cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניקולאי טיחונוב
חייו
נפטר במוסקבה ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
ידוען
יְדוּעָן (באנגלית: Celebrity; בלועזית: סלבריטי, ובקצרה בעגה: סֶלֶבּ) הוא אדם מפורסם, לרוב עקב פעילותו בתחום הבידור (טלוויזיה, קולנוע, מוזיקה), הדוגמנות או הספורט. לעיתים זוכה הידוען לפרסום למרות שתרומתו לתחום עיסוקו היא שולית. ישנם גם מקרים של ידוענים שהפכו פעילים בתחום הפוליטיקה, וישנם גם אנשי עסקים שנחשבים לידוענים.
מאפיינים
הידוענים מוכרים לחלק גדול מהציבור הרחב, ורבים עוקבים בשקיקה אחר חייהם האישיים. תופעת הידוענות קשורה באופן הדוק מאוד לרכילות. קיימת התעניינות בחייהם האישיים של ידוענים רבים, ולעיתים הדבר מלווה בהטרדות. תעשייה שלמה של צלמים, המכונים 'פפראצי', מתפרנסת מהשגת תמונות של ידוענים. הידוענים מספקים יצר מציצנות; כך ההתעסקות בחיי הידוענים מהווה בידור פופולרי. ידוענים רבים קשורים בשערוריות בגידות, תככים, מין וסמים. בין אם בשל אורח חייהם המאפשר נהנתנות ובין אם בשל ההתעניינות הציבורית הרבה, הגורמת לתקשורת להבליט אירועים אלו.
מנגד נהנים הידוענים מהפופולריות שלהם, וביכולתם להשיג לרוב חוזי פרסום יקרים, הזמנות לאירועים חברתיים יוקרתיים והנחות ניכרות ברכישת מוצרים, כחלק מהמיתוג של מוצרים אלה. קיימים ידוענים שלא אוהבים את ההתעניינות הציבורית ואת החדירה לפרטיות ומנסים להתחמק מהצלמים, המעריצים וממדורי הרכילות. ידוענים רבים שוכרים יועצי תקשורת ויחסי ציבור כדי לשפר את יחסם עם הקהל ולהקל על העומס הכרוך בתקשורת עמו.
עיתונים רבים מפרסמים מדור קבוע המתמקד בפרטי רכילות אודות ידוענים. חלוץ בתחום זה בישראל היה המדור "רחל המרחלת" בשבועון "העולם הזה". טור רכילות נודע אחר בישראל, היה "ציפורה", במקומון "העיר".
ידוענים ופוליטיקה
ישנן שתי צורות לתופעת ה"פוליטיקאי ידוען" של אדם המשלב בין תחום הפוליטיקה לידוענות. הראשונה היא של פוליטיקאי שנבחר לתפקיד או מועמד לתפקיד ציבורי העושה שימוש באלמנטים של כוכבנות על מנת להציג את טענתו לייצוג של קבוצה או מטרה. הצורה השנייה היא של ידוען מתחום התרבות הפופולרית העושה שימוש בהערצה אליו על מנת להביע את דעתו בנושאי השעה.
סיפורי הג'דיי (מיני-סדרה)
סיפורי הג'דיי (באנגלית: Tales of the Jedi) היא סדרת אנתולוגיה מונפשת אמריקאית שיצרו דייב פילוני וצ'ארלס מאריי עבור שירות הסטרימינג דיסני+. הסדרה היא חלק מהזיכיון של "מלחמת הכוכבים" והיא בוחנת דמויות ג'דיי שונות מתקופת טרילוגיית הפריקוולים. הסדרה מופקת על ידי Lucasfilm Animation.
פילוני החל לכתוב את הסדרה תוך כדי עבודתו על סדרת "מלחמת הכוכבים" "המנדלוריאן" וחשף את הפרטים הרשמיים הראשונים על הסדרה במאי 2022. היא מורכבת משישה פרקים שמפוצלים לשני "נתיבים", האחד עוקב אחר דמותו של אסוקה טאנו והשני אחר הרוזן דוקו. ליאם ניסן, מייקל ריצ'רדסון, ג'נינה גאבנקר, מאט לנטר ואשלי אקשטיין מדבבים את הסדרה, המשתמשת באותו סגנון אנימציה כמו הסדרה הקודמת של פילוני, "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים".
תקציר העלילה
כל פרק של "סיפורי הג'דיי" מספר סיפור קצר הכולל ג'דיי מתקופת טרילוגיית הפריקוולים של מלחמת הכוכבים. ששת הפרקים מחולקים לשני "נתיבים": הראשון עוקב אחר אסוקה טאנו בנקודות שונות בחייה, והשני מתאר את הרוזן דוקו ונפילתו לצד האפל של הכוח.
כתיבה
פילוני תיאר את הסדרה כחוקרת "שתי דרכים ושתי בחירות", כאשר האחת עוקבת אחר הדמות אסוקה טאנו והשנייה מתמקדת ברוזן דוקו. כל דמות נחקרת בשלוש תקופות שונות בחייהם. בהשוואה לסדרה "מלחמת המשובטים", פילוני ציין ש"סיפורי הג'דיי" יהיה בקצב איטי יותר ועם פחות דיאלוגים ויותר סיפורים חזותיים. זה נוצר בהשראת יצירותיו של הייאו מיאזאקי כמו גם המנטור של פילוני, יוצר מלחמת הכוכבים ג'ורג' לוקאס. הרעיון הראשון של פילוני לסדרה היה להראות איך אסוקה נלקחה למסדר הג'דיי על ידי פלו קון, אבל הוא שינה את זה לסיפור על מסע הציד הראשון של אסוקה עם אמה מכיוון שלא היו הרבה סיפורים על "אמהות מתנהגות כמו אמהות" במלחמת הכוכבים. הוא הרגיש שחשוב ש"החוויה הראשונה של אסוקה עם מישהי שתגיד לה, 'אל תפחדי', היא אמה". מעבר לפרק הראשון, שיש לו סוף טוב ומציג את "התינוקת המקסימה אסוקה", פילוני הזהיר כי "אלה לא רק סיפורים מהנים ושמחים. זה נהיה קשוח לפעמים". הוא הרגיש במיוחד שחייו של דוקו "טרגיים באופן מפתיע". היבט של דוקו שפילוני רצה לחקור היה מערכת היחסים עם הפדוואן שלו, קווי-גון ג'ין, שפילוני תיאר כ"אחד הג'דיי הטובים ובמובנים מסוימים המעניין ביותר, בגלל הפילוסופיה שלו השונה ממועצת הג'דיי. ומאיפה הוא למד את זה, אם לא מהמנטור שלו, הרוזן דוקו?"
ליהוק
עם הכרזת הסדרה במאי 2022, נחשף כי ליאם ניסן יחזור לתפקידו כקווי-גון ג'ין, בעוד שבנו מייקל ריצ'רדסון ידבב גרסה צעירה יותר של הדמות. מאט לנטר חוזר על תפקידו כאנאקין סקייווקר מ"מלחמת המשובטים", בעוד שג'נינה גוואנקר לוהקה לתפקיד אמה של אסוקה טאנו, פאב-טי. ביולי 2022, אשלי אקשטיין חשפה שהיא תחזור על תפקידה כאסוקה טאנו.
אנימציה
הסדרה משתמשת באותו סגנון אנימציה כמו "מלחמת המשובטים".
שיווק
פילוני חשף את הפרטים הראשונים על הסדרה בפאנל של חגיגת מלחמת הכוכבים במאי 2022, שם הוצג טיזר והפרק הראשון המלא של הסדרה הוקרן.
אנדרסון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טרנזיסטור IGBT
התקני IGBT מהדור השלישי מתאימים גם ליצירה של פולסים חשמליים חזקים בתחומי כמו פיזיקת חלקיקים ופלזמה, כשהם מחליפים בהדרגה טכנולוגיות ישנות יותר. הואיל ומחירי ההתקנים מסוג זה נמוכים יחסית, גם חובבים עושים בהם שימוש בניסויים כמו סליל טסלה, הדורשים הספקים גדולים בתדר גבוה.
יישום נוסף שהתאפשר בזכות תפוצתם הרחבה של טרנזיסטורי IGBT הוא כלי רכב חשמליים. הדגם ההיברידי פריוס מתוצרת חברת טויוטה עושה שימוש בממיר חשמלי בהספק של 50 קילוואט המבוסס על טרנזיסטורי IGBT ליצירת המתח הדרוש למנוע החשמלי של המכונית.
סמואל מילר
סמואל פרימן מילר (באנגלית: Samuel Freeman Miller; ) היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, שכיהן בשנים 1862 1890. במקצועו הוא היה עורך דין ורופא.
ראשית חייו
סמואל מילר נולד בריצ'מונד, קנטקי כבנם של פרדריק מילר, חוואי, ושל רעייתו פטסי. ב-1838 הוא סיים לימודי תואר ברפואה באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון. בעת שעסק ברפואה במשך עשור בברבורוויל, הוא למד משפטים באופן עצמאי וב-1847 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. כמתנגד לעבדות, שהייתה שכיחה בקנטקי, הוא היה לתומך בוויגים בקנטקי.
קריירה
ב-1850 עבר מילר לקיאקק, איווה, שהייתה מדינת חירות בהתאם להשקפותיו, ומיד עם מעברו לשם הוא שחרר לחופשי את מעט העבדים שהגיעו עם משפחתו מקנטקי. כפעיל בפוליטיקה של איווה, הוא תמך באברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860. ב-16 ביולי 1862, לאחר תחילת מלחמת האזרחים, מינה הנשיא לינקולן את מילר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. המוניטין שלו גרם לסנאט של ארצות הברית לאשר את מינויו חצי שעה לאחר שהוא הוגש. מילר הושבע לתפקיד ב-21 ביולי.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
בפסקי הדין שכתב מילר הוא תמך בעמדותיו של לינקולן, ואישר את תאימותם לחוקה של צעדיו של לינקולן, כמו השעיית חוק הביאס קורפוס בתקופת המלחמה ועריכת המשפטים הצבאיים. לאחר המלחמה, במסגרת הפירוש הצר שלו של התיקון ה-14 לחוקה, הוא כתב את חוות דעתו בפסק הדין "תיקי בית המטבחיים", שהגביל את יעילותו של התיקון. מילר כתב את פסק דין הרוב בתיק "בראדוול נגד אילינוי", שבו נקבע שהזכות לעסוק בעריכת דין מוגנת על ידי החוקה על פי סעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14.
מאוחר יותר הצטרף מילר לדעת הרוב בפסק הדין "ארצות הברית נגד קרויקשנק" וב"תיקי זכויות האזרח", שבהם נקבע שהתיקון לא העניק לממשלת ארצות הברית את הסמכות לבלום אפליה נגד האפרו-אמריקאים במגזר הפרטי. עם זאת, בפסק הדין "אקס פארטה ירבורו" (Ex Parte Yarbrough) מ-1884, פסק מילר שלממשלה הפדרלית סמכות רחבה לפעול כדי להגן על המצביעים השחורים מפני האלימות של הקו קלוקס קלאן ושל קבוצות אחרות. מילר גם תמך בשימוש הרחב בסמכות הפדרלית על פי סעיף המסחר כדי לעקוף את תקנות המדינות, כפי שעשה בפסק הדין "ואבאש, סנט לואיס וחברת הרכבות פסיפיק נגד מדינת אילינוי".
ב-28 שנותיו על כס השיפוט כתב מילר 616 פסקי דין (בהשוואה לסטיבן פילד שב-34 שנותיו בבית המשפט כתב 544 פסקי דין ובהשוואה לנשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שכתב 508 פסקי דין ב-33 שנות כהונתו), ובשל כך הגדיר אותו נשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט כדמות הדומיננטית ביותר בבית המשפט בתקופתו. ב-1873, כאשר נפטר נשיא בית המשפט העליון סלמון צ'ייס, ניסו עורכי דין וכתבי עת משפטיים בכל רחבי ארצות הברית לקדם את בחירתו של מילר כמחליפו, אך הנשיא יוליסס ס. גרנט היה נחוש למנות לתפקיד אישיות מחוץ לבית המשפט, ובסופו של דבר הוא בחר במוריסון וייט.
לאחר הבחירות לנשיאות של 1876, בהן התמודדו רתרפורד הייז וסמואל טילדן, שימש מילר חבר ב"וועדה האלקטורלית", שיישבה את המחלוקת בנוגע לספירת הקולות לטובתו של הייז. בשנות ה-80 עלה שמו של מילר כמועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
בחורף 1889 ובאביב 1890 נשא מילר סדרה של עשר הרצאות על המשפט החוקתי באוניברסיטה הלאומית למשפטים שבוושינגטון הבירה. הרצאות אלו פורסמו לאחר מותו של מילר, יחד עם שתי הרצאות מוקדמות יותר שהוא נשא ב-1887.
חיים אישיים
מילר היה אוניטריאני באמונתו הדתית ושימש כנשיא הועידה האוניטריאנית הלאומית וכאחד ממייסדרי הכנסייה האוניטריאנית הראשונה של קיאקק.
סמואל מילר נפטר ב-13 באוקטובר 1890 בוושינגטון הבירה בעודו מכהן בבית המשפט העליון. הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבקיאקק.
מסמרת
מַסְמֶרֶת (ברבים: מַסְמָרוֹת) המוכרת גם בשם ניט היא אביזר מתכתי המשמש לחיבור חלקי מתכת זה לזה. המסמרת בנויה כקנה שבצדו האחד כיפה.
מתחילת המאה ה-19 עד לאמצע המאה ה-20, טרם עידן הריתוך, היו המסמרות השיטה הנפוצה לחיבור חלקי מתכת כבדים. מסמרי ענק אלה חוממו לטמפרטורה גבוהה מאוד והוכנסו בכוח אל חורים בלוחות המתכת שהוכנו מבעוד מועד. בצִדן השני של המסמרות עמד אדם או מכונה שתפקידם היה להכות עם פטיש כדורי על הקצה השטוח עד שייווצר אוגן שלא יאפשר למסמרות להחליק החוצה, וכך היו חלקי המתכת תפוסים בחוזקה.
מונומנטים מפורסמים רבים נבנו בשיטת חיבור הלוחות על ידי מסמרות ובהם מגדל אייפל בפריז וגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו. בישראל ניתן לראות את השימוש במסמרות בעיקר באלמנטים פיסוליים.
האונייה הענקית "טיטניק" נבנתה באמצעות כשלושה מיליון מסמרות כאלו. חלק מההיסטוריונים טוענים כי העבודה נעשתה בצורה לקויה במיוחד בחלקים הנמוכים יותר של דופן הספינה בדיוק באזורים כמו אלה שנפגעו על ידי הקרחון. הם טוענים כי אילו היו המסמרות חזקות יותר, ייתכן והנזק שהיה נגרם היה מצומצם יותר.
כיום פסק השימוש במסמרות ששימשו בתעשיות הברזל, אך עדיין נפוץ השימוש במסמרות קטנות, לדוגמה בבניית מטוסים.
דיסקה קדם-פלנטרית
דיסקה קדם-פלנטרית (באנגלית: Protoplanetary disk, ידועה גם בשם: proplyd) היא שכבה של גז ואבק דמוית דיסקה החגה סביב כוכב צעיר, כוכב T בשור, כוכב הרביג Ae/Be, או קדם-כוכב. מדיסקה קדם-פלנטרית, שהיא למעשה דיסקת ספיחה מכיוון שחלק מהחומר נספח על פני הכוכב, נוצרים כוכבי לכת.
היווצרות
קדם-כוכב (באנגלית: Protostar) נוצר מקריסה כבידתית של ענן אבק וגז, שמרבית הרכבו הוא מולקולות מימן H_2. התפלגות המסה בענן אינה אחידה, וקיימים אזורים בעלי צפיפות גבוהה יחסית לאזורים אחרים. עקב משיכה כבידתית, אזורים אלו נמשכים זה לזה תוך כדי עלייה בצפיפות. ברגע שצפיפות ומסה של אזור מסוים בענן מגיעות לערכים קריטיים, מתחילה הקריסה הכבידתית. עם העלייה בצפיפות הענן הקורס, עקב חוק שימור תנע זוויתי תנועות אקראיות של חלקיקי החומר של הענן המקורי משנות את כיוונן בהתאם לתנע הזוויתי של הקדם-כוכב המתגבש. כתוצאה מכך, המהירות הזוויתית של הענן כולו עולה. העלייה במהירות גורמת לכך שהחומר הנמצא הרחק המרכז של המבנה המסתובב, בגלל ותרומתו של הכוח הצנטריפוגלי, מתפלג בעיקר לאורך דיסקה סביב "קו המשווה" של הקדם-כוכב המתגבש. כלומר הדיסקה הוכלת והופכת לפחוסה יותר. הקריסה הכבידתית לוקחת זמן מסדר גודל של מאות אלפי שנים, ולאחר זמן זה טמפרטורת הקדם-כוכב מגיעה לטמפרטורה האופיינית לכוכב הסדרה הראשית והאובייקט נהיה בהיר וניצפה, כך נוצר כוכב מהסוג של T בשור.
תהליך הספיחה של הגז מהדיסקה על פני הקדם-כוכב נמשך סדר גודל של 10 מיליון שנים, עד שכל הדיסקה מתגבשת לכוכבי לכת, נספחת על הכוכב או מסולקת החוצה על ידי רוח כוכבית. הדיסקה העתיקה ביותר שנצפתה היא בת 25 מיליון שנים.
המודל המקובל הוא שבדיסקה קדם-פלנטרית נוצרים אזורים צפופים יותר, כך שהכוח החשמלי וכוח הכבידה גורמים להתגבשות של פלנטיסימלים, קרי, אבנים המורכבות מגז קפוא וקרח. הרוח הכוכבית מנסה לסלק את הפלנטסימלים החוצה מן המרכז, וכוח הכבידה מושך את הפלנטסימלים אל המרכז. לאורך רדיוסים בהם נוצר שיווי משקל, הפלנטסימלים מתגבשים לכוכבי לכת, תוך שהם צוברים מסה כאשר הם "מנקים" את מסלול תנועתם מחומר אחר.
ויקטור בריילובסקי
ויקטור בריילובסקי (נולד ב-27 בדצמבר 1935) הוא פרופסור בדימוס למדעי המחשב, היה אסיר ציון ופוליטיקאי ישראלי. בריילובסקי היה חבר הכנסת בכנסות ה-15 וה-16 מטעם תנועת שינוי.
קורות חיים
בריילובסקי נולד בשנת 1935 במוסקבה, ברית המועצות. במשך 15 שנה נאבק למען זכות העלייה של יהודי ברית המועצות. הוא פוטר מעבודתו וארגן סמינר ליהודים-מדענים מסורבי עליה. לאחר מעצרו סמינר זה התקיים בדירתו של יעקב אלפרט. הוא נשפט לארבע שנים מאסר. לאחר שחרורו עלה לישראל בשנת 1987.
בבחירות לכנסת השש עשרה הוצב שנית במקום השישי. בבחירות אלו זכתה שינוי ב-15 מנדטים, הצטרפה לממשלה ובריילובסקי נבחר לכהן מטעמה כסגן שר הפנים. ב-29 בנובמבר 2004 מונה בריילובסקי כשר המדע והטכנולוגיה בממשלת שרון, כשהוא מחליף את אילן שלגי שמונה לשר לאיכות הסביבה במינוי קבוע. כעבור חמישה ימים בלבד, ב-4 בדצמבר, פוטר בריילובסקי מפני שהצביע, יחד עם סיעתו, נגד תקציב המדינה, ובכך היה השר שכהונתו הייתה הקצרה ביותר בממשלות ישראל. עם חזרתו לאופוזיציה השתלב כחבר בוועדת המדע, ועדת העלייה והוועדה לביקורת המדינה.
עם הפילוג בשינוי סמוך לבחירות לכנסת השבע עשרה עזב בריילובסקי את המפלגה והצטרף לסיעת חץ, הוצב במקום החמישי ברשימה, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ונשארה מחוץ לכנסת.
בריילובסקי נשוי ואב לשניים. פרופסור חבר (בדימוס) למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
אלכסנדר וולקוב (קוסמונאוט)
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' וולקוב (ברוסית: Александр Александрович Волков; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7 ותחנת החלל מיר.
קורות חיים
אלכסנדר וולקוב נולד בהורליבקה, אוקראינה הסובייטית.לאחר סיום בית הספר הוא התחיל לימודים בבית הספר לטייסי קרב בחרקיב ולאחר סיומו המשיך בשרות בחיל האוויר הסובייטי.
בשנים 1985 אלכסנדר וולקוב שוגר לחלל בחללית סויוז T-14 לצד גאורגי גרצ'קו וולדימיר ואסיוטין. הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7 והיו מתוכננים לשהות בה חצי שנה. בתחילת אוקטובר ולדימיר ואסיוטין גילה לצוות שיש לו כאבים אך רק בסוף החודש הוחלט לדווח על כך לצוות קרקע. לאחר קבלת ייעוץ רפואי הוחלט להחזיר את הצוות לכדור הארץ לאחר 64 ימים בחלל.
בשנים 1988 אלכסנדר וולקוב שוגר לחלל בחללית סויוז TM-7 לצד סרגיי קריקליוב וז'ן-לו קרטיין. הם התחברו לתחנת החלל מיר. הם ביצעו מספר מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית. אלכסנדר וולקוב חזר לכדור הארץ כעבור 151 ימים.
בשנים 1991 אלכסנדר וולקוב שוגר לחלל בחללית סויוז TM-13 לצד טוקטר אובקירוב ופרנץ פיבק. הם התחברו לתחנת החלל מיר. הם ביצעו מספר מחקרים לרבות פעילות חוץ רכבית. אלכסנדר וולקוב חזר לכדור הארץ כעבור 175 ימים.
בשנת 1998] אלכסנדר וולקוב עזב את יחידת הקוסמונאוטים. הוא עבד במספר מקומות לרבות נשיא של ערוץ טלוויזיה. בשנת 2005 הוא מונה לראש המועצה של עיר הכוכבים.
בנו סרגיי וולקוב הוא קוסמונאוט רוסי.
דחף (פסיכולוגיה)
דחף הוא צורך או רצון פנימי בלתי נשלט לביצוע פעולה מסוימת, במיוחד פתאומית. הדחף טבעי וחיוני למחשבה ולהתנהגות האנושית.
חשיבות הדחף
הדחף הוא טבעי וחיוני למחשבה ולהתנהגות האנושית או להתנהגות בעלי חיים. בזכותו מכוון האורגניזם את התנהגותו במטרה לדאוג לצרכיו הבסיסיים, כגון אכילה, שינה והגנה מפני איומים.
שליטה על דחפים
שליטה עצמית כוללת את היכולת לשלוט על דחפים. יכולת זו היא חלק מהתפקודים הניהוליים של האדם ומצריכה הפעלה של אינהיביציה.
היכולת לשלוט בדחף וברצון לבצע פעולות אלו, היא מרכיב חשוב באישיות הנורמלית ובסוציאליזציה לחברה. דוגמה ליכולת כזו היא היכולת לדחיית סיפוקים, בה האדם מצליח לשלוט בדחף שלו להשיג דבר מה באופן מיידי, ויכול להמתין זמן מסוים עד להשגתו.
היכולת לשלוט על דחפים נחוצה לצורך השגת הקשב המתמשך הנחוץ ליצירת מצב הזרימה והתמדה בו.
קשיים בשליטה על דחפים
אימפולסיביות היא נטייה לפעול ללא מחשבת תחילה, ועל כך אדם אימפולסיבי מתקשה לשלוט בדחפיו.
כאשר הדחף הוא פתאומי, לא מותאם למצב ולסביבה, או חוזר ונשנה באופן שהאדם חווה כמטריד - מתחזק הקושי לבצע בקרה ושליטה על הדחף, ועלולות להיווצר הפרעות נפשיות, דוגמת הפרעה טורדנית-כפייתית, בה קיים צורך בלתי נשלט לבצע פעולות כפייתיות שוב ושוב.
קיימות מספר הפרעות נפשיות נוספות, המסווגות במדריכים הפסיכאטריים האבחוניים ICD ו-DSM כהפרעות שליטה בדחפים, בהן הפרעת התפרצות לסירוגין, קלפטומניה, הימור כפייתי וטריכוטילומניה.
התנועה לביטול העבדות
התנועה לביטול העבדוּת הייתה תנועה פוליטית שביקשה לשים סוף לעבדוּת ולסחר בעבדים ברחבי העולם. התנועה החלה בתקופת עידן הנאורות וצמחה באירופה ובארצות הברית במאה ה-19. התנועה לביטול העבדות זכתה להצלחה גדולה בחלק ממאבקיה, אך עבדות בכלל ועבדות ילדים בפרט מתקיימות ברחבי העולם עד היום.
הפסקת העבדות בבריטניה
הצמיתות בבריטניה נפסקה בתחילת המאה ה-17. עם זאת, בתחילת המאה ה-18 כבר החלו מובאים עבדים אפריקאיים ללונדון ולאדינבורו כמשרתים אישיים. העבדים האפריקאיים לא נקנו או נמכרו, ומצבם החוקי לא היה ברור עד שנת 1772, כאשר מקרה של עבד שברח, ג'יימס סומרסט, הצריך התייחסות מצד החוק. הבעלים, צ'ארלס סטיוארט, ניסה לחטוף את סומרסט ולשלוח אותו לג'מייקה לעבוד במטעי סוכר. בעודו בלונדון סומרסט הוטבל לנצרות, וסנדקו הוציא הביאס קורפוס - צו הבאת עציר.
כתוצאה מכך נאלץ הלורד מנספילד, השופט העליון של אנגליה, להחליט האם החטיפה הייתה חוקית או לא לפי החוק האנגלי, כיוון שלא הייתה באנגליה חקיקה בדבר עבדות. בפסק הדין שלו מתאריך 22 ביוני 1772, הצהיר מנספילד: "למרות אי-נוחויות העלולות לנבוע מהחלטתי, אינני יכול לומר שמקרה זה מורשה או מאושר על ידי החוק האנגלי. ולפיכך, חייבים לשחרר את השחור". בזאת הוכרז כי לעבדות לא קיים היתר חוקי בחוק האנגלי. פסק דין זה הביא לשחרור 10–14 אלפי עבדים באנגליה, וכן קבע כי סחר בבני אדם המוסדר בתחומי שיפוט אחרים של אנגליה (כדוגמת המושבות בארצות הברית) איננו יכול להיאכף בהתאם באנגליה עצמה.
לאחר שקרא על מקרה סומרסט, ג'וזף נייט, עבד אפריקאי בסקוטלנד, עזב את אדונו, ג'ון וודרברום. מקרה דומה לזה של סטיוארט הובא על ידי וודרברום בשנת 1776, עם אותה התוצאה: העבדות לא התקיימה באופן חוקי לפי חוק סקוטלנד. עם זאת, עבדוּת ילידי סקוטלנד התקיימה עד 1799, אז כורי הפחם - אשר עד אז תפקדו כצמיתים - זכו באמנציפציה.
סחר בעבדים בתחומי אנגליה הוכרז כלא-חוקי באופן רשמי בשנת 1807.
הצעדים הראשונים
למרות היעלמותה מבריטניה, העבדות הייתה דרך החיים המקובלת במושבות האנגליות באמריקה ובמערב הודו.
עד שנת 1783 כבר קמה תנועת התנגדות לעבדות בקרב הציבור הבריטי בארצות הברית. באותה שנה קם הארגון האנגלי הראשון לביטול העבדות, שהוקם על ידי הקווייקרים, אשר המשיכו להשפיע על התנועה לביטול העבדות לאורך כל שנותיה, ובמובנים רבים הובילו את המאבק. ב-17 ביוני 1783, הנושא הובא באופן רשמי אל הממשלה על ידי סר ססיל ריי (חבר פרלמנט מטעם המושבה רדפורד), אשר הציג את העצומה שהוציאו הקווייקרים בפני הפרלמנט. באותה שנה, ד"ר ביילבי פורטוס קרא לכנסייה האנגליקנית להפסיק מיידית את מעורבותה בסחר העבדים וליזום מדיניות מעשית לשיפור מצבם של העבדים האפרו-קאריביים.
יוצאי אפריקה מילאו חלק מאוד חשוב בתנועה לביטול העבדות. בבריטניה, אולאודה אקוויאנו - אשר האוטוביוגרפיה שלו יצאה לאור בתשע מהדורות בתקופת חייו בלבד - הקדיש מרץ רב למאבק בעבדות והיה ממובילי התנועה.
צמיחת התנועה
בחודש מאי 1787, הוקמה הוועדה לביטול הסחר בעבדים, בהתייחסות לסחר העבדים האטלנטי - סחר עבדים על ידי סוחרים בריטיים אשר החליפו סחורה בריטית עבור עבדים בדרום אפריקה, שם ההנהגה הייתה קשורה לעבדות. העבדים שנסחרו במערב אפריקה נשלחו למושבות בריטיות ולארצות הברית או למדינות קאריביות אחרות (מעבר הביניים), שם הם נמכרו בעיקר לבעלי מטעים עבור רום וסוכר, אותם לקחו הסוחרים חזרה לבריטניה לסחור בהם. סחר זה נקרא "סחר משולש" כדי לתאר את נתיב הסחורות אפריקה-אירופה-אמריקה ולא משום שכל ספינה הפליגה בפועל בנתיב המשולש.
השפעות פוליטיות נגד חוסר האנושיות שבסחר עבדים התעצמו משמעותית לקראת סוף המאה ה-18. אנשים רבים, חלקם ממוצא אפריקאי וחלקם ממוצא אירופאי, השפיעו על ביטול העבדות. בין הפעילים הידועים בבריטניה נמצאים ג'יימס רמזי, דרנוויל שארפ ותומאס קלרקסון.
כבדלנים, קווייקרים לא יכלו להפוך לחברי פרלמנט בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ולכן ויליאם וילברפורס, אנגליקן אוונגליסט, התבקש להפוך למנהיג הקמפיין הפרלמנטרי. קלרקסון הפך לאחד החוקרים הבולטים של הקבוצה, כשאסף מידע נרחב ביותר בנושא הסחר בעבדים, ובין היתר עדויות מיד ראשונה של מלחים ועבדים לשעבר בנמלים בריטיים בערים שונות, ביניהן בריסטול, ליברפול ולונדון.
בעיקר בזכות מאמציו של קלרקסון, קמה רשת של קבוצות מקומיות של מתנגדי עבדות ברחבי המדינה. הקבוצות פעלו דרך הגעה לאסיפות ציבוריות ופרסום עלונים ועצומות. אחד הספרים המוקדמים ביותר שקודמו על ידי קלרקסון והוועדה לביטול הסחר בעבדים היה האוטוביוגרפיה של אולאודה אקוויאנו. התנועה זכתה לתמיכה מעבדים ששוחררו, כמו אקוויאנו, מקהילות דתיות שונות כמו הקווייקרים, הבפטיסטים, המתודיסטים ואחרים, וביקשה תמיכה מעובדי התעשייה החדשים בערי מרכז וצפון אנגליה. אפילו נשים וילדים, עד אז קבוצות ללא מעמד פוליטי, הפכו מעורבים בקמפיין - אף על פי שגם אז נשים נאלצו לעיתים קרובות לערוך פגישות נפרדות ולא יכלו לייצג את הקבוצות בפרלמנט הבריטי.
אחד הפרויקטים של התנועה לביטול העבדות היה המשא ומתן עם מנהיגים אפריקאים לרכישת אדמה בממלכות במערב אפריקה, למען ייסוד "פריטאון" - התיישבות למען עבדים בבריטניה או אמריקה ששוחררו. אותה התיישבות בעיר שהפך מאוחר יותר לחלק מסיירה לאון, עליה נוהל משא ומתן פרטי, עוגנה לאחר מכן. על התנועה והתקופה יצא בשנת 2006 סרט הקולנוע "רוחות של חופש".
הפסקת עבדות בצרפת
בשנת 1315 הוציא לואי העשירי, מלך צרפת, את העבדות אל מחוץ לחוק, אך בקולוניות הצרפתיות מעבר לים, שנוסדו מאוחר יותר, האיסור לא התקיים, וצרפת אף סחרה בעבדים. בשנת 1799 העבדות בקולוניות הצרפתיות בוטלה, אך היא חודשה בשנת 1802. בסופו של דבר, לאחר כינון הרפובליקה הצרפתית השנייה בשנת 1848 חוק נגד עבדות התקבל סופית.
מאי זיאדה
מאי זיאדה (בערבית: مي زيادة, תעתיק: מי זיאדה; 11 בפברואר 1886 בנצרת – 17 באוקטובר 1941 בקהיר) הייתה משוררת ומתרגמת פלסטינית–לבנונית. מחלוצות הפמיניזם הערבי.
ביוגרפיה
זיאדה נולדה בשם "מארי אליאס זיאדה" בנצרת, לאב לבנוני מרוני ולאם פלסטינית. בילדותה המוקדמת חוותה אובדן של אח צעיר, שנפטר כשהיה בן שנתיים. היא נותרה בת יחידה להוריה. זיאדה למדה תחילה בנצרת, והמשיכה את לימודיה בעינטורה בהר הלבנון.
בין השנים 1928 ל-1931 היא עברה משבר קשה בעקבות אובדן שני הוריה, ובמיוחד מותו של יעקוב צרוף, חבר, מורה ודמות אב בשנת 1930. משבר נוסף התחולל בקרבה עם מותו של ח'ליל ג'ובראן. למעשה לא התאוששה מהמשבר הזה לגמרי מעולם. בשנות השלושים היא ביקרה פעמים רבות בלבנון, וגם באירופה: באיטליה, בצרפת ובאנגליה.
כשנפטרה, היו ליד מיטתה שלושה ספרים: הרומן "גרזיאלה" של אלפונס דה למרטין, תמונתו של דוריאן גריי וספרה שלה "باحثة البادية". על קברה ספד לה אחמד לוטפי אל-סייד: "פה מונחת נערה, שרק נעימות וחיוכים אנשים זכו ממנה."
ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון
ג'יימס מונמות', דוכס מונמות' הראשון (באנגלית: James Scott, 1st Duke of Monmouth; 9 באפריל 1649 - 15 ביולי 1685) היה בנו הלא חוקי של צ'ארלס השני מלך אנגליה שנולד לו מפילגשו לוסי וולטר בהולנד. נודע בכינוי העממי "הנסיך הפרוטסטנטי".
מאי זיאדה
עמדותיה
זיאדה הייתה דמות מפתח בנהדה של תחילת המאה העשרים. היא הושפעה מלביבה האשם, שבשנת 1906, שנתיים לפני הגעתה של זיאדה לקהיר, החלה להוציא שם כתב-עת פמיניסטי בשם "فتاة الشرق". שותפה חשובה נוספת בפעילותה הפמיניסטית הייתה הודא שעראווי. שלושתן הובילו את הנשים במהפכת 1919. היא כתבה, שאישה שחיה תחת דיכוי לא יכולה להניק את ילדיה כשהחלב שלה מריח מעבדות.
ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון
בשנת 1663 הגיע ג'יימס מונמות' לממלכת אנגליה. המלך צ'ארלס הכיר בו כבנו והכתיר אותו בתואר דוכס מונמות' הראשון, אולם נמנע מלמנות אותו ליורשו.
בשנת 1672 נשלח הדוכס מונמות' בראש חטיבה של כוחות צבא אנגלים לסייע לממלכת צרפת במסגרת מלחמת הולנד–אנגליה השלישית. בין היתר היה האחראי הישיר לדיכוי ההתקוממות הסקוטית נגד אנגליה שהסתיימה ב-1679.
מכינה קדם־צבאית איתן
המכינה הקדם צבאית איתן היא מכינה קדם צבאית, השוכנת במעלה אדומים ומכינה את הלומדים בה לשירות בצה"ל. המכינה היא חלק ממפעליה החינוכיים של עמותת בית מורשת.
ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון
לאחר מותו של צ'ארלס תבע מונמות' את כתר המלוכה מידי דודו ג'יימס השני ועמד בראש מרד מונמות'. הוא נחת בראש כוחות המורדים בחופי אנגליה, אולם דווקא במערכה זו שהייתה החשובה ביותר לדוכס מונמות' לגבי עתידו, הוא נחל תבוסה קשה. מונמות' נלכד ונעצר. ב-15 ביולי 1685 הוא הוצא להורג על ידי עריפת ראשו בגרזן.
מאי זיאדה
עמדותיה
בשנת 1921 היא עמדה בראש כנס תחת הכותרת "Le but de la vie" ("מטרת החיים"), שבה היא קראה לנשים להיפתח למערב מבלי לשכוח את זהותן המזרחית.
מכינה קדם־צבאית איתן
היסטוריה
מכינת איתן הוקמה בשנת 2010 (ה'תש"ע), כמיזם של בית המדרש החינוכי של עמותת בית מורשת. המכינה נועדה לתת מענה לצעירים המבקשים להתפתח אישית מתוך זיקה למסורת ישראל, אך לא בהכרח מתוך מחויבות דתית. בירור שנעשה בעמותה ובבית המדרש באותם ימים העלה כי לא קיימת מסגרת קדם צבאית כזאת וכי מרבית המכינות הקיימות נותנות מענה או להתפתחות תורנית או להתפתחות אישית בלבד. המכינה הוקמה לפיכך כדי לתת מענה ייחודי ומותאם לנוער המבקש לשלב בין העולמות בדרכו.
הקתדרלה הצרפתית
הקתדרלה הצרפתית (בגרמנית: Französischer Dom - "פרנצזישר דום") היא כנסייה פרוטסטנטית הממוקמת במרכז ברלין בצידה הצפוני של כיכר הז'נדארמנמארקט, מול הקתדרלה הגרמנית.
מכינה קדם־צבאית איתן
היסטוריה
המכינה הוקמה בגבעת המייסדים, השוכנת במישור אדומים. בשנת הפעילות הראשונה למדו במכינה כ־20 חניכים, רובם תושבי מעלה אדומים. בשנותיה הראשונות לא זכתה להכרה רשמית. בשנת 2014 (ה'תשע"ד) קיבלה המכינה הכרה רשמית ממשרד הביטחון. בשנותיה הראשונות עמדו בראש המכינה יאיר אנסבכר, מקים המכינה, יחד עם הרב אסף כהן, מנהל עמותת בית מורשת. משנת 2013 (ה'תשע"ד) עמד בראשה אמיר כהן. בשנת 2020 (תשפ"א) התמנה עדיאל אזרד לעמוד בראשה.
המכינה כיום
במכינה פועל בית מדרש שבו מתקיימים שיעורים, לימוד בחברותות ותפילות. לצד זה, יש במכינה פתיחות והכלה לכל חניך הרוצה לפתח את עצמו בהכנה מנטלית, גופנית ומנהיגותית לשירות הצבאי בפרט ולחייו הבוגרים בכלל. במטרה לפתח את היכולות של החניכים, המכינה מנוהלת במעורבות רבה שלהם. החניכים משויכים לחוליות עשייה מגוונת – אוכל, תחזוקה, תוכן, גיוס חניכים, טיולים ועוד. סדר היום במכינה כולל לימוד של תכנים תורניים, פעילות כושר גופני ומנטלי, צמיחה והתפתחות אישית, לימודי חקלאות ורתכות, הפעלת דיר כבשים ועוד. חניכי המכינה מעורבים בפעילות התנדבותית בעיר מעלה אדומים במסגרות החינוכיות ובארגונים קהילתיים וכן בפעילות חקלאית מגוונת. המכינה פועלת במתכונת דו־שנתית, כאשר בשנה השנייה נשארים לרוב כארבעים אחוז מתלמידי השנה הראשונה. כיום מונה המכינה למעלה מ-70 חניכים בכל מחזור ומאות בוגרים. חניכי המכינה מגיעים מכל שכבות האוכלוסייה. המכינה עתידה לקבל שטח למבנה קבוע בתוך העיר מעלה אדומים.
הקתדרלה הצרפתית
הכנסייה נבנתה בין השנים 1701–1705 עבור הקהילה ההוגנוטית שהתגוררה בעיר. בשנת 1785 נבנתה ליד הכנסייה כיפת הקתדרלה על פי תכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד.
הכנסייה נהרסה לחלוטין במלחמת העולם השנייה ושוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
כיום פועל בכיפה מוזיאון להיסטוריה הוגנוטית.
היסטוריה
לאחר תכנון הכיכר בשנת 1688 על ידי יוהאן ארנולד נרינג בהוראות הנסיך פרידריך השלישי (לימים פרידריך הראשון, מלך פרוסיה), התיישבו סביבה מתיישבים הוגנוטים אשר ברחו מצרפת והורשו להתיישב בפרוסיה בעקבות האדיקט של פוטסדאם משנת 1685 אשר הבטיח לבני כל הדתות חופש פולחן.
הכנסייה הצרפתית נבנתה בין השנים 1701–1705 עבור הקהילה ההוגנוטית. בעת בנייתה הייתה הכנסייה זהה בצורתה לכנסייה ההוגנטית שנהרסה בסאן מוריץ בעמק המארן שבצרפת. הכיפה של המבנה וחזיתות המבנה נוספו למבנה הכנסייה בשנת 1785 על פי תכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד בהוראת המלך הפרוסי פרידריך השני.
מאז שנת 1935 פועל בכנסייה מוזיאון להיסטוריה של ההוגנוטים בגרמניה.
במהלך הפצצות מלחמת העולם השנייה נהרסה הכנסייה. עבודות השיקום החלו בשנת 1981 והסתיימו בשנת 1987 - בה הותקנו במגדל הכנסייה 60 פעמונים במסגרת אירועי ציון 750 שנה להיווסדה של ברלין.
אלכסנדר פן
אלכסנדר פֶּן (נולד בשם אברהם פפליקר שטרן; 14 בפברואר 1906 – 19 באפריל 1972) היה משורר ישראלי, שנודע בחייו הסוערים בהם התערבבו מזגו החם ואהבה לחיי הבוהמה, משיכה לארץ ישראל ורעיונות קומוניסטיים. הוא כתב שירים רגשיים ויצריים וכן שירים אידאולוגיים-פוליטיים.
מאי זיאדה
יצירתה
יצירתה כוללת בעיקר שלושה סוגות ספרותיות: ביוגרפיות, שירים ומכתבים. כמו כן תרגמה ספרות וספרי עיון אירופאיים, כמו למשל ספרים של מקס מילר מגרמנית ושל ארתור קונאן דויל מאנגלית.
הקתדרלה הצרפתית
היסטוריה
בין השנים 2004–2006 שופצה חזית הכנסייה בעלות של 6 מיליון אירו. במסגרות עבודות אלה הוחלפו 18 מ-60 פעמוני הברונזה של הכנסייה.
מאי זיאדה
ביוגרפיות
הביוגרפיה הראשונה היא על باحثة البادية: "חוקרת המדבר" או "מחפשת במדבר" היה שם העט של מלך חפני נאצף (1886-1918), פמיניסטית מצריה מהדור הראשון, כמו זיאדה. באחתה אומנם קיבלה את חלוקת העבודה בין גברים ונשים, אך דרשה להשוות את ערך עבודת האישה לערך עבודת הגבר. באחתה נפטרה בגיל 32 מהשפעת הספרדית, מגפה נוראה, שקטלה ברחבי העולם בין 50 ל-100 מיליון בני אדם.
הביוגרפיה השנייה עוסקת בפמיניסטית מצרייה אחרת, عائشة التيمورية. עאישה (1840–1902) נולדה וגדלה בשכונת " الدرب الأحمر" בקהיר, הלב המקורי והעתיק ביותר של העיר, למשפחת אצולה מיוחסת. אמה הייתה צ'רקסית ואביה כורדי, ובמשפחתה כמה משוררים ומבקרי ספרות מפורסמים, כמו אחמד תימור, מוחמד תימור ומחמוד תימור. בתה היחידה נפטרה בגיל 18. היא הייתה פעילה בתחום החינוך והשכלת נשים.
שירה
לאחר קובץ השירים הראשון בצרפתית הוציאה זיאדה כמה ספרי שירים בערבית.
מכתבים
לתכתובת עם ח'ליל ג'ובראן וכן למכתבים רבים אחרים ערך ספרותי רב, והם יצאו לאור בחלקם גם הם.
אלכסנדר פן
פן נחשב לאחד מראשוני הבוהמה התל אביבית. הוא היה נשוי פעמיים, ואב לשלוש בנות ובן אחד משלוש בנות זוג.
ילדותו ונעוריו
בשנת 1920 התחיל לכתוב שירים ברוסית, והתפרסם שירו הראשון "בן ההפקר". הוא התיידד עם כמה ממשוררי "הדור החדש" ברוסיה, ולדימיר מאיקובסקי, בוריס פסטרנק וסרגיי יסנין (לימים תרגם משיריהם לעברית). בנוסף, למד ראינוע (אמנות הסרט האילם) במוסקבה.
פן התאמן באיגרוף במועדון הספורט "מכבי" במוסקבה, וגם ערך את ירחון המועדון. המועדון פעל במחתרת מאז שהיבסקציה סגרה אותו בשנת 1920. הרדיפות חיזקו את נטייתו של פן אל הציונות ואל היהדות, והוא למד בעל פה קטעים מהתנ"ך ומשיריהם של ביאליק ושל זלמן שניאור. ב-1926 נאסר בגלל פעילות ציונית ונשלח לאסיה התיכונה. יקטרינה פשקובה, אשתו הראשונה של הסופר מקסים גורקי, הייתה פעילה בארגון "הצלב האדום הפוליטי", ופעלה לשחרורו של פן, וב-1927 הוא יצא מברית המועצות.
עלייה לארץ ישראל
אלכסנדר ביחד עם נתן אקסלרוד הקימו את בית הספר הראשון בארץ לאמנות הראינוע (בשם "מולדת"). הוא עבד גם עם ירושלים סגל וניסה את כוחו במשחק ובבימוי, אבל ניסיונתיו בתחום זה כשלו.
לאחר מכן היה שותף לניסיונה של קבוצת "השחר" מרחובות להתיישב על אדמת רוחמה ולייסד במקום התיישבות חקלאית. פן נחשב בלתי כשיר לעבודה גופנית והוצב בעיקר בתורנויות שמירה.
נישואיו עם בלה דון
בתקופה זו חיזר פן אחרי בלה דון, שהייתה אהובת חברו מימי מכבי במוסקבה, בעת שחברו נסע לברלין לטיפול רפואי. דון דחתה את חיזוריו של פן והוא איים כי אם לא תיענה לו הוא יתאבד בירייה. במהלך שמירה, ירה בעצמו ונפצע.
בלה דון הוקסמה מן המעשה, ועברה לגור איתו בתל אביב. כעבור מספר חודשים, בשנת 1928 נישאה דון בת ה-18 לפן, שכתב באותה שנה את שירו "לא אני הוא האיש". באותה שנה נולדה בתו זרובבלה (לימים זרובבלה ששונקין-פיין), והזוג עבר לרחובות. פן היה מראשוני המאמנים באיגרוף במועדון הספורט הפועל תל אביב, והוא בקושי הצליח לפרנס את משפחתו משיעורי איגרוף שהעביר. בלה הרתה שנית זמן קצר לאחר הולדת זרובבלה. בשנת 1931 נולד בן, אדם שמו, אך הוא נפטר כעבור שנה וחצי. לאחר מספר שנים התגרשו פן ובלה דון.
כתיבה בעברית
בעת עלייתו לארץ ישראל, לא ידע פן עברית, אך השקיע מאמצים רבים להשתלט על השפה, ביניהם, קיבל מדי יום שישי שיעור בן שש שעות בשפה העברית מחיים נחמן ביאליק. תוך שנים מעטות החל לכתוב בעברית.
ב-1929 הכיר פן את אברהם שלונסקי, שעודד אותו לפרסם שירים בעברית. כעבור זמן קצר הכיר גם את נתן אלתרמן ואת ביאליק. שיריו התפרסמו בעיתונים "דבר", "במפנה" ובכתבי העת "כתובים", "עתים", "טורים", "אורלוגין" ו"מאזניים".
בשנת 1932 פרסם ב"דבר" טור מחורז פוליטי-אקטואלי בשם העט "תנו רבנן". טור זה קדם לטורו הנודע של נתן אלתרמן, "הטור השביעי" (בראיון ששודר בקול ישראל ב-2013, אמרה בתו של פן, סינילגה, כי פן הוא שהציע לאלתרמן להחליף אותו ככותב של הטור ). בשנת 1935 כתב אלכסנדר פן את השירים לסרט הראשון דובר העברית, "זאת היא הארץ" של הבמאי ברוך אגדתי, שתיאר את המפעל הציוני. עוד באותה שנה התפרסמה הפואמה הפציפיסטית הארוכה "נגד!", שהייתה פופולרית מאוד בחוגי השמאל ביישוב. בעקבות מלחמת האזרחים בספרד כתב פן את הפואמה "ספרד על המוקד".
בעיתון הקומוניסטי "קול העם" פרסם פן טורים פוליטיים עוקצניים (1947–1967) וחתם עליהם בשם העט "יוד-חת" – ראשי תיבות של "יישר חוח" (קוץ), על משקל "יישר כוח".
חנה רובינא ורחל לופטגלס
בשנות ה-30 היה פן חבר בוועדת הרפרטואר של תיאטרון "הבימה". הוא פגש בשחקנית התיאטרון המפורסמת חנה רובינא וניהל איתה רומן. ב-1934 נולדה בתם, הזמרת אילנה רובינא.
אשתו השנייה, רחל לוּפטגלַס (בת אחיו של מעצב הבמה עמנואל לופטגלס), הייתה אחות. הוא פגש בה כשטיפלה ברובינא שהחלימה מהלידה הקשה. פן נותר נשוי לרחל עד יום מותו. רחל הרתה לפן את בתו השלישית, סינילגה, לימים סינילגה אייזנשרייבר-פן. (פרוש שמה – בת שלגים באחת השפות הסיביריות, שפת הטונגוסים – כשם קמע על צווארם של ציידים סיביריים; התפרסם בזכות ספרו של הסופר הרוסי ויאצ'סלב שישקוב שאחת הדמויות בו היא בחורה שמאנית אשר גרה ביער ומפתה גברים, ושמה סינילגה). סינילגה ילדה את בתה הבכורה, אלכסנדרה, בשנת 1968.
מחלתו ומותו
פן היה חולה סוכרת, ובשנים האחרונות לחייו החריפה מחלתו והרופאים נאלצו לקטוע את רגלו, ולאחר מכן קטעו גם את רגלו השנייה. במוצאי יום העצמאות של שנת 1972 נפטר, ונקבר בבית הקברות קריית שאול. על קברו נכתבו המילים "אדמה, אדמתי, רחומה עד מותי", השורה הראשונה מתוך שירו "על גבעות שייח' אבריק", שנכתב בעקבות רציחתו של השומר אלכסנדר זייד, והולחן על ידי מרדכי זעירא.
בשנת 1975 העבירה בתו סינילגה את ארכיונו הספרותי למכון כ"ץ לחקר הספרות העברית (כיום מרכז קיפ) באוניברסיטת תל אביב.
הרומן "נשף חברים" שהתפרסם בשנת 1993, נכתב בידי הסופר והאמן עמוס אריכא והתבסס על הרומן שנקשר בין פן לחנה רובינא. אביו של אריכא, הסופר יוסף אריכא שהיה בן גילו של פן ומכר וותיק שלו, היה גם שותף לגורלו של פן; שניהם סבלו מסכרת קשה ונפטרו בהבדל של חודשיים. שניהם קבורים ב"שורת היוצרים" בבית העלמין בקריית שאול.
מסכת חייו הדרמטית הונצחה גם בשנת 2003 בסרט "היה או לא היה", ובהצגה נושאת אותו שם שכתבה עדנה מזי"א בשנת 2007.
בשנת 2008 עיריית תל אביב ביקשה לתלות שלט לזכרו בחזית הבניין שבו התגורר, ברחוב דיזנגוף 211. עקב התנגדות השכנים לכך, העירייה הציבה במקום עמוד לזכרו.
דעותיו הפוליטיות
פן נקרע בין דעותיו הקומוניסטיות, בין אופיו הניהלסטי, הבוהמייני, המרדני והסוער, שמתואר לפעמים כאנרכיסטי, ובין חיבתו לארץ ישראל. פן היה קומוניסט אדוק ולוחמני. בשנת 1947 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה למשורר הבולט והחשוב ביותר של המפלגה ושל ממשיכתה לאחר הקמת המדינה, מק"י. פן ניהל את המדור הספרותי בעיתון הקומוניסטי הישראלי "קול העם", ובעקבות כך התיידד עם מזכ"ל המפלגה שמואל מיקוניס. בעקבות דעותיו הפוליטיות, הוחרם פן על ידי הממסד ושירתו לא פורסמה במשך כ-20 שנים, כמו כן לא היה חבר באגודת הסופרים העבריים.
במלאת לפן חמישים שנה אמר עליו אלתרמן:
מרדנותו של פן באה לידי ביטוי לא רק כלפי החברה הישראלית, אלא גם כלפי מפלגתו. פן נמנע מלתרום לגיליון החגיגי לציון יום הולדתו השבעים של סטלין בשנת 1948. כמו כן, נאלץ פן להתמודד עם צנזורה פנימית: ראשי המפלגה סירבו להדפיס שירים בעלי אופי לאומי-ציוני בספרו, וב-1965 סירב "קול העם" לפרסם שיר שכתב פן בגנות הצהרתם האנטי-ישראלית של אולבריכט ונאצר (השיר הופץ בסופו של דבר בהעתקים פרטיזניים).
עם הפילוג במק"י בשנת 1965 נשאר פן במפלגה שרוב רובה היה עתה יהודי. בשנת 1967, לאור עמדות המפלגה ולאחר נישואי בתו סינילגה לארתור אייזנשרייבר, אשר ציין בפניהם ובפני רבים אחרים כי מדובר גם במתנת נישואין, עזב את המפלגה. זאת, על אף שלאור הפצרותיו של חברו מיקוניס המשיך לפרסם ב"קול העם" וקיבל תמיכה מן המפלגה. בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בקיץ 1968 התנתק לחלוטין מהמפלגה הקומוניסטית. בארבע השנים האחרונות לחייו העביר שוב את מרכז הכובד של כתיבתו לשירה הלירית, והעובדה שניתק עצמו מהמפלגה ולא מילא בה עוד כל תפקיד הפכה אותו למוכר מעט יותר בציבור הרחב.
שירתו
פן כתב שירים ליריים וגם שירים אידאולוגיים פוליטיים. במהלך חייו פרסם רק שלושה ספרי שירה, ששניים מהם מכילים פואמות ארוכות. רק בשנת 1956, 26 שנה לאחר שפרסם את שירו הראשון בעברית, יצא לאור מבחר ראשון משיריו, בשם לאורך הדרך, בהוצאת הספרים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית ובליווי תחריטים מאת האמן גרשון קניספל. בהקדמה לספר זה כתב פן:
בשנת 1965 יצא לאור בברית המועצות, ברוסית, קובץ שיריו הלב בדרך. אחדים מהשירים תורגמו על ידי פן עצמו. היה או לא היה, שנערך בידי יוסי גמזו, יצא לאור בהוצאת צ'ריקובר בשנת 1972, יומיים לאחר מותו של פן. בנוסף לשירים, כולל הספר גם שני פרקים מהרומן האוטוביוגרפי סאנ'קה ז'יד, שבו מתאר פן את המסע הרגלי שערך בנעוריו, מבית סבו לבית אביו. בהקדמה לקובץ זה כתב גמזו:
בשנת 1977 יצא לאור, בהוצאת "הקיבוץ המאוחד", מבחר שירים נוסף, בשם רחוב העצב החד-סטרי.
מבחר משיריו, בשם לילות בלי גג, שנערך בידי עוזי שביט, יצא בשנת 1985, אף הוא בהוצאת "הקיבוץ המאוחד". כל כתביו המקובצים יצאו בשנת 2005 לאור, בשם השירים, בשני כרכים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, ובעריכת חגית הלפרין ועוזי שביט.
בשנת 2018 יצאו לאור טורי "יוד חת" ו"תנו רבנן" בספר הטור האדום, שירי העת והעיתון, מחקר ועריכה: חגית הלפרין, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2018.
רבים משיריו של פן הולחנו, ובהם "וידוי" (שהלחין סשה ארגוב, ביצעה לראשונה מיכל טל בשנת 1971 ומאוחר יותר גם יהודית רביץ), "היה או לא היה" (שהלחין מרדכי זעירא) ובוצע על ידי אריק לביא ו"לא אני הוא האיש", שזכה לכמה לחנים, בין היתר מצד צביקה פיק, רוני וייס ומשה וילנסקי. שיר מוכר נוסף שכתב הוא סורו מני ללחן עממי, שבוצע במקור על ידי "צלילי העוד" ומאוחר יותר על ידי גידי גוב. "שיר לעצמי" אשר בוצע על ידי רבע לאפריקה כחלק מפרויקט "גורע וזורח" ויצא לאור בשנת 2021.
התיאטרון הקאמרי ערך הפיק וביצע מחווה לפן בשנת 2006.
קולנוע אורות (קריית מוצקין)
בית הקולנוע הוקם בשנת 1947 והיה לבית הקולנוע המרכזי בעיר.
בשנת 1967 ביקר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול בבית הקולנוע, לרגל מאה שנים להולדת ליאו מוצקין, ונאם שם.
מפיק הקולנוע יורם גלובוס, בנו של בעל בית הקולנוע, עבד בתחילה כמפעיל מקרן קולנוע במקום.
בית הקולנוע נסגר בשנות ה-80. על חורבותיו הוקם בעשור השני של המאה ה־21 בניין מגורים.
מצולע
בגאומטריה, מצולע הוא חלק ממישור המתוחם על ידי מספר סופי של קטעים הנפגשים זה עם זה בקודקודים. כל אחד מקטעים אלה נקרא צלע. הזוויות הנוצרות על ידי זוג צלעות סמוכות נקראות זוויות המצולע. הצלעות במצולע מסודרות באופן מעגלי. מצולע שבו כל צלע נפגשת רק עם שתי שכנותיה בנקודות הקצה נקרא מצולע פשוט. מצולע שבו יש צלעות החופפות זו את זו לאורך קטע הוא מצולע מנוון.
מינוח
המצולעים נקראים על פי מספר הצלעות, לדוגמה: במרובע ישנן ארבע צלעות, במחומש ישנן חמש צלעות, במשושה שש צלעות וכך הלאה. ניתן ליצור אינסוף מצולעים. בטבלה שלהלן מצויים שמות שמונה המצולעים הראשונים:
סוגי מצולעים
לעיתים ניתן למצולע שם המפרט מעט יותר את תכונותיו. דוגמאות:
סכום הזוויות במצולע
סכום הזוויות הפנימיות במצולע קמור בעל n צלעות (n קודקודים) הוא. מהנוסחה הזאת נובע שסכום הזוויות החיצוניות במצולע קמור הוא 360^\circ (כאשר בכל קודקוד מחשבים רק זווית חיצונית אחת) . גודלה של כל זווית במצולע משוכלל בעל n צלעות הוא: או.
ההוכחה של אוקלידס
ההוכחה הנלמדת בבתי הספר, שמקורה באוקלידס מורכבת משני שלבים, השלב הראשון הוא הוכחה שסכום הזויות במשולש שווה ל-180 מעלות והשלב השני נוגע לכל יתר המצולעים. נתחיל מהשלב השני. נבצע על המצולע טריאנגולציה, כלומר נחלק אותו למשולשים. באופן זה המצולע מתחלק ל n-2 משולשים, כאשר n הוא מספר הצלעות. סכום הזויות במצולע שווה לסכום הזויות של כל המשולשים יחד, שהוא 180 כפול מספרם כלומר. מ.ש.ל.
על מנת להוכיח שסכום הזויות במשולש הוא 180 נבנה קו מקביל לאחת הצלעות במשולש, העובר דרך הקודקוד שממולה. עתה ניתן לראות שהזויות שבין צלעות המשולש, לקו שבנינו שווים לזוויות הפנימיות במשולש, ויחד יוצרים זווית של 180 מעלות. מ.ש.ל
ריצופים ופאונים
על מנת ליצור ריצוף - כלומר לכסות את המישור כולו במצולעים, חייב להתקיים תנאי על הזויות: סכום הזויות בכל קודקוד חייב להיות שווה ל-360. מכאן ניתן לראות לדוגמה שהמצולעים המשוכללים היחידים שניתן לרצף רק איתם את המישור הם המשולש הריבוע והמשושה המשוכללים, שכן רק הזויות הפנימיות שלהם מחלקים את 360.
התנאי ליצירה של פאון (צורה תלת־ממדית הבנויה ממצולעים) היא שסכום הזויות בכל קודקוד יהיה קטן מ-360. מכאן ניתן להיוכח שהמצולעים היחידים שמהם ניתן לבנות פאון משוכלל (פאון שבו כל הפאות הם מצולעים משוכללים זהים, ואותו מספר פאות נפגש בכל קודקוד) הם המשולש, הריבוע והמחומש. ישנם 3 פאונים משוכללים שניתן לבנות מהמשולש המשוכלל, ולכן בסך הכל ישנם 5 פאונים משוכללים. פאונים אלו קרויים גם 'פאונים אפלטוניים', על שם הפילוסוף היווני אפלטון.
סקוט הייז
סקוט הייז (באנגלית: Scott Haze; נולד ב-28 ביוני 1983) הוא שחקן קולנוע,טלוויזיה ותיאטרון ובמאי אמריקאי. הוא פרץ לראשונה ב-2013 בסרטו של ג'יימס פרנקו, "ילד של אלוהים" בתור לסטר באלארד.
קריירה
הייז הוא בוגר הקונסרבטוריון של סטלה אדלר ושל "Playhouse West", אשר הוקם בידי רוברט קרינגי וסנפורד מייזנר. ב-2006 פתח חברת תיאטרון בצפון הוליווד: התיאטרון שרי (The Sherry Theater), לו קרא על שם אימו. הוא העלה בו את המחזות "Devil's Night" מ-2006 ו"Angel Asylum" מ-2011, אותם הוא גם מביים וגם משחק בהם.
הוא החל להופיע ב-2005 בסרט "Ad Corp. Inc". בין 2006 ל-2010 הופיע במספר סרטים וסדרות ביניהם: Live!, Prey For Me ו-Cop Dog.
ב-2011 הופיע בסדרה המשטרתית CSI בתור אנתוני סטיל. אותה שנה שיחק בסרט "Post", המבוסס על מחזה מאת ג'ים פאראק וקיבל שבחים על הופעתו. אותה שנה החל להופיע עם הבמאי שאיתו יעבוד רבות - ג'יימס פרנקו בסרט Rebel.
ב-2013 הופיע בסרט הדרמה בשוכבי גוועת לצד ג'יימס פרנקו ולוגאן מרשל-גרין בתור סקיט מקגוואן. אותה שנה הופיע בסרט ילד של אלוהים המבוסס על ספר בעל אותו שם של קורמאק מקארתי. הוא שיחק בסרט בתפקיד הראשי את לסטר באלארד, אדם אלים המידרדר לאט ממעמדו עד שנוגע בטירוף מוחלט. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-2022 הופיע בתור הנבל שכיר החרב ריין דלקורט בסרט עולם היורה: עולם חדש של קולין טרוורו.
פילמוגרפיה
טלוויזיה:
סלוה בכר
סלוה בכר (בערבית: سلوى بكر, נולדה בשנת 1949 בקהיר) היא מבקרת ספרות וסופרת מצרייה.
חיים
בכר איבדה את אביה בגיל צעיר, אמה גידלה את ארבעת ילדיה לבד. "עוד לא הייתי בת עשר, וכבר הכרתי את הסוגיות פלסטין, קובה ואלג'יר. השירים האהובים עלי היו שירים פטריוטיים. הערצתי את נאסר ושמעתי את כל הנאומים שלו ברדיו. כאשר התקיפו האנגלים והצרפתים בשנת 1956, בכיתי ימים שלמים. [...] אחרי התבוסה של 1967 הייתי אבודה לגמרי. במשך חודשים לא ידעתי מה לעשות. לא העזתי לשמוע רדיו או לקרוא עיתונים." בכר סיימה לימודי כלכלה באוניברסיטת עין-שמס בשנת 1972 וביקורת תיאטרון בשנת 1976. בשנת 1977 היא חוותה בפעם הראשונה מקרוב את צורכי העניין בהתקוממות הלחם. היא עזבה את מצרים לביירות במטרה להצטרף למאבק הפלסטיני. היא עבדה בעיתון לבנוני והתחתנה עם גבר סורי. "הכתיבה הייתה ההצלה שלי. עם הזמן הבנתי שהכתיבה היא לא רק שסתום, אלא היא המהות שלי".
בכר עבדה בתיאטרון ובקולנוע כמבקרת בקפריסין ובלבנון. מאז שנת 1985 היא מתרכזת בכתיבה ספרותית.
היא מתגוררת שוב בקהיר מאז שנת 1987 ונחשבת לאחת הסופרות החשובות. היא תומכת בדיאלוג בין העולם הערבי לעולם המערבי. עיקר המוקד של כתיבתה הוא מעמד האישה בחברה המצרית. היא כתבה עד כה 7 קובצי סיפורים, 7 רומנים ומחזה בשנת 2002 בשם"حلم السنين".
בשנת 2001 היא הוזמנה להרצות באוניברסיטאות שונות בארצות הברית. אחרי ניצחונו של מוחמד מורסי בבחירות בשנת 2012 היא הביעה חשש מהעתיד לבוא. אבל היא גם אומרת, שעכשיו נשים מדברות על הטרדה מינית ועל אונס, ושהאינטלקטואלים הליברלים לא הרבה יותר טובים ביחס אל האישה מאשר המוסלמים.
יצירה
בכר אומרת, שכתיבתה מושפעת מאנטון צ'כוב, סרוונטס ומאיסבל איינדה. ספריה מתורגמים לאנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית וסרבית. לעברית תורגם סיפור אחד בתוך הקובץ "נעליים ללא עקבים". גיבורת הסיפור, המכונה לכל אורכו סיידה (בעברית: אשה, גברת), היא עקרת בית כנועה ועלובה המגלה יום אחד שקול שמימי מבליח מתוכה. היא מסתחררת מיכולת שירתה ומבקשת להשמיע לבעלה את קולה. בעלה מסרב לשמוע אותה שרה, פורץ בצחוק ואומר ברחמים: "תשמעי סיידה. את כבר בת ארבעים, ויש לך ארבעה ילדים. את מתכוונת לשיר, למשל?! להיות זמרת?!" במרכז הרומן הראשון שלה العربة الذهبية لا تصعد إلى السماء עומדת עזיזה, שנחשבת למשוגעת. אישה כבת ארבעים מאלכסנדריה היושבת בכלא, כי הרבה את אביה החורג. היא הייתה המאהבת שלו במשך שנים רבות, מבלי שאמה העיוורת ידעה על כך. עזיזה חולמת לעלות השמיימה בכרכרה זהובה, מפוארת יותר מזו של המלך פארוק. ברומן مقام عطية נדרשת עיתונאית לכתוב כתבה על עטיה ועל הקמת האנדרטה לזכרה. מי הייתה עטיה? האם הייתה "קדושה"? קולות שונים מדברים ברבדים שונים של השפה הערבית על עטיה. בקובץ הסיפורים زهرة المستنقع الوحيدة מתארת סלוא בכר את חיי האנשים בקהיר. הרומן " البشموري" עוסק בהתקוממות של קופטים נגד בית עבאס במאה ה-9. הרומן הזה קיבל את הציון "אחד מ-100 הרומנים הערבים הטובים ביותר". בכר טוענת שהמאבק הזה, לפני יותר מאלף שנים, היה מכריע עבור ההיסטוריה המצרית והערבית.
אנגלה גוסו
אנגלה נטלי גוסו (בגרמנית: Angela Nathalie Gossow, ידועה גם בכינוי סיינט גוסו; נולדה ב-5 בנובמבר 1974 בקלן, גרמניה) הייתה פעילה בלהקת דת' מטאל מלודי שוודית Arch Enemy. להקותיה הקודמות היו Asmodina ו-Mistress, גם הן בסגנון הדת' מטאל. היא אחת ממעט סולניות המטאל שמשתמשות בגראול בסגנון השירה העיקרי שלהן. ג'ף ווקר, דייוויד וינסנט, צ'אק בילי, ג'ון טארדי, קריס בארנס וצ'אק שולדינר הם עיקר ההשפעה עליה.
גוסו נולדה להורים נוצרים אורתודוקסים, אך כיום היא אתאיסטית, טבעונית ואנרכיסטית.
ישראל אלדד
ישראל אלדד (שייב) (ט' בחשוון ה'תרע"א, 11 בנובמבר 1910, פודבולוצ'יסק, גליציה – א' בשבט ה'תשנ"ו, 22 בינואר 1996, ירושלים) היה ממנהיגי הלח"י, סופר, משורר, מורה, עיתונאי, פובליציסט, מתרגם ודוקטור לפילוסופיה. נודע כמתרגם כתבי פרידריך ניטשה לעברית.
בלח"י
לאחר שעלה לארץ ישראל בשנת 1941, הצטרף ללח"י ושימש כהוגה דעות וכפובליציסט בארגון. שם בחר את כינויו המחתרתי "סמבטיון" על שם הנהר האגדי, משום שהיה סוער כמותו. לאחר שנפל בידי הבריטים מסמך שהזכיר את כינויו זה, המיר את כינויו לאלדד (על פי הקשר האסוציאטיבי לנוסע הקדום אלדד הדני, המתאר בסיפוריו את נהר הסמבטיון). לאחר צאתו מהמחתרת אימץ שם זה כשם משפחתו.
בשנת 1942, לאחר שנרצח מנהיג הלח"י אברהם שטרן (יאיר), נבחר צוות של שלושה אנשים להנהיג את הארגון: היו אלו ישראל אלדד, יצחק שמיר (שכונה 'מיכאל') ונתן (פרידמן) ילין-מור (שכונה 'גרא').
בשנת 1944 נפצע אלדד קשה בגבו כשנפל מקומה רביעית בעת ניסיון בריחה כאשר שוטרים בריטיים הגיעו לעצרו בבית הספר התיכון "גימנסיה בן יהודה" בו לימד. הוא נכלא בבית הסוהר המרכזי בירושלים ובמחנה המעצר בלטרון כשגבו נתון בגבס; אך גם לאחר שהוסר הגבס נזקק לטיפולים רפואיים. וכך, ב-7 ביוני 1946 הובא למרפאתו של האורתופד ד"ר יוסף טרוי ברחוב הנביאים, תחת משמר בריטי כבד. בפעולה נועזת, קבוצת אנשי לח"י בפיקודו של יעקב (דב) גרנק (שכונה בפי הבריטים 'הבלונדיני הגבוה') רצו למרפאה מחופשים לסניטרים, השתלטו על המשמר, פרקו את נשקו, וברחו עם אלדד. הוא הוסתר זמן מה בבונקר של לח"י בפאתי רמת גן ליד נחל איילון. במקום זה, ליד כיכר עלית, נמצא שלט הנצחה.
לאחר קום המדינה
לאחר קום המדינה הוציא ישראל אלדד ירחון בשם "סולם", שבו ביקר את ממשלת ישראל ודגל בהקמת מלכות ישראל במקום   המדינה שהוקמה, ובהרחבתהּ לתחומי גבולות הארץ כפי שהם מתוארים בתנ"ך. ב-1952 גזר עליו בית המשפט המחוזי בתל אביב קנס של 5 ל"י לאחר שהורשע בניסיון להסית לגרימת חבלה לאורי אבנרי מעל דפי "סולם". בנוסף לירחון "סולם" שימש אלדד כעורך עיתון "דברי הימים - חדשות העבר", שבו תוארו מאורעות מההיסטוריה של עם ישראל כאילו הם מופיעים בעיתונות מודרנית. העיתון נוסד על ידי פאולה פנינה ואן-ליר, שמינתה את אלדד לעורך על פי המלצת יוסף קלאוזנר. בנוסף כתב אלדד מאמרים פובליציסטיים בעיתונים 'הבוקר', 'היום', 'הארץ' ו'ידיעות אחרונות', עד יומו האחרון. הצטרף למפלגת הלוחמים שרבים מיוצאי הלח"י נמנו עם חבריה והיה מועמד במקום העשירי ברשימתה בבחירות לאספה המכוננת.
בשנת 1950 כתב דוד בן-גוריון בתפקידו כשר הביטחון למשרד החינוך ואמר כי עליו למנוע את העסקתו של אלדד כמורה בגימנסיה עקב הטפתו, לטענת בן-גוריון, "להשתמש בנשק נגד צבא הגנה לישראל וממשלת ישראל במקרים הנראים לך", אולם אלדד עתר לבג"ץ וזכה. בג"ץ הורה למשרד החינוך להימנע מלהתערב, שאם לא כן, "ייעשה שלטון החוק פלסתר" הואיל וההוראה שלא להעסיק את אלדד ניתנה תוך חריגה מסמכות.
במשך 15 שנה לימד לימודים הומניים בטכניון, וזאת במסגרת המחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות, שמאפשרת לסטודנטים למדעים מדויקים לספוג תוכני העשרה בתחום מדעי הרוח והחברה והאמנויות. את התוכנית יזם פרופ' חיים חנני, איש האצ"ל.
בשנים 1966–1971 ערך את כתב העת "החזית", בטאון החוגים הלאומיים.
בשנת 1969 ניסה ישראל אלדד לרוץ לכנסת ברשימה שנקראה "נאמני ארץ ישראל", אך לא עבר את אחוז החסימה. שנים לאחר מכן, הציע לו חבר הכנסת רחבעם זאבי לעמוד בראשות רשימת מולדת, אולם אלדד, סירב, ורק הסכים ששמו יופיע במקום ה־120 ברשימה, לאות כבוד ואף יהיה אחד מאנשי הצוות של מטה ההסברה של מולדת.
אלדד חיבר ספרים רבים, חלקם יחד עם בנו אריה. כן חיברו השניים יחד את השיר "שני אליהו". בנוסף, תרגם לעברית (בעיקר מגרמנית) יצירות רבות, בהן כתבי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, וכן ספרים ומחקרים משל יצחק בער, משה שטיינשניידר (רמש"ש), יום-טוב ליפמן צונץ, פרנץ ורפל, דוד קויפמן, שמחה בנימין הוניג, אברהם ביכלר, ויליאם ג'יימס דוראנט ועוד.
בשנת 1977 זכה אלדד בפרס טשרניחובסקי לתרגום, וב-1988 בפרס ביאליק על מפעל חייו בחכמת ישראל. בשנת 1990 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
החל משנת 1982 שימש כמרצה במכללת יהודה ושומרון (כיום אוניברסיטת אריאל).
ישראל אלדד נפטר ב-1996, בגיל 85, ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים, לצד המשורר אורי צבי גרינברג. על שמו היישוב כפר אלדד בגוש עציון ורחובות בירושלים, באר שבע, פתח תקווה וקריית ארבע. אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
משפחתו
נישא לבתיה לבית ושיץ, עובדת סוציאלית שלימים כיהנה כחברת מועצת עיריית ירושלים. נולדו להם בת - נעמה, ובן - אריה אלדד.
אריה אלדד, פרופסור לרפואה ששירת כקצין רפואה ראשי בצה"ל וכחבר הכנסת, ממשיך את דרכו הפוליטית והספרותית של אביו. מבחינה פוליטית, הוא כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגות מולדת וסיעות האיחוד הלאומי והאיחוד הלאומי-מפד"ל ועוצמה לישראל, שנמצאות בימין ודוגלות בארץ ישראל השלמה. מבחינה ספרותית, הוא ערך את כתבי אביו ואף חיבר איתו מספר ספרים במשותף. אחרי פטירתו של אביו ופרישתו מהכנסת חיבר אלדד ספרי עיון ופרוזה, וכן כותב פובליציסטיקה באופן קבוע ומגיש תוכניות ברדיו.