cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל שומאכר
2007–2010: לאחר הפרישה
ביולי 2009, בעקבות פציעתו של פליפה מאסה, נהגה של קבוצת פרארי, בגרנד פרי הונגריה, דווח על ידי דובר הקבוצה כי שומאכר יחזור להתחרות בקבוצה ויימלא את מקומו של מאסה עד להחלמתו וחזרתו למרוצים. שומאכר החל באימונים אינטנסיביים לקראת חזרתו למרוצים, אולם בשל כאבים בצווארו, זכר לתאונת אופנוע שעבר מספר חודשים לפני כן, הוא הודיע שלא יוכל לשוב להתחרות. בדצמבר אותה שנה הודיע שומאכר על שובו למרוצי פורמולה 1 בשנת 2010, בקבוצת מרצדס. הוא חתם על חוזה לשלוש שנים.
2010–2012: מרצדס
עונת החזרה הסתיימה כעונה החלשה ביותר בקריירה עד אותו שלב - הייתה זאת העונה המלאה הראשונה בה לא ניצח אף מרוץ, לא הגיע לפודיום ולא זינק מהפול פוזישן לאורך כל העונה. הישגו הטוב ביותר בעונה היה המקום הרביעי, אותו השיג בשלושה מרוצים שונים. במרוץ סיום העונה היה מעורב בתאונה עם ויטאנטוניו ליוצי, נהגה של קבוצת פורס אינדיה. שומאכר הסתבסב כבר בהקפה הראשונה ומכוניתו של ליוצי "טיפסה" על מכונית המרצדס, תוך שהיא חולפת במרחק קצר בלבד מראשו. עונתו השנייה בקבוצה הייתה דומה לראשונה. מקום רביעי בגרנד פרי הקנדי היה התוצאה הטובה ביותר לאורך העונה. בגרנד פרי הבלגי, שציין עבורו 20 שנות פעילות, זינק מהמקום האחרון. במהלך המרוץ ביצע שורת עקיפות מרשימה וסיים במקום החמישי.
בעונתו האחרונה בקבוצה נאלץ לפרוש משבעה מרוצים ובחמישה נוספים סיים ללא נקודות. בגרנד פרי אירופה סיים במקום השלישי – הפודיום הראשון והיחידי שהשיג במדי קבוצת מרצדס. הגרנד פרי הבלגי היה המרוץ ה-300 בו השתתף. הנהג השני בתולדות האליפות שהגיע להישג זה. אף על פי שהיה בן 43 הציעה לו הקבוצה חוזה חדש לשנתיים נוספות, הצעה אותה דחה. בחודש אוקטובר החתימה מרצדס את לואיס המילטון כמחליפו של שומאכר לעונת 2013. לאחר ההחתמה הודיע על פרישתו בסיום העונה. בגרנד פרי הברזילאי, מרוץ סיום העונה, סיים שומאכר במקום השביעי. בכך הסתיימה קריירה שכללה 308 מרוצים, שבעה תוארי אליפות, 91 ניצחונות ו-155 פודיומים.
תאונת סקי
ב-29 בדצמבר 2013 נפגע קשה בראשו מפגיעת סלע בתאונת סקי, אשר התרחשה כאשר גלש באתר הסקי מריבל שבקרבת הגבול השווייצרי. הפגיעה הקשה אירעה בעת שגלש עם בנו מיק, והוא נכנס לתרדמת. בתחילת אפריל 2014 דיווחה לעיתונות סבין קם, מנהלתו האישית של שומאכר, שהוא הראה סימני הכרה חלקיים ומשפחתו דיווחה על סימנים מעודדים נוספים. ביוני 2014 יצא שומאכר מהתרדמת, שוחרר מבית החולים והועבר לשיקום בביתו שבשווייץ.
משפחתו
באוגוסט 1995 נשא לאישה את קורינה בטש, אלופת אירופה ברכיבה על סוסים, לזוג שני ילדים. למרות החשיפה הרבה לה זכה היה שומאכר קנאי לפרטיות משפחתו והשתדל להשאירה מחוץ לאור הזרקורים. בשנת 2007 עברה המשפחה להתגורר באחוזה המשתרעת על שטח של 6,500 מטר רבוע בשווייץ, בסמוך לאגם ז'נבה.
ראלף שומאכר, אחיו הצעיר של מיכאל, היה גם הוא נהג מרוצים והתחרה במקביל אליו בפורמולה אחת. סבסטיאן שטל, אחיו החורג, היה גם הוא נהג מרוצים. מיק, בנו הצעיר, החל להתחרות בקארטינג בשם "מיק בטש", שם משפחתה הקודם של אימו, על מנת שלא למשוך תשומת לב. בשנת 2015 החל להתחרות בסבב הפורמולה 4 ובשנת 2016 סיים במקום השני בסבב האיטלקי ובסבב הגרמני. בשנת 2017 עבר להתחרות באליפות אירופה בפורמולה 3 וזכה באליפות בשנת 2018. בשנת 2020 זכה באליפות הפורמולה 2.התחרה במשך שתי עונות בסבב הפורמולה 1 בקבוצת האס.
תארים והוקרה
במהלך הקריירה זכה שומאכר במספר רב של תארים. בשנת 2002 זכה להכרה מצד אונסק"ו על תרומתו המתמשכת לספורט ועל תרומתו להעלאת המודעות לחינוך ילדים. בכך הצטרף לרשימה של שמונה ספורטאים שזכו להכרה דומה, ביניהם פלה וסרגיי בובקה. באותה שנה זכה לראשונה בפרס הספורט העולמי של לוריוס לספורטאי השנה ובשנת 2004 זכה בפרס בפעם השנייה. בנוסף לשתי הזכיות, היה מועמד לפרס עוד ארבע פעמים.
על הישגיו המתמשכים בספורט ועל תרומתו לקידום נושא הבטיחות במרוצים הוענקה לשומאכר בשנת 2006 מדליית זהב מטעם ארגון ה-FIA. בשנת 2007 החליטה הנהלת מסלול הנורבורגרינג לקרוא לפניות 8 ו-9 במסלול על שמו (שומאכר S). מחווה דומה נעשתה בשנת 2014 במסלול המרוצים בבחריין. בשנת 2007 זכה בשני פרסי נסיך אסטוריאס על תרומתו לספורט ועל תרומתו למטרות הומניטריות.
בשנת 2008 מונה על ידי התאחדות הכדורגל השווייצרית כשגריר המדינה לקראת משחקי יורו 2008.
בשנת 2010 העניק לו פרנסואה פיון, ראש ממשלת צרפת, את אות לגיון הכבוד.
הכנסות
במשך מרבית העונות בהם התחרה היה שומאכר מהנהגים המובילים את דירוג השכר בענף. בשנת 2004 עמד שכרו השנתי בקבוצת פרארי על 80 מיליון דולר. על פי דירוג פורבס באותה שנה הוא היה השני ברשימת הספורטאים המרוויחים בעולם אחרי טייגר וודס. בשנת 2010 חתם בקבוצת מרצדס, תמורת סכום נמוך, יחסית, של 9.5 מיליון דולר (7 מיליון אירו) לעונה. בעונתו השלישית בקבוצה עלה הסכום ל-30 מיליון דולר לעונה. לאחר פרישתו בסיום עונת 2012 הוערך הונו בכ-823 מיליון דולר, הספורטאי השני בדירוג.
נדבנות
שומאכר, חובב הכדורגל, ארגן מספר משחקי צדקה למען מטרות שונות ויזם את אירועי "אלופים לצדקה" (Champions For Charity), משחק כדורגל בהשתתפות כוכבים שונים בהם נהגי מרוצים ושחקני כדורסל. משפחתו המשיכה לקיים את האירוע גם בשנים שלאחר פציעתו.
בתרבות
כדמות פופולרית זכה שומאכר למספר אזכורים בתרבות. בשנת 1998 הוציא התקליטן הדני די. ג'יי ויסאג' (DJ Visage) את השיר "פורמולה". השיר, שידוע יותר בשם "שומאכר", היה להיט מועדונים ואף צעד מספר שבועות במצעד המוזיקה ההולנדי. בסרט האנימציה "מכוניות" משנת 2006 מופיעה דמות המכונה "המכונית של מיכאל שומאכר". הדמות מגיעה למוסך של לואיג'י וגורמת לו להתרגשות רבה. שומאכר דיבב את הדמות בקולו בגרסה האנגלית של הסרט. בשנת 2008 השתתף בסרט "אסטריקס ואובליקס באולימפיאדה" (Astérix aux Jeux Olympiques) בתפקיד שומיקס, נציג השבטים הגרמאניים במרוץ הסוסים.
במהלך השנים יצאו שלושה ספרי ביוגרפיה רשמיים. שניים נכתבו על ידי כריסטופר הילטון והשלישי נכתב על ידי סאבין קאם, המנהלת האישית של שומאכר לאורך השנים. בנוסף, יצאו עשרות ספרי ביוגרפיה לא רשמיים.
מרוצים
‡ בסיום העונה נענש בביטול כל תוצאות העונה † לא סיים את המרוץ, אך דורג לאחר שהשלים 90% מהמרחק.
ז'אן כהן
דוקטור ז'אן כהן (ברומנית: Jean Cohen; 1910 - ? ) היה עורך דין ופעיל ציוני מרכזי ביהדות רומניה, מנידוני משפטי הציונים ברומניה.
כהן בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט ובעל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת רומא. היה פעיל כעורך דין בלשכת אילפוב, ברומניה ובעל חברות שונות למסחר בינלאומי בתחום הכימיה והעץ. ב-1932 נרשם לארגון renașterea (הלידה מחדש) והיה חבר בהנהגת הארגון עד 1936. מ-1936 ועד 1938 היה חבר בהנהגת המפלגה היהודית הרומנית ובהמשך מזכיר כללי שלה.
ברומניה קמה מפלגת הציונים הכלליים ביום 24 בינואר 1947 ובוועד הפועל שלה היו ז'אן כהן, דוקטור Marcu R. Cohin, לאון יצהר ומישל לייבה. בשנים 1939 - 1940 היה חבר בוועד הפועל הציוני. בשנים 1945 - 1947 היה מזכיר כללי של הקונגרס היהודי העולמי - מגזר רומניה.
בתקופת שואת יהודי רומניה ושואת יהודי צפון טרנסילבניה פעל כהן להצלת יהודים וכאשר נוסד בבוקרשט הוועד לסיוע והצלה של הפליטים הוא נכלל בין מרכיביו, כולם מנהיגים ציונים. כאשר נעצרו בסיביו 74 צעירים יהודים במחנה גרמני, ארגן כהן את הימלטותם אל ארד, שם צוידו בתעודות ונשלחו הלאה, אל בוקרשט, כדי לעשות את דרכם אל ארץ ישראל. פליטים יהודים מצפון טרנסילבניה ומדינות מרכז אירופה זלגו אל רומניה בדרכים לא חוקיות וכאשר שלטונות רומניה הפילו בפח מאה פליטים כאלה והעלו אותם במרמה על רכבת, שנועדה להגיע להונגריה (משם היו משלחים אותם אל מותם), כהן, שהיה איש אמונו של אברהם לייב זיסו, נשלח לסינאיה, שם פגש את מיכאי אנטונסקו והצליח לשכנע אותו לתת הוראות להשבת הרכבת מהגבול ההונגרי. בין הניצולים ברכבת זו היה גם מנחם צבי קדרי, חתן פרס ישראל עתידי.
חוקתיות
ברוב המדינות מוגדרת חוקה המגדירה את עקרונות היסוד של המשטר ואת זכויות האזרח במדינה. זהו המסמך המשפטי הגבוה והמחייב ביותר במערכת החוקים.
בחלק מהמדינות מוסמכים בתי משפט לפסול חוק שנחקק על ידי הרשות המחוקקת בנימוק שאינו חוקתי או בנימוקים אחרים. לעיתים מוסמך לכך בית משפט מיוחד לחוקה שזוהי סמכותו העיקרית. במדינות אחרות הבורר בסוגיות חוקתיות הוא בית המשפט העליון.
במדינות הבאות לא מוגדרת חוקה: הממלכה המאוחדת, ישראל, ניו זילנד, סן מרינו, ערב הסעודית וקנדה. במדינות אלה הוגדר אוסף של חוקי יסוד המשמש את המערכת המשפטית במקום חוקה כבסיס לבדיקת חוקתיות.
בתי משפט בישראל יכולים לפסול בכל הערכאות, במקרים שהם מוצאים זאת לנכון, חוקים של הכנסת, כאשר יש בהם סתירה לחוק יסוד, ובפרט חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וכן על סמך עקרונות נוספים. בפועל, עיקרה מתבצע בבית המשפט העליון.
ביקורת שיפוטית
במדינות שבהן מוקנית לבית המשפט או למועצה חוקתית סמכות ביקורת שיפוטית, עשוי כל חוק שנחקק על ידי בית המחוקקים להיות מוכרז כבלתי חוקתי על ידי הגוף המוסמך לברור בענייני חוקה. כאשר גוף זה קובע כי חוק כלשהו סותר את החוקה, הוא מכריז שהחוק אינו חוקתי, ולמעשה פוסל את החוק כולו או חלקו. הליך זה, שבו הרשות השופטת מבקרת את פעולתן של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת, נקרא ביקורת שיפוטית.
פרט לחקיקה, פעולות אחרות של גופי שלטון עשויות להיות מוגדרות כבלתי חוקתיות, אם הן סותרות את החוקה או את חוקי היסוד. לדוגמה, אם בחוקה קבועה הגנה על חירותו של האזרח, מעצר שרירותי שלו בידי המשטרה עשוי להיחשב בלתי חוקתי.
המקרה הראשון הידוע של ביקורת שיפוטית הוא בהגדרת החוקה של הרפובליקה הפרתנופאית משנת 1799, בה הוגדר גם בית משפט לחוקה. רפובליקה זו הייתה קיימת רק במשך 6 חודשים, ולאחר מכן נכבשה בידי ממלכת סיציליה.
פסק דין מרבורי נגד מדיסון הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, שהתקבל ב-24 בפברואר 1803, ובו נקבעו עקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס יחויב לעלות בקנה אחד עם החוקה. התקדים גם קבע את בית המשפט העליון כמוסד המבקר את החוקים הפדרליים על בסיס פרשנותו לחוקה.
ישנן מדינות ללא חוקה מוסדרת, בהן ישראל וקנדה, שהגדירו אוסף של חוקי יסוד ובית המשפט העליון משתמש בו כבסיס לדיונים בנושאי חוקתיות. גם מערכת המשפט הבריטית הגדירה אוסף של חוקי יסוד המשמש לבדיקת חוקתיות, אולם בבריטניה אין לבית המשפט העליון סמכות לפסול חוקים, אלא רק לבחון את החוקים, להציע תיקונים ולהחזיר אותם לדיון בפרלמנט. למרות זאת, בריטניה מחויבת לאמנה האירופית לזכויות אדם (גם אחרי שפרשה מהאיחוד האירופי) ובית המשפט האירופי לזכויות אדם יכול לקבוע שחוקים בריטיים סותרים את האמנה ובכך לבטל את תוקפם בפועל. כדי למנוע מצבים כאלה, בפרלמנט הבריטי קיימת ועדה לזכויות אדם, שמייעצת לפרלמנט כיצד להתאים הצעות חוק לאמנה.
במספר מדינות, בהן שווייץ (ברמה הפדרלית) והולנד בית המשפט העליון רשאי לקבוע כי חוק הוא לא חוקתי, אך אין לו סמכות לפסול חוקים על בסיס זה. שווייץ, הולנד ואחרות מחויבות לאמנה האירופית לזכויות אדם. כך שגם אזרחים בשלושת המדינות הללו יכולים לערער על חוקי המדינות שלהם לבית המשפט האירופי לזכויות אדם, ואם זה מוצא שהם סותרים את האמנה הוא מורה לרשויות בארצם לפעול בסעיפים הסותרים לפי האמנה ולא לפי החוקים.
בישראל
בהחלטת הררי משנת 1950 הוחלט כי חוקתה של מדינת ישראל תחוקק פרקים פרקים, בחוקים מיוחדים שייקראו "חוקי יסוד". עד לשנת 1992 נחקקו מספר חוקי יסוד העוסקים בעיקר בהסדרת הסמכויות של רשויות השלטון: הכנסת, בתי המשפט והממשלה. הוצעו מספר הצעות לחוקי יסוד העוסקים בזכויות אדם, אך אלו לא צלחו בשל חוסר הסכמה לגבי הזכויות שייכללו בהם. למעט המקרה הייחודי בבג"ץ ברגמן, לא נפסלה חקיקה ראשית הסותרת חוק יסוד.
עד למהפכה החוקתית לא נהגה בישראל ביקורת שיפוטית סדירה על חוקי הכנסת.
בשנת 1992 נחקקו שני חוקי יסוד העוסקים בזכויות האדם: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, וחוק יסוד: חופש העיסוק. חוקים אלו צורפו לחוקי היסוד הקיימים. חוקים אלו כללו "פסקת הגבלה" לפיה אין לפגוע בזכויות המעוגנות בהם, אלא "בחוק, לתכלית ראויה, ומטעמים של טובת הכלל" (חוק יסוד: חופש העיסוק) או "בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש" (חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו). חוק יסוד: חופש העיסוק אף כלל "הוראת שריון" לפיה אין לשנותו אלא ברוב מוחלט של חברי הכנסת.
בפסק דין בנק המזרחי, משנת 1995, נפסק לראשונה כי חוקי היסוד מהווים תחליף לחוקה במדינת ישראל וכן נקבע שבית המשפט העליון יכול לבטל חוקים של הכנסת שסותרים את חוקי היסוד. התהליך של חקיקתם של חוקי היסוד ופרשנותם בפסק דין המזרחי מכונה "המהפכה החוקתית".
בשנת 2012 פסק בג"ץ שחוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל") אינו חוקתי, ובכך מנע את הארכת תוקפו על ידי הכנסת. באופן דומה, בשנת 2017 נפסק בבג"ץ חוק הגיוס שהתיקונים בחוק שירות ביטחון המאפשרים אי-גיוס בני ישיבות לצה"ל אינם חוקתיים.
רגמפין
רָגָמָפִין (באנגלית: Ragamuffin) הוא גזע של חתול הבית.
היסטוריה של הגזע
ראשיתו של הגזע בשנות 1960, כאשר אן בייקר מקליפורניה עסקה בפיתוח מספר גזעי חתולים חדשים. בתחילת 1994 החליטה אחת הקבוצות שעבדה עם בייקר להפסיק את השותפות. על פי החוזה המחייב בין הקבוצה לבייקר, במקרה שהקבוצה קוטעים את השותפות, עליהם לעקר או לסרס את החתולים שברשותם או לשנות את שם הגזע עליו עבדו. חברי הקבוצה העדיפו את האפשרות השנייה. הם ערבבו את גזעי ה-"Cherubims" וקראו לגזע החדש בשם "רגמפין". השם נבחר בגלל מוצאם של החתולים - כולם התפתחו מחתולי רחוב (Ragamuffin באנגלית: פרחחי רחוב חביבים).
בפברואר 1994 רשמה ה-ACFA, אגודת חובבי החתולים בארצות הברית, את הרגמפין בתור גזע נסיוני וכיום (מרץ 2007) מוכר הגזע על ידי מספר אגודות חתולים (כולל ה-ACFA) כגזע לכל דבר.
מבנה כללי
הזכרים מסוגלים להגיע למשקל של כ-13 ק"ג. פרוותם באורך בינוני וצבעה מורכב ממגוון רחב של צבעים ודוגמאות, כגון לילך, לינקס, מינק, שחור, אפור ולהבה.
החתול מגיע לבגרות בגיל 3–4.
ג'רלד פוזנר
ג'רלד פוזנר (באנגלית: Gerald Posner; נולד ב-1954), עיתונאי חוקר וסופר אמריקאי, יהודי במוצאו (מצד אביו). חקר פרשות שהתרחשו במאה העשרים ופרסם עליהן ספרים. ידוע כחוקר רצח קנדי שפרסם ספר מסכם על פרשת הרצח מפרספקטיבה של 30 שנה, ומסקנתו כי הרצח תוכנן ובוצע על ידי אדם יחיד - לי הארווי אוסוואלד, וכי לא היו כל קשר או קונספירציה בקשר לרצח הנשיא.
מהלך חייו
פוזנר נולד בסן פרנסיסקו לאב יהודי ולאם נוצרייה. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולאחר מכן למד בבית ספר למשפטים. הוסמך כעורך דין בשנת 1978. הוא היה בן 23 בלבד כאשר משרד עורכי דין יוקרתי בוול סטריט בחר להעסיקו במסגרתו. בשנת 1980 ייסד משרד עורכי דין עצמאי יחד עם חבר. בעת שפוזנר טרח על תביעה של ניצולי ד"ר יוזף מנגלה, הרופא מאושוויץ, הוא החל להתעניין בנושא זה והוציא לאור בשנת 1986 את ספר הביכורים שלו, "מנגלה: הסיפור האמיתי". מאז הפך לעיתונאי-חוקר ולסופר. הוא ערך כתבות כעיתונאי עצמאי (פרילנסר) בערוצי החדשות הגדולים של הטלוויזיה האמריקאית: CNN, CBS, FOX, NBC וערוץ ההיסטוריה.
פוזנר פרסם גם מאמרים בעיתונים וכתבי-עת אמריקאים רבי-השפעה: ה"טיים מגזין", ה"ניוזוויק", ה"ניו יורקר", ה-Wall Street Journal וה-U.S. News & World Report.
לאחר ספרו הראשון פרסם תשעה ספרים נוספים, כולם פרי תחקיר בנושאים לאומיים ובינלאומיים.
ספרו הנודע ביותר הוא "תיק סגור" משנת 1993, בו ניסה להפריך את שלל תאוריות הקונספירציה בקשר לרצח הנשיא קנדי ששטפו את ארצות הברית במשך עשרות שנים, לתמוך במסקנות וועדת וורן בקשר ל"יורה הבודד" (Lone Gunman) ולהצביע על לי הארווי אוסוולד כאשם יחיד ברצח הנשיא.
ג'רלד פוזנר נשוי לסופרת טרישה פוזנר, העוסקת בכתיבה בנושאי בריאות האשה, תרבות הגוף, אופנה והיחסים בין המינים. בני הזוג מתגוררים בפלורידה ובמנהטן.
זיקתו ליהדות
פוזנר אינו מסתיר את מוצאו היהודי, וקורא לעצמו "יהודי למחצה" (half jewish). אשתו טרישה היא בת למשפחה יהודית קונסרבטיבית מבריטניה. שניים ממחקריו של פוזנר הוקדשו לנושא השואה. האחד, מחקרו על יוזף מנגלה, אותו פרסם ביחד עם ג'ון וייר (John Ware), מפיק טלוויזיה שהפיק סרטים תעודיים על מנגלה, כספרו הראשון: "מנגלה - הסיפור המלא" שראה אור בשנת 1986. השני, אודות בניהם של מנהיגי גרמניה הנאצית, אותו פרסם בספרו: "ילדי היטלר - בניהם ובנותיהם של מנהיגי הרייך השלישי משוחחים על אבותיהם ועל עצמם" משנת 1991.
ספרו אודות בניהם של הנאצים הבכירים כולל ראיונות עם בנו של רודולף הס, שהגן בשיחה על אביו, עם הדה גרינג בתו של הרמן גרינג שאמרה לפוזנר על אביה: "הוא היה איש טוב והוא תמיד יחסר לי. זה כל שעליך לדעת". מאידך אחד משני בניו של הנס פרנק, המושל הנאצי של שטח הכיבוש הנאצי בפולין (ה"גנרל גוברנמנט") ביטא את הבוז שהוא חש כלפי אביו ואת אי רצונו להיות אב והימנעותו מלהביא ילדים לעולם, באומרו: "לאחר מה שאבי עשה אינני חושב שיש להמשיך את השם פרנק". רולף מנגלה, בנו של יוזף מנגלה סיפר לפוזנר כי את התגמולים מפרסום מסמכי אביו הוא החליט להקדיש לניצולי שואה. כן כלל ספרו של פוזנר גם ריאיון עם בנו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, האיש שניסה להתנקש באדולף היטלר ב-20 ביולי 1944.
בשנת 1998 פרסם פוזנר מאמר אישי במגזין של הניו יורק טיימס, בו הוא מתאר את הלבטים שבהם התלבט כשעמד לרכוש לעצמו "חיפושית" של פולקסווגן.
"תיק סגור"
בספרו הידוע ביותר "תיק סגור" (Case Closed) משנת 1993 סתר פוזנר את כל הספקולציות וגרסאות הקשר ביחס לרצח הנשיא ג'ון פיצ'ג'רלד קנדי. את ספרו הוא כינה "תיק סגור" הואיל והוא ביטא בו את ההשקפה שממצאי דו"ח וורן לא נסתרו על ידי ראיות חדשות וכי כל גרסאות הספקולציה למיניהן היו רק היסטריה המונית, וכי התיק סגור. לגרסאות השונות הוא שם, לדעתו, בספרו "סוף פסוק".
לדבריו, ההתעסקות ברצח לא חדלה לעולם, למן הרגע בו נורו היריות בדילי פלאזה ואף עשרות שנים לאחר מכן. מאות אתרי אינטרנט, אלפי ספרים, ירחונים ועיתונים מיוחדים מתייחסים לרצח ולתאוריות השונות בנוגע לזהות הרוצחים ומניעיהם. האנשים המתעסקים באופן אובססיבי ברצח (ומעלים תאוריות מוזרות בנוגע אליו) כונו על ידיו בכינוי "Buffs" ("משוגעים לדבר", כדוגמת הביטוי "מכורים" בשיח הישראלי), והם מהווים זרם מוכר בדומה לשאר המטורפים לדבר אחד המקובלים בתרבות האמריקנית. גם להם ועידות ואספות, עיתונים וירחונים משלהם.
בספרו הפריך פוזנר את הגרסאות השונות, ובהן במיוחד את גרסתו של דייוויד ליפטון, לפיה נחטפה גופת הנשיא מן המטוס הנשיאותי שהוביל אותה מדאלאס לוושינגטון הבירה ועברה בסתר תהליך ניתוחי ששיפץ אותה, לפני הנתיחה הרשמית, על מנת שהנתיחה הרשמית תסתיר את העובדה כי הנשיא נורה מלפנים. את התאוריה הזאת ראה פוזנר כדמיונית במיוחד.
המחקר היסודי שבא לידי פירוט בספר העמיד את ג'רלד פוזנר בשורה הראשונה של חוקרי רצח קנדי וכראש התומכים במסקנות ועדת וורן ובאשמתו של לי הארווי אוסוואלד כמתנקש יחיד.
מאידך עורר הספר התנגדות עזה מצד חסידי תאוריות הקונספירציה, שכתבו מאמרים רבים ובהם הכפישו את פוזנר ותיארו אותו כשקרן וכמוליך שולל.
המאפיה הסינית
בספרו "אילי מלחמה: האגודות הסיניות החדשות - המאפיה החדשה" משנת 1988 תיאר פוזנר את כוחן העצום של כנופיות צעירים ממוצא סיני השולטות מ"משולש הזהב", משולש הגבולות שבין בורמה, לאוס ותאילנד, על המסחר העולמי בסם הרואין ועל כוחן הגובר בארצות הברית מחוף לחוף.
לוחמה ביולוגית
ספרו "רוצחים-ביולוגיים" משנת 1989, איננו ספר תיעודי כי אם רומן מתח עתידני. בספר מתואר כיצד אנשי הקה גה בה פושטים על תחנה של ה-CIA בלונדון ומשתלטים על אמצעי לוחמה ביולוגית שהיו בה, ומתכוונים להפעילם כנגד ארצות הברית.
המתמודד העצמאי
בספרו "האזרח פרו: חייו ותקופתו" משנת 1996, כתב פוזנר מחקר מקיף על חייו האישים, העסקיים והפוליטיים של רוס פרו, המיליארדר שניסה לחרוג מן השיטה הדו-מפלגתית האמריקאית והתמודד על משרת נשיא ארצות הברית, פעמיים כמועמד עצמאי, במערכות הבחירות של 1992 ו-1996.
רצח גזעני
בספרו "הריגת החלום: ג'יימס ארל ריי ורצח מרטין לותר קינג" משנת 1998 הפריך פוזנר תאוריית קונספירציה שפרחה בארצות הברית מאז רצח המנהיג השחור מרטין לותר קינג ב-4 באפריל 1968, כי מאחורי הרוצח שנתפס והורשע, ג'יימס ארל ריי, עמדו שולחים אלמונים. בעקבות מחקר מפורט של מקורות וראיות טען פוזנר בספרו כי ריי פעל לבדו ולא היה "פתי" תמים שהופלל, וכי מאחורי הרצח לא עמדה שום קונספירציה. עד למותו בשנת 1998 טען ריי כי הוא פעל על פי פקודות של אדם מסתורי ששמו "ראול". פוזנר צייר תמונה אחרת, בהראותו כי ריי היה פושע ושקרן כרוני כל ימיו. העובדות שחשף פוזנר בספרו הפריכו את שקריו של ריי והשמיטו את הבסיס מתאוריות הקונספירציה.
פיגועי 11 בספטמבר 2001
בספרו "בעת שאמריקה נמה את שנתה", שראה אור בשנת 2003 דן פוזנר בקשר של ארגון אל-קאעידה לבצע את התקפות הטרור הגדולות על ארצות הברית. בספר טען פוזנר כי לאיש משפחת המלוכה הסעודית, הנסיך אחמד בן סלמאן בן עבדול עזיז אל סעוד, היו קשרים עם אל-קאעידה והיה לו מידע מוקדם על פיגועי 11 בספטמבר. משפחת המלוכה הכחישה את טענותיו של פוזנר ביחס לנסיך.
תעשיית המוזיקה האמריקאית
בספרו "מוטאון": מוזיקה, כסף, מין וכוח" משנת 2003, חקר פוזנר לראשונה נושא שאיננו היסטורי או מדיני, אלא נושא חברתי, המוזיקה, מן ההיבט הכלכלי והאישי של היוצרים. "מוטאון" (Motown) היא חברת תקליטים אמריקאית. בספר מתאר פוזנר כיצד נוסדה החברה בשנת 1959 על ידי יזם בן 29, ברי גורדי. במרוצת השנים הקליטה החברה אמנים ידועים כדיאנה רוס, מייקל ג'קסון וסטיבי וונדר. לפי פוזנר הדרך לתהילה הייתה כרוכה במאבקי כוח, יחסי מין, ושימוש בסמים. כל זאת בהנהגתו הרודנית והנצלנית של גורדי.
קשרי ארצות הברית עם ערב הסעודית
בספרו "סודות הממלכה - הסיפור הפנימי על הקשר הסודי הסעודי-אמריקאי" משנת 2005 חשף פוזנר את הקשרים העסקיים והקשרים האישיים שבין הממשל האמריקאי לבין בית המלוכה הסעודי. פוזנר חשף בספר לראשונה מערכת סודית, שאותה הוא כינה "יום הדין", שהתקינו הסעודים כדי להגן על שדות הנפט שלהם. בעקבות הספר אסרו הסעודים על ג'רלד פוזנר ועל אשתו טרישה להיכנס לסעודיה.
ספריו
Publisher: Cooper Square Press
Publisher: New York : McGraw-Hill Publisher: McGraw-Hill
Publisher: Random House
Publisher: Anchor
Publisher: Harvest Books
Publisher: Ballantine Books
אגף התקשוב וההגנה בסב"ר
אגף התקשוב וההגנה בסֶבֶ"ר (ראשי תיבות: סביבת הרשת) במטה הכללי של צה"ל הוא הגוף המתווה את מדיניות הקשר, התקשורת, המחשוב, השליטה והבקרה ואבטחת מערכות מידע בצה"ל. אגף התקשוב הוקם ב־3 במרץ 2003, על יסודות חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים. בדומה לאמ"ן ולחילות האוויר והים, אגף התקשוב אמון על בניין הכוח והפעלתו.
ראש האגף הנוכחי הוא האלוף ערן ניב. האגף מורכב ממספר חטיבות: חטיבת ההגנה בסב"ר, חטיבת ההתעצמות, וחטיבת ההפעלה.
האגף מנחה את תחום התקשוב בזרוע היבשה, בחיל האוויר, בחיל הים ובאגף המודיעין, עובדה המוצאת את ביטויה בסמלי זרועות אלו על סמלו של האגף.
מבנה ארגוני
מבנה אגף התקשוב הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), ויחידות עצמאיות אחרות. המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים.
מפקד אגף התקשוב וההגנה בסב"ר הוא ראש האגף, קצין בדרגת אלוף. תחתיו נמצאים חטיבת ההפעלה, האחראית על תפעול הלוחמה הרשתית והספקטראלית; חטיבת ההגנה, האחראית על מניעת חדירות ממערכי התקיפה בסב"ר של האויב למערכות המבצעיות השונות; חטיבת ההתעצמות, הנקראת גם לוט"ם – החטיבה להתעצמות טכנולוגית מבצעית, האחראית על פיתוח מערכות התקשוב של צה"ל ותפעולן; ומנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית, המכונה גם מנהלת ט"ד, אשר אחראית להוביל את מאמץ זה בצה"ל כולו תחת הדירקטיבה של סגן הרמטכ"ל בכלל גופי בניין הכוח בצה"ל תוך השפעה על תהליכים מבצעיים לשם העצמת הקטלניות והאפקטיביות של צה״ל.
עיקר המערכים של האגף מרוכזים בידי החיל היחיד הכפוף לאגף התקשוב: חיל הקשר והתקשוב.
מדובר בתוכנית רב-זרועית, בה משולבים גורמים מבצעיים וטכנולוגיים, שמטרתה להוביל את צה"ל להיות ארגון חדשני, דיגיטלי ומבוסס מידע, וככזה, להשפיע על התהליכים המבצעיים ולהעצים את הקטלניות והאפקטיביות של צה"ל.
היסטוריה
עד להקמת אגף התקשוב במרץ 2003, סמכויותיו היו בעיקר תחת אגף המבצעים במטכ"ל. עם ההתפתחות וגדילת המורכבות של המערך התקשובי והטכנולוגיה בצה"ל היה צורך בריכוז של מאמצי התכנון והנחיות הפעילות וסדר העדיפויות התקשוביות בצה"ל. הקמתו של אגף במטה הכללי, דבר הקורה לעיתים רחוקות, שייעודו עיסוק בנושא התקשוב, הייתה ביטוי לדגש ששם צה"ל על מחשוב, תקשורת נתונים ועל שליטה ובקרה, לאחר עבודת מטה שנעשתה על ידי בני גנץ, מפקד גיס בפיקוד הצפון באותה התקופה.
בדצמבר 2005 החליט הרמטכ"ל דן חלוץ להעביר את הכפיפות של חיל תקשוב מאגף התקשוב לזרוע היבשה, כחלק משינוי ארגוני כולל בצה"ל, שבמסגרתו הועברו גם חילות אחרים לזרוע היבשה. מלחמת לבנון השנייה הייתה המלחמה הראשונה שבה נטל חלק אגף התקשוב. בתחילת שנת 2008 החזיר הרמטכ"ל גבי אשכנזי את חיל התקשוב לאגף התקשוב.
אגף התקשוב נמצא בליבת העשייה הצבאית בתחומי התוכנה, הקשר והטכנולוגיה. פעילות זו מוצאת את ביטויה באופן בולט במיוחד בשני העשורים האחרונים, נוכח כניסת הטכנולוגיה והמיחשוב בצורה נרחבת לפעילות הצבאית. משימות האגף, מעבר לנושאי הקשר הקלאסי, הם טכנולוגיה, מיחשוב, הגנה בסב"ר והצפנה. האגף הוא הצעיר מבין אגפי המטכ"ל ואנשיו פועלים לשמור על עליונות טכנולוגית בעולם התוכנה והמחשוב.
ביולי 2013 החל התהליך המכרזי להעתקת יחידות אגף התקשוב ממקומם במרכז המדינה אל קריית התקשוב שתוקם באר שבע וזאת במסגרת תוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב.
זרוע הסב"ר
זרוע הסב"ר היא זרוע שתוכננה להקמה בצה"ל, שהייתה צפויה להיות אחראית על הפעלת הכוח במרחב הקיברנטי (סייברספייס) ועל לוחמת רשת (סייבר) התקפית והגנתית.
עם כניסתו של גדי איזנקוט לתפקיד הרמטכ"ל הוא הטיל על ראש אגף המודיעין, הרצי הלוי, לעמוד בראש צוות רב-זרועי לבחינת שיפור האפקטיביות המבצעית במימד הסב"ר. ביוני 2015 הורה איזנקוט על הקמת הזרוע בתוך שנתיים. את הליך התכנון והקמת הזרוע ליווה צוות היגוי מטכ"לי שכלל בין השאר את ראש אגף התכנון וסגן הרמטכ"ל. לתחומי אחריותה של הזרוע תוכננו לעבור תחומים שנמצאים באחריות אגף המודיעין ואגף התקשוב, בהם תחום הגנת הסב"ר, תחום לוחמת רשת, תחומי איסוף מודיעין ותכנון מבצעי הנוגעים בזירה הקיברנטית.
בינואר 2017 נדחתה הקמת זרוע הסב"ר, והאחריות ההתקפית לתחום הסב"ר הושארה באגף המודיעין, כאשר מטה הסב"ר הצה"לי, שהיה תחת סגן הרמטכ"ל, הוכפף לאגף התקשוב.
במאי 2017 שונה שם אגף התקשוב לאגף התקשוב וההגנה בסב"ר, בהתאם עודכן גם סמל האגף וחיילי האגף קיבלו כומתה בצבע תכלת כהה.
סמלים וכומתה
ב-17 בספטמבר 2017 חנך אגף התקשוב וההגנה בסב"ר תג יחידה חדש. צורתו היא עיגול והרקע הוא מטריצה של ספרות 0 ו-1 המייצגות דיגיטציה של מחשבים ואת המרחב הקיברנטי. עליו מוטבע ברק אדום, סמל לתחום הקשר, התקשוב והתקשורת. בחזית מוטבע סמל המטה הכללי של צה"ל כסמל להשתלבות מערך התקשוב והסב"ר בכל מערכי צה"ל.
החל מ-17 בספטמבר 2017 חיילי האגף משתמשים בכומתה בצבע תכלת כהה. ראש האגף, האלוף נדב פדן אמר כי.
החל משנת 2018 תגי היחידה של יחידות התקשוב בפיקודים המרחבים כוללים את סמל הפיקוד במקום סמל המטכ"ל.
פולקסמרינה
פולקסמרינה (גרמנית: Volksmarine) היה הצי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. הוא היה חלק מצבא העם הלאומי.
היסטוריה
עם פתיחת המלחמה הקרה והפסקת שיתוף הפעולה בין בעלות הברית, הוחלט על חימושה מחדש של גרמניה והסובייטים החלו בהקמת צי מזרח גרמני.
בשנת 1956 צבא העם הלאומי הוקם והמשטרה העממית של הים הפכה לחלק ממנו תחת השם "כוחות הצי של צבא העם הלאומי" (Verwaltung Seestreitkräfte der NVA) בשעה זאת הארגון מנה כ-10,000 איש. בשנת 1960 שונה שמם לפולקסמרינה. במשך השנים הבאות הצי התעצם בהדרגה, רוב הספינות שלו נבנו בגרמניה המזרחית. רק הספינות להגנת החופים וספינות הטורפדו המהירות נקנו מברית המועצות, הליקופטרים וסיירות עזר נקנו מפולין.
הפולקסמרינה היה מעורב בעימות קצר עם הצי הפולני בשנת 1988 בעקבות מחלוקת על גבול ימי, המחלוקת נפתרה בסופו של דבר על ידי שתי הממשלות.
הפולקסמרינה, כמו שאר צבא העם הלאומי התאחד עם הבונדסוור בשנת 1990 אחרי איחוד גרמניה. הספינות הכי חדשות של הפולקסמרינה נמכרו למדינות זרות, שאר הספינות נמכרו כגרוטאות להתכה. אל השירות בצי המאוחד של גרמניה (שנקרא דויטשה מרינה) לא נכנסה אף ספינה מפולקסמרינה.
פעילות
הפולקסמרינה פעל במסגרת "הצי הבלטי המאוחד" של מדינות ברית ורשה. זירת הפעילות העיקרית שלו הייתה בים הבלטי ומשימתו במקרה של מלחמה הייתה לשמור על נתיבי השייט פתוחים לתגבורת סובייטית ולהשתתף בתקיפות על חופים של מדינות עוינות. הפעילות בעיתות שלום התמקדה בסיורים שבוצעו על ידי שולות מוקשים וספינות מעקב אלקטרוניות.
בריגדת החוף השישית הייתה אחראית על אבטחת חופיה של גרמניה המזרחי ופיקוח על הספינות הנכנסות והיוצאות למדינה.
ארגון
מפקדת הפולקסמרינה (Kommando der Volksmarine) הייתה ממוקמת ברוסטוק, היא פיקדה על הכוחות הבאים:
הרכב
נכון לשנת 1990 כלל פולקסמרינה : 110 ספינות קרב (ספינות טילים, ספינות טורפדו, נחתות חמושות, שולות מוקשים וספינות סיור), 69 ספינות עזר, 20 מטוסי תקיפה מסוג סוחוי 17, 24 מסוקים (16 מיל מי-8 ו8 מיל מי-14).
פנטסיה (סרט)
פנטסיה (באנגלית: Fantasia) הוא סרט הנפשה מבית וולט דיסני שיצא לאקרנים ב-13 בנובמבר 1940.
ייחודו של הסרט בכך שמשולבות בו הנפשה ומוזיקה קלאסית כאשר המוזיקה היא הקו המנחה להנפשה ולא להפך. כמו כן הסרט לווה בהנפשה קצרה ללא דיבור כלל.
הסרט מורכב משמונה יצירות מוזיקליות המנוגנות בידי תזמורת פילדלפיה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי אשר מלווים חלק מהקטעים באופן מקביל להקרנתם. בתחילת יציאתו לאקרנים הוא נחל כישלון בקרב הקהל, אך ברבות השנים ביקורות היללו אותו וקהל רב החל צופה ומתאהב בסרט, אשר יצא בגרסה מחודשת וכן נוסף לו סרט המשך בשם "פנטסיה 2000". הסרט המקורי זכה להכלל בין עשרת סרטי ההנפשה הגדולים של המאה.
הקריין בדיבוב העברי של הגרסה המקוצרת של הסרט היה אלכס אנסקי, והטקסטים עובדו על ידי שפרירה זכאי. בשנת 2010, לרגל 70 שנה להפקתו, דובבה הגרסה המלאה של הסרט באולפני אלרום, תחת פיקוחו של שרון כהן. הקולות שהשתתפו בגרסה זו היו: רמי ברוך בתפקיד מארח הסרט דימס טיילור, ואוהד שחר בתפקיד מיקי מאוס והמנצח לאופולד סטוקובסקי. בכך, הפך הסרט, למעשה, לסרט היחיד שדובב מחדש לשפה העברית. כל יתר סרטי דיסני שהחלו לצאת בשפה העברית החל משנת 1988 (הראשון היה "ספר הג'ונגל") לא דובבו מעולם מחדש בשל ערכם הנוסטלגי והעברית הנאותה שנכללה בהם ומפני שאיכותם נשארה טובה ועדיין הם נותרו בארכיון. זה הדיבוב היחיד של שפרירה זכאי שדובב מחדש (פרט לסדרה של דיסני ״בת הים הקטנה״ שדובבה מחדש בגלל בעיות עם המאסטר של האודיו העברי המקורי).
טוקאטה ופוגה בד' מינור (יוהאן סבסטיאן באך)
קטע זה בעל צלילים שהופכים לדמויות מופשטות בצבעי כחול וזהב, מרקדים וחוזרים לצלילים ריקים, תוך שהמוזיקה מתחלפת לפי המראה.
מפצח האגוזים (פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי)
קטע זה מציג את שינויי העונות באביב, בסתיו, בקיץ ובחורף ביער ואת החיים ביער משוררים ריקודים ידועים.
שוליית הקוסם (פול דיקא)
כשנדמה היה שמיקי מאוס איבד את הפופולריות שלו לטובת דונלד דאק בשנות השלושים המאוחרות הגיע מקטע זה וטרף את הקלפים.
מיקי מאוס בתפקיד חייו כשולייתו של קוסם מופקד על העלאת דליי מים ממעמקי באר אל עבר מעלה הטירה. לאחר שהתעייף מעבודת ההעלאה מחליט מיקי לנסות את אחד מקסמי המכשף על מטאטא בפינת החדר. להפתעתו המטאטא מתעורר לחיים וממלא את דרישותיו של מיקי להעלות דליי מים מהבאר מעלה. המטאטא המכושף מבצע את אותה הפעולה (הבאת המים מן הבאר) שוב ושוב ללא הפסק. מיקי תחילה מרוצה מעבודת המטאטא, אך כשהחבית מתמלאת והמטאטא ממשיך בשלו, מיקי מנסה לעצור בעדו ולבסוף, ביאושו, מחליט להיפטר ממנו על ידי כך שיבתר אותו לשניים עם גרזן, אך במקום זה המטאטא "מתרבה" ויוצא מכלל שליטה. המטאטאים ממשיכים למלא את מעלה הטירה במים מהבאר ולבסוף מביאים להצפתו של אזור הטירה במים. מיקי משתדל למצוא את הלחש הנכון לביטול הקסם, אך המים הגואים גורפים אותו, יחד עם ספר הלחשים, אל מערבולת שהוא עצמו אינו יכול להיחלץ ממנה. למזלו הרב מגיע הקוסם מבעוד מועד, מבטל את הקסם שהשתבש ומשיב את מיקי מאוס לתפקידו האמיתי - שוליית קוסם נבער שניסה לשווא לחדור אל מסדר הקוסמים.
שמו של הקוסם, ין סיד (Yen Sid), הוא השם דיסני (Disney) בהיפוך אותיות.
ין סיד מתואר כקוסם מבוגר בעל זקן לבן הלובש גלימות ארוכות. המנפישים ציירו בו חלק מתווי פניו של וולט דיסני והבעות פניו של דיסני (בעיקר המבט עם הגבות המורמות).
הפואמה הסימפונית מאת פול דיקא נכתבה בהשראתה של הפואמה "שולית הקוסם" שכתב הסופר והמשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה.
בעקבות ההופעה של מיקי בסרט, הוא כיכב בתלבושת של שוליית הקוסם באזור שנות התשעים בסרטון של קלטות הווידאו של דיסני, כשדמותו מופיעה כך בתחילה. ואף הוא כיכב בלוגו הראשון של "דיסני טון" שמשודרת בארצות הברית.
פולחן האביב (איגור סטרווינסקי)
קטע זה מתאר את היצורים הראשונים שהחלו בכדור הארץ החל מדגים קדומים שהחלו לעלות ליבשה ועד לדינוזאורים ופטרוזאורים מעופפים ואף העוף הקדום ארכאופטריקס. הסרט מציג דינוזאורים הרועים כשלפתע מגיע טירנוזאורוס רעב ומרושע ומבריח את שאר היצורים, למעט סטגוזאורוס איטי שמנסה להתקיף אותו עם זנבו אך נטרף. לאחר מכן האזור מתייבש לחלוטין ועדרי דינוזאורים נעים בחיפוש מים עד להכחדתם.
הקטע מתחיל בהפסקה של הנגינה ואז מתחילה מנגינת ג'אם סשן של ג'אז המבוצע וצלילי קלרינט משתנים.
הסימפוניה הפסטורלית (לודוויג ואן בטהובן)
המשתתפים בקטע זה לקוחים מן המיתולוגיה היוונית - פגסוס, הסוס המכונף, הקנטאורים, יצורים שחציים אדם וחציים סוס, קופידונים ועוד. המוזיקה מלווה סצנה שחלקה הראשון שלוו ומאושר - הסוסה המכונפת יוצאת לראשונה עם הסייח הרך שנולד לה לטיסת בכורה, בנות הקנטאורים מתייפות בעזרת הקופידונים לקראת בוא הקנטאורים הגברים, וכאשר אחת מהן נשארת בודדה, חשים הקופידונים למצוא את הקנטאור, שגם הוא לא מצא את המיועדת לו, ומפגישים ביניהם. בכל שורים יופי ושלווה, עד שזאוס, אבי האלים, מחליט לעורר סערה. הפייסטוס מחשל למענו ברקים בזה אחר זה, והסערה פורצת בכל עוזה. הכל נמלטים למצוא מחסה. הסוסון הרך כמעט נסחף ברוח העזה, אך אמו מצליחה לאחוז בו ולהביאו למקום מבטחים, וגם דיוניסוס השיכור עב הכרס עם חמורו הזעיר מסתתרים בסופו של דבר. אז חולפת הסערה, הכל נרגעים ושבים לחגוג, והנה חולפת מרכבת השמש עם הליוס אל השקיעה, ליל כוכבים נפרש על הארץ ועוד יום תם.
התנין וההיפופוטמית (מחול השעות של אמילקארה פונקיילי)
את רקדני השחר בבלט המקורי של פונקיילי מחליפים כאן הרקדנית מאדמואזל אופאנובה ולהקת יענים בנעלי פוינט, את רקדני היום מחליפים הבלרינה הייאסינת וחבורת היפופוטמיות בחצאיות קצרצרות, את רקדני הערב מחליפים אלפנצ'ין וקבוצת פילים מפריחי בועות, ואת רקדני הלילה מחליפים חבורת תנינים מרושעים המונהגים על ידי בן עלי-גאטור, שמתאהב בהייאסינת ההיפופוטמית, וגורר את כל המשתתפים לגראנד פינאלה משעשע.
לילה על הר קירח (מודסט מוסורגסקי) / אווה מריה (פרנץ שוברט)
כשמגיע הלילה יוצא צ'רנאבוג, שד אפל ודמוי שטן, לחגוג על הר גבוה החולש על כפר קטן ואוסף אליו את נשמות אנשי הכפר, ההרפיות, הסטירים, השדים, רוחות הרפאים והשלדים להילולה של כשפים. עם עלות השחר צ'רנאבוג חוזר לצורתו הקודמת, צורת פסגת ההר, ומשאיר אחריו כפר ריק ודומם כאשר מתוכו יוצאים זמן קצר לאחר מכן זוגות של מאות אנשים עם נרות בידם ושרים את תפילת אווה מריה המסמלת את האור המנצח בסופו של דבר את האפלה.
ייחודו של הסרט
הסרט העלה את קרנם של נגני המוזיקה מחדש כאשר העביר לקולנוע, שהיה פופולרי מאוד באותם ימים, את חוויית הנגינה שנזנחה בתקופה זאת לטובת סרטי בידור קצרים בקולנוע. הסרט העמיד את הצופה בפני ז'אנר חדש של קולנוע - לא עוד מעקב אחרי קווי העלילה, שחקנים ראשיים, דיבור בין הדמויות כי אם סרט אשר מורכב כולו מלחנים. הסרט סוחף את הצופה לתוך חוויה מחשבתית שבה פטריות מדמות סינים מרקדים, בעלי חיים רוקדים, דגים נבהלים, מטאטאים מהלכים ועוד, אשר לכולם נגיעה ברגש זה או אחר באדם (כגון אומץ, פחד ואושר).
מבחינה טכנית, היה זה הסרט הראשון בהיסטוריה אשר הפסקול שלו היה סטריאופוני ולא מונופוני. היה זה גם הסרט הראשון בו השתמשו בטכניקת הקלטה רב-ערוצית - על פי דרישתו של וולט דיסני בעצמו. הטכניקה הזו פותחה במיוחד לסרט זה על ידי טכנאי הבית של אולפני וולט דיסני - ויליאם א. גאריטי. היא נקראת עד היום בשם פאנטסאונד, והיא נחשבת למולידתה של שיטת הסראונד. כמו כן, בעבודה על סרט זה השתמשו לראשונה בהיסטוריה בערוץ קליק לסנכרון הקלטות רב ערוציות עם הסרט, ולהעלאות.
טריוויה
סרט ההנפשה-מוזיקלי האיטלקי "אלגרו נון טרופו" (1976), עם הנפשה של ברונו בוזטו, הוא פרודיה על הנאיביות של "פנטסיה", ובו זמנית הוא גם מחווה לסרט.
מועצת הפירות
מועצת הפירות הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הפירות הנשירים בישראל. המועצה הוקמה בשנת 1960 ומוזגה לתוך מועצת הצמחים בשנת 2003.
דיונים על הקמת מועצת הפירות התקיימו כבר בתחילת 1958. על פי התוכנית, מועצת הפירות כללה את ענפי ענבי המאכל, בננות, פירות סובטרופיים והפירות הנשירים. הקריאות להקמת המועצה התגברו לאחר שבקיץ 1959 היו בשוק עודפי יבול גדולים בפירות הקיץ. בלמרחב טענו שהקמת ההמועצה נדרשת כדי להעביר רווחים עודפים מהסוחרים אל היצרנים והצרכנים. ב-15 במאי 1960 הסמיכה הממשלה את שרי החקלאות והמסחר להרכיב את מועצת הפירות. בסוף 1960 חתם שר החקלאות על צו האוסר נטיעת עצי פרי ללא היתר ממועצת הפירות. במועצה היו 40 חברים, נציגי המגדלים, הסוחרים, הצרכנים (2 חברים) ומשרדי הממשלה הכלכליים.
יו"ר המועצה הראשון היה שלמה כנרתי שהיה גם סגן מנכ"ל משרד החקלאות. בשנות ה-60 וה-70 כיהן כמנהל המועצה, יוסף גורס ממעיין צבי. בשנת 1974, בהתאם לחוק מועצת הפירות שנכנס לתוקפו, מונה חיים מולכו ליו"ר המועצה. בשנת 1983 פרש יוסף גורס מתפקיד מנכ"ל המועצה ובמקומו מונה עזרא מאיר.
המועצה עסקה בחלוקת רישיונות לנטיעות חדשות, תוך מריבות בין גורמים שונים למי יינתנו הרישיונות. המועצה פעלה לאכוף את החלטותיה ופנתה לבית המשפט נגד חקלאים שנטעו ללא היתר.
המועצה ייצגה את מגדלי הפירות בפני הממשלה, בדרישה למשטר מיסוי נח לתוצרי פרי ולסיוע ממשלתי.
במשך שנים בקשה הממשלה להקטין את מספר מועצת הייצור. בשנת 1968 התקיים משא ומתן על איחוד המועצה עם מועצת הגפן. המועצה אוחדה בשנת 2003 עם מועצת הירקות והמועצה לשיווק פרי הדר להקמת מועצת הצמחים, והייתה לענף הפירות במועצה זו.
המועצה הוקמה כחברת מניות והפעילה סמכויות פיקוח על פי החוק לפיקוח על מצרכים ושירותים. אולם הפעלת סמכויות כפייה נתקלה בבעיות משפטיות ועל כן משרד החקלאות בקש לחוקק חוק מיוחד המסדיר את פעילות מועצות הייצור, ובהם מועצת הפירות. אולם גיבוש החוק נתקל בקשיים. בתחילת 1963 מחו אנשי התאחדות האיכרים נגד נוסח החוק בטענה שהוא ייטיב עם התעשיינים. בסוף 1969 התנגדו הסוחרים הסיטונאיים לחוק בטענה שהחוק המוצע יביא לנישולם. החוק חוקק סופית ביולי 1973.
אל הרפין
אל הרפין (1862 - 3 בינואר 1947) היה אמריקאי שנודע בציבור בתור "האיש שלא ישן לעולם".
ביוגרפיה
אל הרפין חי בטרנטון ניו ג'רזי וטען שלאורך כל חייו מעולם לא ישן. הסיבה לכך אינה ידועה בוודאות, אך ייתכן שחוסר יכולתו לישון נבעה מפציעה של אימו מספר ימים לפני היוולדו.
ידיעה על מצבו החריג פורסמה בניו יורק טיימס ב-29 בפברואר 1904:
הרפין מת ב-3 בינואר 1947 ולפי הדיווחים היה בין 94 במותו (נתון הסותר את שנת הלידה שלפיו במותו היה בן 86). לאחר מותו פורסמה עליו ידיעה נוספת בניו יורק טיימס:
ניקולה ווקר
ניקולה ווקר (באנגלית: Nicola Walker; נולדה ב-1970) היא שחקנית בריטית. ידועה מהופעה במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה משנות התשעים ואילך. היא מוכרת בעיקר בזכות תפקידה כרות אוורשד בדרמת הריגול "ספוקס". בנוסף היא משחקת בתיאטרון בקולנוע וברדיו. זוכת פרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה בהצגה "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה".
ביוגרפיה
ווקר נולדה בסטפני שבלונדון. היא החלה את קריירת המשחק שלה באוניברסיטה במסגרת "קיימברידג' פוטלייטס", יחד אתה היו בצוות התסריטאי דייוויד וולסטנקרופט והקומיקאית סו פרקינס. ב-1997 שיחקה בתפקיד החשוב הראשון שלה בטלוויזיה בסיטקום Chalk (גיר) של סטיבן מופאט, בדמות המורה סוזי טרוויס. היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כגון "דיאל ופסקו", "ג'ונתן קריק", "Pie in the Sky" וכן בסדרה "Broken News".
ב-1997 גילמה את דמות בלשית המשטרה סוזן טיילור בסדרת המתח "Touching Evil" של רשת ITV, בה כיכבה לצידו של רובסון גרין. היא השתתפה בשתי סדרות ההמשך בשנים 1998 ו-1999. עוד ב-1999 הופיעה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "הרכבת האחרונה", ששודרה ב-ITV, ונכתבה על ידי התסריטאי מתיו גרהאם שהיה בין התסריטאים שכתבו לסדרה "ספוקס".
ב-2003 הצטרפה ווקר לצוות הקבוע של סדרת הטלוויזיה "ספוקס" בעונתה השנייה. היא גילמה את דמותה של רות אוורשד עד העונה החמישית, שאז בהיותה בהריון עם ילדה הראשון עזבה את הסדרה. ב-2009 חזרה ווקר לתפקידה ב"ספוקס" והשתתפה בעונות השמינית והתשיעית.
בקולנוע היו לה תפקידי משנה קטנים. הבולט שבהם היה בסרט "ארבע חתונות ולוויה אחת" בתפקיד הזמרת המעצבנת ששרה בחתונה הראשונה את השיר "Can't Smile Without You". ב-2004 השתתפה בעיבוד הקולנועי של הסדרה הקלאסית "כנפי הרעם".
ב-2008 הופיעה בתיאטרון הלאומי במחזה 'Gethsemane' מאת דייוויד הר.
ב-2009 שיחקה בתפקיד המשרתת בעיבוד של "טבעת החנק", סיפור מאת הסופר הנרי ג'יימס, בכיכובם של מישל דוקרי וסו ג'ונסטון. ב-2010 גילמה את דמות אשתו של רוצח בדרמת המתח "לותר".
בדצמבר 2010 החלה לגלם ב"תיאטרון הלאומי" את דמותה של רייצ'ל במחזה "Season's Greetings" מאת המחזאי אלן אייקבורן. ב-2011 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "Being Human" בתפקיד עובדת סוציאלית.
ב-2015 כיכבה ווקר בסדרת הדרמה של ITV "בלתי נשכח" בתפקיד פקד בילוש קאסי סטיוארט. באותה שנה שיחקה במיני-סדרת הפשע הבריטית "ריבר" ברשת BBC One בתפקיד הסמלת בילוש ג'קי סטיבנסון.
חיים אישיים
ווקר נשואה לשחקן ברנבי קיי ולהם בן משותף.
יחסי ג'יבוטי–גרמניה
יחסי ג'יבוטי–גרמניה הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת ג'יבוטי ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1978. החשיבות שגרמניה מייחסת ליחסים עם ג'יבוטי הודגשה על ידי פתיחת שגרירות גרמניה בג'יבוטי באביב 2010. ג'יבוטי, מצידה, פתחה שגרירות בברלין בסתיו 2011, והשגריר שלה הואמן בסוף נובמבר 2011.
סברה (ליקר)
"סברה" הוא ליקר ישראלי מבית יקבי בנימינה בעל 30 אחוזי אלכוהול.
סברה שוקולד תפוז
כליקר ישראלי נבחר שמו מהצורה האנגלית של הכינוי צבר ליהודי יליד ישראל, ובהתאם לכך תוכנן להיות מיוצר מפרי הצבר, אולם טעם זה לא עבר את מבחני הטעימה ולכן הוסב לטעם שוקולד מריר-תפוזים מתקתק, ובזמנו נחשב כמתנה נחשקת מישראל. כוסית ליקר סברה הוגשה לכל נוסעי אל על בכל טיסותיה במשך כעשור.
בפועל, הופק הליקר מתפוז סיני (קומקוואט) ופולי קקאו שמוצו והושרו באלכוהול.
סברה קפה
במסגרת שיתוף פעולה עם חברת סיגראם הוציאו יקבי כרמל ליקר סברה בטעם קפה. ליקר סברה בטעם קפה מבוסס על השריית פולי קפה קלוי טחונים באלכוהול.
אסיסט
אסיסט (באנגלית: Assist, מהמילה Assistance - עזרה) הוא מונח בכדורסל אשר מתאר מסירה לשחקן בדרך לקליעת סל שדה, ונזקף כנתון סטטיסטי לזכות השחקן המוסר. בניגוד לרישום נתונים סטטיסטים כגון נקודות, הגדרת מהלך כאסיסט אינה מוחלטת, ונתונה במידת מה לשיקול דעתו של רשם הסטטיסטיקה. מסירה יכולה להיחשב כאסיסט גם אם השחקן הקולע כדרר בטרם הזריקה לסל, אם כי ההגדרה הראשונית של אסיסט לא כללה מקרים אלה. רק המסירה הישירה לשחקן הקולע נרשמת לאסיסט, כך שלא יכול להירשם יותר מאסיסט אחד עבור כל סל שדה (בניגוד למקובל בענף ההוקי קרח, למשל).
לרוב, שחקנים בעמדת הרכז מוסרים יותר אסיסטים מאשר שחקנים בשאר העמדות, מאחר שתפקידם המרכזי הוא ניהול משחק ההתקפה. עם זאת, גם שחקנים מובילים מעמדות אחרות המשמשים כעוגן ההתקפי של קבוצתם משיגים אסיסטים רבים, ולעיתים אף מובילים בקבוצה בקטגוריה זו. הסמול פורוורד לברון ג'יימס, לדוגמה, הוביל את קבוצתו בממוצע אסיסטים למשחק בכל אחת מעונותיו בליגה, מלבד עונת הרוקי. בעבר, עמדת הסנטר הייתה הדומיננטית ביותר ומשחק ההתקפה של קבוצות רבות נוהל על ידי שחקני הפנים, שצברו אסיסטים רבים. הסנטרים ביל ראסל ו-וילט צ'מברלין, לדוגמה, היו שניים ממוסרי האסיסטים המובילים ב-NBA לאורך שנות ה-60, כשהאחרון אף הוביל את מוסרי הליגה בעונת עם 702 אסיסטים בסך הכול. במידה מסוימת יש לשחקני פנים יתרון במסירת אסיסטים, מאחר שהם מחזיקים בכדור בקרבת הסל, מה שמעניק להם זווית מסירה רחבה לשאר שחקני קבוצתם.
שיא האסיסטים בליגת ה-NBA למשחק אחד שייך לסקוט סקיילס, שמסר 30 אסיסטים כרכז קבוצת אורלנדו מג'יק בניצחון קבוצתו את דנוור נאגטס ב-30 בדצמבר 1990. שיאן האסיסטים ב-NBA הוא ג'ון סטוקטון, שמסר לאורך הקריירה 15,806 אסיסטים בסך הכול, כולם במדי יוטה ג'אז. ממוצע האסיסטים למשחק הגבוה ביותר שייך לשחקן העבר מג'יק ג'ונסון, שמסר 11.2 אסיסטים בממוצע למשחק לאורך הקריירה.
מונסון
מוֹנסוּן הוא מונח במטאורולוגיה המתייחס לרוב לזרימות אוויר עונתיות קבועות המתהוות בתת היבשת ההודית עקב הפרשים תרמיים (הפרשי-טמפרטורות קבועים) בין הים ליבשה. ניתן להתייחס גם למונסונים במקומות אחרים בעולם, שכן ההגדרה ההידרולוגית למונסון היא ירידת ממטרים בעונה קבועה ומסוימת.
המונסון יכול להיווצר הן בעונה היבשה והן בעונה הגשומה, במהלך עונת הקיץ מעל הגוש היבשתי, הנוטה להתחמם במהירות, מתהווה מסת אוויר חמה ביחס לאוויר האוקיאני הקריר יחסית, ולכן מתהווה זרימת אוויר מן הים אל היבשה. לרוב זרימה זו נושאת בחובה לחות רבה, אשר עם עלייתה לרום מתעבה וניתכת אל הארץ כ"גשמי מונסון".
תופעה הפוכה מתרחשת בעונת החורף, אז מתהווה זרימה יבשה קרה ודלה בלחות, שלרוב מלווה בהתהוות רמה תרמית.
המקור הראשוני של המילה מונסון הוא המילה הערבית "מַוְּסִם" (موسم) - "עונה". המונח מונסון היה בשימוש לראשונה באנגלית בהודו כדי לתאר את הרוחות העונתיות במפרץ בנגל והים הערבי שבדרום-מזרח הגורמות לממטרים כבדים באזור. בהידרולוגיה מתייחסים לכל מצב שבו אזור מקבל את מרבית הגשמים שלו בעונה מסוימת כאל "גשם מונסוני".
ישראל מושפעת בעונת הקיץ משלוחה של מערכת המונסון ההודית, היוצאת למפרץ הפרסי (ומכאן שמו, "האפיק הפרסי") ומשם ללבנט הציקלוגנטי.
מחקרים מהתקופה האחרונה מצביעים על כך ששינויי האקלים אחראיים לשינויים מרחיקי לכת בתדירותם ובעוצמתם של המונסונים בתת-היבשת ההודית.
הבחירות לפרלמנט האירופי 2009
הבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו ב-27 המדינות החברות באיחוד האירופי ב-4 ביוני עד ה-7 ביוני 2009, כללו את בחירתם של 736 חברי הפרלמנט האירופי אשר נבחרו לייצג את 500 מיליון אזרחי האיחוד האירופי.
שיטה
בהתאם לאמנת ליסבון, המושבים בפרלמנט מוקצים לכל מדינה בהתאם לגדול אוכלוסייתה. בשש מהמדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, צרפת, אירלנד, איטליה, פולין ובריטניה), הטריטוריה הלאומית מחולקת למספר אזורי הבחירה. במדינות החברות הנותרות, המדינה כולה מהווה מחוז הבחירה אחד. כל המדינות קיימו את הבחירות לפרלמנט במסגרת בחירות יחסיות.
ימי הבחירות
הבחירות במדינות האיחוד, נערכו על פני ארבעה ימים, כאשר:
מפלגות מתחרות
שש מפלגות עיקריות התחרו בבחירות:
תוצאות
270px|ממוזער|תוצאות הבחירות [[4 ביוני עד 7 ביוני 2009 לפרלמנט האירופי:
סברה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אאו-היידהאוזן
אאו-היידהאוזן (בגרמנית: Au-Haidhausen) הוא רובע בעיר מינכן. הרובע ממוקם מול אזור העיר העתיקה של מינכן על הגדה המזרחית של נהר האיסר. האזור היו מיושב עוד מתחילת המאה ה-9. הרובע הוקם בשנת 1854.
הרובע משתרע על פני 4.22 קמ"ר. נכון לשנת 2022 הכיל הרובע 63,355 תושבים.
בנוסף להיות אזור מגורים הרובע, אשר ממוקם בקרבת תחנת מינכן-מזרח, הוא גם אזור בילוי פופולרי אשר מושך אליו עשרות אלפי מבלים בכל סוף שבוע ואשר מכיל לא מעט ברים ומועדונים.
הרובע ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה בהתקפות האוויריות שאירעו במהלך ה-24 ו-25 באפריל 1944.
אתרים בולטים
מוקדי עניין בולטים בתחום הרובע:
תיטמר ממרסבורג
תיטמר (בגרמנית: Thietmar) או דיטמר (Dietmar, Dithmar) (25 ביולי 975 – 1 בדצמבר 1018) היה בישוף העיר מרסבורג (Merseburg) והיסטוריון גרמני בימי השושלת האוטונית.
חייו
תיטמר היה בנו של זיגפריד, הרוזן מוַולְבֶּק (Walbeck), והיה קרוב של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא התחנך בקוודלינבורג (Quedlinburg) ובמגדבורג, התמנה לראש מנזר ולבק בשנת 1002, ושבע שנים מאוחר יותר לבישוף העיר מרסבורג. הוא נטל חלק מסוים במאורעות הפוליטיים בתקופתו; ב-994 הוא הוחזק כבן ערובה בידיהם של הנורדים, וטעם מטעמה של המלחמה.
תיטמר נפטר ב-1 בדצמבר 1018, ונקבר בקתדרלת מרסבורג.
הכרוניקה של תיטמר
בין השנים 1012–1018 חיבר תיטמר כרוניקון בן שמונה כרכים, אשר עוסק בתקופה שבין 908–1018. לשם חיבור התקופה המוקדמת יותר בקורות, נעזר תיטמר בחיבור Res gestae saxonicae sive annalium libri tres של וידוקינד מקורביי (Widukind von Corvey), בחיבור Annales Quedlinburgenses ובמקורות נוספים; החלק המאוחר יותר בכרוניקה הוא פרי ידע אישי שלו.
הסגנון הלטיני והסידור הכללי אינם עומדים בסטנדרטים גבוהים, בעיקר – כפי שחושף כתב היד המקורי – מפני שתיטמר המשיך להכניס תיקונים ותוספות לטקסט גם לאחר השלמתו. נוסף על כך, אין הוא מבדיל תמיד בין עיקר וטפל.
אף על פי כן, הכרוניקה מהווה מקור מוסמך להיסטוריה של סקסוניה שתחת שלטונם של הקיסרים אוטו השלישי והיינריך השני. אף פרט מידע אינו מושמט, אולם הפרטים העשירים ביותר שניתנים בחיבור מתייחסים לבישופות מרסבורג, ולמלחמות נגד הוונדים ונגד הפולנים.
כתב היד המקורי של היצירה הועבר ב-1570 לדרזדן. בעקבות הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה ניזוק כתב היד קשות, ורק מספר דפים נותרו ללא פגע. מהדורת פקסימיליה מלאה יצאה לאור בדרזדן בידי ל' שמידט (L Schmidt) קודם לכן, ב-1905.
מהדורות
Thietmari Merseburgensis episcopi Chronicon:
איטליה
אִיטַלְיָה (בשמה הרשמי: הָרֶפּוּבְּלִיקָה הָאִיטַלְקִית; באיטלקית: Repubblica Italiana, "רֵפּוּבְּלִיקָה אִיטַלְיָאנָה" בחלק מהשפות האירופיות ההיגוי והכתיבה: אִתַּלְּיַה או אִיתַּלְּיַה) היא ארץ ומדינה בדרום אירופה, המכסה את רוב חצי האי האפניני, ואזורים נוספים. היא כוללת למעלה מ-20 איים, הגדולים שבהם הם סיציליה וסרדיניה. מצפון היא תחומה על ידי הרי האלפים, שם היא גובלת בצרפת, בשווייץ, באוסטריה ובסלובניה. בצפון-מרכז המדינה נמצאת המדינה הזעירה סן מרינו, ובמרכז המדינה, בתוך העיר רומא, נמצאת קריית הוותיקן. בשל צורתה הגאוגרפית המזכירה מגף היא מכונה "ארץ המגף". איטליה היא מולדת העם האיטלקי.
איטליה הקדם-רומית והאימפריה הרומית
בארץ שבה שוכנת היום המדינה התרחשו פעילויות אנושיות רבות-חשיבות בזמנים הפרה-היסטוריים, וברבים מחלקיה נמצאים אתרים ארכאולוגיים חשובים.
לפני התפתחות התרבות הרומית וכיבוש איטליה בידי רומא, שכנו באיטליה מספר עמים מקומיים, שזו הייתה ארץ מושבם לפחות מאז עידן הברונזה. מלבד העמים המקומיים כגון האטרוסקים או הלאטינים מייסדי האימפריה הרומית, התיישבו באיטליה בני יוון הראשונים, החל מהמאה השמינית לפנה"ס. מקומות התיישבותם היו בעיקר בסיציליה ודרום איטליה, והם קיימו סחר ענף עם תושבי איטליה ואגן הים התיכון כולו.
בתוך האימפריה הזו צמחה הנצרות, שנהנתה מקידום מעמדה בתקופתו קונסטנטינוס, ובהמשך הפכה לדתה הרשמית של האימפריה, ובעקבות זאת של כל אירופה. הכנסייה הקתולית והאפיפיורים שעמדו בראשה השפיעו ושלטו על איטליה במשך מאות שנים, גם לאחר נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5 לספירה.
ימי הביניים
לאחר המאה החמישית, בזמן נדידת העמים הגדולה, חוותה איטליה מספר פלישות מבחוץ אשר חוללו בה הרס גדול. הראשונים שפלשו אליה היו השבטים הגרמאניים הברברים. כבר בשנת 488 נכבשה איטליה בידי שבט האוסטרוגותים הגרמאני, וב-555 בידי האימפריה הביזנטית. ב-568 כבשו הלנגוברדים הגרמאנים את רוב איטליה וב-774 סיפח קארל הגדול את מלכות הלנגוברדים לממלכת הפרנקים. תחת שלטון הפרנקים הוכנס הפיאודליזם לאיטליה והיא נחלקה לדוכסיות מורשתיות.
בשנת 827 כבשו האע'לבים את סיציליה, בשנת 828 פלשו הסרצנים לאיטליה, וכ־230 שנה מאוחר יותר (בשנת 1057) פלשו אליה הנורמנים וכבשו את הדרום ואת סיציליה. בשנת 1176 הביסו ערי לומברדיה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו, ובשנת 1183 הגיעו להסכם שלום המכונה שלום קונסטאנס ובו הכיר הקיסר בעצמאותן של ערי לומברדיה.
בצפון הצליחו באותה תקופה קיסרי גרמניה ליצור רוח של רגיעה באזור. מספר ערים איטלקיות ניצלו את המצב כדי להשיג עצמאות. מסוף המאה ה-11 ביקשו סוחרים רבים באיטליה שהתעשרו לצאת משעבוד האדונים הפיאודלים, ובמשך הזמן הצליחו לצבור כוח פוליטי ומדיני רב במספר ערים. המאבק לעצמאות רבה התחדש במאה ה-13 עם המאבק שבין האפיפיור לקיסר. ערים אלו ניצלו את המצב, הרחיבו את תחומי ריבונותן וחיזקו את מעמדן בכלכלת אירופה. במאה ה-14 נוצרו חיכוכים רבים בין הערים, ומוסד האפיפיורות חדל לפעול ברומא ועבר לפעול בדרום צרפת.