cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוקי אקסטרים (2019)
עלילות
באירוע סופר שואודאון, שיין מקמהן ניצח את רומן ריינס לאחר התערבות מצד דרו מקינטייר. זה הוביל לקרב בין ריינס למקינטייר באירוע סטומפינג גראונדס, שבו ריינס ניצח, למרות מספר ניסיונות הסחת דעת לרעת ריינס. לילה לאחר מכן, בתוכנית Raw, ריינס, שהופיע בתוכנית כחלק מחוק הויילד קארד התחרה נגד שיין ומקינטייר בקרב האנדיקאפ 2 נגד 1, שלאורכו האחרונים שלטו בו. בזמן ששיין ניסה לבצע על ריינס את מהלך ה"חוף אל חוף", האורות כבו. האנדרטייקר הופיע ותקף את שיין ומקינטייר. לאחר מכן, נודע שקרב זוגות בין ריינס והאנדרטייקר לשיין ומקינטייר נקבע לאירוע חוקי אקסטרים. שבוע לאחר מכן, התניית הקרב שונתה לקרב ללא חוקים.
ב-24 ביוני בתוכנית Raw, אלוף ה-WWE, קופי קינגסטון, ניצח את קווין אואנס וסמי זיין בקרבות יחידים שונים (קינגסטון ואואנס הופיעו בתוכנית כחלק מחוק הויילד קארד). לאחר קרבות אלו, קינגסטון הותקף על ידי סמואה ג'ו. לאחר מכן, נודע שקינגסטון יגן על אליפות ה-WWE נגד ג'ו באירוע חוקי אקסטרים. לילה לאחר מכן בתוכנית סמאקדאון, דולף זיגלר התחרה נגד קופי קינגסטון בקרב 2 מתוך 3 הכרעות אשר קבע האם זיגלר יתווסף לקרב בין קינגסטון לסמואה ג'ו באירוע חוקי אקסטרים. זיגלר כשל בניסיונו להשיג דבר זה כאשר הפסיד לקינגסטון באותו הקרב.
באירוע סטומפינג גראונדס, ביילי הגנה בהצלחה על אליפות הנשים של סמאקדאון נגד אלכסה בליס. ניקי קרוס, שהייתה בפינת הזירה של בליס, הצטערה בפני בליס על טעויותיה באירוע, כשהיא הרגישה שבליס הפסידה לביילי באשמתה. בתוכנית סמאקדאון, קרוס, שהופיעה בתוכנית כחלק מחוק הויילד קארד, ניצחה את ביילי בקרב שלא היה על התואר, וכתוצאה מכך השיגה לבליס את הקרב החוזר שלה נגד ביילי אשר ייערך באירוע חוקי אקסטרים. ב-8 ביולי, בתוכנית Raw, קרוס וביילי (שהופיעה בתוכנית כחלק מחוק הויילד קארד) התחרו ביניהן באתגר "נצח את השעון" כאשר המנצחת תבחר את ההתניה לקרב על אליפות הנשים של סמאקדאון בין ביילי לבליס. קרוס ניצחה את דנה ברוק בזמן קצר יותר ממה שביילי ניצחה את שרה לוגאן ולכן קרוס היא זו שבחרה את התניית הקרב. האחרונה קבעה שהקרב בין ביילי לבליס על התואר יהפוך להיות קרב האנדיקאפ 2 נגד 1, כשהיא בעצמה תיקח חלק בקרב לצידה של בליס.
במופע המקדים של האירוע סטומפינג גראונדס, דרו גולאק ניצח את האלוף לשעבר, טוני ניס, ואת אקירה טוזאווה בקרב משולש לאחר שהצמיד את טוזאווה לניצחון, כדי לזכות באליפות ה-WWE במשקל קל. יומיים לאחר מכן בתוכנית 205 לייב, ניס ניצח את טוזאווה וכתוצאה מכך קיבל קרב חוזר נגד גולאק על התואר שייערך באירוע חוקי אקסטרים.
באירוע סטומפינג גראונדס, דניאל בריאן ורואן הגנו בהצלחה על אליפות הזוגות של סמאקדאון נגד Heavy Machinery (אוטיס וטאקר). יומיים לאחר מכן בתוכנית סמאקדאון, נציגי קבוצת הניו דיי (ביג אי ואקסבייר וודס) ניצחו את אלופי הזוגות בקרב שאינו היה על התואר, מה שהוביל לכך שהם השיגו קרב על חגורות האליפות באירוע חוקי אקסטרים. שבוע לאחר מכן, Heavy Machinery התחרו בקרב זוגות נגד קווין אואנס ודולף זיגלר בקרב שבו הזוג המנצח יתווסף לקרב על חגורות האליפות. Heavy Machinery הם אלו שיצאו עם ידם על העליונה וכתוצאה מכך הקרב בחוקי אקסטרים הפך לקרב זוגות משולש.
מאז שעבר לסמאקדאון כחלק מהסופרסטאר שייק-אפ בחודש אפריל, אליסטר בלאק הופיע מספר פעמים בחדר חשוך, שבו הוא התלונן על כך שהוא מחפש יריב שיאתגר אותו לקרב. ב-25 ביוני, הייתה דפיקה בדלתו של בלאק, שסימלה שאכן יש מישהו שרוצה להיענות לאתגר. לעומת זאת, שבוע לאחר מכן, בלאק אמר שאף אחד לא היה מעבר לדלת והוא יחכה ליריבו באירוע חוקי אקסטרים. ב-7 ביולי, זהות היריב נחשפה כאשר מתאבק Raw, סזארו, הוא זה שנענה לאתגר יתחרה נגד בלאק באירוע חוקי אקסטרים.
לאחר שריקושט זכה באליפות ארצות הברית באירוע סטומפינג גראונדס, לוק גאלוס, קארל אנדרסון ו-AJ סטיילס קטעו את הצילומים של ריקושט ביחד עם האליפות, כשהם בירכו את האלוף החדש. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, סטיילס ניצח את ריקושט בקרב שאינו היה על התואר, כשלאחר הקרב השניים הראו מחווה הדדית ביניהם. בקרב שבו חגורת האליפות הונחה על כף המאזניים שבוע לאחר מכן, ריקושט ניצח את סטיילס והגן על התואר בהצלחה. לאחר הקרב, גאלוס ואנדרסון ניסו להיכנס לזירה והתגרו בסטיילס, שהדף אותם החוצה, רק כדי לאפשר לעצמו לפגוע בריקושט בעצמו, מה שהפך את דמותו של סטיילס לדמות רעה. גאלוס ואנדרסון הצטרפו למתקפה של סטיילס, כשהם איחדו מחדש את קבוצת הקלאב. לאחר מכן, נודע שקרב נוסף בין השניים נקבע לאירוע חוקי אקסטרים.
באירוע סופר שואודאון, ברון סטרומן ניצח את בובי לאשלי. ב-17 ביוני בתוכנית Raw, סטרומן הדיח את לאשלי מהקרב המחומש אשר קבע את זהות המועמד לתואר אליפות ארצות הברית; לאשלי בתגובה עזר בהדחתו של סטרומן מהקרב. שבוע לאחר מכן, השניים התחרו ביניהם בתחרות משיכת חבל, שבו סטרומן ניצח, אך לאחר הקרב לאשלי תקף את סטרומן. ב-1 ביולי, השניים התחרו ביניהם בקרב ספירות בכל מקום אשר הסתיים ללא הכרעה, בשל מהלך שבו סטרומן זרק את עצמו על לאשלי, כשהשניים שברו יחדיו חלק מהכניסה לזירה ונאלצו להתפנות באלונקה אל בית החולים. קרב "מי שעומד אחרון" נקבע בין סטרומן ללאשלי לאירוע חוקי אקסטרים.
במופע המקדים לאירוע סופר שואודאון, האוסוס ניצחו את הריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון). בתוכנית Raw שלאחר מכן, הריבייבל ניצחו בקרב זוגות משולש את האוסוס ואת אלופי הזוגות של Raw, קורט הוקינס וזאק ריידר, וכתוצאה מכך הפכו לאלופי הזוגות החדשים של Raw. לאחר פיוד ממושך לאורך התוכניות, נודע שהריבייבל יגנו על חגורות האליפות של Raw נגד האוסוס באירוע חוקי אקסטרים.
מופע מקדים
שני קרבות התקיימו במהלך המופע המקדים. בקרב הראשון, פין באלור הגן על האליפות הבין יבשתית נגד שינסקה נקאמורה. בסיום, באלור פספס את מהלך הביצוע שלו, ה-Coup de Grâce, מה שאיפשר לנקאמורה לבצע על באלור את מהלך הסיום שלו, הקינשאסה, פעמיים ברציפות ולאחר מכן להצמיד אותו לניצחון, שהקנה לו זכייה ראשונה בתואר זה.
בקרב השני, דרו גולאק הגן על אליפות ה-WWE במשקל קל נגד טוני ניס. בסיום, גולאק ביצע על ניס את מהלך הנקברייקר הארגנטינאי אשר הספיק לו כדי לנצח ולהגן על התואר בהצלחה.
קרבות מקדימים
האירוע עצמו נפתח בקרב זוגות ללא חוקים בין אנדרטייקר ורומן ריינס לשיין מקמהן ודרו מקינטייר. לקראת אמצע הקרב, כשאנדרטייקר ניסה לבצע על שיין את מהלך ה"לאסט רייד", אליאס התערב ותקף את אנדרטייקר בעזרת הגיטרה שלו. ריינס ניסה להדוף את אליאס, אך מקינטייר ביצע על ריינס ואנדרטייקר את מהלך הסיום שלו, ה-Claymore. אז, שיין טיפס אל החבל העליון וביצע על אנדרטייקר את מהלך ה-Diving Elbow Drop, בזמן שהאחרון שכב על שולחן השדרנים. בחזרה לזירה, בזמן שפח נמצא על אנדרטייקר בפינת הזירה, שיין טיפס שוב אל החבל העליון וביצע עליו את מהלך החוף אל חוף ולאחר מכן הצמיד אותו, אך ללא הצלחה. מנגד, אנדרטייקר ביצע על שיין ואליאס את מהלך הצ'וקסלאם, כל אחד בתורו. כשמקינטייר ניסה לבצע על אנדרטייקר את מהלך ה-Claymore בפעם הנוספת, ריינס יירט זאת וביצע על מקינטייר את מהלך הספיר. בסיום, ריינס זרק את שיין אל אנדרטייקר, שביצע עליו את מהלך הסיום שלו, הטומבסטון פיילדרייבר, שהספיק לו כדי להצמיד אותו לניצחון בקרב. לאחר הקרב, אנדרטייקר הניד את ראשו כלפי ריינס.
אז, הריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון) הגנו על אליפות הזוגות של Raw נגד האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו). בסיום, הריבייבל ביצעו על ג'ימי אוסו את מהלך הסיום המשותף שלהם, ה-Shatter Machine, שהספיק להם כדי לנצח בקרב ולשמור על חגורת האליפות בהצלחה.
בקרב שבא לאחר מכן, אליסטר בלאק התחרה נגד סזארו. בסיום, כשסזארו ניסה לבצע על בלאק את מהלך הניוטרלייזר, האחרון התחמק מכך וביצע את מהלך הסיום שלו, ה"מיסה השחורה" כדי לנצח בקרב.
בקרב הרביעי, ביילי הגנה על אליפות הנשים של סמאקדאון נגד אלכסה בליס וניקי קרוס בקרב האנדיקאפ 2 נגד 1. בסיום, ביילי הדפה את מהלך הסיום של בליס, טוויסטד בליס, כשהניפה את רגליה באוויר ואז ביצעה על קרוס את מהלך ה-Diving Elbow Drop. לאחר מכן, ביילי הצמידה אותה לניצחון, שהקנה לה הגנה מוצלחת על התואר.
לאחר מכן, בובי לאשלי התחרה נגד ברון סטרומן בקרב מי שעומד אחרון. בסיום, סטרומן ביצע על לאשלי את מהלך הפאוורסלאם באזור הקהל. סטרומן הצליח לעמוד על רגליו, אך לאשלי הוא זה שלא הצליח לעמוד על רגליו בתום ספירת עשר, מה שגרם לסטרומן לנצח בקרב.
אז, דניאל בריאן ורואן הגנו על אליפות הזוגות של סמאקדאון נגד חברי קבוצת הניו דיי, ביג אי ואקסבייר וודס, ו-Heavy Machinery (אוטיס וטאקר) בקרב זוגות משולש. סיום הקרב התנהל כך שבריאן ניסה להתחמק מביג אי בעזרת מהלך סלטה אחורית, האחרון תפס אותו וביחד עם וודס ביצעו עליו את מהלך הסיום המשותף שלהם, ה-Midnight Hour, ולאחר מכן הצמיד אותו לניצחון, שגרם לניו דיי לנצח בקרב ולהפוך לאלופי הזוגות של סמאקדאון בפעם הרביעית בקריירה שלהם.
בקרב שבא לאחר מכן, ריקושט הגן על אליפות ארצות הברית נגד חבר קבוצת הקלאב, AJ סטיילס (שלווה לקרב על ידי חבריו לקבוצה, לוק גאלוס וקארל אנדרסון). לפני שהקרב החל, ריקושט הותקף על ידי קבוצת הקלאב. במהלך הקרב, ריקושט ביצע על סטיילס את מהלך הליונסולט, אך לא הצליח לרשום הצמדה לספירת שלוש. סטיילס ביצע על ריקושט את מהלך הבריינבאסטר, אך האחרון הצליח לחמוק מהצמדה לספירת שלוש. ריקושט ביצע על סטיילס את מהלך השוטינג סטאר פרס ובזמן שריקושט הצמיד את סטיילס, אנדרסון הסב את תשומת ליבו של השופט על כך שרגלו של סטיילס הונחה מתחת לחבל התחתון, מה שלמעשה מבטל את ניסיון ההצמדה. בסיום, אנדרסון ניסה להסיח את דעתו של ריקושט, שמנגד הדף אותו. בזמן שדעתו של השופט הוסחה בגלל אנדרסון, גאלוס תקף את ריקושט, במה שאיפשר לסטיילס לבצע עליו את מהלך הסיום שלו, הסטיילס קלאש, מהחבל האמצעי. לאחר מכן, סטיילס הצמיד את ריקושט לניצחון, שהקנה לו זכייה בתואר זה בפעם השלישית בקריירה שלו.
קווין אואנס ודולף זיגלר התחרו ביניהם בקרב שלא נודע מראש שיתקיים באירוע. כשהקרב החל, אואנס ביצע על זיגלר את מהלך הסטאנר ולאחר מכן הצמיד אותו לניצחון לאחר שבע עשרה שניות בלבד.
בקרב הלפני אחרון, קופי קינגסטון הגן על אליפות ה-WWE נגד סמואה ג'ו. במהלך הקרב, ג'ו הטיח את ידו של קינגסטון במדרגות הזירה. מנגד, קינגסטון ביצע על ג'ו את מהלך ה-S.O.S. שלא הספיק לו כדי להשיג את הניצחון בקרב. בסיום, קינגסטון ביצע על ג'ו את מהלך הסיום שלו, "צרה בגן עדן", ובכך הוא הצמיד את ג'ו לניצחון ושמר על התואר בהצלחה.
הקרב המרכזי
הקרב המרכזי היה קרב זוגות מעורב חוקי אקסטרים "המנצחים זוכים בהכל", שבו סת' רולינס ובקי לינץ' הגנו על האליפות האוניברסלית ועל אליפות הנשים של Raw נגד ברון קורבין ולייסי אוואנס. בזמן שרולינס ולינץ' הכינו שולחנות מחוץ לזירה, קורבין ואוואנס תקפו אותם בעזרת מקלות במבוק ולאחר מכן בזירה ביצעו בו זמנית על יריביהם את מהלך הצ'וקסלאם, אך זה לא הספיק להם כדי להשיג ניצחון. מנגד, רולינס ולינץ' השיגו שליטה בקרב ומחוץ לזירה הם הניחו את קורבין ואוואנס על השולחנות שהכינו קודם לכן. שניהם טיפסו אל החבל העליון ותחילה, לינץ' ביצעה על אוואנס את מהלך הלג דרופ, ולאחר מכן רולינס ביצע על קורבין את מהלך הפרוג ספלאש. בחזרה בזירה, קורבין ביצע על לינץ' את מהלך הסיום שלו, ה-End of Days. בעקבות מעשה זה, רולינס התעצבן ותקף את קורבין במכות בלתי פוסקות בעזרת מקל הבמבוק וכיסא. אז, הוא ביצע על קורבין שלושה מהלכי סטומפ, שהספיקו לו כדי להצמיד את קורבין לניצחון, שהקנה לו וללינץ' הגנה מוצלחת על חגורות האליפות שלהם.
לאחר הקרב, ברוק לסנר (שלווה לקרב על ידי פול היימן) הופיע כדי לפדות את מזוודת כסף בבנק שלו. לסנר ביצע על רולינס שני מהלכי ג'רמן סופלקס ואז את מהלך הסיום שלו, ה-F-5, כדי לנצח בקרב ולהפוך לאלוף האוניברסלי בפעם השלישית בקריירה שלו.
תוצאה לאורך זמן
נעמי, נטליה, אלכסה בליס וכרמלה (שהופיעה בתוכנית כחלק מחוק הויילד קארד) התחרו בקרב הדחות מרובע אשר קבע את זהות המועמדת החדשה לאליפות הנשים של Raw לאירוע סאמרסלאם. נטליה ניצחה בקרב זה לאחר שהדיחה אחרונה את בליס כתוצאה מהכנעה ולכן היא זו שתתחרה נגד בקי לינץ' באירוע סאמרסלאם.
שמה של קבוצת הקלאב (AJ סטיילס, לוק גאלוס וקארל אנדרסון) שונה לשם "The O.C." (Original Club; בפירוש לעברית: הקלאב המקורי). ריקושט ניצח בקרב גאונטלט בן חמישה מתאבקים אשר כלל את ריי מיסטריו, סזארו, סמי זיין ואנדרדה וקבע את המועמד לתואר האליפות הבין יבשתית באירוע סאמרסלאם. בעקבות זאת, ריקושט הפך למועמד לתואר האליפות נגד AJ סטיילס באירוע סאמרסלאם.
הריבייבל הגנו על אליפות הזוגות של Raw בקרב זוגות משולש נגד לוק גאלוס וקארל אנדרסון והאוסוס. בקרב זה הם הפסידו לגאלוס ואנדרסון וכתוצאה מכך איבדו את חגורות האליפות.
בתוכנית סמאקדאון, לאחר שאלופת הנשים של סמאקדאון, ביילי, ואמבר מון ניצחו בקרב זוגות את מנדי רוז וסוניה דוויל כאשר מון היא זו שהצמידה את יריבתה כדי להשיג את הניצחון, ביילי ציינה את שמה של מון כמועמדת לתואר האליפות שלה בקרב שייערך ביניהם באירוע סאמרסלאם.
מחנה סירקין
מחנה סירקין (לשעבר "כנף 12 - בסיס אלון" וגם "RAF Petah Tiqva") הוא בסיס צה"ל לשעבר השוכן בעיר פתח תקווה. הבסיס גובל בשכונות יוספטל וקריית אלון ממערב, עמישב-הדר גנים וכפר סירקין מדרום ובקיבוץ גבעת השלושה מצפון.
היסטוריה
"מחנה סירקין" נבנה על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1941 כחלק ממתחם הצבא הבריטי באזור ראש העין. הבסיס שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי עד לעזיבתם את הארץ במאי 1948 ונקרא "RAF Petah Tiqva". משנת 1955 ועד 1968 שכן במקום בית הספר לקצינים בה"ד 1 וכיום ממוקמות בו יחידות שונות של צה"ל.
ב-25 בנובמבר 1945 חדרה קבוצה של לוחמי אצ"ל עם משאיות במסווה של חיילים בריטים לשדה התעופה הבריטי במקום ולקחה שלל כ-70 תת-מקלעים סטן, שתי מרגמות, 5 מכונות ירייה ורימונים רבים.
ב-25 בפברואר 1946, במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים, חדרה קבוצה של לוחמי לח"י לבסיס ופוצצה שמונה מטוסים של חיל האוויר המלכותי.
בחודש מאי 1948, כבשו לוחמי האצ"ל את הבסיס ואת הכפר הערבי פג'ה הסמוך אליו.
לבסיס ניתן השם "כנף 12 - בסיס אלון" (ע"ש מודי אלון), והתמקמה בו טייסת 101 של חיל האוויר הישראלי שאך הוקם. ב-20 באוקטובר 1949, נוסד בבסיס "בית הספר לטיסה" הראשון של חיל האוויר. קורסי הטיס התקיימו בו עד לחודש מרץ 1955.
בית הספר לקצינים שכן במחנה סירקין בין השנים 1955 - 1968.
בשנת 1957 הוקמה יחידת סיירת מטכ"ל, שבחרה בבסיס הגדול וגדוש בסככות מטוסים ריקות כבסיס הקבע של היחידה. הקמת הבסיס בוצעה בצורה מאולתרת ואף פלילית, כאשר לוחמי היחידה "סחבו" חומרי בניין וציוד מיחידות אחרות אשר שכנו בבסיס וכן מפאתי העיר הצמודה פתח תקווה, הבסיס היה מזוהה עם היחידה עד סגירתו.
מאז קום צה"ל ישבה בבסיס היחידה לסילוק פצצות (יחס"פ) של חיל ההנדסה. בשנות ה-80 עם הקמת יחידת יעל למשימות הנדסה מיוחדות, היא שוכנה בצמוד ליחס"פ. בשנות ה-90 הוקם "המכון הלאומי לחקר ופירוק תחמושת" בו נמצאים שרידי מטענים טילים ותחמושת של האויב שבהם נתקלו לוחמי צה"ל למן הקמת המדינה. בשנת 1995 כונסו כל היחידות ליחידה ראשית אחת - יהל"ם.
ב-5 ביוני 1967, היום הראשון של מלחמת ששת הימים, הופגז הבסיס בתותחי צבא ירדן. בהמשך היום תקפו את הבסיס שני מטוסי הוקר האנטר ירדניים והעלו באש מטוס תובלה מסוג נורד ומטוס פייפר, וכמה חיילים נפגעו.
בשנות ה-2000
בשנות ה-2000 החל תהליך פינוי הבסיס כחלק מתוכנית כוללת להעברת בסיסי צה"ל ממרכז הארץ לפריפריה. בשנת 2003 דרש צה"ל לקבל את התמורה העתידית ממכירת הקרקעות במחנה, בסך 750 מיליון דולר באופן מידי. באפריל 2011 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית להעברת בסיסי צה"ל לנגב עד סוף 2019, כולל מחנה סירקין, בעלות של 19 מיליארד שקל.
יחידת "עוקץ", ששכנה במקום, הועברה למתקן אדם, בעקבות פסק דין בתביעה אזרחית שהגישו השכנים. אגד 167 של מערך הנ"מ, שהיה מוצב בבסיס עד למרץ 2006, עבר לבסיס פלמחים.
בשנת 2021, חטיבה 55 ששכנה בבסיס, הועברה למחנה ביל"ו ואילו יחידת יהל"ם הועברה למחנה עמנואל (ג'וליס).
במאי 2021 התקיים אירוע פרידה של סיירת מטכ"ל מבסיסה הוותיק במחנה סירקין. היחידה עתידה לעבור לבסיס חדש ומודרני בדרום הארץ.
מקטע קטן משדה התעופה עדיין משמש כמנחת מסוקים צבאיים, ושאר המסלולים משמשים ככבישים לתנועה בתוך הבסיס ומצבם רעוע.
מקדש מגדול
מקדש מִגְדּוֹל (כתיב חסר: מגדל) הוא סוג ארכיטקטוני של מקדש. המקדש הופיע לראשונה בצפון סוריה בתקופת מרדיך 3א' (שנת 2000 לפנה"ס), התפשט לארץ ישראל ומשם למזרח הדלתה של הנילוס בתקופת הברונזה התיכונה 2ב' (שנת 1700 לפנה"ס). המקדש מופיע לרוב כמבנה אורכי בעל קירות עבים שמעידים על הגובה הרב שאליו התנשא המקדש. הקירות הקיפו אולם אחד. בקיר מול הפתח ישנה בדרך כלל גומחה או במה מוגבהת, שבה ניצב כנראה פסל האל או חפץ קדוש כלשהו. המקדש המשיך להיבנות ולהתפתח גם בתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל, הדוגמה הבולטת ביותר שלו היא מקדש שלמה שהכיל שלושה חללים אורכיים: אולם, היכל ודביר.
אבלה
שלושה מקדשים מסגנון מקדש המגדול נמצאו בעיר אבלה שבצפון מערב סוריה: מקדש N, מקדש B1 ומקדש D. המקדשים הוקמו בסביבות 2,000 לפנה"ס. מקדש N נמצא בעיר התחתית, צפונית לאקרופוליס. זהו מבנה עם חדר אחד שפונה למערב, עובי שני הקירות הצדדיים הוא 3 מטר והקיר הנגדי לכניסה הוא 4 מטר. זהו המקדש הכי גדול באתר. מקדש B1 נמצא בחלק הדרום מערבי של העיר התחתית. תוכניתו זהה למקדש N אך הוא קטן יותר, וגודלו 10.5X4.5 מטרים. אל המבנה הובילו שתי מדרגות והוא פנה צפונה. בקיר החזית ניצבה במה בגובה מטר. סמוך למבנה נתגלה אגן אבן מעוטר בראשי אריות שואגים ומעליהם לוחמים. מקדש D נמצא בעיר העליונה, והוא כולל שלושה מרחבים. אורכו כ-30 מטרים והוא פונה צפונה. בשלב הראשון עובי קירותיו היה 2 מטרים, אך יותר מאוחר הם עובו והגיעו לעובי של 4 מטרים. המתחם האחורי הוא הגדול ביותר ובו נמצא ספסל מאבן ובקיר החזית ישנה גומחה. במתחם זה נמצא אגן אבן מבזלת עם תבליט של ראשי לוחמים. מול הפתח בדרום נמצא אורתוסטאט בצורת אריה שאורכו 2.8 מטרים.
תל ביה'
התל שוכן בעמק הפרת בצפון מזרח סוריה, התל מזוהה עם העיר הקדומה תותול. מתחת לתל נמצא מקדש שמידותיו 16.5X11.5 מטרים עם קירות בעובי 2.5 מטרים, והקיר האחורי בעובי 5 מטרים. הקירות בצדדים בולטים החוצה ויוצרים כניסה עם שתי אנטות. בקיר האחורי ישנה גומחה. המקדש פונה מערבה. המקדש גם הוקם בתקופת הברונזה התיכונה 2 והמשיך להתקיים גם בתקופת הברונזה המאוחרת (1,200-1,500 לפנה"ס).
מארי
מארי היא עיר קדומה ששכנה בצפון מזרח סוריה, בגדה המערבית של הפרת. באתר נמצא מקדש שמידותיו 35.5X18.5 מטרים, עם קירות מאסיביים בעובי של 6 מטרים. המבנה כולל אולם אורך אחד שבקירו האחורי ישנה במה מוגבהת. מאחורי האולם ישנם שני חדרים מרובעים. בחזית המקדש הוצבו שני אריות מברונזה. בחצר מול המקדש נתגלו אגן, מספר במות או מזבחות ולידם עצמות בעלי חיים. המקדש תוארך לתקופת הברונזה התיכונה 2ב' (1,800 לפנה"ס).
הופעת מקדש המגדול בארץ ישראל
דגם מקדש המגדול מופיע לראשונה בארץ ישראל בחלק הצפוני של עמק הירדן. המקדשים הראשונים מוקמים בתחילת תקופת הברונזה התיכונה 2 א' (1,900 לפנה"ס). בתקופה זו אנו רואים לראשונה את הדגם החדש של המקדשים והוא מקדש המגדול, שצורתו מבנה אורכי עם קירות עבים. באזורים אחרים בארץ ממשיך להתקיים הדגם הישן, שהוא מבנה מלבני רוחבי עם קירות דקים ובמה, כמו המקדש שנחשף צפונית לתל נהריה.
תל אל הייאת
תל אל הייאת שוכן בעמק הירדן, כ-7 קילומטרים דרומית מערבית לעיר פלה. על התל נחפר מקדש שמידותיו 11X10 מטרים. הקירות בפתח עוביים 2.5 מטרים ובצדדים 2 מטרים. הפתח במזרח והמקדש פונה מערבה. בקיר האחורי ישנה גומחה, ונמצאו שרידי טיח צבועים בצבע אדום. מול הפתח ישנה חצר מתוחמת בקיר, בחצר התגלו עצמות רבות של בעלי חיים (עזים, בקר וכבשים). המקדש תוארך לתחילת הברונזה התיכונה 2 א', והתקיים עד סוף התקופה (1,500 לפנה"ס). המקדש כלל 4 שלבי בניה.
תל כיתן
תל כיתן שוכן כ-12 קילומטרים מצפון לבית שאן. באתר זה זוהו שני מקדשים. המקדש הקדום משכבה V הוא כמעט רבוע ומידותיו 6.9X5.5 מטרים. הוא כלל אולם אחד שסביבו נבנה ספסל. הפתח היה במזרח והמקדש פנה מערבה. בחזית המקדש היו אומנות, ובכניסה ניצבו שני עמודים. בחזית המקדש ניצבו מצבות מחלוקי נחל גדולים. אחת מהמצבות עוצבה בדמות אישה עירומה, שידיה תומכות בחזה. המקדש תוארך לברונזה התיכונה 2 ב'. המקדש המאוחר יותר משכבה IV בצורת מלבן שמידותיו 14.3X11.5 מטרים. קירותיו בעובי 2.5 מטרים, גם הפתח שלו במזרח והוא פונה מערבה. בחצר ממול למקדש נמצא ספסל לבנים, סמוך לו מוקדי אפר עם עצמות בעלי חיים. גם מקדש זה תוארך לברונזה התיכונה 2 ב'.
התפתחות מקדש המגדול בעקבות העיור בארץ ישראל
בתקופת הברונזה התיכונה 2 ב' (1,800 לפנה"ס) מתחילים לצמוח הערים הגדולות בארץ ישראל, ובעקבות כך מופיעים מקדשים גדולים יותר ומפוארים יותר בערים חצור, מגידו ושכם.
תל מגידו
על התל באזור המקדשים מתקופת הברונזה הקדומה, זוהה מבנה 2048 כמקדש מתקופת הברונזה התיכונה 2. מידות המבנה 21.5X16.5 מטרים. המבנה כולל שני מרחבים. קירות המבנה בעובי 4 מטרים, ובקיר הנגדי לכניסה ישנה גומחה. הפתח בכיוון צפון מזרח ולכן המבנה פונה דרום מערבה. מול המקדש הייתה חצר. המבנה תוארך לתקופת הברונזה התיכונה 2 ג', והמשיך לשמש עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת.
הופעת מקדש המגדול בנגב ובצפון מזרח הדלתה במצרים
מחוץ לערים הגדולות בארץ ישראל ניבנו חיקויים קטנים יותר של מקדש המגדול. דוגמה לכך הוא המקדש שנחפר בגבעת שרת שנמצאת כקילומטר מדרום לבית שמש. המקדש בגודל 7X10 מטר וכולל שני חדרים. הפתח שלו במזרח והוא פונה מערבה. בחדר הפנימי נמצא מזבח שגובהו 20 סנטימטרים. בחדר הקידמי נמצאו שני ספסלי אבן ליד קירות האורך. במקדש נמצאו קערית עם שבעה גביעים, כלי מנחה קטנים וכני קטורת. המקדש תוארך לברונזה התיכונה 2 ב' ושימש גם בברונזה התיכונה 2 ג'.
מקדש המגדול מופיע בנגב בסוף תקופת הברונזה התיכונה 2 ב' (1,700 לפנה"ס). בתל הרור נחפר מתחם מקודש שהוקף בקיר בעובי 1.2 מטר. המתחם הכיל מזבח, ספסלי אבן, ובורות שהכילו עצמות בעלי חיים שכללו בעיקר עורבים וגורי כלבים. נמצאו כלי מנחה זעירים, שברי בולות, כנים גליליים, קערות קטורת ועצמות של כבשים ועזים. במרכז המתחם ניצב מקדש מגדול עשוי מלבני בוץ, שאחד מקירותיו התמוטט בשלמותו, וגובהו 9 מטרים. בערך באותה תקופה בתל א-דבע שבמזרח הדלתה, שמזוהה כיום כעיר אווריס שהייתה בירת ממלכת החיקסוס, ניבנו שני מקדשי מגדול סמוכים זה לזה. המקדש המערבי גודלו 33.75X21.5 מטרים. הפתח מצפון מערב, והוא פונה לדרום מזרח. עובי קירות האורך 4 מטרים, והקיר האחורי 5 מטרים. בקיר האחורי ישנו כוך. המקדש כולל שלושה חדרים והוא כולל פתחים רבים. המקדש המזרחי מצב השתמרותו גרוע, אך כנראה גודלו היה זהה. מול המקדשים הייתה חצר מוקפת מבנים. מחוץ למקדשים נמצאו שרידי טיח צבועים בכחול. נמצאו קערות על רגל אחת וכני קטורת. מול המקדש המערבי נמצא מזבח, ובחצר נמצאו עצמות של בקר ומעט כבשים. בחצר גם נמצאו קבורות קדומות לבניית המקדשים, ואחת מהן היא קבורת חמור. המבנים שימשו עד תקופת הברונזה התיכונה 2 ג' (1,600 לפנה"ס).
בניית מקדשי המגדול מתפשטת במזרח התיכון על פני שלוש תקופות ארכאולוגיות: תקופת הברונזה התיכונה 2, תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל. המקדש מתפתח ומהווה דוגמה להתפתחות ההיררכיה בפולחן הדתי, כאשר בחצר מול המקדש מתרחש הפולחן של הציבור הרחב, שם מתקהלים ומקריבים את הקורבנות. במקדש עצמו שהוא בשיאו ישנה חלוקה לשלושה חדרים, כאשר בחדר האחרון, שכנראה לא כל אחד מורשה להיכנס אליו, ישנו קודש הקודשים שהוא כנראה חפץ או פסל האל שניצב על במה. הפתח של רוב המקדשים במזרח והם פונים מערבה, אולי הדבר קשור לזריחת השמש. המקדש בתל א-דבע הפתח בדרום אולי קשור למקור הנילוס. המקדשים בערים היו מפוארים והיו מטויחים וצבועים באדום או כחול. המקדשים הכילו חפצי פולחן שכללו קעריות ונרות שבע פיות, כנים גליליים וכלי מנחה זעירים.
גרמניה באירוויזיון 1970
גרמניה באירוויזיון 1970 השתתפה עם השיר Wunder gibt es immer wieder בביצוע של קטיה אבשטיין.
Ein Lied für Amsterdam
התחרות הלאומית לבחירת נציג גרמניה לאירוויזיון 1970 נערכה באולפני טלוויזיה בפרנקפורט והמנחה הייתה מארי-לואיז שטיינבאואר.
שאול מופז
שאול מופז (במקור: שהרם מופזזקר; נולד ב-4 בנובמבר 1948 בטהראן שבאיראן) הוא איש צבא ואיש ציבור ישראלי. כיהן בין היתר כרמטכ"ל ה-16 של צה"ל, כחבר הכנסת, כיו"ר מפלגת "קדימה", כיו"ר האופוזיציה וכשר בממשלות ישראל.
מופז נולד בטהראן, עלה לארץ ישראל בגיל חמש, גדל באילת והתחנך בנהלל. ב-1966 התגייס לצה"ל ולקח חלק, במסגרת גדוד צנחנים, במלחמת ששת הימים. הוא התפרסם לראשונה עקב מארב מופז שיזם במלחמת ההתשה בבקעת הירדן. במלחמת יום הכיפורים, בהיותו מפקד סיירת צנחנים, פיקד על שתי פשיטות מבצעיות בעומק סוריה. בהמשך נעשה למח"ט צנחנים, תפקיד אותו מילא במלחמת לבנון הראשונה. עוד בשנות השמונים כיהן כמפקד בה"ד 1 ובהמשך גם עוצבת עידן ופיקד אישית על מבצע חוק וסדר. בשנות התשעים פיקד על אוגדת איו"ש, היה אלוף פיקוד הדרום וראש אג"ת - תפקיד במסגרתו לקח חלק במשא ומתן להסכם חברון - טרם התמנה ב-1998 לרמטכ"ל. כרמטכ"ל היה אחראי על הנסיגה מלבנון בשנת 2000, ההתמודדות עם האינתיפאדה השנייה, לכידת קארין איי, מבצע חומת מגן ואירועים רבים אחרים.
מיד לאחר סיום כהונתו כרמטכ"ל נענה להצעתו של ראש הממשלה אריאל שרון ונעשה לשר הביטחון. אף שהתנגד לנסיגות חד-צדדיות, מופז צידד בתוכנית ההתנתקות והיה מהותי בתכנונה והוצאתה לפועל. בהמשך עזב, ביחד עם שרון, את הליכוד והצטרף לקדימה. בממשלת אולמרט כיהן בתפקיד שר התחבורה ולקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הפסיד בפער דק לציפי לבני בהתמודדות על ראשות המפלגה. עם הקמת ממשלת נתניהו השנייה הנהיג את המפלגה מהאופוזיציה ופרש מהפוליטיקה לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה.
ביוגרפיה
שאול מופז נולד בשם שהראם מוּפַזָזְכַּאר (בפרסית: شهرام مُفَضَّض‌کار) בטהראן, איראן, לאליהו ולמירה מאספהאן. בשנת 1957 עלה לישראל עם משפחתו. המשפחה עברתה את שם המשפחה ל"מופז". משפחתו נקלטה באילת, שם למד בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי "ימין הרצוג". בנעוריו למד בבית הספר החקלאי של נהלל כתלמיד פנימייה (הוא הרמטכ"ל ושר הביטחון השני בוגר בית ספר זה, לאחר משה דיין). הוא בוגר המכללה לפיקוד ולמטה של חיל הנחתים של ארצות הברית בקוונטיקו שבווירג'יניה, בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1977 היה מופז ממקימי היישוב אלקנה שבמערב השומרון.
שירותו בצה"ל
בשנת 1966 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. במלחמת ששת הימים לחם ברפיח במסגרת חטיבת הצנחנים בפיקודו של רפאל איתן. ניסה להתקבל לקורס קצינים מספר פעמים, אך נדחה בגלל נתונים נמוכים. בסופו של דבר התקבל לקורס בעקבות תפקוד יוצא-דופן בפעילות מבצעית. מופז, אשר שימש אז כמפקד כיתה, פיקד על מארב בבקעת הירדן. הכוח זיהה חוליית מחבלים שחדרה מירדן ותכננו לירות על המוצבים לאורך הגבול מתוך מחפורת. מופז פעל בניגוד לכללים, פיצל את הכוח שבפיקודו, תוך שהוא משאיר שלושה חיילים שירתקו באש את המחפורת, הוביל שני חיילים באיגוף שמאלי (המהלך כונה מאז "מארב מופז") והרג את המחבלים מטווח קרוב. אופן ניהול ההתקלות הרשימה את מפקד הפלוגה, איציק מרדכי, ואת המג"ד, דן שומרון והם הפעילו את השפעתם על מנת שיתקבל לקורס הקצינים. מופז שירת בחטיבה במגוון תפקידים. במלחמת ההתשה היה מפקד מחלקה בגדוד 890 ואייש מוצבים בקו בר-לב בתעלת סואץ. פיקד על מוצב המזח, שימש כמ"פ בגדוד וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים מונה למפקד סיירת צנחנים. במהלך המלחמה הוביל אותה בפשיטות מעבר לקווי האויב בסוריה (מבצע כותונת ומבצע דוידקה). לאחר המלחמה פיקד על הסיירת במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, לאחר מכן היה סגן מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1975–1976 בעת שמפקדה היה יוני נתניהו, ופיקד על כוח מהיחידה במבצע אנטבה ב-1976. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 202 של הצנחנים, בין היתר במבצע מנורה, ובתפקידו הבא כיהן כסגן מפקד חטיבת הצנחנים. במבצע שלום הגליל היה מפקד עוצבת חירם שלחמה במסגרת אוגדה 36. יצא לשנת השתלמות בארצות הברית במכללה לפיקוד ולמטה של הצבא האמריקאי ובתפקידו הבא, בשנים 1984–1986, שימש כמפקד בה"ד 1. בשנים 1986 - 1988 פיקד על חטיבת הצנחנים הסדירה. כמח"ט הוביל את החטיבה במבצעים התקפיים כנגד חזבאללה בדרום לבנון, ובהם מבצע רוח קיץ ופעולת הצנחנים בכפר מיידון בשנת 1988 (מבצע חוק וסדר).
לחלק מהחיילים הקרביים בצה"ל נודע מופז גם בזכות ההמצאה המיוחסת לו, ה"מופזית", מתקן להחזקת המחסנית שחולק לחיילי צה"ל משנות השמונים ואילך.
רמטכ"ל
בתחילת כהונתו כרמטכ"ל כיהן בנימין נתניהו כראש הממשלה ויצחק מרדכי היה שר הביטחון, אך לאחר ניצחון "ישראל אחת" בבחירות, קיבל אהוד ברק תפקידים אלו. פעולתו המשמעותית ביותר של מופז בתקופה זו הייתה הכנת צה"ל לנסיגה מלבנון. אף על פי שלא תמך בנסיגה חד צדדית מלבנון, ואף הביע דעתו זו בפורומים שונים ובהם ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, ביצע את הוראתו של שר הביטחון ועמד בראש המבצע של נסיגת צה"ל מלבנון ב-24 במאי 2000. באוקטובר 2000, לאחר כישלון שיחות קמפ דייוויד בין אהוד ברק ליאסר ערפאת, החלו אירועי האינתיפאדה השנייה. צה"ל, בפיקודו של מופז, התכונן לאירועים אלו, מתוך תפיסה שאלה ידמו לאירועי מנהרת הכותל בשנת 1996, והגיב למתקפות הפלסטיניות בתקיפות, כפי שהנחה מופז. אך עד מהרה התדרדרו האירועים למתקפת טרור פלסטינית כוללת שגררה תגובות חריפות מצד ישראל וחוזר חלילה. בתחילת האירועים התרחשה תקרית קבר יוסף, שבה נהרג החייל מדחת יוסף בקבר יוסף שבשכם, לאחר שדימם למוות במשך שעות מבלי שחולץ. קושי מבצעי משמעותי בחילוצו, ובעיקר מגעים עם הרשות הפלסטינית בעניין זה גרמו לעיכוב גדול בחילוצו. עד שהגיעו אליו כוחות צה"ל, נפטר יוסף. תקרית זו גרמה להפסקה מוחלטת של שיתוף הפעולה הביטחוני עם הרשות. יש שמתחו ביקורת חריפה על תפקודו של מופז כרמטכ"ל ופגיעתו בערך הרעות הצה"לי באירוע זה.
בשנת 2003 הוציאה להקת הבילויים את השיר "שאול מופז", המתאר באופן סאטירי-ביקורתי את דמותו של הרמטכ"ל כמי שעובר בין בתי משפחות חיילים ומביא לפתחיהן את בשורת השכול עם שיירי גופות הבנים.
שר הביטחון
כשני רמטכ"לים שקדמו לו, אהוד ברק ואמנון ליפקין-שחק, גילה מופז מהר מאוד את נטיותיו הפוליטיות. פירוק ממשלת האחדות, בחודש אוקטובר 2002, לאור הבחירות המתקרבות, הביא לפרישת בנימין בן-אליעזר מתפקיד שר הביטחון. אריאל שרון זימן את מופז לשמש בתפקיד, על אף שזה פרש מצה"ל רק זמן קצר לפני כן. שרון הסביר כי המדובר ב"מינוי מקצועי", ומופז נכנס למשרד הביטחון ב-4 בנובמבר 2002. הוא הצטרף למפלגת הליכוד, ואף נבחר למקום ריאלי ברשימתה לכנסת בבחירות מקדימות. מישאל חשין, שעמד בראש ועדת הבחירות המרכזית, קבע כי תקופת הצינון הדרושה בין פרישתו של מופז מתפקיד הרמטכ"ל ובין מועד הבחירות לא חלפה, וכתוצאה מהחלטה זו, שאושרה בבית המשפט העליון, נמנע ממופז להיבחר לכנסת השש עשרה.
בתפקידו כשר הביטחון המשיך מופז במדיניות אותה יישם כרמטכ"ל. מדיניות "הסיכול הממוקד" נמשכה, ושימשה כאחד הכלים העיקריים ששימשו את הממשלה בניהול הלחימה עם הפלסטינים. מדיניות זו, הכוללת מטבעה גם פגיעה בחפים מפשע (דוגמת מקרה סלאח שחאדה שבו הופצץ מהאוויר בניין בו שהה מפקד הזרוע הצבאית של החמאס, ויחד עמו נהרגו אזרחים רבים שאינם קשורים אליו) הביאה לתופעה של סרבנות, בקרב חיילי המילואים.
במסגרת תפקידו הוביל מופז מהלכים לשינויים מבניים מהותיים בצה"ל, על מנת להתאימו לשינויים שחלו באזור לאחר מלחמת עיראק, המצב הכלכלי הקשה בו הייתה נתונה מדינת ישראל והצורך בקיצוץ תקציבי. בין היתר פורסמו תוכניות להפוך את צה"ל מצבא שעיקרו מילואים לצבא שעיקרו חיילים סדירים, ואשר שירות המילואים בו הוא למעטים בתפקידים נבחרים, וגם זאת לתקופות קצרות של אימונים.
החלטות שנויות במחלוקת של מופז היו ההחלטה לקרוא לציבור לשאת את ערכות המגן במהלך מלחמת עיראק, פרשת טננבוים במסגרתה הוחלפו אנשי חזבאללה ומחבלים נוספים עבור אלחנן טננבוים וגופות שלושת חיילי צה"ל שנחטפו בהר דב בשנת 2000. בנוסף, התעורר דיון ציבורי בנוגע למבצע קשת בענן שערך צה"ל ברפיח בחודש מאי 2004, שכלל הריסת בתים, ירי (שלא במתכוון לדברי צה"ל) של פגז טנק לעבר מפגינים פלסטינים וחיפושים אינטנסיביים ומסוכנים של חלקי גופות חיילים שנהרגו.
במסגרת תפקידו כשר ביטחון החל מופז ברפורמה בשירות המילואים שמטרתה הפחתת הנטל על חיילי המילואים, קיצור הזמן שנדרש חייל המילואים לשרת, הפניית רוב משימות הבט"ש לצבא הסדיר ולאנשי הקבע והתרכזות כוחות המילואים באימוני כשירות לקראת מלחמה. הדבר קרה בין השאר בעקבות לחציהם של ארגוני המילואים ושדולת המילואים בכנסת. בפועל הייתה בימיו של מופז ירידה חדה בימי המילואים שהוקדשו לאימון יחידות המילואים למלחמה.
מופז שינה דעתו בתקופת כהונתו כשר הביטחון בשתי שאלות חשובות. בשאלת גדר ההפרדה נמנה בתחילה עם מתנגדי הגדר, אך לאחר גבור הלחץ הציבורי, החל לפעול להקמתה. בשאלת הנסיגה החד-צדדית מרצועת עזה או "תוכנית ההתנתקות" הביע מופז את דעתו פעמים רבות כי אין לסגת ללא הסכם, כפי שסבר שאין לסגת באופן חד-צדדי בלבנון. בין השאר נאם בפני תלמידי מכללת "שערי משפט" ביום 26 באוקטובר 2003 ואמר כי "לא יוצאים מעזה לא תחת טרור ולא תחת כפייה". עם זאת, משהובהר כי שרון נחוש להמשיך בתוכנית, יצא מופז להגנתו, והפך לאחד מתומכיה העיקריים של תוכנית ההתנתקות.
המעבר ל"קדימה" ותוכנית ההתנתקות
ב-9 בנובמבר 2005 נבחר עמיר פרץ לראשות מפלגת העבודה והוביל לפרישתה מהממשלה ב-21 בנובמבר 2005. הקדמת הבחירות ל-28 במרץ 2006 הביאה לפרישתו של אריאל שרון מהליכוד והקמת סיעה עצמאית בשם "אחריות לאומיות" (בהמשך "קדימה"). לסיעה הצטרפו עוד כ-14 שרים וחברי הכנסת מהליכוד, בנוסף למספר חברי הכנסת מהעבודה וממפלגות אחרות, וכן מספר אנשי ציבור. שרון הפעיל לחץ כבד על מופז להצטרף לתנועה ביום ההודעה על הקמתה, אך מופז - שהבטיח לא לפרוש מהליכוד, ויהי מה - נשאר בליכוד ולא עזב. בעקבות פרישתו של שרון מהליכוד החלו בנימין נתניהו, סילבן שלום, עוזי לנדאו, משה פייגלין, ישראל כץ ומופז במירוץ על הנהגת הליכוד. הסקרים ניבאו תמיכה קטנה מאוד למופז.
ב-3 בדצמבר, כתב מופז מכתב למתפקדי הליכוד ובו הודיע כי יישאר במפלגה משום שהיא התנועה איתה הוא מזדהה אידאולוגית: "אני החלטתי שאני נשאר בליכוד וזהו. אם שרון רוצה לשנות את הכיוון שלו ולהקים מפלגה חדשה, זה לא אומר שבהכרח צריך להצטרף אליו. אני מאמין בדרך. היום, כשאני צריך לבחור, בין הדרך לאיש, בחרתי בדרך. הליכוד הוא ביתי ובית לא עוזבים". כשבוע לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, הודיע מופז על פרישתו מהליכוד והצטרפותו ל"קדימה" בראשות שרון, שהבטיח למופז שימשיך לכהן בתפקיד שר הביטחון בממשלתו. מעברו של מופז ל"קדימה" בא ימים ספורים אחרי פרסום הסקרים שחזו לו תבוסה במאבק על ראשות הליכוד. מופז דחה טענות שקשרו בין הדברים, ונימק את מעברו לקדימה במילים "תנועת הליכוד פנתה לימין הקיצוני של המפה הפוליטית, וזו לא דרכי". ביחס לביקורת על אמינותו, כמי שהתחייב להישאר בליכוד, אמר כי "איני רואה שום בעיה ושום סוגיה בנושא אמינות".
לאחר ההתנתקות וחידוש הירי של רקטות קסאם אל עבר שדרות, יישובי עוטף עזה, ולראשונה גם אשקלון - ספג מופז ביקורת על התגובה הרפה של צה"ל לירי, בניגוד להצהרות על "תגובה חסרת פרופורציה" שנאמרו לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות והנסיגה מרצועת עזה.
בינואר 2006 הסתבך מופז בשתי פרשיות הקשורות לתפקודו:
בהמשך הועברו כוחות ארטילריה לעוטף עזה והחלו בירי ארטילרי מסיבי אל עבר מקורות הירי וצפון עזה, תוך כדי חידוש מדיניות הסיכול הממוקד.
שר התחבורה
בבחירות לכנסת השבע עשרה נבחר מופז לכנסת, לאחר שהוצב במקום השמיני ברשימת "קדימה" לכנסת. במסגרת המשא ומתן הקואליציוני, קיבל יושב ראש מפלגת העבודה עמיר פרץ את תיק הביטחון למורת רוחו של מופז. במסגרת ממשלתו של אהוד אולמרט, הממשלה ה-31, קיבל מופז את תפקיד סגן ראש הממשלה ואת משרד התחבורה. כן קיבל אחריות מטעם הממשלה לנהל דיאלוג תיאום מול ארצות הברית בעניין איראן. מתוקף סמכות זו, שימש מופז כשר בקבינט במהלך מלחמת לבנון השנייה. במהלכה חלק על חלק מן המהלכים שעליהם החליטה הממשלה ואף הציע תוכנית חלופית לזו שהציע הצבא. למרות זאת הצביע מופז בעד מהלכים אלו כאשר הועלו להצבעה.
בזמן כהונתו כשר התחבורה קידם ביחד עם גלעד ארדן את ההחמרה בעונשים למבצעי תאונות דרכים, והציג תוכנית רב-שנתית לשיפור התחבורה בישראל, הכוללת סלילת כבישים חדשים ואף רכבת לאילת. בנוסף, בתקופת כהונתו החל השימוש ב"כרטיס חכם" בתחבורה הציבורית, שבבוא היום היה אמור לאפשר נסיעה בכל חברות האוטובוסים וגם ברכבות רכבת ישראל, באמצעות שימוש בכרטיס אחד בלבד.
בשנת 2007 מינה ועדה ציבורית לבחינת בטיחות התעופה האזרחית בראשות עמוס לפידות, מפקד חיל האוויר לשעבר. במאי 2008, לאחר שהמלצות הוועדה לא יושמו, התפטר לפידות מתפקידו זה תוך שהוא האשים את מופז וראשי משרד התחבורה בזלת יד והתריע מפני אסון. שישה חודשים מאוחר יותר רשות התעופה הפדרלית (FAA) הכריזה על הורדת דירוג התעופה של ישראל לקטגוריה של מדינות העולם השלישי.
באותה שנה מינה גם את מפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר, לעמוד בראש ועדה ציבורית שתכין תוכנית אב לשדות התעופה בישראל. ב-8 בספטמבר 2008 פורסם כי מגיע לסיומו סקר על צורכי תעופה שמבצע בודינגר. בהתאם לתוצאות הסקר, התגבשת המלצה לבנות נמל תעופה בינלאומי במנחת מגידו.
כשר בממשלת אולמרט, מיצב עצמו שאול מופז כאופוזיציה ימנית למדיניות הממשלה. כמו שרי ש"ס וישראל ביתנו התנגד השר מופז לוועידת אנאפוליס, לדיונים על חלוקת ירושלים ולשחרור מחבלים פלסטינים. בנוסף חתם על עצומת חברי הכנסת שקראה לפיטורי שרת החינוך יולי תמיר, עקב השביתות הממושכות במערכת החינוך בסתיו 2007.
בריאיון לעיתון "ידיעות אחרונות" שהתפרסם ביום 6 ביוני 2008 הביע את דעתו כי תקיפה ישראלית באיראן היא "בלתי נמנעת". ההתבטאות זכתה לתהודה רבה בעיתונות העולם, וסבורים כי הייתה בין הגורמים שהביאו לעלייה משמעותית במחירי הנפט בעולם בימים שלאחר מכן.
באוגוסט 2008, לאחר קבלת ההחלטה לביצוע בחירות לראשות "קדימה", הכריז מופז על מועמדותו לראשות התנועה. בבחירות לראשות התנועה, שנערכו ב-17 בספטמבר, ניצחה בהפרש קטן יריבתו העיקרית, שרת החוץ, ציפי לבני, שזכתה ב-43.1% מקולות הבוחרים (לעומת 42% לשאול מופז).
בכנסת ה-18
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השני ברשימת "קדימה" לכנסת. עם היבחרו לכנסת מצא עצמו באופוזיציה, כשאר חברי "קדימה". במהלך כהונתו הרבה לתקוף את יו"ר "קדימה", ציפי לבני. בנובמבר 2010 נבחר לראשות ועדת החוץ והביטחון בכנסת.
ב-27 במרץ 2012 ניצח בפריימריז בהתמודדות מול ציפי לבני, ברוב של 62% לעומת 37% ללבני, ונבחר ליו"ר מפלגת "קדימה". בעקבות זאת התמנה ליו"ר האופוזיציה.
ב-8 במאי 2012 הודיעו מופז וראש הממשלה בנימין נתניהו על הסכם להצטרפות סיעת קדימה לקואליציה והקמת ממשלת אחדות, ומינויו של מופז לשר בלי תיק ומשנה לראש הממשלה. קודם להודעה זו הרבה מופז לתקוף את נתניהו וממשלתו, והצהיר בנחרצות שלא יצטרף לקואליציה בראשותו.
ב-17 ביולי 2012, בעקבות המשא ומתן של קדימה והליכוד בנוגע לגיוס החרדים, דחה מופז את הצעת נתניהו בנוגע לחוק גיוס חדש, הודיע על פרישתו מהממשלה, וכעבור שישה ימים חזר לתפקיד ראש האופוזיציה.
בכנסת ה-19
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הראו סקרי דעת הקהל ירידה חדה במספר מצביעי קדימה. בתקופה זו התפצלו 7 מחברי קדימה והקימו את סיעת התנועה בראשות ציפי לבני, שבעצמה התפטרה מהכנסת חודשים קודם לכן, וחברי כנסת אחרים הודיעו על פרישתם מהפוליטיקה. בבחירות עצמן זכתה קדימה בשני מנדטים בלבד, ומופז שעמד בראש הרשימה נבחר לכנסת, יחד עם ישראל חסון, אשר הוצב במקום השני.
עם התקדמות המשא ומתן הקואליציוני להרכבת ממשלת ישראל ה-33, התנהלו מגעים בין הסיעה לבין יו"ר מפלגת "יש עתיד" יאיר לפיד על כך שזו תוותר על תיק אחד מתוך שישה תיקים שהוצעו לה, לטובת תיק אחד שיקבל יו"ר קדימה מופז וכך קדימה תצטרף לקואליציה ומופז יכנס לממשלה. לבסוף, מגעים אלה עלו בתוהו כאשר לפיד הכריז כי ברצונו להקים ממשלה צרה ככל האפשר ומופז ומפלגת קדימה נותרו בכנסת ה-19 באופוזיציה.
פרישתו מהחיים הפוליטיים
בינואר 2015 הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת ה-20, זאת לאחר שדחה הצעות קודמות להצטרף למחנה הציוני. יו"ר קדימה שנבחר במקומו הוא אכרם חסון, שעבר למפלגת "כולנו" ובכך בא הקץ למפלגת קדימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הביע מופז את תמיכתו ברשימת כחול לבן, ובעומד בראשה, בני גנץ.
במרץ 2022 הוציא את ספרו האוטוביוגרפי "המסע הישראלי שלי".
תוכנית "עתידים"
בשנת 1999, ייסדו שאול מופז והתעשיין איתן ורטהיימר יחד עם תת-אלוף אבנר ברזני את תוכנית עתידים. התכנית פועלת להקטנת הפערים החברתיים והכלכליים בין הפריפריה למרכז, על ידי חינוך למצוינות, מנהיגות ולימודי טכנולוגיה ומדעים, עבור צעירים מהפריפריה.
חיים אישיים
נשוי לאורית ואב לארבעה, בהם יונתן, לוחם בסיירת מטכ"ל ומפקד חטיבת יפתח לשעבר. מתגורר בכוכב יאיר.
גם אחיו, שלמה מופז, הגיע לדרגה בכירה בצה"ל. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש סגן ראש חטיבת המחקר באמ"ן בדרגת אלוף-משנה.
ולדיסלב דרינג
ולדיסלב אלכסנדר דרינג (6 במרץ 1903 – יולי 1965) היה מנתח ורופא נשים פולני. כאסיר במחנה הריכוז אושוויץ סייע בניסויי הסירוס והעיקור באסירים אותם הוביל רופא המחנה הגרמני ופושע המלחמה הורסט שומאן.
חייו ולימודיו
דרינג למד רפואה באוניברסיטה הרפואית של ורשה וסיים את לימודיו בשנת 1928. הוא התמחה בגינקולוגיה ומיילדות, ועבד לאחר מכן בקליניקה פרטית בוורשה. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, במהלך הפלישה הסובייטית לפולין, שירת דרינג כמנתח צבאי בצבא הפולני. הוא כנראה נלקח בשבי על ידי הסובייטים, אך הצליח להמלט. בנובמבר 1939 חזר דרינג לוורשה, שנכבשה על ידי הוורמאכט. דרינג חידש את עבודתו הרפואית והצטרף ל-Tajna Armia Polska (מחתרת ""הצבא הפולני הסודי", שהקים ויטולד פילצקי). ביולי 1940, נחשף ארגון המחתרת ודרינג נעצר על ידי הגסטפו.
אסיר במחנה הריכוז אושוויץ
דרינג היה מהאסירים הראשונים שהועברו למחנה הריכוז אושוויץ באוגוסט 1940. על פי גרסה אחת דרינג הסתיר את כישוריו הרפואיים, או שבאדמיניסטרציה במחנה לא שמו לב לעובדה זו. דרינג עבד בעבודות כפייה. כחודש לאח מכן הגיע למחנה ויטולד פילצקי שהתנדב להיכלא על מנת לאסוף מודיעין על המחנה מבפנים ולארגן התנגדות של אסירים במחנה שבאותה התקופה היה בעיקרו מחנה ריכוז לפולנים. דרינג היה אחד מהשותפים הראשונים של פילצקי. בעת שנזקק לטיפול רפואי בבית החולים גילה האופטשטורמפיהרר מקס פופירש שהיה המפקד הרפואי במחנה כי דרינג בעל הכשרה רפואית. במהרה הוקם בית חולים לאסירים בבלוקים 19, 20, 21 ו-28 בו דרינג עמד בראש צוות של אסירים פולנים - מנתחים וסניטרים. תפקידו זה של דרינג העניק לו גישה לתרופות ולמקומות להסתיר אנשים וחומרים והיה משמעותי בהתארגנות של פילצקי. עם זאת, התפקיד גם קירב אותו לפקידים הגרמנים במחנה, דבר שעורר חשד אצל האסירים שלא היו מעורבים בפעילות הקבוצה של פילצקי. ככל שהמחנה התרחב במהלך 1942 ו-1943 פחתה החשיבות של הקבוצה של פילצקי, והתערערה עוד יותר לאחר שהועברו חברים המזוהים עם פילצקי למחנות אחרים. פילצקי עצמו נמלט מהמחנה באפריל 1943, והותיר את דרינג עם רשת תמיכה מוחלשת להישרדות במחנה. משום שלא היה צריך להגיע למסדרים וקיבל אוכל ותנאים מעט יותר טובים מהאחרים הוא נחשב כמשתף פעולה. הוא היה ידוע ביחסו הגס, לעיתים ברוטאלי, כלפי אסירים, שכלל צעקות ועלבונות.
לאחר אושוויץ
בינואר 1944 שוחרר מאושוויץ והועבר לעבוד בקליניקה גרמנית בחוז'וב ולאחר מכן ביסטשמביה-זדרוי. לאחר כשנה הצליח לברוח, והתחבא בשלזיה. ב-1945 חזר לוורשה, עשה דרכו למערב, והצטרף לכוחות פולין החופשית כרופא. לאחר פירוק הכוחות נשאר באנגליה.
בנובמבר 1946 הגיש משרד פשעי המלחמה הפולני לוועדת האומות המאוחדות לפשעי מלחמה רשימה של 85 אישים שפעלו באושוויץ והואשמו ברצח והתעללות באסירים, ביניהם דרינג. שמו גם הופיע ברשימות שהוגשו על ידי צ'כוסלובקיה וצרפת. בינואר 1947 הפולנים הגישו בקשה להסגרתו, כחלק ממסע פרופגנדה של המשטר הסובייטי בפולין נגד הממשלה הפולנית הגולה והתומכים בה, במטרה להציגם כפושעי מלחמה. משרד הפנים הבריטי הוציא צו לגירושו של דרינג, אך הוא ערער ושהה במעצר בכלא בריקסטון בבריטניה במשך 18 חודשים. בסופו של דבר דרינג לא הוסגר לאחר שהוחלט שאין מספיק ראיות התומכות בתביעה נגדו. לאחר שחרורו באוגוסט 1948 עבד בבית חולים בלונדון וב-1950 הצטרף לשירות הרפואי הקולוניאלי ועבר לסומלילנד, שם עבד במשך עשר שנים בבית חולים בהרגייסה. ב-1960 שב לאנגליה וקיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית על עבודתו, והקים קליניקה בצפון לונדון.
משפט הוצאת דיבה
המשפט נפתח בבית המשפט הגבוה לצדק בלונדון ב-13 באפריל 1964 בפני השופט לוטון וחבר מושבעים. טיעוניו של דרינג בתביעה היו כי הוא כלל לא פעל בבלוק 10 הידוע לשמצה, והצגתו כמי ש"ביצע ניסויים" היא דיבה משום שהוא לא הגה את הניסויים, והניתוחים שערך באסירים - כ-130 כאלה - נעשו בניגוד לרצונו ומתוך חשש לחייו. יתרה מזאת, דרינג חשב שעדיף שהוא יבצע את הניתוחים מאשר שיבוצעו על ידי אדם אחר ובלתי מיומן כמותו. עוד טען, שהאיברים שהוציא כבר נפגעו וכי הוציא אותם לטובת בריאות האסירים. ההגנה הודתה כי הנתון של 17,000 'ניסויים' היה מנופח. עם זאת, הם חלקו על טענתו של דרינג לפיה נשקפה סכנה לחייו לו היה מסרב לבצע את הניתוחים. ההגנה הציגה מספר עדים שנותחו על ידי דרינג וכן אסירים-רופאים שעבדו עם דרינג שהעידו בפני בית המשפט כי סירבו לבקשות הרופאים הנאצים לסייע להם בניסויים ולא נענשו על כך בשום צורה.
דרינג אמנם זכה בתביעת הדיבה, אך חבר המושבעים קבע כי סכום הפיצוי יהיה חצי פני, המטבע הקטן ביותר בבריטניה. היות שדרינג קיבל כבר פיצוי של 500 ליש"ט מבית הדפוס של הספר, ולפני המשפט המוציא לאור הציע לו כפשרה 2 ליש"ט (ההערכה של המוניטין שלו), הורה בית המשפט שדרינג ישלם את כל ההוצאות המשפטיות בהיקף של 20,000 ליש"ט. דרינג נפטר זמן קצר לאחר מכן ב-1965.
הר ציון
הר ציון מתנשא בדרום-מערב העיר העתיקה של ירושלים מחוץ לחומותיה, ועם זאת הוא חלק בלתי נפרד מן העיר. ההיסטוריה של ההר מתחילה כבר בתקופה הכנענית והיבוסית, ונמשכת עד ימינו. על ההר אתרים חשובים ליהדות, לנצרות ולאסלאם, ואתרי מורשת קרב, מוזיאונים ובתי קברות. על פי חלק ממסורות שלוש הדתות, אחד המבנים על ההר, הוא מקום קבורתו של דוד המלך.
גאוגרפיה
הר ציון הוא שלוחה דרומית של הר המשתרע מנחל צולב בצפון ועד גיא בן הינום במערב ובדרום (על הר זה שוכנים הרובע היהודי והארמני). הנקודה הגבוהה ביותר בהר ציון שמחוץ לחומות - בקבר דוד המלך - היא בגובה 765 מטר מעל פני הים. מורדות הר ציון הפונים לגיא בן הינום תלולים למדי, בעוד שמורדותיו הפונים מזרחה לגיא המרכזי מתונים בהרבה. אין כל הפרדה טופוגרפית בין העיר העתיקה ובין הר ציון, ורק מיקומה של חומת ירושלים העות'מאנית מפריד ביניהם.
מקור השם
השם "הר ציון" מופיע 19 פעמים בתנ"ך, אך מכל המקורות עולה כי מדובר דווקא בהר המוריה (הוא הר הבית), למשל:
בספר תהילים אף מופיע תיאור גאוגרפי מדויק של הר ציון כהר המוריה:
כלומר - הר ציון, השוכן בירכתיים הצפוניים של קריית המלך (היא עיר דוד). עם זאת, דעת היעב"ץ והחוקר הרב יהוסף שוורץ, שמדובר על הר ציון של ימינו. שניהם נדחקים לפרש את המקרא לנוכח המציאות שהר ציון של ימינו הוא בדרום-מערב ירושלים.
לטענת פרופ' רחל אליאור הר ציון המקראי הוא הר הבית של ימינו ואילו השם הר המוריה החל להופיע כתוצאה ממחלוקת אחרי החורבן בין הפרושים לצדוקים: הפרושים קראו לו הר המוריה, בעוד הצדוקים קראו לו הר ציון. אולם למעשה השם 'הר המוריה' כתיאור להר הבית מופיע כבר במקרא עצמו.
יוסף בן מתתיהו זיהה בטעות את מצודת ציון המקראית עם העיר העליונה של ימיו, וזהו מקורה של המסורת שזיהתה את עיר דוד הקדומה עם "הר-ציון" של ימינו. זו העניקה לו את השם המוטעה ויצרה את הזיהוי המסורתי של "קבר דוד המלך" במקום. השימוש בשם "הר ציון" לגבעה המזוהה בשם זה היום התחיל בתקופה הביזנטית, כנראה בעקבות בנייתה של הכנסייה הביזנטית "ציון הקדושה" (האגיה ציון) שעמדה על פסגתה.
בערבית מכונה ההר "ג'בּל דאוד" או "ג'בּל א-נבּי דאוד" (جبل داود או جبل النبي داود), על-שם דוד המלך שקברו נמצא על ההר לפי מסורות נוצריות, מוסלמיות וחלק מהמסורות היהודיות, אולם יש המכנים אותו "גּ'בּל צַהְיוּן" או "צִהְיַוְן" (جبل صهيون), על-פי השם שהתקבל בקרב היהודים והנוצרים. בלשונות אירופה מכונה ההר Zion או Sion, על-פי תעתיק השם "ציון" בתרגומי התנ"ך.
התקופה הכנענית והיבוסית
הר ציון מתנשא מעל גרעינה הקדום של ירושלים המזוהה בגבעה המזרחית. החוקר נתן שור מסיק מתעודות אוגריתיות על המבנה הכלכלי, החברתי והדתי של ירושלים הכנענית, הוא קושר בין המידע העולה מתעודות אלו לסיפור המקראי של מלכי-צדק מלך שלם, ומסיק כי הפולחן בירושלים באותה עת, התקיים מצפון לעיר במרומי הר ציון.
החפירות הארכאולוגיות השונות שנערכו במקומות שונים על ההר לא חשפו עד כה שרידים מהתקופה הכנענית. לפי שעה השרידים הקדומים ביותר שהתגלו בחפירות הם מן המאה השמינית לפני הספירה, ימי מלכי יהודה.
תקופת הבית הראשון
הר ציון היה חלק בלתי נפרד מירושלים בשלהי ימי בית ראשון, עם התפשטות העיר מערבה מעבר לגיא המרכזי. פסגת ההר והאזור ממערב לו (עליו שוכנים היום הרובע היהודי והארמני) נקראו אז בשם "הגבעה המערבית" או "המשנֶה". בימי המלך חזקיהו נפלה שומרון, ורבים מתושבי ממלכת ישראל ברחו לירושלים. המצור שהטיל סנחריב על ערי יהודה הגביר גם את זרם הפליטים שהגיעו לירושלים, והעיר החלה להתפשט לעבר המדרונות המזרחיים של הר ציון. אז, ככל הנראה, נבנתה חומה שהכניסה חלקים מהגבעה המערבית לתוך העיר.
תקופת הבית השני
בתקופת שיבת ציון שוקמו חלק מהריסות העיר לאחר החורבן. העיר שבה בתחילה רק לממדיה הזעירים על הגבעה המזרחית בלבד, כאשר הר ציון נותר הרחק מחוץ לחומה. רק לאחר שנים שבה ירושלים הלכה וגדלה 'הגבעה המערבית' הפכה שוב לחלק מהעיר. הר ציון הוקף בחומה, היא "החומה הראשונה" המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו שנבנתה ככל הנראה על הריסות החומה משלהי ימי הבית הראשון. נראה כי בשלהי תקופת הבית השני שכנו בהר ציון האיסיים, שהשתמשו תדיר בשער מיוחד בשם "שער הצוֹא". שער זה, על פי יוסף, שימש את האיסיים ליציאה אל מחוץ לחומה לעשיית צרכים, שכן אמונתם אסרה עליהם "לטמא" את ירושלים העיר. שרידים של שער זה נתגלו בפינה הדרום-מערבית של ההר.
התקופה הרומית והביזנטית
עם חורבן ירושלים בשנת 70 לספירה נהרסה החומה שהקיפה את העיר ואת הר ציון, וירושלים נותרה פרוזה למשך מאות שנות התקופה הרומית. העיר נִטשה שוב מיושביה היהודים, אך בהר ציון נותרו בתים בודדים בהם נאחזה קהילה מעורבת של יהודים-נוצרים ושל יהודים. היהודים תִחזקו את שבעת בתי הכנסת בהר, בעוד שהיהודים-הנוצרים הקימו בצד בתי הכנסת כנסייה. לאחר מרד בר כוכבא סולקו אף קהילות אלו מהעיר, והר ציון שָׁמַם.
התקופה המוסלמית הקדומה
הכיבוש הערבי ותחילת התקופה המוסלמית הקדומה גרם להעלאת קרנו של הר ציון, במיוחד בעקבות התפתחות מסורת קבורת דוד המלך בהר ציון במאה העשירית. היהודים, שהורשו לשוב לירושלים לאחר מאות שנות גירוש, בחרו בהר ציון למקום מושבם, ושכונה יהודית החלה להתפתח סביב קבר דוד. במקביל, התפתחה שכונה של יהודים קראים בשם צלע האלף במדרון המזרחי של הר ציון, מעברו המערבי של הקדרון. בשנת 1033 זעזעה רעידת אדמה חזקה את ירושלים והפילה את חומות העיר. שליטי ירושלים הפאטמים שיקמו את החומות, אך לא במלואן: קו החומה הדרומי צומצם, והר ציון (וגם עיר דוד) נותרו עתה מחוץ לחומה. נראה כי בעקבות כך עזבה הקהילה היהודית את הר ציון ונדדה צפונה, אל תחומי הרובע המוסלמי של ימינו.
התקופה הצלבנית
לוחמי המחנות הצלבנים נכנסו אל ירושלים בקרב שנזכר בהיסטוריוגרפיה של המסעות כעקוב מדם ובו נטבחו תושבי העיר. לאחר הכיבוש נאסר על יהודים ומוסלמים לקיים חיי קהילה בירושלים. על פי המסורת הנוצרית ולפיכך גם בתודעתם של הצלבנים היה הר ציון ערש צמיחת הנצרות בירושלים; כאן התגבשה הקהילה הנוצרית הראשונה. בין היתר, על פי המסורת הנוצרית בהר ציון נערכה הסעודה האחרונה של ישו עם תלמידיו, בו ירדה רוח הקודש על השליחים לאחר מותו, בסמוך לקבר דוד - מקום שזוהה כבר במאה העשירית בהר ציון. הצלבנים הקימו במקום כנסייה בשם "גבירתנו של הר ציון" על חורבותיה של הכנסייה הביזנטית האגיה ציון שעמדה שם לפנים.
בתחומי הכנסייה הצלבנית נכללו קבר דוד, חדר הסעודה האחרונה וציון מקום תרדמתה של מרים אם ישו. זו כנראה התקופה בה התבססה המסורת בדבר קבר דוד בהר ציון, ובה הוצב הסרקופג שנמצא בקבר דוד עד ימינו. הכנסייה הצלבנית ככל הנראה ניזוקה משמעותית עם הכיבוש הערבי ועברה שיפוץ נרחב על ידי נזירים פרנציסקניים במאה ה-14.
התקופה האיובית
מאז התקיימה נוכחות יהודית בהר ציון למשך כ-250 שנה. תחילתה בשנת 1236, לפי מכתבו של סוחר יהודי מצרי, אשר נמצא בגניזה הקהירית, לפיו ניהל משא ומתן עם מושל העיר לחידוש היישוב היהודי בה. הוא השיג היתר ליהודים לעלות לרגל לירושלים ולצבע יהודי בשם: ברוך הטוב והמטיב, לגור בה. על קיומה של השכונה יש עדויות מראשית המאה ה-14 מפי נוסע נוצרי יעקב מוורונה ורבי אשתורי הפרחי. הרמב"ן, לפי אחת ההשערות, היה בשנת 1267 בבית הכנסת בהר ועליו הוא כתב את הדברים הבאים: "ומצאנו בית חרב בנוי בעמודי שיש וכיפה יפה, ולקחנו אותו לבית הכנסת". (אמנם התיאור מיוחס לבית הכנסת הרמב"ן, אך זהו זיהוי מאוחר, מן המאה ה-19, ומבנים שתאורם דומה היו בעיר). קיצה של השכונה בא כאשר הסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף סייף א-דין קאיתבאי (1468–1496) הגביל את תנועת היהודים באזורים נוצרים רגישים כמו הר ציון.