cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנקאות בשווייץ
רקע
הטופוגרפיה של שווייץ היקשתה לאורך ההיסטוריה על פלישות צבאיות למדינה ועל תנועתם של גובי מיסים של משטר שאינו אהוד. עובדה זו הבטיחה התפתחות משטר עצמאי ונייטרלי בשווייץ. היותה של שווייץ מדינה נייטרלית ועצמאית, אשר מעמדה מוכר בקרב מדינות העולם מזה מאות בשנים, היווה קרקע נוחה לשגשוגו של המגזר הבנקאי. אף ששווייץ שוכנת במרכזה של אירופה, היא הצליחה לשמור על נייטרליות בשתי מלחמות העולם שהתחוללו ביבשת זו.
מאפיין נוסף של שווייץ הוא היות המשטר והחברה בה שמרניים מאוד. זאת משום שמשאלי עם יכולים לבטל בה החלטות ממשלה שאינן אהודות על הציבור. שמרנות זו מתבטאת למשל במתן זכות הצבעה לנשים רק בשנת 1972, בזה ששווייץ אינה חברה באיחוד האירופי או באזור הכלכלי האירופי, ובזה ששווייץ לא הצטרפה כחברה לאומות המאוחדות עד לשנת 2002. השמרנות מבטיחה לבעלי החסכונות הגנה מפני החלטות ממשלה מפתיעות. הבנקים בשווייץ לוקחים מעט סיכונים וההמחאה אינה אמצעי תשלום קבילים בשווייץ.
על פי הערכות המקובלות היום, כשליש מכלל ההון המוחזק מחוץ למדינת המקור ("בנקים זרים") נמצא בשווייץ. בשנת 2001 ניהלו בנקים שווייצריים כ-2.6 טריליון דולר אמריקאי. בשנת 2002 ניהלו בנקים שווייצריים כ-2.2 טריליון דולר, ירידה של כ-400 מיליארד דולר מן השנה הקודמת. יש שייחסו ירידה זו במצב של "שוק קונים" בשוק המניות, ואף לתקנות פיקוח מחמירות יותר על הבנקאות בשווייץ.
מקום מושבו של הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים (באנגלית Bank for International Settlements, ר"ת BIS), ארגון לשיתוף פעולה בין הבנקים המרכזיים בעולם, הוא בעיר בזל. BIS שנוסד בשנת 1930 בחר את מקום מושבו בשווייץ בגלל היותה של המדינה נייטרלית, לאור העובדה כי נוסד על ידי מדינות שניצבו זו מול זו בקו החזית של מלחמת העולם הראשונה. נכון לשנת 2006, בנקים זרים הפועלים בשווייץ מנהלים נכסים בשווי של כ-870 מיליארד פרנקים שווייצרים.
בנקים בולטים בשווייץ
נכון לשנת 2008 פועלים בשווייץ 406 בנקים מורשים וסוחרי ניירות ערך, החל משני הבנקים השווייצרים הגדולים ועד לבנקים מקומיים המשרתים קהילה קטנה ויחודית של לקוחות.
UBS AG וקרדיט סוויס הם בהתאמה, הבנק הגדול ביותר והשני בגודלו בשווייץ ומחזיקים בנכסים בנקאיים שערכם מגיע כדי 50% מכלל הפיקדונות בבנקים בשווייץ. לכל אחד משני בנקים אלה מערכת ענפה של סניפים במדינה עצמה וברחבי תבל. בגלל גודלם ומורכבות פעילותם של "שני הגדולים", הם נתונים למערכת מיוחדת של פיקוח על הבנקים המנוהלת על ידי רשות הבנקים הפדרלית.
בעבר היו מספר בנקים ישראלים פעילים בשווייץ, בין היתר לאומי שווייץ ו-BHI (בנק הפועלים) הם הבולטים שבהם שנמכרו לבנקים שווייצרים מקומיים.
חקיקה ופיקוח
רשות הבנקים הפדרלית, שהיא סוכנות עצמאית של הממשלה השווייצרית ופועלת מתוך משרד האוצר הפדרלי, מפקחת על רוב הפעילות הבנקאית בשווייץ וכן על שוק ההון וקרנות הנאמנות. סמכותה של רשות הבנקים מוקנית לה במספר חוקים פדרליים בשווייץ.
בשנת 1993 נוסד משרד האומבודסמן של הבנקים השווייצריים, הממומן על ידי קרן אומבודסמן הבנקים השווייצריים, אשר נוסדה על ידי התאחדות הבנקאים השווייצריים. שירותי האומבודסמן, הניתנים ללא תשלום, כוללים שירותי גישור ועזרה לאנשים המחפשים אחר חשבונות בנק "רדומים". האומבודסמן מטפל בכ-1,500 פניות מדי שנה.
חוק הבנקאות משנת 1934
בשנת 1934 אישר הפרלמנט השווייצרי את חוק הבנקאות, 1934, אשר עיגן בחוק את כללי שמירת הסודיות הבנקאית והפך לעבירה פלילית את הפרתם. כללי שמירת הסודיות לא נכללו בנוסח הראשון של החוק, אשר עסק בעיקר בהיבטים מינהליים, כגון הפיקוח על הבנקים. כללי שמירת הסודיות, המנוסחים בסעיף 47(b) לחוק, נוספו לנוסח הסופי לאור ניסיונות ממשלת גרמניה הנאצית לברר פרטים על נכסיהם של יהודיים ו"אויבי האומה" אשר הוחזקו בבנקים בשווייץ.
שמירת סודיות בנקאית
כללי שמירת הסודיות הבנקאית בשווייץ מגינים על מידע בנקאי וזאת מתוקף חקיקה פדרלית שווייצרית, וזאת בדומה לכללי סודיות רפואית ביחסים שבין רופא למטופלו, וכללי הסודיות החלים על היחסים שבין עורך דין ללקוחו. הממשלה השווייצרית רואה בזכות לפרטיות כזכות יסוד אשר יש להגן עליה בכל מדינה דמוקרטית. בעוד שקיימת הקפדה על שמירת סודיות, במציאות כל חשבונות הבנק בשווייץ רשומים על שמו של לקוח מזוהה, ותובע ממשלתי או שופט, יכולים לתת צו "הרמת מסך" כדי שרשויות אכיפת החוק תוכלנה לפעול בעת חקירת עבירות פליליות. בשנים האחרונות חל כירסום מתמשך בסודיות הבנקאית שהשווייצרים כל כך התגאו בה. לאחרונה פורסמו ידיעות בעיתונות העולמית לפיהן תובעים פדרליים בארצות הברית מנהלים חקירות פליליות נגד כעשרה בנקים שווייצריים, "בנקים בנוסח שווייץ", אשר מעורבים, לפי החשד, בשירותי בנקאות חוץ-חופיים פרטיים, שאיפשרו לפחות לרבבות אזרחים אמריקניים עשירים לחמוק מתשלום מיסים. ממשלת שווייץ, שבמשך זמן רב ראתה בסודיות בנקאית נכס לאומי, מוכנה עתה, ככל הנראה, לשתף פעולה עם שלטונות ארצות הברית בסוגיה זו.
סוגיית רכוש נספי השואה
לפני מלחמת העולם השנייה היו מופקדים בבנקים שווייצריים כספים של יהודים מארצות שונות. עם עליית הנאציזם העבירו יהודים מגרמניה כספים לחשבונות בשווייץ וכך עשו גם יהודים ממדינות שנכבשו על ידי הגרמנים. חלק ניכר ממפקידים אלו נספו בשואה והבנקים השווייצריים לא העבירו את החשבונות של מפקידים אלה לידי יורשיהם של מפקידים אלה, בטענה שכדי לרשת חשבון בנק יש להציג תעודת פטירה. הבנקים אומנם לא החרימו את הכסף שבחשבונות, אולם, באופן מעשי, הבנקים השווייצריים כאילו נטלו לעצמם רכוש זה. מלבד החזקה בכסף עצמו, היה לבנקים אינטרס שלא לפתוח פתח לשחיתות ולא לאפשר לצאצאיהם של אנשים חיים להוציא מהבנק כספים השייכים למי שעדיין חי, בלא ידיעתו. בשנת 1999 הפסידו שני בנקים שווייצריים גדולים בתביעה בנושא זה ונאלצו לשחרר כספים אלה.
בנוסף, יש טענה כי עוצמתה של מערכת הבנקאות השווייצרית מבוססת על הרווחים שצברו במהלך המלחמה, כולל רווחים שנבעו מסיוע למשטר הנאצי.
השפעות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, סבלו הבנקים UBS וקרדיט סוויס ממשיכת פיקדונות משמעותית. ב-16 באוקטובר 2008, כחלק ממאמצי ממשלת שווייץ לבלום את נזקי המשבר, היא הכריזה על תוכנית להזרמת כספים לשני הבנקים הגדולים במדינה. הכספים יגיעו ישירות מממשלת שווייץ, ממשקיעים פרטיים ובהם בולט נוחי דנקנר ומקרן השקעות של ממשלת קטר.
סרצה דנגל, קיסר אתיופיה
סרצה דנגל (געז: ሠርጸ ድንግል, "ליבלוב הבתולה") היה קיסר אתיופיה, בנו של הקיסר מינאס מאשתו הקיסרית אדמס מוגסה, נולד באוגוסט 1549 בשם "יצחק" והוטבל בשם "סרצה דנגל". הוכתר כקיסר אתיופיה לאחר מות אביו ב-12 בפברואר 1563 בשם "מלכ סגד"(መለክ ሰገድ) ("לו סוגדים המושלים") בכנסיית מריאם שבטדבה שבאמהרה. סרצה מת בסאט ב-20 במרץ 1597.
חייו
הוא נבחר למלך על ידי מפקדי הצבא השוואנים ובתמיכת המלכה האם. עם התבגרותו של המלך בהר נגוס יסחק, שמרד נגד אביו, הציג את עצמו בפניו, נשבע לו אמונים והשלים עמו. עם זאת, סרצה דנגל נאלץ להתמודד עם מספר מרידות נוספות: בשנת 1563 דודנו האמלמאל מרד בו ושנתיים לאחר מכן בן דוד נוסף, פאסיל, מרד בו גם כן. בשנת 1576 בהר נגוס יסחק מרד בו שוב בתמיכת האימפריה העות'מאנית. לאחר מרד זה סרצה דנגל יצא במסע צבאי אל תיגראי, מחץ את המרד, הביס והרג את הבהר נגוס ובני בריתו אוזדמיר פאשה והסולטאן מוחמד הרביעי של הרר. לאחר הניצחונות בתיגראי הוכתר מחדש באקסום בירתה העתיקה והקדושה של האימפריה האתיופית, ובכך היה הראשון שהוכתר בה מאז ימי הקיסר זרע יעקב
סרצה דנגל היה ראשון קיסרי אתיופיה להתמודד עם ההגירה ההדרגתית של האורומו, שהביסו את נור אבן מוג'אהיד (יורשו של אחמד גראן) בדרכו חזרה לביתו לאחר שהביס והרג את הקיסר הקודם גלאוודיוס ב-1559 (דודו של סרצה דנגל). בשנה העשירית לשלטונו (1573), ערך מסע בדרום וניצח את האורומו בקרב ליד אגם זוואי. יצא למסע צבאי נגדם שוב ב-1578 וב-1588.
סרצה דנגל ערך מסע צבאי גם נגד ביתא ישראל ב -סמיאן בשנת 1580, ולאחר מכן שוב בשנת 1585. הוא גם יצא למסעות צבאיים נגד האגאו בשנת 1581 ובשנת 1585.
You Don't Know Me (שיר של ג'קס ג'ונס)
You Don't Know Me (בעברית: אתה לא מכיר אותי) הוא שיר של הדי ג'יי ומפיק התקליטים האנגלי ג'קס ג'ונס בהשתתפות הזמרת הבריטית ריי. השיר מסמפל את קו הבס של הלהיט של .A.N.D.Y. vs. Booka Shade משנת 2005 "Body Language", והוא יצא להורדה דיגיטלית בבריטניה ב־9 בדצמבר 2016, באמצעות חברת פולידור רקורדס בבריטניה. השיר הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
סרטון עם מילות השיר ושמע יצא לראשונה ליוטיוב ב־8 בדצמבר 2016, בחשבון ה־YouTube הרשמי של ג'קס ג'ונס. גרסה חיה של השיר הועלתה אף היא, שבה הופעת קמע של הראפר הבריטי סטורמזי (Stormzy). ביוטיוב צבר השיר למעלה מ-200 מיליון צפיות.
גרגמל (גלאי חלקיקים)
גלאי החלקיקים גרגמל (באנגלית: Gargamelle) היה תא בועות ב-CERN, שמטרתו הייתה גילוי נייטרינו ואנטינייטרינו. הגלאי פעל בין השנים 1970–1979.
כיצד פועל תא בועות
תא בועות הוא מיכל מלא נוזלים המצויים בחימום-על ותחת שדה מגנטי אחיד. החלקיקים הטעונים החוצים את תא הגלאי מייננים את הנוזל לאורך המסלול בו הם עוברים. אנרגיית היינון מאדה את הנוזל ובכך גורמת להופעת בועות גז. שובלי הבועות הנוצרים, אשר מסמנים את מסלולי החלקיקים, מצולמים על ידי מצלמות המוצבות על גג הגלאי. השדה המגנטי בתא מאפשר לזהות את המטען החשמלי של החלקיקים העוברים בגלאי, אם הוא קיים.
היסטוריה
תחום פיזיקת הניוטרינו התפתח לקראת שנות ה-60. ניסויים בניוטרינו היו כבר בסינכרוטרון הראשון ב-CERN (סינכוטרון פרוטונים, PS). אנדרה לגאריג, פיזיקאי מוערך באקול פוליטכניק בפריז, כתב דו"ח יחד עם כמה מעמיתיו, אשר פורסם ב-10 בפברואר 1964, ובו הציעו להקים תא נוזלים כבדים שיוקם תחת פיקוח של CERN.
הקבוצה שהקים נפגשה במילאנו ב-1968 כדי לפרט את סדרי העדיפויות הפיזיקליים לניסויים. היום גרגמל ידוע בשל גילוי הזרמים הנייטרלים, אך בפגישה שבה נהגתה התוכנית וסדרי העדיפויות שלה, הנושא לא נדון כלל, ובתוכנית שפורסמה בפועל ההצעה לזרמים נייטרלים דורגה רק במקום החמישי בעדיפות. במילים אחרות, לפני בנייתו של גרגמל לא היה קונצנזוס סביב התאוריה המאחדת בין הכוח החשמלי לכוח החלש – דבר שיכול להסביר את מיקומו ברשימת העדיפויות. בנוסף, בניסויים קודמים שחיפשו זרמים נייטרלים בהתפרקות קאון נייטרלי לשני לפטונים טעונים, נמדדו גבולות קטנים מאוד של 10−7 שלא אפשרו הסקת מסקנות לגבי זרמים חשמליים.
הגלאי נקרא על שם האם של משפחת הענקים, בקלסיקה הצרפתית המשעשעת מהמאה ה-16 "גרגנטואה ופנטגרואל" של פרנסואה רבלה.
מבנה הגלאי
בתוך הגלאי היו 12 מטרים מעוקבים של פראון נוזלי-כבד (CF3Br).
על מנת לשנות את מסלול החלקיקים, גרגמל הוקף במגנט אשר סיפק שדה מגנטי של שני טסלה. סלילי המגנט היו עשויים מנחושת מקוררת במים, אשר היו מסביב לצורה המלבנית של גרגמל.
כדי לשמור על הנוזל בטמפרטורה המתאימה, מספר צינורות מים הקיפו את הגוף של התא על מנת לווסת את הטמפרטורה, כל המתקן שקל מעל 1000 טון.
בעת צילום מתא הבועות, החדר בו נמצא גרגמל היה מואר.
מערכת האורות פולטת אור אשר מפוזר ב-90 מעלות על ידי הבועות, ונשלחים לחיישנים אופטיים.
מקור האור כלל 21 נקודות הבזק הנוטות אל קצוות התא וכן, מעל מחצית אחת של הצילינדר.
חיישני האור היו ממוקמים בחצי השני של הצילינדר, אשר מפוצל לשתי שורות במקביל לציר התא, בכל שורה יש ארבעה חיישנים אופטיים.
על מנת לקלוט מרחב גדול יותר מתא הגלאי יש, תאי האור מורכבים עם שדה זוויתי של 90 מעלות ואחריהם יש עדשות המרחיבות את השדה ל 110 מעלות.
תרומת הגלאי
בין השנים 1972–1974 סיפק הגלאי הוכחות לקיומם של קוורקים – חלקיקים בסיסיים המרכיבים חלקיקים אחרים, כגון פרוטונים ונייטרונים.
בעזרת הניסויים בגלאי, גילו מדענים שמטעניהם של הקוורקים הם או  ממטען הפרוטון.
תחילה, מטרת גרגמל הייתה לחפש הוכחה לפיזור הנוקשה של מיואון-ניוטרינים ואנטי-ניוטרינו מגרעיני חלקיקים, אך סדרי העדיפויות השתנו במרץ 1972 כאשר התגלו רמזים ראשונים לקיומו של זרם הדרוני נייטרלי (hadronic neutral current). לכן, הוחלט לבצע שני חיפושים שונים אחרי חלקיקים נייטרלים, חיפוש אחד באירועים לפטוניים (אירועים הקשורים לאינטראקציה עם אלקטרון בנוזל) וחיפוש שני באירועים הדרוניים הכוללים ניוטרינו אשר מתפזר מההדרון.
הניוטרינים אינם מזוהים בתא בועות כיוון שאין להם מטען והאינטראקציה שלהם דומה לאירועים של זרמים נייטרלים. לכן, כדי להפחית את הרקע של הניטרונים, האנרגיה של ההדרון צריכה הייתה להיות גדולה מ-1 GeV.
הדוגמה הראשונה לאירוע לפטוני נמצאה בדצמבר 1972. במרץ 1973 נמצאו 166 אירועים הידרונים, 102 אירועים של ניוטרינו ו64 אירועים עם אנטי-ניוטרינו.
בסמינר שהתקיים ב-CERN ביולי 1973, הוצגו הוכחות ראשונות לקיומו של הכוח החלש. גילוי שנחזה באמצע שנות השישים על ידי שלושה מדענים: שלדון גלאשו, עבדוס סלאם וסטיבן ויינברג. הם טענו שקיים חלקיק נייטרלי הנושא את הכוח החלש.
ב-1979, התגלה סדק בלתי הפיך בתא הבועה, והגלאי הוצא מכלל פעולה. גוף הגלאי נמצא בתערוכה בגן המיקרוקוסמוס במרכז לפיזיקת חלקיקים CERN.
מידע נוסף
בעזרת הגלאי גרגמל הצליחו להתבונן בפעם הראשונה באינטראקציה של הכוח החלש אשר כלל רק לפטונים, שבהם מיואון-ניוטרינים פוגעים באלקטרון אשר יוצר אלקטרון-ניוטרינו ומיואון.
נאני
לואיס קרלוס אלמיידה דה קוניה (בפורטוגזית: Luís Carlos Almeida da Cunha; נולד ב-17 בנובמבר 1986 בפראיה, כף ורדה) המוכר בשם נאני, הוא כדורגלן פורטוגלי יליד כף ורדה. משחק בעמדת שחקן הכנף באדנה דמירספור.
קריירת מועדונים
נאני נולד באיי כף ורדה ועבר לפורטוגל עם משפחתו בגיל צעיר. גדל והתפתח בעיר אמדורה הסמוכה לליסבון, והחל את הקריירה שלו כשחקן צעיר במועדון המקומי של מסאמה, הפועל תחת פיקוח ליסבוני.
נאני ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת ספורטינג ליסבון בעונת 2005/06, בה שותף ב-32 הופעות במדי הקבוצה וכבש חמישה שערים. בעונת 2006/07 שותף ב-29 משחקים וכבש חמישה שערים. באותה עונה הייתה שותף נאני בזכייתה של הקבוצה בגביע הפורטוגזי. כמו כן ערך נאני שש הופעות במסגרת ליגת האלופות בהן כבש שער אחד.
ב-5 בספטמבר 2013 האריך את החוזה שלו במנצ'סטר יונייטד עד 2018. ב-19 באוגוסט 2014, הושאל נאני לעונה אחת לספורטינג ליסבון, בעסקה שכללה את העברת מגנה של ספורטינג ליסבון, מרקוס רוחו, למועדון האנגלי.
ב-6 ביולי 2015 חתם נאני בפנרבחצ'ה הטורקית עבור ארבעה מיליון אירו.
ב-5 ביולי 2016 חתם נאני בולנסיה תמורת 8.5 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל נאני ללאציו לעונה אחת.
ב-11 ביולי 2018 חזר נאני לקבוצת נעוריו ספורטינג ליסבון.
ב-18 בפברואר 2019 חתם נאני לשלוש שנים באורלנדו סיטי האמריקאית.
ב-14 בינואר 2022 חתם נאני לשנה וחצי בונציה, בה ערך הופעת בכורה יומיים לאחר מכן ובישל בתיקו 1-1 נגד אמפולי.
ב-12 ביולי 2023 חתם באדנה דמירספור הטורקית.
קריירה בינלאומית
נאני שותף במשחקי נבחרת פורטוגל הצעירה ושותף באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2007, אשר נערכה בהולנד.
נאני ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת פורטוגל הבוגרת ב-1 בספטמבר 2006 מול נבחרת דנמרק ואף כבש שער באותו המשחק.
ביורו 2016 היה שותף לזכיית נבחרת פורטוגל בטורניר. במהלך הטורניר כבש לזכות נבחרתו שלושה שערים ובישול אחד, כששער אחד כבש נאני בחצי גמר היורו נגד נבחרת ווילס ובכך עזר לנבחרתו להעפיל לגמר.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות
הרכב המועצה
במועצת הביטחון יש חמש חברות קבועות ועשר חברות מתחלפות. החברות הקבועות הן חמש המייסדות: ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת וסין (עד 1971 הרפובליקה הסינית ומ-1971 הרפובליקה העממית של סין). לחברות הקבועות זכות וטו על פי סעיף 27 של מגילת האו"ם, והצבעתה של אחת מחמש המדינות נגד הצעת החלטה של המועצה מונעת את קבלתה. מדינות אלו הן גם היחידות המורשות להחזיק נשק גרעיני על פי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT).
החברות הקבועות הן:
החברות המתחלפות נבחרות לתקופת כהונה של שנתיים החל מ-1 בינואר. בראשית כל שנה מתחלפות חמש חברות בחמש חברות חדשות. החברות המתחלפות נבחרות על ידי העצרת הכללית לפי אזורים. החלוקה לגושים היא בלתי-רשמית, ולכן נתונה לשינויים. הגוש האפריקני בוחר שלוש נציגות, הגוש של אסיה, הגוש של אמריקה הלטינית והגוש של "מערב אירופה ושאר המדינות" בוחרים, כל אחד, שתי נציגות; והגוש של מזרח אירופה בוחר נציגה אחת. כמו כן, נהוג שאחת הנציגות תהא מדינה ערבית, וזו נבחרת לסירוגין מבין הנציגות של אסיה ואפריקה.
החברות המתחלפות הן:
על פי פרק 7 של מגילת האו"ם, מועצת הביטחון של האו"ם היא הגוף היחיד של האו"ם המוסמך, במקרה של "איום לשלום, הפרות שלום או פעולות של תוקפנות", להטיל סנקציות (ובכלל זאת אמברגו) על מדינה מסוימת ואף להתיר שימוש בכוח נגדה "למען שמירת או השבת השלום והביטחון הבינלאומי". דוגמה לכך היא החלטה 665 (אוגוסט 1990) שאישרה שימוש בכח כדי לאכוף את הסנקציות שהוטלו על עיראק בהחלטות 660 ו-661 עקב פלישתה לכווית. ההחלטה הובילה לפרוץ מלחמת המפרץ. החלטת מועצת הביטחון 1973 (17 במרץ 2011) התירה למדינות החברות לנקוט "בכל אמצעי דרוש" כדי להבטיח את שלום האזרחים בלוב. ההחלטה המריצה התערבות בינלאומית בסכסוך והביאה לנפילת משטרו של הרודן מועמר קדאפי. מקרה אחר של אכיפה כזו היה בעניין דרום אפריקה בשנות ה-80, שעליה הטילה המועצה סנקציות רבות שהחלישו אותה וסייעו בהפלת משטר האפרטהייד בה.
מועצת הביטחון התכנסה לראשונה בלונדון ב-17 בינואר 1946, וקיבלה את החלטתה הראשונה ב-23 בינואר. מיום היווסדה ועד 23 בפברואר 2017 קיבלה המועצה 2,343 החלטות.
הגדלת מספר חברי הקבע במועצה
בביקורו כנשיא ארצות הברית בניו דלהי בנובמבר 2010, הכריז אובמה כי יתמוך בצירופה של הודו כחברה קבועה במועצת הביטחון וכעבור שבוע הכריז ביוקוהמה כי יתמוך במושב קבע ליפן. ובכך אישר הבטחות קודמות בנושא.
נשיא המועצה
תפקיד נשיא המועצה עובר ברוטציה מדי חודש בין חברות המועצה על פי סדר שמות המדינות באנגלית. תקופת הכהונה הוסדר בהחלטה 14 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ישראל במועצת הביטחון
ישראל היא המדינה הראשונה, שגונתה על ידי מועצת הביטחון ב-13 בנובמבר 1966 בעקבות פעולת התגמול בכפר סמוע, אז בממלכת ירדן. הגינוי היה ברוב של 14 קולות ונמנעת אחת, ניו זילנד. ישראל מעולם לא נבחרה לכהן במועצת הביטחון. משנת 2000 עד שנת 2004, ישראל לא הייתה חברה באחד הגושים הבלתי-פורמליים שמהם נבחרות המדינות המועמדות לחברות במועצה, אלא לישראל היה מעמד של חברה זמנית בקבוצת מערב אירופה ומדינות אחרות. ב-30 באפריל 2004 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית החלטה הקוראת לשלב את ישראל באופן מלא בקבוצת מערב אירופה ומדינות אחרות, והדבר הושג במאי 2004, אז קיבלה ישראל מעמד קבועה בהליכי בקבוצת מערב אירופה ומדינות אחרות.
הסכסוך בין ישראל למדינות ערב הסמוכות לה והסכסוך הישראלי-פלסטיני הם נושאים מרכזיים בדיוניה של מועצת הביטחון. מדיניותה של ישראל, שלעיתים אינה מקובלת על הקהילה הבינלאומית, מביאה לכך שפעמים עולות להצבעה החלטות המגנות את המדיניות הזו. החלטות אלה לעיתים זוכות לתמיכה של כמעט כל חברות המועצה ורק וטו של ארצות הברית, או איום בווטו כזה, מונע קבלת החלטות אלה. בין השנים 1989 - 2008 הטילה ארצות הברית וטו 13 פעמים, 11 פעמים מתוכן בהחלטות העוסקות בסכסוך הישראלי-פלסטיני. באוגוסט 2011 הועלתה במועצת הביטחון הצעה לניסוח הצהרה נשיאותית לגינוי מתקפת הטרור בדרום ישראל. ההצעה זכתה לתמיכת רוב חברות המועצה, אך לא אושרה עקב דרישת לבנון להוסיף להצהרה גינוי לפעולת התגובה של ישראל בעזה.
עם החלטות המועצה העוסקות בישראל נמנות:
פיזיקה של חומר מעובה
פיזיקה של מצב מעובה היא ענף בתוך הפיזיקה אשר עוסק בחומר שנמצא במצב צבירה מעובה. מצב צבירה זה מאופיין בכך שהמולקולות בחומר קשורות אחת לשנייה בקשרים אלקטרומגנטיים (דוגמת קשרי ואן דר ואלס). שני מצבי הצבירה המעובים העיקריים הם מוצק ונוזל, בניגוד לגז בו המולקולות נחשבות לחופשיות. ענף זה צמח מתוך פיזיקה של מצב מוצק וכיום הוא כולל גם ענף זה. חוץ ממוצקים ונוזלים, ענף זה עוסק במצבי צבירה מיוחדים אחרים, לדוגמה:
רואל פוקס
רואל אדריאן פוקס (באנגלית: Ruel Adrian Fox; נולד ב-14 בינואר 1968) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
פוקס הוא יליד איפסוויץ' שבאנגליה, הוא שיחק בין השנים 1986–2002 בנוריץ' סיטי, בניוקאסל יונייטד, בטוטנהאם הוטספר ובווסט ברומיץ'.
פוקס שיחק גם בנבחרת מונטסראט ונכון ל-2006 הוא המאמן שלה.
אלוגיה
בפסיכולוגיה, אלוגיה (יוונית: α - "ללא" ו-λόγος - "התבטאות" - חוסר היגיון או שיקול דעת) או דלות הביטוי, היא חוסר ביכולת דיבור שוטף ובסיסי, וכן בחיבור משפטים. האלוגיה מתבטאת גם בהרחבת החביון של חוליה. האלוגיה מתגלה בדרך כלל אצל לוקי סכיזופרניה. האלוגיה מקשה מאוד על הפסיכותרפיה משום שהלוקים באלוגיה מתקשים מאוד לקיים שיחה שוטפת, ותשובותיהם יהיו בדרך כלל סתומות ולעיתים אף פרדוקסליות.
מדינה נייטרלית
מדינה נייטרלית היא מדינה שאינה תומכת בצד כלשהו בסכסוכים בינלאומיים ובמלחמות בין מדינות. מטרתה של מדיניות חוץ נייטרלית היא להותיר את המדינה ללא מעורבות בסכסוכים צבאיים.
יש להבחין בין מדיניות נייטרלית למדיניות חוץ בלתי מזדהה. רעיון הנייטרליות בעת מלחמה מטיל על המדינה הנייטרלית הגבלות מסוימות, זאת בתמורה להכרה של הצדדים לסכסוך בנייטרליות של אותה מדינה. תפיסה רחבה יותר של נייטרליות היא התנגדות עקרונית ללוחמה. בחוק הבינלאומי נושא הטריטוריות הנייטרליות מנוסח באמנת האג משנת 1907.
ויליאם הווארד טאפט
ויליאם הווארד טאפט (באנגלית: William Howard Taft; 15 בספטמבר 1857 – 8 במרץ 1930) היה נשיאה ה-27 של ארצות הברית (1909–1913) ולאחר מכן נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית (1921–1930), העשירי במספר. הוא האדם היחיד ששירת בשני התפקידים. טאפט נבחר לנשיאות ב-1908 כיורשו של תאודור רוזוולט, אולם לא הצליח להיבחר מחדש והפסיד לוודרו וילסון ב-1912 לאחר שרוזוולט פילג את הרפובליקנים ורץ כמועמד שלישי. ב-1921, הנשיא וורן הרדינג מינה את טאפט לנשיא בית המשפט העליון, משרה בה שירת טאפט עד כחודש לפני מותו.
טאפט נולד ב-1857. אביו, אלפונזו טאפט, היה מזכיר המלחמה תחת הנשיא יוליסס ס. גרנט. טאפט למד באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות כמו אביו, ולאחר שהפך לעורך דין מונה להיות שופט עוד כשהיה בן עשרים. הוא המשיך לצבור תאוצה, מונה להיות פרקליט המדינה ולאחר מכן הפך לשופט בבית המשפט לערעורים. הנשיא ויליאם מקינלי מינה אותו לתפקיד המושל האזרחי בפיליפינים. ב-1904, מינה אותו רוזוולט לתפקיד מזכיר המלחמה, והוא הפך ליורשו הנבחר של רוזוולט. אף על פי שרצה להיות השופט העליון, טאפט דחה הצעות להתמנות לתפקיד בבית המשפט העליון של ארצות הברית, באמונה שעבודתו הפוליטית הייתה חשובה יותר.
בעזרתו של רוזוולט, טאפט לא זכה להתנגדות מצד הרפובליקנים כשמונה למועמדם לנשיא ב-1908, והוא ניצח בקלות את ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות בנובמבר ומונה לנשיא. בבית הלבן, הוא התמקד במזרח הרחוק ולא באירופה, והתערב בענייני אמריקה הלטינית. טאפט רצה להוריד את מכסי המגן, שהיו מקור מרכזי להכנסה ממשלתית, אולם החוק שהוצע בנושא היה נגוע באינטרסים אישיים. הממשל שלו היה מפולג בין השמרנים במפלגה הרפובליקנים, אליהם היה טאפט מקורב, והאגף הפרוגרסיבי, שבו תמך רוזוולט. מחלוקות בנוגע לשמורות טבע ולשבירת מונופולים הפרידו עוד יותר בין שני האישים. רוזוולט ניסה להיבחר כמועמד הרפובליקני ב-1912. טאפט השתמש בשליטתו במנגנון המפלגתי כדי לזכות ברוב הצירים, ורוזוולט נטש את המפלגה. הפילוג הותיר לטאפט סיכוי זעום להיבחר מחדש, וכשוילסון ניצח אותו, טאפט השיג אלקטורים רק מיוטה ומורמונט.
לאחר תום כהונתו שימש טאפט כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל, והמשיך בפעילותו הציבורית. ב-1921, הנשיא הרדינג מינה אותו לנשיא בית המשפט העליון. כשופט, היה טאפט שמרן בנושאי עסקים, אולם קידם את נושא הזכויות ליחידים. עקב מצב בריאותי רע, הוא התפטר בפברואר 1930. כעבור חודש מת ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, הנשיא ונשיא בית המשפט העליון הראשון שנקבר שם.
ראשית חייו ולימודיו
ויליאם הווארד טאפט נולד ב-15 בספטמבר 1857, בסינסינטי, אוהיו להורים אלפונזו טאפט ולואיזה טורי. המשפחה לא הייתה עשירה, וגרה בבית צנוע בפרוורים. אלפונזו היה שופט, שגריר ומזכיר המלחמה תחת הנשיא יוליסס ס. גרנט.
ויליאם טאפט לא נחשב לילד מבריק, אולם עבד קשה. ההורים דחפו את חמשת ילדיהם להצלחה. הוא נכח בבית הספר התיכון בסינסינטי. באוניברסיטת ייל, אליה התקבל ב-1874, טאפט היה אהוד מאוד. הוא נחשב לתלמיד ישר וחרוץ, והיה במקום השני בכיתתו. הוא למד משפטים בסינסינטי והשיג תואר ב-1880. באותה התקופה, עבד בעיתון המקומי, והיה כתב לענייני משפט.
עורך דין ושופט באוהיו
לאחר שהוסמך לעריכת דין, התחיל טאפט לעבוד במשרה מלאה בעיתון. כשנאלץ לבחור בין עבודה במשרה מלאה עם משכורת מוגדלת לבין עריכת דין, סירב לעשות זאת. הוא מונה לסגן עורך הדין של המחוז. הוא התפטר בינואר 1882, לאחר שמונה לגובה מכס של מחוזו בידי הנשיא צ'סטר ארתור. טאפט סירב לפטר עובדים מצטיינים שלא היו מזוהים פוליטית עם הרפובליקנים, והתפטר במרץ 1883, כשהוא רוצה להתחיל לעבוד כאדם פרטי בסינסינטי. ב-1884 תמך בג'יימס בליין לנשיאות, אולם הוא הפסיד לגרובר קליבלנד.
ב-1887, טאפט, שהיה בן 29, מונה לבית המשפט העליון בסינסינטי. המינוי נמשך כשנה לפני שטאפט נאלץ להתמודד על התפקיד בבחירות. הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מבין שלוש שיתמודד בהן במהלך חייו. הוא נבחר לכהונה בת חמש שנים. במהלך תפקידו, פסק טאפט שאיגוד של בנאים, שסירב לעבוד עם חברות שביצעו עסקים עם ארגון מסוים, פעל באופן בלתי חוקי.
לא ידוע מתי פגש טאפט בהלן הרון, אולם ב-1880 היא כבר הוזכרה ביומנו. ב-1884, הם כבר יצאו, וב-1885 התארסו. החתונה התרחשה ב-19 ביוני 1886. אשתו של טאפט דחפה אותו להצלחה כמו הוריו. לזוג היו שלושה ילדים, והבכור ביניהם, רוברט, הפך לסנאטור.
פרקליט המדינה
נותר מושב פנוי בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1889, ומושל אוהיו הציע לנשיא הריסון למנות את טאפט לתפקיד. טאפט היה בן 32 ותמיד שאף להתמנות לשופט. הוא התעניין בתפקיד, אולם כתב שרוב הסיכויים שלא יקבל אותו. ב-1890, מינה אותו הריסון לתפקיד פרקליט המדינה. כשטאפט הגיע לוושינגטון ב-1890, התפקיד היה פנוי כבר חודשיים, עם עבודה שהצטברה. טאפט עבד במרץ כדי להשלים את הפערים ולמד את החוק הפדרלי שלא הכיר כשופט באוהיו.
הסנאטור מניו יורק, ויליאם אברטס, היה חבר בכיתתו של אלפונזו טאפט בייל (אלפונזו מת ב-1891 בקליפורניה). אברטס שילב את טאפט בחברה הגבוהה של וושינגטון. אשתו של טאפט דרשה שייפגש לא עם שופטים, אלא עם פוליטיקאים כתאודור רוזוולט וג'ון היי ונשותיהם.
אף על פי שטאפט היה מוצלח כפרקליט המדינה, וניצח ב-15 מתוך 18 תיקים שהשתתף בהם, הוא שמח כשבמרץ 1891, הקונגרס והנשיא הריסון מינו אותו לבית המשפט לערעורים במחוזו. במרץ 1892, הוא התפטר מתפקידו כפרקליט המדינה.
שופט פדרלי
טאפט מונה לתפקיד השופט לכל חייו, וידע שמשם יוכל להתקדם לבית המשפט העליון. אחיו, שהיה איש עסקים מוצלח, השלים עבורו משכורת, והרשה למשפחתו לחיות בנוחות. טאפט שמע ערעורים במחוזו ופסק בהם במשך שמונה שנים.
טאפט אמנם חשש ממלחמת המעמדות כמו רוב מעמד הביניים באותן שנים, אולם לא היה שמרן כמו שמבקריו טענו. הוא תמך בזכות ההתאגדות והשביתה של הפועלים. הוא פסק נגד מעסקים בכמה תיקים שעסקו בהזנחת עובדים. ביניהם היה מקרה בו טאפט פסק בדבר פיצויים לעובד שנפצע בתאונת רכבת, כשהפסיקה בוטלה בידי בית המשפט העליון. טאפט היה תקיף באכיפת חוק שרמן נגד מונופולים.
ב-1896, טאפט הפך לדיקן ופרופסור לדיני רכוש בבית הספר למשפטים בסינסינטי, והרצה במשך שעתיים בשבוע. כשופט, היה אסור לטאפט להתערב בפוליטיקה, אולם הוא נשאר תומך רפובליקני. הוא לא תמך בויליאם מקינלי ב-1896, בטענה שאף אחד בוושינגטון לא יתמוך בו. במרץ 1896, הבין טאפט שמקינלי ייבחר להיות המועמד הרפובליקני, ותמך בו בתמיכה רפה. ביולי, לאחר שויליאם ג'נינגס ברייאן נבחר להיות המועמד הדמוקרטי, החל טאפט לתמוך במקינלי. ברייאן נאם לטובת הצמדת הדולר לכסף, וטאפט ראה בעמדה זאת עמדה קיצונית. טאפט חשש שאנשים יאגרו זהב בציפייה לניצחונו של ברייאן. מקינלי נבחר, וכשהתפנה מקום בבית המשפט העליון, מקינלי לא מינה את טאפט לתפקיד.
השנים בפיליפינים
בינואר 1900, נקרא טאפט לוושינגטון לפגישה עם מקינלי. טאפט קיווה להתמנות לבית המשפט העליון, אולם במקום זאת, מקינלי רצה שיהיה בוועדה שתארגן את הממשל האזרחי בפיליפינים. המינוי דרש את התפטרותו של טאפט מתפקידו כשופט, אולם הנשיא הבטיח לו שאם יעשה זאת, ימונה לבית המשפט העליון ברגע שיתפנה שם מקום. טאפט הסכים בתנאי שיעמוד בראש הוועדה, עם אחריות להצלחתה ולכישלונה. מקינלי הסכים, וטאפט הפליג לאיים באפריל 1900.
טאפט ביקש לשתף פעולה עם הפיליפינים כדי להוביל לשלטון עצמי באי. הוא ראה עצמאות כיעד רחוק. אמריקנים רבים באזור ראו את המקומיים כנחותים מבחינה גזעית, אולם טאפט התנגד לכך. הוא לא דרש הפרדה גזעית באירועים רשמיים, והתייחס לפיליפינים כאל שווים לו.
מקינלי נרצח בספטמבר 1901, והוחלף בידי תאודור רוזוולט. טאפט ורוזוולט התחברו ב-1890. לאחר היבחרו של מקינלי, דרש טאפט למנות את רוזוולט לסגן מזכיר הימייה, וצפה בו כשהפך לגיבור מלחמה, מושל ניו יורק וסגן נשיא ארצות הברית. הם נפגשו שוב בינואר 1902, כשטאפט היה שם בחופשת מחלה. טאפט העיד בפני ועדה בסנאט על הפיליפינים. הוא דרש שהחקלאים הפיליפינים יוכלו לקבל אדמות, אולם רוב האדמות היו בבעלות אנשי דת קתוליים, שהיו ספרדים והיו עוינים את הפיליפינים. רוזוולט שלח את טאפט לרומא, כדי לדבר עם האפיפיור לאו השלושה-עשר בנוגע לרכישת האדמות ועזיבת אנשי הדת, כשהאמריקאים ייקחו בעלות על שירותי הדת באי. טאפט לא הצליח לפתור את העניין בביקורו, אולם הצליח להגיע להסכם בעניין ב-1903.
מזכיר המלחמה
כשטאפט נכנס לתפקידו כמזכיר המלחמה בינואר 1904, הוא לא בחן את הצבא, תפקיד שרוזוולט טיפל בו- רוזוולט רצה שיפתור בעיות קשות, יהיה יועץ משפטי, וינאם לטובתו במהלך מסע הבחירות. טאפט תמך ברוזוולט בנאומיו, אולם טען בפני חבריו שלעולם לא ינסה להיות נשיא, כיוון שהחשש מפני מתחרים הוא נוראי.
בין 1905 ו-1907, הבין טאפט שיהפוך למועמד הרפובליקני הבא לנשיאות, אף על פי שלא רצה בכך. הוא סירב להפוך לשופט בבית המשפט העליון בשני מקרים ב-1905 וב-1906. אדית רוזוולט, הגברת הראשונה של ארצות הברית, לא חיבבה את טאפט, כי הרגישה שהוא דומה מדי לנשיא ולא עזר לו בייעוצו.
טאפט רצה להיות נשיא בית המשפט העליון. הוא האמין שהנשיא הנוכחי יכהן זמן ארוך.
במהלך המהפכה בפנמה וחתימה על הסכם עם הממשלה המקומית, השיגה ארצות הברית זכויות לבנות תעלה בפנמה. החקיקה לא קבעה איזו מחלקה ממשלתית תהיה אחראית לכך, ורוזוולט מינה את טאפט לתפקיד. טאפט נסע לפנמה ב-1904, ונפגש עם בכירים פנמיים. טאפט מינה מהנדס צבאי לבניית הפרויקט.
עוד מושבה שספרד איבדה ב-1898 הייתה קובה, אולם אף על פי ששחרור קובה היה גורם מרכזי למלחמה, ארצות הברית לא סיפחה אותה, אלא נתנה לה עצמאות ב-1902. לאחר מכן התרחשו בחירות מזויפות ושחיתות, וגם עימותים מקומיים. בספטמבר 1906, דרש הנשיא תומאס אסטרדה פאלמה התערבות אמריקנית. טאפט הפליג לקובה עם כוח משימה אמריקני, וב-29 בספטמבר 1906, הכריז על עצמו כמושל הזמני של קובה, משרה בה החזיק שבועיים לפני שהוחלף. בזמנו בקובה, ניסה טאפט לשכנע את הקובנים שארצות הברית לא מנסה לכבוש, אלא לייצב את המדינה.
בשני טיוליו לפיליפינים כמזכיר המלחמה, נסע טאפט ליפן ונפגש עם בכירים שם. הפגישה ביולי 1905 התרחשה כחודש לפני הוועידה שסיימה את מלחמת רוסיה–יפן עם הסכם פורטסמות'. טאפט נפגש עם ראש הממשלה היפני קאצורה טרו. לאחר מכן, השניים חתמו על הסכם בו יפן הכריזה שאין לה רצון לפלוש לפיליפינים, וארצות הברית הצהירה שלא התנגדה לשליטה יפנית בקוריאה. היו דאגות בארצות הברית בנוגע למספר מהגרי העבודה היפניים שהגיעו לחוף המערבי, ובביקורו השני של טאפט בספטמבר 1907, הסכים שר החוץ היפני להפחית במספר אשרות ההגירה.
השגת המועמדות
רוזוולט כיהן כשלוש וחצי שנים לפני שנבחר בעצמו. בליל היבחרו מחדש ב-1904, הכריז שלא ירוץ ב1908, הצהרה שהתחרט עליה לאחר מכן. רוזוולט נשאר נאמן למילתו, והאמין שטאפט היה יורשו הראוי, אף על פי שמזכיר המלחמה סירב לרוץ. רוזוולט השתמש בשליטתו במנגנון המפלגתי כדי לעזור ליורשו. מתוך חשש לאבד את עבודתם, מינויים פוליטיים נדרשו לתמוך בטאפט או לשתוק.
מספר פוליטיקאים רפובליקנים ניסו לרוץ, אולם בחרו לא להתערב. מושל ניו יורק צ'ארלס אוונס יוז רץ, אולם כשנאם נאום, רוזוולט שלח הודעה מיוחדת לקונגרס כנגד שחיתות בתאגידים. התוצאה הייתה שהעיתונות סיקרה את נאום רוזוולט בהרחבה ופחות את נאומו של יוז. רוזוולט סירב לקריאות לרוץ עוד פעם.
באפריל, נאם טאפט ברחבי המדינה, לפני שנקרא שוב לפנמה ויישב עוד מערכת בחירות במחלוקת. בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשיקגו ביוני, לא הייתה לו התנגדות, והוא ניצח בסיבוב הראשון. עדיין, הוא לא זכה לכל מה שרצה בו: הוא קיווה שסגנו יהיה פרוגרסיבי מהמערב התיכון, אולם במקום, ג'יימס שרמן מניו יורק, מהאגף השמרני, נבחר להיות סגנו. טאפט התפטר מתפקידו כמזכיר המלחמה ב-30 ביוני כדי להקדיש את עצמו למסע הבחירות.
הבחירות הכלליות ומסע הבחירות
יריבו של טאפט בבחירות הכלליות היה ברייאן, שהיה המועמד הדמוקרטי בפעם השלישית. רוב הרפורמות של רוזוולט נבעו מהצעות של ברייאן, והדמוקרטים טענו שהוא היה היורש לרוזוולט ולא טאפט. חוק מ-1907 אסר על תרומות מתאגידים לפוליטיקאים, וברייאן טען שיש לאסור גם על תרומות מצד נושאי משרות בתאגידים, או לפחות לחשוף אותם. טאפט היה מוכן לחשוף את התרומות לאחר הבחירות, וניסה להבטיח שתאגידים שעבדו עם הממשלה לא יתרמו לו.
טאפט החל את מסע הבחירות ברגל שמאל, והצדיק את מתנגדיו שאמרו שהיה בובה של רוזוולט כשנסע לביתו של רוזוולט כדי לקבל עצות בנוגע לנאומו. הוא תמך במדיניות רוזוולט. הוא תמך בזכות ההתאגדות של הפועלים, אולם לא בזכותם להחרים. בעלי ההון חייבים לציית לחוק. ברייאן רצה בעלות ממשלתית על איגודי הרכבת, אולם טאפט העדיף שיישארו פרטיים, כל עוד מחירי מקסימום יקבעו בידי הקונגרס. טאפט האשים ספקולציות במניות במיתון של 1907, והרגיש שיש לבצע רפורמה במטבע (ארצות הברית הייתה צמודה לתקן הזהב) כדי להגמיש את תגובת הממשלה לזמנים כלכליים קשים. הוא דרש חקיקה נגד מונופולים לצד חוק שרמן. יש לתקן את החוקה כדי לגבות מס הכנסה, וכך בית המשפט העליון יוכל לאשר את המס. הייתה ביקורת על שימושו של רוזוולט בסמכותו כנשיא, טאפט הבטיח להמשיך בדרכו, אולם להיצמד יותר להעברת חקיקה.
טאפט פגע במחנה הפרוגרסיבי כשמינה שמרנים לתפקידים במטה הבחירות, שיצרו קשרים עם עסקים גדולים. טאפט לקח חופשה באוגוסט, ושם הכעיס את יועציו בכך שבילה אותה במשחקי גולף ולא במחשבה על אסטרטגיה.
רוזוולט, שזעם בגלל חוסר יכולתו לפעול, הציע לטאפט הצעות רבות, במחשבה שהבוחרים לא יעריכו את טאפט. תומכי רוזוולט טענו שהנשיא היה זה שמריץ את מסע הבחירות, דבר שעצבן את הגברת הראשונה. למרות זאת, רוזוולט תמך ברפובליקנים כל כך עד שהבדיחה הנפוצה טענה ש-"TAFT" משמעו "קח עצה מטדי" (Take advice from Teddy).
ברייאן דרש מערכת של ביטחונות לבנקים, כדי שהאזרחים יוכלו לקבל תשלומים אם הבנקים יפלו, אולם טאפט התנגד לכך והציע מערכת חסכונות. נושא איסור האלכוהול נכנס למסע הבחירות בספטמבר, כששאלו את טאפט בנושא. טאפט ורוזוולט הסכימו שהמפלגה לא צריכה לנקוט עמדה בנושא, והשמועה אמרה שטאפט היה אתאיסט והתנגד להתנזרות ממשקאות חריפים. בעצת רוזוולט, התעלם טאפט מהנושא.
לבסוף, ניצח טאפט בקלות. הוא זכה ל-321 אלקטורים לעומת 162, אולם השיג רק 51.6% מהקולות. אשתו של טאפט טענה שלא ידע איך לשחק בפוליטיקה.
כניסה לתפקיד וקבינט
לאחר הוועידה הרפובליקנית, רוזוולט וטאפט דנו בנושאי התפקידים בקבינט. טאפט ביצע שינויים רבים בקבינט של רוזוולט, כולל מינויו של פילאנדר נוקס לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית.
טאפט לא היה אהוד על העיתונות כמו רוזוולט, ובניגוד אליו לא התראיין או הצטלם לעיתים קרובות כמו קודמו. הממשל שלו היה שונה מהמנהיגות הכריזמטית של רוזוולט, ותמך באופן שקט בשלטון החוק.
ארגון ועקרונות
טאפט החליט לארגן מחדש את מחלקת המדינה, כיוון שלטענתו המחלקה פיגרה במאה שנים אחרי צורכי ארצות הברית המודרנית. המחלקה חולקה לאזורים גאוגרפיים, כולל מחלקות למזרח הרחוק, לאמריקה הלטינית ולמערב אירופה. הוא ייסד את תוכנית האימונים הראשונה של המחלקה, ולפני מינויים הכריח את המועמדים לבלות חודש בוושינגטון. טאפט ומזכיר המדינה נוקס היו קרובים, והנשיא הקשיב ליועצו בענייני חוץ ופנים. נוקס לא היה דיפלומט טוב, והיו לו יחסים רעים עם הסנאט, העיתונות ומנהיגים זרים באמריקה הלטינית.
טאפט ונוקס הסכימו על מטרות יחסי החוץ. ארצות הברית לא תתערב בעניינים אירופאיים. ארצות הברית תשתמש בכוח כשתצטרך לאכוף את דוקטרינת מונרו באמריקות. ההגנה על תעלת פנמה, שנבנתה במהלך כהונתו של טאפט ונפתחה ב-1914, הנחתה את מדיניות ארצות הברית בקריביים ובמרכז אמריקה. ממשלים קודמים ניסו להגן על אינטרסים עסקיים של ארצות הברית מעבר לים, אולם טאפט השתמש ברשת הדיפלומטים והשגרירים כדי לקדם את הסחר. טאפט קיווה שקשרי הסחר יקדמו שלום עולמי. הוא קידם הסכמי בוררות עם בריטניה וצרפת, אולם הסנאט לא היה מוכן לוותר על זכותו לאשר הסכמים.
מכסי מגן ואיחוד מכסים
לאחר בדיקה של הנושאים, ועדה בבית הנבחרים קבעה שיש להוריד את המכסים. כשהחוק עבר את בית הנבחרים באפריל 1909, יושב ראש ועדת המימון של הסנאט, הסנאטור נלסון אולדריץ', העביר תיקונים רבים שהעלו את שיעורי המכס. אישים כרוברט לה פולט כעסו על כך וטענו שהחוק לא תואם את מצע המפלגה. טאפט סירב לפעול בנושא ופגע באגף הפרוגרסיבי. הוא התעקש שרוב המוצרים מהפיליפינים צריכים להיות חופשיים ממכסים.
כשיריבים ביקשו לשנות את חוק המכס ולאשר מס הכנסה, טאפט התנגד לכך בטענה שבית המשפט יפסול את החוק כבלתי חוקתי, כמו בפסק דין פולוק. במקום, טאפט הביא את הנושא של מס ההכנסה להליך של תיקון לחוקה, שיקפיא את הנושא לשנים רבות אם לא לתמיד. הנושא ירד מסדר היום, אם כי לאחר מאבקים רבים במשך תהליך האשרור הוליד את התיקון ה-16 שאושר אחרי מאבקים רבים ב-1913 ושטאפט חתם עליו בסוף כהונתו. טאפט הגביל מיסים על עץ מיובא, אולם חוק המכס היה שנוי במחלוקת מתחילתו.
בהודעתו השנתית של טאפט לקונגרס בדצמבר 1910, הוא דרש סחר חופשי עם קנדה. בריטניה עדיין שלטה ביחסי החוץ של קנדה, וטאפט גילה שבריטניה וקנדה תומכות בנושא. רבים בקנדה התנגדו לכך, וחששו שארצות הברית תנטוש את ההסכם כשתרצה, וגם חקלאים ודייגים אמריקנים התנגדו לכך. לאחר שיחות בינואר 1911 עם בכירים קנדיים, הגיע טאפט להסכמה, והעביר אותה בקונגרס ביולי. הפרלמנט הקנדי, בהנהגת ראש ממשלת קנדה, וילפריד לורייה, התעמת בנושאים. הקנדים הדיחו את לורייה בבחירות בספטמבר 1911, והנושא פילג את המפלגה הרפובליקנית.
אמריקה הלטינית
טאפט ומזכיר המדינה נוקס סיפקו הלוואות לאמריקה הלטינית כדי לבסס את היחסים שם, באמונה שהשקעה אמריקנית תעזור לכולם ותמנע מהאירופאים להתערב, בהתאם לדוקטרינת מונרו. הייצוא עלה במהלך תקופת טאפט, אולם מדינות אמריקה הלטינית לא רצו להיות נתונות לחסדיה של ארצות הברית. גם בסנאט רבים האמינו שארצות הברית לא צריכה להתערב מחוצה לה. העניין החשוב ביותר במדיניות החוץ של טאפט, שבחן את מנהיגותו, היה קריסת המשטר המקסיקני והמהומה במהלך המהפכה המקסיקנית.
כשטאפט נכנס לתפקידו, מקסיקו תססה במהלך שלטונו הארוך של הרודן פורפיריו דיאס, ומקסיקנים רבים תמכו באויבו, פרנסיסקו מדרו. היו מספר תקריות בהן מורדים מקסיקנים חצו את הגבול לארצות הברית כדי להשיג סוסים וכלי נשק. טאפט ביקש למנוע זאת ושלח את הצבא לאזורי הגבול. הוא תמך בדיאס ונפגש איתו באל פאסו שבטקסס ובסיודאד חוארס. הייתה זאת הפגישה הראשונה בין נשיא אמריקני ומקסיקני, והפעם הראשונה בה נשיא אמריקני ביקר במקסיקו. ביום הוועידה, חיילים בטקסס לכדו ופירקו מנשקו מתנקש שהתקרב לשני הנשיאים. לפני הבחירות במקסיקו, כלא דיאס את מדרו, ותומכיו החליטו לבצע מהפכה שנמשכה עשור. בטריטוריית אריזונה נהרגו שני אזרחים כתוצאה מחילופי אש בגבולות. טאפט הנחה את המושל לא להיכנס לקרב.
נשיא ניקרגוואה רצה לבטל סעיפים ביחסי הסחר של המדינות, והדיפלומטים האמריקנים עודדו בשתיקה מרד נגדו. ניקרגוואה הייתה בחובות למעצמות זרות, וארצות הברית לא רצתה שתיפול לאירופאים. המרד לא נפסק עד שצבא ארצות הברית התערב. ארצות הברית הכריחה את ניקרגוואה לקחת ממנה הלוואה, ושלחה פקידים כדי לוודא שהממשלה תשלם את חובה. המדינה נותרה לא יציבה, ולאחר עוד הפיכה ב-1911 ומהומות ב-1912, שלח טאפט עוד חיילים. רובם נסוגו, וחלקם נשארו שם עוד ב-1913.
הסכמים בין פנמה, קולומביה וארצות הברית כדי לפתור סכסוכים מימי המהפכה הפנמית נחתמו בידי ממשל רוזוולט היוצא ב-1909, ואושרו בידי הסנאט ופנמה. קולומביה דחתה את ההסכמים, ולאחר הבחירות ב-1912, הציע נוקס 10 מיליון דולרים לאנשי קולומביה (ולאחר מכן 25 מיליון). הקולומביאנים דרשו עוד כסף, והעניין לא נפתר בתקופת טאפט.
המזרח הרחוק
בשנותיו בפיליפינים, החל טאפט להתעניין במזרח הרחוק. הוא טען שהיחסים עם אירופה אינם חשובים, אולם בגלל הפוטנציאל לסחר והשקעה, ראה חשיבות במשרת השגריר לסין. נוקס לא הסכים, ודחה הצעה ללכת לפקינג. טאפט החליף את שגרירו של רוזוולט שם, והשגריר החדש התעמת עם נוקס רבות.
לאחר המהפכה, מנהיגי המרד בחרו בסון יאט-סן כנשיא הרפובליקה הסינית, כשהם מדיחים את שושלת צ'ינג, וטאפט סירב להכיר בממשלה החדשה למרות תמיכת הציבור בכך. בית הנבחרים העביר החלטה בפברואר 1912 שתמכה ברפובליקה הסינית, אולם טאפט ונוקס הגיעו למסקנה שיש לתאם זאת עם מעצמות אירופאיות. בהודעתו השנתית האחרונה לקונגרס בדצמבר 1912, טען שהוא מוכן להכיר ברפובליקה, אולם היה זה לאחר הפסדו בבחירות.
טאפט המשיך את המדיניות נגד ההגירה מסין ומיפן. הסכם ידידות בין ארצות הברית ויפן ב-1911 העניק זכויות הדדיות למהגרים יפנים בארצות הברית ולמהגרים אמריקנים ביפן, אולם הובטח להמשיך להפחית באשרות ההגירה. נוצרה התנגדות במערב להסכם, אולם טאפט טען שאין שינוי במדיניות ההגירה.
אירופה
טאפט התנגד לשיטה המסורתית שהעניקה לתומכים עשירים תפקידי מפתח, והעדיף שדיפלומטים לא יחיו בפאר. טאפט פיטר את השגריר בצרפת, הנרי ווייט, ועורר חשש בקרב דיפלומטים. טאפט גם רצה להחליף את וויטלו ריד, השגריר בבריטניה, אולם ריד תמך בטאפט במסע הבחירות שלו. לבסוף ריד נותר בתפקידו עד למותו ב-1912.
טאפט תמך בבוררות כפתרון לסכסוכים בינלאומיים, והגיע להסכמים עם בריטניה וצרפת בנוגע לכך. ההסכמים נחתמו באוגוסט 1911. לא טאפט ולא נוקס התייעצו עם הסנאט על כך. באותה תקופה רפובליקנים רבים התנגדו לטאפט והנשיא הרגיש שלחץ להעברת ההסכם יגרום לתבוסתו. הוא נאם בזכות ההסכמים באוקטובר, אולם הסנאט הוסיף תיקונים שטאפט לא יכול היה לקבל, וחיסל את ההסכמים.
מונופולים
טאפט המשיך והרחיב את ניסיונותיו של רוזוולט לפרק מונופולים בעזרת חוק שרמן, ובארבע שנותיו בתפקיד הגיש 70 תביעות (רוזוולט הגיש 40 בשבע שנים). משפטים נגד סטנדרד אויל ואיגוד הטבק האמריקני, שהתחילו תחת רוזוולט, הוכרעו לטובת הממשלה בידי בית המשפט העליון ב-1911. ביוני 1911, בית הנבחרים שנשלט בידי הדמוקרטים ביקש חקירה נגד איגוד המתכות. האיגוד התרחב תחת רוזוולט, שתמך בשליטתו בתעשיות הפחם, הברזל ומסילות הרכבת כדי למנוע החמרה במיתון הכלכלי. טאפט, כמזכיר המלחמה, תמך בתביעה. היסטוריונים טענו שהאיגוד הטעה את רוזוולט.
באוקטובר 1911, מחלקת המשפטים תבעה את איגוד הברזל ודרשה ממנו להעניק עצמאות לספקים רבים. רוזוולט נפגע מכך, בטענה שהדבר היה אי אמון בממשלו, וטען שטאפט עצמו היה חלק מהממשל ולכן ידע על הכל.
טאפט הודיע לקונגרס על הצורך בחקיקה נגד מונופולים כשהקונגרס יתכנס מחדש, אולם הקונגרס לא פעל בנושא. תיק אחר היה כנגד ספק ציוד חקלאות בתחילת 1912. ממשל רוזוולט חקר את הנושא אולם לא פעל בנוגע לכך, נושא שהפך לחשוב כשרוזוולט ניסה להיבחר כמועמד הרפובליקני שוב. תומכי טאפט טענו שרוזוולט לא פעל כראוי. הנשיא לשעבר טען שטאפט חיכה שלוש וחצי שנים, עד שיאתגרו אותו, כדי להתנגד להחלטה שתמך בה.
באלינג'ר ופינצ'ו
רוזוולט תמך בשימור הסביבה, ועוזריו בקבינט תמכו בו בכך. אחד מתומכיו היה גיפורד פינצ'ו, ראש שירות היערות של ארצות הברית. טאפט הסכים עם הצורך בשימור, אולם העדיף להשיג זאת בעזרת חקיקה ולא בעזרת צווים נשיאותיים. הוא מינה את ריצ'רד באלינג'ר לתפקיד מזכיר הפנים. רוזוולט הופתע מכך, כיוון שטאפט הבטיח לו לשמור על מזכיר הפנים מתקופתו. רוזוולט הבין שטאפט ינסה מדיניות שונה.
רוזוולט הוציא אדמות רבות מידי הציבור, כולל כאלו באלסקה שנחשבו לעשירות בפחם. ב-1902, התגלה פחם באלסקה, והממשלה חקרה את חוקיות הפקת הפחם במשך כל תקופת רוזוולט. דבר זה נמשך כשבאלינג'ר היה בתפקיד, והוא אישר את השתלטות המונופול על האדמה.
בספטמבר 1909, פורסמו ההאשמות, ונטען שבאלינג'ר עזר למקורביו בנושא. טאפט פיטר את המדליף, ופינצ'ו ניסה להתפטר מתפקידו, אולם טאפט מנע זאת מחשש לעימות עם רוזוולט (שהיה באירופה). הוא ביקש מאליהוא רוט (סנאטור) לטפל בעניין, ורוט דרש לפטר את פינצ'ו.
טאפט ביקש מאישי הממשל לא להגיב בנושא. בינואר 1910, פינצ'ו שלח מכתב שבו טען שטאפט אישר השתלטות על אדמות ציבור. פינצ'ו שוחרר מתפקידו, ונסע לאירופה כדי לדבר עם רוזוולט. חקירה בקונגרס ניקתה את באלינג'ר מכל חשד, אולם טאפט הבין שהפרוגרסיבים ותומכי רוזוולט מתרחקים ממנו במחשבה שפנה נגד רוזוולט.
זכויות האזרח
טאפט הכריז עם כניסתו לתפקיד שלא ימנה שחורים למשרות פדרליות שיגרמו למתיחות גזעית. הייתה זאת סטייה ממדיניות רוזוולט, שלא פיטר שחורים שלא עבדו עם לבנים. המחאות בדרום כנגד עובדי ממשל שחורים הובילה לכך שטאפט פיטר את רוב אנשי הממשלה השחורים בדרום והחליפם בלבנים.
עם כניסתו של טאפט לתפקיד, נושא שוויון הזכויות היה במחלוקת בקרב מנהיגי השחורים. בוקר טי. וושינגטון הרגיש שרוב השחורים צריכים להתאמן בעבודה תעשייתית, ושמיעוטם ינסו ללמוד חינוך גבוה. ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז לחם למען שוויון זכויות. טאפט תמך בוושינגטון. הוא רצה לשמור על השחורים במקומם, והתוצאה הייתה שהשחורים התחילו לתמוך בדמוקרטים.
כתומך בהגירה חופשית, העביר טאפט חוק בקונגרס בתמיכת איגודי העובדים, שהגביל כניסת עובדים לא מוכשרים ודרש מבחני קרוא וכתוב.
מינויים לבית המשפט
מותו של עוד שופט במרץ 1910 הוביל את טאפט למנות את צ'ארלס אוונס יוז, מושל ניו יורק, למשרה. טאפט רמז ליוז שאם יצטרך למנות את נשיא בית המשפט העליון, יבחר ביוז. ביולי 1910 מת נשיא בית המשפט העליון. טאפט שקל במשך חמישה חודשים את מי למנות, ומינה את אדווארד דאגלס ווייט. לטענת רבים, טאפט מינה את ווייט לתפקיד כיוון שרצה מישהו פחות צעיר מיוז וממנו, כדי שטאפט יוכל להתמנות לנשיאות בית המשפט העליון בבוא היום. במקום ווייט, מינה טאפט את וויליס ואן דוונטר לבית המשפט העליון. עד אז, פרש עוד שופט בגלל מחלה. ג'וזף לאמאר מונה במקומו.
עם מותו של עוד שופט באוקטובר 1911, מינה טאפט את מינויו השישי בבית המשפט העליון. לאחר שנוקס סירב להתמנות לתפקיד, מינה טאפט את מאלון פיטני. הייתה התנגדות למינויו של פיטני בגלל יחסו לאיגודי עובדים, אולם גם הוא אושר בסנאט.
התרחקות מרוזוולט
במהלך התקופה בה רוזוולט היה בחו"ל, הוא לא התכתב הרבה עם טאפט. כשרוזוולט חזר לארצות הברית, הציע לו טאפט להישאר בבית הלבן. רוזוולט סירב, ובמכתבים עם חבריו ביקר את ממשל טאפט. למרות זאת, הוא ציפה שטאפט יהיה המועמד הרפובליקני ב-1912.
טאפט ורוזוולט נפגשו פעמיים ב-1910. הפגישות לא היו לבביות כמו הפגישות הקודמות שלהם. רוזוולט נאם במערב ב-1910, ותקף את החלטות בית המשפט העליון בנושאי מונופולים כפוגעות בדמוקרטיה. הוא דרש לקחת מהם את זכותם לקבוע שחקיקה היא אינה חוקתית. טאפט חשש מכך. רוזוולט קרא לבטל את תרומות התאגידים לפוליטיקה, להלאים את איגודי הרכבת, לבצע רגולציה על התאגידים, ליצור ועדה בנוגע למכסים, להנהיג מס הכנסה, לפצות את מעמד הפועלים, לאסור עבודת נשים וילדים, ולהשלים את שקיפות התרומות למסע הבחירות. רוזוולט נטה שמאלה, וטאפט נטה ימינה.
רוזוולט קיבל מכתבים רבים מתומכים שדרשו ממנו לרוץ, וכמה רפובליקנים התארגנו למענו. הוא האמין שתמיכה ציבורית חזקה תכניס אותו לבית הלבן עם מנדט למדיניות פרוגרסיבית. בפברואר, הכריז רוזוולט שיהיה מוכן להיבחר כמועמד הרפובליקני. טאפט הרגיש שהפסד בנובמבר יפגע במפלגה, אבל שאובדן המועמדות יפגע בו. הוא לא רצה להתנגד לרוזוולט, שעזר לו להיות נשיא, אולם היה נחוש להישאר בתפקידו, ולא היה מוכן לאפשר לרוזוולט להיבחר עוד פעם.
בחירות מקדימות והוועידה
ככל שרוזוולט הפך לפרוגרסיבי יותר, הפך טאפט לנחוש יותר בניסיונו למנוע ממנו להיבחר כמועמד, כיוון שהיה משוכנע שהפרוגרסיביות הזאת תפגע בממשלה.
רוזוולט שלט בבחירות המקדימות, וזכה ב-278 מבין 362 הצירים בוועידה הרפובליקנית הלאומית בשיקגו שהוכרעו בצורה הזאת. טאפט שלט במנגנון המפלגתי, ולא הייתה זאת הפתעה כשקיבל את רוב הצירים שהוכרעו בוועידות מחוזיות או מדינתיות. טאפט לא השיג רוב, אולם היה ברור שישיג אותו כשהצירים הדרומיים יתמכו בו. רוזוולט פקפק בכשרות הצירים, אולם הוועידה סירבה לקבל זאת. רוזוולט היה צריך יושב ראש ידידותי בוועידה שיתמוך בו. טאפט נשאר בוושינגטון, אולם רוזוולט נסע לשיקגו וטען שקרב הארמגדון התחיל.
טאפט הצליח לפייס את רוט, שהפך ליושב הראש הזמני של הוועידה. רוט קבע שהצירים לא יוכלו להצביע על כשרותם, אלא על כשרותם של שאר הצירים. מהלך זה הבטיח את ניצחונו של טאפט. היה ברור שרוזוולט ינטוש את המפלגה אם לא ינצח, והרפובליקנים ביקשו מועמד פשרה שימנע פילוג. הם לא הצליחו. וורן הרדינג העמיד את שמו של טאפט לבחירה, ושיבח אותו בנאום שהפרוגרסיבים הרבו לקטוע. טאפט נבחר בסיבוב הראשון, אף על פי שרוב צירי רוזוולט סירבו להצביע.
מסע בחירות ותבוסה
בטענה שטאפט גנב את המועמדות ממנו, רוזוולט הקים עם תומכיו את "המפלגה הפרוגרסיבית". טאפט ידע שינוצח, אבל הסיק שעם עזיבתו של רוזוולט, המפלגה נשארה "מגינת הממשלה השמרנית". הוא ניסה לרוץ כנגד כל הסיכויים עם המפלגה הרפובליקנית. המושל וודרו וילסון היה המועמד הדמוקרטי. רוזוולט היה איום אלקטורלי גדול יותר, אז וילסון העדיף לא לתקוף את טאפט אלא את רוזוולט. הוא טען שרוזוולט לא התנגד למונופולים במהלך נשיאותו ושהוא הרפורמיסט האמיתי. מול רוזוולט, טאפט קרא ל"שמרנות פרוגרסיבית" מול העריצות של רוזוולט.
טאפט שמר על המסורת מלפני תקופת רוזוולט ולא ערך מסע בחירות. הוא נאם רק פעם אחת, כשקיבל את מועמדות מפלגתו. היה לו קשה לממן את מסע הבחירות, כיוון שהתעשיינים, שהסיקו שלא יוכל לנצח, תמכו בוילסון כדי לחסום את רוזוולט. הנשיא הוציא הצהרה בטוחה בניצחונו בספטמבר לאחר ניצחון רפובליקני דחוק בוורמונט, בקרב משולש, אולם היה לו ברור שיפסיד. הוא קיווה שהשרים שלו יערכו את מסע הבחירות, אולם הם סירבו. הסנאטור רוט נאם נאום אחד עבורו.
סגן הנשיא שרמן נבחר מחדש בשיקגו. הוא היה חולה, ומת שישה ימים לפני הבחירות (סגן הנשיא האחרון שמת בעודו בתפקיד). הוא הוחלף בידי ניקולס באטלר. מעטים בחרו בטאפט ובבאטלר, שניצחו רק ביוטה ובורמונט. טאפט השיג שמונה אלקטורים, שיא שלילי עבור מועמד רפובליקני, שחזר על עצמו רק אצל אלף לנדון ב-1936. רוזוולט זכה ב-88, ואילו וילסון ב-435. וילסון ניצח אף על פי שהשיג רק ריבוי קולות ופחות ממה שטאפט ורוזוולט השיגו ביחד. טאפט קיווה לנצח לפחות את רוזוולט, אבל השיג רק 3.5 מיליון קולות, כ-600,000 קולות פחות מרוזוולט. טאפט לא התמודד בקליפורניה בגלל הפרוגרסיבים המקומיים, וגם לא בדרום דקוטה.
חזרה לייל (1913–1921)
ללא פרנסה לאחר שעזב את הבית הלבן, חזר טאפט לעריכת דין. בהתחשב במינויים הרבים שערך במסגרת תפקידו כנשיא, עלתה שאלה של ניגוד עניינים כשהופיע בבתי המשפט, ולכן הוצע לו ללמד משפטים בייל. הוא הסכים והחל ללמד שם באפריל. הוא הרצה שמונה פעמים על ממשלה מודרנית. הוא הרוויח כסף בנאומים וכתבות לכתבי-עת, ובשמונה השנים הבאות רק הגדיל את הונו.
טאפט הפך לנשיא אנדרטת לינקולן כשעוד היה בתפקידו. כשהדמוקרטים הציעו להסיר אותו מתפקידו, הוא טען שבניגוד לאובדן הנשיאות, דבר זה יפגע בו. הדמוקרטים דרשו שימוש בשיש תוצרת ג'ורג'יה, ואילו טאפט תמך בשימוש בשיש מקולורדו. טאפט חנך את האנדרטה ב-1922, כנשיא בית המשפט העליון. ב-1913, נבחר לכהונה בת שנה כנשיא איגוד עורכי הדין האמריקנים.
טאפט שמר על מערכת יחסים תקינה עם וילסון. הוא ביקר את יורשו על כמה עניינים, אולם הבהיר את עמדותיו רק בנוגע לפיליפינים. טאפט התפלא כשלאחר מותו של שופט עליון בינואר 1916, וילסון מינה את לואי ברנדייס לתפקיד. טאפט ונשיאים לשעבר של איגוד עורכי הדין התנגדו לכך במכתב פתוח. למרות זאת, הסנאט הדמוקרטי תמך בברנדייס. רוזוולט וטאפט נשארו מפולגים, ונפגשו רק פעם אחת בשלוש השנים הראשונות של וילסון בבית הלבן, בלוויה בייל. הם דיברו לרגע, בנימוס אך ברשמיות.