cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה גוטהלף
ביוגרפיה
בשנת 1938, עקב משבר אידאולוגי (התנגדותו לפרוד בתנועת העבודה העברית), עזב את התנועה ואת הקיבוץ, עבר לתל אביב, והצטרף למפא"י ולמערכת העיתון "דבר". עבד בעיתון שנים רבות וערך את ספרי השנה של העיתון. לאחר הפילוג במפא"י היה חבר בסיעה ב' (לימים "אחדות העבודה") ולאחר מכן חזר למפ"ם והיה חבר במרכז המפלגה. פרסם מאמרים וספרים בהם "ספר השומרים", "תורת המעשה ו"תורת פרויד והמרקסיזם". הרצה גם בתחנת השידור "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל". עם הזמן פרש שוב ממפ"ם וחזר למפא"י. בזמן "פרשת לבון" תמך בפנחס לבון ועל כן פרש מההסתדרות וממוסדותיה. בשנים 1965–1970 שימש כעורך ראשי של העיתון "דבר".
אגודת הקייזר וילהלם
לאחר מלחמת העולם השנייה ירשה אגודת מקס פלאנק את תפקידיה ומחקריה של האגודה.
יהודה גוטהלף
ביוגרפיה
גוטהלף פרסם קשת רחבה של מאמרים, תרגומים ומסות. רובם ככולם בנושאי תנועת העבודה בארץ ותנועות הפועלים בעולם. חלק מהם כונסו בספריו. בחלק מפרסומיו חתם בשם העט שלו "י. עזריה". בשנת 1958 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות. ספריו עוסקים בתנועת העבודה העברית והעולמית כמו "דמוקרטיה ומנהיגות" ב-1961, "החברה הישראלית במבחן התקופה" ב-1964, "סוגיות בחברה" ב-1976, "תנועת העבודה, יריביה ובעלי בריתה" ב-1981 ועוד.
אגודת הקייזר וילהלם
היסטוריה
אגודת הקייזר וילהלם הוקמה בשנת 1911 על מנת לקדם את מדעי הטבע, כחלק ממגמה של הקמת מוסדות עצמאיים שאינם מנוהלים על ידי המדינה.
מפרץ דרייקס
מפרץ דרייקס (באנגלית: Drakes Bay) הוא מפרץ הממוקם לחוף מדינת קליפורניה שבארצות הברית. המפרץ ממוקם 48 ק"מ צפונית לסן פרנסיסקו. רוחבו של המפרץ 13 ק"מ והוא ממוקם בסמוך ללשון הים דרייקס.
אגודת הקייזר וילהלם
היסטוריה
בהנהגת והכוונת האגודה עמדו מדענים בולטים, בהם פריץ הבר (חתן פרס נובל לכימיה, 1918), אלברט איינשטיין (חתן פרס נובל, 1921), פטר דביי (חתן פרס נובל לכימיה, 1936), אוטו האן (חתן פרס נובל לכימיה, 1944), ולתר בותה (חתן פרס נובל לפיזיקה, 1954).
מפרץ דרייקס
המפרץ נקרא על שמו של סר פרנסיס דרייק, לאור הסברה כי דרייק עגן במקום בשנת 1579. בתקופה שבה נשלטה קליפורניה על ידי ספרד נקרא המפרץ בשם "פוארטו דה לוס רייס" (Puerto De Los Reyes).
אגודת הקייזר וילהלם
היסטוריה
המימון לאגודה הושג ממקורות פנימיים וחיצוניים. בתוך גרמניה גויסו כספים מאנשים פרטיים, מהתעשייה ומהממשלה, וכן באמצעות 'ארגון החירום של המדע הגרמני'. מחוץ לגבולות גרמניה הייתה זו קרן רוקפלר אשר העניקה לסטודנטים מלגות לימודים לשנה אחת, לכל מכון שהם בחרו (בניגוד לאוניברסיטאות, מוסדות קייזר וילהלם לא היו מחויבים רשמית ללמד תלמידים).
יהודה גוטהלף
לקריאה נוספת
מאמרים:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אגודת הקייזר וילהלם
היסטוריה
אגודת הקייזר וילהלם ומרכזי המחקר שלה היו מעורבים במחקר, ניסוי וייצור של נשק, הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה יוליוס האלרוורדן, ראש מחלקת חקר המוח במכון קיבל מוחות של אסירי מחנות השמדה שנהרגו.
ב-2001 נודע כי לאגודת הקייזר וילהלם שלח ד"ר מנגלה את תוצאות "מחקריו" ובעקבות זאת פרסם המכון הכרזת התנצלות רשמית בפני העם היהודי, על הסבל שנגרם לו בחסותו.
אחרי מלחמת העולם השנייה
עם תום מלחמת העולם השנייה איבדה האגודה את מיקומה המרכזי בברלין ולכן פעלה ממקומות אחרים, ביניהם גטינגן. נשיא המכון אלברט ווגלר התאבד באפריל 1945 לאחר מכן הובא מקס פלאנק ממגדבורג לגטינגן לשמש כנשיא. לאחר מכן היה נשיא המכון הפרופסור אוטו האן. ב-1946 שונה שמה לאגודת מקס פלאנק.
אבי סינגולדה
אברהם (אבי) סינגולדה (נולד ב-8 ביוני 1959) הוא גיטריסט ישראלי, הנחשב לאחד מגדולי הגיטריסטים הישראליים. אביו של אדם סינגולדה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1959 בירוחם למשפחה עם רקע מוזיקלי (אביו היה נגן חתונות). בגיל שש החל לנגן במנדולינה, ובגיל תשע בגיטרה. בילדותו האזין למוזיקה והרבה לתרגל טכניקות כדוגמת אלו ששמע בלהקות "דיפ פרפל", "כוורת", "הביטלס", ועוד.
בעת שירותו בלהקה צבאית עבר להתגורר בתל אביב. בשנת 1989 ניגן בהרכב "חתול שחור" שניגן באלבומו (בעל אותו שם) של זאב טנא, בשנה זו גם ניגן כגיטריסט בהרכב הנגנים של עוזי חיטמן, תחת ניהול מוזיקלי של ננסי ברנדס.
בשנת 1991 הצטרף ל"קריזה", להקתו של דוד קריבושי, וניגן עם אריאל זילבר עד 1992. ב-1992 הצטרף ללהקתו של שלמה ארצי לאחר יציאת האלבום "ירח", ומאז הוא מלווה את ארצי ברציפות בכל מסעות ההופעות שלו ומנגן בכל אלבומיו. כמו כן הקליט סינגולדה באופן קבוע עם יגאל בשן החל מהאלבום "כאן באמצע החיים" (1994). הוא מקפיד להופיע מדי שנה בפסטיבל עין גב לזמר העברי וללוות את כל המופע המרכזי.
סינגולדה עבד בנוסף עם מספר רב של אמנים ישראלים, ביניהם אייל גולן, ארקדי דוכין, אריק איינשטיין, נורית גלרון, עוזי חיטמן, דודו פארוק, עומר אדם, שרית חדד וחנן בן ארי.
סינגולדה מנגן בעיקר בהקלטות, עם שורה ארוכה של אומנים ישראלים. בהקלטותיו מרבה סינגולדה לשלב סגנונות שונים, כגון מוזיקה קלאסית, ג'אז ועוד.
סינגולדה אף נפגש עם המפיק ג'ורג' מרטין מהביטלס, שביקש כי סינגולדה יצטרף למופע עליו הוא ינצח, שיציג גרסאות כיסוי לשירי הביטלס. סינגולדה ניגן במופע זה סולו בגיטרה קלאסית של השיר "Here Comes the Sun".
סינגולדה הופיע יום אחד באנגליה ולאחר מספר ניסיונות, הצליח לפגוש את הגיטריסט בריאן מיי של להקת קווין ורכש ממנו את אחת הגיטרות המיוחדות שלו.
בשנים 2006–2007 לימד סינגולדה גיטרה בבית ספר רימון.
בשנת 2010, במסגרת מופע יום העצמאות של אתר MAKO ו"רשת ג'" של קול ישראל, זכה סינגולדה במשאל גולשים במקום הראשון. באותה שנה הוא השתתף באלבום של ליאור דוידי.
בשנת 2011 השיק לראשונה את המופע "סינגולדה וחברים", שבו הוא מנגן את קלאסיקות הגיטרה שגדל עליהן, מיצירותיהם וביצועיהם של דיפ פרפל, גארי מור, סנטנה, לד זפלין, אריק קלפטון, ג'ימי הנדריקס, הצלליות, כוורת (ובעיקר יצחק קלפטר - "צ'רצ'יל"), הביטלס ועוד. ב-2015 יצא לאור דיסק בשם זה, שבמרכזו קטעים אינסטרומנטליים (אפאצ'י של הצלליות ומחרוזת של "כוורת"), והוא מכיל שירים בביצוע מיקה שדה, גילן שחף וקרן טננבאום. איתם מופיעה גם נעמי, המלווה את השירים בנגינה על כינור ובשירת רקע. בהופעות שלו הוא נוהג לשלב ילדים, שאותם הוא מדריך בנגינה.
סינגולדה הגיש עד לשנת 2018 את התוכנית המוזיקלית "אני גיטרה", לתוכנית הופקו 5 עונות שכללו 175 פרקים, ושודרה בטלוויזיה החינוכית, כעת משודרת בשידורים חוזרים בערוץ המחודש של החינוכית כאן חינוכית.
סינגולדה עובד רבות עם אמנים בתחום המוזיקה החסידית ומשתף פעולה עם מוזיקאים ומפיקים בתחום הזה, ובהם עם מונה רוזנבלום, יוסף משה כהנא ויואלי דיקמן. הוא הופיע ב"אוסף סיפורי קרליבך" ושיתף פעולה עם הרב שבתי סבתו בהפקת הדיסקים "משירי אהודנו".
סינגולדה מנגן, בין השאר, בגיטרה חשמלית, קלאסית, אקוסטית ובוזוקי.
חיים אישיים
סינגולדה נישא ב-1981 לזוהר. לזוג שני בנים - רועי, שהוא רופא, ואדם מייסד ומנכ"ל של חברת טבולה. קום (Taboola), ענקית הייטק להמלצת תכנים באינטרנט. אחיו הצעיר, גולן סינגולדה, אף הוא גיטריסט שמלווה את מרגלית צנעני בהופעותיה.
עזראל (קומיקס)
עזראל (באנגלית: Azrael) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס "באטמן" ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Batman: Sword of Azrael #1 אוקטובר 1992 והיא נוצרה על ידי הכותב דניס אוניל והמאייר ג'ו קסאדה. שמו מבוסס על מלאך המוות עזראל.
ביקום DC החדש שנוצר לאחר אירועי "פלאשפוינט", דמותו של מייקל ליין כלל לא הוצגה וז'אן-פול ואלי הוצג מחדש בחוברת Batman & Robin Eternal #9 מפברואר 2016. הוא נראה שומר על בסיס מסדר סנט דיומא בכלא פנה דורה השוכן באי סנטה פריסקה, ונלחם ברובין האדום, הברדס האדום וביין כאשר הם חקרו בדבר פעילותם של המסדר.
בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה גותהאם, דמותו של תיאו גאלאבן מגולמת בידי השחקן ג'יימס פריין, והוא צאצא של משפחת דיומא וחבר במסדר של סנט דיומא, אשר מתמרן גורמים שונים בגות'אם סיטי במטרה להפוך לראש העיר. הוא מצליח במזימתו, אך נהרג בידי ג'ים גורדון ואוסוולד קובלפוט. גופתו מובאת למתקן המחקר "הגבעה האינדיאנית", שם הוא מוקם לתחייה בידי פרופסור הוגו סטריינג' ללא זיכרונותיו. סטריינג' גורם לו להאמין כי הוא מלאך המוות עזראל, מחמש אותו בחרב ובחליפת שריון ושולח אותו להתנקש בחיי ג'ים גורדון. הוא נהרג בידי בוץ' גילזין.
ישיבת חזון נחום
ישיבת חזון נחום הייתה ישיבה כלל חסידית בבני ברק בראשות הרב צבי כץ. הישיבה נוסדה בשנת תשמ"ח (1988) כישיבה קטנה, ושלוש שנים לאחר מכן נפתחה אף ישיבה גדולה. הישיבה מנתה מאות בחורים ואברכים. היא נסגרה בשנת תשע"ט (2019) אחרי 29 שנות פעילות.
מאפיינים
הישיבה הוקמה בשנת תשמ"ח על ידי הרב צבי כץ, חסיד סלונים. היא נקראה חזון נחום על שם הרב נחום יואל הלפרין ובניו תמכו בה כלכלית. לפני כן היה הרב כץ ראש כולל שהוקם על ידי הרב הלפרין.
זו הייתה בין הישיבות החסידיות הראשונות שלא השתייכו לחצר חסידית מסוימת, מגמה שהתחזקה בהמשך עם פתיחתם של קהילות ומוסדות כלל חסידיים נוספים. הישיבה שילבה את שיטת הלימוד ה'ליטאית' עם חינוך חסידי. שפת הדיבור בישיבה הייתה עברית ולא יידיש.
המנהל הרוחני היה הרב ישראל אהרונסון והמשגיח הרב אשר זאב ורנר (בנו של הרב חיים ורנר). מנהל הישיבה היה שלמה קוסטליץ חבר מועצת עיריית בני ברק.
שקיעת קרנה של הישיבה
במרבית שנות קיומה בלטה הישיבה בין הישיבות הכלל חסידיות, לצד ישיבת נזר התורה וישיבת חיי משה. בשנותיה האחרונות חל פיחות במעמדה ולמדו בה בחורים פתוחים יותר לדעת ראש הישיבה. בשנת תשע"ח נעשה ניסיון רענון. קבוצה של 70 בחורים סולקה מהישיבה ונותרו בה 70 תלמידים. לקראת שנת הלימודים תש"פ, עקב הרשמה חלשה נסגרה הישיבה והבחורים עברו לישיבות אחרות.
מוסדות
הישיבה הקטנה נמצאת בשכונת זכרון מאיר ולומדים בה כ-80 תלמידים. גם היא בראשות הרב צבי כץ, והמשגיח הוא הרב נחמן יוסף וילהלם, מחבר ספרים תורניים.
בשנת תשע"ו (2016) הקים הרב כץ ישיבה קטנה כלל-חסידית נוספת בשם "טל תורה". לישיבה זו צביון חסידי-שמרני ושפת הדיבור בה הוא יידיש בלבד. הישיבה נוהלה בתחילה על ידי הרב דוד הלברשטאם, בן האדמו"ר מגורליץ. וכיום מנוהלת על ידי הרב מרדכי אריה פרידמן (בן הרב אליעזר דוד פרידמן). באלול תשע"ט נפתחה הישיבה הגדולה טל תורה, ישיבת המשך לבוגרי הישיבה הקטנה, בסגנון דומה. הישיבה מנוהלת על ידי הרב מנחם קאליש, האדמו"ר מאמשינוב ארצות הברית, ונמצאת במבנה ישיבת חזון נחום שנסגרה באלול תשע"ט.
אינטל 8086
8086 הוא מעבד 16 סיביות שפותח על ידי אינטל בשנת 1978. בזכות בחירתו על ידי IBM כמעבד של המחשב האישי הראשון מתוצרתה, קמה בעקבותיו שרשרת המעבדים הנפוצה ביותר כיום, המכונה ארכיטקטורת x86.
אות השעון של ה־8086 נע בין 4.77 ל־10 מגה־הרץ. המעבד בנוי בתצורת תושבת של 40 פינים, עם אפיק נתונים של 16 סיביות, המרובב עם אפיק כתובות של 20 סיביות. יש לו 14 אוגרים בגודל 16 סיביות כאשר ל־4 מהם ניתן לגשת כזוג אוגרי 8 סיביות.
תכנונו מהווה פשרה בין שתי גישות שהיו בזמנו: מצד אחד נדרש מרחב כתובות גדול יותר מ־16 סיביות ומצד שני נדרשה תאימות לאחור עם סט הפקודות של מעבדים קודמים. למשל, חברת "זילוג" המתחרה בחרה בסט פקודות חדש עבור ה־Z8000 ללא תאימות לאחור במעבד הקודם שלה ה־Z80 שהיה פופולרי אף יותר מן המעבדים של אינטל בזמנו. ואילו אינטל בחרה בפשרה: ה־8086 תומך בסט הפקודות של קודמו ה־8080 אבל מוסיף פקודות חדשות הניגשות לאוגרי כתובת חדשים, ומאפשרים גישה לאפיק כתובות של 20 סיביות, תכונה שמאפשרת ל־8086 גישה ל־1 מגה בייט, לעומת 64K של המעבדים הקודמים – 8080 ו־8085 של אינטל, ו־Z80 של זילוג. בחירה זו העניקה ל־8086 תאימות לאחור מסוימת עם תוכנה שנכתבה במקור למעבדים מהדור הקודם.
אחת הגרסאות של ה־8086 היא ה־8088 ששוחרר מייד לאחריו וזהה לו, אלא שיציאת אפיק הנתונים (Data Bus) שלו היא של 8 סיביות במקום 16 סיביות של ה־8086, ולכן גישה לנתונים של 16 סיביות מצריכות שני מחזורי שעון. ה־8088 מאפשר לבנות מערכת זולה יותר, עם ערוץ נתונים כללי ברוחב 8 סיביות במקום 16. ה־8088 הוא המעבד שחברת IBM בחרה עבור המחשב האישי הראשון שלה, ה־IBM PC, ובחירה זו, בסופו של דבר, הביאה לדומיננטיות של אינטל בשוק המעבדים בארבעים השנים הבאות.
מקור שני
בתקופה שיצא ה־8086, לקוחות ציפו מרכיבים מרכזיים, כמו המעבד, שיהיה לרכיב מקור שני (Second source). למעבדים הקודמים של אינטל, אינטל 4004, אינטל 8008 ו־אינטל 8080 היו מקורות שניים, וכך גם ל־8086. בהמשך, חברות נוספות ייצרו "תואמים" ל־8086 בלי רישיון מאינטל. שני המקורות העיקריים מחוץ לאינטל היו AMD, ו־NEC (המעבדים של NEC נקראו V20 ו־V30 בהתאמה ל־8088 ול־8086). חברות נוספות שייצרו תואמי 8086 היו פוג'יטסו, האריס, OKI, סימנס, טקסס אינסטרומנטס, מיצובישי ופנסוניק. כמו כן יוצרו תואמי 8086 בברית המועצות, בשם K1810VM86.
מעבדי עזר
ארכיטקטורת ה־8086 תומכת במעבדי עזר, שמרחיבים את יכולת המעבד, עם פקודות בסט הפקודות ששמורות למעבד העזר. מעבד העזר המוכר ביותר הוא אינטל 8087, לביצוע חישובי נקודה צפה. במחשב ה־PC יש תושבת עבור ה־8087, וביישומים שדורשים מספר רב של חישובי נקודה צפה, אחד השדרוגים הנפוצים הוא הוספת מעבד העזר. חברי המשפחה הבאים המשיכו לכלול מעבד עזר לנקודה צפה – 80287 עבור ה־80286, ו־80387 עבור ה־80386. המעבד 80486 הוצג כשהטכנולוגיה אפשרה לכלול יותר טרנזיסטורים (בערך מיליון) על שבב יחיד, והוא הראשון במשפחה שיחידת החישוב שלו (ALU) יכולה לבצע חשבונות בנקודה צפה במעבד עצמו. ה־8087 פותח באינטל ישראל, בצוות בהובלת רפי נוה, שרשום כממציא על מספר פטנטים הקשורים בשבב. תקן IEEE 754-1985 לביצוע חישובי נקודה צפה, ומהווה את התקן הדומיננטי לחישובי נקודה צפה במחשבים, מבוסס במידה רבה על צורת הייצוג והעיגול שה־8087 מממש.
מורשת
ה־8086 היה הראשון בסדרת מעבדים, שקיבלה מאוחר יותר את הכינוי x86. הסדרה כוללת את: בנקודה זו השושלת מסתעפת, ואינטל פיתחה מעבדים שונים עם יכולות שונות המיועדים לצרכים שונים, כמו דגמים בהם הדגש על צריכת הספק מועטה למחשבי ירך, או דגמים שמיועדים לשרתים, דגמים עם מספר שונה של ליבות וכן הלאה.
ב־2017, ארכיטקטורת X86 היא עדיין אחת משתי הארכיטקטורות הנפוצות ביותר, (לצד ARM, הארכיטקטורה הנפוצה בשימוש בטלפונים חכמים וטאבלטים), והרוב המכריע של השרתים שמניעים את רשת האינטרנט, ורוב מחשבי הירך והמחשבים השולחניים, משתמשים במעבדים מארכיטקטורה זו.
אינטל מקפידה לשמור על תאימות לאחור במעבדים מסדרת x86. עד היום נשמרת תאימות עם ה־8086 עצמו, הממומשת באופן הבא: עם אתחול המעבד, הוא מתפקד במצב פעולה פרימיטיבי של 16 סיביות המכונה "מצב אמיתי" (real mode), שמבחינה מעשית זהה ל־8086 מואץ מאוד (כיום מדובר בהבדל של שלושה סדרי גודל). נדרש מעבר יזום מצד התוכנה ל"מצב מוגן" (protected mode) או למצב פעולה מתקדם אחר כדי לאפשר גישה למרחב כתובות מעבר למגה בייט בודד, סט פקודות מורחב, בקרת הרשאות ושאר תכונות מתקדמות (בהתאם למעבד). המעבד הראשון בסדרה שתמך בעבודה במצב מוגן היה ה־80286. היסטורית, השימוש במצב אמיתי נמשך בפועל במחשבים מבוססי x86 שנים לא מעטות לאחר שה־8086 התיישן ויצא לחלוטין משימוש. הסיבה לכך היא הפיתוח השמרני מאוד של מערכת ההפעלה הפופולרית DOS, שמעולם לא הדביק את ההתקדמות הטכנולוגית בפיתוח המעבדים. DOS תוכננה בכל גרסאותיה לפעול במצב אמיתי, ומפתחים שרצו לנצל את מלוא היכולת של מערכת המחשב נאלצו לנקוט דרכי עקיפין מסורבלות.
בשנת 2018, הכריזה אינטל על מעבד חדש מסדרת הדגל שלה i7 שנשא את השם i7-8086K, ויוצר כמחווה למעבד ה-8086 במלאת 40 שנה לייצורו. המעבד, בעל 6 ליבות ומיועד בעיקר לחובבי המהרה, זכה לשבחים על ביצועיו.
לוקלין מונרו
לוקלין מונרו (באנגלית: Lochlyn Munro; נולד ב-12 בפברואר 1966) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי. מונרו ידוע בין היתר בזכות תפקידיו בסרטים לילה ברוקסברי (1998), מת לצעוק (2000), פרדי נגד ג'ייסון (2003) לבנבנות (2004), הטורף (2018) וחטא קוסמי (2021). בטלוויזיה שיחק בין היתר בסדרה הקנדית נורת'ווד, במכושפות ובריברדייל.
קורות חיים וקריירה
מונרו נולד ב-12 בפברואר 1966 בלק לה האצ' (Lac la Hache) שבקולומביה הבריטית. בצעירותו עבד כמתדלק בעיירת ילדותו.
הוא החל את קריירת המשחק שלו לאחר פציעת ספורט קשה בגיל 18 שגדעה את חלומו לקריירת הוקי מקצועי. בהמשך ניגן מונרו מוזיקה במועדונים שונים ברחבי ונקובר, תוך כדי לימודיו דרמה וקומדיה. מונרו החל לשחק בסרטים אמריקאיים שונים כמו רחוב ג'אמפ 21 (1987) וויזוי (1987).
ב-1996 כיכב מונרו בשני סרטים: Moment of Truth, Stand Against Fear, כג'וק בתיכון שמשתמש בפופולריות שלו מכל הסיבות הלא נכונות.
בשנת 2017, מונרו החל לשחק כהאל קופר בסדרת הנעורים ריברדייל.
בשנת 2021 שיחק בסרט הפעולה והמד"ב "משחק הניצודים" ובסרט "החטא החמישי"; שתיהם לצדו של ברוס ויליס.
בשנת 2022 השתתף בסרט הטלוויזיה המקורי של הולמרק "חקירה על השולחן: מתה לשוקולד".
כיום הוא מחלק את זמנו בין ונקובר ולוס אנג'לס.
הינטר פישרהורן
הינטר פישרהורן (Hinter Fiescherhorn) הוא הפסגה האמצעית בהר הפישרהורן ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 4,025 מטר, בסמוך להר הגרוס פישרהורן, בקנטון ואלה ובסמיכות לקנטון ברן בשווייץ.
הר הפישרהורן הוא בעל 3 פסגות כאשר הגבוהה שבהן היא הגרוס פישרהורן המתנשאת לגובה של 4,049 מטר, הנמוכה היא הקליין פישרהורן המתנשאת לגובה 3,895 מטר, ואילו ההינטר פישרהורן היא האמצעית, כאשר הינטר משמעותו האחורי. הפסגות גרוס פישרהורן וקליין פישרהורן ממוקמות ממש על קו הגבול שבין הקנטונים ואלה וברן ואילו ההינטר פישרהורן נמצאת כולה בקנטון ואלה.
ינישים
הינישים (בגרמנית: Jenische, בלוקסמבורגית: Jéinechen, באנגלית: Yenish, בצרפתית: Yéniche, ברומנית: Ienişi), המכונים גם גַבּוֹרים (Gabori) או צוענים לבנים הם קבוצה אתנית אירופאית של נוודים נוצרים החיים בארצות אירופאיות שונות.
הינישים נחשבים לצוענים ונבדלים מהם בגוון עורם הבהיר יותר. מוצא הינישים לא ידוע, אך משערים שהוא אירופאי. הינישים עצמם מייחסים את מוצאם לקלטים. בשפת הינישים יש גם מספר מילים לקוחות מעברית ומיידיש ובנוסף לכך, לבושם דומה ללבוש היהודים החרדים, יש קבוצה השומרת שבת כיום המנוחה ויש המגדלים זקנים ופאות, לכן היו שהעלו את ההשערה שמוצאם מהסוחרים היהודים הנוודים, אך השערה זו אינה זוכה לתמיכה רבה. ההיסטוריונים מעלים את האפשרויות שמוצא הינישים בעריקים שווייצרים ממלחמת שלושים השנים (1618-1648) או ממלחמת האיכרים הגרמנית (1524-1526).
תפוצת הינישים
בגרמניה חיים כ-200,000 ינישים, בעיקר בדרום מערב וכ-29,000 ממשיכים בחיי הנוודות בעזרת קרונות הנגררים על ידי מכוניות. בשווייץ חיים כ-50,000 ינישים ורק כ-3,500 ממשיכים בחיי הנוודות. בשווייץ הם הוכרו כמיעוט לאומי. באוסטריה חיים כ-35,000 ומתוכם רק 10% ממשיכים בחיי נוודות. בהונגריה יש 60,000 ובבלארוס 11,000, אך במדינות אלה לא ידועה החלוקה בין הנוודים למי שהתיישבו ישיבת קבע. בבלגיה נספרו בשנת 1990 7000 נוודים. בצרפת, הולנד ולוקסמבורג מספרם אינו ידוע. ברומניה יש כ-800,000 צוענים, אך אין נתונים על גודל הקבוצות השונות.
קדחת הג'ונגל
קדחת הג'ונגל (באנגלית: Jungle Fever) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1991 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של ספייק לי, בכיכובם של וסלי סנייפס, אנבלה שיורה, ספייק לי, ג'ון טורטורו, סמואל ל. ג'קסון, האלי בארי (בסרטה הראשון) ואנתוני קווין.
העלילה עוסקת ביחסים בין גבר שחור לאישה לבנה על רקע הגזענות הקשה ובעיית הסמים ברחובות ניו יורק בתחילת שנות ה-90.
ספייק לי היה מועמד לפרס דקל הזהב.
סטיבי וונדר זכה בפרס מטעם ASCAP על השיר "Gotta Have You".
ספייק לי הקדיש את הסרט לזכרו של יוסף הוקינס, נער שחור שנרצח ב-1989 על ידי צעירים ממוצא איטלקי בשכונת בבנסונהרסט בברוקלין על רקע גזעני. תמונתו של הוקינס מופיעה בתחילת הסרט.
תקציר העלילה
פוריפי פליפר (וסלי סנייפס) הוא ארכיטקט מצליח במשרד ארכיטקטים גדול בניו יורק. הוא גר ברובע הארלם עם אשתו דרו (לונט מקי) ובתם מינג. דרו עובדת כקניינית בבלומינגדיילס ופליפר מלווה את מינג כל בוקר לבית הספר בדרכו לעבודה.
יום אחד מגיעה אליו אנג'לה (אנג'י) טוצ'י כמזכירה. פליפר מתלונן בפני מעסיקיו ג'רי (טים רובינס) ולסלי (בראד דוריף) כי רצונו במזכירה שחורה אך הם דוחים אותו בטענה שעובדים מתקבלים אצלם רק לפי כישוריהם ולו לפי צבע עורם.
אנג' היא ממוצא איטלקי קתולי והיא גרה ברובע בבנסונהרט עם אביה האלמן ממייק (פרנק וינסנט) ואחיה צ'רלי (דייוויד דנדרה) וג'ימי (מייקל אימפריולי). היא פרט לעבודתה גם משרתת אותם. הארוס שלה הוא פולי קרבון (ג'ון טורטורו) שגר עם אביו האלמן לו (אנתוני קווין) ובעל חנות ממתקים ברובע. הלקוחות שלו הם צעירים איטלקים גזענים.
הוריו של פליפר הם הכומר הבפטיסטי פוריפי (אוסי דייוויס) ואשתו לוסינדה רובי די (שניהם היו נשואים בחיים). אחיו הגדול גייטור (סמואל ל. ג'קסון) הוא נרקומן מכור לסמים קשים שמסתובב בין מאורות הסמים של הארלם ביחד עם חברתו הנרקומנית ויויאן (האלי בארי). הוא מגיע מדי פעם לבית המשפחה לדרוש כסף לקניית סמים.
פליפר מתחיל לחבב את אנג'י ויום אחד כשהם נשארים לבד במרד הם מקיימים יחסי מין. פליפר מבקש ממעסיקיו להתמנות כשותף לאור הישגיו וכשהם מסרבים, הוא מתפטר.
הוא מגלה את סודו לחברו סיירוס (ספייק לי) שאומר לו שלא מדובר כאן באהבה אלא ב"קדחת הג'ונגל" – משיכה מינית בין שני גזעים. פליפר מבקש ממנו לא לגלות לאף אחד. גם אנג'י מספרת זאת לחברותיה ומבקשת מהם לשמור זאת בסוד.
הסוד מתגלה מהר – דרו זורקת לרחוב את כל חפציו של פליפר לעיני כל האנשים. מייק טוצ'י מפליא את מכותיו באנג'י שכוללות גם הצלפות בחגורה, רק שני אחיה מצילים אותה. פליפר שוכר דירה בגריניץ' וילג'. כשהם מגיעים למסעדה מתייחסת אליה המלצרית (קווין לטיפה בתפקידה הראשון בקולנוע) בזלזול מופגן. כשהם מתחבקים ליד הרכב, עוצרים אותו שוטרים בחשד לתקיפת אישה לבנה.
פולי שבור מבגידתה של אנג'י והוא מתאהב בלקוחה אורין גוד (טיירה פרל), לקוחה שחורה. הוא מגיע לביתה לאחר שלקוחותיו האיטלקים תקפו אותו ואביו זרק אותו מהבית.
פליפר מחפש את אחיו גייטור בכל מאורות הסמים של הארלם, לפי בקשת אמו לאחר שלקח את הטלוויזיה שלה ללא רשות. לבסוף הוא מוצא אותו מסומם במאורת סמים ענקית בשם "טאג' מהאל" ביחד עם ויוויאן.
גייטור מגיע שוב לבית הוריו ודורש כסף האב מסרב, גייטור מתקרב אליו באיום ואז יורה בו האב והורג אותו.
פליפר מבין שאין תכלית לקשריו עם אנג'י והם נפרדים. אנג'י חוזרת כנועה למשפחתה ופליפר מנסה להתפייס ללא הצלחה עם דרו. היא מסכימה לקבל אותו פעם אחת רק לשם סקס.
לבסוף מתהלך פליפר בחוצות הארלם. נערה קוראת לו "אבא" ומציעה לו מין אוראלי תמורת שני דולר. פליפר מחבק אותה וזועק, לא! בדמיונו הוא רואה בה את בתו בעתיד.
רחוב בולשאיה דמיטרובקה
רחוב בולשאיה דמיטרובקה (ברוסית: Улица Большая Дмитровка) הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע טברסקוי. השם ידוע מאז המאה ה-14. השם ניתן על דרך המובילה לעיר דמיטרוב.
מפרץ גריזלי
מפרץ גריזלי (באנגלית: Grizzly Bay) הוא מפרץ הממוקם במחוז סולאנו במדינת קליפורניה שבארצות הברית. המפרץ נשפך למפרץ סן פרנסיסקו, בסמוך למפרץ סויסון.
המפרץ קרוי על שם דוב הגריזלי המסמל את מדינת קליפורניה. המפרץ משמש כמעגן עבור צי המילואים החמישי של ארצות הברית, העוגן בסמוך לעיירה בניקיה.
אלסוורת' קלי
אלסוורת' קלי (באנגלית: Ellsworth Kelly; 31 במאי 1923 - 27 בדצמבר 2015) היה צייר ופסל אמריקאי, אשר יצירתו מזוהה עם האמנות המופשטת והמינימליסטית.
ביוגרפיה
קלי נולד בעיר ניובורו שבניו יורק. בשנת 1941 החל ללמוד במכון פראט שבניו יורק, אולם בשנת 1943 הוא גויס לצבא האמריקאי, שבאותה היה מעורב במלחמת העולם השנייה. קלי שירת יחד עם אמנים ומעצבים נוספים ביחידה אשר כונתה "צבא הצללים", אשר עסקה בהסוואה ובאמצעי הטעיה כנגד כוחות האויב. בשנים 1946–1947 המשיך את לימודי האמנות בבית הספר לאמנות שליד המוזיאון לאמנות בבוסטון ובשנת 1948 עבר לפריז, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ולמד מאמני האוונט-גארד שפעלו בעיר באותה תקופה. קלי חזר לארצות הברית בשנת 1954, לאחר שהות של שש שנים בפריז.
בארצות הברית התקשה תחילה קלי להשתלב בשוק המקומי. בשנת 1956 הציג את התערוכה הראשונה שלו בעיר ניו יורק. בשנת 1957 הציגו מיצירותיו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית. בשנת 1973 נערכה הרטרופרספקטיבה הראשונה מיצירותיו, במוזיאון לאמנות מודרנית.
קלי נפטר בניו יורק, והוא בן 92.
אצטדיון אנפילד
אנפילד (באנגלית: Anfield) המוכר לעתים גם בכינוי "אנפילד רואד" (Anfield Road) הוא אצטדיון כדורגל השוכן בפרבר אנפילד שבליברפול, אנגליה. מדורג על ידי אופ"א כאצטדיון 5-כוכבים. הוא המגרש הביתי של מועדון הכדורגל ליברפול - אחד המועדונים המצליחים ביותר באנגליה, המחזיק ב-19 תארי אליפות אנגליה ו-6 גביעי אירופה.
"מבצר אנפילד", מחזיק במוניטין כאחד מהמגרשים הקשים ביותר לקבוצות האורחות. המנג'ר ביל שאנקלי, שהיה אחראי לשליטתה של הקבוצה בכדורגל האנגלי בשנות ה-70 וה-80, הציב שלט המצהיר "זהו אנפילד" (This is Anfield) על הקיר מעל היציאה מחדרי ההלבשה למגרש, שמטרתו הייתה "להזכיר לשחקנים שלנו עבור מי הם משחקים, ולהזכיר לשחקני היריב מול מי הם משחקים". יציע הספיון קופ (או "הקופ") הוא המפורסם באצטדיון, וידוע בשל שירת האוהדים שבו. בשנות ה-60 וה-70 היה קיים באנפילד "חדר הנעליים" המפורסם, גומחה קטנה שהפכה למסורת ליברפולית. עוד באנפילד נמצא השער המפורסם, עליו טבוע המשפט - "לעולם לא תצעדי לבדך" (You'll never walk alone), שמבוסס על שיר האוהדים המפורסם ביותר שלה, וזה שהפך למזוהה עימה מכל - "You'll Never Walk Alone".
היסטוריה
בשנת 1882 נאלץ מועדון הכדורגל אברטון מועדון הכדורגל הגדול של העיר ליברפול למצוא מגרש סגור למשחקיו עקב בעיות שכירות - המועדון שיחק בעבר במגרשים הציבוריים בסטנלי פארק. בדיון שנערך במלון סאנדון (Sandon) באברטון, הצליח המועדון לשכור מגרש בסמוך לכביש המנזר. כעבור שנתיים, ביקש מהם הבעלים לעזוב את המגרש וג'ון הולדינג עזר להם למצוא מגרש מחברו ג'ון אורל בכביש אנפילד, סמוך לסטנלי פארק. המשחק הראשון שוחק ב-28 בספטמבר 1884, כאשר אברטון ניצחה את ארלסטאון 0–5.
ב-8 השנים הבאות הזרים הולדינג כספים למועדון ושיפר את המתקנים והיציעים. מספר הצופים הגיע ל-8,000 וב-1888 הפכה אברטון לאחת הקבוצות המייסדות של הליגה האנגלית. הולדינג הפך למעורב יותר במועדון, והתעקש ששחקני הקבוצה ישתמשו בבית המלון שלו למלתחות לפני ואחרי משחקים. ג'ון אורל איים להפסיק את שכירות המגרש ב-1891, אלא אם יבוצעו שינויים מסוימים. בישיבה שנערכה ב-15 במרץ 1892, הולדינג הפסיד בהצבעה והמועדון החליט לעזוב את המגרש. הוקצבה מיד קרן בגובה 1,517 ליש"ט לרכישת קרקע חדשה. המקום שנבחר היה גודיסון פארק מצפון לסטנלי פארק, פחות ממייל מאנפילד, שנרכש לבסוף תמורת 8,000 ליש"ט.
שיא הצופים במשחק אחד - 61,905 צופים - נרשם ב-2 בפברואר 1952 במשחק במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ההתאחדות מול וולבס.
בשל קשיים בהרחבת האצטדיון מעבר לגבולותיו הנוכחיים בשל סמיכותו למבני מגורים, חששה ליברפול כי יהיה עליה לעזוב את האצטדיון. התוכנית, שאושרה בפברואר 2005, הגיעה לאישור מועצת העיר ליברפול כשנה מאוחר יותר, כדי להבטיח שהאצטדיון החדש - אצטדיון סטנלי פארק - יעמוד בתקנות הבנייה, אולם התוכנית לבניית אצטדיון נגנזה בשל קשיים בגיוס ממון לבנייתו. כמו כן, הועלו הצעות לבניית אצטדיון משותף עם היריבה העירונית אברטון, אך אלו נדחו על הסף על ידי מועצת המנהלים של ליברפול ב-2005.
בספטמבר 2014 אושרה על ידי העירייה תוכנית להרחבת תכולת האצטדיון, אשר השלב הראשון שלה יצא לפועל ב-8 בדצמבר של אותה שנה, והסתיים בספטמבר 2016, במסגרתו התווסף מפלס מושבים נוסף ליציע המרכזי שהגדיל את תכולת האצטדיון ל-54,074 מקומות ישיבה. השלב השני של התוכנית, שטרם זכה לאישור סופי, כולל הוספה של מפלס מושבים נוסף ליציע אנפילד רואד שיגדיל את תכולת האצטדיון לכ-59,000 מקומות ישיבה.
היציעים
ב-1906 ליברפול ופרסטון נורת' אנד החליפו באופן רשמי את שם אחד היציעים לספיון קופ, על שם גבעה בדרום אפריקה עליה התרחש קרב מפורסם במהלך מלחמת הבורים השנייה, בו ספגו הכוחות הבריטיים אבדות קשות (הרבה מהנופלים היו בני העיר ליברפול). באצטדיונים רבים נוספים אומץ השם "קופ" לאחד מהיציעים. עם זאת, בניגוד לדעה הרווחת, האצטדיון של ארסנל הוא הראשון במסורת זו.
בתכולתו המקסימלית, הכיל היציע כ-30,000 צופים, והיה אחד מהיציעים החד-דרגתיים הגדולים בעולם. בפולקלור המקומי נטען כי האוהדים בקופ היו יכולים "לשאוב את הכדור לתוך השער" אם ליברפול היו תוקפים לצד זה - וברוב המקרים, ליברפול שיחקה במחצית השנייה של משחקים לכיוון הקופ. תכולת היציע הוקטנה באופן משמעותי מסיבות בטיחותיות בעקבות אסון הילסבורו ב-1989, ובשנת 1994 נבנה היציע מחדש כיציע ישיבה בלבד ומכיל כיום 12,409 צופים.
היציעים האחרים באצטדיון הם:
אלמנטים נוספים באצטדיון הם אנדרטה לזכר 96 האוהדים שנהרגו באסון הילסבורו וכן פסל של ביל שאנקלי, כמו גם שני שערים בשתי הכניסות לאצטדיון - שערי שאנקלי ופייזלי, הנקראים על שמם של שאנקלי והיורש שלו, בוב פייזלי. זרקורים הותקנו בשנת 1957 והופעלו לראשונה במשחק מול אברטון. עמוד הדגל הענקי המותקן בקופ שימש במקור כתורן של הספינה SS Great Eastern, אחת מספינות הברזל הראשונות.
משחקים בינלאומיים
מספר משחקים בינלאומיים שוחקו באנפילד, כולל משחקי "בית" של ויילס במסגרת טורנירי מוקדמות גביע העולם והיורו. המגרש אירח גם 4 משחקים במסגרת יורו 1996. המשחק הבינלאומי האחרון ששוחק באנפילד התקיים ב-1 במרץ 2006 - משחק ידידות בין אנגליה לאורוגוואי, בו ניצחו המקומיים 1–2. מאז ההתאחדות האנגלית החליטה כי אנפילד המיושן לא ישמש יותר כאחד מאצטדיוני הבית של נבחרת אנגליה.
חג'ה (מחוז)
מחוז חג'ה (בערבית: محافظة حجة) הוא מחוז בצפון-מערבה של תימן. בירת המחוז היא העיר חג'ה. המחוז הוא החמישי בגודלו בתימן מבחינת אוכלוסייה (1,479,568 איש) והמחוז ה-13 בגודלו מבחינת שטח (9,376 קמ"ר). המחוז גובל בצפון עם ערב הסעודית ועם צעדה, במזרח עם עמראן, בדרום עם אל-מחוית ועם אל-חודיידה ובמזרח עם ים סוף. בעבר שימשה העיר חג'ה כעיר הקיט של האימאמים של תימן, ובה היה מצוי ארמונו של האימאם יחיא.
רוטלהורן
רוטלהורן (Rottalhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 3,972 מטר, בגבול הקנטונים ברן וואלה בשווייץ.
ההר ממוקם כ- 600 מטר מדרום להר היונגפראו בין העמק הקטן רוטל (Rottal) וזרוע יונגפראו (Jungfraufirn) של קרחון אלטש.
סן חואן (פירושונים)
{{פירושונים|* סן חואן – שמו הספרדי של יוחנן כותב הבשורה מקומות ששמם סן חואן:
שונות:
ראו גם
}}
ערד
עֲרָד היא עיר במחוז הדרום בישראל. היא שוכנת על גבול מדבר יהודה, על רכס כידוד, בגובה של כ-600 מטר מעל פני הים. שטח השיפוט שלה הוא 105,000 דונם. הוכרזה כעיר בשנת 1995.
גאוגרפיה
ערד ממוקמת בדרום מדבר יהודה, על גב רכס כידוד וממזרח לבקעת ערד, 23 ק"מ מערבית לים המלח, וכ-45 ק"מ מזרחית לבאר שבע. המועצה המקומית הקרובה ביותר היא כסיפה. ערד גובלת בשטח השיפוט של מועצה אזורית תמר ממזרח ובשטח גלילי ממערב. דרך ערד עוברים כביש 31 וכביש 3199 למצדה.
ערד ממוקמת בגובה של כ-600 מטרים מעל פני הים; הנקודה הנמוכה ביותר היא 360 מטר, והגבוהה – 630 מטרים, עם נקודת ציון של 600 מ' בהר כידוד. בעיר מספר וואדיות, לרבות ערוצי נחל צאלים, יעלים, נחלי כידוד, חסד, רחמים דומייה, קינה, מלחתה ופראים. בבקעת ערד אדמת לס, וממזרחה סלעי משקע, כגון גיר, צור ודולומיט.
כמות הגשם הממוצעת בערד היא כ-130 מ"מ בשנה. בממוצע אחת לשמונה שנים יורד בערד שלג קל למשך כיממה.
ערד העתיקה
מקור השם "ערד" מ:. בקרבת ערד החדשה נמצאת העיר העתיקה תל ערד, שבה נחשפו שרידי יישוב מהתקופה הכנענית מלפני כ-5,000 שנה ומהתקופה היהודאית לפני כ-3,000 שנה. העיר ערד של תקופת הברונזה הקדומה השתרעה על כמאה דונם, והוקפה בחומה בצורה באורך כ-1,200 מטרים. היא אחת מהערים הקדומות ביותר בארץ ישראל שבהן רחובות מתוכננים, מבני ציבור ושלטון וחומה.
הקמת ערד
ב-23 בינואר 1921 ניתן אישור מהשלטון המנדטורי לחיילים משוחררים מהגדודים העבריים להקים במקום יישוב. תשעה גברים ושתי נשים הגיעו לאתר, והחלו בבניית יישוב וחיפוש מים. לאחר ארבעה חודשים נכשלה היוזמה - מים לא נמצאו במקום, וההתיישבות ננטשה.
ב-1960 הוחל בתכנון חבל ערד, ובמרכזו העיר ערד כ"עיר המתוכננת הראשונה בישראל", ביוזמת לובה אליאב, שהתמנה לראש צוות ההקמה ומיד החל בארגון הצוות. האדריכל אלכסנדר שר התמנה למהנדס ראשי, ואילנה ברנזון אלרוד התמנתה לראש צוות תכנון ערים לאחר שחזרה מברזיל כחברה בצוות תכנון העיר ברזיליה, בניהולם של לוסיו קוסטה ואוסקר נימאייר.
התכנון נעשה בקריה בתל אביב, תוך חיפוש אחר האתר המתאים להקמת העיר, במרחב שממזרח לבאר שבע, על גבול המורדות לים המלח. ב-1961 עזב אליאב ותחתיו מונה יצחק פונדק. ב-1962, עזבו שר ואלרוד, ובמקומם מונה יונה פיטלסון לראש צוות התכנון. אנשי הצוות שימשו לימים כבסיס למחלקת ההנדסה במועצה המקומית ערד.
לאחר איתור השטח, החליט אליאב, כי תכנון העיר ייעשה באתר עצמו והצוות יגור במחנה קדמי, על מנת לחוש ולהבין את תנאי האזור ואקלימו. כמו כן, ישמש המחנה כעין תקיעת יתד ראשונה במקום. המחנה, שתוכנן על ידי שר ואלרוד, כלל בניין אדמיניסטרציה מרכזי עם קומה ראשונה בנויה אבן כמקום מקלט בשעת הצורך, ולצידו חדר אוכל, משרדים וחדרי מגורים, שנבנו משאריות צריפים ששופצו והותאמו.
עם המעבר למחנה הקדמי ב-1961, הורחב הצוות שכלל אדריכלים ומהנדסים, אנשי אדמיניסטרציה ותפקידים שונים, ובהם אברהם בייגה שוחט, לימים ראש המועצה המקומית (ומאוחר יותר שר האוצר). המחנה הקדמי הפך לבניין משרדי המועצה ובהמשך למשרדי העירייה, וכן שימש מקום למוסדות ציבור נוספים.
בשנת 1962 הגיעו לערד המתיישבים הראשונים, שבאו ברובם למקום ביוזמת מוסדות המדינה. מועד תחילת ההתיישבות במקום נקבע (לאחר דחייה) ליום 21 בנובמבר 1962, אולם משפחה ראשונה הגיעה ליישוב כבר בחודש אוקטובר. כוונת הממשלה הייתה להקים במקום יישוב שתושביו יעבדו בקידוחי גז טבעי ונפט, מפעלי מחצבים באזור ים המלח ומישור רותם, מפעלים שיוקמו באזור תעשייה של העיר ותיירות מרפא בעקבות האוויר היבש והקריר של העיר וסגולות המרפא של בקעת ים המלח. העיירה קמה עם תכנון אדריכלי דקדקני שנמשך כחצי שנה ותכנון דמוגרפי שהסתמך על ילידי ישראל וועדת קבלה שאישרה מכירת דירות רק לבעלי מקצוע שהוגדרו כנדרשים. לאחר שנים, כשהתפתח במקום שוק דירות יד שנייה, נעלמה יכולת השפעתה של הוועדה, והיא בוטלה. מיקומה של ערד נקבע במטרה לאכלס את השטח הריק בצפון-מזרח הנגב. הכוונה הייתה שתשמש מרכז לחבל התיישבותי חדש, הוא חבל ערד (ראה עיירת פיתוח). הסקר הגאולוגי שנערך בטרם הקמתה של העיר נפסק לפני גבולותיה ולא נודע כי העיר יושבת על מרבץ פוספטים גדול (כנראה מהגדולים בארץ), עד לשנות ה-70 של המאה ה-20, דבר שגורם לפעפוע של גז רדון מתחת לחלק משכונות העיר.
התבססות היישוב
בשנת 1967 נערכו לראשונה בחירות למועצת ערד. זאת לאחר מרד התושבים שהתנגדו למינוי ראש החבל ותבעו בחירות דמוקרטיות. לראש המועצה נבחר אברהם בייגה שוחט, שכיהן בתפקיד זה עד 1989, לאחר שנבחר לכנסת בשנת 1986. סגנו, בצלאל טביב נבחר במקומו לראש המועצה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2003. לאחריו נבחר ד"ר מוטי בריל אשר הודח ב-2007. תחתיו מונתה ועדה קרואה, בראשות גדעון ברלב, מנכ"ל משרד הפנים לשעבר. ב-2010 נערכו בחירות שלא מהמניין ונבחרה לראשות העיר טלי פלוסקוב. כשנבחרה לכנסת ב-2015 נערכו בחירות בערד ונבחר עו"ד ניסן בן-חמו המכהן מאז.
ב-1983 החל מפעל "פסטיבל ערד", ביוזמתו של שוחט. ביוני 1995 הוכרזה ערד כעיר. ביולי 1995 נהרגו באסון פסטיבל ערד שלושה בני נוער. הפסטיבל הפך מותג בעל שם והאסון הפך לסמל של כישלון בעיר. הפסטיבל נחגג מדי שנה עד היום במתכונת צנועה.
מאז 2004 קבוצת תושבים גדולה מתנגדת לפעילותה של חברת רותם שבבעלות משפחת עופר כדי למנוע הקמת מכרה פוספטים באזור ערד דבר שעלול להגביר את התחלואה בעיר ואף יהרוס את ענף התיירות של העיר, מלבדם היו גם מספר אנשי ציבור שהביעו בקבוצה תמיכה, בהם שרת הבריאות, יעל גרמן שטענה כי "הניסיון שייצבר, לא יוכל לספק ביטחון כי לכריה בהיקף מלא לא יהיו השפעות בריאותיות שליליות".
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
כבר בשנותיה הראשונות, קלטה העיירה הקטנה עולים חדשים, שהגיעו מרומניה וממדינות אחרות, אולם קצב גידול האוכלוסייה במקום, כמו גם מקורות תעסוקה אפשריים, היה רחוק מן התחזיות. בשלהי שנת 1966 גרו במקום פחות מ-2,500 תושבים, אף שהתחזית הייתה כי באותו מועד יהיו ביישוב מעל 10,000 תושבים. בסוף שנות השישים, הוקם בעיר אולפן ייחודי, בשם מכון ווג'ס, שבו למדו אקדמאים יהודיים מכל העולם, אך בעיקר מארצות דוברות אנגלית. משנת 1971 הגיעו לערד עולים חדשים ממדינות נוספות: ארצות הברית, קנדה, ברית המועצות, דרום אפריקה, ואתיופיה. באותה תקופה התיישבו בעיירה גם כמה משפחות מקהילת העבריים (שמושבה בעיקר בדימונה). כך נוצר בעיר פסיפס רבגוני ומרתק של תרבויות וגלויות.
בשנות התשעים הגיעו למקום אלפי עולים מברית המועצות לשעבר, ותוך שנים אחדות הורכבה אוכלוסיית העיירה בעיקר מעולים חדשים: יותר מ-50% מהתושבים. בשנת 1995 נפתחו כמה מרכזים לקליטת עולים בשכונת "חלמיש" וליד שכונת "מעוף". המרכז שבשכונת "חלמיש" קלט רק יוצאי אתיופיה ונסגר גם הוא. כיום יוצאי חבר העמים מהווים כשליש מהתושבים בעיר, קהילה של חסידות גור, המהווה כ-20% מהאוכלוסייה, קהילת חב"ד וקהילה קטנה של חוזרים בתשובה - בעיקר חסידי ברסלב, כ-300 מבקשי מקלט מסודאן ואריתראה ועוד.
בעשורים הראשונים לייסודה התאפיינה ערד באוכלוסייה בעלת מעמד חברתי כלכלי גבוה, שבידל את היישוב מיתר עיירות הפיתוח (לצד כרמיאל). לפי מספר חוקרים ובהם בתיה רודד (תושבת העיר ופעילה פוליטית) שקיעתה של העיר נבעה בעקבות שינוי סדר היום הלאומיים בעקבות עליית הליכוד לשלטון, אלפי עולים מברית המועצות שהתיישבו בעיר, העברת מפעלי התעשייה שהיו בערד למדינות העולם השלישי כחלק ממגמה גלובלית של העברת התעשייה למדינות בהן כוח האדם זול יותר, הטשטשו ההבדלים בינה לבין שאר עיירות הפיתוח בנגב. מחירי הדיור הזולים בה משכו אליה כמות נכבדת של חסידי גור שהתיישבו בערד, אשר הורידו עוד יותר את מעמדה הכלכלי חברתי. והובילו לעימותים בין חרדים וחילונים בעיר על אופייה של העיר. כמו כן נוצר בה ריכוז של כ-1300 פליטים ומבקשי מקלט מאפריקה שעברו את גבול מצרים (בעקבות נוהל גדרה-חדרה) במהלך ראשית שנות ה-2000 ולאחר שינוי הנוהל נותרו 500 איש. ב-2010 הייתה לעיר הישראלית הראשונה שבה נבחרה יוצאת חבר המדינות - טלי פלוסקוב מ"ישראל ביתנו" - לראשות העירייה. ב-2015 נבחרה פלוסקוב לכנסת ומאז מכהן כראש העיר עו"ד ניסן בן חמו, בן ערד שגדל והתחנך בה.
בעיר פועלים גרעיני התנדבות רבים, הכוללים מתנדבי שנת שירות של הצופים העבריים, קדימה, צמרת ובית"ר. בנוסף על כך, בעיר ישנו כפר סטודנטים וגרעין של תנועת הבוגרים של בני עקיבא ובעבר התקיים בעיר גרעין חיילים של תוכנית "עם וארץ" מטעם מכינת עין פרת.
אוכלוסייה בסביבה
ליד העיר ערד שוכן בסיס האימונים של חטיבת הנח"ל.
בסביבתה מכל עבריה, יושבות קהילות בדואיות החיות ביישובים בדואים לא מוכרים (הפזורה). האוכלוסייה מוערכת בכ-15,000 תושבים בדואים (מהם תל ערד, אלפורעה, ר'זה, אל זערורה, בקעת הקנאים ונחל יעלים). לבדואים של אלפורעה יש תביעות בעלות על הקרקע בתחום הקו הכחול של ערד וחלקם יושבים על אדמות אלה. בעקבות המאבק נגד הקמתו של מכרה הפוספט הסמוך לשטח זה, לא תוכנן היישוב אלפורעה על אף שהוכר בשנת 2006 וכך מתגוררים 11,000 נפש על פני אזור זה בלא הסדרה מוסכמת.
ההיבט האורבני
ערד שייכת לדור הערים החדשות אשר הוקמו במדינת ישראל עם ראשיתו של העשור השני להקמתה. התכנון התבסס על עקרונות תכנון הערים המודרני, והושפעה באופן משמעותי מתכנון העיר ברזיליה, ועליהם נוספו רעיונות ייחודיים שפיתחו אדריכלי העיר והשכונות שערכו ניסויים אדריכליים מגוונים. התכנון כלל התפתחות הדרגתית, הפרדה בין שימושים שונים, הפרדה בין תנועה רגלית ותנועה ממונעת והתייחסות לאקלים ולנוף המדברי.
המתכננים יצרו עיר במבנה ליניארי, המותאם להתפתחות הדרגתית של יישוב, שהיה תפיסה חדשה בתכנון הערים בארץ (שם). התכנון אפשר התחלה של יישב חדש וגידולו באופן הומוגני כיחידה שלמה בכל אחד משלבי ההתפתחות, תוך יצירת תמהיל מותאם של מגורים, מבני ציבור, חינוך, מסחר ותרבות באופן פרופורציונלי לגודלו.
התכנון כלל בחלק המרכזי של העיר 6 רבעים, כשבכל רובע מגורים כ־5,000 תושבים. בכל רובע נשמר מקום למבני ציבור ובין הרבעים תוכנן מרכז העסקים העירוני הראשי. מחוץ לאזור המגורים, סביב הצומת והכביש האזורי, מוקמו שטחי תעשייה ומסחר, שהיו אמורים להישען גם על התנועה העוברת באזור. אזור מלונות תוכנן ממזרח לעיר בקצה הרכס, מול הנוף של בקעת ים המלח, הרי אדום ומואב, והיה מיועד לתיירות מכל הסוגים ובעיקר לחולי אסתמה ומחלות ריאה, שאזור זה נחשב כבעל השפעות טובות עליהם.
מערכות התחבורה תוכננו על פי אופנת תכנון הערים של שנות ה-60, שכללה הפרדה מוחלטת בין תנועת הולכי הרגל וכלי הרכב. תנועת כלי הרכב הועברה לכבישים חיצוניים סביב שכונות המגורים, ובמרכז השכונות עברו שבילים רחבים להולכי רגל שחיברו בין המרחבים השונים בשכונות ובינם לבין מבני הציבור ומרכז העיר.
באמצע שנות ה-60 הוחל בתכנון פרויקט מגורים הכולל בתים פרטיים צמודי קרקע סביב הרבעים המרכזיים, שהיווה למעשה אב-טיפוס לשכונות "בנה ביתך" של סוף שנות ה-70.
בשנות האלפיים נמתחה ביקורת על התכנון המודרניסטי של העיר, המפריד בין השימושים השונים ובין המכוניות להולכי הרגל, בטענה שתכנון כזה מקשה על התנועה בין השכונות, מעודד תלות ברכב הפרטי ומונע אינטנסיביות עירונית שתחזק את הכלכלה והמסחר.
ההיבט הארכיטקטוני
על פי הנחיותיה של תוכנית האב לעיר ערד, נדרשה חזית הבניין להכיל לפחות 60% ציפוי באבן מקומית. אלמנט זה הביא לכך שנוצר קו מאחד בין בתיה השונים של העיר, ובנוסף חיבר את הבתים אל המרחב הסובב אותם. ברחבי העיר נעשו מספר פרויקטים ארכיטקטוניים אשר היוו מעין ניסויים במערכות מגורים. דוגמה לדבר ניתן למצוא בשכונת "בתי הפטיו" הממוקמת בלב "רובע יעלים" הוותיק. ייחודן של יחידות דיור אלו, הוא בכך שלכל יחידה הוקצתה חצר רחבת ידיים (פעמים אף בגודל שווה לגודל הדירה עצמה) התחומה מכל עבריה בקירות גבוהים - כך שבבוא היום, עם גידולה של המשפחה, ניתן יהיה לסגור את החלל ולהרחיב את חלל הדירה. פרויקט "בתי הפטיו" נחשב עד היום לאחד מהדוגמאות המובהקות לניסיונות המרתקים שנעשו בארכיטקטורה הישראלית בשנותיה הראשונות של המדינה.
2022 מרכז העיר
תוכנית להתחדשות מרכז העיר וארבע השכונות הוותיקות הסמוכות אליו, בשיתוף האדריכלים "בסט אדריכלים" ו-"אורצקי אדריכלים", זכתה במקום הראשון באות האדריכלים 2022 בקטגוריית תכנון ועיצוב עירוני.
בית ספר אבישור
שכונות ורבעים
לרוב השכונות בערד ניתן שם הקשור לנושא מסוים, כשכל שמות הרחובות בהן עוסקים בנושא. שכונות יוצאות הדופן הן השכונות הראשונות ושכונות המרכז (ראשונים, נעורים, אבישור, טללים, יעלים ולבאות). שאר השכונות הן: גבים, בה הרחובות קשורים בגופי מים ונחלים, חלמיש – בפירות, מעוף – בציפורים, שקד – בפרחים, רותם – באבנים, חצבים – בנושאי צבא, הרדוף – בגופים גבוהים, ורננים – מוזיקה. מדרום לכביש 31 שוכן אזור התעשייה של העיר, המחולק לאזור תעשייה זעירה בצפון, ואזור תעשייה כבדה, שבמערבו שוכן רובע האמנים "אשת לוט".
רובע יעלים
רובע יעלים היה הרובע הראשון ותוכנן על ידי אדריכלית ברנזון אלרוד. הרובע נקרא על שם נחל יעלים הזורם בסמוך לעיר. וקבל את הכנוי "בתי הפטיו" על שם יחידות דיור אלה שהיה בהן ניסיון למצוא פתרון ארכיטקטוני לבניה רוויה בתנאי המדבר.
המבנה בנוי בצורה פירמידלית כך שלכל דירה שטח פתוח של פטיו המשמש גינה קטנה פרטית הן על הקרקע והן בקומות על ידי תוספת פטיו לכל דירה על הגג של הדירה מתחתיה.
בערב, אחרי שחדרי המגורים בתוך הדירה התחממו במשך היום (בתקופה שלא היה מיזוג אוויר) נוצר שטח חיצוני נעים בשעות הערב. שטח הפטיו מאפשר עם גידול המשפחה ניצול השטח ללא צורך מעבר לדירה גדולה יותר.
הכניסה לדירות לאורך מעבר פנימי מוצל וחדרי מדרגות פתוחים. אזור חניה לכל דיירי הבתים בכניסה למעבר.
רובע האמנים
ברובע זה, הקרוי "אשת לוט", חברו אמנים תושבי ערד לקהילה יוצרת בעלת רגישות חברתית וסביבתית גבוהה. הרובע, המשלב יצירה, אמנות ואווירה מדברית, ממוקם בקצה המערבי של אזור התעשייה, על אם הדרך היורדת אל ים המלח ומצדה. במהלך הקיץ מתכנסים תושבי ערד בימי "חמישי ברובע" כדי ליהנות ממופעים, שוק איכרים והאוויר הקריר והנעים.
לבאות
שכונת לבאות ממוקמת במרכז העיר הדרומית, כוללת בניינים בני ארבע קומות לצד רבי קומות ובתי קרקע. בשכונה ממוקמת קופת חולים מכבי, בית הספר לבאות ובית הכנסת הספרדי של העיר. השכונה נגישה גם לקניון ערד ולבית הספר התיכון היחיד בעיר.
שכונת נעורים
שכונת נעורים היא מן השכונות הוותיקות בעיר, בתיה הראשונים של השכונה אכלסו את בוני היישוב בערד, ובכך למעשה חברה לרעותה, השכונה הראשונה, שכונת 'הראשונים' בה התגוררו מייסדי העיר בצריפי אזבסט. נעורים נבנתה בצורה מסודרת, כשחלקה בתים צמודי קרקע, אחידים ברובם, וחלקה בנייה רוויה.
תעשייה
אזור התעשייה של ערד שוכן בדרום מערב העיר, בשטח של 2,854 דונם. שני המפעלים הגדולים שהיו בו נסגרו בשנת 2014, "מגבות ערד" ומפעל "פלקסטרוניקס" (לשעבר "מוטורולה דרום"). בשנים 2015–2019 נוספו 5 מפעלים חדשים בגודל בינוני. כיוון הפיתוח הכלכלי של ערד הוא יצירת תמהיל של תיירות בוטיק וטיולי טבע, הפיכת העיר למרכז תרבות ואמנות, תעשייה של מפעלים קטנים ובינוניים, פיתוח המנחת למטוסים קלים ושירותי אחסון ושירות למטוסים קלים, פרק מוטורי ופיתוח אנרגטי שישחרר את העיר מהתלות בחברת חשמל (ראו דף הפייסבוק של עו"ד ניסן בן-חמו.
שירותים עירוניים
בערד סניפי קופות חולים כללית, לאומית ומכבי. על יד בניין העירייה הוקם על ידי הרב חנוך אידלמן והרב אברהם קמינר עסקני קהילת גור בשנות ה-2000 מרכז רפואי על שם לאון ופרדה שאלר מלונדון, ובו חדר מיון. המרכז משמש את כל תושבי האזור. תחנת מגן דוד אדום ממוקמת בסמוך למרכז הרפואי. בעיר פועלת פנימיית "בית מזור" לילדים ונערים חולי אסתמה אשר משתלבים במערכת החינוך של ערד.
הספרייה העירונית ערד הוקמה כחודש לאחר הגעת הגרעין הראשון לעיר. מאז גדלה ועברה בין מבנים שונים עד להגעתה בשנת 1984 למבנה הנוכחי במתנ"ס ערד. הספרייה זכתה בפרס הספרייה המצטיינת של משרד התרבות לשנת 2012.
האקלים התרבותי בערד
בשנות השישים והשבעים התפתחו בה קהילה תוססת ושוחרת תרבות ופעילות עסקית שוקקת. בהיותה "העיר המתוכננת הראשונה בישראל", היא הציתה את דמיונם של רבים, והיו שהכתירו אותה כ"אל דוראדו". בית הספר התיכון המקיף בערד אף נחשב בסוף שנות השבעים לאחד האיכותיים בארץ.
בתחילת שנות השמונים חיו בעיר כ-13 אלף איש. באותה התקופה נרכשו מעל 1,500 מנויים לסדרת התיאטרון השנתי של "תרבות לעם", שהביאה לעיר מדי שנה 6–8 הצגות תיאטרון של מיטב תיאטראות ישראל. תפוסתו של בית הקולנוע "אורון" היא 750 מקומות כך שכל הצגה הועלתה פעמיים.
ב-1981, הועלה על במת "אורון" המחזמר יוסף וכתונת הפסים המשגעת, בהפקה משותפת של תיאטרון "הקאמרי" עם קבוצת תיאטרון ערד, תזמורת ערד ואנשי ערד. מטעם הקאמרי השתתפו ששי קשת, תיקי דיין ואלברט כהן. ההצגה עלתה 5 פעמים בערד ואחר כך גם בתל אביב בתיאטרון הקאמרי עצמו.
אמנות ואומנות
המרכז לאמנות עכשווית בערד מציג תערוכות אמנות מהעיר, מישראל ומשאר העולם, המעלות נושאים הרלוונטיים לחיים בערד ובנגב המזרחי. במסגרת המרכז פועלת תוכנית שהות אמן בינלאומית שמשכה בשנים האחרונות מעל מאה אמנים מכל העולם.
חגיגות הזמר העברי בערד ("פסטיבל ערד"), המתקיימות בעיר מדי שנה מאז 1982, מהוות מוקד משיכה לאלפי מבקרים מדי קיץ.
ברובע האמנים בעיר פועלות מספר גלריות ובערבי חמישי במהלך הקיץ מתקיים בו יריד "חמישי ברובע", בו פתוחות כל הגלריות לקהל הרחב ומתקיימים מופעים והופעות מוזיקליות. ברחבי העיר ערד פועלים אמנים רבים, המציגים את יצירותיהם במרכז לאמנות, בירידי "ארט קפה" המתקיימים מפעם לפעם ובימי "בתים פתוחים" במהלך סוכות. ניתן לבקר במספר בתי גלריה לאורך כל השנה.
ערד משופעת באמנות רחוב ובפסלי חוצות.
עיתונות
בשנת 1966 החלו אלי זיו ורחל (רוחל'ה) זיו, ממייסדי ערד, להוציא לאור עיתון מקומי בשם "כידוד", על שם ההר שעליו הוקמה העיר. "כידוד", שיצא לאור ברציפות עד 1989, נחשב לאחד מחלוצי המקומונים בישראל (קדמו לו רק שני מקומונים באילת). בשיאו הוא הופץ ב-3,000 עותקים מדי שבוע, שחולקו חינם במכולות, בקיוסקים ובמקומות נוספים. אבי בלשניקוב, בעבר מנכ"ל משרד התקשורת ומנכ"ל הכנסת, היה עורך מדור הנוער ב"כידוד" בתקופת לימודיו בתיכון.
כיום מופץ בערד עיתון ה"צבי" למגזר הכללי ועיתון "מידערד" למגזר הדתי והחרדי בעיר.
תיירות
ערד ידועה בנופה המדברי, ובאקלימה היבש הידוע בתכונות המרפא שלו. קרבתה למדבר יהודה מושכת מטיילים רבים שיוצאים ממנה כבסיס. בנוסף לכך, ערד ידועה באוויר הנקי שלה, ומהווה בשל כך מוקד משיכה לחולי אסתמה מכל רחבי הארץ.
בכל שנה בסוכות מתקיים פסטיבל בתים פתוחים של אמנים בערד; בכל קיץ מתקיים פסטיבל הזמר בערד; במהלך חודשי הקיץ מתקיימים ערבי "חמישי ברובע" בקריית האמנים עם אמנים והפעלות; בכל שנה בסוף השבוע הראשון של חודש מאי נערכות הליכות ג'יין בשניים-שלושה מסלולים, המספרים מסיפוריה של העיר.
בשטח העיר, במרחק של 9 ק"מ לכיוון מצדה מערב, נמצא כפר הנוקדים, אתר תיירות בסגנון מקראי.
כדורגל
בעיר היו שתי קבוצות כדורגל. הראשונה היא הפועל ערד שמשחקת בליגה ב' דרום. בינואר 2015 הוכרז על הפסקת פעילות הקבוצה עקב קשיים כלכליים. השנייה היא מכבי ערד תמר שמשחקת בליגה ב' דרום ב' לאחר שעלתה לשם מליגה ג' בעונת 2019/20.
היאבקות
בעיר פועל מועדון היאבקות ששמו "מכבי עמי ערד". המועדון זוכה להצלחות באליפויות ישראל ובתחרויות בינלאומיות. כך למשל, נתנאל בראל הגיע למקום השמיני באליפות העולם בשנת 2015 ובוריס סרולביץ' זכה במקום השלישי באליפות אירופה.
כדורסל
בעיר יש קבוצת כדורסל אחת, הפועל ערד, ששיחקה בליגות נמוכות. בעקבות הפסקת התמיכה הכלכלית של העירייה לקבוצה הופסקה פעילותן של קבוצות הבוגרים והנוער.
ענפים אחרים
בעיר פועלת קבוצת כדוריד בשם "הפועל ערד", המשחקת בליגה הארצית בכדוריד.
Habits (Stay High)
Habits (Stay High) (בעברית: "הרגלים (הישאר מסומם)") הוא הסינגל השני של הזמרת השוודית טובה לו. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים וורנר/צ'אפל ב-15 במרץ 2013. השיר נכלל כרצועה הרביעית במיני-אלבום Truth Serum, וכרצועה השלוש עשרה באלבום הבכורה שלה, Queen of the Clouds. את המילים והלחן חיברה לו לצד לודביג סודרברג ויעקב ג'רלסטום, שגם הפיקו את השיר. תחילה, הוציאה לו את השיר באופן עצמאי בשם "Habits". אולם לאחר שחתמה חוזה הקלטות עם יוניברסל מיוזיק גרופ, הוצא השיר לאור בשנית, בשם "Habits (Stay High)".
"Habits (Stay High)" הוא שיר פופ עדכני, המאופיין במוטיבים אלקטרוניים מינימליסטיים ואופטימיות. השיר מתאר את תהליכה של לו בעדן הפרידה מבן זוגה; במהלך הקליפ, מוצגת לו צורכת בסמים ומתמכרת לטיפה המרה. כתוצאה מכך, רבים מן מבקרי המוזיקה טענו כי יש שוני בין הווידאו קליפ של השיר, לבין מילותיו. "Habits (Stay High)" זכה לשבחים מרוב מבקרי המוזיקה העכשווית, שציינו לטובה את מילותיו והפקתו המוזיקלית. אולם עם צאתו, השיר לא הצליח להגיע לרף ציפיותיה של לו. כשנה לאחר צאתו, ב-2014, הגיע השיר למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100 – המיקום הגובה ביותר אליו הגיע סינגל שוודי. עם מכירות של 2.6 עותקים ברחבי ארצות הברית, הוענק לשיר על ידי איגוד תעשיית הקלטות במדינה תואר פלטינה מחומשת. בנוסף, הגיע השיר לפסגת מצעד הסינגלים הפולני והרומני, ולעשרת השירים הפותחים במצעדי המוזיקה של אוסטריה, קנדה, צרפת ושווייץ.
שני וידאו קליפים הופקו לשיר, שניהם בבימויו של מוטלט פילם. הגרסה הראשונה, שיצאה לאור ב-15 במרץ 2013, הציגה את לו שיכורה במסיבת תה יחד עם אורחיה. טרם חסימתו, צבר הקליפ כחצי מיליון צפיות ביוטיוב. הגרסה השנייה צולמה במשך שלושה ימים במועדון מקומי בשוודיה. הקליפ מציג לו נוסעת לכמה מסיבות שונות יחד עם חבריה. לו ביצעה את "Habits (Stay High)" בפסטיבלים שוודים רבים דוגמת "South by Southwest" ו-"Hangout Music", ובסיבובי ההופעות שלה, "Queen of the Clouds Tour" ו-"Lady Wood Tour". השיר בוצע על ידי וין דיזל כמחווה לחברו המנוח פול ווקר, וקלי קלרקסון, שביצעה אותו כחלק מסיבוב ההופעות שלה "Piece by Piece Tour".
רקע ושחרור
"Habits (Stay High)" נכתב על ידי טובה לו לצד לודביג סודרברג ויעקב ג'רלסטרום, והופק על ידי סודרברג וג'רלסטרום בשם תחת השם "The Struts". בתחילה חתמה לו על עסקת פרסום עם Warner / Chappell Music בשנת 2011, ולקחה חלק בכתיבת שירים עבור איקונה פופ וGirls Aloud. מאוחר יותר באוקטובר 2012 היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Love Ballad", שמשך את תשומת הלב מכמה בלוגים מוזיקליים. זה עודד אותה להתחיל קריירה כזמרת עצמאית כדי שתוכל להקליט את השירים האישיים ביותר שלה. לפי לו, "Habits (Stay High)" הוא השיר מתוך Truth Serum בעל המשמעות הכי ייחודית עבורה בעיקר בגלל מילותיו הכנות ותהליך הכתיבה המורחב שלו. בתחילה, הבתים של השיר היו חלק משיר שכתב לו כשהיא עברה תקופה קשה בזוגיות מאוחר יותר, בן הזוג של לו הצטרף למתנועה בודהיסטית אך היא סירבה להצטרף, מה שהוביל את היחסים לסיומם. לאחר מכן החלה להשתמש בסמים וללשתות על מנת לשכוח אותו. חודשים לאחר סיום היחסים היא שהתה בדירת חבר בניו יורק, במהלך הוריקן סנדי בשנת 2012. כאשר הדירה איבדה חשמל וחום, לו המשיכה להתארח בסטודיו של חברתה במרכז העיר, ניו יורק, שם כתבה את הלחן.
ב־11 בדצמבר 2012, היא הודיעה באמצעות חשבון הפייסבוק שלה כי לא הספיקה לסיים חלק מהפרויקטים עליהם עבדה בניו יורק וכי היא משתפת פעולה באולפן עם The Struts בשוודיה. הזמרת החליטה להשתמש בשירה שהקליטה דמו בשיר מכיוון שהביצוע הקולי שלה "באמת בא מהלב". The Struts כתב, הפיק ותכנת את הסינגל בשיתוף פעולה, ובנוסף ניגן על הקלידים. פיליפ רונסון ניגן על כלי המיתר, כאשר לארס נורגרן עיבד את השיר וביורן אנגלמן שולט בו. בראיון למגזין Coup de Main אמרה לו כי: "[תוך כדי כתיבת השיר חשבתי על] הדרך שלי לעבור תקופה קשה בצורה 'הטובה' ביותר. זו הקלה גדולה לחשוב 'פאק איט' לזמן מה. כולנו צריכים להיות כל כך מושלמים, ואף אחד בהחלט לא יכול לעמוד בזה." בהמשך היא התוודתה בפני "האפינגטון פוסט" כי התאוששה מהפרידה לאחר שכתבה את השיר.