cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מורה הצדק
מורה הצדק הוא הכינוי המופיע במגילות מדבר יהודה למנהיגה ומייסדה של כת קומראן, בסביבות 150 לפנה"ס. לא ידוע שמו או תפקידו המדויק, ורבו ההשערות על כך במחקר. החלק ממגילות קומראן הנקרא הודיות, מכיל בתוכו טקסטים המכונים "הודיות המורה", ובו מתוארים רגשותיו של הכותב המודה לאלוהים שהעניק לו חוכמה, ועל שהציל אותו מכוחות הרשע. היו שסברו שהכותב הוא מורה הצדק עצמו. יש שייחסו למורה הצדק גם טקסטים אחרים של הכת.
עוולת גרם הפרת חוזה
ביודעין
ביסוד זה נדרש להוכיח כי המתערב שגרם להפרה עשה זאת ב"יודעין". דרישת הידיעה מהמתערב כוללת שני מרכיבים: ''' א. הכרה של החוזה''' ''' ב. מודעות המתערב לכך שפעולתו עלולה לגרום להפרת החוזה'''.
על מנת לעמוד בדרישותיו של יסוד זה אין חובה להוכיח ידיעה ממשית של מרכיבים אלו. מספיק להראות כי המתערב חשד שפעולתו עלולה לפגוע בחוזה אחר אך בחר להתעלם מהחשד ולפעול בכל זאת. מצב זה נקרא "עצימת עיניים", וניתן להשתמש בו במקום ידיעה ממשית. פס"ד חסיד עסק בשוכר בשם בן-שחר שלא פינה נכס שהשכיר במועד שנקבע לכך וגרם למשכיר הנכס - קנופף, להפר חוזה שכירות חדש עליו חתם עם אדם בשם חסיד. חסיד תבע את בן-שחר על כך שגרם להפרת חוזה השכירות בינו לבין קנופף. השאלה המרכזית שעלתה בפסק הדין היא האם בן שחר ידע על קיומו של חוזה שכירות חדש בין קנופף לחסיד. השופטת בן-פורת קבעה שעל מנת לגבש יסוד זה, מספיק להוכיח שהמתערב ידע עובדות שאדם סביר היה מסיק מהן על קיומו של חוזה, אך החליט "לעצום את עיניו" ולא לברר האם אכן קיים חוזה. קביעה זו מקלה על גיבוש היסוד וחוסכת מהתובע את הצורך להוכיח כי הנתבע עצמו ידע באופן ממשי על קיומו של חוזה. שאר השופטים בפס"ד זה נמנעו מלהכריע האם ניתן להשתמש ב"עצימת עיניים" לגבי מודעות לקיום החוזה עצמו, אך הסכימו כי אם הצד המתערב מודע לקיומו של חוזה, ניתן להחיל "עצימת עיניים" לגבי התניות שבחוזה.
מורה הצדק
כמו כן, מורה הצדק היה מסוכסך גם עם אדם נוסף המכונה "מטיף הכזב" או "איש הלצון". מספר חוקרים הניחו כי מדובר על מנהיג פרושי מאותה תקופה.
עוולת גרם הפרת חוזה
ביודעין
פס"ד עלית נ' סרנגה עסק בבעל מסגריה שביצע במשך חמש עשרה שנה עבודות שוטפות במפעליה של חברת עלית. בשלב מסוים חבר בעל המסגריה לאיש עסקים שהגיע מענף הסריגים והללו פתחו מפעל לייצור קפה שהשתמש בטכניקות ייצור דומות לאלו שהשתמשו בהן בעלית. החברה תבעה את בעל המסגרייה על הפרת התחייבותו לשמור על סודיות אופן ייצור הקפה, ואת איש העסקים על כך שגרם לבעל המסגרייה להפר התחייבות זו. בית המשפט קבע כי גם אם איש העסקים לא ידע על התחייבותו של בעל המסגרייה, הוא "עצם את עיניו" מלראות את חובת האמון שהופרה בינו לבין חברת עלית. די "בעצימת עיניים" זו על מנת לגבש את יסוד "ביודעין" שבעוולת גרם הפרת חוזה. ניתן לראות בפס"ד זה חיזוק לקביעתה של השופטת בן- פורת בפס"ד חסיד, ולאור הכרעות אלו והדעה הרווחת בספרות, נראה כי "עצימת עיניים" חלה גם על הידיעה בדבר קיומו של חוזה ולא רק על ידיעה בדבר תניות בחוזה לגביהן קיימת ידיעה ממשית.
בלא צידוק מספיק
לאחר ביסוסם של ארבעת היסודות הראשונים, יש להוכיח כי המתערב פעל ללא צידוק מספיק. יסוד זה שונה מהותית מארבעת קודמיו, אשר הגדרתם ברורה ומובנת. האמורפיות הקיימת בהגדרתו של היסוד יוצרת מושג שסתום, המאפשר לבית המשפט ליצוק לתוכו אינטרסים ושיקולי צדק אשר עשויים להשתנות בין מקרה למקרה. יסוד זה משמש למעשה כמנגנון הגנה פנימי של העוולה בו יכול הנתבע להשתמש. הרציונל שעומד בבסיסו, כפי שסוברת פנינה פרידמן, הוא שישנם אינטרסים בעלי ערך חברתי רב יותר מאשר הערך הטמון בהגנה על זכות חוזית. ניתן ללמוד על השיקולים שמנחים את בית המשפט בהכרעתו בין אינטרסים מתנגשים, מהתבוננות בדין האמריקאי. ה-Restatements of torts מונה שלושה צידוקים שניתן לחלקם לכאלה המתבססים על אינטרס עצמי ולכאלה המתבססים על אינטרס הזולת.
מורה הצדק
לאחר מות מורה הצדק, יצאה הכת ל"ארץ הצפון" (דמשק), וכשחזרה משם נרדפה על ידי תלמידיו של "מטיף הכזב", המכונים "דורשי חלקות". על פי הנאמר באחת המגילות יש המשערים שלמורה הצדק קם ממשיך שנקרא "דורש התורה".
עוולת גרם הפרת חוזה
בלא צידוק מספיק
אינטרס עצמי כולל פעולות שעשה הנתבע על מנת להגן על גופו, רכושו או קניינו. לדוגמה, אישה הנאבקת עם גנב המנסה לשדוד את תיקה, מבקשת עזרה משומר בנק הנמצא בסמוך אליה. שומר הבנק מפקיר את עמדתו ומגיע לעזרתה. נראה שאם מנהל הבנק יתבע את האישה על כך שגרמה לשומר להפר את חוזהו ולהפקיר את עמדת השמירה, תעמוד לה הגנת הצידוק. המקרה עלול להסתבך אם בזמן שהשומר סייע לאישה נשדד הבנק ונגרם נזק. מכיוון שגבולות הגנת הצידוק אינם ברורים, בית המשפט ישתמש בשיקול דעתו על מנת לקבוע האם לחייב את האישה בגין הנזק שנגרם.
מורה הצדק
על פי דוד פלוסר, מורה הצדק היה כהן עני (ככל הנראה המילה 'צדק' מרמזת לכהנים הצדוקים).
עוולת גרם הפרת חוזה
בלא צידוק מספיק
דוגמה נוספת לאינטרס עצמי עוסקת בהגנה על זכות חוזית. בפס"ד לינדסי נ' שיבר, קובע השופט חיים כהן כי אם נחתם חוזה בין אבי לרעות, הגורם לאבי להפר חוזה קודם עם אבישי, רשאי אבישי לגרום להפרת החוזה בין אבי לרעות ואף להיעזר בבית המשפט על מנת לכפות את הפרתו. פס"ד זה מתבסס על הרציונל האומר כי בהתנגשות בין שתי זכויות חוזיות, הראשונה בזמן תגבור. רציונל זה תקף רק אם רעות ידעה על ההסכם בין אבי ואבישי ולא פעלה בתום לב. החוק מכיר גם במצבים בהם הזכות המאוחרת בזמן תגבור. לדוגמה, סעיף 9 לחוק המקרקעין (תשכ"ט-1969), קובע כי אם רעות לא ידעה מההסכם הראשון, פעלה בתום לב ורכשה את זכותה בתמורה, יכולה זכות זו לגבור על זכותו של אבישי וטענת הצידוק לגרימת הפרת החוזה תעמוד לזכותה של רעות.
מורה הצדק
ישנן הקבלות רבות בין התיאורים של מורה הצדק לבין תיאוריו של ישו. הקבלה זו הביאה את החוקר ג'ון אלגרו לטעון שחיי ישו המתוארים בברית החדשה אינם אלא השתקפות מעוותת של חייו האמיתיים של מורה הצדק. טענה קונטרוברסלית אחרת הייתה של חוקרת אוסטרלית בשם ברברה טירינג, שטענה שמורה הצדק היה יוחנן המטביל, ואילו אויבו הגדול, הכוהן הרשע, היה לא אחר מישו הנוצרי, כאשר שניהם היו מנהיגים בשתי כתות יריבות בקומראן. טענות אלו נשארו דחויות בידי הזרם המרכזי של חוקרי המגילות הגנוזות, כאשר עדיין לדעת רוב החוקרים זהותו של מורה הצדק לוטה בערפל.
עוולת גרם הפרת חוזה
בלא צידוק מספיק
בפסיקה האמריקאית ניתן לראות כי הנתבע זכאי להגן גם על אינטרסים כלכליים שלא שוכללו לכדי חוזה. דוגמה לכך מצויה בפס"ד knopp, בו מדובר על יזם הצגות שגרם לפיטוריה של שחקנית מכיוון שחשש שזו עלולה לפגוע בהצלחת הצגה אותה יזם. בית המשפט קיבל את צידוקו של הנתבע שטען שעשה זאת על מנת להגן על השקעתו בהצגה.
אינטרס הזולת מתייחס לפעולות אותן עשה המתערב על מנת לשמור על עניינו של אדם אחר או על אינטרס ציבורי. אינטרסים אלה מעוגנים בסעיף 770 - "פעולה לטובת אדם אחר", ובסעיף 772 - "מתן עצה" שנמצאים ב- Restatements of torts. הרציונל העומד בבסיסם של אינטרסים אלו הוא שמניע לא אישי ובלתי אינטרסנטי, שכל כולו נבע מרצון לסייע לאדם אחר, ישמש כהגנה לנתבע. אולם, רציונל זה מתנגש עם האינטרס להגן על הזכות החוזית של הנפגע מהפרת החוזה ועם הקביעה כי לא נדרשת כוונת זדון מצד המתערב אלא רק ידיעה על היותו הגורם להפרת חוזה קיים. בשל התנגשות זו, מחיל בית המשפט את ההגנה בצמצום רב ודורש מהנתבע להוכיח קשר מיוחד של אחריות או חובה מוסרית בינו לבין מפר החוזה. דוגמה לסוג אחד של קשר מיוחד, היא קשר בין בני משפחה ובייחוד בין הורים לילדים. נראה שהורים שישכנעו את ילדם להפר חוזה שלפי הבנתם פוגע בו בצורה זו או אחרת, יוכלו להשתמש בהגנת הצידוק. דוגמה נוספת לסוג לקשר כזה, היא קשר בין בעל מקצוע ללקוח אשר מאופי טבעו עלול לגרום ללקוח להפר חוזה. לדוגמה, עורך דין המייעץ ללקוחו להפר חוזה שאינו מיטיב עם הלקוח. בפס"ד זיידנציג, קובע השופט גולדברג כי מתן עילת תביעה נגד עורך דין, שכל רצונו היה לדאוג לאינטרס של לקוחו, תמנע ממנו לבצע את תפקידו כראוי ותפגע ביחסי האמון בינו לבין לקוחותיו. על כן, יש להעניק לו את הגנת הצידוק שבסעיף 62. חובה זו של בעל מקצוע, עשויה לשמש לו להגנה במישור נוסף. לדוגמה, פסיכולוג שלקוחו מספר לו כי הוא עומד לפגוע במנהל שלו. אם הפסיכולוג מחליט שנוצר איום ממשי על אותו המנהל, קמה לו החובה להזהירו. פעולה זו עלולה לגרום לפיטוריו של המטופל. אם המטופל יחליט לתבוע את הפסיכולוג על גרימת הפרת חוזה עבודתו, נראה שהגנת הצידוק תעמוד לו מכיוון שהאינטרס הציבורי להגן על חייו של אותו מנהל חשוב יותר מהאינטרס להגן על זכותו החוזית של המטופל ועל זכותו לשמירת סודיות.
דוגמה נוספת, העוסקת בצידוק על רקע מוסרי, ניתן ללמוד מפס"ד Brimelow שדן באיגוד מקצועי של שחקנים שהתערב בתנאי החוזה בין בעל אולם למנהל מקהלה, מכיוון ששכרן של נערות המקהלה היה כה נמוך עד שנאלצו לעסוק בזנות. בית המשפט קבע כי טענת הצידוק של הארגון מוצדקת, שכן פעילותו נעשתה על מנת להגן על המוסר הציבורי.
לסיכום, למרות האמורפיות שבעילות הצידוק, נראה שהגנה על מתערב לצורך אינטרס אישי תהיה מוצדקת כאשר פעולתו נועדה להגן על זכות שלו, העדיפה או מקבילה לזכות שגרם להפרתה. לגבי מתערב שפעל להגנת הזולת, נראה שבית המשפט יספק הגנה למי שמקיים קשר של אחריות לרווחתו הכלכלית, המוסרית או הגופנית של הזולת.
הפסיקה בישראל בנושא הצידוק אינה מפותחת ובחינתו של יסוד זה נעשתה בעיקר על פי החוק והפסיקה בארצות הברית ובאנגליה והספרות הישראלית בתחום.
סעדים ופיצויים
הוכחת חמשת היסודות לעיל מספיקה לגיבוש העוולה. אולם, על מנת שהנפגע יוכל להיפרע פיצויים מהמעוול, עליו להוכיח כי נגרם לו נזק ממוני מהפרת החוזה. נזק זה מוגדר בסעיף 2 לפקודת הנזיקין כ"הפסד או הוצאה ממשיים הניתנים לשומה בכסף ואפשר למסור עליהם פרטים". לעיתים, הוכחתו של נזק ממוני עלולה להיות מסובכת, שכן קשה לכמת לסכום מדויק נזקים שנגרמו מהפרתו של חוזה. בפס"ד תעשיית שעם "דוד" ושות' בע"מ נ' אלרועי, דובר על עובד מומחה שעזב מפעל אחד לטובת מפעל מתחרה. המפעל הנעזב תבע את המפעל המתחרה, על כך שגרם להפרת החוזה בינו לבין העובד המומחה. התובע, שהתקשה לכמת את הנזק שנגרם מעזיבת העובד לסכום מדויק, נתן לבית המשפט הערכה כללית של הנזק. בית המשפט קיבל את ההערכה, וקבע שעל תובע מוטלת אך החובה לספק נתונים שמהם ניתן להסיק כי נגרם נזק רכושי ובאמצעותם ניתן להעריך את הנזק. קביעה זו מקלה עם התובע שאיננו נדרש להוכיח את הנזק הממשי שנגרם אלא את הנתונים המעידים על אפשרות גרימתו. בנוסף, הוא אינו חייב לנקוב בסכום הכסף המדויק שאיבד בעקבות הנזק, אלא לספק נתונים שבעזרתם ניתן יהיה לבצע הערכה שלו.
מהרציונלים המנחים את דיני החוזים ודיני הנזיקין (למשל סעיף 77(ב)(ג) לפקודת הנזיקין), ניתן ללמוד כי אחד הכללים במתן פיצויים הוא שהנפגע לא יזכה לפיצוי כפול על הנזק שנגרם לו מההפרה. כלומר, אם לנפגע מהפרת החוזה נגרם נזק של 100 שקל, הוא איננו יכול לקבל 100 שקל מהצד שהפר את החוזה ו-100 שקל נוספים מהצד שגרם להפרה. המשמעות הנובעת מכלל זה היא שהנפגע יוכל לקבל פיצוי בגובה הנזק שנגרם לו משני החייבים ביחד או מאחד מהם. בערך זה לא נדון במערכת הכללים לפיה מחלקים את האחריות בין החייבים אך נעמוד על היתרונות שעוולת גרם הפרת חוזה מקנה לנפגע בהקשר זה.
יתרון ראשון הוא שהעוולה מאפשרת לנפגע לגבות את הפיצוי המגיע לו מנתבע נוסף. פרופ' נילי כהן משווה את הנתבע הנוסף לערב. כלומר, אם למפר החוזה לא יהיו האמצעים לפצות את הנפגע אזי יוכל הנפגע להיפרע מגורם ההפרה. יתרון שני ניתן ללמוד מהדוגמה שבפס"ד חסיד בו דנו בסקירת היסוד גרימת הפרתו. החוזה בפס"ד זה החיל תנייה שפטרה את הצד שהפר את החוזה ממתן פיצויים לנפגע. כפי שראינו לעיל, בית המשפט קבע שתנית פטור זו איננה חלה על גורם ההפרה, והנפגע יוכל להיפרע ממנו. ללא קיומה של העוולה, הנפגע במקרה זה היה נותר ללא פיצוי. יתרון נוסף הצומח בהקשר זה, הוא שאם הצדדים לחוזה קבעו סכום פיצויים מוסכם אך נזקו של הנפגע היה גדול ממנו, הוא יוכל להיפרע מגורם ההפרה. זאת מכיוון שכשם שגורם ההפרה אינו נהנה מתנית הפטור, כך גם לא יוכל להסתמך על הסכום המוסכם שנקבע בין הצדדים לחוזה.
סעד נוסף שיכול הנפגע לדרוש ואינו תלוי בקיומו של נזק ממוני הוא "ציווי", שבו מורה בית המשפט למתערב להימנע מגרימת העוולה. לדוגמה, בפס"ד דרזנר שהוזכר לעיל ( בסקירת היסוד גרימת הפרתו), ציווה בית המשפט על רוכש המרתף להימנע מהפעלת המכונות המרעישות שגרמו להפרת החוזה בין הקבלנים לשאר הקונים.
הדין הישראלי מבכר את תרופת האכיפה וקובע אותה כסעד ראשוני לנפגע מהפרת חוזה (סעיף 2 לחוק החוזים (תרופות)). ישנם מקרים בהם ישמש הציווי כפעולה משלימה לביצוע האכיפה. לדוגמה, ביסוד ההפרה שנדון לעיל, עסקנו בדוגמת ההפרה הצפויה בה מוכר שהתחייב להעביר נכס לקונה בתאריך מסוים, מכר אותו לקונה אחר טרם ההעברה. על מנת לאפשר את קיומו של חוזה המכר הראשון, יצווה בית המשפט על הקונה המאוחר (גורם ההפרה) להשיב את הנכס למוכר, ולאחר מכן יאכוף את חוזה המכר הראשון על המוכר (מפר החוזה).
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון
בסקירת היסוד לעיל הוזכרו מספר פסקי דין שתרמו לפיתוחה של עוולה זו בדין הישראלי. בחלק זה מרוכזות הלכות אלה והיסודות עליהן השפיעו בגיבושה של העוולה.
פסיקת בתי משפט מחוזיים
על- פי נתונים סטטיסטיים מהאתר המשפטי פדאור, משנת 2000 ועד היום, בוצעו מעל 300 תביעות בגין העוולה. מספר גבוה זה מעיד כי העוולה "חיה ונושמת" במשפט הישראלי, וצדדים הנפגעים מהפרת חוזה אכן משתמשים בה על מנת להגן על זכיותיהם. נראה כי גם המחוקק מצא בעוולה זו דרך יעילה ונכונה להגן על זכויות, שכן בחר להגדיל את היקף השתרעותה בעתיד, כפי שנראה בסעיפים הבאים.
חריגים לעוולה
סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, מונה שני חריגים לעוולת גרם הפרת חוזה: יחסים הנוצרים על ידי נישואים, ושביתה או השבתה. לפי סעיף 62 זה, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואים לא ייחשבו כחוזה, ושביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה. לפיכך, במקרים אלה הצדדים המתקשרים בחוזה אינם מוגנים מפני צד חיצוני שהתערב וגרם להפרתו ואינם יכולים לתבוע ממנו פיצוי בנזיקין בגין גרם הפרת חוזה.
מבט לעתיד לאור השינויים הרלוונטיים בתזכיר חוק דיני ממונות
בתזכיר חוק דיני ממונות מחליף סעיף 400(א)- גרם הפרת חיוב את סעיף 62(א) לפקודת הנזיקין, בזו הלשון:
המגמה הברורה שנסתמנה בפסקי הדין ובכתבי מלומדים להרחבת השתרעות העוולה, מוצאת עוגן חוקי בתזכיר חוק דיני ממונות. ביכורו של החיוב החוזי לעומת חיובים אחרים מתבטל, והמציאות החדשה היא שגם נפגעים שחיוביהם לא הבשילו לכדי חוזה יוכלו ליהנות מהגנת העוולה. הרציונל העומד בבסיסו של שינוי זה, הוא שלחיוב החוזי אין יתרונות ממשיים אל מול חיובים אחרים ולכן אין לספק לו הגנה נזיקית מיוחדת שלא תחול על שאר החיובים. בעבר, במאות ה-18 וה-19, החוק ובית המשפט קידשו את חופש החוזים ונמנעו באופן הדוק מלהתערב ברצונותיהם של צדדים לחוזה. מגמה זו הגיעה לשיאה בפרשת לוכנר. בית המשפט העליון בארצות הברית ביטל חוק שאסר על הגבלת שעות העבודה של ילדים ל-60 שעות שבועיות, בטענה שלצדדים יש את החופש לקבוע מספר שעות עבודה גבוה ככל שירצו, גם אם אחד הצדדים הוא ילד בן 14. פרשה זו מביעה יותר מכל את האנומליה שבקידוש חופש חוזים מוחלט, ומהווה את נקודת השינוי בתפיסה החברתית. הדין בימינו מאפשר לבית המשפט שיקול דעת נרחב בהתערבות בתנאיו של חוזה, משינויו ועד ביטולו (ראו סעיפים 30, 31 לחוק החוזים (חלק כללי)). שינוי זה בתפיסת חשיבותו של החוזה הוביל לפגיעה במעמדם של החיובים החוזיים, שכן בית המשפט רשאי לבטלם או להוסיף עליהם חיובים מכוח דין המחייבים את הצדדים. מגמה זו הובילה לכך שהחיוב החוזי איבד את יתרונו על פני חיובים אחרים ותזכיר חוק דיני ממונות מאפשר את ההגנה שבעוולה על כל חיוב, ללא הצורך בקיומו של חוזה תקף כדין בין שני צדדים.
קבלתו של תזכיר חוק דיני ממונות תשנה באופן מהותי את פניה של עוולה זו, בעוד הסעיף הראשון הדורש את קיומו של חוזה ייהפך לדרישת קיומו של חיוב. עולם החיובים, גדול לאין שיעור מעולם החוזים, והשימוש בעוולה יתרחב למחוזות חדשים, שמתוקף הגדרתם כמעט שאינם מוגבלים. חיוב שאינו חוזי יכול לנבוע ממקורות רבים נוספים כגון חיוב מכוח חוק או חיוב מכוח החלטת בית המשפט. בבחינת היסוד חוזה מחייב כדין לעיל, דנו במקרה בו צד חיצוני גרם להפסקתו של משא ומתן מתקדם בין שני צדדים. לפי הדין הנוכחי, אם הפסקת המשא ומתן נעשתה שלא בתום לב, רשאי הצד הנפגע לתבוע סעדים מהצד השני (על פי סעיף 12 לחוק החוזים (חלק כללי)), אולם הוא אינו יכול לתבוע את המתערב שגרם להפסקת המשא ומתן מכיוון שטרם שוכלל חוזה מחייב כדין. לפי תזכיר חוק דיני ממונות, תתאפשר תביעת המתערב בגין עוולת גרם הפרת חיוב, מכיוון שזה גרם להפרת החיוב לנהוג בתום לב ובדרך מקובלת במשא ומתן, הנובע מכוח חוק.
כצעד משלים לשינוי נשוא ההגנה מחיוב חוזי לחיוב מכל סוג שהוא, מתבטל התנאי של נזק ממוני לצורך קבלת פיצויים. הקושי בהוכחת נזק ממוני הנגרם מהפרת חיוב חוזי (נדונו לעיל בפרק העוסק בסעדים ופיצויים), עלול להתעצם כאשר מדובר בחיוב שאינו נובע מחוזה. בנוסף, חיובים כלליים הנובעים מכוח דין למשל, אינם משרתים בהכרח אינטרסים כלכליים ולכן הפרתם לא תגרום תמיד לנזק ממוני ממשי. המחוקק שקבע כי גם לחיובים אלה מגיעה הגנה, מעוניין לאפשר לבית המשפט להגן עליהם בדרך היעילה ביותר, והגבלתו במתן פיצויים רק אם יוכח נזק ממוני תצר דרך זו במקרים רבים.
לסיכום, נראה שמרגע כניסת תזכיר חוק דיני ממונות לתוקף, יגדל מספר התביעות בגין העוולה באופן משמעותי, שכן היסוד המהווה שער כניסה לתחומה ייפתח לרווחה, והתובעים יצטרכו להוכיח קיומו של חיוב ולא קיומו של חוזה מחייב כדין. מעניין לראות כיצד עוולה שחלה רק על מתערב ביחסים בין עובד ומעביד ודרשה פעולה ספציפית של שידול ופיתוי, התרחבה עם השנים עד להשתרעותה על כל סוגי החיובים וכל סוגי ההתנהגויות הגורמות להפרה. התפתחות זו מגשימה את נבואתו של השופט Coleridge שכתב את דעת המיעוט בפס"ד Lumley (נדון לעיל בפרק העוסק בהתפתחות ההיסטורית של העוולה) ואשר צפה לפני כמאה וחמישים שנה את השינויים החברתיים שתגרור אחריה ההכרעה להרחיב את העוולה בפעם הראשונה.
עוולת גרם הפרת חוזה אל מול הפרה יעילה (בקורת מתחום משפט וכלכלה)
החלת אחריות בגין העוולה עלולה לעמוד בסתירה לגישה הכלכלית הגורסת כי יש לאפשר ואף לעודד הפרות יעילות בעולם החוזים, המביאות להגדלת התועלת המצרפית. הפרה יעילה היא כזו המאפשרת לצד לחוזה להתקשר עם גורם חיצוני המציע לו ערך שיאפשר לו לשפות את הנפגע, ועדיין להרוויח יותר מאשר בחוזה המקורי. הגורם השלישי ייהנה מנכס אותו הוא מעריך יותר מאשר הצד מולו הופר החוזה, בעל הנכס יזכה ברווח גדול יותר מאשר בחוזה הראשוני והגורם מולו הופר החוזה יפוצה בהתאם. הטלת אחריות כוללת על גורמים חיצוניים, מאפשרת לנפגע לתבוע פיצוי נוסף שיפגע באיזון הנוצר לעיל וימנע מאותם גורמים מלהתערב ולייעל את העסקה. אולם, יש לאבחן מקרים בהם לא יתאפשר פיצויו המלא של צד מולו הופר החוזה. מקרים אלו עשויים להתאפיין בעלויות מצד הנפגע שקשה להעריכן, כגון עלויות לשם השגת מידע טרם כריתת חוזה, או עלויות ציפיות והסתמכות מצידו. הדין מערים בפני התובע דרישות רבות בהוכחת הנזק שנגרם לו. סעיף 10 לחוק החוזים (תרופות) מפרט את התהליך הנדרש מהתובע הכולל את איתור הנזק שנגרם לו, הוכחה כי הנזק נגרם כתוצאה מההפרה וכי המפר צפה או צריך היה לצפות שנזק זה עלול להיגרם. מסכת הייסורים של התובע איננה מסתיימת במילויים של דרישות אלו, אלא מוטל עליו גם לכמת את הנזק שנגרם לכדי סכום כסף מוחשי.
בפס"ד אניסימוב נ' מלון טירת בת-שבע, קבע הרוב כי נפגע שאיננו מוכיח את שעור הנזק שנגרם לו, לא יזכה לפיצויים. רק במקרים קשים במיוחד מוכן בית המשפט ללכת לקראת הנפגע ולהעריך בעצמו את ערכו של הנזק, לאחר שיונחו בפניו הנתונים הנדרשים לכך. דרישות רבות אלו מעידות על הקושי הרב הניצב בפני צד שנפגע מהפרה. לכן, אם הדין יאפשר הפרות "יעילות", יימנעו צדדים רבים מלהתקשר בחוזה "פגיע" שעלול להוביל אותם להתדיינות ארוכה ומתישה בבתי משפט. התדיינות שעלולה לצרוך משאבים רבים ולהסתיים ללא השגת הסעדים המצופים.
עוולת גרם הפרת חוזה אינה הכלי היחיד המצוי בדין הישראלי המגן מפני התערבותו של צד שלישי. סעיף 9 לחוק המקרקעין קובע כי כאשר בעל מקרקעין התחייב לבצע עסקה, וטרם השלמתה התחייב לבצע עסקה נוגדת באותו הנכס, זכותו של בעל העסקה הראשונה עדיפה. גם סעיף 12 לחוק המיטלטלין קובע עקרון דומה, כי כאשר אדם התחייב להעביר זכות או בעלות במיטלטלין לשני קונים שונים, זכותו של הראשון תגבר. סעיפים אלו מעידים כי המחוקק מעדיף ליצור מסגרת יציבה ובטוחה לאלו המחליטים להתקשר בקשר משפטי, על מנת לעודד צדדים לחוזה למקסם את האינטרסים הכלכליים שלהם מבלי לפחד שהצד השני יפר את התחייבותו כאשר תופיע בפניו הצעה מפתה יותר. פחד מפני התקשרות משפטית היה מצמצם את מספר העסקות המבוצעות ומקטין את מספר הנכסים המוצעים למכירה או השכרה. מכאן ששכרה של ההפרה היעילה ייצא בהפסדה.
יש לזכור כי החוק שמגן על החוזה הראשון שנחתם, יוצר נקודת פתיחה ממנה יוכלו הצדדים להמשיך במשא ומתן לקידום האינטרסים שלהם. כלומר, צד שגרם להפרת חוזה על ידי קניית נכס שנמכר לאדם אחר, יכול היה להגשים את אותו האינטרס על ידי הצעת הסכום הגבוה יותר, לבעל הנכס החדש. אם הבעלים החדש אכן מעריך את הנכס פחות מהקונה המאוחר, הרי שהוא יהיה מוכן למכור את הנכס במחיר המוצע לו, וכך יימנעו הצדדים ממצב בו נגרמת הפרת חוזה. אם הבעלים החדש יסרב, הרי שהוא מעריך את הנכס יותר מהקונה המאוחר, ואם הייתה מתאפשרת גרימת הפרה היא לא הייתה עומדת בהגדרה של הפרה יעילה, שכן הנפגע מעריך את הנכס יותר מאשר הקונה החדש.
לקריאה נוספת
פסיקה
ספרות ישראלית
מאמרים ישראלים
פסיקה זרה
מאמרים זרים
נמיביה
רפובליקת נמיביה (בגרמנית: Republik Namibia באנגלית: Republic of Namibia) היא מדינה בדרום-מערב אפריקה, השוכנת לחופי האוקיינוס האטלנטי. נמיביה גובלת באנגולה ובזמביה בצפון, בבוטסואנה במזרח ובדרום אפריקה בדרום.
היסטוריה
במאה ה-19 נעו איכרים לבנים ("אורלמים") לכיוון נמיביה מדרום, תוך שהם הודפים את השבטים הקויטאנים הילידים, שהקימו התנגדות עזה לאורך נהר האורנג'. תחת הנהגתו של ג'ונקר אפריקנר, ניצלו האורלמים את עדיפותם בנשק והשתלטו על אדמות המרעה הטובות ביותר. אפריקנר הוכר כ"שליט עליון" וקיבל מס שהעלו לו בני הנאמה. לאחר מכן השתלטו האורלמים גם על אדמותיהם של שבטי ההררו והדמארה.
הקבוצה האחרונה שהגיעה לנמיביה לפני בוא האירופאים, היו הבאסטרים (בגרמנית: Baster, שמשמעותו "ממזר" או "בן כלאיים") - צאצאים של גברים לבנים ונשים אפריקאיות (שחורות), רובן משבט הנאמה. למרות שהחשיבו את עצמם לבנים, כשהגיעו האירופאים הם דחקו את רגליהם ואילצו אותם לנדוד. הם התיישבו במרכז נמיביה, שם ייסדו את העיר וינדהוק.
השפעה אירופית וקולוניזציה
בשנת 1793 החליט השלטון הגרמני במושבת הכף להשתלט על מפרץ ואלוויס. ב-1797 כבשו הבריטים את מושבת הכף וכן את ואלוויס ביי, אך הן הגרמנים והן הבריטים לא הרחיקו לפנים הארץ. קבוצה שדווקא גילתה עניין בפנים הארץ הייתה המיסיונרים. ב-1805, החברה המיסיונרית של לונדון החלה לפעול בנמיביה. ב-1811 הם הקימו את העיר ביתניה בדרום נמיביה, ובנו בה כנסייה שהיא כיום הבניין העתיק ביותר בנמיביה.
רק במאה ה-19 כשהחל המירוץ לאפריקה, החלו מדינות אירופאיות לגלות עניין בנמיביה. הבריטים שלטו על ואלוויס ביי והגרמנים ייסדו את דרום-מערב אפריקה הגרמנית בדרום המדינה ב-1884. גרמניה קיבלה גם את רצועת קפריבי לאחר הסכמי הליגולנד-זנזיבר בשנת 1890. זמן לא רב לאחר מכן פרץ מרד של שבט הנאמה כנגד השלטון הגרמני, שהסתיים בהסכם בין הצדדים ב-1894. בתחילת המאה ה-20 החל זרם גדול של גרמנים להגיע לנמיביה, בעיקר בגלל גילוי מרבצי יהלומים. בשנת 1904 פרץ מרד נוסף של שבטי הנאמה וההררו כנגד הגרמנים. המרד דוכא באכזריות רבה במה שנודע כרצח העם של ההררו והנאמה, וההשערה היא שרוב בני ההררו ומחצית משבט הנאמה נהרגו - יותר מ 65,000 בני הררו וילידים אחרים.
היהודים בנמיביה נהנו מביטחון יחסי דווקא במקום שבו הגרמנים החלו בהדרגה לנסות פרקטיקות שדור אחר כך שימשו אותם בתקופת השואה. חיילים גרמנים דחקו את בני השבטים ילידי המקום לאזורי המדבר, ומדענים גרמנים הגיעו לשם לבצע ניסויים אכזריים. יוזף מנגלה, שאז היה מרצה בבית ספר לרפואה, התלמד על הנמיביים, שאותם כינה "תת אדם". היינריך גרינג, אביו של הרמן גרינג, שירת כמושל בנמיביה.
שלטון דרום אפריקה ועצמאות
לאחר מלחמת העולם הראשונה העניק חבר הלאומים לדרום אפריקה את המנדט לאחיזה מנהלית ותחיקתית בחבל דרום-מערב אפריקה; מנדט זה אמור היה להסתיים עם הקמת האו"ם בשנת 1946, אך דרום אפריקה סירבה לוותר על אחיזתה בשטח. המאבק בין האו"ם ובין דרום אפריקה הוביל לדיונים משפטיים בפני בית הדין הבינלאומי לצדק.
יחסי ישראל-נמיביה
בין מדינת ישראל ורפובליקת נמיביה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2013, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחום הכלכלה והמסחר. עם זאת, שתי המדינות אינן מחזיקות בשגרירויות רשמיות במדינה השנייה, כאשר מקום מושבו של השגריר הישראלי בנמיביה הוא דרום אפריקה, בעוד שנמיביה מיוצגת בישראל על ידי קונסוליית כבוד, אשר מקום מושבה בחיפה.
פוליטיקה
המשטר בנמיביה, כפי שנקבע בחוקתה, הוא דמוקרטיה נשיאותית. המדינה צעירה, ומנגנוני הממשלה מצויים עדיין בשלבי גיבוש.
ראש המדינה הוא הנשיא, הנבחר אחת לחמש שנים בבחירה ישירה, ומוגבל לשתי תקופות כהונה. הנשיא ממנה את ראש הממשלה ואת שרי הקבינט. נשיא נמיביה הנוכחי הוא האגה גוטפריד גיינגוב (Hage Gottfrid Geingob), שנכנס לתפקידו ב-2015. באותה שנה סאארה קוגונגלווה החלה את כהונתה כראשת ממשלה.
הרשות המחוקקת היא פרלמנט בן שני בתים. הבית התחתון, האספה הלאומית, מונה 78 נציגים, שמהם נבחרים 72 בבחירות יחסיות ושישה ממונים על ידי הנשיא. הבית העליון נקרא המועצה הלאומית, ומונה 26 חברים שנבחרים ב-13 מחוזות בחירה, שניים בכל מחוז.
SWAPO, הכוח העיקרי מאחורי העצמאות, שמאז התנתק משורשיו המרקסיסטיים, מחזיק עדיין בכל מוקדי הכוח, ובכלל זה בנשיאות וברוב מכריע בשני בתי הנבחרים. פעילותן של מפלגות אופוזיציה מותרת, אך השפעתן מועטה מאוד.
כלכלה
הכלכלה תלויה באופן משמעותי בכרייה ובעיבוד מינרלים לייצוא. הכרייה נחשבת כ-20% מהתמ"ג. נמיביה היא היצואנית הרביעית בגודלה באפריקה של מינרלים שאינם דלק והיצרנית החמישית בעולם של אורניום. בדרום המדינה נמצא שטח גדול אסור לכניסה בשם שפרגביט ובו מבוצעת כריית יהלומים. ממזרח לשטח שוכנת עיירת הכורים ראש פינה.
כמחצית מהאוכלוסייה תלויה בחקלאות לפרנסתה. אף על פי שהתמ"ג לנפש הוא פי חמישה מהתמ"ג לנפש במדינות העניות ביותר באפריקה, רוב אוכלוסיית נמיביה חי בעוני ניכר בשל האבטלה הגבוהה, פערי ההכנסה הגדולים והון רב שמגיע לידי זרים. לכלכלתה של נמיביה קשרים חזקים עם דרום אפריקה. הושגו הסכמים להפרטה של מספר חברות בשנים הקרובות, שאמורים לדרבן השקעות זרות ארוכות טווח.
גאוגרפיה
נמיביה גובלת בדרום ובדרום-מזרח בדרום אפריקה, במערב באוקיינוס האטלנטי, בצפון באנגולה ובזמביה ובצפון-מזרח בבוטסואנה. בסמוך לחוף האטלנטי משתרע מדבר נמיב, ובמזרח המדינה שוכן מדבר קלהרי ובסמוך אליו סביבה אקולוגית ייחודית שבה שוכן האגם התת-קרקעי הגדול בעולם במערת נשימת הדרקון. הרמה המרכזית, המתפרסת במרכז המדינה מצפון לדרום, אף היא צחיחה ברובה, אך עיקר הקרקע הראויה לעיבוד (אחוז אחד בלבד משטח המדינה) מצוי בה, ובה מתגוררת מרבית האוכלוסייה. בצפון-מזרח המדינה, סמוך לגבול האנגולי, מצוי אזור הבושוולד (Bushveld, מאפריקאנס: "סבך"), שבו כמויות הגשמים גבוהות יחסית – כ-400 מ"מ בשנה. באזור זה נכללת גם רצועת קפריבי, הזרוע הצרה שיוצאת מצפון שטחה המרכזי של נמיביה לכיוון זמביה.
בנמיביה יש מגוון של בעלי חיים כמו זברות, ג'ירפיים, אריות, פיליים, קרנפיים, יעניים, צבועיים ונמרים.
אקלים
נמיביה ממוקמת בקצהו הדרומי של האזור הטרופי; חוג הגדי חוצה את המדינה בערך במחציתה. החורף הנמיבי (יוני-אוגוסט) הוא יבש ככלל, ושתי העונות הגשומות הם בקיץ, כאשר העונה הגשומה הקטנה היא בין ספטמבר לנובמבר והגדולה בין פברואר לאפריל. הלחות היא נמוכה, וכמות המשקעים נעה בין כמעט 0 מ"מ בחוף השלדים, ליותר מ-600 מ"מ ברצועת קפריבי. החורף היבש מביא לתדירות גבוהה של נפילת שלג.
מזג האוויר והאקלים באזור החוף נשלט בעיקר על ידי זרם בֶּנְגֶלָה הקר המגיע מן האוקיינוס האטלנטי, הגורם לכמות משקעים קטנה ביותר (50 מ"מ לשנה או פחות), ערפל תדיר, ובאופן כללי טמפרטורה נמוכה יותר משאר המדינה. לעיתים בחורף מתרחשת תופעה הידועה בשם ברגווינד, כאשר רוח חמה ויבשה נושבת מפנים הארץ לחוף. וכשפנים הארץ הוא מדבר, הרוחות הללו יכולות ליצור סופות חול.
דמוגרפיה
אוכלוסיית נמיביה מונה 2.5 מיליון נפש. צפיפות האוכלוסייה נמוכה מאוד, 2.68 תושבים לקמ"ר. זוהי המדינה הריבונית השנייה בדלילות אוכלוסייתה בעולם, אחרי מונגוליה. תוחלת החיים היא 63.7 שנים. שיעור הפריון הוא 3.2 ילדים בממוצע לאישה. מגפת האיידס ושיעור התמותה הגבוה ממנה מדלדלים את אוכלוסיית המדינה ומקשים על ריכוז נתונים דמוגרפיים מדויקים.
הערים הראשיות הן הבירה וינדהוק וכן לידריץ, ואלוויס ביי, גובאביס ואוצ'יוורונגו.
האנגלית היא שפתה הרשמית היחידה של נמיביה (בניגוד לדרום אפריקה השכנה שמדיניותה רב-לשונית), אך היא אינה השפה הנפוצה ביותר. אפריקאנס וגרמנית - שהיו השפות הרשמיות עד לקבלת העצמאות ב-1990 - נפוצות בקרב התושבים שמוצאם אירופי, וגם מדוברות כשפה שנייה בקרב חלק ניכר מהתושבים שמוצאם אפריקאי ומשמשות לתקשורת בין בני קבוצות אתניות שונות. כמחצית האוכלוסייה דוברת את שפת אובמבו כשפת אם.
חלוקה אתנית ודתית
רוב אוכלוסייתה של נמיביה היא אפריקאים שחורים. לבנים מונים כ-6% מאוכלוסיית המדינה, מרביתם ממוצא אפריקאנרי או גרמני. שיעור דומה הם ממוצא מעורב. האוכלוסייה השחורה היא ברובה מעמי בנטו, אך ישנו גם מיעוט אתני של חוסיאנים, צאצאים לתושבים הקדומים של אזור אפריקה הדרומית, בהן בני נאמה ובושמנים. הקבוצה האתנית הגדולה ביותר של בני באנטו, המהווה קרוב לחצי מן האוכלוסייה, היא אוֹבַמבּו, השוכנת בצפון המדינה. קבוצות גדולות יחסית נוספות, ששפתן קרובה לשפת אובמבו, הן ההֵרֶרו, הקָבַנגוֹ וההימבָּה.
רוב גדול מן התושבים, כ-87.9 אחוזים, הם נוצרים, ברובם לותרנים. שאר התושבים מחזיקים באמונות מקומיות ו-1.5% מגדירים עצמם חסרי דת.
יהודים
האחים דה-פאס נחשבים למתיישבים היהודים הראשונים בשטח של נמיביה של היום. האחים דה-פאס היו סוחרים מקייפטאון שעלו צפונה לאורך החוף המערבי של אפריקה ובשנת 1861 פתחו חברה לחציבת נחושת בפומונה שבדרום נמיביה.
לאחר שהוכרזה כמושבה גרמנית השתתפו מספר יהודים גרמנים בפיתוח האזור, בהם קרל פורסטנברג, בנקאי יהודי גרמני שהשקיע בכריית יהלומים ובהנחת מסילת ברזל באזור, אמיל רתנאו שהקים סינדיקט כרייה וחברת מחקר למפעלי השקיה, וולטר רתנאו שכיהן במינהל הגרמני של דרום מערב אפריקה. בשנת 1892 הקימה הקהילה בית כנסת משלה. עם זאת, רק מתיישבים יהודים מעטים הגיעו לאזור ובשנת 1905 כתב ד"ר הרץ, שסקר את היהדות בדרום אפריקה, שבדרום מערב אפריקה אין סימנים של חיים יהודיים. בשנת 1908 התקיימו תפילות במנין בימים הנוראים בלידריץ ובוינדהוק ובסווקופמונד, בה התרכזו רוב היהודים בדרום מערב אפריקה, שם הייתה קהילה יהודית של 12 משפחות עם שוחט ופעילות ציונית. בשנת 1911 נתבקשה הכרה רשמית בקהילה היהודית בקיטמנסהופ.
לאחר כיבוש האזור על ידי דרום אפריקה, הגיעו אליה יהודים נוספים. בשנת 1917 נוסדה קהילה יהודית בווינדהוק ובשנת 1924 הוקם בה בית כנסת. בשנת 1927 הוקם בית כנסת בקיטמנסהופ. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בקשו יהודים מגרמניה להגר לנמיביה אך לא הורשו לצאת את גרמניה בטענה שגרמניה אינה מעוניינת ביהודים במושבותיה.
בשנת 2021 נפתח לראשונה במדינה בית חב"ד בוינדהוק על ידי הרב יוסף רחימי שמשרת את הקהילה המקומית תיירים ואנשי עסקים.
דיסק גולף
דיסק גולף הוא ספורט בו שחקנים יחידים זורקים צלחת מעופפת לתוך סל או לעיתים אל מטרה. לפי האגודה המקצועית לדיסק גולף, מטרת המשחק היא לסיים מסלול מההתחלה ועד הסוף במספר המועט ביותר של זריקות.
דיסק גולף דומה למשחק הגולף הקלאסי ומשתמש בערך באותם חוקים ובאותו מינוח. בניגוד לגולף עם כדור, רוב מגרשי הדיסק גולף ממוקמים בגנים ציבוריים ובדרך כלל פתוחים לקהל הרחב. מטרת דיסק הגולף המודרנית מורכבת מסל מתכת עם שרשראות התלויות ממנו והוא הומצא ב 1976.
בדיסק גולף משתמשים בסוגים רבים של צלחות. שמות הצלחות לקוחים מעולם המושגים של הגולף הרגיל. שחקן דיסק גולף לרוב יזרוק את הזריקה הראשונה עם צלחת ה- driver. צלחת ה- driver היא שטוחה, כמעט ללא שוליים, ורוב המשקל שלה מצוי על הטבעת החיצונית. מאפיינים אלו מאפשרים לצלחת לעוף למרחק הרב ביותר, אולם יחסית קשה לדייק איתה. הצלחת שבעזרתה קולעים לסל נקראת putter. צלחת זו מאוד דומה לפריסבי, אולם היא קטנה מהפריסבי ואינה מעוצבת לתפיסה. עם צלחת ה- putter ניתן לדייק באופן הטוב ביותר, אולם ניתן לזרוק אותה למרחק קצר יחסית. הסוג השלישי של צלחות נקרא mid range. צלחות אלו משמשות את השחקן כאשר המרחק הוא גדול מכדי לקלוע ישירות לסל, אבל מספיק קצר, כך שניתן לזרוק צלחת שהיא יותר מדויקת מה- driver.
דיסק גולף לפעמים מכונה "פריסבי גולף", "פולף" או "פרולף" (שילוב של המילים פריסבי וגולף). למרות ששמות אלו מקובלים בחברה, כולם מונחים מוטעים. השם "פריסבי" הוא שם מסחרי של הייצרן "ווהם-או". בקרב קהילת הפריסבי מוסכם שהמונח "פריסבי" מתייחס לצלחת המעוצבת לתפיסה. התניית השם פריסבי לכל סוגי הצלחות היא לא נכונה משתי הסיבות.
דיסק גולף בישראל
בתחילת 2014 נפתח מסלול דיסק גולף בגן לאומי אשכול.
אורי שולביץ
ביוגרפיה
אורי שולביץ נולד בוורשה שבפולין למשפחת פועלים, אביו היה פועל בניין, וכשהיה בן ארבע, פלשו הנאצים לפולין, כבשו את ורשה והוא נמלט עם הוריו. כל שנות המלחמה הסתתר הילד עם משפחתו מפני הגרמנים, בנדודים בלתי פוסקים ממקלט למקלט, ברוסיה האסיאתית, וממקום מחבוא למקום מחבוא.
בתום המלחמה היגר שולביץ, עם הוריו לפריז שבצרפת. על פי עדותו, בפריז היה מפגשו הראשון עם עולם הציור, עם עולם הספרים ועם עולם סרטי הקולנוע. הוא החליט כבר אז, כילד, להקדיש את חייו לאמנויות האיור והציור, עשיית הספרים והסרטים.
בשנת 1949 עלה אורי שולביץ עם משפחתו לישראל, סיים את לימודיו התיכוניים בעיר תל אביב, והשתלם בסמינר 'שיין' למורים בפתח תקווה, ובמכון אבני לציור. הוא היה בין השאר תלמידו של הצייר יחזקאל שטרייכמן. שולביץ התגייס לשירות בנח"ל, ובשנת 1956 היה בגרעין המייסדים של קיבוץ עין גדי, לחוף ים המלח. בקיבוץ צייר הגדה לפסח, ובחטיבת הנח"ל שימש כעורך הגרפי של "במחנה נח"ל".
From the Heart
From the Heart (בעברית: מתוך הלב) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת השוודית אנקי באגר. האלבום יצא לאור בשנת 1993, על ידי חברת התקליטים תקליטי סונט. מתוך האלבום יצאו הסינגלים: "If You're Alone Tonight", "Every Day Every Hour", "Bang Bang", "The Way I Dream About You", "When I Call Your Name" ו-"".
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום החמישים במצעד האלבומים של שוודיה.
רקע
בשנת 1991, הוציאה באגר את שיר הסינת'פופ "If You're Alone Tonight" כסינגל הראשון מתוך האלבום. בשנת 1992, הוציאה את שיר היורופופ "Every Day Every Hour", כסינגל השני מתוך האלבום. בשנת 1993, הוציאה את השיר "Bang Bang", כסינגל שלישי מהאלבום ואת שאר הסינגלים הנוספים.
האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנונות שונים כדוגמת סגנון הסינת'פופ והיורופופ.
הצי המלכותי הדני
הצי המלכותי הדני (בדנית: Kongelige Danske Marine או Søværnet) הוא הזרוע הימית של כוחות ההגנה של דנמרק. תפקידו העיקרי של הצי הוא ההגנה על המים הטריטוריאליים של דנמרק, איי פארו וגרינלנד. משימות נוספות הן: סיור, חיפוש והצלה, הפעלת שוברות קרח, טיפול ומניעת זיהום נפט והשתתפות במשימות בינלאומיות.
בין השנים 1509-1814, כאשר הייתה דנמרק חלק מהאיחוד של דנמרק-נורווגיה, היה הצי חלק מהצי הדני-נורווגי. עד לקרב קופנהגן (1807) הייתה לצי השפעה אסטרטגית חזקה באירופה, אך מאז, כאשר הוחרמו רובן של ספינות הצי על ידי הצי המלכותי הבריטי, קטנו ממדיו באופן משמעותי. למרות זאת, הצי כיום הוא צי המצויד בספינות גדולות ומשוכללות שהוכנסו לשירות מאז סוף המלחמה הקרה. ניתן להסביר זאת במיקומה האסטרטגי של דנמרק כחברת נאט"ו השוכנת על פתח הים הבלטי.
ספינות הצי המלכותי הדני נושאות את הקידומת KDM) Kongelige Danske Marine) שמתורגמת לאנגלית ל-Her / His Danish Majesty's Ship ובראשי תיבות HDMS. הצי המלכותי הדני הוא אחד הציים היחידים בנאט"ו שלא מפעיל צוללות.
היסטוריה
קו המתאר הגאוגרפי של דנמרק (לא כולל איי פארו וגרינלנד), מאופיין ביחס בין קו החוף לשטח של : 1:5.9. לשם ההשוואה, הנתון המקביל של הולנד הוא 1:92.1 ושל ארצות הברית הוא 1:493.2.
התקופה הוויקינגית
מסיבה זו יש לדנמרק היסטוריה ימית ארוכת ימים ששורשיה מגיעים למאה התשיעית כאשר לויקינגים היו ציים קטנים אך מאורגנים היטב. הספינות היו עוגנות לרוב במספר קטן של כפרים, שהיה להם הסכם הגנה משותף. הספינות הוויקינגיות, בדרך כלל מסוג קנאר (Knarr), היו קלות, ולפיכך היה קל לנייד אותן מכפר לכפר בדרכי היבשה. בחלוף הזמן, הסכמי ההגנה הובילו לצמיחתם של ציים גדולים והתקפיים יותר שהויקינגים השתמשו בהם למעשי ביזה באזורי החוף. לאחר התקופה הוויקינגית, ועד למאה ה-15, כלל הצי בעיקר ספינות סוחר. ידוע שלמלך וולדמר היה צי של יותר מ-1000 ספינות במהלך כיבוש אסטוניה ב-1219. הצי הזה היה מסוגל לשאת איתו יותר מ-30,000 חיילים על סוסיהם וציודם.
הצי של איחוד קאלמאר
החל מסוף המאה ה-14 היה קיים בדנמרק צי. מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק, שייסדה את איחוד קאלמאר, שכלל את דנמרק, נורווגיה, שוודיה, איסלנד, גרינלנד, איי פארו, איי שטלנד, אורקני וחלקים מפינלנד ומגרמניה, הורתה להקים צי, בעיקר כדי להגן על האיחוד כנגד ברית ערי הנזה. לפני כן כלל הצי הלאומי ספינות שהיו בבעלותם של אנשי האצולה, אך למדינה עצמה לא היה צי. המלכים שקדמו למרגרטה לא יכלו לפיכך להסתמך על התגייסותה של האצולה, שלעיתים הייתה במצב של עימות מול המלוכה. המלכה מרגרטה הורתה על הקמתו של צי שיופעל על ידי המלוכה ויוחזק על ידה. האצילים עדיין סיפקו את הצוותים שאיישו את הספינות, למרות שהגרעין של צוותי הספינות הועסק על ידי המלכה.
התרחבות הסחר
במהלך המאה ה-15, בעיקר בתקופת שלטונו של המלך הנס התרחב הסחר הדני במידה ניכרת. בהיותה של הספנות הדרך הטובה ביותר להובלת סחורות באותם ימים, היה צורך להגן יותר ויותר על נתיבי הים. המלך הנס היה זה שהקים את הצי המשותף הדני-נורווגי ב-1509 ועקב כך הוגדל באופן משמעותי מספר הימאים המקצועיים. הימאים היו בעיקר פושעים שביצעו עברות קלות, שבחרו בין עבודה בצי של המלך לבין מאסר. הם קיבלו הכשרה בסיסית בימאות ובנגרות ובכך התאפשר להם להפליג על הספינות. האחריות לתפעול כלי הנשק הייתה עדיין בידיהם של מגויסי החובה מקרב החקלאים. לצורך כך חולקה דנמרק למספר מחוזות, שנקראו בדנית skipæn (המילה האנגלית skip, שממנה הגיעה המילה skipper – רב חובל, מקורה במילה הדנית skib – ספינה), שבהמשך הפכו להיות הדיוקסיות הדניות. באותה תקופה הוקמו גם בסיסים ומספנות ייעודיים של הצי. הם נבנו, הוחזקו והותאמו לצי המלכותי. הבסיס הימי ייעודי הראשון היה ברמרהולמד (Bremerholmd), לימים גאמלהולם (Gammelholm), בפרברי קופנהגן, בשנת 1500.
הקמת הצי המלכותי
מקובל לראות את מועד הקמתו של הצי המלכותי הדני ב-10 באוגוסט 1510, כאשר המלך הנס מינה את אחד הואסלים שלו, הנריק קרומדיג (Henrich Krummedige), להיות " הקפטן הראשי וראש כל הקפטנים, האנשים והמשרתים שלנו, שכעת מינינו וציוונו להיות בים" כאשר הוכתר המלך פרדריק השני בשנת 1559, הוא החל מיד בהרחבת הצי. מספר הבסיסים, המספנות והספינות עלה במהירות ורוב המשאבים נוצלו לבנייתן של ספינות חדשות, כלי נשק, הדרכה ושיטות לחימה. שוודיה, שהפכה להיות מדינה עצמאית, שלטה בחלק ניכר של הים הבלטי ואיימה על האינטרסים המסחריים של דנמרק. בתגובה לכך, סגרה דנמרק את מצר הים אורסונד ב-1568 בהניחה את היסודות לפרוץ המלחמה הסקונית (על שם מחוז סקונה שבדרום שוודיה) בשנים 1675-1679, שמונה שנים בלבד לאחר תום המלחמה הנורדית השנייה (1657-1660), שבמהלכה איבדה דנמרק את השטחים שמהווים היום את מחוזות סקונה, הלנד ובלקיניה שבשוודיה. בתקופה זו הוקצו משאבים נוספים לטובת הצי שזכה בניצחון בקרב מפרץ קוגה (Battle of Køge Bay) שמדרום לקופנהגן.
המלך כריסטיאן הרביעי, שעלה למלוכה בשנת 1588, המשיך בעקבות אביו. בראשית המאה ה-17, הוא הגדיל את מספר המספנות באופן משמעותי. הוא בנה בקופנהגן בתים שבהם התגוררו צוותי הספינות והמספנות.
קולוניאליזם
בשנת 1701 מונה אולריק כריסטיאן גילדנלוב (Ulrik Christian Gyldenløve) כמפקד הצי. הוא העלה את קרנו של מקצוע הימאות והקים את האקדמיה המלכותית הימית. ב-1709 הצטרף לצי פטר ינסן ווסל (Peter Jansen Wessel). לימים הוא מונה כאדמירל והוביל ניצחונות רבים. ב-1712 הוא הצליח לשרוף 80 סיירות שוודיות ובכך נסללה הדרך לפרוץ המלחמה הצפונית הגדולה בשנים 1709-1720. מאחר שבאותה תקופה הייתה סקנדינביה במצב של שלום, התמקד הצי בהשגת משאבים במקומות אחרים בעולם וכתוצאה מכך החל התהליך של הקולוניאליזם באפריקה ובקריביים. נוכחות ימית קבועה החלה בים התיכון, כדי להגן על האינטרסים הדנים-נורווגים, בעיקר המלחמה בשוד ים. לפלגה של הצי בים התיכון היו מספר רב של התנגשויות עם המדינות הברבריות בהלך המאות ה-18 וה-19. בכמה הזדמנויות התנגשויות אלה הסלימו להיות מבצעים נרחבים. בין המקרים הללו בלטו הפגזת אלג'יר ב-1770, הפעולה בטריפולי ב-1797 ופעולתו של חיל המשלוח הסקנדינבי המשותף ב-1844 ששמה קץ אחת ולתמיד להתקפות של המדינות הברבריות על ספינות סוחר סקנדינביות באזור. הסכם נייטרליות נחתם בין דנמרק (כולל נורווגיה) לבין שוודיה, שגרם להרחבת הבסיס להתרחבות הסחר.
אבראוקוס
אבראוקוס או אפרוג (באנגלית: Ebraucus ; בוולשית: Efrawg או Efrog; נפטר בשנת 1005 לפנה"ס) היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל תיעוד היסטורי למלכותו, ולכן אבראוקוס נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
הצי המלכותי הדני
התפתחות הצי
ב-1814 נפרדו דנמרק ונורווגיה בדרכי שלום לאחר יותר מ-300 שנים של שלטון משותף. באותה תקופה הופרד גם הצי המשותף לצי המלכותי הדני ולצי המלכותי הנורווגי. אט אט נבנה הצי מחדש, אך הוא לא הגיע לגודלו הקודם. יחד עם זאת הייתה אמונה בכוחו. האינטרסים באפריקה ובקריביים זכו לתשומת לב. ב-1845 משלחת מחקר שוגרה למשך שנתיים על ידי הקורבטה "גאלתיאה" (Galathea). במהלך מלחמת שלזוויג השנייה (1864), היה הצי עדיין קטן ומיושן באופן יחסי. רק ספינות קיטור מעטות היו בשימוש ולאלה הייתה השפעה חזקה במלחמה. כתוצאה מכך, הורגש הצורך להתחיל בתהליך התחדשות. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הצי המלכותי הדני היה צי חדיש, מצויד בעיקר בספינות קיטור משוריינות והיו לו כבר מעט ספינות מפרש. במלחמה זו הייתה דנמרק מדינה נייטרלית.
אבראוקוס
אבראוקוס היה בנו של המלך ממפריקיוס שקדם לו. ממפריקיוס שהיה הומוסקסואל (כדברי ג'פרי "העדיף מעשי סדום") נטש את רעייתו ואת אבראוקוס. לאחר מותו של ממפריקיוס, עלה לשלטון אבראוקוס ושלט 39 שנים. ג'פרי מציין כי אבראוקוס נערץ בשל גובהו וחוזקו הפיזי, והיה הראשון מבין מלכי בריטניה שתקף את הגאלים מאז מלכותו של ברוטוס. אבראוקוס בזז את ערי גאליה והרג רבים מתושביה. ביזות אלה העשירו את בריטניה. אבראוקוס ייסד את העיר קאארברוק ("עירו של אבראוקוס" - כיום יורק) ואת העיר אלקלוד (כיום דאנבארטן).
עד שיבוא אוקטובר
עד שיבוא אוקטובר הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה אברהם. הוא יצא לאור ביוני 2012, על ידי חברת התקליטים "הפיל", כסינגל שני מתוך האלבום ליום הזה חיכיתי.
הצי המלכותי הדני
לאחר המלחמה
בשנת 1949 הצטרפה דנמרק לנאט"ו. כתוצאה מכך היא קיבלה סיוע רב בכסף ובחומרי גלם במסגרת תוכנית מרשל. יתר על כן, כמה ספינות נרכשו מאת הצי המלכותי הבריטי וספינות נוספות הועברו מהצי הגרמני, הקריגסמרינה שפורק.
אבראוקוס
ג'פרי מציין כי לאבראוקוס היו 20 נשים ונולדו לו 20 בנים ו-30 בנות, שכולן נשלחו לאיטליה על מנת להינשא לפליטי מלחמת טרויה. כל בניו ובראשם אסאראקוס (למעט ברוטוס ירוק המגן) יצאו לגרמניה והקימו שם ממלכה. במותו של אבראוקוס עלה לשלטון בנו, ברוטוס ירוק המגן.
הצי המלכותי הדני
לאחר המלחמה
במהלך המלחמה הקרה, הצי המלכותי הדני נבנה מחדש והפך להיות צי מודרני, כשמשימתו העיקרית הייתה להדוף פלישה אפשרית מצדן של מדינות ברית ורשה. פעילות אופיינית לתקופה הייתה הנחת מוקשים ימיים נרחבת ופעולות קרביות מהירות וקטנות ממדים. למודיעין הדני היו יכולות נרחבות, הצוללות הדניות אומנו לפעולה במים רדודים ובמקביל הוקמה יחידת קומנדו ימי. הבסיסים הראשיים של הצי הוקמו במהלך שנות החמישים בסיוע כספי של נאט"ו.
עד שיבוא אוקטובר
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי בן ארצי והופק על ידי רפי קריספין. הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-5 ביולי 2012. בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום השמיני. ב-19 ביולי עלה השיר למקום השני – המיקום הגבוה ביותר שהגיע אליו. לבסוף, ב-11 באוקטובר, לאחר תשעה שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי. במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-2013 דורג במקום ה-33.
הצי המלכותי הדני
לאחר המלחמה
בעידן שלאחר המלחמה הקרה הצי המלכותי הדני עבר שינויים מהותיים. הדגש בפעולותיו עבר מהגנה מקומית לפעולות ברחבי תבל. מספר ספינותיו הוקטן אך כעת הם גדולות יותר. כמו כן הוא הפך להיות עצמאי יותר. בסוף שנות התשעים הוצאו מהשירות הפריגטות ושולות המוקשים הישנות מתקופת המלחמה הקרה. במחצית הראשונה של העשור הראשון של המאה ה-21 צומצם מספר היחידות של הצי וכלי שיט נוספים כמו סירות הטורפדו הוצאו מהשירות. במחצית השנייה של העשור צומצמו עוד יותר ממדי הצי והבולטים ביותר מבין סוגי כל השיט שהוצאו מהשירות היה צי הצוללות שהתקיים במשך 95 שנים ופורק מתוך כוונה לא להקימו יותר. מחמש פלגות בתחילת שנות התשעים נותרו בשנת 2006 שתי פלגות בלבד.
פלגות הצי
כיום מחולק הצי לשתי פלגות:
ספינות
כיום מפעיל הצי המלכותי הדני את כלי השיט הבאים:
מסוקים
טייסת 723 של חיל האוויר המלכותי הדני מפעילה עבור הצי 7 מסוקי ווסטלנד לינקס (Westland Lynx) שפועלים על סיפוני הספינות במשימות השונות.
דאר א-סלאם
דאר א-סלאם (בערבית: دار السلام, מילולית: "בית השלום"; בסוואהילי: Dar es Salaam) היא העיר הגדולה ביותר בטנזניה ובירת מחוז בעל שם זהה במזרח המדינה. העיר שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי ונמצא בה הנמל הגדול ביותר במדינה. עד 1996 שימשה העיר כבירת טנזניה, וקודם לכן (עד 1866) היא נקראה מזיזימה (Mzizima). על פי מפקד האוכלוסין משנת 2022, התגוררו בעיר כ-5.38 מיליון תושבים.
דאר א-סלאם נבנתה ב-1862 על ידי סולטאן זנזיבר סייד מג'יד, שביקש לבנות את בירתו בנמל מזיזימה. יורשו, ברע'ש (Barghash), הפסיק את עבודות הבנייה. ב-1887 העיר נכבשה על ידי הגרמנים. ב-1891, בעקבות כניסתה של החברה הגרמנית למזרח אפריקה (Deutsch-Ostafrikanische Gesellschaft) ובהוראת הנציב העליון הגרמני, הועתקה הבירה מבגמיו (Bagamayo), ודאר א-סלאם הפכה לבירת מזרח אפריקה הגרמנית.
דאר א-סלאם מהווה את המרכז הכלכלי, התעשייתי והתקשורתי של טנזניה. התעשיות העיקריות בה מייצרות מזון ומשקאות, שמן, טקסטיל, הלבשה, נעליים, מלט ומוצרי אלומיניום. הייצוא מהנמל כולל כותנה, קפה ויהלומים. את העיר מחברת מסילת ברזל לקיגומה (Kigoma) שעל גדות אגם טנגניקה ולמרבצי הנחושת הגדולים. את העיר משרת גם נמל תעופה בינלאומי.
בדאר א-סלאם מרוכזים מוסדות לימוד אקדמיים, האוניברסיטה של דאר א-סלאם, אקדמיית קיווקוני למדעי החברה, הקולג' הטכני, האוניברסיטה הפתוחה של טנזניה, בית הספר למנהל עסקים, הגנים הבוטניים והארכיון הלאומי וכן המוזיאון הלאומי.
ב-1996 הועברה האספה הלאומית של טנזניה לעיר דודומה (Dodoma), שהפכה רשמית לבירת המדינה, אך רבים מבנייני הממשלה נותרו בדאר א-סלאם. באוגוסט 1998 התפוצצה פצצה בשגרירות ארצות הברית בעיר וגרמה למותם של 11 בני אדם.
המוזיאון הלאומי ובית התרבות (National Museum & House of Culture) נחנך במקור ב-1940 כמוזיאון זיכרון למלך ג'ורג' החמישי. במוזיאון מוצג עברה הצבעוני של טנזניה, ובנוסף מוצגים גם מאובנים מעידן האדם הקדמון שנחשפו בחפירות באזור. מבקרים במקום נחשפים למורשת השבטית של טנזניה וההשפעה של סחר העבדים ותקופות קולוניאליות על המקום. במקום ניתן גם ללמוד על המלאכות המסורתיות, המנהגים, הקישוטים וכלי הנגינה של טנזניה.
בעבר הייתה עיר בירתה של טנגניקה.
אקלים
האקלים בדאר א-סלאם הוא אקלים סוואנה טרופי. מזג האוויר חם ולח בכל ימות השנה. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1,150 מ"מ.
ג'ת'ו
ג'ת'ו (באנגלית: Jethou) הוא אחד מאיי התעלה. האי אינו פתוח לציבור. האי נמצא דרומית להרם ושטחו כ-180 דונם. משני צידי האי, ממזרח וממערב לו ישנם שני איונים קטנים.
על פי תעודות מימי הביניים, האי היה מחובר ברצועת אדמה לאי הרם אולם סופה חזקה בשנת 709 סחפה רצועת אדמה זו. בשנת 1416 הפך האי לחלק מאחוזתו של הנרי החמישי, מלך אנגליה, והרצועה הייתה בבעלות בית המלוכה הבריטי עד המאה ה-20 - עת האי נרכש על ידי ממשלת גרנזי.
נכון ל-2020, מתגורר באי רק תושב קבע אחד.
האמבר
נהר ההאמבר (באנגלית: Humber) הוא למעשה לשון ים הממוקמת בחופה הצפון מזרחי של אנגליה שבממלכה המאוחדת.
מקור השם
מקור השם של הנהר בתקופה האנגלו סקסית ומופיע בכתבי התקופה בצורה זו או בצורה הלטינית: Humbri. ככל הנראה משמעות המילה "נהר" בקלטית.
ג'פרי ממונמות' מציין בספרו "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" כי הנהר נקרא על שם המלך האגדי האמבר ההוני אשר ניסה לפלוש לאנגליה והוטבע בנהר.
גאוגרפיה
ראשיתה של לשון הים בטרנט פולז שבסמוך לפלאקספליט, במפגש הנהר אוז, והנהר טרנט. ההאמבר מהווה את הגבול בין אזור מזרח רידינג שביורקשייר שבגדתו הצפונית של ההאמבר לבין אזור צפון לינקולנשייר וצפון מזרח לינקולנשייר.
במהלכה נפגש ההאמבר עם תעלת מארק וייטון שבגדתו הצפונית ועם נהר אנקהולם בגדתו הדרומית. ההאמבר נשפך אל הים הצפוני בין קלית'ורפס שבלינקולנשייר בין ראש ספרן.
גשר האמבר החוצה את הנהר היה בעבר הגשר התלוי הגדול בעולם. כיום הגשר הוא הרביעי בגודלו בעולם.
היסטוריה
בתקופת עידן הקרח היה ההאמבר נהר מים מתוקים שזרם בין המישורים המהווים כיום את הים הצפוני. בתקופה האנגלו-סקסונית, היווה ההאמבר את הגבול בין ממלכת נורת'מבריה מצפון לבין ממלכות אנגליה מדרום. מקור השם "נורת'מבריה" הוא בשמו של הנהר - צפונית לנהר ההאמבר.
תומאס קיד
תומאס קיד (Thomas Kyd) (הוטבל לנצרות ב-6 בנובמבר 1558 ונפטר 15 באוגוסט 1594) היה מחזאי אנגלי, מחבר הטרגדיה הספרדית, ואחד המחזאים שהשפיעו ביותר על יצירתה של הדרמה בתקופה האליזבתנית.
אף על פי שקיד היה דמות ידועה בזמנו, הוא נשכח לאחר מותו עד שנת 1773 אז תומאס הוקינס, ערך את הטרגדיה הספרדית, וגילה כי המחזה נכתב על ידי קיד מאה שנים מאוחר יותר, חוקרים בגרמניה ואנגליה החלו לשפוך אור על חייו ועל עבודתו, כולל הממצא השנוי במחלוקת, כי ייתכן שהוא היה מחברו של מחזה על בסיסו נכתב המלט של שייקספיר, מחזה מוקדם זה ידוע כיום בשם Ur-Hamlet ("המלט המוקדם" מגרמנית).
שנים מוקדמות
תומאס קיד היה בנו של פרנסיס ואנה קיד. אין תיעוד של יום הולדתו, אך ידוע שהוא הוטבל לנצרות בכנסייה של סנט מרי וולנות', לונדון ב-6 בנובמבר 1558. הטבילה נרשמה בכנסייה כך: "תומאס, בנו של פרנסיס קיד". פרנסיס היה כותב בקשות. וב-1580 היה המנהל של חברת כתיבת בקשות.
קריירה
ראיות מצביעות על כך שב-1580 קיד הפך למחזאי חשוב, אבל מעט ידוע על פעילותו. פרנסיס מרס, נזיר נוצרי בן זמנו של קיד הגדיר אותו כ"כותב הטרגדיות הטוב ביותר" ובמקום אחר כינו אותו "קיד המפורסם". בן ג'ונסון מזכיר אותו באותה נשימה יחד עם כריסטופר מארלו (אשר חלק פעם חדר בלונדון עם קיד) וכן את שייקספיר.
הטרגדיה הספרדית נכתב כנראה בסביבות שנת 1580. המהדורה המוקדמת ביותר ששרדה הודפסה בשנת 1592 והכותרת המלאה הייתה: הטרגדיה הספרדית הכוללת את קיצו של דון הורציו, עם מותה העגום של הזקנה הירונימו. עם זאת, היא הייתה ידועה יותר בכינוי "הירונימו", על שם גיבורת הטרגדיה. זה היה המחזה הפופולרי בזמנו אשר קבע סטנדרטים חדשים באופן הצגת העלילה. ב-1602 גרסה של המחזה עם תוספות פורסם.
עבודות אחרות של קיד כוללים תרגומי עבודות של טורקוואטו טאסו אשר נחשב בזמנו כ"בעל הבית של הפילוסופיה" (1588); ותרגום של מחזהו של רוברט גרנייר "קורנליה" (1594). מחזות המיוחסים לו או שקיבלו השראה מעבודתו כוללים את "סולימאן ופרסדה", "המלך לייר", "ארדן מפאוורסהאם" ו"אדוארד השלישי". מחזה אשר קיבל השראה מ"הטרגדיה הספרדית" נקרא "''החלק הראשון של הרמוניו". ''
ההצלחה של קיד התרחבה גם לאירופה. שם הוצגו גרסאות נוספות של הטרגדיה הספרדית ושל מחזהו על ''המלט. אלו ''היו פופולריים בגרמניה ובהולנד במשך דורות. השפעת המחזות על הדרמות שנעשו באירופה הייתה במידה רבה הסיבה לעניין בקיד בקרב חוקרים גרמנים במאה התשע-עשרה.
נראה כי קיד הוא גם המחבר המשוער של ספר הפרוזה "הרצח של ג'ון בראון"(1592), סיפור זוועתי על צורף אשר נרצח בידי אשתו.
שנים מאוחרות
בין 1587 עד 1593 קיד היה בשירות של אציל לא מזוהה, שכן, לאחר מאסרו בשנת 1593 (ראה להלן), הוא כתב על שאיבד את "חסדי אדוני, אשר אני שירתתי כמה שנים עד עכשיו". אצילים אשר הועלו כהשערה אצלו שירת כוללים את הלורד מסאסקס, את ארל מפמברוק ואת לורד סטריינג'. ייתכן והוא עבד כמזכיר בזמן שלא עסק בכתיבת מחזות. סביב 1591 הצטרף גם כריסטופר מארלו לשירות אותו אציל. לזמן מה חלקו מרלו וקיד חדר משותף, ואולי אפילו רעיונות.
ב-11 במאי 1593 המועצה המלכותית הורתה על מעצרם של מחברי החוברת "צלליות גסות והוצאת דיבה" אשר פורסם ברחבי לונדון. למחרת, קיד היה בין העצורים. וכך כתבו עליו "העציר קיד אסיר אשר הוא שותף לפשעי סי מארלי". נראה כי קיד עונה באכזריות כדי לקבל מידע זה. קיד סיפר לרשויות שכתביו הנמצאים ברשותו שייכים לכריסטופר מארלו שותפו לשעבר. כל מי שהעז לצאת נגד רעיונות הכנסייה של אנגליה נענש ועונה. קיד "הנאשם שהיה שותפו לדירה של כופר, בוגד, אתאיסט ומאמין שישו היה הומוסקסואל". נראה כי קיד היה עם מרלו במקום הלא נכון בזמן הלא נכון. קיד לא היה אתאיסט, אבל מארלו היה. מרלו שזומן על ידי מועצת החכמים לאחר אירועים אלה, בעודו מחכה לפסק דינו נהרג באירוע בו היו מעורבים סוכנים ממשלתיים.
קיד שוחרר בסופו של דבר, אך לא התקבל בחזרה לשירות הלורד אותו שירת אשר האמין שקיד היה תחת השפעת  האתאיזם. קיד כתב ללורד קיפר, ולסר ג'ון פקרינג, מכתב בו מפרט את חפותו. אך מאמציו לטיהור שמו העלו חרס. קיד נפטר בגיל 35, ונקבר ב-15 באוגוסט בכנסיית סנט מרי בלונדון.
כנסיית סנט מרי נהרסה בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, ולא נבנתה מחדש. לפיכך קיברו של תומאס קיד אבד לדורות.
יצירותיו
התאריכים משוערים.