cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגף המודיעין
הנסיגה מרצועת הביטחון בדרום לבנון
חטיבת המחקר העריכה לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20 חד־משמעית כי לאחר נסיגה מרצועת הביטחון בדרום לבנון ימשכו התקפות הרקטות של חזבאללה על יישובי הצפון, וכי בהיעדר רצועת הביטחון, יוכלו אנשי חזבאללה להתקרב לגבול ולהרחיק באמצעות הרקטות שברשותם עד לאזור הקריות, ואף לחדור לשטח מדינת ישראל למטרות ביצוע פיגועים. החטיבה העריכה כי מספר הפיגועים יגדל וישראל תשלם מחיר דמים גבוה מזה שהיא משלמת בעת שהות צה"ל ברצועת הביטחון. תחזית זו לא התממשה מספר שנים, ולאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון ב־24 במאי 2000, פחתה כמות הפיגועים מגבול לבנון באופן משמעותי, וכמות הנפגעים קטנה בסדר גודל בהשוואה למצב טרם הנסיגה.
השקט היחסי ששרר בגבול הצפון בשש השנים מאז הנסיגה בא לסיומו באופן חד ב-12 ביולי 2006. לאחר שלוחמי החזבאללה הצליחו לתצפת בצורה נרחבת על הכוחות הישראלים בזכות הנסיגה, ביצע החזבאללה פיגוע קשה בסיור צה"ל על הגבול ובעקבות כך, חטיפה של שני חיילי צה"ל והריגת חיילים נוספים. בתגובה לאירוע זה, פתחה ישראל בלחימה בחזבאללה בתוך שטח דרום לבנון. הכח הראשון שנכנס מיד עם החטיפה, היה טנק של גדוד 71 שארבעת לוחמיו נהרגו ממטען גחון רב עוצמה שהוכן מבעוד מועד לכניסה של חיילי צה"ל בעקבות החטיפה. חזבאללה הראה שהחטיפה לא הייתה מיקרית אלא כהכנה לעימות רציני וגדול עם צה"ל לאחר שש שנות אימון והכנת השטח. עקב מוכנות חזבאללה, לא נותר לישראל אלא להפציץ מהאוויר ולהיכנס אל עומק השטח תוך לחימה עזה, מה שהתפתח למלחמת לבנון השנייה. במהלך מלחמה זו, הראה חזבאללה את יכולתו לירות רקטות לא רק לעבר יישובי הצפון, אלא אף להגיע לחיפה, בית שאן ודרומית מכך. הירי נמשך לכל אורך המלחמה עד לכניסת הפסקת האש לתוקף ב-14 באוגוסט 2006.
מלחמת עיראק
חטיבת המחקר העריכה לפני מלחמת עיראק במרץ 2003, בסבירות גבוהה שהתקרבה לוודאות, כי בידי עיראק נמצאת "יכולת שיורית" בתחום הנשק הכימי והנשק הביולוגי, כמו גם עשרות טילי קרקע-קרקע המסוגלים להגיע לישראל ושניתן לזוודם בחימוש כימי וביולוגי. כמו כן העריכה חטיבת המחקר ערב המלחמה, בסבירות נמוכה בדרך-כלל, כי סדאם חוסיין עלול לתקוף את מדינת ישראל באמצעות נשק בלתי קונבנציונלי (נב"ק) שברשותו; אם באמצעות טילי קרקע-קרקע (טק"ק), ואם באמצעות מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים שהוכשרו לצורך כך. ראש אמ"ן, אהרן זאבי-פרקש, ונציגיו הפגינו ביטחון עצמי גבוה ביחס למובהקות הערכותיהם המודיעיניות בתחום היכולות בחודשים שקדמו למלחמה, חרף המצע האיסופי הדליל בנושאי נב"ק וטק"ק.
נוכח הערכות המודיעין בתחומי היכולות והכוונות, ובהתאם להערכות המצב, החליטה ממשלת ישראל לנקוט שורת צעדי התגוננות פסיבית ואקטיבית בעלות של מאות מיליוני שקלים, שכללו גיוס אלפי חיילי מילואים ממערך הנ"מ ומפיקוד העורף ומתן הנחיה לתושבי המדינה לפתוח את ערכות המגן.
ככל שהלכה וקרבה המערכה, התרחש תהליך ברור של העצמת יכולות עיראק. כך למשל טיפסו לאיטן הערכות לגבי מספר הטילים ארוכי הטווח מבודדים עד לעשרות, ובשבועות האחרונים שלפני המערכה אף הגיעו ההערכות לרמה של בין 50 טילים כמינימום ועד ל-100 כמקסימום.
גם בשלבי המלחמה המתקדמים ולאחר שצבא עיראק כבר ניגף כמעט לחלוטין בפני צבאות ארצות הברית ובעלות בריתה, נמנעה מערכת הביטחון מלהסיר את הכוננות ומלשחרר את אזרחי ישראל מערכות המגן הצמודות, מחשש לתקיפת ישראל מאזור "אל קאים" שבצפון-מערב עיראק, אשר טרם נכבש באותה עת. החלטה זו ממחישה את אמונתו העמוקה של אמ"ן בקיומם של נב"ק וטק"ק ברשות המשטר העיראקי, ומהווה המחשה מסוימת למידת הביטחון שבה הוצגו הנתונים בפני הדרגים המחליטים. ב-8 באפריל מסר ראש אמ"ן למליאת ועדת החוץ והביטחון של הכנסת כי "אני מעריך שבסבירות גבוהה מאוד יש נשק בלתי קונבנציונלי".
לאחר סיום המלחמה התברר כי הערכות המודיעין בתחום היכולות העיראקיות אינן תואמות את המציאות שהתגלתה בשטח. הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק מתחה ביקורת חריפה על תפקודי קהילת המודיעין אל מול עיראק, אך קבעה בדעת רוב כי בהינתן דלות החומר האיסופי בנושאי נב"ק וטק"ק, ההערכות השגויות שגובשו לבסוף נופלות, גם אם בדוחק, בגדר טעויות שאינן חורגות מגדר הסביר והמקצועי.
תוכנית הגרעין של לוב
ב־19 בדצמבר 2003 הצהירה לוב על כוונתה להפסיק לייצר נשק גרעיני. ההצהרה הפתיעה את אגף המודיעין ו"המוסד" שלא ידעו כלל כי לוב בראשותו של מועמר קדאפי עוסקת במרץ בפיתוח נשק גרעיני, מפתחת תעשייה גרעינית מסועפת המוקמת באתרים רבים, וכי תוכניתה בתחום זה הגיעה לשלבים מתקדמים למדי.
ההצהרה הייתה תולדה של מגעים חשאיים שהתקיימו ממרץ 2003 בין לוב, ארצות הברית ובריטניה. שירותי המודיעין של ארצות הברית ובריטניה לא שיתפו בזמן אמת את עמיתיהם בישראל בחשיפות המשמעותיות שלהם את תוכנית הגרעין הלובית ואף הסתירו מישראל את המהלכים שננקטו מול המשטר הלובי בניסיון להביאו לפירוק תעשיית הגרעין ולהניאו מהמשך הפיתוח של יכולותיו בתחום הגרעין.
הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק, שבמהלך עבודתה התגלה הדבר, הגדירה זאת כ"כשל מודיעיני חמור שחייב לעורר בדק בית ושידוד מערכות".
ב־24 בנובמבר 2004, הגיש אמ"ן לוועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים בכנסת דו"ח על הנסיבות שהובילו לכישלון במעקב אחר התוכנית הגרעינית של לוב. הדו"ח כלל גם המלצות לרפורמה במבנה איסוף המודיעין.
לפי ספרו של יוסי מלמן, בעקבות המידע שהתגלה על תוכנית הגרעין של לוב ובחינה מחדש של החומר המודיעיני, הסתבר כי סוריה מקימה כור משלה.
סמל אגף המודיעין
פרח הפלר דה ליס, שבעברית מתבלבלים בינו לבין פרח החבצלת, נבחר להופיע הן בסמל אגף המודיעין והן בסמל חיל המודיעין (אם כי בשתי צורות שונות). הבחירה בפרח נבעה מהעובדה שבימי קדם היו כותשים את הבצל שלו, ובחומר שהתקבל מהכתישה השתמשו מרגלים כדיו סתרים. על פי גרסה נוספת, פרח הפלר דה ליס נבחר לסמל המודיעין מסיבה אחרת או נוספת: הפרחים סגורים ביום ונפתחים בלילה. עובדה זו מזכירה את עבודתם של אנשי המודיעין, אשר פעמים רבות נעשית בחסות הליל: המודיעין, כמו הפרח, "פורח" בחשיכה ולא ניתן להבחין בו ביום.
צבע הכומתה של חיילי אגף המודיעין הוא ירוק כהה. המעבר לכומתה בצבע זה נעשה בראשית שנות ה-90, בהחלטה משותפת של ראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק, והקמנ"ר אורן שחור.
As If We Never Said Goodbye
As If We Never Said Goodbye הוא שיר מתוך המחזמר "שדרות סאנסט". הוא נכתב על ידי דון בלאק, כריסטופר המפטון ואנדרו לויד ובר.
במחזמר שדרות סאנסט, הדמות הראשית, נורמה דזמונד, לשעבר שחקנית קולנוע מפורסמת, וכיום זקנה ובודדה, חושפת את כמיהתה לשוב לאור זרקורי תהילה.
השיר בוצע על ידי ברברה סטרייסנד, ונמצא באלבומה Back to Broadway, כמו גם בשני אלבומים של הופעות חיות - The Concert ו-Back to Brooklyn.
בין השחקניות שביצעו את השיר: בטי בקלי, שירלי באסי, רות'י הנשל, פטי לופון, ליה סלונגה, איליין פייג', גלן קלוז.
בסדרת הטלוויזיה Glee, עונה 2 פרק 18, השיר מבוצע על ידי הדמות קורט האמל (השחקן כריס קולפר).
קן סיילורס
קנת' לויד "קן" סיילורס (באנגלית: Kenneth Lloyd "Ken" Sailors; 14 בינואר 1921 – 30 בינואר 2016) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1946–1951. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 12.6 נקודות, 2.0 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק.
נודע כשחקן אשר המציא את ה"ג'אמפ שוט" – זריקת הכדור לסל תוך קפיצה באוויר, ושחרור הכדור מאזור המצח עם יד אחת.
קריירת מכללות
סיילורס נולד בכפר בושנל שבנברסקה, וגדל בחווה בדרום-מזרח מדינת ויומינג. בין השנים 1940–1943 למד באוניברסיטת ויומינג, ולאחר שירות קצר בצבא ארצות הברית חזר להשלים את לימודיו בוויומינג בשנים 1945–1946. בעונת 1942/1943 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לזכייתה היחידה אי פעם בטורניר אליפות המכללות, לאחר שקלע 16 נקודות במשחק הגמר מול אוניברסיטת ג'ורג'טאון. בסיום העונה זכה סיילורס בפרסי השחקן המצטיין של הטורניר והשחקן המצטיין של ליגת המכללות. בעונתו האחרונה בוויומינג, 1945/1946, זכה בשנית בפרס שחקן העונה בליגת המכללות.
קריירה מקצועית
בשנת 1946 הצטרף לקבוצת קליבלנד רבלס, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ליגת ה-NBA). בעונת שיחק עבור שיקגו סטאגס, פילדלפיה ווריורס ופרובידנס סטימרולרס, ובעונה העוקבת נבחר לחמישייה השנייה של העונה כשקלע 15.8 נקודות בממוצע למשחק כשחקן פרובידנס. בעונת קלע שיא קריירה של 17.3 נקודות למשחק כשחקן דנוור נאגטס, ובעונת  שיחק בבוסטון סלטיקס ובבולטימור בולטס, בטרם פרש ממשחק בגיל 30. ב-5 עונותיו בליגה השתתף בסדרת פלייאוף אחת בלבד, בעונתו הראשונה, בה הפסידה קבוצתו בסיבוב הראשון.
מורשת
בעת פרישתו ניצב במקום השישי ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 3,480 נקודות, ובמקום החמישי ברשימת האסיסטים, עם 781. בשנת 2012 הוצג כחבר בהיכל התהילה של כדורסל המכללות.
ב-30 בינואר 2016 נפטר סיילורס כתוצאה מהתקף לב, כשבועיים לאחר יום הולדתו ה-95.
בשנת 2018 הוצב פסל בדמותו של סיילורס בפארק וושינגטון אשר בלאראמי, ויומינג, העיר בה עלה לגדולה כשחקן מכללות.
המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות
המערכה על ירושלים, סביבותיה והדרכים המובילות אליה נמשכה לכל אורכה של מלחמת העצמאות, החל משלב א' – מלחמת האזרחים, שפרצה למחרת קבלת ההחלטה באו"ם על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, עבור בשלב ב' - פלישת מדינות ערב לתחומי ארץ ישראל המערבית ובכללם שטחי מדינת ישראל ביום הכרזת עצמאותה וממועד ההפוגה השנייה עת התייצבו גבולות הפסקת האש, שלימים נודעו בשם הקו העירוני, ועד הסכמי שביתת הנשק באפריל 1949, בעצימות נמוכה. בירושלים נהרגו כ-400 תושבים יהודים. היא הייתה אחד ממוקדי הקרבות המרכזיים במלחמת העצמאות, משום היותה, במילותיו של דוד בן-גוריון, "נשמתה של ארץ ישראל...אחרת לא נהיה ראויים לשם עם ישראל". כשליש מ-4,000 הלוחמים הנופלים במלחמה כולה נפלו בסביבות ירושלים. במהלך מחציתה הראשונה של המלחמה היה חלקה היהודי של העיר נתון במצור חלקי, ומאמץ אזרחי וצבאי רב הושקע בהעברת אספקה אליה מהשפלה.
בלחימה בסביבות ירושלים נחלה ההגנה כישלון בקרבות מצפון, ממזרח ומדרום. יישובי גוש עציון מדרום לירושלים נכבשו על ידי הלגיון הירדני, ובעקבות זאת הוחלט לפנות את בית הערבה ומפעל האשלג שממזרח לעיר, ואת נווה יעקב ועטרות שמצפון לעיר. בלחימה במערב העיר נחל צה"ל ניצחון, השתלט על שטח רציף מירושלים ועד שער הגיא, ופתח את המעבר מירושלים אל מישור החוף והשפלה.
על אף הצלחת צה"ל בכיבוש שכונות ערביות במערב ובמרכז העיר ויצירת רצף שכונות בשליטה ישראלית, המערכה בעיר לא הוכרעה, והרובע היהודי במזרח העיר נכבש בידי הלגיון הירדני.
רקע היסטורי
ירושלים של 1947 הייתה עיר מעורבת בה חיו יהודים לצד ערבים, כאשר שכונות יהודיות שוכנות בסמוך לשכונות ערביות, בפסיפס של שכונות, ומרכזי מסחר, מוסדות עירוניים ודרכי גישה משותפים לכלל התושבים. מרבית השכונות היהודיות החדשות התרכזו בצפון מערב העיר, והשכונות הערביות במזרח ובדרום. הרובע היהודי בעיר העתיקה היה מובלעת יהודית בתוך אזור ערבי צפוף, והדרך אל הר הצופים עברה דרך אזור יישוב ערבי. כבר במחצית המאה ה-19 היה רוב יהודי בירושלים וערב מלחמת העצמאות מנתה אוכלוסיית ירושלים היהודית כ־100,000 נפש (האוכלוסייה היהודית הכפילה עצמה במהלך תקופת המנדט הבריטי, אך חלקה מתוך האוכלוסייה היהודית הכללית בארץ ישראל ירד מ-50% ל-16% במהלך תקופה זו), בעוד האוכלוסייה המוסלמית מנתה כ־33,000 נפש, והאוכלוסייה הנוצרית כ־31,000 נפש. בתקופת המנדט הבריטי שימשה ירושלים כמרכז השלטון הבריטי בארץ, ועל כן הייתה בה גם אוכלוסייה בריטית וכוחות צבא ומשטרה גדולים.
ביישובים שמסביב לירושלים היה רוב לאוכלוסייה, שכללה לפי אומדן כ-300,000 נפש. האוכלוסייה היהודית כללה כ-3,500 נפש והייתה מרוכזת ביישובים אחדים סביב ירושלים: גוש עציון בדרום, נווה יעקב ועטרות בצפון, בית הערבה ומפעל האשלג במזרח, מוצא, מעלה החמישה, קריית ענבים, נווה אילן במערב, והר טוב בשפלה. לצידי הדרכים העיקריות מירושלים לתל אביב, לבאר שבע ולים המלח שכנה אוכלוסייה ערבית צפופה. בסביבה ההררית אתגרה את ההגנה על השיירות מפני התקפה וחסימת הדרך (בעיה טקטית כבר בתקופת המרד הערבי הגדול בסוף שנות השלושים).
מבחינה כלכלית הייתה ירושלים היהודית תלויה לגמרי בקשר אל השפלה ומישור החוף, משם הובא מזון, מים ודלק לעיר. לעומת זאת, לירושלים הערבית היה עורף חקלאי נרחב עליו יכלה להתבסס בשעת מלחמה. 75% מהאוכלוסייה היהודית עבד במקצועות שירות (פקידות, בעיקר במוסדות הלאומים היהודיים, האוניברסיטה העברית, בצלאל ובית החולים הדסה, ובמוסדות השלטון הבריטיים, הוראה ותחבורה). בעיר הייתה גם אוכלוסיית תלמידים גדולה: בני ישיבות וסטודנטים.
ההכרזה על תוכנית החלוקה באו"ם
ב־29 בנובמבר 1947 ("כ"ט בנובמבר") קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה על תוכנית החלוקה, שהמליצה על כך שבסיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל יקומו בשטח שתי מדינות, יהודית וערבית. על פי התוכנית, שטחה של ירושלים לא ייכלל באף אחת מהמדינות, אלא יהיה מפורז ותחת שליטת האו"ם. הנהגת היישוב היהודי הודיעה על הסכמתה לתוכנית, מתוך הנחה שזהו מחיר בלתי נמנע להשגת תמיכה בין לאומית בהקמת מדינה יהודית. ההנהגה הערבית התנגדה לתוכנית מכל וכל ופעלה לסיכולה. למחרת החלטת החלוקה התקיפה קבוצה של ערביי ארץ ישראל אוטובוס 'אגד' שנסע מנתניה לירושלים (ההתקפה על אוטובוס 2094) ורצחו 5 יהודים בסמוך למושב נחלים ליד פתח תקווה. בכך נפתחה המלחמה. בערבו של אותו יום נערכה התקפה ראשונה בירושלים, בשכונת שייח' ג'ראח, על אוטובוס 'המקשר' בקו מס' 9 שנסע ממרכז העיר להר הצופים.
לחימה בירושלים
על פי תוכנית החלוקה של האו"ם הייתה ירושלים אמורה להיות, יחד עם בית לחם, באזור מיוחד תחת שליטה בינלאומית. אולם, עם פרוץ מלחמת העצמאות התעלמו מכך שני הצדדים: היהודי והערבי, וניסו לתפוס את השליטה בעיר.
ב-1 בדצמבר 1947, הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ברחבי הארץ, ומנגד, בפיקוד "ההגנה", שקיבל ידיעות על תוכניות לפגוע ביהודים באזור שער יפו, הכריזו על מצב כוננות כללי בעיר. ההתקפה המשמעותית הראשונה של ערבים כנגד יהודים בתוככי העיר התרחשה למחרת, ב־2 בדצמבר, בעת ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא. מכאן ואילך, התנהלה הלחימה בירושלים בעצימות נמוכה בין ההגנה לכוחות ערבים בלתי סדירים, בעיקר ביידוי אבנים, פיגועי דקירה, התקפות ירי וצליפות, ובהחדרת מטעני נפץ, לחימה שהתרכזה בנקודות החיכוך בין האוכלוסייה היהודית והערבית. הלחימה שיתקה את המסחר, החינוך ואת החיים התקינים בירושלים, כבערים והיישובים המעורבים האחרים. כבר בשלב המוקדם של הלחימה הוטל מצור על הרובע היהודי בעיר העתיקה, והגישה אליו מהשכונות היהודיות התאפשרה בעיקר בשיירות אשר לוו על ידי כוחות בריטים חמושים.
ירושלים הייתה זירה למעשי איבה של שני הצדדים הלוחמים ולעיתים בעזרת חיילים בריטים, מעשי איבה אשר פגעו גם באזרחים. פעולות אלו כללו בין היתר:
לחימה בסביבות העיר ובדרכים
הכוחות הערביים חסמו את הדרך לירושלים עבור היהודים ואף הפסיקו את זרם המים אליה. שיירות של משוריינים הצליחו לפרוץ לעיר במחיר דמים כבד ולהביא לה אספקה.
ב-31 במרץ 1948 נבלמה שיירת חולדה בניסיונה להעביר אספקה לירושלים וכוחות הפלמ"ח דיווחו לבן-גוריון, שהדרך לירושלים חסומה. בן-גוריון הורה על הוצאתו לפועל של מבצע נחשון.
תוכנית ד'
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל ההגנה פקודת-אב לתוכנית שנקראה תוכנית ד', שהייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. התוכנית כללה גם השתלטות על הדרך לירושלים ועל הכפרים הערבים הסמוכים.
מבצע נחשון
מטרת מבצע נחשון הייתה פריצת הדרך לירושלים. לצורך זה רוכז לראשונה כוח של מספר חטיבות שפעלו בתיאום במתכונת של צבא סדיר, כשהוא מצויד ברובים ומקלעים שהגיעו ערב המבצע במשלוח גדול מצ'כוסלובקיה. במהלך המבצע הועברו שיירות מזון ואספקה לירושלים (אם כי הדרך לירושלים נחסמה שוב בהמשך, בהיעדר כוחות להחזקתה). מבצע נחשון היה נקודת המפנה לטובת היישוב במלחמה עם ערביי ארץ ישראל. בעקבותיו באו מבצע הראל, להעברת שיירה של מאות משאיות לירושלים ערב פסח תש"ח (1948) ומבצע מכבי, שנכשל, לכיבוש לטרון ולהרחבת הדרך לירושלים.
הכוחות העבריים כבשו שכונות וכפרים ערביים כמו ליפתא, קטמון, ודיר יאסין.
מבצע יבוסי
בין 22 באפריל ו-4 במאי 1948 ביקשה ההגנה לפתוח את הדרך לנווה יעקב ולנתק הכוחות הערבים בצפון ירושלים על ידי כיבוש נבי סמואל, בית איכסא ושועפט, לכבוש את שייח' ג'ראח וכך לפתוח את הדרך להר הצופים, וכן ליצור רציפות עם שכונת מקור חיים המנותקת בדרום העיר על ידי כיבוש שכונת קטמון. מכל יעדים אלה, רק כיבושו של מנזר סן סימון בקרב סן סימון הושג. כיבוש זה אפשר להגנה ליצור רצף טריטוריאלי בין שכונות מרכז העיר ודרום ירושלים.
מבצע קִלשון 14–18 במאי
במבצע קלשון, שנערך עם צאת הבריטים מהארץ ב-14 במאי 1948 השתלטו הכוחות הישראלים על מתחמי השלטון הבריטי, לאחר שקיבלו מהבריטים את לוח הזמנים ליציאה ונערכו בהתאם. כן נתפסו או נכבשו כנסיית נוטרדם (ירושלים), והשכונות המושבה האמריקאית, שייח' ג'ראח, טלביה, המושבה הגרמנית, בקעה, תלפיות והמושבה היוונית.
פלישת צבאות ערב
הלגיון הערבי, שחלק מיחידותיו היו תחת פיקוד בריטי, פעל בעוצמה רבה. ב-12 במאי תקפו יחידות הלגיון בגוש עציון וכבשו אותו ב-13 במאי. ב-14 במאי 1948, יום לפני סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, הועברו כל יחידות הלגיון דרך גשר אלנבי ועלו לכבוש את ירושלים. הלגיון, בסיוע יחידות "האחים המוסלמים" שהגיעו ממצרים, תקפו בדרום ירושלים; ב-21 במאי הפגיזו את קיבוץ רמת רחל וכבשו אותו. היישוב נהרס ורכושו נבזז על ידי ערבים מקומיים. לאחר קרבות אחדים בהם עבר שטח הקיבוץ מיד ליד, הצליחו כוחות הפלמ"ח, ההגנה והאצ"ל לשוב ולכבוש את הקיבוץ ואף להבריח את כוחות הלגיון ממנזר מר אליאס שממנו הופגזה רמת רחל.
הכוחות הבריטים עזבו את העיר העתיקה ב-13 במאי. ב-16 במאי נפתחה התקפת הלגיון על הרובע היהודי; הלוחמים שלחו מברק אל מפקדת ההגנה: "המצב נואש, מתפרצים מכל הצדדים"; במבנה ישיבת פורת יוסף התנהלו קרבות פנים-אל-פנים; למחרת ב-17 במאי התקרבו כוחות הלגיון אל בית החולים משגב לדך; ועדיין לא הגיעה העזרה המצופה מחוץ לחומות של כוחות המגן העבריים או של הצלב האדום. אז הוחלט על פריצה אל הרובע היהודי של כוחות חטיבת הראל-פלמ"ח ועתודת החי"ש עציוני. שני ניסיונות הפריצה בלילות 16–17 במאי נכשלו, תוך אבדות כבדות. ב-19 במאי הצליח כוח של הפלמ"ח להיכנס דרך שער ציון אל הרובע היהודי ולהביא אספקה ותגבורת אל הרובע. אולם למחרת השתלט הלגיון שוב על אזור שער ציון, והמצור על הרובע חודש. ב-28 במאי, לאחר שרבים ממגיניו נפלו ותחמושתם אזלה, נכנעו תושבי הרובע והכוחות הלוחמים. השבויים היהודים יצאו לשבי בירדן (ושוחררו לאחר חודשים אחדים וחזרו לישראל). הלגיון הערבי ניסה לפרוץ לירושלים המערבית, כבש את שכונת שייח' ג'ראח, אך נכשל בניסיונותיו לכבוש את השכונות היהודיות בצפון ובמערב העיר, עקב בלימתו ב-20 עד 24 במאי בקרב אכסניית נוטרדאם (Notre-Dame de France), כיום נוטרדאם דה ז'רוזלם על ידי כוחות ההגנה, בהם יחידה מפלוגת יהונתן.
כוחות הלגיון התקדמו לכיוון מערב ותקפו באזור גבעת הרדאר, מעלה החמישה וקרית ענבים, אך שם נהדפו על ידי לוחמי הגדוד הרביעי והשישי של חטיבת הראל-פלמ"ח. הם הצליחו לתפוס את רכס לטרון וחסמו את הדרך לירושלים המערבית. שלושה ניסיונות של צה"ל לכבוש את מתחם לטרון (מבצע בן נון א', מבצע בן נון ב' ומבצע יורם) נכשלו, והכוחות התוקפים ספגו אבדות כבדות. כיבוש הכפרים בית ג'יז ובית סוסין ורכס הגבעות מדרום לרכס לטרון, איפשר סלילת דרך עוקפת, שנודעה בשם דרך בורמה, והביא לפריצת המצור הירדני על חלקה המערבי של ירושלים. במקביל ל"דרך בורמה" הוקם "מפעל השילוח" אשר עקף את לטרון, איפשר הזרמת מים לירושלים הנצורה. (הוא כלל קו צינורות עם שתי תחנות שאיבה, יצא מבריכה ליד חולדה והגיע עד לשער הגיא).בקרבות עשרת הימים, 8-18 ביולי, פתח צה"ל בהתקפות על עמדות הלגיון הערבי ועל הצבא המצרי דרומית לירושלים. יחידות גדנ"ע, בהן פלוגת יהונתן, כבשו את עין כרם. בהתקרב מועד ההפוגה השנייה נערכו שתי התקפות במאמץ לכבוש את העיר העתיקה במבצע קדם. גדוד "בית חורון" תקף מכיוון הר ציון, אצ"ל ולח"י תקפו מכיוון השער החדש. אולם הכוחות לא הצליחו לפרוץ את חומת העיר העתיקה ונסוגו. במקביל תקפו כוחות חי"ר ומשוריינים של הלגיון את אזור "שער מנדלבאום" במטרה לחדור לעיר החדשה. התקפה זו נהדפה על ידי כוחות "עציוני", שזה עתה נסוגו מהר ציון.
בימי ההפוגה השנייה הגיע לישראל הרוזן ברנדוט, המתווך מטעם האו"ם. הוא הציג תוכנית, שכללה בין היתר את החזרת הפליטים הערביים ובינאום ירושלים. תוכנית ברנדוט נפלה עקב דחייתה על ידי ישראל מחד גיסא וסירוב מדינות ערב לפתוח במשא ומתן ישיר לשלום מאידך גיסא. ב-2 באוגוסט 1948 הכריז שר הביטחון דוד בן-גוריון על שטח ירושלים וסביבותיה שתחת שליטת צה"ל כ"שטח מוחזק" ומינה את ד"ר דב יוסף למושל הצבאי של ירושלים. ב-17 בספטמבר 1948 נרצח ברנדוט על ידי חוליה של אנשי הלח"י. בתגובה הוציאה הממשלה את פקודת מניעת טרור, לח"י הוכרז כארגון טרור ורבים מאנשיו נעצרו.
יציאת ערבים מהעיר
הכפר ליפתא והשכונות רוממה ושיח' בדר היו האזורים הראשונים בירושלים שהחלו להתרוקן מתושביהם הערבים, במהלך החודשים דצמבר 1947 וינואר 1948. לאחר פיצוץ מלון סמירמיס על ידי ההגנה בלילה שבין 4 ל-5 בינואר, החלו הערבים תושבי שכונת קטמון האמידה לפנות את בתיהם. לדעת בני מוריס, לבריחתם של בני המעמד העליון ומעמד הביניים מקרב ערביי ירושלים, תרם בין היתר הפחד מפני סכסוכים בין-ערביים, כתוצר לוואי של האלימות בין הערבים והיהודים, וזאת לאור אירועי המרד הערבי הגדול (1936–1939), אז השליטו חבורות לוחמים ערבים לא-סדירים טרור בקרב עירוניים עשירים וכפריים בני עמם. ב-5 בפברואר הורה בן-גוריון למפקד ההגנה בירושלים, דוד שאלתיאל, לכבוש שכונות ערביות וליישב יהודים בשכונות שננטשו על ידי הערבים או שנכבשו מידיהם. דוח בריטי מסר כי ב-12 בפברואר, לאחר שאשה יהודיה נורתה למוות בטלביה, עברה בשכונה משאית של ההגנה, שבאמצעות רמקול ציוותה על התושבים הערבים שנותרו בשכונה לעזוב. המשאית ואנשיה נעצרו על ידי הבריטים, אולם הערבים התפנו מהשכונה.
במהלך ינואר 1948 יצאו משפחות ערביות רבות משכונות התפר מוסררה ושנלר ומן השכונות והכפרים בית צפאפה, אבו דיס, אל-עזריה (ביתניה) ובית סחור, ובשבועות הבאים התפנו משפחות נוספות מקטמון, משכונות התפר ומפרברים כפריים שונים של העיר. ירושלים המערבית נעשתה עתה יהודית כולה, ואילו חלקיה המזרחיים, הערביים, התרוקנו מחלק מתושביהם.
הפסקת אש
ב־7 ביולי 1948, יום אחד לפני סיומה של ההפוגה הראשונה, נכנס לתוקפו הסכם בין משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, לבין מפקד הלגיון הערבי, על פירוזו של הר הצופים. הושג הסדר של מעבר שיירות אספקה למובלעת הר הצופים ולהחלפת משמרות השוטרים היהודיים (למעשה היו אלו חיילי צה"ל במדי משטרה) שהוצבו בהר. כמו כן הוסכם על הפסקת כל פעולה צבאית, לרבות בניית ביצורים, צליפות והפגזות. כל צד התחייב שלא להפריע לתנועת גייסות הצד שכנגד בתחומו הוא.
הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן
במשך 19 שנות השלטון הירדני במזרח ירושלים נמנעה גישה של ישראלים לעיר העתיקה, להר הבית, לכותל המערבי ולהר הזיתים, ואף הוגבלה גישת יהודים שאינם ישראלים לאגן הקדוש. זאת תוך הפרה של הסכם שביתת הנשק. פרוזדור ירושלים הצר הוליך מהשפלה ומישור החוף לבירה.
עיתונות ירושלים בזמן המצור
כיוון שהעיר הייתה מנותקת ולא קיבלה עיתונים מתל אביב, ראו בה אור העיתונים העצמאיים "ידיעות ירושלים", "חדשות הצהרים", "חדשות הערב", "ידיעות אחרונות" (מהדורת ירושלים) ו"ידיעות חדשות" (בגרמנית).
בתרבות הישראלית
המערכה והמצור על ירושלים היו מהנושאים המדוברים בציבוריות הישראלית ובדיפלומטיה של מדינת ישראל הצעירה; וכך למשל, נקראה אוניית מעפילים "ירושלים הנצורה". המערכה והמצור תוארו בספרות העברית וזכו למחקרים היסטוריים אחדים. אתר הזיכרון חאן שער הגיא מנציח את המערכה ואת הלוחמים בדרך אל העיר.
קישורים חיצוניים
מחקרים
שרהורוד
שרהורוד (ברוסית ואוקראינית: Шаргород, בפולנית: Szarogród ביידיש: שריגרוד) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה המהווה את מרכז מחוז שרהורוד. העיר נמצאת על הנהר מורשקה בשפך הנהר קולבסניה במרחק 12 ק"מ מכביש קייב-ז'יטומיר-ויניצה, 56 ק"מ מהעיר ויניצה ו-306 ק"מ מקייב. אוכלוסיית העיר מונה כ-62,700 תושבים (2002), ביניהם כ־160 יהודים. העיר הוקמה בסוף המאה ה-16. העיר הזו היא אחת מהערים היהודיות האחרונות ועד מלחמת העולם השנייה התקיימה בעיר אחת מהקהילות החשובות בחבל פודוליה.
הקמת העיר
ב-5 למאי 1383 הלורד הליטאי העניק את האדמה שבין נהר המורפה ובין מורשקה לווסיל קרצ'בסקי. לאורך זמן רב האדמה נותרה לא מיושבת וזאת מדוע משנת 1497 השטח היה מיוחס כמדבר קרצ'בסקי.
כ-200 שנה לאחר מכן, בשנת 1579, איל הון פולני מפורסם, הקונסלר יאן זמויסקי (ממשפחת זמויסקי) השיג את אדמה זו. ב-26 במרץ 1579, המלך הפולני סטפן בטורי החליט לחזק את חבל פודוליה הלא מאוכלס נגד הפלישות הטורקיות וחבל פודוליה נמסר ליד יאן זמויסקי, קנצלר והטמאן הכתר הפולני. ב־1583 הקים זמויסקי מבצר במחוז קורצ'מר בין נהר מורשקה ונהר קובסנה מבצר, שאוכלס על ידי 260 איש. המבצר יחד עם כל האדמה הסובבות אותו נקרא "שרהורוד" לכבוד פלוריאן שרי (בפולנית: Florian Szary), מייסד משפחת זמויסקי. ב־28 במאי 1585 הושלמה בניית המבצר על ידי האדריכל האיטלקי ברנרדו מורנדו. המבצר כלל 5 צריחים ומבצר עם מחסן נשק עשיר, קירות חזקים עם ארטילריה כבדה ותעלה.
היסטוריה
מבקרים ועוברי אורח ממולדובה וטורקיה (העיירות מוגילוב ובאר היו חלק ממרכזי המסחר הקרובים) חויבו לסחור בשרהורוד למשך שנתיים לפחות. המקומיים הורשו לסחור עם טטרים, טורקים ומולדובים אבל היו צריכים לעמוד על המשמר כי המספר העולה של זרים היה יכול לסכן הריבונות של שרהורוד. באותה התקופה הפריבילגיה המלכותית נתנה לתושבי שרהורוד פטור ממיסים עד שנת 1608. כתוצאה מכך, עד סוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 שרהורוד ניהלה סחר עם עם כל האזור ובמקביל שימשה כנקודה לעסקי חילופין סחורה.
הרבה מהמולדובים והסוחרים המזרחיים שמרו את הסחורות שלהם במחסנים בשרהורוד. בשנת 1589 משפחת זמויסקי בנתה את הכנסייה הקתולית של פלוריאן הקדוש במקום.
במהלך המאה ה-16 יאן זמויסקי נתן למשפחות יהודיות לחיות בשרהורוד אך נאלצו לשלם מיסים לכנסייה הקתולית. בשנת 1589 הם בנו בית כנסת מבוצר בעל תפקיד חשוב בהגנת העיר. בית הכנסת לא היה רק מרכז דתי אלא גם מרכז קהילתי. יהודים התפללו בו, האזינו לדרשה ופתרו סכסוכים.
לפי מקורות שונים היו בין 300 ל-1000 בתי אב יהודיים בשרהורוד. בחציה הראשון של המאה ה-17 ה קהילה היהודית בשרהורוד הייתה אחת הגדולות בחבל הארץ פודוליה.
ב־1595 העיר נהרסה על ידי הקוזקים בפיקודו של ס. נליבייקו. בשנות ה-40 של המאה ה-17, כאשר ברשותה מבצר ממוגן, היוותה שרהורוד תפקיד חשוב בהגנת גבולות מערביים מפעולות שוד של הטטרים.
לפי הסכם השלום על שם אנדרוסיבסקי במרץ 1648 שרהורוד הפכה לחלק מפולין אך לא ניתן היה להגיד כי המצב של העיר התייצב.
באוגוסט של שנת 1648 שלוש חטיבות בריגדה פולניות הפסידו בקרב נגד הקוזקים והעיר נשארה בשליטתם. לפי הסכם שביתת הנשק בין הקוזקים לפולנים (הסכם זבורוב) גבול פולין והשטחים הקוזקים עבר בקו ויניצה-ימפול דרך מורפה, שרהורוד וצ'רנוביץ. שרהורוד הפכה להיות חלק ממשטר ברסלב תחת דניל נצ'יי. חלו לא מעט קרבות בין השנים 1648-1654 ובשנת 1650 הקוזאקים נכנעו לצבאו של מקסים קריבונוס, אומנם רק באוקטובר 1653, הצבא בן העשרים אלף איש תחת הנהגתו של בוגדן חמלניצקי השלט על העיר ועד סוף שנת 1654 העיר הייתה שוב בשליטת פולין.
בין 1672 ל־1699 הייתה בשליטת הטורקים שחיבבו אותה ונקראה קוצ'וק סטמבול (איסטנבול הקטנה) בעקבות חשיבות הסחר. בתקופה זאת הגיעו לעיר שליחים של כת שבתי צבי. בעקבות הקרבות בין טורקיה לפולין העיר חזרה לפולין אך נהרסה ברובה ורוב תושביה עזבוה. ב-1675 קולונל מורזנקו הוביל את הקוזאקים בניסיון לשחרר את שרהורוד אך נכשלו. מורזנקו נתפס ונהרג באכזריות כאשר הטורקים חתכו את לשונו ומיסמרו אותו לשערי העיר. ב־1699 העיר שוחררה מהטורקים, אך בין 1702 ל-1724 העיר חוותה גלי התקפות וחתירה לחופש.
בסוף המאה ה-18 הפולנים בנו כנסיות ומנזרים לטובת שליטה טובה יותר באזור. שרהורוד לא הייתה יוצאת מן הכלל; מנזר ניקולייבסקי הקדוש ומדרשה קטנה נבנו במקום. בשנת 1784 היו במדרשה כ-600 תלמידים. העיר ממוקמת מעל מבוך תת-קרקעי שבו היו ממוקמים הבסיסים למבנים. כל המבנים העיקריים בשרהורוד בימי הביניים; המבצר, כנסיית פלוריאן הקדוש, בית הכנסת והמנזר היו מחוברים על ידי מעברים תת-קרקעיים.
התפתחות תרבותית לא התחמקה מהעיר שרהורוד בחצי השני למאה ה-19. החל מ-1870 הוקמו שתי מדרשות. הקמת הספרייה הראשונה הייתה ב-1886. בשנות ה-40 של המאה ה-19 המשורר המפורסם סטפן רדנסקי (1834–1873) למד במדרשה בשרגורוד ובשנות ה-70 של המאה ה-19 גם למד באחת המדרשות המחבר הבולט מיכיול קוטסבינסקי (1864–1913).
בתחילת המאה ה-20 החלו עבודות מלאכה חדשות בעיר. היו מעל 200 חייטים ובשנת 1912 הקימו איחוד בעלי מלאכות. בתי ספר חדשים נפתחו בשנת 1908 ולאחר כארבע שנים מכללת לימודים.
שרהורוד שוחררה על ידי כוחות הצבא האוקראיני ב-20 במרץ 1944. לאחר השחרור התושבים ניקו את העיר בכדי למנוע מגפות נוספות. ב-1946 בית הספר החקלאי פתח את שעריו. בית החולים ובית המרקחת נבנו מחדש. בכדי למנוע התפרצות מגפות סגל הרפואה העניק שירותי מניעה מתמשכים.
בכדי להעלות את מהירות התפתחות התעשייה בעיר הוקם ב-1949 הארגון החקלאי, מה שסיפק תחזוקה לכל החוות במחוז והווה כמפתח להתפתחות הכלכלית בעיר. היה גם ארגון בנייה שסיפק ציוד וחומרי גלם לבנייה שהיה גם אחראי על התפתחות השיכון, בניית עסקים, מרכזי בילוי, ומרכזי ממשלה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ארגון האוכל של שרהורוד העלה את התוצרים שלו ביותר מ-500% מאז 1945. הארגון יצר שמן בישול, משקאות קלים, בשר ולחם. בשנת 1960 מפעל החלב של העיר ביצע את המשלוח הראשון שלו. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 קיבל ביה"ח של העיר 180 מיטות חדשות, נפתח בית מלון, והוקמה תחבורה ציבורית. נהגי שרהורוד היו ידועים כמכובדים גם מחוץ לאזורי המחוז. מרכז התרבות המחוזי גם נפתח ב-1960 והספרייה העירונית העשירה את אוסף הספרים שלה עם מעל 22,000 ספרי מבוגרים יותר מ-28,000 ספרי ילדים.
מלחמת אזרחים
המהפכה של פברואר 1917 הכניסה אלפי תושבים בשרגורוד לחיים הפוליטיים למרות שלא היו הישגים מכך כמו שהובטח מהבולשיביקים. החדשות על ניצחון הבולשיביקים במהפכת אוקטובר 1917 התקבלה באור רע בעיניי תושבי שרגורוד. החיילים שחזרו ממלחמת העולם השנייה ארגנו פגישה עירונית ובה הודיעו על הצו של הממשלה הסובייטית.
אוקראינה נאבקה על עצמאותה בבולשיביקים ובאביב 1918 הצבא האדום הגן על עצמו מצבא אוסטריה-גרמניה, צבא אוקראינה והצבא הלבן שניסו להפיל את הממשלה הבולשביקית.
כ-60 אחוזים מהיהודים הרוסים חיו באוקראינה וכולם לקחו חלק במניעת פעולות אנטישמיות כמו גניבות, התקפות ורציחות. הצבא האדום אסר על פעולות אנטישמיות אלימות אך כל זה לא היה תקף באוקראינה. בשנת 1919 כשאוקראינה נסוגה, פעולות אנטישמיות אלימות ברמות חדשות לקחו עשרות אלפים חיים ואף אחד לא נשפט. רובם של היהודים באוקראינה חששו מעצמאותה של אוקראינה הבינו כי הצבא האדום בלבד יוכל למנוע זאת.
הצד השני במלחמה, הצבא הלבן, גם עסק בגניבה, רצח ואונס. כשהם נאלצו לסגת דרומה בסוף 1919 הם שחררו מזעמם על קהילות יהודיות בדרכם. היחידות היהודיות להגנה עצמאית הצליחו לעצור אותם מדי פעם בעזרת ציוד מהממשלה הסובייטית.
לאחר המהפכה של שנת 1917 הפלישה הרוסית ב-1920 האטה את הניסיונות להקמת מדינה עצמאית.
העיר שרהורוד שוחררה על ידי הצבא האדום באביב 1920. ב-1923 והעיר הפכה למרכז מחוזי כאשר האוכלוסייה גדלה ל-2,450 תושבים. התושבים לקחו חלק בהתפתחות תרבותית ואזרחית. בשנת 1924 לשרהורוד הוקם בית ספר והספרייה נפתחה. לראשונה, לתושבי שרהורוד הייתה גישה לסיוע רפואי חינמי במרכז הרפואי החדש שכלל בית מרקחת וסיוע רפואי אמבולטורי.
בכדי לספק את הצרכים הגדלים של החלק החקלאי נפתח בית ספר לחקלאות בשנת 1928 ומרכז תיקון ציוד חקלאי נפתח ב-1930. תוצרת החקלאות עלתה ומתקנים חודשי לעיבוד תוצרת חקלאות נפתחו ותפוקת הפקת החשמל המקומית הוכפלה.
מרכז לימוד מתקדם נפתח ב-1940 בעל שתי קומות, מעבדה וספרייה. באותה תקופה מרכז לימודי רפואה נפתח וכמן כן נפתחו ספרייה ציבורית, תחנת רדיו מקומית ופארק ציבורי.
יהודים
במהלך המאה ה-16 יאן זמויסקי נתן למשפחות יהודיות לחיות בשרהורוד אך נאלצו לשלם מיסים לכנסייה הקתולית. בשנת 1589 הוקם בית כנסת העתיק והמבוצר בשיתוף פעולה עם השלטון הפולני, היווה כבעל תפקיד חשוב בהגנת העיר וכך שימש כאחד הביצורים בעיר בהסכמת היהודים.
בעקבות הפסד הצבא הפולני בקרב נגד הקוזקים החברה היהודית נהרסה. בתקופת גזירות ת"ח ת"ט (1648) היו בעיר כ-300 יהודים ורובם נהרגו, הנותרים בחיים ובראשם הרב יעקב אליהו נמלטו לבוצ'אץ'. לאחר כיבוש העיר על ידי טורקיה ב־1672 חלק מיהודי העיר הצטרפו לחסידי שבתי צבי.
בזמן שהות הטורקים בין 1672 ל־1699 השתמשו בבית הכנסת כמסגדים אך בו זמנית הרבה יהודים טורקים היגרו לשרהורוד. לאחר שחרור שרהורוד מהטורקים היהודים עדיין סבלו בעקבות ההתקפות על העיר מפוגרומים מתמשכים כאשר הגויים נשדדו.
ב-1734 העיר סבלה מאחד הפוגרומים החמורים ביותר בעיר בה נרצחו מאות יהודים.
תנועת החסידות זכתה להתפשטות ניכרת במקום, לאחר שדיין העיר, ר' יעקב יוסף מפולנאה, הצטרף לתנועה ונהיה תלמידו הקרוב של הבעל שם טוב ב־1748. הבעל שם טוב עצמו הגיע לעיר לעיתים תכופות. לאחר שרבי יעקב יוסף נהיה חסיד. הקהילה, בראשות גובה המיסים, הדיחה אותו מתפקידו.
בשנת 1793 העיר נפלה לידי שלטון האימפריה הרוסית וראתה צמיחה יפה של החברה היהודית במקום. באותה השנה התגורר בעיר נתן שטרנהרץ לאחר חתונתו ב־1793, תלמידו של רבי נחמן מברסלב. בעיר התקיימה גם פעילות פרנקיסטית, ופרנקיסטים משרהורוד מוזכרים בספרי רבי יעקב עמדן.
בשנת 1799 הוקם בית קברות יהודי חדש.
ב־1825 ביקר בעיר רבי ישראל מרוז'ין והקים את קהילת חסידיו שנהייתה המשפיעה ביותר במקום והייתה אחת מהתנועות הרוחניות המשמעותיות ביהדות המודרנית. לאחר מכן ביקרו בעיר אדמו"רים רבים והקימו בה את קהילותיהם, אך חסידי רוז'ין סדיגורא נשארו החשובים והמשפיעים ביותר. בסוף המאה ה־19 בראש הקהילה עמד ר' חנוך הלוי קרופניק - חסיד רבי דוד מטלנא.
בזמן שרוב היהודים בשרהורוד שגשגו היו גם שעירים לעזאזל תדירים. בין השנים 1881–1882 האוכלוסייה היהודית סבלה בעיקר מפוגרומים. הסופר המפורסם שלום עליכם מתאר לעיתים תכופות עיירות יהודיות כמו שרהורוד.
בסוף מלחמת האזרחים כ-2,000 פוגרומים הרגו כ-100,000 יהודים ויותר מחצי מיליון חסרי בית. ההתקפות הכוחניות של הבולשיביקים בשנת 1917 עצרו מהקהילה היהודית להתפתח ולפי האידאולוגיה של לנין וסטלין מנעו מהלאום היהודי מלהתקיים. בזמנו לא שמעו תפילות מתוך בית הכנסת העתיק ובמראית עין היה נטוש עד 1922.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1939 חיו בשרהורוד כ-2,697 יהודים. היום ישנם יותר מ-160 יהודים שחיים בעיר.
שרהורוד היום
היום, בבית החולים של שרהורוד ישנה מעבדה קלינית, צילומי רנטגן, מכשירי גרדיוגרף שונים ומכון פיזיותרפיה. למחלקות הטיפול, מחלקת ניתוח, מחלקת גינקולוגיה, מחלקת ילדים ומחלקת המחלות הזיהומיות יש מעל 150 מעבדות ומספקות טיפולים אמבולטוריים. עם פתיחת המבנה החדש ייפתחו מחלקות אונקולוגיה ואנדוקרונולוגיה.
בית הספר העל-תיכוני בשרהורוד הוא אחד הטובים ביותר במחוז ומספק ללימודים בתחומי הכימיה, ביולוגיה, פיזיקה, שפות, ספרות ומדעים נוספים. מעל 200 תלמידים לומדים בבית הספר למוזיקה בשיעורים על פסנתר, כינור, אקורדיון וכלים נוספים יחד עם ספרות מוזיקלית, סולפג׳ ומקהלה.
היום כיום מחולקת לשניים:
העיר העתיקה - העיירה היהודית שכוללת את הבתים היהודיים העתיקים בני לפחות מאה ואף יותר שעדיין עומדים, שבילים צרים המובילים לנהר, בתי קברות עתיקים על הגבעות, בית הכנסת מהמאה ה-16 ומבנים נוספים.
הער החדשה מכילה אדריכלות רוסית סטנדרטית כמו שהיו בעיירות קטנות ברוסיה. ישנם שני רחובות ראשיים: רחוב קארל מקס ורחוב לנין. לאחר שפסלו של לנין הוקם ברחוב קארל מקס השם שונה לרחוב לנין אבל בגלל שלעיר כבר היה רחוב בשם זה הם החליפו את שמו לקארל מקס. רחוב קארל מקס עובר בחלק גדול מהעיר העתיקה.
יהודים עדיין גרים בבתיהם הישנים בשרהורוד, דוברים יידיש מעורבבת עם אוקראינית ורוסית. רובם עזבו את בתיהם, מוכרים ואף נוטשים אותם ועוזבים יחד הם קרוביהם המבוגרים בכדי לעבור לערים סמוכות גדולות יותר. לפני שברית המועצות התפרקה שרהורוד היוותה כאתר היסטורי אבל באוקראינה אין די כסף בכדי לשמר את העיר כאתר זה.
בכל הנוגע לתרומות היהודים דעת המקומיים היא להשקיע את הכסף בחינוך האזורי או באוכל עבור היהודים העניים.
בשנת 2002 אזור שרהורוד כלל כ-64,700 תושבים. שיעור מקרי המוות היה ב-462 יותר משיעור הילודה.
מחלת הפה והטלפיים
מחלת הפה והטלפיים (או: מחלת הפה ומפריסי פרסה) היא מחלה נגיפית הנגרמת על ידי הנגיף FMDV (ראשי תיבות של Foot and Mouth Disease Virus) והיא מהווה את אחת המחלות המדבקות ביותר בקרב בעלי חיים, למשל בבקר, צאן, חזירים ועוד.
המחלה נפוצה במקומות שונים בעולם ומתאפיינת בהתפרצויות מחזוריות אחת לכמה שנים. הנגיף הגורם למחלה מועבר באמצעות מגע ישיר ועקיף ובאמצעות הפרשות של בעלי חיים נגועים. מחלה זו כמעט ואינה פוגעת בבני אדם, אך גם כאשר היא מדביקה בני אדם, פגיעתה שולית.
סימני המחלה שונים בחיות השונות. המחלה קטלנית יותר בבעלי החיים הצעירים, מאשר בבוגרים.
כיוון שהמחלה פוגעת בעיקר בבעלי החיים שמגדלים במשק החקלאי לבשר ולמוצרי חלב, התפרצותה בבעלי חיים אלה גורמת לנזקים כלכליים רבים.
לעיתים ישנו בלבול בין מחלה זו, שהיא מחלה של בעלי חיים בלבד, לבין מחלת הפה והגפיים (Hand, foot, and mouth disease) שהיא מחלת ילדים נגיפית הנפוצה בעיקר בחודשי הקיץ.
בישראל
בשנת 1946, טרום הקמת המדינה, הייתה התפרצות קשה של מחלת הפה והטלפיים. התפרצות קשה נוספת אירעה לאחר הקמת מדינת ישראל, בשנת 1960; התפרצות זו אירעה בעיקר מסיבות של תנאים א-היגיינים בגידולי חזירים.
כתגובה לכך, ברוב הקיבוצים יצרו בור טבילה בכניסה לקיבוץ, במטרה למנוע העברת נגיפים דרך צמיגים בוציים.
כ"ה בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ה טבת היא, ברוב השנים, פרשת וארא. אבל אם בר המצווה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצווה היא פרשת שמות.
אוגוסט קונדט
אוגוסט אדולף אדוארד אבֶּרהארד קונדט (בגרמנית: August Adolf Eduard Eberhard Kundt ; 18 בנובמבר 1839 - 21 במאי 1894) היה פיזיקאי גרמני בן המאה ה-19, אשר התפרסם במחקריו בתנאי היווצרותם של גלים עומדים בגזים, ובחקר התוצא המגנטו-אופטי והנפיצה האנומלית.
ביוגרפיה
אוגוסט קונדט נולד בשווֶרין שבמקלנבורג-שוורין, גרמניה. את פרק לימודיו המדעיים החל בלייפציג, אך עבר מאוחר יותר, לאוניברסיטת ברלין. שם, הקדיש את עצמו תחילה, ללימודי אסטרונומיה, אבל פנה ללימודי פיזיקה בהשפעת היינריך מגנוס, ואת לימודיו לתואר שלישי סיים ב-1864, כאשר תיזת המחקר שלו הייתה הדפולריזציה של אור.
ב-1867 התמנה קונדט באוניברסיטת ברלין, ושנה לאחר מכן, קיבל משרת פרופסור לפיזיקה במכון הפוליטכני הפדרלי בציריך, שם היה גם מורו של וילהלם קונראד רנטגן. כעבור כשנתיים בווירצבורג, הוא נקרא ב-1872 לשטראסבורג, שם נטל חלק רב בארגונה של אוניברסיטה חדשה, ועסק בהקמתו של המכון לפיזיקה שם. ב-1888 הוא שב לברלין כיורשו של הרמן פון הלמהולץ כמנהל המכון לפיזיקה של ברלין וכמחזיק הקתדרא של פיזיקה ניסויית שם. הוא נפטר לאחר מחלה, בישראלדורף, ליד ליבק, ב-21 במאי 1894.
כאיש מחקר מקורי, קונדט הצליח במיוחד בחקר טיבם של גלי קול וגלי אור. ב-1866 הוא פיתח שיטה חשובה ביותר לחקר גלי הקול המופקים באוויר הכלוא בצינורות חלולים. שיטה זו התבססה על העובדה שאבקה דקה, כמו ליקופודיום, המפוזרת בחללה הפנימי של שפופרת, בו יוצר רטט בעמוד אוויר, נוטה להצטבר בתלוליות באזורי צמתים, כאשר את המרחקים ביניהם ניתן, לפיכך, למדוד ישירות.
שארל גונו
שארל פרנסואה גונו (בצרפתית: Charles Gounod; 17 ביוני 1818 – 18 באוקטובר 1893) היה מלחין ומחבר אופרות צרפתי.
קורות חייו
גונו נולד בפריז. את הקריירה המוזיקלית החל שארל גונו בקונסרבטואר של פריז, וב-1839 במסגרת למודיו זכה ב"פרס רומא" היוקרתי (בזכות הקנטאטאה "פרנאן"). בין מוריו בקונסרבטואר היה ז'אן פרנסואה לסואר.
לאחר שסיים את לימודיו החל לנגן בעוגב בכנסייה וחיבר במסגרת עיסוקו מוזיקה דתית. האופרה הראשונה שכתב ב-1851, "סאפו" - לבקשתה של הזמרת והדיווה פולין גארסיה-ויארדו, נכשלה כישלון חרוץ, אולם הוא לא התייאש והמשיך בכתיבת אופרות, עד שלאחר הרבה קשיים ושינויים זכתה "פאוסט" (על-פי היצירה הגדולה של גתה) להצלחה גדולה (הצגת הבכורה שלה הייתה במרץ 1859).
בסך הכול כתב גונו שלוש עשרה אופרות, מהן זכו להצלחה בעיקר "פאוסט" ו"רומיאו ויוליה", שהוצגה לראשונה ב-1867. בשנות חייו האחרונות התרכז גונו בכתיבת מוזיקה כנסייתית, והיצירה החשובה מתקופה זאת היא אווה מריה. זו נעימה שהליווי שלה הוא הפרלוד הראשון מתוך הפסנתר המושווה של יוהאן סבסטיאן באך. בסוף חייו זכה לכבוד רב, שימש מנצח ליצירותיו והשתתף ביסוד "האגודה המוזיקלית של אלברט הול" בלונדון.
גונו נפטר בפריז מדלקת קרום המוח; יצירתו האחרונה (בדומה למוצרט לפניו) הייתה "תפילת ההשכבה" והפכה לתפילת ההשכבה לו עצמו.
יצירתו
האופרה המפורסמת שכתב גונו, "פאוסט", מבוססת על ספרו המפורסם של גתה, והיא מתארת את קורותיו של פילוסוף זקן המוכר את נשמתו לשטן כדי לחזור לימי נעוריו וכדי להתאהב שנית. בגרמנית נקראת אופרה זו "מרגריטה" כדי להבדילה מ"פאוסט" של גתה ככל האפשר שכן הגרמנים רואים באופרה זו פרודיה עלובה ליצירת הענק של גתה. האופרה (לאחר השינויים שחלו בה בשנת 1859) כוללת אריות נהדרות וקטעי מקהלה מרשימים כמו "מקהלת החיילים" (אשר מקורה באופרה אחרת של שארל גונו - "איוון האיום") אך גם קטעים תזמורתיים כמו "כרוח חרישית".
עינת פישביין
ביוגרפיה
עינת פישביין נולדה בבת ים וגדלה ברעננה. בצבא הייתה בגרעין נח"ל בבית שאן. ב-1991 החלה לכתוב בעיתון "על השרון", המשתייך לרשת מקומונים של ידיעות תקשורת ואחרי כן עברה לעיתון תל אביב, אף הוא מקומון של ידיעות תקשורת.
שארל גונו
יצירתו
מבין יצירותיו התזמורתיות של גונו:
עינת פישביין
ביוגרפיה
ב-1996 עברה פישביין ל"העיר", שם כתבה סדרה של 51 כתבות שפורסמו מדי שבועיים תחת הכותר "התל אביבים החדשים". המדור עסק בעובדים הזרים בישראל, בעיקר בתל אביב. הוא סיפר את סיפורם של העובדים הזרים בכל מיני רמות: מהתעללות בעובדים ובעיקר גירוש, היא עבדה בצוותא עם קו לעובד על עצירת גירוש, ונסעה מטעם העיתון לגאנה שבאפריקה. פישביין עשתה ניסיון לשרטט חיים של קהילות שלמות שקמו בישראל תוך עשור ולתאר את תרבות החיים שלהם - בבתים, במסעדות, באירועים, בגנים ובבתי ספר. זו הפעם הראשונה שכתבו בארץ על עובדים זרים באינטנסיביות ובהרחבה ונושא העובדים הזרים עלה לסדר היום הציבורי. בתחתית המדור היו מספרי טלפון של ארגוני סיוע ותיבת טלמסר. בעקבות זאת פנו אליה אנשים רבים וקמו הארגונים מוקד סיוע לעובדים זרים ו"ארגון העובדים האפריקאים".
שארל גונו
יצירתו
מבין יצירותיו המקהלתיות של גונו:
עינת פישביין
ביוגרפיה
ב-1999 עברה פישביין לעיתון "הארץ" למשך שנה ככתבת עבודה ורווחה. לאחר מכן החליפה אותה בתפקיד זה רותי סיני. משנת 2000 ועד ינואר 2013 כתבה בעיתון "ידיעות אחרונות". מיולי 2004 עד 2007 הייתה עורכת במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות. בשנת 2007 שבה לכתיבה, בעיקר במוספי סוף שבוע של העיתון. ב-4 ביוני 2004 פרסמה כתבה במגזין 7 ימים ובה הציגה את סיפורו של יצחק ג'קי אדרי כדוגמה ליחס לעובדי קבלן במפעלי ים המלח, כתבה שהכתה הדים והעלתה על סדר היום את נושא מאבק עובדי הקבלן. בכתבותיה בעיתונים "העיר" ו"הארץ" היו נושאים חברתיים שעברו לראשונה משולי העיתון לעמודים הראשונים.
ב-1998 ביימה פישביין ביחד עם יעל קיפר זרצקי את הסרט התיעודי "שני יוסי", על דירות שפלשו אליהן מחוסרי דיור. הסרט שודר בערוץ 1 והשתתף בפסטיבל דוקאביב. בשנת 2000 החלה לעבוד בטלוויזיה. הנחתה את הסדרה התיעודית החברתית "העין השלישית" ששודרה בקשת בערוץ 2, שעסקה בנושאים חברתיים דרך סיפורים אישיים והציגה נושאים כמו: הטראומה של עולי אתיופיה, תעשיית ההרואין בארץ, מדוע מרדכי ואנונו עדיין כלוא, מהגרים אפריקאים בתל אביב, סחר הנשים, במסגרתה טסה לתאילנד ולרוסיה על מנת לתעד את הסחר בנשים. ערכה סדרה על זכויות אדם בערוץ 8 בשם "כל בני האדם". בהמשך ערכה וביימה כתבות ביומן שבערוץ 1, על כלא העובדים הזרים לאולפן שישי, ל"עובדה" על לקיחת שוחד של בוחני הנהיגה בצפון ובאולפן המרכזי של ערוץ 10. הנחתה תוכנית בשם "חלון לסביבה" בנשיונל ג'יאוגרפיק. ב-2005 הנחתה תוכנית בשם "הנבחרת" שעסקה בנשים והצלחה בערוץ "יס דוקו".
בין 2002 ל-2003 למדה פישביין בתוכנית לעיתונאות באוניברסיטת מישיגן. היא לימדה עיתונות וטלוויזיה בקאמרה אובסקורה, והנחתה פאנלים רבים העוסקים בנושאים חברתיים. הייתה נשואה לאייל שכטר, סולן להקת "אבטיפוס"; אם לשלוש בנות.
בשנת 2005 היא הייתה מנחה של סרט תיעודי "הנבחרת" בבימוי של אלונה סרוסי.
פישביין עוסקת על פי רוב בנושאי חברה וסקרה במהלך השנים מכלול תופעות כמו: זכויות עובדים, ניצול עובדים, תוך התמקדות בעובדים זרים, ניצול עובדים ערבים, זכויות נכים בישראל, גירוש עובדים בישראל, טרנספר הבדווים, סחר בנשים, ואיידס בקרב אוכלוסיות שונות מההיבט החברתי.
פישביין קיבלה את פרס ארגון "בזכות" לשנת 2010 עבור פועלה למען זכויותיהם של בעלי מוגבלויות.
ממקימי ארגון העיתונאים בישראל ב-2012.
באוגוסט 2013 הקימה פישביין ביחד עם אירית דולב את כתב העת המקוון "המקום הכי חם בגיהנום", בו כותבים בין השאר נטע אחיטוב, דני גוטוויין, הילו גלזר, שגיא גרין, צבי דובוש, נטע הלפרין, חיים הר-זהב, ניב חכלילי, עופר מתן, רונית צח, ענת ציגלמן, ליזה רוזובסקי, ליאת שלזינגר ושרון שפורר. במרץ 2014 זכה האתר בפרס דיגיט.
קישורים חיצוניים
על פישביין
כריסטיאנה מאריאנה פון ציגלר
כריסטיאנה מריאנה פון ציגלר (בגרמנית: Christiana Mariana von Ziegler 28 ביוני 1695 – 1 במאי 1760) הייתה משוררת וסופרת גרמנייה. היא נודעת ביותר בטקסטים של תשע קנטטות, שיוהאן סבסטיאן באך חיבר אחרי חג הפסחא של 1725.
ביוגרפיה
כריסטיאנה מריאנה רומאנוס נולדה בלייפציג, שם שירת אביה כמאיור ב-1701. את הקריירה הספרותית שלה החלה לאחר מות בעלה השני, קפטן פון ציגלר, בשנת 1722. היא חזרה ללייפציג, שם חיה בבית המשפחה, הרומאנוסהאוס, עם אמה. אביה נשפם לתקופת מאסר ממושכת בגלל עבירות כספים. על אף הנסיבות המשפחתיות הקשות, היה הבית לסלון ספרותי ומוזיקלי. יוהאן כריסטוף גוטשד עודד את פעילותה כמשוררת. היא הייתה לחברה הראשונה באגודה הספרותית של גוטשד, "החברה הגרמנית" (Deutsche Gesellschaft).
ב-1741 נישאה בשלישית ופעילותה הספרותית נפסקה.
היא מתה בפרנקפורט על האודר.
לבריות
יהיה אשר יהיה הלבריתן המקורי, נראה שבאך חיפש לבריתן חדש ב-1724, וייתכן שאז פגש את ציגלר.
אלה הן תשע הקנטטות שבאך הלחין לטקסטים של ציגלר: 2006
השאלה היא, מדוע פנה באך ללבריתנים אחרים. עדיין היו טקסטים של ציגלר שלא הולחנו. היא פרסמה מחזור של טקסטים לקנטטות בשנת 1728, אלה שבאך הלחין ואחרים שהוא לא הלחין.
גאורג קווינקה
גאורג קווינקה (בגרמנית: Georg Hermann Quincke; 19 בנובמבר 1834 - 13 בינואר 1924) היה פיזיקאי גרמני.
ביוגרפיה
קווינקה נולד בפרנקפורט על האודר. אביו הרמן קווינקה, היה רופא ידוע, ואחיו הצעיר היינריך קווינקה, היה רופא פנימי. למד בקניגסברג ובהיידלברג, ועבר לאחר מכן, לברלין, שם סיים את לימודיו לתואר שלישי, ב-1858. עבודת הדוקטוראט שלו עסקה בקביעת הקבוע הנימי של כספית, ומחקריו בתחום של תופעות נימיוּת נחשבות לעבודות קלאסיות. ב-1865 נתמנה לפרופסור בברלין. ב-1872 עבר, לווירצבורג, שם שימש פרופסור, וב-1875 חזר להיידלברג, שם שימש פרופסור לפיזיקה, עד לעת פרישתו, ב-1907.
קווינקה עשה גם עבודה חשובה במחקר ניסויי של תופעת החזרת אור, בייחוד ממשטחים מתכתיים.
קרמס אן דר דונאו
קרמס אן דר דונאו (או בקיצור קרמס; בגרמנית: Krems an der Donau, בתרגום חופשי: "קרמס שעל הדנובה") היא עיר במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה. העיר נמצאת בקצה עמק ואכאו על גדות נהר הדנובה, בוואלדפירטל. העיר נחשבת בפני עצמה לאחד ממחוזות אוסטריה תחתית.
העיר היא אחד ממרכזי ייצור היין החשובים באוסטריה, בשל מיקומה בקצהו של עמק הוואכאו, שבו גדלים היינות הלבנים המשובחים של אוסטריה.
האתר החשוב בעיר הוא שטיינר טור, שער ובראשו מגדל מימי הביניים. השער נבנה ב-1480 כחלק מחומת העיר, עוצב בהמשך בסגנון בארוק, ושופץ ב-2005.
במאה ה14 חי ופעל בעיר הרב ישראל מקרמס, בעל הגהות אשרי.
תווכה
תּוֹוְכָה (באנגלית: Middleware) היא תוכנת מחשב המחברת רכיבי תוכנה או יישומים. תווכה משמשת לרוב לפיתוח והרצה של יישומים מורכבים ומבוזרים. התווכה משמשת כשכבה בין מערכת ההפעלה לבין היישום, ומספקת תכונות ומאפיינים ממוטבים יותר מאשר מערכת ההפעלה עצמה. השירותים המסופקים על ידי התווכה שונים ומגוונים ונגזרים מסוג התווכה. מאפיין רווח אותו מספקות רוב התווכות הוא ניהול תנועות ושמירה על יחידת העבודה הלוגית.
תווכה היא תוספת חדשה יחסית בנוף המחשוב, אם כי המונח נמצא בשימוש מאז שנת 1968. תוכנות תווכה צברו פופולריות בשנות ה-80 כפתרון לקישור יישומים חדשים למערכות ותיקות (Legacy), וחלקן הורחבו בהמשך כדי לשמש פלטפורמה למיחשוב מבוזר, דהיינו, שימוש ברשתות תקשורת כדי לחבר מספר יישומים שונים לכדי יישום מורכב אחד.
נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, התווכה היא חלק אינטגרלי מטכנולוגיית המידע, ובעיקר זו המבוססת על ‎XML, SOAP, Web Service‎ וארכיטקטורה מוכוונת שירותים. כמו כן, תוכנות תווכה רבות יכולות לרוץ על מספר רב של פלטפורמות חומרה ומערכות הפעלה.
המונח "תווכה"
במקור, המונח תווכה שימש לציון תוכנה המחברת בין יישומים שונים, ונמצאת כשכבה על גבי מערכת הפעלה, בכל אחד מצדדי החיבור. במשך השנים, חלה הרחבה במונח והיום הוא משמש לציון תוכנת צד-שרת כלשהי, בדרך כלל עם יכולת הרצת שירותי תוכנה וניהול תנועות. בשל השימוש התכוף והרחב במילה, יש המחשיבים את המונח "תווכה" כזמזומילה.
דומיניק רסל
דומיניק רסל (בגרמנית: Dominic Ressel; נולד ב-5 באוקטובר 1993) הוא ג'ודוקא גרמני. רסל מתחרה בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג, סגן אלוף אירופה (2017).
במאי 2015, רסל זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם באקו. בדצמבר 2016 הוא זכה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי. באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, רסל זכה במדליית הכסף לאחר שניצח 4 מתוך 5 קרבות. ביולי 2018 הוא זכה לראשונה בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה בזהב בגראנד פרי זאגרב לאחר שניצח בגמר את מתיאס קאס הבלגי באיפון.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, הוא סיים במקום החמישי לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד לבן-ארצו הגרמני אלכסנדר ויצ'רצ'ק. בפברואר 2019 רסל זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז היוקרתי לאחר שניצח בגמר את שגיא מוקי הישראלי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה רסל במדליית ארד יחד עם נבחרת גרמניה בתחרות הקבוצתית. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל של עד 81 ק"ג, סיים רסל במקום החמישי לאחר שהפסיד לשאמיל בורכאשווילי האוסטרי בקרב על מדליית הארד.
פרסים
מקור:
כימשון תפוחי האדמה
כימשון תפוחי האדמה (באנגלית: Potato blight או Late blight) היא מחלה קשה הנגרמת בעיקר לתפוחי אדמה בעקבות הדבקה בטפיל מהמין השייך לסוג Phytophthora ולמחלקת ה-Oomycota (המכונה Water molds). הטפיל פוגע בעלי הצמח ובפקעת, שהיא החלק האכיל של תפוח האדמה. הטפיל יכול לפגוע גם בעגבנייה ובמינים נוספים של משפחת הסולניים.
הטפיל
הפיטופטרה שייכת למחלקת ה, סוג הטפיל שתוקף יבולים רבים. P. infestans הוא המין שתוקף רק תפוחי אדמה ועגבניות. מין זה יוצא דופן בכך שהוא היחיד הגורם למחלת נוף (חלקי הצמח מעל פני האדמה). כל שאר המינים גורמים למחלות שורש. בישראל כמעט ואין מחלות שורש הנגרמות על ידי פיטופטרה, כנראה עקב אופי ההשקיה (טפטוף והמטרה ולא השקיה בתלמים) גורם נוסף הוא סוג המים. המים המליחים המשמשים להשקיה מקשים על התפשטות המחלה. המחלה תוקפת עגבניות ותפוחי אדמה הרגישים אליה במידה זהה. מחלה זו אופיינית מאוד לאזורים ממוזגים ולחים בעלי טמפרטורה גבוהה. בישראל, תפוחי אדמה לא גדלים בקיץ, בניגוד לעגבניות. עונת הגידול של תפוחי האדמה מתאימה להתפשטות המחלה ולכן הם פגיעים יותר. הטפיל נוצר באדמה, או על עלי השתילים המציצים ממנה לאחר הזריעה. בהמשך העונה היא יוצרת נבגים אשר נופלים חזרה אל האדמה ויכולים לתקוף גם את הפקעות. הפתוגן יוצר מנבגים דמויי לימון בהן נוצרות זואוספורות השוחות לעבר הפונדקאי - כלומר הם זקוקים למים. כמו כן הם זקוקים לטמפרטורה נמוכה (12–14 מעלות) לצורך הדבקה. לאחר התפשטות המחלה, הטפיל זקוק לטמפרטורה של 18–20 מעלות על מנת להתפתח בקצב מיטבי. לצורך יצירת המנבגים דרושה לחות גבוהה. תנאים אלו דומים לתנאים השוררים בחורף, באביב ובסתיו בישראל. כמו כן, באמצע עונת האביב, הנוף הולך ומתפתח ויוצר מיקרואקלים אשר מונע את ההתייבשות מתחתיו ומאפשר תנאים אידיאליים להתפתחות המחלה. בזכות מידע זה ניתן להתמודד עם המחלה על ידי אוורור, הקטנת הנוף וריסוסי מניעה בעונות המועדות לפורענות. כמו כן, מידע זה מאפשר לחזות את העונות המתאימות לגידול ועונות בהן צפויה התפשטות המחלה על פי הסתברות.