cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיסמת השבוע
נושאים והשפעה
הכרזות פורסמו בגודל של 54 על 135 ס"מ, או לחלופין מטר על 2.12 מטר. הם תוכננו כך שייקראו על ידי מספר אנשים בו-זמנית ממרחק של כמה מטרים והשתמשו בצבעים ובגרפיקה כדי למשוך תשומת לב. לצד הכרזות פרסמה המפלגה הנאצית גרסאות מיניאטוריות בגודל קלפי משחק, שצורפו לעיתים קרובות לעלוני התקשורת הרשמית. כ-125,000 עותקים בגודל כרזה הודפסו מכל גיליון ופורסמו ב"כל מקום ציבורי שניתן להעלות על הדעת", כך שלדברי הרף, אנשים בגרמניה "לא יכלו להימנע" מלראות אותו. באביב ובקיץ 1940 דיווחה המפלגה הנאצית כי היו 63,121 הזמנות לכרזה: 34,635 מ"חזית העבודה הגרמנית" של רוברט ליי, 10,940 מארגוני רופאים ו-5,960 מבעלי ברים, מסעדות ועסקים דומים.
ב-5 במאי 1943 הודיעה מנהלת התעמולה של הרייך למשרדי התעמולה האזוריים כי היא מסיימת את הפקת "סיסמת השבוע" בשל דרישות התקציב של המלחמה וגיוס חברי מפלגה נוספים לשירות צבאי.
הכרזות נודעו בשימוש הרב בסימני קריאה, סימן היכר של צורת השפה הגרמנית בה השתמש המשטר הנאצי.
שימוש-נגד
מ-1942 עד 1945, גרסאות מוקטנות מזויפות הופקו כתעמולה שחורה על ידי מנהל הלוחמה הפוליטית והושלכו על ידי מטוסי בעלות הברית מעל גרמניה. ב-11 במרץ 1943, מטוסי בעלות הברית הפיצו עלון על הניצחון הגרמני: "מכה על מכה חובטים הכוחות המזוינים הגרמניים באויבינו ביבשה, בים ובאוויר! מאז תחילת מתקפות האביב, מסיום הלחימה בחצי האי קרץ' ועד לסיום הקרב על סטלינגרד, נהרגו 960,000 חיילים גרמנים. מתחילת המערכה הרוסית ב-22 ביוני 1941 אבדו 4,600,000 חיילים גרמנים בהרוגים, פצועים קשה או נעדרים. בית הקברות שנכבש לאחרונה על ידי חיילינו ב-1942 ברוסיה הסובייטית גדול יותר מהאי הבריטי.
מנהל לוחמת התעמולה, ספטון דלמר, כתב שהעלון הזה הוא פרודיה מכוונת על עלון אמיתי דומה של "סיסמת השבוע", שדיבר על ניצחונות גרמנים ממשיים. בסוף 1943, אחד העלונים הללו כלל ציטוט שיוחס להיטלר: "אם העם הגרמני יתמוטט תחת הנטל הנוכחי שלו, לא הייתי מזיל עליו דמעות - זה גורל שיגיע לו..." ב-1944, עלון אחד קבע "אנחנו רוצים מנהיג בחסדי אלוהים ולא רוצח מברכטסגאדן [טירת הנופש של היטלר]!" סיסמה זו הפכה פופולרית בקרב גרמנים אנטי-נאצים וכאלו שראו במלחמה חסרת סיכוי.
יחסי אזרבייג'ן–מזרח טימור
יחסי אזרבייג'ן–מזרח טימור הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן למזרח טימור כוננו ב-5 באפריל 2004. ב-14 בפברואר 2013, השגריר האזרבייג'ני באינדונזיה, טמרלן גרייב, העביר את כתב אמנתו לנשיא מזרח טימור, תיאור מתן רואק. לאחר מכן, שגרירות אזרבייג'ן בג'קרטה (בירת אינדונזיה), שנפתחה בשנת 2010, מונתה אחראית גם על מזרח טימור.
שמואל מאיר
שמואל מאיר (ג' בתמוז תשי"ד, 4 ביולי 1954 - כ"ב בכסלו תשנ"ז, 3 בדצמבר 1996) היה סגן ראש עיריית ירושלים מטעם המפד"ל.
ביוגרפיה
שמואל אליעזר (שמוליק) מאיר נולד ב-1954 בעיר בני ברק למשפחה שהייתה מצאצאי מייסדי העיר. בן משפחתו היה ראש עיריית בני ברק יצחק מאיר. בצעירותו למד בישיבת ירושלים לצעירים והיה פעיל בתנועת הנוער עזרא. את שירותו הצבאי עשה במסגרת סיירת גולני. לאחר שחרורו למד בישיבת מרכז הרב ועבד בהדרכה. נישא לרות פיק בתו של ד"ר פנחס פיק, מעורכי האנציקלופדיה העברית, וחנה פיק-גוסלר, חברתה של אנה פרנק. במשך השנים נולדו לבני הזוג שמונה ילדים. לאחר לימודיו האקדמיים החל לכהן כמנהל אולפנת צביה בירושלים. תחת ניהולו התרחבה האולפנה ופתחה סניפים נוספים בעפולה, הרצליה ובית שמש.
היה פעיל בפיתוח ההתיישבות היהודית במזרח העיר. כדי לקדם פעילות זאת הקים גוף בשם "הפורום למען ירושלים" שכלל גופים שונים שעסקו בנושא זה. ב-1992 הקים אוהל מחאה מול בניין האוריינט האוס במסגרת מאבקו בפעילות אש"ף בירושלים. היה שותף ליוזמות שונות שנועדו ליצור רצף התיישבות יהודית מצפון העיר ועד לדרומה, בהם: הרחבת שכונת פסגת זאב, בניית טיילת בדרך העופל שלמרגלות הר הזיתים, עבודות לפיתוח עמק יהושפט, בנייה באזור שער הפרחים, פיתוח מנהרות הכותל, שיקום בית כנסת החורבה, בניית שכונת הר חומה ושכונת מעלה הזיתים.
לשמואל מאיר ולארנן יקותיאלי היה חלק בחשיפת מעשיו הפליליים של אריה דרעי שכיהן כשר הפנים.
בכ"ב בכסלו תשנ"ז (1996) נהרג בתאונת דרכים סמוך לאדם והובא למנוחות בהר הזיתים. לאחר מותו הוא הונצח בכמה אתרים בעיר. על שמו נקראה שכונת חומת שמואל ("הר חומה"). כן נקראים על שמו בית הכנסת של עיריית ירושלים בכיכר ספרא, הטיילת בשכונת פסגת זאב, ומבנה פנימייה בישיבת נתיב מאיר.
אורלה בריידי
אורלה בריידי (באנגלית: Orla Brady; נולדה ב-28 במרץ 1961) היא שחקנית אירית. בשנת 2020 דורגה במקום ה-43 ברשימת שחקני הקולנוע המובילים של האייריש טיימס.
ביוגרפיה
בריידי נולדה בדבלין שבאירלנד. היא השנייה מבין ארבעה ילדים שנולדו לפטריק וקתרין בריידי. עד גיל 7 חיה בבריי שבמחוז ויקלו. היא התחנכה במנזר לורטו שבעיר ויקלו ובמנזר אורסולה שבדבלין.
תחילת הקריירה של בריידי הייתה בסיור הופעות עם להקת התיאטרון "בלונאטיקס" במחזות "המלט" ו"פיניגנז וייק". אחרי כן חזרה לדבלין והופיעה בתיאטרון גייט בתפקיד אדל במחזה "בית ברנרדה אלבה" ובתפקיד נטשה במחזה "שלוש אחיות". היא עברה ללונדון וגילמה את קייט במחזה "פילדלפיה, הנה אני בא!" מאת בריאן פריל, שהועלה בתחילה בתיאטרון "קינגס הד" ואחר כך בתיאטרון בווסט אנד.
הופעתה המקצועית הראשונה באנגליה הייתה במחזה "Blinded by the Sun" מאת סטיבן פוליאקוף בתיאטרון המלכותי הלאומי. מאז פיתחה קריירה בתיאטרון האירי והבריטי גם יחד וכן בטלוויזיה ובקולנוע.
ריידי השתתפה בקופרודוקציה של RTÉ וה-BBC בשם "A Love Divided" בה שיחקה בתפקיד שילה קלוני, ועליו זכתה בשנת 1999 בפרס נימפת הזהב לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו. בסדרת הטלוויזיה "מאהבות" של ה-BBC משחקת בריידי בתפקיד שיבון דילון, עורכת דין הנאבקת לשמור על מערכת יחסים תקינה עם בעלה הארי, בעוד היא מנהלת רומן עם עמית לעבודה, דומיניק, שממנו היא נכנסת להריון ויולדת בת. בנוסף הופיעה בריידי בסדרה "Proof" של RTÉ ושיחקה בתפקיד משנה בסרט "32A".
ב-2001 עברה ללוס אנג'לס ומאז השתתפה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "חוקים שבלב" בה גילמה את נאוזי או'ניל. הסדרה רצה במשך 3 שנים ב-CBS. עוד כיכבה בסדרה "ניפ/טאק", דרמה אמריקאית על מנתחים פלסטיים, שבה שיחקה בתפקיד ד"ר ג'ורדן. בסרט "שארק" שיחקה בתפקיד קלייר סטארק, גרושתו של ג'יימס וודס. ב-2008 הופיעה בסרט "Firewall" ובפרק השני בסדרה "וולנדר" של ה-BBC. עוד הופיעה בריידי בפרק בסדרה הבריטית "הנוכלים" כמרדית' גייטס, אספנית אמנות, שנופלת קורבן למעשה רמייה של הנוכלים.
ב-2009 החלה בריידי לגלם את דמותה של אליזבת בישופ, אשתו של וולטר בישופ ואמו של פיטר בישופ, בסדרת המדע בדיוני "פרינג'". ב-2010 השתתפה בסדרת הדרמה "The Deep" לצדו של ג'יימס נסביט ושיחקה בתפקיד קתרין. עוד כיכבה בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ" בתפקיד קאתי דרטמות'.
ב-2012 הופיעה בריידי ב-"Eternal Law", סדרת הדרמה של ITV, בתפקיד גברת שרינגהאם, המלאך המתאהב בבן אדם. היא מככבת בסדרת הטלוויזיה "סינבאד" בתפקיד טארין. בסוף 2013 גילמה את הרוזנת ורה רוסאקוף בעיבוד הטלוויזיוני לפרק "The Labours of Hercules", האחרון בסדרת "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי ובכיכובו של דייוויד סושה.
ב-25 בדצמבר 2013 כיכבה בריידי בספיישל חג המולד של סדרת המדע בדיוני הפופולרית של ה-BBC "דוקטור הו". בפרק שנקרא "זמנו של הדוקטור" שיחקה בתפקיד טאשה לם. ב-2014 השתתפה בתפקיד אן מרדית' בסדרת הטלוויזיה "Banished".
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרה "אימה אמריקאית: 1984", המהווה העונה התשיעית בסדרת "אימה אמריקאית".
בסוף שנות השמונים של המאה העשרים דגמנה בריידי לסדרה של צילומי סטודיו שפורסמו ב-"The Illustrator's Figure Reference Manual" בשנת 1987. האמן ג'ק וטריאנו השתמש בדמותה של בריידי כמוקד הציור שלו "The Singing Butler".
חיים אישיים
ב-2001 עברה בריידי לגור בלוס אנג'לס, שם הכירה את הצלם ניק ברנדט. השניים התחתנו בדצמבר 2002. היא מתגוררת בלוס אנג'לס ובלונדון.
גדעון שכטמן
גדעון שכטמן (נולד ב-14 בפברואר 1947 בירושלים) הוא מתמטיקאי ישראלי, המכהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע.
ביוגרפיה
שכטמן נולד, גדל והתחנך בשכונת רחביה בירושלים. הוריו עלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה מרומניה ומפולין במסגרת עליית הנוער.
הוא סיים את לימודי הדוקטורט במתמטיקה בשנת 1977 באוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופ' יורם לינדנשטראוס, חתן פרס ישראל למתמטיקה. לאחר מכן היה פוסט דוקטורנט באוניברסיטת אוהיו, ארצות הברית כאורח של פרופ' ויליאם ב. ג'ונסון. בשנת 1980 הצטרף למחלקה למתמטיקה במכון ויצמן למדע. תחום המחקר המרכזי שלו הוא אנליזה פונקציונלית בדגש על גאומטריה של מרחב בנך. בתוך תחום זה, תרומותיו העיקריות הן בגאומטריה של מרחבי לבג, התאוריה המקומית של מרחבים נורמיים והתאוריה הלא-ליניארית של מרחבי בנך. יש לו גם תרומות חשובות לקשר בין מרחבי בנך לבין הגאומטריה של מרחבים מטריים ולתורת ההסתברות.
במהלך שנות עבודתו, שכטמן היה מדען אורח במוסדות אקדמיים מובילים בעולם, ביניהם אוניברסיטת טקסס, אוניברסיטת טקסס A&M, MSRI, חטיבת המחקר של מיקרוסופט (ברדמונד), אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת פרינסטון.
גדעון שכטמן היה נשוי לפרופ' עדנה שכטמן, אב לארבעה.
אנטי-מלך
אנטי-מלכים נמצאים בעיקר במונרכיות שבהן המלך נבחר ולא בכאלה שבהן המלוכה עוברת בירושה (כגון אנגליה וצרפת). המבקשים להחליף מלך קיים במונרכיה ירושתית נקראים בדרך כלל "טוענים לכתר". המונח "אנטי-מלך" נפוץ בפוליטיקה של האימפריה הרומית הקדושה. מונח זה דומה ל"אנטי-אפיפיור" - מועמד יריב לתפקיד האפיפיור - ואכן שתי התופעות קשורות זו לזו; כשם שמלכים גרמנים וקיסרים קידמו אנטי-אפיפיורים כנגד אפיפיורים חלשים שאיתם היו מסוכסכים, כך אפיפיורים קידמו אנטי-מלכים כנגד מלכים או קיסרים עמם היו מסוכסכים או חלוקים בדעות.
מספר אנטי-מלכים הצליחו לזכות בכתר והוכרו כשליטים החוקיים, בהם: הקיסר קונרד השלישי, פרידריך השני וקרל הרביעי. מעמדן של דמויות אחרות (כגון הנרי השני, דוכס בוואריה) כ"אנטי-מלכים" שנוי במחלוקת עד ימים אלה. מלבד באימפריה הרומית הקדושה, אנטי-מלכים היו קיימים גם בבוהמיה ובהונגריה.
תופי קונגה
תופי קונגה או קונגוס הם תופי ידיים גדולים פתוחים בתחתיתם בקוטר של בין 25 ל-35 סנטימטר וגובה של בערך מטר. גוף התוף עשוי עץ או פיברגלס, עליו מתוח עור עגל מעובד, או לעיתים פלסטיק דמוי עור.
מקור הקונגאס כנראה בתופים אפריקאיים, והם נפוצים במוזיקה לטינית. כיום, הם זוכים לפופולריות רבה ומשמשים בתפקידים מגוונים גם בז'אנרים מוזיקליים שונים כג'אז, רוק ופופ.
בקובה מכונים הקונגאס "טומבדורס" והם מופיעים בשני גדלים, "macho" (זכר) ו-"hembra" (נקבה). כאשר משתמשים ביותר מזוג תופים משתמשים בדרך כלל ב"מאצ'ו" אחד ומספר "המברס" המכוונות לגבהים שונים.
חמש דרכי הפקת צליל עומדות בבסיס התיפוף בקונגאס:
אנקדוטות
בקובה, נגני הקונגה (שמנגנים מקצב הקרוי רומבה, ולכן קרויים "רומברוס") מסתובבים לבושי כובע קסקט לבן הקרוי בפיהם "בולשביקה" (על שם הבולשביקים). רומברוס לרוב מנגנים רומבה על שלושה תופי קונגאס שונים, כאשר לכל תוף תפקיד שונה (קצב בסיס, אלתור, ואלתור על האלתור). האלתורים הם מורכבים ומרשימים, ולכן חובשי "בולשביקה" זוכים לכבוד רב, במיוחד לאור יכולתם להרשים תיירים כך שאלו יקנו משקאות לסביבתם הקרובה.
המלחמה המוקדונית השלישית
המלחמה המוקדונית השלישית הייתה מלחמה בין הרפובליקה הרומית לממלכת מוקדון שהתנהלה בין השנים 171–168 לפנה"ס. המלחמה הסתיימה בניצחון רומאי, אשר בעקבותיו הסתיים שלטונה של השושלת האנטיגונידית במוקדון, והארץ פורקה בידי הרומאים.
רקע
בשנת 214 לפנה"ס, בעקבות חשיפתה של האמנה המוקדונית-קרתגית, הכריזה הרפובליקה הרומית מלחמה על פיליפוס החמישי מלך מוקדון. המלחמה זכתה לכינוי "המלחמה המוקדונית הראשונה". היא הסתיימה בשנת 205 לפנה"ס עם החתימה על שלום פויניקי אשר לא שינה מהותית את המצב הקיים. עם זאת, מרגע שהשיגו הרומאים דריסת רגל משמעותית ביוון, שוב לא ניתן היה להחזיר את הגלגל אחורנית, וברור היה שגם לאחר הסכם השלום הרומאים מחרחרים מלחמה. בשנת 200 לפנה"ס, פרצה "המלחמה המוקדונית השנייה". מלחמה זו הייתה הרסנית הרבה יותר מקודמתה, פיליפוס הובס בקרב קינוסקאפאלאי ונאלץ להסכים לתנאי שלום נוקשים. במסגרת תנאי השלום ויתר פיליפוס על יוון, והרומאים הכריזו על עצמאותה. לאחר המלחמה האמין פיליפוס שיוכל לחיות בשלום עם המנצחים, ולהסתפק בארץ האם המוקדונית בלבד. הוא אף סייע לרומא במלחמת נאביס ובמלחמת אנטיוכוס. בתמורה לכך הותר לו לקבל חזרה חלק מהשטחים שאיבד. חלק מהחוקרים אף מעריכים שהרומאים כבר החלו לתכנן מסע מלחמה מוחץ ואחרון נגד מוקדון.
בעיות ירושה במוקדון
הרומאים אף החלו להתערב בענייניה הפנימיים של מוקדון, וסימנו לעצמם את בנו של פיליפוס, דמטריוס, כמועמד המועדף עליהם לרשת את פיליפוס. דמטריוס ביקר ברומא בשנת 184 לפנה"ס, וחזר למוקדון עמוס בהבטחות ורמיזות מצד הרומאים, שהותירו אותו מבולבל ומשתעשע בתקוות. המצביא הרומאי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס אף נפגש עמו ביחידות, והצהיר במפורש שרומא מעוניינת בו כמלך. עם זאת, ידוע היה לכל שפיליפוס מעדיף את בנו הבכור פרסאוס, שבניגוד לדמטריוס נודע כתוקפן וקשה עורף.
באביב של השנה הבאה, יצא פיליפוס למסע צבאי גדול צפונה. בניסיון להימנע מחיכוך בין בניו, לקח עמו פיליפוס למסע רק את פרסאוס, ואת דמטריוס השאיר בבית. על פי חלק מהמקורות, דמטריוס ניסה להנהיג קשר, אולם הדבר אינו ודאי. כך או כך, ידוע שדמטריוס אינו חש עוד בטוח במוקדון. הוא ניסה לברוח לרומא, אולם תוכניתו נתגלתה, ופיליפוס העניש אותו בכך שהשליך לכלא את אחד מידידיו. פיליפוס חש שבנו הגדיש את הסאה, והוכיח אותו קשות באופן אישי, תוך שהוא מבהיר לו בצורה חד משמעית שהוא מועיד את המלוכה לפרסאוס. בשנת 180 לפנה"ס, התנקשו תומכי פרסאוס בדמטריוס. לא ברור אם פיליפוס לקח חלק פעיל במעשה, אולם ככל הנראה הוא ידע מכך ונתן הסכמה בשתיקה.
מותו של דמטריוס לא פתר את בעיית הירושה. אדרבה, מותו של בנו גרם לפיליפוס להפוך לאדם בודד ומדוכא, והוא הסתגר בדמטריאס. מרבית הנהלת הממלכה עברה בשלב זה לידי פרסאוס, מה שגרם למרבית תומכי דמטריוס לחשוש לחייהם. אחד מהם, אנטיגונוס, שהיה קרוב משפחה של המלך, התיידד עם המלך הבודד והצליח למעשה לשלוט בו לחלוטין. ביוזמתו של אנטיגונוס, נסחטה בעינויים הודאה מפי אחד מהבכירים שבתומכי פרסאוס, שלמעשה לא היה בדמטריוס כל אשם והוא נרצח על לא עוול בכפו. בהמשך אף הודיע פיליפוס שהוא ממנה את אנטיגונוס ליורשו העתידי. עם זאת, חוקרים כגון פרנק ויליאם וולבנק מפקפקים באמיתת טענה זו, וסבורים שמדובר בשקר מאוחר יותר שהמציאו תעמולנים רומאים כדי לפקפק בחוקיות הירושה של פרסאוס. פיליפוס נפטר ב-179 לפנה"ס. רופאו הסתיר את מותו מעיני הסובבים אותו עד שפרסאוס הגיע בעצמו אל אמפיפוליס וקיבל את הכתר. פרסאוס חיסל את אנטיגונוס מיד, אולם הסתפק בכך ולא חיסל עוד תומכים לשעבר של דמטריוס.
הדרך אל המלחמה
פרסאוס נהג בחכמה, ומיד עם עלותו לשלטון ביקש מהסנאט הרומי הכרה במלכותו. הרומאים מצאו את המהלך משביע רצון מבחינתם, ולא הטרידו אותו בעניין דמטריוס. עם זאת, פיליפוס החל להגדיל בהדרגה את כוחו, תוך זהירות יתירה שלא להתנגש עם רומא בכל מחיר. עם זאת, הרומאים ראו בחשדנות את צעדיו של פרסאוס, וסברו שהתעצמות כוחו גורמת לכך שהוא מצטייר בעיני היוונים כבורר עדיף על פני הרומאים. היסטוריונים בני העת העתיקה אף מאשימים את פרסאוס שהתכונן בסתר מלחמה חדשה נגד רומא, ושאת תכנון המלחמה החל כבר אביו פיליפוס. במחקר המודרני נדחית טענה זו מכל וכל. בתחילת שנת 173 לפנה"ס הופיעו נציגים רומאים בדלפי, כדי לסייע בפתרון סכסוך אלים בתוך הליגה האיטולית. הרומאים כפו על הפלגים היריבים להניח את הנשק, ולשלוח בני ערובה אשר ישמרו בידי הרומאים בקורינתוס. לאחר מכן פנה הנציג הרומאי אל איגיון, בירת הליגה האכאית, ויצא בהכרזה פומבית שרומא רואה בפרסאוס אויב. פרסאוס הבין היטב שזוהי למעשה הכרזת מלחמה, והחל בו זמנית במאמצים דיפלומטיים לפייס את הרומאים, ובאגירת נשק ואספקה.
להפתעתו, הרומאים הודיעו על שיגור משלחת למוקדון עצמה. פרסאוס הבין היטב שמטרתה האמיתית של המשלחת היא ריגול ולא דיפלומטיה, אולם לא היה יכול שלא לקבל אותה לראיון. לאחר מכן יצאה המשלחת לברר את עמדותיהן של המעצמות היווניות האחרות: הממלכה הסלווקית, מצרים התלמיית ופרגמון. אאומנס השני, מלך פרגמון הפתיע את הרומאים בנכונותו לקחת חלק פעיל במלחמה בפרסאוס. למעשה, לאאומנס לא הייתה תביעה מוצדקת להילחם בפרסאוס, פרט למקרה יחיד שבו פרסאוס סייע לביזנטיון להתגונן מפני השבטים התראקים, וגזל מאאומנס את הזכות לעשות זאת ולהצטייר כמגן היוונים. אאומנס הופיע בעצמו ברומא בתחילת שנת 172 לפנה"ס, ובדלתיים סגורות הרצה בפני הסנאט על מצבורי התבואה העצומים שאוגר פרסאוס, המסוגלים לכלכל 30,000 רגליים ו-5,000 פרשים למשך עשר שנים, על ההון העצום שלו המספיק לגיוס 10,000 שכירים, ועל הכמות האסטרונומית של מערכות הנשק אשר נערמות במרתפי ארמונו. פרסאוס סיכם את הרצאתו בקביעה שפרסאוס "נראה לא רק נערך למלחמה, אלא ממש מנהל אותה". דבריו של אאומנס היו חשובים לרומאים לא רק משום שהם היוו מקור מודיעיני, אלא גם משום שהם סייעו למדיניות החוץ הרומית להציג את פרסאוס כמחרחר המלחמה.
לא כל חברי הסנאט הרומי תמכו במלחמה, וחלקם האשימו את אאומנס שהוא מגזים בתיאוריו על סמך פחדיו האישיים מפרסאוס. קאטו הזקן כינה אותו "חיה טורפת". עם זאת, תומכי המלחמה היוו את הרוב המכריע, ובדיונים לא רשמיים בסנאט, כבר סוכם עקרונית על פתיחת המלחמה, ומוקדון כבר נקבעה כמשימה של אחד הקונסולים שייבחרו בשנה הבאה. לפרסאוס נודע על ביקורו של אאומנס, והוא רצה לשלוח שליחים משלו לרומא. עם זאת הרומאים הקדימו אותו ודרשו ממנו במפגיע להסביר את מעשיו. חברי המשלחת המוקדונית התקבלו ברומא לא כנציגים, אלא כפושעים. הם נחקרו בחקירות שתי וערב, חזרו למלכם עם המסקנה החד משמעית שרומא מתכוננת למלחמה.
הזירה המדינית
בקיץ 172 לפנה"ס הופיעה בפלה משלחת רומאית אשר טענה שפרסאוס חרג מההסכם שלו עם הרומאים, ולפיכך מעוניינים הרומאים להתיר את ההסכם, ועל פרסאוס להחזיר לבני בריתם של הרומאים את כל אשר הוא מחזיק בניגוד להסכם. ההכרזה הייתה מלאת סתירות, שכן ממנה השתמע שהרומאים רוצים לפרק את ההסכם ודורשים מפרסאוס לכבד אותו בו זמנית. פרסאוס לא הבין מה עליו לעשות, ושיגר בחיפזון איגרת לרומאים בה הוא מודיע שהוא מוכן לכל עיון מחדש בהסכם שבינו לבין הרומאים. תגובת השליחים הייתה הודעה על פיה מרגע זה בטלים כל ההסכמים בין רומא למוקדון. פרסאוס האמין משום מה שהוא עדיין בעמדה של משא ומתן, ושיגר משלחת נוספת לרומא. הרומאים כלל לא התירו למוקדונים להיכנס לעיר, בנימוק ש"החליט הסנאט והעם ציווה" לצאת למלחמה נגד פרסאוס. עם זאת, הסנאטורים הסכימו להיפגש עם חברי המשלחת בשדה מארס.
השליחים הודיעו שמלכם מוכן לפצות כל בן ברית של רומא אשר חש שנעשה לו עוול. התגובה הרומית הייתה שפרסאוס יכול להציע זאת רק לקונסול הממונה על המלחמה במוקדון. הרומאים החלו במאמץ מדיני לבודד את מוקדון לחלוטין. אאומנס מלך פרגמון, אריארטס הרביעי, מלך קפדוקיה ואף מסיניסה מלך נומידיה הודיעו על כוונתם להצטרף למלחמה נגד מוקדון. מועצת העוצרים של תלמי השישי הצהירה על נכונותה לציית לכל הוראה מרומא. אנטיוכוס הרביעי הצהיר על נייטרליות. פרסאוס תלה תקוות רבות בגיסו, פרוסיאס השני, מלך ביתיניה, אולם בלחץ הרומאים הכריז גם הוא על נייטרליות. היחיד שהביע תמיכה בפרסאוס היה קוטיס הרביעי מלך אודריסה. במהלך הסתיו של אותה שנה, הופיעה ביוון משלחת רומאית נוספת בראשות קווינטוס מרקיוס פיליפוס, אשר לוותה באלף לגיונרים. המשלחת נועדה להבטיח שאף מדינה ביוון לא תתמוך בפרסאוס. התעמולה הרומית הציגה את פרסאוס כאשם בכל הבעיות הכלכליות והמדיניות ביוון. כמו כן חודשו נגדו ההאשמות על רצח דמטריוס, ואף נטען שהוא ניסה להתנקש באאומנס.
פרסאוס פנה אל מרקיוס פיליפוס בבקשה להיפגש עמו. פיליפוס הסכים, ופרסאוס נפגש עמו בתסאליה. פרסאוס התחנן בפניו להעלות לדיון מחדש בסנאט את המלחמה, והצליח בסופו של דבר להבטיח שביתת נשק של חצי שנה. בינתיים המשיך פיליפוס במשימתו המקורית, ודרש מערי בויאוטיה הבטחת נאמנות. הליגה הבויאוטית שלחה משלחת אחת בשם כל הערים שבה, בבקשה לברית עם רומא. פיליפוס השיב שרומא אינה מכירה בליגה הבויאוטית, ועל כל עיר לפנות בנפרד. עם זאת, מספר ערים בליגה, ובראשון קורונאה והליארטוס, ביקשו להישאר בלתי תלויות, ואף פנו אל פרסאוס בבקשה שיציב חילות מצב משלו בהן. לתדהמתן, פרסאוס סירב בטענה שאינו יכול להפר את שביתת הנשק שלו עם רומא. הוא סבר שבכך יקנה את אמון הרומאים, אולם למעשה רק הפסיד בכך בני ברית חשובים. משלחת מוקדונית נוספת שיצאה לרומא, חזרה בלי תוצאות מיוחדות. פרסאוס כינס את מועצת המלוכה והציג בפניה את המסקנה המתבקשת שרומא מבקשת פשוט להחריב את מוקדון כליל. במועצה התקבלה ההחלטה לצאת למלחמה.
קרבות ראשונים
עם תחילתה של שנת 171 לפנה"ס, פרסאוס גייס את צבאו במהירות. הצבא המוקדוני כלל בסך הכול 29,000 חיילים. קוטיס הרביעי שלח לעזרתו 2,000 תראקים, ו-12,000 שכירי חרב. בסך הכל כלל הצבא המוקדוני 43,000 חיילים מהם 4,000 פרשים. המשימה "מוקדון" נפלה בידי הקונסול הרומי פובליוס ליקיניוס קראסוס. כוחו של קראסוס כלל שני לגיונות, ועוד שני לגיונות ופרשים מבנות הברית האיטלקיות של רומא. לכוחו הצטרפו חילות משלוח מפרגמון, נומידיה, אפולוניה, הליגה האיטולית, שבטים תסאלים והליגה האכאית. לטענתו של פוליאינוס, הצבא הרומי כלל גם פילי מלחמה שסופקו בידי אנטיוכוס הרביעי. בסה"כ כלל הכוח הרומי 40,000 חיילים. תוכנית המלחמה המוקדונית הייתה לא לנסות לנצח במלחמה, אלא רק לעכב את הניצחון הרומי ככל האפשר עד שיסכימו הרומאים לתנאי שלום, ולו גם קשים.
באביב 171 חצה קראסוס את הים האדריאטי ונחת ביוון. קראסוס נע דרך אפירוס ואתאמניה, מתוך כוונה לכבוש את תסאליה ולפרוץ דרכה אל מוקדון. פרסאוס החליט להקדים אותו, ונע בעצמו אל תסאליה. כוונתו הייתה לייצב קו חזית על הנהר פיניאוס החוצה את צפון תסאליה. ערים תסאליות רבות קיבלו את מרותו, והוא עקף את אלו ששמרו אמונים לרומא. במקביל, קראסוס קבע את מחנהו חמישה קילומטרים צפונית ללאריסה. פרסאוס קיווה לגרור אותו לקרב, ועל כן קבע את מחנהו שלו לא רחוק משם. עם זאת, להוציא התנגשויות קטנות של פטרולים לא קרה דבר. פרסאוס העז יותר, והוציא את כוחותיו מהמחנה סמוך ממש לרומאים. קראסוס החליט להוציא מהמחנה את הפרשים והרגליים הקלים, ופרסאוס תקף במהירות. הקרב התנהל על גבעה בשם קאליקינוס, וכונה לפיכך "קרב קאליקינוס". הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני. 2,200 רומאים נהרגו ו-600 נפלו בשבי. הרומאים הפילו את האשמה בתבוסה על בני בריתם האיטולים, שלטענתם נמלטו בחוסר סדר וגרמו לבהלה.
היוזמה המוקדונית
פרסאוס עשה ככל יכולתו כדי לסלק את הרומאים מתסאליה. קראסוס לעומת זאת, התכוון רק להחזיק מעמד באזור עד שתגיע תגבורת. קראסוס הורה לאנשיו להתחיל ולאגור תבואה לקראת החורף הקשה, בעוד פרסאוס עשה מאמצים להפריע להם. כדי להקשות עליו, העביר קראסוס את מחנהו מעיר לעיר. פרסאוס פתח בהתקפה על הלקטים הרומאים, ולקח בשבי 600 מהם. לאחר מכן הוא תקף יחידה של 800 חיילים רומאים, אשר מיהרו לסגת לגבעה ולהיערך להגנה. לקראסוס נודע על כך, והוא מיהר לשלוח תגבורת לרומאים הנצורים, אשר כללה גם פילי מלחמה ופרשים נומידיים. פרסאוס מיהר לשגר קדימה את יחידות הפלנקס, אולם איבד 300 רגליים ו-24 פרשים לפני שהתגבורת שלו הספיקה להיערך. טיטוס ליוויוס מציין שעל פי חלק מהמקורות שני הצדדים חזרו למחנותיהם, בעוד שלדברי אחרים נערך קרב גדול שבו נהרגו 8,000 מוקדונים, כולל שני מפקדים ו-2,800 נפלו בשבי, ואילו הרומאים איבדו 4,300 חיילים.
הקונסול החדש שקיבל את מוקדון כ"משימה" בשנת 170 לפנה"ס היה אולוס הוסטיליוס מנקינוס. הוא עשה עוד שני ניסיונות לפרוץ מתסאליה למוקדון, ומשאלו נכשלו, חש שמילא את חובתו. מה גם שבמחנה הרומי פשטה רשלנות וחוסר משמעת, ומנקינוס סבר שעליו לטפל בכך בטרם יצא לקרבות נוספים. פרסאוס ניצל את הרפיון בלחץ על מוקדון כדי לצאת למסע מלחמה משלו. הוא נע אל איליריה והכה את שבט הדרדנים. 10,000 דרדנים נהרגו, ושלל רב נתפס. המסע נגד הדרדנים היה חלק מיוזמה רחבה יותר שנועדה להעביר את השליט האילירי גנטיוס לצידו של פרסאוס. ברית עם גנטיוס הייתה רבת ערך מבחינת פרסאוס כיוון שהיא הייתה מבטיחה אחת ולתמיד את גבולו הצפון-מערבי, וגם משבשת את נתיבי האספקה הרומיים. בראש כוח שכלל 12,000 רגליים ו-500 פרשים, פלש פרסאוס לגבולות ממלכתו של גנטיוס, והשתלט בסערה על תריסר מצודות שהיו מאוישות בחילות מצב רומיים ואיליריים.
החדירה הרומית למוקדון
אאומנס הסכים להצטרף לבקשתו של פרוסיאס, אולם דרש בתמורה 2,000 טלנטים כסף במזומן. בלחץ הפחד, הסכים פרסאוס ומסר את הסכום הנדרש. יש הטוענים שאאומנס נזקק לכסף כדי לשחד דמות מפתח במדיניות הרומית. לא ידוע האם נכשל בניסיונותיו להביא את הרומאים לשלום, או שפשוט שיקר לפרסאוס ולקח לעצמו את הכסף. כך או כך, הרומאים המשיכו במלחמה והגדילו ללא הרף את כוחם בתסאליה. שבטי הגאלים שבצפון הבלקן שמעו על המלחמה המשתוללת, ואחד ממנהיגיהם, קלונדיקוס, הציע תמורת סכום סביר להשכיר את עצמו ו-10,000 מאנשיו כשכירי חרב. ההצעה הייתה מפתה מאוד, אולם פרסאוס חשש שהמון זה עוד עלול לפנות נגדו, ולכן הציע לשכור רק 5,000. קלונדיקוס התעקש שעליו לשכור את כולם, ולא, יחזרו צפונה, וכך היה.
פיליפוס החל בינתיים ביוזמה משלו, והניע את כוחותיו אל הרי תסאליה במטרה לפרוץ אל מוקדון. מצב זה סיבך את פרסאוס, כיוון שהוא לא ידוע באיזו דרך פיליפוס מתעתד לעבור, והיה עליו לפצל את כוחותיו. כמו כן, נודע לו שהצי הרומי מתכוון לתקוף את מוקדון דרך הים. לפיכך, הוא נאלץ להציב מחנה נוסף, בפיקודו שלו בדיון כדי להגן מפני מתקפה זו. בשל כך, לא עמדו המוקדונים בלחץ המתקפה, והרומאים חדרו אל מוקדון. פרסאוס הגיב בצורה היסטרית, ונראה שהחל לאבד את שפיותו. הוא פקד להעלות באש את המספנה שלו בתסלוניקי ולהשליך לים את האוצר המלכותי. למזלו, אנשיו הבינו את המצב בו שרוי מלכם, והתמהמהו במכוון עד שפרסאוס חזר לעשתונותיו וביטל את הפקודות. הוא לא ראה טעם יותר להמשיך ולהחזיק בתסאליה ובדרכי הגישה למוקדון, והורה לכוחותיו לסגת משם ולחבור אליו בדיון. לאחר מכן הוא החל לסגת בהדרגה אל עומק ארצו בתקווה להימנע מקרב הכרעה. אנשיו אספו עמם כל דבר בעל ערך, והמוני תושבים נסוגו עמם. פיליפוס ניצל את פריצת הדרך שלו במלואה, והשתלט על המעברים והמבצרים שהמוקדונים פינו. בכך הבטיח רצף שלטוני ואספקה סדירה מתסאליה צפונה. הוא הגיע אל העיר החשובה אגאסאי, אשר נכנעה בפניו ללא קרב. מכיוון שהיה מדינאי יותר משהיה מצביא, הוא לא התיר לחייליו לבזוז את העיר, ואף לא הותיר בה חיל מצב ולא שינה את חוקיה. הוא הסתפק בלקיחת בני ערובה מנכבדי העיר.
עם זאת, ההתקדמות הרומאית הייתה מהירה מדי, ופיליפוס נקלע עד מהרה למשבר אספקה. לפיכך, הוא נסוג דרומה ופינה חלק מהשטחים שכבש, ובכלל זה העיר דיון, והחל במאמצים לייצב את קו החזית. הוא שיגר 2,000 חיילים לכבוש את עיר הנמל הראקליאה, במתקפה שנערכה במשותף עם הצי הרומי. העיר נפלה לאחר קרב קצר. עם זאת, המוקדונים חזרו והשתלטו על דיון, ואף החלו בשיקום חומותיה. פיליפוס הבין שלא יספיק לסיים את המלחמה עד סוף כהונתו, והחליט להסתפק בטיהור חבל מגנסיה מכוחות מוקדוניים. הוא הפריש 5,000 חיילים לצורך כיבוש מיליבויאה, אולם הפעם נכשלו הרומאים לכבוש את העיר בפעם אחת, ונערכו למצור ממושך. פרסאוס התעודד מכך, ושיגר 2,000 מחיילי העילית שלו בפיקוד אופראנור, להדוף את המצור. אופראנור מילא את המשימה בהצלחה, ולאחר מכן אף חדר לדמטריאס (70 ק"מ ממיליבויאה) ותגבר את חיל המצב שלה.
בואו של פאולוס לזירה
כקונסול הממונה על מוקדון של שנת 168 לפנה"ס נבחר לוקיוס אמיליוס פאולוס. הסנאט דרש ממנו לסיים את המלחמה במהירות האפשרית, כיוון שעיכובה יצר את הרושם שרומא נחלשת וכבר אינה מסוגלת לטפל בבעיות במהירות וביעילות של העבר. כמו כן, הם היו מעוניינים להתערב במלחמה הסורית השישית במטרה לשמר את הסטטוס קוו במזרח התיכון. פאולוס היה ידוע כמצביא מנוסה ונמרץ, וככזה, למד היטב המצב בזירה, אולם לא פרסם דבר מתוכניות המלחמה שלו. בינתיים המשיך פרסאוס במאמצים הדיפלומטיים. גנטיוס הסכים סוף סוף להיכנס למלחמה נגד רומא, ופרוסיאס פנה אל הרומאים בבקשה לסיים את המלחמה. לשמחתו של פרסאוס, גם רודוס, שהייתה בת-ברית חשובה של רומא, פנתה אל הרומאים בבקשה להפסיק את המלחמה בנימוק שהסחר הרודי ניזוק ממנה.
הצי הרומי, בהוראתו של פיליפוס אשר נותר המפקד בזירה עד בואו של פאולוס, יצא לפשיטות בז והטרדה, מוצלחות ברובן, על חופי מוקדון. עם זאת, כאמור לעיל החליט פיליפוס לצמצם את מאמצי המלחמה למגנסיה בלבד, ועל כן הורה לצי לסגת לאי אובויה. בשל כך, שלח פרסאוס את ציו לים הפתוח, והצליח לחדש את הסחר הימי של מוקדון. האדמירל המוקדוני אנטנור אף הפליג מול חופי פרגמון, וארב לשיירה פרגמונית אשר כללה 1,000 פרשים שהיו אמורים להיות מועברים לחזית, והשמיד אותה כליל. לאחר מכן הפליג אנטנור ועגן בחופי האי הקדוש דלוס. ממש במקרה, כעבור ימים אחדים הופיעו בחופי האי שלוש אניות רומאיות אשר היו בדרכן לאלכסנדריה. קדושתו של האי מנעה מהצדדים לתקוף זה את זה, ואנטנור ניצל את המצב כדי לפתוח בשיחות לא רשמיות על סיום המלחמה. משיחות אלו לא יצא דבר. בינתיים, פתח גנטיוס סוף סוף במתקפה המיוחלת, הטיל מצור על אפולוניה ודיראכיון ואילץ את הרומאים לפתוח חזית נוספת (המלחמה האילירית השלישית). פאולוס החליט לטפל באילירים קודם כל, ושלח לזירה כוח בן 30,000 חיילים (כפול מגודלו של הצבא האילירי) בפיקודו של גאלוס לוקיוס אנטוניוס. תוך חודש אחד אילץ אנטוניוס את גנטיוס להיכנע, ומשפחת המלוכה האילירית הובלה בשבי לרומא.
פאולוס ערך את כוחותיו אל מול קו החזית המוקדוני. הוא הגיע למסקנה שפריצה חזיתית של הקו תעלה בהרוגים רבים, ולפיכך החליט לאגף אותו דרך מעבר הרים צר. בעוד הוא מעמיד פנים שהוא בודק את האפשרויות השונות, הוא הרכיב כוח של למעלה מ-8,000 חיילי עלית בפיקודו של פובליוס סקיפיו נאסיקה ושלח אותו למשימה זו. נאסיקה, תקף את הכוח המוקדוני שהוצב במעבר זה, והביס אותו על נקלה. ההתקפה שלו באה בשעות הבוקר, וייתכן מאוד שמרבית החיילים המוקדונים עוד ישנו. במקביל, פתח פאולוס במתקפות קטנות על המוקדונים, ולאט לאט הגביר אותן עד שהפכו לקרבות עקובים מדם, גם אם מוגבלים בהיקפם. כאשר הופיע הכוח של נאסיקה בעורף המחנה המוקדוני, לא העז פרסאוס לצאת לקרב נגדו. תחת זאת, הוא פתח בנסיגה חפוזה על מחנהו בפידנה. יש הסוברים שלמעשה נסיגתו של פרסאוס נבעה מתכסיס הטעיה של הצי הרומי שגרם לפרסאוס להאמין שהוא מתכוון להנחית עוד כוחות בעורפו ולנתק אותו מהאספקה והתחמושת בפידנה.
קרב פידנה ותוצאותיו
מדרום לפידנה, בחר משום מה פרסאוס להיעצר ולהיערך לקרב. הצדדים נערכו משתי גדותיו של הנהר לאוקוס. כל אחד הכיר בחולשתו של אויב החוצה נהר, ולפיכך המתין כל אחד שהשני יהיה זה שיפתח במתקפה. בבוקר 22 ביוני, בגדו בפרסאוס עצביו המתוחים בלאו הכי, והוא החל לערוך את כוחותיו לחצות את הנהר. פאולוס הבחין בכך, והחליט לזרז אותו על ידי התגרויות והתנגשויות קלות. בסופו של דבר הוא הצליח בכך, ותחת לחצות את הנהר במערך מסודר, דחף פרסאוס את כל אנשיו קדימה, ותקף את האגף הימני הרומאי. לטוב מכך לא היה פאולוס יכול לצפות, ותוך שעה הסתיים הקרב בניצחון רומאי. למעלה מ-20,000 מוקדונים נהרגו בקרב. פרסאוס נמלט בעוד מועד אל עיר בירתו פלה. אולם כאשר הגיעו הידיעות על תוצאות הקרב, הפסיקו אנשיו להישמע לו. הוא נמלט מפלה עם קופת האוצר ו-500 שכירי חרב מכרתים, והתבצר באמפיפוליס.
בריחתו של המלך סימלה את קץ ההתנגדות המוקדונית המאורגנת. ערי מוקדון נכנעו בפני הרומאים בזו אחר זו. פרסאוס שלח שוב איגרת אל פאולוס בבקשה לקבל תנאי כניעה, תוך שהוא נאחז בכל כוחו בתואר "מלך". פאולוס עמד על כניעה ללא תנאי, צעד שגם כעת לא היה מוכן פרסאוס לעשות. הוא קיווה להימלט אל אודריסה, אל בן בריתו קוטיס הרביעי, אולם נכשל בכך. הוא ניסה להפליג בסתר אל כרתים, אולם הצי הרומי סגר עליו. בלית ברירה הוא נכנע בפני האדמירל הרומי יחד עם משפחתו.
תוצאות המלחמה
באמפיפוליס, כינס פאולוס ועדה שנועדה לדון בגורל מוקדון הכבושה. לוועדה זו זומנו עשרה נציגים מכל עיר מוקדונית. פאולוס ניהל את המעמד בדרמטיות מוגזמת שנועדה לתת לנציגים את הרושם שהם עומדים לדין. הוא קרא את ההכרזה המוכנה בראש בעודו יושב, בעוד הפראיטור שלצידו תרגם את הדברים מלטינית ליוונית. למוקדונים נודע שלמעשה ממלכת מוקדון מפורקת רשמית. לכל עיר יותר לחיות על פי חוקיה שלה, ולהעלות מס לרומא (הובטח שגובה המס יהיה חצי מגובה המס ששילמו עד אז המוקדונים למלכם). הארץ חולקה לארבעה מחוזות נפרדים, אשר גבולות טבעיים חצצו ביניהם. המחוז הראשון נמצא בין הנהרות ניסוס וסטרימון, וכבירתו נקבעה אמפיפוליס. המחוז השני נמצא בין הנהרות סטרימון ואכסיוס, וכבירתו נקבעה תסלוניקי. המחוז השלישי נמצא בין הנהרות אכסיוס ופינאוס, וכבירתו נקבעה פלה. המחוז הרביעי כלל את אדמות הספר של מוקדון על גבול אפירוס ואיליריה, וכבירתו נקבעה פלאגוניה.
הסדר זה כלל תנאים נוקשים: נאסר על בני מחוז אחד לבוא בקשרי נישואים עם בני מחוז אחר, ונאסרה מכירה של נדל"ן מחוץ למבני מגורים, מבני מחוז אחד לאחר. פאולוס סגר את מכרות הזהב והכסף בכל המחוזות. עם זאת, התיר את קיומם של מכרות הברזל והנחושת, תמורת דמי חכירה שאכן היו זולים יותר מדמי החכירה ששולמו למלך מוקדון. יבוא מלח נאסר לחלוטין, וכן כרית עצים לצורך בניית ספינות מכל סוג שהוא. החזקת צבא נאסרה על כל המחוזות, פרט לאזורים שהיו בעייתיים בשל פלישות שבטים מהצפון, שלהם הותר להחזיק מיליציה שגויסה אד-הוק. לכל מחוז הייתה מועצה (סינהדרוי) האחראית על ניהולו. חברי המועצות נבחרו אחת לשנה.
הרומאים למעשה הרסו כליל את הכלכלה המוקדונית, שהייתה מבוססת בחלקה הגדול על גישה לים וסחר במלח. מכיוון שהארכיון המלכותי המוקדוני בפלה לא הושמד, פאולוס השתמש בו כדי להרכיב רשימה ארוכה של אישים בכל רחבי מוקדון ויוון אשר עשויים להוות בעיה להסדר החדש, ובכינוס שני של הנציגים הקריא אותה ודרש מכל המופיעים בה להתייצב להפלגה לרומא יחד עם כל בניהם שמעל לגיל 15, ולא יוצאו להורג. בכך הוא למעשה רוקן את מוקדון משכבת מעמד שלמה שכללה את מרבית בני האצולה והפוליטיקאים. לאחר מכן ערך פאולוס חגיגת ניצחון באמפיפוליס, בנוכחות שגרירים ושליטים זרים, והציג לראווה את שלל המלחמה.
פאולוס הפליג לרומא, שם נערך טריומף רב רושם לו ולשאר המנצחים. הטריומף שערך מפקד הצי היה צנוע למדי, אולם זה של הפראיטור לוקיוס אניקיוס היה רב רושם. לפני מרכבתו הוצעד גנטיוס יחד עם שאר משפחת המלוכה האילירית. השלל הרב, כמו גם הריהוט והחפצים האישיים של משפחת המלוכה ודגלי הצבא האילירי הוצעדו בעקבותיהם. אולם הטריומף של פאולוס היה המרשים מכולם. שורה ארוכה של עגלות נשאה במשך יומיים את השלל המגוון והעשיר. ידוע בין היתר על אוסף מרשים של אגרטלים יקרי ערך, ועל יצירות אמנות וכלי קיבול עשויים זהב. ביום השלישי הופיע פאולוס עצמו, מלווה בבניו, באנשי מטהו וביחידות המובחרות של צבאו. לפניו נישאו ארבע מאות כתרים מזהב אשר הקדישו לו ערי יוון השונות. 250 אצילים מוקדוניים, ובראשם פרסאוס ומשפחתו, הוצעדו לפני מרכבתו. לאחר סיום התהלוכה, הושלך פרסאוס לכלא ומת כעבור שנתיים. בשל ניצחונו על המוקדונים, קיבל פאולוס את האגנומן "מקדוניקוס", ונקרא מאז "לוקיוס אמיליוס פאולוס מקדוניקוס".
בשנת 150 לפנה"ס פתח אדם בשם אנדריסקוס, אשר טען שהוא בנו של פרסאוס וכינה את עצמו "פיליפוס השישי", במרד נגד הרומאים אשר כונה "המלחמה המוקדונית הרביעית". כעבור שנתיים דיכאו הרומאים את המרד, והפכו את ארבעת המחוזות המוקדוניים העצמאיים לכאורה לפרובינקיה מוקדון.
מקורות עתיקים
המקור העיקרי למלחמה זו, הוא ספרו של ההיסטוריון הרומאי בן המאה ה-1 לספירה טיטוס ליוויוס "מיום ייסודה של עיר". ספרים 42–45 עוסקים במלחמה. מקור חשוב נוסף הוא ספרו של ההיסטוריון היווני המוקדם יותר פוליביוס, "ההיסטוריות". פוליביוס חי בתקופת המלחמה, ואף שהה במחנה הרומי במהלך חלק מהקרבות. עם זאת, שני מקורות אלו ידועים באהדתם לרומא, ולוקים לעיתים בחוסר נייטרליות. מקור חשוב נוסף הוא החיבור "חיי פאולוס", אשר הוא חלק מ"חיי אישים" מאת הביוגרף היווני פלוטרכוס. וכן החיבור "מקדוניקה" של אפיאנוס. מקורות משניים הם חיבורו של דיודורוס "ביבליותקה היסטוריקה" וחיבורו של יואנס זונאראס "תמצית ההיסטוריה". כמו כן פיסות מידע פזורות גם בכתביהם של מחברים אחרים.
מקורות עתיקים בתרגום לעברית או אנגלית:
משה (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
Hitman: Absolution
Hitman: Absolution הוא משחק התגנבות אשר פותח על ידי חברת IO Interactive הדנית והופץ על ידי Square Enix. זהו המשחק החמישי בסדרת המשחקים Hitman. לפני שחרור המשחק הובטח על ידי החברה המפתחת שהמשחק יתאים הן לשחקנים חדשים והן לשחקנים הוותיקים עם סדרת היטמן, תוך שהוא שומר על צביון הסדרה. המשחק יצא ב-20 בנובמבר 2012 לMicrosoft Windows, Playstation 3 ולXbox 360.
המשחק זכה לרוב לביקורות חיוביות, בין היתר על הסביבה של המשחק, על הגרפיקה, ועל האפשרויות המגוונות שהמשחק מציע. עם זאת, חלק ממעריצי סדרת המשחקים היטמן ביקרו את המשחק על כך שהוא לא מרגיש כמו משחק היטמן רגיל אלא כמשחק התגנבות גנרי.
משחקיות
המשחק משוחק מנקודת מבט בגוף שלישי, ומתרחש בעיירה הבדיונית Hope בדרום דקוטה ובשיקגו. השחקן שולט במתנקש ששמו סוכן 47, שהוא רוצח מהונדס גנטית. המשחקיות של Hitman: Absolution דומה למשחקיות בקודמיו - משחק התגנבות מגוף שלישי המאפשר גם ברמה מסוימת יריות. השחקן בוחר כיצד לגמור כל שלב - בין אם בדרך של התגנבות, בין אם בדרך אלימה של הריגה המונית, ובין אם בלי להתגלות פעם אחת. כשחקן, יש מגוון רחב של כלי נשק וחפצים שאפשר להשתמש בהם - פטיש, מזרק, גרזן, אקדחים, לבנים, ומגוון כלי נשק רחב יותר - צלפים, תת-מקלעים, רובי סער, ואקדחים ממגוון סוגים. מערכת המשחק מאפשרת לכם לשחקן את המשימה ככל שירצה, אך תעניש את השחקן אם יהרוג חפים מפשע באמצעות הורדת נקודות. עוד מערכת שהמשחק משלב זו מערכת ה-Instinct - באמצעותה אפשר לגלות אויבים או דרכים במשחק בקלות יתרה יותר וכן להשתלב בסביבה בצורה קלה יותר. סביבת המשחק מביאה אינספור אפשרויות להסחות דעת או לחיסולים - פיצוצים של מטענים, "תאונות", דליפות גז, פיצוץ מכונית, הרעלה, ועוד. המשחק לוקח את 47 למקומות שונים ומגוונים כמו אחוזה מאובטחת, חברה ליצור נשק, מלון שנשרף, ספריה שננטשה, בית יתומים, כלא, מועדון חשפנות ותחנת משטרה במהלך העלילה.
המשחק גם מאפשר לראשונה תמיכה באונליין. האונליין עובד כך שהשחקנים יוצרים "חוזים" ובהם הם בוחרים מטרות וכיצד להרוג את המטרות, וכאשר מישהו מבצע את החוזה הוא מקבל על כך כסף. השחקנים בוחרים את הסביבה, עם איזה נשק לחסל את המטרה ואיזו מטרה להרוג מכלל המטרות המתאפשרות בחוזה.
במערב אין כל חדש (סרט, 1979)
במערב אין כל חדש (באנגלית: All Quiet on the Western Front) הוא סרט טלוויזיה מ-1979 בבימויו של דלברט מאן, אשר זכה בפרס גלובוס הזהב.
הסרט מבוסס על הספר "במערב אין כל חדש" שנכתב ב-1929, על ידי הסופר הגרמני אריך מריה רמרק ומתאר את חוויותיו של חייל גרמני במלחמת העולם הראשונה. זהו הסרט השני בעקבות הספר, לאחר שב-1930 הופק סרט קולנוע באותו השם. סרט נוסף באותו השם יצא בשנת 2022.
עלילה
הסרט עוקב אחר פול באומר, שבזמן מלחמת העולם הראשונה מתגייס לצבא הגרמני הקיסרי עם רבים מחבריו בתיכון, לאחר נאום פטריוטי על ידי המורה שלהם (דונלד פלזנס) על תפארתה ועליונותה של התרבות הגרמנית. לאחר ששרדו מחנה אימונים תחת רב"ט הימלסטוס האכזרי (איאן הולם), הצעירים עולים על רכבת צבאית בדרכם לחזית. באותו הרגע, הם מבחינים ברכבת אחרת שהגיעה לעיר עמוסה בחיילים פצועים חוזרים, שנשאו על גבי אלונקות. כשהגיעו לחזית, הם ממוקמים תחת פיקוחו של סטניסלב "קאט" קאטזינסקי (ארנסט בורגנין). קאט מלמד אותם איך להסתוות הכי טוב, איך למצוא מזון נוסף, וכישורי הישרדות אחרים.
כאשר חייל צרפתי נופל לתוך מכתש, פול אורב לו ופוצע אותו בבטנו. לאחר מכן, הוא נאלץ לבלות איתו לילה. פול מנסה לחבוש את פצעיו של החייל הגוסס, אך הוא מת. פול בורח מהמכתש עם רגשות אשם. חבר נוסף של פול נפצע מגז רעיל, וקאט גואל אותו מייסוריו לאחר סבל רב מאוד.
כאשר פול והגדוד שלו חוזרים לעיירה צרפתית לשבוע מנוחה, הם רואים את המתגייסים החדשים הצעירים מהם. לשמחתם, המנהיג של מגויסים החדשים אלה הוא הקצין שאימן אותם, הימלסטוס. כאשר הימלסטוס מנסה לגרום להם לציית לו, הם לא נשמעים לו.
למרות שבשלב מסוים פול ושניים מחבריו חווים את הניסיון המיני הראשון שלהם עם כמה נערות צרפתיות מהעיירה, רוב החוויות של החיילים אינן חיוביות. לאט לאט, כמעט כל חבריו של פול מספסל הלימודים מתים בדרך כזו או אחרת. בשלב זה הקייזר הגרמני וילהלם השני, מגיע לחזית ומעניק למספר חיילים (ביניהם הימלסטוס) עיטורים וצל"שים.
לאחר מכן, האזור מופצץ ואחד מחבריו הטובים של פול נהרג ועוד רבים נפצעים. גם פול נפצע ומקבל חופשה הביתה, שם הוא מזדעזע מהניתוק שבין המבוגרים שבעורף לבין סבל הצעירים שבחזית. בנוסף, הוא מגלה כי אמו (פטרישה ניל) גוססת מסרטן. כשהוא פוגש אותה, פול בוחר לשקר ואומר לה שאינו סובל. רגע לפני סוף הסרט, פול חוזר לחזית ושומע כי קאט נפצע. הוא סוחב אותו לבית החולים הצבאי ושם קאט נפטר.
בסוף הסרט, מספר שבועות לפני סוף המלחמה, פול כותב מכתב לחברו היחיד מהכיתה (אשר איבד את אחד מגפותיו במלחמה). פול רואה ציפור ומתחיל לשרטט אותה. הציפור עפה במעט, ופול קם בשביל לראות לאן היא עפה. ברגע זה פול נורה על ידי צלף בודד ונהרג במקום.
IOS 12
iOS 12 היא הגרסה ה-12 של מערכת ההפעלה iOS המפותחת על ידי אפל. המערכת הוצגה על ידי קרייג פרדריגי בכנס המפתחים העולמי של אפל ב-4 ביוני 2018. היא זהה במראה ל-iOS 11 אך כוללת בתוכה שיפורים בביצועים, בחיי הסוללה, באבטחה וביישומים פנימיים. גרסת הבטא הראשונה למפתחים של iOS 12 שוחררה מיד לאחר הצגתה הראשונית בכנס בעוד שהבטא הציבורית שוחררה שלושה שבועות מאוחר יותר ב-25 ביוני 2018. מערכת ההפעלה הושקה לציבור הרחב ב-17 בספטמבר 2018.
שינויים וחידושים
ב-iOS 12 אפל שמה דגש על צד הביצועים ובמהלך אירוע חשיפתה ציין קרייג פדריגי כי מערכת ההפעלה החדשה תתמוך בכל המכשירים בהם תמכה המערכת הקודמת.
מולדת (אוניית מעפילים)
מולדת הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". נקראה על שם הרצון הלאומי היהודי למולדת בארץ ישראל.
קורותיה
נבנתה בשנת 1876 כאוניית פיורדים בעלת מבנה צר וגבוה; תפוסה 750 טון; מנוע דיזל; 7-10 קשר; שמות קודמים: "San Felipe", "הנשר". אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו את האונייה בשוודיה. ובה החלו עבודות ההכנה של האונייה להפלגה, והושלמו במרסיי, כחלק מההכנות הוקמו בה 1600 מקומות לינה, חלקם במבנה נוסף מעל סיפונה העליון, שירותים ומטבח. רב החובל והצוות היו ספרדים. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם פבי גבר ולצדו צבי כצנלסון מהפלי"ם – אחראי על המים וחלוקת המזון; אלכס שכט מהפלי"ם - הדריך מעפילים בפעילויות עזר שונות; שרגא - חבר קיבוץ דגניה - שליח, גדי הילברום - מהפלי"ם, ואהרן שכטמן, גדעוני מנחם בן-ימי, מעפיל שלמד אלחוט בקורס של פלי"ם במרסיי.
1,568 המעפילים הגיעו במשאיות אל אתר עגינת האונייה במטפונטו, דרום איטליה. כבל נמתח מן האונייה אל החוף, והמעפילים הועברו בסירות גומי לאורך הכבל. המעפילים, רובם צעירים, כללו קבוצות נוער מכל הזרמים, נשים רבות בהריון, מרביתן ממזרח אירופה. המעפילים התארגנו בקבוצות, והיו בעלי תפקידים שארגנו את החיים באונייה בעזרת המלווים.
ההפלגה
הספינה הפליגה ב-23 במרץ 1947, בשעה 02:00. נתיב ההפלגה המתוכנן כלל את כרתים, רודוס, כף אנאמור (החוף הדרומי של טורקיה), כף אנדריאס (הקצה הצפון-מזרחי של קפריסין), דרומה במקביל לחופי סוריה ולבנון, עד חופי ארץ ישראל.
היציאה הייתה בים סוער. מתחילת הפלגתה האונייה נטתה שמונה מעלות בגלל חוסר התאמתה למספר הנוסעים הגדול, מטען אחר, ופחם להנעתה. הצוות השליך את רפסודות ההצלה מהסיפון העליון, וחפצים מיותרים אחרים לים בניסיון לאזן אותה. אולם ככל שחלף הזמן כך גברה ההטיה של הספינה והפכה למסוכנת. במשך כל ימי ההפלגה נערכו ניסיונות לאזן את הספינה על ידי הנעת הנוסעים והעברת חפצים מצד לצד. המצב החמיר כאשר, נוסף על הפחם הניצרך, מחסני המזון ומכלי המים התרוקנו אף הם. באזור קפריסין, כאשר הספינה נטתה כ-20 מעלות ומעלה, החלו לחדור מים לחדר המכונות, ומשאבות המים חדלו מפעולתן. אז יצאה המכונה הראשית מכלל פעולה, והיה צורך להזעיק עזרה לאחר תיאום עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל.
ב-29 במרץ 1947 בשעה 11:00, התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי. אחר הצהריים הגיעו שתי משחתות בריטיות. בחצות אותו יום, בהיותה באזור קפריסין, הודיעה האונייה על קלקול במכונותיה. ב-30 במרץ שידרה הספינה קריאות אס.או.אס, לאחר שנטתה בצורה מסוכנת לצדדים. בשעה 13:00 קרבו המשחתות, שנענו לקריאת החירום. התנהל דו-שיח עם אנשי הספינה. הבריטים הפצירו באנשי הספינה להסגיר את עצמם, מפני שמצבם מסוכן מאוד. משלחת מעפילים עברה למשחתת הבריטית כדי לנהל משא ומתן על העברתם. המשחתת הבריטית נצמדה אל האונייה, והחלו בהעברת המעפילים. תחילה הועברו נשים וילדים. בסך הכל הועברו 500 בני אדם למשחתת ו-250 בני אדם לספינות סיור. השאר נשארו באונייה שנגררה לחיפה. בזמן המפגש והעימות עם הבריטים המשיכו המלווים והגדעוני בקשר עם מפקדת "ההגנה" בארץ, והתמידו בכך עד לכניסתה של האונייה לנמל חיפה.
ב-31 במרץ הורדו המעפילים ורובם נשלחו לניקוסיה, לאחד ממחנות המעצר בקפריסין, מלבד החולים והנשים ההרות.
מפקדת ההגנה פקדה על המלווים אנשי הפלי"ם להסתתר כדי להתחמק ממעצר. שרגא, אלכס, צבי, אהרון והגדעוני מנחם בן-ימי הסתתרו בשיפולי ספינה ופרט לאחרון חולצו בשלום. פבי גבר והצוות הספרדי יצאו עם המעפילים לספינת הגירוש. מנחם קפץ לים וניסה לשחות לשובר הגלים, אך נתפס והועבר למחנה המעצר בעתלית. בשלב מאוחר יותר יצא גד וארבעה עובדי האונייה הזרים זרים לצרפת. פבי גבר יצא כעבור מספר שבועות בדרכון מזויף מחיפה לגנואה, אחר כך הגיע לצרפת.
עמליה כהנא-כרמון
עמליה כהנא-כרמון (18 באוקטובר 1926 - 16 בינואר 2019) הייתה סופרת ישראלית, כלת פרס היצירה לסופרים ומשוררים (תשל"א), פרס ביאליק (1994), פרס נשיא המדינה לספרות (1997) ופרס ישראל לספרות תש"ס (2000).
ביוגרפיה
ניהלה סדנאות לכתיבה יצירתית באוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, בית אריאלה, בית הסופר ועוד. קיבלה תואר שני בספרנות (בהצטיינות) באוניברסיטה העברית בירושלים, 1964. בשנת 2000 קיבלה את פרס ישראל לספרות.
בשנת 2006 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
במאמר, החושף את מותה של כהנא-כרמון כעשרה ימים לאחר תאריך הפטירה, כותב חוקר הספרות, פרופסור אברהם בלבן, על העולם הרוחני האינטנסיבי של הסופרת ומכנה אותה "המלכה הבלתי מעורערת של הספרות העברית".
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתה ברחוב נחשון 4 בתל אביב.
יצירתה
עמליה כהנא-כרמון הייתה שייכת מבחינה גילה לסופרי דור הפלמ"ח (ס. יזהר, משה שמיר, חיים גורי, אהרן מגד, נתן שחם, יהודית הנדל, נעמי פרנקל ורבים אחרים) ואף השתתפה בקרבות של מלחמת העצמאות. כתיבתה, לעומת זאת, הייתה בתקופת המדינה, מה שנקרא בפי חוקרי הספרות - סופרי "דור המדינה". (עמוס עוז, א.ב. יהושע, אהרן אפלפלד, יהושע קנז, שולמית הראבן, פנחס שדה, רחל איתן, סמי מיכאל ורבים אחרים) עם זאת, מציינים החוקרים, שאין היא משתייכת מבחינה ספרותית אף לא לאחד משני הזרמים הללו. כתיבתה הייתה ייחודית ועצמאית וקשה למפות אותה בסוגה כלשהי. כהנא-כרמון עצמה התייחסה לסוגיה זו, לאחר שרבים מהמבקרים הזכירו אותה וטענה בדיון רדיו, ששאלות ממין אלו של סופר ודורו אינן צריכות בכלל להעסיק את הסופר וכתיבתו, ולא על פיהן ניתן לשפוט את עבודתו של סופר זה או אחר, ובוודאי שלא לדרוש ממנו תשובות לשאלות אלו. יצירה קמה ונופלת על הערכים שיש בה כיצירה, ולא על פי הדור שאליו היא משתייכת או לא.
החוקרת לילי רתוק, שכתבה מונוגרפיה על כהנא-כרמון, מאפיינת את הפרוזה של כהנא כרמון כפרוזה לירית, שאינה מאפיינת את סופרי דור הפלמ"ח או דור המדינה. גדעון תלפז מדבר על אופייה הכאוטי של כתיבתה, התחביר המטורף, המילים היחידאיות והערפול האבסטרקטי שאופף את הסיפורים, אך מי שצולח אותם יוצא בסופו של דבר נשכר. האטמוספירה שאופפת את הגיבורות שלה היא אטמוספירה של קדרות ויאוש. כישרונה מתמקד בכתיבה אבסטרקטית ותמציתית, מופנמת ובעלת דקויות עדינות.
על אף שכהנא כרמון פרסמה את סיפורה הראשון ב־1956, החל קהל הקוראים להכיר אותה רק כעשר שנים מאוחר יותר, לכשהתפרסם קובץ הסיפורים הראשון שלה 'בכפיפה אחת'. קדמו לה נשים סופרות כדבורה בארון, רחל, יוכבד בת-מרים, לאה גולדברג, ועולם הספרות כבר לא התרגש מעלייתה של אישה-סופרת חדשה. "ישראל של שנות החמישים הייתה מדינה צעירה, שנלחמה על קיומה והדגישה יסודות גבריים בתרבותה. לכן לא שיחרו עורכים ספרותיים לפתחה של עמליה כהנא כרמון, ולרגליה לא נפרש השטיח שעליו עשתה בארון את צעדיה הראשונים בתחום הספרות. כהנא-כרמון נאלצה להיאבק על מקומה עם סופרים אחרים, ויצירתה המקורית עוררה התנגדות רבה" כותבת לילי רתוק. ההבשלה האיטית של יצירתה גרמה לכך, שהיא הצליחה להביא לעולם הספרות קול מקורי, רענן ועצמאי, שהיקנה לה מקום חשוב בין הסופרים.
אחד האפיונים הבולטים בכתיבתה היא הגישה הפמיניסטית של הסופרת ביצירתה, וחלק מהמבקרים העמידו אותה בשורה אחת עם וירג'יניה וולף.
לילי רתוק מגדירה את עמליה כהנא-כרמון כאחת הסופרות המרכזיות בסיפורת הישראלית, כשהנושאים החשובים ביצירתה הם יחסי הסופר והעולם, מטרת הכתיבה ותהליכי היצירה.
פעילות ספרותית ואקדמית
הייתה אורחת הכבוד בשבוע הספר היהודי בלונדון. הוזמנה להרצות ב: The University of London, School of Oriental and African studies; Oxford Center for Postgraduate Hebrew Studies; Cambridge University, Hebrew Literature Circle; Berkeley:U.C.L.A: Yale; Cornell: University of Penn., Philadelphia; University of Michigan, Ann Arbor; Hebrew Union College, Cincinnati; Yeshiva University,New York; Stonybrook,long Island
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על כתביה:
הלם תרמי
כאשר חומר מחומם או מקורר באופן לא אחיד, החום עובר מאזור חם יותר לאזור קר יותר, בקצב שנקבע על פי המוליכות התרמית שלו. אזורים חמים וקרים מתפשטים באופן שונה, על פי הפרש הטמפרטורות ומקדם המוליכות התרמית של החומר. הבדלים של התפשטות בחומר גורמים למאמצים בחומר. כאשר מאמצים אלו יותר גדולים מהחוזק של החומר, הוא נשבר.
ככלל, הלם תרמי ייגרם עקב שילוב של התנאים הבאים: הפרש טמפרטורות גדול, מוליכות תרמית נמוכה, חוזק נמוך של החומר, ותנאים נוספים אשר מפורטים בהמשך.
דוגמאות
כאשר זורקים קובית קרח לתוך מים חמים (או אפילו פושרים), החוזק הנמוך של קרח ביתי, מקדם ההולכה הנמוך והפרש הטמפרטורות הגדול גורמים לקרח להסדק או להתנפץ. התופעה נובעת מכך שהצד החיצוני של הקרח מתחמם מהר מאוד ומתכווץ, והצד הפנימי נשאר כפי שהיה, וזה גורם למאמצים בתוך הקרח אשר גורמים לשבירתו. יש לציין שקרח (בטמפרטורה הקרובה ל-0 מעלות צלזיוס), בניגוד למרבית החומרים, מתכווץ עם עליית הטמפרטורה (ראו האנומליה של המים).
מניעה של הלם תרמי
הלם תרמי ניתן להפחית באמצעות שינוי התנאים:
בסיס אונרי
ספירה על בסיס אונרי היא בסיס ספירה לפי 1. זו שיטת הספירה הפשוטה ביותר לייצוג המספרים הטבעיים: כדי לייצג מספר טבעי כלשהו - N, סמל כלשהו יחזור על עצמו N פעמים. לדוגמה: על ידי שימוש בסימן | (קו אנכי), המספר 6 מיוצג על ידי שישה קווים אנכיים ||||||. דוגמה נפוצה לספירה באמצעות בסיס אונרי, היא ספירה באמצעות אצבעות הידיים.
מידע כללי
לרוב נהוג לקבץ את הסימנים בקבוצות של 5 (למשל, על ידי מתיחת קו על כל ארבעה סימנים) לצורך שיפור הקריאות, בדומה לשימוש בפסיקים הנפוץ בשיטה העשרונית כדי להפוך מספרים גדולים דוגמת 100,000,000 לקריאים יותר.
חיבור וחיסור הם פשוטים למדי בשיטה האונרית - כדי לחבר שני מספרים פשוט צריך לצרף את סדרות הסימנים שמייצגות את שני המספרים יחד. כדי לבצע חיסור די לכתוב את המחוסר מעל המחסר ולמחוק את החלק המשותף. לעומת זאת, חילוק וכפל הם מסובכים וקשים יותר לביצוע.
בשיטה האונרית אין סימן מוסכם המשמש לייצוג אפס כפי שקיים בבסיסי הספירה האחרים - אם הייתה ספרה עבור אפס, הבסיס היה למעשה בינארי, שכן היה מכיל שתי ספרות. לכן לאפס מתייחסים בצורה עקיפה, על ידי אי כתיבת מספר במקום שבו מצפים שיופיע. הדבר אינו ייחודי לשיטה האונרית - גם בשיטות ספירה מתקדמות יחסית דוגמת הספרות הרומיות אין סימן לאפס.
בהשוואה לשיטות ספירה המבוססות על מיקום, שיטת הספירה האונרית היא מסורבלת ולא משתמשים בה עבור חישובים גדולים. עם זאת, לעיתים משתמשים בה במדעי המחשב כאשר מדברים על מחלקות סיבוכיות, הסיבה היא שבבסיס אונארי, על מנת לייצג את המספר N - דרושים לנו N תווים, בעוד שבשביל להציג את המספר N בכל בסיס אחר שאינו אונארי, דרושים לנו c*logN תווים, כאשר c הוא קבוע שתלוי בבסיס שנבחר (אך לא ב-N), ההבדל הגדול בין כמות התווים בין בבסיס אונארי לעומת בסיסים אחרים משמש אותנו על מנת לבצע אבחנות לגבי המשאבים שבעיה מסוימת עלולה לדרוש על מנת לפתור אותה, לדוגמה אם האלגוריתם שלנו מקבל כקלט מספר טבעי N ומבצע N צעדים, אזי אם הקלט יכתב בבינארית, מספר הצעדים שהאלגוריתם יעשה הוא מעריכי בגודל הייצוג של הקלט (שכן אנו זקוקים ל־logN תווים והאלגוריתם ביצע N צעדים), ואם הקלט יכתב באונארית, מספר הצעדים שהאלגוריתם יעשה הוא ליניארי בגודל הייצוג של הקלט, השאלה "איך אנחנו מגדירים לפי איזה בסיס נייצג מספרים" תלויה בבעיה, והיא חלק מהגדרת הבעיה, לעיתים אנו נתקלים בבעיות שנחשבות קשות לפתרון (במובן של כמות משאבים גבוהה) ואז מסתכלים על ה"גרסה האונארית" של הבעיה, בה כל מספר מיוצג בבסיס אונארי, ומגלים שאותו אלגוריתם בדיוק שפעל מקודם בסיבוכיות מעריכית, פועל כעת בסיבוכיות פולינומית, נשים לב שהבעיה עצמה לא השתנתה, וגם לא האלגוריתם, פשוט שינינו את "חוקי המשחק" על ידי הגדרה של איך אנחנו מייצגים את הקלטים, וההחלטה הזו היא חלק מהגדרת הבעיה.