cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הר פייג' (אנטארקטיקה)
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שמו של דייוויד פייג' (David Paige), אמן שהיה חבר במשלחת בירד.
שער הזהב (כדורגל)
שער הזהב הראשון שהובקע בטורניר גדול היה במשחק הגמר של יורו 1996, בו הבקיע אוליבר בירהוף מנבחרת גרמניה מול נבחרת צ'כיה. שער הזהב הראשון במשחקי המונדיאל היה בשלב שמינית הגמר של מונדיאל 1998, במשחק בין נבחרת צרפת ונבחרת פרגוואי. את השער הבקיע לורן בלאן הצרפתי.
משחקים חשובים נוספים הוכרעו בשיטה זו, בהם הגמר בין נבחרת צרפת לנבחרת איטליה ביורו 2000 (את השער הבקיע דויד טרזגה) וגמר גביע אופ"א 2001 בו ניצחה ליברפול האנגלית את אלאבס הספרדית.
באפריל 2003 הוחלט להנהיג במקום שער הזהב שיטה חדשה בשם שער הכסף, לפיה אם קבוצה מובילה בסיום המחצית הראשונה של ההארכה היא מנצחת וההארכה לא נמשכת, ובשאר המצבים מחכים עד שריקת הסיום. עם זאת, פחות משנה לאחר מכן, בפברואר 2004, הוחלט לבטל את "שער הכסף" עם סיום משחקי יורו 2004.
החל מ-2004 כל משחק בהארכה לא נגמר לפני הדקה ה-120, ואם התוצאה בתום ההארכה נשארת שוויונית עוברים לדו-קרב פנדלים.
טגו זהוב
מאפיינים
הטגו שייך למשפחת הטגואיים שמזכירים מעט את מיני הכוח מהעולם הישן. הטגו הוא לטאה גדולה שאורכה 60-100 ס"מ ושוקל 3.5-4 ק"ג בממוצע. הוא בעל גוף זהוב מבריק עם פסים שחורים אנכיים. הרגליים חזקות ובעלות טפרים והזנב גדול וארוך יחסית. הם חיים ביערות הגשם ומחפשים טרף על קרקע היער, אף שהם יודעים לטפס. הם ציידים תוקפניים ואלימים הצדים חרקים גדולים, זוחלים אחרים, דוחיים, יונקים קטנים, עופות ואף דגים ויגוונו בפירות.
מקאסרמין
מקאסרמין (mecasermin) הידוע גם כגורם גדילה הומני רקומביננטי דמוי-אינסולין-1 (recombinant human insulin-like growth factor-1 or rhIGF-1), הוא צורה רקומביננטית של גורם גדילה דמוי-אינסולין-1 (IGF-1) של אדם, ומשמש כחומר הפעיל של התרופה אינקרלקס (increlex), המיועדת לטיפול ארוך-טווח של עיכוב גדילה וקומה נמוכה, בילדים עם חוסר ראשוני וחמור של IGF-1 (IGFD), למשל עקב שיבוש במסלול הורמון הגדילה או עקב תסמונת לרון (אי-רגישות להורמון גדילה). התרופה אינקרלקס משמשת כטיפול חלופי ב-IGFD או בתסמונת לרון.
IGFD או תסמונת לרון, נובעים בדרך כלל, מפגם בקולטן להורמון הגדילה (GHR). אי-תפקוד של GHR מתאפיין על ידי היפוסמטוטרופיזם קליני, המתבטא בקומה נמוכה, איחור בגיל העצמות ומלווה לעיתים, בהכחלה של לובן העין וניוון של הירך. חולי תסמונת לרון הם בעלי רמות נמוכות של IGF-1, למרות רמות נורמליות או גבוהות של הורמון גדילה.
התרופה אינקרלקס משווקת כתמיסה סטרילית, להזרקה תת-עורית. התרופה אינה רשומה בישראל, אך מיובאת לישראל, על פי הצורך, תחת אישור מיוחד של משרד הבריאות.
חומר פעיל דומה, מקאסרמין רינפאבאט, מצוי בתרופה איפלקס (Iplex) המשלבת rhIGF-1 עם חלבון הקושר את גורם הגדילה דמוי-האינסולין (insulin-like growth factor binding protein-3 או IGFBP-3). IGFBP-3 משמש כדי להאריך את משך הפעולה של IGF-1 בגוף האדם.
הרחבת HNN
במתמטיקה, הרחבת HNN היא דרך לבנות חבורה חדשה מחבורה קיימת. לחבורות אלו שימושים רבים בתורת החבורות הקומבינטורית.
ההרחבה התגלתה בשנת 1949 על ידי המתמטיקאים גרהאם היגמן, ברנד נוימן והאנה נוימן, ונקראת על שם שלושתם.
הגדרה
בהינתן חבורה G הנוצרת על ידי יוצרים ויחסים <S|R> ואיזומורפיזם φ:H->K בין שתי תתי חבורות של G, הרחבת ה-HNN של G ביחס ל-φ היא החבורה <(S,t|R,ht=tφ(h> כאשר h נע על כל האיברים ב-H. את החבורה המתקבלת מסמנים G*φ.
הבנייה מוסיפה משתנה חדש t, באופן שיתקיים t-1Ht=K, כלומר t מצמידה את H ל-K.
צורה נורמלית
הלמה של בריטון מאפשרת לכתוב כל איבר g ב-G*φ בצורה g0tε1g1tε1...tεngn, כאשר כל ה-εi הם 1 או 1-, אחרי כל t1 בא איבר מ-H, ואחרי כל 1-t בא איבר מ-K.
יתרה מכך, לכל הצגה של g בצורה הזאת, ε1,...εn הם יחידים.
שימושים
השימוש המקורי של הרחבות HNN היה, בהינתן חבורה G ושתי תתי-חבורות איזומורפיות שלה, למצוא חבורה המכילה את G ובה הן צמודות. שימוש זה אפשר, למשל, להוכיח את קיומה של חבורה אינסופית עם שתי מחלקות צמידות (ובפרט פשוטה).
שימוש נוסף הוא בטופולוגיה אלגברית: בהינתן מרחב X שהחבורה היסודית שלו היא G, הרחבת HNN מאפשרת למצוא את החבורה היסודית של המרחב X בו "מדביקים" חלק שהחבורה שלו היא H לחלק שהחבורה שלו היא K. זהו אנלוג למשפט ואן קמפן המאפשר לבנות, בעזרת היתוך של שתי חבורות יסודיות של מרחבים את החבורה היסודית של הדבקה שלהם זה לזה.
שימוש חשוב נוסף הוא בתורת בס-סר. שם הרחבות HNN, ביחד עם היתוך, הן הבניות היסודיות מהן בונים את החבורה של כל גרף חבורות. הרחבת HNN משמשת ללולאות (קשת מקודקוד לעצמו), ואילו היתוך משמש לקשת בין קודקודים שונים.
רייצ'ל שאגאל
רייצ'ל שאגאל (באנגלית: Rachel Chagall; נולדה ב-24 בנובמבר 1952) היא שחקנית אמריקאית יהודייה, הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ב-1987 על תפקידה בסרט "גאבי: סיפור אמיתי" והתפרסמה בסיטקום "נני".
ביוגרפיה
שאגאל נולדה בשם רייצ'ל לווין בניו יורק סיטי. התגלתה בהופעת הבכורה שלה ב-1987 בדרמה "גאבי: סיפור אמיתי", בסרט לוהקה לתפקיד הראשי של גאבי ברימר והועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
שאגאל היא אמא לזוג תאומים, מבעלה גרג לנרט.
שחייה באולימפיאדת טוקיו (1964)
אולימפיאדת טוקיו (1964) נערכה בטוקיו, יפן. תחרויות השחייה נערכו בין ה-11 באוקטובר 1964 ל-18 באוקטובר 1964. 18 משחים נערכו במשחקים אלו (8 לנשים ו-10 לגברים), בהשתתפות 405 משתתפים (162 נשים ו-243 גברים) מ-42 מדינות.
לתחרות נוספו המשחים 400 מטר מעורב אישי לנשים ולגברים וכן משחה שליחים 4x100 מטר חופשי לגברים.
יעקב בוימאן
הרב יעקב בוימאן (תרי"ט, 1871 - כ"ג בחשוון תש"א, 24 בנובמבר 1940) היה רבן של קהילות בלוס אנג'לס, מחבר ספרים ומאמרים תורניים.
שחייה באולימפיאדת טוקיו (1964)
נבחרת ארצות הברית בשחייה לנשים זכתה ב-6 מדליות זהב מתוך 8 מדליות אפשריות וכן 15 מדליות בסך הכל מתוך 20 אפשריות. נבחרת ארצות הברית בשחייה לגברים זכתה ב-7 מדליות זהב מתוך 10 מדליות אפשריות וכן 14 מדליות בסך הכל מתוך 24 אפשריות.
יעקב בוימאן
תולדות חייו
בוימאן נולד בשנת תרל"א בפולין בעיירה וולדיסלבוב רוססוציצ'ה (במקורות יהודיים נקראה ריסעשיץ), לאביו הרב שמעון בוימאן. למד אצל בעל האבני נזר בשנות תרמ"ט-תר"ן והיה לתלמידו המובהק. בגיל עשרים וחמש נסמך לרבנות.
שחייה באולימפיאדת טוקיו (1964)
דון פרייזר זכתה בפעם השלישית ברציפות במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שקבעה הישג זה, הן לגברים והן לנשים.
יעקב בוימאן
תולדות חייו
במקביל לעבודתו בקהילותיו היה הרב בוימאן חבר באגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, וכתב מאמרים רבים בירחון הפרדס.
הרב בוימאן נפטר בלוס אנג'לס במוצאי שבת, ליל כ"ג בחשוון תש"א. הוא הותיר אחריו כתבי יד שלא נדפסו.
שחייה באולימפיאדת טוקיו (1964)
השחייניות הבולטות
שרון סטודר שזכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף, וקתי אליס  שזכתה ב-4 מדליות, מהן 2 מדליות זהב במשחי השליחות ו-2 מדליות ארד. דונה דה וארונה וקאתי פרגוסון ) שזכו כל אחת בשתי מדליות זהב, דון פרייזר  זכתה בפעם השלישית ברציפות במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי.
שיא עולם
בסך הכל נקבעו 11 שיאי עולם חדשים במשחי הגמר, מהם 3 לנשים ו-8 לגברים.
יצחק מנחם וינברג
תולדותיו
בנו הבכור של ישראל צבי וינברג (שהיה סמנכ"ל משרד הדתות) וגיטל מירל בריינדל לאה, בתו היחידה של האדמו"ר רבי יוחנן טברסקי מטולנא. למד בישיבת נתיב מאיר, התקרב בבחרותו לאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר. בעקבות קשריו עם האדמו"ר עבר ללמוד בישיבת טשעבין ובה היה תלמידם של הרב ברוך שמעון שניאורסון והרב יהודה לייב רבינוביץ. היה קשור מאוד לרבי מליובאוויטש, ועד היום מרבה להזכירו ולדבר בשבחו.
נישא למרים-רבקה, בתו של הרב יעקב יצחק ויסבלום מחיפה ואחותם של הרבנים חיים נפתלי ויסבלום ואורי וייסבלום. לאחר נישואיו היה מדריך בישיבת סוכטשוב, לאחר מכן מונה לר"מ בישיבת שפת אמת בירושלים ועמד בקשרים קרובים עם ראש הישיבה, רבי פינחס מנחם אלתר, שהפך לימים לאדמו"ר מגור.
בשנת תשע"א הודלפו באינטרנט יומנים שבהם לכאורה שיחות שלו עם רבי פינחס מנחם אלתר, משנים תש"נ-תשנ"ה. חלק מהסיפורים וההתבטאויות עוררו סערה. הן בניו של ה'פני מנחם' והן הרב וינברג עצמו פרסמו שמדובר בשקרים. הרב מנדל שפרן כתב שיש דברים שנאמרו בשמו והוא מעיד שהם שקר, כמו כן ציין מספר דוגמאות בולטות לדברים מופרכים המופיעים שם.
חברה פוסט-תעשייתית
חברה פוסט-תעשייתית הוא מונח בסוציולוגיה, המתאר את שלב ההתפתחות של החברה כאשר מגזר השירותים מייצר יותר עושר מאשר מגזר התעשייה.
את המונח טבע הסוציולוג הצרפתי אלן טוריין והוא קשור קשר הדוק למושגים תאורטיים סוציולוגיים דומים כמו פוסט-פורדיזם, חברת המידע, כלכלת ידע, כלכלה פוסט-תעשייתית, מודרניות מאוחרת וחברת רשת. כולם יכולים לשמש בכלכלה או בתחומי מדעי החברה כרקע תאורטי כללי בתכנון מחקרים.
כאשר נעשה שימוש במונח, מספר תהליכים נפוצים מתגלים:
מקורות
המונח זכה לפופולריות בעקבות ספרו של הסוציולוג האמריקאי דניאל בל משנת 1974 "The Coming of Post Post Industrial Society". אולם את המונח טבע לראשונה הסוציולוג הצרפתי אלן טוריין בשנת 1969 שפרסם את העבודה הגדולה הראשונה על החברה הפוסט-תעשייתית. המונח שימש בהרחבה גם את הפילוסוף החברתי איוואן איליץ' במאמרו "Tools for Conviviality" משנת 1973. המונח גדל והשתנה כשהפך למיינסטרים. המונח משמש רבים בתחומים שונים, דוגמת איש השיווק סת גודין, הממומחה למדיניות ציבורית קית' בוקלמן והסוציולוגים כמו ניל פליגשטיין ועופר שרון. נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון אף השתמש במונח כדי לתאר את הצמיחה הסינית בדיון בשנחאי ב-1998
הערכת ערך הידע
החברה הפוסט-תעשייתית מתאפיינת בהערכת שווי מוגברת של הידע. כפי שנחזתה על ידי דניאל בל, כיצד דפוסי התעסוקה הכלכליים יתפתחו בחברות כאלה. לטענתו, התעסוקה תגדל מהר יותר במגזר השלישוני (והרביעוני) ביחס לתעסוקה במגזר הראשוני והשניוני וכי המגזר השלישוני (והרביעוני) יקבל עדיפות במשק. זה ימשיך להתרחש כך ש"השפעת המומחה" תתרחב והכוח יהיה מונופול על ידי ידע.
מכיוון שהמגזר השלישוני והרביעוני הם בעצם מכווני ידע, הדבר יביא למבנה חדש של מערכת החינוך, לפחות בניואנסים שלה. "הכוח החדש ... של המומחה" מוליד כתוצאה מכך את התפקיד ההולך וגדל של אוניברסיטאות ומכוני מחקר בחברות פוסט-תעשייתיות. חברות פוסט-תעשייתיות עצמן מתמקדות במקומות אלה של ייצור ידע וייצור מומחים כמוקדיהם החדשים. כתוצאה מכך, המרוויחים הגדולים ביותר בחברה הפוסט-תעשייתית הם אנשי מקצוע עירוניים צעירים. כדור חדש, משכיל יותר שנלהב יותר מליברליזם, צדק חברתי ואיכות הסביבה, העברת הכוח לידיהם, כתוצאה מחשיבות הידע שלהם, מצוטטת לעיתים קרובות כדבר טוב.
התרבות היצירתית
באופן דומה, החברה הפוסט-תעשייתית משרתת את התרבות היצירתית. האנשים המצוידים ביותר לשגשג בחברה טכנולוגית הולכת וגוברת, הם צעירים בעלי השכלה גבוהה. ככל שההשכלה עצמה הופכת יותר ויותר מכוונת לייצור אנשים המסוגלים לענות על הצורך במימוש עצמי, יצירתיות וביטוי עצמי. שינוי ניואנסי זה בחינוך, כמו גם בקרב המעמד המתפתח של אנשי מקצוע צעירים, בעצמו מביא למה שג'יימס די רייט מזהה כ"שפע כלכלי חסר תקדים והשבעת הצרכים החומריים הבסיסיים בקלות יחסית". גם אלן דנהאם-ג'ונס צופה מאפיין זה של החברה הפוסט-תעשייתית, בה ניתן "לצרוך" שפע של מוצרים באופן שווה ולהיות בעלי זמן פנאי נטול עבודה".
החברה הפוסט-תעשייתית מודגשת שוב ושוב ככזו שבה ידע הוא כוח וטכנולוגיה היא המכשיר. מטבע הדברים, אנשים בעלי כישורים יצירתיים מועילים לחברה כזו. הדוקטרינה של "מהירות, ניידות וגמישות" מתאימה היטב לתעשייה יצירתית דינמית, וככל שתעשיות הייצור הולכות ופוחתות, הדרך סלולה עבור אמנים, מוזיקאים ויוצרים שכישוריהם מנוצלים טוב יותר במגזרים השלישוני והרביעוני. הגאוגרף העירוני טרבור בארנס, חקר את התפתחות העיר ונקובר שבקנדה בסוף המאה ה-20 כעיר פוסט-תעשייתית, ומביא לדוגמה את התבססותה על תעשיית משחקי הווידאו כמרכיב של מגזר השירותים, וחלק חשוב בכלכלה הפוסט-תעשייתית.
ככל שהפעילות הכלכלית עוברת בעיקר מהמגזר הראשוני והמגזר השניוני למגזר השלישוני, ואחר כך הרביעוני, ערים שבהן מתרחש שינוי זה, הופכות יותר פתוחות לחילופי מידע. והדבר מגביר את הדרישה לשירותי המגזר השלישוני והרביעוני, כגון מימון, חינוך, תקשורת, ניהול, הכשרה, הנדסה ועיצוב. על העיר להפוך למוקד המסוגל לספק את המידע המעודכן ביותר מרחבי העולם. כך צמחה תופעת "עיר העולם" או "עיר גלובלית", המהווה מוקד מרכזי בעל השפעה כלכלית, חברתית, או פוליטית ולעיתים קרובות גם תרבותית ישירה ומוחשית על הזירה הבינלאומית, בעידן הגלובליזציה. ערי עולם מוגדרות כבעלות קשר ישיר, שאינו מוגבל למיקומן הגאוגרפי, עם העולם החיצוני למדינת הלאום.
התרכזות גאוגרפית
החברה הפוסט תעשייתית מופיעה ברוב עוצמתה בערים, וביטויה המרחבי הוא התרכזות גאוגרפית בערים גדולות, לרוב באזורי מטרופולין, הבולטות בערים אלה הן ערי העולם.
השינויים המבניים במשק, בחברה ובמרחב, פרי העידן הפוסט תעשייתי, היה מנוע עיקרי להעצמתה של תופעת הגלובליזציה שאפשרה את השילוב בין המערכות המורכבות וחובקות העולם של המשק הגלובלי. עוגני המשק הגלובלי, שהם גם מוקדי ההתרחשות הפוסט תעשייתית, הם הערים גדולות, רובן ערי עולם, שהן ישויות מרחביות ריכוזיות ומקוטבות, אשר מהוות עוגן המחבר את המשקים הלאומיים לכלכלה הגלובלית. החברה הפוסט תעשייתית מתמחה בשירותים יצרניים מתקדמים, שהחשובים בהם להנעת המשק הגלובלי הם השירותים המשפטיים, הפיננסיים והחשבונאיים, שירותי הפרסום והייעוץ הארגוני ודומיהם. אלה מאפשרים את קיומן ואת ניהולן של מערכות ייצור מורכבות, חברות רב לאומיות, חלקן גם רב מקומיות, הפרוסות על פני הגלובוס. אך לרוב מצויים משרדי המטה שלהם בערי העולם דוגמת ניו יורק, לונדון וטוקיו, בהם קיים ריכוז של ספקי שירותים אלו.
יאספאטי
יאספאטי (בהונגרית: Jászapáti) היא עיירה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, באזור המישור הגדול הצפוני במרכז הונגריה.
גאוגרפיה
יאספאטי משתרעת על שטח של ואוכלוסייתה מונה 8,585 איש (נכון ל-2014).
פוליטיקה
ראש העיר הנוכחי של יאספאטי הוא פרנץ פרקש (Ferenc Farkas) ממפלגת פידס (Fidesz-KDNP).
האספה העירונית המקומית, שנבחרה בבחירות לרשויות המקומיות ב-2019, מורכבת מ-9 חברים (ראש עיר ו-8 חברי פרלמנט ברשימה אישית) המחולקים למפלגות ובריתות פוליטיות.
הקהילה היהודית
לפני הכיבוש הגרמני היו ביאספאטי 169 תושבים יהודים מתוך כ-16,000 תושבים באוכלוסייה. רובם התפרנסו ממסחר ומלאכה. קהילת יהודי יסאפטי הייתה קהילת סטטוס קוו וקיימה בית ספר יהודי.
במאי 1944 פורסם צו לריכוז יהודי המחוז בגטאות. בעקבות צו זה הוקם באותו חודש גטו בעיירה יאספאטי. היהודים גורשו לגטו בלא רכושם.
ב-30 ביוני הועברו לבית חרושת ללבנים במונור ובתחילת יולי גורשו לאושוויץ.
ערים תאומות
ליאספאטי ברית ערים תאומות עם:
מצעד הגאווה בתל אביב
תל אביב היא העיר הראשונה בישראל בה צוינו אירועי הגאווה, ובה גם התקיים מצעד הגאווה הראשון.
ניסיונות ראשונים להקמתו
האווירה הציבורית בישראל בעשורים הראשונים לקיומה הייתה שמרנית והומופובית ולא סובלנית כלפי אוכלוסיית הלהט"ב. למרות הקשיים, מספר פעמים נעשו ניסיונות לקיים מצעד גאווה בתל אביב.
בשנת 1979 אירחה האגודה, ביוזמת דנילוביץ', את כנס ארגוני הלהט"ב היהודיים. האורחים מחו"ל השתתפו באירוע שישנם המחשיבים כמצעד הגאווה הראשון, שהתקיים בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין). פעילות זו הייתה ראשונה מסוגה במדינת ישראל באותם זמנים, לוותה בעוינות, גינוי ציבורי רב ואף חשש מאלימות, ולא חזרה להתקיים במשך זמן רב. בשנות התשעים ביקשו ראשי ציבור הומואים ולסביות בתל אביב, לקיים אירועים פומביים בדרישה לשיויון זכויות. הם קיימו מספר אירועים סמליים שהתאפיינו במספר משתתפים מועט, בגלל החשש להיראות בפומבי באירועים הקשורים להומואים וללסביות. האירוע הראשון לציון יום הגאווה התקיים ב-4 ביולי 1993 בגינת שינקין בתל אביב. במקום הוצב ארון עץ ממנו יצאו הנוכחים באופן טקסי. צילום של חייל במדים שיצא מאותו ארון עץ התפרסם בחדשות, ובעקבותיה הועמד החייל לדין, על שהתראיין לעיתון והצטלם ללא אישור. החייל, יוסי מקיטון, נשפט ל-28 ימי מאסר על תנאי וסולק מהנח"ל. כמו כן, באותו יום נערכו הופעות ברחבת הסינמטק בתל אביב, האומנית היחידה שהסכימה להופיע הייתה דפנה ארמוני, ואותה חימם הרכב האלטרנטיב זרטוסטרה. הנוכחות הייתה דלה ולא נרשמו גילוי חיבה פומביים של הקהילה.
אירוע פומבי נוסף התקיים ב-1996 שאורגן על ידי אור מרוני-פנר ובמסגרתו יצאה שיירה של כ-40 כלי רכב פרטים מרידינג לכיוון גן מאיר, מעוטרת בדגלי גאווה ושלטים הדורשים שוויון זכויות. השיירה כונתה "המתגלגאים" ואף על פי שלא נדרש אישור משטרתי לקיומה, המשטרה עצרה במהלכה שתי רוכבות אופנוע לסביות, שנסעו בקדמת השיירה, בטענה שעברו על החוק האוסר רכיבה בצמד במקביל.
הפיכתו למצעד רב משתתפים
רק בשנת 1998 הפך מצעד הגאווה בתל אביב, לראשונה, לאירוע רב המשתתפים המוכר כיום. בשנת 1998 אירעו שני אירועים שתרמו לכך. היו אלו זכייתה של דנה אינטרנשיונל באירוויזיון, ואירועי ויגסטוק, שהסתיימו בעימות חריף עם המשטרה. מאז מתקיים מצעד הגאווה בתל אביב מדי שנה, והפך לאחד מהסמלים העיקריים במאבק לניראות ולדרישה לשוויון לאוכלוסיית הלהט"ב. מצעד הגאווה בתל אביב הפך לחגיגת רחוב המונית, בה משתתפים עשרות אלפי אנשים מדי שנה, והנהנית מחסויות מסחריות. בין המשתתפים להט"בים, אזרחים התומכים במאבקם, ורבים אחרים שבאים ליהנות מאווירת הפסטיבל ומחגיגת הרחוב הייחודית.
עד שנת 2005 אורגן האירוע והופק, מדי שנה, על ידי אגודת הלהט"ב. עם גדילת המצעד והרחבת מספר הצועדים, ניכר היה כי ארגונו מדי שנה מחייב הקצאת סכומי כסף עצומים ומינוי עובדים במשרה מלאה. אגודת הלהט"ב שעובדיה מתנדבים והיא מתקיימת בעיקר על תרומות ודמי חבר, התקשתה להפיק את המצעד. ניסיון בשנת 2005 לבקש מהצועדים לתרום מכיסם סכומים לכיסוי ההוצאות לא עלה יפה. בשנת 2006 לא התקיים מצעד גאווה בתל אביב. יוזמת המצעד, אגודת הלהט"ב, הודיעה כי לא הצליחה להפיקו עקב קשיים בגיוס נותני חסות בכמות מספקת לתשלום עלויות אבטחת האירוע.
בעקבות זאת הוחלט כי עיריית תל אביב תפיק את מצעד הגאווה בתל אביב באופן בלעדי, החל משנת 2007. בשנים 2007 ו-2008, הפיקה העירייה את המצעד במסגרת הסעיף התקציבי "תקציב לא צפוי". מעורבותו של חבר המועצה מטעם סיעת עיר לכולנו, יואב גולדרינג, הביאה להכנסת תקצוב קבוע למצעד בספר התקציב של העירייה בשנת 2009.
כחלק מתרבות גאה בתל אביב
בהדרגה, במהלך שנות האלפיים, הפך המצעד להיות הפנינג ענק, קרנבל, וחגיגת רחוב, שעיקרם הוא שמחה, אהבה, ומסרים של שוויון זכויות וקבלה.
מצעד הגאווה האחד-עשר בתל אביב, בשנת 2008, החל עם חנוכת המרכז העירוני לקהילה הגאה תל אביב, הצמוד לגן מאיר. זהו המתנ"ס העירוני הראשון בישראל המיועד לשרת את קהילת הלהט"ב. הקמת המרכז ותחזוקתו כגוף עירוני, ממחישה את הדרך אותה עשתה אוכלוסיית הלהט"ב בתל אביב, מאז המצעד הראשון, עד כדי שילוב מלא במוסדות העיר. במצעד בשנת 2009, השיא גל אוחובסקי חמישה זוגות חד-מיניים ב-"חתונת המאה", במסגרת מצעד הגאווה. על פי מארגני האירוע, השתתפו כ-30 אלף בני אדם במצעד, אולם על פי הערכת המשטרה השתתפו באירוע 15 אלף בני אדם.
בשנת 2010 התקיימו ב-11 ביוני שלושה מצעדי גאווה בתל אביב, כחלק משבוע הגאווה:
בשנת 2011 התקיים המצעד ב-10 ביוני נערך מצעד הגאווה עם המספר הגדול ביותר, עד אז, של חוגגים בהיסטוריה של מצעדי הגאווה בישראל - מאה אלף חוגגים. במצעד זה השתתפו לראשונה נציגות רשמית של דתיים להט"בים כגון חברותא ובת קול אשר היו במשאית של גוגל.
בשנת 2012 התקיים המצעד ב-8 ביוני בהשתתפות כמות דומה של צועדים, שמספרם הוערך בין 100,000 ל-200,000 צועדים. כיום מתקיים המצעד באופן קבוע אחת לשנה, ביום שישי, לרוב בחודש יוני. הוא נפתח בהפנינג ונאומים המתקיימים ברחבת המרכז העירוני לקהילה הגאה, מתקיים ברחובות תל אביב בהשתפות ערה, ומסתיים בהפנינג לאחר מספר שעות בחוף הים של תל אביב.
האירוע משווק על ידי משרד התיירות הישראלי כאטרקציה גאה, ובשנת 2012 השתתפו לראשונה גם כ-20 אלף תיירים מכל רחבי העולם, במה שהוגדר כמצעד הגאווה הגדול ביותר אי פעם שנערך בארץ.
בשנת 2018 צעדו כרבע מיליון, במה שהוגדר שוב כמצעד הגאווה הגדול ביותר אי פעם שנערך בישראל, בסימן "קהילה עושה היסטוריה", לציון 30 שנה לביטול החוק האוסר על משכב זכר, ל-20 שנה למצעד הראשון ול-10 שנים להקמת המרכז הגאה.
כיום נחשב מצעד הגאווה בתל אביב לאחד מאירועי התרבות החשובים בה, המשקף את הליברליות והצבעוניות של תל אביב, ומהווה מקור משיכה משמעותי לתיירים. המצעד מהווה משאב תיירותי, בהביאו לישראל עשרות אלפי תיירים, המעוניינים להגיע בהמוניהם לתל אביב לקראת מצעד הגאווה. בשנת 2016, על פי דיווחים שונים באמצעי התקשורת - הגיעו לישראל כ-35,000 תיירים שהגיעו במיוחד למצעד הגאווה בתל אביב. אותם תיירים מוציאים בישראל הוצאות רבות על לינה בבתי מלון, כלכלה ותיירות פנימית, דברים המתבטאים בהכנסות גבוהות למשק התיירות. הוערך שבשנת 2017, הכניסו תיירי מצעד הגאווה לישראל כמאה מיליון ש"ח לפחות.
בשנים 2022 ו-2023, בעקבות שיפוץ בפארק צ'ארלס קלור בו נערכה המסיבה בסוף המצעד באופן מסורתי, לא ניתן היה לקיים את המצעד במסלולו המקורי. בשנת 2022 המצעד נערך לאורך שדרות רוקח ולאחר מכן המסיבה נערכה בגבעת המופעים בגני יהושע. עקב מספר רב של התייבשויות, ותלונות על מסלול המצעד, החל דיון בקרב הקהילה הגאה בתל אביב יחד עם העירייה, על אפשרות להחזיר את מסלול המצעד לטיילת, כשבסוף הפשרה שהושגה לשנת 2023 היא מצעד שנערך בערב יום חמישי בטיילת, ומסיבה שנערכה בצהרי יום שישי בגני יהושע.
בשנת 2022 הופיעה הראפרית האוסטרלית איגי אזליה לראשונה בישראל, במצעד הגאווה בתל אביב בחסות חברת הפינטק ראפיד, שהביאה את אזליה יחד עם הדיג'יים הבינלאומיים דייוויד מוראלס ובוריס ברגהיין.
בשנת 2023 חלק מהארגונים הגאים שלקחו חלק במחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, ומספר ארגונים נוספים שטענו כי רפורמת לוין מסכנת להט"בים, הפגינו במסגרת המצעד.
בתרבות הפופולרית
לאורך השנים, כאירוע מרכזי המושך מבקרים רבים, ועם עליית קרנה של הקהילה הגאה בעיר, התקבע מעמד המצעד בתל אביב כאירוע הגאווה המרכזי במדינת ישראל. מועד המצעד, בחודש יוני בפתח הקיץ, יחד עם אופיו הכולל לרוב מוזיקה ומשתתפים רבים, אף קיבעה את המעמד של המצעד עצמו ושל המסיבה המלווה אותו אף מחוץ לקהילת הלהט"ב.
עם השנים, הטרוסקסואלים סיסג'נדרים רבים החלו פוקדים את המצעד, תוך הבעת תמיכה בקהילה הגאה, והשתתפות במסיבות הנלוות אליו. עקב כך קיים מספר עולה של התייחסויות תקשורתיות למצעד, מחוץ להקשר הפוליטי – גאה, בתחום התרבות הפופולרית. אמנים רבים עם השנים הוציאו שירים המיועדים להשמעה במצעד הגאווה, רבים מהם בשיתוף מארגני מסיבות מהקהילה אשר השמיעו את השירים על המשאיות במצעד ובמסיבות לאחריו, וחלק מהם אף התקבעו כלהיטים בחברה הישראלית הכללית.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 היו שירים בודדים כל שנה אשר לרוב הופקו בחסות המצעד, ובהמשך העשור ובתחילת העשור השלישי למאה, התקבע נוהג בו אמנים רבים מוציאים שירים עצמאיים ללא חסות המצעד עצמו, בנוסף לשיר הרשמי. עם להיטים שנכתבו עבור המצעד ניתן למנות את "תל אביב" של עומר אדם ואריסה (2013), "פה זה לא אירופה" של מרגלית צנעני ואריסה (2014), "מלכת השושנים" של עדן בן זקן (2015), "טיקיטאס" של נועה קירל, סטפן לגר ואריסה (2017), "טרילילי טרללה" של נועה קירל, אילן פלד ושפגאט (2021), "אחלה גבר" של סטטיק ובן-אל תבורי ודנה אינטרנשיונל (2022) ו"פרובוקטיבית" של נועה קירל ופוראבר תל אביב (2023).
ביקורת ופעולות אלטרנטיביות מתוך הקהילה הגאה
בשנים הראשונות לקיום המצעד, צעדו במסגרתו קבוצות מחאה רדיקליות, כדוגמת ארגון כביסה שחורה. הדבר זכה לגינוי והסתייגות מצד מארגני הצעדה, אגודת הלהט"ב. לשיטתם מצעד הגאווה צריך להתמקד במאבק ציבור הלהט"ב לשוויון זכויות ולשוויון הזדמנויות, ואין להשתמש בו כבמה לעמדות פוליטיות. ככל שהצעדה גדלה, כך פחתה נראותן של הקבוצות הפוליטיות, והבולטת שבהן, "כביסה שחורה", פסקה מלהתקיים.
בעשור השני של המאה ה-21 התעוררו מחדש ההתנגדויות למצעד במתכונתו הנוכחית: הביקורת כוללת טענות שמצעדי הגאווה נולדו כאירועי מחאה (כדוגמת סטונוול), ומחאה לא תיתכן תחת החסות של הממסד העירוני; שהתוויית המצעד כמסיבה עם דגש על תיירות לא רק מצניעה את הבעיות הקשות שקבוצות מוחלשות עדיין סובלות מהן, אלא אפילו מחריפה אותן - כמו בני נוער להט"בים מחוסרי דיור שנגררים לזנות, או אפליה נגד טרנסג'נדרים, או העלייה במקרי ההידבקות באיידס; שהמצעד משרת אינטרסים של קבוצה צרה אך בעלת כוח באגודה שפועלת למען סוגיות כמו פונדקאות, ומתעלמת מהתנגדות של נשות הקהילה שרואות בכך סחר בגופן של נשים. ואולי אחת ההתנגדויות הכי שנויות במחלוקת - שהמצעד התל אביבי תורם לתופעת ה"פינקווש" (שימוש הסברתי בניראות ליברלית לגבי נושאי גאווה כדי להסיט מן הדיון על הכיבוש והפלסטינים).
פעולות בולטות כוללות צעדות אלטרנטיביות שהתקיימו בשנות 2010 ו-2011, קמפיין-נגד-הקמפיין הרשמי ("שווה להיות גאה" לעומת "שווה למי?" ב-2011), "die-in" של הקולקטיב האנרכה-קווירי "משפריצות" שביימו מוות המוני על דגל גאווה ענק וחסמו את התקדמות המצעד ב-2013, וב-2014, התפרצות של פעילות חשופות-חזה מהארגון הפמיניסטי "פמן” לבמה המרכזית כשהן צועקות כנגד אפליה בתוך הקהילה.
המסך הלבן
המסך הלבן היא להקת פאנק ישראלית, המונה את המוזיקאים גיל (גילברט) ברויד, גבריאל ברויד (יליד 1990), וסתיו בן שחר. הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון, הנושא את שמה, ב-2016.
רקע ביוגרפי ומוזיקלי
גיל (גילברט) ברויד וגבריאל ברויד הם בני דודים, שהדקו את הקשר ביניהם בגיל ההתבגרות. גיל גדל ביישוב בן שמן שבהרי ירושלים, ואילו גבריאל, יליד 1990, חי כילד בארצות הברית ובבלגיה. הוא עלה עם משפחתו לישראל בגיל עשר. בעבר, גילברט וגבריאל ברויד היו חברים בלהקת הפאנק "שעלת נפוצה", עמה אף הוציאו אלבום. סתיו בן שחר, הצלע השלישית בלהקה, היה חבר בלהקת "חיה מילר" והופיע עם שלום גד ועם יהוא ירון וזאב טנא.
ההרכב מרבה לעבוד עם המוזיקאים רייסקינדר, רם אוריון, ורד אקסס, האמונים על ההפקה והעיבודים של חלק ניכר מיצירתם. כמו כן, הלהקה מרבה להשתתף בשיתופי פעולה רבים עם מוזיקאיות ומוזיקאים שונים.
מילים
הליריקה של המסך הלבן מעבירה ביקורת חברתית על ישראל של העשור השני של המאה ה-21, ומאירה את הצדדים החשוכים בה. כך בשירם "פנאטים", מרפררים חברי הלהקה אל סימנים שונים של פנאטיות ופאשיזם הפושים בחברה הישראלית, הן בשלטונה והן באזרחיה, ושוזרים רמיזות אלו בהתייחסויות המצטטות אמירות גזעניות ואנטישמיות שהושמעו בעבר כלפי אפריקאים-אמריקאים וכלפי יהודים [הם יפתו נשותיכם] ורומזות כלפי הגבלת חופש הדיבור הנובע מצעדים של השלטון להצרת חופש הדיבור בישראל, כחקיקתם של ראש הממשלה בנימין נתניהו ושרת המשפטים איילת שקד, וכקמפיין השתולים נגד ארגוני זכויות האדם והאזרח בישראל. כך גם בשיר "יהודונאצים"; השיר כולו הוא שיר נאיבי לכאורה, הכתוב כמעין חמשיר ("על החלון ישבתי / ועל מי חשבתי?"), ובסופו שורת המחץ "אני אוהב אותך לנצח / ושהיהודונאצים ימצצו". ההלחם יהודונאצים הוא הלחם של ישעיהו ליבוביץ.
גם בשיר "ילד טוב" מתייחסים חברי הלהקה בצורה ישירה לסכסוך, במשפט "גם אם לא הרגתי ערבי / את לא תגידי 'אני ילד רע' / כי אני ילד טוב". משפט זה יוצר היפוך מוסרי, בו הדבר להתגאות בו, והדבר שמגדיר את הילד כילד טוב ומעורר גאווה, הוא זה ש"הרג ערבי". מסר שהדהד בחברה הישראלית לאורך פרשת אלאור אזריה.
ללהקה יש גם שיר אנטי מלחמתי בשם "אני לא מוכן למות במלחמה", בו הם שרים "אני לא מוכן למלחמה / לא לא / אני לא מוכן למות במלחמה / אני לא מוכן / הגעתי להחלטה / אני לא מוכן למות במלחמה", שחותר נגד המיליטריסטיות של החברה הישראלית והאצטלה המוסרית שהיא מעניקה לשירות צבאי.
בשיר "אינדיאנים", ניתן לראות רמיזה ליחסים בין מתנחלים, פלשתינאים, ושלטון החוק הרעוע והארעי מחוץ לגבולות הקו הירוק, בו נראה כי המתנחלים הם הריבון המרכזי ולא מדינת ישראל. על הליריקה של הלהקה אמר המתופף סתיו בן שחר ""אנחנו חיים באינתיפאדת הסתה מתמדת, פוליטיקאים גורמים לנו לחשוב על הדברים הלא נכונים. במקום לחשוב על אוכל, אהבה וקורת גג, אנחנו עסוקים בלרדוף אחרי אויבים דמיוניים".
לצד ההתייחסות הרחבה לביקורת חברתית, אתית, ופוליטית, ללהקה גם שירים חומדי לצון ואניגמטיים על סקס, כמו "פין ופות", בו מיילל גבריאל ברויד "כשאת אומרת כן, למה את מתכוונת?" אמירה שיכולה להתפרש כשאלתו של פרויד "מה רוצה האישה?" וביתר חידוד, מה נשים רוצות בסקס? אמירה זו גם יכולה להתפרש כחידוד על הסכמה, שאולי הסכמה היא לא מספיקה. בשיר "המם אותי", מתייחסים חברי הלהקה אל חרטה מכרסמת, שנוגסת בפרטנרים לאקט המיני בשעה שהם דנים בסקס ביניהם. גם במילים לשיריהם, וגם בפרפורמנס שלהם, "המסך הלבן" הביאו את הסקס לקדמת הבמה, שלא כמו אמנים והרכבים ישראליים רבים לפניהם. ללהקה גם מילים דאדאיסטיות באופיין, כגון "שחורה היא הציפור הלבנה". ככלל, רוח הדאדא שורה על הלהקה.
פרפורמנס
חברי הלהקה נוהגים להופיע כשהם מאופרים באיפור מאיים המרפרר אל דמות הג'וקר, כשציפורניהם משוחות בלק, ובביגוד לבן שהוא לעיתים ביגוד ייעודי כמו בגדי טניס, בגדי סיף, חלוקי רחצה, וביגוד בעל מראה פטישיסטי. הופעתם יוצרת נזילות בין נראות "גברית" ובין נראות "נשית" מקובלת. נוסף על איפור, חברי הלהקה גם מתהדרים בשיער חזה שופע (גילברט ברויד) ובתספורת גבולית בין פשיסטית לפנקיסטית (גבריאל ברויד) והרושם הכולל של הופעתם הוא מאיים ומגרה כאחד. הפרפורמנס של גילברט ברויד שאוב מדוד פסטר מ"משפחת אדמס", מן הג'וקר, מהסרט "התפוז המכני", ובה בעת הוא גם מיני במפורש. הפרפורמנס של גבריאל ברויד יותר נזיל מגדרית, מרפרר לפיירו, לג'וקר, ולדייוויד בואי.
חברי הלהקה, והמוזיקאים שמצטרפים אליהם, כגון הצ'לנית נועה איילי, הזמרות יולי שפרירי, XEN, ליאת רז ועוד מוזיקאיות ומוזיקאים, נוהגים להופיע לבושי לבן.
על הפרפורמנס המוקיוני והחושני כאחד של חברי הלהקה, ועל הנזילות שבין הגבריות המוחצנת בתלתלי השיער על החזה, ובלבוש הצמוד, לבין המיניות החייזרית והנוזלית, העירה מבקרת המוזיקה שרון קנטור: "זו סקסיות שרואה בכל פרט את הזכר ואת הנקבה המשולבים כאחד, כשהם מחפצנים הם מחפצנים את הסביבה שמולם וגם את עצמם בחן".
הספריתיים
הספריתיים (שם מדעי: Hesperiidae) היא משפחה בסדרת הפרפראים (פרפרים ועשים). הם ידועים בזריזותם ובהרגלי הזינוק שלהם בעת תעופה. בהיותם פעילי יום, הם מוכרים לרוב כפרפרים. קיימים יותר מ-3500 מינים של הספריתיים, והם נפוצים ברחבי העולם, אך המגוון הרב ביותר נמצא באזורים הנאוטרופים של מרכז ודרום אמריקה. בישראל נצפו 23 מינים.
תיאור וסיווג
במקור, ההספריתיים סווגו כעל-משפחה מונוטיפית, בגלל שהם נבדלים באופן מובהק בצורתם משאר הפרפרים, שהשתייכו לרוב לעל-משפחה Papilionoidea. העל-משפחה השלישית והקטנה יותר של פרפרים היא העשים-פרפרים (Hedylidae) הנפוצים רק באזור הנאוטרופי. למרות זאת, לאחרונה התפרסם ניתוח פילוגנטי המציע שהשייכים לעל-משפחה Papilionoidea הם פרפילטים, ולכן תת-המשפחות צריכות להיות מאורגנות מחדש כדי להראות יחסים קלדיסטיקיים נכונים.
שלוש העל-משפחות האלו חלקו מאפיינים משותפים רבים, במיוחד בשלבי הביצה, הפגית והגולם. אולם, מחושי ההספריתיים מעוקלות אחורנית בקצותיהם, כאשר פרפרים טיפוסיים הם בעלי מחושים עם קצה מחודד, והעשים-פרפרים היו בעלי מחושים שעירים או דמויי מסרק בדומה לעשים. להספריתיים גוף עבה יותר ועיניים מורכבות גדולות יותר משתי הקבוצות האחרות, עם שרירי כנפיים חזקים יותר באזור החזה המעוגל, בכך דומים יותר לעשים מאשר שתי קבוצות הפרפרים האחרות. אך בשונה מסוגי עשים רבים, כנפיהם קטנות יותר בהשוואה לגופם. לחלקם כנפיים גדולות יותר, אך רק לעיתים נדירות גדולות ביחס לגופם כמו אצל פרפרים אחרים. במנוחה, ההספריתיים משאירים את כנפיהם בדרך כלל מקופלות בזווית כלפי מעלה או פתוחות, ורק לעיתים נדירות מקפלים אותן לגמרי.
גוף ההספריתיים שעיר בדרך כלל ובעל צבעים כהים, כנפיהם מכילות גוונים שונים של חום, אפור, או שחור צהבהב-כתום.
רנה לליק
ביוגרפיה
בשנת 1872, בגיל 12, החל ללמוד ציור ורישום בקולג' טורגו Collège Turgot. בבית הספר לאמנויות דקורטיביות Ecole des arts décoratifs למד בשיעורי ערב בשנים 1874–1876 ושנתיים נוספות בבית הספר לאמנות בארמון הבדולח בסידנהם שבלונדון-Crystal Palace School of Art Sydenham. במקביל הוא התמחה כשוליה של לואי אוקו, Louis Aucoc צורף הזהב והתכשיטן המוביל אז בפריז בסגנון הארט נובו. בקולג' האנגלי הוא שיפר את כישורי העיצוב הגרפי שלו ופיתח את גישתו הנטורליסטית (הרבה מנושאי היצירות שלו מקורם בטבע) לאמנות.
מעצב תכשיטים בסגנון "ארט נובו"
כשרנה לליק חזר לפריז עבד כאמן פרילנס ועיצב תכשיטים לבכירי התכשיטנים ביניהם קרטייה ובושרון Boucheron. ב-1885 פתח עסק משלו בו עיצב וייצר תכשיטים ופריטי זכוכית אמנותיים.
עד 1890 לליק כבר היה מוכר כאחד מתכשיטני הצמרת בסגנון הארט נובו וייצר פריטים לחנותו החדשה של סמואל בינג Samuel Bing, "הבית של הארט נובו" Maison de l'Art Nouveau/\. התכשיטים שלו עוצבו ברוח סגנון הארט נובו מחמרים לא שגרתיים, מזכוכית, אמייל, קרן ושנהב ואת היהלומים החליף באבנים חצי יקרות. השחקנית, האגדה של התקופה-שרה ברנאר, ענדה את תכשיטיו. ב-1897 זכה לליק במקום ראשון בתערוכה הבינלאומית בבריסל, לאחר התערוכה בפריז של 1900 שם תצוגת התכשיטים שלו עוררה התלהבות הוא זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד". לליק הפך לאחד המפורסמים בתחומי האמנות שעסק בהם. שמו היה שם נרדף ליצירתיות, לאיכות וליופי.
אמן זכוכית
הפרסום העיקרי של לליק היה בזכות עבודות הזכוכית האמנותיות שלו. לליק ידוע בכלי הזכוכית האמנותיים שלו. שכללו בין השאר בקבוקי בושם, אגרטלים ותכשיטים למכסי מנוע של מכוניות. החל מ-1920 היה מוכר בזכות עבודותיו בסגנון האר דקו, הוא זה שעיצב את קירות הזכוכית המוארים ואת עמודי הזכוכית אשר מלאו את חדרי האוכל והסלונים של אוניות הפאר הצרפתיות חוצות האוקיינוס ה-SS ואת העיצוב אביזרי הפנים, הצלב והגופנים של כנסיית מת'יו הקדוש במילברוק שבג'רזי. (מכונה כנסיית הזכוכית של לליק). החוויות הראשונות שלו של ילדותו בכפר מצאו את ביטוין בתכשיטים שעיצב ובעבודות הזכוכית שמקושטים בפרחים, צמחים וחרקים (שפיריות למשל). עבודותיו של לליק הן חלק מאוספים ומוצגות במוזיאונים חשובים כמו המוזיאון לאומנויות דקורטיביות ומוזיאון אורסיי בפריז, המוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, ויקטוריה ואלברט בלונדון, בריקס מוזיאון באמסטרדם ובליסבון ב-Museu Calouste Gulbenkian
יש גם מוזיאון של לליק ב-Hacone ביפן
החברה לליק
לליק היא חברה צרפתית המייצרת פריטים אמנותיים מזכוכית. החברה נוסדה על ידי רנה לליק 1888 בצרפת.
היסטוריה
לאחר מות מייסדה, רנה ללליק. בשנות החמישים של המאה ה-20, החברה החלה לייצר כלי בדולח בניהולו של הבן של רנה-מרק. מאז 2010 החברה נרכשה על ידי חברה שווייצרית לאמנות ובשמים (Art & Fragnance).
בשנות העשרים והשלושים של המאה רנה לליק היה בין אמני הזכוכית המוערכים בעולם. לאחר מותו ב-1945 העסק עבר לבנו מרק לליק. האחרון סימן את מוצריו תחילה בחותמת "M lalique" ומאוחר יותר ב-"Cristal Lalique" בניהולו של מרק לליק עברה החברה מייצור זכוכית לליק המפורסמת שלה לייצור זכוכית המכילה תחמוצת עופרת (lead glass), הידועה בשם "בדולח". עם מותו של מרק לליק ב-1977 הבעלות עברה למרי-קלוד לליק. ב-1994 החברה נמכרה ל פושה (Pochet) ובשנת 2008 לשותפות של חברת ארט אנד פרגננס  Art&Fragnance  וחברת ההחזקות פיננסייר סנט ג'רמן  Financière Saint-Germain. מ-2010 הבעלות היא של חברת ארט אנד פרגננס בלבד.
בית החרושת לזכוכית של החברה קריסטלין לליק ב- וינג סיר מוד Wingen-sur-Moder. נוסד בשנת 1921 בשם עבודות זכוכית אלזסיות ורנייה ד'אלזס  Verrerie d'Alsace. השם הנוכחי ניתן לו ב-1962. התוצר היחיד שלו הוא זכוכית הקריסטל של לליק "Cristallene Lalique"..
יצירות החברה
חברת לליק מייצרת היום קשת של מוצרי מותרות בחמש קטגוריות עיקריות: תכשיטים, פריטים קישוטיים - דקורטיביים, עיצוב פנים, בשמים ואמנות. החברה מוכרת בעיקר בזכות ייצור פריטי זכוכית אמנותיים, החל ממחצית המאה ה-עשרים בעיקר מקריסטל. הבשמים, החל מ-1992 וייצור פריטים קישוטיים לא מזכוכית החל מ-2011, הן תוספות מאוחרות לקווי הייצור. ייצור רפרודוקציות של פריטים שעוצבו על ידי רנה לליק גדל מאז 2009. מתחילת הארט נובו ועד שקיעתה בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 לליק כשרנה בראשה עמדה בראש מעצבי התכשיטים בצרפת. בהמשך לליק כמעצב והחברה הפכו ליצרני הזכוכית האמנותית מהמוערכים ביותר בצרפת. במחצית הראשונה של המאה העשרים. החברה ייצרה בקבוקי בשמים, כדים (כ-300), תכשיטי מכוניות (hood ornaments) ופריטי זכוכית דקורטיביים כמו פסלוני זכוכית, קסתות דיו, מחזיקי ספרים ומשקולות לנייר. לליק עיצב והחברה ייצרה חללים פנימיים של מבנים ואוניות תוך שימוש בכמויות גדולות של זכוכית. בין השאר עוצבו ויוצרו חללי פנים של אוניות הפאר חוצות האוקיינוס האטלנטי: נורמנדי, פריז ואיל דה פרנס, את קרונות הרכבת של האוריינט אקספרס, מלון השלום בשנחאי, בניין אוליבטי בלוס אנג'לס וכנסיית מת'יו הקדוש בג'רזי.
אי-יציבות הידרודינמית
אי-יציבות הידרודינמית היא תחום מחקר במכניקת הזורמים, החוקר התפתחות של הפרעות בזרימה. הפרעות אי-יציבות בזרימה יכולות להתפתח לטורבולנציה.
התחום החל להתפתח בסוף המאה ה-19, כאשר היסודות הונחו על ידי הרמן פון הלמהולץ, לורד ריילי, אוסבורן ריינולדס ו-לורד קלווין.
הדוגמאות הנפוצות ביותר לאי-יציבויות בזרימה בטבע הן בעננים ובשימושים אסטרופיזיקליים, למשל בכוכבי לכת.
אי יציבות ריילי-טיילור
אי יציבות זו מתרחשת כאשר חומר קל מאיץ חומר כבד. מערכת מוגדרת כ"לא יציבה ריילי טיילור" כאשר גראדיינט הלחץ הפוך לגראדיינט הצפיפות. אי יציבות באה לידי ביטוי כאשר מנסים להחזיק נוזל כבד מעל נוזל קל (כמו מים ושמן). מערכות נוספות בהן קיימת אי יציבות זו: סופרנובות, היתוך בכליאה אינרציאלית ועוד.
אי יציבות קלווין-הלמהולץ
אי יציבות זו תוארה באופן איכותי על ידי הלמהולץ ואילו קלווין תיאר אותה באופן כמותי.
תיאור איכותי
ניתן לראות את אי היציבות כמקרה הדו־ממדי של זרימה טורבולנטית. נתאר כיצד מתרחשת התופעה. נדמיין שיש שתי שכבות של זורם שנעות במהירות מסוימת בכיוונים הפוכים ועם צפיפות שונה. כך נוצר ממשק שעל פניו מתקיימת קפיצה בשדה המהירות (בכיוון האנכי), כלומר שדה המהירות לא רציף על פני הממשק. זה גורם לערבוליות ולממשק לקבל מהירות בכיוון מטה או מעלה בחלקים שונים שלו. כלומר, על הממשק יש מאמץ גזירה ולכן נוצר לחץ. עבור פונקציית הגל הסינוסידיאלת בנקודות הצומת שלה לחץ זה נותן מהירות משיקית היוצרת תנועה סיבובית וזה מה שמגדיל את אי היציבות. מידת אי היציבות נקבעת על ידי פרמטרים של המערכת כמו הפרש המהירות בין שתי השכבות, הצמיגות, מאמץ הגזירה והכוחות הפועלים (למשל כבידה). הלחץ בחלקים ה גדול יותר מזה בחלקים הקמורים לכן, הממשק הולך וגדל בחלקו העליון וזה מה שיוצר את הצורה של הסיבוב דווקא בחלק העליון יותר של הממשק כפי שניתן לראות באיורים. כיוון הסיבוב הוא ככיוון הערבוליות הנוצרת.
ניתן להבחין בתופעה זו בטבע במקורות מים, זרמי אוויר ועננים. התופעה יחסית נדירה אך שבתה ביופייה את הדמיון של רבים. המפורסם שבהם הוא וינסטון ואן גוך שצייר אותה בציורו המפורסם ליל הכוכבים- “Etoilee La Nuit“.
תיאור כמותי
הממשק הדו־ממדי שלנו מאופיין להיות במצב של אי יציבות עבור מספרי ריינולדס גדולים. נסמן את הגדלים הפיזקיליים מתחת לממשק (y < 0) על ידי האינדקס 1 וב-2 את אלו שמעליו (y > 0). בנוסף נסמן את המהירות על הממשק u_{int} התפלגות המהירות האחידה בכל חלק של הממשק תסומן על ידי U_i כאשר לאורך כל הפיתוח.
לפי חוק שימור המשכיות השטף (אם המהירות של נוזל מסוים מכוונת במאונך למשטח מוצק אז הנוזל חייב ״להיעלם״ על המשטח עצמו) מתקיים:
כאשר n מוגדר להיות וקטור יחידה בכיוון הממשק:
ו- \eta (x,t) היא סטיית התקן של הממשק. הקשר בין u_i של כל אחד מהנוזלים לפוטנציא ל המהירות הוא:
נוכל לכתוב את (1) כך:
במערכת זאת גם מתקיים תנאי רציפות הלחץ ולכן בכל זמן ובכל מקום על הממשק צריך להתקיים p_1 = p_2 בשילוב עם (2) נקבל:
כאשר \rho_i מייצג צפיפות, g גרוויטציה, σ היא מתח הפנים של הממשק. בלי הגבלת הכלליות נבחר:.
משוואה (3) הידועה גם כמשוואת ברנולי יחד עם משוואה (2) הן המשוואות המתארות את אי היציבות של קלווין הלמהולץ.
אווה קיסר, מוריטורי טה סלוטנט
אווה קיסר, מוריטורי טה סלוטנט (בלטינית: !Ave caesar, morituri te salutant ופירושו "הידד לקיסר, העומדים למות מצדיעים לך!") הייתה לפי אמונה פופולרית קריאת ברכה לקיסר שהשמיעו גלדיאטורים ברומא העתיקה לפני תחילת המופע.
בעת המודרנית האמרה מציינת אירוניה בהקשר לפעולה נועזת ומסוכנת בעלת השלכות בלתי ברורות.
בן ציון ורבין
ביוגרפיה
בן ציון ורבין נולד בעיר אומסק שבסיביר ליוסף ורבין. בגיל חמישה חודשים עלה לארץ ישראל עם משפחתו שהתגוררה בתחילה בשכונת נווה צדק, שם עברה עליה מלחמת העולם הראשונה. עם גמר הלחימה עברה המשפחה להתגורר ברחוב אלנבי בתל אביב. בשנת 1923 עברה המשפחה להתיישבות חלוצית ביישוב באר יעקב.
ורבין למד בגימנסיה העברית "הרצליה" אותה סיים ב-1930, ובשנת 1931 נסע לרומא ללימודי רפואה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, אותם סיים בשנת 1937. לאחר גמר הלימודים נסע לווינה לקבלת ייעוץ רפואי, ובזמן שהותו בעיר היה עד לכניסתו של היטלר לווינה באפריל 1938 ואף עמד מטרים ספורים מן הצורר עת זה נשא את נאומו.
עם שובו לארץ ישראל שימש רופא של הקיבוצים עין גב, נען ואחרים כאשר במקביל, כחבר "ההגנה", שימש אחראי השירותים הרפואיים באזור. בתחילת שנות הארבעים עבר השתלמויות רפואיות בבילינסון ובית חולים העמק. בשנת 1943 שב לתל אביב, רכש דירה בשדרות רוטשילד והחל לעבוד במחלקת הילדים של בית החולים העירוני תחת הנהלתו של פרופסור לודוויג פרדיננד מאייר. בין השנים 1948-1945 היה אחראי לשרותי רפואת הילדים הציבורית של העירייה. במאי 1948 קיבל פרס מעירית תל אביב על מחקר רפואי שלו.
בשנת 1949 התמנה למנהל מחלקת ילדים ב' בבית החולים, משרה אותה מילא עד פרישתו ב–1981. בשנת 1949 התמנה כאחראי לשרותי רפואת הילדים במשלחת הרפואית שאורגנה על ידי הסוכנות היהודית לטיפול בעולי צפון אפריקה בתחנת הביניים, מרסיי אשר בצרפת.
במהלך השנים מילא שורה של תפקידים חשובים בממסד הרפואי הישראלי, בהם יו"ר האיגוד לרפואת ילדים בישראל בין השנים 1975-1972. ורבין מונה לפרופסור קליני באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973, וב-1979 מונה לפרופסור מן המניין קליני לרפואת ילדים. בין השנים 1981-1976 היה ראש החוג לרפואת ילדים.
כמנהל מחלקת ילדים חינך והכשיר עשרות רופאי ילדים ופרסם מעל 50 עבודות מדעיות בעיתונות הרפואית בישראל ומחוצה לה. במקביל לפעילותו בישראל היה מרצה אורח באחדים מבתי החולים לילדים המפורסמים בעולם, בהם בית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בניו יורק.
פועלו זכה להערכה רבה הן מטעם עמיתיו, שבחרו בו כיקיר החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית (חיפ"ק), והן על ידי הממסד ובעיקר עיריית תל אביב שהעניקה לו את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית בשנת 1987 ותואר יקיר העיר תל אביב בשנת 1994.
ורבין היה נשוי לפניה לבית טאובה (עד למותה) ונולדו להם שני ילדים: בת, דורית, שנישאה לפוליטיקאי יוסי שריד ובן, ד"ר נחום ורבין הנשוי לשחקנית בתיה ברק. הבן הוא כירורג והיה רופא מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים, ונפל בשבי המצרי. נכדתו של בן ציון היא המתרגמת והעורכת רנה ורבין, ונכדו הוא הסופר ישי שריד.
נפטר בגיל 96.
ג'וזף סטנהאוז
ג'וזף ראסל סטנהאוז (באנגלית: Joseph Russell Stenhouse 15 בנובמבר 1887 – 12 בספטמבר 1941) היה ימאי סקוטי במוצאו, קצין עטור אותות בצי המלכותי ורב חובל במימי אנטארקטיקה, שפיקד על האונייה "אורורה" במהלך 283 הימים שזו נסחפה בתוך הקרח בשירותה בקבוצת ים רוס, פלג מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון, בשנים 1917-1914. אחרי שמילט את "אורורה" בהצלחה מכבלי הקרח, הביא אותה סטנהאוז בשלום לניו זילנד, אך תפקידו כרב החובל שלה נמסר למישהו אחר. לאחר זאת שירת בהצטיינות בצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
נעורים וראשית בגרות
סטנהאוז נולד בדאמברטון, סקוטלנד, למשפחה שעשתה חיל בבניין ספינות, ולמד באנגליה. לאחר תקופה קצרה כפקיד זוטר באגף רישום הספינות של חברת הביטוח לויד'ס, שירת כצוער בצי הסוחר על אוניות רמות-תורן שהקיפו את כף הורן. לאחר זאת הצטרף לחברת ספנות הקיטור של הודו הבריטית עד שנענה למינוי של הרגע האחרון כקצין ראשון ב"אורורה", שהייתה אז באוסטרליה בהמתנה לשיפוץ וציוד מחדש. סטנהאוז הפליג לאוסטרליה על אוניית הקיטור "יוניק", ב-18 בספטמבר 1914. לפני הפלגתו, קיבל דרגת לוטננט-משנה של הצי המלכותי.
במצר מקמרדו
"אורורה" בפיקודו של קפטן אניאס מקינטוש, יצאה מהובארט לאנטארקטיקה ב-24 בדצמבר 1914 והגיעה למצר מקמרדו, עם קבוצת ים רוס, ב-14 בינואר 1915. משימתה העיקרית של הקבוצה הייתה להניח מצבורי אספקה לאורך מדף הקרח רוס לקבוצה הטראנס-קונטיננטלית המיועדת של שקלטון. כשמקינטוש עזב את האונייה כדי לקבל פיקוד על מבצע הנחת המצבורים, קיבל עליו סטנהאוז את הפיקוד על "אורורה", ומשימתו הראשונה במעלה הייתה למצוא מעגן חורף מתאים. שתי בעיות ניצבו לפניו; ראשית, לא היה לו ניסיון במימי אנטארקטיקה; ושנית, ידיו היו כבולות בהוראה המחייבת ששקלטון נתן למקינטוש, שיש להעגין את הספינה אי-שם צפונית ללשון הקרחון האנטארקטית, כדי להפחית את הסיכונים לכליאתה בתוך הים הקפוא הסובב את האט פוינט - גורלה של האונייה דיסקברי של קפטן סקוט בשנים 1904-1902. מאז "דיסקברי", לא ניסתה שום ספינה לחרוף במצר - "נמרוד" ו"טרה נובה" חזרו לניו זילנד - ומספר המעגנים המוגנים מצפון ללשון היה מוגבל מאוד. סטנהאוז השיט את הספינה במשך שבועות רבים לפני שבחר לעגון בכף אוונס, אתר הבסיס של משלחת טרה נובה, משלחתו האחרונה של קפטן סקוט בשנים 1913-1910. ב-14 במרץ רותקה "אורורה" למקומה ומנועיה הושבתו לצורך תיקוני חורף.
על אף תשומת הלב הרבה לחיזוק המעגן, סערות החורף סביב כף אוונס גברו על כל המאמצים, ובליל ה-6 במאי נעקרה "אורורה" מן העוגנים ונסחפה אל הים עם הקרח. על סיפונה היו 18 אנשים, ועמם רוב הביגוד, הציוד והמזון של הקבוצה. על החוף, נטושים ללא מוצא, נשארו עשרה אנשים, בהם מקינטוש.
נסחפים בקרח
המצב שאליו הושלך ללא הכנה רב החובל הזמני, חסר הניסיון, היה מבעית במיוחד. הספינה, מחוברת אל מצוף קרח גדול, נסחפה ברוח מתוך מצר מקמרדו ואל תוך ים רוס, ללא שליטה, מנועה מלהשתמש בקיטור למנועיה, ובתנאי מזג אוויר, שהיו צפויים להחמיר. האנשים היו מבודדים לחלוטין, על אף מאמציו החוזרים ונשנים של האלחוטן ליונל הוק להקים קשר רדיו עם כף אוונס ועם תחנות אחרות, רחוקות יותר. במהלך השבועות הבאים, הרי הסכנות, בעוד אורורה נגרפת בתוך גוש קרח גדול צפונה, פחות או יותר במקביל לחוף בכיוון כף אדייר, שקל סטנהאוז בשתי הזדמנויות להורות על נטישת הספינה ולהסתכן במסע מזחלות על הקרח. מכל מקום, הספינה החזיקה מעמד והמשיכה להיסחף אל תוך האוקיינוס הדרומי. במשך כל ימי הסחף, עשה סטנהאוז כמיטב יכולתו לשמור על מוראל אנשיו, ולמען המדע, קיים תצפיות קבועות בהתנהגות הקרח ובכיוון הסחף. בפברואר 1916, ללא כל סימן לשחרור מן הקרח, הרהר סטנהאוז באפשרות של עוד שנה בשבי הקרח, אבל ב-12 בחודש התנפץ הקרח סביב הספינה בפתאומיות ו"אורורה" יצאה לחופשי. סטנהאוז הורה להפעיל את המנועים וניווט בזהירות מופלגת את הספינה בין גושי הקרח הצפים ואל הים הפתוח. אחרי מסע של 1600 ק"מ בים סוער אל ניו זילנד, ובעזרת גוררת בשלבים האחרונים, הביא את "אורורה" אל פורט צ'אלמרס ב-3 באפריל 1916.
בניו זילנד
המשימה הראשונה בסדר העדיפויות של סטנהאוז הייתה לתקן, לשפץ ולצייד את "אורורה" ולהפליג בה חזרה למצר מקמרדו, כדי לחלץ את האנשים הנטושים מזה קרוב לשנה על החוף. הוא לא מצא אוזן קשבת לדאגתו או נכונות לפעולה מיידית מצד השלטונות. הבעיה של אמצעי מימון זמינים עמדה על הפרק - קרנות המימון של משלחת שקלטון אזלו כליל, ועלויות הכשרתה של "אורורה" למסע וציוד משלחת הצלה נאמדו ב-20,000 ליש"ט בקירוב. גישתו הפזיזה של שקלטון לארגון המקורי של קבוצת ים רוס הייתה עכשיו בעוכריו. לבסוף, הסכימו ממשלות ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה לממן חלק כחלק את עלויות החילוץ, בתנאי שתינתן להן שליטה מלאה במשימה. סטנהאוז עדיין ראה את עצמו כמפקד "אורורה" ויצא מהנחה, שהוא ינהיג את משלחת ההצלה כשהספינה תהיה מוכנה להפלגה, אבל נציגי הממשלות החליטו, שהוא חסר ניסיון מספיק למשימה. סטנהאוז היה גם מאנשיו של שקלטון והם היו נחושים בדעתם, שלא שקלטון, שחזר והופיע באיי פוקלנד לאחר הרפתקה ממושכת שסופה חילוץ והצלה, ולא בא כוחו יובילו את החילוץ; אי לכך, בחרו למנות איש משלהם, קפטן ג'ון קינג דייוויס. שיקולי הפוליטיקה שבשורש ההחלטה הוסתרו ברובם הגדול מסטנהאוז, שהיה המום כשנודע לו על מינויו של קינג ב-4 באוקטובר, ותחילה סירב להכיר בתוקף המינוי. עם זאת, כששקלטון הגיע לניו זילנד ב-12 באוקטובר והשלים בצרות-עין עם מינויו של קינג, לא הייתה לסטנהאוז ברירה אלא לפרוש מן המשלחת. בשלב זה בחר לחזור לאנגליה.
לאחר המלחמה
ב-1923 נשא סטנהאוז לאישה את גלדיס מקינטוש, אלמנתו של אניאס מקינטוש, וב-1924 נולדה בתם. בין 1927 ל-1929 היה רב החובל של "דיסקברי" במסעות לחקר אוקיינוסים ולווייתנים בדרום האוקיינוס האטלנטי ובמימי אנטארקטיקה. לאחר זאת ניסה את ידו בכמה מיזמים עסקיים, שנכשלו ברובם, כמו גם ניסיון למצוא אוצר באיי קוקוס. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס סטנהאוז, כקומנדר בצי המלכותי, לשירות פעיל וכשהיה במפרץ עדן ב-1940, סיכן את חייו כדי להציל את חייו של איש צוות אחר, אחרי שאונייתו נפגעה ממוקש ימי. ב-12 בספטמבר 1941 דווח כנעדר, כנראה הרוג, כשאונייתו התפוצצה וטבעה בים האדום.
זכרו של ג'וזף סטנהאוז מונצח בשונית סטנהאוז באנטארקטיקה, באיי שטלנד הדרומיים, ב--62.06667°N, -58.4°W
קריית הרצוג
קריית הרצוג (או קריית הרב הרצוג) היא שכונה בצפון־מזרח העיר בני ברק, מצפון לרחוב ז'בוטינסקי. השכונה נבנתה בשנת 1960 ונקראה על שמו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
השכונה ממוקמת מצפון לפרדס כץ וגובלת מצד צפון באזור התעשייה של בני ברק ובשכונות עבר הירקון שבצפון תל אביב, ממזרח בכביש 4 (כביש גהה) ופתח תקווה וכן ברמת גן. ויש בה 314 מבנים (בניינים)
בשנות השמונים הורחבה השכונה, עם הקמת שכונת-הבת "נחלת סירוקה" על ידי ארגון צעירי אגודת ישראל ('צא"י').
תולדות השכונה
השכונה הוקמה בתחום הכפר הערבי "אבו לבן" על ידי חברת משהב בשיתוף המפלגה הדתית לאומית בארצות הברית ותוכננה על ידי יצחק פרלשטיין לכלול 2,100 יחידות דיור לזוגות צעירים ועולים חדשים. אבן הפינה לשכונה נורתה ב-18 במרץ 1964.
השכונה הוקמה עבור אוכלוסייה דתית לאומית ואף חרדית בחלקיה. בשנים האחרונות חלו תמורות באופי השכונה: האוכלוסייה החילונית הידלדלה, ובד בבד נרשמה הגירה שלילית של האוכלוסייה הדתית לאומית לטובת פתח תקווה, רעננה וגבעת שמואל. במקומם התיישבו בשכונה משפחות וזוגות צעירים מן המגזר החרדי. בשנות התשעים קלטה השכונה עולים חדשים מחבר המדינות.
אתרים בשכונה
אחד מיסודותיה של קריית הרצוג וסמלה המוכר הוא תל אבו זיתון, הנקרא גם "הר הבדואים". למרגלות התל הוקם פארק שעשועים לילדי העיר בשם פארק גבעת הזית. בתקופת הקמת המדינה התגלה כי הר הבדואים שימש כמחבוא לחיילים בתקופת מלחמה בזמן שלטון הטורקים ואף לפני כן. עד היום ניתן למצוא בחלקו הלא משופץ כניסות לבונקרים תת-קרקעיים. פסגת התל מגודרת. עד לסוף המאה העשרים שכנה למרגלות התל ביצה שגבלה באזור התעשייה של העיר. כיום יובשה הביצה וכמעט אין זכר לקיומה. בסמוך לתל פועלת רכבת משא.
צפונית לקריית הרצוג נמצאות עתודות הקרקע האחרונות של בני ברק ונכון ל-2021 מוקמת שם שכונה חדשה בשם "בני ברק צפון". בנוסף לכך, השכונה קרובה לתחנת גשר אם המושבות של הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן.
בתי כנסת וקהילות בשכונה
מוסדות תורה וחינוך הפועלים בתחומי השכונה: ישיבת ברכת יוסף; ישיבת נחלת שלמה; ישיבת אור אליצור של הרב מסעוד בן שמעון; וכמו כן הישיבה התיכונית בני עקיבא בני ברק המוכרת יותר בשם "ישיבת קריית הרצוג" על שם השכונה בה היא שוכנת.
בתי הכנסת המרכזיים בשכונה הם "בית הכנסת האשכנזי המרכזי", "היכל שלמה", ושטיבלאך זיו יהודה. מאז שנת 2010, השכונה בעלת צביון חרדי מובהק. הוקמו בשכונה כמה בתי כנסת המאגדים תחתיהם קהילות מגוונות של הציבור החרדי, בעיקר מהמגזר הליטאי והספרדי המתגורר בשכונה.
בשכונה אף קיים סניף של תנועת "בני עקיבא". עקב הידלדלות האוכלוסייה הדתית-לאומית בשכונה בעשור האחרון, מספר בני הנוער הפוקדים את הסניף כיום מצומצם מאד.
בנוסף שוכן בשכונה רבי מאיר רוזנבוים, אדמו"ר חסידות פרמישלאן, שחצרו נמצאת ברחוב אברבנאל.
בסארי
חבל בסארי (צרפתית Pays bassari) הוא חבל ארץ בדרום-מזרחה של סנגל, סמוך לגבולה עם גינאה, ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו אשר הוכרז בשנת 2012. ההכרזה מקיפה שלושה אזורים סמוכים - בני הבסארי מתגוררים באזור הכפר סלמאטה (Bassari–Salémata), בני הבדיק סביב בנדפאסי (Bedik–Bandafassi) ובני הפולה בעיקר באזור הכפר דינדפלו (Fula–Dindéfello). בני כל-אחד משלושת האזורים האלה התיישבו בהם במהלך אלף השנים האחרונות, בתהליך מתמשך של נדידות ופלישות בלתי-פוסקות; ופיתחו תרבויות שונות, המשתלבות כל-אחת בסביבתה הטבעית המקומית.