cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'ואאו גימראיס רוזה
הסרטאו הגדול
גימראיס רוזה פרסם את יצירת המופת שלו, "הסרטאו הגדול" – Grande Sertão: Veredas, שתורגם לאנגלית באותה שנה בשם ה"שטן ישלם במרחבים העורפיים", למורת רוחו של גימראיס רוזה ). ספר זה – הרומן באורך מלא היחיד שלו – התחיל כעוד נובלה קצרה שהוא המשיך להרחיב ברציפות. הוא נכתב בצורה של מונולוג המסופר על ידי ז'גונסו ריובאלדו, המביא את סיפור חייו בפירוט רב בפני מאזין משכיל, שזהותו, על אף שאינה ידועה, מגדירה אותו כאיש עירוני. ריובאלדו מערבב בין מלחמות הז'גונסוס, המהוות את החלק הכי פחות מורכב בעלילת הרומן, עם מחשבותיו על החיים, עם קיומם של האל והשטן- דאגתו הגדולה ביותר, עם אופי הרגשות האנושיים ועם חלוף הזמן והזיכרון ומתבל זאת במספר אנקדוטות קצרות, ולעיתים גם אלגוריות הממחישות נקודה מסוימת שהועלתה בסיפור.
ניתן להבין את הספר, ברוח בו ראה זאת הסופר, כמו עיבוד של מוטיב פאוסטי (מצב בו אדם שאפתן מוותר על יושרה מוסרית על מנת להשיג כוח והצלחה לטווח מוגבל) המוקבל אל מרחבי הסרטאו. ההסברים של ריובאלדו חוזרים בתדירות גבוהה לנושא המרכזי של דיבורו, אותו הוא מגדיר כסיבה בשלה הוא מספר את סיפור חייו, והוא מצפה, אם כי באופן אירוני, לתשובת המאזין שלו לשאלה: האם השטן, ובהתאם גם הרוע, קיים? ריובאלדו נסער מהרעיון שהוא עלול לנהל ברית עם השטן אף על פי שהוא לא בטוח, ולעיתים קרובות הוא מבטל את האמונות הטפלות והאמונות של הסרטאנז'וס ומגדיר אותן כ"כטיפשות". הפרשנות של ברית זו משתנה מאוד. הסופר אנטוניו קנדידו ראה בכך מעשה של ביטחון עצמי, מעשה סמלי שמאפשר לו להיות לוחם רב עוצמה שיכול להרחיב בצורה משמעותית את כוחה של הכנופיה שלו ולנקום את בגידתו של ז'וקה רמירו. בכך, מתעקש קנדידו, הברית מקבילה לטקסי החניכה של הרומנטיקה האבירית, שבאמצעותה הופך האביר לעתיד לאביר ראוי. לעומת זאת, וילי בול, בהשקפה מטריאליסטית על הספר, שהוא מחשיב כממחיש את התהוות הסדר החברתי בסרטאו, רואה את הברית הזו כניסיון של ריובאלדו לעלות בסולם החברתי ממצב של ז'גונסו עני למעמד הגבוה של החוואים העשירים, התרוממות שהיא מסקנתו של הספר.
עבודות מאוחרות
בעקבות היצירה הסרטאו הגדול Grande Sertão: Veredas הגיע האוסף: "סיפורים ראשונים" ("Primeiras Estórias"), אוסף בן עשרים ואחת סיפורים קצרים, שיצא לאור בשנת 1962. המפורסם ביותר ביניהם הוא "הגדה השלישית של הנהר" ("A Terceira Margem do Rio") שהפך לסרט הנושא את אותו שם והיווה השראה לשירו המפורסם של הזמר הברזילאי קייטנו ולוזו. הסיפור, העוסק בנושאים המיוחדים ליצירתו של גימראיס רוזה ומסופר בגוף ראשון מנקודת מבטו של צופה, מגולל את מקרהו האבסורדי של אדם שמחליט לגור בתוך סירה באמצע נחל מים, ולא נותן שום הסבר למעשיו ואינו מעוניין, ככל הנראה, להשיג בכך שום דבר.
האוסף האחרון שפורסם בעודו בחיים היה "סיפורים שלישיים" -Tutameia - Terceiras Estórias, המילה Tutameia צירוף של מילים - ניאולוגיזם ששמשמעותו "שלד הפרפר", או במילים אחרות - דבר שהוא פחות ערך.
שתי יצירות שפורסמו לאחר מותו: "סיפורים אלה" (Estas Estórias) - אוסף נוסף של נובלות קצרות, ו-"Ave, Palavra" - משחק מילים על המשמעות הכפולה של המילה "ave", המסמנת גם ציפור וגם ברכה ארכאית ומתורגם כפשוטו בשם הספר כ"ציפור, מילה", קובץ סיפורים קצרים, שירים, רישומי יומן ורשמי מסעות.
גן לאומי בית שאן
גן לאומי בית שאן הוא גן ארכאולוגי הממוקם בתחום העיר בית שאן ובו נמצאים שרידי העיר מהתקופה הרומית ביזנטית. בסביבות הגן על התל שכנה בית שאן המקראית. בגן מתקיימים סיורים מודרכים, וכן הופעות זמרים בתיאטרון הרומי, ומופע אור קולי "לילות שאן". בגן הלאומי עובר נחל חרוד, שהוא נחל איתן.
האתר נחפר ונחשף על ידי ארכאולוגים מהאוניברסיטה העברית בשיתוף עם רשות העתיקות. הגילוי הארכאולוגי החשוב הראשון במקום, היה התיאטרון הרומי שנחשף ביוני 1960.
במהלך כל התקופה הרומית-ביזנטית היה המקום, שנקרא סקיתופוליס, עיר מפוארת עם מבני ציבור, בתי מרחץ, מתקני שעשועים, שווקים, נימפאונים, שערים מונומנטליים ורחובות מרכזיים צולבים (קארדו ודקומאנוס). בעיר היה בית כנסת עם פסיפס מרשים שנחשף בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ומקדשים אליליים גדולים שהפכו אחר כך לכנסיות. העיר נהרסה ברעידת אדמה ("רעש שביעית") בשנת 749. ב-2010 נחשף בית כנסת שומרוני שנבנה ככל הנראה בסוף המאה החמישית לספירה.
ביולי 2008 נחנך פרויקט חיזיון אור-קולי בשם "לילות שאן". הפרויקט, בהשקעה של עשרות מיליוני דולרים, הוא ייחודי מסוגו בישראל ובין הבודדים בעולם. המבקרים צופים בתחילה במופע אור-קולי המוקרן על הקירות החיצוניים של התיאטרון. לאחר מכן הם מסיירים במקומות המוארים באתר ובעזרת אמצעים טכנולוגיים מתקדמים (הולוגרמות, משחקי תאורה, אמצעי המחשה קוליים) "מתעוררת העיר לתחיה" כך שניתן לתור במקום ולחוש את חוויית החיים הקדומים בעיר לפני שנחרבה. החיזיון מופעל בשעות הערב, מספר פעמים בשבוע, במשך 9 חודשים בשנה. האתר בכלל, והמופע האור קולי בפרט, מושכים מדי שנה אלפי תיירים.
המנון הרפובליקה של קונגו
השיר של קונגו (בצרפתית: La Congolaise) הוא ההמנון הלאומי של הרפובליקה של קונגו. ההמנון אומץ בסמיכות לעצמאותה בשנת 1959, הוחלף בשנת 1969 על ידי "שלושת המרהיבים" והוחזר בשנת 1991. המילים נכתבו על ידי ז'אק טונדרה וז'ורז' קיבנגי והולחן על ידי ז'אן רואייר וז'וזף ספדילייר.
בוצרת
בוצרת היא כלי מכני המשמש לבציר ענבי יין.
מבנה הכלי
הבוצרת מבוססת על מרכב גבוה דמוי טרקטור שנישא על גבי ארבעה גלגלים גבוהים. בין הגלגלים מצויה מערכת של מוטות אליפטיות המיועדות לניעור העץ ואליהם מחוברת מערכת שאיבה. מעליהם נמצאת מערכת המיון והאחסון ובחלק מהבוצרות ישנו גם מסוע לפריקת היבול.
תא הנהג מצוי בחלק הקדמי העליון ובו גם נמצאת מערכת הבקרה על מערכת הקטיף ולצידו נמצא מנוע הכלי.
ישנן גם בוצרות נגררות הרתומות לטרקטור חקלאי רגיל ופועלות בצורה דומה לבוצרת ייעודית.
ייעוד הכלי ודרך הפעולה
הבוצרת מיועדת לבציר ענבים המיועדים לייצור יין או מיץ ענבים אך אינו מתאים לקטיף ענבי מאכל.
הבוצרת נעה בין שורות הגפנים כאשר זוג גלגלים אחד מצוי מצידה האחד של השורה והזוג השני מצידה הנגדי. בשעת נסיעת הבוצרת נכנסים עצי הגפן במרווח שבין הגלגלים שם נמצאים גם מוטות הניעור שנעים מצד לצד. כתוצאה מכך נושרים גרגרי הענבים מן האשכול, ויחד איתם נתלשים גם ענפים, עלים וגם חלק מהאשכולות במלואם אל כפות איסוף.
באמצעות מערכת יניקת האוויר מועברים הענבים אל מיכלי המיון תוך שמפוחים מבצעים הפרדה גסה של הפרי מחלקים אחרים של העץ הנתלשים תוך כדי העבודה. לאחר מכן מועבר הפרי אל מיכלי האחסון של הבוצרת.
בבוצרות רבות קיים מסוע המפנה באופן קבוע את הפרי המבורר אל מיכל הרתום לטרקטור ונע במקביל לבוצרת. בבוצרות שאינן משתמשות במסוע נפרק היבול באמצעות הטיה ושפיכה של מיכלי האחסון אל תוך המיכל הנלווה.
השימוש בבוצרת מאפשר קטיף שטח נרחב של כ-5 דונם תוך שעה בלבד, דבר הנדרש בעיקר בשל התזמון המדויק הנדרש כדי להשיג יבול איכותי. עם זאת, בשונה מבציר ידני בו נשארים האשכולות והפרי בשלמותם עד הגעתם ליקב, הבוצרת פוצעת את הפרי וחלק מנוזל היין מתחיל לצאת מהענבים, דבר המתחיל למעשה את תהליך התסיסה של היין. בשל כך מבוצע הבציר בשעות הבוקר המוקדמות כאשר מזג האוויר קר והיבול מובל במהירות ליקב לשם ניהול מבוקר של תהליך ההתססה והכנת היין.
הסכם יפן–קוריאה (1905)
הסכם יפן–קוריאה נחתם על ידי האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית ב-17 בנובמבר 1905, אחרי הניצחון היפני במלחמת רוסיה–יפן. ההסכם הביא לשלילת העצמאות הדיפלומטית של קוריאה, ולהפיכתה למדינת חסות יפנית.
רקע
אחרי הניצחון היפני על רוסיה במלחמה נגדה ב-1905 וירידת ההשפעה הרוסית, וכן אחרי החתימה על הסכם טאפט–קצורה, שבו ארצות הברית לכאורה התחייבה שלא להתערב בעניינים הנוגעים לקוריאה, החליטה ממשלת יפן להרחיב את אזור ההשפעה שלה לחצי האי הקוריאני.
נציגים משתי האימפריות נפגשו בסיאול, כדי לדון במחלוקות הנוגעות למדיניות החוץ של קוריאה; יש לציין כי באותה עת הארמון הקוריאני היה תחת כיבוש יפני וכן צבא יפן החזיק בנקודות אסטרטגיות בקוריאה, דבר שגרם לצד הקוריאני בשיחות להיות בעמדת נחיתות ברורה.
החתימה על ההסכם
ב-9 בנובמבר 1905 הגיע איטו הירובומי, מי שעתיד היה להתמנות למושל קוריאה, לסיאול, שם מסר מכתב מקיסר יפן לקיסר קוריאה, קוג'ונג, שבו הוא התבקש לחתום על ההסכם. ב-15 בנובמבר 1905 כוחות יפן הקיפו את ארמון הקיסר במטרה לאיים עליו כדי שיחתום על ההסכם.
ב-17 בנובמבר נכנסו איטו הירובומי והפילד-מרשל היפני הסגווה יושימיצ'י לבניין בעיצוב רוסי שהיה בעבר חלק מארמון דקוסוגונג, שם לחצו על הקיסר לחתום על ההסכם, אך הוא סירב. איטו הירובומי הפעיל לחץ על הקבינט הקוריאני ושיגר איומים בדבר פגיעה בגופם כדי שיחתמו על ההסכם. לפי עדויות, ראש הממשלה הקוריאני המשיך בסירוב וצעק. בתגובה, היפנים כלאו את ראש הממשלה בחדר נפרד, ואיימו שאם ימשיך בצעקותיו, יהרגו אותו. לאחר מכן, הקבינט הקוריאני חתם על ההסכם שהציגו היפנים, וכלל שליטה יפנית מוחלטת בענייני החוץ של קוריאה, לצד העברת השליטה על הנמלים בקוריאה לידי יפן.
הוראות ההסכם
ההסכם שלל מקוריאה את הריבונות הדיפלומטית שלה, והפך אותה בפועל למדינת חסות של יפן. כפועל ישיר מכך, נדרשה קוריאה לסגור את כלל הנציגויות שלה בעולם, לרבות אלו שבבייג'ינג ובוושינגטון.
ההסכם נכנס לתוקף ביום חתימתו, והניח את היסודות להסכם נוסף שנחתם ב-1907, ולסיפוח המלא של קוריאה ב-1910.
מחלוקת
קיסר קוריאה שלח מכתבים לראשי מדינות שונים בבקשה שיתמכו בו במאבק נגד החתימה הלא חוקית על ההסכם. עד ל-21 בפברואר 1908 הוא שלח 17 מכתבים לשמונה ראשי מדינות:
ב-1907, שלח שלושה מכתבים חשאיים לוועידת השלום השנייה שנערכה בהאג, בהם מחה על חוסר ההוגנות שבהסכמים, אולם לא אושר לקוריאה להשתתף בוועידה.
אחרי השלמת ההסכם, המשיך הקיסר לנסות להסב את תשומת הלב של העולם למתרחש בקוריאה, והוא אף שלח נציג מיוחד להאג. פעולותיו אלה גרמו ליפנים לחייב אותו לפרוש מתפקידו.
ביטול ההסכם
הקיסר קוג'ונג ניסה ליידע את הקהילה הבינלאומית בדבר חוסר הצדק שבהסכם, אולם הוא העלה חרס בידיו. הכרזתו על ביטול ההסכם לא הוכרה בעולם, על אף מאמציו הבאים:
בהסכם בין יפן וקוריאה ב-1965 נקבע שההסכם "חלול וריק".
בהצהרה משותפת לנציגים מצפון ומדרום קוריאה, הוכרז כי ההסכם ריק מתוכן כי הוא נכפה על ידי היפנים.
נכון ל-2010, דרום קוריאה החרימה נכסים מצאצאים של אנשים שתמכו ביפנים בעת חתימת ההסכם.
אחרית דבר
אחרי החתימה על ההסכם, ההשפעה היפנית בקוריאה גברה משמעותית. כל מדיניות החוץ של קוריאה עברה דרך המושל שהיפנים מינו. איטו הירובומי היה הראשון בתפקיד זה.
סוניסה לי
סוניסה "סוני" לי (באנגלית: Sunisa "Suni" Lee; נולדה ב-9 במרץ 2003) היא מתעמלת אמריקאית. היא אלופה אולימפית בקרב רב, סגנית אלופה אולימפית בתחרות הקבוצתית וזוכת מדליית ארד במקבילים (טוקיו 2020). אלופת עולם (2019) בתחרות הקבוצתית.
חיים אישיים
סוניסה לי נולדה וגדלה בסיינט פול, מינסוטה.
לי ממוצא המונג (תת קבוצה אתנית של מיאו), ואמה, פליטה, היגרה לארצות הברית בילדותה. לי גדלה על ידי בן זוגה של אמה, ג'ון לי, מגיל שנתיים ואילך והחלה להשתמש בשם המשפחה שלו. יש לה שלושה אחים דרך מערכת היחסים של אמה עם לי, וללי היו שני ילדים, ממערכת יחסים קודמת. היא החלה להתאמן בהתעמלות בגיל 6.
באוגוסט 2019, ימים ספורים לפני שהתמודדה לי באליפות ארצות הברית בהתעמלות, הראשונה שלה, אביה נפל מעץ, שהותיר אותו משותק מהמותניים ומטה.
2018
באליפות הפאן פסיפיק לנערות שנערכה במדיין, קולומביה באפריל 2018 היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליות כסף בקפיצות, קורה ובקרקע. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקרב רב.
גזה מנספלד
גזה מנספלד (בהונגרית: Mansfeld Géza; בודפשט, 26 בפברואר 1882 - ז'נבה, 11 בינואר 1950) היה רופא, פיזיולוג, בקטריולוג, פרמקולוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
סוניסה לי
2019
באליפת העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בתחילת אוקטובר אותה שנה זכתה לי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 172.330 נק', לפני רוסיה (166.529 נק') ואיטליה (164.796 נק'), לאחר שהשתתפה ב-3 מכשירים (קרקע-14.233 נק', מקבילים מדורגים-14.733 נק' וקורה-12.533 נק'). מדליית כסף בתרגיל קרקע בתוצאה של 14.133 נק', אחרי סימון ביילס (15.133 נק') ולפני אנגלינה מלניקובה מרוסיה (14.066 נק') ומדליית ארד בתרגיל מקבילים המדורגים בתוצאה של 14.800 נק', אחרי נינה דרוול מבלגיה (15.233 נק') ובקי דאוני מבריטניה (15.000 נק'). נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בתחרות קרב רב.
גזה מנספלד
ביוגרפיה
גזה מנספלד נולד במשפחה יהודית כבנם של פאל מנספלד (1845–1922) סוחר, תעשיין ושל קורנליה שנאַאוּג (Schönaug). סבו וסבתו מצד אביו היו מור מנספלד ופאולה פליישנר. הוא סיים את האוניברסיטה ב-1905 בבודפשט, ואחר כך משנת 1905 עד שנת 1907 עבד במכון לפרמקולוגיה. בין 1907 לבין 1909 התמחה במרפאות בערים ווינה, לונדון וברלין. משנת 1910 הוא היה מרצה בכיר לפרמקולוגיה ניסויית באוניברסיטת בודפשט ומ-1915 היה פרופסור חבר. משנת 1918 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת ארז'בט בעיר פץ' ולראש המחלקה לרוקחות בברטיסלאבה. בין השנים 1923–1944 היה מנהל המכון לרוקחות והמכון לפתולוגיה בפץ'.
סוניסה לי
2021
באליפות ארצות הברית שנערכה בפורט וורת', טקסס ב-6 ביוני 2019, זכתה לי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בתרגיל על המקבילים המדורגים, לפני ריילי מקאסקר וסימון ביילס שזכתה שוב בכל יתר מדליות הזהב (4). מדליות כסף בתחרות הקרב רב אחרי סימון ביילס ולפני ג'ורדן צ'ילס ובתרגיל קרוה אחרי סימון ביילס ולפני גרייס מקאלום.
גזה מנספלד
ביוגרפיה
בשנים 1930–1931 היה דיקן הפקולטה לרפואה ורקטור האוניברסיטה בין השנים 1934–1935. בגלל מוצאו היהודי הוא פוטר בשנת 1944 וגורש למחנה השמדה. מנספלד הצליח לשרוד וחזר מאושוויץ ביוני 1945. הוא חזר למחלקה הישנה לתקופה קצרה: 1945–1946 כדיקן הפקולטה לרפואה. בשנת 1947 עבר לגור בבודפשט.
מודלים להערכת עלות
מודלים להערכת עלות הם אלגוריתמים מתמטיים או משוואות פרמטריות המשמשים לצורך הערכת העלות של מוצר, פרויקט או תהליך מוגדר. התוצרים של מודלים להערכת עלות משמשים על פי רוב לתכנון תקציבים, קביעת תמחיר וקבלת החלטות בנוגע לפרויקטים.
קיימות שלוש שיטות עיקריות להערכת עלויות וכולן מתבססות לחלוטין על ניסיון העבר:
בעוד שבעבר השימוש במודלים אלו היה ידני בעיקרו, כיום הם ממוחשבים כמעט לחלוטין. המודלים הממוחשבים מקבלים כקלט את הפרויקטים הדומים מהעבר, ובהינתן הערכים של הפרמטרים של הפרויקט המוערך מייצרים הערכת עלות על בסיס אותם הנתונים.
התחומים שבהם רווח השימוש בהערכת עלות הם בנייה, פיתוח תוכנה, ייצור ומחקר ופיתוח.
דיסקוגרפיה של Twenty One Pilots
הלהקה האמריקנית Twenty One Pilots הוציאה לאור 6 אלבומי אולפן, חמישה מיני אלבומים, אחד עשר סינגלים ושבעה עשר וידאו קליפים.
זימרגלאים
מאפיינים
בעת בקיעת הפגית, אורכה הוא כ-0.25 מילימטר. בדומה למינים רבים אחרים של סרטנאים, בוקעת הארטמיה עם שלוש עיניים. עין אחת פשוטה במרכז הראש משמשת את פגית הארטמיה לזיהוי מקורות אור - הפגיות נוטות להתרחק ממקורות אור חזקים ולהתקרב למקורות אור קלושים. שתי עיניים מורכבות משני צדי הראש משמשות את הארטמיה הבוגרת לראייה ולהתמצאות.
הם ניזונים מסינון אצות מיקרוסקופיות, מחלקיקי חומר אורגני מרחף ומחסרי חוליות זעירים. הם קולטים חמצן מומס בכל שטח גופם: בתנאים של לחץ חמצן נמוך מפתחים הסרטנים המוגלובין. המסייע לקליטת החמצן מן המים. ההתפתחות מפגית לבוגר נמשכת מחודש עד חודשיים, בהתאם למין. ההתפתחות הביצים והטלתן נמשכת באופן רצוף במשך העונה. מספר הביצים המוטלות שונה במינים השונים מעשרות עד מאות.
אחד ממיני הארטמיה, Artemia salina, מסוגל לחיות בתנאי מליחות שונים מאוד ממי ים ואף לשרוד בתמיסת מלח בישול כמעט רוויה ובתמיסות מלחים אחרים כגון כסף חנקתי ואשלגן על מנגנתי. הארטמיות בעלות עמידות ויציבות. הן מסוגלות לחיות בתנאי מליחות מגוונים. מריכוז מליחות המצוי במי ים 2.9%-3.5. ועד לריכוזים של 25%-30 ולעיתים גם ב-50% מליחות.
שימושים וחשיבות: ביצים מופרות של סרטן זה מסוגלות לשהות במצב תרדמה (קריפטוביוזה) בתנאי יובש קיצוניים ולאחר שיוטבלו בתמיסה מי מלח יתפתחו ויבקעו תוך כיממה. בשל כך משתמשים בו כאורגניזם מודל בניסויים בביולוגיה התפתחותית בחלל ובניסויי רעילות. זן של Artemia salina, שטופח לאורך חיים ממושך יותר ואורך בוגר גדול יותר, משווק בארצות הברית בכינוי המסחרי "קופי ים" (sea-monkey).
טירת נירנברג
במהלך הזמן נהפכה הטירה לאחת החשובות שהחזיקה בהן האימפריה הרומית הקדושה של אותם הימים. נוסף על כך הגבעה עליה עומדת הטירה מורכבת מאבן חול-אותו החומר ששימש כמשאב העיקרי לבניית הטירה. במשך מאות שנים הייתה ידועה הטירה כמקום החזקתם של אוצר המלוכה והכתרים המקוריים של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה עד שהועברו בסופו של דבר לווינה. מכל מקום ליבה של הטירה היא הקפלה המלכותית בעלת שתי הקומות ששרדה במצב טוב את מלחמת העולם השנייה ללא אף פגיעה משמעותית ושרק העלתה את חשיבותה הבינלאומית של הטירה אף יותר.
היסטוריה
ההיסטוריה של טירת נירנברג ניתנת לחלוקה לשלושה חלקים עיקריים: התקופה הסליאנית, התקופה ההונשטאופנית והתקופה הימי-ביינמית המאוחרת. תחילת הבנייה של הטירה החלה (במשך התקופה הסליאנית) בשנת 1039 בעת שלטונו של היינריך השלישי. עיקר ההרחבות אשר התבצעו בה היו משנה זו ועד למאה ה-16 כדי להתאימה לפיתוח העולה של רמת החיים לצד הביצורים והטכנולוגיות הצבאיות.הטירה הסליאנית נכבשה על ידי היינריך החמישי כאשר נלחם נגד אביו היינריך הרביעי אחרי מצור שלקח כחודשיים (כל זאת בשנת 1105). בתקופה מאוחרת יותר אף לותאר השני קיים שני מצורים על מתחם הטירה, הראשון היה בשנת 1127 (שהסתיים ללא הצלחה) והשני היה בשנת 1130 (ושסיומו היה מוצלח). משנת 1138 העוברה אף הטירה לידיהם של הקיסרים-עצמם לבית הוהנשטאופן בתור נכס אסטרטגי חשוב.
בתקופת בית הוהנשטאופן, התקיימה בנייה מסיבית של החלק המערבי של הטירה בזמנו של קונראד השלישי. אגדה קשורה במקום המתרחשת במאה ה-14 והמתארת כי הברון אפלין פון גאלינגן (שהיה לברון-שודד נודע, גרמנית: Eppelein von Gailingen) ברח ואף קפץ מטירות הטירה אל עבר הצוק לצורך התאבדות שתמנע ממנו הוצאה מאוחרת יותר להורג.
ברמה המדינית הייתה לטירה חשיבות סימבולית רבה כאשר כל מלך גרמני חדש הנבחר לתפקיד היה מחויב על פי המסורת לנהל את האספה הראשונה שלו בתוך תחומי הטירה. בהמשך לדיאט (האספה) שאותה ניהל כל מלך ידוע כי היינריך השלישי שכן גם הוא בתוך תחומי הטירה בחלק מזמנו הפנוי. סברה זו מגיעה למעשה מהמסמך הראשון המתאר את נירנברג כעיר (משנת 1050) המתאר אישה בשם סיינה (Sigena) אשר הייתה לעבד ואשר שוחררה עקב נישואין עם גבר מהמעמד הגבוה - על פי המסמך האירוע התרחש בהיות אספה אשר מתנהלת ברקע שהובלה על ידי היינריך השלישי במקום בשם "Nurenberch".
הסינוולטרום
היסנוולטרום (Sinwellturm) או הקפלה האימפריאלית היא מהמבנים הקדומים ביותר הקיימים בטירה של ימנו (מסביבות 1200 לספירה). הקומה העליונה במגדל נוספה במאה ה-16 (כלומר בעת הרנסאנס) ופנים המגדל מכיל חלקים מעיצוב הפנים אשר בנויים מעץ.
הקפלה האימפריאלית
הקפלה האימפריאלית בעלת שתי קומות אשר העליונה בהן הייתה שמורה לקיסר ולחלק מסובביו בעוד שהתחתונה לאחרים מפמלייתו. בקפלה העליונה נמצאים עמודי שיש גדולים ועם מבנה גבוה יותר ופתוח יותר בעוד שהקפלה התחתונה דומה לקריפטה יותר מאשר לעליונה. ככלל המבנה הדו-קומתי של הקפלה מקורו בתקופה הקרולינגית ועקב כך היה בסגנונו רצון הידמות לתקופה הקרולינגית הקדומה לכך. העבודה על החלק התחתון של הקפלה הדו-קומתית הסתיים בעת שלטונו של פרידריך ברברוסה והעליונה הייתה למוכנה כנראה כבר בעת שלטונו של פרידריך השני.
האורוות האימפריאליות
האורוות האימפריאליות היו משכן הסוסים של הטירה כאשר הן נבנו במקור בתור אסם לתבואה חוץ מהעובדה שהיו גם לאורוות מלכותיות. תוכננו על ידי האנס בהיים האב ( Hans Behiem the Elder) והכילו בקומתן התחתונה את האורוות ובקומתן העליונה את האסם לתבואה.
מגדל הלוגיסלנד
הלוגיסלנד (Luginsland) הוא המגדל המזרחי של הטירה. הוא נבנה בשנת 1377 בעת החורף הקשה בידי אנשי העיר נירנברג של אותם הימים. על פי המסורת המקומית-מיתולוגית המלט אשר השתמשו בו בוני הטירה היה מעורבב במלח כדי שלא יפסיק מלפעול בעת החורף העז. תיעודים היסטוריים מאותה התקופה אף ממשיכים ומוסיפים כי הייתה אפשרות לצפייה ולמעקב אחרי הטירה של הבורגרב כך שבמקרה הצורך כאשר באופן תאורטי ראו הצופים כי הוא מתקרב לפגיעה באינטרסים של תושבי העיר תמיד היו יכולים להזעיק עזרה.
מגדל הפונפקיגר
הפונפקיגר (Fünfeckiger) הוא המגדל המרובע בצידה המערבי של הטירה. בפעמים מסוימות התייחסו אליו בתור מגדל מחומש עקב כך שבעבר עמד מגדל קטן יותר בממדיו לצידו שכנראה יצר דימוי שגוי כי אגף מארמון הבורגרב יוצר למעשה צלעה מחומשת למגדל. רובד הבנייה הקדום ביותר שלו חוזר עוד לתקופה הסליאנית.
הקייזרסטאלונג
הקייזרסטאלונג (Kaiserstallung) הוא השם של האסם האימפריאלי של הטירה אשר הוקם בשנת 1494.
שער הטירה
הכניסה הראשית המשוערת לטירה הייתה כנראה במקור מכיוון מזרח והייתה מלווה במגדל שלא שרד עד ימנו.
מגדל ה- Burggräfliche
מגדל זה עמד בנוסף למגדלים האחרים בטירה עד שנת 1420 והיום אינו קיים עוד. סביר להניח כי מחקר מעמיק עשוי למצוא במקום את שרידיו במקום בו נמצאת היום מעין גבעה קטנה המכוסה בעצים ובעשב.
הארמון
הארמון הנוכחי נבנה בסביבות 1200 לספירה יחדיו עם הקפלה המלכותית כאשר במאה ה-13 המבנה עבר שיפוץ מסיבי. עיצוב הפנים שלו מקורו הוא בשנות השלושים של המאה ה-20 כאשר הוא מנסה לחקות ושלחזר את העיצוב המקורי של הטירה בסוף ימי הביניים (שנת 1500 לספירה). הארמון עצמו מתחלק למספר חדרים והחשובים שבהם הם האולם האימפריאלי, חדר הקיסר, חדר המגורים ביחד עם הקפלה האימפריאלית וחדר האבירים.
חדר המגורים
חדרי המגורים אשר נפגעו במלחמת העולם השנייה על ידי שרפה שוחזרו מאז והיום מוצגים בטירת נירנברג. השחזור עצמו הוא פשוט שחזור התקרה והקירות עם ציפוי העץ המקוריים שנפגעו בשרפה. כאמור התקרה מקורה בחדר הקיסרי והועברה לחדר המגורים במאה ה-19. התקרה עצמה מכילה את סמלה של האימפריה הרומית הקדושה בצירוף של כמה סמלים הרלדיים של כמה מהמדינות החשובות באימפריה והן: הונגריה, אוסטריה, בוהמיה, גרנדה, קסטיליה, ארגון, סיציליה, לאון שבספרד ובורגנדיה הישנה. חדר המגורים למעשה על פי המקובל כיום שימש כחדר לקבלת אורחים, ועיצוב הפנים שלו מקובל כיום כעיצוב הפנים אשר רווח בחדר עוד בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16. התקרה מעוטרת ב-16 משבצות אשר מכילות מטענים הרלדיים. מכל מקום, בתקרה עוצבה על ידי האנס ספרינגיקלי (Springinklee) ומתוארכת לשנת 1520. המטענים הקטנים יותר מתארים את המדינות העיקריות אשר היו חברות באימפריה הרומית הקדושה אותה התקופה, כאשר ארבע המשבצות הגדולות יותר, אשר ממוקמות במרכז התקרה מייצגות את האימפריה עצמה.
טירת הבורגרב
נבנתה כאחד המבנים בטירה בימים בהם בית הוהנצולרן שלט בתפקיד הבורגרב של נירנברג שבאותם הימים היו בנירנברג אלימות והתנגדות תקיפה אליו עד להפיכתה לעיר עצמאית ומחיקת תפקיד הבורגרב. בכל מקרה נשרף הבניין כמעט עד היסוד בשנת 1420.
הבאר העמוקה
בניין הבאר העמוקה הוא אחד הבניינים עם החשיבות האסטרטגית הגבוהה ביותר בטירה. הוא מכיל באר בעומק של כ-160 רגל (50 מטרים) שהיא עצמה שוכנת בבניין מעץ-למחצה קטן בממדיו.
לימור מגן-תלם
לימור מגן-תלם (נולדה ב-17 במרץ 1971, כ' באדר ה'תשל"א) היא עורכת דין ישראלית, שכיהנה במשך 20 שנה כיועצת משפטית לעיריית מגדל העמק. שימשה חברת כנסת מטעם מפלגת "ישראל ביתנו" ובעברה, הייתה דוגמנית והוכתרה כסגנית מלכת היופי בישראל וסגנית רביעית בתחרות "מיס אירופה".
ביוגרפיה
מגן-תלם נולדה וגדלה בחיפה כלימור מגן, שם למדה בבית הספר הריאלי שבחיפה. בגיל 17 זכתה בתואר סגנית מלכת היופי של ישראל לשנת 1988. באותה שנה הגיעה למקום החמישי (סגנית רביעית) בתחרות מיס אירופה 1988.
את שירותה בצה"ל עשתה בחיל הים.
בשנים 2001–2021 שימשה כיועצת משפטית של עיריית מגדל העמק, יועצת משפטית של הוועדה לתכנון ובניה מגדל העמק, יועצת משפטית של החברה הכלכלית וכן תובעת בהסמכה מטעם היועמ"ש בתכנון ובנייה וברישוי עסקים. במהלך שנותיה בעיריית מגדל העמק עסקה בין היתר בייצוג העירייה בבתי משפט בצווי מניעה ובעתירות מנהליות, בבוררות ובהליכי גישור. בין היתר העניקה ייעוץ משפטי לראש העיר וסגניו, לחברי המועצה וליחידות העירייה. בנוסף, לקחה חלק פעיל בישיבות מועצת העיר ובוועדות המשנה לתכנון ובנייה.
בשנים 2000–2006 כיהנה כדירקטורית חיצונית בבנק הפועלים – פעילים קרנות נאמנות וקונטיננטל קרנות נאמנות וכן כיהנה כחברה בוועדת ההשקעות של הקרנות וחברה בוועדת הביקורת.
בשנים 2004–2010 כיהנה כדירקטורית חיצונית ויו"ר ועדת הביקורת בחברת סאמיט בע"מ.
בשנים 2006–2015 כיהנתה כדירקטורית חיצונית בחברת סינאל מלל פייוויי בע"מ. מאז 2018 ועד כניסתה לכנסת כיהנה כדירקטורית בלתי תלויה בחברת סינאל מלל פייוויי בע"מ.
מגן תלם הייתה מועמדת בבחירות לכנסת העשרים ואחת, העשרים ושתיים, העשרים ושלוש והעשרים וארבע מטעם מפלגת ישראל ביתנו. היא הוצבה במקום התשיעי ברשימה בארבע מערכות הבחירות ולא נכנסה לכנסת. עם זאת, לאחר כניסתה של ישראל ביתנו לממשלת ישראל השלושים ושש והתפטרותו של השר עודד פורר במסגרת החוק הנורווגי, נכנסה לראשונה לכנסת העשרים וארבע.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 הוצבה במקום העשירי ברשימה. המפלגה זכתה בשישה מנדטים ולכן היא לא נכנסה לכנסת.
מגן-תלם מתגוררת בחיפה, בזוגיות עם יוסי פלד, מהנדס אלקטרוניקה. היא אם לשניים מנישואיה ליריב תלם. עידן, בנה הבכור, הוא שחקן ומנהל ערוץ יוטיוב בולט בשם "Inde Game".
פורד פלקון XD
פורד פלקון XD (באנגלית: Ford Falcon XD, קרוי גם : Ford Fairmont (XD)) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב Ford Australia, חברת בת של פורד אשר יוצרה בין השנים 1982–1979 באוסטרליה
רות גביזון
רות גַּבִיזוֹן (28 במרץ 1945 – 15 באוגוסט 2020) הייתה פרופסור אמריטה, ומופקדת הקתדרה על שם חיים כהן לזכויות האדם בפקולטה למשפטים (פילוסופיה של המשפט ומשפט חוקתי) באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני האגודה לזכויות האזרח בישראל ונשיאתה, מייסדת ונשיאת מרכז מציל"ה. כלת פרס ישראל לשנת ה'תשע"א (2011) בתחום המשפטים. הייתה חברת האקדמיה הישראלית למדעים משנת 2015.
ביוגרפיה
רות אסתר גביזון נולדה בירושלים במרץ 1945 לרג'ינה, נכדתו של הרב יוסף מרדכי הלוי, אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ולמשה גביזון, בן למשפחה שעלתה מתטואן שבמרוקו במאה ה-19. גביזון הייתה אחיינתם של הרב אליהו פרדס, רבה של ירושלים, ושל יעקב גביזון, שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. גביזון גדלה בחיפה, למדה בבית הספר הריאלי, הייתה חניכה בתנועת הצופים בשבט משוטטי בכרמל, ולאחר מכן שירתה בגרעין נח"ל לקיבוץ חצרים.
בצעירותה למדה את שפת האספרנטו ותמכה בהפצתה בישראל.
עם סיום לימודיה ועד לפרישתה באוקטובר 2010 שימשה כחברת סגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימים כמחזיקת הקתדרה ע"ש חיים כהן לזכויות האדם. כמו כן שהתה כפרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
גביזון הייתה חברה במכון ירושלים לחקר ישראל, עמיתה בכירה במכון הישראלי לדמוקרטיה, ויושבת ראש הוועדה האקדמית של מרכז מינרבה לזכויות האדם בירושלים. בדצמבר 2015 נבחרה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
גביזון התגוררה בשכונת רמת דניה בירושלים. היא נפטרה ב-15 באוגוסט 2020. הותירה אחריה בן, דורון גביזון, ושתי אחיות.
פעילות ציבורית
ב-1974 הצטרפה לאגודה לזכויות האזרח בישראל, והייתה יו"ר האגודה בשנות ה-80, ונשיאת האגודה בשנים 1996–1999. בתקופה זו עתרה האגודה מספר פעמים לבית המשפט הגבוה לצדק, בפרט בנושאים ביטחוניים כדוגמת גירוש פעילי החמאס ללבנון על ידי ממשלת יצחק רבין ב-1992. אולם אחר כך מתחה ביקורת על כך שהאגודה הייתה מעורבת בסוגיות שונות שחשבה שאין זה מקומה. מנגד, נמתחה נגדה ביקורת על כי התרחקה לכאורה ממחויבות לזכויות האזרח, וכי השתמשה לרעה במוניטין שלה בנושא, זאת על סמך עמדות שונות שנקטה החל מסוף שנות ה-90, כגון עמדתה ביחס לפסק דין קעדאן, שאף על פי שתמכה בו – טענה שכל עוד אין אפליה לגיטימי שיישובים יהודיים יתייחסו למאפיינים התרבותיים של המבקשים להתקבל אליהם, ולא רק מיעוטים כגון ערבים או חרדים; תמיכתה ב"חוק האזרחות והכניסה לישראל"; ועמדתה כי רצוי שהכרה בנישואים ומתן אפשרות לאימוץ ילדים להומוסקסואלים ולסביות לא ייעשו על ידי בתי המשפט כעניין של זכויות.
ב-1981 הוצבה גביזון במקום ה-110 ברשימת רצ לבחירות לכנסת העשירית.
גביזון הייתה חברה בוועדות ציבוריות שונות ובהן: ועדת כהן להגנת הפרטיות, ועדת קלוגמן לפרטיות במאגרי מידע ציבוריים, ועדת שמגר בסוגיית היועץ המשפטי לממשלה, ועדת צדוק לחוקי עיתונות, ועדת דוברת (ממנה התפטרה בטענה שמסקנותיה נקבעו מראש), וועדת וינוגרד לחקירת אירועי מלחמת לבנון השנייה.
ב-2005 ייסדה גביזון את מרכז מציל"ה, ועמדה בראשו עד מותה. מרכז מציל"ה הוא מרכז למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית, והוא פועל לקידום הלגיטימציה של מדינת ישראל כמדינת לאום יהודית המחויבת לערכים דמוקרטיים וליברליים ולשמירה על זכויות האדם. במסגרת מרכז מציל"ה כתבה גביזון מספר מסמכים, בהם באין חזון יפרע עם: מטרת על לישראל ונגזרותיה (בהוצאת מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה), ומסמכי רקע לדיוני ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת ה-16 בעניין גיבוש חוקה לישראל. מרכז מציל"ה פרסם ניירות עמדה בעריכתה בנושאי דמוגרפיה, הגירה, שבות ושיבה, וכן ספר על 60 שנה להחלטת החלוקה.
בשנת 2013 מונתה גביזון על ידי שרת המשפטים, ציפי לבני, לבחון את ההסדר החוקתי של זהות המדינה כמדינה יהודית דמוקרטית במסגרת ניסוח "חוק הלאום" לפני הבאתו לחקיקה בכנסת. בנובמבר 2014 המליצה גביזון להימנע מחקיקת חוק לאום. המלצותיה אלה וחומרי רקע מפורטים כלולים בספרה "עיגון חוקתי לחזון המדינה?".
בשנת 2004 עלה שמה של גביזון כמועמדת לתפקיד שופטת בבית המשפט העליון. למינויה התנגד בתוקף רב נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שהתנגד למינויה בשל דעותיה השמרניות בשיפוט והתנגדותה לאקטיביזם שיפוטי. מינויה של גביזון היה למחלוקת ציבורית, וב-2005 גם למאבק אישי בין שרת המשפטים ציפי לבני, שהטילה את כל כובד משקלה בעד גביזון, לבין השופט ברק שאף התבטא בפומבי נגד מינויה משום ש"יש לה אג'נדה... ואג'נדה זו אינה מתאימה וראויה לבית המשפט העליון".
אמנת גביזון-מדן
ב-2003 פרסמה גביזון, יחד עם הרב יעקב מדן, את אמנת גביזון מדן שמהווה ניסיון להגיע להבנות בנושאי דת ומדינה שיהיו מוסכמות גם על דתיים וגם על חילונים. ייחודה של האמנה בכך שהיא מציגה הצעות מפורטות בתחומים רבים, בהם חוק השבות, שבת, נישואין וגירושין, קבורה, ומועצות דתיות. העבודה על האמנה נמשכה כשלוש שנים בחסות מכון שלום הרטמן, ומרכז רבין לחקר ישראל. האמנה פורסמה במשותף על ידי קרן אבי חי והמכון הישראלי לדמוקרטיה.
פרסים והוקרה
על פועלה הציבורי והמדעי קיבלה גביזון מספר פרסים:
ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית
ב-1999 יצא לאור ספרה ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: מתחים וסיכויים. הטענה המרכזית של גביזון בספר היא, כי היותה של מדינה יהודית אינה סותרת את היותה דמוקרטית, וכי שני מאפיינים אלה יכולים להתקיים יחדיו. לטענתה, היהודיות של המדינה אינה דתית אלא התייחסות ללאומיות יהודית. "מדינה יהודית" אינה מונגדת ל"מדינה מוסלמית" או "מדינה נוצרית" אלא, בלשון החלטת החלוקה, מונגדת ל"מדינה ערבית". אין ניגוד עקרוני והכרחי בין היותה של ישראל מדינת לאום של העם היהודי לבין היותה דמוקרטית – לפחות כל עוד יש בה רוב גדול ויציב של יהודים הרוצים שהמדינה תמשיך להיות בעלת זיקה ייחודית ליהדות. החל משנת תשס"ט לימדה גביזון שיעור בנושא "ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית" באוניברסיטה העברית.
האקטיביזם השיפוטי – תפקידו של בית המשפט העליון
גביזון הייתה מן המתנגדים הבולטים לאקטיביזם השיפוטי, המאפיין, לדבריה, את בית המשפט העליון החל משנות ה-80 של המאה ה-20, ולפיו תפקידו של בית המשפט חורג מיישוב סכסוכים גרידא, ומשתרע עד כדי קביעת דמותה של החברה וערכיה הראויים, והסכמה להתערב בחלוקת המשאבים במדינה. גביזון סברה כי עמדה זו הביאה את בית המשפט העליון להתערבות בסוגיות שבעבר לא דן בהן, כגון דת ומדינה, זכויות חברתיות ועוד, והתערבות זו אינה ראויה מכיוון שהיא פוגעת בעקרון הפרדת הרשויות. לדידה, על בית המשפט העליון להימנע ככל הניתן מלפסוק פסיקות שיש בהן משום השפעה על המדיניות. על פי תפיסתה של גביזון, השיח החוקתי שהתפתח בבית המשפט חורג מגבולותיו הרצויים, ועל בית המשפט לדון רק בפגיעה בזכויות אדם "רזות" שהיקפן נקבע בחוק בצורה ברורה – כגון פגיעה ישירה בגוף האדם, בחירויותיו הבסיסיות, בכבודו ובקניינו.
מאמרה "הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי"
ביוני 2017 פרסמה מאמר בשם "הכיבוש: עניין פוליטי, לא משפטי" בו טענה שיש לראות את הכיבוש הישראלי והדיון בו כעניין שעיקרו פוליטי, ואינו מתמצה בהיבטים המשפטיים והמוסריים שאותם מדגישים מתנגדי הכיבוש. היא קראה למתנגדי הכיבוש להתרכז בשכנוע מוסדות המדינה ואזרחי המדינה האחרים בצדקת עמדותיהם, במקום לפנות בעיקר ללחץ מטעם מדינות אחרות או בשם המשפט הבינלאומי.
המאמר זכה לתהודה רבה, ורבים בקהילה המשפטית ומחוצה לה כתבו מאמרי תגובה. רוב המגיבים, בהם מרדכי קרמניצר והפובליציסט דימיטרי שומסקי, ראו באור שלילי את הצעותיה של גביזון.
ביקורת
במאמר משנת 2005 העיתונאי גדעון סאמט (שאינו משפטן) מתח ביקורת על התנהלותה של גביזון, ובין היתר טען כלפי טענות שונות: לגבי אופיה והתנהלותה ותיאר אותה כקצרת רוח, ובעלת התקפי כעס. הוא האשים אותה בכך שניהלה קמפיין תקשורתי למינויה לשופטת בבית המשפט העליון, בגיבוי שרת המשפטים ציפי לבני. (היא לא מונתה בסופו של דבר.) עוד טען שהמסמך שכתבה, "חוקה בהסכמה", מלא פגמים. הוא ביקר הסכמות שונות שהביעה במסגרת "אמנת גביזון-מדן" כמו מונופול הלכתי על גירושים, וההתנגדות להשתלת איברים. עוד בוקרה בעניין יחסה ללהט"בים וראתה בהתערבויות בתי המשפט בעניין כאקטיביזם שיפוטי. והתנגדותה לזכות של בנות זוג לסביות לאמץ אחת את ילדי חברתה, והסכמתה לוותר על ההכרה במעמד "ידועים בציבור" לבני זוג הומוסקסואלים. על כתבה זאת הגיבה ד"ר אורית קמיר שעיתון "הארץ" ביצע "מהלך ירוד ההולם עיתונאות צהובה וחסרת אחריות, (ו)אינו מהסס להעניק לכל הדוברים שקיבץ בחריצות יתירה חסינות מפני חשיפה ציבורית". קמיר האשימה את "הארץ" ברדיפה שיטתית ובלתי הוגנת אחר רות גביזון, לעומת התעלמות מוחלטת מדעות בעייתיות של מועמדים אחרים לבית המשפט העליון (ושל שופטי עליון מכהנים). כמו כן רמזה קמיר בכתבה שגביזון ומשפטניות אחרות זוכות ליחס לא הוגן בשל היותן נשים.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
דניאל אלסופ
דניאל אלסופ (באנגלית: Daniel Allsopp; נולד ב-10 באוגוסט 1978, מלבורן) הוא כדורגלן עבר אוסטרלי.
ב-1995 סיים כמלך השערים באליפות העולם עד גיל 17 שנערכה באקוודור. אלסופ לא הצליח להשתלב בנבחרת אוסטרליה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני (2000).
הדפס אבן
הֶדְפֵּס אֶבֶן או לִיתוֹגְרַפְיָה (בכתיב לטיני: "Lithographia") הוא טכניקת הדפסה. בעבר השתמשו בטכניקה זו להדפסת טקסטים, אך כיום משמשת השיטה להדפסת יצירות אמנות על גבי נייר או על גבי חומר מתאים אחר במספר עותקים מוגבל. הליתוגרפיה הומצאה בשנת 1796 על ידי אלואיס זנפלדר (Alois Senefelder) בבוואריה, כטכניקה המשמשת לשכפול תמונות באיכות גבוהה ובמחיר נמוך (יחסית לאותה תקופה).
מקור המונח ביוונית עתיקה: λίθος ("ליתוס") = אבן; γράφειν ("גרפיין") = כתיבה.
שיטות ליתוגרפיה
קיימות שתי שיטות ליתוגרפיות, הדפס האבן המקורי, והדפס האבן המודרני. מהות הדפסות אלו שונה, והשימוש בהן בימינו שונה אף הוא. שתי השיטות מבוססות על כך שסלע, ובמיוחד אבן גיר, הנמצא כמעט בכל מקום בעולם, סופג מים וסופג חומרים שמנוניים.
הדפס האבן המקורי
הדפס האבן המקורי – בשיטה זו משתמשים בתכונות הטבעיות של כוחות ההיאחזות והדחיה בין מים לשמן. התהליך כלל את השלבים הבאים:
הדפס האבן העדכני
הדפס האבן המודרני הוא שיטה של דפוס אופסט, כשבמקום אבן מנוצלים חומרים אחרים, כמו פוליאסטר, נייר או אלומיניום. התהליך כולל את השלבים הבאים:
החוף הרחוק ביותר
החוף הרחוק ביותר הוא ספר פנטזיה מאת אורסולה ק. לה גווין, השלישי בסדרת "ארץ ים", שפורסם לראשונה ב-1972. זהו הספר האחרון בטרילוגיה הראשונית שפרסמה לה גווין הכוללת את הספרים "הקוסם מארץ ים" ו"הקברים של אטואן", שכן ספרה הבא בסדרה, "טהאנו", פורסם רק בשנות ה-90. ב-1973 זכה הספר בפרס הספרות הלאומי האמריקני בקטגוריית ספרי ילדים. ב-1987 יצא הספר בתרגומה של תמי כץ-מושיוב לעברית, בהוצאת זמורה ביתן, מסדרת מרגנית.
עלילה
עלילת הספר נסובה סביב עדויות הולכות ומתגברות על פי הן נעלם הקסם מארצות הים, בתחילה באזורים המרוחקים בדרום ובמערב, ועם הזמן לכיוון מרכזה. קוסמים ומכשפות מאבדים מכוחם, שוכחים את המילים אשר ידעו בשפה העתיקה ואת השירים המספרים את תולדות הארץ. ארן, הנסיך הצעיר של האי אנלד מגיע לאי הקוסמים בצר על מנת לבקש את עזרתו של הרב-מג גד - גיבור הספרים הקודמים בסדרה, שינסה לעצור את ההתרחשות האפלה והבלתי מובנת.
יחד הם יוצאים למסע על סירתו של גד, עוברים בדרכם בנמל הורט, ונתקלים שם בקוסם שודד-ים לשעבר שאיבד את כוחו, נודה על ידי חבריו והתמכר לסמים. הם ממשיכים לאי הדרומי לורבנרי שהיה מפורסם בעבר במשי הצבוע שייצר, ומגלים בו כי משפחת הקוסמים שהייתה אמונה על צביעת הבדים שכחה אף היא את אומנותה. הקוסמים אותם פגשו בדרכם אמרו דברי שיגעון שאינם ברורים, אך רמזו כי ויתרו על כוחם על מנת לזכות בחיי נצח. בדרכם הם חשים כי אנשים נהיו אפתיים, עוינים וחסרי מזל. מסעם ממשיך אל הדרום הרחוק, כשארן מתחיל להיות מושפע בחלומותיו מקריאתו של קוסם אפל.
גד נפגע מחנית הנזרקת עליו כשהם מנסים לנחות על אי פראי, והם נסחפים בזרם למחנה צף, בנוי רפסודות, של אנשי-ים החיים מעבר למרחב הציוויליזציה של הארכיפלג. הדרקון אורם אמבר מגיע למחנה אנשי הים, וקורא לגד לנוע צפונה לסלידור - האי המערבי ביותר בארץ ים, על מנת לסייע לדרקונים. בדרכם לסלידור הם מגלים כי הדרקונים שכחו אף הם את השפה העתיקה, ולמעשה הפכו ברובם לאילמים והחלו לתקוף האחד את השני בשגעונם.
הם מגיעים לסלינדור, שם בתחילה מדבר אורם אמבר עם ארן, אך לאחר מכן מאבד אף הוא את כוח הדיבור. בסלינדור הם פוגשים בדמותו של הקוסם האפל, אותו מזהה גד בתור הקוסם קוב, שבעבר התמודד מולו כשנהג להעלות את רוחות המתים באוב, וגד גרם לו לרדת לארץ המתים בעצמו ועורר בו את פחד המוות. רוחות של מתים מקיפות אותם ומהלכות על האי לפקודתו של קוב, אך אינן מאיימות עליהם. בקצהו המערבי של האי, הם נתקלים ברוחו של הקוסם הלוחם האגדי ארת'-אקבה בין עצמות הדרקון אורם שהרג אותו ונהרג על ידו. גד משחרר את רוחו מהשפעתו של הקוסם קוב, ומזמן את קוב בגופו להתעמת עמם.
קוב מגיע כשהוא חמוש במטהו של הקוסם האפור, ומאיים על גד וארן, אולם הדרקון אורם אמבר מזנק עליו, נהרג על ידי המטה אך רומס את גופו תחתיו. עם זאת, מצליח קוב הרמוס לפתוח פתח לעולם המתים, דרכו עוברים גד וארן. הם נודדים בעולם המתים עד קצהו, במעלה "הנהר היבש", שם הם נתקלים ברוחו של קוב, המסביר להם כי פתח שער בין העולמות והשיג באמצעותו חיי נצח, אולם גד טוען כי הוא אינו מת אך גם אינו חי. ארן תוקף את רוחו של קוב בשעה שגד מפעיל את כוחותיו על מנת לסגור את השער שפתח בין העולמות - והם מצליחים בכך. אולם גד משקיע בדבר את כל כוחותיו ונותר מרוקן מכוחות קסם, ומותש לחלוטין. ארן מצליח לגרור את שניהם אל מעבר לקצה הצוק שבסוף הרי הכאב שבעולם המתים - וחזרה אל גופותיהם המוטלות על החוף בסלינדור, ואל עולם החיים.
הדרקון העתיק ביותר, קלסין, ממתין בסלינדור, ונושא אותם חזרה אל האי בצר, מאות מיילים מזרחה. שם נשאר ארן, הצפוי להיות מוכתר למלך האיים כולם בארץ ים בהתאם לנבואה, וקלסין נושא את גד עצמו, המרוקן מכוחות קסם חזרה אל אי הולדתו גונט, אל ביתו של הקוסם אוגיון שהיה מורהו.
לה גווין מספקת שני סופים אפשריים לסיפור, האחד לדבריה מסופר בארץ ים בכלל, ועל פיו לאחר הכתרתו של ארן כמלך לבנן (שמו האמיתי), הפליג גד לאוקיינוס ומאז לא שמעו אודותיו עוד. האחרת, שלדבריה מסופרת בגונט, היא כי גד שב לביתו אשר בגונט (מה שמתברר בספרה הבא, "טהאנו", שנכתב 17 שנה לאחר מכן - כסוף האמיתי).
עונת 2023/2024 בליגת העל הרוסית בכדורגל
עונת 2023/2024 בליגת העל הרוסית בכדורגל היא העונה ה-32 ברציפות של הליגה הבכירה במערך הליגות בכדורגל ברוסיה.
נותנת החסות הייתה חברת האשראי Mir. למרות החששות מהשפעת מרד קבוצת וגנר, המרד הסתיים תוך 24 שעות ומינהלת הליגה המשיכה כרגיל בהיערכות לפתיחת העונה.
הסופר קאפ הרוסי
משחק הסופר קאפ הרוסי 2023 הפגיש בין אלופת רוסיה 2022/2023 זניט סנקט פטרבורג ומחזיקת הגביע הרוסי בכדורגל צסק"א מוסקבה בקיץ 2023. זו הייתה הפעם החמישית ברציפות שזניט התמודדה מול קבוצה מוסקבאית במסגרת הסופר קאפ הרוסי בכדורגל והפעם השלישית בסך הכל מול צסק"א. בפעם הקודמת שהשתיים נפגשו במסגרת הסופר קאפ היה ב־2016.
במשחק זה, השתיים נפרדו בשוויון מאופס והמשחק נגרר לדו-קרב פנדלים שהסתיים בתוצאה 4:5 לזניט, בזכות שתי עצירות רצופות לשוער זניט, מיכאיל קרז'אקוב ובעיטה מדויקת של רוברט רנאן, שהכריעה את המשחק. זניט זכתה בתואר הסופרקאפ הרביעי ברציפות שלה והשמיני בסך הכל, מה שהפך אותה לשיאנית הזכיות בסופרקאפ.
הדירוג העולמי של פיפ"א לנשים
הדירוג העולמי של פיפ"א לנשים הוא דירוג של נבחרות הכדורגל הלאומיות, שנקבע על ידי פיפ"א כל שלושה חודשים, מאז יולי 2003. בדירוג משתתפות 178 נבחרות.
הדירוג הרבעוני נקבע לפי הישגיהן ותוצאות משחקיהן של הנבחרות עד אותו חודש. הדירוג משפיע על חלוקת הנבחרות והקבוצות לבתים במפעלים הבינלאומיים השונים.
אמיליה רוברטסון היל
אמיליה רוברטסון היל (באנגלית: Amelia Robertson Hill; 15 בינואר 1821 – 5 ביולי 1904; שם נעורים: אמיליה מקדרמייד פטון ) הייתה אמנית ופסלת סקוטית בולטת לאורך המאה ה-19 ואחת הבודדות שקיבלה הזמנות עבודה ציבוריות. העבודות החשובות שלה הן הפסל של דייוויד ליווינגסטון בגני פרינסס סטריט, אדינבורו ופסל רוברט ברנס בדאמפריס.
ביוגרפיה
היל נולדה לקתרין מקדיארמיד (נפטרה ב-1853) וג'וזף ניל פטון (1797–1874), מעצבי שטיחים. אחותה ג'מימה, נולדה ב-11 בנובמבר 1823. אחיה היו האמנים ג'וזף נואל פטון (1821–1901) ו-וולר יו פטון (1828–1895). נראה שהיא הוכשרה כפסלת אצל ויליאם ברודי באדינבורו.
בשנת 1862 היא נישאה לצייר והצלם החלוץ דייוויד אוקטביוס היל. היא הייתה אשתו השנייה. הם גרו באדינבורו. לתפקידו כמזכיר האקדמיה המלכותית הסקוטית היה חלק בהכרות ביניהם. בשנת 1868 הם הקימו את ביתם בבית רוק, בפינה הדרום מערבית של קלטון היל ליד מדרגות הכניסה הדרומיות לגבעה. אף שהם מזוהים לכתובת זו, הם חיו כאן רק שנתיים. הוא מת ב-1870 ואמיליה עברה מהבית, לניוינגטון לודג'. היא עיצבה פסל ברונזה בדמותו, על קברו.
מפקד האוכלוסין של 1891 מתאר את היל כ"פסלת, בדימוס", אך היא הציגה באקדמיה המלכותית הסקוטית עד 1902, בגיל 82. היא מתה בביתה, ב-5 ביולי 1904 בגיל 83. היא נקברה ליד בעלה 34 שנים לאחר מותו.
מיתולוגיה קלטית
בדומה לעמים אחרים באירופה בתקופת הברזל, הקלטים היו פוליתאיסטים לפני שהמירו את דתם לנצרות. מעט מאוד מהמיתוסים הקלטיים שרדו בשלמותם, ועם זאת השפיעה המיתולוגיה הקלטית על התרבות האירופאית.
את המיתולוגיה הקלטית ניתן לחלק לשלוש קבוצות עיקריות, על פי אזורים גאוגרפיים:
התרבות והדת הקלטית לא היו אחידות כמו התרבות הרומית או היוונית. ככל הידוע, לכל שבט באזורים הנרחבים בהם שלטה התרבות הקלטית היו אלים משלהם. מתוך מעל ל-300 אלים קלטים הידועים לחוקרים, רק בודדים זכו להכרה בקנה מידה גדול יותר.
אוגמיוס
אל עוצמתי ביותר. מתואר לרוב כאדם זקן בעל מעיל מפרוות אריה ששלשלאות זהב יוצאות מפיו.
המשורר היווני לוקיאנוס שחי במאה ה-2 לספירה, ראה יום אחד ציור של אוגמיוס ותמה שאדם זקן שנראה חלש עוטה את סמלו של הגיבור הגדול הרקולס. הוסבר לו שאף על פי שהוא נראה חלש, הוא חזק יותר מהרקולס עצמו וזאת מכיוון שמילותיו העוצמתיות ותבונתו הרבה מושכים אנשים אליו הוא אינו מאלץ איש אך בכל זאת ההמון הולכים אחריו.
סוקלוס
אל המתים והרפואה, מתאר כך לבוש בגלימת לוחם קלטי לצווארו שרשרת זהב ועל ידו אצעדה (תכשיט מלוכה), ובידו קורנס (פטיש) כבד. מכה מצד אחד ממיתה את המת ואילו מכה מהצד השני מחייה את המת ונותנת לו חיי נצח בעולם הנשמות הנצחי.
סקואנה
אלת מעיינות המרפא. הקלטים האמינו כי היא מסוגלת לרפא כל מחלה ולפתור כל בעיה. מעיינות מסוימים היו מקודשים לה ומימיהם ולהקריב קורבנות על הגדה היו סגולות לרפואה.
דגדה
האל הבכיר ביותר בפנתאון הקלטי היה מכונה הדגדה. משמעות המילה דגדה היא "האל הכל-יכול". הדגדה מתואר בתור דמות אב, מגן השבט והאב-טיפוס של כל האלים הקלטים האחרים ממין זכר. האלים הקלטים היו אלים ללא התמחות מיוחדת ברובם, והיו יותר מעין שבט מאשר פנתאון של אלים. במובן מסוים היו האלים הקלטים דומים לאפולו היווני שלא ניתן לתארו כאל האחראי על תחום אחד בלבד.
האגדות האיריות מתארות את דגדה כדמות בעלת כוח עצום החמוש באלה. באזור דורסט באנגליה נמצאה חריטה בגיר של ענק החמוש באלה. סוברים שדמות זו היא דמותו של דגדה. בקרב הגאלים דמותו של דגדה הופיעה בשם סאצלוס (Sucellos), החובט, המצויד בפטיש וספל.
מוריגן
אלת המלחמה והמוות. יש האומרים כי האלה מחולקת לשלוש ישויות אשר כל אחת משתלטת על הגוף בתקופה אחרת: מוריגן, מאכה ובייב.
פטרונית הכוהנות והמכשפות. מוריגן מייצגת את היבט הזקנה (crone) של האלה, אף על פי שלפעמים היא נחשבת גם לאלה המשולשת (triple goddess) כמו בריג'יד. היא מגנה ונותנת כוח, היא אלה שולטת, מכשפה לוחמת ומגנה. היא מלמדת על ביטחון עצמי, מוכנות ומודעות. לעיתים קרובות מתוארת עם חנית בכל יד, ועם היכולת לשנות צורה לכל דבר, בדרך כלל לעורב. מוריגן היא המאהבת של הדגדה.
מוריגן הייתה אלת המלחמה הקלטית אשר הייתה מאושרת בשולחה גברים למלחמה. היא נלחמה בקרבות בעצמה, וגם ריחפה בצורת עורב מעל הגברים הלוחמים.
היו לה יחסי שנאה-אהבה עם קוהוליין (Cuchulain), שדחה אותה. מוריגן משתמשת בכשפים בשביל לעזור ללוחמים שלה, והיא מרחפת מעל שדה הקרב בשביל להשפיע על התוצאה. האופי שלה היה יכול להשיב קרבות כאשר הנשים עמדו מאחורי הגברים שלהן וצעקו, שרו, ועשו כשפים נגד האויב.
בלנוס
בלנוס היה אל שסגדו לו באזורים מצומצמים יותר, בעיקר בצפון איטליה ובאזור החוף הים-תיכוני של הממלכה הגאלית. פסטיבל בשם בלתאן היה קשור לאל זה.
לוג
אל השמש הקלטי. על חשיבותו של האל לוג (Lug, או לפעמים Lugh) בדת הקלטית ניתן ללמוד מהמספר הרב של מקומות שונים הנושאים את שמו. הידועים ביותר הם לוגדונום (שמה העתיק של העיר ליון בצרפת) ולוגדונום בטאבורום (שמה העתיק של לאידן בהולנד). הוא מתואר במיתוסים הקלטים כאל שהצטרף לרשימת האלים בשלב מאוחר יחסית ומופיע תמיד בדמותו של עלם צעיר. כלי נשקו היו חנית וקלע, ופסטיבל בשם לונאזה (Lughnasa) נחגג לכבודו.
ארד
האל שהכתיר את המלכים (הארד רי- שליט עליון) האנושיים.
נראה בציורים העתיקים כענק בגלימה מזהב, או כסף באזורים מסוימים, ומעניק כתר מוזהב למלך אנושי.
אלים אחרים
הקלטים סגדו לאלים רבים. לגבי רובם איננו יודעים הרבה מעבר לשמם. ביניהם הייתה האלה בריג'ית (Brigit), ביתו של דגדה שהייתה אלת הטבע, ואפונה (Epona) אלת הסוסים. בין האלים ממין זכר נמנו גם קו רוי, המכשף משנה הצורה, וגויבניו, מבשל הבירה בן האלמוות. הייתה גם סקתך, או בשמותיה האחרים "הצל" ו"העלמה הלוחמת", שנחשבה לאלת הלחימה (בנוסף למוריגן). רוב המיתוסים מדברים הקללה ששורצת על סקתך: היא קוללה להישאר עם גוף נערה עד סוף ימיה אולם הסיבה עדיין אינה ידועה.
קרנונוס (בעל הקרניים) היה כנראה אל עתיק יומין, הקשור לפריון ופוריות אך לא ידוע עליו הרבה מעבר לכך. דמותו כנראה היא שמופיעה חרוטה על קערת הכסף שנמצאה בגונדסטרופ בדנמרק, מהמאה ה-1 או ה-2 לפנה"ס. הסופר הרומי לוקאן, מהמאה ה-1 לספירה, הזכיר את האלים טראניס, טאוטטס ואסוס, אך אין עדות לכך שהיו אלו אלים קלטים בעלי חשיבות.
כמה מהאלים והאלות הללו היו כנראה וריאציות שונות אחד של השני. אפונה, אלת הסוסים, לדוגמה, התפתחה כנראה לדמותה של האלה ריאנון בווילס, ולאלה מאצ'ה לה סגדו באזור אלסטר באירלנד.
פולחנים קלטיים
הכותבים הרומים טענו בתוקף שהקלטים קיימו פולחנים של קורבנות אדם בהיקף נרחב ויש לטענה זו תמיכה מוגבלת בכמה מקורות איריים. עם זאת, רוב הסימוכין לטענה זו הן עדויות מיד שנייה או שמועות. ישנו מספר קטן ביותר של עדויות ארכאולוגיות להקרבת קורבנות אדם, ומכיוון שכך רוב ההיסטוריונים סבורים כי מדובר בתופעה בעלת היקף מצומצם ביותר בתרבות הקלטית.
דרואידים
מסדר הדרואידים הוא מסדר דתי שזכה לתיאורים רומנטיים רבים בימינו, ולא היה אלא מעמד העובר בירושה של שאמאנים (רופאי אליל) שאפיין את כל התרבויות האינדו-אירופאיות הקדומות. במילים אחרות, הדרואידים היו מקביליהם של הברהמינים בהודו והמאגי באיראן, ובדומה להם התמחו בשימוש בכשפים, הקרבת קורבנות וחיזוי העתיד. ידוע שהיה להם קשר לעץ האלון ולצמח הדבקון הלבן, כאשר באחרון אולי השתמשו לצורך רקיחת תרופות או סמי הזיה. סוברים כי מקור המילה דרואיד לקוח משמו הקלטי של עץ האלון, אם כי מילה זו שמשה בשפות הינדו-אירופאיות קדומות כמונח כללי המתאר חוסן.
אחוזת דורן
אחוזת דורן (בהולנדית: Huis Doorn, בגרמנית: Haus Doorn) היא טירה קטנה בעיירה דורן שבהולנד. האחוזה התפרסמה כמקום מגוריו של וילהלם השני, קיסר גרמניה אשר יצא לגלות בהולנד לאחר מלחמת העולם הראשונה. הקיסר הגולה התגורר באחוזה משנת 1920 ועד מותו ב-4 ביוני 1941. הוא נקבר במאוזוליאום בפארק האחוזה. כיום האחוזה היא מוזיאון הנמצא בבעלות ממשלת הולנד.
היסטוריה
אחוזת דורן עתיקה מאוד. היא נזכרת לראשונה בשנת 1289. במקור הייתה מבצר עם חפיר, חומה ומגדלי הגנה שחלקם השתמרו עד ימינו. המבצר היה בבעלות קתדרלת אוטרכט. ב-1633 מכרו הנזירים את המבצר לאציל מקומי בשם רינייר פון גולדשטיין. האחוזה עברה שיפוצים רבים, ובמאה ה-18 קיבלה את צורתה הנוכחית. הציוד והריהוט של הטירה נקנו במאה ה-19.
כאשר קנצלר גרמניה מקס פון באדן הכריז על דעת עצמו על התפטרותו של וילהלם השני, קיסר גרמניה ב-9 בנובמבר 1918, נמצא הקיסר במלון בריטניקה, מקום מושבו של המטה הגדול, בעיר ספא, שבבלגיה. מבלי להתפטר, הוא נמלט אל הולנד הנייטרלית ב-10 בנובמבר וביקש מקלט מווילהלמינה, מלכת הולנד. הוא נקלט בתחילה בטירת אמרונכן בידי הרוזן פון בנטינק. הקיסר שהה בטירה במשך שנה וחצי, ובסוף שנת 1919 רכש את אחוזת דורן מידי הברונית הימסטרה דה בופור, ולאחר שיפוץ נרחב, עבר לגור בה ב-1920.
כחלק מהפקעת הנסיכים שהתרחשה ברפובליקת ויימאר, איבד בית הוהנצולרן את מרבית רכושו בגרמניה. עם זאת, וילהלם הצליח להעביר את מרבית רכושו האישי לדורן. לפי התיאורים היו לו שם בסך הכל 59 קרונות משא מלאים רהיטים ויצירות אמנות. חלקם מאוחסנים עד היום במרתפי האחוזה. עיסוקו העיקרי של וילהלם באותה תקופה היה חטיבת עצים. את העצים שחתך וניסר הוא הפיץ בין האיכרים באזור בזמן חג המולד. הוא גידל זקן, דבר ששינה את דיוקנו המוכר לכל, והחל לומד את השפה ההולנדית. כן עסק בציד, תחביב שבו עסק עוד בעת שלטונו. לעיתים היה זוכה לביקוריהם של אורחים מכובדים באחוזה, ושמר על עניין וקשר עם הפוליטיקה האירופית.
ב-1940 נערך הקרב על הולנד והארץ נכבשה בידי גרמניה הנאצית. מאז זכתה האחוזה למשמר של חיילים גרמנים. כשנה לאחר מכן, ב-4 ביוני 1941, מת וילהלם בדורן, כתוצאה מתסחיף ריאתי. הוא נקבר במאוזוליאום בפארק האחוזה. יורשו של הקיסר וילהלם, נסיך הכתר ירש את הבית, אולם בחר שלא לגור בהולנד. הבית נוהל בידי שלישו הצבאי של הקיסר המנוח זיגורד פון אילזמן. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הגדירה ממשלת הולנד את הבית כרכוש האויב הגרמני והחרימה אותו. הנסיך וילהלם עתר לבית המשפט בהולנד ב-1949 בבקשה לקבל מחדש את הבית, אולם בית המשפט שלל את תביעתו.
ב-1953 העבירה ממשלת הולנד את הבית ל"קרן לניהול אחוזת דורן", פרט למאוזוליאום שהוחזר לידי בית הוהנצולרן. כיום מתפקד המקום כמוזיאון המשמש גם כמוקד עלייה לרגל עבור מלוכנים גרמנים.
בן ציון ענבר
בן ציון ("בנץ") ענבר (ברנשטיין) (ז' באדר תרע"ד, 5 ביוני 1914 – כ' בשבט תשס"ו, 18 בפברואר 2006) היה סגן-אלוף בצה"ל, מפקד הכוחות שהשתלטו על חיפה במלחמת העצמאות ובעל תפקיד בכיר בסולל בונה.
ביוגרפיה
בנץ נולד בשנת 1914 בתל אביב לנחמה בת צבי גינזבורג ואריה ליב (לייבל) ברנשטיין. הוא למד בבית הספר "ספרא" בתל אביב. היה פעיל בצופי-ים ובאגודת הפועל בסקציה הימית. בשנת 1942 נשא לאישה את יונתה בת אלימלך פומרנץ.
בשנים 1940 עד 1948 היה מדריך ומפקד במנגנון "ההגנה", שם גם זכה לכינוי "בנץ". הוא היה מפקד החי"ש בתל אביב וסייע בארגון חטיבת גבעתי. במלחמת העצמאות היה ענבר מפקד החי"ש בחיפה ותחת פיקודו היו גם מפקדת העיר ו"ועדת המצב" המקומית. באפריל 1948 החליף את מרדכי מקלף בתפקידו כמפקד גדוד 22 של חטיבת כרמלי. לאחר שהתפנה הצבא הבריטי מחיפה, ללא הודעה מוקדמת, ניהל ענבר את הקרב על חיפה שהסתיים בהשתלטות היהודית על העיר. בסיום מלחמת העצמאות המשיך בשירות קבע עד שהשתחרר מצה"ל ביולי 1950, בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו עבד ענבר בסולל בונה, ושם היה ממונה על כוח האדם. בנוסף לפעילותו האזרחית, הוא תרם מניסיונו הצבאי במסגרת התנדבותית, כשעמד בראש "משמר מתנדבים" עירוני שפעל בחיפה ב-1969, לאחר גל של פיצוצי בתים. עם הקמת אגודת הספורט "הפועל חיפה" בשנת 1968 החל לכהן כגזבר האגודה.
היה אב לרן ואהוד.
רשיד רידא
ביוגרפיה
רידא נולד בכפר אלקלמון. אביו, עלי, היה השייח' של אזור אלקלמון ואימאם המסגד המקומי והוא לימד את בנו קרוא וכתוב וחשבון. הכפר שוכן על חוף הים התיכון של הר לבנון במרחק של שלושה קילומטרים מטריפולי שהייתה אז חלק מן האימפריה העות'מאנית. משם עבר רשיד לבית הספר היסודי "אלרשידיה" ולאחר מכן לבית הספר הלאומי האסלאמי בטריפולי שהתמחה בלימוד השפה הערבית ועולם ההלכה האסלאמי וכן לוגיקה ופילוסופיה של הטבע. את בית הספר ייסד וניהל שייח' חסין אלג'סר אשר שאף לחבר בין העולם המוסלמי ותרבותו לבין המדע המגיע מאירופה.