האקספרס_הפאטאגוני_הישן
מרכז אמריקה
מסן חוסה נסע ברכבת איטית לפונטרנס, גם משום שהייתה זו הדרך היחידה להגיע משם לפנמה, באוטובוס או במטוס, אבל גם משום שרצה לנסוע ברכבת שטופת שמש כדי לקרוא את ספרו של אדגר אלן פו, "עלילות ארתור גורדון פים", ספר שתיאורי האימים שבו לא הניחו לו לקרוא אותו בחדרי מלון חמים, מחניקים, צרים ונגועים בחולדות. הרכבת הייתה חשמלית, שקטה ונקייה, ורוב הנוסעים בה היו בדרכם לחופשה, עליזים, צועקים ועמוסים תיבות מזון, מגבות, כובעים וסנפירי שחייה. הם הזכירו לת'רו איטלקים מאזור מגוריו. בניגוד למקובל במדינות אחרות במרכז אמריקה, נראה שהדת אינה תופסת מקום חשוב בחיי התושבים. נוסעי הרכבת לא גילו עניין בכנסייה שעברו על פניה. הסתבר לת'רו, שהבחירות בקוסטה ריקה נערכות ביום חג קתולי, ולמעשה, מחליפות אותו. קוסטה ריקה מתגאה בשירותי הבריאות שלה, לא בכנסיותיה. בביקורו בפנמה היה ת'רו עד לוויכוחים ומחלוקות קולניים בשאלת העברתה של תעלת פנמה משליטת ארצות הברית לידי פנמה. הדיונים החלו בשנת 1974 ובעת ביקורו של ת'רו היה ברור למדי שבזמן הקרוב יתקבל אשרור ההעברה, על אף התנגדותם הנחרצת של עובדי חברת התעלה, המתגוררים במה שנקרא "האזור" וכל חייהם מוכתבים על ידי הנהלת החברה ולפי חוקיה, מלידה ועד קבורה. בעיני ת'רו, דמה "האזור" לבסיס צבאי, וחיי תושביו היו נוחים ובטוחים, אבל משועבדים בכל פרט לחברת התעלה. ת'רו ראה לפניו קולוניאליזם מובהק, אם כי העובדים לא היו מדוכאים או מנוצלים. בעיית האינטגרציה נפתרה בכך שהשחורים שבין עובדי החברה הוגדרו מחדש כפנמים, ובתור שכאלה נאלצו לעזוב את "האזור" ולחיות בשוליו, משום שהמשיכו לעבוד במשרותיהם הקודמות בחברה. מגוריהם היו צריפונים דלים, ותושבי "האזור" הצביעו על ההבדל בינם לבין דיירי השוליים, אבל הרי הם היו אלה שגזרו עליהם לחיות שם. במסיבת פרידה שנערכה לספרנית "האזור" לאחר ארבעים שנות עבודה, קמה הספרנית להודות לאנשים שערכו את המסיבה לכבודה, אך כשניסתה להודות להם בספרדית, לא נמצאו לה המילים לכך. אחרי ארבעים שנות עבודה בפנמה, לא ידעה די ספרדית לבטא את רגשות הערכתה לאנשים שעמם עבדה. מן התעלה עצמה התפעל בלב שלם, וראה בה הישג, שרק מעטים ממפעלי האדם עלי אדמות יכולים להשתוות אליו. המדריך שהראה לו את התעלה ואופן פעולתה היה פנמי, דובר אנגלית רהוטה, שסבר כי אם תימסר התעלה לידי פנמה, יהיה זה סופה. הוא רצה שאמריקה תמשיך לנהל אותה, הוא היה חריג בהשקפתו, וכל פנמי אחר שת'רו פגש צידד בהעברת התעלה לידי פנמה. למילה "אנחנו", כשנאמרה בפנמה, הייתה משמעות שונה לפי הדובר: בפי תושבי "האזור", היא התייחסה אליהם בלבד. בפי השגריר, היא כוונה לארצות הברית ואילו חסידי האשרור התעלמו מאנשי "האזור". תושבת "האזור" שפגש סברה, שאמריקה טעתה כשוויתרה על וייטנאם ואסור לה לחזור על טעות זו. כשתיקן אותה ואמר, שארצות הברית הפסידה במלחמה עם וייטנאם, טענה ש"יכולנו לנצח". לפני צאתו מפנמה, הוזמן להרצות בבית הספר התיכון של "האזור", שלא היה שונה במאום מבית הספר התיכון שבו למד 20 שנה קודם לכן בארצות הברית. זמן הקשב והעניין של התלמידים לא עלה על עשר דקות. לשאלתו, אם התלמידים לומדים את ההיסטוריה של פנמה, נאלץ המנהל הנבוך להשיב בשלילה. רכבת "בּאלְבּוֹאָה בּוּלֶט", השם שנתנו לה תלמידי בית הספר התיכון, הייתה אמריקאית באופייה, סולידית, יעילה ומתוחזקת היטב, וכמעט תמיד מדייקת. ברכבת זו היה קרון ממוזג, לתושבי "האזור" האמידים, לקציני צבא ולכל מי שידו משגת. ת'רו בחר לנסוע בקרון הלא-ממוזג עם שאר הנוסעים. אלה, בניגוד ליושבי הקרון הממוזג, העבירו ברובם את הנסיעה בשינה. בצדה המערבי של המסילה השתרע פרבר אמריקאי מוכר, אבל בצדה המזרחי היה ג'ונגל, שהתעבה יותר ויותר לאחר המנהרה, שהזכירה לת'רו כי הוא נמצא באמריקה המרכזית - הנוסעים צרחו. שיאה של המוזרות בהתנגשות בין הטבע הפנמי לבין התעלה האמריקאית בא לביטוי במראה ספינת-ים גדולה בתוך ג'ונגל. בגאטון, שם בנויה מערכת הסכרים האחרונה, התרגש ת'רו לזיכרון ילדות שעורר בו הדמיון לפורט-לי שבווירג'יניה, שם בילה קיץ עם דודו ודודתו. החום הלא-מוכר, שבעטיו נבצר ממנו לשאת את מקלות הגולף של דודו כפי שהתנדב לעשות, והשחורים הרבים (על המסעדות בקרבת הבסיס היו שלטי שמות שונים, אבל בפתח היה תמיד עוד שלט, שבתמימותו חשב אותו לשם הבעלים: "וייט". גאטון שבפנמה הייתה וירג'יניה הכפרית, והוא ציפה לכך, שהתחנה הבאה תהיה פיטרסברג, אבל היא הייתה הר הופ. קסם הזיכרון הופר בקולון, עם הפער החד בין שיכוני העוני של הילידים מצד אחד לבניינים האימפריאליים, היאכטות והמכוניות האמריקאיות של מושבה קולוניאלית במלוא מובן המילה. הסוחר ההודי שפגש קבל על הסכם התעלה, שבעטיו נחלשו העסקים. דעתו על קולון הייתה, שהיא אלימה ומלוכלכת. הוא יעץ לת'רו להסיר את שעונו, וכשעצה זו נשנתה מפי עובר אורח שחור שהראה לו את הדרך לדואר, עשה כדבריהם. החנויות הכריזו כולן על מכירות חיסול ובעליהן תכננו מעבר לארץ אחרת, לעסקים אחרים. לא היו קונים, ולא פלא - המבחר שהוצע למכירת חיסול, כלל בעיקר מוצרים מופרזים, בזבזניים ומיותרים בעליל, או פסולת גמורה. במוזיאון השעווה שמו דגש על אנאטומיה. גופות, עוברים, תאומים סיאמיים וכו'. במקום לבחור בין האלימות והתוהו-ובוהו של רובע הילידים לבין החיטוי הקולונאלי, בחר ת'רו בדרך הקלה: הוא עלה על הרכבת לפנמה סיטי. ברגע שהרכבת יצאה מהתחנה, התחיל גשם זלעפות, אם כי על חוף האוקיינוס השקט, במרחק 80 ק"מ, עמדה עונת היובש בעיצומה. בכל רחבי "האזור" הייתה השעה שבע בערב והקולוניאלים שוחרי המועדונים שוחחו ביניהם. נושא השיחות היה אחד - אשרור ההסכם. ת'רו גמר אומר להקדים את המשך מסעו לדרום אמריקה.