרטיס, והמשיך בהתנגדותו העזה לקאבור.
בינתיים, קאבור הצהיר שדרום איטליה לא תקבל דבר מלבד הסיפוח בלא תנאים לממלכת סרדיניה במשאל עם. קריספי, שעדיין הייתה לו תקווה להמשיך את המהפכה להצלת רומא וונציה, התנגד בתוקף לפתרון זה, והציע לבחור אספה פרלמנטרית. הצעה זו נתמכה גם על ידי הפדרליסט. גריבלדי הודיע כי ההחלטה צריכה להתקבל על ידי שני הפרו-דיקטטורים של סיציליה ונאפולי, אנטוניו מורדיני (Antonio Mordini) וג'ורג'יו פלביצ'ינו, ושניהם בחרו במשאל עם. ב-13 באוקטובר התפטר קריספי מממשלת גריבלדי.
קריספי הצטרף ללשכת הבונים החופשיים של פלרמו ב-13 בנובמבר 1860 בעידודו של גריבלדי שהיה בונה חופשי מסור (ושעתיד להפוך לרב-בונה (Grand Master)). רבים מהדמוקרטים המובילים שהיו מעורבים באירועי 1860 היו גם בונים חופשיים, וגם הם בוודאי עודדו את קריספי להצטרף, בטענה שהמאבק עם המתונים על נפשה של איטליה, שאותו זה עתה הפסידו, יעבור בקרוב להתרחש בתוך תנועת הבונים החופשיים האיטלקים.
חבר פרלמנט
הבחירות הכלליות של איטליה ב-1861 התקיימו ב-27 בינואר, עוד לפני לידתה הרשמית של ממלכת איטליה, שהתקיימה ב-17 במרץ. פרנצ'סקו קריספי נבחר כחבר ב, במחוז הבחירה ; הוא ישמור על מושבו בכל בתי המחוקקים עד סוף ימיו.
ב-1866 הוא סירב להיכנס לממשלתו של הברון בטינו ריקאסולי; ב-1867 הוא פעל למניעת פלישת גריבלדי למדינת האפיפיור, תוך שהוא צופה מראש את הכיבוש הצרפתי של רומא ואת. בשיטות בעלות אופי זהה לאלו שהפעיל נגדו לאחר מכן, הוא המשיך את התסיסה האלימה המכונה פרשת לוביה, שבה הואשמו צירים שמרנים שונים בשחיתות, בלא עדויות. עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, הוא פעל במרץ כדי למנוע את הברית המתוכננת עם צרפת, ולהניע את ממשלת לכבוש את רומא. מותו של אורבנו רטאצי ב-1873 גרם לחבריו של קריספי להעלות את מועמדותו להנהגת השמאל; אבל קריספי, שדאג להרגיע את המלך, הבטיח את בחירתו של אגוסטינו דפרטיס.
נשיא בית הנבחרים של איטליה
במהלך סתיו 1877, כנשיא הלשכה, הוא נסע ללונדון, פריז וברלין בשליחות סודית, תוך יצירת קשרים אישיים לבביים עם ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון ושר החוץ ועם מדינאים אנגליים אחרים, ועם אוטו פון ביסמרק, שהיה אז קנצלר הקיסרות הגרמנית. בשנת 1877 במהלך הוצעה אלבניה לקריספי כפיצוי אפשרי על ידי ביסמרק וה הבריטי אם האימפריה האוסטרו-הונגרית תספח את בוסניה, אולם הוא סירב והעדיף לקבל את אזורי האלפים האיטלקיים תחת שלטון אוסטרו-הונגריה.
שר הפנים
בדצמבר 1877 החליף את כ בממשלתו של דפרטיס. אף על פי שתקופת כהונתו הקצרה נמשכה 70 יום בלבד, הוא סייע בהקמת מונרכיה מאוחדת. יתרה מכך, במהלך כהונתו כשר, ניסה קריספי לאחד את הפלגים הרבים שהיו חלק מה, באותה תקופה.
ב-9 בינואר 1878, מותו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, ועלייתו לשלטון של המלך אומברטו, אפשרו לקריספי להבטיח את הקמתה הרשמית של מונרכיה מאוחדת, שהמלך החדש קיבל את התואר אומברטו הראשון, מלך איטליה, במקום אומברטו הרביעי מסבויה.
ב-7 בפברואר 1878, מותו של האפיפיור פיוס התשיעי הצריך קונקלווה הראשונה שנערכה לאחר איחוד איטליה. קריספי, בסיוע מנצ'יני והקרדינל פצ'י (לאחר מכן לאו השלושה-עשר), שכנע את לקיים את הקונקלווה ברומא, וביסס את הלגיטימיות של הבירה.
פנטארכיה
ב-1883 כרתו מנהיגי השמאל, אגוסטינו דפרטיס, והימין,, ברית המבוססת על ממשלת קואליציה מרכזית גמישה אשר בודדה את הקיצונים של השמאל והימין; הפוליטיקה הזו הייתה ידועה בשם. קריספי, שהיה תומך נלהב של מערכת דו-מפלגתית, התנגד מאוד לטרספורמיזמו והקים קבוצה פרלמנטרית פרוגרסיבית ורדיקלית בשם. הקבוצה נודעה גם בשם "הפנטארכיה" (מושג מיוונית שמשמעו "שלטון החמישה"), בשל חמשת מנהיגיה, ג'וזפה צנארדלי,, , אלפרדו בקאריני (Alfredo Beccarini) וקריספי.
המפלגה תמכה במדיניות פנים סמכותנית ופרוגרסיבית, ב ובמדיניות חוץ גרמנופילית, ובמדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית.
לאחר הבחירות הכלליות במאי 1886, שבהן השיג השמאל הדיסידנטי כמעט 20% מהקולות, חזר קריספי לתפקיד שר הפנים בממשלת דפרטיס. לאחר מותו של דפרטיס ב-29 ביולי 1887, נטש קריספי את השמאל הדיסידנטי והפך למנהיג קבוצת ; הוא גם מונה על ידי המלך, לראש ממשלת איטליה ו.
כהונה ראשונה כראש ממשלה
ב-29 ביולי 1887 הושבע פרנצ'סקו קריספי לראש הממשלה החדש. הוא היה הראשון מדרום איטליה. קריספי התבלט מיד, בשל היותו מנהיג רפורמי, אך סגנונו הפוליטי עורר מחאות רבות מצד מתנגדיו, שהאשימו אותו כראש ממשלה סמכותני ו"".
נאמן לנטיותיו הפרוגרסיביות הראשוניות הוא המשיך עם רפורמות שנעצרו, ביטול עונש המוות, ביטול חוקים נגד שביתות, הגבלת סמכויות המשטרה ורפורמה בחוק העונשין ובניהול המשפטים בעזרת שר המשפטים שלו ג'וזפה צנארדלי, ארגון מחדש של ארגוני צדקה והעברת חוקי בריאות וחקיקה להגנה על מהגרים שעבדו מחוץ לאיטליה. הוא חיפש תמיכה עממית למען המדינה עם תוכנית של פיתוח מסודר בבית והתרחבות מחוץ לאיטליה.
מדינות פנים
אחד המעשים החשובים ביותר היה הרפורמה במנהל המרכזי של המדינה, שבעזרתה חיזק קריספי את תפקיד ראש הממשלה. הצעת החוק נועדה להפריד בין תפקידי הממשלה לתפקידי הפרלמנט, בניסיון לנתק את הראשונה מהמעללים הפוליטיים של השני. הנקודה הראשונה של החוק הייתה לתת לממשלה את הזכות להחליט על מספר המשרדים ותפקידם. הסיכוי היה גם להשאיר את המלך (בנוסף למה שקבע ) חופשי להחליט על ארגון המשרדים השונים. יתרה מכך, הרפורמה אפשרה את מינוי המזכירים, שהיו אמורים לסייע לשרים ובמקביל להיות הדוברים בפרלמנט. הרפורמה זכתה לביקורת חריפה מצד האופוזיציה הימנית אך גם מצד השמאל הקיצוני. ב-9 בדצמבר 1887 היא אושרה על ידי לשכת הצירים.
ב-1889 קידמה ממשלתו של קריספי רפורמה בבתי המשפט ופרסמה חוק עונשין חדש, שאיחד את חקיקת העונשין באיטליה, ביטלה את עונש המוות והכירה בזכות לשבות. החוק החדש נתפס כיצירה גדולה על ידי משפטנים אירופאים בני אותו דור. החוק נקרא על שמו של ג'וזפה צנארדלי,, שקידם את החקיקה בנושא.
רפורמה חשובה נוספת הייתה זו של השלטון המקומי, או קומוני, שאושרה על ידי הלשכה ביולי 1888, תוך שלושה שבועות בלבד. הרפורמה החדשה כמעט הכפילה את קהל הבוחרים המקומי, והגדילה את זכות הבחירה. אבל החלק השנוי ביותר במחלוקת בחוק היה קשור לראשי הערים, שמונו בעבר על ידי הממשלה, ואשר ייבחרו כעת על ידי האלקטורים, בעיריות עם יותר מ-10,000 תושבים ובכל בירות נפות איטליה. החוק הקים גם את משרת הפרפקט. הרפורמה אושרה על ידי הסנאט בדצמבר 1888 ונכנסה לתוקף בפברואר 1889.
מדיניות חוץ
כראש ממשלה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 ניהל קריספי מדיניות חוץ תקיפה כדי לחזק את המוסדות השרויים במצוקה של איטליה. הוא ראה בצרפת את האויב הקבוע והוא סמך רבות על תמיכה בריטית. בריטניה הייתה ביחסים טובים עם צרפת וסירבה לעזור, והותירה את קריספי מבולבל ובסופו של דבר מאוכזב ממה שהוא הרגיש שהוא ידידות מיוחדת בין שתי המדינות. הוא פנה לאימפריאליזם באפריקה, במיוחד נגד הממלכה העצמאית של אתיופיה, והמחוז העות'מאני טריפוליטניה העות'מאנית (בלוב של היום).
היחסים עם גרמניה
אחד מפעולותיו הראשונות כראש הממשלה היה ביקור אצל קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק, איתו ביקש להתייעץ בנוגע לפעילותה של הברית המשולשת.
מדיניות החוץ שלו התבססה על הברית, שאליה שנוסף החוזה הימי עם בריטניה, אותו חתם קודמו,. קריספי הפגין גישה נחרצת כלפי צרפת, והפסיק את המשא ומתן הממושך והבלתי פורה להסכם כלכלי צרפתי-איטלקי חדש, וסירב להזמנה הצרפתית לארגן חלק איטלקי בתערוכה העולמית של פריז ב-1889. במסגרת הברית המשולשת התחייבה לאיטליה למלחמה אפשרית עם צרפת, מה שדרש הגדלה עצומה של ההוצאה הצבאית האיטלקית הכבדה ממילא, מה שהפך את הברית ללא פופולרית באיטליה. כחלק ממדיניות החוץ האנטי-צרפתית שלו, קריספי החל במלחמת מכסים עם צרפת ב-1888. מלחמת הסחר הצרפתית-איטלקית הייתה אסון כלכלי עבור איטליה שבמשך עשר שנים הייתה עתידה לעלות שני מיליארד לירטות בייצוא אבוד, והסתיימה ב-1898 עם הסכמת האיטלקים להפסיק את המכסים שלהם על סחורות צרפתיות בתמורה לכך שהצרפתים יבטלו את המכסים שלהם על סחורות איטלקיות.
מדיניות קולוניאלית
פרנצ'סקו קריספי היה פטריוט ו, ורצונו להפוך את איטליה למעצמה קולוניאלית הוביל לסכסוכים עם צרפת, שדחתה את התביעות האיטלקיות כלפי תוניסיה והתנגדה להתפשטות האיטלקית במקומות אחרים באפריקה
תחת שלטונו של קריספי, איטליה חתמה על הסכם ווצ'אלה; זו הייתה עסקה שהושגה על ידי המלך מנליק השני משאווה (לימים קיסר אתיופיה) עם הרוזן פייטרו אנטונלי בעיירה, ב-2 במאי 1889. ההסכם קבע שהאזורים בוגוס, חמאסיין, אקלה גוזאי וסרה היו חלק מהמושבה האיטלקית של אריתריאה והוא הבסיס של המושבה האיטלקית ומדינת אריתריאה המודרנית. לפי האמנה, איטליה הבטיחה סיוע כספי ואספקה צבאית.
שאלת אלבניה
הגאופוליטיקה של הבלקן והחששות הביטחוניים דחפו את איטליה לחפש מעמד של מעצמה גדולה בים האדריאטי וקריספי ראה באלבניה כאוטונומיה עתידית בתוך האימפריה העות'מאנית או כמדינה עצמאית המשמשת להגנה על האינטרסים האיטלקיים. קריספי חשב שהאינטרסים של אלבניה נגד ה ופלישה אוסטרו-הונגרית אפשרית יקבלו את השירות הטוב ביותר באמצעות איחוד יווני-אלבני והוא ייסד ברומא ועדה פילהלנית שפעלה למען מטרה זו. קריספי, לאחר שהפך לראש ממשלה, עורר והעצים את היחסים האתנו-תרבותיים בין איטלקים-אלבנים לאלבנים מהבלקן, מהלכים שנחשבו כמרחיבים את ההשפעה האיטלקית על האלבנים על ידי אוסטריה-הונגריה. כדי לנטרל את ההשפעה האוסטרו-הונגרית בצפון אלבניה, יזם קריספי את פתיחת בתי הספר האיטלקיים הראשונים בשקודרה ב-1888. אלבנים בולטים המעורבים בהתעוררות הלאומית של אלבניה כמו ו התכתבו עם קריספי בשאלת האלבנים.
התפטרות
הבחירות הכלליות ב-1890 היו ניצחון יוצא דופן עבור קריספי. מתוך 508 צירים, 405 צידדו בממשלה. אבל כבר באוקטובר צמחו הסימנים הראשונים למשבר פוליטי. הקיסר מנליק ערער על הנוסח האיטלקי של הסכם ווצ'אלה, וקבע שהוא לא מחייב את אתיופיה להיות מדינת חסות איטלקית. מנליק הודיע לעיתונות הזרה והשערורייה פרצה. זה קרה ימים ספורים לאחר ש ויריבו הפוליטי הראשי הוותיק של קריספי, ג'ובאני ג'וליטי, נטש את הממשלה.
אולם האירוע המכריע היה מסמך שפרסם שר האוצר החדש, שחשף כי הגירעון המתוכנן גבוה מהצפוי; לאחר מכן, הממשלה איבדה את הרוב שלה עם 186 קולות נגד ו-123 בעד. קריספי התפטר מראשות הממשלה ב-6 בפברואר 1891.
אחרי ראשות הממשלה
לאחר נפילת ממשלתו של קריספי, אומברטו הראשון הטיל את המשימה להרכיב את הקבינט החדש על המרקיז. הממשלה התמודדה עם קשיים רבים מתחילתה ובמאי 1892 החליט ג'וליטי, שהפך למנהיג השמאל החדש לאחר התפטרותו של קריספי, לא לתמוך בה יותר.
לאחר מכן, המלך אומברטו הראשון מינה את ג'וליטי לראש הממשלה החדש. אולם הקבינט הראשון של ג'וליטי הסתמך על רוב דחוק ובדצמבר 1892 היה ראש הממשלה מעורב בשערורייה גדולה.
שערוריית בנקה רומאנה
צצה בינואר 1893 באיטליה על רקע פשיטת הרגל של בנקה רומאנה (Banca Romana), אחד מששת הבנקים הלאומיים שקיבלו רשות להנפיק מטבעות. השערורייה הייתה הראשונה מבין פרשיות שחיתות איטלקיות רבות, וכמו האחרות, היא הכפישה את המערכת הפוליטית כולה.
הבנק הלווה סכומים גבוהים לקבלנים, אך נותר עם חובות עצומים כאשר בועת הנדל"ן קרסה ב-1887, אך חשש שהפרסום עלול לערער את אמון הציבור והסתיר את הדו"ח.
אפילו אומברטו הראשון היה מעורב בשערורייה והמוניטין של קריספי התחזק מאוד: הוא יכול להפיל את ממשלתו של ג'וליטי בכל עת או לפגוע במוניטין של המלך. ג'וליטי ובני בריתו הגנו על עצמם בניסיון לאסוף מידע מחשיד נגד קריספי, אך החקירה המשפטית של בנקה רומאנה ניקתה את האחרון מחשדות.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
הקונגרס הציוני ה-15 התקיים ב-30 באוגוסט – 11 בספטמבר 1927 ב' באלול - י"א באלול, ה'תרפ"ז בעיר בזל בשווייץ.
פרנצ'סקו קריספי
חזרה לשלטון וקדנציה שנייה
בדצמבר 1893 חוסר האונים של הקבינט של ג'וליטי להשיב את הסדר הציבורי, איום מהומות בסיציליה ו, הולידו דרישה כללית כי קריספי יחזור לשלטון.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
רקע
הקונגרס התקיים על רקע של משבר כלכלי ביישוב העברי באמצע תקופת העלייה הרביעית שהיה הקשה ביותר בזמן המנדט הבריטי, הגם שבטרם החל המשבר בשנת 1926, חווה היישוב גל עלייה המוני של כ-60,000 איש בשנתיים. כך שהיישוב גדל בשנתיים מ-95 אלף איש ל-155,000 שיעור גידול חסר תקדים.
למעשה לראשונה בתולדות הציונות הפכה ארץ ישראל בשנים 1924–1925 ליעד ההגירה הגדול ביותר עבור יהודים. בעוד שכבר בתום העלייה השלישית בראשית 1924 סבל היישוב משפל כלכלי בשל הקושי לקלוט את כמות העולים עד אז.
פרנצ'סקו קריספי
פאשי סיצ'יליאני
הייתה תנועה עממית בעלת השראה דמוקרטית וסוציאליסטית, שקמה בסיציליה בשנים שבין 1889 ל-1894. הפאשי זכו לתמיכתם של המעמדות העניים והמנוצלים ביותר באי על ידי תיעול התסכול ואי שביעות הרצון שלהם לתוכנית קוהרנטית המבוססת על ביסוס זכויות חדשות. התנועה מורכבת ממערבולת של סנטימנט מסורתי, דתיות ותודעה סוציאליסטית, התנועה הגיעה לשיאה בקיץ 1893, כאשר הוצגו תנאים חדשים לבעלי הקרקעות ולבעלי המכרות של סיציליה בנוגע לחידוש חוזי האריסות וחוזי שכירות.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
רקע
בנוסף הקונגרס התקיים מספר שבועות לאחר רעידת אדמה חריגה במיוחד שפקדה את ארץ ישראל וגרמה לנזק בנפש ורכוש ובפרט בירושלים. מספר היורדים בשנת 1927 היה גדול ממספר העולים לארץ ודבר זה שימש כביקורת מטעם סיעות האופוזיציה כנגד ההנהלה הציונית. במקביל ממשלת המנדט ניצלה את המצב בכדי להקטין את מספר הסרטיפיקטים שהוקצבו לעלייה.
פרנצ'סקו קריספי
פאשי סיצ'יליאני
בשל דחיית התנאים הללו, הייתה התפרצות של שביתות שהתפשטה במהירות ברחבי האי, והתאפיינה בסכסוך חברתי אלים, וכמעט הגיעה לכדי התקוממות. ראשי התנועה לא הצליחו למנוע מהמצב לצאת משליטה. בעלי הרכוש ובעלי הקרקע ביקשו מהממשלה להתערב. ג'ובאני ג'וליטי ניסה לעצור את הגילויים והמחאות של ה, צעדיו היו מתונים יחסית. ב-24 בנובמבר התפטר ג'וליטי רשמית מתפקיד ראש הממשלה. בשלושת השבועות של חוסר ודאות לפני שקריספי הקים ממשלה ב-15 בדצמבר 1893, ההתפשטות המהירה של האלימות דחפה רשויות מקומיות רבות להתעלם מהאיסור של ג'וליטי על השימוש בנשק חם.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
רקע
ככלל גם בעלייה הרביעית אשר הקונגרס הציוני ה-ט"ו התקיים באמצע תקופתה, צמח היישוב בצורה ניכרת. מחצית מהעולים הגיעו מפולין. תל אביב הכפילה את עצמה ל-40 אלף תושבים וגם חיפה העברית צמחה בשיעור ניכר. וההיבטים של ההתיישבות העירונית, בעלי המלאכה והתעשייה, קיבלו גם הם מקום של חשיבות במפעל הציוני. בעוד קודם לכם תשומת הלב הייתה יותר על ההתיישבות החקלאית.
פרנצ'סקו קריספי
פאשי סיצ'יליאני
בדצמבר 1893 נהרגו 92 איכרים בהתנגשויות עם המשטרה והצבא. בנייני ממשלה נשרפו יחד עם טחנות קמח ומאפיות שסירבו להוריד את מחיריהן כשהמיסים הורדו או בוטלו.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
רקע
משכך עמד הקונגרס בסימן של הבראת המצב הכלכלי וייצובו באמצעות הקפאה של תוכניות פיתוח והתרחבות.
פרנצ'סקו קריספי
פאשי סיצ'יליאני
ב-3 בינואר 1894 הכריז קריספי על מצב חירום ברחבי סיציליה. חיילי מילואים של הצבא נקראו לשירות והגנרל רוברטו מורה די לבריאנו (Roberto Morra di Lavriano) נשלח עם כוח בן 40,000 חיילים. הסדר הישן הושב על כנו באמצעות שימוש בכוח קיצוני, כולל הוצאות להורג בלא משפט. מרד של אנרכיסטים ורפובליקנים ב שפרץ מתוך סולידריות עם הפאשי סיצ'יליאני דוכא גם כן.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
הבחירות המקדימות
בבחירות המקדימות בארץ ישראל התמודדו לרשימות:
פרנצ'סקו קריספי
פאשי סיצ'יליאני
הדיכוי של הפאשי סיצ'יליאני הפך לרדיפה מוחלטת. הממשלה עצרה לא רק את מנהיגי התנועה, אלא המוני איכרים עניים, סטודנטים, אנשי מקצוע, אוהדי הפאשי, ואפילו כאלה שפשוט נחשדו כמי שהביעו אהדה עם התנועה בנקודת זמן מסוימת, במקרים רבים ללא כל ראיות להאשמות. לאחר ההכרזה על מצב חירום, הוכנו כתבי אישום מסיבות זניחות. פורעים רבים נכלאו על כך שצעקו דברים כמו "תחי האנרכיה" (Viva l'anarchia) או "בוז למלך". בפלרמו, באפריל ומאי 1894, התקיימו המשפטים נגד הוועד המרכזי של הפאשי וזו הייתה מכת המוות של תנועת הפאשי סיצ'יליאני.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
הבחירות המקדימות
הבחירות בתפוצות בתפוצות התמודדו ברשימות בפני עצמן. בחלקן כשם המפלגות בארץ ישראל לעיתים בשם ושיתופי פעולה אחרים. לפני הקונגרס הט"ו הוכנסו שינויים בשיטת הבחירות בתפוצות. לפי השיטה החדשה נערכו בחירות בכל ארץ בתור אזור בחירות בפני עצמו ממנו נבחרו צירים על שם המדינה כחלק מרשימה עולמית. כאשר את עודפי הקולות בכל הארצות מנו יחד כך שניתן היה לזכות בצירים נוספים תחת הרשימה עולמית של המפלגה.
פרנצ'סקו קריספי
משבר פיננסי וניסיון התנקשות
קריספי תמך ללא לאות בשינויים שיזם שר האוצר שלו סידני סונינו כדי להציל את האשראי האיטלקי, שזועזע מאוד במשבר הפיננסי של 1892–1893 ובשערוריית בנקה רומאנה. הצעותיו של סונינו זכו לביקורת חריפה הן מצד חברי השמאל והן מצד הימין, מה שגרם להתפטרותו ב-4 ביוני 1894; למחרת התפטר גם קריספי, אך המלך הטיל עליו שוב את המשימה להרכיב ממשלה חדשה.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
נבחרי הקונגרס להנהלה הציונית
מבנה ההנהלה הציונית כלל בעיקר את הוועדות הבאות: מדינית, אוצר, עבודה, עלייה, התיישבות, חינוך, בריאות, ארגון.
פרנצ'סקו קריספי
משבר פיננסי וניסיון התנקשות
ב-16 ביוני 1894 ניסה האנרכיסט לירות בקריספי אך הניסיון נכשל. ב-24 ביוני הרג אנרכיסט איטלקי אחר את נשיא צרפת מארי פרנסואה סדי קארנו. באקלים זה של פחד מוגבר מאנרכיזם, הצליח קריספי להנהיג סדרה של חוקים אנטי-אנרכיסטיים ביולי 1894, ששימשו גם נגד סוציאליסטים. הוכרזו עונשים כבדים בגין "הסתה לשנאת מעמדות" והמשטרה קיבלה סמכויות מורחבות של מעצר מונע וגירוש.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
שינוי מבנה ההנהלה הציונית
במהלך הקונגרס הושקעו דיונים רבים על קביעת הנהלה ציונית חדשה ובמסגרת שונה, כך שההנהלה לא תהיה תלויה בכוחות פוליטיים אלא בניהול של מומחים בתחומם. על מנת שתוכל להתמודד עם המשימה לחלץ את המשבר הכלכלי שגם ההנהלה הציונית נקלעה אליו ואף שקעה בחובות. לבסוף הוסכם למנות בראש ההנהלה הציונית המצומצמת, ועדת מומחים שכללה בין היתר את הארי סאקר , קולונל פרדריק קיש והנריטה סולד.
פרנצ'סקו קריספי
משבר פיננסי וניסיון התנקשות
הפרלמנט כולו הביע הזדהות עם ראש הממשלה שראה את עמדתו מתחזקת במידה ניכרת. זה אפשר את אישור חוק סונינו. הרפורמה הצילה את איטליה מהמשבר והחלה את הדרך להתאוששות כלכלית.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
שינוי מבנה ההנהלה הציונית
מאחר שפירוש הקמת וועדת המומחים בלתי-מפלגתית הייתה הקפאת תוכניות התרחבות ופיתוח, התנגדו להקמת הוועדה נציגי הרוויזיוניסטים, המזרחי והרדיקלים הציונים. סיעות הפועלים נמנעו.
פרנצ'סקו קריספי
ההאשמות של ג'וליטי וקוואלוטי
בשנת 1894 הוא אוים בגירוש מהלשכה Grande Oriente d'Italia של הבונים החופשיים בשל היותו ידידותי מדי כלפי הכנסייה הקתולית. הוא היה בעבר אנטי-קלריקלי מאוד, אך השתכנע בצורך בהתקרבות לאפיפיור.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
ב-30 באוגוסט 1927, ב' באלול ה'תשפ"ז, נפתח הקונגרס הציוני העולמי החמישה עשר בבזל. בניגוד לקונגרסים הציוניים הקודמים שהתרחשו בבזל למן הקונגרס הציוני הראשון אשר נערכו באולם הקונצרטים של העיר, המכונה גם בשם בית הקזינו, הרי שמהקונגרס החמישה עשר קיימו את הוועידות במבנה מרכז הירידים החדש של העיר שנחנך שנה קודם לכן.
פרנצ'סקו קריספי
ההאשמות של ג'וליטי וקוואלוטי
בסוף 1894 ניסה ג'ובאני ג'וליטי, יריבו הוותיק של קריספי להכפיש את קריספי בכך שהגיש לפרלמנט כמה מסמכים שהיו אמורים להרוס אותו. זה היה למעשה כמה עיתונים ישנים המעידים על הלוואות שקיבלו קריספי ואשתו מבנקה רומאנה.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
לכבוד ציון "יובל" 30 שנה לקונגרס הציוני הראשון, נופקה עבור צירי הקונגרס, סיכת דש מוזהבת לבגד שהייתה העתק של הסיכה עליה הופיע סמל הקונגרס הראשון: דמות אריה נתונה בתוך מגן דוד ושבעה כוכבים - סמלים שאומצו על ידי ראשי התנועה הציונית
פרנצ'סקו קריספי
ההאשמות של ג'וליטי וקוואלוטי
יתרה מכך, הדיכוי הבלתי מתפשר של ההתפרעויות על ידי קריספי, וסירובו לנטוש את הברית המשולשת או את המושבה האריתראית, או לנטוש את שר האוצר שלו, סידני סונינו, גרמו לנתק עם המנהיג ה. קוואלוטי החל במסע השמצה נגדו. קוואלוטי עצמו הציע להקים ועדה, שתחקור את היחסים בין קריספי לבאנקה רומנה.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
אף על פי שהקונגרס עמד בסימן חגיגי לציון "יובל" 30 שנה להקונגרס הציוני העולמי הראשון, הרי שקשיי היישוב העברי באותה התקופה העיבו על האווירה בצורה ניכרת.
פרנצ'סקו קריספי
ההאשמות של ג'וליטי וקוואלוטי
ב-15 בדצמבר פרסמה הוועדה את הדו"ח שלה וזה גרם למהומות בפרלמנט. קריספי הגיש למלך צו לפיזור הפרלמנט, במטרה להגן על המוסדות. ב-13 בינואר 1895 פיזר אומברטו הראשון את הפרלמנט וג'וליטי, שהועמד לדין בשל שערוריית הבנק, נאלץ לעבור לברלין, משום שחסינותו הפרלמנטרית פגה, והסיכון שיעצר.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
תחילה נשא הנשיא חיים ויצמן אם נאום הפתיחה הראשון בפני הקונגרס. לאחריו נשא נחום סוקולוב את נאום הפתיחה השני לאחר מכן החלו נאומי הברכה של נציגי ממשלות וארגונים.
פרנצ'סקו קריספי
ההאשמות של ג'וליטי וקוואלוטי
התקפותיהם של ג'וליטי וקוואלוטי חודשו עד מהרה בחריפות מתמיד. הם השפיעו מעט והבחירות הכלליות של 1895 העניקו לקריספי רוב עצום של 334 מושבים מתוך 508. ב-25 ביוני 1895 סירב קריספי לבקשה לאפשר חקירה פרלמנטרית על תפקידו בשערוריית בנקה רומאנה, ואמר שכראש ממשלה הוא חש שהוא "בלתי פגיע" כי הוא "שירת את איטליה במשך 53 שנים". למרות הרוב שלו, קריספי העדיף לשלוט באמצעות צו מלכותי במקום לקבל חקיקה בפרלמנט, מה שהוביל לחששות לגבי סמכותנות.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
לאחר נאומיהם של ראשי הקונגרס הגיע שלב דברי הברכה. תחילה נשא דברים דר' וויק נציג ממשלת קנטון בזל אשר הדגיש את החיבה הרבה שרוחשת ממשלת שווייץ אל הציונות מיום היווסדה. בא כוחו של ציר בריטניה בברן ברך בשם ממשלת בריטניה ואישר בדבריו את ההתעניינות הרבה של ממשלת בריטניה בבניין הבית היהודי הלאומי. לאחריהם נשא דברי ברכה יולס דרייפוס ברודסקי נשיא הקהילה היהודית בבזל ונשיא אגודת הקהילות היהודיות בשווייץ. אחריו נשא דברי ברכה רבה של שווייץ הרב א. וויל. לאחריהם נשאו דברי ברכה ראשי ההסתדרות הציונית בשווייץ.
פרנצ'סקו קריספי
מלחמת איטליה-אתיופיה והתפטרות
קריספי המשיך במהלך כהונתו השנייה במדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שלו במזרח אפריקה. המלך אומברטו הראשון העיר כי "קריספי רוצה לכבוש בכל מקום, אפילו סין ויפן". קריספי זכה לתמיכה איתנה מהמלך, שרמז על סלידתו האישית ממנו, כשהצהיר "קריספי הוא חזיר, אבל חזיר הכרחי", שעל אף שחיתותו, חייב להישאר בשלטון למען "האינטרס הלאומי, שהוא האינטרס היחיד שחשוב". קריספי נקט קו מתלהם מאוד במדיניות החוץ, כשהוא, במהלך תקופה של שלושה חודשים ב-1895, דיבר די בגלוי על תקיפת צרפת, שלח שייטת ימית למזרח הים התיכון כדי להתכונן למלחמה אפשרית עם האימפריה העות'מאנית כדי להשתלט על אלבניה, רצה לשלוח כוח משלחת להשתלט על עיר בסין, ותכנן לשלוח כוח לדרום אפריקה כדי לתווך בכוח את המחלוקת בין בריטניה הגדולה לרפובליקת טרנסוואל. קריספי, שהעדיף קו אנטי-צרפתי לוחמני, רצה לשנות את הברית המשולשת שכן ההקדמה לברית המשולשת דיברה על שימור השלום באירופה בעוד ש"עבור איטליה, זה חייב להיות ההפך; עבורנו, הברית המשולשת חייבת להיות מלחמה!". אלה שהכירו אותו בשלב זה של חייו, העריכו את קריספי כשש אלי קרב פזיז, כאשר הוא ניתק את היחסים הדיפלומטיים עם פורטוגל בשל עלבון קל כביכול, באומרו שמגיע לו יותר כבוד מ"מדינה חסרת חשיבות לחלוטין" זו שנשלטת על ידי "מלוכה זעירה".
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
לאחר שהקריא ויצמן דברים שכתב ג'וספה מוטה, נשיא שווייץ שנבצר ממנו להשתתף באירוע, ברך נציגים נוספים מטעם המנהיגות המקומית והארצית כמו גם את הרקטור של אוניברסיטת בזל.
פרנצ'סקו קריספי
מלחמת איטליה-אתיופיה והתפטרות
האירוע המרכזי שהתרחש במהלך כהונתו היה המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, שמקורה בהסכם ווצ'אלה השנוי במחלוקת, אשר, לטענת האיטלקים, הפך את אתיופיה למדינת חסות איטלקית. להפתעתם הרבה, הם גילו שהשליט האתיופי מנליק השני, קיסר אתיופיה, שבמקום שיתנגדו לו כמה מאויביו המסורתיים, דווקא נתמך על ידם, ולכן הצבא האיטלקי, שפלש לאתיופיה מ ב-1893, עמד בפני חזית מאוחדת יותר ממה שציפו. בנוסף, אתיופיה נתמכה על ידי האימפריה הרוסית, אומה נוצרית אורתודוקסית כמו אתיופיה, באמצעות יועצים צבאיים, אימוני צבא ומכירת נשק. צרפת תמכה באתיופיה באופן דיפלומטי על מנת למנוע מאיטליה להפוך למתחרה קולוניאלית.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
לאחר מכן בירך חיים ויצמן את נציגי המדינות אשר באו לכבד את פתיחת הקונגרס וישבו בבימה העליונה מאחורי שולחן נשיאות הקונגרס, בהן נציגי ממשלות בריטניה, שווייץ, בלגיה, דנמרק, גרמניה, צרפת, יוון, איטליה, ניקרגואה, אוסטריה, פולין, פורטוגל, רומניה, שוודיה, סרביה, ממלכת יוגוסלביה, צ'כוסלובקיה, ארצות הברית אורוגוואי, ונצואלה, ניקרגואה ופרו.
בא-כח חבר הלאומים הגיע לשמש כמשקיף על מנת למסור לארגון דו"ח על הקונגרס. לאחר מכן בירך ויצמן אורחי כבוד נוספים בהם גב' סמואל אשת הנציב העליון הראשון לשעבר, סר הרברט סמואל, ונציגת למשפחתו של לורד בלפור.
פרנצ'סקו קריספי
מלחמת איטליה-אתיופיה והתפטרות
ב-22 בפברואר 1896 פיטר אומברטו הראשון את הגנרל בראטיירי כמפקד כוח המשלוח האיטלקי, והורה לו להישאר בפיקוד עד שיגיע יורשו. ב-25 בפברואר שלח קריספי מברק לבראטיירי, שהאשים אותו בצורה מצועפת בפחדנות ובחוסר יכולת על ידי השתתפות בהתכתשויות קטנות והימנעות מקרבות הכרעה ("[שלך] זה לא כל כך מלחמה, אלא הגרסה הצבאית של מחלת השחפת"), והסתיים בדרישה לנקוט פעולה נחרצת "בכל מחיר להצלת כבוד הצבא ויוקרת המלוכה". בתגובה למברק של קריספי, בערב ה-29 בפברואר נפגש בראטיירי עם הגנרלים שלו ובתמיכתם החליט להתעלם מהספקות שלו ותקף כוח אתיופי גדול בהרבה ב-1 במרץ 1896 ליד עדווה. בקרב עדווה הנחיל הצבא האתיופי הגדול בהרבה מהצבא האיטלקי תבוסה מכרעת לאיטלקים ואילץ את נסיגתם חזרה לאריתריאה. הגנרל בראטיירי לא נטל אחריות על התבוסה, האשים את אנשיו ואמר שהם פחדנים שאכזבו אותו בעדווה. לעומת זאת, המשקיף הצבאי הבריטי קבע כי החיילים האיטלקים הפשוטים בעדווה "היו חומר לחימה טוב כפי שניתן למצוא באירופה", אך הם אוכזבו על ידי הקצינים שלהם שלא הראו כישורי מנהיגות כלשהם.
שיעור האבדות שספגו הכוחות האיטלקיים בקרב עדווה היה גדול יותר מכל קרב אירופי גדול אחר במאה ה-19, אפילו מעבר לקרבות ווטרלו ואילאו של תקופת המלחמות הנפוליאוניות. יותר איטלקים נהרגו בלחימה של יום אחד בעדווה מאשר בכל מלחמות איחוד איטליה. קריספי הודיע לאחר עדווה כי הוא מתכנן להמשיך במלחמה נגד ה"ברברים" של אתיופיה, וישלח חיילים נוספים לקרן אפריקה, מה שגרם לתגובת נגד פומבית חריפה נגד המלחמה הלא פופולרית. לאחר התבוסה המשפילה של הצבא האיטלקי, פרצו מהומות בכמה ערים איטלקיות, ותוך שבועיים קרסה ממשלת קריספי על רקע התפכחות איטלקית מ"הרפתקאות זרות". ברומא הפגינו אנשים בסיסמאות "מוות למלך!" ו"תחי הרפובליקה!" שכן המלחמה פגעה קשות ביוקרתו של אומברטו שתמך בקריספי בעוצמה כה רבה. קריספי התנגד לכריתת שלום עם אתיופיה, ואמר שהוא רואה בכך השפלה עבור האיטלקים לעשות שלום עם "ברברים" כפי שכינה את האתיופים, ואמר שלא אכפת לו מחייהם של כמעט 3,000 איטלקים שנפלו בשבי האתיופים, שהיו מוחזקים כבני ערובה, באומר "שאפשר להקריב אותם" בהשוואה למשימה הלאומית "המפוארת" של כיבוש אתיופיה.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
לאחר מכן הודיע יו"ר הוועד הפועל, ליאו מוצקין על שמות המינויים ובעלי התפקידים המוצעים להנהלה הציונית. מינויים אלו אושררו על ידי הקונגרס.
פרנצ'סקו קריספי
נפילה מהשלטון ומוות
הקבינט המחליף של לאחר מכן השאיל את עצמו למסע הבחירות של קוואלוטי, ובסוף 1897 פנו רשויות המשפט ללשכת הצירים בבקשה לקבל רשות להעמיד לדין את קריספי בגין מעילה. ועדת חקירה פרלמנטרית גילתה רק שקריספי, עם כניסתו לתפקיד ב-1893, מצא את קופת השירות החשאי ריקה, ולווה כסף מבנק ממלכתי כדי לממן אותו, והחזיר אותו בתשלומים החודשיים שניתנו באופן קבוע על ידי האוצר. הוועדה, בהתחשב בהליך לא סדיר זה, הציעה, והלשכה אימצה, הצבעת גינוי, אך סירבה לאשר העמדה לדין.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
פתיחת הקונגרס
בחלקה האחרון של הישיבה נערכה אזכרה לאשר צבי גרינברג – "אחד העם", הוגה זרם הציונות הרוחנית, אשר נפטר חצי שנה לפני מועד הקונגרס. לאחר דברי ההספד שנשא נחום סוקולוב, הרצה מרטין בובר על דמותו והגותו של אחד העם.
את הישיבה המיוחדת לפתיחת הקונגרס, סיימו במעמד שירת התקווה.
פרנצ'סקו קריספי
נפילה מהשלטון ומוות
אולם זמן קצר לאחר מכן, בריאותו החלה להתערער והוא מת בנאפולי ב-11 באוגוסט 1901; על פי עדים רבים, מילותיו האחרונות היו: "לפני שאעצום את עיני לחיים, תהיה לי הנחמה העילאית לדעת שמולדתנו אהובה ומוגנת על ידי כל בניה".
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
מנושאי הקונגרס
בין ההחלטות של ועדות ההנהלה הציונית (רשימה חלקית) היו:
נושאים נוספים
פניות מקדימות שנשלחו אל הקונגרס לתשומת לב:
פרנצ'סקו קריספי
הערכה ומורשת
קריספי היה דמות צבעונית ופטריוטית נמרצת. הוא היה אדם בעל אנרגיה עצומה אך עם מזג אלים. כל חייו, הציבוריים והפרטיים, היו סוערים, דרמטיים ואופיינו ברצף של פעולות איבה אישיות מרות. על פי כמה הערכות נבעו "הגאווה הלוהטת של קריספי, הרגישות הכמעט מטורפת והאדישות לשיטות ממשל תקינות" מהירושה האלבנית שלו. למרות שהחל את חייו כדמות מהפכנית ודמוקרטית, ראשות הממשלה שלו הייתה סמכותנית והוא גילה בוז לליברלים האיטלקיים. בסוף המאה ה-19, קריספי היה הדמות הדומיננטית של הפוליטיקה האיטלקית במשך עשור. ג'וזפה ורדי הצדיע לו בתור 'הפטריוט הגדול'. הוא היה מדינאי קפדן יותר מקאבור, קונספירטור ריאליסטי יותר ממציני, דמות יותר ממולחת מגריבלדי. מותו הביא להספדים ארוכים יותר בעיתונות באירופה מאשר עבור כל פוליטיקאי איטלקי מאז קאבור.
כראש ממשלה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, קריספי היה מפורסם בעולם והוזכר לעיתים קרובות יחד עם מדינאים עולמיים כמו אוטו פון ביסמרק, ויליאם גלאדסטון והמרקיז מסולסברי. אף שבמקור פטריוט איטלקי נאור וליברל דמוקרטי, הוא הפך בהמשך לראש ממשלה סמכותני לוחמני ובעל ברית ומעריץ של ביסמרק. לעיתים קרובות הוא נתפס כמבשר של בניטו מוסוליני. מוסוליני תיאר את העידן הליברלי (1861–1922) כעיוות של החזון האידיאליסטי של מציני וגריבלדי, וקריספי היה ראש הממשלה הבודד של העידן הליברלי שאותו תיאר "איל דוצ'ה" במונחים אוהדים. במיוחד, שיבח מוסוליני את קריספי כממציא ה"אימפריאליזם האיטלקי" בניגוד ל"אימפריאליזם המערבי", והציג את מדיניות החוץ שלו כהשראה למדיניות החוץ הפשיסטית, והתקופה שאחרי 1896 הוכתרה כתקופת דעיכה שנגרמה לכאורה על ידי מדיניות החוץ ההססנית של ג'וליטי. מוסוליני הציג את מדיניות החוץ שלו כמו כיבוש אתיופיה כדי "לנקום את עדווה" וכריתת ברית עם גרמניה הנאצית כהמשך למדיניות החוץ של קריספי שכמוהו ניסה לכבוש את אתיופיה וכרת ברית עם האימפריה הגרמנית. המוניטין שלו היה קורבן של הפשיזם האיטלקי, שהעניק לו בשפע שמות רחובות, רובם נמחקו לאחר 1945. עם התמוטטות הפשיזם, המוניטין של קריספי הוכתם אנושות.
הקונגרס הציוני העולמי ה-15
אירועים בולטים הנוגעים ליישוב העברי או התפוצות שהתרחשו בשנת 1927
הגם שאירועים אלו אינם קשורים ישירות לאירוע הקונגרס הרי שהם נמצאים ברקע הגאו-פוליטי שלו בשל משמעותם על היישוב היהודי בארץ ישראל ומעורבות הנהגת היישוב וההנהלה הציונית בהם.
פרנצ'סקו קריספי
הערכה ומורשת
ההיסטוריון ר. ג'. ב. בוסוורת' (R.J.B. Bosworth) אמר שקריספי:
מכפלה חופשית
בתורת החבורות, המכפלה החופשית (Free product) של שתי חבורות היא החבורה הכללית ביותר בה משוכנות שתי החבורות, ונוצרת על ידי תמונות איבריהן. המכפלה החופשית היא בעלת תכונה אוניברסלית, כפי שיתואר בהמשך. מושג המכפלה החופשית הופיע לראשונה אצל פליקס קליין ב-1883.
יש לה הצגה טבעית בעזרת יוצרים ויחסים, אשר עוזרות בפועל לחשב את המכפלה החופשית.
כפתרון בעיה אוניברסלית
יהיו G,H שתי חבורות. נרצה להציג חבורה (יחידה) U, עם הומומורפיזמים כך שלכל חבורה K ולכל שני הומומורפיזמים  קיים ויחיד הומומורפיזם L:U \to K כך ש-. כלומר, רוצים שהדיאגרמה הבאה תתחלף:
במילים אחרות, רוצים למצוא אובייקט אוניברסלי, הכולל חבורה ושתי העתקות i,j,U עבור הבעיה האוניברסלית הנ"ל. מציאת אובייקט כזה פירושה שההעתקות מ-G,H לחבורה נוספת נקבעות על ידי האובייקט האוניברסלי. מתכונות של אובקייטים אוניברסליים, נובע שאם נמצא אחד כזה, הוא יהיה יחיד עד כדי איזומורפיזם (כלומר, החבורה תהיה יחידה עד כדי איזומורפיזם והמפות יהיו מתואמות עם האיזומורפיזם של החבורות).
הגדרה מפורשת
נביט בקבוצת הסדרות מאיברי G,H ועליה נגדיר יחס שקילות - ניקח את יחס השקילות המינימלי המקיים את ארבעת התנאים:
את קבוצת מחלקות השקילות המתקבלת נסמן על ידי G*H, ועליה נגדיר את פעולת שרשור המילים. איבר היחידה הוא המילה הריקה.
בדיקות ישירות מראות כי מבנה זה על G*H מוגדר היטב ומהווה חבורה, הנקראת המכפלה החופשית של G ו-H.
ההעתקות מוגדרות על ידי  (כלומר הן שולחות כל איבר למחלקה של המילה שהוא יוצר); העתקות אלו מהוות שיכונים של G,H לתוך G*H. יותר מכך, כל החבורה G*H נוצרת על ידי התמונות i(G),j(H).
כעת, כדי לפתור את הבעיה האוניברסלית, בהינתן חבורה והומומורפיזמים כנ"ל, נגדיר L:G*H \to K על איברי i(G),j(H) (היוצרים את החבורה), באופן הבא: . בדיקות ישירות מראות כי כל התנאים שנדרשו מתקיימים. בפרט רואים כי הגדרת L נכפית כך שהדיאגרמה תתחלף, ולכן ההעתקה יחידה.
ייצוג על ידי יוצרים ויחסים
ניתן לתת ייצוג מפורש של המכפלה החופשית על ידי יוצרים ויחסים. פורמלית, אם, אז מתקיים:
כעת גם רואים מדוע החבורה נקראת מכפלה חופשית - זו החבורה הכללית ביותר המכילה את G,H ומקיימת את היחסים שלהן (בנפרד) ורק אותם. לפי משפט גרושקו, מספר היוצרים המינימלי של המכפלה החופשית הוא סכום מספרי היוצרים המינימליים של שני הגורמים.
תכונות
לפי משפט תת-החבורות של קורוש (1933), כל תת-חבורה של מכפלה חופשית G אפשר לפרק בעצמה למכפלה חופשית, שבה כל מרכיב הוא או ציקלי אינסופי, או צמוד (ב-G) לתת-חבורה של אחד המרכיבים. לפי משפט האיזומורפיזם למכפלות חופשיות, שגם אותו הוכיח קורוש ב-1933, אם אפשר להציג חבורה G כמכפלה חופשית בשתי דרכים, אז המרכיבים בשתי ההצגות איזומורפיים עד כדי סדר. לפי משפט העידון (Baer ולוי, 1936), אם אפשר להציג מכפלה חופשית בשתי דרכים, אז יש הצגה נוספת כך שכל גורם משתי ההצגות הראשונות הוא מכפלה חופשית של גורמים ממנה.
גאוגרפיה של אסטוניה
אסטוניה היא מדינה בצפון-מזרח אירופה והיא אחת מן המדינות הבלטיות (ליטא, לטביה ואסטוניה), אסטוניה גובלת: ברוסיה ממזרח, לטביה מדרום, מפרץ פינלנד מצפון והים הבלטי ממערב. אסטוניה היא מדינה נמוכה המכסה כ-45,226 קמ"ר מתוכם 2,015 מים. לאסטוניה קו חוף רדוד הגובל בים הבלטי באורך 3,794 ק"מ.
איים
לאורך קו החוף קיימים 1520 איים והמרכזיים מביניהם הם סארמאה, והיומאה השוכנים ממערב לאסטוניה.
סארמאה
סארמאה שגודלו כ-2672 קמ"ר הוא האי הרביעי הגדול ביותר בים הבלטי והגדול ביותר תחת שליטת אסטוניה, האי שטוח ומישורי וחופייו מלאים בסלעים, לפני כמה אלפי שנים פגע באי מטאוריט שיצר מקבץ של 9 מכתשים.
היומאה
היומאה הוא האי השני בגודלו באסטוניה, אוכלוסייתו מונה כ-9181 איש שטחו הוא כ-980 קמ"ר ואורכו שלקו החוף של האי הוא 310 ק"מ, הנקודה הגבוהה ביותר באי היא גבעת טורנימאגי שגובהה הוא 68 מטר מעל פני הים. בנוף של האי ניתן למצוא בעיקר עצים מחטטנים וביצות אך באזורים הקרובים לים אפשר למצוא אחו.
וורמסי
וורמסי הוא האי השלישי בגודלו באסטוניה ושטחו הוא 98 קמ"ר האי הנמצא קרוב החוף הצפון מערבי של אסטוניה הוא מישורי ונמוך רוב האי מלא בצמחי סבך ויערות (שליש מן האי).
אגם פייפסי
האגם הגדול ביותר באסטוניה הוא אגם פייפסי ששטחו הוא 3,555 קמ"ר (האגם מתחלק בין אסטוניה ורוסיה 2015 קמ"ר בשטח אסטוניה ו-1540 קמ"ר בשטח רוסיה).
נהר ווהנדוו
ווהנדו (באסטונית: Võhandu) הוא הנהר הארוך ביותר באסטוניה. אורכו 162 ק"מ והוא זורם כולו בשטח המדינה. מוצא הנהר ברמת אוטפה, סמוך לכפר סאוורנה (Saverna) והוא נשפך לאגם למי (Lämmi), הוא החלק האמצעי של אגם פייפסי. בשנת 1963 הוכרזה שמורת טבע בעמק ווהנדו.
נהר פרנו
נהר פרנו הוא השני באורכו באסטוניה. הוא מתחיל באסטוניה, נמשך לאורך 144 ק"מ ונשפך בריגה.
נהר הגאויה
הוא נהר שאורכו 18 ק"מ, הנהר מתחיל באזור רמת וידזמה באסטוניה וממשיך דרך הערים צסיס וולדמיירה שבלטביה עד לשפיכתו לים הבלטי לא רחוק מריגה, בירת לטביה.
אקלים
מזג האוויר באסטוניה הוא חורפי הטמפרטורה הממוצעת נעה בין C° 2− ל-C° 8−, ובקיץ היא נעה בין C° 10–18.
באסטוניה קיימים משקעים כל השנה וכמותם נעה בין 20 ל-70 מ"מ בחודש בהתאם לעונה.
כניסה למערכת
באבטחת מחשבים, כניסה למערכת הוא התהליך בו אדם מקבל גישה לתוכנת מחשב לאחר אימות זהותו. לרוב האימות הנדרש כולל סיסמה ושם משתמש. לעיתים קרובות, מערכות מאובטחות מודרניות דורשות אימות רב שלבי, שכולל את החלקים הרגילים (שם משתמש וסיסמה) ומסתמך בנוסף להם על גורם בלתי תלוי, כגון קוד אימות בהודעת דואר אלקטרוני או מסרון, עבור אבטחה מוגברת.
כאשר אין עוד צורך בגישה לתוכנה, המשתמש יכול להתנתק או לצאת.
שימוש
כניסה למערכת משמשת בדרך כלל לכניסה לעמוד, אתר או אפליקציה ספציפיים, שמשתמשים לא רשומים או מנויים לא יכולים לראות. לאחר שהמשתמש התחבר, ניתן להשתמש בהתחברות כדי לעקוב אחר הפעולות שהמשתמש ביצע בזמן שהוא מחובר לאתר. יציאה מהאתר מתבצעת לעיתים באופן אוטומטי בעת סגירת האתר ולעיתים נדרשת התנתקות באופן אקטיבי של המשתמש בעזרת פקודה או קישור שנועדו להתנתקות.
באתרי אינטרנט המשתמשים בקובצי Cookie, למעקב אחר פעולות, כאשר המשתמש מתנתק מהאתר, לרוב ימחקו קובצי העוגיות מהאתר. כאמצעי זהירות, אין להסתמך על אמצעי יציאה אוטומטיים (יציאה מהאתר וכיבוי המכשיר), במיוחד לא על מחשב ציבורי, אלא יש להתנתק במפורש ולהמתין לאישור שההתנתקות הושלמה.
תחנת הרכבת זכרון יעקב
תחנת הרכבת זכרון יעקב הייתה תחנת נוסעים של רכבת ישראל ששירתה את היישוב זכרון יעקב וישובי הסביבה. התחנה נמצאת על מסילת החוף של רכבת ישראל, במערב היישוב זכרון יעקב, היום בצמוד לתחנה נמצא קניון מול זכרון. התחנה פעלה משנת 1920 ועד שנת 1996, אז נסגרה לשירות נוסעים בשל היעדר ביקוש. במקום קיימת תחנת רכבת תפעולית.
היסטוריה
תחנת הרכבת זכרון יעקב הוקמה על ידי הבריטים בשנת 1920 בסמוך ליישוב זכרון יעקב.
ניסיונות לפתיחה מחודשת של התחנה
ב-26 בנובמבר 2001, ערך שר התחבורה אפרים סנה ביקור בזכרון יעקב. במהלך הביקור הוצג בפניו הצורך בפתיחת תחנת הרכבת במקום. לאחר הביקור החליט השר שהתחנה תפתח לנוסעים במהלך שנת 2003. אך דבר לא קרה והתחנה נשארה סגורה.
מבנה התחנה
מבנה התחנה עדיין קיים אך אינו בשימוש מאז סגירת התחנה. התחנה היא ללא רציף והיא מכילה מבנה קטן בו יש כמה חדרים. התחנה נמצאת כ-500 מטרים ממערב לקניון מול זכרון. בצמוד לתחנה נמצא מבנה שו"ב של רכבת ישראל.
דיולה קוסטולאני-קאן
דיולה קוסטולאני-קאן (במקור קאן, בהונגרית: Kosztolányi-Kann Gyula, פשט, 9 בינואר 1868 – בודפשט, 5 בינואר 1946) היה צייר ואדריכל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
דיולה קאן (Kann) נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט קאן סוחר שנאפס (1835–1917) ושל רוזליה ארנסט. הוא למד אדריכלות, אבל מלבד התוכניות האידיאליות בספרים, הוא בקושי תכנן פרויקטים, אף על פי שהיו לו הזמנות. המפורסם ביותר מבין הבניינים שלו בבודפשט הוא בניין דירות לסטודיו בדרך קלנהג'י. הוא למד ציור אצל ברטלן קרלובסקי בבודפשט, אחר כך אצל שימון הולושי במינכן. בתחילה צייר נופים נטורליסטיים, מאוחר יותר תמונות נוף ריאליסטיות, שבהן ניתן לחוש את הצבעים והקווים של ציורי אנרי מאטיס, פול גוגן ופול סזאן. קוסטולאני-קאן היה חבר מייסד וחבר בקבוצת האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים.
בתערוכה שלו בהיכל האמנות בשנת 1911, הוענק לו פרס ג'רג' ראט על ציור הנוף שלו בשם "ספטמבר אחר הצהריים". בשנת 1913 זכה במדליית הזהב של הסלון הלאומי. רוב יצירותיו עברו לבעלות פרטית, אך כמה מהן נשמרות גם בגלריה הלאומית של הונגריה. לאיוש מרק (1867-1942) צייר דיוקן של דיולה קוסטולאני-קאן למען הדורות הבאים. אשתו הייתה אירן הרצקה, איתה התחתן בבודפשט ב-24 במאי 1896.
נלספרייט
נלספרֵייט (באפריקאנס: Nelspruit) היא עיר בצפון-מזרח רפובליקת דרום אפריקה. העיר מונה 58,672 תושבים (נכון לשנת 2011) ומהווה את בירת מחוז מפומלנגה. החל מאוקטובר 2009 שונה רשמית שמה של העיר למבומבלה (Mbombela) בידי רשויות השלטון.
היסטוריה
תחילתה של נלספרייט כתחנת רכבת שהוקמה בשנת 1891 כנקודת קצה זמנית של מסילת הרכבת ממוזמביק לפרטוריה, שנסללה ביוזמת נשיא טרנסוואל פול קרוגר. התחנה הוקמה על אדמת מרעה שהייתה בבעלות שלושת האחים חרט, אנדריאס ולואי נל, חוואים בורים, ונקראה על שמם (מילולית – הפלג של נל). האדמה הפורייה והגעת הרכבת משכו למקום מתיישבים, והתחנה התפתחה לכפר, שבשנת 1900 בעת מלחמת הבורים השנייה שימש לשבועות אחדים מושבה הזמני של ממשלת טרנסוואל הגולה שנמלטה מפרטוריה. ב-1905 הוכרז הכפר כעיירה, וזו קיבלה מעמד מוניציפלי של עיר ב-1940. העיר שימשה כצומת דרכים חשוב בטרנסוואל המזרחית וכמרכז חקלאי ומסחרי לכפרים ולחוות במחוז, ובהמשך מרכז תעשייתי. תעשיות עיקריות בה הן שימורי הדרים, נייר, מנסרות עיבוד עץ וייצור רהיטים.
עם חלוקתה האדמיניסטרטיבית המחודשת של דרום אפריקה בשנת 1994 נוצר מחוז מפומלנגה, ונלספרייט נקבעה כבירת המחוז. כל המוסדות הפיננסים הגדולים במדינה נמצאת בעיר זאת.
נלספרייט נבחרה לארח ארבעה משחקי כדורגל בינלאומיים במסגרת מונדיאל 2010 בדרום אפריקה. לצורך כך נבנה בעיר אצטדיון מבומבלה בהשקעה של כמיליון ראנד דרום-אפריקאי ובו 40,000 מושבים. בהקמת האצטדיון נקשרו שערוריות של שחיתות, העלמת מס ואף רצח.
תחבורה
יש שני נמלי תעופה בעיר ובקרבתה, כשהמרכזי בהם הוא נמל התעופה הבינלאומי קרוגר מפומלנגה, הנמצא במרחק של כ-20 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
דרך הבשור
דרך הבשור היא דרך נופית באורך של כ-18 ק"מ לאורך נחל בשור הנמשכת מקיבוץ צאלים בדרום עד לגן לאומי אשכול לאורך נופיו של נחל בשור. הדרך חוצה שמורת טבע ששטחה כ- 35 קמ"ר ובה נופי בתרונות, מעיינות הנובעים כל השנה, בריכות מים, צמחייה עשירה, מגוון בעלי חיים ואתרים ארכאולוגיים. הדרך עוברת בין תחנות שונות המכילות אטרקציות מעשי ידי אדם, תצפיות נוף ואתרים היסטוריים.
היסטוריה
רעיון הדרך הנופית לאורך הנחל נולד בשנת 1983 בעקבות פגישה בין שני סוקרי-שטח: אמנון ליבנה ("בּוּצי") מקיבוץ רביבים, שעסק באותם ימים בסקר-נוף מטעם רשות שמורות הטבע והמועצה האזורית אשכול, ודן גזית מקיבוץ גבולות, שעסק במקביל בסקר ארכאולוגי של האזור בתמיכת אגף העתיקות שלימים הפך לרשות העתיקות.
זוג הסוקרים חבר לעזרי אלון מרשות שמורות הטבע (לימים רשות הטבע והגנים) והשלישייה פרסמה בשנת 1983 תסריט ראשוני לחזון של דרך נופית שתאפשר לציבור גישה לנופיו של נחל הבשור שלימים שולב בתוכנית האב של המשרד להגנת הסביבה לשיקומו והנגשתו של הנחל. מתוך התשריט:
ראשית העבודות
לאחר פניה אל המוסדות : המועצות אשכול ומרחבים, מינהל מקרקעי ישראל, הוועדה המקומית "שמעונים", רשות הטבע והגנים, החברה להגנת הטבע, המשרד לאיכות הסביבה, רשות הניקוז, רשות העתיקות, מינהלת התיירות בנגב, הסוכנות היהודית וקק"ל, הוחלט על הקמת ועדת היגוי לקידום הרעיון. במשך 5 שנים בוצעו מאות פגישות וסיורים עם הגורמים השונים כדי להגיע לפשרות בין הדרישות של "בעלי העניין", בין השטח הרגיש ובין החזון של יוזמי הדרך.
בשנת 1991 החלה הסלילה במימון ובביצוע קק"ל, תוך בעיות בלתי צפויות. למשל, הנהלת פארק אשכול חזרה בה מהסכמתה הראשונית למעבר הדרך דרכו, אלתורים כמו ה"מחלף" ליד חוות היענים, והתנגדות פתאומית של "אדם, טבע ודין" למגדלי התצפית שהוסרה רק בהתערבות בית המשפט. במהלך התכנון נוספו לדרך אטרקציות כגון "הגשר התלוי" בקרבת הכניסה הדרומית.
דרך הבשור כיום
דרך הבשור כיום נמשכת לאורך כ-18 ק"מ מצאלים בדרום ועד לגן הלאומי פארק אשכול בצפון.
קיימות תוכניות להכשיר מקטע צפוני נוסף שיאריך את הדרך עד למרגלות תל ג'מה בואך קיבוץ רעים.
נקודות העניין העיקריות לאורך דרך הבשור
להלן תיאור נקודות העניין העיקריות בנסיעה מדרום לצפון לאורך דרך הבשור:
הכניסה הדרומית לדרך הבשור נמצאת מצפון מערב לצומת צאלים על כביש מספר 222 לכיוון גבולות. כמאתיים מטרים אחרי הצומת יוצאת ימינה דרך עפר, העוברת לאורך הגדה המערבית של נחל בשור.
תיאור נקודות העניין העיקריות לאורך דרך הבשור, מדרום לצפון
(י) =בגדה הימנית; (ש) = בגדה השמאלית
(ש)- מגדל תצפית וחניון.
(י)-  אתרים כלקוליתיים על השלוחות; נביעת-מים באפיק.
(י)- מצוק שבו ניתן "לקרוא" את ההיסטוריה הגאולוגית של הנחל; אנדרטה; ביתרונות, גשר חבלים.
(י)- מכלול של חווה חקלאית רומית-ביזנטית: בארות, בורות-מים, סכרים בערוצים, מבנים, כבשנים, אמות-מים חצובות, מחצבות.
(י)- סכר בנחל, תעלת-איסוף למי הזרימות, מאגר-מים באפיק, מאגר עילי, באר עתיקה ליד אשלים זקנים.
(ש)- מצפור מוסדר, פינת תצפית מוצלת. מאגר-מים עילי וגשר ברזל על-גבי צינור המחבר את שני המאגרים בשתי הגדות.
(ש)- באר עם מבנה-על מתקופת המנדט (באר רבובה).
(י) - מערת מגורים בדווית.
(י)- באר עתיקה (ביר קמלה), מוצב ושרידי מחנה צבאי ליד סוללת מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(י)- בית קברות עתיק רחב-ידיים, אתר כלקוליתי, אתר מתקופת הברזל 1ב', דרך החוצה את הנחל.
(ש)- אתר מתקופת הברזל 1ב' (תל סַוַּאוִּין), שרידי סוללת מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(ש)- אתר מתקופת האבן הקדומה, קוביית-בטון שהיא שריד מסייסמוגרף כהכנה ל"תעלת הימים" (שנות ה-80 של המאה ה-20).
(ש)- תל עתיק שהיה מיושב בין המאה ה-18 לפני הספירה עד המאה השנייה לספירה (תל שרוחן).
(י)- שרידי מחנה-צבא רומי, כבשני סיד ובאר עם מתקן-שאיבה ממתכת ולידו נביעה בנחל (עין שרוחן).
(ש)- מחצבות-כורכר עתיקות, אתר כלקוליתי, מחצבות עתיקות בסלע-חוף.
(ש)- מצוק לס וחרסיות; שרידי חפירים וסוללות של מסילת-ברזל מימי המלחמה העולמית הראשונה.
(י)- שחזור חלקי של גשר הרכבת הנ"ל; (בתוך פארק אשכול).
(ש)- בתרונות צמודים לדרך הבשור; קטע "כביש הרעב" המקורי ביציאה מהדרך. ומוליכה צפונה עד לפארק אשכול, אל כביש מספר 241 (כביש מגן- גילת). ולחוות היענים התיירותית "אל היען".