cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמן לוי (מהפכן)
ילדות וצעירות
ארמן לוי שנולד בפרסי בשנת 1827, למד בבית ספר בסמור-אן-אוסווה, שבו התוודע למורה לגרמנית ולפילוסופיה, סופר גולה פולני בשם יאקוב (ז'אק) מלינובסקי, מאוהדיהם של מבשרי הסוציאליזם, שארל פורייה ופייר לרו, של ההוגה המיסטיקן אנדז'יי טוביאנסקי ושל המשורר אדם מיצקייביץ'. ב-1845 נסע לוי לפריז ונרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת פריז. בימי הלימודים הכיר בקולז' דה פראנס את מיצקייביץ' עצמו, ואת אדגר קינה וז'ול מישלה שעשו נפשות עבור האמנציפציה של עמי אירופה. לוי ששמע את הרצאותיהם והתיידד איתם, למד פולנית, ותרם להפצת כתביו ורעיונותיו של מיצקייביץ בצרפת. דרך מוריו הצרפתים הכיר לוי גם צעירים רומנים שלמדו בפריז, כמו קונסטנטין א. רוסטי, יון ברטיאנו, האחים ראדו, ניקולאיה, שטפאן, ואלכסנדרו ג. גולסקו, ואוג'ניו קאראדה שכבשו את לבו בעניין המאבק לזכויות לאומיות וחברתיות של העם הרומני. לוי התגייס למאבק האופוזיציה הרפובליקנית הצרפתית ואימץ דעות אנטי-קלריקליות. ב-1846 היה לוי חבר בוועד התמיכה במורדי גליציה. אחרי שמחה נגד סילוקו של אדגר קינה מקולז' דה פראנס, הושעה בעצמו לשנה מהפקולטה למשפטים. בתום לימודיו לא התקבל ללשכת עורכי הדין. במחאה נגד פעילות האגודה הקתולית ונסאן דה פול הקים לוי את האגודה החילונית לסיוע בבתי הספר.
פרנק וילקוקסון
מורה
במהלך השנים, יחד עם עבודתו במוסדות והחברות השונות, וילקוקסון היה מורה. בשנים 1929 ועד לשנת 1941, לימד וילקוקסון כימיה פיזיקלית במכון הפוליטכני של ברוקלין ובשנים 1960 ועד למותו, לימד וילקוקסון סטטיסטיקה באוניברסיטת פלורידה.
ארמן לוי (מהפכן)
מהפכת 1848 בצרפת
בפברואר 1848 נמנה לוי עם מארגני ה"בנקט" האחרון - "בנקט בתי הספר" שהפך ל"בנקט הרובע השנים עשר" (כיום מדובר ברובע החמישי שהיה ציון דרך בפריצת המהפכה ב-24 בפברואר 1848. היה חבר בוועד המרד של הסטודנטים ונלחם בקרבות רחוב במתרסים. דרש זכות כללית להצבעה לפרלמנט, התנגד ללוויה הקתולית של הרוגי פברואר. אחרי שיצא למסע תעמולה באזורי הספר, בחזרתו לפריז היה ליושב ראש "מועדון התומכים בשוויון" (Club des égalitaires) וייצג אותו ב"מועדון המועדונים". יחד איתו פעלו במועדון זה פייר לרו, מדייה דה מונז'אן, ברנאר ורדיקלים אחרים. בגלל נאומיו התקיפים נקנס לוי פעמיים על ידי השלטונות. ב-15 במאי 1848 השתתף בהפגנה בעד פולין ונעצר במבצר ונסן שבו הובאו למעצר מנהיגים מהפכנים ידועים כמו ארמן ברבס, ונסן-פרנסואה רספאי, אוגוסט בלנקי. לוי נמצא זכאי ושוחרר אחרי זמן יחסית קצר.
פרנק וילקוקסון
סטטיסטיקאי
במהלך הקריירה של וילקוקסון, הוא פרסם 80 עבודות. העבודה המפורסמת ביותר שלו, אותה פרסם בשנת 1945, הכילה שני מבחנים סטטיסטיים אשר נושאים את שמו, מבחן "דרגה-סכום של וילקוקסון" ומבחן "הדרגות המסומנות של וילקוקסון". אלו הן חלופות לא פרמטריות למבחני t.
ארמן לוי (מהפכן)
בשנים 1852-1848
בשובו לצרפת כתב מאמרים פוליטיים וחברתיים בעיתונים. בין היתר פרסם בעיתון "לה רפורם" של לדרי-רולן סדרת מאמרי סולידריות עם מאבק הלאומי של האיטלקים. יחד עם אנרי ואלטון פרסם את החוברות הסוציאליסטיות "דמוקרטיה חברתית", אחר כך "המורדים, שני ימי שני "-" Les Émeutiers !... Les deux lundis. בבחירות לנשיאות ב-1848 תמך במועמדותו של רספאי.
פרנק וילקוקסון
מותו
וילקוקסון נפטר ב-18 בנובמבר 1965, בטאלאהאסי, פלורידה, זמן קצר לאחר שחלה.
ארמן לוי (מהפכן)
בשנים 1852-1848
לוי הורשע מספר פעמים על עבירות עיתונות. אחרי שהשתתף ב-13 ביוני 1849 בהפגנת מחאה נגד התערבותה הצבאית של צרפת ברומא נמלט לבלגיה, אחר כך ללונדון. בסופו של דבר לא נענש והורשה לחזור לצרפת. אחרי הפיכת 12 בדצמבר 1851 לא נרדף. עם זאת חשב לנכון לברוח לחו"ל ושב למולדת בספטמבר 1852.
מזכיר של מיצ'קייביץ'. העניין הפולני והעניין היהודי
לוי התרחק בהמשך מהפעילות הסוציאליסטית וקיבל בברכה את מדיניות החוץ של נפוליאון השלישי, במיוחד כלפי הרומנים והאיטלקים, בשם "עקרון הלאומים" (principe des nationalités) והגן על קו "הדמוקרטיה האימפריאליסטית". הוא נמצא באותה תקופה, בדומה ליון ברטיאנו הרומני, בקשר עם הנסיך נפוליאון-ז'רום בונפרטה והיה משוכנע ש"רק ברית לויאלית ואיתנה בין נפוליאון לדמוקרטיה עשויה למנוע אסון" לצרפת. מלחמת קרים בין צרפת, בריטניה והאימפריה העות'מאנית מחד לרוסיה מאידך, עוררה תקוות בקרב חלק מעמי מזרח אירופה, בעיקר הפולנים. ב-1853 פרסם לוי את מסתו "רוסיה על הדנובה" שבה קרא ברגשנות לעזרת צרפת על מנת להציל את רומניה מהכיבוש הרוסי.
ב-1853 היה לוי למזכירו של מיצקייביץ'. ככל הנראה ב-11 בספטמבר 1855 הפליג יחד עם המשורר לטורקיה והתגייס איתו בלגיון הפולני שהתארגן בטורקיה תחת חסותו של הגולה הפולני ולדיסלב צ'ייקובסקי שהתאסלם תחת השם סדיק פאשה. תמך ברעיונו של מיצקייביץ' לשתף יהודים פולנים בלגיון. באחד ממכתביו לז'ול מישלה ציין את התלהבותו ממגעיו עם הפולנים והיהודים הפולנים ששהו בבורגס במסגרת לגיון פולני כנראה בהשפעת מיצקייביץ' חיזק לוי את הזדהותו כיהודי ואת משיכתו לרעיון המימוש הקרוב של "שיבת ציון". בביקורם בבית כנסת באיזמיר אמר לוי לרב מקומי שצופה סימנים להתקרבות השיבה לירושלים: נפילה בקרוב של שלטון האפיפיור, גסיסתה של האימפריה העות'מאנית וחורבנה של רוסיה. מיצקייביץ' שהתעניין ביהדות ובהיסטוריה היהודית גם בהשפעת המיסטיקן טוביאנסקי, הודה ללוי שהוא לא רצה את עזיבתם של היהודים את פולין, כי כמו הברית בין הפולנים לליטאים, גם הברית עם היהודים ועם לאומים ודתות אחרים עשויה לתרום לגדולת פולין ולשגשוגה החומרי והרוחני. אחרי מותו של מיצקייביץ' מכולרה באיסטנבול ב-26 בנובמבר 1855 הביא לוי לצרפת את גופתו של המשורר ולימים בשנת 1890 נאם נאום פרידה בתחנת הרכבת פריז-מזרח של פריז ממנה הובלו שאריותיו אל פולין. לוי היה יחד עם מישלה שותף להחלטות בקשר למשמורת על ילדי הפולני הדגול. בהשפעת רעיונותיו של מיצ'קייביץ' עלתה התעניינותו של לוי בגורל היהודים במזרח אירופה, כשהוא עודד את מאמציהם לאמנציפציה ושיתף פעולה עם כל ישראל חברים. בפני אנטישמים לא היסס להצהיר על עצמו כיהודי.
המשך פעילותו למען זכויות העמים והפועלים
ב-1857 הציג ארמן לוי כרפובליקן את מועמדותו בבחירות בנפות סמור ושאטיון-סור-סן, אבל נכשל.
החל מ-1858 הצטרף לבונים החופשיים והיה חבר באינטרנציונל הראשון
בשנת 1859 הקים בז'נבה יחד עם בנו של מיצקייביץ', ולדילסב, את העיתון בצרפתית L’Espérance ("התקווה") שדגל בשחרור העמים המדוכאים, ופתח בעיתון מדור מיוחד "טריבונת הפועלים". לוי ניסה לפשר בין הבונפרטיזם, בין רעיונות התחייה הלאומית שנתמכו על ידי הספונסורים של העיתון, ולרעיונות האינטרנציונל הראשון לגבי סוגיית הלאומים. תוך הצהרת נאמנות לשושלת בונפרטה, דרש יותר זכויות לפועלים, כמו למשל בעצומה מ-22 באפריל 1861.
ערב התערוכה הבינלאומית בלונדון ב-1862 ביקש לוי מהקיסר ומהנסיך נפוליאון-ז'רום לשלוח משלחת פועלים צרפתים לתערוכה. בהמשך פרסם לוי כמה חוברות בעניין הפועלים שמצאו חן בעיני המנהל הקיסרי. ב-1862 סינגר לוי על פועלי הדפוס שנשפטו בגלל רצונם להתאגד. יחד עם פועלים תומכי האידאולוגיה הפרודוניסטית. בבחירות ב-1863 ערך לוי את מצע הבחירות של המועמד לואי לרואה, פועל דפוס במקצועו, במחוז הבחירות השביעי של פריז. מצע זה דרש חופש התאגדות והתכנסות, הזכות לשבות, הקמת קמרות קורפורטיביות המורכבות ממעבידים ועובדים. ב-1864 מתח לוי בקורת על הצעת החוק של אמיל אוליבייה בנושא הזכות להתאגדות. לוי השתתף ב-1865 בהקמת הסניף הצרפתי של האיגוד הבינלאומי של הפועלים ב-1864 התנתק מהנסיך נפוליאון-ז'רום. ב-1869 יחד עם שארל לונגה, בריון, ורדור ומילייר, השתתף לוי בעיתון La Tribune populaire (הטריבונה העממית) שהכריז עצמו "בטאון של הדמוקרטיה הרדיקלית והסוציאליסטית".
בו זמנית המשיך לוי לעקוב בעיניין רב את איחוד האיטלקים, ואת המאמצי הפולנים והרומנים להשיג עצמאות. הוא כתב בעיתון הבונפרטיסטי השמאלי L'Opinion nationale (הדעה הלאומית) וב-1858 פרסם את החוברת Empéreur Napoleon III et les Principeautés Unis (הקיסר נפוליאון השלישי והנסיכויות המאוחדות) בה תמך בעמדת צרפת לטובת איחוד הנסיכויות הרומניות. ככל הנראה להזמנת משרד החוץ הצרפתי, בשנת 1861 פרסם לוי בעילום שם שתי חוברות, אחת בנושא איטליה: L'Empéreur, Rome et roi d'Italie (הקיסר, רומא ומלך איטליה) והשנייה - L'Empéreur Napoléon et le roi Guillaume (הקיסר נפוליאון והמלך וילהלם). ב-1863 תמך בהתקוממות הפולנית. הזדהותו עם הפולנים הייתה כה בולטת ששוטרים צרפתים חשדו שהוא עצמו פולני. באחד הדו"חות של המשטרה בפריז נכתב:"מדווחים שאחד בשם לוי, פולני, הוא מסוכן ביותר".
ברומניה
רבה הייתה אכבזתו של ארמן לוי מחלק מחבריו הרומנים שהכיר בצרפת אשר בהגעתם לעמדות כוח ברומניה העצמאית חלקם הפכו לאנטישמים ודגלו בהגבלת זכויות היהודים. בראשם בלט יון ברטיאנו שהיה לראש ממשלת רומניה. ב-1867 ליווה לוי את אדולף כרמייה לרומניה כדי להתערב לטובת היהודים הנרדפים.
אחרי שבביקור קודם ברומניה בשנים 1856-1857 השתתף לוי יחד עם ד"ר יוליוס ברש ואינטלקטואלים יהודים אחרים בהוצאה לאור של העיתון היהודי הדו-לשוני רומני-צרפתי Israelitul român (היהודי הרומני), בביקורו ברומניה ב-1867–1868 חידש לוי את עריכת העיתון הזה ותמך בדפיו את הדרישה להתאזרחות היהודים ולשוויון זכויות. עם הזמן התחיל להתרחק מהמשטר הקיסרי. בביקורו האחרון ברומניה ב-1885 לאומן קיצוני רומני התנקש בחייו. ברטיאנו הורה על גירושו של ארמן לוי מרומניה יחד עם קבוצת אינטלקטואלים יהודים ולא יהודים, ביניהם משה גסטר, אליאס שוורצפלד, מרקו ברוצ'ינר ואלכסנדר צ'ינקו (זה האחרון בגלל תמיכתו בעניין הרומנים באוסטרו-הונגריה). על אף גירושו המשיך לוי לתמוך בשאיפות לעצמאות ולקדמה של העם הרומני.
איטליה
תמיכתו בשחרורה ואיחודה של איטליה זיכתה אותו ביותר נחת. עוד משנות ה-40 יצר לוי קשרים עם לוחמי החופש האיטלקים כמו ג'וזפה גריבלדי, ג'וזפה מציני, קמילו קאבור, מאורו מאקי, אמדאו מלגארי, ומאוחר יותר עם הצעיר אטיליו בז'ה שהיה שותף לאהבתו לפולין.
כשנמלט לאיטליה אחרי דיכוי הקומונה הפריזאית, התקבל שם בחום על ידי חבריו שנמנו עם האליטה הפוליטית של המדינה החדשה. בהמשך נשאר לוי באיטליה למשך עשר שנים, שאולי היו המאושרות בחייו הסוערים.
ב-1873 ייצג ארמן לוי את כל ישראל ערבים באיטליה ויזם את בניית הפסל של ג'ורדנו ברונו בקמפו די פיורי ברומא.
בקומונה הפריזאית
כששמע על פריצת המלחמה בין ארצו לפרוסיה שב לוי לפריז ביולי 1870. בעת פריצת המרד של הקומונה הפריזאית שוב חזר בו הלהט המהפכני. ב-3 בספטמבר 1870 עמד במרכז פריז בראש הפגנה נגד הקיסרות וב - 4 בספטמבר נמנה עם הפולשים לאולם הגוף המחוקק. השתתף בוועד הביטחון (Vigilance) של הרובע החמישי, ב"איגוד הרפובליקני של הרובע השישי" (מחלקה של האינטרנציונל), ב-5 בספטמבר 1870 הצטרף לוועד המרכזי הרפובליקני של עשרים הרבעים ופרסם את העיתון "Le Patriote" (בין 29-6 בספטמבר 1870 ובין 19–24 במרץ 1871), בטאון של האיגוד הרפובליקני של הרובע השישי. השתתף באירועים ב-31 באוקטובר 1870 ונמנה עם 46 חותמי הכרזה האדומה - Affiche rouge מ-6 בינואר 1871, שפנתה בשם 20 רבעי פריז אל תושבי העיר. היא הסתיימה במילים: "מקום לעם! מקום לקומונה!". בין 27 בדצמבר 1870 לינואר 1871 פרסם לוי את העיתון "La Lutte à outrance" (מאבק ללא פשרות), עיתון המועדון של בית הספר לרפואה (שבגיליון האחרון שלו הודיע כי חלק מהעיתון ימשיך לשמש את האיגוד הבינלאומי של פועלים) בוועד המרכזי הרפובליקני של עשרים הרבעים הביע לוי עמדה נגד חסידי הדיקטטורה בסגנון יעקוביני. בבחירות ב-26 במרץ 1871 לקומונה הפריזאית במחוז הבחירות ברובע השישי לא השיג ועד עשרים הרבעים והאיגוד הרפובליקני של הרובע השישי אלא 385 קולות מתוך 9499. עם זאת תמך לוי בקומונה הפריזאית והתקרב לחסידי בלנקי. התרכז שוב בסוגיות הלאומיות של הרומנים והפולנים. אחרי דיכוי הקומונה נמלט לוי לאיטליה, בה פקד את ג'וזפה מציני והשתתף בכנסים רבים למען הדמוקרטיה וחופש העמים. שב לצרפת אחרי החנינה בשנת 1880. התקרב לכמה סיעות סוציאליסטיות קטנות. ב-1881 הציג את מועמדותו במחוז הבחירות של סמור עם מצע דמוקרטי סוציאליסטי אבל הובס על ידי המועמד האופורטוניסטי. ב-1889 נסוג מהמירוץ לטובת הרדיקלי ביזואר-בר.
ב-21 מרץ 1891 בשובו מכינוס של בונים חופשיים בקורבוואה על יד פריז, ארמן לוי איבד את ההכרה ברחוב ואושפז בפריז, בבית החולים בוז'ון. לא חזר להכרה ונפטר בבית החולים כעבור יומיים. סיבת המוות היה אירוע ריאתי חריף. ב-26 במרץ 1891 הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס בחלקה המיועדת ליהודים עניים שמומנה על ידי הקהילה היהודית. ללווייה הגיעו רבים, כולל נציגי הקהילות הפולנית, הרומנית והאיטלקית בפריז. בין אחרים נאמו נאומי הספד ולדיסלב מיצקייביץ', הרב אנטואן לוי ונציג הבונים החופשיים.
מורשתו
לדברי ז'אן גומון, לוי היה דמות אבירית של הדמוקרטיה של שנות ה-1848, של הרעיונות ההומניטריים והסוציאליסטים. היה אדם מאמין, דאיסט, ושנא את הכנסייה. היה "מלא הערצה לרוחה ולריעונותיה של המהפכה הגדולה, תקווה ואמונה בדת חדשה, זו של רפובליקת העם". עם הזמן פעילותו למען פולין ורומניה נשכחה. רק ב-1933 צוינה תרומתו בתקשורת הרומנית על ידי חבר אקדמיה בשם סמוקינה שכתב מאמר על המהגרים. . גם בפולין שמו נשכח לתקופה ארוכה. שמרנים פולנים שנאו אותו בגלל היותו מתנגד לכמורה ובונה חופשי ובעל שם משפחה יהודי, טענו נגדו טענות שוא שהתגייר, ושהשפעתו על מיצקייביץ הייתה מזיקה - שהיה אחראי, למשל, על השקפותיו ה"ביזריות" של המשורר הפולני בעיניין היהודים. בנו של מיצקייביץ', ולדיסלב, שמר ללוי רגשות אסירות תודה, אבל העדיף לא להבליט את תרומתו. המונוגרפיה של יז'י בוריישה על ארמן לוי עשתה איתו צדק והייתה גם מחווה אמיצה בזמן תקופת הרדיפות האנטישמיות בפולין בשנת 1968.
פרסומיו
(רוסיה על הדנובה. עם מחאת הרומנים נגד הפלישה למולדתם וההתכתבות על הנסיכויות הרומניות בין דימיטריה ברטיאנו והלורד דאדלי סטוארט
לקריאה נוספת
(יז'י בוריישה - מזכירו של אדם מיצ'ייביץ', ארמן לוי ותקופתו 1827–1891)
קישורים חיצוניים
Revue d'histoire moderne et contemporaine
עקרונות יסוד (משפט)
עקרונות יסוד הם האלמנטים היסודיים, האמנה העומדת בלִיבה של צורת חיים משותפת של אנשים (כגון: חברה, תאגיד עסקי, קיבוץ, מושב וכדומה), והן עומדות כאכסיומות המעצבות את הבסיס הערכי, החברתי, המשפטי, הכלכלי, והתרבותי של הקבוצה. ערך זה עוסק בעקרונות היסוד של השיטה המשפטית בכלל ושיטת המשפט הישראלית בפרט.
עקרונות יסוד וחוקה
בשיטות משפט רבות בעולם קיימת חוקה (כגון: חוקת ארצות הברית, החוקה של דרום אפריקה, חוקת גרמניה, ועוד), המאגדת את עקרונות היסוד של אותה שיטה משפטית, ועומדת בראש הסולם הנורמטיבי של הדין.
בישראל טרם נחקקה חוקה. לאחר הקמת המדינה, נמנעה הכנסת מלחוקק חוקה, שתעמוד בראש ההיררכיה הנורמטיבית, מעל החוקים הרגילים, ותאגד את עקרונות היסוד של השיטה המשפטית הישראלית, וזאת בשל חילוקי דעות עקרוניים ופערים רחבים מאוד בין קבוצות שונות באוכלוסייה שנבעו בין השאר בשל היות החברה הישראלית מורכבת מקיבוץ של גלויות שונות.
במקום זאת, החליטה הכנסת לפעול בדרך של חקיקה מדורגת, קרי חקיקת חוקי יסוד, שלכשתושלם חקיקתם, תאוגד מהם חוקתה של מדינת ישראל.
ההיזקקות לעקרונות יסוד
במובן המשפטי, נדרשים ל"עקרונות היסוד של השיטה" במספר מצבים טיפוסיים:
בתורת המשפט הישראלית קיים מדרג נורמטיבי בקשר לדין (שהוא שם כללי לכלל סוגי הוראות חוק ופסיקה), לפיו סדר להכפיפות היא:
1. חוקי-היסוד עומדים במדרג הנורמטיבי הגבוה ביותר;
2. חוקים "רגילים" של הכנסת; כפופים לחוקי היסוד ובמדרג נורמטיבי נמוך יותר.
3. חקיקת המשנה למיניה של הרשות המבצעת או הרשות המקומית (תקנות, חוקי עזר, צווים ועוד]; כפופה לחוקי הכנסת.
4. פסיקת בתי המשפט. בתוך הפסיקה יש להבדיל בין פסיקה של בית המשפט העליון אשר מהווה תקדים המחייב את כל בתי המשפט מתחתיו ואת רשויות המדינה האחרות לבין פסיקת בתי המשפט המחוזיים והשלום שרק מנחה את בתי המשפט האחרים מתחתם או באותו מדרג (ראו גם: חוק יסודות המשפט).
בהיעדר חוקה בישראל, עולות שאלות בדבר הכרה ב'עקרונות יסוד', המקור להם, מעמדם ביחס לדין וכדומה.
כך למשל, לאחר קום המדינה לא הוסדרו בחוק עקרונות המקובלים במשטר דמוקרטי, כגון: עקרון השוויון, חופש הביטוי, חופש ההפגנה ועוד. בסדרה ארוכה של פסקי דין הכיר בית המשפט העליון ב'זכויות-יסוד-שאינן-עלי-ספר', תוך שהוא משתמש במקורות משפטיים שונים. במסגרת זו היה על בית המשפט, בצד ההכרה בעקרונות-יסוד, אף לנסח את 'נוסחאות האיזון' שיש לנקוט בין עקרונות-יסוד מתנגשים, ובין עקרונות יסוד והוראות דין. כך, הכיר בית המשפט העליון בעקרון חופש הביטוי כחלק מ'שיטתנו המשפטית', הגם שאינו מצוי בדין, עוד בסמוך לקום המדינה, וקבע כי זו מקודשת עד כדי כך שרק ודאות קרובה לוודאי לפגיעה בסדר הציבורי תביא לנסיגתה מפני ערכים אחרים (הלכת קול העם). באופן דומה הכיר בית המשפט העליון כבר בראשית ימי המדינה ולפני חקיקת חוק היסוד, בעיקרון של חופש העיסוק (בג"ץ 1/49 בז'רנו נ' שר המשטרה).
המקור לשאיבת עקרונות יסוד למשפט הישראלי
בשאלה העקרונית מהם המקורות הראויים לעקרונות היסוד של השיטה ישנה מחלוקת גדולה בבית המשפט העליון, (ראו ערך: חוק יסודות המשפט). היו שסברו כי המקור לשאיבת עקרונות היסוד יהיה על דרך ההקש מ'שיטות משטר דומות לשלנו במשפחת העמים הנאורה' ולעומתם היו שטענו בעד הפניה למשפט העברי בהשענם על צביונה היסודי של המדינה כמדינה יהודית. הראשונים נתלו, בין השאר, במגילת העצמאות, בה ראו את כוונת מייסדי המדינה להקים מדינה חילונית-יהודית-דמוקרטית, המבקשת לחיות במשפט העמים הנאורים. האחרונים הדגישו את אופייה היהודי של מדינת ישראל אשר מופיע במפורש במגילת העצמאות ועל כן ראו את המשפט העברי כמקור העדיף לערכי היסוד שלה, ובין היתר הצביעו על חוק יסודות המשפט, התש"ם-1980 (אשר ביטל את ההיזקקות לסימן 46 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל ששימש "צינור-ייבוא" לאימוץ משפט מנדטורי מקום שבמשפט הארץ חלה לאקונה), בו נקבע כי במקרים של חסר משפטי בחוק, בתקנות או בפסיקה, יפנו בתי המשפט "לעקרונות הצדק והיושר של מורשת ישראל". מחלוקת זו בדבר הגישה הראויה לשאיבת עקרונות היסוד לשיטה המשפטית עודנה מתקיימת, דבר שלא פעם מוביל לשוני מהותי בתוצאה המשפטית במקרים שונים.
מעמדם של עקרונות היסוד במשפט הישראלי
שאלת מעמדם של עקרונות-היסוד ביחס לדין החרות עלתה לא פעם בהקשר פרשנות הוראת חוק או תקנה, שנגדה או סתרה, במלואה או בחלקה, עקרונות יסוד מוכרים בשיטת משטר דמוקרטי.
דומה, כי הגישה השלטת - כפי שגם אומצה בחוקי היסוד משנת 1992 - שקנתה לה אחיזה בפסיקה, היא כי עקרונות יסוד משמשים את בית המשפט בפירוש חוקי הכנסת, ועדיפה פרשנות המקיימת אותם על זו הדוחה/מבטלת/מצמצמת אותם.
שאלה אחרת התעוררה בקשר לעדיפותם הנורמטיבית של עקרונות היסוד ומשמעותם. באין מעמד של חוקה לעקרונות-היסוד, לא היה בכוחם לדחות/ לבטל חוק רגיל. השאלה הוחרפה בשנת 1992 עת נחקקו שני חוקי-יסוד חשובים, חוק יסוד: חופש העיסוק, וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. היו שכינו זאת "מהפכה חוקתית" של ממש. במסגרת חוקי-יסוד אלה עוגנו במעמד-חוקתי חלק מזכויות האדם היסודיות במדינת ישראל. בהתאם לחוקים אלה הוכרו זכויות יסוד כגון: חופש העיסוק, חופש ההעסקה, הזכות לכבוד, זכות הקניין ועוד. בתי המשפט אף קראו לתוך חוקי-יסוד אלה זכויות יסוד נוספות שבליבת הזכויות.
ברם, מכוח הוראת הפתיחה של חוקי-יסוד אלה, מטרתם העיקרית לבסס את אופייה של המדינה כמדינה "יהודית ודמוקרטית", אי לכך נותרה על מכונה הפלוגתא-הרבתי למתח הרב שבין המונחים "יהודית" ו"דמוקרטית" הנ"ל. בהתאם להוראה אחרת בחוקי-היסוד הוטלה החובה הכללית על הכול -לרבות רשויות המדינה ואורגניה - לכבד זכויות יסוד אלה. כך הועלו עקרונות יסוד מוכרים לדרגה של הוראות חוקתיות, לאורם נצטוו בתי המשפט לפרש חוקים קיימים של הכנסת.
כוחן העיקרי של זכויות היסוד נובע מ'פסקת ההגבלה' (סעיף 8), המצויה בשני חוקי היסוד, אשר קובעת כי אין לפגוע בזכויות-יסוד מכוח של שני חוקים אלה אלא בחוק של הכנסת, ההולם את ערכי המדינה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש. בפסיקת בתי המשפט נקבעו מבחנים לגבי "המידתיות" הנדרשת. כך נקבעה היררכיית תוקפן החוקתי, ונוסחת האיזון לפגיעה בזכויות יסוד אלה. שאלת עדיפותם של זכויות היסוד מכוח חוקי היסוד עלתה במלוא חריפותה, שעה שהכנסת חוקקה הוראות חוק מאוחרות, שסתרו או נגדו, חזיתית, את העקרונות והזכויות הנובעות מחוקי היסוד - וכי אז נחלקו הדעות אם לבית המשפט, ולאיזו ערכאה, הסמכות להצהיר על בטלות החוק של הכנסת. מספר פעמים הצהיר, בית המשפט העליון, מכוח חוקי היסוד של הכנסת, על בטלות סעיפים בחוקים רגילים שסתרו את חוקי היסוד. במקרה אחד לפחות, עשתה כן גם ערכאה נמוכה יותר (גם בשיטות משפט דמוקרטיות אחרות מקובל כי בית המשפט העליון שבמדינה מוסמך להצהיר על בטלות חוקים הסותרים את החוקה).
עקרונות וזכויות יסוד שטרם הוכרו במשפט הישראלי
יש עקרונות יסוד וזכויות אדם שהוכרו במדינות העולם, בין היתר, כחלק ממגילת האומות המאוחדות או מכוח אמנות בינלאומיות וכיוצא בזה. לגבי חלקם, נטושה מחלוקת בישראל, האם ראוי להכיר בהן בגדרי עקרונות יסוד של השיטה שאינם כתובים עלי ספר, או בגדרי חוקי-היסוד הקיימים, או שמא יש לחוקק חוקי-יסוד ייחודיים-נוספים בעניינם, שיהלמו את אופייה המיוחד של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. כך למשל, טרם הוכרו בחוק זכויות-יסוד משפטיות, חברתיות וכלכליות (ראו למשל: חזקת החפות מפשע, הצעת חוק-יסוד:זכויות במשפט, ועוד). אם כי לאחרונה (2006), למשל, הוכרה הזכות לקיום מינימלי בכבוד בפסיקת בית המשפט העליון כחלק מה'זכות לכבוד'. זכויות "יסוד" אלה לכדי מעמד חוק-יסוד לא הגיעו. עם זאת, מקובל בבתי המשפט לפרש את חוקי הכנסת לאורם.
חרף הוויכוחים סביב תכולתו של המושג "עקרונות היסוד של השיטה" אין ויכוח על ההזדקקות לו. עמד על כך השופט אהרן ברק:
ממשיכה בדרך זו נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, באומרה:
יחסי אוסטרליה–מקדוניה הצפונית
סקירה כללית
על פי משרד החוץ האוסטרלי היחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות הם יחסים חמים. שיתוף הפעולה שבין שתי המדינות מתבטא בעיקר בעזרה הדדית האחת לשנייה בארגונים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות. ישנו בין שתי המדינות שיתוף פעולה גם בתחום הביטחון העולמי שהחל בחתימת מזכר הבנות בין שתי המדינות בנושא הלחימה בטרור.
אוסטרליה הכירה במדינה בשם הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה בפברואר 1994 והיחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות כוננו ב-20 באוקטובר 1995. אוסטרליה תמכה בהסכם פרספה שבין יוון למקדוניה הצפונית ונחתם רשמית בחודש פברואר 2019. בו שינתה מקדוניה הצפונית רשמית את השם מן הרפובליקה של מקדוניה (חבל ארץ שרובו ביוון מה שגרם למתיחות) לשם הרפובליקה של מקדוניה הצפונית.
בין שתי המדינות מתקיים סחר בסדר גודל קטן.
תמונה
תמונה היא חפץ, כגון צילום או תמונה דו-ממדית אחרת, הדומה לנושא - בדרך כלל אובייקט פיזי - ובכך מספק תיאור שלו. בהקשר של עיבוד אותות, תמונה היא משרעת מבוזרת של צבעים. תמונה ציורית היא מערכת כתיבה המשתמשת בתמונות כסמלים עבור ישויות סמנטיות שונות, במקום הסימנים המופשטים המשמשים את האלפבית.
מאפיינים
תמונות עשויות להיות דו או תלת ממדיות, כגון תצלום או מסך, או תלת־ממדיות, כגון פסל או הולוגרמה.
הם עשויים להילכד על ידי מכשירים אופטיים - כגון מצלמות, מראות, עדשות, טלסקופים, מיקרוסקופים וכו' וחפצים ותופעות טבעיות, כגון העין האנושית או מים.
המילה 'תמונה' משמשת גם במובן הרחב של כל דמות דו-ממדית כגון מפה, גרף, תרשים עוגה, ציור או כרזה. במובן הרחב יותר הזה, תמונות ניתנות לעיבוד ידני, כמו רישום, אמנות הציור, גילוף, עיבוד אוטומטי על ידי הדפסה או טכנולוגיית גרפיקה ממוחשבת, או על-ידי אמנות חזותית בשילוב של שיטות, במיוחד בפסאודו-צילום.
תמונה נדיפה היא תמונה שקיימת רק לפרק זמן קצר. זה עשוי להיות השתקפות של אובייקט על ידי מראה, הקרנה של קמרה אובסקורה, או סצנה המוצגת על שפופרת קרן קתודית. תמונה קבועה, הנקראת גם עותק קשיח, היא תמונה שהוקלטה על אובייקט חומרי, כגון נייר או טקסטיל על ידי צילום או כל תהליך דיגיטלי אחר.
דימוי מנטלי קיים במוחו של אדם, כמשהו שאדם זוכר או מדמיין. הנושא של תמונה לא חייב להיות אמיתי; זה עשוי להיות מושג מופשט, כגון גרף, פונקציה או ישות דמיונית. לדוגמה, זיגמונד פרויד טען שחלם אך ורק בדימויים שמיעתיים של דיאלוגים. חוקרים שונים של הפסיכואנליזה הצביעו על האפשרות לתמרן דימויים מנטליים למטרות אידאולוגיות. לתמונות המונצחות בחינוך הציבורי, בתקשורת ובתרבות הפופולרית יש השפעה עמוקה על היווצרותם של דימויים נפשיים כאלה:"'מה שהופך אותם לעוצמתיים כל כך הוא שהם עוקפים את יכולות המוח המודע, אך במקום זאת, מכוונים ישירות אל תת-המודע והרגשי, ובכך מתחמקים מחקירה ישירה באמצעות חשיבה מהורהרת. על ידי כך, דימויים אקסיומטיים כאלה מספרים לנו מה נחפוץ (ליברליזם, בתמונת מצב: הדגנים הפריכים בטעם דבש ומיץ התפוזים הטרי שנסחט בחלק האחורי של בית חד-משפחתי בפרברי) וממה נמנע (קומוניזם, בתמונת מצב: המונים חסרי חיים של גברים ומכונות צועדים לעבר אובדן מסוים בליווי מנגינות של שירים רוסיים סובייטיים). מה שהופך את התמונות האלה לעוצמתיות כל כך הוא שיש לה רק רלוונטיות מינורית יחסית לייצוב של תמונות כאלה, בין אם הן באמת לוכדות ומתכתבות עם הרבדים המרובים של המציאות, או לא.' - דייוויד לאופולד, סוציולוג"הפיתוח של טכנולוגיות אקוסטיות סינתטיות ויצירת אמנות קול הובילו לבחינת האפשרויות של דימוי קול המורכב מחומר פוני בלתי ניתן לצמצום מעבר לניתוח לשוני או מוזיקולוגי.
דומם או נע
תמונה יכולה להיות גם תמונה סטטית אחת. הביטוי הזה משמש צילום, במדיה חזותית ובתעשיית המחשבים כדי להדגיש שלא מדברים על סרטים, או בכתיבה טכנית מאוד מדויקת או פדנטית כמו תקן.
תמונה נעה/זזה היא בדרך כלל סרט או וידאו, כולל וידאו דיגיטלי.
פריים היא תמונת סטילס הנגזרת ממסגרת אחת של צילום נע. לעומת זאת, סרט סטילס הוא צילום שצולם על הסט של סרט או תוכנית טלוויזיה במהלך ההפקה, המשמש למטרות קידום מכירות.
ספרות
בספרות, דימויים הם "תמונה נפשית" הפונה לחושים. זה יכול להיות גם פיגורטיבי וגם מילולי.
אייריש קרים
אייריש קרים (באנגלית: Irish Cream) הוא ליקר על בסיס שמנת וויסקי אירי.
אחד מסוגי האייריש קרים הידועים ביותר הוא אייריש קרים של חברת בייליס, שהיה הראשון שיוצר בשנת 1974.
מותגים נוספים מוכרים הם "קרולנס", "מילווד" ו"בושמילס קרים".
נהוג לשתות אייריש קרים במגוון דרכים – כמשקה נקי, עם קרח, כחלק מקוקטייל או כתוספת לקפה במקום חלב וסוכר.
איל סן לואי
איל סן לואי (בצרפתית: Île Saint-Louis) הוא האי הקטן מבין שני האיים הטבעיים שבנהר הסן בעיר פריז, צרפת (האי השני הוא איל דה לה סיטה). איל סן לואי שייך לרובע הרביעי של העיר, והוא נקרא על שמו של לואי התשיעי מלך צרפת (לואי הקדוש).
אדמונטון
אדמונטון (באנגלית: Edmonton, ) היא עיר בקנדה, ובירתה של הפרובינציה אלברטה. אדמונטון היא העיר השנייה בגודלה באלברטה לאחר קלגרי והחמישית בגודלה בקנדה, וב-2012 חיו בה 1,159,869 תושבים. היא הוכרזה כעיר ב-1904, ומפורסמת כעיר הפסטיבלים של קנדה.
איל סן לואי
האי מחובר במערכת גשרים ליתר חלקי פריז, בגדה הימנית ובגדה השמאלית, וכן לאיל דה לה סיטה, באמצעות גשר סן לואי. האי, שכיום משמש בעיקר למגורים, היה בעבר שני איים בלתי מיושבים ששמשו כשדה מרעה לבקר וכאזור לאחסון עצים. בנייתו הצפופה במהלך המאה ה-17, בעת מלכותם של אנרי הרביעי ולואי השלושה עשר, היא אחת הדוגמאות הראשונות לתכנון עירוני. האזור מופה ונבנה מקצה האי לקצהו בין השנים 1613-1664, והפך למעין נווה מדבר שליו ורגוע בלב העיר הרוגשת. לאי רחוב ראשי אחד, אשר חוצה אותו ממזרח למערב, אין בו תחנת מטרו, אך מצויות בו שתי תחנות אוטובוס.
אדמונטון
אדמונטון היא המרכז הכלכלי העיקרי בצפון אלברטה ובמרכזה, וצומת דרכים של תעשיית הנפט והגז. לאלברטה חלק הארי מתעשיית הנפט של קנדה. עתודותיה - בצורה של חולות נפט - מוערכות כשניות רק לערב הסעודית. אדמונטון היא מוקד לתעשיות הפטרוכימיות של אלברטה, וזכתה לכינוי "בירת הנפט של קנדה" בשנות ה-40 של המאה ה-20. תעשיות האספקה והשירותים מניעות את מנוע מיצוי האנרגיה, בעוד המחקר מפתח טכנולוגיות חדשות ותומך בעיבוד מוסף מורחב של עתודות הנפט, הגז והחולות הנפטיים של אלברטה.
למרות ההתמקדות לכאורה בנפט ובגז, כלכלת אדמונטון היא אחת המגוונות בקנדה. ענפי התעשייה הגדולים כוללים תחום טכנולוגי חזק. חלק גדול מהצמיחה בתחום הטכנולוגיה נובע מהמוניטין של אדמונטון כאחד ממרכזי המחקר והחינוך המובילים בקנדה.
היסטוריה
ההיסטוריה של אדמונטון כיישוב החלה בשנת 1795, כשחברת מפרץ הדסון הקימה שם נקודת משמר. ב-1892 הוכרה כעיירה, ובשנת 1905 הוכרזה כבירתה של אלברטה.
אקלים
האקלים באדמונטון הוא קר וגשום. החורף קר מאוד ומושלג, (-30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס בערך) והקיץ קריר ואף לעיתים גשום (19 מעלות צלזיוס בערך).
קהילה יהודית
באדמונטון חיים כ-5,000 יהודים. בעיר מספר בתי כנסת: "בית ישראל" ובית חב"ד האורתודוקסיים, "בית שלום" הקונסרבטיבי ו"בית אורה" הרפורמי. בנוסף, יש בעיר כולל, סמוך לבית הספר האורתודוקסי "מנורה". בית הספר הקהילתי "תלמוד תורה" פועל בשיתוף פעולה של הקהילה היהודית ובתי הספר הציבוריים של אדמונטון.
קססה
קססה (אנגלית: Kasese) היא עיר במערב אוגנדה השוכנת צפונית לאגם ג'ורג'. זוהי עיר המחוז של מחוז קססה ומקום המושב הממשל המקומי במחוז. בעיר נמצא ארמון של מלך רוונזורורו.
קססה שוכנת בסמוך לרכס רוונזורי ולפארק הלאומי המלכה אליזבת, כ-350 ק"מ מערבית לבירה קמפלה. סביבה מכרות נחושת וקובלט באתר קילמבה.
אוכלוסייתה של קססה עומדת על 74,300 נפש. זוהי אחת הערים בעלות ריבוי האוכלוסין הגבוה ביותר באוגנדה, וזאת בשל תיירות הולכת ועולה לאתרי רכס הרוונזורי והפארק הלאומי המלכה אליזבת, מספר גבוה של פועלים במכרות הסמוכים בקילמבה, הקרבה לגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו אשר מאפשרת קשרי מסחר ענפים ותחבורה סדירה לקמפלה.
דוביק טל
דוביק טל (נולד ב-10 במאי 1953) הוא איש צבא בדימוס, כיהן כמפקד חטיבה 7 וכקצין שריון ראשי בצה"ל, השתחרר בדרגת תא"ל. מאז 2007 מכהן כמנכ"ל תעשיות מלח לישראל.
שירות צבאי
טל (במקור רוזנטל), נולד וגדל בפרדס חנה, התגייס לקורס טיס אך נשר ממנו לאחר מספר חודשים ועבר לשרת בחיל השריון. לחם כתותחן טנק במלחמת יום הכיפורים ועם סיומה עבר קורס מפקדי טנקים מזורז וקורס קציני שריון מקוצר. ב-1976 מונה למפקד פלוגה בגדוד 532 בחטיבה 460 בהמשך שירת כסגן מפקד הגדוד וקצין מבצעים של אוגדה 162. בשנים 1979–1980 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וסיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. באוגוסט 1981 מונה למפקד גדוד 77 בחטיבה 7, הגדוד בפיקודו עבר ערב מלחמת לבנון לאחריות חטיבה 769 בפיקוד שאול מופז, ומנה שתי פלוגות מבצעיות, פלוגת צמ"פ (מסלול), פלוגת חרמ"ש ושתי מחלקות הנדסה. עם פרוץ הקרבות פעל בגזרה המערבית של הבקאע, כבש בין היתר את הכפרים עישייה, ריחן, ערמתא ועין א-טינה. בהמשך הלחימה הועבר הגדוד לכוח דן ורדי ולכוח יוסי פלד שפעל באזור אגם קרעון ובקרב משע'רה.. לאחר מכן שירת טל כסגן מפקד חטיבה 7, ולאחר שלא אושר לו לצאת ללימודי תואר שני, בחר להשתחרר מצה"ל וללמוד תואר שני בלימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1987 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד חטיבת מרכבות האש, חטיבת שריון במילואים, בנובמבר 1988 מונה למפקד חטיבה 7. החטיבה בפיקודו התפצלה בין משימות שונות, גדוד אחד נותר בכוננות ברמת הגולן, אחר פוזר לאורך גזרת דרום לבנון בין המוצבים השונים, והגדוד השלישי עסק במשימות ביטחון שוטף ביהודה ושומרון. ביולי 1990 סיים את תפקידו ומונה לסגן מפקד אוגדה, בשנים 1991 עד 1994 פיקד על עוצבת המפץ. לאחר השתלמות בארצות הברית מונה ב-1995 לקצין שריון ראשי והשתחרר ב-1997.
לאחר שיחרורו מצה"ל כיהן כמנכ"ל חברת ממסר, חברת בת של המשביר המרכזי, יבואנית רכבי איווקו וג'ון דיר. בנובמבר 2001 מונה לסמנכ"ל בקבוצת קרסו והיה ממונה על השירות בתחום הרכב ("אפטר סייל"). במאי 2006 מונה למנכ"ל חברת המלח לישראל ובאוגוסט 2007 למנכ"ל תעשיות מלח לישראל.
טל בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בלימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב.
סטיבן וודינגטון
סטיבן וודינגטון (באנגלית: Steven Waddington; נולד ב-28 בנובמבר 1968) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי. הוא מוכר מהופעתו בתפקיד משנה בסרטו של מייקל מאן "המוהיקני האחרון".
ביוגרפיה
וודינגטון נולד בלידס, בנם הצעיר של פיטר וודינגטון ואווריל סטאבס. הוא למד בבית הספר היסודי לאונס פארק ובבית הספר התיכון אינטייק שבלידס. הוא שיחק בהצגות בית ספר והופיע בהפקות טלוויזיה של Yorkshire Television, בהן "Emmerdale Farm" ו-"Eighteen Desperate Hours". לפעמים הופיע כניצב ולפעמים השתתף בדיאלוג בשורות אחדות. זמן קצר אחר יום הולדתו ה-18 התקבל לבית הספר למשחק "East 15 Acting School" בלוטון שבאסקס.
בקיץ 1989 סיים את הלימודים והצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית, בתחילה בסטרטפורד ואחר כך בבארביקן ובסיור הופעות בניוקאסל. וודינגטון לוהק לתפקידו הראשון בקולנוע בסרט "אדוארד השני" בעקבות המלצה שנתן השחקן נייג'ל טרי לבמאי דרק ג'רמן.
וודינגטון כיכב בתפקיד אדוארד השני, מלך אנגליה בסרטו של דרק ג'רמן. ב-2003 גילם את פרסוטגוס בסרט "בודיקה", ובסדרה "שושלת טיודור" שיחק בתפקיד הדוכס מבקינגהאם. ב-1999 הופיע בסרטו של טים ברטון "סליפי הולו" בתפקיד מר קיליאן. ב-2001 שיחק בתפקיד ראשי בדמות ג'ף בסרטו של סטיב קוגן "שוטר על תנאי".
בטלוויזיה הופיע וודינגטון בסדרת הדרמה של רשת ITV "סימני חיים" לצדה של טמזין אאותווייט, וגילם את דמותו של ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה בפרק הסיום בעונה השנייה של הסדרה "רובין הוד". וודינגטון כיכב בתפקיד וילפרד מאייבנהו בהפקה של BBC/A&E משנת 1997 "אייבנהו" המבוססת על הרומן באותו שם מאת וולטר סקוט. וודינגטון גילם שוב את דמותו של ריצ'רד לב הארי ב-2007 בתוכנית הדוקומנטרית "Heroes and Villains: Richard the Lionheart" של רשת ה-BBC ודיסקברי.
מאפריל עד יולי 2010 שיחק וודינגטון בתפקיד מנהל מזנון בית הספר, אדם פליט, בסדרת הדרמה "דרך ווטרלו". הוא השתתף בשני סרטים שוודיים. ב-2008 שיחק בתפקיד ארנו מטורוחה בסרט "Arn – The Knight Templar", וב-2012 הופיע בתפקיד מקאלן בסרט "Agent Hamilton: But Not If It Concerns Your Daughter". עוד ב-2012 השתתף במיני-סדרה "טיטניק" של רשת ITV.
ב-2017 החל וודינגטון לשחק בתפקיד מרשל רדוויק בסדרה "ג'יימסטאון" של רשת Sky1. העונה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בפברואר 2018.
ב-2018 סיים את צילומי המותחן הפוליטי "קורסק" המבוסס על הסיפור האמיתי של טביעת הצוללת הרוסית קורסק.
דוד הורוביץ
דוד ("דולֶק") הורוביץ (15 בפברואר 1899 – 10 באוגוסט 1979) היה כלכלן ישראלי, כיהן כמנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית (1935–1948), כמנכ"ל הראשון של משרד האוצר (1948–1952) וכנגידו הראשון של בנק ישראל (1954–1971). חתן פרס ישראל למדעי החברה (1968).
ביוגרפיה
דוד (דולק) הורוביץ נולד בשנת 1899 בדרוהוביץ' שבגליציה המזרחית, אוסטריה (כיום באוקראינה), בנם של פָני לבית ליכטנשטיין וזיגמונד הורוביץ, סוחר. מעט לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסע אב המשפחה לארצות הברית, מתוך תקווה לבסס את משפחתו כלכלית, ומהלך המאורעות הביא לכך שנותק למשך כשבע שנים ממשפחתו. במהלך מלחמת העולם הראשונה, עם התקרב קו החזית, משפחתו של דוד הורוביץ, בראשות אמו, נמלטה לווינה. דוד הורוביץ התחנך בגימנסיה בווינה (שם התפרנס ממכירת עיתונים בתקופת המחסור במלחמת העולם הראשונה) ובלבוב, אליה חזרה משפחתו בתום המלחמה.
ב"שומר הצעיר" וב"גדוד העבודה"
היה ממייסדי תנועת השומר הצעיר, חבר ההנהגה הראשית של התנועה ונציג השומר הצעיר במזכירות תנועת החלוץ. בשנת 1920 עלה לארץ ישראל עם חברי התנועה שהקימו את קבוצת ביתניה עילית, שהתמזגה בגדוד שומריה, ולאחר מכן היה בין מייסדי קיבוץ בית אלפא (הקיבוץ הראשון של השומר הצעיר).
בשנים 1922–1925 היה נציג השומר הצעיר במועצת ההסתדרות וחבר הוועד הפועל שלה. במסגרת מאמציו לאיחוד השומר הצעיר עם תנועות הפועלים, עזב ב-1925 את הקיבוץ והצטרף לגדוד העבודה בירושלים. בשנים 1925–1927 היה חבר גדוד העבודה ומזכירו הכללי. לאחר הפילוג בגדוד העבודה בדצמבר 1926 נמנה הורוביץ עם מנהיגי הפלג השמאלי והיה מקורב מאוד למנחם אלקינד, אך התנגד לנסיעת הקבוצה בראשות אלקינד להתיישבות בברית המועצות.
במהלך כל אותן שנים רכש, כאוטודידקט, ידע רב מאד בכלכלה.
קריירה מקצועית
הורוביץ עסק בעיתונאות, עד שב-1932 התמנה ליועץ כלכלי של הוועד הכלכלי האמריקני למען ארץ ישראל. משם עבר להיות חוקר של המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית ולניהול המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית (1935–1948). בהנהגתו נקבעו הסכמי העבודה של הסוכנות והוכנו תזכירים עבור ממשלת המנדט. ב-1947 היה חבר משלחת הסוכנות לאומות המאוחדות.
ממאי 1948 ועד התפטרותו ביוני 1952 שימש כמנכ"ל הראשון של משרד האוצר והיה היועץ הכלכלי לממשלה. לאחר מכן נתמנה למנהל חברת אפריקה-ארץ ישראל השקעות. בתחילת 1953 התפטר מהחברות השונות בהן פעל והתמסר להכנות להקמת הבנק הממלכתי של ישראל.
הנגיד הראשון של בנק ישראל
עם הקמתו של בנק ישראל ב-1954, מונה לנגיד הבנק הראשון והחזיק בתפקיד עד 1971. בשנת 1956 מונה על ידי שר החינוך, זלמן ארן, כיו"ר ועדה שתפקידה היה לבחון את חוק המועצה להשכלה גבוהה, שהיה אז בתהליכי חקיקה. בשנת 1963 היה יו"ר הוועדה הציבורית לשכר עובדי המדינה, הרשויות המקומיות והמועצות הדתיות. בהסתדרות עמד בראש קרן למען יישובי הספר.
הורוביץ מונה לשלוש קדנציות נוספות בתפקיד נגיד בנק ישראל: ב-1959, ב-1964 וב-1969; עם הארכת כהונתו כנגיד הבנק בפעם הרביעית, הודיע כי ישלים רק מחצית מתקופת כהונתו. ב-1971 פרש ומונה ליו"ר המועצה המייעצת והוועדה המייעצת של בנק ישראל, בהן המשיך מאוחר יותר כיו"ר כבוד עד לפטירתו. ב-1974 נבחר גם לוועד הפועל של איגוד הבנקים הבינלאומי.
ספרו
בספרו "בשליחות מדינה נולדת" (1951) סיפר מזיכרונותיו על אודות תקופת המנדט ובניית ארץ ישראל. הספר כלל בתוכו עדות אישית וייחודית למאבקים הפוליטיים והכלכליים שהתקיימו בין היישוב לבין הישות המנדטורית, ונותר כאחת מבין העבודות ההיסטוריוגרפיות החשובות בתיעוד הנראטיב העברי-ציוני.
פרסים והוקרה
בשנת 1958 זכה בפרס בראלי (מטעם בנק הפועלים ואמפל) על ספרו "הלכה כלכלית ומדיניות כלכלית בישראל".
עוד בימי חייו הוענקו על שמו פרסי מחקר לכלכלנים והוקם באוניברסיטה העברית בירושלים המכון ע"ש דוד הורוביץ לחקר ארצות מתפתחות.
הורוביץ נפטר באוגוסט 1979, בגיל 80, וארונו הונח כאות כבוד בבנק ישראל לפני קבורתו בבית העלמין בסנהדריה.
דמותו של הורוביץ שימשה בסיס לדמותו של אפרים במחזהו של יהושע סובול "ליל העשרים" (1976).
משפחתו
הורוביץ היה נשוי לריבה מ-1920 ועד מותו.
בנו, דן (דינדוש) הורוביץ, היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. אלמנתו של דן, תמר הורוביץ, היא פרופסור אמריטה במחלקה לחינוך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובנם (נכדו של דוד הורוביץ), נרי הורוביץ, הוא חוקר תנועת העבודה, החברה הישראלית ויחסי דתיים–חילונים.
אחיו של דוד הורוביץ, ד"ר הרמן הורוביץ (Herman Horowitz), היה מנהל במשרד העבודה והביטוח הסוציאלי של פולין שלפני מלחמת העולם השנייה. רגינה, אחותו של דוד הורוביץ, נישאה לד"ר שלמה לדר מלבוב ונספתה בשואה.
ספריו
לאחר מותו:
הרובע השמונה-עשר של פריז
הרובע השמונה-עשר של פריז (בצרפתית: XVIIIe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. הרובע ידוע בעיקר הודות לאזור מונמארטר שבשטחו, הממוקם על גבעה שבראשה מזדקרת בזיליקת סקרה קר, וכן הודות לתיאטרון הקברט הידוע מולן רוז', ולטחנת הרוח הישנה, מולן דה לה גאלט.
ברובע השמונה-עשר נמצא גם רובע מעמד הפועלים גוט ד'אור (טיפת הזהב), בו מתגוררים בעיקר יוצאי אפריקה וצפון אפריקה, והוא ידוע בשוק שבו, שוק בַּרְבֶּס (marché Barbès), שם ניתן למצוא מוצרים שונים מאפריקה.
שטח הקרקע של הרובע הוא 6.005 קמ"ר.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע השמונה-עשר הם:
רווחת בעלי חיים
רווחת בעלי־חיים עוסקת בהערכת מצבו וטובתו של בעל־חיים ביחס למדדים שונים, כגון בריאות, תסמינים גופניים של עקה, התנהגות או היכולת לממש את ההעדפות והנטיות הטבעיות של בעל־החיים.
היסטוריה
בתרבות המערבית, העניין המוסרי ברווחת בעלי־חיים החל לעלות מהמאה ה-19, עם הקמתם של ארגונים להגנה על בעלי־חיים, שפעלו להעלאת המודעות לפגיעה בבעלי־חיים וקידום של חקיקה שתגביל את הפגיעה בהם.
מחקר מדעי שיטתי של רווחתם של בעלי־חיים החל ב-1965 בבריטניה, עם הקמתה של וועדה ממלכתית בראשות הזואולוג רוג'ר ברמבל, שנועדה לבחון את מצבם של בעלי־חיים במשקים, בעקבות פרסום ספרה של רות הריסון, "מכונות חיות", שעורר מודעות בציבור הרחב לראשונה לתנאים של בעלי־חיים בחקלאות תעשייתית, כגון החזקת תרנגולות מטילות בכלובי סוללה, פיטום עגלי חלב, משקים אינטנסיביים לגידול עופות לתעשיית הבשר ומשחטות עופות תעשייתיות. הוועדה היוותה את הבסיס ל"מועצה לרווחת חיות משק", גוף ממשלתי בריטי הפועל לבחינה וקידום של רפורמות לשיפור מצבם של בעלי־חיים במשקים. גוף זה הגדיר את "חמש החירויות" של רווחת בעלי־חיים, אשר אמורים להוות קווים מנחים ליחס הראוי לבעלי־חיים, והן: "חמש חירויות" אלו התקבלו גם כקווים מנחים למדיניות האיחוד האירופי.
עלייתה של התנועה לזכויות בעלי־חיים, החל משלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 הביאה להתגברות העניין ברווחת בעלי־חיים.
מאבקים למען רווחת בעלי חיים
מאבקים רבים שהתקיימו במדינות שונות הביאו בהצלחה לביטול או להגבלה של פרקטיקות מקובלות אשר פוגעות בבעלי־חיים. בין הישגים אלו ניתן למנות:
מאבקים נוספים למען רווחת בעלי־החיים כוללים מאבקים לשיפור תנאי בעלי־החיים בהובלה ולקיצור טווחי ההובלה ומאבקים כנגד ברירה מלאכותית היוצרת זנים של בעלי־חיים הסובלים מבעיות גנטיות. ארגונים לרווחת בעלי־חיים פועלים גם לעידוד הצרכנים לבחור מוצרים שהופקו תוך פגיעה פחותה בבעלי־חיים, כמו למשל "ביצי חופש" במקום ביצים מתרנגולות שגודלו בכלובים, ומאמצים לחקיקה נעשו גם במטרה למנוע הטעיה של צרכנים בקשר לתנאי הגידול של בעלי־החיים מהם הופקו המוצרים. ארגונים מסוימים לזכויות בעלי־חיים מעודדים הימנעות כוללת מכל מוצר מהחי.
ביקורת על רווחת בעלי חיים
בעבר, אנשים רבים התכחשו לעצם קיומה של תודעת בעלי חיים וסברו שניתן להתעלם מצרכיהם. רבים שהלכו בעקבות רנה דקארט היו בדעה זו, למרות שקוטינגהם (1978) טען שדקארט עצמו לא החזיק בדעה זו.
ביקורת נוספת מתייחסת לרווחת בעלי החיים בפועל, וטוענת כי אלו הדואגים לרווחת בעלי החיים מראים דאגה לא פרופורציונית למינים מסוימים של בעלי חיים על פני מינים אחרים ללא מתן הצדקה רציונלית או מדעית להעדפה זו. מבקרים מציינים כי התנועה מבכרת חיות מחמד על פני בעלי חיים בתעשייה, חיות בר על פני חיות מבויתות או יונקים על פני בעלי חיים אחרים.
מספר תאורטיקנים בתחום זכויות בעלי־החיים, שהבולטים בהם הם טום ריגן וגארי פרנציון, הביעו ביקורת על העיסוק ברווחת בעלי־חיים, בטענה ששיפור משמעותי במצב בעלי־החיים יכול לבוא אך ורק מביטול של תעשיות הפוגעות בבעלי־חיים, והניסיון להביא להכנסת שיפורים חלקיים בתנאי המחיה של בעלי־חיים תוך אי ביקורת על עצם השימוש בהם בצורה פוגענית, מסיט את תשומת הלב מהמאבק למניעה מוחלטת של הפגיעה בהם, ומעניק לגיטימציה למצב הקיים. על אף זאת, ארגונים רבים לזכויות בעלי־חיים, כמו PETA או אנונימוס, התומכים בביטול תעשיות הפוגעות בבעלי־חיים, מעדיפים, מטעמים פרגמטיים, לתמוך בקידום רפורמות לשיפור מצבם של בעלי־החיים, אשר עשויות להביא שיפורים משמעותיים יותר במצבם של בעלי־החיים לטווח הקצר, כמו גם לייצר מודעות בקרב הציבור לנושא זכויות בעלי חיים.
מעברות הירדן
מַעְבְּרוֹת הַיַּרְדֵּן הם אזורי מים רדודים בנהר הירדן שבהן ניתן לחצות ברגל את הנהר. בימים עברו, לאורך רוב ימות השנה, היו מי הירדן עמוקים ואי אפשר לעוברם מצד לצד, אלא רק במקומות שבהן הנהר רדוד ושטפו חלש ביותר.
במקרא ובתלמוד
מעברות הירדן נזכרים בסיפור המרגלים ששלח יהושע ליריחו ב. ליד יריחו נמצאים חמישה מקומות בהם אפשר לחצות את הירדן ובחמישה מקומות אלו רדפו אחרי המרגלים ששלח יהושע. לעומת זאת, כאשר בני ישראל עברו את הירדן ממזרח למערב, כדי להיכנס לארץ כנען, פסקה זרימת המים בירדן בדרך נס ולא נזקקו למעברות הירדן.
למעברות נודע ערך רב מבחינה צבאית. במקרא נזכרת כמה פעמים תפיסת המעברות כדי למנוע מהאויב לנוס כמו בסיפור גדעון בו נזכרת חסימת המעברים על ידי בני אפרים, כדי למנוע מצבא מדין לברוח והשתלטות על המים "עַד בֵּית בָּרָה וְאֶת הַיַּרְדֵּן." . מצודת דוד בפירוש לפסוק זה כותב: ולכדו - רצה לומר, קחו המעברות מן הנחל אשר היה סמוך להם ועד בית ברה קחו ואף מעברות הירדן קחו, לבל יוכל לעבור המים.
האתר בית עברה מזוהה עם המקום בו הטביל יוחנן המטביל את ישו הנוצרי (יוחנן א' כ"ח), אך מקום הטבילה המקובל על הנוצרים נמצא ליד יריחו.
מהתקופה הרומית עד המאה ה-20
עד לתקופה הרומית לא היו גשרים בארץ ישראל והמילה גשר אינה מוזכרת בתנ"ך, חציית הירדן התבצעה רגלית בקיץ בעיקר ובמקומות שבהם אין הירדן עמוק והזרימה בו חלשה. בתקופת השלטון הרומי יחידת הצבא שהופקדה על המעברים הייתה הקוהורטה הכרתית השנייה. השימוש במעבורות לחציית הירדן נמשך גם בתקופה הרומית כאשר בתקופה הביזנטית בארץ ישראל מופיע סוג חדש של מעבורת, ספינה הקשורה לחבל שמתוח משני צידי הירדן, הנוסעים היו נכנסים לספינה והספינה הייתה ככל הנראה נגררת מצד אחד של הנחל לצד שני, במפת מידבא מופיעות שתי מעבורות כאלו על גבי הירדן, סוג כזה של מעבורות נעלם במהלך ימי הביניים והופיע שוב בעת החדשה. בנוסף נבנו ככל הנראה לראשונה בתקופה זו גשרים על גבי נהר הירדן. בשנת 1183 פלש סלאח א-דין בראש צבאות ערב דרך מעברות הירדן ונלחם עם הצלבנים.
המעבורות המשיכו לשמש כאמצעי העיקרי לחציית הירדן במהלך התקופה הערבית והטורקית, למעשה עד לסוף המאה התשע עשרה לא היו גשרים תקינים על גבי הירדן דרומית לכנרת וכל התעבורה בין שתי גדות הירדן התקיימה במעבורות, גם כאשר נבנו גשרים על פני הירדן, בתקופה של שלטון מרכזי חזק וכחלק ממערכת דרכים אימפריאלית המשיכו המעבורות לשמש לתעבורה מקומית.
במאה ה-20
המעבורות המשיכו לשמש במהלך המאה העשרים. במלחמת העולם הראשונה חצה הצבא הבריטי שכלל את הגדודים העבריים את הירדן במעבר אדם (דמיא), אותו מעבר ששימש את פרעה שישק שלושת אלפים שנה קודם לכן, ובמלחמת העצמאות ניסה צבא עיראק לחצות את הירדן במעברה לאחר שנכשל בניסיונו לחצות את הירדן בגשר שליד קיבוץ גשר.
אחרי מלחמת ששת הימים ופיצוץ הגשרים שעל הירדן התחילה מדיניות "הגשרים הפתוחים" למעשה ב"מעבורות פתוחות" בין שתי גדות הירדן עד להקמת גשר ביילי על ידי צבא ירדן בתמיכת ישראל. בנוסף לגשרים שהיו קיימים, שימשו גם מעברות אחרות למעבר בני אדם, סחורות ואמצעי לחימה. בין הבולטים שבהם: אום צוץ - ממזרח למחולה ואום שורט - ממזרח לנערן שנזכרים בשיר של להקת השריון "שיריונים 69":
אנני אוקלי אשת לפידות
עלילה
לפי הסיפור, אוקלי הייתה שותפה למופעו של באפלו ביל כאשר נתקלה בצלף פרנסיס בטלר אשר ביקש להתמודד מולה בקליעה למטרה. היא התאהבה בו והוא בה וסיפור העלילה מלווה את המאבק ביניהם על כתר הקלע הטוב ביותר במערב השזור בסיפור יחסיהם האישיים עד לחתונתם המיוחלת. אל החתונה מובילה החטאה מכוונת של אוקלי, שנועדה להכתיר את באטלר כקלע הטוב ביותר. העלילה מלווה בשירים רבים וקטעים מעובדים לבמה מתוך מופעי המערב הפרוע כגון מופעי ראווה של רכיבה, ירי למטרה וציד. במופע משתתפות דמויות מהתקופה כבאפלו ביל והצ'יף האינדיאני שור יושב, שהיה גם במציאות ידיד קרוב של אוקלי.
מעברות הירדן
במאה ה-20
מאותה תקופה ועד היום שימשו המעבורות כמרכיב מרכזי בתכנונים צבאיים ותפקידם הופיע גם בשירו של חיים חפר, "יש לי אהוב בסיירת חרוב":
השימוש במעברות לחציית סער של הירדן למשימות צבאיות המשיך לתוך המאה ה-21 ואפילו בתאריך מאוחר כמו בשנת 2012 המשיך צה"ל לתרגלו.
אנני אוקלי אשת לפידות
עלילה
הסיפור אינו נאמן למציאות באופן מדויק. אוקלי טרם הייתה חברה למופע של באפלו ביל בשעה שפגשה בבאטלר ואף התחתנה עמו לפני שהצטרפה למופע. היא גם לא החטיאה, כי אם ניצחה את באטלר בתחרות הימורים. עם זאת אירועי התקופה משתקפים בעלילה למשל סיבוב ההופעות של אוקלי ובאפלו ביל באירופה ומשוחזרת בה האווירה הכללית של "מופע המערב הפרוע".
מעברות הירדן
במאה ה-20
בשנת 2017, הגיעה למקום לראשונה קבוצת מתנדבים בראשותו של עוזי דיין לקאסר אל יהוד אשר בפאתי יריחו והציעה לקרוא למקום מעברות הירדן.
אנני אוקלי אשת לפידות
המחזמר
פילדס כתבה את תפקידה של אוקלי במחזה במיוחד עבור ידידתה הזמרת אתל מרמן. השתיים התקשו במציאת מפיק למחזה ולבסוף הוא הופק על ידי צמד הכותבים רוג'רס והמרשטיין, שלא היה להם ניסיון הפקתי קודם. פילדס ביקשה שהמלחין ג'רום קרן יכתוב את המוזיקה, אך הוא נפטר במפתיע ובמקומו נבחר אירווינג ברלין, שכתב גם את תמלילי השירים.
מעברות הירדן
במאה ה-20
בשנת 2018 הגיעו למקום בתאריך י' בניסן יותר מ-1000 איש וערכו טקס לזכר כניסת בני ישראל לישראל.
אנני אוקלי אשת לפידות
המחזמר
בכורת המחזמר בברודוויי הייתה ב-16 במאי 1946 בתיאטרון אימפריאל והוא הועלה 1,147 הופעות. ב-7 ביוני 1947 התקיימה בכורת המחזמר בווסט אנד בלונדון והוא הועלה 1,304 פעמים. ההפקה הופיעה גם באוסטרליה ובמסע הופעות ברחבי ארצות הברית.
ב-1957 הפיקה חברת NBC סרט טלוויזיה שבוסס על המחזמר.
ההצלחה שוחזרה ב-1966 עת הועלתה ההפקה, שוב בכיכובה של אתל מרמן, בלינקולן סנטר בניו יורק וברחבי ארצות הברית, ההפקה זכתה בפרס טוני על הכוריאוגרפיה. הפקה זו צולמה על ידי NBC ושודרה בטלוויזיה פעמים רבות. ב-1999 וב-2000 הועלתה גרסה של המחזמר בברודוויי ובלונדון שזכתה בפרס טוני לחידוש מחזמר. תקליט שירי המחזמר זכה בפרס גראמי.
הסרט
ב-1950 הפיקו אולפני MGM סרט מוזיקלי לפי המחזמר. את התסריט עיבד סידני שלדון. העלילה והשירים נותרו כמעט ללא שינוי. בתפקיד אנני אוקלי כיכבה בטי האטון ובתפקיד פרנק באטלר כיכב הווארד קיל בתפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע. הסרט זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר ובטי האטון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית. במקור סומנה ג'ודי גרלנד לתפקידה של אוקלי, אך היא נאלצה לעזוב את ההפקה בשל בריאותה הרופפת.
בסרט הושקעו 3.7 מיליוני דולרים והוא הכניס 8 מיליון והפך בכך להצלחה מרשימה. ב-1973 נגנז הסרט עקב מחלוקות משפטיות בין אירווינג ברלין ל-MGM בנוגע לתמלוגים. רק במלאת 50 שנה להפקתו, בשנת 2000, התאפשרה הצגת הסרט במלואו.
בנוסף לפרס אוסקר על פסקול, בו זכה, היה הסרט מועמד לעוד שלוש קטגוריות של פרסי אוסקר, על צילום בצבע, עריכה ועיצוב. סידני שלדון זכה בפרס גילדת התסריטאים האמריקאית.
המנון זמביה
המנון זמביה, מושר בשפה המקומית. הלחן של ההמנון של זמביה זהה ללחן של המנון דרום אפריקה.
תחבורה בגרמניה
גרמניה מהווה אחד ממרכזי התחבורה הראשיים באירופה.
תחבורה ציבורית
נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט הוא העמוס בגרמניה והשני בכל אירופה, לאחר נמל התעופה הית'רו שבלונדון. תחנת הרכבת של מינכן, בעלת 40 רציפים, היא הגדולה באירופה מבחינת כמות רציפים. תחנת הרכבת הראשונה בעומס הנוסעים בגרמניה נמצאת בעיר המבורג (המבורג האופטבאנהוף). תחנת רכבות משא הגדולה באירופה נמצאת בסקסוניה התחתונה, במאשן (Maschen) שבפאתי המבורג; התחנה נפתחה בשנת 1977. תחנה זו נמצאת בקרבת נמל המבורג וציר רכבות המשא הראשי של גרמניה.
רכבות
תנועת הרכבות בגרמניה מפותחת מאוד, וכמה מקווי הרכבת הראשונים בעולם נפתחו בגרמניה במאה ה-19. קיימות מספר רמות של תחבורת רכבות בגרמניה:
הרכבות שלעיל משתייכות לרשת ה-Nahverkehr ("תחבורה אזורית"). צבען של רכבות אלו לרוב אדום. הרכבות הבאות משתייכות לרשת ה-Fernverkehr ("תחבורה למרחקים"), וצבען לרוב לבן:
רב הרכבות בגרמניה מופעלות על ידי התאגיד הממשלתי דויטשה באן Deutsche Bahn (בראשי תיבות: DB), חברת הרכבות הגדולה באירופה. מושב החברה בברלין; בשנת 2013 הועסקו בה 300,000 עובדים. בגרמניה 5,730 תחנות רכבת נכון לשנת 2007, ואורך מסילות הברזל בכל המדינה (לא כולל רכבות חשמליות ותחתיות בערים) עומד על 34,122 קילומטרים. רכבות DB הסיעו מעל 2 מיליארד נוסעים בשנת 2012. מאז פתיחת השוק ב-2013 הופרטו קווים ראשיים המופעלים על ידי חברות גרמניות וזרות.
אוטובוסים
בניגוד למדינות אחרות (בריטניה וארצות הברית, למשל), בהן תחבורה ציבורית בין-עירונית נעשית בחלקה הגדול באוטובוסים, בגרמניה הדבר לא היה נפוץ לפני 2013 עקב החוק משנת 1937 אשר נועד לשמור על המונופול התחבורתי של Deutsche Bahn. בשנת 2013 נפתח השוק לתחרות. חברת האוטובוסים הבין-עירוניים הגדולה בגרמניה היא FlixBus, המחזיקה נכון ל-2018 ב-90% מהשוק. הקו ברלין-המבורג הוא מקווי האוטובוס העמוסים ביותר באירופה.
התחבורה הפנים-עירונית בגרמניה מבוססת בחלקה הגדול על רכבות חשמליות ורכבות תחתיות. באוטובוסים נעשה שימוש באזורים נידחים או כפריים, בהם אין תשתית מסילות ברזל, ובשכונות מרוחקות בתוך הערים הגדולות. בערים רבות בגרמניה מופעלים אוטובוסים ליליים, בדרך כלל בסופי השבוע.
כרטיס הסמסטר
בשנת 1991 הונהג לראשונה בעיר דרמשטט (Darmstadt) שבהסה "כרטיס הסמסטר" (Semesterticket), המאפשר לסטודנטים לנסוע באופן בלתי מוגבל בתחבורה הציבורית באזור תמורת תשלום סכום קטן עם תחילת הסמסטר. התשלום עבור הכרטיס כלול במספר ערים באגרת הלימוד המשולמת לאוניברסיטה, ולסטודנט לא קיימת אפשרות לוותר על הכרטיס. בערים אחרות יכול הסטודנט לקנות את הכרטיס בנפרד, אך רק עם הצגת תעודת סטודנט. הכרטיס מונהג ברוב גרמניה (אך לא בכולה), ונהליו, מחירו וגודל האזור בו הוא תקף משתנים בצורה קיצונית מאוניברסיטה לאוניברסיטה.