cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם פון קולבאך
יצירה
בערך באותה תקופה החל את עיצוביו המפורסמים הממחישים את ההיסטוריה של האנושות עבור המוזיאון החדש בברלין, שבוצעו על ידי תלמידיו והושלמו בשנת 1860. הם מורכבים משישה ציורי קיר, המייצגים את מגדל בבל, הומרוס והיוונים, חורבן ירושלים, קרב ההונים (Hunnenschlacht) - ציור שנתן השראה לסימפוניה ה-11 של פרנץ ליסט. כמו כן יצר את כניסת הצלבנים בשערי ירושלים ועידן הרפורמציה. חורבן ירושלים היה עותק של ציור שמן קודם, שזכה להערכה רבה של פרידריך וילהלם הראשון מפרוסיה, והיה אז כבר באוסף של לודוויג הראשון מבוואריה.
הציורים הגדולים האלה שכל אחת מהן כולל למעלה ממאה דמויות, הוקפו בקומפוזיציות משניות סך הכל יותר מעשרים ציורים. הרעיון היה להתכנס סביב הדרמות ההיסטוריות בעולם כגורמי הציוויליזציה. כך צוירו דמויות אלגוריות של אדריכלות ואמנויות אחרות, של מדע ותחומי ידע אחרים. התצוגה שנבחרה הייתה דידקטית מרשימה לאורך גרם המדרגות הגדול במוזיאון החדש בברלין. גרם המדרגות ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה ונותרו רק עקבות מעבודתו של קולבאך.
דרכו הבולטת והראוותנית גם זיכתה אותו בעיסוק כמאייר ספרים. בין העיצובים החקוקים שלו גלריית איורים לשייקספיר, וגלריה לגתה ועוד.
בקומפוזיציות גדולות כמו חורבן ירושלים וקרב ההונים, קולבאך מגלה דמיון יצירתי. הוא משול למשורר דרמטי המספר את הסיפור, מתאר את האופי האנושי, תופס את הפעילות והסיטואציה, וכך כובש בסערה את עיני הצופה. הסגנון אולי רעשני מדי פעם, אך האפקט הוא חזק.
בשנים האחרונות לחייו היה קולבאך בעיקר עסוק בעבודה על הציור המונומנטלי קרב סלמיס.
משפחה
וילהלם פון קולבאך היה מייסד משפחת ציירים מפורסמת, כולל בנו הרמן פון קאולבך (1846-1909), בן דודו [12] פרידריך קולבאך (1822-1903) ובנו פרידריך אוגוסט פון קולבאך (1850-1920).
Disraeli Gears
Disraeli Gears הוא אלבומם השני של להקת קרים אשר סימן את השינוי בסגנון הלהקה לכיוון בלוז רוק ורוק פסיכדלי והיה להצלחה ענקית. כמה מהשירים באלבום נכתבו בידיי המשורר פיט בראון, כולל הלהיט "Sunshine of Your Love" - אחד מהשירים המצליחים של הלהקה בכל הזמנים.
עובדות
את מילות השירים באלבום כתבו כותבים רבים, והולחנו על ידי חברי הלהקה. רוב השירים מושרים על ידי ג'ק ברוס, מלבד השירים "Strange Brew" (אריק קלפטון), "Blue Condition" (ג'ינג'ר בייקר) ו-"Outside Woman Blues" (אריק קלפטון). האלבום הוקלט במשך חודש מאי 1967, ויצא לבסוף ב-16 בנובמבר 1967 על ידי חברת ההקלטות "Reaction Records" הבריטית. האלבום הוא אלבום בלוז רוק ורוק פסיכדלי בעיקרו, אך מכיל גם קטעי ג'אז (כמו בשיר "Blue Condition"), בלוז 12 תיבות (כמו בשיר "Take It Back") או תבניות מוזיקליות הדומות בתרכובתן המוזיקלית למוזיקת פופ מוקדמת, בדומה לשירים רבים של להקת הביטלס מאותה תקופה. אורך האלבום הכולל הוא 33:37 דקות.
האלבום היה להצלחה רחבה בהיקף עצום, והיה לאחד לאלבום הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 1967, ואחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית. האלבום הכיל מספר להיטים שהושמעו ברדיו הבריטי מאות פעמים, בהם "Strange Brew", "Sunshine of Your Love", ו- "SWLABR".
עטיפת האלבום
את האיור שעל הכריכה צייר האמן האוסטרלי מרטין שארפ שהתגורר באותו בניין עם קלפטון, בצ'לסי. שארפ היה לשותף דומיננטי מאוד של קלפטון, וביניהם נוצר קשר מקצועי הדוק, ובו השניים כתבו יחד חלק משירי האלבום, ושארפ אייר את כריכת האלבום. קשר זה המשיך גם לשנים הבאות, כששארפ אייר את כריכת האלבום Wheels of Fire וכתב יחד עם קלפטון את השירים "Tales of Brave Ulysses". את צילום חברי הלהקה שעל השער ובתוך חוברת האלבום צילם האמן בוב ווייטקר, הידוע בצילום עטיפות האלבומים של הביטלס. סשן הצילומים נערך ביולי 1967, כשצולמו חברי הלהקה בהייד פארק בלונדון. חלק מהתמונות צולמו אף בהר בן נוויס, ההר הגבוה באיים הבריטיים.
ביקורות
כריס ג'ונס, כתב רשת BBC בשנות השישים, תיאר את האלבום כ"כמוסה מושלמת של הנקודה בה הבלוז הפך פסיכדלי ולאחר מכן כבד ". בשנת 1993 הוכנס האלבום להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic תיאר את האלבום כ"אלבום רוק כבד מכריע של שנות ה -60". דייב סוונסון, כתב מגזין Ultimate Classic Rock הגדיר את האלבום כ"יצירת המופת שלהם". בשנת 1999 הוכנס האלבום להיכל התהילה של הגראמי.
האלבום נבחר כמספר 182 במהדורה השלישית של אלבומי ה-All Time Top 1000 של קולין לארקין (2000). בשנת 2003 האלבום דורג כמספר 114 ברשימת מגזיני הרולינג סטון של 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים. רשת VH1 הציבה את האלבום כאלבום ה-87 ברשימת האלבומים הגדולים בכל הזמנים לשנת 2001.
בשנת 2020 מגזין הרולינג סטון דירג את מחדש האלבום במקום ה-170 ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים.
Where Have I Known You Before
Where Have I Known You Before הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת Return to Forever והשני מאז שמוביל ההרכב צ'יק קוריאה שינה בתחליט את מהותו ושינה את הז'אנר שלו ממוזיקה לטינית וג'אז לטיני לפיוז'ן המושפע ממוזיקת הרוק והפאנק.
רקע
אף על פי שהסגנון של להקת Return to Forever נשאר ללא שינוי מאז אלבומה הקודם, Hymn of the Seventh Galaxy משנת 1973, חלו שינויים חשובים בסאונד ובהרכב הקבוצה. קוריאה התחיל להשתמש רבות בסינתיסייזרים, ומקומו של הפסנתר החשמלי, שהיה הכלי הדומיננטי באלבומים הקודמים, נדחק והפך לכמעט שולי. שינוי חשוב לא פחות היה החלפת הגיטריסט ביל קונורס באל דימיולה בן ה-19 בלבד. קונורס עזב את הלהקה לפני הקלטת האלבום כדי להתרכז בקריירת הסולו האקוסטית שלו. סיבה נוספת לעזיבתו הייתה חוסר הרצון שלו לנסוע לסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית, שהפכו תכופים יותר ויותר לאחר אלבומם השני Light as a Feather; הוא העדיף להישאר באזור סן פרנסיסקו.
ביקורות
ביקורת אתר AllMusic העניקה לאלבום 4 מתוך 5 כוכבים. מגזין Sputnikmusic העניק 4.5 כוכבים ואילו מדריך הג'אז של הרולינג סטון העניק 3 מתוך 5 בלבד. מדריך הג'אז של ספרי פינגווין העניק ציון דומה של 2 מתוך 4 כוכבים.
מועדון ספורט דימונה
מועדון ספורט דימונה, או בקיצור מ.ס דימונה, היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר דימונה, אשר משחקת בליגה א'.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 2004 לאחר שהפועל דימונה התפרקה, אך היא עדיין הייתה ידועה בשם "הפועל דימונה". הקבוצה עלתה לליגה ב' בעונת 2005/2006. הקבוצה העפילה (עם המאמן אהוד כחילה) בסיום עונת 2015/2016 לליגה א' דרום ושיחקה בה במשך שתי עונות עד שבתום עונת 2017/2018 ירדה חזרה לליגה ב'. בסיום עונת 2019/2020 (עם המאמן שמעון ביטון) חזרה הקבוצה לליגה א' דרום לאחר שתי עונות בליגה ב', לאחר שניצחה ב-20 משחקים, סיימה 3 משחקים בתיקו, והפסידה במשחק אחד בלבד במהלך העונה.
טירת בודיאם
טירת בודיאם (באנגלית: Bodiam Castle) היא טירה עם חפיר מהמאה ה-14 ליד רוברטסברידג' במזרח סאסקס, אנגליה. הטירה נבנתה בשנת 1385 על ידי סר אדוארד דלינגריג', אביר לשעבר של אדוארד השלישי, באישורו של ריצ'רד השני, כדי להגן לכאורה על האזור מפני פלישת צרפת במהלך מלחמת מאה השנים. הטירה תוכננה בצורת ריבוע ללא מגדל עוז וחדריה השונים בנויים סביב חומות ההגנה החיצוניות והחצרות הפנימיות. פינותיה וכניסותיה מודגשות חזותית בצריחים בעלי שינות. המבנה, הפרטים והמיקום בנוף המימי המלאכותי מעידים כי חזותה הייתה היבט חשוב בעיצובה כמו גם ייעודה להגנה. הייתה היא ביתם של משפחת דלינגריג' (Dalyngrigge) ומרכז האחוזה של בודיאם.
חזקת טירת בודיאם עברה בתוך משפחת דלינגריג' בירושה במשך מספר דורות, עד שהשושלת נכחדה, אז עברה הטירה בנישואים למשפחת לבקנור (Lewknor). במהלך מלחמות השושנים תמך סר תומאס לבקנור בבית לנקסטר, וכאשר ריצ'רד השלישי מבית יורק הפך למלך ב-1483, נשלח כוח להפעיל מצור על טירת בודיאם. לא מתועד אם המצור יצא לבסוף אל הפועל, אך נהוג לחשוב שבודיאם נכנעה ללא התנגדות רבה. הטירה הוחרמה, אך הוחזרה לבני הזוג לבקנור כאשר הנרי השביעי מבית לנקסטר הפך למלך בשנת 1485. צאצאי משפחת לבקנור היו הבעלים של הטירה לפחות עד למאה ה-16.
עם תחילת מלחמת האזרחים האנגלית ב-1641, טירת בודיאם עברה לרשותו של לורד ת'אנט. הוא תמך באבירות המלכותית, ומכר את הטירה כדי לעמוד בתשלום קנסות שהוטלו עליו על ידי הפרלמנט. לאחר מכן פורקה הטירה, ונותרה כחורבה ציורית עד לרכישתה על ידי ג'ון פולר בשנת 1829. תחת חסותו שוחזרה הטירה באופן חלקי עד שנמכרה לג'ורג' קוביט, הברון הראשון של אשקומב, ולאחר מכן ללורד קורזון, שניהם לקחו על עצמם ביצוע עבודות שיקום נוספות.
כיום, הטירה מוגדרת ומוגנת כבניין רשום בדרגה I ומונומנט רשום. הטירה עברה לבעלות קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי בשנת 1925, כתרומה של הלורד קורזון לאחר מותו, והיא פתוחה לציבור.
רקע
אדוארד דלינגריג' (Edward Dalyngrigge) היה הבן הצעיר יותר ולכן נשללו ממנו אחוזותיו של אביו באמצעות נוהג העדפת הבן הבכור, עקב כך הוא נאלץ לעשות את הונו בעצמו. עד 1378, הוא החזיק באחוזה בבודיאם בזכות נישואיו לבת משפחה בעלת קרקע. מ-1379 עד 1388, דלינגריג' היה אביר הפלך של סאסקס ואחד האנשים המשפיעים ביותר במחוז. בתקופה זו הגיש למלך בקשה לקבלת רישיון לקרנל (בניית טירה), ומלחמת מאה השנים התנהלה בין אנגליה לצרפת כבר במשך 50 שנה כמעט. אדוארד השלישי מאנגליה (שלט בשנים 1327–1377) לחץ על תביעתו לכס המלכות הצרפתי והבטיח את השטחים של אקיטן וקאלה. דלינגריג' היה אחד מאנגלים רבים שנסעו לצרפת כדי לחפש את מזלם כחברים בחברות החופשיות (Free Companies) - קבוצות של שכירי חרב שנלחמו עבור ההצעה הגבוהה ביותר. הוא עזב לצרפת ב-1367 ונסע עם ליונל, דוכס קלרנס ובנו של אדוארד השלישי. לאחר שנלחם תחת הרוזן מארונדל, הצטרף דלינגריג' לפלוגתו של סר רוברט נולס , מפקד ידוע לשמצה, שנחשב כמי שהרוויח 100,000 מטבעות כתר זהב כשכיר חרב בשוד וביזה. כחבר בחברות החופשיות גייס דלינגריג' את הכסף לבניית טירת בודיאם וחזר לאנגליה ב-1377.
חוזה ברוז' (1375) הבטיח שביתת נשק למשך שנתיים, אך לאחר שפג תוקפו התחדשו הקרבות בין אנגליה לצרפת. בשנת 1377 ירש ריצ'רד השני את אדוארד השלישי. במהלך המלחמה נאבקו אנגליה וצרפת על השליטה בתעלת למאנש, עם פשיטות בחופים של שני עברי התעלה. עם חידוש פעולות האיבה, הצביע הפרלמנט כי יש להפנות הוצאות ומשאבים על הגנה וביצור החוף הדרומי של אנגליה, והגנות הוקמו בקנט בציפייה לפלישה צרפתית. בתקופה זו החלה תסיסה פנימית במקביל לאיומים החיצוניים, ודלינגריג' היה מעורב בדיכוי מרד האיכרים האנגלי ב-1381. בשנת 1383 קיבלה הנחלה של בודיאם צ'רטר המתיר לקיים שוק שבועי ויריד שנתי. בשנת 1385, צי של 1,200 ספינות - שהורכב מקוגים, ארבות וגאליות - התאסף מעבר לתעלת למאנש ב-Sluys, פלנדריה; אוכלוסיית דרום אנגליה נכנסה למצב של פאניקה. מאוחר יותר באותה שנה, קיבל אדוארד דלינגריג' את הרישיון לבצר את אחוזתו.
בנייה ושימוש
הרישיון של דלינגריג' מריצ'רד השני איפשר לו לבצר מחדש את בית האחוזה הקיים שלו, אך במקום זאת בחר באתר חדש לבנות עליו טירה. הבנייה הושלמה בשלב אחד, ורוב הטירה נבנתה באותו סגנון אדריכלי. הארכאולוג דייוויד ת'קרי הסיק מכך שטירת בודיאם נבנתה במהירות, כנראה בגלל האיום מצד הצרפתים. טירות אבן נבנו, בדרך כלל, תוך זמן רב והיו יקרות לבנייה, ולעיתים קרובות עלו אלפי פאונד. דלינגריג' היה קפטן נמל ברסט בצרפת בשנים 1386 עד 1387, וכתוצאה מכך, ככל הנראה, נעדר בשנים הראשונות לבניית הטירה. הוא החליף את בית האחוזה הישן הראשי של דלינגריג' כמעונו והמרכז המנהלי של האחוזה. אין תיעוד תאריכי בו הושלמה טירת בודיאם, אך ת'קרי מציע שזה התרחש לפני 1392; לדלינגריג' לא נותר זמן רב לשהות בטירה לאחר השלמתה, מכיוון שנפטר ב-1395.
את האחוזות של דלינגריג', כולל הטירה, ירש בנו, ג'ון דלינגריג'. כמו אביו, ג'ון נהנה מחסדו של המלך ותואר "אביר המלך". בשנת 1400 הוענקה לו קצבה שנתית של 100 מארק על ידי המלך. הוא מת ב-27 בספטמבר 1408, והותיר אחריו צוואה לפיה רכושו יעבור לאלמנתו אליס למהלך חייה. מאחר שלא היו להם ילדים, עם מותה של אליס (שהתרחש ב-1442), העיזבון עבר לבן דודו של ג'ון, ריצ'רד דאלינגריג', בנו של אחיו של אדוארד וולטר. עם מותו של ריצ'רד בשנת 1470, ולאחר שאחיו ויליאם מת לפניו, הוא הותיר את האחוזות לסר רוג'ר לבקנור, בנו של אחותו של ריצ'רד פיליפ דאלינגרידג'. (פיליפ התחתן עם סר תומאס לבקנור מהורסטד קיינס לפני 1417, ומת ב-1421; סר תומאס, שערך נישואים שניים, מת ב-1452). בדרך זו, טירת בודיאם עברה ממשפחת דלינגריג' למשפחת לבקנור.
סר תומאס לבקנור, בנו של סר רוג'ר, תמך בבית לנקסטר במהלך מלחמות השושנים, שהחלו בשנת 1455. כאשר ריצ'רד מבית יורק עלה לכס המלכות כריצ'רד השלישי ב-1483, הואשם לבקנור בבגידה והעלאת לוחמים לדרום-מזרח אנגליה. בנובמבר 1483, דודו של לבקנור ותומאס הווארד, הרוזן מסארי , קיבלו אישור לבנות יחידה צבאית ולצור על טירת בודיאם, שבה שכן לבקנור. לא נרשם אם המצור יצא לדרך, ות'קרי משער שלבקנור נכנע ללא התנגדות רבה. רכושו הוחרם, וניקולס ריגבי מונה לאחראי מנהלי על הטירה. עם עלייתו של הנרי השביעי לכס המלכות האנגלי בוטלה האחריות המנהלית, וטירת בודיאם הוחזרה ללבקנור. עם זאת, לא כל האדמה שמסביב הוחזרה למשפחה עד 1542. חזקת טירת בודיאם עברה מספר דורות במשפחת לבקנור. אף על פי שניתן לעקוב אחר הירושה של הטירה במאות ה-16 וה-17, יש מעט המצביע על אופן השימוש בה בתקופה זו, או אם המשפחה שהתה בה זמן רב.
לאחר מותו של סר רוג'ר לבקנור ב-1543, נחלקו אחוזותיו בין צאצאיו, והטירה והאחוזה פוצלו. ג'ון לבט מסילהרסט רכש את הטירה בשנת 1588. ב-1623, רוב האחוזות של בודיאם נקנו על ידי סר ניקולס טופטון, לימים רוזן ת'אנט. עם מותו של ניקולס ב-1631, בנו, ג'ון טופטון, הרוזן השני מת'אנט, ירש את רכושו של אביו. היה זה ג'ון טופטון שאיחד את החזקה בטירה ובאחוזה כשקנה את טירת בודיאם ב-1639. ג'ון טופטון תמך באינטרס המלכותי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, והוביל מתקפה על לווס, והיה מעורב בתבוסה המלכותית בהיוורדס היט. הפרלמנט החרים חלק מאדמותיו ב-1643, ועוד ב-1644, וכן קנס אותו ב-9,000 ליש"ט (1,600,000 ליש"ט כיום). כדי לעמוד בתשלום הקנס שהוטל עליו, מכר טופטון את טירת בודיאם במרץ 1644 תמורת 6,000 ליש"ט (1,100,000 ליש"ט כיום) לנתנאל פאוול, חבר פרלמנט.
חורבות ציוריות
לאחר מלחמת האזרחים, הפך פאוול לברון על ידי צ'ארלס השני. למרות שאין תיעוד מתי טירת בודיאם פורקה, כנראה תהליך זה החל להתרחש לאחר שנקנתה על ידי פאוול. במהלך ואחרי מלחמת האזרחים, טירות רבות פורקו כדי למנוע שימוש חוזר מחומרי הגלם שלהן. לא כולן נהרסו כליל, ובחלק מהמקרים אף הקפידו למנוע את השחתת המבנה שלא לצורך. בבודיאם, הטירה הוגדרה כחשובה דיה בכדי לפרק רק את הברביקן, הגשרים והמבנים שבתוכה. כשנתנאל פאוול מת ב-1674 או 1675, טירת בודיאם הועברה לבנו, שנקרא גם הוא נתנאל. לאחר מות נתנאל השני, הטירה עברה לרשותה של כלתו, אליזבת קלית'רו.
בשנת 1722 קנה סר תומאס וובסטר את הטירה. במשך יותר ממאה שנה, טירת בודיאם והאחוזה הקשורה אליה עברה בירושה במשפחת וובסטר. בתקופה זו הפך האתר לפופולרי כסוג מוקדם של אטרקציה תיירותית בשל הקשר שלו עם תקופת ימי הביניים. הרישומים הראשונים של טירת בודיאם הם מאמצע המאה ה-18, אז הוצגה כחורבה מכוסה קיסוס. חורבות ומבנים מימי הביניים כמו טירת בודיאם שימשו השראה לתחייה באדריכלות הגותית ולשיקום מבנים ישנים.
סר גודפרי וובסטר השלישי החל לחפש קונים לטירה בשנת 1815, ובשנת 1829 הצליח סוף סוף למכור אותה ו-97 דונם (24 אקר) מהאדמה שמסביב לג'ון "מד ג'ק" פולר תמורת 3,000 ליש"ט (280,000 ליש"ט היום). פולר תיקן את אחד הצריחים, הוסיף שערים חדשים לאתר והסיר קוטג' בתוך הטירה שנבנה במאה ה-18; הוא חשב כי קנה את הטירה כדי למנוע ממשפחת וובסטר לפרק אותה ולעשות שימוש חוזר בחומרים שלה. ג'ורג' קוביט, לימים הברון אשקומב, רכש את הטירה ו-97 הדונמים מנכדו של פולר ב-1849, תמורת למעלה מ-5,000 ליש"ט (550,000 ליש"ט כיום). קוביט המשיך בשיפוצים שפולר התחיל. הוא הזמין את הסקר המפורט הראשון של טירת בודיאם ב-1864, וביצע תיקונים בצריח שבפינה הדרום-מערבית של האתר, שקרס כמעט כולו. מכיוון שהייתה אז אופנה לחורבות מכוסות קיסוס, הצמחייה לא הוסרה למרות השפעתה המזיקה על הבנייה, והעצים שהשתרשו בחצר נותרו.
לורד קורזון גמר אומר כי "אוצר נדיר כל כך [כמו טירת בודיאם] לא צריך ללכת לאיבוד לארצנו ולא לחלל אותו בידיים חסרות כבוד". קורזון ערך בירורים לגבי רכישת הטירה, אך קוביט לא היה מעוניין למכור אותה. עם זאת, לאחר מותו של קוביט, הצליח קורזון לעשות עסקה עם בנו של קוביט, והוא קנה את טירת בודיאם ואדמותיה ב-1916. קורזון החל בתוכנית חקירת המצב הקיים בבודיאם ב-1919, ועם האדריכל וויליאם וייר שיחזר חלקים מהטירה. החפיר, בעומק ממוצע של כ-1.5 מטרים, ובעומק מרבי של 2.1 מטרים בפינה הדרום-מזרחית, נוקז והוסרו 0.9 מטרים של בוץ וסחף. במהלך החפירות התגלו הבסיסים המקוריים של הגשרים לטירה. משוכות וגדרות בקרבת מקום הוסרו כדי לספק נוף פתוח של הטירה. בפנים נערכו חפירות ובמרתף הצריח הדרום-מערבי התגלתה באר מים. הצמחייה נוקתה, עבודות האבן תוקנו ומפלס הרצפה המקורי הוקם מחדש ברחבי הטירה. נבנה קוטג' כדי לספק מוזיאון להצגת הממצאים מהחפירות ששימש כבית לאב-הבית. טירת בודיאם ניתנה לקרן הלאומית ב-1925.
הקרן הלאומית המשיכה בעבודות השיקום, והוסיפה גגות חדשים למגדלים ולשערי הכניסה. החפירות חודשו ב-1970, והחפיר שוב יובש. טירת בודיאם שימשה במונטי פייתון והגביע הקדוש (1975) כשוט מכונן שזיהה אותה כ"מצודת הביצות" ברצף "סיפורו של סר לנסלוט". היא אף שימשה בעבר לצילומים של Camelot, פרק של The Goodies ששודר ב-1973. מאוחר יותר הייתה למיקום הצילומים של סדרת דוקטור הו, "שדי המלך", ששודרה ב-1983.
ב-1990 ביצעה הוועדה המלכותית למונומנטים ההיסטוריים של אנגליה סקר של עבודות העפר המקיפות את טירת בודיאם. בשנות ה-90 של המאה ה-20, טירת בודיאם עמדה במרכזו של פולמוס בחקר הטירה על האיזון בין פרשנויות מיליטריסטיות וחברתיות לאתרים כאלה. הטיעונים התמקדו באלמנטים כמו עוצמתן לכאורה של ההגנות - כמו החפיר המרשים - ואלמנטים חזותיים. שוער כי ניתן היה לנקז את החפיר תוך יממה מכיוון שהסוללה המקיפה אותו לא הייתה מהותית, וכי ככזה הוא לא היווה מכשול רציני לצד התוקף. כמו כן, החלונות הגדולים בחלק החיצוני של הטירה היו לנקודות תורפה הגנתיות. הטירה היא מונומנט רשום, ומשמעותה כמבנה היסטורי "בעל חשיבות לאומית" ואתר ארכאולוגי שקיבל אות שימור מפני שינויים בלתי מורשים. זהו גם בניין רשום בדרגה I, ומוכר כמבנה בעל חשיבות בינלאומית. כיום הטירה פתוחה לקהל, ולפי נתונים שפרסם איגוד אטרקציות המבקרים המובילות, כמעט 175,598 אנשים ביקרו בשנת 2017. לדעתו של ההיסטוריון צ'ארלס קולסון, בודיאם "מייצג את האידיאל הפופולרי של טירה מימי הביניים".
מיקום ונוף
מיקומה של הטירה נבחר לכאורה כדי להגן על החוף הדרומי של אנגליה מפני פשיטות של הצרפתים. סקר נוף של הוועדה המלכותית למונומנטים היסטוריים הגיע למסקנה שאם אכן היה זה המקרה, אזי טירת בודיאם ממוקמת בצורה יוצאת דופן, שכן היא רחוקה מקו החוף של ימי הביניים.
האזור המקיף את טירת בודיאם עוצב בעת בניית הטירה, כדי להגביר את המשיכה והפן האסתטי שלה. הארכאולוגים אוליבר קרייטון ורוברט הייאם תיארו את סביבת בודיאם כאחת הדוגמאות הטובות ביותר לעיצוב נוף כדי להדגיש טירה. תווי המים היו נרחבים במקור, אך רק החפיר שרד, יחד עם עבודות העפר שנותרו מבנייתו. המים לחפיר המלבני מגיעים מכמה מעיינות, חלקם בתוכו, והם ההקשו על ניקוזו במהלך החפירות של שנות ה-30 במאה ה-20. בעוד חפיר יכול למנוע מהתוקפים לגשת לבסיס חומות הטירה, במקרה של בודיאם הוא גם הביא לכך שהטירה תיראה גדולה ומרשימה יותר על ידי בידודה בנוף. החפיר נחשב כיום יותר כמאפיין נוי מאשר להגנה. הגישה לטירה דרך החפיר ובריכות הלוויין היא עקיפה, ונותנת למבקרים את הזמן לצפות בפאר של הטירה. ההיסטוריון הצבאי קתקרט קינג מתאר את הגישה כאדירה, ורואה אותה כשווה לטירות מהמאה ה-13 של אדוארד הראשון בוויילס, כמו טירת קרפילי.
הטירה יושבת בערך באמצע החפיר. השער האחורי היה מחובר בעבר לגדה הדרומית של החפיר באמצעות גשר מתרומם וגשר עץ ארוך. הכניסה הראשית בצד הצפוני של הטירה מחוברת היום לגדה הצפונית בגשר עץ, אך התוואי המקורי כלל שני גשרים: אחד מהכניסה הראשית לאי בחפיר, ואחר המחבר את האי אל הגדה המערבית. על פי רוב, הגשר היה סטטי, מלבד הקטע הקרוב ביותר לגדה המערבית, שהיה אמור להיות גשר מתרומם. האי בחפיר נקרא האוקטגון, ובחפירות שבוצעו בו נחשף גרדרובה (שירותים), מה שמרמז שייתכן שהיה שומר באי, אם כי לא ברור באיזו מידה הוא היה מבוצר. האוקטגון היה מחובר לברביקן באמצעות גשר, כנראה גשר מתרומם. 28 בתי השימוש בטירה התנקזו ישירות לתוך החפיר, שלדבריו של הארכאולוג מתיו ג'ונסון שימש למעשה כ"ביוב פתוח".
חוץ וכניסות
צורתה של טירת בודיאם ריבועית בערך. סוג זה של טירה, עם חצר מרכזית ומבנים על קירות המגן, היה אופייני לאדריכלות טירות במאה ה-14. טירת בודיאם תוארה על ידי ההיסטוריון הצבאי קתקרט קינג כדוגמה השלמה ביותר לטירה ריבועית ששרדה. בכל אחת מארבע הפינות יש צריחים עגולים, עם צריחים מרכזיים מרובעים בקיר הדרומי, המזרחי והמערבי. הכניסה הראשית היא שער בעל שני צריחים בחזית הצפונית של הטירה. ישנה כניסה שנייה מדרום והשער האחורי הוא עובר דרך צריח מרובע שבאמצע החומה הדרומית. הצריחים בני שלוש קומות, גבוהים מהחומות וקירות המגן והמבנים בטירה, שגובהם שתי קומות.
בין האוקטגון לשער הראשי בקיר הצפוני היה ברביקן, שמעט ממנו שרד - רק חלק מהקיר המערבי - למרות שהמבנה היה במקור בן שתי קומות. המבנה ששרד כולל חריץ לשער מתרומם לשער הצפוני של הברביקן, אם כי אין צירים לשערים. בסיסו של הגרדרובה מדגים שהקומה השנייה סיפקה מקום למגורים, כנראה חדר שמירה. רישומים מסוף המאה ה-18 מציגים את קומת הקרקע של הברביקן עדיין עומדת וכוללת פרטים כגון קמרונות בתוך המעבר.
השער בחומה הצפונית של הטירה בגובה שלוש קומות, וכיום ניתן להגיע אליו באמצעות גשר סטטי. במקור, הוא היה מחובר לברביקן על ידי גשר מתרומם. חלקו העליון של השער הראשי מעוטר, ויש בו חרכי ירי בצריחיו. השער הראשי הוא החלק היחיד של הטירה שיש בו חרכי ירי, וקיר המגן והצריחים בהם משובצים חלונות הם לשימוש ביתי ולא צבאי. תחת חדרי השמירה בקומת הקרקע ישנו מרתף. במקור היו שלושה משקופי עץ בפתחי המעבר. מעל מעבר הכניסה קיימת קשת בשער, למרות שהיא לא מובילה לשום מקום. תקרת המעבר בשער הראשי אל הטירה מקומרת ומנוקבת בפתחי הריגה. ככל הנראה, פתחי ההריגה שימשו להפלת חפצים על תוקפים, בדומה למשיקולי, או לשפיכת מים כדי לכבות שריפות.
ממש מעל השער, יש שלושה שלטי הרלדי מגולפים בתבליט לתוך הקשת. השלטים הם של משפחות Wardeux, Dalyngrigge ו-Radynden משמאל לימין. מגן ה-Wardeux היה עבור אשתו אליזבת, ומגן ה-Radynden היה עבור אמו אליס (אחת משלוש בנותיו של ג'ון דה ראדינדן). מעל שלטי התבליט נמצא הגה הנושא סמל ראש חד-קרן. שלושה שלטי הרלדי מעטרים גם את השער האחורי; הזרוע המרכזית היא זו של סר רוברט קנולס, שאדוארד דלינגריג' נלחם עבורו במלחמת מאה השנים, אך אלה שצמודים אליה ריקים.
פנים
למרות שהחלק החיצוני של טירת בודיאם שרד ברובו, החלק הפנימי שלה נותר הרוס. המבנים שבתוך הטירה היו צמודים לקירות המגן. עם זאת, השרידים השתמרו במצב מספק על מנת ליצור מחדש את תוכנית הטירה. המבנה חולק לאזורי מגורים נפרדים עבור האדון ומשפחתו, אורחים בעלי מעמד גבוה, כוחות המצב ומשרתים. האור הדרומי של הטירה כלל את האולם הגדול, המטבחים והחדרים הנלווים. האולם הגדול, ממזרח לשער האחורי הממוקם במרכז, היה בגודל של 7.3 מטרים על 12.2 מטרים והיה גבוה כמו קירות המגן. ממערב לאולם הגדול שכנו המזווה והמזנון, שהיו מקושרים לאולם הגדול במעבר. מתחת לשלוש הקשתות שנותרו עומדות בעינן היו מעברי גישה לחדרים שונים, למזווה, למזנון ולמטבח, שהיה בצד המערבי המרוחק של האזור הדרומי. פריסה זו הייתה אופיינית לבתים גדולים מימי הביניים. האולם הגדול היה המרכז החברתי של הטירה, ובו היה האדון מארח את אורחיו. המזנון והמזווה מוקמו בקומה התחתונה, ומעל היה חדר שמטרתו לא ידועה. למזנון היה מרתף ששימש לאחסון בירה ויין, בעוד שבמזווה אוחסנה האספקה למטבח. כדי למנוע מהחום של תהליך הבישול להפוך לבלתי נסבל, המטבח נבנה לגובה של 2 קומות - גבוה כמו קירות המגן - וסיפק חלל גדול לקליטת החום. בצריח הדרום-מערבי הייתה באר מים, ממנה היו שואבים מים לבני הבית.
לאורך הקיר המזרחי היו קפלה, אולם ומבואה. כדי לספק חלל המתאים לייעוד של קפלה, קיר המגן שבסמוך לפינה הצפון-מזרחית נבנה באופן הבולט ב-2.70 מטרים לתוך החפיר. כלומר, הוא בלט ממישור שאר הקיר שלאורך הצד המזרחי. מיד מדרום לקפלה היה מקום הלינה העיקרי של האדון ומשפחתו. הבניינים היו בני שתי קומות ושולב בהם מרתף. למרות כל המצוין, הפריסה המדויקת של החדרים אינה ברורה.
לאורך קיר המגן המערבי שכנו אולם נוסף ומטבח. לא בטוח למה שימשו אלה, אם כי סביר להניח שאלו נועדו לספק את צורכי משק הבית. ל"אולם השומרים" לא היו חלונות בצדו המערבי והוא היה חשוך יחסית לאולם הגדול. כמו כן ב"אולם השומרים" לא היה אח, בניגוד לאולם הגדול בו היה אח גדול. האולם הגדול היה צמוד למטבח, עם חיבור ישיר ביניהם. מעל "אולם השומרים", שגובהו הוגבל לקומת הקרקע, היה חדר ללא אח ומטרתו לא ברורה.
מזרחית לשער הראשי נבנה בניין בן שתי קומות עם קומת מרתף. המרתף שימש ככל כנראה לאחסון בעוד שתי הקומות הנוספות סיפקו מקום למגורים. מטרת המבנים לאורך הקיר המערבי של האזור הצפוני אינה ברורה. הסידור הדליל, עם מעט אמצעי תאורה, הוביל להשערות שהוא שימש כאורווה, אולם אין בו ניקוזים הקשורים בדרך כלל לאורוות. לצריח בפינה הצפון-מערבית של הטירה היו גרדרובה ואח בכל אחת משלוש הקומות מעל הקרקע, ומתחתיה קומת מרתף.
בארץ ישראל (כתב עת)
בארץ ישראל היה ירחון מחקר, ספרות ופובליציסטיקה ישראלי שראה אור בין השנים 1969–1992 בתמיכת המפלגות גח"ל והליכוד.
הקמתו ויעדו
כתב העת הוקם על ידי חברת "היום", המוציאה לאור של היומון "היום", לאחר שהעיתון נסגר ב-15 בדצמבר 1969. קבוצה קטנה מקרב עובדי עיתון "היום" לשעבר, נטלה על עצמה את המשך ההוצאה לאור של כתב העת. כמו כן הוחלט בחברת "היום" שכתב העת יהיה ריווחי. ובדרך זו התנהל "בארץ ישראל" במשך כעשרים וחמש שנים, עד לסגירתו בשנת 1992.
תחילה ראה כתב העת אור תחת הכותר: משק וכלכלה בארץ ישראל, בגיליונות 5-1, בעריכת ח"כ יוסף קרמרמן, בשנת 1970. החל מחודש ניסן תשל"א אפריל 1971, בגיליונות 6–196, ראה אור כתב העת תחת הכותר ארץ ישראל. בגיליונות 200-197 ראה אור תחת הכותר מוקד, ובגיליונות 225-201, תחת הכותר "בארץ ישראל".
מערכת "בארץ ישראל" חתרה להוציאו לאור כבמה קבועה לחילופי רעיונות, לא רק במעגלים של חברי גח"ל ואוהדיה, אלא גם בשיתוף מעגלים רחבים יותר. וכפועל יצא, ניתנה ב"בארץ ישראל" במה לסופרים, לאישי ציבור ולחברי כנסת ממפלגות שונות. ובמילים אחרות, "בארץ ישראל" שימש אכסניה לסופרים והעיתונאים של המחנה הלאומי וגם לאלה שבאו מחוגים פוליטיים אחרים. מדיניות זו של פתיחות העניקה לירחון אמינות ועניין בקרב ציבור הקוראים.
הגליונות הודפסו בכ-3,000–4,000 עותקים להפצה, שהופקו ונכרכו בבית דפוס מופת-רוזמרין, בדפוס "דבר", דפוס "כרמל" ואחרים, בתל אביב. גיליונו האחרון, מספר 225, ראה אור בתשרי תשנ"ג – אוקטובר 1992, ובו ראיון עם דוד לוי, שר החוץ לשעבר ומ"מ יושב ראש "הליכוד", תחת הכותרת: "הליכוד יחזור לעצמו, העם יחזור אליו", שנערך על ידי יוסף קיסטר.
מערכת העיתון שכנה בשני חדרים בקומה שלישית במצודת זאב בתל אביב. היא העסיקה צוות מצומצם, ובו עורך (במשרה מלאה או חלקית), מזכירה בחצי משרה ושליח. העיצוב הגרפי של "בארץ ישראל" נערך על ידי גרפיקאים אחדים בהם: אורי בן-יהודה, מוטי פז, אלישע שמואלי, כלנית יונה, סטודיו חן 7, גרשון גורפן ואחרים. מנהל כתב העת ומחלקת המינויים והמודעות שלו היה אייזיק אולקניצקי (1919–2012), שרכש לו ניסיון רב בתחום זה עוד בעבודתו בעיתונים: "המשקיף", "חרות" ו"היום" ובהפצת עלונים של תנועת החרות, גח"ל והליכוד.
כל גיליונות כתב העת בכותריו: "משק וכלכלה בארץ ישראל", "ארץ ישראל", "מוקד" ו"בארץ ישראל", מצויים בספרייה הלאומית בירושלים ובארכיון מכון ז'בוטינסקי בתל אביב.
עורכים וכותבים
העורך האחראי של "בארץ ישראל" כל שנות קיומו היה ח"כ חיים קופמן וגם השתתף בכתיבת מאמרים רבים. העורך הראשון היה אברהם (אברשה) בן-משה, בשנים 1971–1985. אחר כך, היה העורך יוסף קיסטר, בשנים 1985–1989. לימור לבנת הייתה עורכת כתב העת חודשים אחדים. ואחריה, שלמה (סאלק) אוקון מינואר 1990 עד סגירת הירחון. מאמרי המערכת בשנים הראשונות נכתבו על ידי העיתונאי אביעזר גולן (גולדשטיין).
ב"בארץ ישראל" השתתפו חוקרים, עיתונאים ופובליציסטים רבים, בהם: יוסי אחימאיר עיתונאי ב"מעריב", מנהל לשכת יצחק שמיר וח"כ, השר יורם ארידור, הסופר אהרן אמיר, דן אחיגל ( דניאל דגן), ישעיהו אביעם עיתונאי ב"מעריב", אפרים אבן, זאב אופירי, לאה אלון (קיסטר), אמיר ארז, עו"ד משה ארידור, החוקר יוחנן ארנון מנהל "ספריית אחד העם" בבית אריאלה בתל אביב, יזהר ארנון, יוסף בן-אהרן, עו"ד ידידיה בארי ח"כ בכנסת ה-8 של הליכוד, ח"כ בנימין זאב בגין, ד"ר יוחנן בדר, אריה בכר, משה בלע, ד"ר יצחק בן-גד, משה בן-שאול, יעקב בר-און, ד"ר יצחק דוד, ד"ר אברהם הלר, שרה וינר, פרופ' שמעון זקס, יתיר זר, יצחק ינאי, יהושע ילין עיתונאי ב"ידיעות אחרונות", צבי ישיב, לבנה מושון, ח"כ עו"ד דב מילמן חבר הכנסת השביעית מטעם "גח"ל" ושגריר ישראל בפורטוגל, המשורר יחזקאל אבי שב"י-מאור (פולרביץ), פרופ' יוסף נדבה, גרשון סתיו, גידי פרישטיק, יוסף אהרון פרנקל יושב ראש "אגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל", ד"ר מאיר (מארק) קהאן, הרב ד"ר חיים שיין, הרב ד"ר יצחק אלפסי, יהודה קופף, אבי גל (קיסטר), ח"כ עוזי לנדאו, ח"כ דב שילנסקי, יוסי קר, סמדר בת-אדם, אהרון דולב, שאול הון, שלמה קור, יוסף פרידלנדר, ד"ר נסים קזז, יושב ראש הכנסת ח"כ והשר דב שילנסקי ורבים אחרים.
מדורים ונושאים
גיליונות אחדים הוקדשו לנושאים. כך למשל, ראה אור גיליון חגיגי לציון 60 שנה לייסוד ברית הצה"ר, גיליון לכבוד 105 שנה להולדתו של זאב ז'בוטינסקי בעריכת פרופ' יוסף נדבה, גיליון לקראת יובל השמונים של ד"ר יוחנן בדר, וגיליון לקראת הוועידה הי"ג של תנועת החרות בינואר 1977. כמו כן, היה מדור קבוע "דף לחבר" לידיעות ולהודעות של גח"ל והליכוד.
You (שיר של תורניקה קיפיאני)
You (בעברית: אתה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הגאורגי תורניקה קיפיאני. השיר יצג את גאורגיה באירוויזיון 2021.
רקע
תורניקה קיפיאני נבחר לייצג את גאורגיה בתחרות האירוויזיון 2020 ב-31 בדצמבר 2019 לאחר זכייתו בתוכנית Georgian Idol. לאחר שהתחרות בוטלה בעקבות מגפת הקורונה, הודיעה רשות השידור הגאורגית, ב-26 בינואר 2021 כי קיפיאני יישאר וייצג את המדינה באירוויזיון 2021.
ב-1 במרץ 2021 נודע שם השיר עימו בואנו ייצג את גאורגיה באירוויזיון, "You". השיר שובץ להופעה בחציו השני של חצי הגמר השני של אירוויזיון 2021.
באירוויזיון
ב-20 במאי 2021, קיפיאני ביצע את השיר בחצי הגמר השני של התחרות ולא הצליח להעפיל לגמר, לאחר שהגיע למקום ה-16 עם 16 נקודות.
עומר חייג'אווי-פירכנר
עומר חייג'אווי-פירכנר (בגרמנית: Omar Haijawi-Pirchner; נולד ב-26 בפברואר 1980 במחוז גמונד) הוא קצין המשטרה הפדרלית של אוסטריה. מאז 1 באוגוסט 2017 הוא היה ראש משרד המשטרה הפלילית של אוסטריה תחתית, עובד המדינה הצעיר ביותר בארצו בתפקיד כזה. מתחילת דצמבר 2021, הוא עומד בראש המחלקה החדשה לביטחון המדינה ומודיעין שאך זה הוקמה.
קריירה
חייג'אווי-פירכנר נולד במחוז גמונד שבאוסטריה התחתית כבנו של רופא קהילה ירדני וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון הפדרלי בגמונד ב-1998. חייג'אווי-פירכנר הצטרף לז'נדרמריה הפדרלית בנובמבר 1999 ולאחר שסיים את הכשרתו הבסיסית, עשה את שירותו במוצב הז'נדרמריה בלנגנצרסדורף במחוז קורנובורג. ב-1 במאי 2004 הוא הוצב במחלקה הפלילית של פיקוד הז'נדרמיה הממלכתי.
באפריל 2006, הוא הועבר למשרד המשטרה הפלילית של מדינת אוסטריה תחתית (לשעבר המחלקה הפלילית) ושימש כחוקר רצח ועבירות אלימות. עד 2011 חקר כמה מהתיקים הפליליים הגדולים ביותר באוסטריה. בשנת 2008 סיים את ההכשרה הבסיסית בניהול משא ומתן במהלך מצבי חירום עם פושעים אלימים פוטנציאליים.
ב־2008 למד באוניברסיטה למדעים יישומיים ווינר נוישטאדט, השלים לימודיו באוגוסט 2011 כבוגר אוניברסיטה עם תואר ראשון הוא כתב את אחת משתי עבודת התזה שלו על חיפושי רשתות כיסוי במסגרת לוחמה בטרור. מספטמבר 2011 שירת כקצין בכיר במחלקת פיקוד, ארגון ומבצעים של המשטרה המחוזית של אוסטריה התחתונה.
לאחר רפורמה מבנית, חייג'אווי-פירכנר הועבר באפריל 2012 לפיקוד משטרת העיר שווכאט ועמד בראש המחלקה לענייני משטרת גבולות בנמל התעופה הבינלאומי של וינה. ב-1 במאי 2013 מונה גם לסגן מפקד משטרת העיר.
מספטמבר 2012 השלים תואר שני ב"ניהול אבטחה אסטרטגי" באוניברסיטת ווינר נוישטאדט למדעים יישומיים. ביוני 2014 השלים תואר שני באמנויות. עבודת המאסטר שלו הייתה על "שדה התעופה הבינלאומי של וינה ואיום הטרור עליו".
ב-1 ביוני 2014 הוצב באופן זמני במשרד הפנים הפדרלי ושירת במשרד הפדרלי להגנת החוקה ומלחמה בטרור עד אוגוסט אותה שנה. ב-1 באוגוסט 2017 הוא מונה לראש משרד המשטרה הפלילית באוסטריה תחתית ושימש גם כדובר.
בהזמנת מחלקת המדינה האמריקנית, הוא השתתף בתוכנית חילופים בינלאומית "תוכנית מנהיגות מבקרים בינלאומית" בארצות הברית מאפריל עד מאי 2019, שם השתתף במספר כנסים ופגישות בינלאומיות בנושא ביטחון עולמי והמאבק הבינלאומי נגד פשע מאורגן וטרור. מ-2019 עד 2021 הוא למד מנהל עסקים בקמפוס EMCA ליוברסדורף בשיתוף עם האוניברסיטה הקתולית של מורסיה בליוברסדורף. חייג'אווי-פירכנר כתב מאמר מדעי על ריגול כלכלי ותעשייתי באוסטריה ובחן מודלים של שיתוף פעולה בין רשויות הביטחון האוסטריות לגופים מסחריים.
ראש שירות ביטחון המדינה האוסטרי
מפברואר 2020, בנוסף לעבודתו כראש משרד המשטרה הפלילית, עמד בראש קבוצת העבודה של שירות המודיעין כחלק מפרויקט שהוקם על ידי משרד הפנים הפדרלי לארגון מחדש של גופי המודיעין. ביוני 2020 הוא מונה למנהל הפרויקט ובכך היה אחראי על הקמת מינהל המדינה ושירותי המודיעין (DSN), אשר החליף את המשרד הפדרלי להגנת החוקה (BVT). בספטמבר 2021 הוכרז כי הוא ימונה לראש מינהל ביטחון המדינה ושירות המודיעין (DSN). הוא נכנס לתפקידו בדצמבר 2021.
פלאוואן
פלאוואן היא הפרובינציה הגדולה במדינה מבחינת שטח. עיר הבירה היא פוארטו פרינססה, אך היא מנוהלת באופן עצמאי מהפרובינציה. הפרובינציה נקראת על שם האי פלאוואן, האי הגדול ביותר בפרובינציה. האי המוארך נפרשׂ מהאי מינדורו שבצפון מזרחו ועד לבורנאו בדרום מערבו. הוא מפריד בין ים סין הדרומי לבין ים סולו. אורכו כ-450 קילומטרים ורוחבו כ-50 קילומטרים.
בהאפינגטון פוסט הוגדר כ"האי היפה בעולם"
כל שטח הפרובינציה הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-1990.
מערבית לפלאוואן נמצאים איי ספראטלי אשר מהווים מוקד לסכסוך טריטוריאלי בינלאומי בין סין לשכנותיה.
סמל בורגנלנד
סמל בורגנלנד הוא סמלה הרשמי של מדינת בורגנלנד שבאוסטריה.
הסמל מעוצב כמגן מעוגל בתחתיתו (ספרדי) שבו שדה זהב מוטען בעיט אדום המביט שמאלה, מוכתר בכתר זהב ורגליו ומקורו זהובים. כנפיו של הנשר פרושות והוא ניצב על גבי סלע שחור. על חזהו של הנשר מגן ובו שתי רצועות (פאלה) אדומות ושתיים עם פרווה לבנה. בשתי הפינות העליונות, צלב יווני שחור.
הנשר לקוח מסמלם של רוזני מטרסבורג (עיר בבורגנלנד, לשעבר מטרסדורף) מימי הביניים, וסמל החזה שלו היה סמלם של רוזני גינץ (בגרמנית Güns; כיום קסג (Kőszeg) שבהונגריה). שתי הרוזנויות היו הכוחות הבולטים באזור בימי הביניים, והסמל מייצג את איחוד השטחים שהיו בידיהם. בזמן אימוץ הסמל השתנה צבע העיט מלבן לאדום כדי שהסמל יציג את צבעי המחוז - אדום וזהב.
המדינה עברה מרשות הונגריה לאוסטריה ב-1921, וב-1922 נקבע הסמל. ב-1990 נקבע הסמל בחוק הרשמי של המדינה.
אינגה דויטשקרון
אינגֶה דוֹיטשקרוֹן (בגרמנית: Inge Deutschkron; 23 באוגוסט 1922 – 9 במרץ 2022) הייתה עיתונאית וסופרת גרמנייה-ישראלית.
ביוגרפיה
דויטשקרון נולדה ב-1922 בפינסטרוואלדה שבברנדנבורג, גרמניה, בתו של מורה בבית ספר תיכון יהודי. ב-1927 עברה המשפחה עם אביה לבירה ברלין. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פוטר אביה מעבודתו ונמלט לבריטניה, בעוזבו את אינגה ואמה בברלין. עד אפריל 1940 עבדה דויטשקרון בבית הוריו של קונרד כהן כעוזרת בית. בין השנים 1941 ו-1943 עבדה דויטשקרון בחנות המכחולים של אוטו ויידט, שתמך בעיקר בעובדים עיוורים וחירשים (חלק ניכר מהם היו יהודים), ובעזרתו הצליחה דויטשקרון להתחמק מן הגירוש. מינואר 1943 התגוררה דויטשקרון בברלין באופן בלתי-חוקי, והסתתרה עם אמה כדי לשרוד, בין היתר בעזרת חסידת אומות העולם אמה גומץ.
קריירה מקצועית
בשנת 1946, לאחר המלחמה, עברה דויטשקרון עם אמה ללונדון, שם למדה שפות זרות והייתה למזכירה בארגון האינטרנציונל הסוציאליסטי. בשנת 1954 נסעה להודו, לבורמה, לנפאל ולאינדונזיה, וב-1955 שבה לגרמניה ועבדה בבון כעיתונאית עצמאית.
לאורך השנים ביקרה בבתי ספר כדי לספר לדור הצעיר על הזוועות שחוותה תחת הנאצים.
עיתונאית בישראל
בשנת 1958 שכר העיתון הישראלי "מעריב" את שירותיה ככתבת, והיא פעלה כמשקיפה מטעם העיתון במשפט אושוויץ השני, שנערך בפרנקפורט החל ב-1963. בשנת 1966 התאזרחה בישראל. בשנת 1972 עברה לתל אביב, והתמנתה לעורכת פוליטיקה בינלאומית והמזרח התיכון ב"מעריב", תפקיד שבו שימשה עד 1988.
מאז 1992 ועד למותה פעלה דויטשקרון כסופרת עצמאית בתל אביב ובברלין.
ספריה
דויטשקרון כתבה מספר ספרים בגרמנית:
טונה כחולת-סנפיר צפונית
טונה כחולת-סנפיר צפונית או טוּנָה הָדִּית  (שם מדעי: Thunnus tonggol) הוא מין של דג ממשפחת הקולייסיים השייך לסוג טונה. הטונה מצויה בימי האזור האינדו-פסיפיים. היא דומה במראה לטונה כחולת-סנפיר דרומית אך קטנה יותר.
טונה זו יכולה להגיע לאורך 145 ס"מ ולמשקל 35.9 ק"ג. טונה זו כחולת גוף וסנפירים אך קצרה יותר, קטנה יותר ובעלת סנפירי חזה קצרים. הטונה מגיעה לבגרות איטית יחסית לשאר הטונות אך חיה יותר זמן.
לא ידוע מה מצב שימורה אך ייתכן כי היא תהיה בסכנה בעתיד.
מוריצהידה
מוריצהידה (בהונגרית: Mórichida) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו בכפרים רבים באירופה גם במוריצהידה אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 היו בכפר 921 תושבים ורק 821 בשנת 2019.
יהודי מוריצהידה
במוריצהידה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
חיה שטייר
חיה שטייר (נולדה ב-19 במרץ 1950, א' בניסן תש"י) היא סוציולוגית, פרופסור אמריטה וחוקרת בתחום לימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב. היא מתמחה בתחומים עבודה ומשפחה, עבודת נשים, עוני, רווחה ואי-שוויון חברתי.
לימודים
שטייר השלימה לימודי תואר ראשון ושני בהצטיינות במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. את התואר הראשון סיימה בשנת 1982 ואת התואר השני בשנת 1985. בשנת 1990 סיימה לימודי דוקטורט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו בארצות הברית. עבודת הדוקטורט שלה זכתה בפרס סוזן קולבר רוזנברגר של אוניברסיטת שיקגו.
קריירה
בשנת 1991 החלה שטייר ללמד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן, בשנת 1994, מונתה כחברת סגל במחלקה לסוציולוגיה ובחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, שם קיבלה תואר פרופסור בשנת 2009. במסגרת תפקידיה, עמדה בראש המכון למחקר חברתי של אוניברסיטת תל אביב (בשנים 1998-2001), כיהנה כראש החוג ללימודי עבודה (בשנים 2002-2005) וערכה את כתב העת "סוציולוגיה ישראלית" (בשנים 2005-2008). בין השנים 2002-2010, כיהנה שטייר כחברת ועד של קבוצת המחקר של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית בנושא ריבוד חברתי, ובין 2010-2014 תפקדה כנשיאת הקבוצה. פרסומיה של שטייר מתמקדים בניתוח הקשרים בין דפוסי העסקה, חלוקת תפקידים מגדרית במשפחה, מדיניות רווחה של המדינה, עוני, אי-שוויון ומעמד האישה.
בשנים 2010-2011 ושוב ב-2013-2014, ניהלה שטייר את התוכנית למדיניות רווחה במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל. במסגרת זו פרסמה מספר ניירות עמדה בנושא מצוקות חומריות בישראל, עובדים עניים, עוני בקרב אוכלוסייה מבוגרת ותעסוקת נשים. במסגרת תפקידה במרכז טאוב, בדקה ב-2010 את מצבם של עובדים עניים בישראל, וקבעה כי עוני בקרב עובדים נמצא בעלייה ב-30 השנים האחרונות ונובע "משילוב של מאפיינים כלכליים, בעיקר עבודה בשכר נמוך והעדר הזדמנויות לעובדים בעלי כישורים נמוכים; מאפיינים דמוגרפיים של משפחות, הכוללים מספר גבוה של ילדים ושיעור נמוך של משפחות של שני מפרנסים; וגורמים מדינתיים, ובעיקר מידת התמיכה במשפחות מרובות ילדים ובעובדים עם קשיי תעסוקה". היא המליצה לשלב צעדים כגון העלאת שכר המינימום, השקעה בהשכלה והכשרה מקצועית, הגדלת ההיצע של מעונות יום מסובסדים, הנהגת יום חינוך ארוך והפסקת מגמת הקיצוצים בקצבאות הרווחה.
בנוסף, בתחילת שנות ה-2000 הייתה חברה בשדולת הנשים ואף שימשה בעבר ראש צוות ההיגוי של מרכז המחקר של השדולה. במסגרת זו פרסמה ב-1999 דו״ח על נשים עניות בישראל. שטייר היא זוכת פרס נפתלי לשנת תשס"ה. הפרס מוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו במטרה לעודד את המחקר במדעי הכלכלה והחברה.
עבודה ומשפחה
הקשר ההדדי בין עבודה למשפחה עומד במרכז המחקר האקדמי של שטייר. היא מעניקה תשומת לב רבה לאופן בו התנהגות משפחתית, כגון לידת ילדים, חלוקת עבודה בין בני זוג וכו׳, קשורה עם אופן התעסוקה של הנשים, ובכיוון ההפוך – כיצד תעסוקת נשים בשכר משפיעה על תהליכים פנים-משפחתיים. בנוסף, היא בוחנת גם כיצד הקשרים מדינתיים, כלכליים ותרבותיים מבנים את הקשרים המורכבים בין עבודה ומשפחה. שטייר פרסמה מחקרים רבים הבודקים את הקשר בין חלוקת התפקידים במשפחה, דפוסי העסקה של נשים ומדיניות רווחה של המדינה לבין מעמדן של נשים, עצמאותן הכלכלית ויכולתן לפתח את עצמן ואת כישוריהן.
עבודת הדוקטורט של שטייר, "הכל במשפחה: הקצאת זמן וצבירת משאבים במהלך הנישואים", בוחנת את מחירו של מוסד הנישואים עבור נשים. בעבודה, שהוגשה ב-1990, מראה שטייר שארגון וחלוקת הזמן בין בני הזוג במשפחה משפיעים על היכולת של נשים לצבור הון אנושי, כגון לימודים וניסיון עבודה. טענתה המרכזית היא כי במהלך חיי הנישואין, נשים לעיתים קרובות מאבדות את היכולת לפתח את כישוריהן ולקיים עצמאות כלכלית. בכך שטייר מחזקת את מסקנותיה של הסוציולוגית ארלי הוכשילד, שטבעה את המונח המשמרת השנייה על מנת לתאר את הנטל הכפול בו נושאות נשים כאשר הן נאלצות להשתתף בפרנסת המשפחה במקביל לאחריותן על העבודה הביתית.
מאמרה המצוטט ביותר של שטייר מ-2001, "משטרי רווחה, מדיניות תומכת-משפחה, ותעסוקת נשים לאורך החיים", אותו פרסמה יחד עם נח לוין-אפשטיין ומיכאל בראון, בוחן את הדפוסים של תעסוקת נשים בתקופת גידול הילדים, ואת השפעת הדפוסים הללו על אפשרויות הפרנסה של נשים בהמשך חייהן ב-12 מדינות מתועשות. המאמר מזהה קשר בין משטר הרווחה של המדינה לבין דפוסי תעסוקה של נשים. ככל שהמדינה מספקת יותר תמיכה באמהות עובדות, גדלה יכולתן של נשים לשמור על המשכיות בעבודה בתקופת גידול הילדים, וקטנה הפגיעה בשכרן בעקבות תקופות של הפסקת עבודה.
בסדרה נוספת של מאמרים, בוחנת שטייר את התנאים המוסדיים שמביאים להגברת השוויון בין בני זוג בתוך המשפחה ובחלוקת העבודה הנעשית במשק הבית. כך, במאמר מ-2006 בוחנת שטייר דמיון ושוני בגורמים משפיעים על חלוקת העבודה במשפחה בגרמניה ובישראל, שתי מדינות שלהן הסדרים מוסדיים דומים אך הן נבדלות בדפוסי המשפחה שלהן. מאמר משנת 2009 מצביע על כך כי היבטים שונים של מדיניות מעודדת תעסוקה מייצרים השפעות שונות. כך למשל, חופשות לידה נדיבות ועבודה במשרה חלקית, אף על פי שהן מאפשרות לנשים שמירה על המשכיות תעסוקתית, גם פוגעות ביכולת שלהן לצבור משאבים ולהשיג עצמאות כלכלית, בעוד היבטים אחרים כמו סבסוד מעונות יום מחזקים את הקשר של נשים לשוק העבודה וגם את העצמאות הכלכלית שלהן.
גברים ומשפחה
אחד ממחקריה של שטייר עוסק גם במקומם של גברים במשפחה. בשנת 1993 פרסמה שטייר מחקר יחד עם מרתה טיינדה שכותרתו "האם גברים שוליים עבור משפחותיהם?" המחקר בודק את רמת המעורבות של אבות שאינם מתגוררים עם ילדיהם בגידול הילדים בשכונות במרכז העיר שיקגו, אשר אוכלוסייתן משתייכת ברובה למעמד הנמוך. מטרת המחקר היא לבדוק האם יש אמת בסטיגמה שדבקה בגברים ממעמד חברתי-כלכלי נמוך כאילו הם נוטים יותר לנטוש את משפחותיהם ולהימנע ממעורבות בגידול הילדים כאשר אינם מתגוררים עמם, או כאשר אינם נשואים לאם. שטייר וטיינדה טענו כי מדובר בהנחה מוטעית. הן בדקו את הקשר בין רמת המעורבות של האבות בגידול הילדים לבין המעמד הכלכלי, הלאום והגזע שלהם. הן מצאו שגברים ממעמד נמוך, במיוחד אבות שחורים, לרוב מפצים על חוסר יכולתם לתמוך בילדיהם כלכלית על ידי חיזוק הקשר האישי עם הילדים ועל ידי גיוס תמיכה כלכלית מקרובי משפחה אחרים. בנוסף, המחקר מסיק כי לאום וגזע אינם משתנים מכריעים בקביעת רמת המעורבות של האבות, וכי מצב תעסוקתי ורמת השכלה משמעותיים הרבה יותר בקביעת התמיכה הכלכלית של אבות בילדיהם.
עוני
שטייר כתבה בהרחבה על סוגיית העוני מכמה נקודות מבט, ופרסמה מחקרים אקדמיים כמו גם ניירות מדיניות בנושא. ברבים ממחקריה בוחנת שטייר את הקשר בין דפוסי תעסוקה, עבודה חלקית, נסיבות חייהן של נשים ומדיניות הרווחה של המדינה לבין היווצרותו והמשכיותו של עוני.
במאמרה משנת 2005 "עוני בין דיסציפלינות: תרומתה של הסוציולוגיה לחקר העוני", בוחנת שטייר את הערך המוסף שמציעה הסוציולוגיה להבנת תופעת העוני. היא טוענת כי בנוסף לשאלות המעניינות כלכלנים וסוציולוגים גם יחד, כגון מי הם העניים, מדוע הם עניים, ואיזו מדיניות יכולה להוציא אותם מהעוני, הסוציולוגיה מתעניינת גם בהקשר החברתי הרחב יותר של העוני ובשאלה האם העניים שונים באופן איכותי משאר הפרטים בחברה. שטייר מנתחת את תרומתן של שתי גישות מרכזיות - הגישה העוסקת ב"תרבות העוני", והגישה העוסקת בצמיחת מעמד העוני והאקולוגיה של העוני. לפי ניתוחה של שטייר, בעוד גישת תרבות העוני טוענת שעניים פיתחו לעצמם תת-תרבות ייחודית הכוללת מאפיינים כגון בטלה מעבודה, תלות במערכת הרווחה, מבני משפחה לא נורמטיביים והשתתפות בפעילות לא-חוקית, גישת מעמד העוני המאוחרת יותר, מפרשת את המאפיינים הייחודיים של אוכלוסיות עניות כתגובת נגד של האוכלוסייה הענייה למה שמייצגת התרבות הדומיננטית הממסדית. מושג האקולוגיה של העוני, שפותח על ידי דאגלס מאסי כחלק מגישת מעמד העוני, קורא להרחיב את המחקר הסוציולוגי על עוני ולכלול בו גם את העשירים, על-מנת להבין את מנגנוני השעתוק וההנצחה הרחבים יותר של העוני ושל אי-השוויון.
פרסומים
עד שנת 2015 כתבה שטייר ספר אחד, ערכה ספר נוסף, ופרסמה 41 מאמרים ו-12 פרקים בספרים.
המונורייל של מוסקבה
המונורייל של מוסקבה (ברוסית: Московский монорельс) הוא סוג של תחבורה ציבורית במוסקבה, מורכב מקו אחד הממוקם במחוז המנהלי הצפוני-מזרחי של מוסקבה. עובר במלואו מעל הקרקע. מונורייל הוא באופן רשמי חלק מההובלה המהירה במוסקבה, המייצגת את אחת ממחלקות המשנה של הרכבת התחתית של מוסקבה. טכנית, מונורייל לא קשור לקווי המטרו. במערכת התחבורה המהירה במוסקבה, מונורייל מסומן תחת מספר 13.
Með hækkandi sól
Með hækkandi sól (בעברית: עם השמש העולה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה האיסלנדית סיגה, בטה ואלין. הוא יצא לאור ב-5 בפברואר 2022 בהוצאת חברת התקליטים The Orchard Enterprises. לאחר ניצחוני ב-Söngvakeppnin 2022, נבחר לייצג את איסלנד באירוויזיון 2022, שהתקיים בטורינו שבאיטליה.
לפני האירוויזיון
ב-3 בספטמבר 2021 פתחה RÚV את תקופת הגשת השירים לתחרות, שהסתיימה ב-6 באוקטובר. לא הייתה מגבלה או דרישה מסוימת לכותבים, ותהליך ההגשה היה פתוח לכולם, כולל לאלו שאינם אזרחי איסלנד. בסיום התקופה נשלחו לרשות 158 שירים. ועדה שהוקמה בשיתוף עם איגוד המלחינים ואיגוד המוזיקאים האיסלנדיים, בחרה עשרה שירים, שנחשפו ב-5 בפברואר 2022.
"Með hækkandi sól" התחרה בחצי הגמר הראשון של הקדם האיסלנדי, שהתקיים ב-26 בפברואר 2022, יחד עם עוד ארבעה שירים. מתוך חמשת השירים בכל חצאי הגמר העפילו שניים בלבד, בהתאם להחלטת הקהל. על פי חוקי התחרות, מפיקי הקדם רשאים להעניק למועמד שאהבו את הזכות לבצע את שירו פעם נוספת בגמר, אף שלא עלה לשלב זה. בזכות כך אמרוסיס העפילה לגמר. "Með hækkandi sól" העפיל לגמר כאחד משני השירים שנבחרו על ידי הקהל.
הגמר נערך ב-12 במרץ 2022. בסיבוב הראשון השתתפו כל חמשת השירים, ומהם העפילו שניים שהשתתפו בדו-קרב. "Með hækkandi sól" ניצח את "Turn This Around" של בנות רייקיאוויק, וזכה בקדם ובזכות לייצג את איסלנד בתחרות הזמר של האירוויזיון.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לשישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-25 בינואר 2022 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. איסלנד שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-10 במאי 2022.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות 2022 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. איסלנד הופיעה כמדינה ה-14, לאחר אוסטריה ולפני יוון. ב-10 במאי 2022 ביצעה סיסטיר את "Með hækkandi sól" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. איסלנד הופיעה כמדינה ה-18, לפני מולדובה ואחרי יוון. לבסוף דורגה במקום ה-23 עם 20 נקודות.
זומבקוביצה שלונסקיה
זומבקוביצה שלונסקיה (בפולנית: Ząbkowice Śląskie; בגרמנית: Frankenstein in Schlesien) היא עיירה במזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היסטוריה
היישוב הוקם על ידי הנרי הרביעי, דוכס שילזיה במתחילת המאה ה-13. הוא הוקם בדרך מסחר בין שלזיה לבוהמיה. היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1287. הוא היה שייך לפולין עד שלא נמכר לבוהמיה בשנת 1351.
בשנת 1428 העיר נכבשה על ידי התנועה ההוסיטית. בעקבות מלחמת בוהמיה–הונגריה בשנת 1490 היא עברה להונגריה. בהמשך היא חזרה לבוהמיה ומבצר וחומות נבנו מחדש. בתחילת המאה ה-17 כשליש מאוכלוסיית העיר מתה בעקבות מגפה. במהלך מלחמת שלושים השנים העיר נהרסה ולא הצליחה לשקם את עצמה. בשנת 1742 היא סופחה לפרוסיה. בעקבות מלחמת העולם השנייה האזור עבר לשליטת פולין. כל האוכלוסייה גרמנית עזבה את העיר ובמקום הוא אוכלס על ידי פולנים.
Roar
Roar (בעברית: שאגה) הוא שיר של זמרת הפופ האמריקאית קייטי פרי. השיר יצא לאור ב-12 באוגוסט 2013 כסינגל הראשון מאלבום האולפן הרביעי של פרי, Prism. בשבוע בו פורסם השיר לרכישה, נרכשו ממנו למעלה מ-557,000 עותקים. הקליפ לסינגל פורסם ב-5 ספטמבר 2013, ונכון לדצמבר 2020 יש לו למעלה מ-3,224,113,953 צפיות באתר יוטיוב. בכך הפכה פרי לאומנית הראשונה ששני קליפים שלה עברו את רף מיליארד הצפיות. הקליפ היה הנצפה ביותר באותה שנה, העשירי הנצפה ביותר באתר יוטיוב, נכון לאותה תקופה, והנצפה ביותר של פרי בכל הזמנים.
בקליפ נראית פרי מתרסקת עם מטוס לתוך ג׳ונגל, ולאט לאט הופכת למלכת הג׳ונגל. לקליפ הובאו שלל חיות, כגון: טיגריס, פיל, קוף ותוכים.
יהושע שצוב
יהושע שצוב (21 באפריל 1894 – 30 באוקטובר 1942) היה בנקאי ממייסדי "בנק מסחרי" ופעיל ציבור.
קורות חייו
שצוב נולד בהומל, רוסיה לבתיה ומאיר. למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה. נשא לאישה את מוסיה (לבית אלימלך מיטלין) ועלה לארץ ישראל ב-1925.
שצוב היה חבר המרכז לקואופרציה אשראית, חבר מועצת בנק זרובבל, חבר הוועד המפקח של הגימנסיה העברית "הרצליה" ונשיא "הסתדרות הסוחרים הכללית בא"י".
ילדיו היו יואל ושרה.
ניפה
הרכב משוער
שלא כמו חומרי הקרום והמעטפת – החשופים על פני כדור הארץ או נפלטים באמצעות פליטת לבה, אין אמצעים ישירים לבחינת הרכבו של הגלעין.
על פי חישובים מתמטיים שונים, וכן על פי חישוב מהירות הגלים הסייסמיים באזור זה, צפיפות החומר בגלעין היא 10-13 גרם לסמ"ק – צפיפות המחייבת את הימצאם של יסודות מתכתיים כבדים. חוקרים הציעו יסודות כברזל, ניקל ומעט קובלט, כיסודות הסבירים ביותר להימצאות בגלעין.
שמואל בן הושענא
רבי שמואל בן הושענא (מכונה גם רבי שמואל השלישי) היה פייטן ומשורר ארץ ישראלי ואחד ממנהיגי ישיבת ארץ הצבי בשלהי המאה העשירית ובתחילת המאה האחת עשרה. קורות חייו נלמדו מתוך ממצאי גניזת קהיר. כתב מערכות יוצר לכל שבתות השנה ולמועדים, וכן פיוטים מסוגות נוספות. בתקופות קדומות, נאמרו פיוטיו בקהילות יהודיות בארץ ישראל, מצרים, ספרד, צפון אפריקה וסיציליה.
ביוגרפיה
כבר ברבע האחרון של המאה העשירית עסק רבי שמואל בחיבור פיוטי יוצרות רבים עליהם הוא חתם באקרוסטיכון "שמואל החבר", תואר שמעיד על כך שכבר אז רבי שמואל השתייך להנהגת ישיבת ארץ ישראל ונסמך על ידי ראשי הישיבה לשמש דיין ומנהיג בקהילתו מטעם הישיבה הארץ ישראלית.
בשנת 972 נערכו בארץ ישראל קרבות בין החליף הפאטמי, אבו תמים מעד אל-מועיז, שהגיע מקירואן וכבש את מצרים וארץ ישראל, לבין יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית ובעל בריתו אלפתכין מושל דמשק. הביזנטים רצו לגרש את יהודי ירושלים. בעקבות המאורעות חיבר רבי שמואל שיר שבו הוא מתאר את הגעתם של שלשה מלכים: אחד מהמערב (אל מועיז שמוצאו מקירואן שבמגרב), אחד מהמזרח (אלפותכין שבא מדמשק השוכנת ממזרח לא"י) ואחד "איש שעיר" (יוחנן צימסקס הביזנטי שכונה איש שעיר על בסיס הזיהוי בין אדום לנצרות). רבי שמואל המשיך לתאר את השטנה והקנאה של הביזנטים לעם ישראל, ואת רצונם לגרש את יהודי ירושלים, וסיים בתפילה להגעת המשיח שיבוא ויאבד את שונאי ישראל.
בשנה זו כתב רבי שמואל שיר על הצלת הקהילות היהודיות משני צוררים, אחד במצרים ואחד בארץ ישראל. אין מידע ברור על כל השיר, אך רוב החלק העוסק בהצלה מהצורר הארץ ישראלי שרד. בחלק ששרד כותב רבי שמואל שהצורר (כנראה פקיד נוצרי שמונה על ידי השלטון הפאטמי בארץ ישראל), פגע בקהילות השונות בארץ ישראל:. הקהילות היהודיות ניצלו לאחר שהח'ליף הפאטמי (כנראה אל-חאכם באמר אללה) שלח מכתב ודרש להפסיק את הרדיפות נגד היהודים. המכתב הגיע ב, בלשונו של ר' שמואל, והכוונה היא ליום רביעי האחרון של חודש חשוון שבאותה שנה חל בתאריך 19 בנובמבר 1001. רבי שמואל שלח שיר זה לנמען בשם רבנא אברהם כדי שיפיץ את סיפור הנס בקהילתו. רבי שמואל שלח לרבנא אברהם גם אגרת שבה פירט שמות של נכבדים שהוא חפץ שרבנא אברהם יראה להם את השיר: