cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סילביה פדריצ'י
רקע
פדריצ'י גדלה באיטליה, והגיעה לארצות הברית ב-1967 כדי ללמוד לתואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו. היא לימדה באוניברסיטת פורט הארקורט בניגריה, ומונתה כפרופסור חברה ולאחר מכן כפרופסור לפילוסופיה פוליטית בינלאומית באוניברסיטת הופסטרה, שם לימדה לימודי נשים, היסטוריה, חינוך ותרבות של נשים, לימודים בינלאומיים, ופילוסופיה פוליטית.
היא מייסדת-שותפה של הקולקטיב הפמיניסטי הבינלאומי (International Feminist Collective), הארגון שעמד מאחורי הקמפיין הבינלאומי בעד שכר עבור עבודות הבית, Wages For Housework. ב-1973, היא עזרה להקים קבוצות במסגרת הקמפיין ברחבי ארצות הברית. בשנת 1975 היא פרסמה את הספר Wages Against Housework, אחת העבודות המוכרות ביותר במסגרת התנועה.
בשנות ה-1990, לאחר תקופה בה לימדה בניגריה, היא הייתה פעילה בתנועה נגד גלובליזציה, ובארצות הברית, נגד עונש מוות במסגרת הפרויקטשל האגודה לפילוסופיה רדיקלית (RPA). היא מייסדת שותפה של ועדת החופש האקדמי באפריקה (CAFA), ארגון שמטרתו תמיכה במאבקי סטודנטים ומחנכים באפריקה, אל מול שינויים מבניים בכלכלות האפריקאיות ומערכות החינוך, והייתה מעורבת בקולקטיב Midnight Notes Collective.
תרומה לתאוריה חברתית
העבודה הידועה ביותר של פדריצ'י היא Caliban and the Witch: Women, the Body and Primitive Accumulation, המרחיבה על עבודתה של לאופולדינה פורטונאטי, אשר חקרה את הסיבות לציד מכשפות בתחילת התקופה המודרנית, אך עם פרשנות פמיניסטית. בעבודה זו, פדריצ'י טוענת נגד התאוריה של קרל מרקס שצבירה פרימיטיבית של הון היא בהכרח מקדם של קפיטליזם. במקום זאת, היא טוענת כי צבירה פרימיטיבית היא יסוד מאפיין של הקפיטליזם עצמו—שהקפיטליזם, על מנת לקיים את עצמו, דורש עירוי מתמיד של הון מופקע.
פדריצ'י מחברת בין הפקעה זו לבין עבודה ללא שכר של נשים, כזו שמקושרת לרבייה וכן עבודה אחרת, אותה היא מציבה כמקדם היסטורי לעלייה של כלכלה קפיטליסטית מבוססת עבודה בשכר. בהקשר זה, היא מציגה את המאבק ההיסטורי על נחלת הכלל והמאבק על קומונליזם. במקום לראות את הקפיטליזם בתור הכוח המשחרר והמביס של הפיאודליזם, פדריצ'י מפרשת את עלייתו של הקפיטליזם כמהלך ריאקציונרי אשר חותר נגד הגאות של הקומונליזם.
פדריצ'י ממקמת את מיסוד האונס והזנות, כמו גם את משפטי הכפירה וציד המכשפות, עם השריפות על המוקד והעינויים הנלווים, כחלק מרכזי בדיכוי שיטתי של נשים, וניכוס עבודתן. את הדיכוי הזה היא מקשרת להפקעה קולוניאליסטית, ומספקת מסגרת להבנת העבודה של קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי, ועוד מוסדות פרוקסי כעוסקים במחזור מחודש של צבירה פרימיטיבית, שבה כל מה שמוחזק במשותף (נחלת הכלל)—מים, זרעים, הקוד הגנטי שלנו—הופך למופרט בגרסה חדשה של גידור.
ירמיה דמן
הרב ירמיה חיים דמן (נולד ב-1951) הוא בעל תפילה, זמר ומלחין בחצר חסידות בעלז. כמו כן הוא משמש כמשגיח בישיבת בעלז בטלז סטון.
קורות חיים
נולד וגדל בבני ברק למשפחה מחסידות בעלז. את יסודות המוזיקה החסידית שאב מאביו יצחק דמן (שנקרא איטשע), יליד רוזבדוב שהיה בעל תפילה ובקי במנגינות חצר רוזבדוב-רופשיץ. כשאר אחיו התחנך במוסדות בעלז.
משנות ה-70 משמש הרב דמן כזמר חצר של חסידות בעלז, וכיום הוא מוותיקי הזמרים והמלחינים של המוזיקה החסידית השמרנית. מפעם לפעם הוא מלחין שירים בעצמו, אך לרוב מבצע שירים של זמרים ומלחינים אחרים בחצר בעלז, כדוגמת הרב יוסף צבי ברייער והרב שלמה קאליש.
על פי הוראת האדמו"ר מבעלז נמנע הרב דמן מלהשתתף במופעים פומביים, למעט בכינוסי מצווה, כגון שמחת בית השואבה, הכנסת ספר תורה וסיומי הש"ס.
הרב דמן הפיק עשרות תקליטים של ניגוני חסידי בעלז, יחד עם מקהלת חסידי בעלז. בנוסף לכך הפיק סדרת תקליטים בשם "עתיקא קדישא" ובהם לחנים חסידיים עתיקים מחצר רוזבדוב-רופשיץ. בדיסק נוסף בשם "ערליכע ניגונים", שר דמן ניגונים של הגראמער הרב יום טוב עהרליך.
הרב דמן משמש גם כחזן בבית הכנסת הגדול של בעלז בירושלים מדי ליל שבת בתפילת קבלת שבת ובתפילות בימים הנוראים. וכן שר בעריכת השולחן ("טישים") בחצר בעלז, ובהדלקת נרות של חנוכה בחצר, וכן בחתונות הענק של נכדי האדמו"ר. אחיינו הוא הסופר והפובליציסט החרדי, דוד דמן.
הרב דמן מתגורר בקריית בעלז בירושלים.
אלבומים
חלק מהאלבומים בהם שר דמן:
סטרטופאוזה
סטרטופאוזה היא שכבת אוויר באטמוספירה המפרידה בין הסטרטוספירה לבין המזוספירה.
הטמפרטורה של אטמוספירת כדור הארץ משתנה בהתאם לגובה, כאשר הטמפרטורה הממוצעת של האטמוספירה בגובה פני הים היא 14 מעלות צלזיוס. היחס בין הגובה לטמפרטורה משתנה בהתאם לשכבות האטמוספיריות השונות. הגבולות בין השכבות נקראים טרופופאוזה, סטרטופאוזה ומזופאוזה, ובהם הטמפרטורה לא משתנה עם הגובה.
הפארק הלאומי פורנולולו
הפארק הלאומי פורנולולו (באנגלית: Purnululu National Park) משתרע על פני כ-2,400 קמ"ר בצפון-מזרח אוסטרליה המערבית. הוא הוכרז כפארק לאומי ב-1987 וכאתר מורשת עולמית ב-2003. פירוש שמו של הפארק בשפת הקיג'ה הוא "אבן חול", כשמם של הסלעים המאפיינים אותו.
אלכסיי נמוב
ביוגרפיה
אלכסיי נמוב החל להתאמן בגיל חמש בבית הספר לספורטאים צעירים בעיר טוליאטי. בשנת 1989 הוא ניצח באליפות ברית המועצות לנוער. החל משנת 1990 הוא השתתף בתחרויות בינלאומיות תוך זכייה במדליות. בשנת 1994 נמוב ניצח באליפות רוסיה לבוגרים. בעקבות כך הוא נשלח לאליפות העולם ונכלל במשלחת ארצו לאולימפיאדה.
הפארק הלאומי פורנולולו
גאוגרפיה
את הפארק חוצה רכס באנגל באנגל (Bungle Bungle Range), הכולל גבעות קטנות, קוניות וסימטריות המפוספסות בכתום ושחור. הצבע הכתמתם נוצר כתוצאה מקיומו של ברזל מחומצן ואילו את הצבע האפרפר גורמות כחוליות. הרכס החל להיווצר לפני 350 עד 375 מיליון שנה, והגבעות החלו להיפרד זו מזו לפני כ-20 מיליון שנה, כתוצאה מתהליכי סחיפה. גובהה של הפסגה הגבוהה ביותר ברכס 578 מטר מעל פני הים. מתחתיו משתרעים מישורים מכוסים צמחייה.
הצמחייה במישורים שסביב הגבעות משקפת את מיקומו של הפארק בתפר שבין הסוואנה הטרופית לבין המדבר, והיא כוללת בעיקר אזורים מיוערים או אזורי עשב שבהם גם עצי אקליפטוס, שיטה וגרווילאה. בחלק הצפוני, הלח יותר, נפוצים גם דקלים, סחלבים ו-17 מיני שרכים. בפארק כולו 653 מיני צמחים.
אלכסיי נמוב
ביוגרפיה
בשנת 2004 נמוב הגיע למשחקים אולימפיים לאחר פציעה ולא זכה באף מדליה. אומנם בעקבות פרשת השיפוט האיגוד הבינלאומי החליט על שינויים משמעותיים בשיטת הניקוד.
הפארק הלאומי פורנולולו
גאוגרפיה
בתחומי הפארק 298 מיני בעלי חוליות, בהם 149 מיני ציפורים, 81 מיני זוחלים, 41 מיני יונקים, 15 מיני דגים ו-12 מיני צפרדעים. עם הציפורים המצויות בפארק נמנים שרקרקי קשת, תוכונים ובזים אוסטרלים אפורים. היונקים כוללים מכרסמים, עטלפים, וכן שלושה סוגי קנגוראים: וולאבי חד-זנב, וולאבי הסלעים ווולארו מצוי. בין הזוחלים ניתן למצוא לטאות כוח וחומטיים.
אלכסיי נמוב
ביוגרפיה
בשנת 2005 נמוב פרש מתחרויות ועוסק בפעילות ציבורית.
הפארק הלאומי פורנולולו
גאוגרפיה
אבוריג'ינים הגיעו לאזור בו מצוי כיום הפארק לפני כ-40 אלף שנים, וחיו באזור נהר אוֹרד. עדויות לקיומם מספקים ציורי סלע, אתרי קבורה וכלים שונים שנמצאים בו. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הגיעו לאזור הלבנים הראשונים, לאחר מציאת זהב בהולז קריק. להגעתם של הלבנים היו השפעות סביבתיות וחברתיות על האזור: עדרי בקר גדולים שהביאו עמם שינו את המאזן האקולוגי, ותרבותם ומנהגיהם של האבוריג'ינים החלו להיעלם. תושבים אבוריג'ינים מעורבים כיום בניהולו של הפארק.
אלכסיי נמוב
השתתפות באולימפיאדות
המשחקים הראשונים בהם השתתף נמוב היו אולימפיאדת אטלנטה (1996). במשחקים אלו נמוב זכה בשתי מדליות זהב, מדליית כסף ו-3 מדליות ארד. בסך הכול הוא זכה ב-7 מדליות במהלך התחרויות באטלנטה.
הפארק הלאומי פורנולולו
גאוגרפיה
הפארק ממוקם בחבל ארץ נידח, והגישה אליו כרוכה בנסיעה בת 3 שעות ברכב שטח, והיא אינה אפשרית בעונה הגשומה, הנמשכת כארבעה חודשים. מדי שנה מבקרים בו כ-20 אלף תיירים.
אלכסיי נמוב
השתתפות באולימפיאדות
את ההישג הזה שיחזר נמוב כעבור ארבע שנים באולימפיאדת סידני (2000).
למשחקי אתונה בשנת 2004 הגיע נמוב ככוכב הנבחרת למרות שזמן קצר לפני המשחקים הוא נפצע. ההישג הגדול של נמוב במשחקים אלו היה המקום החמישי בתרגיל מקבילים. בתרגיל על מתח הוא ביצע תרגיל שכלל מספר אלמנטים קשים. שופטי התחרות נתנו לו ציון 9.725 בלבד. צופי התחרות לא נתנו יד להמשך התחרות והייתה מהומה באולם. לאחר רבע שעה הציון שונה ל-9.762 אך גם זה השאיר את נמוב מחוץ לטווח המדליות. הצופים לא נרגעו והמשיכו ברעש. רק לאחר שנמוב עצמו התייצב במרכז האולם וביקש מהצופים לתת אפשרות להמשיך בתחרות הצופים נרגעו.
בעקבות המהומה, חלק משופטי התחרות הוצאו מחבר השופטים ונמוב קיבל התנצלות רשמית של התחרות. תקופה קצרה לאחר התחרות בוצעו שינויים מפליגים בשיטת הניקוד.
1950 בצרפת
1950 הייתה השנה בה ציינה צרפת 963 שנות לאום.
התוחמת הצפונית
התוחמת הצפונית היה גוש התנחלויות ששכן בצפון רצועת עזה. הגוש כלל שלושה יישובים (אלי סיני, דוגית וניסנית) ואת אזור התעשייה ארז. הגוש פונה יחד עם גוש קטיף וארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון כחלק מתוכנית ההתנתקות.
בגוש התוחמת הצפונית התגוררו נכון ל-2004 כ-1,580 תושבים. בניגוד למרבית היישובים בגוש קטיף, גוש זה התאפיין באוכלוסייה חילונית אמידה. עם זאת, על אף קרבתם לעיר אשקלון ולמועצה אזורית חוף אשקלון השתייכו שלושת היישובים למועצה אזורית חוף עזה.
אזור התעשייה
במזרח הגוש, בצמוד לגדר המערכת סביב רצועת עזה ולמעבר ארז הוקם ב-1970 אזור התעשייה ארז. בשיא פעילותו של אזור התעשייה היו בו כ-210 מפעלים, בתי מלאכה ומוסכים שהעסיקו כ-4,500 עובדים מרצועת עזה. במקור שטח אזור התעשייה היה אמור להיות בחלקו בשליטה ביטחונית ישראלית (כמו השטח של יישובי צפון השומרון אשר פונו אזרחית אך לא צבאית), כך למשל במסמך שהציג חגי שובל, בעבר ראש ענף במפקדת תיאום וקישור ארז (אשר בסיסה היה צמוד לשטח אזור התעשייה) שאף הגיע לידי מספר בעלי עסקים, במסמך נקבע כי לפחות חלקו הצפוני של אזור התעשייה מתוכנן להישאר בשליטה ביטחונית ישראלית גם במסגרת הסדר קבע. עם זאת, בפועל פונה אזור התעשייה בתוכנית ההתנתקות יחד עם שאר יישובי התוחמת הצפונית וגוש קטיף ושרידיו נהרסו על ידי צה״ל ב-2008. כיום השטח שעליו עמד אזור התעשייה נמצא תחת שליטת ממשל חמאס ברצועת עזה.
היסטוריה
אחת הבעיות שהיו לתושבי התוחמת הצפונית הייתה היעדר גדר מערכת שמפרידה בין התוחמת עצמה לבין רצועת עזה. על אף בקשות רבות מצד התושבים, הממשלה וצה"ל לא הקימו מעולם גדר בטענה כי הם חוששים שהקמת הגדר תיתפס כקביעת גבול קבע בין ישראל לרשות הפלסטינית וכי התוואי המוצע של הגדר עובר בשטחים פרטים של פלסטינים.
בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, יישובי התוחמת הצפונית, לא היו יישובים יהודיים המוקפים באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון. ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה בלטה בקרב אנשי ימין כמו עוזי דיין אף גם כללה התנגדות של מספר אנשי שמאל בולטים באותה תקופה, בהם עמי אילון ועמרם מצנע אשר טענו כי פינוי התוחמת הצפונית יקל על שיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל ובפרט לעבר אשקלון ויישובי האזור. תושבי התוחמת ניסו אף לטעון כי אין הצדקה מדינית לפנות את האזור בטענה כי רובו לפני מלחמת ששת הימים היה שטח הפקר בין ישראל למצרים ולא היו בו יישובים פלסטינים או ערבים וזאת בניגוד ליישובי גוש קטיף וצפון השומרון.
ביולי 2005 ניסה לקדם איש העסקים וחבר הכנסת לשעבר, שמואל פלאטו-שרון הקמת מלון וקזינו באלי סיני שיפעל לאחר פינוי היישוב ויוכלו להיכנס אליו גם ישראלים וגם פלסטינים אך הרעיון נזנח ולא קודם מעולם.
בדצמבר 2005, חצי שנה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ולאחר שיגור קסאם לעבר שדרות, פתח צה"ל במבצע שמיים כחולים. במסגרת המבצע, צה"ל הכריז על אזור התוחמת הצפונית לשעבר, ביצע מספר פעמים ירי ארטילרי לעבר עמדות שיגור קסאמים שהוצבו באזור בו היו יישובי והרג חוליית מחבלים שניסתה לירות טילים מחורבות אלי סיני. גם שנה לאחר מכן, במבצע גשמי קיץ נכנס צה"ל לשטח זה ונלחם במחבלים שפעלו מחורבות היישובים.
תחבורה
מספר קווים הגיעו לגוש התוחמת הצפונית ואף לגוש קטיף מתחנה המרכזית של אשקלון ומיישובי עוטף עזה. בנוסף לכך כביש 230, כביש 331 וכביש 3411 שימשו את יישובי התוחמת הצפונית.
עלית קרפ
עָלית קרפ (נולדה ב-1962) היא כותבת, עורכת ומתרגמת ישראלית. בעלת טור דעה בעיתון "הארץ" ומבקרת ספרות במוסף הספרים שלו. הייתה עורכת כתב העת לספרות "מסמרים" עם אמיר רותם.
ביוגרפיה
עלית קרפ נולדה בקיבוץ המעפיל. אביה ממשפחה של ניצולי השואה מהונגריה שהצילה שרה שלקהאזי, חסידת אומות העולם, ואימהּ ממשפחה מסלוניקי, ממקימי נמל חיפה.
בצעירותה עברה לירושלים ולאחר מכן חזרה לקיבוץ. למדה ספרות אנגלית; במשך שנה וחצי שימשה נספחת תרבות בשגרירות ישראל בסטוקהולם, בירת שוודיה. לאחר שובה לישראל הפיקה שנים מספר את תוכנית סרטי הילדים והנוער בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בתחילת שנות האלפיים הייתה עורכת לשון וחברת מערכת ב"צפון 1", מקומון של רשת שוקן בגליל המערבי, וכתבה במקומונים אחרים של רשת שוקן. שירים מפרי עטה התפרסמו בכמה גיליונות של כתב העת "הליקון".
מחזהּ של קרפ "הנסיכה עדינה מארץ קלמנטינה" היה אירוע החוצות המרכזי בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 2002.
בשנת 2007 הצטרפה לצוות העורכים של "מסמרים", כתב עת לספרות שייסדה נועה דנציגר ב-2005 בהשראת כתב העת הבריטי "גרנטה". כתב העת יצא לאור עד שנת 2011.
קרפ שימשה מבקרת ספרים במוסף הספרים בעיתון "הארץ", והיא מנהלת את קבוצת הפייסבוק "לא סופרים - מועדון הקריאה של "הארץ". היא מתרגמת טקסטים אקדמיים, עורכת וכותבת דרך קבע מאמרי דעה. רבים ממאמריה תורגמו לאנגלית וזכו לתגובות.
בסוף 2018 יצא לאור ספרה "אווזים: רשמי מסע בשוודיה" בהוצאת אפיק.
בתחילת 2019 התחילה לפרסם ביקורות ספרים במוסף השבת של "מקור ראשון".
יאחנייה
יאחנייה (ברומנית: iahnie de fasole) הוא מאכל רומני דמוי חומוס העשוי משעועית. נקרא ברומנית גם "פסולה בטוטה" (Fasole bătută), שם שמשמעו "שעועית חבוטה" ומרמז על דרך ההכנה. המילה הגיעה לרומנית מטורקית וייתכן כי מקורה הוא פרסי. קיימים גם סוגים נוספים של יאחנייה העשויים מירקות אחרים כמו חצילים ועם בצל, כמו כן יאחנייה מבשר או דג, למשל קרפיון. במטבח הטורקי והמטבח היווני, היאחנייה מוכרת כנזיד בשם "יאחני" (בטורקית: yahni, ביוונית: γιαχνί). יאחנייה העשויה משעועית נקראת ביוונית "פסולאקיה יאחני" (fasolakia yiahni).
עלית קרפ
חיים אישיים
קרפ נשואה ללביא, פרופסור במכללה האקדמית להנדסה בראודה, ואם לשניים ומתגוררת בכרמיאל.
ספרים שערכה
קרפ ערכה עשרות ספרים, בהם:
יאחנייה
דרך ההכנה
את השעועית המוכנה, לפני הוספת הבצל, אפשר לשמור במקרר זמן רב.
עלית קרפ
ספרים שתרגמה
כמו כן תרגמה יצירות קצרות רבות.
סיפורים קצרים
קרפ פרסמה סיפורים קצרים בכתב העת "מסמרים" וב"מעריב". כמה מהם תורגמו לאנגלית ולשפות אחרות ופורסמו בכתבי עת ובעיתונים בעולם. הסיפור "הנסיכה" פורסם ב"הגרדיאן" והסיפור "יקוב" פורסם בכתב העת "World Literature Today" בשם "Made Flesh".
מילוט אוצר הזהב הנורווגי הלאומי
מילוט אוצר הזהב הנורווגי הלאומי היה פעולה שנעשתה על ידי שלטונות וצבאות נורווגיה ובריטניה בראשית הפלישה הגרמנית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה. במהלכה הוצאו מן המדינה בהצלחה כ-50 טונות של זהב, ששוויים כ-670 מיליון דולר (בערכי שנת 2007) והועברו לבריטניה ומשם לארצות הברית.
בבוקר ה-9 באפריל 1940 נודע לשלטונות נורווגיה שכלי שיט גרמניים מתקרבים אל אוסלו. אז ניתנה הוראה לפנות את עתודות הזהב מאוסלו לעיר לילהאמר, כ-130 קילומטרים מצפון לה. משאיות וסבלים אזרחיים גויסו במהירות, מטען הזהב הועמס והמשאיות עזבו את העיר בזו אחר זו. מיד לאחר שיצאה המשאית האחרונה לדרכה, בשעה 1:00 בצהריים, נכנסו הגרמנים לאוסלו. נראה שפעולת הפינוי הצליחה רק משום שתותחי חופים נורווגיים הצליחו להטביע באותו בוקר בפיורד אוסלו את הסיירת הגרמנית הכבדה בליכר, שכן עליה נמצא כוח שתפקידו היה לתפוס את עתודות הזהב הנורווגיות.
בלילהאמר נותר מטען הזהב במשך מספר ימים, עד אשר נודע שהגרמנים מתקרבים אל העיר. אז הוחלט להעמיס את הזהב על רכבת שנועדה להוביל גם את מלך נורווגיה וממשלתה. לעת הזאת כבר נודע לגרמנים על נוכחות כל אלו בלילהאמר. צנחנים גרמנים על גבי אוטובוסים ניסו לפרוץ לעבר העיר, אך נבלמו על ידי חיילים נורווגים.
הרכבת יצאה מלילהאמר ב-19 באפריל והגיעה למחרת לעיר הנמל אונדלסנס (Åndalsnes), כ-220 קילומטרים מצפון-מערב ללילהאמר. הגרמנים הרודפים החלו להפציץ את העיר עד שנחרבה לבסוף, אך הרכבת הוצאה לתחנת רכבת במרחק מספר קילומטרים מהעיר ולא נפגעה.
אונדלסנס הייתה גם בסיס נחיתה של כוח המשלוח הבריטי, שהגיע כדי לבלום את הגרמנים. לבריטים נמסר כעת על קיומו של משלוח הזהב והם התבקשו והסכימו להוציאו מן המדינה על גבי ספינותיהם. בעצה אחת עמם הוחלט להעמיס את מטען הזהב על גבי מספר כלי שיט כדי להקטין את הסיכון לאובדנו.
הספינה הראשונה, הסיירת הבריטית גלטיאה (Galatea), יצאה מאונדלסנס ב-24 באפריל עם כ-8 טון זהב. אז כבר היה מסוכן מדי להשאיר את יתרת הזהב בעיר, שכן כאמור היא הופצצה קשות והכוחות הגרמניים התקרבו אליה במהירות כאשר הם הודפים מפניהם את חיילי הרגלים הנורווגים והבריטים שניסו לעצור אותם.
יתרת מטען הזהב הועמסה במהירות על גבי משאיות ונשלחה לעיר החוף מולדה (Molde), כ-30 קילומטרים מצפון-מערב לאונדלסנס (גם עיר זו הופצצה קשות מיד לאחר מכן). בדרך התקלקלו מספר משאיות ומטענן הועבר מהן למשאיות אחרות. מרבית מטען הזהב הנותר הועמסה במולדה על גבי הסיירת הבריטית גלאזגו, אך היה צורך להפסיק את ההעמסה עקב התקפות האוויר הגרמניות. הסיירת הפליגה ממולדה ב-29 באפריל.
הספינה דריבה הותקפה בדרכה מספר פעמים על ידי מטוסים גרמניים ולבסוף העלה אותה קברניטה על החוף על מנת למנוע את טביעתה. חמש ספינות דייגים הוזעקו על מנת לקחת ממנה את מטענה, והן הובילו אותו בהצלחה לנמל בו המתינה להן יתרת מטען הזהב. לאחר שהיא הועמסה הפליגו הספינות לעיירה טיטרן (Titran) שבאי פרייה (Frøya), כ-120 קילומטרים מצפון-מזרח למולדה. במקום זה הועבר המטען כולו לשתי ספינות דיג גדולות יותר, אשר הפליגו ב-5 במאי והגיעו אל טרומסה ב-9 לחודש. שם הועבר המטען כולו לסיירת הבריטית אנטרפרייז (Enterprise), שהפליגה ב-24 במאי. למרות שתי התקפות אוויר גרמניות הגיעה הסיירת לנמל סקפה פלו שבצפון סקוטלנד והפליגה משם לנמל גרינוק (Greenock) שליד העיר גלאזגו. במקום זה הורד לחוף מטען הזהב שלה – 19 הטונות האחרונים של מטען הזהב הנורווגי.
מטעני הזהב הובלו ברכבות ללונדון ואוחסנו שם בכספת של בנק אנגליה. בחדשים יוני ויולי הועבר מטען הזהב (למעט כמות קטנה ממנו) בחלקים בספינות לקנדה. הוא אוחסן בכספות הבנקים המרכזיים של קנדה וארצות הברית באוטווה ובניו יורק. בסך הכל הגיע לשם המטען כולו בשלום, למעט 297 מטבעות זהב שאבדו כאשר אחת מחביות המטבעות ניזוקה במהלך הובלתה בספינה בריטית.
להצלחת מבצע מילוט הזהב נודעה חשיבות סמלית עבור הנורווגים נוכח תבוסתם בפני הגרמנים באביב 1940.
צ'ימבורסו
הצ'ימבורסו (Chimborazo) הוא ההר הגבוה ביותר באקוודור, גובהו 6,268 מטרים. ההר, הר געש רדום, ידוע גם בכך שפסגתו היא הנקודה הרחוקה ביותר על פני האדמה ממרכז כדור הארץ, 6,384.4 קילומטרים.
קרחונים
ההר מכוסה קרחונים ואלו מספקים את המים עבור מחוז בוליבר ומחוז צ'ימבורסו. הקרחונים קטנים בעשורים האחרונים, ממספר סיבות: ההתחממות העולמית, הצטברות אפר געשי (מהתפרצות הרים אחרים) ותופעות אל ניניו.
גובה
ההר הוא ההר הגבוה ביותר באקוודור. גובהו 6,268 מטרים מעל גובה פני הים. הצ'ימבורסו הוא ההר הגבוה ביותר ברכס האנדים שמצפון לפרו. אף על פי שהאוורסט הוא ההר הגבוה ביותר בעולם מבחינת גובהו, הצ'ימבורסו הוא ההר שמרחקו ממרכז כדור הארץ הוא הגדול ביותר. תופעה זו מתרחשת כיוון שכדור הארץ אינו כדור מושלם, אלא פחוס במקצת, ופני השטח הקרובים לקו המשווה, רחוקים יותר מהמרכז מאשר פני השטח הקרובים יותר לקטבים. ההר השני בגובהו לפי הגדרה זו הוא הר וסקראן, ההר הגבוה ביותר בפרו.
היסטוריה
מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 נחשב ההר להר הגבוה ביותר בעולם, גורם שמשך אליו מטפסים רבים, במיוחד במאות ה-17 וה-18. אלכסנדר פון הומבולדט, במסעו בשנת 1802, טיפס עד לגובה 5,875 מטרים, לפי יומנו, לפני שנאלצו הוא וצוותו לחזור, כיוון שסבלו ממחלת גבהים. זה היה ניסיון ההעפלה האירופאי המתועד הראשון לגבי ההר. פסגת הצ'ימבורסו נכבשה לראשונה בשנת 1880, על ידי הבריטי אדוארד וימפר. כיוון שהוטלו ספקות רבים האם אכן הגיע לפסגה, טיפס וימפר שנית לפסגה בהמשך אותה שנה, אך מנתיב שונה.
בשנת 1976 נעלמה טיסה מסחרית שטסה בנתיב העובר בסביבת ההר. בשנת 2002, 26 שנים מאוחר יותר, נמצא המטוס ובו 59 גופות הצוות והנוסעים, על ידי מטפסים מאקוודור שהשתמשו בשביל מזרחי, שלא נעשה בו שימוש.
טיפוס
כהר הגבוה ביותר באקוודור, ההר מושך אליו מטפסים רבים, וניתן לטפס עליו מרבית השנה, כשהחודשים הטובים הם דצמבר-ינואר ויולי-אוגוסט. הנתיב הקל ביותר הוא הנתיב המערבי.
מעמדות (יהדות)
המקור במשנה
המקור הראשון במשנה למעמדות מוזכר בעקבות המאמר הקובע כי "בשלשה פרקים בשנה כוהנים נושאים את כפיהם", כשאחד מהפרקים הם המעמדות שבהם הייתה נשיאת כפיים, בעקבות כך מבהירה המשנה מה הן המעמדות:
כנגד משמרות כהונה
חלוקת הכהנים ל-24 קבוצות עבודה, על פי בתי אבות, נזכרת לראשונה בתנ"ך בספר דברי הימים. שם נזכרות גם חלוקות של הלויים ל-24 קבוצות.
המשנה מסבירה כי היו עשרים וארבע המשמרות של הכהנים שהיו בירושלים (מקובל מפי רב כי משה רבנו תיקן לעם ישראל שמונה משמרות, שמואל הנביא הרחיבן לשש עשרה, ודוד המלך העמידן על עשרים וארבע). תפקידם של הכהנים, היה להיות "שלוחי דרחמנא" (=שלוחי ה') ולהקריב את הקרבנות.
על פי הפסוק תוקן על ידי חכמי ישראל, כי המשמרות (של הכהנים) עצמם יהיו כלולים בעשרים וארבעה מעמדות, שבהם כלולים היו משלוש הקבוצות - כהנים, לויים, ו"ישראלים" - יהודים שאינם כלולים באחת משתי קבוצות אלו. במעמדות באו השליחים לייצג את העם, הכהנים ייצגו זאת בעבודה, הלויים בדוכנם, וה"ישראלים" ייצגו את ה"ישראלים" שבעם, שבשליחותם מוקרב קרבן התמיד, (על פי ההלכה שמקריב הקרבן צריך לשהות שם בשעת ההקרבה).
חלק ה"ישראלים" שבמעמד התפצל לשניים: חלקם שהתגוררו ירושלים לעמוד בפועל ליד קרבן התמיד כדי לקיים את ההלכה שמקריב הקרבן צריך לעמוד על גביו בשעת ההקרבה, וחלק אחר מכל היהודים שהתגוררו מחוצה לה, התכנס בבית הכנסת - במקומם ולא בירושלים, שם  קבעו את היום ליום תפילה ותענית, ואף קראו בתורה בפרשת בראשית כפי הסדר המפורט במשנה.
סדר מעמדות
סדר המעמדות, או סדר המערכה הוא מערכת ליטורגית מימי הביניים, המורכבת מקטעים של מקרא וספרות חז"ל.  הוא מופיע בהרבה סידורים, במגוון נוסחאות ומבחר הקטעים שבו.
בוני עולם
בוני עולם הוא ארגון חסד יהודי המסייע לזוגות חשוכי ילדים, נתמך ממשלתית ובאופן פרטי על ידי נדיבים מרחבי העולם.
הארגון פועל תוך שיתוף פעולה עם כל קופות החולים בישראל.
בארגון קיים מערכת פיקוח הלכתי ובו כמה עשרות משגיחות הנמצאות במעבדות בזמן הטיפול - למניעת טעות אנוש חלילה בהליך הטיפול במעבדות הפוריות - כאשר קופות החולים משתתפות או נותנות התחייבות עבור עלות הפיקוח.
הארגון הוקם ומנוהל על ידי הרב שלמה בוכנר מניו יורק שחווה בעצמו את קשיי העקרות. לארגון מוסדות סיוע ברחבי העולם, בישראל ובארצות הברית, בקנדה, בלגיה ובריטניה והוא נתמך רוחנית על ידי רבנים ומנהיגי קהילות בישראל ובחו"ל. הרב שטיינמץ, רב חסידות סקווירא בבורו פארק מכהן כיום (2010) כרב הארגון. בישראל משמש הרב יעקב אייכלר כרב הארגון.
מחזור הפעילות של הארגון בשנת 2010 היה 4.1 מיליון ש"ח. בשנת 2015 זכה הארגון לתמיכה בשיעור של 2.3 מיליון ש"ח ממדינת ישראל.
הארגון מפרסם לפני אירועים מיוחדים וחגים עלוני התרמה ובהם הוא פורש את משנת הארגון ואת מטרותיו.
מגדל טרויצקאיה
מגדל טרויצקאיה (ברוסית: Троицкая башня - "טרויצקאיה באשנייה") הוא מגדל בגובה של 80 מטרים (הגבוה בין מגדלי הקרמלין) הממוקם בצידה המערבית של חומת הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה.
המגדל משמש שער הכניסה הראשית למתחם הקרמלין מכיוון גן אלכסנדר.
היסטוריה
המגדל נבנה בין השנים 1495–1499 על פי תכנונו של האדריכל האיטלקי אלוזיו דה מילאנו.
במהלך השנים כונה המגדל בשמות רבות ובהם: ריזופולז'נסקאיה, זנאמנסקאיה וקרטנאיה. שמו הנוכחי של המגדל ניתן לו בשנת 1658 על שם אכסניית טרויצקאיה (Троицкое подворье) שהייתה ממוקמת בסמוך לו.
גשר טרויצקי מוביל מעל לחפיר המקיף את חומת הקרמלין ומאפשר גישה אל הגשר הגבוה מסביבתו. מגדל קוטאפיה ניצב בקצהו המערבי של הגשר ומגן על הגישה אליו ואל מגדל טרויצקאיה הניצב בקצה המזרחי של הגשר. שתי הקומות התחתונות של המגדל שימשו במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 ככלא.
בין השנים 1585–1812 ניצב בראש המגדל שעון.
בשנת 1707, מחשש מפני תקיפה שוודית, הורחבו חרכי הירי שבמגדל על מנת להתאימם ולאפשר ירי תותחים מהמגדל.
בשנת 1935, ביוזמת השלטון הסובייטי הותקן בראש מגדל זה (כמו גם בראש מגדלים אחרים בחומת הקרמלין) כוכב אדום. המגדל הוא הגבוה במגדלי חומת הקרמלין, ועם התקנת הכוכב הגיע גובהו ל-80 מטרים.
כיום משמש המגדל ככניסה הראשית לתיירים המבקרים במתחם הקרמלין. חדריו הפנימיים של המגדל משמשים עתה את ההתזמורת הנשיאותית של רוסיה.
קהילת יהודי מנהיים
קהילת יהודי מנהיים התקיימה בעיר מנהיים שבבאדן-וירטמברג החל ממחצית המאה ה-17.
1650-1700
יהודים הגיעו לראשונה למנהיים בשנת 1652, כאשר חמש משפחות יהודיות מהעיר פפרדהיים התקבלו לתוך העיר. בית כנסת ראשון בעיר נבנה בסביבות שנת 1660 ובית קברות יהודי ראשון הוקם בשנת 1661. ההתיישבות היהודית הוזכרה לראשונה בסעיף בזיכיון של מנהיים ב-1 בספטמבר 1660, שהונפק על ידי קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ. היהודים מוזכרים גם בתוכנית "שלוש-עשרה הנקודות" בה הוגדרו הזכויות והחובות של תושבי העיר הגרמנים ושל היהודים המתיישבים בה. במסגרת זאת, היהודים קיבלו מעמד של יהודי חסות. הוענקו ליהודים חירויות נרחבות יחסית והם קיבלו מעמד שוויוני ביחס לתושבי העיר הגרמניים. אולם, מספר שנים לאחר מכן, ההסכם הנ"ל, כמו גם העיר כולה נהרסו על ידי הצרפתים במהלך מלחמת תשע השנים במרץ 1689.
1700-1800
תושבי העיר ברחו ממנה והתיישבות מחדש החלה רק עשר שנים לאחר מכן סביבות שנת 1700, כאשר בית כנסת חדש נחנך בעיר. חקר מקור ההתיישבות היהודית מסובך, שכן ליהודים באותה תקופה לא היו שמות משפחה אחידים והם נאלצו להגר ממקום למקום בכל דור, במיוחד בשל כך שדור הבנים של מתיישבים יהודים בגרמניה לא יכול היה לחדש את כתב החסות של הוריהם ונשללה זכותם למגורים בעריהם.
הגירה של משפחות יהודיות ספציפית למנהיים התאפשרה בסביבות 1700 בעקבות הזיכיון שהתקבל ב-31 באוקטובר 1698, בו יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ (ששלט בין השנים 1690–1716) העלה את הכמות המקסימלית האפשרית של משפחות יהודיות בעיר מ-84 משפחות ל-150. בנוסף לכך שיהודים שרצו להתיישב בעיר היו צריכים להיות בעלי הון עבור בית, וילהלם ציווה כי צריך שיהיו בעלי לפחות 1000 טאלר, כדי לעודד התיישבות של יהודים עשירים בלבד. מצד שני, בשל לחץ מהתושבים הגרמניים שבעיר, הוחלט על ידי מועצת העיר בשנת 1717 לאסור על היהודים במנהיים להראות את עושרם בציבור. "לבישת שמלות יקרות וגלימות עשויות דמשק (סוג בד) ומשי" היו אסורות ליהודים, אף על פי שהיהודים "גרו בארמונות והבתים היפים ביותר, גרו ברחובות האלגנטיים ביותר וחגגו את חתונותיהם במלוא הדרם". רוב המשפחות הגיעו אל העיר מאמצע המאה ה-18, במיוחד בשל החלטתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ (ששלט בין השנים 1716–1742) לעלות את מספר המשפחות המקסימלי במנהיים למאתיים ב-23 במאי 1717 – כשמינית מכלל אוכלוסיית העיר. ההתיישבות היהודית במנהיים העניקה לעיר, שעוד סבלה מהשלכות המלחמה, שגשוג כלכלי חדש. אליאס היום, לדוגמה, האב של משפחת היצרנים מאייר, הגיע למנהיים מן העיר שטוטגרט בסביבות 1740. בהמשך המשפחה נקראה משפחת לדנבורג, הבעלים של בנק לדנבורג, אליו גם השתייך אזרח הכבוד בעיר מנהיים קרל לדנבורג. כבר ב-1750 היו במנהיים 18 יהודי חצר. בשנת 1780, מנהיים כבר נקראה "ירושלים הגרמנית", והייתה אחת הערים עם למעלה מ-1000 חברי קהילה יהודית, יחד עם פרנקפורט, המבורג, פירט וגלוגוב.
1800-1900
בשנת 1809, בשל צו ממשלתי של הדוכסות הגדולה של באדן, "היהודים" של באדן נרשמו לראשונה כקהילה דתית מאורגנת בשם כולל כקהילות היהודיות בבאדן, אשר "כפופות" למועצה העליונה. בשנת 1809, על פי מפקד אוכלוסין רשמי, גרו במנהיים 1095 תושבים יהודיים. בסביבות 1830 היהודים היוו 7% מכלל האוכלוסייה (20 אלף תושבים). מתוך היהודים, כשני שלישים עסקו כסוחרים. באופן כללי, לתושבים היהודיים במנהיים היה תפקיד משמעותי בשגשוג הכלכלי בעיר במאה ה-19. פעלו בעיר עסקים בבעלות יהודים שסחרו בבדים, ברזל, תבואה וטבק, כמו גם מפעלי סיגריות, לדוגמה מפעלי הסיגריות של גוטצ'אק מאייר. הוקמו על ידי יהודים בעיר הוצאת ספרים (לספרות משפטית ופוליטית) וגם מפעל זכוכית וצלולואיד שזכה להכרה בינלאומית. בשנת 1827 הוקמה הרבנות המחוזית במנהיים (Bezirksrabbinat). בשנת 1875 כבר היו במנהיים 3943 תושבים יהודים, שהיוו 6.6% מכלל אוכלוסיית העיר. ליהדות מנהיים היה תפקיד חשוב בתרבות העירונית, בזכות קרנות אליהן תרמו בזכותן היה ניתן לממן את ההרשלבד, הגלריה לאמנות העירונית, מוזיאון ה"רייס", וספריית העיר.
1900 ואילך
ב-1925, הקהילה היהודית במנהיים כללה 6972 תושבים והייתה לקהילה הגדולה ביותר בבאדן. מתחילת המאה ה-19, לקהילה היהודית היה מעמד שווה לצד הקהילות הנוצריות בתנופת וקידום העיר. שמות יהודים נקשרו לחברות תעשייתיות מובילות, מוסדות תרבותיים וחברתיים ויהודים היו בעלי תפקידים בגופים פוליטיים החל מעיריית מנהיים ועד הפרלמנט הגרמני.
האווירה במנהיים לרוב לא הייתה אנטישמית בשל המבנה החברתי של העיר (רוב האוכלוסייה השתייכה למעמד הפועלים), לכן הנאצים שהיו בעיקר באזור הצפוני של באדן, הדגישו את הצד המנהלי של הרדיפה כדי לעקור את היהודים מעסקיהם בעיר.
מצבם של היהודים במנהיים לאחר תפיסת הנאצים את השלטון
לאחר חקיקת החוקים האנטי-יהודיים נשמעה ביקורת בתוך הקהילה ובני הקהילה החלו לבנות "עולם יהודי" סגור עם בתי ספר משלהם, בית אבות ובית חולים. נוסדו עמותות כדי לפרנס את היהודים ללא הכנסה.
במהלך ליל הבדולח נהרס בית הכנסת במנהיים ובית הכנסת פיודנהיים הועלה באש. חנויות ובתים של יהודים נבזזו וחפציהם נשרפו. חברי הקהילה המובילים ברחו או גורשו לדכאו. אחרי כיבוש צרפת נערכה "אקציית ואגנר-בירקל" במהלכה נאספו על ידי הגסטפו, ב-22 באוקטובר 1940, אחרוני יהודי מנהיים שהתגוררו בה וגורשו ברכבת למחנה המעצר גירס. המוסדות היהודיים נסגרו ובכך חדלה להתקיים קהילת יהודי מנהיים.
אחרי 1945
הקהילה היהודית הוקמה מחדש לאחר רדיפות הנאצים באוקטובר 1945 עם 120 חברים בלבד. ביניהם היו עקורים המתגוררים במנהיים ו-47 חוזרים מהטרנספורט האחרון לטרזיינשטט. באותו זמן, המרכז הקהילתי ובית הכנסת שלהם היו ממוקמים בבית היתומים היהודי לשעבר ברחוב R7, מס' 24. כאשר הוקמה אנדרטת "מלאך השלום" ב-1952, אופי ההנצחה עדיין היה שנוי במחלוקת. ראש העירייה הרמן היימריך (1885–1963) ביקש ליצור מקום של אבל ציבורי והנצחה קהילתית לאוכלוסייה. האנדרטה נועדה לתרום לפיוס בעם המפולג בשאלה כיצד להתמודד עם העבר. הפסל, שנוצר על ידי הפסל גרהרד מרקס ונחנך בנוכחות הקנצלר הפדרלי קונרד אדנאואר ביום האבל הלאומי, הועבר לבסוף במאי 1983 ממיקומו הבולט יותר ב-B4 ל-E6.
באמצע שנות ה-50 הצליחה הקהילה היהודית לבנות בית כנסת חדש ברחוב מקסימיליאן, שנחנך ב-1957. זה היה בית הכנסת החדש השני שנבנה בדרום מערב גרמניה לאחר השואה. את מימוש הפרויקט קידם באופן משמעותי ראש העירייה לשעבר הרמן היימריך. לבסוף, בשנת 1987, נחנך בית הכנסת החדש של מנהיים. אנדרטה הוקמה ברובע העתיק ב-2003. שמות הקורבנות היהודים במנהיים כתובים בכתובת מראה על קוביית הזכוכית. הקובייה עצמה הוקמה בזווית כך שתצביע על מרכז מגרש המסדרים. בשנת 2012 מנתה הקהילה כ-500 חברים.
אנגרה (כור גרעיני)
הכור הגרעיני אנגרה (בפורטוגזית: Central Nuclear Almirante Álvaro Alberto, באנגלית: Angra) הוא הכור הגרעיני היחיד בברזיל. הוא ממוקם באנגרה דוס רייס, ריו דה ז'ניירו.
הוא מורכב משני כורים מבוססי מים קלים, אנגרה 1, עם תפוקה של 637MWe שחובר לרשת החשמל המקומית בשנת 1985, ואנגרה 2, עם תפוקה של 1,350MWe שחובר בשנת 2000.
כור שלישי, אנגרה 3, שאמור לספק 1,405MWe נמצא בבנייה. הפרויקט שלו הותנע בשנת 1984 ופעל 4 שנים עד להקפאתו. עבודה על הפרויקט חודשה בשנת 2010 והוא מתוכנן להיכנס לשימוש פעיל ב-2018.
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (בגרמנית: Hermine, Prinzessin Reuß zu Greiz; 17 בדצמבר 1887 - 7 באוגוסט 1947) הייתה נסיכה גרמנייה מבית רויס אשר נישאה ליוהאן, נסיך שנאייך-קרולאט, ולאחר מותו לווילהלם השני, קיסר גרמניה, ארבע שנים לאחר ויתורו של וילהלם על הכס הגרמני.
ביוגרפיה
הרמינה נולדה ב-17 בדצמבר 1887 בעיר גרייץ. היא הייתה בתם החמישית של היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ושל אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה. אביה היה השליט של נסיכות רויס-גרייץ - נסיכות קטנה בתחומי הקיסרות הגרמנית (במדינת תורינגיה המודרנית). אמה הייתה בתו של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה ונכדתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט. אחיה הגדול הוכתר ב-1902 כהיינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ.
ב-7 בינואר 1907 נישאה הרמינה ליוהאן גאורג לודוויג אוגוסט, נסיך שנאייך-קרולאט (11 בספטמבר 1873 - 7 באפריל 1920). הרמינה ילדה לו חמישה ילדים. יוהאן מת ב-1920. בינואר 1922 שלחה הרמינה את אחד מבניה אל העיר דורן שבהולנד כדי לברך את וילהלם השני, קיסר גרמניה, לשעבר לרגל יום הולדתו. הקיסר לשעבר הזמין את הילד ואמו לביקור באחוזתו שבדורן. וילהלם, שרק לפני תשעה חודשים התאלמן מאשתו הראשונה אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין, נהנה מאוד מחברתה של הרמינה, ולשניהם היה הרבה במשותף. וילהלם חפץ להתחתן עם הרמינה, אולם הצעד ספג התנגדות מצד בניו כמו גם מצד מלוכנים גרמנים רבים. חרף זאת, ב-5 בנובמבר של אותה שנה נערכו הנישואים בין וילהלם בן ה-63 והרמינה בת ה-33.
מערכת יחסיהם הייתה מאושרת. הרמינה ליוותה את וילהלם בנאמנות לכל מקום, וסייעה בטיפול בנכסי בית הוהנצולרן בגרמניה ובהולנד. היא גם עמדה בקשר עם חוגים מלוכניים ולאומניים בגרמניה. לאחר עליית הנאצים לשלטון, התעוררו בקרב המלוכנים הגרמנים תקוות להשבת הקיסרות, והרמינה שלחה להיטלר מכתב בנושא בשם בעלה, אולם לא זכתה לתגובה. ב-1927 היא פרסמה את זיכרונותיה תחת השם "קיסרית בגלות". ב-1940 התחתנה בתה הנרייטה עם נכדו של וילהלם, קרל פרנץ, נסיך פרוסיה (הם התגרשו ב-1946). וילהלם נפטר ב-1941. לא היו להם ילדים. לאחר מותו עזבה הרמינה את הולנד ועברה לגור באחת מהאחוזות של בעלה הראשון בסאבור שבשלזיה תחתית. בתחילת 1945, בעקבות מבצע ויסלה-אודר, נמלטה הרמינה מאימת הצבא האדום אל אחוזתה של אחותה ברוסלה, בתורינגיה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה היא הוחזקה במעצר בית בפרנקפורט על האודר בידי כוחות הכיבוש הסובייטיים. מאוחר יותר היא נכלאה במחנה מעצר, אולם לאחר מכן הוחזרה למעצר בית. היא נפטרה בדירה קטנה בפרנקפורט על האודר ב-7 באוגוסט 1947 בגיל 59 כשהיא תחת שמירה קפדנית של חיילים סובייטים. היא נקברה במקדש העתיקות בסנסוסי, פוטסדאם, היכן שגם אשתו הראשונה של וילהלם נקברה. אזור זה הפך מאוחר יותר לחלק מגרמניה המזרחית.
A TIME
איי טיים (A TIME) הוא ארגון חרדי עולמי שבסיסו בארצות הברית בראשות הרב שאול רוזן, העוזר בסיוע פיזי ונפשי לזוגות חשוכי ילדים.
פעילות
הארגון מסייע במתן ייעוץ רפואי, בקיום מפגשים בין זוגות חשוכי ילדים ובין רופאים מומחים לזוגות הזקוקים לסיוע רפואי. מדי שנה מארגן הארגון שבתות עבור מאות זוגות חשוכי ילדים במלונות בארצות הברית ובישראל. לשבת מוזמנים מומחים ומרצים שונים, ומשתתף בה בקביעות אייזיק האניג המשמש כחזן בתפילות השבת.
הארגון מוציא לאור חוברת בת מאה עמודים בעברית ובאנגלית מדי חודש המחולקת לכל הזוגות חשוכי הילדים בארצות הברית שרשומים ברשימותיהם. לארגון רשימה של אלפי זוגות בארצות הברית, העומדים בקשר רציף עם הארגון על כל צעד ושעל. רשימה זו מחולקת לכל הזוגות חשוכי הילדים, כדי לעודד את הקשר שביניהם.
בתקופת הטיפולים הארגון מסייע בכל הפרטיים הטכניים, ומלווה על ידי מומחים את בני הזוג בתמיכה נפשית. הארגון גם מעודד זוגות שעברו מקרי הפלה.
הארגון הקים את מכון שערי הלכה ורפואה, המכשיר דיינים לעסוק בעניינים הקשורים לטיפול בזוגות חשוכי ילדים, ומסייע להם בכל השלבים עד לקבלת סמיכה להוראה. המכון עוסק גם בעזרה טכנית בכל הבעיות ההלכתיות.
KRI ננגלה
KRI ננגלה (באינדונזית: KRI Nanggala (402)), הידועה גם בשם Nanggala II, הייתה אחת משתי צוללות תקיפה דיזל-חשמליות מסוג 209/1300 של הצי האינדונזי. באפריל 2021 טבעה הצוללת באוקיינוס ההודי סמוך לאי באלי, ועמה כל 53 אנשי הצוות שהיו עליה.
הצוללת הוזמנה על ידי חיל הים האינדונזי בשנת 1977 מממשלת גרמניה המערבית, הושקה בשנת 1980, ונקנתה בשנת 1981. במרוצת השנים ערכה הצוללת מספר רב של פעולות איסוף מודיעין בצפון האוקיינוס ההודי ובאזור מזרח טימור וצפון קאלימנטן. הצוללת לקחה חלק בתרגיל הימי הבינלאומי לשיתוף פעולה, מוכנות והכשרה, כמו גם מספר אימונים ותרגילים עם הצוללת האמריקאית USS Oklahoma City. בשנת 2012 עברה הצוללת שיפוץ נרחב כדי לאפשר לה לפעול גם בשנים הבאות.
האלפבית הפאן-ניגרי
האלפבית הפאן-ניגרי הוא אלפבית מבוסס-לטינית שתוקנן בידי המרכז הלאומי לשפות של ניגריה בשנות ה־80. האלפבית יועד לכתיבת כל השפות המדוברות בניגריה ללא שימוש בדיגרפים.
היסטוריה
בניגריה מדוברות כמה מאות שפות שונות, והאלפביתים מבוססי הלטינית השונים שבהם השתמשו כדי להעביר אל הכתב שפות אלו עיכבו את השימוש היעיל במכונות כתיבה ומכשירים דומים. בשנות ה־80 לקח על עצמו המרכז הלאומי לשפות את המשימה לפתח אלפבית יחיד שיוכל לשמש לכתיבת כל השפות המדוברות במדינה. כנקודת ההתחלה של העבודה נלקח מודל שהוצע בידי הבלשנית קיי וויליאמסון ב־1981, והגרסה הסופית וגופן ההתייחסות פותחו בידי הטיפוגרף הרמן זאפף ב־1985.
אותיות האלפבית
באלפבית הפאן-ניגרי 33 אותיות:
באלפבית הפאן-ניגרי נעשה שימוש בסימנים דיאקריטיים לציון טונים: בשפות בהן קיים טון אמצעי (mid) הוא איננו מצוין בכתב.
פרישת מקשים
פרישת המקשים הבאה למכונות כתיבה עוצבה בידי חברת אוליבטי עבור המרכז הלאומי לשפות:
נציגויות דיפלומטיות בירושלים
נציגויות דיפלומטיות בירושלים קיימות מ-1838, כשהוקמה הקונסוליה הבריטית בירושלים בתקופה העות'מאנית ואחריה קונסוליות נוספות. מעברי הריבונות בעיר (המנדט הבריטי, ממלכת ירדן וישראל) הביאו עמם שינויים בנציגויות בירושלים, ועם איחוד העיר ב-1967 הפכה הסוגיה לפוליטית-דיפלומטית התלויה ביחס להכרה בירושלים כבירת ישראל.
כיום קיימות בירושלים 4 שגרירויות, מספר נציגויות בדרג נמוך יותר וכן כמה קונסוליות, המייצגות את הקשר של המדינה השולחת לפלסטינים.
התקופה העות'מאנית
הקונסוליה הראשונה בעת החדשה בירושלים הייתה הקונסוליה הבריטית שהוקמה ב-1838. עם הכרזת הסולטן אבדילמג'יט הראשון על הטנזימאט בנובמבר 1839, חודשה שיטת הקפיטולציות, שחיזקה את מעמדם המיוחד של הקונסולים באימפריה עות'מאנית כבעלי חסות לנתיני ארצם. הקפיטולציות, שהוענקה לראשונה בשנת 1535 על ידי סולימאן הראשון לצרפת, כמעט שלא נוצלה עד החידוש המשטרי. הקמת קונסוליה הבריטית לוותה בהקמת קונסוליה גרמנית ושל ממלכת סרדיניה ב-1843, קונסוליה אמריקאית ב-1844, וקונסוליה ספרדית ב-1854. מדינות נוספת שהחזיקו בקונסוליות בירושלים בתקופה העות'מאנית היו יוון, אוסטריה, פרס, הולנד, בלגיה, נורווגיה, דנמרק ושוודיה.
תקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט חודשה פעילותן של הקונסוליות שנסגרו במהלך מלחמת העולם הראשונה (פרט לקונסוליה הבריטית). מרבית הקונסוליות שכנו ברחוב הנביאים, שכונה גם "רחוב הקונסוליות". במהלך התקופה נפתחו קונסוליות חדשות בעיר.
שגרירויות בירושלים הישראלית עד 2006
בירושלים הישראלית הוקמו מספר שגרירויות, רובן של מדינות אפריקאיות ודרום אמריקאיות שהוקמו תוך עידוד ישראלי. לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973 נסגרו רוב שגרירויות מדינות אפריקה בירושלים, עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים בעקבות החלטת ארגון אחדות אפריקה. מדינות אמריקה הלטינית והולנד המשיכו להחזיק שגרירויות בירושלים עד שנת 1980, אך לאחר חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, העבירו אף הן את נציגויותיהן לגוש דן.
השגרירות הראשונה להפתח בירושלים הישראלית הייתה שגרירות הולנד, שהוקמה עקב העלאת מעמד הקונסוליה ההולנדית בירושלים לצירות ב-1950. בנוסף, כיהן הקונסול היווני כנציג דיפלומטי (תואר ללא משמעות מוכרת) לישראל.
2017 ואילך
כיום ממוקמות בירושלים שגרירויותיהן של ארצות הברית, גואטמאלה, קוסובו והונדורס.
כמה מדינות, בהן: ארצות הברית, בריטניה, איטליה, בלגיה, יוון, ספרד, צרפת, שוודיה וטורקיה, החזיקו בעבר וחלקן מחזיקות גם כיום קונסוליות נמוכות דרג בירושלים, אולם הנציגויות האלה לא היו 1מואמנות לנשיא המדינה ולא כפופות לשגרירויות בתל אביב.
לאחר נאום ירושלים (2017) של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בו הכיר בירושלים כבירת ישראל והודיע על העברת השגרירות לעיר החלה ישראל מהלך דיפלומטי לרתימת מדינות נוספות למהלך ולהעברת שגרירויותיהן לעיר. ב-1 במאי 2018 החזירה גואטמלה את שגרירותה לעיר וב-14 במאי נפתחה גם שגרירות ארצות הברית. ב-21 במאי הועברה לירושלים שגרירות פרגוואי, אך בהמשך השנה הוחזרה להרצליה.
בשנת 2020, במסגרת הסכם סרביה–קוסובו, התחייבה סרביה להעביר את שגרירותה לירושלים, וקוסובו הבטיחה לפתוח נציגות דיפלומטית בירושלים. ב-14 במרץ 2021, פתחה קוסובו את שגרירותה בירושלים.
בספטמבר 2020 הודיע נשיא מלאווי לזרוס צ'אקוורה על כוונת המדינה לפתוח שגרירות בירושלים. בהמשך ציינו במדינה כי בכוונתם לפתוח את השגרירות עד קיץ 2021.
ב-24 ביוני 2021 חנך נשיא הונדורס את שגרירות ארצו בירושלים.
ב-16 ביוני 2023 פורסם על הסכם שנחתם בין ישראל לרוסיה, במסגרתו תפתח רוסיה בירושלים שלוחה של שגרירות.
באוגוסט 2023 הכריז נשיא פרגוואי החדש, סנטיאגו פניה, ששגרירות פרגוואי תחזור לירושלים בקרוב.
באוגוסט 2023 הכריז נשיא אורוגוואי לואיס לאקאז'ה פו על כוונתו לפתוח משרד דיפלומטי בירושלים.
איחוד הכתרים
איחוד הכתרים (באנגלית: Union of the Crowns) הוא הענותו של המלך ג'יימס השישי מלך סקוטלנד לכתר האנגלי בחודש מרץ 1603 ואיחודן של ממלכות אנגליה וסקוטלנד תחת מונרך אחד. איחוד הכתרים התאפשר לאחר מותה של אליזבת הראשונה מלכת אנגליה, המלכה האחרונה לבית טיודור אשר הייתה רווקה וחשוכת ילדים, והייתה בת דודו של ג'יימס החמישי, סבו של ג'יימס השישי.
על אף היותו מקובל כיום, המונח עצמו מטעה; האיחוד עצמו היה בעיקרו איחוד אישי ושושלתי, הכתרים (הממלכות) נותרו ייחודיים ומפוצלים וזאת למרות נסיונותיו של ג'יימס ליצור כתר "אימפריאלי" חדש בשם "בריטניה הגדולה". אנגליה וסקוטלנד נותרו מדינות עצמאיות על אף העובדה כי חלקו מונרך אחד. מצב זה נותר עד חוקי האיחוד של 1707 במהלך שלטונה של המונרך האחרונה של בית סטוארט, המלכה אן.
מפתח שיחה
מפתח שיחה (Session key) הוא מפתח הצפנה חד-פעמי לשימוש מוגבל בדרך כלל התקשרות יחידה בין משתמש ושרת או משתמשים מרוחקים. מפתח שיחה מופק בדרך כלל בעזרת אלגוריתם כלשהו כגון מחולל מספרים אקראיים, בסמוך למועד השימוש בו ובדרך כלל לא חוזרים להשתמש בו פעמים נוספות. אם המפתח גדול דיו הסיכוי כי מפתח כלשהו יבחר באקראי פעמים נוספות קלוש ביותר. הצורך במפתח שיחה נובע מבעיית הפצת מפתחות הידועה (ראו להלן). מפתח שיחה טיפוסי משמש בדרך כלל להצפנה סימטרית והעברתו למקבל מוגנת באמצעים קריפטוגרפיים, כלומר המפתח מוצפן בעזרת מפתח אחר המכונה KEK (קיצור של Key encryption key) ובשום שלב לא מועבר באופן גלוי לכן אינו חשוף לציתות מצד יריב כלשהו.
בעיית הפצת מפתחות
בצופן סימטרי חובה על שני הצדדים, המצפין והמקבל להחזיק באותו מפתח. המצפין צריך להעביר את מפתח ההצפנה הסודי בדרך כלשהי למקבל, על מנת שיוכל לפענח את המסר נכונה. נגישות למפתח ההצפנה מצד גורם שלישי תאפשר לו לפענח את כל המסרים. מאחר שבטיחות מערכת כזו תלויה כל כולה בסודיות המפתח, הצורך בהעברת ובשמירת המפתח בסוד לאורך זמן הופכת לבעיה קשה. בעיה זו מכנים בעיית הפצת מפתחות (key distribution problem). הבעיה מחריפה עוד יותר כאשר מדובר ברשת משתמשים, שבה כל משתמש מעוניין שתהיה לו היכולת להתקשר עם כל משתמש באופן דיסקרטי, מבלי שאף אחד אחר יוכל להאזין. מספר המפתחות שיאלץ להחזיק עולה פלאים. רק לצורך המחשה ברשת של 15 משתתפים, כל אחד מהם יזדקק לשמור בסוד כ-15 מפתחות, מספר המפתחות הכולל מגיע ל-100 בקירוב. ליתר דיוק מספר המפתחות הכולל שנדרש עבור כל רשת של \ n משתמשים הוא מפתחות. ברשת של אלפי משתמשים הדבר הופך כמעט לבלתי אפשרי.
מפתח שיחה מהווה פתרון יעיל לבעיה זו. בשיטה זו, המשתמשים אינם נדרשים לשתף (עבור כל זוג משתמשים) מפתח הצפנה נפרד. אלא תחת זאת, כל אחד מהמשתמשים משתף מפתח הצפנה סודי נפרד עם שרת מרכזי ייעודי שהוקצה למטרה זו, המכונה שרת הפצת מפתחות. כאשר משתמש מעוניין להתקשר עם משתמש אחר באופן בטוח, הוא עושה זאת באמצעות פנייה לשרת המרכזי. לאחר שזהותו של המשתמש אומתה, מחזיר לו השרת (ולעיתים גם לצד השני במקביל) מפתח התקשרות חד-פעמי המתאים להתקשרות זו בלבד, כשהוא מוצפן באמצעות מפתח ההצפנה הסודי המשותף להם. כאמור לשם כך על כל אחד מהמשתמשים ברשת לשתף בנפרד, מפתח הצפנה ארוך-טווח עם שרת המפתחות, שישרת אותו לצורך האימות מול שרת המפתחות בכל עת שיידרש. כמובן ששרת המפתחות אמור לאמת את זהות כל המשתמשים והמפתחות שהם טוענים לבעלותם באמצעים כלשהם, כגון באמצעות זיהוי פיזי או באמצעים מקובלים אחרים. היות ששרת המפתחות אמור לתחזק רשימה של כל המשתמשים והמפתחות המתאימים להם, עליו להפעיל אמצעי הגנה קריפטוגרפיים ואחרים, כדי להבטיח את סודיותם, שלמותם ושייכותם למשתמשים הרשומים.
דוגמה בולטת לשיטת העברת-מפתח כזו היא פרוטוקול קרברוס שמיקרוסופט אימצה בשרתי NT 2000 ומעלה. פרוטוקול זה מאפשר העברת מפתח מזוהה תוך הסתמכות על שרת צד-שלישי נאמן הנקרא KDC, במספר חילופי מסרים ובשיטות סימטריות בלבד.
לקריאה נוספת
סיימון סינג, סודות ההצפנה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003.
טלגרף
טֵלֶגְרָף הוא מכשיר להעברת מסרים מילוליים למרחקים ארוכים, בתחילה היו טלגרפים שעשו שימוש באמצעים חזותיים אך החל מהמאה התשע עשרה נעשה שימוש בטלגרף באותות אלקטרו-מגנטיים. מקור המילה טלגרף מיוונית: טלה-רחוק, גרפיין - לכתוב.
היסטוריה
ב-1833, תכננו קרל גאוס ווילהלם ובר את הטלגרף האלקטרומגנטי הראשון, שקישר בין מצפה הכוכבים אל מכון הפיזיקה בתוך אוניברסיטת גטינגן. בשנת 1834 בוצעו ניסיונות ראשונים בטלגרף, ובשנת 1844 בנה סמואל מורס את הטלגרף היישומי הראשון, שאיפשר לשדר מסרים למרחקים ארוכים באמצעות כבל באיכות פשוטה.
טרם המצאת הטלגרף נעשה שימוש בתקשורת בכלי נשיפה, תופים, הדלקת מדורות ותקשורת באמצעות דגלים. אך סוגי תקשורת עתיקים אלו הוגבלו לתחום הראייה והשמיעה האנושית. לעומתם, הטלגרף אינו תלוי מרחק ראייה או שמיעה, ואף שימש להעברת מסרים טרנס אטלנטיים ובכך חידושו ופריצתו. לעובדה זו השפעה מרחיקת לכת במאה ה-20, כאשר הטלגרף היווה השראה להמצאת אמצעי תקשורת מתקדמים יותר כדוגמת הטלפון (כבר במאה ה-19), הרדיו ומאוחר יותר הטלוויזיה וכן הלאה.
תוך 30 שנה מעת המצאתו, התרחבה רשת הטלגרף לכל היבשות והביאה לראשונה לכל קצווי תבל את בשורת התקשורת הגלובלית המיידית. הטלגרף איפשר לעיתונות לדווח כמעט בזמן אמת על אירועים חשובים מכל מקום בעולם, וחולל מהפכה בעולם העסקים ובמיוחד בתחום הפיננסים. השפעתו על ההתפתחות האנושית בסוף המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 הייתה עצומה.
בראשיתה הייתה התקשורת הטלגרפית איטית וחייבה כמויות גדולות של כבלים. עם השנים פותחו שיטות שונות לשכלול ויעול תקשורת זו כגון: הגדלת המרחק בין המשדר והקולט באמצעות תחנות ממסר אלקטרומגנטיות, והפחתת כמות הכבלים ושימוש באותו הכבל להעברת כמות מידע גדולה יותר.
הטלפרינטר הוא שכלול של מכשיר הטלגרף, שבאמצעותו ניתן להעביר מידע מודפס בין שתי עמדות.
מערכת הטלגרף בהודו הייתה מאחרונות מערכות הטלגרף בעולם. בשיאה הועסקו בתפעול המערכת כ-45,000 עובדים. המערכת פעלה כ-163 שנה ונסגרה ב-15 ביולי 2013.
מערכת הטלגרף בישראל
הנחת קווי הטלגרף בין עכו לחיפה ובין יפו לירושלים בשנים 1864–1865 ציינה את צירופה של ארץ-ישראל למערכת תקשורת טלגרפית הקווית שהקיפה את האימפריה העות'מאנית ודרכה לשאר העולם.
משרדי הדואר הטורקי, שסיפקו שירותים אלה, היו ממוקמים בערים הגדולות – עכו, חיפה, נצרת, צפת, טבריה, ירושלים, יפו ועזה, הם נחלקו לשני סוגים: משרדים בין-לאומיים – שמהם נשלחו מברקים בשפות האירופיות ומשרדים מקומיים - שם התקבלו מברקים בטורקית וערבית.
קווי הטלגרף היו פריט נוף בולט עד כדי כך שנרשמו במפות מאותה תקופה. גם השימוש באותות חשמליים להעברת המידע נחשב לחידוש וקווי הטלגרף מצוינים לכטלגרף חשמלי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בנו הבריטים מחדש את תשתית הטלגרף העות'מאנית שנהרסה במלחמה. הם הניחו קווי טלגרף חדשים, תחילה בין חיפה לירושלים ובהמשך בין יפו לירושלים.
הטלגרף האלחוטי נכנס לשימוש בארץ ישראל בשנות העשרים. כבר ב־1924, עוד לפני שהטלגרף האלחוטי תפס מקום מרכזי באזור, הקדימה ממשלת המנדט וחוקקה את פקודת הטלגרף האלחוטי, שחייבה רישיון לשם הפעלת שירותי טלגרף.
חיים קיוה
ביוגרפיה
חיים קיוה נולד בכפר דלוטובן שבגרמניה (פרוסיה המזרחית), ללואיס קיוה וליוהנה לבית טולר, במשפחה יהודית מתבוללת בעלת פונדק וחוות סוסים. בנעוריו עבר לגור בברלין, וסיים שם את בית הספר הריאלי. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם "עליית הנוער". משנה זו היה חבר קיבוץ נען, והחל לצייר כאוטודידקט. נושאי ציוריו: דיוקנאות חברי הקיבוץ, נופי הקיבוץ וכדומה. בשנות ה-40 היה חבר ב"הגנה", ובשנת 1947 נאסר על ידי הבריטים בעקבות "השבת השחורה" ברפיח, ושם רשם את סדרת רישומי הפחם שלו מהווי חיי אסירי המחנה. בשנת 1948, במלחמת העצמאות, היה מפקד פלוגה בחטיבת גבעתי. בשלהי שנות ה-40 עיצב תפאורות ותלבושות להצגות תיאטרון. בשנת 1950 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב.
בשנת 1969 השתקע קיוה בבת ים, והפך למורה בכיר ומוערך במחלקה לאמנות ב"בצלאל" בירושלים, במכון לאמנות על שם אבני בתל אביב ובמכון לאמנות פלסטית בבת ים.
בשנת 1974 זכה לתערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון תל אביב ע"ש הלנה רובינשטיין. בשנת 1982 הציג תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בירושלים.
חיים קיוה נפטר בשנת 1983 בבת ים.
בין תלמידיו: אורי ליפשיץ, שמעון אבני, אריה אזן, דניאל פרלטה ורבים אחרים.
היה נשוי לתרצה, ולזוג שלושה ילדים: מונה, יואב ואמיר.
עבודותיו נמצאות באוספים פרטיים וציבוריים בישראל ומחוצה לה.
על חיים קיוה מעיד גדעון עפרת:
כלל הזהב של פרמי
כלל הזהב של פרמי הוא כלל בפיזיקה קוונטית, המאפשר לחשב את קצב המעבר, או את הסתברות המעבר ליחידת זמן, מרמת אנרגיה אחת של מערכת קוונטית לרצף של מצבי אנרגיה, על ידי הפרעה התלויה בזמן.
כאן \ \rho היא צפיפות המצבים, ו- הוא איבר המטריצה של ההפרעה המקשר בין המצב ההתחלתי לסופי.
במקרה של הפרעה שאינה תלויה בזמן, המערכת עוברת למצב באותה רמת אנרגיה כמו זו של המצב ההתחלתי. אם ההפרעה היא גלית בתדירות \ \omega, המערכת תעבור למצב בעל אנרגיה שונה ב- מהמצב ההתחלתי.
הכלל אמנם קרוי על שם אנריקו פרמי, אבל את רוב פיתוחו ביצע פול דיראק, אשר ניסח משוואה כמעט זהה. היא בכל זאת, נקראת על שם פרמי כיוון שהוא זה שטבע את שמה, כשקרא לה "כלל הזהב השני", כיוון שהייתה כה שימושית.
צ'ארלס ג'יימס פוקס
צ'ארלס ג'יימס פוקס (אנגלית: Charles James Fox; 24 בינואר 1749 – 13 בספטמבר 1806) היה פוליטיקאי בריטי בולט בחלק השני של המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. לאורך קריירה ארוכה כחבר הפרלמנט הבריטי נודע כנואם מזהיר, והיה המנהיג המרכזי במחנה הוויגי, האגף הליברלי של הפוליטיקה הבריטית בתקופתו.
ביוגרפיה
פוקס נולד ב-24 בינואר 1749 בלונדון, למשפחה עשירה ורבת-עוצמה, הבן השני מבין אלה שלא מתו בילדותם. אביו, הנרי פוקס, היה פוליטיקאי בכיר, שכיהן בין היתר כשר המלחמה וכיושב ראש בית הנבחרים.
למד בבית הספר התיכון באיטון, ולאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד אך לא השלימם. את הקריירה הפרלמנטרית שלו החל ב-1768, בגיל 19 בלבד, ובמהירה התבלט בכישורי הנאום שלו.
למשך תקופות קצרות כיהן פוקס כשר חוץ: תחילה בממשלותיהם של המרקיז מרוקינגהאם (1782) ושל לורד נורת' (1783) ובסוף דרכו ב"ממשלת כל הכישרונות" של ויליאם גרנוויל ב-1806. פוקס היה הראשון שנשא בתואר הרשמי מזכיר המדינה לענייני חוץ. עם זאת, לאורך רוב הקריירה שלו לא זכה פוקס לתפקיד שר, בעיקר כיוון שהמלך ג'ורג' השלישי תיעב אותו אישית והתנגד לשילובו בממשלה. פוקס זכור בעיקר מפעילותו כראש האופוזיציה וכיריבו הבלתי-נלאה של ראש הממשלה ויליאם פיט הבן, שניחן אף הוא בכישורים רטוריים מעולים. יריבות זו שִחזרה את היריבות בין הנרי פוקס, אביו של צ'ארלס, לבין ויליאם פיט האב.
עמדותיו של פוקס, שהיו בתחילה ליברליות מתונות, הלכו ונעשו רדיקליות, במושגי התקופה, בהשפעת אדמונד ברק, המהפכה האמריקאית ובהמשך המהפכה הצרפתית. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית תמך פוקס בגלוי בבני המושבות, על-אף שנלחמו נגד ארצו שלו. הוא קרא לביטול סחר העבדים, תמך בחירויות הפרט ובפרט חופש הביטוי וחופש הדת וברפורמות פוליטיות שיחזקו את בית הנבחרים ויפחיתו מכוחם של הכתר והאריסטוקרטיה. פוקס קידם בברכה את המהפכה הצרפתית. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות קרא פוקס לכינון שלום עם צרפת, וביקר את צעדי הדיכוי הפנימי שנקט פיט בימי המלחמה.