cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאונטין פרייס
קריירה במטרופוליטן אופרה
מבקר אחר מן הטיימס, שלא היה נדיב כל כך בכתיבתו, ציין ב-21 בדצמבר, אחרי ההצגה הראשונה בסדרה: "האריה "או פטריה מיה" במערכה השלישית והדואט המסיים הציגו רבים מן המאפיינים הווקאליים שציינו את מיס פרייס במיטבה. לרוע המזל, לא חסרו בהם גם מניירות ווקאליות מצטעצעות, משחק חסר רגישות וצרידות ברגיסטר הנמוך.
בשנים הבאות התרכזה בקונצרטים וברסיטלים, שתוכניתם שילבה נעימות צרפתיות, לידר גרמניים, שירי דת שחורים, אריה או שתיים ומקבץ שירים אמנותיים אמריקאיים, שרבים מהם נכתבו למענה. נוסף לביקורים סדירים בכרכי אמריקה ובסדרות קונצרטים באוניברסיטאות, הופיעה פרייס ברסיטלים בווינה (1970, 1978), פריז (1972, 1979) ובפסטיבל זלצבורג, אתר העלייה לרגל לאוהבי הליד הגרמני, פעמים אחדות בין 1975 ל-1984.
בשנים האחרונות לשירתה נעשה קולה של פרייס כהה וכבד יותר, אבל הרגיסטר הגבוה השתמר יפה ושמחת החיים וההתלהבות שבשירתה עדיין שפעו אל קהל המאזינים, שהגיב בתשואות. ב-19 בנובמבר 1997 הופיעה ברסיטל בצ'אפל היל שבקרוליינה הצפונית, וזו, כפי שהסתבר בהמשך, הייתה הופעתה האחרונה.
פרייס דחתה את התואר אפריקאית-אמריקאית וראתה את עצמה כאמריקאית פטריוטית. השקפת עולמה הסתכמה בדעה, שאל לו לשחור להניח לצבעו להנמיך את קומתו או להוות מכשול בחייו. עליו לזקוף את קומתו ולבטא את היופי שבצבע השחור, ואז יקשיבו לו הכול וישמעוהו.
פרייס המשיכה ללמד כיתות אמן בג'וליארד ובבתי ספר אחרים. ב-1997 כתבה גרסת ספר ילדים ל"אאידה". המחזמר שאלטון ג'ון וטים רייס יצרו על פי ספר זה היה ללהיט בברודוויי בשנת 2000.
לאונטין פרייס חיה כיום בגריניץ' וילג' בניו יורק.
יאפ סטאם
יאקוב "יאפ" סטאם (בהולנדית: Jakob "Jaap" Stam; נולד ב-17 ביולי 1972 בקמפן) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם ומאמן כדורגל בהווה. סטאם נחשב לאחד מטובי הבלמים בעולם בשיאו וזכה בתארים אישיים רבים. שיחק בין היתר בפ.ס.וו. איינדהובן, במנצ'סטר יונייטד, במילאן ובאייאקס אמסטרדם. בנוסף, השתתף בשלוש אליפויות אירופה ובמונדיאל אחד במדי נבחרת הולנד.
קריירה
סטאם נולד בקמפן והחל את הקריירה שלו בקבוצת נוער של מועדון חובבים מקומי, DOS קמפן. ב-1992 הוא הצטרף לקבוצת זוולה ששיחקה בליגה ההולנדית השנייה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול הראקלס אלמלו ב-15 באוגוסט אותה שנה. מעתה ואילך הפך לשחקן קבע בהרכב הפותח של הקבוצה. ב-1993 הוא עבר לקמבור מליגת העל ההולנדית, אך בעונתו הראשונה בקבוצה ירד עמה לליגה השנייה. לאחר שתי עונות, עבר סטאם ב-1995 לוילם II, במדיה עשה את התקדמותו הגדולה. יכולת מרשימה של סטאם הובילה לרכישת כרטיס שחקנו על ידי פ.ס.וו. איינדהובן כבר באמצע העונה.
בסיום עונתו הראשונה באיינדהובן זכה סטאם עם הקבוצה בגביע ההולנדי שהיה תוארו הראשון כמקצוען. בעונת הוא ביסס את מעמדו כאחד משחקני המפתח של הקבוצה, והיה שותף לזכייתה באליפות ליגת העל ההולנדית ובסופר קאפ ההולנדי, בעוד הוא עצמו נבחר לכדורגלן השנה בהולנד. ב-1998 הפך לשחקן היקר ביותר בתולדות הכדורגל ההולנדי ולשחקן ההגנה היקר בעולם, לאחר שהועבר לקבוצת מנצ'סטר יונייטד תמורת 10.6 מיליון לירות שטרלינג.
בעונת היה סטאם שותף מרכזי לזכייתה של מנצ'סטר יונייטד בטרבל - אליפות הפרמייר ליג, גביע ה-FA וליגת האלופות. הוא זכה בתואר שחקן ההגנה המצטיין של ליגת האלופות מטעם אופ"א ואף פתח בהרכב במשחק הגמר של הטורניר נגד באיירן מינכן. בעונה הבאה זכה עם מנצ'סטר באליפות נוספת ובגביע הביניבשתי, ונבחר שוב לשחקן ההגנה המצטיין בליגת האלופות. מלבד הזכיות באליפויות אנגליה בכל אחת מעונותיו במנצ'סטר, נבחר סטאם בקביעות גם לנבחרת העונה בליגה האנגלית. את שערו היחיד במדי הקבוצה כבש סטאם בניצחון 2–6 מול לסטר סיטי.
בתחילת עונת הועבר סטאם ללאציו האיטלקית. המעבר הגיע בעקבות סכסוך עם מאמנו אלכס פרגוסון, שנבע מהאשמות שכתב סטאם על פרגוסון והמועדון באוטוביוגרפיה שלו. עם זאת, כעבור מספר שנים הודה פרגוסון כי ההחלטה למכור את סטאם הייתה שגויה מבחינה מקצועית. בראשית תקופתו בלאציו, ב-2001, הושעה סטאם לחמישה חודשים ממשחק לאחר שנמצא בדמו החומר נאנדרולון האסור לשימוש. מאוחר יותר קוצרה השעייתו בחודש אחד. בעונתו האחרונה בלאציו,, הוא היה שותף לזכיית הקבוצה בגביע האיטלקי.
לאחר יורו 2004 עבר סטאם למילאן, בה שיחק במשך שנתיים. בינואר 2006 הוא הודיע כי יחזור להולנד ויחתום בקבוצת אייאקס אמסטרדם, על אף שמרבית ההערכות העידו על כך שיעבור להירנביין או יחזור לפ.ס.וו. איינדהובן. עם הגעתו לאייאקס מונה סטאם לקפטן הקבוצה ובעונתו הראשונה,, סייע לה לזכות בגביע ההולנדי. באוקטובר 2007 הודיע על פרישתו מכדורגל, בגיל 35.
נבחרת לאומית
סטאם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של הולנד במשחק מול נבחרת גרמניה ב-24 באפריל 1996. הולנד הפסידה במשחק בתוצאה 0–1. במהלך כל הקריירה שלו הוא ערך 67 הופעות בנבחרת וכבש שלושה שערים. סטאם השתתף לראשונה עם הולנד בטורניר בינלאומי ביורו 1996. במונדיאל 1998 הוא היה מהשחקנים החשובים בנבחרת של חוס הידינק שהעפילה עד לחצי הגמר.
קריירת אימון
ביוני 2016 מונה סטאם למאמן רדינג מהצ'מפיונשיפ. בעונת 2016-17 תחת סטאם רדינג העפילה לפלייאוף העלייה לפרמיירליג אך הפסידה בגמר להאדרספילד. ב-21 במרץ 2018 פוטר סטאם מרדינג. ב-28 בדצמבר 2018 מונה למאמן זוולה. במרץ 2019 הודיעה קבוצת פיינורד כי חתמה על חוזה לשנתיים עם סטאם, שמשמש כמאמן הקבוצה החל ב-1 ביוני 2019.
קאן
קאן (בצרפתית: Cannes) היא עיר קיט בדרום-מזרח צרפת השוכנת בריביירה הצרפתית, ובה כ-70,000 תושבים. בעיר נערך מדי שנה פסטיבל סרטים בינלאומי נודע, "פסטיבל קאן".
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר קאן מנתה 67,304 תושבים במפקד האוכלוסין שהתקיים ב-1999. ההערכות כיום אומדות את אוכלוסייתה בכ-69,700 תושבים. היא מהווה חלק מהמטרופולין של ניס, שאוכלוסייתו הכוללת עולה על 900,000 תושבים.
גאוגרפיה
קאן שוכנת בריביירה הצרפתית, ויש אליה גישה נוחה מכיוון האלפים הימיים. היא ידועה בזכות חופיה החוליים, אשר מרביתם פתוחים לציבור.
היסטוריה
בימי הביניים הייתה קאן חלק פיאודלי ממנזר מקומי. עד תחילת המאה ה-19, הייתה קאן כפר חקלאי, שרבים מתושביו התפרנסו מדיג. בכפר הייתה צפיפות אוכלוסייה גבוהה יחסית לאזור. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, אריסטוקרטים זרים, ביניהם צרפתים, בנו בתי קיט באזור, ובכך הפכו את הכפר בהדרגה לעיר קיט.
ב-1 במרץ 1815 נחת נפוליאון בקאן, לאחר שברח מהאי אלבה שאליו הוגלה לאחר תבוסתו.
האחראי לגדילת הכפר היה הלורד הנרי פטר ברוהאם (1777–1868), פוליטיקאי בריטי מוכשר ונשוא פנים בזמנו שגילה את קאן ב-1834 בדרכו לאיטליה. הוא קנה אדמה מערבית לכפר, שהיום מהווה את הכניסה לעיר. ברוהם השתמש בקשריו הפוליטיים בצרפת על מנת לפתח את האזור.
פיתוחה של עיר החוף הביא להתפתחות הרכבת הקלה באזור, ובייחוד לפתיחתה של הרכבת הקלה של קאן, שנפתחה ב-1899.
כלכלה
קאן מאופיינת כעיר קיט המארחת מגוון של ירידים, פסטיבלים ותערוכות מהבולטים בתחומם בעולם. בין השאר מתקיים בקאן מדי שנה בחודש מאי פסטיבל הקולנוע בקאן, במרץ יריד הנדל"ן MIPIM, מדי שנה פסטיבל הפרסום הבינלאומי (האריה של קאן), ומדי שנתיים יריד תעשיית המוזיקה MIDEM.
==ערים תאומות==
סקוט וייזמן
סקוט נייג'ל קנת' וייזמן (באנגלית: Scott Nigel Kenneth Wiseman; נולד ב-9 באוקטובר 1985) הוא כדורגלן אנגלי-גיברלטרי המשחק בלינקולן רד אימפס מליגת העל של גיברלטר בכדורגל.
קריירה
וייזמן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של האל סיטי כבר בגיל שש. בעונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד קידרמינסטר הארירס. בעונת הושאל לבוסטון יונייטד. בקיץ הושאל לרוטרהאם יונייטד. ב-23 בספטמבר 2006 הוא הבקיע את השער הראשון שלו בקריירה נגד לייטון אוריינט. במרץ הושאל לדרלינגטון ובמאי  חתם רשמית במועדון, ושנה לאחר מכן חתם ברוצ'דייל. ביוני, הוא חתם בבארנסלי. ב-31 בינואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בבראנסלי נגד דרבי קאונטי. לאחר עזיבתו של ג'ון סטונס לאברטון הפך וייזמן לשחקן הרכב ראשון.
נסטיה קורוטקוב
אנסטסיה "נסטיה" קורוטקוב (נולדה ב-4 בדצמבר 1990) היא אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה, ייצגה את ישראל באליפות עולם (רומא 2009) וב-3 אליפויות אירופה (איינדהובן 2008, בודפשט 2010 וברלין 2014). במהלך הקריירה היא זכתה ב-26 תארים אישים באליפות ישראל (בריכה אולימפית), במשחה ל-50 מטר חזה (2005 - 2008), במשחה ל-100 מטר חזה (2005 - 2011, 2013 ו-2014), במשחה ל-200 מטר חזה (2005 - 2008, 2011 - 2013), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2005 - 2008) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי (2006 ו-2007). אלופת המכביה (2013) ושיאנית המכביה, בעלת 5 מדליות מהמכביה, מהן 4 מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
ביוגרפיה
נסטיה גדלה בירושלים ולמדה בחוות הנוער הציוני. היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל ירושלים בהדרכתו של דימה ריבינסקי ובהמשך התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל דולפין נתניה בהדרכתו של עדי ולפמן.
2004
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2004 זכתה קורוטקוב במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:26.70 דקות, אחרי סיגל סימסולו מבני הרצליה (2:25.10 דקות) ולפני דנית קמה ממכבי קריית אונו (2:28.45 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:16.17 דקות, אחרי מונה מירון מבני הרצליה (1:15.21 דקות) וחנה פולישצ'וק ממכבי תל אביב כפר המכביה (1:16.01 דקות). בנוסף, היא סיימה פעמיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:44.25 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:14.88 דקות.
אלופת ישראל (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בקריית ביאליק, במרץ 2005 זכתה קורוטקוב ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.23 דקות, לפני מונה מירון (1:13.18 דקות) וחנה פולישצ'וק (1:14.59 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:31.34 דקות, לפני פולישצ'וק (2:37.72 דקות) ומירון (2:40.25 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:19.27 דקות, לפני דקל שחף (2:23.61 דקות) ולי ראובני (2:24.68 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:54.95 דקות, לפני דקל שחף (4:58.86 דקות) ותמר שושן (4:58.87 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.45 שניות. בנוסף השיגה את הקריטריון להשתתפות אליפות העולם בשחייה 2005.
שיא ישראלי ראשון
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2005 סיימה קורוטקוב במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:35.57 דקות. כבר בשלב המוקדמות היא שיפרה את השיא בן ה-6 שנים של דנה עדן (2:36.24 דקות) כשקבעה תוצאה של 2:36.02 דקות ועלתה לגמר מהמקום החמישי. בנוסף, היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:22.20 דקות, במקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:13.20 דקות ובמקום 20 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.43 שניות.
אלופת ישראל
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה קורוטקוב ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. שתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:12.24 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של לימור מרמלשטיין (1:13.08 דקות), לפני ניצן קוק ממכבי וייסגל רחובות (1:14.90 דקות) ופולישצ'וק (1:16.08 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:37.07 דקות, לפני פולישצ'וק (2:43.39 דקות) וענבל לבבי מהפועל עמק חפר (2:43.59 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:22.33 דקות, לפני לבבי (2:24.72 דקות) וקמה (2:26.68 דקות). מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.42 שניות, אחרי דעאא מסרווה (33.72 שניות) ולפני מירון (34.47 שניות).
2006
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד ביולי 2006 סיימה קורוטקוב במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.57 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:12.38 דקות ועלתה מהמקום השישי. במקום 13 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:37.82 דקות ובמקום 22 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.72 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה קורוטקוב ב-4 מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.63 דקות, לפני קוק (1:15.06 דקות) וחן פאוקר ממכבי קריית ביאליק (1:16.17 דקות), במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:34.47 דקות, לפני אולגה בודיאנסקי מהפועל בת ים (2:40.46 דקות) ושרידה מסלו מכבי וייסגל רחובות (2:43.43 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:19.53 דקות, קמה (2:24.39 דקות) וענת זימין מהפועל בת ים (2:24.65 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:02.94 דקות, לפני עמית בכר (5:07.27 דקות) ועמית לוטטי (5:09.89 דקות).
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, פינלנד בדצמבר אותה שנה סיימה קורוטקוב במקום 19 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:17.80 דקות, במקום 20 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:32.00 דקות ובמקום 32 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:11.76 דקות.
2007
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 2007 זכתה קורוטקוב ב-4 מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.60 שניות, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:11.58 דקות, לפני יוליה בנך (1:12.79 דקות) וקוק (1:14.98 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:33.81 דקות, לפני בנך (2:39.16 דקות) וקוק (2:41.18 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:21.15 דקות, לפני מיקה שלזינגר מבני הרצליה (2:26.14 דקות) ורוני שטיין ממכבי קריית ביאליק (2:26.9 דקות).
2008
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 סיימה קורוטקוב במקום 20 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:35.23 דקות, במקום 24 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:11.35 דקות, במקום 28 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי מטר בתוצאה של 2:24.01 דקות ובמקום 35 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.51 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אניה גוסטומלסקי, עמית עברי ויוליה בנך בשיא ישראלי חדש של 4:14.40 דקות. הזמן שקבעה בזינוק שליחים בחתירה היה 59.65 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי אותה שנה זכתה ב-4 מדליות מהן 3 זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.47 דקות, לפני מאיה פליישר מירושלים רבתי (1:15.12 דקות) ופאוקר (1:15.68 דקות) במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:34.31 דקות, לפני שטיין (2:40.45 דקות) ולוטטי (2:41.23 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:22.33 דקות, לפני דקל שחף ממכבי פארק מים רעות (2:22.60 דקות) ושלזינגר (2:23.71 דקות). מדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.59 שניות, אחרי בנך (32.41 שניות) ומסרווה (34.14 שניות).
2009
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט ביולי 2009 זכתה קורוטקוב במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.67 דקות, אחרי בנך שקבעה שיא מכביה חדש של 1:09.87 דקות, ולפני רבקה לוינסון מארצות הברית (1:14.71 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה אותה שנה סיימה קורוטקוב במקום 31 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:30.17 דקות, שיפור לשיאה הישראלי שעמד על 2:34.71 דקות, במקום 39 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:10.46 דקות ובמקום 40 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:17.79 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של שחיינית ישראלית אחרי השיא הישראלי של ורד בורוכובסקי.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בווינגייט זכתה קורוטקוב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי בינלאומי חדש של 1:08.97 דקות, 4 מאיות שנייה איטי מהשיא הישראלי של בנך שקבעה תוצאה של 1:09.71 דקות.
2010
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי 2010 זכתה קורוטקוב ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.79 שניות, לפני יוליה בנך (34.40 שניות) ועמית פלקוביץ' (34.56 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:11.93 דקות, לפני בנך 1:12.09 דקות ופאוקר (1:15.91 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:44.06 דקות, אחרי בנך (2:36.62 דקות) ולפני פלקוביץ' (2:46.56 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט באוגוסט אותה שנה סיימה קורוטקוב במקום 31 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 34.10 שניות, במקום 33 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:12.14 דקות ובמקום 22 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:35.74 דקות.
2013
בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 שנערכו בווינגייט זכתה קורוטקוב ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.52 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:31.93 דקות, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא מכביה חדש של 2:19.97 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג שבדנמרק בדצמבר אותה שנה סיימה קורוטקוב במקום 30 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:16.08 דקות.
2014
באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט 2014 סיימה קורוטקוב במקום 22 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:32.05 דקות, במקום 34 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:11.00 דקות ובמקום 44 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.73 שניות.
חיים אישיים
קורוטקוב נישאה בדצמבר 2016 לשחיין העבר עו"ד בועז טלסקי. היא אימנה בקבוצת הפועל דולפין נתניה ומאז 2019 היא מאמנת ראשית בקבוצת מכבי תל אביב.
מלניק
מלניק (בבולגרית: Мелник, ביוונית: Μελένικο) הוא יישוב עירוני קטן בהרי פירין בדרום מערב בולגריה סמוך לגבול עם יוון, במחוז בלגואבגרד, בשטח השיפוט של הרשות המקומית סנדנסקי.
במהלך השנים חל פיחות דרסטי במספר תושבי העיר, נכון ל-15 במרץ 2009 גרים בעיר דרך קבע 382 תושבים, חלק ניכר מהם צוענים. עובדה ההופכת את מלניק לעיר הקטנה ביותר בבולגריה. עקב היותו של האזור מקור משיכה לתיירים ובגלל יופייה של העיר, חלק ניכר מימות השנה יש בעיר מספר תיירים רב יותר ממספר תושבי העיירה.
האזור בו שוכנת העיר הוא אזור גידול גפנים ובעיר יש מספר יקבים, בהם כאלו המפורסמים בתוצרתם.
סמוך לעיר נמצא מנזר רוז'ן (Роженски манастир) מהמאה ה-13.
היסטוריה
על פי ממצאים ארכאולוגיים, ישבו במקום בני שבט Maedi התרקיים. על פי האמונה העממית הרווחת במקום, היה ספרטקוס מבני המקום.
קרב דמיאט
קרב דמיאט - נקרא גם קרב בלטים או קרב דמיאט - בלטים - היה קרב ימי בין חיל הים הישראלי לחיל הים המצרי שנערך מול חופי דמיאט ובלטים בדלתא של הנילוס בלילה של 8–9 באוקטובר 1973, הלילה השלישי למלחמת יום הכיפורים. במהלך הקרב הוטבעו שלוש ספינות טילים מצריות.
מלניק
היסטוריה
בימי הקיסרות הרומית הייתה במקום עיר, מתקופה זו שרד "הגשר הרומי" הנמצא עדיין בשימוש. הסלאבים הם אלו שנתנו למקום את שמו (מל = טיט לבן).
ב-1209 קבע בה הדספוט אלקסי סלאב את בירתו, והביא לפריחה כלכלית ותרבותית של העיר. שגשוג העיר נמשך גם כאשר שולבה העיר באימפריה הבולגרית הראשונה, תחת שלטונו של הצאר איוואן אסן, זאת הודות להסכמי סחר עם הרפובליקה של ונציה ודוברובניק.
קרב דמיאט
התקפת שוא
בשעה 21:10 תוך תנועה מערבה, התגלו במכ"ם שתי מטרות כחמישה מיל צפונית לבלטים. הכוח הישראלי שחשב שהמטרות הן אותם הסטי"לים המצריים שעליהם דווח קודם לכן. לאור אירועי הלילה הראשון החליט ברקאי שלא לבקש סיוע מחיל האוויר. הספינות הסתערו בשורה חזיתית כנגד המטרות במהירות גבוהה של 40 קשר, אך לאחר חצי שעה של מרדף התברר שאלה היו צללים אלקטרונים על מסכי המכ"ם שהוחזרו מעננים או ממצופים.
מלניק
היסטוריה
העיר, כמו שאר חלקי בולגריה, הוכפפה לשלטון האימפריה העות'מאנית עד לשחרורה בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) אולם הוחזרה לשלטון עות'מאני עד למלחמת הבלקן הראשונה ב-1912. במהלך כל אותן שנים התבססה כלכלת העיר בעיקר על ייצור יין וטבק שיוצאו לארצות שונות ומאמני גילוף וחיתוך עץ שקישטו כנסיות ובתי ספר בכל רחבי בולגריה.
קרב דמיאט
היערכות הכוח
התחזית של יציאת כלי שיט מצריים מפורט סעיד התבדתה ולדעת ברקאי לא היה צורך בכל הסטי"לים בזירה המצרית. ברקאי שהחליט להחזיר חלק מהספינות קבע את הקריטריון לפי מצב הדלק. מפקדי הספינות נתבקשו לדווח על מצב הדלק והתחמושת. אח"י מזנק, עליה נמצא ברקאי, ושלושה סטי"לים נוספים: אח"י געש, אח"י חיפה ואח"י חץ, שלא הספיקו לתדלק בנמל עקב היציאה החפוזה, סבלו ממחסור בדלק. למעשה גם לאח"י סופה היה פחות דלק מהקריטריון שנקבע אך מפקדה רס"ן יצחק שמיר, לוחם ותיק משייטת 13, חש את הקרב הצפוי והחליט שהדלק מספיק להמשיך באותו הלילה.
מלניק
היסטוריה
עם שחרורה מעול האימפריה העות'מאנית העיר מנתה כ-1,300 משקי בית ואוכלוסייה של כ-20,000 נפש. מאז ירדה חשיבות העיר וירד מספר תושביה עד למצבה היום.
קרב דמיאט
היערכות הכוח
בשעה 22:10 נשלחו ארבע הספינות הקצרות בדלק בחזרה לנמל חיפה, בפיקוד מפל"ג 32 סא"ל יעקב ניצן. המש"ט מיכאל ברקאי עצמו עבר לאח"י חרב. מפקד הפלגה סא"ל גדעון רז נשאר באח"י סופה. בשעה 23:30 התקרב ברקאי עם אח"י חרב ואח"י סופה לחוף דמיאט ונערך להפגזה במגמה למשוך על ידי כך כלי שיט מצריים החוצה מנמל פורט סעיד.
סטי"לים מצרים מופיעים
תוך כדי הערכות הכוח להפגזה נקלטו במכ"ם הזוג הצפוני החזרים של מטרות ממערב. ברקאי חשש שחוזרת התופעה של הפרעות מכ"ם ופקד על אלי רהב מפקד הזוג הצפוני לפזר מטרות הטעיה לכיוון צפון כדי לגרות את המצרים לתגובה. אכן המטרות היו ארבע ספינות מדגם אוסה שיצאו מאלכסנדריה. המצרים הוכיחו את קיומם בשיגור מיידי של 8 טילי סטיקס על מטרות ההטעיה. והכוח הישראלי נערך לתקיפתם.
כאשר הטילים המצריים באוויר הסטי"לים הישראלים לא חיכו להוראה, פעלו לפי תורת הקרב, והסתערו על הסטי"לים המצריים במלוא המהירות. הכוח הישראלי ביצע את נוהל ההתגוננות המשולב בהסתערות לעבר האויב. במקביל פתחו הסטי"לים בירי נ"מ לעבר חלק מהטילים. הסטי"לים המצריים המשיכו בתנועתם מזרחה והטווח אליהם הצטמצם במהירות. המצרים ירו תוך כדי תנועה שלושה מטחים נוספים בעשר הדקות הבאות, טיליהם כוונו בעיקר לאזור המוץ שפוזר על ידי זוג הסטי"לים הישראלי הצפוני קודם לכן. הסטי"לים הישראלים הפעילו אמצעים כנגד מכ"ם הביות של הטילים שנפלו בים. בינתיים נסגר הטווח בין הכוחות לכ-30 ק"מ. לאחר ששיגרו את טיליהם האחרונים פנו המצרים במהירות בחזרה מערבה לכיוון אלכסנדריה.
המרדף
מאחר שטווח טילי הגבריאל הישראליים היה 20 ק"מ בלבד עטו הסטי"לים בכוח הישראלי בכל המהירות כדי להגיע לטווח ירי אפקטיבי. ברקאי הורה למפקדי הספינות לקחת בחשבון את מהירות הסטי"לים המצריים ולהמתין עם ירי הטילים עד להשגת טווח של 17 ק"מ. לנוכח כישלון ירי טיל גבריאל בטעות מטווח 24 ק"מ באח"י מזנק יומיים קודם לכן בקרב לטקיה.
בשעה 00:52 לאחר מרדף של 25 דקות, הגיעה אח"י קשת ראשונה לטווח הירי, למרות מהירותה הפחותה ב-5 קשר ביחס לשאר הסטי"לים, שיגרה טיל גבריאל ראשון לעבר האוסה הקרובה ופגעה בה. באותו הזמן החל חדר המכונות של "אח"י קשת" להתמלא במים מצינור שהתפוצץ. כאשר נעצרה שוגר ממנה טיל שני שפגע גם הוא באותה המטרה.
זוג האוסות הדרומי התפצל, ספינה אחת נפגעה והשנייה המשיכה לכיוון החוף. הספינה שנפגעה נעצרה אך לא שקעה, אח"י חרב (סער 3) ואח"י סופה (סער 3) ירו עליה בתותחי 76 מ"מ עד שהסתבר שהיא נתקעה על גחונה במים רדודים. האוסה נראתה בוערת בשל הירי הרב עליה. בינתיים האוסה הרביעית התחמקה לכיוון אלכסנדריה ו"אח"י רשף" המשיכה לרדוף אחריה. אח"י רשף הגיעה לאזור עם 4 טילים בלבד. מפקד הספינה מיכה רם המשיך במרדף בתקווה להגיע לטווח ירי בתותח 76 מ"מ, אך מהירותו לא הספיקה ולא הצליח לסגור לטווח ירי.
ניתוק המגע
הקרב כולו נמשך כ-45 דקות, בקרבת הבסיס המצרי באלכסנדריה. מפקד חיל הים, בנימין תלם, החליט להסתפק בהישג והורה לברקאי לנתק מגע ולשוב מהקרב.
המטרה הראשונה ספגה יותר טילים מהדרוש ובכוח לא היו יותר טילים. אח"י רשף הייתה הקרובה ביותר לסטי"ל המצרי הבורח, מפקדה, מיכה רם לא הסכים לוותר וביקש להמשיך במרדף עם תותח אוטו מלרה 76 מ"מ. גם התותח הקדמי שלו נתקע אך הצליח לחדש את הירי. עד שהמש"ט ברקאי הורה לו לנתק מגע. תוך מחאה חברה אח"י רשף לשאר הכח שהתפנה לכיוון צפון על מנת לאפשר למצרים לחפש ניצולים. בשעה 1:33 החל הכח לשוט בחזרה לחיפה.
תוצאות הקרב
בקרב דמיאט נורו על ידי הכוח הישראלי 12 טילי גבריאל וכ-15 טילי סטיקס על ידי הכוח המצרי. שלוש ספינות טילים מצריות מדגם "אוסה" טובעו ואחת נמלטה בחזרה לנמל אלכסנדריה. הכח הישראלי שב לבסיסו ללא נפגעים. כשישים קצינים ומלחים מצרים נהרגו בקרב. כמה ניצולים ובהם מפקדי ספינות, שחו במימי הים התיכון כ14 שעות בטרם חולצו.
כתוצאה מהפעלה מוצלחת של לוחמה אלקטרונית ישראלית כנגד המכמ"ים המצריים, סברו המצרים שהכוח הישראלי גדול ושהשתתפו בקרב גם מסוקים. לאחר הקרב הסתגרו המצרים בנמליהם ולא יזמו פעולות התקפיות בהמשך המלחמה.
ביבליוגרפיה
<DIV dir=ltr>
</DIV>
משה כספי
משה דב כספי (1929 - 14 באוקטובר 2016) היה איש חינוך ישראלי.
ביוגרפיה
כספי נולד בגרמניה, עלה לישראל בגיל ארבע וגדל בחיפה. את ניסיונו בחינוך החל כמדריך בתנועת נוער ולאחר מכן כמדריך בפלמ"ח. ב-1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה השלים תואר בוגר בסוציולוגיה, חינוך ופסיכולוגיה, ותואר מוסמך בחינוך ובפילוסופיה. ב-1961 סיים דוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת לונדון, ושב לעבודה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. בעבודתו התמחה בתאוריה ובמחקר בתחומי החינוך, הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה, הפילוסופיה ובגישות טרנס-דיסציפלינריות. תחומים אלה נשזרו בעבודתו לתפיסה חינוכית הקרויה "הִתְבַּנות". משה כספי נפטר ב-14 באוקטובר 2016 בירושלים.
עשייתו החינוכית
כספי היה בין יוזמי הקמתו של בית הספר לעובדי הוראה בכירים, ממקימי הוועדה הבין-אוניברסיטאית לקידום החינוך, יועץ לארגון המורים בישראל בנושאי תכנון מדיניות. בשנת 1972 הקים את בית הספר הניסויי בירושלים ובשנת 1976 הקים את מכון חפ"ן להכשרת מחנכים בבתי ספר ניסויים, ביחד עם פרופ' צבי לם ופרופ' יוסף באשי. במהלך השנים היה פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות והיה יועץ חינוכי, אקדמי ומדעי למוסדות ולמכונים.
התבנות
כספי טען כי החינוך הוא מערכת מורכבת מפעולות ומרעיונות, וששלובים בה כל שדות העשייה. על החינוך לקחת בחשבון את מכלול הממדים שבהם האדם פועל ומתפתח.
כספי טבע את המושג "התבנות" (מלשון בינה, הבנה, התבוננות, בנייה), שהיא פעולה מתמשכת ורפלקסיבית (שהאדם מבצע על עצמו). האדם המתבנה בונה עצמו מחדש, מלמד את עצמו, מפתח ומשפר את עצמו והופך עצמו לאדם מלא יותר. הכלים להתבנות אינם שיעורים פרונטליים, אלא, בין השאר, התנסויות מורכבות, משחקים, דרמטיזציה, דמיון ובדיחות.
ההתבנות אינה פועלת רק על פן אחד של אישיות התלמיד - כושר הקליטה וההבנה האינטלקטואלי שלו - אלא רואה את האדם כולו: צרכיו, רגשותיו, כישרונותיו וחולשותיו, עולמו הייחודי.
כל-עתר
לגישתו, ההתבנות צריכה להיעשות ב"כל עתר" (בכל עת ובכל אתר): מרכז שכל חלל בו מכוון לגרום לאדם לפעול בתוכו ולפתח רגישויות וכשרים שיובילו אותו ליצירה. "כל עתר" הוא מקום שיכול להיות מוחשי, במבנה פיזי כלשהו, אך הוא יכול להיות גם "מבנה וירטואלי" הממוקם במוחנו בלבד, ברשת האינטרנט, או בכל מקום אחר. ב"כל עתר" יש חללים שונים, שהכניסה אליהם מאפשרת לנו לפעול במרחבים בעלי אופי מסוים: מרחב אישי לעומת מרחב חברתי; מרחב דמיון לעומת עשייה בפועל, מרחב אִלתור לעומת תכנון, "תבונה טהורה" לעומת "אינטליגנציה רגשית", ועוד.
פרסים
עבודתו זיכתה אותו בפרסים רבים, בהם פרס א.מ.ת לחינוך (2008), פרס ירושלים לחינוך ופרס מחקר של חברת אטארי.
Victory (אלבום של אנלישד)
Victory (מאנגלית: ניצחון) הוא האלבום הרביעי של להקת הדת' מטאל השוודית אנלישד. האלבום יצא לאור בפברואר של שנת 1995.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אנלישד.
מבצעים
אנלישד
עוצמה - פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש
רקע
הלוקים בהפרעה הנפשית שמשפחותיהם חברות בארגון מוגדרים בדרך כלל כנכים במוסד לביטוח לאומי, והם לרוב חסרי יכולת פרנסה ונשארים תלויים במשפחתם כלכלית וחברתית.
"עוצמה" נוסדה ב-1995, ובשנת 2000 התאחדה עם "פורום ארצי של משפחות נפגעי נפש" לארגון ארצי אחד, הפועל בארבעה אזורים: מרכז, ירושלים, צפון ודרום.
ארגוני משפחות מסוג זה פועלים בארצות רבות, בהם נודע ארגון הגג האירופי EUFAMI.
פעילות העמותה
עמותת "עוצמה" היא ארגון ארצי חוץ-ממסדי, המוכר על ידי קובעי המדיניות, ופועל לייצוג בני משפחותיהם של נפגעי הנפש ברחבי הארץ במגוון תחומים. העמותה מייצגת צרכנים שהם משפחות נפגעי נפש, וגם את צורכי הנפגעים עצמם. העמותה מקיימת מאבק צרכני-פוליטי לביטוי נאות של זכויות נפגעי הנפש בחקיקה ומקיימת בקרה צרכנית ומעורבות במסגרות טיפול, מגורים ושיקום של נפגעי נפש. "עוצמה" הייתה ממובילי היוזמה לחקיקת חוק שיקום נכי נפש בקהילה 2000 ותרמה לניסוחיו.
עמותת "עוצמה" פועלת בעיקר בתחום הסנגור והמאבק על זכויות רפואיות ושיקומיות של נפגעי הנפש, מעמד המשפחות והעצמתן. מאבקים אלו משמעותיים בעיקר לאור חוסר המודעות הציבורית ממנה סובלת תחלואת הנפש, הסטיגמה החברתית שלה וקיפוחה במשאבים ציבוריים.
החל משנת 2007, המאבקים הללו מתנהלים בעיקרם במסגרת "הקואליציה" הכוללת ארגוני מתמודדים, משפחות, ארגון "בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות", עמותת השיקום הוותיקה והגדולה בארץ "אנוש", וכן מטה מאבק הנכים.
ריצ'רד הרמון
ריצ'רד סקוט הרמון (באנגלית: Richard Scott Harmon; נולד ב-18 באוגוסט 1991) הוא שחקן קנדי, המוכר בעיקר בשל גילום דמותו של ג'ון מרפי בסדרת הטלוויזיה "המאה" של רשת The CW.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1991 במיסיסאוגה, אונטריו, קנדה לאב במאי ואם מפיקה. ערך את הופעת הבכורה שלו ב-2002 בסדרת הטלוויזיה "ירמיהו". אחותו, ג'סיקה הרמון, שיחקה גם היא בסדרה "המאה".
צדק לפניו יהלך
"צֶדֶק לְפָנָיו יְהַלֵּךְ" היא יצירת אמנות של האמן הישראלי משה גרשוני. היא חלק מהסדרה "קרמיקה יהודית", אותה יצר גרשוני בשנים 1987 ו-1988.
תיאור
היצירה "צדק לפניו יהלך" מורכבת מארבע צלחות עשויות חרסינה (רדי מייד), המסודרות בצורה של ריבוע בגובה של 65 ס"מ, וברוחב של 60 ס"מ. על שתיים מן הצלחות צייר האמן בצבעים קרמיים את הטקסט "צֶדֶק לְפָנָיו יְהַלֵּךְ", שמקורו בספר תהילים, פרק פ"ה, פסוק י"ד. גרשוני הרבה להשתמש בפסוק זה, המשמש בטקס הלוויה היהודית לליווי גופת המת, ביצירותיו בשנים אלו. המילים "צדק לפניו" מצוירת בצבע כחול, המעטר גם את שולי הצלחת ואילו המילה "יהלך" מצוירת בצבע שחור. מתחתיה מופיע דימוי של מגן דוד שחור וכן כתם צהוב. גם סביב צלחת זו הוסיף האמן עיטור כחול לשולי הכלי. סגנון הציור של האותיות מושפע מעיצוב טקסט על גבי אריח מבית מרחץ יהודי באוסף מוזיאון ישראל וממחברת של אבי האמן. מעל שתי צלחות אלו מונחות שתי הצלחות הנוספות, עליהן צייר האמן צלב קרס בצבע שחור.
החיבור בין ה"צדק", המבטא את הגאולה האלוהית, לבין צלבי הקרס, מבטא ערעור של יסודות האמונה היהודית בתקוה שלאחר השואה, עמדה המופיעה ברבות מיצירותיו של גרשוני.
העבודה הוצגה בתערוכות הרטרוספקטיביות של גרשוני בתל אביב-יפו (2010) ובברלין (2014) ופורסמה בקטלוגים רבים.
אנריקו לוי
אנריקו לוי (6 באפריל 1918, קרמונה – 24 בינואר 2007, חיפה) היה ימאי מקצועי שהחל דרכו באיטליה. סייע ל, השיט ספינת מעפילים ושימש רב חובל לאניית הנוסעים הראשונה של צים. ניהל את בית הספר לקציני ים עכו בשלב התבססותו. ניהל את נמל אילת והיה המנהל הראשון של נמל אשדוד.
משפחה ולימודים
משפחת לוי יוסף וג'מה (לפני נישואין רייטי) התגוררה בעיר פדובה האב יוסף כתב ספרי לימוד למתמטיקה ולימד בבתי ספר תיכוניים בערים שונות בצפון איטליה. בשנת 1913 נולדה הבת הבכורה עדה. בסוף מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה באופן זמני לקרמונה ושם נולד בן – אנריקו, כילד שני במשפחה. המשפחה חזרה לפדובה עשר שנים מאוחר יותר נולדה האחות אנה. המשפחה לא הייתה קרובה ליהדות אך בהשפעת הרב של קהילת פדובה גוסטוו קסטל-בולוניזי, חגגו לאנריקו בר מצווה. הרב הציע את שמו היהודי משה אך לא נעשה שימוש בשם זה. האחות עדה שהייתה מורה הייתה פעילה במחנות קיץ והכשרה לנוער יהודי במגמה לעלייה לארץ ישראל. אף כי שאפה לעלות נדרשה להמשיך בפעילותה הציונית. כתוצאה מהקשר עם הרב של פדובה החל להתענין ביהדות. שליח של הקרן הקיימת שהגיע לאיטליה סיפר על החיים בארץ ישראל ושכנע בצורך ללמוד עברית והכניס את הרעיון שאולי יום אחד יצטרכו להגיע לשם. אנריקו הצעיר אהב סקי, אופנועים, בחורות ומכוניות מרוץ, בשנת 1934 מת האב יוסף באופן פתאומי. האחות עדה נישאה בשנת 1938 בפדובה לרב פאולו שאול נסים. בעקבות כך התפתח אנריקו להיות בעל אופי עצמאי כמו גם קשר חזק למשפחת נסים.
שירות ימי
אביו יוסף שאף שבנו יהיה מהנדס אזרחי, אך הנער שאף להיעשות ימאי. בין השנים 1932 עד 1937 למד במכללה הימית על שם סבסטיאנו ונייר בוונציה – Istituto Nautico Venezia. לוי היה התלמיד היהודי היחידי והיהודי הראשון שלמד שם בכל בהיסטוריה של בית הספר. לוי לא הרגיש בודד והיה מעורב מאוד בין התלמידים. אהב לשאול שאלות ולהתווכח היה חובב כדורגל ויזם לקרוא את שמה של נבחרת בית הספר על הנביא חבקוק. את הניסיון המעשי רכש בספינת בית הספר 'אמדיאה' ספינת מפרשים עתיקה יחסית עם מנוע עזר. במהלך חופשת הקיץ מ-8 באוגוסט עד סוף אוקטובר 1936 שירת כנער סיפון במכלית. המכלית עשתה מספר הפלגות לבאטום בים השחור והביאה דלק לאיטליה. במהלך ההפלגה נפגש עם ימאים מחלקיה של איטליה והתרשם מנדיבותם כאשר הגיעו לבאטום וחילקו מזון לאנשי העיר. כאשר חזר ללימודים נעשה מוקד לוויכוחים אנטי-פשיסטים בבית הספר. דיבר בצורה גלויה ולא חשש. לוי מעריך שאופיו התעצב בעת לימודיו בוונציה. באותה עת התוודע לרפאל קנטוני שלמד עם אחותו עדה בבתי הספר. לאחר סיום הלימודים הרגיש חובה למען אביו שנפטר ונרשם לאוניברסיטת ונציה ללימודי כלכלה ומסחר אך לא המשיך בכך. במקביל הגיש מועמדות לשירות באניית בית ספר ונתקבל לשרת כקדט על אוניית המפרשים Patria. האנייה הייתה בעלת חמישה תרנים דרשה הרבה עבודת ימאות ושימשה כאניית אימונים לבתי הספר הימיים. גם כאן היה היהודי היחידי ונעשה מנהיג. עם אנייה זאת הפליג לדרום אמריקה כ-60 יום לכל כיוון. היה זה המחזור האחרון של אנייה. ב-22 בנובמבר 1938, התייצב לוי בשלטבמשרדי הצי האיטלקי בגנואה ואמרו לו שלא רוצים יהודים יותר כל יהודי שהיה בצי המלחמתי או בצבא נדרש לצאת משם, אך אסור לו לעזוב את איטליה. לוי ניסה לברר מה יוכל לעשות. בשנת 1939 אושר ללוי להפליג באוניות איטלקיות והכוונה שלו הייתה לצאת מאיטליה.
פעילות למען העקורים
בשנת 1940 ניהל את מחנה ה ב'אורצ'יאנו' ו'סן מרקו' ליד פיזה.
באמצע השנה עבר לנהל את סניף פירנצה של הוצאת הספרים היהודית Casa Editrice Israel. בתפקיד זה הפיק את ספרו של שמעון דובנוב, ההיסטוריה של העם היהודי בתרגום לאיטלקית. ובסיכום הוסיף משפט משלו למרות קשיים שהעמידה הצנזורה הופק הספר ב-3000 עותקים. בשנת 1941 התנדב לוי לעבודה במוסד DELASEM שהיה ארגון מיסודם של הקהילות היהודיות באיטליה שבשיתוף הכמורה הקתולית יחד סייעו לפליטים יהודים שנמצאו באיטליה. מצב הפליטים היה בכי רע כי החוקים מנעו מהם אפשרות להתיישב ולעבוד. מטרת הארגון הייתה לסייע להם לצאת מאיטליה לארצות אחרות. הארגון פעל בהתאם לחוק עד שנת 1943 עם שחרור דרום איטליה וכניסת הכיבוש הגרמני נאסרה פעילותו. בשנת 1942 נרשם אנריקו לוי לאוניברסיטת נשאטל בשווייץ ללימודי כלכלה ומשפטים. השלטונות קיימו עליו מעקב. לצורך בתנועה הציג לוי את עצמו כסוכן מכונות וכלי עבודה וביקש מינוי לרכבות. הוא נחשד כסוכן של האנגלים והשלטונות החליטו לא לתת לו מינוי כמבוקש.
מעצר ובריחה
בשנת 1943 נעצר אנריקו לוי במחנה עבודות בכפייה בקרבת פדובה. העבודה כללה סידור אבנים כבדות על גדת הנהר. מאוחר יותר הועבר לעבודת סבלות במחסנים. ב-9 בספטמבר 1943 נכנסו הגרמנים לאזור והסכנה ליהודים גברה. אנריקו לוי ארגן קבוצה של חמישה צעירים נוספים ממכריו, הם הצטיידו באופניים וברחו לאורך כ-400 ק"מ בשטח הררי. כשבועיים עד שהצליחו לעבור את קו החזית לשטח המשוחרר על ידי בעלות הברית.
אמו ואחיותיו של אנריקו לוי חשבו להצטרף לקבוצת יהודים שניסו לברוח דרך הגבול לשווייצריה. הדבר היה בנובמבר 1943. ידידה קרובה של אנריקו לוי אנה סלה מנעה אותם מהמסע הקשה לקחה אותם לבית של משפחתהבכפר 'קונארדו' שם התחבאו בקרבת הגבול השווייצרי, עד סילוק הגרמנים מאיטליה באפריל 1945. משפחת קונסטנטיני שיצאה במקומם לא הצליחה לחצות את הגבול נתפסה ונשלחה לאושוויץ. השמועה על כך הגיעה לאוזני אנריקו לוי וחשב שמשפחתו אבדה. רק לאחר המלחמה חודש הקשר.
בסוף חודש מאי 1944 הגיע לוי לבארי והתייצב לשירות הצי הבריטי. החל לשרת כקצין ים על המכלית האיטלקית Annarella שגויסה לשירות הצי הבריטי. באנייה זאת הוסמך בשנת 1945 כרב חובל להפלגות ארוכות.
פעילות למען המדינה בדרך
בהיות המכלית בנמל נאפולי ראה על לוח המודעות, של המפקדה הבריטית, הזמנה לסדר פסח שעורך הרב הצבאי הבריטי. הגיע לסדר ופגש שם באנשי המוסד לעלייה ב', מאיר בר-רב-האי וחזקאל סחרוב, שהופתעו מנוכחותו. שמעו את סיפורו וביקשו להיות בטוחים בו לשם כך ליוו אותו לאונייתו ואחרי שהוכיח להם כי הובא בבריתו של אברהם אבינו' נתנו בו את אמונם.
אנשי המוסד לעלייה מצאו בלוי אדם המכיר נושא הימאות ותנאי השוק באיטליה. בתחילה התבקש להבריח נוסעים סמויים באנייתו. הפעולה הבלתי חוקית לצורך הברחת מספר קטן של אנשים עם סיכון רב שתתגלה נראתה ללוי חסרת תוחלת. הוא שכנע את אנשי המוסד לרכוש ספינות ולהוביל כמות גדולה של מעפילים. כניסתו של אנריקו לוי לעבודה עם המוסד לעלייה ב' עוררה מחדש את העלייה החשאית בדרך הים אחרי מלחמת העולם. כמשימה ראשונה הוטל עליו לחפש ולהציע ספינות שיתאימו למשימה.
ספינות מעפילים
לוי מצא למען המוסד לעלייה ב' בדרום מזרח איטליה מספר ספינות שנרכשו והוכנו לשכן את המעפילים ויצאו לארץ ישראל: הספינה דלין – לוי רכש בכספי המוסד בדרום איטליה ספינה באורך 29 מטר, ולתפעולה נדרשו ארבעה אנשי צוות, שנמצאה בבנייה במספנת 'דורמיו' בעיירה 'מונופולי'. כינוי הספינה 'דלין' כמו אחד הכינויים המחתרתיים של אליהו גולומב. שנהייתה ספינת המעפילים הראשונה של עלייה ב׳ לאחר המלחמה. לוי ראה יתרון במבנה העץ היות שנתיב ההפלגה עבר בין שדות מוקשים שפוזרו במלחמת העולם וכללו מוקשי השפעה מגנטית. מצב הבנייה המתקדם יאפשר לצאת מוקדם להפלגה ולכן יעד את עצמו להיות רב החובל.
בתום הבניה נערך טקס השקת הספינה כמקובל באיטליה בברכת הבישוף. בקבוק שמפניה נופץ על ידי גב' ג'יקלה פרמדר ידידתו, ומאוחר יותר אשתו, של רב החובל כ קראה את הספינה בשם 'Dalia'. מונסיניור קסטלו ביאנקי, הבישוף של 'מונופולי', ששיער את יעוד הספינה. בירך את הספינה ואמר.
כספינה חדשה קיבלה 'דליה' היתר להפלגת ניסיון. אניית המעפילים 'דלין' יצאה ממונופולי ב–21 באוגוסט 1945. כשהיא מובילה 37 מעפילים מתוכם שלוש נשים.
לאחר שמונה ימים הגיעה לחוף ארץ ישראל. בהתקרבה לחוף לא נוצר עימה קשר אלחוטי. אברהם זכאי מפקד הפלי"ם יצא בסירת מפרש למפגש בים. הורדת המעפילים בחוף שדות ים נעשתה על ידי אנשי הפלי"ם. לאחר פריקת המעפילים עלו עליה שליחים לאירופה ועם המלווים יצאו באותו הלילה חזרה מבלי שהתגלו לבריטים.
בדרך חזרה היו המזון והמים במחסור בדרכה עברה ליד האי היווני סקרפנטו. המלווים ירדו לחוף לקנות כבש, אך המקומיים סירבו למכור והזמינו את המשטרה. המלווים לא חיכו הכבש הגיע ל'דלין' שיצאה מיד לים. אך לא היה מי שיבצע את השחיטה כך יצא שאנריקו לוי נאלץ לעשות זאת. לאחר שנים עשר ימי הפלגה הגיעו לבארי. היה זה הישג גדול לספינה הקטנה וצוותה. אנריקו לוי המשיך כרב חובל הספינה דלין לבצע הפלגות עבור המוסד בים התיכון שכללו הברחת פעילים ממחנות המעצר בקפריסין.
הספינה פטר – במעגן לבנטה, ליד לה-ספציה, רכש לוי את הספינה 'Pietro' עשויה מעץ, שהוכנה במספנת 'לבנטה' להפלגה. הספינה בשם הקוד פטר א יצאה ב-12 בספטמבר 1945 מטאראנטו עם 171 מעפילים. ב-19 בספטמבר הגיעה לחוף שפיים פרקה את המעפילים בסירות הפלי"ם ויצאה מיד חזרה עם שליחים. לאחר מכן המשיכה לבצע הפלגות עבור המוסד לעלייה ב' בשמות פטר ב', עליה, ואלברטינה.
שירות בחברת צים
מנהל חברת צים נפתלי וידרא, שמע על ההערכה המקצועית כלפי רב החובל אנריקו לוי והזמין אותו לשמש כרב החובל הישראלי הראשון של "קדמה", אוניית נוסעים הראשונה של "צים". כאשר הוכרזה מדינת ישראל עגנה האונייה "קדמה" בפיקודו של רב חובל אנריקו לוי בנמל מרסיי. בטקס חגיגי הורידה את הדגל המנדטורי והניפה במקומו את דגל צי הסוחר הישראלי. ב-17 במאי 1948, יצאה "קדמה" מהנמל עם עולים כשדגל ישראל מתנוסס בתורן החרטום. האונייה בדומה לשאר אוניות הנוסעים של צים שנרכשו מאוחר יותר, הביאה עולים רבים מאירופה ומצפון אפריקה, דרך מחנה המעבר במרסיי. התפקיד זה שימש כשנתיים. ואחר כך עבר לאוניות אחרות של חברת צים עד שנת 1951.
בית הספר הימי
לוי הוזמן להצטרף לסגל בית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה, ושימש כמנהלו מספטמבר 1951 ועד 31 במרץ 1960. בתקופה זאת שינה בית הספר את פניו שודרג מ'בית ספר ימי' ל'בית הספר לקציני ים' ועבר למשכן הקבע בעכו. לשלושת הגופים הממשלתיים בעלי העניין בבית הספר: משרד הביטחון, משרד החינוך והתרבות ומשרד התחבורה – היו דרישות רבות. הבוגרים נדרשו להסמכה לקצונה ימית בלשרת בכלי שיט של חיל הים וצי הסוחר הישראלי ולתעודת בגרות שתאפשר להם כניסה למוסדות אקדמיים. בתפישה הכללית נראה שלבית הספר דרוש מפקד מחיל הים. על-כן באוגוסט 1953 הגיש אנריקו לוי את התפטרותו כדי לא להפריע לכך. אך בעלי העניין בבית הספר לא קיבלו את ההתפטרות וביקשו מלוי להישאר. בתפקיד המנהל ניתנה ללוי הזדמנות לתרום ככל יכולתו להשגת הצפיות. השכלתו הימית של אנריקו לוי וניסיונו הרב בכלי שיט של צי הסוחר היוו בסיס מקצועי איתן לבית הספר. דמותו ותפישת עולמו היוו דוגמה לדמות הקצין הימי. ללוי ניתנה יד כמעט חופשית ליישם את כל הידע המרץ ולהשגת הכוונה. סייעו בידו שלושת מנהלי המחלקות: את החדרת דמות הקצין הימי סייע בידו סא"ל מיל' יהודה קלאוס, בהגדרתו כמפקד הקדטים עם סגל מדריכים מסורים. המנהל האדמיניסטרטיבי היה סא"ל מיל' יעקב יפה. מנהל ההוראה היה שמעון מהרש"ק ובין אנשי סגל המורים נכללו רב חובל עמנואל קלמפרר, ההיסטוריון ד"ר מאיר שש המורה לימאות מעשית יעקב אגייב. בתקופת ההתבססות של בית הספר בעכו הונחה אבן פינה לבנין המגורים ה בשנת 1953 ושנה מאוחר יותר הונחה אבן הפינה למבנה ההוראה.
חומר הלימודים הותאם במיוחד לבית הספר לקציני ים. נקבעו בחינות בגרות במקצועות ניווט אסטרונומי ותרמודינמיקה. נלמדו נושאי מבנה כלי שיט ויציבות אונייה. השפה אנגלית נלמדה לפי הספר The Sea Around Us של רחל קרסון, טקסט קשה יחסית שנתן מידע רב על האוקיינוסים בעולם. המורה לעברית דרש חיבור שיביע את הרעיון על דף אחד. עיצוב למנהיגות – התלמידים הוגדרו כ, לבשו מדי חיל הים, חבשו כובע קצינים עם סמל בית הספר, ובכל שבת ובכל הזדמנות חגיגית לבשו מדים לבנים והתבלטו בשטח. הקדטים חויבו בכללי התנהגות ברורים בתקנון פקודות קבע והוראות יומיות. דגש רב הושם על סגנון וצורת הביצוע. הסגל בהנחייתו של אנריקו לב הקדיש תשומת לב רבה במגמה להקניית עקרונות מנהיגות בים: ידע מקצועי, דוגמה אישית ויחסי צוות. בסיסמה של ניהול עצמי ביצעו הקדטים תפקידים ומטלות שונות. הקפדת המדריכים יצרה מנטליות של אנשי מעשה. שואפים לעשות את הדבר הנכון בלי לבקש רשות, בלי שאלות ובכלל פחות דיבורים.
דגל הכבוד
משפחתו של אנריקו לוי באיטליה הייתה גאה בתפקידו. ב 1955 שלחה אימו ג'מה לוי לבית הספר את דגל כבוד שנרקם בטריאסט על ידי בנות משפחתו. מימון החומרים נעשה על ידי שתי משפחות שכולות לזכר בניהם שנפלו במלחמת העצמאות. היו אלה ו זכרונם לברכה. במכתבה מתארת ג'מה לוי את 'דגל הכבוד'. עם ציווי שהדגל הטהור יוכל להיות מוכתם רק בדם. הדגל נחנך רשמית במעמד חגיגי ביוני 1955 כחלק בטקס הסיום של שנת הלימודים הראשונה בעכו. בנוכחות שר התחבורה יוסף ספיר יו"ר הוועד המפקח רב-אלוף יעקב דורי אורחים, קדטים וסגל בית הספר. מוט הדגל עשוי מצינור אלומיניום חדש תוצרת מפעל 'תמי' של משפחת סונינו מאיטליה. דגל הכבוד נמצא דרך קבע במשרד מנהל בית הספר ומובל עם חולית הדגלים בטקסים השונים.
ביקורי אח"מים בבית הספר
בביקור שערך שגריר צרפת בישראל, פייר ז'ילבר, בבית הספר ב-15 באפריל 1959. כתב התרשמותו בספר האורחים של בית הספר:
הפלגות וביקורים באוניות
בחופשת הקיץ מהלימודים שובצו הקדטים לשירות בפריגטות חיל הים. רב חובל אנריקו לוי קיבל את הפיקוד על אוניית סוחר 'נחשון' של חברת צים. הקדטים מחלקה המסיימת מילאו את כל תפקידי הצוות. במהלך ההפלגה פקדה נמלים בים התיכון. בהפלגה בים האדריאטי נפל המדריך אלכס קרני למים. הקדטים הבחינו בכך. ההודעה הגיעה לגשר ורב החובל סובב את הספינה לפי הנוהל על מנת לחזור באותו נתיב. קרני החזיק בחבל הכביסה הנמשך מאחורי האניה וכך ניצל. הצלה נגד כל הסיכויים נחשבת לזכותו של רב החובל. 'נחשון' הגיעה ב-11 באוגוסט 1956 לנמל טריאסט. עבור אנריקו לוי הייתה זאת מעין סגירת מעגל. העיתונות המקומית השתבחה ב"זאבי הים שהגיעו מהארץ המובטחת" כלשון המאמר בעיתון ערב מקומי שציין את מוצאו של אנריקו לוי מפדובה. שנה לאחר מכן הפליגו הקדטים של מחזור ב' בפיקודו של רב החובל אנריקו לוי באניה 'גפן' לצפון אירופה וההפלגה עברה ללא אירועים מיוחדים.
מינוי כבוד איטלקי
ב-31 באוגוסט 1957 צוין רב חובל אנריקו לוי לשבח על ידי נשיא איטליה ונרשם כאביר – Cavaliere Ufficiale במסדר הכבוד של הרפובליקה האיטלקית – Al Merito della Republica Italiana
בית ספר ימי בגאנה
תוך כדי ניהולו את בית הספר בעכו, יצא רב חובל אנריקו לוי בשנת 1958 לגאנה, ביזמת שרת החוץ גולדה מאיר, כדי להקים במדינה בית ספר לקציני ים Nautical College ושימש כמנהלו הראשון. במכתב מסכם לאחיינו בינואר 1959 הביע את גאוותו על כך שמדינת ישראל תורמת לגאנה בתחום הימי כמו בתחומים אחרים. בשנים 1962–1964 שירת רס"ן מיכה לימור בוגר מחזור א' של בית הספר לקציני-ים בעכו, כמורה לניווט ומפקד ספינת האימונים. המוסד שהוקם באקרה פעיל עד ימינו.
סיום תפקיד
לוי ראה בקציני ים אנשים שניתן יהיה לסמוך עליהם במצבי החירום השונים. המיון והסינון נמשכו במהלך הלימודים. כמחצית מהמתחילים שלא עמדו בתנאים אולצו לעזוב. איכות הבוגרים הייתה טובה אך הכמות לא הספיקה למלאות את הצרכים. בשל חילוקי הדעות העקרוניים עם מועצת המנהלים בעניין המשטר הנוקשה בבית הספר ודרכו החינוכית כמוסד להכשרת קציני ים, החליט רב חובל אנריקו לוי לפרוש. לאחר שירות של כ-10 שנים סיים אנריקו לוי את תפקידו בבית הספר. ב-31 במרץ 1961 בטקס חגיגי מסר לוי את ניהול בית הספר לאלוף שמואל טנקוס. בחוברת 'תורן' ביטאון חברת צים נכתב.
תפקידי ניהול ימי
נמל אילת – ב-1 ביולי 1961 החל לוי את עבודתו כמנהל נמל אילת והמשיך עד 1963.
נמל אשדוד – מתחילת 1964 הוא היה חלק מצוות רשות הנמלים אשר הנחה את בוני נמל אשדוד והיה ב-1 באפריל 1964 למנהלו הראשון של הנמל החדש, "נמל אשדוד", שנחנך ב-21 בנובמבר 1965. הכנסת נמל חדש לעבודה הייתה מאוד מעניינת. לוי נקלע לעימות מול שר העבודה יגאל אלון שדרש הכנסת עובדים נוספים כדי למצוא להם פרנסה. לוי ראה את יעילות הנמל כמטרה והתנגד לאיוש בעובדים שנראו לו מיותרים. על רקע זה ביקש בשנת 1967 לסיים את תפקידו והעביר את ניהול הנמל לארנון גפני.
ברשות הנמלים – לאחר סיום תפקידו בנמל אשדוד ומונה ליועץ מיוחד לימאות לרשות הנמלים וניהל את חברת ה"שינוע". ב-31 במרץ 1971 הוא פרש לגמלאות מ"רשות הנמלים".
חברת ספנות – בין השנים 1971 ועד 1991 ניהל חברת ספנות פרטית, בבעלות משפחת רקנאטי, Maritime Overseas Corporation בלונדון.
פעילות נוספת
בשנות התשעים שימש לוי בוועדה ציבורית לספנות העברית במגמה להוסיף עניין ותוכן למוזיאון הימי הלאומי. פיתח תחביב של בניית מודלים לספינות מפרש.
הנצחה
תמונתו של רב חובל אנריקו לוי מופיעה בשורת המנהלים בבית הספר לקציני ים עכו, בנמל אילת ובנמל אשדוד. בשנת 2017 הוקמה בבית הספר לקציני ים המעבדה לביולוגיה ימית במימון המינהל לחינוך התיישבותי. כאשר הוחלט לציין את שמו של רב חובל אנריקו לוי על המעבדה הצטרפו גם בוגרי בית הספר ממחזור ה' בתרומה.
בעיר מונופולי באיטליה, בה נמצאת המספנה ששיפצה את הספינה "דלין" נקרא בשנת 2022 רחוב על שם אנריקו לוי.
היינריך קורנליוס אגריפה
היינריך (הנריקוס) קורנליוס אגריפה פון נטסהיים (בגרמנית: Heinrich (Henricus) Cornelius Agrippa von Nettesheim; 14 בספטמבר 1486 – 18 בפברואר 1535) היה איש אשכולות, תאולוג, משפטן, רופא ופילוסוף. הוא דן בכתביו במאגיה, דת, קבלה, אסטרולוגיה, אלכימיה ופילוסופיה של הטבע. ידוע בתרומותיו בנושאי פילוסופיה של הדת למלומדים המפורסמים ביותר של זמנו.
חייו
מוצאו של אגריפה הוא ממשפחת אצולה מקלן שהתרוששה. לא ידוע דבר על ילדותו ובחרותו.
יש רישום באוניברסיטת קלן בו נאמר שהוא נרשם אליה ב-1499 ו ב-1502 סיים את לימודיו שם. לא ידוע על לימודים נוספים שלו.
תוכנית הלימודים העצמית של אגריפה כללה לטינית, אסטרולוגיה, תאולוגיה, יסודות המחשבה המאגית, ספרות הרמטית, המנונים אורפיים, קבלה, משפט רומי, רפואה, מכניקה, אופטיקה וגאומטריה.
ב-1502 או 1503 שינה את מקום לימודיו ונסע לפריס. נראה שהיו לו קשרים עם אישים כמו שרל דה בואל (Charles de Bouelles), וז'ן פֶּרֶאַל (Jean Perréal). באותה תקופה ערך את הניסויים האלכימיים הראשונים שלו בעזרתם של אזרחים אמידים.
ב-1508 נסע עם חברים לספרד. הוא היה מעורב שם בקרבות בין איכרים ובעל האחוזה שלהם שהיה ידידו של אגריפה. הוא ושכירי החרב ששכר הצליחו לברוח. אחרי שהות בליון בה סבל מקשיים כלכליים התמנה אגריפה בתחילת 1509 למרצה, ואחרי כן לפרופסור באוניברסיטת דול (Dole) בבורגונדיה. שם הרצה על חיבורו של יוהנס רויכלין De verbo mirificio.
עוד בהיותו בדול פרסם אגריפה חיבור בשם "בשבחי המין הנשי (Declamatio de nobilitate et praecellentia foeminei sexus). הנושאים בחיבור כוללים הישגים היסטוריים של נשים, ביקורת על השכלתן ונושאים אחרים. אחד הנושאים הוא שנשים הן לא מושחתות ולכן השחיתות במדינה ובכנסייה היא בלעדית לגברים. אגריפה ניסה בחיבור זה לזכות בחיבתה של מרגרט מאוסטריה ודרכה לקבל משרה אקדמית בחצר. הוא לא קיבל את המשרה בשל לחצו של ז'אן קאטילינה שהיה, גם הוא, בעל מעמד נכבד בחצר.
בסוף 1509 חזר אגריפה לקלן ויצר קשרים עם המלומד המפורסם האב יוהנס טריתריוס מהמנזר הבנדיקטיני בשפונהיים. בתקופה בה עבדו ביחד פרסם אגריפה את חיבורו העיקרי בן שלושת הכרכים De occulta philosophia שהיה מחקר שיטתי ראשון על תורת הנסתר והמאגיה.
ב-1510 נשלח אגריפה על ידי הקיסר מקסימיליאן I לאנגליה, יחד עם נציגים רבים נוספים, כדי לנסות להשפיע על הנרי השמיני. הוא נבחר בשל שליטתו בשפות רבות (הוא ידע שמונה שפות, ובשש מהן שלט בצורה מלאה). בלונדון שמע אגריפה הרצאות של ההומניסט ג'ון קולט (John Colet) באוניברסיטת אוקספורד על הייחודיות המסתורית בנצרות הפאולינית.
בתחילת 1512 נסע לפאביה ובין השאר הרצה באוניברסיטה שם על פיידרוס של אפלטון. באמצע 1512 נלחם, כקצין, בצבאו של מקסימיליאן הראשון נגד הוונציאנים וזכה בתואר אבירות. ב-1513 ליווה משלחות דיפלומטיות כתאולוג לסינוד בפיזה שבה נבחר ג'ובאני דה מדיצ'י לאפיפיור לאו העשירי. אחרי בחירתו של האפיפיור בוטל החרם שהוטל עליו.
ב-1515 הרצה בפאביה על הרמס טריסמגיסטוס וייחס לו ספרי מאגיה וספרי התגלות שהיו, למעשה, חלקים מהקורפוס הרמטיקום. באותה שנה הוא התחתן בפאביה. לא ידוע שם אשתו.
בפאביה קיבל תואר דוקטור לרפואה ודוקטור למשפטים. ב-1515 כשהצבא הצרפתי כבש את העיר איבד אגריפה את רכושו ונמלט עם אשתו לפיימונטה. ב-1516 כתב את החיבור "על שלוש הדרכים לדעת את האל" (De triplici ratione cognoscendi Deum).
באותה שנה מת אב המנזר טריתמיוס (Trithemius), שהייתה לו אחת הספריות העשירות ביותר באירופה. ספרייתו מנתה כ-2,000 ספרים. טריתמיוס הוריש חלק מספרייתו לאגריפה.
ב-1518 הגיע למץ ושם כתב את ספרו " על החטא הקדמון" (De originali peccato). כאן קנה אגריפה, שעסק גם ברפורמציה, ספרים וכתבים של מרטין לותר, ארסמוס מרוטרדם ואחרים ושלח אותם לחבריו. במץ נבחר על ידי מנהיגי העיר להגן על אישה שהואשמה בכישוף בפני האינקוויזיטור קלאודיוס סאליני (Claudius Salini). ניתן לאגריפה חופש בשיטת ההגנה שלו. הוא הפריך את מה שהקריא האינקוויזיטור מספר פטיש המכשפות והביא לזיכויה של האישה. תוצאות המשפט גרמו לכך שחינו סר בעיני ראשי העיר מץ. על פי המקובל בקרב העם הפשוט: "מי שמצליח לנצח את האינקוויזיציה יכול להיות רק זה שעושה עסקות עם השטן". התחילו להתפשט בעיר שמועות שאגריפה עצמו עובד את כוחות השחור. כך נוצרה האגדה שליוותה את אגריפה בחייו וגם אחריהם.
ב-1520 עזב את מץ ונסע לקלן. שם כתב את החוברת De beatissime Annae monogamia. ביולי, אותה שנה, נפגש עם אולריך פון הוטן. ב-1521 נסע למץ כדי לבקר מכרים ותיקים ושם מתה אשתו. אגריפה נסע עם בנו בן ה-4 לז'נבה ועבד שם כרופא. בסוף 1521 התחתן עם אנה לואיזה טיסי בת ה-18 וממנה נולדו לו שישה ילדים.
ב-1523 עזב אגריפה את ז'נבה, למרות ניסיונות שכנוע להשאירו שם, נסע לפריבור ונעשה שם רופא העיר. הוא העמיק שם במחקרי תורת הנסתר. בפריבור סירב לרשום תרופות יקרות שיעשירו את רוקחי העיר ונתן לעניים תרופות שהוא עצמו רקח ואף טיפל בהם בחינם. בכך הקים עליו את הגילדות של הרוקחים והרופאים המקומיים וביולי 1523 התפטר מתפקידו.
ב-1524 הגיע לליון וקיבל את משרת הרופא האישי של לואיז, נסיכת סבויה, אמו של המלך פרנסואה הראשון. ב-1526 כתב את המאמר Declamatio de sacrameto matrimonii (נאום על שבועת הנישואין).
גם כאן היו לו בעיות. שכרו לא שולם במועד והוא פנה במכתבים לרשויות המס. לואיזה ביקשה ממנו הורוסקופ על בנה פרנסואה הראשון אבל הוא סירב לכתוב אותו בטענה שיש לו דברים חשובים יותר לעשות. במקום זה נתן לה הורוסקופ על מצב העניינים במלחמה נגד הבורבונים ונתן, לפי האסטרולוגיה, את הניצחון לאויב.
כאן סיים את חיבורו De incertitudine et vanitate scientiarum (על חוסר הוודאות והיהירות של המדעים).
ב-1530 קיבל רשות מהקיסר קרל החמישי, אחרי משא ומתן ארוך, להדפיס את שני ספריו העיקריים De incertitudine et vanitate scientiarum ו- De Occulta Philosophia. הספר De incertitudine et vanitate scientiarum הודפס באנטוורפן על ידי קורנליוס גרפאוס (Cornelius Grapheus). הספר התפשט מהר מאוד בקרב המלומדים באירופה. בספר הוא תקף את המצב הדתי והפוליטי של זמנו ובכך תקף ישירות את הכמורה ואת מעמד החצרנים. הוא גם כתב ביקורת עצמית על פעולותיו.
אחרי זמן קצר שחררו אותו מהכלא בתנאי שיעזוב מיד את העיר.
בזמן ששהה במכלן התחתן בפעם השלישית. לא ידוע עם מי.