cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניאל ואן הייל
יצירתו
דניאל ואן הייל היה צייר נוף. התמחותו הייתה בעיקר בנופי חורף, שריפות ערים ונופים עם חורבות. נושא השריפות בערים, שהופיעו בראשית המאה ה-17, לא היה חדש באיקונוגרפיה הפלמית. הנושא הופיעה לעיתים קרובות באמנות הפלמית כנושא משני בתיאורי אפוקליפות מקראיות או מיתולוגיות. עבודות קודמות לפניו, מציגות בדרך כלל את נושא השרפה בלילה, בסביבה המאוכלסת לעיתים ביצורים פנטסטיים או דמוניים. הנושאים של סצנות אלה כללו את נפילת טרויה, מראות העולם התחתון ומהפכת סדום ועמורה. הירונימוס בוש היה האמן הצפוני הראשון שצייר סצנות אש כאלה ואחר כך נוספו ציירים משושלת ברויגל שפיתחו את הנושא עוד יותר. במאה ה-17 נושא ציורי השריפות בערים הפך לנושא עצמאי. הוא התפתח בעיקר בגלל ההיבטים הפורמליים שלו ואפשרויותיו הציוריות: תיאור ההשפעות המרהיבות של אור וצל הפך למטרה בפני עצמה. במקביל התפתחו הקומפוזיציות ואלמנטים של מסורת וחדשנות שהתערבבו. הדבר בא לידי ביטוי בתפאורה האדריכלית של נוף העיר, שתאם את האדריכלות של התקופה, אבל היוותה את הרקע לסצנה המיתולוגית או המקראית. שילוב זה של מיתוסים ואירועים היה אולי תוצאה של חוויותיו של האמן שחי בתקופה שבה מלחמות והרס ערים בידי צבאות לא היו מחזות נדירים. יצירות אלה השתמשו אפוא בדוגמאות האיקוניות של העת העתיקה הקלאסית כדי להשמיע את המחאה מההריסות הערים שהאמנים היו עדים להם.
תכונה זו מודגמת על ידי הציור של ואן הייל השרפה באנטוורפן עם הסוס הטרויאני. קומפוזיציה זו מציגה שילוב של אירועים מאותם ימים, כמו ההרס של אנטוורפן על ידי חיילים ספרדים בשנת 1576 המכונה "הזעם הספרדי", עם אלמנטים מיתולוגיים כמו הסוס הטרויאני. לא לגמרי ברור האם העיר המתוארת היא למעשה אנטוורפן. הכנסייה המצוירת במרכז העיר דומה לקתדרלה של אנטוורפן, אולם הארכיטקטורה העירונית כוללת עוד את אנדרטה שדומה לה נמצאת ברומא. חלק מהבניינים המתוארים עשויים להיות למעשה בניינים בבריסל. שילוב זה של אלמנטים אמיתיים ופנטסטיים ביצירה מחזק את הרושם שהעיר המצוירת היא דמיונית.
הנושא של נפילת טרויה היה נושא אליו חזר ואן הייל לעיתים קרובות. בסצנותיו של טרויה הציג האמן גם חזון אנכרוניסטי של העיר על ידי שילוב של חורבות עתיקות עם מבנים מימיו. מה שמודגם ב"שריפת טרויה" בו נמצאים מבנים קלאסיים בסמוך לצריחי כנסייה ובזיליקות, על רקע של בתים פלמיים צנועים בחזית. על ידי הדגשת המבנים המגוונים, קשר ואן הייל את בריסל כמקום מושבם של הארכידוכסים אלברט ואיזבלה עם טרויה העתיקה. האדריכלות חולשת על הקומפוזיציה של התמונה, והדמויות האנושיות המופיעות כמיניאטורות זעירות. הטרגדיה האנושית העזה של הסצנה באה לידי ביטוי בשמים האדומים והמאיימים שתופסים חלק גדול מהבד בפורמט אנכי שהיה יוצא דופן עבור האמן.
נופי החורף של דניאל ואן הייל היו כמיטב המסורת של ברויגל האב, עם נטייה לאימפרסיוניזם קדם-רומנטי. נופי החורף שצייר, מראים את השפעת אמנים אחרים, מהם הוא לקח את תוכנית הקומפוזיציה של הנוף החורפי. מוטיב אופייני לנופיו הוא נוכחותם של עצים שעומדים בשלכת, המוארים מאחור עם ענפיהם השזורים, הממסגרים את הסצנה. נופיו עם חורבות היו בסגנון של ציירי נוף איטלקיים והולנדים.
דניאל ואן הייל שיתף פעולה עם אחיו יאן בפטיסט בציור "אינפנטה איזבלה בגני ארמון קודנברג" (בערך 1630).
על פי ההערכה, דניאל היה אחראי לציור הנוף בזמן שאחיו יאן בפטיסט היה אחראי על ציור הדמויות האנושיות ובעלי החיים. הציור מראה נוף של ארמון מושלי דרום הולנד ליד בריסל. בחזית הולכת הדוכסית איזבלה, אלמנתו של הארכידוכס אלברכט, עם חבורת אנשים, בגני הארמון המלכותי לבושה בבגדי המיסדר שהצטרפה אליו לאחר מותו.
גיא ניר
גיא ניר (נולד ב-1964) הוא קצין משטרה בדימוס בדרגת תת ניצב אשר כיהן כראש חטיבת המודיעין באגף החקירות והמודיעין.
קורות חיים
גיא ניר גדל בערים אשדוד וימית והוא בוגר בית הספר החקלאי "אשל הנשיא".
ניר שירת בצה"ל בשנים 1983–1987, שימש קצין המודיעין של חטיבת שומרון וקצין המודיעין של חטיבה 406 (חטיבת הערבה). לאחר שחרורו משירות סדיר שימש ניר שנים רבות בתפקיד מ"מ בפלוגת סיור במילואים.
ניר בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים.
פעילותו באמריקה הלטינית
בתחילת שנת 2002 מונה ניר לתפקיד נציג משטרת ישראל בדרום אמריקה, בו שימש במשך חמש שנים. במסגרת שירותו בדרום אמריקה התגורר עם משפחתו בקולומביה והיה אמון על פעילותה של משטרת ישראל והמשרד לביטחון הפנים בכל מדינות דרום ומרכז אמריקה.
בשנת 2003 קיבל ניר עיטור מאת נשיא קולומביה בזכות פועלו ללחימה בפשיעה באזור ומעצר יבואני סמים ועבריינים נמלטים.
בתקופה זו הופעל בארגנטינה סוכן סמוי ללכידת מבריחי סמים ישראלים וכן נלכד בצ'ילה נוכל האשראי אבי גולן וגורש לישראל.
ניר סייע באיתור במקסיקו ובמעצרו של בן סוטחי, עבריין שנמלט מכלא איילון, סוטחי הוסגר לישראל על אף שבין המדינות אין הסכם הסגרה.
ניר טיפל באירוע חטיפת ארבעת הישראלים בקולומביה בסוף שנת 2003 וליווה את פעולות צבא קולומביה בג'ונגל עד לשחרורם.
ב-2005 הופעלו סוכנים סמויים מימ"ר ירושלים בעיר קאלי בקולומביה, לאחר שהתחזו לבלדרי סמים וחשפו רשת להברחת קוקאין מקולומביה לישראל.
בין העבריינים הישראלים שנעצרו בדרום אמריקה בשנות פעילותו של ניר וגורשו או הוסגרו לישראל היו בין היתר משה בן איבגי, רוצח נהג המונית דרק רוט, אשר נעצר בארגנטינה לאחר שנמלט מישראל והוסגר לימים בחזרה לישראל וכן גרגורי לרנר, אשר הונה מאות קורבנות, ברח מישראל, נעצר בפרגוואי וגורש לישראל.
פעילותו ללחימה בפשיעה החמורה והמאורגנת
בשנת 2007 מונה ניר לתפקיד ראש מפלג מודיעין ובילוש ביחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה). בהובלתו של ניר ואנשי מפלג המודיעין של יאח"ה, נעצר באיטליה הקבלן החשוד בעבירות בועז יונה ובהמשך הוסגר לישראל. בסוף שנת 2008 מונה ניר לתפקיד ראש מחלקת תיאום מבצעי משולב באגף חקירות ומודיעין וקודם לדרגת ניצב משנה. בתקופה זו הרחיבה משטרת ישראל את קשריה המבצעיים בעולם ועבריינים כמו יצחק ומאיר אברג'יל וכן אחרים הוסגרו לארצות הברית.
בשנת 2011 מונה למפקד יחידת אתג"ר בלהב 433, היחידה הארצית האחראית ללחימה בתופעת גנבות הרכב. ב-2012 הביאה פעילותה של יחידת אתג"ר לירידה של 4% בגנבות הרכב בישראל.
ב-2013 קודם ניר לדרגת תת-ניצב ומונה לראש חטיבת המודיעין של המשטרה המונה כ-250 שוטרים.
מאבקו נגד פיקוד המשטרה והוצאתו לחופשה כפויה
ב־24 בנובמבר 2015 ניר הגיש תלונה לראש מח"ש, בה תיאר עבירות לכאורה שביצעו בכירי אגף החקירות והמודיעין וקנוניה נגדו מצד רוני ריטמן. בנובמבר 2014 ובפברואר 2015 נשלחו שלושה מכתבים אנונימיים למח"ש נגד ניר. מח"ש בדקה את המכתבים וקבעה כי אין בהם דבר והמכתבים הוחזרו למשטרה ונגנזו. בשלהי 2015 נכלל ניר ברשימת עשרת תתי ניצבים המועמדים לדרגת ניצב. ב-18 באוקטובר 2015, עוד טרם כניסתו של אלשיך לתפקיד מפכ"ל המשטרה, הוא הורה להוציא את המכתבים האנונימיים נגד ניר, אשר נבדקו על ידי מח"ש ונגנזו חודשים רבים לפני כן ומינה את ניצב דוד ביתן כקצין בודק בעניינו של ניר ועוזרתו. בעקבות ממצאי ביניים של הבדיקה הוציא אלשיך, בחודש דצמבר 2015, את ניר לחופשה כפויה. משפטו מתנהל בבית הדין המשמעתי של המשטרה. ב-14 ביולי 2016 חתם השר לביטחון הפנים על ביטול מינויו של ניר וזאת לאחר שבית המשפט המחוזי בירושלים קיבל את עמדת המשטרה והתיר לה לבצע את המהלך. ניר טען ששמו הוכתם על אף שלא עמד בפני בית משפט. באוגוסט 2018 נערך לניר שימוע לפני פיטורים בעקבות סירובו לבצע בדיקת פוליגרף, כשבעקבותיו העבירה המשטרה בקשה לשר לביטחון פנים לפיטוריו.
ב-2016 נחשף כי ניצב יצחקי ואחרים סיכלו את מינויו של גל הירש לתפקיד מפכ"ל המשטרה. בספטמבר 2016 פנה ניר אל מבקר המדינה והגיש לו חומר בעניין התנהלותם הפסולה לדעתו של בכירי אגף חקירות ומודיעין, לאחר תלונתו של ניר פרסם המבקר דו"ח ביקורת בנושא שיטת המינויים של אלשיך במשטרת ישראל. במאי 2017, כשנה וחצי לאחר שהוצא לחופשה כפויה, הוגשה נגד ניר לראשונה קובלנה משמעתית, בה הואשם ניר ב"התנהגות שאינה הולמת שוטר שעלולה לפגוע בתדמית המשטרה". ניר טען לאורך כל הדרך כי הקובלנה המשמעתית נגדו תפורה בתפרים גסים והיא תולדה של מלחמתו נגד השחיתות באגף והעובדה כי נלחם בין היתר בפעולות שביצעו הבכירים באגף לסיכול מינויו של גל הירש.
באפריל 2018 שלח ניר מכתב ליועץ המשפטי לממשלה, שבו תיאר שורת עבירות שביצעו לכאורה בכירים במשטרה ודרש מהיועץ לפתוח בחקירה וכן להעניק לו חסינות לפני העברת הקלטות בנושא, אך היועץ המשפטי סירב לתת לו חסינות מראש. בנובמבר 2018 השתתף ניר בדיון של ועדת הפנים של הכנסת בנושא שימוש פסול שעושים בכירים באגף החקירות והמודיעין במידע ובחומרי חקירה רדומים.
על פי פרסום של אבישי גרינצייג בגלובס בדצמבר 2019, המשטרה הציעה לניר מחיקה של האישומים וסגירה של ההליך המשמעתי נגדו, והוא יפרוש מהמשטרה. בינואר 2021 ביטלה המשטרה את ההליך המשמעתי נגדו.
לאחר פרישתו מהמשטרה
לאחר פרישתו החל ניר לייעץ לגופי אכיפה בעולם במטרה ללחום בפשיעה החמורה והמאורגנת ולפתח יכולות חיזוי פשיעה על מנת להתמודד עם הפשיעה הסדרתית. בימינו משמש יועץ מטעם חברת "חושן" בנושאי מודיעין, לחימה בפשיעה וחיזוי פשיעה באמצעות בינה מלאכותית.
אליוט אברמס
בתקופת פעילותו תחת ממשל רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב) היה אברמס מעורב במספר פרשיות של אספקת נשק וסיוע אמריקני לממשלות וארגוני ימין בדרום אמריקה ששימש להתנגדות לתנועות שמאל ובמקרים רבים גם למעשי רצח באותן מדינות תוך שאברמס מסתיר עובדות חשובות על פעילות ארצות הברית באזורים אלו מפני אנשי הקונגרס. בהמשך ניסה להסתיר בפני חוקרים של הסנאט גם את מידע הקשור לפרשת איראן-קונטראס ועל כך הואשם בהסתרת מידע, נשפט ונדון לקנס ומאסר על תנאי.
ב-2021 מונה אברמס ליו"ר קרן תקווה המקדמת ערכים שמרניים בישראל ובין השאר מממנת את פעילותו של פורום קהלת.
ביוגרפיה
אברמס נולד בניו יורק, סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ב-1969, תואר שני ביחסים בינלאומיים בבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1970 ותואר במשפטים בהרווארד ב-1973. תמך והשתתף במסע הבחירות של הסנאטור הנרי ג'קסון ממדינת וושינגטון למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ב-1976 (המנצח היה ג'ימי קרטר). בשנים 1977–1979 היה יועץ מיוחד ולבסוף אף ראש המטה של הסנאטור הדמוקרטי דניאל פטריק מויניהאן. בתפקיד זה הכיר את רחל דקטר, בתה של מידג' דקטר נאו קונסרבטיבית ידועה ובתו החורגת של נורמן פודהורץ בעלה השני, עורך ה"קומנטרי" לשעבר ומראשי הניאו קונסרבטיבים, ואחותו למחצה של ג'ון פודהורץ, נאו קונסרבטיבי ידוע נוסף (עורך "קומנטרי" כיום). ב-1980 נישא אברמס לרחל ולהם שלושה ילדים.
הוריישו נלסון
לורד הוריישו, הוויקונט הראשון נלסון (באנגלית: Horatio Nelson, 1st Viscount Nelson; 29 בספטמבר 1758 – 21 באוקטובר 1805), אדמירל נלסון, היה אדמירל בריטי מפורסם. נודע בפועלו בזמן המלחמות הנפוליאוניות, ובמיוחד בקרב טרפלגר שבו נהרג. בזירה המזרח-תיכונית, ניצחונו של הצי הבריטי בפיקודו של נלסון על הצי הצרפתי בקרב הימי באבוקיר, הכשיל את מסע המלחמה של נפוליאון למצרים ולארץ ישראל. נלסון הוא כנראה האדמירל המפורסם ביותר בהיסטוריה, ונמנה עם מחדשי הטקטיקה הימית החשובים ביותר. נחשב לגיבור לאומי בבריטניה, ולכבודו ניצב בלונדון עמוד נלסון בכיכר טרפלגר.
אליוט אברמס
דעותיו
על פי המגזין jacobin.com ראה אברמס בהבסת ברית המועצות את העדיפות הגדולה ביותר של ארצות הברית, ואמר באחד הראיונות ש"האיום הגדול ביותר על זכויות האדם הוא ברית המועצות". לפי המגזין, אברמס מאמין שלא משנה כמה ממשלה אכזרית או פשיסטית היא עדיין עדיפה על ממשלה קומוניסטית. תפיסת עולם זו אכן יושמה ברבות מפעולותיו של אברמס.
הוריישו נלסון
ילדות ותחילת הקריירה בצי
נלסון נולד בנורפוק, בדרום מזרח אנגליה, כילד השישי מתוך אחד עשר ילדים (מתוכם הגיעו שמונה לבגרות). כבר בגיל 12, בשנת 1771, התגייס לצי המלכותי הבריטי כמלח פשוט ולאחר מכן כמש"ק בספינה "רֶזוֹנַבְּל" (Raisonnable), שהייתה בפיקוד דודו מצד אמו, קפטן מוריס סאקלינג. השתתף ב-1773 במסע למציאת המעבר הצפון-מערבי - ניסיון למציאת מעבר חלופי מצפון לקנדה אל האוקיינוס השקט. זמן קצר לאחר מכן מונה לפרח קצונה (midshipman) והחל בהכשרתו לדרגת קצין.
אליוט אברמס
קריירה
בשנים 1981 ל-1989 שירת אברמס שירת בתפקידי מדיניות חוץ בימי שני נשיאים רפובליקנים של ארצות הברית: רונלד רייגן וג'ורג' בוש (הבן). בתקופת ממשל רייגן, עת כיהן כעוזר מזכיר המדינה לענייני זכויות אדם ועניינים הומניטריים, ועוזר לענייני מדינות אמריקה. הוא נודע בשל מעורבותו בהחלטות שנויות במחלוקת הנוגעות למדיניות החוץ כלפי גואטמלה, ניקרגואה ואל סלוודור. בעקבות פרשת איראן-קונטראס הוא הורשע בעבירות של הלנת מידע מהקונגרס ונידון למאסר על תנאי. הוא קיבל חנינה מג'ורג' בוש (האב).
הוריישו נלסון
ילדות ותחילת הקריירה בצי
ב-1777 כבר היה נלסון לפטננט, ובדרגה זו נשלח אל האיים הקאריביים והשתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית (מן הצד הבריטי).
אליוט אברמס
קריירה
ב-1993, בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון הדמוקרטי, פרש אברמס מעיסוק פוליטי ועבד ב"מרכז לאתיקה ומדיניות ציבורית" שם כתב ספרים ומאמרים בנושאים פוליטיים ויהודיים.
הוריישו נלסון
ילדות ותחילת הקריירה בצי
בשנת 1779, בגיל 20, מונה לפוסט קפטן (post captain) וקיבל את הפיקוד על הפריגטה "הינצ'ינברוק" (Hinchinbroke), אונייה בת 28 תותחים שנלקחה שלל מן הצרפתים. בשנת 1780 השתתף נלסון בהתקפה הבריטית הכושלת על מבצר סאן חואן בניקרגואה. אף על פי שנלסון היה המפקד הימי הבכיר בהתקפה, הכישלון לא נזקף לחובתו, כיוון שלא היה אחראי על הצד היבשתי. נלסון חלה מאוד, כנראה במלריה, וחזר לאנגליה ליותר משנה עד שהתאושש. הוא קיבל את הפיקוד על הספינה "אלבמארל" (Albemarle), והשתתף בליווי שיירות אל הים הבלטי. לאחר מכן שב ללחימה בצפון אמריקה, עד שנחתם הסכם השלום בשנת 1783.
אליוט אברמס
קריירה
ב-2001, בתקופת כהונתו הראשונה של ג'ורג' בוש (הבן), מונה אברמס לעוזר מיוחד לנשיא ומנהל בכיר במועצה לביטחון לאומי לענייני המזרח התיכון וצפון אפריקה.
ב-2005, עם תחילת הקדנציה השנייה של בוש, קודם אברמס לתפקיד סגן היועץ לביטחון לאומי לענייני אסטרטגיית הדמוקרטיה העולמית, האחראי על קידום הדמוקרטיה בעולם. מינויו זה בידי הנשיא בוש (הבן) היה שנוי במחלוקת עקב הרשעתו של אברמס בשנת 1991 בהעלמת מידע מהקונגרס. עם זאת, בהיות התפקיד ייעוצי הוא לא היה חייב באישור הקונגרס.
הוריישו נלסון
פיקוד
בשנת 1784 ניתן לנלסון הפיקוד על האונייה "בוריאס", פריגטה בת 28 תותחים, והוא נשלח למשימה של אכיפת חוקי השיט בסביבת הים הקריבי. באזור האי נוויס תפס נלסון ארבע ספינות שהפליגו תחת דגל ארצות הברית, שזה עתה הוקמה, וכמדינה עצמאית לא הורשתה לסחור עם המושבות הבריטיות באזור. רבי-החובלים של ספינות אלו תבעו את נלסון בטענה של תפיסה בלתי חוקית, והוא נאלץ להישאר באזור מספר חודשים עד שבית המשפט דחה את הטענות. בזמן זה פגש את אשתו לעתיד, פאני נסביט, אלמנה ילידת המקום. השניים נישאו באחד עשר למרץ 1787, עם סיום תפקידו של נלסון באזור.
נלסון נשאר ללא פיקוד החל משנת 1789. ב-1793, כשהחלה המהפכה הצרפתית להתפשט באלימות אל מחוץ לגבולות צרפת נקרא לשוב לשירות. נלסון קיבל את הפיקוד על ה"אגממנון", אונייה בת 64 תותחים. בתפקידו זה החל נלסון בסדרת קרבות שהבטיחו לו את מקומו בהיסטוריה.
אליוט אברמס
קריירה
ב-2009, בתקופת נשיאותו של ברק אובמה, הפסיק אברמס מפעילותו המדינית אולם בשלהי הקדנציה השנייה של אובמה מתח אברמס ביקורת עליו שמנע פעולה של ישראל נגד איראן ושלא חסם החלטת או"ם שמבקרת את מפעל ההתנחלויות.
ב-2016, בתקופת הפריימריז של המפלגה הרפובליקנית, הצהיר אברמס שדונלד טראמפ אינו ראוי להיות נשיא ארצות הברית. לאחר בחירת טראמפ הטיל זה וטו על מינויו של אברמס לתפקיד בממשל האמריקאי על ידי שר החוץ רקס טילרסון. רק ב-2019 מינה שר החוץ מייק פומפאו את אברמס לשליח המיוחד של מחלקת המדינה לטיפול במשבר הכלכלי בוונצואלה. מינוי זה עורר התנגדות מצד ארגוני זכויות אדם בגלל ההיסטוריה של אברמס בזירה זו. ביקורת נוספת הוטחה באברמס שגרם להטלת סנקציות של ארצות הברית על ונצואלה דבר שהחמיר את המשבר שם
הוריישו נלסון
פיקוד
בתחילה הוצב נלסון בים התיכון, כשבסיסו בממלכת נאפולי. הוא השתתף במצור הימי על העיר טולון בצרפת ובכיבושה, ולאחר מכן פיקח על הנסיגה ממנה בעת כיבושה מחדש על ידי הצרפתים. ב-1794 השתתף במערכה לכיבוש האי קורסיקה. בחודש יולי של אותה שנה נפגע בפניו בקרב בקורסיקה ואיבד כתוצאה מכך את עינו הימנית.
אליוט אברמס
קריירה
ביוני 2021 מונה אברמס ליו"ר קרן תקווה הישראלית-אמריקאית.
פעולותיו
ב-1981, עם כניסתו לתפקיד "עוזר מזכיר המדינה לענייני זכויות אדם ועניינים הומניטריים, ועוזר לענייני מדינות אמריקה", הצהיר אברמס על כך ש"זכויות האדם הן הליבה של מדיניות החוץ שלנו" אולם ועדת בדיקה של הסנאט האמריקאי וכן תחקירים של עיתונאים ופעילי זכויות אדם מצביעים על פעולות לא חוקיות ולא אתיות כנגד זכויות אדם שבוצעו על ידי אברמס וכללו הסתרת מידע והכחשות בהקשר של תמיכה במשטרים בדרום אמריקה שביצעו פשעי מלחמה. בין השאר מציינים התחקירים את המקרים הבאים:
הוריישו נלסון
פיקוד
בשנת 1796 עבר הפיקוד על צי הים התיכון לידיו של סר ג'ון ג'רוויס. ג'רוויס מינה את נלסון לתפקיד של קומודור - מפקד על יחידת ספינות, עם סמכויות עצמאיות תחת הנחייתו של האדמירל. ספינתו של נלסון, ה"אגממנון", שהייתה חביבה עליו מאוד, הייתה זקוקה לשיפוץ ונשלחה לאנגליה. נלסון עבר לספינה "קפטיין".
אליוט אברמס
מעורבות בישראל וברשות הפלסטינית
אברמס ביקר מספר פעמים בישראל ועמדותיו בנוגע למזרח הקרוב משקפות עמדות ניציות:
על פי תחקירים של מגזין הוניטי פייר ושל אתר jacobin.com היה אברמס מעורב באירועים שקרו ברשות הפלסטינית ב-2006. לאחר שארגון החמאס זכה בבחירות של הרשות הפלסטינית בעזה קידם אברמס (בתפקידו כעוזר מיוחד לנשיא ומנהל בכיר במועצה לביטחון לאומי לענייני המזרח התיכון וצפון אפריקה) מלחמת אזרחים בין הפת"ח לחמאס מתוך רצון להחזיר את הפתח לשלטון. לאחר ניצחון החמאס האשים אברמס את החמאס בביצוע הפיכה.
הוריישו נלסון
אביר ואדמירל
בעקבות הקרב זכה נלסון בתואר אבירות מסדר האמבט ומונה לאדמירל משנה; המינוי נקרא אדמירל משנה של השייטת הכחולה (rear admiral of the blue flotilla). האדמירלים הבריטיים הניפו את דגל האדמירל לפי צבע מסוים, כאשר הצבע האדום הוא הבכיר, אחריו הלבן ואחריו הכחול. כך יצא שאדמירל משנה של השייטת הלבנה היה בכיר יותר מאדמירל משנה של השייטת הכחולה. זה היה התפקיד העשירי בחשיבותו בצי הבריטי.
אובדן יד ימין
מאוחר יותר באותה שנה, ב-24 ביולי, השתתף נלסון בהתקפה על העיר סנטה קרוס דה טנריפה בטנריפה, אחד מהאיים הקנריים. המטרה הייתה לכבוש את העיר, שהייתה נקודת מפתח במסען של ספינות האוצר הספרדיות מהעולם החדש לספרד. ההתקפה נכשלה, במחיר של 150 הרוגים בריטיים; נלסון נפגע קשות בזרועו הימנית מכדור רובה, שריסק את העצם. הידע הרפואי של אותם ימים חייב את קטיעת הזרוע מהכתף, כדי למנוע נמק קטלני. נלסון לא חזר לתפקוד עד סוף אותה שנה.
קרב הנילוס
במהלך שנת 1798 הסתבר לבריטים כי הצרפתים מרכזים כוחות לקראת מסע ימי למזרח. נלסון נשלח לאתר את הצי הצרפתי, משימה שנתקלה בקשיים מרובים עקב סערה שהשביתה את ספינת הדגל שלו, Vanguard, ופיזרה את הפריגטות, הספינות שנועדו למשימות הסיור של הצי; נלסון התלונן מרות על חסרונן.
הפיקוד הבריטי ניחש שמטרת הצי הצרפתי היא להגיע למצרים, ונלסון הפליג לאותו כיוון, אך למעשה הקדים את הצרפתים שהתעכבו בכיבוש האי מלטה. נלסון מצא את נמל אלכסנדריה ריק, וחזר לאיטליה; נפוליאון הגיע ללא הפרעה למצרים בתחילת יולי, כבש את אלכסנדריה ואת קהיר והמשיך לארץ ישראל.
נלסון חזר מאיטליה והגיע, חודש אחרי נפוליאון, ב-1 באוגוסט, לאבוקיר בדלתה של הנילוס. בקרב שהתפתח, קרב הנילוס, זכה נלסון באחד מניצחונותיו הגדולים, כאשר השמיד את הצי הצרפתי כולו. לניצחון הייתה משמעות רבה, הן מבחינת העובדה שצי האויב הושמד ולא רק הובס ונסוג, והן מהבחינה האסטרטגית, בכך שהקרב ניתק את הצבא הצרפתי מבסיסיו והכשיל את מסע המלחמה שלו במזרח התיכון.
הצבא הצרפתי הובס בעכו, ואילו נפוליאון עצמו הצליח לחזור לבדו לצרפת. בעקבות הניצחון המזהיר זכה נלסון בתואר אצולה, ברון הנילוס (Baron Nelson of the Nile). נלסון השתוקק לתואר גבוה יותר, כמו earl - תואר שבו זכה ג'רוויס לאחר קרב כף סנט וינסנט - אך מכיוון שלא היה המפקד העליון (הוא היה כפוף לג'רוויס) התעקש הפיקוד הבריטי שלא יקבל תואר גבוה מתואר ברון. נלסון ייחס זאת לעובדת היותו בן למשפחה ממוצא נמוך יותר מאחרים, ולכך שלא היו לו קשרים בדרגים הבכירים ובחצר המלוכה.
נלסון וליידי המילטון
בדצמבר של אותה שנה הציל נלסון את משפחת המלוכה של ממלכת נאפולי, שנמלטה כאשר נכבשה הממלכה על ידי הצרפתים. תוך כדי הקרבות התאהב נלסון עמוקות באמה המילטון, אשתו הצעירה של השגריר המבוגר של בריטניה בממלכה. המילטון הפכה למאהבת של נלסון וחזרה לאנגליה כדי לחיות עמו בגלוי; היא ילדה לו בת בשם הורציה.
קרב קופנהגן
בתחילת 1801 קודם נלסון לתפקיד תת-אדמירל (vice admiral) של השייטת הכחולה. הוא השתתף בקרב קופנהגן, ב-2 באפריל, כמשנה למפקד הצי, אדמירל פארקר. במהלך הקרב, כאשר נדמה היה שהאש הדנית כבדה מאוד, הורה פארקר לנלסון באמצעות איתות דגלים לחדול את הקרב ולסגת. האגדה על נלסון מספרת, שנלסון הצמיד את הטלסקופ לעינו העיוורת ואמר שאינו רואה את הסימן, והורה להמשיך בהתקפה. הקרב הסתיים בניצחון צבאי ודיפלומטי לבריטים; נלסון נתמנה למפקד הצי הבריטי בים הבלטי וזכה לתואר האבירות ויקונט.
נלסון התמנה בהמשך השנה למפקד הצי הבריטי בתעלת למאנש, אך עם חתימת הסכם אמיין בין בריטניה לבין נפוליאון ב-22 באוקטובר, חזר נלסון לאנגליה.
קרב טרפלגר
בשלב זה התייאש כבר נפוליאון מרעיון הפלישה לאנגליה, וגייסות הצבא שחנו על חוף תעלת למאנש הועברו לגרמניה. ב-19 באוקטובר יצא הצי הספרדי-צרפתי מהנמל בקדיז, מסיבה לא ברורה. כנראה מכיוון שמפקדו, וילנב, שמע שנשלח אדמירל אחר כדי להחליף אותו. נלסון, שהמתין להזדמנות, הוביל את הצי שלו לקרב.
הקפטיינים של נלסון הכירו היטב את הוראותיו בעקבות תדרוכים רבים; כל שנותר לנלסון היה להניף את האיתות המפורסם: England expects every man to do his duty, מילולית: אנגליה מצפה מכל אחד מאנשיה שיעשה את חובתו. ב-21 באוקטובר 1805, בסביבות הצהריים, החל הקרב האחרון של נלסון - קרב טרפלגר. ספינת הדגל של נלסון תקפה תחילה את ספינת הדגל הצרפתית, Bucentaure, ולאחר שפגעה בה קשות (היא נכנעה כעבור 3 שעות) עברה לספינה הצרפתית Redoutable. הספינות לחמו זו בזו בטווח אפס, וכמקובל בקרבות מעין אלו נעשה שימוש לא רק בתותחי הספינה אלא גם בנשק קל שבו ירו, מהסיפון ומעמדות על התרנים, בעיקר אל הסיפון האחורי (quarterdeck) שבו התרכזה צמרת הפיקוד. אחד הצלפים בספינה הצרפתית זיהה את נלסון וירה בו. הכדור פגע בנלסון בכתפו, חדר לריאתו ונתקע בבסיס עמוד השדרה. הוא הורד, עדיין בהכרה, אל מתחת לסיפון, שם מת אחרי ארבע שעות, ואחרי שנמסר לו שהצי הבריטי זכה בניצחון מוחץ.
גופתו של נלסון הובאה לבריטניה, משומרת בברנדי. הוא זכה להלוויה ממלכתית - כבוד שלו זכו רק חמישה בריטים אחרים שאינם בני משפחת המלוכה (ביניהם וינסטון צ'רצ'יל) ונקבר בקתדרלת סנט פול בלונדון. ארון המתים בו נקבר נעשה משברי תורנה של אוניית הדגל הצרפתית "ל'אוריין" בקרב הנילוס, והוענק לו עוד בחייו על ידי קפטן בנג'מין הלוול קארו, ששירת תחת פיקודו באותו קרב.
אישיותו
לנלסון לא הייתה יכולת פיזית אישית רבה, להפך - הוא היה חולה לעיתים קרובות, נכה ועיוור בעין אחת, ובאופן אירוני היה חולה לעיתים קרובות במחלת ים. ואולם, נלסון היה ידוע ביכולתו המיוחדת לתת השראה ומוטיבציה לאנשיו, ולהביא אותם לתת את המיטב שבהם. יכולתו זו נקראה, עוד בחייו, "המגע של נלסון" (The Nelson Touch), ולאחר מותו זכתה לפרסום ולתהילה שאף מפקד בריטי אחר, או מפקד כלשהו, לא זכו להם. יכולתו לעודד ולהמריץ את אנשיו, מהמפקדים הגבוהים ועד אחרון המלחים, יחד עם יכולתו לערוך תוכניות אסטרטגיות מבריקות ונועזות מחד, והבנתו הטקטית המזהירה - שאפשרה לו לערוך שינויים מידיים לאור השינויים בשדה הקרב - מאידך, הופכים אותו כנראה לאחד מהמצביאים המזהירים ביותר בתולדות המלחמות בעולם, ובוודאי למפקד הימי המזהיר ביותר מאז ומעולם.
"המגע של נלסון" פעל לא רק על אנשיו, אלא על בריטניה כולה; הוא היה ועודנו אחת מהדמויות הנערצות ביותר בבריטניה, עד היום. בבריטניה ישנן מצבות ואנדרטאות רבות לזכרו, כשהבולטת ביניהן היא עמוד נלסון בכיכר טרפלגר, בלונדון. ספינת הדגל של נלסון, אה"מ ויקטורי, שמורה עד היום בבסיס הצי בפורטסמות', יש לה צוות קבוע והיא משמשת כספינת הדגל של הלורד השני של הצי (המשמש כמפקד פיקוד הבית של הצי הבריטי וראש אגף כוח אדם) היא אניית הצי העתיקה ביותר שעדיין נמצאת בשירות פעיל. שתי אוניות מערכה נקראו על שמו, והצי הבריטי מציין את ה-21 באוקטובר בכל שנה כ"יום הזיכרון האלמותי". הכדור שממנו נהרג נלסון, מדיו בעת הקרב, ואפילו קווצה משיערו, מוצגים במוזיאונים שונים בבריטניה ובעולם.
מילים אחרונות
המילים האחרונות שאמר נלסון, לפי דברי הרופא של ה"ויקטורי", היו: "תודה לאל שמילאתי את חובתי". לדברי הרופא, נלסון חזר על המשפט כמה פעמים, עד שלא יכול היה לדבר יותר. לדברי אחרים שעמדו סביבו, ביניהם המשרת האישי שלו והכלכל של הספינה, נלסון התלונן על החום, הצמא והכאבים.
ישנה אגדה שמילותיו האחרונות היו "נשק אותי, הארדי" (תומאס הארדי היה מפקד הספינה). נלסון אכן אמר זאת להארדי, אך לא היו אלה דבריו האחרונים, שכן הארדי נקרא לסיפון ולא היה נוכח בפטירתו של נלסון.
נג'ד
התקופה הטרום איסלאמית
בתקופה הטרום-אסלאמית יושב האזור על ידי שבטים שונים, בהם הטאיע מתימן שהתיישב באזור ההררי בצפון הנג'ד ב-150 לפנה"ס. בשנת 425 ייסדה ממלכת חמיר את כינדה  כממלכת חסות בדרום נג'ד, ובירתה קריית אל-פאו, בעוד ממלכות החסות הביזנטית, ע'סאן והסאסאנית, מנאד'ירה  הלח'מית שלטו בתקופות שונות בצפון נג'ד.
ב-525 בעקשבות פלישת אקסום לחמיר, כינדה איבדה את חסות חמיר והיא התפרקה לארבע נסיכויות, אשר נכבשו תוך כמה עשורים על ידי שבטים עדנאניים מהחיג'אז. ב-540, דחקו הלח'מים את מרבית הכינדים אל תימן, ונאמנות השבטים המקומיים והכינדים עברה אל הלח'מים.
תקופת מוחמד
מוחמד ביצע מספר פעולות צבאיות בנג'ד. ראשית, בשנת 624, כ-3 שנים לאחר ההג'רה, לאחר מספר ביזות שביצעו מוסלמים על נתיבי סחר קוריישיים בין סוריה ומכה, הצליח מוחמד לבזוז שיירה שניסתה לעבור במדבר בנג'ד, בפשיטת אל-קרדה.
ב-625 לאחר גירוש שבט בני נצ'יר הוביל מוחמד מסע להפחדת השבט ע'תפאן  לאחר שאלו איגדו שבטים באופן שעורר את חשדו. במהלך מסע זה או לאחריו, ב-628 לאחר קרב ח'ייבר, הוביל מוחמד את קרב ד'את אל-רקאע, בו כבש ובזז את מרכזם של שבט עת'פאן.
בנוסף, הורה מוחמד ב-625 על המסע לקטן אשר עבר דרך הנג'ד כנגד שבט אסד אבן ח'וזיימה, המקורבים לקורייש, כדי למנוע מתקפה מתוכננת על אל-מדינה.
מלחמות הרדה
לאחר מות מוחמד, נוצר ואקום פוליטי והנהגתי בערב, שהוביל להתמרדות שבטים רבים וקבוצות אסלאמיות שונות בשלטון המרכזי באל-מדינה, שהפך להיות בשליטת אבו בכר, החליף הראשון. קבוצות המורדים המרכזיות בנג'ד היו שבט חניפה בראשות נביא השקר מוסיילימה, ברית בין שבטי אסד, עת'פאן, טאיע והוזין בראשות מנהיג שבט אסד ונביא השקר טולייחה ושבט תמים בראשות הצחאבי מליכ אבן נווירה. בתגובה גיבש אבו בכר ב-632 צבא בן 4,000 לוחמים בראשות ח'אלד בן אל-וליד למען דיכוי המרד. תחילה פנה בן ח'אלד לדיכוי טולייחה - הוא גייס לשורותיו את שבט ג'דילה ושכנע את שבט טאיע ללחום לצידו, כיוון שמנהיגם, עדי אבן חטים היה צחאבי. בספטמבר 632, הביס ח'אלד על 6,000 לוחמיו את צבא טולייחה בן 15,000 לוחמים בקרב בוזאח'ה בצפון הנג'ד. לאחר קרבות אלו, מרבית שבטי האזור קיבלו את מרות החליפות. עם זאת, שבט ירבו, חלק משבט תמים, התמרד בעקבות השייח מליכ, שהיה גזבר הזכאה השבטי בתקופת מוחמד והנהיג מרד במהלכו השיב לשבט את כספו ותמך בנביאת השקר בת השבט סג'אח. בתום מרדף ח'אלד הוציא להורג את מליכ, ולאחר מכן הצטרף לכוחות עכרמה אבן אבו ג'אהל לדיכוי מוסיילימה, שהגיע לסופו בדצמבר 632 בקרב עקרבה.
ימי הביניים
לאור התפשטות האימפריה המוסלמית, מרבית מוקדי הכוח נעו אל אזורים מפותחים יותר באימפריה, כבגדאד, קהיר ודמשק, ובין המאה ה-10 והמאה ה-20 השלטון המקומי של השריף של מכה היה כמעט תמיד כפוף לשלטון אימפריות האסלאמיות.
מהמאה ה-16 עד היום
במאה ה-16 סיפחה האימפריה העות'מאנית את מחוזות החוף של ערב (חג'אז, אל אחסאע ועסיר) וטענה לסוזרניות על מרכז ערב - הנג'ד, במטרה לדחוק את הפורטוגזים מהמפרץ הפרסי והים האדום. עם זאת, מידת הריבונות של האימפריה בנג'ד נעה בהתאם לחוזק השלטון באיסטנבול.
ב-1744 חתם מוחמד אבן סעוד, אמיר דרעיה (כיום שכונה בריאד) עם מוחמד אבן עבד אל-והאב, מייסד הווהאביה, על הסכם ל"השבת האמת", בעקבותיו השתלט אבן סעוד על הנג'ד תחילה, וכונן את אמירות דרעיה, "המדינה הסעודית הראשונה", אשר נחשבת הבסיס לערב הסעודית המודרנית בייסודה את שלטון בית סעוד. האמירות הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-19, עת שלטה על כל שטחי ערב הסעודית המודרנית, איחוד האמירויות וקטאר, כבשה את מכה ואל-מדינה, בזזה שיירות עות'מאניות ומוקדים שיעיים בכרבלא והתנערה ממרות הסולטאן העות'מאני. על כן, התקיימה בין 1811–1818 המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, בסופה נכבשו מחדש כל שטחי ערב בידי העות'מאנים, ונינו של מוחמד, עבדאללה, הוצא להורג.
ב-1824 ייסד נכדו של מוחמד, טורקי, את אמירות נג'ד, "המדינה הסעודית השנייה", אשר הייתה מצומצמת בשטחה ושלטה על הנג'ד והחוף המזרחי של ערב, ובכך נמנעה מסכסוכים עם השלטון העות'מאני. ב-1836 נוסדה בחאיל בצפון נג'ד אמירות חאיל, בראשות בית רשיד , אשר כבשה חלקים מהמדינה הסעודית ולבסוף הגלתה את ההנהגה הסעודית לכווית ב-1891. ב-1902 כבש אבן סעוד את ריאד משליטת בית רשיד, ותוך זמן קצר השתלט על מרכז נג'ד, והכריז על הקמת אמירות נג'ד ואל-אחסאע, "המדינה הסעודית השלישית". ב-1904 לבקשת בית רשיד תקפו העות'מאנים את המדינה החדשה, אך ב-1905 הכירו באבן סעוד כשליט נג'ד. עד 1912 השתלט אבן סעוד על כל הנג'ד, וב-1915 חתם עם בריטניה על הסכם המכיר בו כשליט הראוי של הנג'ד ואל-אחסאע ותמכה בו מול בית רשיד הפרו-עות'מאני, תמורת שמירה על ריבונות המדינות החדשות במפרץ הפרסי. כל זאת נעשה בעוד רשמית תמך השלטון הבריטי באויבו חוסיין בן עלי שריף מכה ההאשמי. ב-1922 כבש הצבא הסעודי בתמיכה בריטית את חאיל, וכונן את סולטנות נג'ד. ב-1925 בסיוע שבט מוטייר כבש אבן סעוד את החיג'אז מידי ההאשמים, וכונן שלטון נפרד על נג'ד והחיג'אז כממלכת נג'ד וחג'אז. ב-1932 אוחדו שתי הממלכות לממלכת ערב הסעודית המודרנית.
גאוגרפיה
נג'ד הוא רמה גאוגרפית אשר נוטה לירידה מתונה לכיוון מזרח. מזרח הנג'ד מאופיין ביישובים חקלאיים המבוססים על נאות מדבר, בעוד המערב מאוכלס בעיקר על ידי בדואים נוודים. הנג'ד גובל בדרום בימת החולות של רובע אל-ח'אלי. מחשוף טוואיק חוצה את הנג'ד מצפון לדרום, וואדיות החורצים אותו מספקים מקור מים חיוני ליישובים רבים, בהם עיר הבירה ריאד המבוססת על מימי ואדי חניפה.
שושנה ריבנר
ביוגרפיה
שושנה ריבנר נולדה בווינה אוסטריה. בהיותה בת 8 חודשים עלתה עם הוריה לארץ ישראל. היא התאמנה בקבוצת השחייה של ברית מכבים עתיד, בהדרכתו של נחום בוך. כבר ב-1951, בגיל 13, הייתה השחיינית הבכירה בישראל במשחה ל-100 מטר חתירה.
1952
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה בבריכת השחייה "בת גלים" שנערכה באוקטובר 1952 קבעה ריבנר שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:15.2 דקות שיפור לשיאה של יהודית דויטש הספל משנת 1938 (1:17.6 דקות).
אלופת המכביה הרביעית
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1953 זכתה ריבנר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי ומכביה חדש של 1:13.7 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 6:04.4 דקות.
1954
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה, לעיני 2500 צופים, באוקטובר 1954 זכתה ריבנר ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:14.7 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 6:04.5 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי לקבוצות חדש של 5:41.6 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 6:17.3 דקות. נוסף לכך, היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:34.0 דקות.
1955
בתחרות שחייה שנערכה ברחובות באוגוסט 1955 קבעה ריבנר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 3:18.7 דקות וכן במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:13.5 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות הנוער של מכבי בשחייה שנערכה בבריכת השחייה של מכבי פתח תקווה, קבעה ריבנר 3 שיאים ישראלים בשחייה, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:12.9 דקות, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:41.6 דקות, לאחר 17 שנים שיפור לשיאה של יהודית דויטש הספל ממכבי חיפה (2:47.6 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:47.1 דקות. ולאחר כחודש, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה, לעיני 2500 צופים, קבעה ריבנר במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:09.5 דקות ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששוחה משחה זה מתחת ל-1:10 דקות. בנוסף, היא השוותה את שיאה הישראלי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:46.5 דקות. אותה שנה נבחרה ריבנר לספורטאית השנה בישראל.
1956
בתחרויות השחייה בין הנבחרות הארציות של אגודות הפועל ומכבי שנערכו בחיפה בספטמבר 1956 קבעה ריבנר שני שיאים ישראלים במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:33.1 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:44.4 דקות. בנוסף, היא ניצחה במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.6 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה קבעה ריבנר שני שיאים ישראלים במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.3 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:42.9 דקות.
אולימפיאדת מלבורן
המשלחת הישראלית למשחקים האולימפיים שנערכו במלבורן בנובמבר אותה שנה, הייתה מאוד מצומצמת, עקב ההכנות למבצע קדש וכללה שלושה מתחרים, הקופץ למים יואב רענן, הקופץ לרוחק דוד קושניר והשחיינית ריבנר. במשחקים עצמם סיימה ריבנר במקום ה-31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:10.3 דקות.
1957
בתחרות פתיחת העונה הארצית בשחייה ביולי 1957 שנערכה בחיפה בבריכת "בת גלים" קבעה ריבנר שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:35.4 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות מכבי שנערכה בחולון קבעה ריבנר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 3:08.5 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר 1957 זכתה ריבנר בשתי מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם דורית שרצר, גלי להב וברגר בשיא מכביה חדש של 5:13.3 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ברגר, חיותה מרצ'ביאק ודורית שרצר בשיא מכביה חדש של 5:52.7 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:09.5 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:47.7 דקות, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:32.3 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 5:31.2 דקות.
1958
במסגרת אליפות ישראל בשחייה למרחקים ארוכים שנערכה בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1958 קבעה ריבנר מחוץ לתחרות הרשמית במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:08.9 דקות. באליפות עצמה היא זכתה ב-3 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:10.8 דקות, לפני רבקה קרטין ממכבי חיפה (1:17.2 דקות) וירדנה שאל מהפועל גוש זבולון (1:20.8 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:44.0 דקות, לפני ירדנה שאל (6:29.0 דקות) ודורית שרצר חברתה לאגודה (6:32.0 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:31.5 דקות, לפני יהודית לוזיה מהפועל עמק הירדן (1:34.7 דקות) ודורית שרצר (1:36.0 דקות). שבועיים לאחר מכן, ניצחה ריבנר בתחרות צליחת הכנרת וסיימה במקום ה-9 הכללי בתוצאה של 2:55.04.1 שעות.
חייה האישיים
בעת שירותה הצבאי בצה"ל עבדה ריבנר במכון הרנטגן של בית החולים תל השומר. בסוף שנות החמישים למדה בארצות הברית ונישאה לשחיין ולשחקן הכדורמים הדרום אפריקאי ק. פיאלקוב. דיימון, בנם של הזוג, היה גם הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל לגילאים בשחייה.
סמירמיס
סמירמיס (שם אשורי שַמוּראמַת; בארמית-סורית: ܫܡܝܪܡ שמירם; בארמנית: Շամիրամ) הייתה מלכה אשורית שחייתה בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. לפי גרסאות אחדות, פירוש שמה הוא "אהובת היונים", ולפי גרסאות אחרות, שמה המקורי הוא סמור-אמת, "מתנת הים" בבבלית. לפי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס, השם "סמירמיס" מוצאו במילה האשורית "סוּמָטוּ", שמשמעותה "יונה".
קורות חייה
סמירמיס נולדה בעיר ארך למשפחת אצולה. כפי הנראה הייתה המלכה שמוראמת (Shammuramat), אשתו של המלך שמשי-אדד החמישי. בנה הוא אדד-ניררי השלישי, ששמו מופיע על פסל של האל נבו, הנמצא כיום במוזיאון הבריטי. מונומנטים רבים מיוחסים לסמירמיס. מסופר על פסל שהזמינה של האלה ריאה, יושבת על כס מלכות, מוקפת באריות. לפי התיאור משקלו של הפסל עלה על 250 טון. יש המייחסים לה את בניית הגנים התלויים של בבל.
סמירמיס הייתה דמות אמיתית, אולם כפי שקרה לשליטים רבים במזרח, דמותה עברה האלהה ונכללה בסיפורי המיתולוגיה המסופוטמית. לפי אגדה אשקלונית, גרמה האלה אשרה לאימה אטרגטיס (דרקטו בפי קטסיאס היווני), אלה אשקלונית-סורית, להתאהב בנער מקומי ומהזיווג נולדה סמירמיס. לאחר לידתה התביישה האם באהבתה לבן אנוש, הרגה את אביה של סמירמיס, נטשה את בתה ובעצמה קפצה לאגם והפכה לדג. סמירמיס גודלה על ידי יונים, עד שנמצאה על ידי הרועה המלכותי סימס. כשגדלה נישאה לנינוס (המייסד המיתולוגי של נינוה), שאילץ את בעלה הראשון להתאבד כדי שיוכל לשאת אותה. מסופר שלאחר מותו של נינוס בקרב המשיכה את כיבושיו והרחיבה אותם. בסופו של דבר, על פי האגדה, הפכה סמירמיס ליונה.
הטייל הסורי לוקיאנוס מספר על המקדש בהייראפוליס, שעל פי גרסאות מסוימות הוקם על ידי סמירמיס וניצב בו הפסל שלה, כשעל ראשו יונת זהב. הפסל ניצב בדלת המקדש של הרה כשהוא מורה בידה על הפתח. הוא מסביר שסמירמיס הורתה לכל יושבי סוריה לעבוד לה כאלה ולה בלבד. בעקבות הוראתה נשלחו אליה חולי ואסונות על ידי האלים עד שחזרה בה מיוזמתה והורתה לכל נתיניה לשוב להרה ומשום כך ניצב פסלה מורה בידו על פתח מקדשה. עוד הוא מספר שהאנשים באזור נמנעים מאכילת דגים ויונים משום שאלה נחשבים לחיות קדושות. קישורים נוספים בין היונה לסמירמיס מופיעים גם אצל פליניוס וסטראבון.
על פי גרסה אחרת, סמירמיס הייתה בתה של האלה עתרגתיס ואמו של הגיבור נמרוד.
מייק ב. אנדרסון
מייק בי אנדרסון (באנגלית: Mike B. Anderson) הוא במאי טלוויזיה ואנימטור אמריקאי העובד כבמאי מפקח של משפחת סימפסון. אנדרסון זכה פעמיים בפרס אמי על פרקים שביים: בשנת 1997 על הפרק "הפוביה של הומר" (בעקבותיו זכה גם בפרס "Annie" ובפרס "WAC") ובשנת 2001 על הפרק "HOMR".
במהלך לימודיו ביים אנדרסון שני סרטים באורך מלא, ומאז 1990 הוא עוסק אך ורק בסרטי הנפשה, וביים שני סרטים נוספים. הוא השתתף בבימוי "משפחת סימפסון - הסרט" והשתתף בפיתוח המתקן "The Simpsons Ride" שבפארק השעשועים אולפני יוניברסל פלורידה.
גוריון מלצר
ביוגרפיה
גוריון ("גורי") מלצר נולד בשנת 1930 בירושלים לשפרה ולחוקר התנ"ך פייבל מלצר. סבו היה הרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים ויו"ר מועצת גדולי התורה. אמו שפרה נפטרה בנערותו בשנת 1944 בהיותו בן 14.
למד בבית הספר תחכמוני ובבית ספר "מעלה" בירושלים. זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ועסק בפיתוח יכולות הצפנה של חיל הקשר. בהמשך מונה כקצין הקשר החטיבתי של חטיבת גבעתי, תפקיד שבו שימש עד שנת 1952 (בדרגת סרן).
בסוף שנות ה-50 נמנה, עם עוד מספר מהנדסים צעירים שלמדו בארצות הברית, עם צוות הקמת חברת תדיראן, ובהמשך מונה לתפקידים בכירים בה.
ב-1990 מונה לתפקיד מנכ"ל תדיראן. הוא הוביל תהליך הבראה שכלל סגירת מפעלים כושלים, מכירת משרדיה של החברה בגבעת שמואל ופיטורי עובדים. כעבור כשנתיים עברה תדיראן מהפסד לרווח שנתי, וב-1992 הונפקו מניותיה בוול סטריט והחברה גייסה 100 מיליון דולר.
ב-1994 פרש מלצר מתפקיד מנכ"ל תדיראן, ומונה ליו"ר דירקטוריון חברת בזק. ב-1997 פרש מתפקיד יו"ר בזק.
לאחר פרישתו לימד בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
מלצר נפטר ב-1 באוקטובר 2014 בגיל 84 והובא למנוחות בבית הקברות ברעננה.
פעילות ציבורית
היה חבר בגופים ציבוריים רבים כגון: יו"ר לשכת המסחר ישראל – אוסטרליה, חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית. חבר הוועד המנהל אוניברסיטת ת"א, חבר הוועדה העליונה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, חבר ועדת פרס רוטשילד, חבר ועדת השכר של המרצים באוניברסיטת השונות. חבר הנהלת מכון דוידסון להוראת המדע והטכנולוגיה. חבר הנהלת מוסד נאמן. חבר המל"מ – המרכז להוראת המדעים, חבר הוועדה המייעצת לשר החינוך להוראת הטכנולוגיה והמדעים, חבר האקדמיה למדעים. חבר בחבר הנאמנים של מכון ויצמן, ויו"ר חבר הנאמנם במרכז האקדמי לב.
פרסים
מלצר זכה בשורה של פרסים ואותות הוקרה, בהם פרס ראש הממשלה על מפעל חיים בתקשורת (2002), פרס התעשייה, פרס מיוחד על תרומה אישית של IEEE (ארגון האלקטרוניקה העולמי) ועוד.
משפחתו
היה נשוי לשרה ולהם ארבעה ילדים. רעייתו היא בעלת דרגת סרן בצה"ל והייתה במשך שנים ראש הלשכה של הרמטכ"לים יעקב דורי, יגאל ידין ומרדכי מקלף ולאחר מכן ראש לשכתו של דוד בן-גוריון.
בנם, ארז מלצר (מנהל) ניהל בין היתר את החברות אפריקה ישראל, קריאו-סאיטקס ונטפים. בן נוסף, הרב משה מלצר, הוא ראש ישיבת "אבן האזל" בירושלים.
כפר מל"ל
בשטחי היישוב מגדלים תפוח אדמה, בטטה, תות שדה, הדרים, מנגו, אבוקדו ומקדמיה, וכן מגדלים לצורכי חקלאות גם לול תרנגולות ומכוורות דבורים.
ברשות המושב 1,700 דונם. במושב יש כיום כ-450 תושבים, 56 משקים ו-20 משקי עזר. שטחו כ-1,200 דונם.
ניסיונות ההקמה הראשונים
כפר מל"ל נוסד ב-1912 כמושב פועלים על קרקע שנרכשה על ידי חובבי ציון באודסה וחברת הכשרת היישוב ובנק אפ"ק (לימים בל"ל). היישוב הוקם על חורבות יישוב ערבי בשם ח'רבת אל-חיה (חורבת הנחש) ושם היישוב הציוני הוסב לשם עין חי. בשנת 1914 הוחלט באספה הכללית של המושב לשנות את שמו לכפר מל"ל על שם משה לייב לילינבלום (1843–1910) מראשי חובבי ציון באודסה.
הרעיונות בנושא מושב העובדים היו ידועים והתפרסמו על ידי האגרונום יצחק וילקנסקי וולקני במאמרים בשם "מושבי הפועלים" שהתפרסמו בכתב העת "הפועל הצעיר" בתחילת 1914. במאמרים אלה הביע הכותב, בין היתר, את חששו כי מושבי הפועלים יהפכו במרוצת הזמן לשכונות עירוניות לכן יש להקים מושבי עובדים לעובדי אדמה כי ארץ ישראל זקוקה לחקלאים במשרה מלאה. הוא חזר על רעיונותיו בספרו "בדרך" שפרסם ב-1918. מאוחר יותר, בינואר 1919 פרסם איש הציבור אליעזר יפה (לימים חבר מושב נהלל) את החוברת "לייסוד מושבי העובדים" ובה, בין היתר, ארבעת העקרונות העיקריים שעליהם הושתת מושב העובדים הם: א. עבודה עצמית. ב. המושב חייב להיות על אדמת הלאום. ג. עזרה וערבות הדדית. ד. שיווק משותף של התוצרת ורכש משותף של תשומות חקלאיות.
זילברג וחבריו מחולדה, בתמיכת המרכז החקלאי (אברהם הרצפלד), ריכזו עוד 12 חברים ממשוחררי הגדודים העבריים שלחמו במלחמת העולם הראשונה ושניים מפועלי עין-חי (דוד לביא (לבקוביץ) ואברהם וולמן (יצהר)) סה"כ 18 מתיישבים התיישבו ביולי 1919 בכפר מל"ל, הפעם במתכונת של מושב עובדים לפי העקרונות של אליעזר יפה. עוד באותה שנה, הוחל בעיבוד הקרקע ונבנה צריף משותף ליד הבאר הראשונה מ־1912 ששימש כמטבח ואורווה. המגרשים חולקו לפי עשרה דונם לכל נחלה (במקום 2.5 דונם לנחלה שתוכננו במפת מושב הפועלים). ב-1920 נבנו שלושת בתי המגורים הראשונים למשפחות. על פי מחקרו של ד"ר יואל פיקסלר  עולה כי כפר מל"ל היה בפועל מושב העובדים הראשון בעולם, למרות שלא הוכר בזמנו ככזה.
ב-3 במאי 1921 פרצו מאורעות תרפ"א וכל חברי כפר מל"ל וכפר-סבא פונו לפתח-תקווה הסמוכה. הפורעים הרסו את בתי המושב, שרפו את הגורן ובזזו את הרכוש.
שיקום היישוב וההתיישבות הרציפה
באוקטובר 1921 חזרו החברים לאזור והחלו לעבד את אדמותיהם. מאז החל המושב לשגשג ולהתפתח. בשנים 1928–1932 הצטרפו למושב 15 משפחות מהיישוב הזמני ג'ידרו שבעמק זבולון. בשנות ה-30 וה-40 גידלו במושב גם אבטיחים. ב-1937 בוצעה שם הכלאה מקרית בין זן אמריקני בשם צ'ילי לבין זן ערבי בשם באלאדי. התקבל אבטיח חדש ומתוק במיוחד שהיה מבוקש מאוד בשוקי הארץ ובחו"ל ושמו נקבע לאבטיח מללי.
קופת המושב הפכה להיות "בנק עין חי" ב-1924 ששירת את תנועת המושבים כולה. ב-1976 עבר הבנק לרמתיים ופעל שם עד 1986. ב-1924 הוקמה במושב מרפאה שנתנה שירותי רפואה גם ליישובים השכנים. פעילותה נמשכה עד ל-1962.
בשנת 1928 הורחב המושב בעוד 15 משפחות מג'ידרו (מהקריות) ובאותו הזמן הופקעו ממנו 2,100 דונם לטובת יישובי הסביבה. כיום יש במושב 56 משקים, 150 בתים ו-350 תושבים.
ב־1930 נבנה בית ספר "כפר מל"ל" במבנה דו-קומתי לילדי כל האזור ובהמשך המבנה נקרא "הבית הציבורי".
בתחילת שנות ה-30 מסרה כפר מל"ל, מסיבות ציוניות, שטחים של אלפי דונמים שהיו ברשותה לטובת הקמת יישובים נוספים מסביב ליישוב.
ב־1934 מחלבת כפר מל"ל הוגדלה והפכה להיות מחלבה בבעלות.
ב־1938 נבנה בית הספר היסודי לחינוך ילדי העובדים בשרון ע"ש אהרונוביץ שפעל עד לשנת 2005 ומאז הועבר לקריית החינוך של דרום השרון סמוך לנווה ירק. החל מ-2011 פועל במתחם בית הספר האנתרופוסופי.
הרחוב הראשי המחבר את כפר סבא עם הוד השרון (כביש 402) נקרא רחוב עין-חי. על שם שמו המקורי של כפר מל"ל – "עין חי". במסגרת חגיגות יובל ה-100 של המושב בשנת 2012 נחנך במושב מוזיאון – עין-חי כפר מל"ל – המציג את הרעיון מ"ראשית ההתיישבות כמושב פועלים ועד למושב עובדים" והוא משתייך למועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
8 מהבנים הראשונים של היישוב נפלו במלחמת השחרור בעת שירותם בפלמ"ח.
דבשה
דִּבְשָׁה (בלעז: מולאסה) היא סירופ סמיך כהה, הנוצר כתוצאה מבישול ממושך של מיץ קנה סוכר או סלק סוכר, המתבצע בעת זיקוק הסוכר הלבן. מוצרי סוכר מסוג סוכר חום ודמררה מקבלים את צבעם מן הדבשה, בהתאם לרמת הריכוז של החומר, וכעיקרון, הדבשה האמיתית עשויה מיץ קנה סוכר שמורתח לכדי סירופ.
כפר מל"ל
שיקום היישוב וההתיישבות הרציפה
בכפר מל"ל שכנו גם משרדי המועצה האזורית "הירקון" שהוקמה ב-1950. ב-1980, שונה שמה ל"דרום השרון" עקב איחודה עם המועצות האזוריות "מפעלות אפק" ו"השרון התיכון". ב-2011 עברו משרדי המועצה האזורית לקריית החינוך ליד נווה ירק. הרחוב הראשי המחבר את מערב כפר סבא עם הוד השרון (כביש 402) נקרא על שמו הראשון של מושב הפועלים – רחוב עין חי. במסגרת חגיגות יובל ה-100 של המושב (כמושב פועלים) בשנת 2012, נחנך בו מוזיאון כפר מל"ל שתפקידו לשמר את מורשת המושב ובו מסמכים, צילומים וחפצים שונים. המוזיאון פועל בחסות המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
דבשה
הדבשה משמשת לעיתים כחומר מקשר בפורמולות מזון. הדבשה משמשת גם להכנת המשקה החריף רום, שנרקח לראשונה באיים הקאריביים. הרום נוצר מתסיסה של הדבשה וזיקוקה.
כפר מל"ל
שיקום היישוב וההתיישבות הרציפה
אריאל שרון (1928–2014), ראש הממשלה ה-11 של ישראל, הוא יליד המושב. הסופר, העיתונאי ועורך ירחון "השדה" בשנים 1958–1996, יוסף מנחם מרגלית (1925–2008), התגורר עם משפחתו במושב כל חייו.
דבשה
דבשת קנה סוכר
הדבשה הגופריתית עשויה מקנה סוכר צעיר וירוק ומטופלת בגופרית דו-חמצנית שמתנהגת כחומר משמר בעת תהליך מיצוי הסוכר. הדבשה הלא-גופריתית עשויה מקנה סוכר בוגר ולא דורשת טיפול גופריתי בעת תהליך מיצוי הסוכר. ישנן שלוש דרגות לדבשת הקנה: דבשה ראשונה או עדינה (Mild), דבשה שנייה או כהה (Dark) ודבשה שלישית או בלקסטראפ (Blackstrap). שלושתן עשויות להיות גופריתיות או לא-גופריתיות.
כדי לייצר דבשה, שהיא מיץ קנה סוכר טהור, נקצר קנה הסוכר ומסירים את עליו. עסיסו של הקנה ממוצה, לרוב בעזרת מעיכה או ריסוק. הרתחתו של העסיס לרכז מגבירה את התגבשות הסוכר. כתוצאה מהרתחה ראשונה זאת ומהפרדת גבישי הסוכר, נוצרת 'הדבשה הראשונה', שהיא בעלת תכולת הסוכר הגבוהה ביותר, כיוון שמעט סוכר מוצה מהעסיס, באופן יחסי. 'דבשה שנייה' נוצרת לאחר הרתחה שנייה והפרדת סוכר נוספת, וטעמה בעל חמצמצות קלה.
סוגים נוספים
במטבח המזרח-תיכוני, דבשה מיוצרת ממספר חומרי גלם אחרים: חרובים, ענבים, תמרים, רימונים ותות עץ. דבשה שמקורה בעסיס פירות, נקראת בערבית דִבְּס (دبس).
דבשה בהיסטוריה
במהלך "המסחר המשולש" בין מערב אפריקה, האיים הקאריביים, והמושבות הבריטיות בצפון אמריקה במאה ה-18, אוניות שנשאו טובין כנחושת, טקסטיל, חרוזים, אקדחים ותחמושת היו נשלחות מאירופה וצפון אמריקה לנמלי מערב אפריקה, ששילמו תמורתן בעבדים. משם היו הספינות הבריטיות מפליגות לעולם החדש, וממשיכות את סחר החליפין עם וירג'יניה - בה הוחלפו העבדים במטען שעיקרו היה טבק וקנבוס - והאיים הקאריביים - בהם הועמסו סוכר, רום ודבשה. לבסוף היו שבות הספינות לאירופה, כדי להשלים את המשולש הגאוגרפי-עסקי.
הדבשה משמשת כדימוי לאיטיות: "איטי כמולאסה" בשפה האנגלית. על אף זאת, באסון הדבשה של בוסטון התפקע מכל מולאסה ענק, והטביע אנשים וסוסים, אשר לא הספיקו לברוח מנהר המולאסה.
וינצנץ שטל
וינצנץ שֶטְל (בגרמנית Vinzenz Schöttl; 30 ביוני 1905 – 28 במאי 1946 לנדסברג) היה קצין אס אס ופונקציונר רב-דרג במחנות הריכוז וההשמדה הנאציים.
שטל הצטרף למפלגה הנאצית בנובמבר 1928, חידש את חברותו במפלגה בשנת 1931 והצטרף לשורות האס אס בינואר 1931. בואפן אס אס הגיע לדרגה של אובר-שטורמפיהרר בשנת 1942.
בשנת 1933 היה אחד מסגל השומרים במחנה הריכוז דכאו. משנת 1940 הוא הוצב במשך זמן קצר בגטו לובלין ומשם הועבר למחנה הריכוז נוינגמה ובהמשך למחנה ההשמדה מיידנק. מיולי 1942 ועד לפינוי המחנה בינואר 1945 שטל היה אחראי על תת-המחנה אושוויץ מונוביץ, המוכר בשמו הנוסף אושוויץ III. מה-3 בפברואר 1945 הוא שירת תחת פיקודו של אוטו פרשנר כסגן מפקד מחנה קאופרינג, תת-מחנה של דכאו, ונותר בתפקיד זה עד לפינוי המחנה בסוף אפריל של אותה השנה.
שטל נלכד על ידי צבא ארצות הברית וב-15 בנובמבר נשפט על פשעי מלחמה במשפטי דכאו. עדויות על התעללות באסירים וכן על ירי באסירים אחרים נלקחו בחשבון, ועל כן ב-13 בדצמבר 1945 היה אחד מבין 36 נאשמים שנגזר עליהם עונש מוות בתלייה. הוצאתו להורג בוצעה ב-28 במאי 1946 בכלא לנדסברג.
ג'וני האנסן (כדורגלן יליד 1943)
ויילה בולדקלוב ונירנברג
האנסן החל את קריירת הבוגרים שלו במועדון ויילה בולדקלוב מעיר הולדתו ויילה בשנת 1962, שם שיחק שש עונות, צבר 150 הופעות וכבש שער אחד. בשנת 1967 זכה בתואר הכדורגלן הדני של השנה לאור הצטיינותו בוויילה בולדקלוב, ששיחקה אז בליגת העל הדנית. בשנת 1968 עבר האנסן לנירנברג מליגת הבונדסליגה, שם שיחק שתי עונות, צבר 55 הופעות וכבש חמישה שערים. בעונתו השנייה בנירנברג, ירדה הקבוצה אל הבונדסליגה השנייה, אך כישרונו ויציבותו בהגנה לא נעלמו מהמועדונים הגדולים, ואכן, האנסן חתם בקיץ 1970 בבאיירן מינכן.
באיירן מינכן
האנסן שיחק בבאיירן מינכן במשך שש עונות, בהן זכה בתארים רבים ומשמעותיים. האנסן, בצוותא עם שחקנים כפרנץ רוט, פרנץ בקנבאואר, גרד מילר ואולי הנס, זכו שלוש פעמים ברציפות בגביע אירופה לאלופות, בין השנים 1974-1976, כאשר האנסן שיחק בזכייה הראשונה והשלישית, אך בשנת 1975 היה חולה וצפה במשחק מביתו. בנוסף, זכה האנסן בשש עונותיו בבאיירן מינכן בשלוש אליפויות הבונדסליגה ובגביע מקומי אחד, ופתח בהרכב במשחק הגביע הביניבשתי בשנת 1976, בו זכתה באיירן מינכן לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו.
ביוני 1972 הביסה באיירן מינכן את שאלקה 04 בתוצאה 5-1, במשחק הראשון שנערך אי פעם באצטדיון האולימפי במינכן, שהוקם לקראת אולימפיאדת מינכן, ושימש את הקבוצה עד לחניכתו של האליאנץ ארנה בשנת 2005. האנסן כבש את השער הראשון במשחק, שהיה גם השער הראשון שנכבש באצטדיון זה.
בקיץ 1976 עזב האנסן את באיירן מינכן עם רזומה עשיר בתארים, ולאחר 164 משחקי בונדסליגה בהם כבש שבעה שערים.
החזרה לוויילה בולדקלוב
בשנת 1976 חזר האנסן לויילה בולדקלוב, שם שיחק שתי עונות נוספות, עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 1978. בתקופה זו שיחק 64 משחקים וכבש שלושה שערים, זכה בגביע בשנת 1977 ובאליפות דנמרק בשנת 1978, ומיד אחר כך פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית
האנסן שיחק במשך 13 שנים בנבחרת דנמרק, החל משנת 1965 עד לפרישתו ממשחק פעיל ב-1978, צבר 45 הופעות והבקיע שלושה שערים. עם זאת, במשך תקופה ארוכה נבחרת דנמרק הייתה מוגבלת לשחקנים חובבים בלבד, ועם חתימתו של האנסן בנירנברג, מועדון מקצועני, הוא היה מנוע מלשחק בנבחרת. חוק זה בוטל בשנת 1971, וכך נסללה דרכו של האנסן בחזרה לנבחרת.
ציונה שמשי
ביוגרפיה
נולדה ב-14 ביולי 1939 בתל אביב לאהרון אברהם שמשי וחיה רבקה קוקלנסקי שהגיעו מליטא. אביה היה רואה חשבון ואמה עקרת בית בעלת תוארי דוקטור בכימיה ובמתמטיקה. בילדותה למדה בבית הספר העממי תל נורדאו, במסגרתו למדה ציור אצל האמן אליהו סיגד. בהמשך למדה ב"מכינה לנוער", אצל המורים לפיסול יצחק דנציגר ואהרן פריבר. בשנים 1956–1959 למדה ב"מכון אבני" אצל משה מוקדי, אביגדור סטימצקי, יחזקאל שטרייכמן ומשה שטרנשוס. בין השנים 1959–1963 התגוררה בניו-יורק, שם למדה קרמיקה וכן עיצבה בדים עבור חברת "פאטל", במוזיאון היהודי בניו-יורק ופרוכות עבור בתי כנסת שנבנו ברחבי ארצות הברית.
שמשי נמנתה על מייסדי קבוצת +10, שפעלה בין השנים 1970-1965, והשתתפה בחמש התערוכות הראשונות.
במשך השנים יצרה שמשי עבודות רבות במרחב הציבורי ובהן עיצובי שטיחים, בדים, קירות דקורטיביים ועוד. יצירותיה של שמשי, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 עסקו בדמות האדם כסמל וכדימוי. פסליה, העשויים חומר שרוף, מציגים דמויות אנושיות כוללניות. החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הדגישה ביצירותיה גם אלמנטים של התכלות הגוף האנושי.
שמשי שיתפה פעולה עם אדריכלים שקידמו שילוב אמנות בתכנון שלהם: דורה גד, אבא אלחנני, רפי בלומנפלד, לזר חזקיה, חיים (היינץ) פנחל, אסתר וזלמן ברחנא ורבים נוספים, שאתם הייתה בדיאלוג ויצירה שנמשכו עשרות שנים.
פעילות אמנותית רב-תחומית
התחילה את דרכה באמנות חזותית כציירת, ועברה לעסוק בתלת-ממד, במיוחד בפסלים בחומר שרוף. שמשה כמעצבת וכיועצת לנגב קרמיקה. ב-1995 נשלחה על ידי רות דיין לעצב דגמים עבור מדינת בוטסואנה באפריקה.
שמשי עיצבה תפאורות לשתי הצגות בתיאטרון הבימה בבימוי יוסי יזרעאלי לפי יצירות ש"י עגנון: סיפור פשוט ותמול שלשום, הציגה 45 תערוכות יחיד ברחבי ישראל והשתתפה בעשרות תערוכות קבוצתיות בעולם.
כאוצרת אצרה 26 תערוכות נושא. ב-1987 אצרה את תערוכת "תפאורות המחזה המקורי" (ביוזמת יעקב אגמון) בחגיגות הארבעים למדינה.