cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד מויברידג'
בין מדע לאשליה, פנטזיה ופורנוגרפיה
ואולם, בשונה ממארה, מויברידג' לא היה מדען שפנה לצילום לצורך מחקר, אלא צלם שדרך עבודתו הגיע למחוזות המדע. למרות הרושם הרב שדימוייו הותירו, הועלה במהרה ספק באשר לאיכות המדעית של מפעלו, ולמידע שניתן להפיק ממנו. מויברידג' טען שתצלומיו צולמו במהירות תריס של 1/2000 של השנייה, אך לא ניתן היה לאמת נתון זה, וכן לבדוק את עקביותו במצלמות השונות בהם השתמש. בנוסף, לא ניתן היה להעריך את עקביות המרווחים בין החשיפות; הפעלת המצלמות הייתה תלויה, לא אחת, במתיחת החוטים שנפרסו לאורך מסלול הצילום, אך החוטים יכלו להימתח ולהפעיל את המצלמה במרווחים לא סדורים.
מויברידג' השתמש בסוללת מצלמות שהונחו האחת אחרי השנייה; משום כך לא יכול היה לצלם את התנועה מנקודת מבט פרספקטיבית אחת, ולכן דימוייו אינם מוסרים מידע על יחסי התנועה במרחב (לכן, למשל, הסוסים הדוהרים נראים כאילו הם נטועים במקומם). כמו כן, בשל המרחק הרב-יחסית בין מצלמה לשכנתה לא נרשמו כל פרטי התנועה.
מארה, שנכח באחת מהרצאותיו של מויברידג' ב-1881 בפריז, כתב כי מויברדג' "אינו יכול להימנע מטעויות שמעוותות את מקטעי התנועה וחושפות לעיניהם ולרוחם של אלו שמבקשים ללמוד מתוך התמונות היפות שגיאות מבלבלות". כלומר, מויברידג' הצליח ליצור אשליה יפה של תנועה, אך איכותה המחקרית מפוקפקת.
בנוסף, מויברידג' נהג להסתיר טעויות טכניות ותקלות שאירעו במהלך הצילום, ובלוחות שונים בספרו Animal Locomotion ניתן לאתר ניסיונות להוליך שולל את הצופה; ידוע שנהג לרטש את תמונותיו ולהעלים בעיות טכניות, אך לעיתים יצר ממש הטעיות ויזואליות. כך, למשל, ניתן לראות בלוח מספר 202 בספר, כיצד השתיל מויברידג' תמונה במקום שבו חסר לו התצלום הנכון (בשל תקלה במצלמה או מכל סיבה אחרת). "עבור מויברידג'", טוענת חוקרת תצלומי התנועה, מרתה בראון, "התיעוד של תנועה מלאה, לכידת כל שלביה והמסירה המדויקת של הזמן שעבר והמרחב שנחצה, היו פחות חשובים מאשר הדפס סופי יפה וראוי, אפילו אם הפרטים שמרכיבים את הרצף יגיעו מצילומים אחרים".
חלק ניכר מהסדרות של מויברידג' בוחן תנועות מוזרות ואזוטריות, שחשיבותן המדעית אינה ברורה (למשל, בסדרה של הפרד "דנוור" מתנדנד בנדנדה, בסדרת תצלומי אישה עירומה מפילה ומרימה מטפחת, בסדרות של נשים זוחלות על ארבע, נכנסות לאמבט, מקפצות על רגל אחת, מכות ילד בישבן או מפשיטות אחת את השנייה). תצלומיו ובחירותיו משקפים הטיה מגדרית ברורה: הגברים מצולמים בתנוחות של כוח ועוצמה - חוטבים, הודפים, מכים ומניפים - בעוד שהנשים מצולמות בתנוחות אבסורדיות, מציצניות ומשפילות. נראה שהעניין המרכזי של מויברידג' בתמונות אלו לא היה מחקר מדעי אלא יותר אמנותי, דמיוני, אירוטי או פורנוגרפי; "מויברידג'", טוענת בראון, "השתמש במצלמה כדי לחשוף את אותם רבדים בפעילות האנושית שלרוב נותרים סמויים, אך לא משום שלא ניתן היה לראותם בעין בלתי מזוינת [...] אלא משום שעל-פי המוסכמות החברתיות והמוסריות נקבע שהם יישארו מוסתרים, חוץ מאשר בעולם הפנטזיה והדמיון. המחוות והתנוחות בהן משתמש מויברידג' חושפות דחפים ארוטיים וסקרנות מציצנית דרך שפה אותה היינו מזהים היום כלקוחה מהמילון הפורנוגראפי".
לזולה
הלזולה חי ביערות הגשם של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, טווח המחיה שלו הוא בין הנהרות לומאמי וטשופה שבמרכז המדינה. הוא נתפס לראשונה בשנת 2007 בסמוך לכפר אופלה. מאז הלכידה הראשונה הוא נצפה שוב בבר. הקוף נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.
אריק דולפי
נגן חליל, קלרינט בס וסקסופון אלט. מאבות הג'אז החופשי נחשב לאמן שמקדים את זמנו. דולפי השפיע מאוד ברמה האישית וברמה המוזיקלית על האנשים עמם נגן, כמו החצוצרן פרדי האברד, מאל ולדרון, פול צ'יימברס ועוד, אך בראש ובראשונה על ג'ון קולטריין וצ'ארלס מינגוס, שיצרו יחד עם דולפי מספר אלבומים שנחשבים לבסיס הג'אז החופשי ושהשפיעו רבות על נגני הסגנון שבאו אחריהם, כמו ארצ'י שפ.
ההתחלה וההתפרסמות
אריק אלן דולפי ג'וניור נולד בלוס אנג'לס, ונפטר בברלין בשנת 1964. דולפי נחשף למוזיקה עוד בצעירותו. אמו הייתה זמרת במקהלה ואביו מוזיקאי קלאסי. הוא התחיל לנגן בבית הספר על קלרינט, למד אצל לויד ריס, ועבר לאבוב כעבור זמן. מאוחר יותר נחשף דולפי לסקסופון אלט לחליל ולבס קלרינט. בתחילת 1958 הוא הצטרף להרכבו של המתופף צ'יקו המילטון, בגלל ניסיונו בנגינה עם נגני "החוף המערבי" (תזמורת צבאית, באדי קולט, הביג בנד של רוי פורטר ועוד). השתתפותו של דולפי בהרכב זה תרמה להכרתו בחוף המערבי ובלוס אנג'לס, ואחר כך גם בניו יורק והחוף המזרחי.
בסוף 1959 עבר דולפי לניו יורק והתחיל לעבוד עם צ'ארלס מינגוס, ברביעייה המפורסמת שלו (ראו בהמשך). כאן, בניו יורק, הפך דולפי לנגן מבוקש מאוד, והקליט עם ג'ורג' ראסל, מקס רואץ', אורנט קולמן, וגם כמה תקליטים כמוביל.
מותו של דולפי
ב-1961 הצטרף דולפי להרכב של ג'ון קולטריין עד אמצע שנת 1962 (ראו בהמשך), בתקופה זו ניגן דולפי בסגנון שונה, יותר קרוב לסגנונו של קולטריין. בשנת 1964, חזר דולפי לנגן עם מינגוס (ראו בהמשך), ויצא איתו לסיבוב הופעות באירופה. דולפי נפרד ממינגוס בפריז, שם הוא התחתן עם ג'ויס מורדכי. זמן קצר לפני שמת הוא ניגן עם דונלד בירד ונאט דייוויס. דולפי נפטר בברלין, בעקבות התקף מחלת הסוכרת שחלה בה. ההתקף קרה בזמן סיבוב הופעות, ובקרב רבים מקהל המאזינים נוצר הרושם שההתעלפותו של דולפי נבעה משימוש בסמים. דולפי מת בגיל 36, ומספר ימים אחרי פטירתו גופתו הובאה ללוס אנג'לס.
דולפי בהרכבים
דולפי הקים חמישייה משלו, ויצא לסיבוב הופעות בברלין וסקנדינביה (כמעט כולו מתועד).
דולפי עם קולטריין
דולפי וקולטריין נפגשו לראשונה ב-1954, והפכו לידידים. תחילת העבודה המוזיקלית ביניהם הייתה ב-1961. לקולטריין עלה הרעיון להקליט תקליט מיוחד של תזמורת שתנגן עיבודים אפריקאים, וביקש מדולפי לכתוב את אותם עיבודים, ודולפי נענה בחיוב. שמו של התקליט היה Africa/Brass"", שהוקלט בשני סשנים- אחד במאי והשני ביוני. העיבודים של דולפי יצאו מצוינים, ובדיוק כמו שקולטריין רצה. אי אפשר להתייחס לנגינתו של דולפי או לאף נגן אחר מכיוון שאף אחד מהנגנים (חוץ מקולטריין והרביעייה שלו) לא לקח סולו בתקליט זה. באותו זמן דולפי וקולטריין הקליטו את Ole Coltrane, בתקליט זה קולטריין מנסה לנגן באופן קצת יותר חופשי ואוואנגארדי. לאחר הסשן השני נפרדו השניים לזמן מה וחזרו לעבוד ביחד עוד באותה שנה. דולפי הצטרף לרביעייה של קולטריין ביחד עם וס מונטגומרי. ההרכב ערך סיבוב הופעות במערב ארצות הברית וקיבל ביקורות קשות במיוחד, בעקבות כך, עזב מונטגומרי את ההרכב. ב-1962 עזב דולפי את ההרכב סופית, והשניים לא ניגנו ביחד יותר. בתקופה האחרונה בחייו של קולטריין הוא ניגן על קלרינט בס, אותו קלרינט שהיה של אריק דולפי. אמו של דולפי נתנה את הקלרינט לקולטריין כי ידעה על הקשר העמוק שנוצר בין השניים. דולפי השפיע רבות על הנגנים איתם ניגן במהלך חייו, אך השפעתו על קולטריין הייתה רבה במיוחד. דולפי חשף את קולטריין למה שמעבר לבופ והקליט איתו כמה תקליטי ג'אז חופשי. את המשפט הבאים אמר קולטריין אחרי מותו של דולפי: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "כל מה שאומר יהיה המעטה בערכו (מאנגלית:understatment). אני רק יכול לומר שחיי נעשו הרבה יותר בזכות זה שהכרתי אותו. הוא היה אחד מהאנשים הגדולים ביותר שאי פעם הכרתי, כאדם, כחבר, וכמוזיקאי."
דולפי עם מינגוס
פגישתם הראשונה של דולפי ומינגוס הייתה בתחילת שנות החמישים. כשדולפי עזב את צ'יקו המילטון, עבר לניו יורק, וניגן קצת עם ג'ורג' טאקר, הוא הצטרף לרביעייה של מינגוס (1959-1960). הרכב זה היה אחד ההרכבים המפורסמים ביותר בג'אז המודרני, ואנשים מכלילים אותו ב-"הרכבי התהילה" (החמישייה של מיילס דייוויס והרביעייה של ג'ון קולטריין).הקטעים שנוגנו בהרכב זה הפכו לקטעים חשובים בהיסטוריית הג'אז. השניים נפגשו שוב בשנת 1964, כשמינגוס כתב יצירה בעקבות כתבה שראה בעיתון שמדברת על גדרות הפרדה בין לבנים לשחורים. היצירה מעבירה את רגשותיהם של הנגנים ואורכה כ-25 דקות. האלתורים של הנגנים מוסיפים ליצירה המרגשת את דעותיהם והשקפתם האישית של כל אחד מהנגנים. כשמינגוס ידע שדולפי עוזב את ההרכב הוא כתב שיר בשם "So long, Eric", והפך אותו לחלק מהרפרטואר. מינגוס, שקרא לבנו אריק, על שם דולפי, אמר: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "Eric was a saint- in every way, not just in his playing"
דולפי גם ניגן קלרינט בס בהרכב הכפול בתקליט (Free Jazz (A Collective Improvisation של אורנט קולמן.
חשיבות לסגנון
למרות התקופה הקצרה בה היה אחד מנגני הג'אז הבולטים ביותר (6 שנים), דולפי השפיע רבות, ועזר להתפתחות סגנון האוונגארד. דולפי היה הראשון שהפך את הקלרינט בס לכלי סולני בג'אז, והיה בין הראשונים שפיתחו את הנגינה בחליל מעבר לסגנון הבי בופ.
סגנון
אריק דולפי ניגן על שלושה כלים (סקסופון אלט, חליל וקלרינט בס) כאשר אף אחד מהם לא היה הכלי המרכזי, דבר נדירה למדי בג'אז, כיוון שבדרך כלל נגנים בוחרים כלי מרכזי אחד, בו הם שולטים שליטה מלאה. בתחילת דרכו ניגן דולפי בופ וניסה להביא משהו אחר, משהו שעוד לא שמעו. בתחילה הוא ניסה לחדש אבל עשה זאת בהיסוס רב. ניתן לראות שינוי חד בנגינתו בתקליט- "Far Cry", שם הוא מנגן ללא היסוס ובחופשיות.
שוק הדגים של בילינגסגייט
שוק הדגים של בילינגסגייט (באנגלית: Billingsgate Fish Market), הממוקם במזרח לונדון הוא שוק הדגים הפנים יבשתי הגדול ביותר בבריטניה. מקור שם השוק הוא בשמה של השכונה בילינגסגייט במזרח הסיטי של לונדון, בו היה ממוקם השוק, על גדת נהר התמזה.
רציף בילינסגייט, הנמצא בסמוך לרחוב התמזה התחתון הפך לשוק דגים כבר מהמאה ה-16 וה- 17. ב-1699 קבע חוק של הפרלמנט הבריטי את השוק כשוק דגים באופן רשמי.
ב-1849 נבנה בניין מיוחד בשביל השוק, אשר הוחלף בשנת 1873 ושוב בשנת 1875 בבניין שתוכנן על ידי מהנדס העיר באותה עת - סר הורס ג'ונס. בניין זה, הקרוי כיום שוק בילינגסגייט הישן, משמש לאירועים ולכנסים.
ב-1982 עבר השוק לבניין חדש (ובו 53,000 מ"ר של שטחי מכירה), ליד קנרי וורף. הדגים הנמכרים בשוק, מיובאים במשאיות מאברדין וקורנוול.
קוביזם
קוביזם (Cubism) הוא סגנון אוונגרדי באמנות שיצר מהפכה בציור ובפיסול האירופי בתחילת המאה העשרים. הקוביזם אינו צופה באובייקט מנקודת מבט אחת, אלא מפרק את האובייקט לגורמיו ומציג גורמים אלה מנקודות מבט שונות באופן סימולטני. תנועה זו חוללה מהפכה בכך שדחתה מעליה דחייה גמורה של מסורת הנטורליזם בציור ובפיסול.
הקוביזם החל בשנת 1906 בעבודתם של שני ציירים: הצרפתי ז'ורז' בראק והספרדי פבלו פיקאסו, שחיו באותה עת ברובע מונמארטר בפריז. הם נפגשו ב-1907 והמשיכו לעבוד בקשר הדוק עד לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914. הקוביזם פרח עד שנות העשרים של המאה ה-20, ואמניו המשיכו להשתמש במוטיבים קוביסטיים גם בהמשך.
המושג "קוביזם" נוצר לראשונה בשנת 1908 על ידי מבקר האמנות הצרפתי לואי ווסל. המושג זכה לתפוצה רחבה, אך שני יוצריו של סגנון זה נמנעו מלהשתמש בו.
הציור הקוביסטי הראשון היה, כנראה, "העלמות מאביניון" של פיקאסו. זה קוביזם אנליטי, האמן לוקח אובייקט ועושה לו אנליזה צורנית, בהשפעה מהפסיכולוגיה המתפתחת באותה תקופה, וחיפושים אחר עומק חדש בכל תחומי האמנות. ציורים נוספים מאותה תקופה הממחישים את הקוביזם ביצירתו של פיקאסו הם: "העלמות מאביניון", "אישה עם מניפה", "איש עם מקטרת". שלב מאוחר יותר בעבודתו מציג סוג אחר של קוביזם - קוביזם סינתטי. סגנון בו הדימוי המצויר 'מורכב מחדש' מצורות גאומטריות.
בעקבות הקוביזם, התפתחו האורפיזם, האמנות האבסטרקטית, והפוריזם. כתגובה אליו התפתחו הפוטוריזם, הסופרמטיזם, דאדא, הקונסטרוקטיביזם, הוורטיציזם, דה סטייל, וארט דקו.
השפעות על התפתחות הקוביזם
הקוביזם התפתח תחת השפעתם של שני גורמים עיקריים: ציוריו התלת־ממדיים של סזאן והפיסול הפרימיטיבי (איברי ואפריקאי): ציוריו של סזאן השפיעו על התפתחות הקוביזם מכיוון שהתבצע בהם מעבר מנקודת מבט אחת למספר נקודות הסתכלות, כאשר בציורים מאוחרים החל סזאן מפרק את משטחי הצבע ומרכיב אותם מחדש כחלקים עצמאיים - קצעים ("קצעים" הם משטחי הצבע הגאומטריים שמהם נבנות הצורות התלת־ממדיות). הפיסול האיברי השפיע על הקוביזם בכך שבהשפעתו, הקוביזם התנתק מהדמות המסורתית והחל מעצב באופן חופשי דמויות אדם.
לבראק ופיקאסו הצטרפו ג'ן מצינגר, אלבר גלייזס, רובר דלונה, הנרי לה פוקונייה, אלבר גלייזס, חואן גריס ופרנאן לז'ה. הם הציגו בתערוכה הבינלאומית שהתקיימה ב-Galerie Dalmau וכן בסלון הסתיו, שהתקיים ב'גרן פלה' (Grand Palais). תערוכות אלו עוררו סערה פוליטית, בעקבות מימונן בכספי ציבור. רעיונות קוביסטים רחבים משל הזרם המרכזי בקוביזם הובעו ביצירותיהם של אמני "Salle 41" ו- "Salon des independants", אשר ביניהם נמנו פרנסיס פיקבייה, האחים ג'ק ויון, מרסל דושאן.
ארבעת שלבי הקוביזם
הקוביזם מופיע בצורות שונות ונוהגים לפרק את התפתחותו לארבעה שלבים, בסדר הבא:
השלב הראשון - הקוביזם הפיסולי או הקוביזם האפריקני
שלב הקוביזם הפיסולי הוא השלב הראשון של הקוביזם והוא התרחש בין השנים 1907–1909. לציורי הקוביזם הפיסולי יש אופי סכמתי ונוקשה, המנותק מהמסורת המערבית המכתיבה מה יפה ומה נכון. הדמויות בנויות מצורות גאומטריות זוויתיות, שנפחן מודגש בעזרת משחקים של אור וצל. האובייקטים והדמויות המתוארים שומרים על נפחיות המזכירה פסלים ומסכות מחוף השנהב וממושבות אחרות במערב אפריקה אשר שימשו מקור השראה לציור בתקופה זו. בגלל הנפחיות המזכירה פסלים ובגלל מקורם נקרא השלב הזה "קוביזם פיסולי" או "קוביזם אפריקני".
דוגמאות לקוביזם אפריקני יכולות להיות למשל: "שלוש נשים" מאת פיקאסו, שם הוא מבדיל בין הדמויות לרקע, והופך משהו מפתה כמו זונות, נערות ליווי, למשהו מעורר חלחלה, וולגרי ולא מובן. דוגמה נפוצה יותר ל'קוביזם הפיסולי' או ל'קדם קוביזם' הוא 'העלמות מאביניון (1907). ציור זה המתאר דמויות מבית זונות, לועג למעשה להשגבת הערום הנשי באמנות הקלאסית. בדומה לציור הפוביסטי, קיימת בו אבדן הפרספקטיבה, והדמויות לכאורה מזדקרות מחוץ ליצירה, וכאילו אפשר לבחון אותן בתלת מימד. כמו כן, הצבע אינו טבעי והאור אינו עקיף. אבל שלא כמו בציור הפוביסטי, הציור דוחה כל הנאה חושנית.
השלב השני - הקוביזם האנליטי
"הקוביזם האנליטי" פרח בין השנים 1909–1910, והוא השלב השני של התפתחות הקוביזם. הוא נקרא כך מכיוון שהוא מעביר את הצורות והעצמים תהליך מפותח של ניתוח (אנליזה). קוביזם זה שונה מהקודם בהתמוגגות הצורות זו בזו, באופן שכל צורה נפתחת ומתמזגת עם רעותה ועם הריק שבחלל האופף אותה. בקוביזם זה עברו הדמויות ואבריהן תהליך טכני של ניתוח ופירוק לקצעים, ואז הרכבתם של הקצעים מחדש. יש נטייה למונוכרומיות, עדיין קיימים נפחיות ומוצקות, ועדיין יש הבדל בין הרקע לדמות, דבר הנוצר בעזרת שימוש בגוונים שונים שמפרידים בין האובייקטים. מגמת הפירוק ניתחה את האובייקט וגרמה לאיבוד הדרגתי של הנפחיות. שלב זה בקוביזם היה תוצאה של הפריה הדדית בין פיקאסו לבראק, ועורר ביקורת קשה מצד חוגי האמנות. דוגמה בולטת של שלב זה הוא 'בתים בלסטק' מאת בראק. זהו ציור קודר המתאר בתים על רקע נוף הררי. ההרים והבתים מעוצבים כמעין גושים קמאיים, איתנים ותלת־ממדיים. הם נראים כמשובצים בחידת הרכבה של צורות בעלות בליטות וזיזים. דוגמה נוספת היא דיוקנו של 'דניאל הנרי קגולר'. דמות זו היא ערטילאית כרוח רפאים. קיימים בה רק סימני הכר של הדמות, כגון הידיים, כפתור ושרשרת שעון, הנמצאים בציור כדי לרמוז לדמות. למעשה מרכיבי הצורה פורקו לגורמיהם והורכבו מחדש במערך שונה -שלא על מנת לסכם את עיקר מהותו באורח מקיף וכולל, אלא על מנת ליצור אותו בשנית כתמונה. התמונה היא האובייקט ולא הדמות או העצם שבה הם הנושא.
השלב השלישי - הקוביזם הסימולטני
"הקוביזם הסימולטני" או "ההרמטי", 1911–1912, היה השלב השלישי בהתפתחות הקוביזם. שלא כמו הקוביזם האנליטי נחשב לאמנות ריאליסטית מכיוון שנשמרה זיקה קלושה אמנם לדמות המוצא -בשלב זה אף הרמזים לדמות נעלמים. קיימת השטחה מוחלטת של הציור שנוצרה על ידי השתלטות הקצעים על כל השטח, דבר שגרם להיעלמות האובייקט מהעין. יש ניסיון לתאר בו בזמן את האובייקטים מכל הכיוונים. הציורים מונוכרומיים, האובייקטים מפורקים לקצעים, הקומפוזיציות סגורות והרמטיות. הקוביזם נקרא הרמטי בגלל הקומפוזיציות הסגורות וההרמטיות, והוא נקרא קוביזם סימולטני מכיוון שהוא מנסה לתאר את האובייקטים מכמה זוויות ראייה סימולטנית.
השלב הרביעי והאחרון- הקוביזם הסינתטי
גֶרְנִיקָה (Guernica) היא אחת מיצירות האמנות הקוביסטיות המפורסמות ביותר של פבלו פיקאסו. היא צוירה בשנת 1937, כתגובה להפצצת העיירה הבסקית גרניקה ב-26 באפריל 1937, בזמן מלחמת האזרחים בספרד, על ידי הנאצים. הציור הוצג בפתח ביתנה של ספרד הרפובליקאית בתערוכה העולמית של פריז (1937).
הקוביזם בשאר ענפי האמנות
, פיקאסו היה גם פסל וב-1909 הוא פיסל 'ראש של אישה' בברונזה, שהוא פסל שבו ניכרת האנליזה הקוביסטית. בעקבותיו פעל אלכסנדר ארכיפנקו, שפיסל 'אישה מתהלכת'. בעקבותיהם פעלו רמון דושן ויון (אשר עיצב את 'הבית הקוביסטי'), ז'אק ליפשיץ, הנרי לורנס ואוסיפ זאדקין.
הקוביזם השפיע רבות על האדריכלות המודרנית. בשדה האדריכלות ניכרת השפעת הקוביזם בנושא הפירוק וההרכבה מחדש של שלושת הממדים, והיעלמות אשליות הפרספקטיבה. הוא איפשר להניח מרכיבים שונים האחד על גבי השני, על ידי שימוש בצורות גאומטריות פשוטות ובבניית חלקם באופן שקוף. רעיון פישוט הצורות אומץ ביצירותיהם של פטר ברנס ולטר גרופיוס. בין האדריכלים הבולטים ניתן למנות את לה קורבוזיה, אשר עיצב את הבניין בשנדיגר.
השפעת הקוביזם ניכרת אף בספרות: גרטרוד שטיין משתמשת בחזרתיות ובמשפטים החוזרים על עצמם, למשל ברומן 'היווצרות האמריקאים' (1906-8). ב-'בבוא מותי' לויליאם פוקנר (1930) קיימים מרכיבים קוביסטיים. המשוררים המקושרים עם הקוביזם הם גיום אפולינר, בלז סנדררס, ז'אן קוקטו, מקס ז'אקוב, אנדרה סלמון ופייר רברדי.
חסיה לוי-אגרון
חסיה לוי-אגרון (2 בדצמבר 1923, ירושלים - 22 באוגוסט 2001, שם) הייתה כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת תשנ"ח (1998). זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1996.
ביוגרפיה
לוי-אגרון נולדה בירושלים, השנייה משלושת ילדיהם של אלישבע לבית ריבלין (נפטרה ב-1964) וחיים לייב לוי (1895–1972). מצד אמה, בת למשפחת ריבלין הידועה, הייתה דור שביעי לבני העיר. סבה מצד אביה, ברוך שמואל לוי (רוגינסקי; 1854–1917), שעלה לארץ עם משפחתו בימי העלייה הראשונה, היה סוחר ומעסקני קהילת יפו; אביה, יליד יפו, היה חבר מועצת המנהלים של בנק אנגלו-פלשתינה.
בארץ ישראל למדה מחול אצל האחיות יהודית ושושנה אורנשטיין, תהילה רסלר, גרטרוד קראוס ואלזה דובלון. לאחר מכן התמחתה בניו יורק אצל מרתה גרהאם, הניה הולם ואמנים אחרים. משך תקופה למדה והורתה באוניברסיטת מנילה שבפיליפינים. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות היא שבה לארץ ישראל והחלה להופיע בריקוד בפני חיילי צה"ל. בתקופה זו נשלחה מטעם הג'וינט גם אל מחנות העקורים באירופה.
בשנת 1951 ייסדה לוי-אגרון את הקונסרבטוריון הירושלמי, בו התקיים בית הספר הראשון למחול, ועמדה בראשו עד 1960. ב-1960 הקימה את בית הספר למחול (לימים הפקולטה למחול) במסגרת האקדמיה למוסיקה על שם רובין; ייסוד המחלקה הביא לשינוי שם המוסד, שנודע מאז בשם "האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים". לוי-אגרון עמדה בראש בית הספר למחול עד 1987 וביססה בו את שיטת הלימוד של מרתה גרהאם, לצד אמנות תנועה מודרנית. הפקולטה למחול זכתה להכרה אקדמית והייתה למוסד הראשון בישראל שהעניק תארים במחול והכשיר כוריאוגרפים. ולוי-אגרון עמדה בראשה בדרגת פרופסור.
בשנת 1978 ייסדה לוי-אגרון בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים את מגמת המחול הראשונה בארץ, אשר קבלה הכרה של משרד החינוך כתוכנית לימודים לבגרות.
לוי-אגרון לקחה חלק בהקמת להקות מחול רבות ועמדה בראשות מספר להקות, בהן להקה למחול בן זמננו שייסדה בירושלים בשנת 1962. לאורך השנים היא הייתה חברת הוועד המנהל של תאטרון מחול ענבל" בראשות שרה לוי-תנאי, ויו"ר המדור למחול של המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
בשנת תשנ"ח-1998 הוענק ללוי-אגרון פרס ישראל למחול. במהלך השנים הוענקו לה גם תואר יקירת העיר ירושלים, פרס יקירת המחול מטעם משרד החינוך והתרבות ופרס הנוער הבינלאומי.
לוי-אגרון הייתה נשואה לדני אגרון – בנו של גרשון אגרון (מייסד העיתון Palestine Post ועורכו הראשי, ראש שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה וראש עיריית ירושלים), חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע. השניים היו הורים לבן.
בראשית שנות ה-90 התאלמנה. נפטרה בירושלים ב-2001, בגיל 78.
בשנת 2003 הפיק שירות הסרטים הישראלי את הסרט "מחוללת המחול" (30 דקות) בבימויו של יגאל מור, על חסיה לוי-אגרון.
אברהם עוז
אברהם עוז (נולד ב-23 במאי 1944) הוא חוקר ופרופסור לתיאטרון, מחזאי, במאי תיאטרון, עורך ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
אברהם עוז נולד בתל אביב, בנם של מלכה (מרוסיה) לבית ליפשיץ ויצחק הוז ונכדו של חלוץ הספנות העברית אברהם ליפשיץ. אימו, שגדלה באלכסנדריה, ונסיעה כילד לפריז הקנו לו בגיל צעיר את השפה הצרפתית. עוז מחזיק בתארים אקדמיים מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בריסטול, אנגליה. הוא גר בתל אביב ונשוי למעצבת התיאטרון טל יצחקי, מנהלת "האקדמיה לאמנויות המופע" ו"תיאטרון אלפא לאמנויות המופע" בתל אביב.
אברהם עוז כיהן כפרופסור חבר בחוגים לתיאטרון ולספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה, שבה ייסד את החוג לתיאטרון, עמד בראש תיאטרון האוניברסיטה וחלק שנים רבות משרד משותף עם א. ב. יהושוע. עוז לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית, בסמינר הקיבוצים ובמכללת ספיר (שבה ריכז את החטיבה לתיאטרון, אותה ייסד) ובבית צבי (שם שימש מרכז הלימודים העיוניים ולימד בין 1977 ל-2011). והחל מ-2010 הוא מלמד באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב, שהיה בין מקימיה, ומשמש בה כמורה וכבמאי בית ב"תיאטרון אלפא". כיהן בתפקיד ראש החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, חבר ההנהלה האמנותית של התיאטרון הקאמרי (1984-1977), דרמטורג בתיאטרון חיפה (1990-1988), חבר הוועד המנהל ויו"ר ועדת הביקורת של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, ולקטור בתיאטרון הבימה. ערך את מדור התיאטרון בכתב העת עכשיו, ייסד וערך שלושה כתבי עת בינלאומיים בנושאי תיאטרון ומופע: JTD, Assaph ו-Mofa. ערך והגיש תוכניות תרבות רבות ומגוונות בטלוויזיה וברדיו. ביניהן, המגזין השבועי המשודר ב"קול ישראל" בענייני תיאטרון "בימות ובדים", ציפורי לילה בגלי צה"ל וסדרת אסכולות על ויליאם שייקספיר בטלוויזיה החינוכית. כמו כן, שימש מבקר תיאטרון בלמרחב, הארץ ובקול ישראל.
לעוז מעמד בינלאומי מוכר בחקר שייקספיר, תיאטרון הרנסאנס האנגלי, והתיאטרון הפוליטי. היה מרצה אורח באוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת דלאוור, היברו יוניון קולג', אוניברסיטת סינסינטי, הסמינר התאולוגי היהודי ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק, והאוניברסיטה החופשית של ברלין, שימש חבר הוועד הפועל של אגודת שייקספיר הבינלאומית (ISA), ובין השנים 2003 ל-2009 ייסד וריכז את קבוצת העבודה "מופעים פוליטיים", המתכנסת מדי שנה במסגרת הפדרציה הבינלאומית לחקר התיאטרון. בין השנים 2006 ל-2010 שימש כנשיא האגודה הישראלית לקידום חקר התיאטרון. בין תפקידיו הציבוריים בעבר ובהווה: חבר ועדת הביקורת של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, חבר הנהלת המפעל לתרגום ספרות מופת שליד מינהל התרבות, ראש הוועדה האמנותית של תיאטרון הסימטה בתל אביב ונשיא העמותה לקידום תיאטרון אפריקאי בישראל.
עוז היה מורם של מאות אנשי תיאטרון, קולנוע, תקשורת ואקדמיה שתרומתם והשפעתם ניכרות על פני קשת רחבה של התרבות הישראלית, ביניהם השחקנים מוני מושונוב, מוחמד בכרי, שלמה בר-אבא, סנדרה שדה, שמואל וילוז'ני, איתי טיראן, ג'וליאנו מר-ח'מיס, ששון גבאי, ליאור אשכנזי, עמוס תמם ועוד; יוצרי התיאטרון הלל מיטלפונקט, שמואל הספרי, סמדר יערון, גלעד קמחי, עירד רובינשטיין ועוד; הקולנוענים אורי ברבש, ג'אד נאמן, דינה צבי ריקליס, איתן גרין ועוד; היוצרים יצחק לאור, אהוד מנור, יאיר רוזנבלום, אלונה קמחי ועוד; הזמרים ריטה, אדם ועוד; אנשי האקדמיה פרופ' נסים קלדרון, פרופ' גד קינר-קיסינגר, פרופ' נורית יערי, פרופ' אהובה בלקין ועוד; אנשי התקשורת רבקה מיכאלי, מיכאל הנדלזלץ, עינב גלילי, מודי בראון, צופית גרנט ומאות אחרים.
פעילות ציבורית
בשנים 1981–1982 היה עוז חבר ארגון "פורום" באוניברסיטת ת"א ופעיל מרכזי ובין מייסדי הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית, שעם תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה היה לוועד נגד המלחמה בלבנון. ב-30 ביוני 1982, בעיצומה של המלחמה, ארגן הוועד הפגנה של 20 אלף איש בכיכר מלכי ישראל, שאותה הנחה עוז. זו הייתה ההפגנה הראשונה בתולדות מדינת ישראל כנגד מלחמה בעודה מתקיימת, ובה התגבשו ארגוני מחאה שפעילותם נמשכה שנים לאחר מכן. כמה שבועות לאחר מכן סירב עוז לעלות ללבנון כאיש מילואים, אך לא נשפט. ב-1983 קיבל בשם הוועד פרס בינלאומי לשלום מטעם הכנסיות החופשיות בסטוקהולם.
עוז פעיל בקמפיינים שונים נגד הכיבוש ובעד מתן זכויות לפלסטינים והוא מרבה להביע עמדות אלו בפורומים שונים וכלי תקשורת מחוץ לישראל. ביחד עם ד"ר סלים תמרי מאוניברסיטת ביר זית הופיע בשנת 1982 מחוף לחוף בארצות הברית במסע מחאה כנגד מדיניות ישראל בשטחים, שאורגן בין השאר על ידי האינטלקטואל הפלסטיני-אמריקאי אדוארד סעיד. בפרוץ האינתיפאדה הראשונה ייצג את השמאל הישראלי בפריז ביחד עם יאסר עבד רבו וז'ורז' מארשה בעצרת של 3,000 איש. ב-1985 הוזמן לקליפורניה על מנת להשתתף, עם נועם חומסקי וכמה אינטלקטואלים אמריקאיים, במסע למען בקרה ציבורית של הסיוע הצבאי לישראל. בראשית שנות השמונים היה שותף, עם עמיתיו באוניברסיטת תל אביב פרופ' בנימין כהן (היסטוריון) ופרופ' (אלוף במיל.) מתי פלד למהלך הקמתו של איגוד גג של ארגוני השמאל בישראל, שלא צלח.
ביחד עם טניה ריינהרט, יצחק לאור, בנימין כהן (היסטוריון), גרשון שפיר, צבי רזי, אבישי ארליך, יואב פלד, יהודה לוסיין קופפרמן ואחרים ייסד את "פורום", ארגון מרצים שמאלי שהיה פעיל באוניברסיטת ת"א. בראשית שנות התשעים היה שותף, ביחד עם אורי רם, יובל יונאי, אילן פפה, רמזי סלימאן ומיכה לשם, להקמת "פורום שמאל", ארגון מרצים הפועל באוניברסיטת חיפה.
לאחר רצח רבין ב-1995 יסד וניהל את "אל"ף", פורום בינלאומי באינטרנט הדן בנושאי שמאל, שלום וזכויות אזרח. בשנת 2002, בעיצומו של מבצע "חומת מגן", דרשה שרת החינוך, לימור לבנת, להשעותו ממשרתו באוניברסיטת חיפה, בשל דברים שאמר, כביכול, בשיעורו בגנותו של צה"ל, ודרישתה זו עוררה ויכוח ציבורי סוער בתקשורת על התערבות השלטון בחופש האקדמי. עוז הוא חבר ההנהלה הציבורית הבינלאומית של "תיאטרון החופש", שהוקם על ידי ג'וליאנו מר חמיס במחנה הפליטים ג'נין, לצד דמויות בינלאומיות כגון הבלשן נועם חומסקי, הפילוסופית ג'ודית באטלר, הפילוסוף אטיין באליבר, הסופר אליאס חורי והמחזאי הווארד ברנטון. בשנת 2009 הינחה ערבי מחאה וסולידריות עם עצירים פלסטיניים, בעקבות מעצרו הממושך של איש התיאטרון הפלסטיני סמיח ג'בארין.
בין השאר, חתום עוז על עצומת תמיכה של חברי סגל האוניברסיטאות והמכללות בסרבנות לשרת בשטחים ועל עצומה הקוראת להחרמת מכללת אריאל.
תרגומים
עוז, המכהן כעורך ההוצאה העברית של כתבי ויליאם שייקספיר במסגרת המפעל לתרגומי מופת שליד מינהל התרבות, תרגם לעברית תשעה מחזות שייקספיריים: "המלך ליר", "הסוחר מוונציה", "הסערה", "רומיאו ויוליה", "כטוב בעיניכם", "יוליוס קיסר", "קוריולנוס", "המלך הנרי החמישי" ו"חלום ליל קיץ". כמו כן תרגם מחזות של הרולד פינטר ("הביתה", "בגידה", "שפת ההר", "אחת לדרך", "הסדר העולמי החדש", "עפר ואפר", "נוף","סיבה למסיבה") וכן אסופה משיריו, מחזות ואופרות של ברטולט ברכט ("חיי גליליאו", "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי", "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני", "אופרה בגרוש", "החתונה"), אנגלברט הומפרדינק ("הנזל וגרטל"), אנטון צ'כוב/מייקל פריין ("דבש פרא"), אייסכילוס/סטיבן ברקוף ("אגממנון"), וולה סויינקה ("ריקוד היערות"), ס. פ. טיילור ("טוב"), הלן אדמונדסון ("הטיהור"), טוריני ("פיגארו, או היום הארוך ביותר"), ורבים אחרים. בצד כל אלה הירבה בתרגומי שירה מאנגלית, צרפתית וגרמנית, בהם מבחר רחב של שאנסונים צרפתיים. עוז זכה בפרס "עדה בן-נחום" (1992) על תרגומו ל"כטוב בעיניכם".
מחקרו
כנקודת מוצא למחשבתו האקדמית של אברהם עוז שימשה תזת הדוקטורט שלו באוניברסיטת בריסטול, אנגליה, בהנחייתו של פרופ' אריק ד. פנדרי, שהוקדשה ברובה למחזה "הסוחר מוונציה" לשייקספיר כמקרה מבחן. הוא ניסה לבדוק מה קרה למושג הנבואה עם המעבר ממחשבת ימי הביניים לשחר העת החדשה. הנבואה מלווה את המחשבה האנושית משחר ימיה. את עוז עניין מתי התחולל המעבר מנבואה כריזמטית המלווה באמונה בכוח עליון לנבואה "חילונית" שהיא חלק מהפרקטיקה שלנו בחיי היום-יום. הקביעה שלו היא שבקו התפר של ימי הביניים ושחר העת החדשה שאנו חיים בתוכה, ולקראת כינונו של פרויקט הנאורות, זנחה התרבות המערבית את התלות בכריזמה של הנבואה ככוח עליון, אולם לא זנחה את הצורך בנבואה. הנבואה בהקשרה המודרני אינה בהכרח פוטוריסטית ופרדיקטיבית בלבד, ועניינה איננו בגדר ניסיון הצצה בלעדי אל העתיד להתחולל, אלא במידה לא פחותה היא מתבוננת פנימה, אל האימננטי, על רבדיה השונים של ההוויה. הרגע הנבואי, גורס עוז, הוא אותו רגע שבו מתלכדים עבר, הווה ועתיד במבט האנושי ותובנות אנושיות מאפשרות הצצה אל מעבר למגבלותיה של מסגרת הזמן.
התזה שביקש עוז ליצור עמדה במחצית הדרך בין ניתוח היצירה השייקספירית כמקרה מבחן לבין ההיסטוריה של הרעיונות. הוא מוצא שהנבואה בגלגוליה השונים מעסיקה את שייקספיר רבות, וגם הוא בוחן במחזותיו פרקטיקות שונות הממקמות את הנבואה בחיי האדם. במחזה "הסוחר מוונציה", למשל, מחזה שעוז הקדיש לניתוחו ספר שלם, נבחנת הנבואה מתוך הפרספקטיבה של שני הסיפורים ששייקספיר נטל מן הפולקלור הקיים ושילב במחזהו. בעלילת החיזור אחרי פורציה, היורשת העשירה, התנה אביה המנוח של פורציה בצוואתו את נישואיה למי שיקלע לכוונתו בחידה של בחירת התיבות העשויות זהב, כסף ועופרת. בשטר "ליטרת הבשר" שחותם הסוחר אנטוניו לשיילוק, המלווה בריבית היהודי, מאותגר ביטחונו של הסוחר הקפיטליסט בתרחיש הכלכלי של התנהלותו המסחרית הקובע אם יוכל לפרוע את ההלוואה שנטל מן היהודי. שני הקצוות הללו: הראשון נטוע עדיין במישור אינטואיטיבי בעל דגש מיסטי יותר, והשני, מטריאלי ומחושב בעיקרו, נפגשים במה שעוז מגדיר כ"רגע הנבואי", שאינו סטטי, אלא כפוף למהלכים דינאמיים של התפתחות היסטורית.
בחינה דומה של הרגע הנבואי מופיעה גם בטקסטים שייקספיריים נוספים. במחזה "סוף טוב הכול טוב" מתנה הגיבור הגברי את מימוש נישואיו לגיבורת המחזה, שנכפו עליו למרות רצונו, בהתניות שהוא בטוח שרעייתו הטרייה לא תוכל לגבור עליהן, אבל השתלשלות העלילה מציגה אותו כנביא שקר. מקבת' פוגש שלוש מכשפות מיסטיות, המציידות אותו בנבואות שניסוחן רב-משמעי, אבל מתברר שהגשמתן של נבואות אלה נתונה בסופו של דבר לפרשנותו, בחירתו המוסרית ומעשיו של נמען הנבואה.
התיאטרון הפוליטי
את תפיסת "הרגע הנבואי" שהגדיר בספרו הראשון ביחס לדרמה השייקספירית מבקש עוז להעתיק וליישם למחקרו על התיאטרון הפוליטי. ספר חלוצי זה של עוז שראה אור ב-1999 הוא תולדתו של מחקר בן 18 שנה. הוא מבקש לבחון ולהגדיר בו את התיאטרון הפוליטי כז'אנר ייחודי שניתן לזהותו בתיאטרון מן העולם העתיק ועד התיאטרון של ימינו. התיאטרון הפוליטי הוא התיאטרון שמנסה לבדוק לא רק את ההיבטים הפסיכולוגיים של היחיד, אלא את תפקודיו הנרכשים בתוך הקהילה, ובמערכות האידאולוגיות המכוננות את עולמו.
בתגובה להאשמה השגורה של התיאטרון הבורגני הממוסחר בבריחה ואסקפיזם, נהוג לומר ש"כל תיאטרון הוא פוליטי". ברור כמובן שמשמעות פוליטית יש לכל דבר. אם במלחמת המפרץ הראשונה נסגרו כל התיאטרונים בישראל, וכשפתחה "הבימה" את שעריה הציעה לקהל רק פארסה בריטית של חדר מיטות, הרי למעשה נודעת אמירה פוליטית. אבל אין זה הופך את ההצגה לתיאטרון פוליטי, היינו לתיאטרון בעל סדר יום מכוון ומחושב שמטרתו שינוי ערכי של העולם החיצוני לאירוע הפרפורמטיבי ופריצת המעגל האידאולוגי השליט בעולם זה.
התאוריה הז'אנרית שמבקש עוז לבסס בספרו על התיאטרון הפוליטי מחלקת את היצירות התיאטרוניות לכל אורכן של תולדות התיאטרון לשלושה סוגים:
הגדרתו של עוז לז'אנר התיאטרון הפוליטי היא, איפוא: "התיאטרון הפוליטי משתמש במוסכמותיה של צורה תיאטרונית נבחרת על מנת להדגיש, לחשוף ולבקר את האידאולוגיה המשמשת רקע חברתי לפעולות או מצבים אנושיים, לאתר מישורי שיח חלופיים לשיח המועדף על האידאולוגיה השלטת, ולשחרר את התודעה האנושית מכבילותה המעגלית לתצורות מיתיות" (עוז, התיאטרון הפוליטי, ע' 61).
מחקריו הנוכחיים של עוז
בשנים האחרונות בוחן עוז במחקרו מקרה מבחן אידאולוגי מסוים המקשר בין מציאות פוליטית ותיאטרון: הקשר בין כינונה של תודעה לאומית, מאז שחר העת החדשה ועד ימינו, המכילה נרטיבים כריזמטיים, אסכטולוגיים ונבואיים כביכול, לבין עלייתו של תיאטרון לאומי מחבר בין עניינו בויליאם שייקספיר, כריסטופר מארלו, בן ג'ונסון ובני דורם בשחר העת החדשה, במאות ה-16 וה-17, לבין עליית מדינת הלאום וכינונו של התיאטרון כמוסד בעל דגשים לאומיים ניכרים, הנסחפים לעיתים לכדי פרוגרמטיות מגויסת. גיבוש הזהות הלאומית צומח בד בבד עם שנאת הזר, והמיעוט הלאומי האחר והמודר. בחלק האחרון של ימי הביניים פעל באירופה בייחוד תיאטרון המושפע מערכים כנסייתיים, והיה אחיד במידה רבה בכל אירופה. רק במאות ה-16 וה-17 מתחיל לצמוח תיאטרון עם גוון לאומי לוקלי, והשילוב בין אידאולוגיה קיבוצית חדשה לבין ביטויה בתיאטרון מאפשר בחינה ממוקדת של אחד ההיבטים המובהקים של "רגע נבואי" בתיאטרון המאוחר, מה שיביא את עוז לבחון תהליכים מקבילים גם בקשר שבין התיאטרון העברי-ישראלי לבין הסיפר הציוני. ספרו של עוז "שדות ומזוודות: תזות על הדרמה העברית והסיפר הציוני" שיצא לאור בהוצאת רסלינג, 2014 מאחד בין מחקריו בנושא התיאטרון והלאומיות והשיח הפוסט-ציוני.
Shakespeare and Nationhood
כפועל יוצא מן המחקר הזה עולים שני ספריו האחרונים של עוז: האחד, העומד לראות אור בעת כתיבת השורות האלה, דן בקשר שבין מחזותיו של שייקספיר לכינון התודעה הלאומית באנגליה, והאחר - "שדות ומזוודות" (ראו רשימת הפרסומים למטה) דן ביחסים המורכבים בין הדרמה הישראלית לבין הסיפר הציוני. תהליך עלייתה של הלאומיות האנגלית שונה לחלוטין מתהליך דומה במדינות אחרות כמו צרפת או ספרד, קל וחומר בגרמניה ואיטליה שלא הגיעו לידי איחוד לאומי עד אמצע המאה ה-19. גם מחקרו זה של עוז נובע מדיוניו הקודמים בהשפעת "הרגע הנבואי" על התיאטרון הפוליטי.
יהדות מינסק
הקהילה היהודית במינסק (בבלארוסית: Мінск, וגם: Менск, ברוסית: Минск, בפולנית: Mińsk) בירת בלארוס והעיר הגדולה ביותר בה, היא חלק מיהדות בלארוס ואחת הקהילות היהודיות הוותיקות והחשובות במזרח אירופה.
במהלך המאה ה-17 נרשמו מספר תנודות בזכויות של היהודית לסחור בעיר. באמצע המאה הם אף נטשו את העיר במהלך הכיבוש הרוסי, ושבו עם חזרת הפולנים.
במאה ה-19 התפתחה הקהילה במהירות, ובהשפעת הגאון מווילנה הוקמו בעיר מספר ישיבות. בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הפכה העיר למרכז יהודי חשוב ואף שימשה מרכז לתנועת הפועלים היהודית. היו בה מוסדות חינוך ודת, מוסדות צדקה וחסד, תנועות נוער שונות וחיי ציבור תוססים. העיר אף זכתה לתהילה תורנית כאשר ברבנות העיר כיהנו רבנים מפורסמים ובהם: הרב יחיאל היילפרין - מחבר "סדר הדורות", הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן שכונה ה"גדול ממינסק", הרב בנימין הכהן שקוביצקי ("המגיד ממינסק"), והרב גרשון תנחום ממינסק.
בשואה הושמדה מרבית הקהילה היהודית בעיר. בעיר מינסק הוקם גטו מינסק, שהיה הגטו שהחזיק הכי הרבה זמן בשטחי ברית המועצות הכבושים. יהודי הגטו הוצאו במספר אקציות להריגה בבורות ירי שנחפרו בקרבת הכפרים טוצ'ינקה ומאלי טרוסטינץ. אלפים מיהודי הגטו נמלטו ממנו ליערות הסמוכים ולחמו שם כנגד הגרמנים. אחרוני היהודים בגטו, שהועסקו בעבודות כפייה נשלחו אל מותם במחנה המוות סוביבור או שנורו למוות בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1943. רק 13 יהודים שרדו את הגטו. ב-1947 הוקמה ברחוב זסלבסקיה אנדרטה, הראשונה מסוגה בברית המועצות, עליה נכתב: "ליהודים - קרבנות הפשיזם".
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 ידעה העיר התנכלויות של השלטונות לפעילות היהודית ובתקופת הפרסטרויקה התחדשה הפעילות הקהילתית.
תחילת ההתיישבות היהודית
העיר מינסק נוסדה במאה ה-11, בשנת 1067, והתפתחה במהירות עצומה, בעיקר עקב היותה סמוכה לנהר הסוויסלץ' שגרם להעברת סחורות דרכה, בנוסף היא הייתה על אם הדרך מצפון לדרום בין וילנה לבוברויסק והומל, וממזרח למערב בין נובוגרודק לבוריסלב ובין מוסקבה לוורשה.
לפי רבי אברהם חיים שאבאד בספר "תולדות הימים", כבר בהיווסדות העיר בשנת 1067, ד'תתכ"ו, היו בה יהודים. ידוע בוודאות כי בשנת 1489 כבר היו יהודים בעיר, כאשר ישנה עדות על יהודי בשם "מיכל דנילביץ" מטרקאי שהתמנה על גביית המכס במינסק מטעם השלטון הליטאי, אולם אין זה ראיה שלא הייתה התיישבות קדומה אף יותר. מוצא היהודים שהגיעו לעיר נתון במחלוקת ככל יהדות מזרח אירופה הקדומה, שהיגרו ממערב אירופה או מהמדינה הכוזרית, שאליה הגיעו מארץ ישראל או מבבל. ייתכן גם שמוצא היהודים הוא מארצות דרום אירופה הביזנטיות.
בשנת 1495 גורשו כל יהודי ליטא, כולל יהודי מינסק, לפולין על ידי דוכס ליטא אלכסנדר יגיילו. הסיבה לגירוש הייתה שהיהודים במעמדם כעבדי האוצר לא הכניסו את הכסף לו ציפה הדוכס. כשנבחר אלכסנדר למלך פולין, בשנת 1501, הוא אישר את חזרת היהודים לעריהם תמורת מס מיוחד, "מס השיבה". קיים מסמך משנת 1511 שבו זיגמונט הראשון, מלך פולין מבקש ממוכס יהודי בשם שמשון לפטור ממס מנזר במינסק. קיים גם מסמך משנים אלו המתיר ליהודים לרכוש אדמה. ההתיישבות בעיר מינסק פתחה את ההתיישבות היהודית בשאר חלקי בלארוס כשהחל משנת 1506 היא התרחבה גם לפינסק שבדרום המדינה ומשם לכל חלקיה.
היווצרות הקהילה
החל מאמצע המאה ה-16 נוצרה במינסק קהילה יהודית של ממש כאשר החלו יהודים רבים להתיישב בעיר. בשנת 1579 סטפאן באטורי מלך פולין, אף הוציא פריווילגיה ובה אישור מיוחד ליהודים לסחור בעיר, דבר אשר נאסר עד אז. ב-1606 אישר זיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה את הזכויות, אולם שנתיים לאחר מכן, בשנת 1608 הוא אסר עליהם שוב, בעקבות לחץ של אנשי העיר שאינם יהודים, לפתוח חנויות ולעסוק במסחר בעיר, בעקבות כך הואטה ההתיישבות היהודית בעיר. ב-1609 התהפכה ההחלטה והיהודים שוחררו ממסים מיוחדים וב-1616 אף הורשה להם לפרוס בעיר את מרכולתם וב-1629 לפתוח חנויות. ולדיסלאב הרביעי, מלך פולין הרחיב את הזכויות בשנת 1633 והתיר לעסוק במסחר ללא שום הגבלה, הוא גם התיר להם לרכוש בית עלמין חדש בתוך תחום העיר ולרכוש נדל"ן בכיכר השוק. פקידי העירייה הונחו למנוע כל אלימות נגד יהודי העיר.
בשנת 1629 התלונן הממונה על המנזר של מינסק בפני בית המשפט האזרחי תלונה נגד יהודי מינסק, והאשים אותם בתקיפת המנזר במהלך טבילתו לנצרות של יהודי.
המלחמות והמגיפות במאה ה-16 ובמאה ה-17 דלדלו את אוכלוסייתה של מינסק ובעקבות כך כשביקר בעיר יאן השני קז'ימייז', מלך פולין מיד לאחר שיצאו הרוסים מהעיר, הוא העניק זכויות רבות ליהודי העיר, במטרה לפתח את המסחר שם.
נסיגה בהתפתחות הקהילה היהודית במינסק נרשמה בימי מרד חמלניצקי בשנת 1648 ובזמן מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) כאשר בעקבות כיבוש האזור על ידי רוסיה הצארית בשנת 1655 ופרעות שבוצעו ביהודים הם נטשו את העיר. ככל הנראה בעקבות עזיבת היהודים הם לא סבלו מגזרות ת"ח–ת"ט. מסיבה זו הם לא סבלו ממגפת הדבר שהשתוללה באותן שנים בעיר.
בחזרת העיר לשלטון פולני ב-1658 חזרו גם היהודים, והקהילה השתקמה. אמנם עדיין לא ניתן ליהודים אישור קבע להתיישב בעיר והם נאלצו לשכור בתים מאוניאטים, ועקב כך סבלו סבל כפול, שכן הופנתה נגדם שנאת הנוצרים האורתודוקסים, גם כלפי בעלי בתיהם וגם כלפי היהודים עצמם. בשנת 1671 תושבי העיירה הנוצרים האורתודוקסים ארגנו פוגרום נגד יהודים.
בשנת 1679 החזיר המלך יאן השלישי סובייסקי את זכותם של היהודים לעסוק במסחר ואפשר ליהודים להחזיק מגרשים ובתים בעיר.
ב-1685 נפתחה הישיבה הראשונה במינסק על ידי רב העיר, רבי משה מרדכי. בין רבני מינסק וראשי הישיבה שלה במאה ה-17 היו רבי יחיאל בן שלמה היילפרין, רבי אריה לייב בן אשר גינצבורג ורבי רפאל הכהן כ"ץ. במהלך המאות השבע עשרה והשמונה עשרה הפכה מינסק למרכז התורני בין החשובים ביותר במזרח אירופה.
בשנת 1717 חויבו כל יהודי העיר להכניס לאוצר המדינה 2,000 זהובים פולניים כל שנה כמס גולגולת, ועוד 602 זהובים כמס מיוחד.
בזמן הכיבוש הרוסי
בשנת 1793 נכבש שטח העיר שוב על ידי האימפריה הרוסית. בזמן כהונת ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה הוצאה גזירת הקנטוניסטים שהוחלה גם על העיר מינסק. קהילת מינסק הגישה רשימה של 4,500 נערים בגילאי 12–25 ומכיוון שהמכסה לגיוס עמדה על נער 1 ל-250 נערים, יצא שמקהילת יהודי מינסק חויבו להתגייס לצבא הרוסי 17 נערים בכל שנה. לשם כך בחרה הקהילה בבני העניים של יהדות מינסק.
במאה התשע עשרה חשיבותה הכלכלית של העיר עלתה בשל בניית מסילת הברזל מוסקבה-בריסק שחצתה את העיר. המרכז היהודי התפתח בשנים אלו בעיקר על בסיס סחר בתבואה ובעץ, כאשר 88% מהסוחרים בעיר היו יהודים. במאה זו הייתה מינסק בין הקהילות הגדולות והחשובות ברוסיה הצארית. העובדה שבשנת 1835 נכללה מינסק בתחום המושב תרמה לצמיחת האוכלוסייה היהודית בעיר.
באמצע המאה התשע עשרה מנתה אוכלוסיית היהודים במינסק כ־13,000 נפש ובסופה, לפי מפקד אוכלוסין שערכה רוסיה הצארית ב-1897, קהילת מינסק הייתה הקהילה הגדולה ביותר בבלארוס והקהילה הרביעית בגודלה ב"תחום המושב", עם 47,560 תושבים שהם 52% מתושבי העיר.
במפקד תושבים ב-1897 כבר היו בעיר למעלה ממחצית תושבים יהודים: 91,494 אנשים בעיר מתוכם 47,561 יהודים.
המתנגדים היו רוב מכריע בעיר, אם כי בעיירה היו גם כמה בתי כנסת חסידיים. הגדולה בישיבות מינסק, "בלומקה'ס קלויז", התפרסמה ביישובי היהודים. בסוף המאה ה-19 כיהן רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן, "הגדול ממינסק", כרב של קהילת מינסק.
בשנים אלו פעלו בעיר, מלבד בית הכנסת הגדול, עוד כארבעים בתי כנסת.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הפכה העיר למרכז יהודי חשוב ואף שימשה מרכז לתנועת הפועלים היהודית. העיר זכתה לתהילה תורנית כאשר ברבנות העיר כיהנו והתגוררו רבנים מפורסמים וביניהם: הרב בנימין הכהן שקוביצקי ("המגיד ממינסק") והרב גרשון תנחום ממינסק. בראשית שנות הארבעים של המאה התשע עשרה עדיין הייתה בעיר התנגדות תקיפה לתנועת ההשכלה היהודית.
בתחילת המאה העשרים
בתחילת המאה העשרים צמחו תנועות ההשכלה היהודיות בעיר. חוג של משכילים פתח בתי-ספר במינסק עוד בשנות ה-40 של המאה ה-19, ומאמצע שנות ה-70 צמחה שם תנועת פועלים יהודית, שגילתה פעילות רבה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. בשנים 1881–1882 היו 140 יהודים מתוך 552 סטודנטים גברים בגימנסיה הקלאסית של מינסק. מתוך 59 תלמידות הגימנסיה הנשית היו 22 סטודנטיות יהודיות.
בשנים 1893–1894 התארגנה "האופוזיציה הלאומית" בהנהגת אברהם ליסין. הסוציאליסטים שיגרו צירים לוועידת-היסוד של ה"בונד" ב-1897, ובמינסק ישב הוועד המרכזי של התנועה עד שפוזר בידי המשטרה בשנת 1898.
על השפעת תנועת ההשכלה במינסק ניתן ללמוד מזכרונותיו של הסופר והמשורר אברהם ליסין, עורך הירחון "די צוקונפט" ("העתיד"). הוא תיאר משפחה בעיר הולדתו מינסק בה הסב, רבי אברהם ליפשיץ, היה יהודי תלמודי תמים, למדן וצדיק. בנו היה משכיל עברי, סוחר עצים, ובעל קורא ב"קלויז של בליומקה". הנכדה אסתר פרומקין כבר הייתה קומוניסטית ממפלגת הבונד, רודפת דת ומחברת קונטרס בשם "אלוי ראוונוו – הלאה הרבנים".
חוגים מקומיים של "חובבי ציון" קמו לראשונה בשנות ה-80 של המאה ה-19, וב־1902 נערכה במינסק, ברישיון ממשלתי, הוועידה השנייה של ציוני רוסיה. בבחירות למועצת הקהילה בשנת 1918 קיבלו הציונים ו"פועלי-ציון" 33 מושבים, רשימת החרדים 25, ה"בונד" 17, בלתי-תלויים - שישה מושבים, פולקיסטים - שניים והרשימה הסוציאליסטית המאוחדת זכתה גם היא בשני מושבים.
במלחמת העולם הראשונה הוצפה מינסק באלפי פליטים יהודים, שגורשו בשנת 1915 מקו החזית. המלחמה הפכה את מינסק לעיר מקלט לאלפי יהודים שגורשו עקב המלחמה, בהם תלמידי ישיבת וולוז'ין, והקהילה היהודית בעיר גדלה ושגשגה הן דמוגרפית והן תרבותית. 83 בתי כנסת פעלו במינסק בתקופה ההיא. האוכלוסייה היהודית גדלה בעקבות הפליטים מ-45,000 יהודים בשנת 1914 ל-67,000 יהודים בשנת 1917.
בשנת 1917 חויבו יהודי העיר לשלם מס גולגולת של 2,000 זהובים פולניים בשנה, ובנוסף 602 זהובים כמס מיוחד.
במרץ 1917 פרצה המהפכה הבולשביקית הרוסית ששמה קץ למשטר הצארי. יהודי רוסיה ראו במהפכה את הקץ לפוגרומים והרדיפות האנטישמיות. ב-22 במרץ 1917 בוטלו כל ההגבלות על היהודים.
בסוף אפריל 1917 יצא לראשונה במינסק שבועון ציוני בשם "דער יידישע ווארט", ובסוף אותה שנה הופיע עיתון נוסף: "דער יחד".
ביוני 1917 החל להופיע במינסק "דער וועקער", עיתון יומי יהודי גדול, שהוצא לאור על ידי מפלגת הבונד. מפלגת הבונד פרחה מאוד במינסק היהודית והתרכזו בה מנהיגי המפלגה: אסתר פרומקין, יענקל לוין, ירחמיאל ויינשטיין ואחרים. חגיגות 20 שנה להקמת המפלגה נחגגו בסתיו 1917 במינסק ב"הפגנות גדולות ברחובות, עצרות המונים בתיאטרון העירוני, הצגות, גליונות מיוחדים, ברכות ממוסדות השלטון... הכל היה חגיגי בעיר ושררה התרוממות נפש אמיתית".
בבחירות שהתקיימו בשנת 1918 למועצת קהילת מינסק נבחרו: 23 לאגודת ישראל. 21 ציונים. 10 פועלי ציון. 14 לשאר הקבוצות הציוניות. 17 לבונד.
שלטון הבולשביקים בעיר נמשך זמן קצר. באמצע פברואר 1918 הגרמנים התקרבו לעיר. ניסיונות של מספר ממנהיגי היהודים לארגן התנגדות יהודית מצוידת בנשק לא צלחו, לאור התנגדות הבולשביקים, שלאחר מכן נמלטו ממינסק.
מינסק נכבשה על ידי הגרמנים ב-22 בפברואר 1918, בתחילה הם עשו סדר בעיר אך בהמשך הוגבלו חירויות התושבים והחל נוהג של חטיפת אנשים ברחוב ושילוחם לעבודה. העיתונים נסגרו ונאסר על כינוסים ללא רישיון. בעקבות מהפכה בגרמניה, ב-10 בדצמבר 1918 נטשו הגרמנים את מינסק, כתשעה וחצי חודשים לאחר שכבשוה.
ב-10 בדצמבר 1918 נכנס הצבא האדום למינסק. השלטון בעיר עבר ל"ועד המהפכני המינסקאי" שעל שורותיו נמנו יהודים רבים. במינסק הוצבו יחידות של הצבא האדום שהורכבו כמעט כליל מיהודים, יחידות אלו הקימו את "גדוד המשמר המינסקאי הראשון".
ב-8 באוגוסט 1919 כבשו הפולנים את מינסק. כבר ביום הראשון לכיבוש בזזו הפולנים חנויות של יהודים, גידפו אותם, משכו את זקנם והעבידו אותם בעבודות קשות ומבזות. זמן הכיבוש הפולני היה קשה ליהודים, והורגש מחסור בחומרי גלם ובעבודה.
באותו יום התרחש פוגרום ונהרגו בו מעל 30 יהודים. פוגרום נוסף התרחש במהלך נסיגת הכוחות הפולניים בתאריכים 9–11 ביוני 1920. כשני שלישים מהחנויות, בעיקר יהודיות, נהרסו, ובתים רבים הוצתו. התבצעו מעשי אונס ורציחות ולא ידוע מה מספר ההרוגים.
בינואר 1920 התקיימו בחירות למועצת הקהילה היהודית של מינסק. נבחרו: 19 ציונים, 6 פועלי ציון רדיקליים, 4 צעירי ציון, 13 אגודת ישראל,. 3 המזרחי, 13 בעלי מלאכות, ו-13 אחרים.
ב-7 ביולי 1920 שרפו הפולנים את "הכיכר הטרואיצקאית", בשרפה הושמדו כ-50 בתי יהודים. מיום זה ועד 11 ביולי נרשמו בקהילה היהודית מאות הרוגים ואלף פצועים, כמו כן נאנסו מאות. הפולנים שלטו במינסק עד 11 ביולי 1920, משך 11 חודשים. מיום זה שלטו בעיר הרוסים.
לאחר כינון השלטון הסוביטי בעיר נסגרו כל העיתונים הציוניים וכל הארגונים הציוניים עברו למחתרת. אצל היהודים שלטה ה"יבסקציה", המחלקה היהודית של הקומוניסטים.
כבר בשנים הראשונות של הכיבוש החלו לסגור ישיבות ותלמודי תורה. נסגר "בית כנסת המקהלה" (כאר שול) בשנת 1924, נערכו משפטים כנגד רבנים, שוחטים ואחרים. צו אסר את לימודם של ילדים מתחת לגיל 18 בישיבות. ב-26 במאי 1922 הוצא צו המורה על סגירת תלמודי התורה. למרות הסגירה למדו כ-700 ילדים במינסק בתלמודי תורה בלתי חוקיים.
בשנות העשרים ומחצית הראשונה של שנות השלושים פרחה במינסק פעילות סובייטית ביידיש. בשנת 1921 נפתחה מחלקה יהודית בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת מינסק. בשנת 1922, עם הקמתה של ברית המועצות ששלטה במינסק, רבים מיהודי העיר היו שותפים להקמת המשטר החדש. בעוד המוסדות התורניים בעיר חוו נסיגה, הוקמו מוסדות רבים כמו תיאטרון יהודי ממלכתי בשפת יידיש ומקהלה יהודית, וב"איגוד הסופרים הסובייטים" הייתה מחלקה של סופרים ביידיש. מחלקה שלמה בבית המשפט העירוני התנהלה ביידיש. בשנת 1922 נפתחה מכללת מורים יהודית, וב-1924, עם פתיחת המכון לתרבות ביילורוסית, הוקם בו מדור לתרבות יהודית, שפרסם מחקרים אחדים לרבות כתב-עת בשם "צייטשריפט" (1931-1926). באותה שנה נפתחה המחלקה היהודית של האקדמיה למדעים במינסק שבלארוס. יצאו לאור גם עיתונים יומיים, וירחון ספרותי ביידיש בשם "שטערן" הופיע בשנים 1925–1941.
בשנת 1926 התפקדו במינסק 53,686 תושבים יהודים, שהיו כ-41% מכלל האוכלוסייה, אולם הגילויים האחרונים של תרבות יהודית עצמית חדלו באמצע שנות השלושים.
בבחירות שהתקיימו למועצת קהילת מינסק:
תחת השלטון הסובייטי, בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, חוסלו מפלגות יהודיות במינסק, למעט "פועלי ציון" שהייתה קיימת עד 1928.
בבלארוס הסובייטית הוכרה היידיש כאחת מארבע שפות המדינה, ובשנת 1931 נפתחה מחלקה לתחבורה ציבורית ביידיש. היו גם ספריות יהודיות, כולל האוסף בספרייה המרכזית של לנין, המונה כ-40 אלף ספרים.
בשנת 1926, האוכלוסייה היהודית במינסק הסתכמה ב-53,686 (40.8%), בשנת 1939 - 70,998 (29.7%). בסוף שנות העשרים היו היהודים שליש מעובדי העירייה; 83% מהם דיברו יידיש על בסיס יומי.
ב-1925 נאסרו כל רבני העיר על ידי הבולשביקים. רבי בנימין הכהן שקוביצקי עונה עד שחתם על מסמך לפיו אין כלל רדיפות דת ברוסיה. בראשית 1930 נאסרו שוב רבנים נוספים רבים. בעקבות שמועה על גזר דין מוות שנגזר על כמה מהם, התערב בעניינו סנטור אמריקאי. שנים אלה היו קשות ללימוד התורה בעיר.
בשנת 1931 נערך במינסק משפטו של השוחט והמוהל רודינסקי. הוא הואשם במילת תינוק נגד רצון אביו, כשבעקבות כך מת התינוק כעבור יומיים. הוא נידון לשלוש שנות מאסר בנימוקים לפיהם טקס המילה הוא "פראי" שהביא במרוצת השנים ל"נזק רב לאין שיעור".
ערב מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) ישבו במינסק כ־60,000 יהודים.
גורל יהודי הקהילה בשואה
בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה הגיעו למינסק פליטים יהודים רבים משטחי הכיבוש הגרמני, בעיקר מפולין. לפי ההערכות, ערב הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ביוני 1941, התגוררו במינסק 90,000 יהודים (כ-37% מכלל האוכלוסייה). אחרי שהגרמנים פתחו במתקפה על ברית המועצות (ב-22 ביוני) והחל קרב ביאליסטוק-מינסק, יהודים החלו לעזוב את העיר מזרחה, וביום הכיבוש שהתרחש שישה ימים לאחר פלישת גרמניה, ב-28 ביוני 1941, נמצאו בעיר רק 50,000 יהודים. עם התארגנות משטר הכיבוש ציוו הגרמנים על הגברים בעיר, בני 15–45, להתייצב לרישום. כ-40,000 בני אדם התייצבו וחולקו ל-3 חטיבות: יהודים, אנשי הצבא האדום, ולא יהודים. הלא יהודים שוחררו כעבור חמישה ימים. האינטלקטואלים היהודים בעלי המקצועות החופשיים שנתפשו כאיום עבור הגרמנים, כ-3,000-2,000 אנשים, הובלו ליער סמוך ונורו למוות. שאר היהודים הוחזקו בבית-הסוהר העירוני והועברו לגטו מינסק ב-20 באוגוסט לאחר שמפקד "מפקדת השדה 812" חתם על צו המורה כך. השטח שנקבע לגטו נמצא בצפון-מערב העיר, בין נהר סוויסלץ' לבית העלמין היהודי.
הגטו נתחם כחודש ימים אחרי כיבוש העיר ורוכזו בו לפחות 85,000 יהודים, מהם רבבות פליטים מליטא וכ-8,000 מגורשים מצ'כיה, מאוסטריה ומגרמניה. בגטו התגוררו שתיים-שלוש משפחות בחדר ורבים מתושביו חיו בין הריסות ובבתים ללא רצפות וחלונות, וניזונו מ-150 גרם לחם ומנת מרק מימי ביום. היהודים נצטוו לענוד את הטלאי הצהוב. מיד לאחר הקמת הגטו נחטפו בין 5,000 ל-15,000 גברים בני 15–45, כביכול לעבודה. כעבור חודשים מספר נודע שהם נרצחו בירי.
יודנראט הוקם במינסק בתחילת יולי 1941. הואיל ולא הייתה בעיר מסגרת יהודית ציבורית מתפקדת לאחר רציחת בעלי המקצועות, מונו חבריו בדרך מוזרה. הגרמנים תפסו קבוצה של עשרה גברים, הביאו אותם לבית ממשל הכיבוש הגרמני והודיעו להם שהם מהיום היודנרט. אליהו מושקין, שהבין מעט גרמנית, הועמד בראשו. במרץ 1942 תלו אותו הגרמנים יחד עם מפקד המשטרה היהודית לאחר שניסו לשחד שוטר. היו"ר הבא של היודנראט היה משה יפה, עורך דין מווילנה. ב-9 ביולי 1941 נצטוו כל יהודי מינסק להירשם ביודנרט. הרישום נמשך עד 15 בחודש, ועל פי התוצאות התגוררו בגטו מינסק בזמן זה כ-55,000 יהודים, כאשר לפי מספר עדויות מדובר ברישום חלקי. כשהועברו לגטו יהודים מעיירות הסביבה וכן יהודים שהיו נשואים ללא-יהודים וילדיהם במסגרת החוק היהודי השלישי, גדל מספר יהודי הגטו ל-85,000-75,000.
באמצע אוגוסט 1941 ביקר היינריך הימלר בגטו מינסק וצפה בהוצאתם להורג של 100 יהודים. יש הטוענים כי בעקבות הביקור הוכנסה לשימוש שיטת החיסול באמצעות משאית גז.
האקציה ההמונית הראשונה בגטו התרחשה ב-7 בנובמבר 1941. הגרמנים כיתרו אזור בגטו, הוציאו את כל תושביו לטוצ'ינקה ורצחו אותם בבורות. אקציה דומה בוצעה ב-20 בנובמבר ברחובות אחרים. בשתי האקציות נרצחו בין 17,000 ל-23,000 יהודים. אקציות אלו נועדו לפנות מקום בגטו ליהודים שגורשו מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בחורף 1941–1942 גבר היאוש בגטו, כאשר הרעב והמגפות הגבירו אותו. רבים בגטו היו נפוחים מרעב, ועשרות בני אדם מתו מדי יום ונקברו בקברי המונים. בשל הקושי לחפור קברי יחידים הונחו הגופות בבור אחד גדול. רבים חלו בצפדינה, ובגטו פרצו מגפות דיזנטריה, טיפוס ועוד. בתי החולים מלאו עד אפס מקום, ולא הייתה אפשרות לאשפז את כל החולים. את הרעב בגטו תיאר ניצול השואה דויד טאובקין: "אכלנו מרק שהיו בו כמה כופתאות של קמח שיפון, וחתיכת לחם, זה הכל בארוחות הצהריים והערב. בארוחת הבוקר שתינו תה ואכלנו חתיכת לחם. המרוויחה העיקרית במזון הייתה אמי - כעובדת היודנרט קיבלה 400 גרם לחם ביום, היא נסעה מדי פעם לאזור הרוסי של העיר והחליפה דבר ערך באוכל. אמא לא נראתה כמו יהודייה, אבל "הטיול" היה כרוך בסיכון רב. פעם אחת היא עוכבה על ידי שוטר. אמי לקחה את טבעת הנישואין מידה והחליפה באוכל. אמא הגיעה, מדוכדכת ממה שקרה, אבל המשיכה באומץ ללכת מחוץ לגטו - היה צריך להאכיל את המשפחה".