cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמלריך הראשון, מלך ירושלים
הברית עם הביזנטים
לאחר שובו של אמלריך לירושלים בשנת 1167 הוא נשא לאישה את מריה קומננה, אחיינית מדרגה שנייה של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון. המגעים בין ירושלים הצלבנית לקונסטנטינופול הביזנטית בנוגע להסכם השלום נערכו כשנתיים, בעיקר בגלל דרישתו הבלתי מתפשרת של אמלריך להשבת הריבונות על אנטיוכיה לידיו. לאחר שוויתר לבסוף על דרישה זו, התאפשרה כריתת הברית, שנחוגה באופן רשמי ביום חתונתו של אמלריך בעיר צור ב-29 באוגוסט 1167. בתקופת שהייתו בעיר צור מינה אמלריך את ויליאם מצור למשרה דתית חשובה בעיר והטיל עליו את מלאכת כתיבת ההיסטוריה של ממלכת הצלבנים.
בשנת 1168 החלה נרקמת תוכנית בין אמלריך לבין הקיסר הביזנטי להתקפה משותפת על מצרים. בין השגרירים ששלח אמלריך לקונסטנטינופול לצורך חתימת ההסכם היה גם ויליאם מצור. את הברית שהייתה לצלבנים מול שאוואר במצרים ביטל אמלריך בטענה כי בכוונת שאוואר לאחד כוחות עם נור א-דין, טענה ששימשה אמתלה להתקפת הכוחות הנוצרים על מצרים. אמלריך, בסיוע האבירים ההוספיטלרים, תקף את מצרים באוקטובר 1168, מבלי שהמתין לעזרתם של הביזנטים (המתקפה החלה למעשה לפני שובם של השגרירים הצלבנים מביזנטיון). בתחילת המתקפה נטבחו אלפי אזרחים מצרים מוסלמים, וכשהגיע אמלריך לפאתי קהיר הציע לו שאוואר שני מיליון פיסות זהב בתמורה לנסיגתו חזרה לירושלים. באותו הזמן שלח נור א-דין את שירכוך לעזרת המוסלמים במצרים, אולם עד להגעת הצבא הסורי למקום, כבר נסוג אמלריך עם הכופר שניתן לו תמורת עצמאות הממלכה.
עלייתו של צלאח א-דין
בינואר 1169 רצח שירכוך את שאוואר ולקח לעצמו את משרת הווזיר במצרים. חודשיים מאוחר יותר, מת שירכוך ואת מקומו ירש אחיינו צלאח א-דין, שהכריז על נאמנותו לנור א-דין שליט סוריה. אמלריך, שזיהה את הסכנה הכרוכה בשליט המצרי החדש והמבריק, ביקש את עזרתם של שליטי אירופה, אולם אלה סירבו לשלוח כל עזרה. העזרה היחידה שהוגשה לאמלריך הייתה מצד הביזנטים, ששלחו צי ספינות מלחמה לטובת הדחתו של השליט המוסלמי החדש במצרים.
באוקטובר של אותה שנה תקף אמלריך את מצרים והטיל מצור יבשתי וימי על עיר הנמל דמייטה. המצור נמשך זמן רב, והמחנה הצלבני סבל קשות ממגפה שפשטה בשורות החיילים. המגפה והרעב הביאו לסיומו של המצור על ידי הפסקת אש שהושגה מול צלאח א-דין, ואמלריך יצא בראש צבאו חזרה לירושלים.
עלייתו לשלטון של צלאח א-דין במצרים גרמה לאנחת רווחה בירושלים, וזאת לאור התדרדרות היחסים בין מצרים וסוריה עקב מרידתו כביכול של צלאח א-דין בריבונות הסורית על מצרים, התדרדרות בעטייה נמנעו השליטים המוסלמים לתקוף את הממלכה הצלבנית. אולם, ההפוגה הזמנית בקרבות לא עיוורה את עיניו של אמלריך, והוא יצא בעצמו לקונסטנטינופול כדי לבקש את הגנת הקיסר הביזנטי לאחר ששלח בקשה שנייה לקבלת סיוע צבאי משליטי אירופה, בקשה שהושבה בשלילה.
מותו של אמלריך
מותו של נור א-דין בשנת 1174 הביא למפנה בזירת הלחימה הצפונית. מיד עם הגיען של השמועות בדבר מותו של המנהיג הסורי יצא אמלריך לצפון ממלכתו והטיל מצור על העיר בניאס. אולם המצור נכשל, ובדרכו חזרה לכיוון ירושלים חלה אמלריך במחלת הדיזנטריה. בתחילה הצליחו רופאיו של אמלריך למנוע את התדרדרות מצבו, אולם כעבור זמן מה, בהגיעו לירושלים, הוא לקה בקדחת. ויליאם מצור כותב כי "לאחר מספר ימים של סבל בלתי נתפס, [אמלריך] הורה לקרוא לרופאים מיוון, סוריה ושאר האומות השכנות, והתעקש שיתנו לו מתרופותיהם המשלשלות". חרף ניסיונות הרופאים השונים שהוזעקו לירושלים, מת אמלריך ב-11 ביולי בגיל 38.
כשהיה על ערש דווי העניק אמלריך לאשתו מריה קומננה ובתו איזבלה (העתידה למלוך גם היא בירושלים ביום מן הימים), את העיר שכם כנחלה עצמאית, וזאת מאחר שידע כי לאחר מותו ירש אותו בנו מנישואיו הראשונים. עם מותו של אמלריך עלה לשלטון בממלכה בנו המצורע בלדווין הרביעי, שהשיב את אימו המגורשת לירושלים.
אמלריך נחשב בקרב ההיסטוריונים למלך החזק האחרון של ממלכת ירושלים. יורשיו לאחר מותו לא צלחו במלאכת ההגנה על הממלכה, שהחלה מתפוררת כעבור שנים ספורות. שנים מספר לאחר מותו של אמלריך מת גם מנואל הראשון קיסר ביזנטיון, וצלאח א-דין נשאר השליט החזק היחיד בכל המזרח התיכון, דבר שיבוא לידי ביטוי היטב בדברי ימיה של הממלכה הצלבנית לאחר מותו של אמלריך.
ריריות
ריריות (שם מדעי: Mycetozoa) הן יצורים דמויי-אמבה המשתייכים לממלכת הפרוטיסטים. הקבוצה נחלקת לריריות תאיות (Acrasiomycota) וריריות פלסמודיות (Myxomycota).
כשחומרי ההזנה נדירים והתאים רעבים, רבים מהם מתקבצים יחד ויוצרים גוש רירי. סך התכווצויותיהם של התאים הבודדים מניע את הגוש כולו, וכך הוא נודד למקום חדש, שהתנאים השוררים בו נוחים יותר לגדילה.
בשלב מאוחר יותר של מחזור החיים, מתפתחים התאים דמויי האמבה לטיפוסים אחדים של תאים, ואלה מתמיינים ויוצרים גופיף נושא נבגים. נבג שהשתחרר והתיישב על משטח חמים ולח, נובט והופך לתא דמוי-אמבה.
בקרב הריריות נפוצה רבייה זוויגית באמצעות גמטות.
פתאום שונה פתאום אחרת
עלילה
ג'ני לבל חיה בבלגרד שביוגוסלביה עם משפחתה: אחיה אלכסנדר (המכונה מושיקו) אמה, יהודית, ואביה, לוני. הסיפור מתחיל ביום הולדתה ה-13 של ג'ני, בקיץ האחרון המאושר של חייה, כשהיא נוסעת עם משפחתה לביתם השני בכפר, במקום העבודה של אביה.
לאחר חופשה זו נתקלת ג'ני לראשונה במונח נומרוס קלאוזוס, הגבלת מספר התלמידים היהודים במוסדות השכלה. היא ואחיה אינם נפגעים מן המכסה החדשה, הודות לעברו המפואר של אביה. גם בבית הספר משתנים דברים. תלמידה בוגרת, קומוניסטית, מתקרבת אל ג'ני ומושכת אותה אל תנועת הנוער הקומוניסטי. תשומת הלב מחמיאה לג'ני, שאיננה מבינה לאשורן את ההתרחשויות הפוליטיות.
אביה של ג'ני מגויס לצבא ובהמשך נופל בשבי. אמה מנהלת יומן כדי לשמר את הקורות אותם למענו, כשישוב, וכדי להימנע מחשיפת מכתביה לעיני הצנזור. אחיה של ג'ני מצטרף לשומר הצעיר ומאמץ רעיונות ציוניים במוצהר. הוא מבקש לעלות ארצה, אך אמו עוצרת בעדו - צעד שעליו תתחרט מאוחר יותר.
ב-6 באפריל 1941 מתחילות ההפצצות על יוגוסלביה והמשפחה מנסה להימלט מבלגרד אל ביתם שבכפר, אך בהתקרבם לשם הם מבינים שגם הכפר הופצץ ואין להם מה לחפש שם. לפיכך הם חוזרים לבירה ונאבקים שם בקשיי המלחמה ובאימי הכיבוש הנאצי. האם והאח מגויסים לעבודות כפייה, הבית מתמלא קרובי משפחה ופליטים אחרים, וג'ני עסוקה בניסיונות למצוא די מזון לכולם, בשעות ובחנויות המעטות שבהן מותר ליהודים לקנות.
דמויות שונות מתגלות באור שונה מן הצפוי: יהודים בוגדניים ומלשינים, גרמנים השומרים אמונים לידידים יהודים, סוכנים כפולים המעמידים פני פליטים שנמלטו מן הגרמנים ומוסרים את מי שנותן בהם אמון לאדוניהם האמיתיים, ועוד. גם רוב חברותיה של ג'ני מפנות לה עורף כשהיא מופיעה עם הטלאי הצהוב.
כניסת ברית המועצות למלחמה לאחר פלישת הגרמנים מפיחה תקווה חדשה ביהודי יוגוסלביה, אך בינתיים חייהם נעשים קשים יותר ויותר. ג'ני ואמה מחפשות דרך להבריח את אחיה, לפני שייפול בידי הנאצים. חברתה הקומוניסטית הצטרפה לפרטיזנים, אך היא דוחה את בקשת העזרה של ג'ני. לבסוף מצליחה האם לגייס די כסף במכירת חפצים יקרים ללבה והבן ניצל, אך אז מגיע צו גירוש לג'ני ולאמה. ג'ני מסרבת לקבל את הדין, אורזת כמה חפצים ומסתלקת יום לפני המועד, ללא הטלאי הצהוב, כדי לנסות את מזלה לבדה.
היא מגיעה לעיר הולדתה ומוצאת מקלט אצל ידידת משפחה, שהיא מציגה כדודתה. זו דורשת ממנה לשנות את שמה וזהותה, ולבסוף גם גוזזת את צמותיה כדי לשנות ככל האפשר את חזותה, לאחר שנער שהכירה בילדותה (והתגייס בינתיים לנוער הנאצי) מזהה אותה אך נמנע מלהסגירה. היא מסייעת בעבודת המחתרת, ובמשך זמן מה מצליחה בתוכניותיה, אך אז מסגיר אותן פרטיזן בוגד. ג'ני מגורשת, מנסה להימלט ונתפסת, נשלחת לעבודת כפייה, מושלכת לכלא של הגסטפו וניצלת ממוות פעם אחר פעם, לעיתים במקרה ולעיתים מתוך שיקול דעת נכון. בסופו של דבר מגיע הצבא האדום ומשחרר את אסירי הנאצים. אך הסכנות עדיין לא תמו, משום שגם המשחררים הסובייטים אינם מתייחסים למשוחררים בכבוד ובהתחשבות, כפי שג'ני מצפה מהם.
כחודש אחרי השחרור מגיעה ג'ני עם חברתה ליוגוסלביה ולבלגרד, המשוחררת זה שבעה חודשים, שם היא נתקלת בפער בין אלה שהספיקו לחזור לשגרת החיים ובינן (ולאחרים כמותן), שחזרו זה עתה מן הגיהנום, לבושות בלואי סחבות, מלוכלכות ומכונמות. ג'ני יודעת שאמה ובני משפחה אחרים כבר אינם בחיים, אך היא פוגשת ידידים שחשבה כי גם הם נספו. היא מנסה להחזיר לידיה את ביתה, שהועבר לרשות גרמנים, ונתקלת בעוינות, אדישות ודחייה. רק חברה נאמנה אחת נותרה לה. חברתה מאושרת לראותה חיה ומסייעת לה כמיטב יכולתה, ובהמשך היא מקבלת דרישת שלום מאחיה, ששרד והצטרף לפרטיזנים, ונוסעת לסלובניה להיפגש עמו. גם אביה של ג'ני חוזר מן השבי, אך אינו זוכה לפגוש את אשתו שנספתה, או לקבל את יומנה שנעלם בהפצצות (כך לפי דברי השכנה שקיבלה אותו לשמירה).
עם סיום הספר, ג'ני בת 18 ומנסה לחדש את חייה הקודמים, בלימודים ובבניית קריירה. ניסיונות קשים נוספים צפויים לה בחייה, אך מקומם של אלה אינו בספר זה.
גנט (כדורגל)
כינוייה של הקבוצה הוא "הבאפלוים" כאשר מקור השם הוא, כנראה, בעובדה שבתחילת המאה ה-20, ביקר בעיר באפלו ביל וקרקס המערב הפרוע שלו.
היסטוריה
המועדון, שהוקם בשנת 1864 כלל גם מחלקות הוקי שדה ואתלטיקה, ובכך היה למועדון הספורט הראשון בתולדות בלגיה. קבוצת הכדורגל, שיחקה רק משחקי ידידות לא רשמיים בשנותיה הרשמיות עד שבשנת 1900 נרשמה רשמית בהתאחדות הכדורגל הבלגית, ובכך הייתה לאחד המועדונים המייסדים שלה. הקבוצה העפילה לראשונה לליגה הבכירה בבלגיה 1908/09, אז בשמה הישן "ראסינג קלאב גנטויס", שמה הצרפתי של הקבוצה שניתן לה עם הקמתה. השם הנוכחי, ההולנדי, ניתן לקבוצה רק בשנת 1971. בעונתה הראשונה בליגה הבכירה הקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה, דבר שגרם לה לרדת לליגת המשנה, ממנה עלתה חזרה רק בעונת 1911/12.
בעונת 1991/92 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת לוזאן ספורט השווייצרית ואת קבוצת איינטרכט פרנקפורט הגרמנית בסיבוב השני. בסיבוב השלישי עברה את קבוצת הפאר הרוסית דינמו מוסקבה לפני שהפסידה בשלב רבע הגמר לאייאקס אמסטרדם ההולנדית.
בעונת 2005 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת בוהמיאן האירית וכן גברה בסיבוב השני על קבוצת טסצומה זלין הצ'כית אך נכנעה בסיבוב השלישי לקבוצת ולנסיה הספרדית.
בעונת 2007 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו וגברה בסיבוב השני על קבוצת קליפטונביל מצפון אירלנד. בסיבוב השלישי והאחרון שיחקה הקבוצה מול קבוצת אולבורג בולדספילקלאב הדנית והפסידה לה את הכרטיס לגביע אופ"א באותה העונה.
לאורך השנים שיחקה הקבוצה נגד חלק מהקבוצות הגדולות ביבשת, כגון וסטהאם יונייטד, אייאקס אמסטרדם, גראסהופרס ציריך, סלטיק, ולנסיה, איינטרכט פרנקפורט, דינמו מוסקבה, לאנס, קלן, ז'ירונדינס דה בורדו, המבורג, ורדר ברמן ופריז סן-ז'רמן כאשר לרובן הפסידה ורק מעטות ניצחה.
ב-21 במאי 2015 זכתה גנט באליפות הראשונה בתולדותיה, 151 שנה לאחר היווסדה.
בעונת 2022/2023 השיגה את הישג השיא שלה במפעל אירופי כאשר העפילה לרבע גמר הקונפרנס ליג.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מאיינטרכט פרנקפורט)
(קפטן שני)
ערפל (מחזה)
ערפל הוא מחזה ישראלי מאת מתי גולן, אשר הועלה בתיאטרון בית לסין בבימויו של שמואל הספרי. המחזה הוצג לראשונה ב-6 ביולי 1997. על אף שהוצהר כי "כל קשר בין המוצג במחזה לבין המציאות הוא פרי הדמיון", המחזה מתבסס בבירור על אירועי אסון צאלים ב', ואף חשף פרטים אודות האסון שלא היו ידועים לציבור הרחב באותה עת.
עלילה
עלילת המחזה מתרחשת במהלך משפט צבאי, אשר נערך לקצין זוטר (סרן אילן ברקוביץ'), בגין תאונת אימונים שהתרחשה כשנתן הוראה לירות טיל "חי" במהלך תרגיל, הוראה שכתוצאה ממנה נהרגו חמישה חיילים. ברקוביץ' מיוצג במשפט על ידי עורך הדין ברזני, אשר מנסה להוכיח באמצעות הבאת עדים מהדרגים הבכירים ביותר בצבא, כי האחריות לתאונה אינה יכולה ליפול על כתפי קצין כה זוטר, וכי הדרגים הבכירים הם אלו שבמעשיהם (ומחדליהם) יצרו את הרקע שאיפשר את התרחשות התאונה.
בשל היותו של התרגיל סודי ביותר, המשפט נערך תחת תנאים מגבילים ביותר. אף על פי כן, מותרת כניסתה של יעל דותן שאיבדה את בנה היחיד בתאונה כנציגת ההורים השכולים במשפט.
תמה
אך הנושא העיקרי עליו נסוב המחזה הוא אחריות ובריחה מאחריות. המחזה בוחן את מידת האחריות שצריכה להיות מוטלת בהתאם להיררכיה הצבאית - מהמפקדים הזוטרים בשטח הסובלים מתנאים קשים של לחץ נפשי ופיזי, ועלולים לשלם בחייהם על כל טעות, ועד המפקדים הבכירים ביותר המקבלים החלטות (ולעיתים אף לא סבירות) מאחורי שולחנם במשרד ממוזג, ואם טעו לא הם הנותנים את הדין על כך.
ריובייץ
ריובייץ (בפולנית: Rejowiec; ביידיש: רייוויץ) הוא כפר במחוז חלם שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה, ואשר בו פעל גטו גדול בתקופת השואה.
תולדות היישוב
היישוב נוסד במאה ה-16 בידי משפחת האצולה הקלוויניסטית ריי, ועל שמה נקרא. בשנת 1547 הוענקו ליישוב זכויות עיר והיתרים לערוך ירידים שנתיים.
בסוף המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר מפעלי תעשייה, כשהגדולים שבהם היו בתי חרושת לזכוכית ולמלט.
יהודי ריובייץ
יהודים ישבו בכפר מאמצע המאה ה-16, ומסוף המאה ה-17 התקיימה ביישוב קהילה מאורגנת. מאמצע המאה ה-19 היוו היהודים כ-80% מתושבי היישוב. בנובמבר 1904 פרצו ביישוב מהומות אנטישמיות, אך קבוצת הגנה עצמית של הבונד הצליחה להדוף את הפורעים. במהלך מלחמת העולם הראשונה גירשו הרוסים את רוב יהודי היישוב ממנו, ושרפו את בית הכנסת בו. באפריל 1919 נערכו פרעות נוספות ביהודי היישוב.
לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה ביישוב, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-2,600 יהודים, כ-80% מתושביו. בשנת 1937 חודשו הפרעות ביהודי היישוב, שלוו גם בחרם כלכלי, תוך הצבת משמרות בפתח חנויות היהודים בו.
בשואה
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בסוף ספטמבר 1939, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיו, ובהן החרמת רכוש, הטלת תשלומי כופר וגיוס לעבודות כפייה. מעת לעת הגיעו ליישוב אנשי ס"ס, וביצעו מעשי התעללות ורצח ביהודיו.
באביב 1941 רוכזו יהודי היישוב, כמו גם כ-1,300 מגורשים יהודים מלובלין ומקרקוב, בגטו שהוקם ביישוב, בו מתו רבים מהם ממגיפות ומרעב. בסוף 1941 נמנו בגטו 2,380 יהודים.
ב-7 באפריל 1942 נערכה בגטו שביישוב אקציה המונית, בה נורו במקום חולים וקשישים, ויתר היהודים הוצעדו כ-4 ק"מ עד תחנת הרכבת האזורית, ממנה שולחו לאחר התעללות בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר האקציה הובאו לגטו שביישוב כ-2,000 יהודים שגורשו מצ'כוסלובקיה ומברלין. ב-2 במאי 1942 שולחו כ-2,700 יהודים מהגטו למחנה ההשמדה סוביבור, וכ-300 יהודים שולחו למחנה עבודה. כעבור כשלושה שבועות הובאו לגטו שביישוב כ-3,650 יהודים נוספים שגורשו מסלובקיה. בתקופה זו ניסו להימלט מהגטו יהודים רבים, אך אלו נתפסו, ונרצחו במקום.
16 עובדי כפייה יהודים אחרונים שהושארו ביישוב נרצחו ביולי 1944, כמה ימים לפני שחרור האזור.
אירגון יוצאי רייביץ, המקיים את פעילותו בישראל. דואג לזכור את הנספים. הוא מקיים כל שנה אזכרה ב-ג' חוה"מ פסח.
רייביץ כיום
כיום לא מתגוררים ברייביץ יהודים ואין זכר לקהילה היהודית הענפה שהתקיימה ברייביץ לפני המלחמה. בשנת 2003 תרמה משפחת פכטר מצאצאי רייביץ המתגוררת בארה"ב כסף לגידור בית הקברות. ביחד עם עזרה של תושב מקומי נמצא שטח בית הקברות היהודי (לא נשארה בו אף מצבה). המקום גודר וגם נבנתה בו מצבה משאריות אבני המצבות. המצבה נבנתה בהשראת המצבה הקיימת בישראל בשדרת הקהילות בבית הקברות בחולון.
קארל בלגן
קארל ויליאם בלֵייגֶן (27 בינואר 1887, מיניאפוליס, מינסוטה - 24 באוגוסט 1971, אתונה, יוון) היה ארכאולוג אמריקאי, שחפר אתרים רבים וידועים ביוון, וזכה לשם עולמי ולתוארי כבוד רבים.
את השכלתו האוניברסיטאית החל באוניברסיטת מינסוטה (1904), והשלים את הדוקטורט באוניברסיטת סינסינטי, שבאוהיו. את תואר הפרופסור קיבל מאוחר יותר, ב-1920, מאוניברסיטת ייל.
בלגן התמחה בענייני יוון, והחל לחפור שם אתרים רבים. הוא חפר בפילוס, שם הצליח למצוא את ארמונו של נסטור. הוא ניהל את משלחת החפירות לטרויה, והיה המבקר שם, בין השנים 1932–1938. הוא חפר עוד אתרים רבים ביוון, כקורינתוס ועוד.
מאוחר יותר קיבל בלגן תוארי כבוד והוקרה מאוניברסיטאות רבות, כאוניברסיטת אוסלו, ההיברו יוניון קולג', אוניברסיטת אתונה, ועוד. ב-1963 עמד בראש האגודה לארכאולוגיה בארצות הברית.
בלגן נחשב עד היום לאחד הארכאולוגים החשובים ביותר, ולאחד ממניחי הייסוד לארכאולוגיה המודרנית.
קדושה (תפילה)
קדושה היא קטע תפילה יהודי הנאמר בחזרת הש"ץ כחלק מהברכה השלישית של תפילת העמידה. הקדושה היא אחד החלקים החשובים ביותר בתפילה היהודית, והיא נחשבת כחלק מ"דברים שבקדושה" – קטעים בתפילה שמותר לאומרם רק כאשר ישנו מניין.
הקדושה מיוסדת על פסוקים מתוך נבואת המרכבה של הנביאים ישעיהו ויחזקאל המתארים את המלאכים המשבחים את ה'. כאשר תפילת הקדושה עושה הקבלה בין האופן שבו מקדשים המתפללים את האל, לאופן שעושים זאת המלאכים, היינו שהמתפללים והמלאכים מקדשים את האל באופן דומה. בחלק מנוסחי הקדושה, התפילה אף אומרת שעם ישראל והמלאכים עושים זאת ביחד. פסוקי הקדושה נאמרים גם בברכת יוצר אור ובקדושה דסידרא.
פסוקי הקדושה
כאמור, עיקרה של הקדושה הוא פסוקים מתוך נבואת המרכבה של הנביאים ישעיהו ויחזקאל  המתארים את שירת המלאכים המקדישים את שמו של ה'. קדושה היא הכרזה על היותו של ה' מופרש ומובדל מאת כל בריותיו, ובלתי ניתן להשגה.
בסיום הקדושה מוסיפים את הפסוק:
המקור לאמירת הקדושה
הקדושה היא אחד החלקים הקדומים בתפילה. היא נזכרת כבדרך אגב בתוספתא המביאה ש
התלמוד מביא את דברי רבי יהושע בן לוי שמזכיר את אמירת הקדושה בציבור, אגב דיון במי שאיחר להתחיל את תפילת העמידה:
דיון מרכזי בפסוקי הקדושה נמצא בספרות ההיכלות. בספר היכלות רבתי מוזכרים כל פסוקי הקדושה כנאמרים על ידי המלאכים: וכן על ידי ישראל ב"שחרית ומנחה". אזכורים דומים מצויים אף בתלמוד:.
המנהג המקובל כיום הוא לומר את הקדושה בכל חזרת הש"ץ: שחרית ומנחה בכל יום, ובמוסף בשבת ומועד. אולם במנהג הארץ ישראלי הקדום לא אמרו קדושה בכל תפילה בה יש חזרת הש"ץ, אלא רק בחזרת הש"ץ של תפילת שחרית בשבתות וחגים וכן בתפילות מוסף של ראש השנה, ובכל תפילות יום הכיפורים (למעט תפילת ערבית, בה אין אומרים חזרת הש"ץ כלל).
הרא"ש על מסכת ברכות, כשדן במעשה של רבי אליעזר ששחרר את עבדו לתפילה במנין, ביאר שרצה לזכות במצוות עשה כעין דאורייתא של, דהיינו שמצוות הקדושה חשובה היא מאוד, וכמוה כמצווה מן התורה.
נוסחי הקדושה
לפני כל אחד מפסוקי הקדושה קיימת הקדמה הנאמרת על ידי החזן (ובמנהגים אחרים גם על ידי הקהל) לפני אמירת הפסוק עצמו (אותו אומרים גם החזן וגם הקהל). הקדמות אלה מתחלפות בין נוסחי התפילה השונים, ולעיתים גם בין התפילות השונות, כאשר יפורט להלן. בתקופת הפייטנות הארץ ישראלית הקלאסית החלו לכתוב פיוטים עבור תפילות חגיגיות אשר היוו חלופה להקדמות הסטנדרטיות לפסוקי הקדושה. פיוטים אלו נאמרו במהלך הדורות, אך בדורות מאוחרים אמירתם החלה להתבטל (כמו גם סוגות אחרות של פיוטים) וכיום הם שמורים רק בקהילות אשכנזיות בודדות בימים הנוראים (מלבד הסילוק – עיין לקמן בנוסח אשכנז).
בנוסח הספרדים קיימים שלושה סוגי קדושות: קדושת "נקדישך" הנאמרת בתפילות שחרית ומנחה, קדושת "כתר מורחבת" הנאמרת בתפילת מוסף של שבתות וימים טובים, קדושת "כתר קצרה" לראשי חודשים ולחולו של מועד. בנוסף, חלק מקהילות הספרדים אומרים קדושת "נקדש" בשחרית של תשעה באב.
בנוסח אשכנז קיימים גם כן שלושה סוגי קדושות, אך שונים: קדושת "נקדש קצרה" – לתפילת שחרית של חול, כל תפילות מנחה ותפילות מוסף של ראשי חודשים וחול המועד, קדושת "נקדש ארוכה" (עם הרחבות "אז בקול" ו"ממקומך מלכנו") לתפילת שחרית של שבתות וחגים וקדושת "נעריצך ונקדישך" למוסף של שבתות וחגים (כולל הרחבה שנאמרת רק בחגים). יש לציין שכשאומרים פיוט הנקרא "סילוק", הפיוט מחליף את ההקדמה לקדושה, ואומרים רק "ככתוב (על יד נביאך) וקרא זה אל זה ואמר", ובחלק מתפילות הימים הנוראים, מוסיפים פיוטים נוספים באמצע הקדושה.
בנוסח ספרד, הבנוי על יסודם של שני הנוסחים הקודמים, קיימות ארבע קדושות: שלוש הקדושות הקיימות בנוסח הספרדים וכן קדושת "נקדישך מורחבת" הנאמרת בתפילת שחרית של שבת הבנויה על ההקדמה "נקדישך" מנוסח הספרדים והכוללת את ההרחבה של "אז בקול" ו"ממקומך מלכנו" של נוסח אשכנז. לעומת זאת, בנוסח התימנים ובנוסח האיטלקי קיימים רק שני סוגים של קדושה.
בנוסח האיטלקי ישנה קדושה קצרה הנאמרת במרבית התפילות, וקדושה ארוכה (עם הרחבות "כבודו מלא עולם" ו"ממקומו") הנאמרת בתפילת מוסף של שבתות וחגים, וכל הקדושות הן קדושות "כתר". הזכרנו גם שבמנהג האיטלקי המאוחר ישנן קהילות האומרות קדושות אחרות, בהשפעת נוסחים זרים.
בנוסח התימני הבלדי מעיקרו הייתה רק קדושה אחת: נקדישך עם "כבודו" ו"ממקומך". בדורות מאוחרים נוספה גם קדושה הפותחת ב"כתר" בה שאר חלקי הקדושה ("כבודו" ו"ממקומך") נשארו במקומם, קדושה זו מיועדת לכלל תפילות מוסף, בין שבתות וחגים ובין ראשי חודשים וחול המועד.
הקדמות ל"קדוש"
הפסוק הראשון שנזכר בקדושה הוא הפסוק מספר ישעיה : לפסוק זה קיימות בנוסחי התפילה השונים שלש הקדמות (מלבד סילוקים, וכנ"ל בנוסח אשכנז) כפי שיפורט להלן.
נקדישך
הקדמה זו מקובלת במרבית נוסחי התפילה למרבית הקדושות. בנוסח הספרדים, נוסח ספרד ונוסח רומניא זוהי ההקדמה לכלל הקדושות למעט קדושות של תפילת מוסף ותפילת נעילה. בנוסח תימן בלדי זוהי ההקדמה לכלל הקדושות (אם כי בהשפעה מאוחרת התקבל שם כמו מנהג הספרדים). בנוסח אשכנז אומרים פתיחה זו דווקא במוסף של שבת, ותמורתה בשאר התפילות אומרים את הפתיחה של "נקדש את שמך". מעיקרו של נוסח איטליה פתיחה זו אינה קיימת, אך יש קהילות המתפללות בנוסח האיטלקי שקיבלו אותה בדורות מאוחרים בהשפעת מנהג הספרדים.
נקדש את שמך
הקדמה זו היא החלופה של נוסח אשכנז ל"נקדישך" של יתר הנוסחים, ונאמרת בכלל התפילות למעט תפילת מוסף של שבתות וחגים, בהם אומרים "נעריצך". כמו כן, בכמה קהילות ספרדיות נוהגים לומר הקדמה זו בקדושה של תפילת שחרית של תשעה באב. בנוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה אמרו הקדמה זו לכלל הקדושות, ואילו במוסף אמרו קדושת כתר.
כתר יתנו לך
הקדמה זו מקובלת בנוסח איטליה לכלל הקדושות (אם כי בדורות מאוחרים לא נוהגים כן בכל הקהילות האיטלקיות, אף על פי שזהו המנהג האיטלקי העתיק). בנוסח הספרדים ובהשפעתו גם בנוסח ספרד היא נהוגה רק בתפילות מוסף. בנוסח אשכנז החלופה שלה היא הפתיחה "נעריצך ונקדישך" (אך בנוסח צרפת אמרו קדושת כתר במוסף, וכן יש כתבי יד אשכנזיים המייעדים את קדושת כתר לשבת חתן). כאמור לעיל – בנוסח התימני הבלדי לא הייתה קיימת פתיחה זו כלל – אלא שבהשפעה ספרדית היא נוספה בדורות מאוחרים. בנוסח קטלוניה, אומרים הקדמה זו רק במוסף של שבת ויום טוב, ואילו בראש חודש ובחול המועד אומרים קדושה של חול. בנוסח זה התקבלה בהרבה קהילות הבחנה בין שבת ויום טוב שבהם אומרים "עם עמך ישראל" לבין חול המועד וראש חודש שבהם אומרים "ועמך".
הקדמות ל"ברוך"
הפסוק השני בקדושה הוא פסוק מספר יחזקאל : לפסוק זה קיימת הקדמה סטנדרטית הנאמרת תמיד, ועוד שתי הקדמות המתווספות בתפילות מסוימות לפניה הקדמה זו, כאשר יבואר לקמן.
לעומתם
הקדמה זו ל"ברוך כבוד ה'" תמיד נאמרת, וההקדמות האחרות מתווספות לפניה בחלק מן התפילות והנוסחים.
אז בקול
הקדמה זו מקובלת בנוסח אשכנז ובהשפעתו בנוסח ספרד בתפילת שחרית של שבתות וחגים בלבד, ובנוסח פרובאנס אמרוהו בשחרית של שבת בשבת נישואין.
כבודו
במרבית נוסחי התפילה הקדמה זו ל"ברוך" מקובלת בתפילת מוסף של שבתות וחגים (אך לא ראשי חודשים). בנוסח תימן בלדי הקדמה זו ל"ברוך" קיימת בכל הקדושות ללא יוצא מן הכלל.
ובדברי קדשך
הקדמה קצרה זו קיימת במרבית הנוסחים בתפילת מנחה, וכן בתפילת מוסף של ראשי חודשים וחול המועד. בנוסח אשכנז ונוסח ספרד היא נאמרת בתפילת שחרית של חול בלבד ואילו בתפילת שחרית של שבת וחג אומרים במקומה את ההקדמה "ממקומך מלכנו". לעומת זאת בנוסח הספרדים, נוסח איטליה ונוסח רומניא היא נאמרת בתפילת שחרית תמיד, בין בחול בין בשבתות וחגים. וכן בנוסח פרובנס היא תמיד נאמרת בשחרית, חוץ מבשבת חתן, שאז אומרים בשחרית כמו באשכנז. בנוסח תימן בלדי ההקדמה "ממקומך מלכנו" היא בכל התפילות ואילו הקדמה זו לא קיימת.
ממקומך מלכנו
הקדמה זו ל"ימלוך" קיימת בנוסח תימן בלדי בכל התפילות, ובנוסח אשכנז (ובהשפעתו בנוסח ספרד) רק בתפילת שחרית של שבת וחג, ובנוסח פרובאנס אמרוהו בשחרית של שבת בשבת נישואין. בנוסח הספרדים, נוסח איטליה ונוסח רומניא אינה קיימת כלל.
ממקומו
בשבתות מיוחדות, נוהגים בקהילות אשכנז המערבי להוסיף פיוט 'אלהיכם' אחרי "אני ה' אלוהיכם".
לאחר הקדמה זו מוסיפים לומר את ההקדמה ובדברי קדשך שהובאה לעיל. הקדמה זו ל"ימלוך" מקובלת במרבית נוסחי התפילה בתפילת מוסף של שבתות וחגים בלבד. בנוסח תימן בלדי הקדמה זו אינה קיימת.
פירקוי בן באבוי (תלמידו של רב יהודאי גאון) מציין כי מקור המנהג להזכיר את הפסוק שמע ישראל בקדושה דווקא נובע ממנהג שנתקן בשעת השמד, עת גזרו השלטנות איסור על היהודים לומר קריאת שמע וכפתרון לגזרה נהגו להבליע את אמירת הפסוק במהלך קדושה. לטענתו כיוון שנתבטלה גזירה זו שוב אין לומר את הפסוק. ברם במקורות מאוחרים יותר מובא כי השאירו את אמירת הפסוק כזכר לנס שהתבטלה הגזירה, והוא הושאר דווקא בתפילת מוסף משום שבה אין קריאת שמע.
בנוסח ארץ ישראל אמרו שמע ישראל בכל פעם שאמרו קדושה, ולכן כשכתבו הפייטים הקלאסיים פיוטי קדושה, תמיד כתבו פיוט הקדמה גם לשמע ישראל, ולכן בנוסח אשכנז (המערבי והמזרחי כאחד – ובהשפעתם גם בנוסח ספרד) אומרים שמע ישראל בכל קדושות של יום כיפור, שכן בתקופת הראשונים נהגו באשכנז לומר פיוטי קדושה בכל קדושות של יום כיפור.
על כל פנים, לפי נוסח התפילה של רמב"ם ובעקבותיו אצל יהודי תימן, לא נהוג לומר נוסח זה בקדושה כפי שהזכרנו לעיל.
לדור ודור
בנוסח אשכנז, תימן בלדי וחלק מקהילות נוסח ספרד אומרים נוסח חילופי זה אחרי קדושה:
נוסח תימן בלדי: נוסח אשכנז וספרד:
בשאר הנוסחאות, אומרים את אותו הנוסח שאומרים בתפילת לחש בחזרת הש"ץ.
ביאור פסוק "קדוש" על פי התרגום
תרגום יהונתן מתרגם את מילות הקדושה הלקוחות מספר ישעיהו לארמית, באופן לא מילולי. הוא מיחס למילות הפסוק משמעות רחבה יותר מהמשמעות המילולית הפשוטה ומיחס משמעות שונה לכל אחד משלושת המופעים של המילה "קדוש".
מענה הקהל לעומת אמירת כלל הקדושה
יש נוהגים שאת הפתיחות לפסוקים אומר החזן בלבד ואילו הקהל עונה רק את הפסוקים עצמם: "קדוש", "ברוך" ו"ימלוך", ויש נוהגים שגם הקהל אומר את כל הקדושה. המנהג הראשון הוא על פי סברת הרא"ש שכותב שכפי שבקדיש אין הקהל אומר עם החזן, אלא שותק ומאזין לדבריו ועונה "אמן" בסיום כל קטע, כך את הקדושה אין לומר עם החזן אלא להאזין לדבריו בשקט ולענות "קדוש", "ברוך" ו"ימלוך" בלבד. כשיטתו פסק גם ר' יוסף קארו בשולחן ערוך.
לעומת זאת בשער הכוונות הביא ר' חיים ויטאל בשם רבו האר"י שיש לומר את כל סדר הקדושה עם החזן מילה במילה, אלא שאת המילים "נקדישך ונעריצך" יש לומר בקול רם ואילו שאר המילים לומר בשקט, וכשיטתו פסקו רבים מן האחרונים.
גם לפי השיטה שלא אומרים את כל הקדושה, יחיד המתפלל עם השליח ציבור בעת חזרת העמידה (למשל אם איחר לבית הכנסת והגיע רק אחרי שהציבור סיים לומר את תפילת העמידה, ואז הדין הוא שמתפלל את תפילת העמידה בזמן שהשליח ציבור אומר את חזרת הש"ץ) אומר עמו מילה במילה את הקדושה.
תנוחת הגוף
באמירת הקדושה נוהגים לעמוד ולהצמיד את העקבים על מנת להידמות למלאכים, עליהם נאמר, לעומת זאת קדושה דסדרא נאמרת דווקא בישיבה. מנהג נוסף הוא להגביה את העקבים מעל הקרקע שלוש פעמים, באמירת פסוקי הקדושה.
בספר שיבולי הלקט מובא שמתנוענעים בעת הקדושה משום שבישעיה, לפני הפסוק "קדוש קדוש" וכו' מובא והלא דברים קל וחומר,  במדרש תנחומא הנדפס מובא טעם דומה, שהוא כדי להדמות לתעופה של המלאכים עליהם נאמר באותה נבואה
שירת הקדושה
בתפילות חגיגיות נהוג בקהילות רבות לשיר את הקדושה. חוקרים משערים כי התפתחותם של פיוטי הקדושתא הייתה קשורה גם בהתפתחות מקהלה שתפקידה היה לשמש מענה לחזן בקטעי פיוט ושזהו אחד מן היסודות העיקריים לשילובם של קטעים מוזיקליים בתפילה כולה.
בית קלגאן
בית קלגאן הוא אחד מבתי האצולה בסדרת הפנטזיה שיר של אש וקרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין.
היסטוריה
בית קלגאן הוא אחד מהבתים הצעירים שקיימים בווסטרוז, והם משרתים כבני חסות לבית לאניסטר, תואר האצולה הוענק להם על ידי טייטוס לאניסטר, לאחר שהותקף על ידי לביאה, ושומר כלבי הצייד שלו הצילו ברגע האחרון בעזרת שלושה כלבים, כאות תודה הוענק לו תואר אבירות, וטירה בשם "מצודת קלגאן", ובנו אף היה מתלמד של טייטוס. כאות תודה וזיכרון מייסד הבית צייר על מגינו את שלושת כלבי הצייד על רקע צהוב, שהצילו את אדונו ומתו תוך כדי.
קלגאן הראשון
מייסד הבית שקיבל את התואר מטייטוס לאניסטר שמו הפרטי אינו ידוע.
קלגאן השני
בילדותו התלמד אצל טייטוס לאניסטר, מת תוך כדי מסע צייד, אולם יש הסוברים שהוא נרצח על ידי בנו גרגור. שמו הפרטי אינו ידוע.
גרגור קלגאן
מכונה "ההר" או "ההר הרוכב". הוא ראש הבית, והאח הבכור במשפחה. ידוע בשל כוחו הפיזי הרב ובשל אכזריותו הסדיסטית, משרת בנאמנות את בית לאניסטר, בין שלל מעשיו האכזריים ניתן למנות אונס, רצח והתעללות בנשים וילדים. ושמועות לא מאומתות מאשימות אותו ברצח אחותו הקטנה, ברצח שלושת נשותיו, וברצח אביו. בילדותו ניסה לשרוף את אחיו סנדור והשאירו מצולק בחצי פנים.
בסדרת הטלוויזיה הוא ואחיו סנדור נופלים אל מותם.
סנדור קלגאן
האח הצעיר במשפחה, מכונה גם "כלב השמירה". מתואר כגס, קשוח ומומחה בסייף. בקטנותו סבל רבות מידי אחיו הגדול שאף צילק את פניו בשריפה כאשר היה בגיל שבע, שירת בנאמנות את בית לאניסטר וכהן כשומר הראש של הנסיך ג'ופרי, ואף צורף למשמר המלך. לאחר מכן ערק משורות המשמר ונדד ברחבי ארץ הנהרות, ותקופה ארוכה נחשב למת.
חוגלה טיבטית
חוגלה טיבטית (שם מדעי: Tetraogallus tibetanus) היא מין חוגלה החיה בהרי ההימלאיה ובטיבט ומכאן קיבלה את שמה.
זוהי חוגלה אפורה עם בטן לבנה מפוספסת וראש אפור כהה עם לחיים בהירות, מקור אדום ומקור ורוד. החזה אפור והכנפיים והעורף חומים בהירים. הזנב בצבע חום אדמוני. היא מגושמת מעט ומעופפת חלשה עם כנפיים מעוגלות. אורכה 50–60 ס"מ והזכרים גדולים מהנקבות. היא דומה מאוד לחוגלת ההימלאיה (Tetraogallus himalayensis) החיה באותם אזורים, אך בעלת עיניים אדומות ומצויה באזורים גבוהים יותר.
החוגלה חיה ברמות ההימלאיה וכן ברמת טיבט. היא מעופפת בין ההרים ומעדיפה אזורי מצוקים בהם קשה לטורפים להתקרב. תפוצתה העיקרית היא במישורי עשבים וכרים על הרמות הגבוהות וכן באזורי סלעים. כאשר טורף כלשהו כמו זאב, נמר שלג, שועל או חתול פאלאס מתגנב אליה היא מעופפת ותצלול למטה. עופות דורסים לעומת זאת הם ציידים חזקים וייתכן מאוד שיתפסו אותה אם לא תמצא מחסה בין עצים או סלעים. הן קוראות בקול רם כדי להזהיר את שאר החוגלות.
הן מקננות על הקרקע ברמות הגבוהות. זהו מין מונוגמי והנקבה מטילה 4–6 ביצים.
אדלטק
אדלטק, היא חברה פרטית, ששותפה לאחזקה של כ-20% מייצור החשמל של מדינת ישראל. באמצעות החזקתה בתחנת הכוח רמת חובב, בתחנת הכוח דוראד ומתקנים נוספים להפקת חשמל.
היסטוריה
אדלטק נוסדה בשנת 1989 על ידי איש העסקים יוסף אדלסבורג (1929 - 2020) ובנו אורי אדלסבורג. יוסף אדלסבורג, היה יזם שהקים שורה של עסקים במדינת ישראל מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, בשותפות עם אחיו יצחק אדלסבורג. הוא שימש גם כיושב ראש לשכת המסחר בתל אביב.
בתחילת דרכה עסקה החברה בתיווך ובסחר בנשק, על בסיס הניסיון של אורי אדלסבורג, שהיה עובד משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית בשנות ה-80. בין השאר הייתה הנציגה בישראל של יצרנית המסוקים "איירוספסיאל" ויצרנית המטוסים הקלים סוקטה. החברה תיווכה בעסקת הרכישה של 22 מטוסי תובלה קלים מדגם טרינידד, שהופעלו בחיל האוויר הישראלי תחת הכינוי "פשוש", כעשר שנים, מפברואר 1995 ועד אפריל 2005.
פרשת רכישת מסוקי העטלף
החברה תיווכה גם בעסקת הרכישה של מסוקי יורוקופטר AS-565 פנתר עבור צה"ל. אף על פי שהמסוקים היו מתוצרת "איירוספסיאל" (אחר כך יורוקופטר, וכיום איירבוס הליקופטרס) שהיא חברה צרפתית, הם נרכשו מחברת בת שלה הפועלת בארצות הברית, חברת "אמריקן יורוקופטר", כדי שמדינת ישראל תוכל להשתמש בכספי הסיוע האמריקאי המחייבים רכש מארצות הברית. בשנת 1994, פתחה ממשלת ארצות הברית בחקירה בחשד כי העסקה נופחה בכ-10 מיליון דולר. בעקבות חקירה של הFBI בינואר 1997, הוגש בבית משפט בווירג'יניה כתב אישום נגד אדלסבורג ונגד שני חשודים נוספים. אדלסבורג בחר שלא להתייצב למשפט בארצות הברית, והוכרז עבריין נמלט בפברואר 1997, הפסיק משרד הביטחון את התקשרותו עם אורי אדלסבורג, וביטל את היתר הייצוא הביטחוני של חברת אדלטק.
כניסה לתחום האנרגיה
בשנת 1994 נכנסה חברת אדלטק לתחום האנרגיה, שהקימה בשותפות עם חברה רוסית, חברה שביקשה להקים תחנת כוח המבוססת על פצלי שמן במישור רותם, בהספק של 300 מגאווט ובהשקעה של כ-500 מיליון דולר. תחנת הכוח הייתה אומרה להתבסס על טכנולוגיה של החברה הרוסית ששימשה להפקת חשמל מפצלי שמן באסטוניה. אולם משרד התשתיות ודירקטוריון חברת החשמל פסל את ההסכם, בטענה שבעלי החברה אינם מציגים שקיפות מלאה מי הם בעלי המניות שלה.
בשנת 2000 הקימה "אדלטק" בשותפות עם הקבלן אורי דורי, את חברת "דוראד אנרגיה בע"מ" (שם החברה הוא שילוב שמות המשפחה דורי-אדלסבורג), במטרה להקים תחנת כוח המפיקה חשמל מגז, בעקבות גילוי מאגרי הגז בים התיכון מול חופי ישראל. תכנון התחנה החל בשנת 2002. בינואר 2003, אישר שר התשתיות אפי איתם את רישיון ייצור החשמל של החברה. אחר כך החלו מגעים בין דוראד למשרד הביטחון על אספקת חשמל במחיר נמוך יותר מחברת החשמל לבסיסי צה"ל. ביוני 2004 נחתם ההסכם פטור ממכרז שלפיו תספק דוראד 250 מגהוואט לשנה, תמורת 280 מיליון שקל, החל משנת 2008. לצורך הקמת התחנה התקשרה דוראד עם חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא”א) הממשלתית, להקמת התחנה בשטח שבחזקת החברה בחוף אשקלון, בתמורה ל-30% ממניות החברה. מניות נוספת בדוראד (20% מהון החברה) נמכרו לתאגיד BARBANT PARK BV ההולנדי.
במאי 2007, חתמה על הסכם העקרונות עם חברת חיפה כימיקלים להקמת תחנת כוח פרטית במפעל החברה שבמישור רותם, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר. ביולי 2006, חתמה חברת "אשדוד אנרגיה" (שבבעלות התאגיד הטורקי "זורלו" שמחזיק 51% ואלדטק שמחזיקה 49%) על הסכם להקמת תחנת כוח במחזור משולב, בהספק 55 מגוואט שתוסק בגז טבעי, עבור מפעל "אגן כימיקלים" באשדוד. תחנה שתספק את צורכי החשמל והקיטור של המפעל אגן ואת צורכי החשמל של מפעלי קבוצת מכתשים-אגן. בדצמבר 2007, חתמה חברת "אשדוד אנרגיה" על הסכם מימון עם בנק לאומי להקמת התחנה. הוועדה לתשתיות לאומיות אישרה את הקמת התחנה במרץ 2008, בהליך מזורז - כ"תוכנית תשתית לאומית 32". בינואר 2009, חתמה חברת "רמת נגב אנרגיה" על הסכם מימון עם בנק הפועלים להקמת תחנת כוח בשטח מפעל מכתשים אגן בנאות חובב, בעלות של ב-750 מיליון שקל. תחנה שתפיק 120 מגה-וואט בשנה, תוסק בגז טבעי ותספק חשמל וקיטור למפעל.באוגוסט 2009, חתמה על הסכם עם חברת EMG לרכישת גז טבעי ממצרים, ב-1.5 מיליארד דולר, להפעלת ארבע תחנות הכוח שבבעלותה.
בינואר 2016, חתמה אדלטק על הסכם לרכישת גז שדה הגז לווייתן ב-1.3 מיליארד דולר. באותו חודש, הגישה חברת דורי אנרגיה תביעה נגד אדלקום וזורלו, בטענה כי קשרו קשר עם הקבלן שהקים את התחנה, חברת וודגרופ, לניפוח סכום חוזה ההקמה של התחנה. תוך שאדלקום וזורלו מקבלות את ההפרש בסכום של כ-140 מיליון דולר ומשלשלות לכיסן, מאחורי גבן של שתי השותפות הנוספות בתחנת הכוח, דורי אנרגיה וחברת קצא"א. התביעה עברה לבוררות בפני השופטת בדימוס הילה גרסטל, אך אדלקום וזורלו ביקשו לפסול אותה, מאחר שהתייעצה עם עורך דין, שמשרדו מייצג את אדלקום בנוגע לחקירת "תיק 1270" בה הייתה חשודה. בקשת הפסילה הגיעה לדיון בבית המשפט העליון, שקיבלה אותה והשופט בדימוס יצחק ענבר מונה במקומה במרץ 2019.
בדצמבר 2018, חתמה אדלטק על מזכר הבנות עם קבוצת חיפה כימיקלים להקמת מפעל לייצור אמוניה באתר של חיפה כימיקלים שבמישור רותם. בספטמבר 2019, הודיעה שהיא יוצאת מהפרויקט.
במרץ 2020, הציעה אדלטק לקנות את חלקה של חלקה של קצא"א (37.5%) בתחנת הכוח דוראד תמורת כ-400 מיליון שקל.
ב-9 בדצמבר 2021 פורסם שקבוצה המשותפת לאדלטק ושיכון ובינוי זכתה במכרז לרכישת תחנת הכוח חגית מזרח, מידי חברת החשמל, תמורת 1.6 מיליארד שקל, המועד העברת החזקה באתר - 3 ביוני 2022.
ליסה פלדמן בארט
ליסה פלדמן בארט (באנגלית: Lisa Feldman Barrett; נולדה בשנת 1963) היא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבבוסטון.
השכלה
בארט נולדה בטורונטו שבקנדה בשנת 1963. בשנת 1986 סיימה את לימודיה לתואר בוגר במדעים באוניברסיטת טורונטו בהצטיינות. המשיכה להתמחות קלינית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מניטובה יחד עם לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת ווטרלו. את השניים סיימה בארט בשנת 1992. מיד לאחר מכן התמנתה לפרופסור משנה באוניברסיטת פנסילבניה משם עברה בשנת 1996 לבוסטון קולג', התמנתה לפרופסור חבר בשנת 1999 ולפרופסור מן המניין בשנת 2003. ב-2010 עברה ללמד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם היא מלמדת כיום.
מחקר
מחקרה של בארט משתמש במתודות בין תחומיות על מנת לאפיין את טיב הרגש, ומקורו. במחקריה ניתן לראות שימוש במתודות אנתרפולוגיות למחקר רגש בין תרבותי, אפיון תהליכים מוחיים בכלים פסיכוביולוגיים ונוירופסיכולוגיים, שילוב טכניקות בלשניות לחקר השפעות שפה על ההתנהגות יחד עם הגות פילוסופית העומדת בבסיס הגדרות מודרניות של רגש.
תאוריית הבניית הרגש
עד לסוף המאה ה-20 רוב המחקר של רגש הניח כי ישנם רגשות אשר קיימים בזכות עצמם, כמו כעס שמחה ועצב. לפי הנחה זו גירוי המעורר רגש מסוים גורם לדפוס קבוע של תגובות. למשל תזוזות קבועות של שרירי הפנים והגוף או הפעלת מעגלים מוחיים. לפיכך הסיקו החוקרים כי הרגש יהיה ניתן לזיהוי באופן אוניברסלי על ידי אנשים מתרבויות שונות. הנחה זו קבעה את הרגשות כבעלי מעמד טבעי ועצמאי בעולם, והנהיגה את טכניקות המחקר ואת השאלות הנחקרות. נוסף לכך כל צורת פירוש הממצאים נכפפה להנחה יסודית זו, דבר אשר אליבא דבארט בלם משמעותית את התקדמות המחקר. אף על פי כן, ככל שהתרבו המחקרים החלו להתגבש שורה של עדויות המטילות ספק בהנחה זו. בחלק מהמחקרים היכולת לזהות פנים באופן חוצה תרבויות לא נמצאה, מטא אנליזות שנעשו על מנת לאפיין מעגלים מוחיים נפרדים לרגשות שונים הראו תוצאות חלשות מהמצופה, ואף קורלציות אלו ניתנות להסבר. בהתאמה לכך, מדידות פריפריאליות כמו לחץ דם, קצב לב ומוליכות עורית לא העלו הבדלים ברורים דיו בין רגשות שונים בניגוד למצופה. בד בבד עם ממצאים אלו, מספר חוקרים החלו להתפתח מודלים, המעמידים את הרגשות על גורמים בסיסיים יותר. התקדמויות אלו הביאו את בארט לקרוא להזנחת ההנחה, כי רגשות הם קיימים בזכות עצמם, ולהעלות על נס את הצורך בשינוי הפרדיגמה המדעית. לפי בארט, במקום להניח מעמד עצמאי לרגשות, יש לחקור את מה שכינתה פרדוקס הרגשות. מהו המנגנון שבעקבותיו אנו חשים רגשות שונים באפן שונה, לאור העובדה שבמציאות לא קיימת הבחנה שכזו. במחקריה הציעה בארט תאוריה חדשה, לה היא קראה תאוריית הבניית הרגש. תיאוריה זו מתבססת על מודל המעגל המורכב של הרגשות שנהגה על ידי ג'יימס ראסל על מנת להסביר את הפרדוקס. לפי התאוריה מוחנו מבצע בכל רגע נתון אינטרוספציה, התבוננות עצמית על התגובות הפיזיולוגיות שלנו. עד כמה אנחנו מעוררים אל מול נינוחים, ועד כמה הסביבה שלנו חיובית ונעימה. על אינטרוספקציה זו בעקבות תהליכי למידה, המושפעים בין היתר מחינוך, מתרבות ומשפה, אנו מבצעים עיבוד קוגניטיבי לא מודע. בעיבוד מתבצע קטלוג של סך המרכיבים הפיזיולוגים לכדי תובנה רגשית המועלת למודע. תובנה זו מהווה את חוויית הרגש המוכרת שמבחינה בין רגשות שונים. תאוריה זו סללה שינוי דרך מהותי בהגדרת רגשות ובדרכי המחקר שלהם בעת המודרנית. ובנוסף למסקנות בפסיכולוגיה כמדע בסיסי, ישנם כמה תוצרים קליניים ישירים. למשל באמצעות התיאוריה ניתן להסביר את הבסיס המדעי לטכניקות ויסות רגשות, המתמקדות בפרשנויות שונות של אותה הסיטואציה על מנת לעורר רגשות שונים. כמו כן, ההבנה שרגשות אינם בעלי דפוס קבוע של תגובות אוניברסליות פותח פתח לביקורות משפטיות רבות, השוללות יכולות זיהוי רגשות בפניהם של עדים, דבר שלעיתים מהווה ראיה משפטית. נוסף לכך נוצר ספק ביכולת העתידיות ליצור מכונה למדידת רגשות, המבחינה בין רגשות שונים בצורה אובייקטיבית.
המטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית
המטה הכללי (ברוסית: Главный штаб Русской императорской армии) היה גוף הניהול העליון לענייני צבא ואסטרטגיה של הכוחות המזוינים של האימפריה הרוסית. המטה הראשי שימש כאחד משמונה המנהלות הראשיות של משרד המלחמה של האימפריה הרוסית. המטה היה ממוקם בבירת האימפריה - סנקט פטרבורג.
הקמה
המטה הוקם ב-31 בדצמבר 1865 ממיזוג מחלקת הפיקוח עם המנהל הראשי של המטה הכללי.
פיקוד
בראשו עמד מפקד עם שני עוזרים.
מבנה וארגון
לשכת מפקד הדירקטוריון הראשון היה אחראי על ארגון וגיבוש כוחות בעת שלום ועל שירותם של קציני המטה הכללי.
לשכת מפקד הדירקטוריון השני הייתה אחראית על ההכנות למלחמה. כללה את המחלקה לסטטיסטיקה צבאית ומחלקות גיוס, מחלקה מבצעית שתפקידה היה לפתח סוגיות בנושאי הגנה ופעילות לחימה של חיילים.
לשכת האלוף התורן הייתה אחראית על מה שמכונה "יחידת הפיקוח" - העברת שירות, פרסים, פנסיות וכדומה, וכן כל המשימות המשניות של המטה הכללי.
משרד התקשורת הצבאית היה אחראי על תנועת הכוחות והמטען הצבאי. הוא חולק לשתי מחלקות: 1) ניהול ודיווח וארגוני, 2) גיוס.
המנהל לטופוגרפיה צבאית היה אחראי על העבודה האסטרונומית, הגאודטית, הטופוגרפית והקרטוגרפית של המחלקה הצבאית ואנשי חיל הטופוגרפים הצבאיים.
החלק האסייתי במטה הכללי היה אחראי על הממשל הצבאי והאזורי בקווקז, טורקסטן, סיביר וחבל עבר אמור.
המוסדות הבאים השתייכו למטה הכללי:
בשנת 1905 נערך ארגון חדש של המטה הכללי, כאשר מנהל התקשורת הצבאית והמנהל לטופוגרפיה צבאית הופרדו מהמטכ"ל והפכו לחלק מהמינהל הראשי של המטכ"ל.
משימות
כשירות המטכ"ל כיסתה את כל שירות הכוחות, ולא נגעה רק בצד הטכני ובהכנת סוגים מיוחדים של כלי נשק וחילות. הוא היה אחראי על השירות כולו של קציני המטה הכללי, חיל הטופוגרפים הצבאיים ושליחי הדואר הצבאי, כמו גם מוסדות בתי הכלא הצבאיים שעסק בניהול מעבר של אסירים ברחבי האימפריה.
המטה הכללי היה אחראי על עבודת המשרדים לניהול כל כוחות הצבא של האימפריה ביחסי לחימה ופיקוח; על עבודה צבאית-טופוגרפית וצבאית-סטטיסטית; על בית דפוס צבאי, האפסנאות, ועדות זמניות, שהוקמו בכדי לשקול נושאים הדורשים ידיעה על תנאי השירות והכוחות. יושבי ראש וחברי ועדות אלה מונו על ידי שר המלחמה וראש המטה הכללי מקרב חברי מחלקות המטכ"ל; על האקדמיה של המטה הכללי על שם ניקולאי, על בית הספר הטופוגרפי הצבאי ועל קורס הקצינים בשפות מזרחיות.
פירוק
בשל מהפכות 1917, ב-8 במאי 1918, הפך המטכ"ל לחלק ממטה הצבא האדום.
משה פיש
משה פיש (נולד ב-1961 ברחובות) הוא זמר בריטון ישראלי.
ביוגרפיה
משה פיש החל לנגן בפסנתר ובעוגב בגיל 7 והמשיך בלימודי קומפוזיציה אצל רון קולטון. בשנת 1983 התחיל ללמוד באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, במחלקה הווקאלית.
הרפרטואר של פיש מקיף מוזיקה מתקופת הבארוק ועד ימינו. הוא הופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה, עם מקהלת רינת, עם תזמורת קאמרטה של רחובות (כיום הקאמרטה הישראלית ירושלים) ועם מקהלת האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. משה פיש השתתף בהפקות האופרה הישראלית החדשה, באופרות של פרוקופייב, ריכרד שטראוס ופוצ'יני. הוא הופיע בפסטיבל האופרה של סבונלינה, פינלנד ולקח חלק בסדנאות, במפגשי מוזיקה בינלאומיים ובכיתות אמן לשירה.
מסדר ציון
מסדר ציון (בצרפתית Prieuré de Sion) הוא שמה של אגודת סתרים בדויה אשר הייתה במרכזה של תרמית היסטוריוגרפית רחבת היקף בעלת אופי של תאוריית קשר. השמועה בדבר קיומו של הארגון הופצה לראשונה בשנת 1956 על ידי קבוצה צרפתית בשם אילומינטי, בת ארבעה חברים: פייר פלנטאר, אנדרה בונומה, ג'ין דלוואל וארמנד דפה. ככל הנראה מתוך מטרה לקדם עמדות שמרניות ומלוכניות, הקבוצה הפיצה ידיעות בדבר אחווה סודית בשם "מסדר ציון" אשר הוקמה בשנת 1099 ובין חבריה נמנו דמויות היסטוריות בולטות כגון לאונרדו דה וינצ'י, ויקטור הוגו, אייזק ניוטון ובוטיצ'לי. כמו כן, נטען כי הארגון אחראי להתרחשויות היסטוריות שונות ובהן מסעות הצלב והקמת מסדר הטמפלרים (מסדר אבירי ההיכל). מטרתו המוצהרת של המסדר הייתה להגן על צאצאי השושלת המֶרובּינגית הקדומה, שהם על פי חברי המסדר למעשה צאצאי ישו ומרים המגדלית, ולפיכך מהווים את השושלת המלכותית הלגיטימית של צרפת.
חברי הקבוצה העמידו פנים כחברים באחווה סודית עתיקה ואף הטמינו מסמכים מזויפים בארכיונים ובכנסיות המאששים את קיומו של המסדר. זיופים אלו הובילו ב-1967 לפרסום הספר "האוצר האבוד של רן לה שאטו", מאת הסופר הצרפתי ג'רלד דה סָדֶה, המתחקה אחר ההיסטוריה של הארגון. הספר הפך לרב מכר בצרפת והקנה אמינות לתרמית. על אף שעדויות לזיוף המסמכים אשר על פיהם נכתב הספר נחשפו מיד לאחר פרסומו, המיתוס סביב המסדר המשיך לצמוח. במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים ערך ה-BBC מספר תוכניות תחקיר על המסדר ועל בסיסן אף פורסם ב-1982 הספר "דם קדוש, גביע קדוש", אשר זכה להצלחה ברחבי העולם. הרומן המטוטלת של פוקו מאת אומברטו אקו מושפע מסיפור המסדר ומציג חבורת סופרים והיסטוריונים הממציאים סיפור דומה כדי לגלות לבסוף שיש קורטוב של אמת בסיפור הבדיוני. מיתוס המסדר התעצם מחדש ב-2003, עם הצלחתו של הספר "צופן דה וינצ'י", מאת דן בראון, אשר טווה את עלילתו סביב קיומו לכאורה של הארגון.
טאסילי נאג'ר
טאסילי נאג'ר (בשפות ברבריות: Tassili n Ajjer - "רמת הנהרות", בערבית: طاسيلي ناجّر; בצרפתית: Tassili n'Ajjer) הוא רכס הרים במדבר סהרה, השוכן במזרחה של אלג'יריה, סמוך לגבולה עם לוב וניז'ר. חלק ניכר מהרכס מוכרז כפארק לאומי וכשמורת טבע ביוספרית מאז 1972, והוא ידוע בזכות אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים המפוזרים לאורכו. בשל כך, מאז שנת 1982 מוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואוכלוסייה
תושבי הרכס הם בני טוארג המתפרנסים ממרעה, וחלקם נוודים. הם מונים כ-2,000 איש בתחומי הפארק הלאומי, וכ-20,000 נוספים בסביבתו העיר המרכזית באזור היא ג'נט ומתגוררים בה כ-15,000 תושבים.
אומנות הסלע
בעידן הפרהיסטורי נהנה מדבר הסהרה מאקלים מתון בהרבה מזה השורר בו כיום. אדמות מרעה אפשרו גידול עדרים ורעייתם, ובעלי החיים הרבים אפשרו קיום מצייד. החל ב-6000 לפנה"ס לערך ועד למאות הראשונות לאחריה, היה הרכס נושב, ותושביו הותירו בו את חותמם בדמות שרידי יישובים, תלי קבורה ושרידי כלי קדרות. עם זאת, הממצאים הידועים ביותר ברכס הם ציורי הסלע שהתגלו בו החל בשנת 1933. עד מועד הכרזתו של הרכס כאתר מורשת עולמית התגלו בו כ-15,000 ציורי סלע, וארכאולוגים העריכו כי מספרם עשוי להיות כפול.
הציורים מחולקים לקבוצות בהתאם לתקופת יצירתם, אם כי קיימות מחלוקות רבות באשר לתארוך המדויק של התקופות השונות:
כאשר הוכרז טאסילי נאג'ר כאתר מורשת עולמית ב-1982, הבחינו שליחי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים גם בסגולותיו של אזור תדרארת אכאכוס השוכן בלוב, סמוך מעבר לגבול, וגם אתר זה צורף לרשימת המורשת העולמית ב-1985.
אליפות וימבלדון 1920
אליפות וימבלדון 1920 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בתחרויות של שנת 1920 בלטו סוזן לנגלן (צרפת) שזכתה באליפות בתחרות הנשים, זוגות מעורבים וזוגות נשים ואליזבת ריין (ארצות הברית) שזכתה בתחרות זוגות נשים והגיעה לגמר זוגות מעורבים. דורותי דאגלס צ'יימברס הגיעה ל-2 גמרים אך לא זכתה באף תואר.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1919 על התואר. לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים, מהם 87 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים ביל טילדן (ארצות הברית) ניצח את דזנדזו סימידזו (יפן) ב-3 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד ג'רלד פטרסון מאוסטרליה (מנצח אליפות וימבלדון 1919) וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 51 טניסאיות (מהם 45 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות דורותי דאגלס צ'יימברס (בריטניה) נפגשה עם אליזבת ריין (ארצות הברית) והפסידה ב-2 מערכות. במשחק האליפות ריין שיחקה נגד מנצחת אליפות 1919 סוזן לנגלן (צרפת) שניצחה ב-2 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות הזוגות השתתפו 53 זוגות. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. מנצחי השלב הראשון היו אמורים לפגוש במשחק על התואר את אלופי השנה הקודמת פט או'הארה ורונלד תומאס מאוסטרליה. במשחק סיום של השלב הראשון הזוג האמריקאי צ'אק גרלנד ודיק ויליאמס שיחקו נגד אלג'רנון קינגסקוט (בריטניה) וססיל פארק (אירלנד) וניצחו אותם ב-4 מערכות. מכיוון שאלופי השנה הקודמת לא התייצבו למשחק הקובע, האמריקאים זכו בניצחון טכני.
תחרות זוגות נשים
תחרויות זוגות הנשים נערכו ללא יתרון למנצח בתחרות השנה הקודמת. בתחרות השתתפו 26 זוגות, כמעט כל המשתתפות היו בריטיות (כמו בתחרות הנשים). כמו בשנת 1919 בגמר התחרות הזוג שכלל את הבריטיות דורותי דאגלס צ'יימברס ואתל לרקומב נפגש עם הזוג סוזן לנגלן (צרפת) ואליזבת ריין (ארצות הברית). הזוג הבריטי הפסיד ב-2 מערכות.
אנטוני ביוור
סר אנטוני ג'יימס ביוור (באנגלית: Antony James Beevor; נולד ב-14 בספטמבר 1946) הוא היסטוריון בריטי שכתב רבות על מלחמת העולם השנייה בפרט ועל המאה ה-20 בכלל.
ביוגרפיה
ביוור נולד ב-1946 כבן לשושלת של סופרים וגילה עניין רב בהיסטוריה מגיל צעיר. בילדותו חלה במחלת פרתס (Perthes’ disease), הפוגעת בראש עצם הירך, ונאלץ ללכת עם קביים במשך תקופה ארוכה. למד בווינצ'סטר קולג' ובאקדמיה המלכותית הצבאית בסנדהרסט (Royal Military Academy, Sandhurst), ובין שלל מוריו היה ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן. ב-1965 התגייס לצבא הבריטי, ושירת בגדוד הפרשים האחד-עשר (11th Hussars) בין היתר בגרמניה, וזאת למשך חמש שנים. עם שחרורו מהצבא ניסה את כוחו בתחום הפרסום והשיווק לפני שהתמסר לכתיבה. הוא ידוע בשל ספריו רבי המכר, "סטלינגרד" ו"נפילת ברלין" (שיצאו לאור בעברית בהוצאת 'יבנה' ולאחר מכן גם בהוצאת 'ידיעות ספרים'), על-אודות הקרבות בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה. ו"מלחמת העולם השנייה", "הפלישה לנורמנדי" ו"ההימור האחרון של היטלר" (יצאו לאור בהוצאת יבנה וידיעות), הראשון הוא תיאור מקיף על אירועי מלחמת העולם השנייה, השני על פלישת בעלות הברית לצרפת ב-1944, השלישי מרחיב על הקרב על הבליטה. הספרים זכו לשבחים על סגנונם החד ומותיר החותם, כמו גם על התייחסותם לחיי היום-יום של לוחמים ואזרחים ושימוש במסמכים שאושרו לפרסום מהארכיון הסובייטי. "סטלינגרד", שפורסם לראשונה ב-1998, זכה בפרסים רבים, לרבות בפרס סמואל ג'ונסון, פרס הות'ורנדן לספרות ופרס וולפסון להיסטוריה.
בשנת 2018 הוחרם ספרו "סטלינגרד" באוקראינה עקב פסקה שבה מוזכר טבח ילדים בבילה צרקווה על ידי לאומנים אוקראינים תומכי הנאצים. ביוור יצא נגד הצנזורה ודרש התנצלות מהרשויות באוקראינה.
בנוסף, הוא חבר מסדר האמנויות והספרות בדרגת אביר, עמית האגודה המלכותית לספרות (FRSL) ויושב-ראש לשעבר של איגוד הסופרים הבינלאומי וכן פרופסור במחלקה להיסטוריה והארכאולוגיה בבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
נשוי לסופרת ארטמיס קופר ואב לשניים.
הישרדות הכשירים ביותר
"הישרדות הכשירים ביותר" (באנגלית: Survival of the fittest) הוא ביטוי שמקורו בתורת האבולוציה הדרווינית ושמנסה לתאר את מנגנון הברירה הטבעית. המושג הביולוגי "כשירות" מוגדר כהצלחה של פרט ברבייה. במונחים דרוויניים, הביטוי מובן בצורה הטובה ביותר כ"הישרדות הצורה שתשאיר את מירב העותקים של עצמה בדורות הבאים".
את הביטוי טבע הרברט ספנסר בספרו "עקרונות הביולוגיה" (1864), אותו כתב לאחר שקרא את "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין (1859). בספרו הקביל ספנסר בין התאוריות הכלכליות שלו לתאוריות הביולוגיות של דרווין: "הישרדות זו של הכשירים ביותר, אשר ביקשתי לבטא כאן במונחים מכניים, היא זו שמר דרווין כינה 'ברירה טבעית', או שימורם של גזעים מועדפים במאבק על החיים."
דרווין הגיב בחיוב להצעתו של אלפרד ראסל וולאס להשתמש בביטוי החדש של ספנסר "הישרדות הכשירים ביותר" כאלטרנטיבה ל"ברירה טבעית", ואימץ את הביטוי בספרו "The Variation of Animals and Plants under Domestication" ("מגוון בעלי החיים והצמחים תחת ביות") שפורסם בשנת 1868. בספרו "מוצא המינים" הציג דרווין את הביטוי במהדורה החמישית שפורסמה בשנת 1869, במשמעות של "מותאם טוב יותר לסביבה מיידית ומקומית".
תולדות הביטוי
על פי תיאורו-שלו, הרברט ספנסר תיאר רעיון הדומה ל"הישרדותם של הכשירים ביותר" בתאוריה שלו משנת 1852, "תאוריה של אוכלוסייה" (A Theory of Population). הוא השתמש לראשונה בביטוי בספרו "עקרונות הביולוגיה" משנת 1864, לאחר שקרא את ספרו של דרווין "מוצא המינים". בספרו הקביל בין התאוריות הכלכליות שלו לבין התאוריות הביולוגיות, האבולוציוניות של דרווין, וכתב: "הישרדותם של הכשירים ביותר, שביקשתי לבטא כאן במונחים מכניים, היא זו אשר מר דרווין כינה 'ברירה טבעית', או שימורם של גזעים עדיפים במאבק על החיים."