cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרון 1
כניסה לשירות
ביוני 2004 חתמה התעשייה האווירית על הסכם עם קבוצת חברות צרפתיות דאסו, סאז'ם ו-EADS, על מכירת טכנולוגיה והעברת ידע לייצור ה"הרון 1" בצרפת, תמורת כ-200 מיליון דולר. זו הייתה העסקה הביטחונית הגדולה ביותר עם צרפת מאז האמברגו הצרפתי על ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים. בשנת 2005 נחתמה עסקה דומה עם טורקיה בה נמכרו 10 יחידות שעליהם הותקן ציוד מתוצרת מקומית. ב-2007, הקפיאו הטורקים את העסקה בשל כעסם על מבצע "עופרת יצוקה" ברצועת עזה. המטוסים סופקו לבסוף ב-2010.
ב-2008 נבחר ההרון 1 להחליף את מטוס הסיור הימי של חיל האוויר שחף (וסטווינד).
אינגלווד
אינגלווד (באנגלית: Inglewood) היא עיר במחוז לוס אנג'לס השוכנת דרומית ללוס אנג'לס, קליפורניה ושייכת למטרופולין שלה. מבין כל ערי הפרבר של לוס אנג'לס, אינגלווד ולונג ביץ' הן הקרובות ביותר למרכז לוס אנג'לס. בשנת 2006 התגוררו בעיר כ-130,000.
הרון 1
מאפיינים
ההרון 1 הוא בעל כן נסע מתקפל והוא מסוגל להמריא ולנחות אוטומטית.
אינגלווד
היסטוריה
בשנת 1781 הגיעו לאזור מספר איכרים, חלקם חיילים של הצבא הספרדי, על מנת לפתח את האזור. במהלך המאה ה-19 נבנתה באזור אחוזת ענק על שטחים עצומים. בסוף המאה ה-19, לאחר שאזור דרום קליפורניה החל להתמלא באנשים בעקבות הבהלה לזהב, הבעלים של האחוזה החליט למכור חלק מסוים מהאדמה שתיועד להתיישבות חדשה תמורת 1.25 מיליון דולרים. המקום נקרא בתחילה "קטלינה קולוני".
הרון 1
מפעילים
ההרון 1 נרכש על ידי חיל האוויר הישראלי וכינויו שם הוא "שובל". הוא נכנס לשירות מבצעי ב-2005. מלבד ישראל, מפעילות את ההרון 1 גם מדינות נוספות בהן הודו, אוסטרליה וסינגפור. צרפת מפעילה נגזרת של ההרון 1 המכונה הרפנג (EADS Harfang) שנמכרה גם למרוקו. גרסה מוגדלת של ההרון 1 היא ההרון TP.
אינגלווד
היסטוריה
בשנת 1887 חיברה מסילת רכבת בין לוס אנג'לס ומפרץ סנטה מוניקה ועברה דרך קטלינה קולוני. תחנת רכבת נבנתה זמן קצר לאחר סיום בניית המסילה. הרכבת היה כלי תחבורה חשוב וכמעט כל יישוב שחובר למסילת רכבת זכה לתנופה.
קלאודי בלקלי
קלאודיה "קלאודי" בלקלי (באנגלית: Claudia "Claudie" Blakley; נולדה ב-4 בינואר 1974) היא שחקנית אנגלייה.
אינגלווד
היסטוריה
בשנת 1888 חיו ביישוב 300 תושבים וכל השטחי המגורים והמסחר שהוקצו למכירה נמכרו. באותה שנה שונה גם שמה של קטלינה קולוני ל"אינגלווד". השם הוא על שם עיירה בקנדה שבה נולד הבעלים של האחוזה, דניאל פרידמן, שמכר מאוחר יותר את האדמות על מנת להקים יישוב.
קלאודי בלקלי
ביוגרפיה
אביה אלן בלקלי היה חבר בלהקת הטרמלוס, שהייתה פופולרית בשנות ה-60 של המאה ה-20. אחותה קריסטן בלקלי היא זמרת וחברה בלהקת האינדי "Little Spitfire".
אינגלווד
היסטוריה
ב-14 בפברואר 1908 הוכרזה אינגלווד רשמית כעיר ובה 1,200 תושבים.
בשנים 1920-1925 אינגלווד הייתה העיר עם קצב גדילה הגבוה ביותר בארצות הברית.
באינגלווד שוכן הפורום, אחד מאולמות הספורט המפורסמים בעולם, אולם הבית של הלוס אנג'לס לייקרס בין 1967 ל-1999.
ב-2016 החלה בעיר בניית אצטדיון חדש עבור קבוצת הפוטבול לוס אנג'לס ראמס.
גאוגרפיה
אינגלווד משתרעת על שטח של 23.7 ק"מ רבועים, בגובה כ-80 מטרים מעל פני הים. העיר מוקפת מכל צדדיה בערים שגובלות בה ברצף טריטוריאלי בנוי. צפונית לה שוכנות השכונות הדרום-מערביות של לוס אנג'לס, מערבית לה נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, דרומית לה לנוקס, מזרחית לה פלורנס וסאות' גייט.
דמוגרפיה
נכון ל-2010, האוכלוסייה בעיר מורכבת בעיקר מהיספנים (50.6%), אפרו אמריקאים (43.9%) ואמריקאים לבנים (2.9%).
בשנת 2016 ההכנסה החציונית למשק בית באינגלווד הייתה $44,337. שלוש האוכלוסיות עם ההכנסה הגבוהה ביותר היו; אפרו-אמריקאים $55,585, אסיאתים $37,933, ואמריקאים לבנים $37,609. 20% מהמשפחות בעיר מתחת לקו העוני (חצי מהן היספניות) ושיעור הפשע בעיר מעל הממוצע בקליפורניה.
העיר עוברת בשנים אחרונות תהליך של ג'נטריפיקציה.
סיפור פילדלפיה
השפעה
הסרט נחשב לאחד הסרטים החשובים בקריירה של הפבורן והוא היחיד שבו מופיעים יחד גרנט וסטיוארט, שניים מגדולי הכוכבים ההוליוודיים בשנים אלו.
לפי הפילוסוף סטנלי קאבל "סיפור פילדלפיה" מהווה אחת הדוגמאות הבולטות לתת הז'אנר הקולנועי שהוא מכנה "קומדיית הנישואין מחדש" (The Comedy of Remarriage) כפי שעולה בספרו Pursuits of Happiness: The Hollywood Comedy of Remarriage משנת 1981. בז'אנר זה, שהיה מאוד פופולרי בהוליווד של שנות ה-30 ושנות ה-40, זוגות מתגרשים, מקיימים פרשיות אהבהבים עם אנשים אחרים, אך בסוף מתחתנים מחדש - אמצעי עלילתי לדון ביחסים מחוץ לנישואין ולעקוף את הצנזורה שהייתה נהוגה באותן שנים בקולנוע האמריקאי.
אובליסק הקיסר בחיפה
היסטוריה
ביקור הקיסר בשנת 1898 היה גורם מכונן בחיי הקהילה הטמפלרית בארץ ישראל. מטרתו המוצהרת של הביקור הייתה חנוכת כנסיית הגואל בירושלים. ב-1869 ביקר פרידריך וילהלם, יורש העצר הפרוסי (ולימים הקיסר פרידריך השלישי), אביו של וילהלם השני, בירושלים, בדרכו לחגיגות הפתיחה של תעלת סואץ. ב-7 בנובמבר 1869 הוא ניצח על העברת השטח במוריסטן לרשות פרוסיה. וילהלם הקים קרן למימון בניית הכנסייה ועקב בעניין רב אחרי הגשמת התוכנית. ב-11 באוקטובר 1898 עזבה הפמליה הקיסרית את ברלין בדרכה לקושטא, ולאחר קבלת פנים נלהבת ומספר ימי סיור המשיכה בדרכה לארץ ישראל.
הקיסר ביקש לדרוך בתחילה על אדמה גרמנית, ומשום כך בנה המהנדס הטמפלרי גוטליב שומאכר מזח מיוחד על החוף, סמוך למושבה הגרמנית בחיפה באורך 65 מטר וברוחב 6 מטר.
למחרת נערכה לאורחים קבלת פנים רבת משתתפים בגן הקונסוליה הגרמנית. הקיסר השיב למברכיו ואמר כי הוא משבח את המתיישבים ששמרו על האופי הגרמני והצליחו להפריח אדמה שוממה והבטיח למסור על כך למלך מדינת וירטמברג. הוא הבטיח למתיישבים כי תמיד יוכלו לסמוך על חסותו ולפנות אליו בשעת הצורך.
פרדריך קלר, ממנהיגי הטמפלרים, החליט לתרום שטח על הכרמל כהוקרה על ביקור הקייזר. כשנה אחר כך הציגו הטמפלרים תוכנית לבניית פארק שישתרע מהדרך המובילה לכרמל עד למקום שממנו השקיפו הקיסר ואנשי פמלייתו על חיפה. בקצה הפארק (שכונה בתוכנית "מרפסת הקיסר" או Kaiserplatz (קייזרפלאץ)) תוכנן להיבנות אובליסק לכבוד הקיסר ואשתו אוגוסטה ויקטוריה.
ב-25 באוקטובר 1910 נחנך במרומי הכרמל האובליסק לכבוד הזוג הקיסרי בתחילת המורד של הכרמל אל הים. בתחילה תוכנן שאוניית מלחמה גרמנית תעגון בחיפה וצוות מלחים ישתתף בטקס, אולם בשל מתיחות בין טורקיה לגרמניה בעקבות פרשת רצח האיכר הטמפלרי פריץ אונגר בנויהרדטהוף, בוטלה תוכנית זו.
העמוד המקורי שפניו היו צפונה נהרס בחלקו עם כיבוש חיפה בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. על העמוד נחרטו שמותיהם של הקיסר ואשתו, אוגוסטה ויקטוריה, וחתימה "קיסר ומלך" (JR=Imperator (et) Rex) ו"קיסרית ומלכה" (Imperatrix (et) Regina) כפי שהופיעה על מסמכי הקיסר. במלחמת העולם הראשונה מוקמה ליד האובליסק עמדת תותחים. הבריטים העפילו בהר, כבשו את העמדה והפקיעו את שטח הפארק ולימים נהרס האובליסק.
המקום שופץ בביקור נכדו של הקיסר בחיפה ב-1982, בעידודו של פרופ' אלכס כרמל (ראשון חוקרי הטמפלרים בארץ). כיום נמצא במקום גם תותח ימי בלגי (שיוצר בלייז') ממודל צרפתי, בעל טעינת לוע שיוצר בשנת 1857., שהובא למקום מגן הזיכרון כ"משקל נגד" לצד הגרמני-טורקי שהפסיד במלחמה. במקום הונחו לוחות ועליהם ההיסטוריה של המקום בעברית ואנגלית.
השוואה בין הכתובים על גבי האובליסקים
בעת שהתקינו את האובליסק המשופץ קבעו טבלה ובה כיתוב המדמה את הכיתוב המקורי.
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן הסטרימינג המוביל
בערך זה מפורטים הזוכים והמועמדים בפרס המוזיקה של בילבורד לאמן הסטרימינג המוביל.
שיאני זכיות ומועמדויות
זכיות
מועמדויות
1948 בגרמניה
1948 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 78 שנות לאום. בשנה זו גרמניה הייתה כבושה על ידי מנצחות מלחמת העולם השנייה, ולא הייתה לה הנהגה מקומית. כמו כן, שנה זו אופיינה בהתאוששות המדינה מנזקי מלחמת העולם השנייה.
ספר יונה
ספר יוֹנָה הוא הספר החמישי בספרי תרי עשר שבתנ"ך. גיבורו, הנביא יוֹנָה בֶן אֲמִתַּי, נצטווה לנבא על אנשי העיר נינווה על חורבנם אם לא יחזרו בתשובה. יונה מנסה לברוח לעיר אחרת כדי להתחמק משליחותו ובמהלך מסעו טובע בים ונבלע בלוע דג גדול. הספר מציג ויכוח בין הנביא יונה לבין הקב"ה, והפרשנים הציגו עמדות שונות לגבי מהות ויכוח זה. הנביא יונה מוזכר בתנ"ך פעם נוספת ב. חלוקות הדעות בין החוקרים לגבי הקשר בין הנבואות. יש הטוענים שאותו הנביא שניבא לישראל נבואת נחמה על הרחבת הגבולות בימי ירבעם השני הצטווה לאחר מכן ללכת לנינוה. אחרים טוענים כי ספר יונה הוא ספר מתקופת הבית השני שהשתמש בדמות של יונה מספר מלכים כדי לבסס את אמינות הסיפור, ובחר בדמות נביא שאין עליה פרטים רבים.
תוכן הספר
ניתן לחלק את ספר יונה לשני חלקים: חלק ראשון בו מסופר על השליחות הראשונה (פרקים -) וחלק שני בו מסופר אודות השליחות השנייה (פרקים -).
הבריחה
האל מצווה על יונה ללכת לעיר נִינְוֵה, בירת אַשּׁוּר, ולבשר לתושביה כי, כלומר שעשו הרע בעיני האלוהים. יונה, בצעד חריג לאנשי הנבואה, מסרב לשליחות האל ובורח ויורד דרך נמל יפו לתרשיש (ככל הנראה טרסוס שבאסיה הקטנה, וישנן דעות שמדובר על עיר בשם דומה בחצי האי האיברי).
המלחים השליכו את יונה למים, על מנת להשקיט את הסערה. לפני כן נשאו תחינה:. ספרות חז"ל מתארת כיצד התאמצו המלחים למצוא דרך להשקיט את הים מבלי להשליך את יונה, אך לשווא:.
השהות במעי הדג
במים נבלע יונה על ידי דג ושהה בקרבו שלושה ימים ולילות. בזמן זה פנה יונה אל האל בתפילת הודיה ובתחינה לסליחה:. האל מחל ליונה עם צאתו ממעי הדג ופנה אליו בשנית כדי שילך לנינוה וינבא עליה.
על פי המסופר בתנ"ך, יונה שהה במעי דג שלושה ימים ושלושה לילות. תיאור זה הביא למחלוקת בין הפרשנים המסורתיים, אשר רובם טענו שהאירוע קרה בפועל, לפרשנים אחרים כמו רבי יוסף כספי שכתב בשם "יש אומרים" שהאירוע לא התרחש אלא במראה הנבואה. גם בין המצדדים בכך שהאירוע אירע בפועל יש הטוענים שהוא בלתי אפשרי בלא נס. בעת החדשה, היו בין המצדדים באמיתות האירועים כלשונם אשר הביאו תיאורים של מקרים דומים אשר אירעו בזמנם. אחד הכותבים בעיתון הלבנון הביא תיאור של אירוע בו ילד נפל מאוניה, נבלע על ידי דג והמלחים הצליחו להרוג את הדג ולהוציא ממנו את הילד בחיים.
תפילת יונה
פרק ב' של הספר מביא תפילה שהתפלל יונה במעי הדג. לשון התפילה העלתה תמיהות בקרב הפרשנים, שכן היא כוללת הודאה על ההצלה, בעוד יונה עדיין במעי הדג. היו על כן שטענו שהתפילה שובצה באופן מאוחר לספר. פרופ' דוד הנשקה מציע שהתפילה נאמרה על ידי יונה באירוניה. לעומת זאת, היו שבקשו להראות שלשון התפילה תואמת באופן מלא את הקשרה.
יונה בנינווה
יונה מסר לתושבי העיר שמקץ ארבעים ימים תיהפך העיר. תושבי העיר ובראשם המלך שבו בתשובה. הם חדלו מלחטוא, צמו והתפללו לאל, ואכן ה' מחל להם. בשומעו על המחילה מבקש יונה מהאל להמיתו. על פי מדרשי חז"ל כעס יונה על כך שנבואתו הוצגה ככלי ריק, כשלא התגשמה, ושעתה יאמרו עליו שהוא נביא שקר. עוד כעס יונה על כי בני אשור שניצלו מהפורענות עתידים להתאנות לישראל בעתיד.
יונה יצא אל המדבר ובנה בו סוכה. ה' הקים קיקיון (שיח מדברי) ששימש כצל ליונה. לאחר מכן העלה תולעת שאכלה את הקיקיון. שוב ביקש יונה את מותו, מתעלף מחום השמש. אז פנה אליו האל:
תשובת נינווה
המקרא מתאר את תשובת אנשי נינוה כתשובה שלמה, אולם חז"ל חלוקים בהערכת מידת האמת שבתשובתם. התלמוד בבלי דורש לשבח ואילו התלמוד ירושלמי לגנאי. להערכתו של א"א אורבך, קשורה דעתו של הירושלמי לפולמוס היהודי נוצרי, שכן הנוצרים עשו שימוש פולמוסי בסיפור על תשובת נינוה.
סיפור יונה הנביא מחדד עניין מרכזי בתורת הנבואה: בעוד נבואת נביאי שקר מטרתה שתתגשם כדי שיוכח כוח נבואתם, הרי שנביאי אמת אמורים לצפות שנבואתם לא תתגשם אחר שמי ששעה לה סר מחטאו. נבואת חורבן מוצלחת היא לא כזאת שמתגשמת אלא אחת שלא מתגשמת בשל חזרתם בתשובה של נמעניה.
את ספר יונה מקובל לפי המסורת לקרוא בתפילת מנחה של יום הכיפורים, בשל עיסוקו בכוחה של חזרה בתשובה אשר יכולה לשנות את רוע הגזירה.
בין ספרי התנ"ך, המסר של ספר יונה הוא אחד מהאוניברסליים ביותר: סיפורו עוסק בהיוושעותה של אומה זרה; תיאור המלחים אוהד מאוד, על אף שהם בבירור עובדי עבודה זרה; וההיענות המיידית של מלך נינוה ותושביה לנבואת הזעם של יונה בולטת כניגוד להתעלמות של עם ישראל ומלכיו מתוכחות הנביאים בתקופת בית ראשון. לאור זאת, יש חוקרי מקרא שרואים בספר פולמוס נגד הבדלנות היהודית של ימי עזרא הסופר.
מגמת הספר
הסברים שונים נתנו לגבי מגמת הספר.
חיבורו של ספר יונה לפי המחקר
ויכוח ניטש על מועד חיבורו של ספר יונה. במרכז הוויכוח עומדות מילים וצירופי לשון בספר יונה המתוארכים לימי בית שני. קרבת הלשון לספרים המאוחרים וללשון חז"ל ניכרים בניבים ובביטויים המופיעים בספר. המילה ספינה היא מילה עברית מתקופת חז"ל בניגוד למילה אוניה שהיא מילה מקראית במקורה. בנוסף צירופי הלשון המופיעים בספר כמו "מגדולם ועד קטנם" הם מאוחרים ומתוארכים גם כן לימי בית שני.
את עמדות הצדדים ניתן לחלק לשתי אסכולות עיקריות. הגישה המקובלת בקרב רוב החוקרים היא שהספר חובר מהמאה ה-5 לפנה"ס ואילך, וזאת הסיבה ללשון המאוחרת. בשל האזכור של נינוה בירת אשור כעיר גדולה ובלשון עבר, ובשל מוטיבים מיתולוגיים וספרותיים נוספים, יש חוקרים שמאחרים את הכתיבה למאה ה-3 לפנה"ס, למאה ה-2 לפנה"ס ואף לתקופת החשמונאים. לעומתם, מיעוט של חוקרים טוען שהספר חובר בזמן בית המקדש הראשון. חוקרים אלו טוענים כי לשונו של הספר היא שפה מקראית קלאסית והם מסבירים בצורות שונות את המצאות המילים המאוחרות. יש הסוברים כי ספר יונה נכתב בראשית תקופת בית שני, בתקופת חיבורם של הספרים חגי, זכריה ומלאכי שגם לשונם עדיין עברית מקראית קלאסית ועם השפעה מינורית של העברית המקראית המאוחרת.
יחסי אוזבקיסטן–צ'כיה
צ'כיה הכירה בעצמאותה של אוזבקיסטן ב-24 בינואר 1992. יסודות הדיאלוג הפוליטי בין שתי המדינות החלו בתאריכים 14-16 בינואר 1997 במהלך ביקורו הרשמי של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב בצ'כיה. בהזמנתו של קרימוב, הגיע נשיא צ'כיה ואצלב קלאוס לביקור רשמי באוזבקיסטן בתאריכים 12-15 בספטמבר 2004.
צ'כיה היא אחת המדינות הראשונות במזרח אירופה שביצעה רפורמות פוליטיות וחברתיות-כלכליות רחבות היקף, והיא מובילה באזור מבחינת צמיחה כלכלית. יחסי אוזבקיסטן עם מדינה זו מבוססים על עקרונות ידידות ושיתוף פעולה, אמון הדדי וכבוד. אוזבקיסטן וצ'כיה מעוניינות באותה מידה בפיתוח יחסים דו-צדדיים, ונוצר דיאלוג קבוע להרחבת שיתוף הפעולה. הן חולקות דעות משותפות בנושאים בינלאומיים. ביקורו של הנשיא ואצלב קלאוס הוא ביקורו הרשמי הראשון של נשיא צ'כיה באוזבקיסטן. טקס קבלת פנים רשמי נערך בבית המגורים בדורמון ב-13 בספטמבר.
צ'כיה רואה גם באוזבקיסטן שותף אמין במרכז אסיה. היא תומכת ביוזמתו של נשיא אוזבקיסטן להקמת שוק משותף במרכז אסיה. צ'כיה מעריכה את מאמצי אוזבקיסטן לקידום שילוב אזורי וביטחון.
הדיונים נמשכו במהלך השיחות המורחבות בין המשלחות הרשמיות של שתי המדינות. השיחות התמקדו בהמשך הפיתוח של שיתוף הפעולה המסחרי והכלכלי וחיזוק הקשרים החברתיים. ב-1 במאי 2004, לאחר הצטרפותה של צ'כיה לאיחוד האירופי, הסתיים ההסכם הבין-ממשלתי משנת 1993 בנושא שיתוף פעולה בין סחר, כלכלה, מדע וטכנולוגיה. בעניין הזה פיתחו הצדדים הסכם חדש בנושא שיתוף פעולה בתחום הכלכלי, התעשייתי והמדעי-טכני, שנחתם ב-28 ביוני 2004. על פי המסמך, הטיפול בין האומות המועדפות ביותר הונהג בין שתי המדינות.
היחסים הכלכליים מוסדרים על ידי מספר מסמכים חשובים בנושא עידוד הדדי והגנה על השקעות, שיתוף פעולה בין מוסדות פעילות כלכלית זרה לבנקים לאומיים, שנחתמו במהלך ביקורו הרשמי של הנשיא קרימוב בצ'כיה בינואר 1997.
שיתוף פעולה בין לשכות המסחר והתעשייה באוזבקיסטן וצ'כיה תורם לעסקים הרחבים יותר. בנוסף, מפעלים של תעשיות תיירות, ביטוח, תרופות, נפט וגז וכימיקלים משתפים פעולה הדוק. חשמליות וטרוליבוסים צ'כיים מיובאים לאוזבקיסטן. מתנהל משא ומתן בין גורמים אוזבקיים לבין משרד ההגנה הצ'כי על אספקת מטוסי תובלה צבאיים. נכון לעכשיו, 16 פרויקטים אוזבקים-צ'כים מפותחים.
אוזבקיסטן מייצאת בעיקר סיבי כותנה, בדים וחלק ממתכות לא ברזליות לצ'כיה, בעוד שהיא מייבאת ציוד, מוצרי גומי ותרופות מצ'כיה. ניתן להרחיב את הרשימה אם יזמים היו פעילים יותר ושיתפו פעולה. יש לכך הזדמנויות.
כחלק משיתוף הפעולה החברתי-תרבותי, כישרונות צעירים מאוזבקיסטן משתתפים בתערוכה העולמית המסורתית לאמנות ילדים בלידיצה שבצ'כיה מאז 1994. ממשלת צ'כיה מעניקה מדי שנה מענקים לסטודנטים וחוקרים אוזבקים. האקדמיות למדעים, משרד החקלאות ומשאבי המים, משרד החינוך הציבורי ומשרד הבריאות יצרו שיתוף פעולה הדוק בתחומי מדע החומרים, הרפואה, המיקרו-אלקטרוניקה, הפיזיקה הגרעינית, הנדסת מכונות ופרמקולוגיה. במהלך השיחות הוסכם על הרחבת שיתוף הפעולה בתחומים אלה.
יובל רויכמן
יובל רויכמן הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי ההתמחות שלו הם קומבינטוריקה, תורת הגרפים, תורת ההצגות, חבורות קוקסטר.
קריירה מקצועית
רויכמן למד את תאריו באוניברסיטה העברית. את עבודת התזה שלו ביצע באוניברסיטה העברית, בתחום "גרף קיילי של חבורות הסימטריה" בהנחיית אלכס לובצקי. על עבודה זו זכה בפרס חיים נסיהו במתמטיקה לשנת 1995.
חיים אישיים
רויכמן מתגורר בכוכב השחר. נשוי ואב לשבעה.
גרנוויל פרקינס
ביוגרפיה
גרנוויל פרקינס נולד בבולטימור, מרילנד בשנת 1830, והפך לצייר בגיל חמש עשרה, ועבד עם משפחת ראוול בהפקות תיאטרון כמו "מזולואה", "המפלצת הירוקה" ו"ג'קו או הקוף הברזילאי".
עם משפחת ראוול נסע פרקינס לקובה, ג'מייקה, יוקטן ומרכז אמריקה בין השנים 1851-1856. הציורים שהוא הכין על מסעות אלה מעידים על תשוקתו לנושאים טרופיים. בשנת 1856 הציג ציור המבוסס על מסעותיו, "קייפ קרואה, קובה", באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
פרקינס למד אמנות אצל הצייר הימי ג'יימס המילטון באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה. בשנת 1860 עבר לעיר ניו יורק, שם עבד כמאייר עבור כתבי עת כמו הרפרס וויקלי ועיתון מאויר של פרנק לסלי.
בניו יורק הציג פרקינס ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב בין השנים 1862 ו- 1883. בשנת 1870, הוא חיפש שוב נושאים טרופיים לצייר, והפעם נסע מניו יורק לקליפורניה ומשם בספינה סביב כף הורן.
הוא היה חבר באגודת צבעי המים בניו יורק, כמה מציוריו של פרקינס מהטיול הזה היו צבעי מים, ציוריו של פרקינס בשנות ה -70 וה -1880 הציגו לעיתים קרובות נופים דרום אמריקאים.
גרנוויל פרקינס נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1895.
יורם פריד
יורם פריד (1914 – 11 בפברואר 2013) היה ספורטאי ישראלי רב תחומי, מאמן כדוריד ויושב ראש ארגון מאמני הכדוריד, ראש ענף משטר ומשמעת בצה"ל בדרגת סגן-אלוף, שופט צבאי בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, עיתונאי ופרשן לענייני ספורט וצבא.
ביוגרפיה
פריד התחיל לשחק כדוריד בגיל 11, בקבוצת הילדים של ו. א. ק. וינה ובגיל 17 בקבוצה של הכוח וינה. כעבור שנה התחיל לשחק הוקי שדה באותה אגודה, שזכתה באליפות אוסטריה. בגיל 19 עלה לארץ ישראל המנדטורית והחל בקריירה ארוכה של שחקן, מאמן ומארגן.
פריד אימן כדוריד את הפועל תל אביב, מכבי תל אביב, מכבי פתח תקווה וגן את קבוצת הנשים של הפועל תל אביב. כמו כן היה ממייסדי הליגה בכדוריד והקים את הוועדה הארצית הראשונה, גוף שהסדיר את תעודות השחקן, דוחות השיפוט ויתר העניינים הארגוניים.
לקראת המכביה השנייה שהה פריד קרוב לשנה בגליל, שם פעל בין תלמידי בתי הספר, כדי להכין בעזרתם את מפגן הפתיחה של המכביה. במשחקי המכביה שיחק פריד בנבחרת הכדוריד הארץ ישראלית, אליה התקבל כנציג "מכבי צפת", מועדון שכלל לא הייתה לו קבוצת כדוריד. נבחרת הכדוריד הארץ ישראלית הביסה במשחקי המכביה את קבוצת הכדוריד של יהדות רומניה בתוצאה 2-13, לאחר שהבקיע שישה שערים. הוא השתתף גם במשחק ההוקי בשורות קבוצת מכבי תל אביב וריצת 3000 מטר זכה במדליית כסף, אחרי אלוף יוון והמכביה, לאון פאסי.
לאחר המכביה עבר פריד לחיפה, שם אימן את קבוצת הכדוריד המקומית ושיפר את משחקה עד כדי כך שתוך שנתיים זכתה באליפות. בתקופת המרד הערבי הגדול הוא ארגן ליגה מקומית באזור חיפה, כדי להימנע מנסיעות בדרכים מסוכנות, תוך כדי שאימן את מרבית הקבוצות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה התגייס פריד לצבא הבריטי. לאחר שהבריטים גילו את יכולותיו במשחק ההוקי, הוא מונה לראש קבוצת ההוקי של בסיס צבאי גדול ושובץ בנבחרת פיקוד מרכז-דרום.
עם הכרזת המדינה והקמת צה"ל, החל פריד את שירותו בבית הספר הצבאי לאימון גופני, בה"ד 8 ולאחר מכן עבר לתפקידי ארגון, שיפוט וייעוץ.
נפטר ב-11 בפברואר 2013.
יוסף ממן (חייל)
יוסף ממן (1947 – 12 באוקטובר 1973) היה חייל שנהרג במלחמת יום הכיפורים, בעל עיטור המופת.
ביוגרפיה
ממן נולד בשנת 1947 לאיזה וחביב בקזבלנקה, מרוקו. משפחתו עלתה לארץ בשנת 1954. ממן שגדל בטבריה למד בבית הספר "תלמוד תורה" בעיר, ולאחר מכן בבית-הספר הדתי "אחוזת נפתלי" בקיבוץ לביא. כדי לעזור בפרנסת המשפחה, עזב את לימודיו בתיכון. ממן עבר קורס מכונאות רכב.
ממן התגייס לצה"ל בפברואר 1963 והוצב בחיל השריון, חיל הטכנולוגיה והאחזקה ובחיל החימוש בתפקיד מכונאי רכב.
בתחילת אוגוסט 1965, שוחרר יוסף מהשירות הסדיר כדי שיוכל לעזור בפרנסת המשפחה. לאחר ששוחרר הוצב ביחידת מילואים ושם מונה להיות המכונאי הראשי במוסך "עמק הירדן". באחד התרגילים של יחידת המילואים, פלוגת חרמ"ש בה שירת, נקרע הזחל של אחד הזחל"מים. ממן תיקן את התקלה ללא כל הוראה ממפקדיו. אחרי שהוברר לרמטכ"ל דוד אלעזר שצפה בתרגיל, כי מעשהו היה יוזמה אישית וספונטנית ציין את ממן לשבח.
במלחמת ששת הימים לחם ממן בקרבות שהתחוללו בג'נין ובקוניטרה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הוצב עם יחידתו עם ברמת הגולן. ממן היה עסוק בתיקון והכשרה של כלי רכב שנפגעו תחת אש. ב-8 באוקטובר הכשיר זחל"ם לאחר שנפגע באש, וזאת תחת הפגזה כבדה וכשהחיילים תופסים מחסה. ב-12 באוקטובר בעת הקרב שהתחולל נתקע הזחל"ם, וממן רץ לתקן אותו תחת מטחי אש שנורים לעבר יחידתו. הוא נורה ונהרג. על מעשהו עוטר על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור באות המופת. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בטבריה.
באפריל 1976 העניק הרמטכ"ל מרדכי גור לממן את אות המופת:
ממן השאיר אחריו הורים, אישה, בן ובת, אחים ואחיות.
הנצחה
שמו מונצח באנדרטה לנופלים במערכות ישראל בכפר הנוער הודיות, אנדרטה לזכר בני העיר טבריה שנפלו במערכות ישראל, יד לשריון בלטרון, אתר הנצחה לחללי חיל החימוש בנתניה ובבית יד לבנים בעירו.
גבריאל שאגאס
גבריאל שאגאס (בפורטוגזית: Gabriel Pinheiro Chagas Filho; נולד ב-7 בדצמבר 1944) הוא שחקן ברידג' ברזילאי שזכה באליפויות עולם. שאגאס הוא יליד ריאו דה ז'ניירו. התעתיק העברי של שמו מתאים להגיית השם בכל ברזיל, למעט ריו דה זיניירו. בריו דה ז'ניירו מבטאים את השם שאגאש.
שאגאס הוא אחד מעשרת השחקנים היחידים בעולם שהשיגו את ה-Triple crown of bridge. המושג triple crown of bridge מתאר זכייה בשלושה סוגים של אליפויות עולם: Bermuda Bowl, אליפות העולם הפתוחה לזוגות, ותחרות הנבחרות הפותחות באולימפיאדת משחקי המחשבה.
אליפויות עולם
זכה 4 פעמים במקום ראשון באליפות עולם. הישגים בולטים באליפויות עולם: סיים במקום שני בשנת 2000.
אליפויות צפון-אמריקה
שאגאס זכה פעמיים באליפויות ארצות הברית וצפון אמריקה.
אליפויות דרום אמריקה
שש פעמים סיים במקום השני. בשנים: 1966, 1976, 1994, 1995, 2001, 2005.
רמאות ברשת
ב-20 באפריל 2021 הורשע שאגאס על ידי התאגדות הברידג' הברזילאית בשלושה מקרים של רמאות בתחרויות ברידג' מקוונות. הוא נידון לשלושה עונשים:
אישטוואן וש
אישטוואן וש (בהונגרית: Vas István; ) משורר, מתרגם, מסאי וסופר יהודי-הונגרי.
קורות חיים
אישטוואן וש נולד במשפחה יהודית אמידה בבודפשט. דרכו הספרותית של אישטוואן וש התחילה בראשית שנות הארבעים בעיקר כמתרגמם של פרנסואה ויון ושל גיום אפולינר להונגרית, אולם בשל מוצאו היהודי נרדף וש במהלך מלחמת העולם השנייה פוטר מעבודתו ונלקח מספר פעמים למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי) והוסתר בידי אשתו השנייה ובידי הסופר גזה אוטליק. אחרי 1945 התנגש המשורר בעסקנים המרקסיסטים, שמונו לפקח על מדיניות התרבות והספרות של הונגריה, ובמשך שנות החמישים נאסר פרסום כתביו. הוא זכה פעמיים בפרס קושוט, הפרס היוקרתי ביותר בהונגריה (דומה לפרס ישראל): בשנת 1962 ובשנת 1985. אשתו השלישית הייתה הציירת פירושקה סאנטו (לבית שטיינר).
אישטוואן וש פרסם בין השאר את קובצי השירה "הרס סתווי" (1932), "מוזה נמלטת" (1938), "יתום כפליים" (1947), "רגע רומאי" (1948), "רפסודיה בגן סתווי" (1960), "גזל רומאי" (1962), "שמש מחתרתית" (1965), "לא נחשב" (1969), "מה רוצה אותו אדם?" (1970), "מה שלא ניתן לומר" (1972), "דיוקן עצמי משנות השבעים" (1975), "מגיעים לזה" (1983) ו"בכל זאת" (1985). כמו כן פרסם, בין השאר, את הרומנים "בתים אבודים" (1943), "אהבה קשה" (1957) ו"לאחר מכן" (1991) ואת קובצי המסות "שנים ויצירות" (1958), "קירובים" (1969), "האל האלמוני" (1974) ו"גם כן, גם לא" (1987).
ספורט ומגדר במאה ה-19
העיסוק בספורט ופעילות גופנית במאה ה-19, היה תחום חסום כמעט לגמרי בפני נשים. העיסוק בספורט נחשב כבלתי הולם עבור נשים, כמזיק לבריאותן, כפוגע בנשיותן. באותה תקופה הספורט היה תחום שנשלט לגמרי על ידי ההגמוניה הגברית, ומי שעסק בספורט נחשב לגברי. התכונות שמובלטות בספורט - תחרותיות, אגרסיביות, כוח, ראציונאליות, אחריות - הן תכונות גבריות, ולכן נשים צריכות להימנע מפעילות שתבליט תכונות אלה.
הספורט הוא מראה של החברה, הוא מבטא מנגנונים של שליטה חברתית ויחסי כוח, הוא פלטפורמה למינוף של ערכים אידאולוגיים חברתיים, ולכן הוא מבטא מעמד חברתי. מכאן שמעמדה של האישה בספורט משקף את מעמדה בחברה. הדרת נשים מהספרה הציבורית במאה ה-19, כללה בתוכה גם הדרה מהספורט, הדרה מעמדות של כוח, של השפעה, ומהאפשרות ליהנות מהיתרונות הרבים הבריאותיים והמנטליים שהספורט מקנה. במהלך המאה ה-19 תהליכים פוליטיים ושינויים חברתיים משמעותיים מאוד, בשילוב מאבק של הגל הפמיניסטי הראשון, הביאו לתחילתו של שינוי ביחס אל פעילות ספורט של נשים.
התייחסות המדע והרפואה לאישה ולגופה
המדענים והרופאים נחשבו באותה התקופה למומחים בתחום של גוף האישה. מאחר שנשים היו מודרות מהמדע, מדובר ברופאים גברים, אשר קבעו את היחס של הרפואה והמדע לגוף האישה, וכנובע מכך יחס החברה לעיסוק האישה בפעילות גופנית / ספורטיבית. הם לקחו לעצמם את הכוח להשפיע על כל תחום בחיי האישה. בסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19, מדענים עסקו בחקר טבעה של האישה, ובהגדרת המאפיינים הפיזיים והמנטליים של האישה. הרופאים הצדיקו את השוני בין נשים וגברים בעובדות ביולוגיות גוף האישה תואר על ידם כגוף, שברירי, הגולגולת שלה קטנה יותר, השרירים שלה עדינים יותר, העצבים שלה רופפים. האיברים המיניים של הגבר הם חיצוניים, ולכן הגבר נתפס כאקטיבי, יוצר, דומיננטי, בעוד שאצל האישה האיברים המיניים הם פנימיים, ולכן היא תוארה כפסיבית. בצורה זו הובנתה הנחיתות הפיזיולוגית של נשים לעומת העליונות הפיזיולוגית של הגברים. נחיתות פיזיולוגית זו, היא זו שמסבירה, בעיני הרופאים, את הנחיתות המעמדית, האינטלקטואלית והמוסרית של נשים. הפיזיולוגיה היא הגורל שלהן, היא זו שמכתיבה את מהלך חייהן: לידה, בגרות מינית, וסת, נישואין, יחסי מין, הריון, לידה, גידול ילדים, גיל הבלות, מוות. על פי הבניה זו המבנה הפיזיולוגי של הגוף הנשי, מגדיר את הזהות שלה, הוא הכלא שלה והיא הקורבן שלו. התהליכים הפיזיולוגים של הגוף והשינויים שחלים בו בעת ביוץ, מחזור או הריון, מתוארים כשולטים ברגשות ובהתנהגות של האישה, וכמעצבים את אישיותה ואת האינטלקט שלה.
הטיעונים נגד עיסוק האישה בפעילות גופנית
הספרות הרפואית במאה ה-19, קבעה כי גם המבנה האנטומי והפיזיולוגי המיוחד של האישה, וגם המחויבות המוסרית שלה, פוסלים אותה מלעסוק בספורט. נטענו מספר טיעונים מדוע נשים לא צריכות לעסוק בפעילות גופנית: יותר מדי פעילות גופנית תגרום לפגיעה בפוריות של האישה. הרופאים טענו שיש בגופן של נשים פחות אנרגיה, וכי עיסוק בספורט יגרום לפגיעה באברי הרבייה בגלל חוסר אנרגיה. הגוף הנשי נתפש כחלש וכחולני במהותו, ולכן העיסוק בספורט יפגע בייעוד של הגוף הנשי כמייצר של המין האנושי. לנשים יש מחויבות מוסרית לשמור על אנרגיית החיים שלהן, למען יוכלו למלא את תפקידן כאמהות וכרעיות. טענה נוספת הייתה שיותר מדי התלהבות מספורט, תגרום לאישה לאבד שליטה ולחוות התמוטטות עצבים, ואף התנהגות מינית שאינה הולמת. נשים ספורטאיות יאמצו את הלבוש, התסרוקת ואת ההתנהגות הגברית. הספורט מבזבז את האנרגיה, פוגע באיזון ההורמונאלי, גורם להתפתחות של תכונות גבריות, וכך לפגיעה בנשיות שלהן. אישה חזקה היא לא נשית. הנשיות היא "הטבע", לעסוק בספורט ולחזק את הגוף שיהיה גוף גברי – זה בניגוד לזהות הנשית "הטבעית". הבניית הנשיות בצורה זאת הייתה מוגבלת לנשים מהמעמד הבינוני-גבוה. נשים עניות עבדו בעבודות גופניות קשות ולא היו עדינות וחלשות. עובדה זו מבהירה כי לא מדובר בנשיות "טבעית" אלא במודל נשיות שהתפתח בהבנייה חברתית בתקופה מסוימת ובנסיבות חברתיות-כלכליות-תרבותיות מסוימות.
המהפכה התעשייתית ותרבות הפנאי
המהפכה התעשייתית ועליית הקפיטליזם הביאו לשינויים בסדר החברתי והכלכלי שהיה נהוג. עד אז המבנה החברתי והמשפחה בתוכו, נחשבו לסדר אלוהי בלתי ניתן לשינוי. המהפכה התעשייתית גרמה לשינוי בהגדרות של ההבדלים בין התחום של העבודה לתחום של המשפחה, והכניסה מימד חדש לתפקידים המגדריים. האישה נדרשה להיות בתפקיד של אם ורעיה, להתמקד יותר בעבודה בבית ובגידול הילדים, בעוד שמהגבר נדרש להיות המפרנס, ראש המשפחה שדואג לכלכלת המשפחה. תפקיד האישה "לשחרר" את הבעל לעבודה בחוץ על מנת שיוכל לדאוג לכלכלת המשפחה. המשפחה הבורגנית באמצע התקופה הוויקטוריאנית, צברה רכוש וכסף, אשר אפשר לה להעסיק משרתים אשר יבצעו את עבודות הבית. ההתעשרות של מעמד הביניים הבורגני, הצמיח תחום חדש של צריכה – שוק של צריכת תרבות הפנאי עבור כל המשפחה. נשים מהמעמד הבינוני – גבוה, ביטאו את המעמד הכלכלי חברתי של הבעל, באמצעות תרבות הפנאי. זה העצים את התלות הכלכלית של האישה בבעלה. התפתחה אופנה שייצגה את תרבות הפנאי. שהתאימה למימוש אידיאל הנשיות והיופי הנשי, נשים לבשו מחוך שיעצב את גופן לפי דרישות החברה, ושמלות נפוחות אשר הצרו את צעדיהן, והגבילו את יכולת התנועה שלהן.
עיסוק בספורט כחלק מתרבות הפנאי
במחצית השנייה של המאה ה-19, נשים מהמעמד הגבוה עסקו בכמה ענפי ספורט, אך רק במסגרת של תרבות הפנאי ולא במסגרת תחרותית. למשל הן רכבו על אופניים, שיחקו קריקט, גולף וטניס, ירו למטרה בחץ וקשת, עסקו בשחייה, וברכיבה על סוסים. רכיבה על אופניים, לדוגמה, הפכה לטרנד של נשים במעמד הביניים בארצות הברית בסוף המאה ה-19. העיסוק ברכיבה לא נחשב לספורט, אך הביא לשינוי בצורת הלבוש של הנשים. משמלות ארוכות והדוקות עם מחוך, לשמלות רפויות וקלות יותר, שאפשרו לנשים רכיבה בטוחה יותר, ויכולת תנועה רבה יותר.
המאבק לשיווין זכויות וחינוך גופני
התהליכים הפוליטיים (המהפכה הצרפתית), החברתיים (עיור) והכלכליים (המהפכה התעשייתית) בסוף המאה ה-18 ובמאה ה-19, גרמו לנשים להתחיל לשאול שאלות בנוגע למגבלות החברתיות שמוטלות על נשים בחברה, הן החלו לדרוש שוויון בחינוך ובהשכלה, שוויון בעבודה ובשכר, זכות להיבחר ולבחור, וכן החלו לדרוש שימוש באמצעי מניעה ואפשרות להגבלת הילודה על ידי הפלות (לקראת סוף המאה ה-19). במחצית המאה ה-19 בארצות הברית, ערכים של דמוקרטיה, רצון חופשי, מוביליות חברתית ואינדיבידואליות היו לערכים מרכזיים. נשים מילאו תפקיד חשוב מאוד בתהליך של המאבק נגד העבדות, חלוציות, והן הרחיבו את פעילותן מחוץ לספרה הביתית. שינוי במעמדן של נשים שהחלו לצאת לספרה הציבורית, והאיום של השינויים המתפתחים גרם לטיפוח מוסדות ספורט גבריים, וחסימתם בפני נשים, זאת במטרה להוציא את הבנים מהשפעת מהחינוך הביתי שבו הנשים שלטו. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הוכפלו מספר בתי הספר לבנים, ומשחקי קבוצות וכדור הפכו לעיסוק מרכזי, בפיתוח הגבריות ויכולת הלחימה, חיזוק תכונות של כוח סבל, ערך עצמי, משמעת, התמדה, נאמנות, שיפוט מהיר – תכונות שנתפשו כחיוניות בהתמודדות עם מאבקים בחיים. נשים הודרו מהגבריות הזו, והן הורשו רק להסתכל על המשחקים ולעודד. הרופאים טענו שלימוד ופעילות אינטלקטואלית, מבזבזים את אנרגיית החיים של האישה, ופוגעים בפוריות ובנשיות שלה. אנרגיית החיים צריכה להיות מושקעת בתהליכים של מעגל הרבייה. הייתה התנגדות גם להשכלת נשים שהוסברה בכך שהמוח לא יכול להתפתח במקביל להתפתחות של אברי הרבייה, ולכן אסור לאפשר לילדות ללמוד. מגמה זו החלה להשתנות בעקבות התהליכים שתוארו לעיל. יותר ויותר הבינו שאישה חזקה ובריאה, תוכל לממש את אידיאל האמהות באופן טוב יותר, ולכן פעילות גופנית בהקשר זה היא חיובית.
ב-1830 החל בגרמניה עיסוק חדש בהתעמלות לנשים, כשהמטרה היא חיזוק הגוף הנשי, שיהיה יותר יפה ובריא, כדי שיוכל לעמוד בתפקיד של ייצור המין האנושי. הפעילות הגופנית תגרום לשיפור בריאותן של הנשים, ולעידון גופן, ולחינניות של תנועותיהן. הרופאה הראשונה באיגוד הרופאים האנגלי, ד"ר אליזבט בלקוול, כתבה מאמר ליברלי לכתב עת של נשים, בו היא גורסת שהעיסוק של נשים בפעילות גופנית, תורם לגוף חסון וזקוף, גוף אקטיבי ואנרגטי, גוף ריבוני. אישה ששולטת בגוף שלה, תשלוט בגורל שלה.
בבתי ספר לבנות, התמקדו בלימוד של נימוסים כדי לשפר את הכישורים הנשיים, ולא בהשכלה כללית או בפעילות גופנית. הפעילות היחידה שעסקו בה, הייתה ריקוד או הליכה. לעומת זאת בבתי ספר להשכלה גבוהה לנשים, שנפתחו בעקבות המאבק הפמיניסטי לשוויון בחינוך לנשים, הכניסו לתוכנית הלימודים פעילות גופנית. האווירה הייתה של דאגה לבריאות הציבור ובריאותן של אמהות, וכן השאיפה לחינוך יותר איכותי לנשים, התפתחות זו שינתה את היחס לפעילות גופנית, ואפשרה לנשים לעסוק יותר במשחקים ופעילות גופנית. נשים שלמדו באוניברסיטאות ראו חשיבות רבה בפעילות גופנית במקביל ללימודים, והן הביאו גישה זו לבתי ספר לבנות. בארצות הברית הוקמו מכללות לנשים בלבד, כתגובה לכך שמכללות לבנים נחסמו בפני הנשים. במכללות אלה נעשה החיבור לספורט, ונפתחו מחלקות להוראה של פעילות גופנית. כדי להתמודד עם הטענות המשפילות בדבר נחיתותן ואי יכולתן הפיזית של נשים לעסוק בספורט, גויסו מורות לחינוך גופני, וכך גדל מאוד העיסוק של נשים בספורט במכללות, במיוחד בענפי הספורט טניס וכדורסל, שהפכו מאוד פופולריים.
לקריאה נוספת
Source: The Journal of American History, Vol. 60, No. 2 (Sep., 1973), pp. 332-356Published
צלב ג'ורג'
צלב ג'ורג' (באנגלית: George Cross) הוא העיטור האזרחי הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת ובחבר העמים הבריטי. הצלב הוא מקבילו האזרחי של צלב ויקטוריה, והוא נקרא על שמו של המלך ג'ורג' השישי. העיטור מוענק גם לחיילים על מעשי גבורה שנעשו שלא לנוכח פני האויב.
העיטור נוסד בימי הבליץ – ההפצצות הגרמניות על לונדון במלחמת העולם השנייה – עקב רצונו של המלך לציין את אומץ לבם של האזרחים הרבים. העיטור נוסד ב-24 בספטמבר 1940 והוענק 159 פעמים, מתוכן 86 הענקות שלאחר המוות ושתי הענקות קולקטיביות (למלטה ולמשטרה המלכותית של אלסטר). בשנת 1946 הוא הוענק לאודט סנסום שהייתה אישה הראשונה שקיבלה את העיטור.
עם היווסדו, החליף הצלב את מדליית האבירות האימפריאלית ואת מדליית אדוארד, וכן את מדליית אלברט בשנת 1971. צלב ג'ורג' מופיע בקנטון דגל מלטה לאחר שהוענק לכלל אוכלוסיית האיים על גבורתם ואבירותם במהלך המצור של מדינות הציר על האי במלחמת העולם השנייה.
שגיא פינק
שגיא יעקב פינק (נולד ב-14 בפברואר 1981) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. הוא שימש כמפקד עוצבת התקומה ולפני כן כקצין המבצעים של פיקוד הצפון, מפקד גדוד 451 ומפקד יחידת מיתר.
ביוגרפיה
פינק נולד וגדל בקריית חיים. למד בתיכון קריית חיים. התגייס לצה"ל בשנת 1999, ושובץ בגדוד שפיפון בחיל התותחנים. היה לוחם בגדוד. יצא לקורס קציני חת"ם ועם סיומו שב לגדוד. שימש במספר תפקידי פיקוד בחיל. לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש כסגן מפקד גדוד 405. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם מרכז האש של פיקוד הצפון בין השנים 2007–2008. בהמשך שימש כקצין אג"ם של חטיבה 282 בין השנים 2012–2013. לאחר מכן היה חניך בפו"ם בין השנים 2013–2014.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה למפקד יחידת מיתר בין השנים 2016–2017, ושימש כמפקד היחידה עד לפירוקה. בהמשך מונה למפקד גדוד 451 בין השנים 2017–2018. לאחר מכן מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון בין השנים 2018–2020, ושירת בתפקיד בין היתר במהלך מבצע מגן צפוני. במרץ 2020 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת התקומה.
ב-31 באוקטובר 2022 הוחלט על מינויו לנספח ההגנה בצרפת.
חיים אישיים
פינק מתגורר בשמשית, היה נשוי ליעל שוחט פינק, עורכת דין בכירה בפרקליטות המדינה, נפטרה ממחלה קשה; לזוג ארבעה ילדים. בעל תואר ראשון בכלכלה, תקשורת ושיווק ותואר שני בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. בימים אלו פינק חוקר סוגיות ביטחוניות במסגרת הדוקטורט שלו.
מני לייב
מני לייב (מאני לייב) (ברוסית: Мани-Лейб) הוא שם העט של משורר היידיש מנחם לייב בראהינסקי (Мани Лейб Брагинский; 20 בדצמבר 1883, ה'תרמ"ה, נז'ין, אוקראינה – 4 באוקטובר 1953, ה'תשי"ד, ניו יורק).
ביוגרפיה
מני לייב היה בין מייסדי החבורה ספרותית המכונה "הצעירים". הוא המשיך במלאכת תפירת הנעליים ובד בבד עסק בשירה, עריכה, ובפעילות ספרותית ציבורית.
היה משורר פורה שכתב ופרסם למעלה מאלפיים שירים, ובהם בלדות, שירי ילדים ושירים למבוגרים. רבים משיריו הולחנו והפכו לשירי זמר אהובים ופופולריים מאוד בקהל דוברי היידיש, בתקופה שבין שתי המלחמות. שיריו הם מלאי יופי ודמיון, וחומרי שירתו שאובים מהעולם היהודי של מזרח אירופה. שיריו מצטיינים באיכותם המוזיקלית ויש בהם משחקי מילים, שעשועי לשון והמצאות לשוניות שובות לב.
שיריו של מני לייב כונסו בכמה כרכים ונפוצו בכל רחבי העולם היהודי. לעברית תורגמו שירים בודדים משלו על ידי מרים ילן-שטקליס, פניה ברגשטיין, א. אינדלמן ואחרים. יצירות אחדות משלו תורגמו על ידי אוריאל אופק, ונדפסו בשעתו ב"דבר לילדים". כרך משיריו, שערך ותרגם שמשון מלצר, יצא לאור אחד מקרא ואחד תרגום.
רוזנות בורגונדי
הרוזנות החופשית של בורגונדי או פראנש-קונטה (בצרפתית:  (Franche) Comté de Bourgogne; בגרמנית: Freigrafschaft Burgund) הייתה רוזנות מימי הביניים (מ-982 עד 1678) של האימפריה הרומית הקדושה, אשר קדמה לאזור המודרני פראנש-קונטה. השם franc(he) comté נובע מתואר הרוזנות שלו, franc comte, בגרמנית Freigraf 'רוזן חופשי', המציינת חופשיות אימפריאלית. אין לבלבל אותה עם הדוכסות המערבית יותר של בורגונדי, נחלה צרפתית מאז 843.
היסטוריה
האזור היה בעבר חלק מממלכת הבורגונדים, שסופחה על ידי הפרנקים בשנת 534 ושולבה בממלכת הפרנקים. האימפריה חולקה בשנת 843 על ידי חוזה ורדן, כאשר האזור שממערב לנהר הסון הוקצה לפרנקיה המערבית כדוכסות בורגונדי הצרפתית, בעוד שהחלקים הדרומיים והמזרחיים של הממלכה הבורגונדית לשעבר נפלו לידי פרנקיה התיכונה תחת הקיסר לותאר הראשון. חלק פרנקי תיכוני זה הפך לשתי הישויות העצמאיות של דרום בורגונדי התחתונה בשנת 879 וצפון בורגונדי עילית תחת המלך רודולף הראשון בשנת 888. רוזנות בורגונדי כללה את החלק המערבי של האחרון.
בשנת 933, עם התמוטטות האימפריה הקרולינגית, בורגונדי התחתונה והעליונה אוחדו מחדש תחת המלך רודולף השני כממלכת ארל (ארלט), אשר קרסה בעצמה על רקע אנרכיה פיאודלית עם הכחדת הענף שלו ב-1032. ארל עברה לאחר מכן לאימפריה הרומית הקדושה כאשר היא עברה בירושה לידי הקיסר קונרד השני מהשושלת הסליאנית, בעוד שדוכסות בורגונדי הוקמה מחדש על ידי ענף זוטר של השושלת הצרפתית הקאפטית.
בשנת 982, אוטו-וילהלם, בנו של אדלברט מלומברדיה, הרוזן במקון שבדוכסות בורגונדי, קיבל את רוזנות בורגונדי מנישואיו עם ארמנטרוד מרוסי. בכך הוא הפך למייסד של שושלת האנסקריד מרוסי, ענף נלווה של הדוכסים הבוזוניים של בורגונדי, צאצא של איג השחור מהמאה ה-10, אחיו של הדוכס ראול, ומגיסו של איג גילברט. בשנת 1002 תבע אוטו-וילהלם גם את דוכסות בורגונדי עם מותו של אביו החורג הדוכס אנרי הראשון. עם זאת, הדוכסות נתפסה כנחלה חוזרת על ידי רובר השני, מלך צרפת שנתיים לאחר מכן, והוא הצליח לשמור על שלטון על מחוז ארל רק עם מקום מגוריו בדול. פיתוח נתיבי מסחר ברחבי הרי היורה ופיתוח מכרות מלח הבטיחו את שגשוגה של הרוזנות, ועיירותיה שמרו על חירותן ונייטרליותן בסכסוכים פיאודליים.
בסוף המאה ה-11, בנו של קונרד, הקיסר היינריך השלישי, העלה את הארכיבישוף של בזאנסון לתואר של ארכיקנצלר והעניק לבאזנסון דרגת "רייכסשטדט" (עיר קיסרית) בחסותו הישירה של הקיסר. גאי מבורגונדי, אחיו של רנו השני, הפך מאוחר יותר לאפיפיור וניהל משא ומתן על קונקורדט וורמס עם הקיסר היינריך החמישי. במאה ה-12, ההגנה הקיסרית אפשרה את התפתחותה של בזאנסון, אך ב-1127, לאחר רצח גיום השלישי, ניער בן דודו רנו השלישי את העול הקיסרי. בורגונדי נקראה מאז ואילך פראנש-קונטה, "המחוז החופשי".
הקיסר פרידריך ברברוסה כונן מחדש את ההשפעה הקיסרית, לקח בשבי את אחיו של הרוזן גיום הרביעי, והרחיב את השפעתו על ידי נישואים לאחייניתו ויורשתו של גיום הרביעי, ביאטריס הראשונה, בתו של רנו השלישי, כאשר גיום הרביעי מת. עם מותו של הקיסר פרידריך ב-1190, בנו הצעיר אוטו הראשון קיבל את רוזנות בורגונדי וקיבל את התואר הנדיר של ארכי-רוזן. אחריו ירשו בתו, ביאטריס השנייה, ובעלה אוטו הראשון, דוכס מרניה; אחריהם באו בתורם בנם, אוטו השלישי, רוזן בורגונדי, ובתם, אדלייד.
הרוזנים פלטין נאלצו במשך שנים רבות לחלוק את השלטון עם המשפחות הפיאודליות הגדולות יותר של המחוז, בעיקר עם משפחתו של שאלון, שהייתה צאצאית של סטפן השלישי, רוזן אוקסון, נכדו של גיום הרביעי וביאטריס מת'ירן, היורשת של רוזנות שאלון. סמכותם של הרוזנים כוננה מחדש רק על ידי נישואיו של איג משאלון עם אדלייד, האחות והיורשת. עם זאת, זה לא מנע מבן צעיר יותר, ז'אן משאלון-ארל, להשתלט על המדינות הווסאליות. אוטו הרביעי, בנם של איג ואדלייד, היה האחרון מבין הרוזנים הפיאודליים של בורגונדי. הוא התחתן תחילה עם בתו של הרוזן מבאר, אך הנישואים היו ללא ילדים. נישואיו השניים היו לנכדתו של לואי התשיעי, מלך צרפת, הרוזנת מו מארטואה. נישואים אלו הביאו את הרוזנות תחת השפעה צרפתית. בנותיהם של אוטו הרביעי ומו, ז'אן השנייה ובלאנש, נישאו בהתאמה לפיליפ החמישי ולשארל הרביעי, מלך צרפת, בניו של המלך פיליפ הרביעי. ז'אן הפכה למלכת צרפת לאחר שהייתה מעורבת בפרשת הטור דה נסלה. באותה פרשה נמצאה בלאנש אשמה בניאוף ונכלאה לשארית חייה.
לאחר שהסתכסך עם הברונים שלו, ולאחר מרד חדש נגד הצרפתים שביצע ז'אן משאלון-ארל, אוטו הרביעי מסר את הרוזנות לבתו כנדוניה וקבע את מלך צרפת כמנהל הנדוניה ב-1295. על ידי נישואים לבתו ויורשתו ז'אן, הדוכס אודו הרביעי מבורגונדי איחד מחדש את הדוכסות ואת הרוזנות שבשליטתו, ואחריו הגיע נכדו הדוכס פיליפ הראשון. האיחוד האישי שוב בוטל לאחר שפיליפ נפטר ללא יורשים בשנת 1361, כאשר דוכסות בורגונדי נתפסה כנחלה שהוחזרה לידי ז'אן השני, מלך צרפת, בעוד שהרוזנות הקיסרית עברה בירושה לידי דודתו הגדולה של פיליפ מרגרט הראשונה, נכדתו של הרוזן אוטו הרביעי. בשנת 1382, היא הורישה את אחוזותיה לבנה לואי השני, רוזן פלנדריה.
לואי השני מת בשנת 1384 ללא יורשים זכרים, ורוזנות בורגונדי הייתה חלק מהנדוניה העצומה של בתו מרגריט, אשר בשנת 1405 ירש אותה בנה, הדוכס הבורגונדי ז'אן חסר הפחד. הרוזנות והדוכסות נשלטו שוב באיחוד אישי על ידי צאצאיו מבית ולואה-בורגונדי עד למותו של הדוכס שארל הנועז בקרב ננסי ב-1477. בן דודו לואי האחד עשר, מלך צרפת כבש מיד את הרוזנות, אך הארכידוכס מקסימיליאן הראשון מהבסבורג התנגד לפעולה זו, שכן הוא היה בעלה של בתו של שארל מארי, דוכסית בורגונדיה. למרות שהובסו בקרב גיניגט ב-1479, הצרפתים שמרו על הרוזנות עד אשר יורשו של לואי, שארל השמיני, מלך צרפת, שביקש להיות נקי מעימותים על המחוז כדי להתערב בנאפולי, ויתר על הרוזנות שוב לקיסר מקסימיליאן ובנו פליפה הראשון, מלך קסטיליה לפי הסכם סנליס משנת 1493.
יחד עם ארצות השפלה ההבסבורגיות, רוזנות בורגונדי הוחזקה בידי ספרד ההבסבורגית עד ששולבה לבסוף בממלכת צרפת על ידי הסכמי ניימכן ב-1678.
הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט
הפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוך רפפורט היא בית ספר לרפואה הפועל בחיפה. הפקולטה הוקמה בשנת 1969, ובשנת 1971 התמזגה עם הטכניון.
היסטוריה
ב-1964 נחתם הסכם בין ד"ר משה לזר מנהל בית החולים רמב"ם לבין הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים לפיו יהיה בית החולים רמב"ם לסניף של האוניברסיטה ואחד מבתי החולים בהם יעשו חלק מתלמידי השנה החמישית והששית של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה לימודים קליניים. ההסכם חייב את הפיכת רופאי בית החולים למורים והעיד על ההערכה הרבה שיוחסה למקצעיות של צוות בית החולים. לאחר ארבע שנים ביקש בית החולים רמב"ם להקדים את בואם של הסטודנטים מירושלים, וביקש לקלוט אותם כבר בשנת לימודיהם הרביעית. הרעיון היה לאפשר לסטודנטים ללמוד לימודים פרה-קליניים בירושלים ולעבור את כל ההכשרה הקלינית ברמב"ם. ד"ר דוד ארליק שאף להפוך את רמב"ם לחלק אינטגראלי של הפקולטה בירושלים ולא להסתפק במעמד של סניף. הוא גייס לשם כך את ראש העיר אבא חושי ואת מנהל בית החולים רוטשילד (בשנות האלפיים, המרכז הרפואי בני ציון) ד"ר שיין. יחדיו הם פעלו לקידום הרעיון אשר נועד להאדיר את הרפואה בחיפה והצפון, אך ההצעה והרעיון נדחו בתוקף על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים.
ד"ר ארליק לא ויתר ופעל למען הקמת בית ספר לרפואה בחיפה ללא חסות האוניברסיטה העברית. התנגדות ירושלים הייתה צפויה וד"ר ארליק גייס את כל כושר השכנוע שלו ואת קשריו האישיים על מנת לדלג על משוכה זו. הוא פנה לכל מי ומי על מנת לרכוש אהדתו וחזר והסביר לכל שומע כי בארץ מחסור רציני ברופאים ולעומת זאת ישראלים רבים לומדים באיטליה. בהבינו את מצוקת התקציב באותם ימים חזר ארליק על ההצעה כי בשלב הראשון יחזרו התלמידים הלומדים באיטליה לאחר שלוש שנות לימוד וימשיכו ברמב"ם החל מהשנה הרביעית כאשר עיריית חיפה תעמוד בנטל הכספי. הרעיון התקבל באהדה על ידי שר החינוך יגאל אלון אך לפני מתן אישור הממשלה הוקמה ועדה בראשות שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון לדיון בסוגיה. עם חברי הוועדה נמנו גם ד"ר ארליק וד"ר חיים שיבא. למרבה האכזבה החליטו מרבית חברי הוועדה ובתוכם השופט ברנזון, שלא להמליץ על הקמת בית הספר לרפואה ברמב"ם. פעם נוספת גייס ארליק את כל כישוריו, הבין שהחלטת הוועדה היא בגדר המלצה בלבד והחל במסע שכנוע בדרגים הגבוהים יותר בין שרי הממשלה. הוא שכנע את השר בלי תיק מנחם בגין כי צפון המדינה מקופח וכי הקמת הפקולטה יחד עם מרכז רפואי גדול יסייעו מאוד לקידום חיפה והגליל. ארליק אף הרחיב והביא את תוצאות המשאל בין הסטודנטים הלומדים באיטליה אשר נערך על ידי ד"ר ברוך גלי (מנהל פתולוגיה) וד"ר בנטל (מנהל נוירולוגיה) ולפיו מספר המבקשים לחזור וללמוד בחיפה עלה על מספר המקומות הזמינים. מאמציו של ד"ר דוד ארליק נשאו פרי ובאוגוסט 1969 התקבלה החלטת הממשלה על פתיחת שערי בית החולים רמב"ם לתלמידי שנה רביעית.
תוך שלושה חודשים הוכשר אולם בבנין המנזר הכרמליטי שבשטח בית החולים. בנין זה אכלס את בית הספר לאחיות ובאולם אשר "נתפס" נקלטו 40 הסטודנטים הראשונים אשר הגיעו מאיטליה והם החלו ללמוד כבר בחודש נובמבר. האירוע נחוג ברוב עם בנוכחות שר החינוך יגאל אלון ראש העיר משה פלימן ונכבדים נוספים. אך בכך לא תמה המלאכה, הפקולטה עדיין לא הייתה לבית ספר עצמאי לרפואה וד"ר ארליק המשיך במאמציו להשלים את משימתו.
בינואר 1970 החליט קורטוריון הטכניון להמליץ על איחוד בית הספר לרפואה עם הטכניון. ב-3 בינואר 1971 אישר סנאט הטכניון את המיזוג של בית הספר לרפואה עם הטכניון, בתוקף מ-1 באוקטובר 1973. בשנת הלימודים 1973 נפתחה כיתה ללימודי שנה א' בטכניון, פרופ' ארליק מונה לפרופסור מן המניין ולדיקאן הראשון של הפקולטה לרפואה של הטכניון, לסגנו הראשי לענייני הוראה מונה פרופ' אהרון ולירו וראשוני המורים בפקולטה היו פרופ' יורם פלטי (פיזיולוגיה), פרופ' ברוך גלי (פתולוגיה), פרופ' אברהם הרשקו, לימים חתן פרס נובל בכימיה (ביוכימיה) ופרופ׳ אוריון גלין גלר (אנטומיה). הפקולטה נעזרה בתמיכתו של משרד החינוך במשך שלוש שנותיה הראשונות, בנין המנזר הנוסף שהיה צמוד למנזר הכרמליטיות נרכש ושופץ והוא היווה את משכן הפקולטה בשנותיה הראשונות. רוח ההתלהבות אשר פיעמה בין חברי הסגל והתפתחותו האקדמית של המוסד נעו במרץ ותוך זמן קצר היה ברור כי המתקן קטן מדי וכי יש לאתר שטח ולבנות בנין ראוי אשר ישמש את הפקולטה לשנים רבות. פעם נוספת נדרשו רמב"ם וחיפה לרוחו וחזונו של פרופ' ארליק אשר ללא ליאות איתר מקום צמוד לבית החולים, השתדל ושידל את מוסדות המדינה ולבסוף אף זכה לאמונו ותרומתו של הנדבן ברוך רפפורט, חיפאי לשעבר שישב בז'נבה.
תכנון הבניין נערך על ידי האדריכלים אריה פרייברגר וישעיהו אילן (פרייברגר תכנן בסמוך זמן קצר קודם לכן את מגדל חברת אגד עם תחנת האוטובוסים מרכזית בת גלים). ב-1979 נחנך הבניין המרשים שהפך לנקודת ציון עירונית ובשנת 1991 נקראה הפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוך רפפורט. בשנים 2011–2016 אליעזר שלו היה דיקאן הפקולטה ובתקופה זו היא עברה ארגון מחדש.
הפקולטה לרפואה של הטכניון נמנית עם פקולטות מעטות מסוגה ברחבי העולם, שבהן הפקולטה לרפואה משולבת במכון טכנולוגי ולא באוניברסיטה כללית. ייחוד זה ניכר בתוכנית הלימודים בפקולטה.
מסלולי לימוד
בנוסף, תוכניות הלימוד של אוניברסיטת חיפה בריפוי בעיסוק, נעשית במשותף עם הפקולטה לרפואה של הטכניון.
יחסי אוזבקיסטן–אסטוניה
לאחר שאוזבקיסטן קיבלה עצמאות בשנת 1994, נוצרו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. הצדדים שוקלים מספר טיוטות והסכמים בין ממשלתיים ואמנות. בתמיכת תנועת הנוער קמולות וארגונים ציבוריים אחרים, הוקמה חברת ידידות אוזבקיסטן-אסטוניה בטשקנט במטרה ליצור קשרים תרבותיים.
פלוגת מובילי המים 148
פלוגת מובילי המים 148, (PAL) WATER TANKS)), הייתה יחידה של חיילים יהודים מארץ ישראל במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. היא הוקמה בשנת 1941 במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. הפלוגה התארגנה והתאמנה ליד קהיר שבמצרים.
במדבר המערבי באפריקה
בין 18 בנובמבר לבין 30 דצמבר 1941 השתתפה היחידה במבצע צלבן שהביא להסרת המצור על טוברוק, במסגרת קרבות המערכה במדבר המערבי בצפון אפריקה. תפקידה של הפלוגה היה להוביל מים במדבר אל מצבורי האספקה של הצבא הבריטי. במהלך ההובלות של המים הם נקלעו מפעם לפעם לקרבות שהיו באזור. פלוגת מובילי המים הייתה הפלוגה העברית היחידה שהשתתפה במבצע.
בהמשך המלחמה, במחצית הראשונה של שנת 1942, המשיכה הפלוגה לפעול במדבר המערבי. היא הייתה יחידה עברית בודדת ופעלה בתנאי שירות ותעסוקה קשים במיוחד. לאחר שב-21 ביוני 1942, כוחותיהן של מדינות הציר הצליחו לכבוש חזרה את טוברוק מבעלות הברית, נסה הפלוגה לכיוון מצרים יחד עם שאר יחידות הצבא הבריטי.
במשך חודשי הקיץ והסתיו של שנת 1942, החלו ההכנות להתקפת הנגד. הפלוגה המשיכה להוביל מים ליחידות השונות שנטלו חלק בקרב אל-עלמיין השני אשר נמשך מ-23 באוקטובר ועד ה-3 בנובמבר 1942. היא המשיכה במרדף אחרי צבאו של גנרל ארווין רומל עד לטריפולי.
באיטליה
הפלוגה נטלה חלק ב"מבצע אוואלאנש", נחיתת בעלות הברית בספטמבר 1943 בחוף סלרנו, דרומית לנאפולי באיטליה. היא הייתה היחידה העברית הראשונה שהגיעה לאיטליה. באיטליה היא פעלה במסגרת הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית. בעקבות מתקפת הקיץ של בעלות הברית ב-1944 הפלוגה הגיעה לפירנצה ונותרה בה תקופה ממושכת. בפירנצה היא סיפקה מים לאוכלוסייה האזרחית עד ששוקמה מערכת אספקת המים. במתקפה האחרונה של בעלות הברית באיטליה, שהחלה באפריל 1945, הופעלה הפלוגה בגזרה המרכזית של החזית ופורקה בדצמבר 1945.
יהדות פירנצה
הם נרתמו לפעולות שיקום יהדות פירנצה בכלל ונעריה ונערותיה בפרט. תחילה הם דאגו לצרכים הגשמיים: קורת גג, ביגוד ומזון. עברו לסיוע באיתור המשפחות והמשיכה בפעולות תרבות. המטרה הייתה לארגן את הנוער במסגרת הכשרות והעלייה לארץ ישראל. ברם, המשימה הראשונית הייתה הקניית השפה העברית והכרת ההווי הארץ ישראלי.
לרשות החיילים עמדו די משאבים. בית ששימש ראש המפלגה הפשיסטית בפירנצה, מול בית הכנסת, היה למרכז ההכשרה החלוץ לצעירים. במבני בית הספר ליד בית הכנסת חודשו הלימודים (ראו תמונה). במקביל, טיפלו חיילי הפלוגה בהוצאת ילדים יהודים ממנזרים בעיר.
גולת הכותרת של הפעילות הפלוגה הייתה ארגון סרטיפיקטים לבאי ההכשרות ובני משפחתם. וכך רובם הגיעו לארץ ישראל בעליית פרינסס קאתלין, ספינה קנדית שעסקה בהובלת גייסות, עוד לפני תום המלחמה ב-25 במרץ 1945. פירנצה המשיכה להיות מרכז לפליטים יהודים, אשר הגיעו אליה מאירופה ששוחררה.
אלעד הופמן
אלעד הופמן (נולד ב-8 באוקטובר 1985 ביבנה), הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדות הקלע בקבוצת אליצור יבנה מהליגה הלאומית בכדורסל. גובהו 1.93 מטר.
ביוגרפיה
הופמן גדל במחלקת הנוער של אליצור יבנה, משם עבר לקבוצת הנוער של מכבי רחובות ואת קריירת המשחק המקצוענית שלו החל בהפועל גליל עליון.
בעונת 2003-2004 החל את דרכו המקצועית בהפועל גליל עליון מליגת העל בכדורסל. במהלך אותה שנה לא זכה הופמן לדקות משחק רבות ושותף ב-5 משחקים בלבד. בסיום אותה עונה עבר לאליצור רמלה מהליגה הלאומית. במדי רמלה זכה הופמן לדקות משחק רבות ושותף ב-40 משחקים במהלך שתי עונות במועדון.
בעונת 2006-2007 חתם הופמן בקבוצת מכבי הוד השרון. לאחר עונה אחת במועדון בה שותף ב-25 משחקים עזב את המועדון.
בעונת 2007–2008 עבר הופמן לשחק בקבוצת נעוריו אליצור יבנה במדיה שיחק עונה אחת, ובלט מאוד עם ממוצע של 31 נק' ב-28 משחקים בהם שותף.
בעונת 2008–2009 חתם בקבוצת בני השרון מליגת העל במדיה שיחק גם ביורוקאפ. לאחר עונה אחת בקבוצה עזב הופמן את בני השרון ועבר לשחק באליצור אשקלון גם היא מליגת העל. במדי אשקלון הרבה הופמן לשחק אך לא הרבה לקלוע נקודות ושמר על ממוצע נמוך יחסית. בסיום אותה עונה החליט הופמן לשוב פעם נוספת אל אליצור יבנה מהליגה הלאומית בכדורסל