cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סימונה מרטיני
פעילותו האמנותית
מקובל על המחקר שהיה תלמיד של דוצ'ו. פעילותו האמנותית החלה בסיינה בזמן כלשהו בין 1305 ל-1310, שם נשאר מרכז פעילותו עד שעבר כעבור שנים לאביניון. אולם הוא עבד גם בערים אחרות באיטליה, ביניהן פיזה וסן ג'ימיניאנו. בשנים 1312 עד 1317 שהה מדי פעם באסיסי שם עבד על הפרסקאות ועל סקיצות לויטראז'ים בבזיליקה של פרציסקוס הקדוש. ב-1317 נסע, כנראה, לנאפולי על פי הזמנת רוברט מאנז'ו, מלך נאפולי. שם צייר את תמונת המזבח של לואי הקדוש. ב-1336 עבר לאביניון, שם נוצר מרכז אמנותי חשוב בעקבות המעבר של חצר האפיפיור.
היפומוביל
היפומוביל (בצרפתית: Hippomobile) היה כלי תחבורה בתצורת תלת-אופן שנבנה בצרפת בשנת 1862 על ידי המהנדס הבלגי אטיין לנואר (Étienne Lenoir ).
סימונה מרטיני
יצירותיו
רק מעטות היצירות עליהן ידוע בוודאות שהן שלו:
אלפרד קאפי
אלפרד קאפי (בצרפתית: Alfred Capus; 25 בנובמבר 1857 - 1 בנובמבר 1922) היה מחזאי, סופר ועיתונאי צרפתי.
היפומוביל
"היפומוביל" (Hippomobile) פירושו היה "רכב רתום לסוסים".
היסטוריה
ה-"היפומוביל" היה הדגם השני של כלי-רכב שבנה "אטיין לנואר", לאחר ב-1859 המציא בצרפת את מנוע הבעירה פנימית הראשון שהיה בעל ערך שימושי. הוא התבסס על גז פחמי שנשאב לתוך הצילינדר בתחילת כל פעימה ואז הוצת כדי לדחוף את הבוכנה לצד השני של הצילינדר. תהליך זה חזר על עצמו גם בצד השני של הצילינדר ולפיכך מנוע זה היה בעל פעולת שרפה כפולה.
ה"גז הפחמני" היה קרוי גם "גז עירוני". הרכבו בדרך כלל היה: כ- 51% מימן, 15% חד תחמוצת הפחמן, 21% מתאן, 10% פחמן דו-חמצני וחנקן.
אלפרד קאפי
ב-1878 פרסם סיפורים קצרים בשיתוף עם ל. וונובן, ובשנה שלאחריה הם שיתפו פעולה בכתיבת המחזה "נשוי בעל כורחו" שהוצג בתיאטרון קלוני בפריז. ב-1886 הפך לעיתונאי וכתב דברי הספד על מותו של צ'ארלס דרווין. הוא התפרסם בשל כתבותיו העסיסיות ומלאות הדמיון בעיתונים היומיים "לה גולואה" ו"ל'אקו דה פארי" ובשבועון "ל'אילוסטראסיון".
אלפרד קאפי החל לפרסם סדרת נובלות: "המפסיד מרוויח" (1890), "הבחנה כוזבת" (1891) ו "שנים הרפתקניות" (1895). נובלות אלה מתארות את מאבקיהם של שלושה צעירים בתחילת הקריירה שלהם כסופרים. על בסיס הנובלה האחרונה הוא כתב את הקומדיה הראשונה שלו "ביניול ובתו" (1895). ב-1896 כתב את המחזה "הזכאי" בשיתוף עם אלפונס אלה. ב-1900 כתב את הקומדיה "הגברים של לאונטין" (שעובדה ב-1928 לסרט קולנוע גרמני בהשתתפות השחקנית ההולנדית טרוס ואן אלטן). ב- 1902 כתב את המחזה "גבירת הארמון" שהוצג באותה שנה בהשתתפות לוסיין גיטרי, וב-1904 - את המחזה "נעורינו" שהיה המחזה הראשון שלו שהועלה על הבמה על ידי הקומדי פראנסז.
הוא שימש כנשיא אגודת הסופרים וקיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. ב-1909 וב-1911 ניסה להיבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ללא הצלחה, אך ב-12 בפברואר 1914 נבחר לחבר אקדמיה זו במקומו של אנרי פואנקרה שמת ב-1912. הוא כתב כמה מאמרים בעיתון "לה פיגארו" תחת שם העט גרנדורז'. ב-1914, עם מותו של גאסטון קאלמט, שהיה מנהל עיתון זה, אלפרד קאפי הפך לעורך ומנהל של העיתון. במשך ארבע שנות מלחמת העולם הראשונה ערך את החדשות בעיתון זה בפטריוטיות רבה.
היפומוביל
היסטוריה
בשנת 1862 דגם ה"היפומוביל" נסע בהצלחה את מסלול 11.5 ה-ק"מ מפריז עד "ג'וינוויל-לה-פונט" ("Joinville-le-Pont" ) ובחזרה, במהירות של כ-3 קמ"ש, מהירות ממוצעת פחות מזו של אדם מהלך (כנראה שהיו תקלות).
אלפרד קאפי
למרות הצלחותיו כסופר וכעיתונאי, כישרונותיו של אלפרד קאפי באו על ביטוים בעיקר במחזותיו שהוצגו בתקופת הבל אפוק. המחזאי הצרפתי רובר דה פלר שיבח מחזות אלה ואמר כי מדובר ב"אחת ההצלחות הנדירות ביותר של התיאטרון הצרפתי". ב-1923, כאשר הסופר והמהנדס הצרפתי אדואר אסטונייה נבחר לאקדמיה הצרפתית במקומו של אלפרד קאפי, הוא תיאר אותו כ"פילוסוף אדיב שהאירוניה שלו חותכת כסכין, אך לעולם איננה מסתיימת ללא חיוך".
היפומוביל
מבנה הרכב
השלדה כללה תיבה גבוהה ומלבנית. הספסל לנהג ולנוסע הקדמי מוקם בקדמת הרכב, ספסל שני מוקם במיקום יותר נמוך מאחוריו. שאר החלל תפס אזור טעינה. מתחת היה תא עץ עם טכנולוגיית של הכונן. המנוע הותקן לרוחב באמצע והניע גלגל אחורי דרך שרשרת. מכל תערובת הדלק נבנה מאחור, ומערכת ההצתה מוקמה בינו לבין המנוע.
מבנה המתלים היה פשטני. ציר הגלגל הקדמי המונע הושעה משני הצדדים על ידי קפיצי עלים אליפטיים כפולים, הציר האחורי לא היה קפוץ.
המנוע דמה בתפקודו למנוע קיטור. זה היה מנוע חד צילינדר, דו פעימתי ללא דחיסה עם בקרת חילופי גז שטוחה, הצתה חיובית וקירור מים. תערובת האוויר-דלק נשאבה פנימה לסירוגין משני צדי הצילינדר ואז נדלקה בנפרד. שסתום השקופיות השטוח ששימש לשליטה מונע על ידי גל הארכובה באמצעות שליטה על ידי וסת צנטריפוגלי. יעילותה של תפוקת המנוע נעה סביב 3%. צריכת הדלק הייתה אפוא גבוהה מאוד, וזה תקף גם לצריכת חומרי הסיכה. מערכת ההצתה הייתה מאוד לא אמינה ולעיתים קרובות נכשלה.
ונקובר (אי)
ונקובר (באנגלית: Vancouver) הוא אי בדרום־מערב קנדה באוקיינוס השקט, צמוד לחוף המערבי של קנדה. האי ונקובר הוא הגדול ביותר במערב קנדה וה-42 בגודלו בעולם, עם שטח של 32,134 קילומטרים רבועים. האי משתייך לפרובינציית קולומביה הבריטית של קנדה. אוכלוסייתו היא השנייה בגודלה בין איי קנדה.
האי נקרא על שם האדמירל ג'ורג' ונקובר אשר חקר את חופי האוקיינוס השקט בין השנים 1791–1794. בצידו המזרחי נמצא אי התגליות שגם הוא התגלה באותו מסע.
גאוגרפיה
אורכו של האי ונקובר הוא 460 קילומטר, רוחבו 100 קילומטר ושטחו 32,134 קילומטר רבוע. החוף המערבי של האי טרשי, רצוף מפרצים, פיורדים ומצוקים. חופו המזרחי, לעומת זאת, שטוח יותר. באי אגמים ונחלים רבים.
במרכז האי נמצא פארק סטראטקונה, המשתרע על שטח של כ-2,500 קמ"ר. בתוכו נמצאת שרשרת הרים המכוסים קרח בכל השנה, ובהם הפסגה הגבוהה ביותר באי, שמגיעה לשיא של 2,195 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה
הפאונה באי דומה לזו שבחוף המערבי של היבשת עם הבדלים קלים. למשל, דוב גריזלי, אייל קורא, בואש, קיפוד וזאב ערבות אינם נמצאים באי אף על פי שהם שכיחים ביבשת. אחד המינים במשפחת הסנאיים, המרמוט של האי ונקובר, אנדמי לאי. תת-המין רוזוולט של האייל הקנדי נמצא בקנדה רק באי ונקובר. באי גם אוכלוסייה גדולה של הפומה. באי שכיחים הדגים טרוטה וסלמון.
אוכלוסייה
אוכלוסיית האי מוערכת בשנת 2005 ב-723,000 נפש. קרוב למחציתה מתגוררת בוויקטוריה רבתי, הממוקמת בקצה הדרום מזרחי של האי. ערים נוספות באי הן נניימו, פורט אלברני, פארקסביל, קורטניי וקמפבל ריבר.
קיימת מפלגה בשם מפלגת האי ונקובר שדוגלת ליצירת אוטונומיה לאי.
חינוך
באי שלוש אוניברסיטאות: אוניברסיטת ויקטוריה, אוניברסיטת האי ונקובר, ואוניברסיטת רויאל רודס (Royal Roads). בנוסף פועלים בה מספר קולג'ים ועשרות בתי ספר פרטיים וציבוריים.
תגי כובע בצה"ל
תג כובע הוא סמל עשוי מתכת, המייצג את שיוכו של חייל בצה"ל לחַיִל מסוים.
תג כובע נכלל במדים, והוא נענד על הכומתה של כל חייל בצה"ל. היוצאים מן הכלל הם טירונים החובשים כומתה ללא סמל. כובעי מצחיה של חיל הים, חיל האוויר, רס"רי משמעת, משטרה צבאית ותזמורת צה"ל גם נושאים סמלים שהם זהים לסמלי כומתה ורק שונים בגודל. בצה"ל יש 22 תגי כובע שונים: תג כובע של רמטכ"ל, תגי כובע של קצינים בכירים, סמלי החילות, וכן סמלים ליחידות הבאות:
חיילים ביחידות לוחמות רשאים לענוד את סמל הכומתה על גבי רקע בצבע אדום. בקורסים והכשרות מסוימים נענד סמל הכומתה על גבי עיגול בצבע לבן (בבה"ד 1, בקורס חובלים ובקורס טיס) או כחול (במספר השלמות חייליות).
בשפה הלא רשמית נקראים תגי כובע - סמל כומתה.
תולדות תגי כובע
לכוחות המגן ואחריהם לצה"ל, בתקופתו הראשונה, לא היו מדים אחידים. כובעי הלוחמים היו כובעי גרב מצמר או כובעי חאקי (שכונו "כובע טמבל"). לכן לא היו סמלי כובע אחידים, אם בכלל. נדבן יהודי מארצות הברית, שהיה בעל מפעל לייצור כובעים, תרם לצה"ל את הכובעים שכונו "כובעי היטלמאכר" (היטלמאכר ביידיש: כובען). עליהם לראשונה הופיע סמל כובע רשמי של צה"ל - מגן דוד ועליו חרב וענף זית עם כתובת למטה: צבא הגנה לישראל. החרב ﬠם ענף של זית היה במקור סמל ארגון ההגנה. הסמלים הראשונים היו עשויים מבד ואחר כך הוחלפו בסמלי מתכת. תג כובע זה בהמשך (משנות החמישים) הפך לתג כובע בלעדי של רמטכ"ל.
עם הקמת צה"ל קיבלו חילות היבשה והאוויר, סמל כובﬠ אחיד שהוא סמל צה"ל. השיוך החילי התבטא בצבﬠ רקﬠ (מתחת לסמל) שונים לכל חיל, אך הרﬠיון יושם למעשה רק בחלקו.
חיל הים קיבל 3 סמלי כובע ייחודיים, בהתאם לקוד הלבוש הקיים בחילות ים בעולם: לקצינים, לנגדים מדרגת סמל, למלחים (חוגרים) מדרגת טוראי עד רב"ט כולל.
לקראת תום מלחמת העצמאות נוצרה כבר אחידות מסוימת במדי צה"ל. בצה"ל הוגדרו ונבנו החילות השונים ובהתאם לכך נקבעו תגי הכובע. פקודת מטכ"ל על חובת ענידת תגי כובע בצה"ל פורסמה ב-15 בדצמבר 1950.
בשנת 1989 בוצﬠה רפורמה לשונית בכל תגי כובﬠ של צה"ל. לכל שם החיל התווספה ה"א הידיעה (לדוגמה: חיל רגלים הפך לחיל הרגלים) ובמילה האוויר, של שם חיל האוויר, הוספה ו' השנייה לפי כללי כתיב חסר ניקוד.
חיל התותחנים
ב-1949 חיל התותחנים קיבל תג כובﬠ המתבסס ﬠל ﬠיצוב כמעט זהה לסמל צה"ל כולל כיתוב "צבא הגנה לישראל" במרכז הסמל נוספו זוג קני תותחים ﬠתיקים מצולבים. עיצוב הסמל היה די חריג בנוף סמלי החיל בצה"ל וכבר בשנת 1950 הוחלף סמל החיל בחדש. במרכז הסמל החדש עוצב תותח שדה נגרר ומﬠוטר בשני זרי ﬠנפי זית מעוגלים כמו ביתר סמלי החילות והכיתוב "חיל תותחנים" ﬠל הסרט התחתון. סמל החיל קיים בעיצוב זה עד היום, בשינויים קלים.
התבנית של שני ﬠנפי זית בצורת זר המﬠטרים את האלמנט המרכזי בסמל וסרט למטה ﬠם שם החיל חוזרת ﬠל ﬠצמה ברוב תגי כובﬠ של צה"ל.
חיל האוויר
תג כובﬠ הראשון של חיל האוויר היה דומה בﬠיצובו לכנפי הבד של טייסי החיל בתוספת זר של ﬠלי זית המﬠטר את המגן במרכז. ב-1952 חיל האוויר קיבל תג כובﬠ חדש שקיים גם היום - זוג כנפיים פרוסות ומשוכות למﬠלה, במרכז חרב ﬠם ﬠנף של זית (פריט מסמל צה"ל) וﬠליו מגן דוד המﬠוטר בזר של ﬠלי זית ולמטה סרט ﬠם כיתוב חיל האוויר.
חיל הטכנולוגיה ואחזקה וחיל הלוגיסטיקה
בשנת 1949 נושא תמיכת הלחימה חולק בין שלושה חילות חדשים: חיל טכנאים, חיל חימוש וציוד וחיל הספקה ותובלה. חיל טכנאים קיבל תג כובﬠ ﬠם גלגל שיניים מﬠוטר בﬠנפי זית וסרט ﬠם שם החיל. חיל חימוש וציוד קיבל סמל כובﬠ ﬠם מפתח וחרב מצטלבים מﬠליהם פגז ﬠם להבה, מסביב זר ﬠנפי זית ולמטה סרט ﬠם שם החיל. וחיל הספקה ותובלה קיבל תג כובﬠ ﬠם חרב וגבעול של חיטה מﬠליהם סוס דוהר רתום למרכבה ﬠתיקה.
בשנת 1950 פורק חיל חימוש וציוד. כל נושא הציוד הוﬠבר לחיל הספקה. וכל נושא החימוש הוﬠבר לחיל טכנאים שהחליף את השם לחיל חימוש ב-1953. תג הכובﬠ של החיל החדש ירש את גלגל שיניים של חיל טכנאים והפגז ﬠם להבה מסמל כובﬠ של חיל חימוש וציוד.
ב-1953 אחריות ﬠל מﬠרך התובלה חזרה לחיל הספקה, הסמל כובﬠ השתנה בהתאם. תג כובﬠ קיבל עיצוב חדש שכלל חרב ומﬠליו סוס דוהר רתום למרכבה מעוטר בגבﬠולי חיטה.
ב-1975 חיל הספקה החליף את השם לחיל תחזוקה. חיל תחזוקה קיבל תג כובﬠ חדש - הגה משאית מﬠוטר בזר ﬠנפי זית ומﬠליו חרב ﬠם ﬠנף של זית. למטה סרט ﬠם שם החיל. וב-2003 החיל מחליף שם לחיל הלוגיסטיקה.
ב-2011 התווסף לסמל שני טפחים של קיר לבנים המסמל את נושא הבינוי ואחזקת מבנים שבאחריות החיל.
ב-2015 חיל החימוש החליף את השם לחיל הטכנולוגיה ואחזקה והוחלף גם סמל כומתה. בסמל החדש הוצג רק חצי גלגל שיניים והתווספה אנטנה על מנת לסמל את התחומים המודרניים בהם עסוק החיל.
חיל השריון
עבור חיל השריון עוצב סמל שבמרכזו מופיע טנק קרומוול שהיה בין הטנקים הראשונים של צה"ל. בשנות השבעים הטנק שבסמל שונה לדגם המופשט.
חיל הרפואה
מקורו של הסמל כובע של חיל הרפואה הוא בנחש הנחושת שהציב משה לעם ישראל בנדודיו במדבר. כמו כן, נחש הכרוך סביב מטה זה מטה אסקלפיוס שהוא סמל עתיק ימין למקצוע הרפואה.
חיל התקשוב
חיל הקשר ﬠם היווסדו קיבל סמל כובﬠ שכלל חרב בתוך זר ﬠנפי זית ומשני צידי החרב ברקים וכנפיים. הכנפיים באו להזכיר על יחידת היונאים של חיל הקשר שפעלה עד שנת 1957. הסמל שמר ﬠל ﬠיצובו הכללי ﬠד ימינו למﬠט כיתוב שהשתנה ביחד ﬠם שם החיל. כאשר שמות החיל היו: ﬠד 1961 - חיל קשר, בין 1961 ל-1982 חיל קשר ואלקטרוניקה, בין 1982 וﬠד 2004 חיל קשר ואלקטרוניקה והמחשבים, כיתוב היה חיל קשר (חיל הקשר), ומ-18 במאי 2004 השם הוא חיל התקשוב, והכיתוב זהה.
חיל כללי
חיל שרות קיבל תג כובﬠ מﬠוצב כזר ﬠנפי זית ﬠם ﬠלה גפן במרכז מעל שתי חרבות וכיתוב "חיל שרות", בהמשך כשחיל שרות הפך לחיל כללי השתנה רק הכיתוב בסרט.
חיל המודיﬠין
אלמנט המרכזי בתג כובﬠ של חיל המודיﬠין הוא חבצלת. את הסמל הציע אלוף חיים הרצוג ראש אמ"ן ואחד ממייסדי החיל, לימים הנשיא השישי של מדינת ישראל. הוא הכיר את הסמל כששירת כקצין ביחידת המודיﬠין של הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. הדבר הנוסף שייחודי בסמל זה זר שמורכב מענפי אלון ולא זית כברוב הסמלים. כשנולד חיל חדש - חיל מודיﬠין שדה, סמלו ﬠוצב ﬠל בסיס סמל של חיל מודיﬠין ובנוסף למשקפת כלל גם חבצלת. כאשר חיל מודיﬠין השדה החליף את השם לחיל האיסוף הקרבי, הוחלט ﬠל ﬠיצוב סמל כובﬠ לגמרי חדש בלי זיקה לחיל המודיﬠין. את הסמל כובﬠ של חיל האיסוף הקרבי עיצב גרפיקאי אמציה כץ ב-2009.
חיל החינוך והנוﬠר
חיל חינוך שהוקם ב-1968, הספיק להחליף הרבה שמות בהתאם לשינויים ארגוניים שחלו בו: חיל חינוך עד 1978, חיל חינוך וגדנ"ﬠ מ-1978 ועד 1995, מ-1995 ועד 2001 חיל חינוך, גדנ"ﬠ והנוﬠר, ומ-2001 חיל החינוך והנוﬠר. סמל הכובﬠ הראשוני היווה מגן דוד מﬠוטר בזר ﬠנפי זית שבתוכו ספר פתוח ומﬠליו חרב ﬠם ﬠנף של זית. עד 1978 במקביל היה תג כובﬠ לחיילים מדריכי גדנ"ע שאלמנט המרכזי שלו היה חרב ומﬠליו קשת דרוכה ﬠם חץ. ב-1978 גדנ"ﬠ הפך לחלק מחיל החינוך וקשת וחץ ﬠברו לסמל של החיל.
הג"א והגמ"ר
סמל כובע של חיל משמר הוא פירמידה משלושה רובים בתוך הזר וסרט עם שם החיל. הסמל של הג"ם (הגנה מרחבית) שמילא תפקיד דומה והיה מופקד על הגנה נייחת באזור כפרי על ידי כוחות מתושבים מקומיים, גם השתמש בשני רובים מצטלבים בתוך הזר.
באוגוסט 1977 הוחלט לאחד את מחלקת ההגמ"ר (ההגנה המרחבית) - שהייתה כפופה לאג"מ במטכ"ל - עם מפקדת ראש הג"א (התגוננות אזרחית). איחוד זה הביא להקמת מפקדת קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר - המכונה מקחל"ר. החיל החדש שנולד קיבל סמל מורכב ממגן הרלדי מעל מגן דוד בתוך זר ועליו שלוש פצצות נופלות, על סרט למטה כיתוב - הג"א.
הפרקליטות הצבאית
הפרקליטות הצבאית קיבלה ב-2014 תג כובע חדש עם כיתוב על סרט למטה - "הפרקליטות הצבאית". עד שנת 2014 הכיתוב היה "חיל הכללי".
חיל משאבי האנוש
ביוני 2017 חיל השלישות החליף את השם לחיל משאבי האנוש ובהתאם הוחלף גם כיתוב על חסמל כומתה.
תגי הכובע של נגדים יחידתיים
לפי פקודת מטכ"ל, תגי הכובע של נגדים יחידתיים, שדרגתם רס"ל, לפחות, בכוחות היבשה ושל כל החוגרים בחיל המשטרה הצבאית, הנמצאים בתפקידי שיטור ובתזמורת צה"ל יהיו עשויים מפליז מוזהב. כמו כן, לשלושה תגי כובע הקיימים היום בצה"ל: משטרה צבאית, חיל השלישות וחיל הים, יש שתי גרסאות, גרסה קטנה עבור כומתות וגרסה גדולה עבור כובעי מצחייה, כאשר גרסאות הגדולות של משטרה צבאית וחיל השלישות הם עשויות מפליז מוזהב וגרסאות הקטנות הם בצבע מושחר הסטנדרטי. לתג כובע של תזמורת צה"ל קיימת רק גרסה גדולה עבור כובע מצחייה ייצוגי.
חיל המשטרה הצבאית
במשטרה הצבאית, קצינים מסגן אלוף ומעלה, עם מדי א' (בטקסים) ומדי שרד חובשים כובע מצחיה מדגם שרד עם סמל כובע של משטרה צבאית בגרסה גדולה ועשויה מפליז מוזהב. קצינים זוטרים וחיילים בתפקיד שיטור ובטקסים חובשים כובע מצחיה שיטור (חלק עליון לבן) עם סמל כובע של משטרה צבאית בגרסה גדולה ועשויה מפליז מוזהב גם.
תגי כובע של קציני חיל האוויר בכירים בתפקידי מטכ"ל
עבור דן חלוץ רמטכ"ל הראשון היוצא חיל האוויר, רפי פרץ הרב הצבאי הראשי שהוא טייס מסוקים בחיל האוויר ואלי שרמייסטר קצין חינוך ראשי ובעברו בקר מוטס בחיל האוויר ייצרו במיוחד סמלי כובע של רמטכ"ל, של רבנות צבאית ושל חיל החינוך והנוער כסופים. עד אז סמלים האלה תמיד היו בצבע חילות היבשה (חום בהיר או כהה). קציני מטכ"ל בכירים יוצאי חיל האוויר מקבלים סמל מטכ"ל כסוף גם כן.
תגי כובע של חיל הים
עבור סמלי כובע של חיל הים ניתן להגדיר שלוש תקופות: התקופה הראשונה בין השנים 1949–1952, התקופה השנייה בין השנים 1952–1971 והתקופה השלישית משנת 1972. בשתי תקופות הראשונות היו סמלי כובע נפרדים לחיילים, נגדים וקצינים. בתקופות האלה הסמלים של קצינים ונגדים נענדו רק על כובעי מצחיה, ושל החיילים נענדו על כובע מלח ייחודית (עד 1972 הכומתות לא היו בשימוש בחיל הים).
תגי כובע רמטכ"ל וסגל הפיקוד הכללי
במהלך כהונתו כרמטכ"ל, הורה אביב כוכבי על הוספת עלי זית נוספים לתג הכובע של הרמטכ"ל והגדלתו. תג הכובע הקודם בו השתמש הועבר לאלופי המטה ותגם הקודם הוצא משימוש.
ייצור
עד לא מזמן, שיטת הייצור הנפוצה ביותר הייתה הטבעת פליז וסגסוגות דומות. בתחילת שנות האלפיים עם העברת ייצור מישראל לסין, נפוצה השיטה של יציקה. עקב כך ירדה איכות האסתטית של הסמלים ואין הקפדה על הפרטים הקטנים של הסמלים.
החלוצים הבולטים בתחום ייצור הסמלים לצה"ל היו שמואל קריצ'מר (1972-1891),תלמידו של בוריס שץ, ובניו אליהו קריצ'מר (2003-1920) ואביעזר (1920–1978). הם עיצבו וייצרו מאות דגמים של סמלים עבור צה"ל וכוחות הביטחון מלפני קום המדינה עד לשנות האלפיים. אך עם העברת ההזמנות של צה"ל לגבי הסמלים ליצרנים בסין העסק נקלע לקשיים ונסגר.
פרנץ זלטה
פרנץ זֶלטֶה (Franz Seldte; 29 ביוני 1882, מגדבורג – 1 באפריל 1947) היה מנהיגהּ ומייסדהּ של מיליציית "קסדת הפלדה" ברפובליקת ויימאר ושר העבודה בממשלת גרמניה הנאצית מ-1933 ועד 1945.
תולדות חייו
נולד במגדבורג, אביו היה בעל מפעל למוצרים כימיים. לאחר תקופת חניכות כאיש שיווק למד כימיה באוניברסיטאות של בראונשווייג וגרייפסוולד. ב-1908, לאחר מות אביו, הוא היה למנהל המפעל שירש מאביו.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מילואים והשתחרר בדרגת האופטמן (סרן). במהלך הקרבות איבד את ידו הימנית וזכה לעיטור צלב הברזל.
בעקבות מהפכת נובמבר 1918 הקים את "קסדת הפלדה" ככוח פרייקור (ארגון חמוש). הארגון הורכב מחיילי מילואים משוחררי מלחמת העולם הראשונה, שביקשו להשיב לאחור את תוצאותיה (רבנשיזם), לבטל את חוזה ורסאי, להחזיר שליט מבית הוהנצולרן ולהחזיר לעם הגרמני את כבודו.
ב-1924 הצטרף להנהגת הארגון, כסגנו, תיאודור דיסטרברג, שהפך ליותר ויותר דומיננטי בהנהגה. ב-1929, במסגרת הדיונים בפרלמנט על קבלת תוכנית יאנג, היה שותף מרכזי בארגון חזית ההתנגדות לתוכנית ולמען משאל עם תוך יצירת ברית עם אלפרד הוגנברג ואדולף היטלר. כן היה שותף בחזית קצרת-הימים של הוגנברג, היטלר והליגה הכול-גרמנית נגד קנצלר גרמניה היינריך ברינינג ב-1931.
זלטה היה חבר מועצת העיר מגדבורג מטעם מפלגת העם הלאומית הגרמנית. עם עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933 הצטרף זלטה לקבינט ומונה לשר העבודה. עם זאת, בבחירות הכלליות שהתקיימו במרץ אותה שנה השתתף יחד עם פרנץ פון פאפן, אלפרד הוגנברג (יו"ר מפלגת העם הלאומית) והשדולה החקלאית בחזית הימנית-שמרנית המשותפת "חזית המאבק שחור-לבן-אדום" (Kampffront Schwarz-Weiß-Rot) שביקשה לחסום את דרכו של היטלר לכס קנצלר גרמניה. לאחר הבחירות, בהן נכשלה החזית, המשיך זלטה לכהן כשר בממשלתו של היטלר ואף היה אחד מ-22 "החברים-האורחים" שהורשו לשבת ברייכסטאג יחד עם עוד 639 חברים נאצים.
ב-27 באפריל התפקד זלטה למפלגה הנאצית ובאוגוסט התמנה לקצין אס אה בדרגת אוֹבּר-גרוּפנפיהרר (גנרל) לאחר מיזוג "קסדת הפלדה" לאס אה במסגרת תהליך ההאחדה (גְלָיְכְשָׁלְטוּנְג Gleichschaltung).
זלטה מונה לרייך-קומיסר של שירות העבודה ההתנדבותי (Reichsarbeitsdienst) שנועד להילחם באבטלה ההמונית, תפקיד ממנו הודח למעשה ב-1935. הוא המשיך בתפקיד שר העבודה הן בממשלה הנאצית והן בממשלת המדינה של פרוסיה, תחת הרמן גרינג.
עם תום מלחמת העולם השנייה נעצר זלטה על ידי כוחות צבא ארצות הברית, אך מת בטרם הוגש נגדו כתב אישום.
לייב מורגנטוי
לֶייבּ מוֹרגנטוֹי (ביידיש: לײב מאָרגנטױ, לעיתים מארגענטוי) הוא שם העט של חנן לייב ספוז'ניק (ביידיש: סאַפּאָזשניק; 20 ביולי 1905, פינסק – 25 במאי 1979, חולון), עיתונאי ומשורר ילדים יידי פולני-ישראלי.
ביוגרפיה
לייב מורגנטוי נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, רוסיה (פולסיה; לאחר המלחמה בפולין) בשנת 1905, למשפּחה של בעלי מלאכה. הוא למד בּ"חדר מתוקן", ואחר כך בבית ספר יסודי בעברית וביידיש. כשהיה בן 13 עבד כשוליית-סנדלר ("ספוז'ניק" ברוסית פירושו סנדלר), והמשיך בלימודי הערב שלו.
עם הפלישה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941, נמלט מורגנטוי לעומק ברית המועצות, נדד והיטלטל ברחבי המדינה, שהה בסמרקנד ואף הגיע למחנות סיביר. בּקיץ 1947, לאחר הרפטריאציה (שיבת הפולנים הגולים למדינתם), שב מורגנטוי לפולין, השתקע בעיר לודז' ועסק בעבודתו הספרותית. הוא כתב בפולנית, ברוסית, בעברית וביידיש.
ואף כתב מספר יצירות בתקופת השואה אשר מתארות את החיים בתקופה הזו מנקודת מבטו.
נפטר בביתו שבשכונת ג'סי כהן בחולון באביב 1979, בשנה ה-74 לחייו. הותיר אישה, בת ובן.
אחדים משיריו, כגון "עץ הכוכבים", הולחנו והושרו בפי זמרים ידועים, כגון חוה אלברשטיין, והפכו לשירי זמר מוכרים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מחנה מקלף
מחנה מַקלֵף (לשעבר: מחנה גנים; מכונה: שלישות רמת גן, או: השלישות), הוא בסיס צבאי ברמת גן, בין הרחובות בן-גוריון וקריניצי. המחנה מאכלס את מפקדת חיל משאבי האנוש, ממר"ם, מצפ"ן, שחר, חלק מיחידת מפת"ח וחלק מיחידות אכ"א. עד לשנת 2022 שכנה בו יחידת בסמ"ח שעברה בהמשך לקריית התקשוב.
טרם הקמת המחנה
האתר הוא אתר עתיקות מוכרז על ידי רשות העתיקות ונמצאו בו שרידי בית קברות שומרוני או יהודי מהתקופה הביזנטית, מהמאה ה-4 עד המאה ה-6 לספירה. כמו כן נחשפה במקום רצפת פסיפס, וארכאולוגי הרשות מניחים כי במקום שכן כפר קטן. הגילוי הארכאולוגי אירע באקראי בשנת 1939 כאשר בוצע חריש עמוק במגרשים ריקים כדי להכשירם לגידול ירקות לשעת חירום.
רחוב בן-גוריון ברמת גן (לפני 1985 נקרא רחוב מודיעין) מסומן במפות מן המאה ה-19 כ"דרך המואזין". על הגבעה עליה שוכן המחנה ניצב בעבר בית קברות מוסלמי קטן וכן היו בו מערות ששימשו נוודים.
היסטוריה
במתחם שכנה מפקדת המטכ"ל מאז מאי 1949, לאחר שהתפנתה ממקומה הקודם בבית ההבראה "החלמה" שבגן אברהם הסמוך, ועד לפברואר 1955, אז פינתה את מחנה מקלף ושוכנה במחנה הקריה בתל אביב.
את המחנה אכלסו השלישות הראשית ומנהל הסגל. עם הקמת חיל השלישות בשנת 1977 הוקמה במקום מפקדת החיל.
בשנת 1958 הוקמו במחנה יחידת המחשב של צה"ל (ממר"ם) ויחידות נספחות, שהפכו במרוצת השנים ליחידות של אגף התקשוב. מדור ההדרכה של ממר"ם התפתח לבית הספר למקצועות המחשב.
בשנת 1993, ביוזמתו של יצחק רבין, נקרא המחנה על שמו של רב-אלוף מרדכי מקלף, שכיהן בו כרמטכ"ל.
תוכנית עתידית
על פי תוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב אמור היה צה"ל לפנות את הבסיס ולמסור את שטחו למינהל מקרקעי ישראל בין השנים 2018–2019. היחידות התקשוביות בבסיס יעברו לקריית התקשוב שבבאר שבע ויחידות השלישות בעיקר ללוד. במקום הבסיס צפויות לקום כ-1,200 יחידות דיור בעשרה מגדלים בני 25 קומות.
המת החי
המת החי (באנגלית: The undead, The living dead) הוא מוטיב ספרותי המבוסס על האַל-מת במיתולוגיה ובפולקלור העולמיים.
על פי מוטיב זה מעוצבת דמות בעלת מאפיינים שונים, חלקם של אדם חי וחלקם של אדם מת.
המת החי נקלט בספרות העברית כמוטיב דומיננטי, בעיקר בשירה, והתפתח בה לכיוונים שונים וייחודיים. המוטיב נודע במיוחד ביצירתו של נתן אלתרמן וביצירתם של משוררי דור תש"ח. בעקבות אלתרמן אומץ המת החי גם בפזמונאות הישראלית שנכתבה בנושא מלחמות ולזכרם של נופלים, וכן ביצירתם של משוררים ישראליים מאוחרים יותר.
המחקר מייחס למת החי בספרות משמעויות פוליטיות, לאומיות, חברתיות ופסיכולוגיות.
שורשיו הדתיים/מיתולוגיים של מוטיב המת החי
רבות מדתות העולם ומן המיתולוגיות העתיקות מספרות על מצבים שונים הקשורים לקיומו של מת-חי. האמונה בהישארות הנפש - המשך חייו של המת במותו - נפוצה מאוד. ברבות מן הדתות עיסוק במתים או פולחנם דומיננטי מאוד. המת החי במיתולוגיות מוגדר כישות גשמית או לא-גשמית, אשר הייתה בעבר בחיים, מתה, ואז, כתוצאה מהתערבות חיצונית כלשהי, המשיכה להתקיים בעולם החיים. אל-מתים מסוגים שונים, כגון רוחות רפאים, ערפדים או זומבים, מתוארים באגדות של רבות מתרבויות העולם, וביצירות בדיוניות רבות; כיום בעיקר ביצירות פנטזיה וספרות אימה, אולם בעבר גם בז'אנרים של ספרות עממית, כמו הבלדה.
אגדות אירופיות מספרות על דמות המכונה אהסוור ("אחשוורוש"), יהודי שלא כיבד את ישו, ולכן קולל על ידו שינדוד בעולם ויחיה לנצח כמת-חי. אגדה זו חלחלה לספרות ולאומנות האירופית, לחומרי תעמולה אנטישמיים ואף להגות הציונית.
המת החי בספרות העולם
באירופה הנוצרית מופיע החל מהמאה ה-14 מוטיב ספרותי ואומנותי המכונה "מחול המוות" ("La Danse Macabre"). הוא נפוץ ביבשת במאה ה-15, שהייתה תקופת התאוששות ממגפת המוות השחור, בה נספו בין רבע למחצית מאוכלוסיית אירופה. מוטיב זה, המתבטא ביצירות אמנות רבות ובהן ציורים, תחריטים ושירים, ממשיל את המוות או את המפגש עימו לריקוד עם שלדים. בין השאר יכול "ריקוד המוות" לשמש כאלגוריה לאוניברסליות של המוות, שאינו מבדיל בין בני מעמדות שונים.
הבלדה, אחד הז'אנרים הידועים בספרות ובספרות העממית (בעיקר הבריטיות), כוללת בתוכה פעמים רבות דמויות של מתים חיים. מבקר הספרות וולפגנג קייזר ראה במוטיב זה של המת החי את אחד הגילויים המובהקים של מסורת הבלדה. במאה ה-19 התפתח זרם בספרות הרומנטית, שכונה "הספרות הגותית". ספרות זו הרבתה לעסוק באפל, במוות, במסתורי ובעל-טבעי. דוגמה לסיפור אימה גותי (שהיה גם אחד מסיפורי המדע הבדיוני הראשונים) הוא הרומן "פרנקנשטיין" של הסופרת מרי שלי, ובו מתואר כיצד מדען מטורף בונה מפלצת חיה מחלקי גופות מתות. המונח "אל-מת" ("Un-dead") נטבע על ידי ברם סטוקר, בספרו "דרקולה", שהיה אף הוא חלק מזרם זה.
אחד ממייצגי הספרות הגותית היה הסופר והמשורר האמריקני אדגר אלן פו, שחיבר את השיר אנבל-לי. בשיר מתוארת בלשון אגדתית אהבתו של הדובר לאהובתו אנבל-לי. השניים התאהבו ועצמת אהבתם הייתה כה גדולה, עד שהשרפים החליטו בקנאתם להענישם. אנבל-לי נפטרה מדלקת ראות, ולאחר מותה נקברה ליד הים; אולם הדובר האמין כי אהבתם נמשכת גם מעבר למוות; שעיניה של אנבל-לי מאירות בשמיים, ושהוא מתאחד עימה בעודו שוכב לצידה בקבר שליד הים:
יהודה לייב פינסקר
פינסקר, ממנהיגי חיבת ציון ומהוגי הציונות, תיאר בכתיבתו את העם היהודי בגלות כדמות של מת-חי, היהודי הנצחי הסובב בעולם וממיט פחד על סביבתו :
הראי"ה קוק
הרב קוק בכתיבתו משווה את מצב העם היהודי שבגלות לתרדמה (יש להזכיר כמובן שמקורות חז"ל מקשרים בין שינה ומיתה). היהודים בגלות הן כעין מת חי:
גם המושג "תחייה", שליווה את חידוש הדיבור העברי וחידוש היישוב היהודי בארץ, רומז על תפיסה של היהודי הגלותי כמת חי, אשר מושב לתחייה.
המת החי בספרות העברית החדשה
בשירתו העברית של יל"ג, מהבולטים שבמשוררי ההשכלה, מופיע תיאור של היהודי הגלותי, שהורגל ולומד "לִהְיוֹת מֵת בָּאָרֶץ, חַי בַּשָּׁמַיִם" . בדימוי זה, כמו בשיר עצמו, מתח יל"ג ביקורת על מצבם של יהודי אירופה המסורתיים, אשר זנחו כביכול את חיי העולם הגשמי וניתקו ממנו, ותחת זאת התמקדו בחיים רוחניים-דתיים מופשטים. קיום זה של העם היהודי אליבא דיל"ג הוא מוות חי.
ככל הנראה בהשפעתו של פינסקר שנזכר קודם לכן, מופיע המת החי בכתיבתו של ביאליק, לסוגיה ולתקופותיה. הטענה היא כי הופעתו הראשונה של המת-החי ביצירת ביאליק היא בשיר המוקדם הגנוז שלו, "חבל קבצנים". בשירתו המוקדמת ניתן למצוא דמויות של גיבורים מיתיים שנרדמו וקפאו על מקומם: בשירתו האלגוריסטית מצויה לרוב דמותה של בת המלך האבודה-הרדומה; בשיר "על קבר אבות" כותב ביאליק על היהודים כעל בת מלך אבודה, שאמנם מתה ונקברה, אך חולמת בקברה על התעוררותה לחיים. בפואמה לא-גמורה שלו ("על מיטת פז") תיאר ביאליק את דוד המלך במערה, ספק-מת ספק-חי. תיאור מקביל מופיע בסיפורו הקצר "המלך דוד במערה" (1923). הפואמה הידועה של ביאליק "מתי מדבר" קלטה אף היא, לפי חלק מהפרשנויות, את המת החי במונחיו של פינסקר, ובכך המחיזה והמחישה את דרמת "היהודי הנצחי" בגלותו.
המת החי בשירתו וביצירתו של אלתרמן
דמות המת החי היא אבן יסוד בשירתו של אלתרמן. מוטיב זה לבש צורה ופשט צורה לאורך היצירה האלתרמנית, אך ניתן לאתר אותו בכל שלב ובכל סוגי היצירה.
המוטיב מופיע כבר בשירתו המוקדמת שנכתבה לפני ספרו הראשון, ואשר חלקה לא פורסם. בהמשך הוא מופיע בשירים אחדים משירי כוכבים בחוץ, ותופס מקום מרכזי מאוד בספרו השני של אלתרמן, "שמחת עניים". מאוחר יותר מופיע המוטיב ביצירתו של אלתרמן לסוגיה, בטוריו השיריים העיתונאיים, במחזאות ובשירה.
את מקורו של מוטיב המת החי של אלתרמן יש למצוא, ככל הנראה, בשיח ההגותי-ציוני, אולם בעיקר בבלדות העתיקות. הקשר של אלתרמן לעולם הבלדה היה במוקד מאמר ביקורת שכתב מתי מגד. מגד טען שעולמו השירי הכללי של אלתרמן עומד בסימן הבלדה; את הטענה ביסס מגד על אסמכתאות שלוקטו מענפים שונים של יצירתו של אלתרמן — כוכבים בחוץ, שמחת עניים, עיר היונה. מגד השווה בין השיר "גר בא לעיר" בשמחת עניים עם מה שמצא בבלדות המקוריות, וכן הצביע על ההקבלה שבין סיום השיר "הנה תמו יום קרב וערבו" לסיומה של הבלדה "סר פטריק ספנס".
כתיבתו של אלתרמן רוויית אוקסימורונים, ודמות המת החי מתאימה לכך היטב .המוות בשירת אלתרמן מוצג ככזה שמשתלב בחיים; ידיעת המוות וההשלמה עימו אינן מבטלות את טעם החיים. הקהילה המתמודדת עם הכיליון היא קהילה עמלה ועסוקה, שהחיות שלה לא נפסקת. הרחוב, הפונדק, השוק - כולם שוקקי חיים. הגיבורים הנאלצים להפרד מהחיים עושים זאת ללא מחאות.
המת החי של משתלב בתפיסת הזמן של כוכבים בחוץ, לפיה ההווה והעתיד הם העבר החוזר על עצמו; כל דבר "עודו" קיים או חוזר. העבר מתקיים וחי לנצח.
אלתרמן השתמש במוטיב המת החי במישורי השתמעות שונים ורב-משמעיים. החוקרת זיוה שמיר נתנה בו סימנים על פי התקופות השונות בחייו:
בשיריו המוקדמים (1931-1935)
בשיריו המוקדמים של אלתרמן, שפורסמו בבמות ספרותיות שונות בשנות ה-30 של המאה ה-20 בטרם פרסם את ספרו הראשון, מופיע המת החי בהקשר של רצח על רקע רומנטי - אוהב שרצח את אהובתו ; האהובה שנרצחה על ידי אוהבה, חיה בדמיונו של האוהב כמת-חי. בשיר "ערב אפור" שפרסם אלתרמן בעיתון אך לא בכוכבים בחוץ, מדמה האוהב את עצמו ואת אהובתו כפי שייראו לאחר מותם, כמתים-חיים היוצאים מתוך גופותיהם ומניחים עצמם בארון הקבורה.
ב"כוכבים בחוץ" (1938)
ב"כוכבים בחוץ", ספרו הראשון, עושה אלתרמן שימוש בדמות המת החי בתיאורו (שהוא בין השאר גם תיאור ארס-פואטי) של ההלך (אנ') הטרובדור. למשל, בשיר "בדרך הגדולה", הנחתם במילים:
המינסטרל הנודד מתואר כמת-חי. אפשר להבין את תיאורו זה של הדובר כתיאור ריאליסטי-סנטימנטלי, ולטעון כי המשורר-הטרובדור יוסיף לנדוד בדרכים גם לאחר מותו - באמצעות שיריו שיתקיימו לנצח, ובכך היצירה מקנה ליוצרה חיי נצח. זהו מסר עתיק ושגור. עם זאת, ניתן גם לראות בדמות ההלך דמות סוריאליסטית, המוסיפה ללכת כפשוטו, לנשום ולהביט במראות העולם, אף כי אחרי מותה.
דמות המת החי משתלבת באופיו האוקסימורוני של הסגנון האלתרמני. הדובר בשיר "איגרת" - המוצג כמעין קין, רוצח אחיו - רצח חלק מאישיותו ונשמתו שלו; הוא בה בעת גם הרוצח וגם הקורבן - גם האח שנותר בחיים וגם האח שנרצח.
החוקרת דנה אולמרט שואלת בעניין האמהות והבנים בשיר:
מסקנתה של אולמרט ותשובתה על שאלות אלו היא כי שניים מהבנים הם מתים חיים, ואשר על כן בכמה שירים בכוכבים בחוץ, ביניהם שיר זה, מופיע לראשונה גיבור כמת חי. בנה של האם השלישית זוהה, לפי החוקר בועז ערפלי, עם דמותו של המשורר הנודד; טרובדור זה חש כי הוא גוזר על אימו קיום מתמשך ומייסר של ריחוק מממנו וחוסר וודאות מה עלה בגורלו. עם זאת, השיר לא הובן כך, לכל הפחות לא לאורך זמן: למילות השיר יוחסו משמעויות של שכול ומוות על רקע מלחמה. אופיין המופשט והסימבוליסטי של השיר אִיפשר לקרוא את סמליו וייצוגיו בהקשר הלאומי. כמו כן, אזכור "כדור העופרת" אכן מעודד את פרשנותו של השיר ככזה העוסק במלחמה או במאבק לאומי.
ב"שמחת עניים" (1941)
בשירת אלתרמן מראשית שנות ה-40 נעשה הדיאלוג בין המת לחי לעניין דומיננטי, כמו גם הערעור על קיומו של גבול ביניהם.
בספרו השני של אלתרמן "שמחת עניים", המתפרסם ב-1941, מקבל המת החי מקום מרכזי הרבה יותר מאשר בקודמו. המת החי בחיבור זה הוא מוטיב עלילתי גלוי, שדרכו נוצר המפגש בין החיים והמתים. המת לא מרפה מן החי וממשיך את מעורבותו בחייו; הוא מבקש שהחיים - נמעני היצירה - ינחילו ויעבירו הלאה את המורשת הראויה.
לפי פרשנויות רבות, בשלב זה קיבל המת החי האלתרמני - נוסף על משמעויות אוניברסליות ואחרות - גם משמעות לאומית. זאת מתוך הנחה שהשיר "האם השלישית" לא כתוב בהקשר לאומי דווקא.
המת החי של שמחת עניים הוא אוהב מנוח חסר מנוח, קנאי ואלים, המעורב בחיי החיים ולא מניח להם. הוא מאיים על אהובתו החיה שמא תשכח אותו, המת:
בשמחת עניים מצוי גם היפוכו של דגם המת החי - דגם "החי המת": לא המת העולה לעולם החיים מן השאול, אלא החי היורד בחייו שאולה. דגם זה מיוצג בספר דרך משאלתו של הבעל המת שרעייתו גם היא תמות ותתאחד עימו, בין אם כעונש על חוסר ציות או נאמנות ובין ואם כדרך לבטל את ההפרדה ביניהם, הבלתי נסבלת מבחינתו. דגם מהופך זה שימש גם את משוררי מלחמת העצמאות.
ב"שירי מכות מצרים"
"שירי מכות מצרים" פותחים בתיאור "החי אשר רץ אל שער", ש"נהפך ברוצו למת" (בשיר "בדרך נוא אמון"). הקובץ נחתם בתיאור האב הצוחק "משן עד ציפורניים", "עם רמש ותולעת".
"שיר עשרה אחים" נבנה על פי השיר המקאברי ביידיש "צעהן גוטע ברידער זיינגען מיר געווען" ("עשרה אחים טובים היינו"), שם הולך מספר האחים ופוחת מבית לבית עד שלא נותר מהם אחד.
בטוריו השיריים-עיתונאיים
המת החי הופיע בין השאר גם בשירים שפרסם אלתרמן בטוריו שבעיתונים, ובפרט ה"הטור השביעי". המופע הידוע ביותר של מוטיב זה בשירת העת והעיתון האלתרמנית הוא בשיר "מגש הכסף", שהתפרסם כשיר נבואי כחמישה חודשים לפני הקמת המדינה, בדצמבר 1947.
בתקופת מלחמת העצמאות נמנע אלתרמן עצמו משימוש בתבנית המת החי בשירי "הטור השביעי". דן מירון נימק הימנעות זאת בטענה כי "עיצוב כזה היה מביא להפנמה נוספת של סיפור המלחמה, לדחיקתו הנוספת ממרחביו ההיסטוריים אל נפשם הפגועה של בני הארץ שלחמו ונפלו בקרב". אלתרמן הכיר בפוטנציאל השלילי של מוטיב המת החי, המונע כל אפשרות לשכוח את המתים. אשר על כן, בתקופה זו ככל הנראה העדיף אלתרמן למעט בשירתו האקטואלית את נוכחותו המאיימת של המוות.
ב"עיר היונה" (1957)
בספרו "עיר היונה" יצר אלתרמן ייצוג שירי של דור תש"ח בעזרת שתי דמויות – מיכל ומיכאל – בני הדור העברי הצעיר שצמח בארץ החדשה. מיכל ומיכאל הן דמויות סמליות של צעירים שנפלו במלחמת העצמאות טרם זמנם ובלא בנים או בנות, ושזכרם יישמר לנצח בזיכרון העם. הנער והנערה אמנם קבורים זה לצד זה בעפר, אך חיים לנצח בתודעה הקולקטיבית, ועל כן הם גם חיים, ולא רק מתים . בקובץ זה של אלתרמן מציג הכותב רעיון, על פיו החי נברא מקרבנו של המת: "וּכְנִבְרָא מֵעָפָר בְּצֶלֶם / נִבְרָא אִישׁ מִקָּרְבַּן אָחִיו" ("עיר קורסת") . כמו כן מתוארים גילויי מציאות מסוימים בחיי מדינת ישראל הצעירה כגלגולים של חיי הגלות המתה, שהוכחדו בשואה אך קמו לתחייה: "אִישׁ מוֹזֵג יֵין חָבִית וּבַלֵּיל לֹא יִישַׁן / עַד אַחֲרוֹן הַמְאַחֲרִים מִדּלְפֵּק יָסוּף / אִישׁ מוֹזֵג שֶׁהָיָה לַעֲמוּד עָשָׁן / וְחָזַר וְהָיָה לְגוּף" ("בעוד ערב יורד").
בדומה ל"שמחת עניים", בשיר "דו-שיח'" בעיר היונה מופנמת משאלתו של הבעל המת מהמחזור הקודם בדמות האישה החיה, ומיוחסת לנקודת המבט שלה: בשיר היא בוחרת במוות לצד בעלה על פני המשך החיים בלעדיו.
ב"פונדק הרוחות"
במחזה "פונדק הרוחות" מתוארת פגישתו של בעל ורעייתו המתה בחצות, כבמחזהו של גתה, 'פאוסט', על גבול החיים והמוות.
ב"חגיגת קיץ"
בעלילתו של ספר השירה האחרון של אלתרמן, "חגיגת קיץ", מתוארת דמותה של מרת סימן-טוב, אשתו המתה של שומר הבנק מר סימן-טוב, אשר רודפת אותו בצורות שונות כמתה-חיה. זהו מעיין היפוך פארודי ליחסי המת החי והרעייה בשמחת עניים.
בספר כלולה כעין קינה על קוצר החיים ("ואישה בעודה צוחקת / זקנה ותצהב כקלף").
ב"המסכה האחרונה"
שירי המסכה האחרונה, שיריו האחרונים של אלתרמן לפני מותו, הם שירי סאטירה שחורה העוסקים במיוחד בסיפור קין והבל.
המת החי בשירת דור תש"ח ומלחמת העצמאות
משוררי מלחמת העצמאות אימצו את מוטיב המת החי מכתיבתו של אלתרמן, שנתפס באותה שעה ואף שנים רבות אחר כך כבכיר המשוררים העבריים בדורו, המשפיע והנערץ שבהם. התבנית התשתיתית של המת החי נפוצה בייצוגים התרבותיים ביישוב ובמדינת ישראל בשנים הראשונות לקיומה. משוררי תקופת מלחמת העצמאות השתמשו בדגם המת החי לתיאור הנופלים במערכה. שימוש זה מיועד לפתור את הסתירה שבין הקרבת החיים ובין הצורך הקיומי בחיים - סתירה בה עמד היישוב בזמן המלחמה בכל תקפה. המת הפרטי, היחידאי, מושב לחיים דרך השיר והזיכרון הקולקטיבי, ואינו מת סופית, כעין פתרון לסתירה זו.
הן הצעירים והן הוותיקים שבמשוררי תקופה זו, חרגו בכתיבתם - מי יותר ומי פחות - מדגם המת החי האלתרמני הקלאסי, כפי שעוצב ב"שמחת עניים" ; כל אחד שינה את הדגם בדרכו הוא או בדרכה היא. שיריהם ממוקמים בתוך טווח של תגובות שונות למותו של הנופל במלחמה: הצדקת נפילתו למען המטרה הנעלה של הקמת המדינה, תחושת אשמה על מותו ורגשי אחריות למת, עריצותו של המת על החי המונעות ממנו להמשיך בחייו ועוד.
משוררי התקופה כתבו איפוא בקשת של התייחסויות שונות אל המת החי, כפי שכתב החוקר יוחאי אופנהיימר:
משוררים רבים בתקופת המלחמה העניקו למותם של הלוחמים הצדקה אידאולוגית-ציונית, ותפסו אותה כמעשה גבורה בעל יוקרה לאומי ת. הרטוריקה המקובלת בהקשר זה היא של הבעת נכונותו של הנופל בשיר לחזור על מעשה ההקרבה של הפרט למען טובת הקולקטיב וערכיו. במסגרת הנורמה הפואטית-לאומית של אותו זמן, מתואר פעמים רבות המת החי באמצעות המטאפורה הפרחונית: "מטאפורה של פרחים לתיאור המתים החיים, שבעזרתה מנחמים המתים את החיים, ומבטיחים להם כי מותם איננו היעלמות מוחלטת". מטאפורה זו, המבטאת את המת החי, שאולה מספרות אירופה, אלא ששירת מלחמת העצמאות הישראלית מיקמה מטאפורה זו דווקא בתוך הקשר לאומי, וייחדה אותה לשיח העוסק בנופלים במלחמה.
דגם המת החי שימש בדרך ביקורתית יותר בשירים אחרים, שבישרו שינוי בדגם המת החי: הן במסר האידאולוגי והן באופי היחסים בין המת לחי. הדגם הראשון, שהתאים לטון המאיים של שמחת עניים, שימש ככלי להעברת ביקורת ביחס לשגרת "יום הקטנות" של ראשית תקופת המדינה; את הדגם האחר של המת החי יצר לראשונה אבא קובנר בפואמה "פרידה מהדרום" (1949).
בשירת מלחמת העצמאות מופיע - בעמדת שוליים - גם דגם מהופך של המת החי: דגם "החי המת"; לא מת המהלך בעולמם של החיים, אלא חי המהלך בעולמם של המתים. דגם זה של "החי המת", שמצוי גם ב"עיר היונה" המאוחר יחסית של אלתרמן, מוצג בשירי מלחמת העצמאות כאופציה טראומטית, שהטקסט מבקש לשלול ולהציג במקומה אופציה מתקנת. תבנית זו רווחה בשירת מלחמת העצמאות שהתמודדה עם חוויית ההורים השכולים (ובחלקה נכתבה גם על ידי הורים שכולים).
כך למשל בשירו של אצ"ג, 'בזכות אם ובנה וירושלים' (1948), מביעה האם את משאלתה ללכת בעקבות הבן שנפל. רצונה בשיר נשלל, בפני ייצוג קליטת הגוף המת בתוך האם הסימבולית – ירושלים. גם בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג האבל הראשוני שכרוך בו מות האם המתאבלת, כאפשרות שהטקסט מוכרח לדחותה.
חיים גורי
בשירו הידוע "הנה מוטלות גופותינו", אותו כתב בינואר 1948, השתמש חיים גורי במטאפורת הפרחים לתיאור המת החי :
המתים החיים בשירו זה של גורי אינם אלא לוחמי מחלקת הל"ה, שנפלו בדרכם לסייע לתושבי גוש עציון הנצורים . במוקד השיר מובאים דבריהם אל העומדים בסמוך לקברם:
דברים אלה הינם דברי הצטדקות ואשמה של המתים החיים עצמם, כביכול, של הנופלים, המובאים בנימה מתנצלת בפני הקולקטיב הלאומי עבורו מסרו את נפשם.
שיר מפורסם נוסף של גורי, "הרעות" (1948), מכיל גם הוא את הצירוף של דם הנופלים ופריחתם מחדש, בצורת ערכים בני אלמוות: "אַהֲבָה מְקֻדֶּשֶׁת בְּדָם / אֶת תָּשׁוּבִי בֵּינֵינוּ לִפְרֹחַ". בשיר זה לא מתואר שובם של המתים כפשוטו, אלא נצחיותה של האידאה למענה העניקו את חייהם.
גם בשיר "מחול היחפים", אותו כתב גורי מיד לאחר פירוק הפלמ"ח, מופיע המת החי כמוטיב מרכזי. בשיר מובא שוב דיבורם בגוף ראשון של הנופלים: "נבוא עם גון החולצה הדהה, שהפכה על גבנו קרעים [...] יאספו סביב האש כל אשר נחרכו בלשונה, כל נושאי צלקות בבשרם".
ע. הלל
בשירו של ע. הלל "לנשמת רע" פונה הדובר אל נמענו המת ומשתמש במטפורת פריחתם של הנופלים לאחר מותם : "חיים, / אתה שבת אל אמך, / ואתה נכנס למעגל פריחותיה ותנובותיה, מעגל הנצח". גם כאן המת עתיד לעבור מטאמורפוזה ולחיות (ולמות) לעד במחזור החיים של הפרחים, הפירות ועונות השנה.
באותו השיר מערער הלל, פלמ"חניק בעצמו, על הוודאות המובנת מאליה לכאורה שהלוחמים יזכרו את חברם לנשק שנפל: "ואנחנו נשוב ונשמח עוד שנים רבות; / ואפשר שלא נזכור אותך תמיד!" (לנשמת רע). פקפוק זה בזיכרון אינו מופיע בשיר בטון ביקורתי, אלא כביטוי של צורך להשתחרר מעט מעול הזיכרון.
הקשר ההדוק בין קבלת המוות והפיכתו למרכיב אורגני בחיים, לבין מימוש הערכים שמעבר לו – בולט בשירו של ע. הלל "רעות הלוחמים". הלל מרענן בו את השימוש בביטוי השחוק "לחיים", בדה-אוטומציה החושפת מחדש את משמעותו הראשונית של הביטוי: "איש מן הנופלים כבר לא ישוב / אפשר שאף עלינו נרשמו הכדורים. / אבל נשתה נא לחיינו – החיים / ולחיי הלא-חיים / כי רוח בנו מנשבת – רוח החיים! / היא רוח הרעות / לא ימחצנה מוות!" (1967). בשירו "פקודת חיים" כותב הלל על המוות השרוי בתוך החיים, שהוא לדבריו "מוות נורא מכל מוות".
ראובן אבינועם
בשיר "אלמוות" של ראובן אבינועם, שהיה עצמו אב שכול, מבקש הבן המת להצדיק את מותו בטענה השירית כי שפיכת דמו נועדה להשקות את ארצו, ולהפריח בה פרחים. בולט כאן השימוש בצבע: צבעו האדום של הדם וצבעם האדום של הפרחים. המטאמורפוזה כאן אינה שלמה, ונושאת אופי עקיף: המת החי לא הופך לפרחים, אלא חלק ממנו - הדם - משקה אותם.
אנדה עמיר-פינקרפלד
אנדה עמיר-פינקרפלד מתארת את הנופלים כזרעים הנטמנים באדמה ונושאים פרי וחיים חדשים :
בעקבות נפילת הל"ה במלחמת העצמאות (ינואר 1948) כתבה עמיר-פינקרפלד שיר שמוקדש לאימהות הנופלים ("איכה הלכו בנים") ומתאר את האימהות כערובה להמשך הזיכרון. רק המשפחה זוכרת את הנופל, זיכרון אישי, אינטימי, חף מרטוריקה אידאולוגית או אשרור של ערכים קהילתיים קולקטיביים. הזיכרון שעמיר-פינקרפלד כותבת עליו מקורו בשותפות גורל בין האם לבנה ובהזדהות ביולוגית.
בפואמה של עמיר-פינקרפלד, "אחת" (1952), מוצג אבל הכרוך במות האם האבלה - סוג אבל שהטקסט מוכרח לדחות.
אבא קובנר
לאבא קובנר - משורר ובעברו ממנהיגי מרד גטו וילנה - היה יחס מיוחד אל אלתרמן. קובנר נפגש לראשונה עם אלתרמן בארץ, באוגוסט 1945. בפגישה זו סיפר לאלתרמן שקרא את "שמחת עניים". בדפים הקרביים שחיבר ללוחמי חטיבת גבעתי, בין יוני 1948 למאי 1949, ציטט קובנר שורות מ"שירי מכות מצרים".
בפואמה השנייה שחיבר קובנר, "פרידה מהדרום", ניתן לראות התמודדות ישירה עם "שמחת עניים": בשירים המרכיבים את הפואמה החייל המת מבקש מנערתו שתשכח אותו, ומספק לה אישור מוסרי להמשיך בחייה, כולל חיי האהבה שלה. דמות המת החי אצל קובנר משחררת מרצון את החי מלפיתתה, בניגוד כה חד לדביקתו הפאתולוגית של המת החי האלתרמני באהובתו החיה.
כריכתם של המתים והחיים במסכת המחויבויות ההדדית, שקיימת בשירה של אלתרמן וגורי, מתפוגגת אצל קובנר. ההסבר לכך, על פי השיר עצמו, הוא קיומה של הפרדה טבעית בין עולמו של מי שסיים את חלקו בחיים לבין עולמו של מי שחי וצומח ועתידו לפניו. הפרדה טבעית זו שאינה קיימת בצורה זו בשירי אלתרמן, שבהם - כמו שלימים ניסח זאת אלתרמן עצמו - "אין חיץ" (מתוך השיר הפותח את ספר שיריו האחרון, "חגיגת קיץ").
אמנם בשירו של קובנר המת החי מתקשר עם הנערה החיה שהייתה אהובתו. עולם החיים ועולם המתים נפגשים ומקיימים תקשורת. אולם, המת החי אצל קובנר מדבר דרך "האבן הלבנה" - המצבה שלו, הצמודה לאדמה, בלי תנועה ובלי יכולת לאיים או לרדוף; בשונה מהמת החי האלתרמני הקלאסי.
לפי החוקר דן מירון, מהווה הפואמה "פרידה מהדרום" של קובנר דחייה של המת החי של מסורת אלתרמן. הוא טוען כי הפואמה היא -
מירון טוען כי קובנר דחה בפואמה זו את הסמל של המת החי - הן על משמעותו האידאולוגית והן על משמעותו הפסיכולוגית. החייל המת ביצירה משביע את אהובתו שתשכח אותו, דווקא, במקום השבעתה לנאמנות נצחית תחת איומים נוסח "הזר מקנא לחן רעייתו".
החוקר יוחאי אופנהיימר מעדן מעט את הקריאה של מירון וטוען:
כלומר, אין אצל קובנר דחייה טוטאלית של הדגם האלתרמני - אלא עדכון שלו, איתגור שלו, ועיצובו מחדש בצורה אחרת. עידונו של אופנהיימר את אבחנתו של מירון מבוסס על כך, שבמקומות מסוימים בפואמה של קובנר משתמרים חלק ממאפייני מקור ההשפעה האלתרמני: קובנר אימץ והותיר על כנו, למשל, את האופי המונולוגי, החד צדדי, שאפיין את המת החי של שמחת עניים - המת מדבר והאישה החיה מאזינה. זאת ועוד, ישנם שירים שבהם נשמרת בפואמה (חרף הקריאה "לכי לשכוח") השאיפה לאיחוד מחדש של המתים והחיים. כמשמדובר לא בדמות האהובה, כי אם בדמות האם - מתבטל אותו גבול טבעי כביכול שטווה המת החי בינו לבין אהובתו. הא ראיה, בשיר "מות דמבם" מוצג חיזיון של פריצת הגבול בין המת לאמו החיה:
"ואת תעמדי על גבול. / בגביש דרכים ויאור. בצום מילים צלולות, / כל כך צלולות עד אין בהן דבר, מלבד מלמול / של חום כחול על מיטותיך. / באפרן אולי תראי / נדלקת אות, / תגעי - / או אז כולה תבוא בגל אל זרועותיך / האדמה הזאת".
בסגירתה של הפואמה מוצג פן נוסף של מודל המת החי האלתרמני: תיאור החיילים החוזרים מחזית הדרום מבלי להיות מסוגלים להשאיר את אימיה מאחור. תיאור זה מתרכז בנוכחותם של המתים כצללים המהלכים אחרי החיילים החיים.
ייתכן והשוני הזה בין שני דגמי המת החי אצל קובנר - מת ואהובה מול מת ואם - קשורים לקשר שלו עם אימו ולאופן הטראגי בו הסתיים: בהיותו בגטו וילנה החליט קובנר לעזוב את הגטו, ובתוך כך גם לעזוב את אימו, על מנת להצטרף לפרטיזנים ביער. האם, שנותרה בלעדיו בגטו, שולחה לפונאר, שם נרצחה
ניתן לראות איך קרוביו המתים של הדובר חוזרים ופולשים לתוך המרחב הפיזי והפסיכולוגי שלו. הרווח בין המילים "הם — באים" מסמן את החלל שנפער, את היעדרם של בני משפחתו של זלוול'ה; אולם שתי שורות אחר כך חוזר הביטוי "הם באים", הפעם ללא החלל. הדבר מבטא את הצטמצמות הפער שבין המתים לחיים. אותו פער בסופו של דבר נעלם לגמרי, כאשר רציחתם של הנספים מתוארת כרציחתו של הדובר עצמו - המתים והחי מתאחדים לכדי אחד.
גם מטאפורת הפרחים מעוצבת על ידי קובנר בצורה שונה; הפרחים הופכים ממטאפורה של חיים שלאחר המוות למטונימיה של מות החייל: "ולראשונה – ראשונה בחייו – ראה דמבם פרחים / קרועים בנחיריו". לתמורה פואטית ואידאית זו היו מהלכים רבים בשירה של ראשית שנות ה-50.
יצחק שלו
בשיר אחר שכתב, מוכר יחסית ("שִירו נָא לַמֵּתִים בְּטֶרֶם יָמוּתוּ"), כותב שלו:
בשיר זה המת החי מתחייה באופן ובזמן מיוחדים: בטרם מותו. יש פה כעין חזרה אחורנית בזמן.
ההבדלים בין המת החי בשירת אלתרמן למת החי בשירת מלחמת העצמאות
הבדל חשוב אחד בין המת החי של אלתרמן למתים החיים של המשוררים שהזכרנו: דגם המת החי בשירת אלתרמן לא נוצר בהקשר של מלחמת העצמאות, אלא היה מודל ספרותי ואידאי מרכזי בשירתו משלביה הראשונים.
הבדל שני שיש להזכיר: דגם המת החי האלתרמני מכיל רכיב אוניברסלי; הוא הביא לידי ביטוי לידי ביטוי את היקף הנושאים האנושיים (כמו צדק, שייכות בין דורית, נאמנות) ששירת אלתרמן עסקה בהם בתחילת שנות ה-40. זאת בשעה שדגם המת החי שהיה הנפוץ בין משוררי מלחמת העצמאות היה מצומצם יותר, אידאולוגי או אקטואלי.
הבדל שלישי: בדגם התש"חי הנפוץ נכתב המת החי ביחסיו עם החיים כהרמוני, ובאופן דידקטי. אצל גורי, למשל, קיימת מערכת יחסים הרמונית בין המתים לחיים, בניגוד למערכת היחסים המתוחה והאלימה בין המת החי לחי בשמחת עניים . לכך מתקשר גם השימוש במטאפורה הפרחונית לתיאור המתים החיים, שבאמצעותה מנחמים המתים את החיים, לאמור כי מותם איננו היעלמות מוחלטת.
הבדל רביעי קשור בהבדל השלישי, ובמשמעות הזיכרון והשכחה. המת החי הקלאסי של שמחת עניים רודף את האהובה החיה, מאיים עליה. זאת בעוד המת החי על פי הדגם המחודש שיצר קובנר, מבקש מאהובתו לשכוח אותו.
אורי צבי גרינברג
אצ"ג כותב את המת החי בדגם התש"חי הנפוץ: מת חי אקטואלי, לאומי, אידאולוגי, המצדיק את קרבנו, ואף מוכן לשחזר את קורבנו, למען הכלל והמולדת.
כך לדומגה בדברי הבן המת בשיר "בזכות אם ובנה וירושלים" (1948):
"...נאום פי המכוסה
היטבתי עשה, כי הלכתי עם כל הנערים
לקרב עם אויב בהרים,
ולו קמתי מבור – וחיפשתי שנית את הגדוד,
לגאול בדמים את הר אבותיי השדוד".
בשיר זה מבקשת האם ללכת בעקבות בנה שנפל. רצונה בשיר נשלל, בפני ייצוג קליטת הגוף המת בתוך האם הסימבולית – ירושלים.
ייחוד מסוים במת החי האצ"גי הוא האפשרות לייצוגו בגוף ראשון יחיד. בדרך כלל דיבורם של המתים נמסר בלשון רבים, כמו ב"הנה מוטלות גופותינו" של גורי . בכך דומה המת החי של אורי צבי לזה של אלתרמן.
וולינג איירליינס
וולינג איירליינס (באנגלית: Vueling Airlines) היא חברת תעופה ספרדית, המוגדרת כחברת לואו קוסט. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה בברצלונה.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 2004 והחלה לפעול ביולי אותה שנה בקו ברצלונה - איביזה.
בשנת 2006, בדירוג חברות התעופה הזולות הטובות באירופה, נבחרה החברה במקום השלישי אחרי החברות אייר ברלין, ואיזיג'ט.
ביולי 2009 התאחדה החברה עם חברת קליקאייר תחת השם וולינג איירליינס.
באוגוסט 2012 התנתק הקשר בין מטוס של החברה לנמל התעופה סכיפהול בטיסה מספרד לאמסטרדם, כאשר המטוס נחשד כחטוף והוזנקו שני מטוסי קרב ליירטו. בסופו של דבר המטוס נחת באמסטרדם והתגלה שהמטוס לא נחטף, אלא היו לו בעיות בקשר.
פעילות החברה בישראל
נכון למאי 2018, החברה מפעילה 7 טיסות שבועיות בקו ברצלונה-תל אביב במטוס איירבוס A320. בנוסף, החברה מפעילה טיסה אחת בשבוע לפירנצה ו-4 טיסות שבועיות לרומא.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון ליוני 2020:
לודוויג הגרמני
לודוויג (או לואי) הגרמני (הידוע גם כלואי ה-II; 806 – 28 באוגוסט 876) היה בנו השלישי של לואי החסיד, קיסר האימפריה הרומית ואשתו הראשונה, ושימש כמלך בוואריה משנת 817 בעקבות חלוקת האימפריה על ידי אביו, וכמלך פרנקיה המזרחית (כיום שטח גרמניה) בעקבות חוזה ורדן בשנת 843 עד למותו.
משפחתו
לודוויג נישא ב-827 לאמה, בתו של וולף, רוזן אלדורף, ולזוג נולדו שבעה ילדים:
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2023)
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני ברחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו ב-9 במרץ 2023. בפיגוע נרצח אדם אחד, ושניים נוספים נפצעו. המחבל נורה על ידי שני שוטרים ושני אזרחים ונהרג במקום. הפיגוע אירע כחלק מגל טרור שבו נרצחו 14 אנשים תוך חודש.
המחבל
המחבל, מועתז אל-חואג'א, בן 23, תושב נעלין, פעיל חמאס ולשעבר אסיר ביטחוני, חדר לישראל באופן בלתי חוקי. בעבר הוא הורשע בהחזקת אמצעי לחימה ונידון לשנה ושלושה חודשי מאסר, ושוחרר מהכלא 4 שנים לפני הפיגוע. אבי המחבל, סלאח אל-חואג'א, הוא בכיר חמאס בנפת רמאללה.
שעות לפני הפיגוע, העלה המחבל לטיקטוק סרטון מבית קפה, המלווה בשיר "לא רוצים שאללה יכניס אתכם לגן עדן?".
הפיגוע
סמוך לשעה 20:40 פתח המחבל מועתז אל-חואג'א בירי לעבר עוברי אורח ברחוב דיזנגוף בתל אביב, סמוך למסעדת גוצ'ה שבצומת הרחובות דיזנגוף ובן-גוריון. שלושה צעירים בשנות ה-20 לחייהם נפצעו מהירי. אחד הפצועים נפצע באורח אנוש, הפצוע השני קשה והשלישי במצב קל. חובש מד"א שהיה במקום טיפל בפצועים עד להגעת כוחות החירום, שפינו אותם לבית החולים איכילוב. שני שוטרים, אחד מהם לוחם "הגדעונים" שהיה בחופשה, ושני אזרחים ירו לעבר המחבל והרגו אותו. לפי הודעת המפכ"ל קובי שבתאי, התגובה המהירה שלהם מנעה ירי נוסף ופגיעה באזרחים נוספים.
ב-20 במרץ, כ-11 ימים לאחר הפיגוע, נפטר אור אשכר, שנפצע בפיגוע.
בעקבות הפיגוע
לאחר הפיגוע, הנחה שר הביטחון יואב גלנט לפעול מיידית להריסת ביתו של המחבל בנעלין.
מדף יבשתי
מדף יבשתי או מדף היבשת או אדן היבשה (באנגלית: Continental shelf) הוא המדרון בשולי היבשת הנמשך אל מתחת לפני הים בשיפוע מתון (בדרך כלל בזווית של פחות ממעלה) ועד למקום שבו חל שינוי חד בזווית השיפוע. בים התיכון אדן היבשת משתרע למרחק של 150 עד 200 ק"מ מן החוף ועומקו אינו עולה על 200 מטר ואז מתחיל מדרון תלול לעומק של כ-5000 מטר. גידול דגים באדן היבשת קל יותר עקב חדירה טובה של קרני השמש וטמפרטורה נוחה. על אדן היבשת ניתן למצוא פלנקטון.
הנגישות הגבוהה יחסית אל המדפים היבשתיים הפכו אותם לחלקים המובנים ביותר של קרקעית הים.