cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תדמור
תולדות המחקר
לאחר חורבן תדמור היא נשכחה במדינות המערב. בתחילת המאה ה-17 החלו נוסעים לבקר בעיר. בין השנים 1616–1625 ביקר בעיר הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ולה, ובשנת 1638 ביקר בה הסוחר והנוסע הצרפתי ז'אן-בטיסט טוורנייה. בנוסף ביקרו בעיר נוסעים וחוקרים שוודיים וגרמנים. בשנת 1678 ביקרה בעיר קבוצה של סוחרים אנגלים. התיאור המלומד הראשון של העיר פורסם בשנת 1705, ונכתב על ידי אבדנגו סלר (Abednego Seller). בשנת 1751 הגיעה לאתר משלחת בריטית שבראשה עמדו רוברט ווד וג'יימס דוקינס. המשלחת למדה את האתר ואת המבנים האדריכליים שלו, ופרסמה את ממצאיה בשנים 1753 ו-1757. בשנת 1813 ביקרה באתר ליידי הסטר לוסי סטנהופ שהתגוררה ליד ביירות וביקרה גם בארץ ישראל. בשנת 1901 נלקח מהאתר לוח אבן ברוחב 5 מטרים, הידוע בכינוי "תעריף תדמור", שעסק בתקנון המסחרי של תדמור. לוח זה התגלה באקראי בשנת 1881, והוא הועבר למוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג. ב-1902 ביקרה באתר גרטרוד בל וסיפרה על האתר במכתביה.
בתדמור נערכו לאורך השנים חפירות ארכאולוגיות רבות על ידי משלחות שונות ממדינות שונות. החפירה הארכאולוגית הראשונה נערכה ב-1902 על ידי הארכאולוג הגרמני אוטו פוכשטיין (Otto Puchstein). חפירה נוספת נערכה ב-1917, גם היא על ידי ארכאולוג גרמני, תאודור ויגאנד (Theodor Wiegand). חפירה גדולה באתר החלה ב-1929 בראשות מנהל מחלקת העתיקות בסוריה ובלבנון, הארכאולוג הצרפתי הנרי ארנולד סייריג (Henri Arnold Seyrig). הוא החל את חפירותיו במקדש בל, ובשנים 1939–1940 חפר את האגורה. החפירות שלו פסקו במלחמת העולם השנייה ונמשכו מיד לאחריה. הארכאולוג הצרפתי דניאל שולברגר (Daniel Schlumberger) חפר בשנים 1934–1935 את האזור הצפוני-מערבי בתדמור. בשנים 1954–1956 נחפר מקדש בעל שמין על ידי משלחת שווייצרית שאורגנה על ידי אונסק"ו. משנת 1958 האתר נחפר על ידי מחלקת העתיקות הסורית ומשלחות פולניות שונות.
המשלחת הפולנית חפרה את מחנה הקיסר הרומי דיוקלטיאנוס, ואילו מחלקת העתיקות של סוריה חפרה את מקדש נבו. אזור ההיפוגאום (אזור קבורה תת-קרקעי) נחפר על ידיהם במשותף. הם גם חפרו את אזור הנקרופוליס של תדמור. אזור המעיינות נחפר על ידי ז'אן סטרקי, תאולוג וארכאולוג צרפתי, ביחד עם ג'אפר אל-חסני. המקדש של בעל חמון התגלה בשנת 1970 על ידי רובר דו מסניל דו ביסון, היסטוריון וארכאולוג צרפתי. מערכת ההשקיה של תדמור התגלתה בשנת 2008 על ידי יורגן כריסטיאן מאייר (Jørgen Christian Meyer), היסטוריון וארכאולוג נורווגי מאוניברסיטת ברגן, שחקר את האזור הכפרי של תדמור באמצעות בדיקות קרקע ותמונות לוויין. חלק גדול בעיר עדיין לא נחפר, במיוחד אזורי המגורים מצפון ומדרום לאתר. בשנת 2011, עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, יצאו משלחות החפירה את האתר ולא שבו אליו.
מיתולוגיה
במיתולוגיה הקדם-מוסלמית של תדמור יש שני אלים תאומים – ארסו ואזיז. אזיז הוא האל של כוכב השחר וארסו הוא האל של כוכב הערב. שני האלים מתוארים כרוכבים על גמל.
במלחמת האזרחים בסוריה
במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה נפגע האתר כתוצאה ממעשי ביזה ומהקרבות שהתחוללו בין שני הצדדים. במהלך קיץ 2012, דאגות בקשר לביזה במוזאון ובאתר גברו כאשר פורסם סרטון וידאו חובבני של חיילים סוריים הסוחבים אבני קבורה, אולם לא ניתן לדעת אם מדובר בביזה. בשנה לאחר מכן, חזית מקדש בל ניזוק בחור גדול מאש מרגמה ועמודים ניזוקו מרימונים. מקדש האל בעל נפגע מירי פגזים.
במאי 2015 כבש ארגון המדינה האסלאמית חלקים גדולים ממחוז חומס סביב תדמור והחל להפגיז את העיר; כתוצאה, הוכרזה סכנה לעתיקות מצד הקבוצה האיקונוקלאסטית שהרסה את כלח. ב-13 במאי 2015, פתח ארגון המדינה האסלאמית במתקפה על תדמור החדשה. בלילה שבין 20 ל-21 במאי 2015 נכבשה כליל העיר תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית הג'יהאדיסטי, בתום קרב בן מספר ימים שבו נהרגו כ-350 איש.
ב-21 במאי הוצאו כמה כלים קדומים מהמוזאון של תדמור על ידי האוצרים הסורים והועברו בשתי משאיות לדמשק. כמה פרוטומות יווניות-רומיות, תכשיטים וחפצים אחרים שנבזזו מהמוזאון של תדמור נמצאו בשוק העתיקות הבינלאומי. באותו יום, כוחות המדינה האסלאמית נכנסו לאתר המורשת העולמית. על פי עדי ראייה, ב-23 במאי הרסו החמושים את האריה של אל-לאת ופסלים אחרים. תושבים מקומיים דיווחו שחיל האוויר הסורי הפציץ את האתר ב-13 ביוני וגרם נזק לחומה הצפונית בקרבת מקדש האל בעל.
מאז 27 במאי 2015 שימש התיאטרון הרומי בתדמור כמקום להוצאה להורג פומבית של מתנגדי המדינה האסלאמית. סרטון וידאו שנעשה על ידי המדינה האסלאמית מראה את הריגתם של 20 אסירים בידיהם של מוציאים להורג בני עשרה, לעיני מאות גברים וילדים. ב-18 באוגוסט 2015, נערף ראשו של מנהל העתיקות לשעבר של תדמור, ח'אלד אל-אסעד בן ה-83, על ידי המדינה האסלאמית, לאחר שעונה במשך חודש כדי להשיג מידע על העיר ואוצרותיה וסירב למסור כל מידע לשוביו. באוגוסט 2015 פוצצו אנשי המדינה האסלאמית את מקדש בעל שמין, שנבנה בשנת 17 לספירה. בתחילת אוקטובר 2015, הרסו את השער המונומנטלי שהייתה חלק מהקשת הגדולה של העיר.
במרץ 2016 צבא סוריה בגיבוי אווירי של חיל האוויר הרוסי החל בכיבוש העיר בחזרה. ב-27 במרץ 2016 הודיע צבא סוריה כי השלים את כיבוש העיר מידי המדינה האסלאמית.
בדצמבר 2016 פתח ארגון המדינה האסלאמית במבצע לכיבוש מחדש של העיר תדמור. לאורך כל יום ה-10 בדצמבר 2016 העיר החליפה ידיים ותחילה שלטו בה כוחות צבא סוריה עד שהעיר נכבשה על ידי המדינה האסלאמית שנסוגה לקראת ערב, אך כבש את העיר שוב. בזמן שצבא סוריה נסוג, חיל האוויר הרוסי הפציץ 64 פעמים בתחומי העיר והביא למותם של כ-300 מחבלים של ארגון המדינה האסלאמית, אך חלק נכבד מהעיר נכבש על ידי המדינה האסלאמית, לאחר שכוחות רוסיים וסורים הספיקו להבריח חלק נכבד מהעתיקות שבעיר אל העיר דמשק. בינואר 2017 דווח שאנשי ארגון "המדינה האיסלאמית" החריבו את הטטרפילון, אחד מהאתרים הארכאולוגיים המפורסמים ביותר בעיר העתיקה תדמור שבסוריה. בנוסף, לוחמי המדינה האסלאמית הרסו גם את חזית התיאטרון הרומי
ב-1 במרץ 2017 נודע כי צבא סוריה השתלט על יעדים אסטרטגיים במערב ובדרום תדמור וב-2 במרץ השלים את כיבוש העיר.
ביריה
בִּירִיָּה (גם: בִּרְיָה ו- בִּירִיָּא) הוא יישוב חילוני-דתי קהילתי בגליל העליון ליד צפת השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היישוב קרוי על שמה של העיירה התלמודית ביריא, ששכנה בסמוך למקום, שמה השתמר ומצוי בערבית בהוראת: בור, וזאת משום בורות לאגירת מי הגשם החצובים בקרבת העיירה הקדומה.
היסטוריה
יישוב יהודי בשם ביריא התקיים בתקופת הבית השני, וגדל כנראה עקב הפגיעה בצפת, בעכברה ובגוש חלב הסמוכות בידי הרומאים במהלך דיכוי המרד הגדול בגליל העליון. בין היתר עברה למקום משמרת יקים ממשמרות הכהונה. ביריא נודעה בשל חכמים שונים שהתגוררו בה בתקופת המשנה והתלמוד, ובהם התנא רבי אלעזר איש ביריא והאמוראים אבא ביראה, רבי ירמיה ביראה ועולא ביראה. ביישוב קבר המיוחס לבניהו בן יהוידע שהיה מגיבורי דוד.
כן נזכרת ביריא בכתבי חז"ל בקשר לביקורם במקום של רבי יהודה נשיאה ואחיו הלל, ולעניין תושביה שהעבירו את רבי אלעזר ברבי שמעון לקבורה מעכברה למירון.
שם המקום בצורתו הקדומה: "בירוא",מופיע בספר של תייר-פרסי שעבר בה בשנת 1046 בספר נכתב אודות שני קברים הנמצאים במקום בהם חקוקים השמות: "עיס (ישוע) ושמעון" לפיכך היו שסברו כי התקיים שם ישוב יהודי מסוף ימי הביניים כדוגמת הכפרים שבסביבה: פקיעין ושפרעם. זכרו של המקום מתועד במכתב משנת 1625 ובו מופיעה שאלתו של הרב ניסים בירואני המופנית לרבי יאשיהו בן יוסף פינטו שהתיישב בשנים אלה בצפת, שם המשפחה "בירואני" מלמד על כך שהיה תושב בירייה.
עד 1948 התקיים בסמוך כפר ערבי בשם "ביריא". בסמוך ליישוב מצויה מצודת ביריה בה אירעו האירועים המכונים העלייה לביריה שהיוו אבן דרך במאבק בשלטונות המנדט הבריטי לקראת הקמת מדינת ישראל.
הקמת היישוב היהודי
בינואר 1945 עלו על הקרקע בביריה חברי המחלקה הדתית של הפלמ"ח, שהורכבה מבוגרי בני עקיבא, כחוליה ראשונה בשרשרת יישובים שנועדו לחבר את צפת לאצבע הגליל. ביריה הוקמה סביב טירה מרכזית במתכונת חומה ומגדל. באותה מסגרת נבנו מצודות רמות נפתלי וחוקוק. בסוף פברואר 1946 מצאו חיילי הצבא הבריטי סליק סמוך לביריה ועצרו את כל שוכני היישוב. במקומם הוצבו במקום נוטרים וב-5 במרץ הוצבה במקום יחידה של הצבא הבריטי. בקשות של היישוב המאורגן לאייש את הטירה באנשים אחרים נענו בשלילה.
כדי לא להחריש בעקבות תקדים של הורדת יישוב יהודי, הוחלט בהגנה להעלות יישוב חדש בצמוד לטירה שנמצאה בשליטת הצבא הבריטי. במקום העלייה המסורתית לתל חי בי"א באדר עלו כ-3000 נערים מיישובי הסביבה, בליל גשם, לגבעה סמוכה לטירה, גדרו את המקום, נטו בו אוהלים וכינו את המקום "ביריה ב'". באותו היום אחרי הצהריים, לאחר שרוב שוהי המקום התפזרו, נכנס הצבא הבריטי לפעולה ותוך שימוש בטנקים ובשריוניות גירש את המתיישבים מהמקום. עוד באותו הלילה (בין 14–15 במרץ) עלו מאות אנשים מצפת וראש פינה למקום והקימו את "ביריה ג'". בעקבות זאת, פינו הבריטים את הטירה והתירו שהיית עשרים מתיישבים בביריה. ההנחה היא שעוצמת המאבק של היישוב המאורגן על ביריה גרמה לבריטים להבין שלא מדובר בנקודה צבאית אלא ביישוב סביבו יתלכד כל היישוב ולכן נסוגו מהפקעת המקום.
בתנועת בני עקיבא נהוג לציין מדי שנה את יום ביריה בי"א באדר, לזכר העלייה לביריה. תלמידי כיתה ח' (שבט הרא"ה) מסניפי בני עקיבא ברחבי הארץ נוסעים לביריה ביום זה. אירועי ביריה נחשבים בציונות הדתית כסוג של פעילות חלוצית ויש המכנים אותה "תל חי של הציונות הדתית.
בזמן המאבק, הסתיים משפט שניהלו הערבים נגד קק"ל לגבי הבעלות על קרקעות ביריה, וחלק מהקרקעות נמסרו לערבים.
במלחמת העצמאות נפגע היישוב קשות ונהרס. בשנת 1949 הוקם במקום מחנה עולים. באוקטובר 1959 הוחלט להפוך את היישוב לכפר יערנים.
היישוב כיום
המשפחות ביישוב עוסקות בעיקר במקצועות חופשיים. ילדי היישוב לומדים בבתי ספר בצפת.
צילום בטן
צילום בטן הוא צילום רנטגן של אזור הבטן. צילום זה מתבצע בקלות ובמהירות בחדר מיון, והוא כלי אבחנתי בעיקר עבור מצבים חריפים, שבהם יש צורך בבדיקות דחופות.
צילום רנטגן מתבצע על פי רוב בשכיבה במצב פרקדן, אולם ניתן גם לערוך צילומי בטן בעמידה ובשכיבה על הצד ועל הבטן. הצילום צריך לכלול את אזור הבטן מהגבול העליון של הכבד ועד למאחה עצמות החיק. האיברים הנבדקים בתצלום זה הם צינור העיכול, הכבד, הטחול, הלבלב, הכליות ודרכי השתן וחוליות עמוד השדרה הבטני.
הצבעים המשתקפים מן הצילום מעידים על סוג הרקמה שבה פגעה קרן הרנטגן. אזורים שחורים מעידים על אוויר, אזורים אפורים על רקמות רכות ואזורים לבנים על עצמות והסתיידויות, כאשר אזורים לבנים מאוד עשויים להעיד על חומרי ניגוד ומתכות. כאשר יש צורך בצילום של חלל צינור העיכול המלא באוויר, ועל כן קרני הרנטגן עוברות דרכו ולא מוחזרות, מכניסים לגוף חומר ניגוד, דרך הפה, בזריקה או בחוקן, אשר נראה בלבן על גבי הצילום. חומר הניגוד יכול להיות משולב בגרנולות המפיצות אוויר, אשר דוחק את חומר הניגוד אל דפנות צינור העיכול ויוצר כך ניגוד כפול. חומרי הניגוד הנפוצים הם בריום ויוד, אשר אינם נספגים במעיים. כאשר יש חשד לנקבים בצינור העיכול, לא משתמשים בבריום, מאחר שהוא עלול לגרום להידבקויות המעיים. כמו כן, מתן חומר הניגוד מחייב תפקוד כליות תקין והיעדר אסתמה.
צילום בטן משמש, בין היתר, לאבחנת חסימת מעיים, נקב במעיים, אבנים בכליות ואבני כיס מרה. יש לו ערך אבחנתי נמוך מאשר לצילום חזה והחשיפה בו לקרינה גבוהה יותר.
המילה האחרונה
המילה האחרונה היא תוכנית אקטואליה פובליציסטית ישראלית יומית המשודרת ברדיו בימים א'-ד' בגלי צה"ל.
רקע כללי
התוכנית בהגשת עירית לינור וקובי אריאלי. המגישים דנים על אירועי היום והאקטואליה מזוויות שונות בנימה הומוריסטית.
התוכנית שודרה לראשונה ב-30 באוגוסט 1998 בהגשת הסופרת עירית לינור והעיתונאי אורי אורבך ובעריכת דלית עופר, שזכו בפרס מפקד גלי צה"ל על התוכנית. כמו כן זכתה בשנת 2005 לתואר "תוכנית השנה ברדיו" ב"טקס אנשי השנה" של ערוץ 2.
אות הפתיחה של התוכנית הוא קטע מתוך השיר "Here I Am Baby" המבוצע על ידי וודי הרמן.
ב-18 בינואר 2015 נודע כי ירון דקל, מפקד גלי צה"ל, מתכוון להחליף את כל מגישי התוכנית או לחלופין להוריד אותה מלוח השידורים. ב-11 במרץ 2015 שודרה התוכנית האחרונה בתצורה הוותיקה.
במרץ 2016 עברה התוכנית לשעה 6 בערב בהנחיית עירית לינור בשיתוף אורחים, חלקם קבועים כגון ליאת רון, רענן שקד, יריב אופנהיימר וקובי אריאלי. מהלך זה זכה לביקורת מקרב גורמי ימין שראו בה תוכנית ללא נציגות לימין. בעבר נשמעה ביקורת על כך שהתוכנית נוטה לימין.
פינות בתוכנית בעבר
במהלך השנים התפתחו פינות בתוכנית שבהם המאזינים מתבקשים להשתתף בהם בעזרת שליחת הודעה בפורום התוכנית ומאוחר יותר באמצעות דף הפייסבוק של התוכנית.
התוכנית כיום
התוכנית משודרת כיום בגלי צה"ל בשעה 11:00 בימים א' עד ד'. משך כל תוכנית 45 דקות.
קרחון סירמה
הקרחון ממוקם דרומית לקרחון בולגארד, וזורם לכיוון מערב כשהוא מנקז את הר סאות'וויק, הר מילטון והר אינדרביצן, ומשם עוזב את רכס סנטינל ונשפך אל קרחון נימיץ צפונית מערבית לפסגת מודרן.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, ומופה בשנית בשנת 1988.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם מנהיגת המורדים הבולגריה סירמה ווייוודה.
קוורטרבק
קוורטרבק (באנגלית: Quarterback או QB) היא עמדה במשחק הפוטבול ובגרסתו הקנדית. קוורטרבק הוא השחקן המרכזי בקבוצת ההתקפה, והמיקום שלו בתחילת כל מהלך הוא מאחורי הסנטר, בדיוק באמצע קו ההתקפה. לעיתים יהיה הקוורטרבק צמוד ביותר לסנטר (Under Center) ולעיתים יעמוד מאחוריו במרחק של כ5 יארדים (שאט-גאן). לעיתים נדירות יותר יעמוד במרחק של כ3 יארדים (פיסטול).
הקוורטרבק קובע את מהלך ההתקפה, המתחיל ברוב מוחלט של המקרים בהוצאת הכדור מהסנטר אליו. לאחר קבלת הכדור הקוורטרבק יכול לרוץ עם הכדור, מהלך נדיר למדי, להעביר אותו לשחקן אחר, בדרך כלל לרץ האחורי, או לנסות למסור קדימה או הצידה לאחד התופסים. על הקוורטרבק לזכור עשרות רבות של מהלכי התקפה. לקבוצת פוטבול יש כ-150 עד 200 מהלכי התקפה שונים.
מרכזיות
הקוורטרבק הוא השחקן המרכזי והחשוב בקבוצה, מאחר שכל מהלך התקפה עובר דרכו.
בליגת ה-NFL, שחקני עמדה זו זכו 42 פעמים מתוך 63 סך הכל בתואר MVP של העונה הסדירה ו-29 פעמים מתוך 54 ב-MVP של משחק הסופרבול (הנתונים נכון לשנת 2019 ולסופרבול LIV).
קביעת מהלכי המשחק
הקוורטרבק אחראי על קביעת המהלכים ההתקפיים של הקבוצה, שמתבססים על קביעת המאמן, מערך ההגנה הנגדית או מצב ספציפי במשחק. במטרה לבחור את המהלך המתאים הקוורטרבק לומד את ספר המהלכים של קבוצתו באימונים. ב-NFL, אחד ממאמני הקבוצה, בדרך כלל המאמן הראשי או מאמן ההתקפה יכולים לתקשר עם הקוורטרבק אלחוטית במהלך המשחק ונותנים לו הוראות ומידע לפני כל מהלך התקפה, דרך אוזנית שנמצאת בקסדה שלו. הקשר האלחוטי שהוא חד כיווני, נפסק 15 שניות לפני הזמן הקצוב לתחילת המהלך.
מחנה הפליטים קדורה
מחנה הפליטים קַדּוּרָה (בערבית: مخيم قدورة) הוא מחנה פליטים פלסטינים בנפת רמאללה ואל-בירה, השוכן בסמוך למרכז העיר רמאללה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, במחנה היו 1,558 תושבים באמצע שנת 2006. המחנה הוקם בשנת 1948, אך אינו מוכר כמחנה פליטים רשמי של אונר"א.
סירה (אסלאם)
אל-סירה (בערבית: السيرة, תרגום: הביוגרפיה), שנקראת גם אל-סירה אל-נבוויה (בערבית: السيرة النبوية, תרגום: הביוגרפיה הנבואית), וידוע גם כסירת רסול אללה (בערבית: سيرة رسول الله, תרגום: הביוגרפיה של שליח האלוהים), היא שם כולל לביוגרפיות אסלאמיות מסורתיות המתארות לכאורה את חייו של מוחמד.
הגדרה
ההגדרה המילולית של המילה הערבית "סירה" (سيرة) עשויה להיות דרך, שביל, ודרך חיים.
מבחינה שרעית, הסירה (السيرة) היא כל התיאורים שעברו במהלך הדורות, בנוגע לחייו של מוחמד, מלידתו ועד מותו, הן לפני התנבאותו לכאורה, והן לאחריה.
תוכן
ספרות הסירה כוללת מגוון חומרים הטרוגניים, המכילים בין השאר נרטיבים של משלחות צבאיות של מוחמד וחבריו. הסירה כוללת גם מספר מסמכים כתובים, כגון אמנות פוליטיות (למשל, הסכם חדייביה או חוקת אלמדינה), התגייסויות צבאיות, משימות של פקידים, מכתבים לשליטים זרים וכן הלאה. היא גם מתעדת חלק מהנאומים והדרשות של מוחמד, כמו גם את הדרשה האחרונה.
אותנטיות
לכן, פיתחו שיטות מתוחכמות של הערכת שרשרת המוסרים של החדית', דבר שנעשה על מנת לסווג כל חדית' ל"צחיח" (אותנטי), לעומת חדית' שרמת האותנטיות שלו חלשה (חדית' דעיף), ואף להוציא חדית'ים שככל הנראה מפוברקים.
מאחר שמידע רב הנוגע לביוגרפיה של מוחמד מכילים גם מידע על שרשראות המוסרים של המידע, ניתן ליישם עליה את אותן שיטות שמטרתן לסנן את החדית'.
הביוגרפיסטים של מוחמד
המפורסמים מבין מחברי הביוגרפיות של הנביא בתקופה הקלאסית הם:
עשרות היסטוריונים, הן מוסלמים והן לא מוסלמים, עסקו בחיבור ביוגרפיות למוחמד.
ביניהם, ניתן למצוא את:
ועוד רבים אחרים.
עדנה גורני
עדנה גורני (נולדה ב-16 בדצמבר 1955) היא סופרת, משוררת, אקולוגית, חוקרת סביבה ומגדר וחלוצת האקו-פמניזם בישראל.
ביוגרפיה
עדנה גורני נולדה בתל אביב לרות ואוריאל גורני. בשנת 1978 סיימה תואר בביולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1988 סיימה תואר שני בזואולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב, בשנת 1997 סיימה דוקטורט באקולוגיה התנהגותית מ-University of California Santa Barbara.
בשנת 2000 כתבה פוסט דוקטורט באוניברסיטת תל אביב וזכתה במלגת וייז. בשנת 2008 השלימה תואר שני בכתיבה יוצרת מהחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה. בין השנים 2003–2020 לימדה את תחום לימודי נשים ומגדר בשלוחה של אוניברסיטת לסלי, במכללת עמק יזרעאל ובטכניון. במקביל לימדה במשך יותר מעשור בתוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה. משנת 2020 ואילך מקדישה את זמנה למחקר וכתיבה.
פעילות ציבורית
גורני מילאה תפקידים שונים בארגון הפמיניסטי אשה לאשה החל משנת 2001, הייתה חברה בוועד המנהל של מרכז השל לקיימות (2005 – 2011), והייתה חברה בהנהגה ומשא ומתן בהתארגנות למען העסקה הוגנת של סגל זוטר במכללה האקדמית עמק יזרעאל ואחר כך במאבק הארצי יחד עם הארגון כוח לעובדים.
בין 2012 עד 2014 הנחתה גורני קבוצת סיפור חיפאי ביחד עם סלמאן נאטור ועם ד"ר מאג'ד ח'מרה, ביוזמת פסטיבל הסיפור החיפאי, תוכנית חיפה עיר משותפת של ארגון שתי"ל ומתנ"ס הדר. מאז יולי 2017 היא עורכת את מדור "שירת הסביבה" בכתב העת אקולוגיה וסביבה.
ספרים
גורני פרסמה חמישה ספרים, חלקם זכו לפרסים ולהכרה כ"פורצי דרך":
מאמרים נבחרים
Marnin-Distelfeld S. & Gorney E. (2019). Why Draw Flowers – Botanical art, Nationalism and Women's Contribution to Israeli Culture. Anthropology of the Middle East, 14(1):45-69.
Gorney E. (2018) "If only I had petals, my situation would be different" - The curious case of nature reserves and shelters for battered women. Ecofeminism in Dialogue, pp. 77-92, Douglas A. Vakoch & Sam Mickey (eds.), London & New York: Lexington Books.
Gorney E. (2017) Roots of Identity, Canopy of Collision: Re-visioning Trees as an evolving National Symbol within the Israeli-Palestinian Conflict. In Environmental History in the Making Vol. II, pp. 327-344, Cristina Joanaz de Melo, Estelita Vaz, Ligia M. Costa Pinto (eds.), Springer.
Gorney, E. (2007). (Un)Natural Selection: The Drainage of the Hula Wetlands, an Ecofeminist Reading. International Feminist Journal of Politics 9(4):465-474.
פרסום בכתבי עת
בעברית: ידיעות אחרונות, הארץ, עיתון 77, צריף, הליקון, גרנטה, הכיוון מזרח, מקרוב, המוסך מוסף לספרות, ירח חסר, מאזניים ופואם. באנגלית: Cyclamens and Swords, Bridges, Women on Peace Seeking, Voices Israel and The Genocide Forum.
בשנת 2002 זכתה בפרס הספרותי ע"ש ליס מילר, מטעם הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה.
הקטור מלו
הֶקטוֹר מָלוֹ (בצרפתית: Hector Malot; 20 במאי 1830 – 17 ביולי,1907) היה סופר צרפתי יליד לה בויה הסמוכה לרואן. למד משפטים ברואן ובפריז, אך הפך בסופו של דבר לסופר ולמבקר ספרות.
ספרו הראשון הודפס ב-1859, ובמהלך חייו פרסם כ-70 ספרים. המפורסם שבהם (פורסם ב-1878) היה ספר הילדים "רֶמי ילד של אף אחד״ (בתרגום קודם: ״באין משפחה״ בתרגומו של רבניצקי ו"בלי משפחה" בתרגומו של י.א. הנדלזלץ), שתורגם לעברית ב-2020. הספר עוסק בהרפתקאותיו של רֶמי היתום שנמכר ויוצא למסע נדודים רב הרפתקאות ברחבי צרפת, שווייץ ואנגליה.
Got to Be There
Got To Be There הוא אלבום הסולו הראשון של מייקל ג'קסון אשר יצא בהוצאת חברת התקליטים מוטאון רקורדס ב-24 בינואר 1972, כאשר ג'קסון היה בן 13 בלבד. במקביל היה חבר בהרכב חמישיית הג'קסונים, עם ארבעת אחיו הגדולים.
הנחש (סדרת טלוויזיה)
הנחש (בשפת המקור: The Serpent) היא מיני-סדרה בריטית מסוגות הדרמה והפשע שפותחה בידי חברת Mammoth Screen עבור ה-BBC, ושודרה ב-BBC ובנטפליקס. הסדרה מבוססת על פשעיו של הרוצח הסדרתי צ'ארלס סובראג', שרצח תיירים צעירים במדינות מזרח אסיה בין שנת 1975 ל-1976. בסדרה מככב השחקן האלג'יראי-צרפתי טהאר רחים בתפקיד הראשי כצ'ארלס סובראג'.
פיטר מייל
פיטר מייל (באנגלית: Peter Mayle; 14 ביוני 1939 - 18 בינואר 2018) היה סופר בריטי שנודע בזכות ספריו המתארים חיים בפרובאנס. הוא עבד חמש עשרה שנה בתעשיית הפרסום קודם שנטש את העולם העסקי ועבר לכתוב ספרי חינוך, בכללם סדרות על חינוך מיני לילדים ומתבגרים. ספרו "שנה בפרובאנס" (1989) נהפך לרב-מכר בינלאומי ומתעד שנה בחייו כבריטי השוהה במנרב, כפר בדרום המחוז ווקלוז בצרפת.
הנחש (סדרת טלוויזיה)
הסדרה שודרה בערוץ BBC One בערב השנה החדשה של 2021, ועלתה לאוויר בנטפליקס באפריל 2021.
פיטר מייל
ספריו תורגמו ללמעלה מעשרים שפות. הוא כתב בכתבי עת ועיתונים. הספר "שנה בפרובאנס" עובד לסדרת טלוויזיה בכיכובו של ג'ון ת'או שהוקרנה ב-1993. הרומן "שנה מופלאה" היה הבסיס לסרט הקולנוע בעל אותו שם בכיכובם של ראסל קרואו ומריון קוטיאר.
הנחש (סדרת טלוויזיה)
עלילה
באמצע שנות השבעים, הרוצח הסדרתי הצרפתי, צ'ארלס סובראג', מסמם, שודד ורוצח תיירים, במיוחד תרמילאים צעירים, בבנגקוק, בשאר תאילנד, הודו ונפאל. הוא גונב את הדרכונים והזהויות של קורבנותיו כדי לנדוד בעולם ומוכר אבני חן גנובות יחד עם חברתו הקוויבקית, מארי-אנדרה לקלר. בשיא קריירת הפשיעה שלו, דיפלומט הולנדי, הרמן קניפנברג, מתחיל לחקור את רציחותיהם של תיירים הולנדים ומגלה קצה חוט שמוביל לסובראג'.
פיטר מייל
פיטר מייל נולד בברייטון והתגורר בלורמארן, ששוכנת בלוברון, פרובאנס.
הנחש (סדרת טלוויזיה)
פיתוח וליהוק
ביולי 2019, BBC הודיעה על כך שהזמינה סדרת דרמה בת 8 פרקים המבוססת על סיפורו של הרוצח צ'ארלס סובראג' בכיכובו של טהאר רחים בתפקיד הראשי. בספטמבר של אותה השנה פורסם שג'נה קולמן, בילי האוול ואלי במבר יצטרפו לקאסט הראשי. ריצ'רד וורלו וטום שנקלנד יכתבו את הסדרה, שנקלנד והנס הרבוטס יביימו, ושנקלנד ו-וורלו ישמשו כמפיקים בפועל לצד סטיבן סמולווד, פרית'י מבהאלי, דמיאן טימר ולוסי ריצ'ר.
פיטר מייל
פרס הספר הבריטי (British Book Awards) בחר ב"שנה בפרובאנס" כספר הטיולים הטוב ביותר של השנה (1989).
הנחש (סדרת טלוויזיה)
צילומים
הסדרה צולמה בתאילנד, עד תחילת מגפת הקורונה במרץ 2020, שעיכבה את הצילומים בחמישה חודשים. הצילומים הושלמו באוגוסט 2020, בהרטפורדשייר שבאנגליה.
פיטר מייל
הממשלה הצרפתית בחרה בו לאביר לגיון הכבוד ב-2002 על ספרו coopération et francophonie.
הנחש (סדרת טלוויזיה)
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes, הסדרה קיבלה דירוג של 68%, שמבוסס על 31 ביקורות, עם ציון ממוצע של 6.38 מתוך 10. הסדרה קיבלה ציון של 59 מתוך 100 באתר Metacritic, בהתבסס על 17 ביקורות.
פיטר מייל
מייל מת בצרפת ב-18 בינואר 2018.
והוא האור
והוא האור הוא רומן בעל יסודות אוטוביוגרפיים מאת לאה גולדברג, שראה אור בשנת 1946 בהוצאת ספרית פועלים. בשנת 2005 יצאה מהדורה מחודשת שלו בהוצאת הספריה החדשה. שם הספר לקוח משירו של ר' משה אבן עזרא "הקיצתי תנומת רעיוני", והוא משמש גם מוטו לרומן: .
תוכן הספר
נורה קריגר, סטודנטית בת 20, לומדת ארכאולוגיה של המזרח הקדום באוניברסיטת ברלין ומסיימת שנת לימודים ראשונה. נורה מסבירה את עניינה בארכאולוגיה בשאיפה "לראות את הדברים לרוחבם ולעומקם", וברצון לחיות חיים שאינם קיימים עוד. בקיץ 1931 היא חוזרת לחופשה בת שבועיים בבית הוריה שבליטא. במקביל, חוזרים לעיירה שני אנשים נוספים. אחד, ארין אלברט שנולד בעיירה אבל עזב, וחי ב-25 השנים האחרונות בקליפורניה שבה יש לו חנות לטבק. חידה גדולה עוטפת את הסיבות לחזרתו. ארין היה חבר נעורים של אביה ונורה נהלה אתו חליפת מכתבים ממושכת.
השני, הוא אביה של נורה שחוזר לאחר תקופת אשפוז בבית החולים. האב היה אדריכל ואיש חברה מקובל, הפך לחולה נפש והיה מטרה לגיחוך ולעג שעינו את נורה בבית הספר. מחלת הנפש שלו הביאה להתקפי אלימות כלפי אשתו ובתו. האירוע שהביא למחלתו של האב קרה בעת שהמשפחה חזרה למולדתה מרוסיה בשיירת פליטים ב-1919 ונעצרה בגבול ליטא. חיילי המשמר הליטאי כלאו ועינו אותו בהאשימם אותו כ"מרגל בולשביסטי": הסבל שהסבה מחלת האב לנורה, מתבטא בצעקתה "אין לי אב! אבי מת!", בתגובתה לשאלת שכנה היהודי ברכבת על אודות משפחתה. אמה של נורה מצליחה לנצל את שובו של בעלה הביתה כדי לממש את תביעת הגירושין שלה, לאחר שנים רבות של סבל רב. הוריה של לאה גולדברג עצמה, אברהם וציפה גולדברג, התגרשו ביוני 1931, וגם הוריה של נורה עשו זאת טרם שובה לחופשת הקיץ. האם מצפה בחשש לתגובת בתה, אולם היא מאשרת את פעולתה. עם בואה של נורה היא ואמה נוסעות לחופשה ומתאכסנות בפנסיון ביער. נורה מעריצה את אמה על יכולתה לשוות לחדר העלוב בפנסיון צורה נעימה, על האצילות, הרגישות ויכולת עזרתה לזולת.
פגישתה של נורה עם כל הדמויות הללו ועם הסביבה שעזבה, החברים, המשפחה והשכנים, מהווים את התפאורה לרומאן ביכורים זה, ומעמתת אותה עם ניסיונותיה לברוח מגורלה ומעמה. את אלברט ארין היא לא ראתה מעולם, ופגשה לראשונה פנים אל פנים לאחר שחזרה לבית הוריה, על סיפון ספינת-טיול קטנה השטה בין העיר ואתרי הנופש על שפת הנהר. ארין מגלם בעיני רוחה דמות אגדית ואפופת הילה שמגיע מהעולם החדש. נורה עיצבה את דמותו על פי חליפת המכתבים שביניהם ועל פי שאיפותיה האישיות. היא מתאהבת בדמות זו שבדמיונה עוד בטרם שנפגשה עמו. זאת אף על פי שגילו קרוב יותר לגילו של אביה ומחשבותיו ומושגיו שונים מאוד משלה. האהבה לארין היא חלק מן החלום רומנטי של נורה, לחיות חיים אחרים.
לקראת סוף הספר מסתבר שארין אינו בדיוק מה שנורה שערה ודמיינה, במהלך הסיפור מתחוור לנורה כי לארין מאפיינים "יהודיים-גלותיים" קלאסיים, וכי הוא דומה במידה רבה לאביה. היא מבינה שדמותו כפי שהיא ציירה לעצמה, והאידיאליזציה של אדם שאינו חף מפגמים אינה אמיתית. נורה מסיימת את חופשתה וחוזרת לברלין מעט בוגרת יותר ושלמה יותר עם עצמה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, עובד הרומן "והוא האור" למונודרמה, שיצרו מרגלית סטנדר וזאב דר וביצעה עירית שילה.
ניתוח ספרותי
הרומן כולל מוטיבים אוטוביוגרפיים מובהקים. לאה גולדברג לא נישאה, ויש טענה שהיא חששה מפני מחלת הנפש התורשתית שממנה סבל אביה. חייה היו רצופים בשורת אהבות חסרות סיכוי, ובשיריה ביטאה רגשי אהבה לא מושגת.
עם פרסומו של הרומן בשנת 1946 הוא לא התקבל לא בקרב קהל הקוראים ולא אצל המבקרים, האחרונים טענו שהספר "נטול אמירות משמעותיות בנוגע לדור הצעירים היהודי".
דמותו של היהודי הנרפה, הסביל והגלותי דוחה בעיניה, והיא משתוקקת לדמות יהודית חדשה, חזקה יצרנית ואוניברסלית. בספר אפשר למצוא שאיפות אלו בתיאור המפגש של נורה ברכבת עם יהודי זקן ורופא שוודי. הבוז המוסתר שלה כלפי היהודי, שמעורר בה בחילה ומחנק עומד ביחס הפוך להערצה שלה לקוסמופוליטיות של הרופא.
העלילה נושאת בשורה שמצליחה להיות רלוונטית גם היום, כשישים השנה אחרי. השאיפה להתחדש ולזנוח ולשנות את עולם המושגים של הדור הקודם היא שאיפתו הנורמטיבית של כל דור צעיר. אולם ההתחדשות הזאת, האור הזה, כפי שהוא נקרא בפי המחברת, "מהלך דבוק וחבוק עם חושך גדול". ייתכן שבשינוי של הערכים הישנים, ימצא בדיוק אותו החושך אותם פחדים החולשות והמחלות שמהם שואפים המשנים להפטר. הרצון לברוח מהעבר מביא עמו גם היסוסים בנוגע לסיכויי הצלחת ההתחדשות הזאת כביכול, ותהיות באשר מחירה.
באמצעות כתביה של לאה גולדברג, ניתן להבין ולנתח טוב יותר את הגורמים והסיבות למצבה, מאשר ביומניה של לאה גולדברג עצמה. תהיות נפשה של נורה וגורלה של נורה, מובנים יותר דרך הסיפור. היצירה החלה להכתב בשנת 1941 בעקבות משבר השואה והייתה מעין פסיכואנליזה ותרפיה עצמית. זהו מעין מכתב פרידה מעולם שאמנם היה דחוי בעיניה אולם הוא מואר באור הרחמים.
פורים שפילער
פּורים שפּילער (פולנית: Błazen purymowy) הוא סרט קולנוע ביידיש תוצרת פולין משנת 1937. זה היה סרטו השני של ג'וזף גרין מתוך הארבעה שהוא יצר בתקופה בין 1936–1938.
רוב העלילה של הסרט מתרחשת בעיירה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה. לשחקן הראשי של הסרט נבחר יוסף בולוף, שחקן יהודי מפורסם מארצות הברית. ברגע האחרון בולוף קיבל הצעה יותר מפתה בברודוויי וויתר על תפקיד בפורים שפילער, במקומו לתפקיד נבחר זיגמונט טורקוב.
עלילה
הנושא המרכזי של הסרט הוא משולש אהבה, מוקד רוב ההתרחשויות בסרט נמצא בקרקס נודד. גצל הליצן מתאהב באסתר, בתו של הסנדלר נחום. אסתר מצדה מתאהבת בדיק. לנחום שהתעשר בפתאומיות יש תוכניות לגבי בתו, הוא רוצה לשדך אותה לבן משפחה אמידה מהעיירה.
שיא הסרט כאשר יוצאים שחקני הפורים לעזרת אסתר ודיק ולועגים למשפחה האמידה שלה רצה לשדך נחום את בתו. גצל יוצא לדרכו עם הקרקס.
מגי קיו
מרגרט דניס קוויגלי (באנגלית: Margaret Denise Quigley; נולדה ב-22 במאי 1979), הידועה בשם מגי קיו (Maggie Q), היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ודוגמנית אמריקאית, אשר ידועה בעיקר בשל תפקידה הראשי בסדרת הפעולה "ניקיטה" (2013-2010) ברשת The CW, בזכות הופעתה בתור סוכנת ה-FBI האנה וולס בסדרה "השורד המיועד" בנטפליקס. בקולנוע היא מוכרת בין היתר בשל כיכובה בסרטים "משימה בלתי אפשרית 3", "מת לחיות 4.0", "המאמין", "אי האשליות" ובזכות תפקידה בתור טורי וו בסדרת סרטי "מפוצלים".
ביוגרפיה
קיו נולדה וגדלה בהונולולו שבהוואי. הוריה הכירו כאשר האב שירת בווייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם. לקיו ארבעה אחים. היא קיבלה מלגת ספורט לאוניברסיטה פרטית ותכננה ללמוד וטרינריה, אך עקב כך שמשפחתה לא יכלה לסייע לה כלכלית היא עזבה את הוואי בקיץ כדי לעבוד ולחסוך כסף.
קריירה
קיו החלה את קריירת הדוגמנות בגיל 17, כשבעצת חברתה ניסתה את מזלה בדוגמנות בטוקיו, ובהמשך בטייפה, ללא הצלחה. לבסוף הגיעה להונג קונג, שם משכה את תשומת לבו של השחקן ג'קי צ'אן. הוא ראה בה פוטנציאל גבוה להשתתפות בסרטי פעולה, ולימד אותה את אמנויות הלחימה.
בשנת 1998 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית "בית הדרקון" שזכתה להצלחה באסיה. בשנת 2001 השתתפה בתפקיד קטן בסרט הפעולה ההוליוודי "שעת שיא 2" לצד ג'קי צ'אן ב-2002 כיכבה בסרט הפעולה נשק ערום. כן השתתפה בסרטים מסביב לעולם בשמונים יום (2004), משימה בלתי אפשרית 3 (2006) לצד טום קרוז, ומת לחיות 4 (2007) לצד ברוס ויליס.
בנוסף כיכבה במשחק הווידאו "Need for speed - Undercover", שיצא ב-2008, בתור סוכנת FBI מפתה בשם צ'ייס לין (באנגלית Chase Linh).
בשנת 2010 גילמה את מאי שִׁירָאנְוּי בסרט "מלך הלוחמים", המבוסס על סדרת משחקי הווידאו בעלת אותו השם. בנוסף החלה באותה שנה לככב בסדרת הפעולה המחודשת "ניקיטה" בתפקיד הראשי, ניקיטה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט "מפוצלים", ושנה לאחר מכן בהמשכו "מורדים". בשנת 2016 השתתפה בסדרה ״השורד המיועד״ כסוכנת FBI בשם האנה וולס. שתי עונותיה הראשונות שודרו ברשת הטלוויזיה ABC, והעונה השלישית והאחרונה שודרה בספק שירותי הסטרימינג נטפליקס. באותה שנה שיחקה בסרט השלישי "נאמנים" בטרילוגיית מפוצלים.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "הבריטים באים" בכיכובם של אומה תורמן וטים רות'. באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט האימה "סיוט משפחתי".
בשנת 2020 שיחקה בסרט האימה העל-טבעי "אי האשליות" לצד לוסי הייל.
בשנת 2021 כיכבה במותחן הפעולה "הנוקמת" של הבמאי מרטין קמפבל.
חיים אישיים
קיו יצאה בעבר עם השחקן דניאל וו מהונג קונג, ששיחק לצידה ב"נשק ערום", ועם הדוגמן הקוריאני-אמריקאי דניאל הניי.
פרס המוזיקה האמריקאית לאמן הלטיני האהוב ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית לאמן הלטיני האהוב ביותר מוענק מאז 1998. שיאן הזכיות בקטגוריה זו הוא אנריקה איגלסיאס עם 8 זכיות. הוא גם שיאן המועמדויות עם 12 מועמדויות. לטקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-48 בשנת 2020, הקטגוריה חולקה לזמר אהוב - לטיני וזמרת אהובה - לטינית, מתוך הכרה בפופולריות הגוברת של הז'אנר הלטיני בארצות הברית.
מגי קיו
חיים אישיים
בשנת 2014 החלה לצאת עם השחקן דילן מקדרמוט, אותו הכירה על הסט הסדרה "מטרידן". השניים התארסו ב-14 בינואר 2015; הם סיימו את מערכת היחסים שלהם בפברואר 2019.
קיו היא טבעונית ופעילה לקידום איכות הסביבה וזכויות בעלי חיים. במסגרת פועלה, השתתפה מספר פעמים בקמפיינים של PETA לקידום טבעונות. בנוסף, היא מתנגדת אקטיבית לשימוש בפרוות בסרטיה. היא חרשת באוזנה השמאלית. מתגוררת כיום בלוס אנג'לס, קליפורניה.
Swing and Dance with Frank Sinatra
Sing and Dance with Frank הוא אלבום משנת 1950 של הזמר פרנק סינטרה. את השירים באלבום עיבד וניצח ג'ורג סיראבו (למעט שיר מס' 4, בו ניצח הוגו וינטרהאלטר). במקור יצא האלבום בתקליט אריך נגן בגודל 25 ס"מ ובמהירות השמעה של 78 סיבובים לדקה בתאריך ה 16 באוקטובר 1950. ובמיני אלבום בקוטר 17.5 ס"מ בחודש אוקטובר 1950. היה זה האלבום האחרון אותו הוציא סינטרה תחת חברת ההקלטות קולומביה. היה זה שלוש שנים לפני מעברו לחברת קפיטול רקורדס ושנה נוספת תחלוף בטרם יוציא את אלבומו הבא (1954). שישה מבין שמונת השירים המופיעים באלבום זה יוקלטו מחדש ויופיעו בגרסה מחודשת באלבום Sinatra's Swingin' Session!!!, שיצא בשנת 1961 תחת חברת ההקלטות קפיטול.
בשנת 1996 החליטה חברת קולומביה להוציא מחדש את האלבום על תקליטור. באלבום המחודש הופיעו בנוסף ל 8 השירים המקוריים עוד 10 שירים שהוקלטו בין השנים 1944–1950
דור הפרוזאק
דור הפרוזאק (באנגלית: Prozac Nation, אומת הפרוזק) הוא אוטוביוגרפיה שנכתבה בידי אליזבת וורצל ויצאה לאור בשנת 1994. הספר מתאר את חוויותיה של הסופרת בהתמודדותה עם דיכאון. הספר עובד לסרט בעל אותו שם. נושא הספר הוא ההתייחסות לפרוזאק, תרופה נוגדת דיכאון שנטלה וורצל.
הספר
בספר מתארת וורצל את חוויותיה העמוקות עם מחלת נפש, את הפגמים בדמותה שלה וכיצד היא מנהלת את חייה בתקופות קשות בצורה יוצאת דופן, בזמן לימודים בקולג' ועבודה בתור כתבת.
הכנות שבה מתארת וורצל סצנות קשות מחייה הוא היבט מרשים של הספר. הדבר עורר התנגדות בקרב קוראים ומבקרים רבים, שהאשימו את וורצל כאובססיבית לעצמה וממלאת את תאוותה שלה; אחרים שיבחו אותה על הפקת ספר גלוי לב והסבר משכנע על מחלת נפש, אשר בדרך כלל מודבקות לה סטיגמות רבות.
כהסבר אוטוביוגרפי על חוויות של מחלת נפש, עשוי הספר להיחשב יורשם של ספרים כגון ספרה של סילביה פלאת' The Bell Jar וספרה של ג'ואנה גרינברג I Never Promised You a Rose Garden. דור הפרוזאק גם דומה לספרה של סוזנה קייסן, "נערה בהפרעה", ספר שפורסם באותה השנה: שני הספרים נכתבו בידי נשים צעירות שתיארו את חוויותיהן על מחלה נפשית. מחלתה הנפשית של וורצל ידועה בשם דיכאון לא טיפוסי (Atypical depression), ולא נכתב עליה לעיתים קרובות בנרטיב אישי בגוף ראשון.
אליזבת וורצל, הסופרת שכתבה את "דור הפרוזק", הלכה לעולמה ב 7 בינואר 2020 לאחר התמודדות ארוכת שנים עם סרטן השד, והיא בת 52 בלבד.
מנוואטו-ונגנאוי
מנוואטו-ונגנאוי (באנגלית: Manawatu-Wanganui) הוא חבל בחלקו הדרומי של האי הצפוני של ניו זילנד המשתרע על שטח של 22,206 ק"מ רבוע ומתגוררים בו 226,100 תושבים. החבל נקרא על שם שני הנהרות הגדולים הזורמים לאורכו - מנוואטו בדרום החבל, וונגנאוי, הנהר הארוך ביותר בניו זילנד שניתן לשוט לכל אורכו, בצפון החבל. בחלקו המזרחי של החבל מצויים הרי הגעש רופאהו, רנגיטיקי וונאגנואי.
כשביעית משטחו של החבל שייך לפארקים לאומיים או לשמורות טבע, ביניהם הפארק הלאומי טונגרירו שהוא הגדול ביותר בחבל מנוואטו-ונגנאוי והפארק הלאומי הראשון שהוכרז בניו זילנד. בעבר היה רוב שטחו של החבל מכוסה ביערות אך עם התרחבות ההתיישבות הארופאית באזור, במהלך המאה ה-19, נכרתו שטחי יער נרחבים לטובת תעשיית העץ ובשטחים הפתוחים נעשה שימוש כשטחי מרעה לכבשים. כיום נעשה מאמץ לשקם שטחי יער בחלקים שונים של החבל, בעיקר בתחומי שמורות הטבע והפארקים הלאומיים.
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית החבל מחולק לשבע רשויות אזוריות: שישה מחוזות ועיר אחת. את המחוזות רנגיטיקי, רואפהו וטררואה מנוואטו-ונגנאוי חלוקת עם כמה מהחבלים השכנים שלה. בנוסף, כ-30% ממחוז סטרטפורד שבחבל טראנאקי מצויים גם הם בתחומי החבל.
אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית
אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית (באנגלית: Scottish National War Memorial) היא היכל זיכרון הממוקם בטירת אדינבורו באדינבורו, שבסקוטלנד. ההיכל מוקדש לזכרם של אנשי הצבא ממוצא סקוטי ולמשרתים ברגימנטים הסקוטיים, שנפלו בשתי מלחמות העולם ולאחריהן. מונצחים בו שמות כ-206,000 נופלים.
הקמת האנדרטה
לאחר מלחמת העולם השנייה הוספו שמות נופלי סקוטלנד במלחמה לשמות המונצחים באנדרטה. פרט לכך לא נעשה כל שינוי בעיצובה ובתוכנה.
האנדרטה
האנדרטה הוקמה בתוך אחד מקסרקטיני הצבא לשעבר בכיכר הכתר (Crown Square) שבלב הטירה. חזית בניין האנדרטה מקושטת בפסלים ובגרגוילים.
היכל האנדרטה כולל אולם מאורך שממנו מסתעפות שלוש קפלות. אחת מהן ממוקמת במרכזו, מול הכניסה להיכל; היא מעוגלת למחצה ופונה צפונה. שתי הקפלות האחרות ממוקמות בשני קצות האולם ופונות דרומה. ההיכל, בעל תקרה גבוהה, מואר בחלקו על ידי אור יום החודר מבעד לחלונות ויטראז' הקבועים בכל חלקיו.
קירות ההיכל מקושטים בעושר רב ובצפיפות על ידי כתובות זיכרון, סמלים צבאיים, דגלים, אביזרים צבאיים, פסלים, תחריטים, תבליטים ומרכיבים עיצוביים נוספים. חלק מן הקישוטים מוקדשים ספציפית למספר גדול של רגימנטים סקוטיים ויחידות אחרות בכוחות המזוינים של בריטניה.
בקפלה המרכזית, ה"מקדש" (Shrine), מוצבת על גבי מזבח תיבה דמוית ארון קבורה, שבה נשמרות מגילות הכבוד (Rolls of Honour). על גביהן נרשמו שמות הנופלים, מהם כ-147,000 ממלחמת העולם הראשונה וכ-58,000 ממלחמת העולם השנייה. שמות חדשים נוספים עדיין למגילות הכבוד בהתאם למידע חדש הנאסף אודות הנופלים.
מעצבי הפסלים בחזית בניין האנדרטה היו פילקינגטון ג'קסון (Pilkington Jackson), ג'ון מרשל (John Marshall) ופיליס בון (Phyllis Bone). מעצב חלונות הוויטראז' היה דאגלס סטראצ'ן (Douglas Strachan). כ-200 אמנים שונים בסך הכל השתתפו בעיצוב האנדרטה.
האנדרטה מופעלת ומתוחזקת על ידי קרן צדקה הנושאת את שם האנדרטה.
אוהד מראני
אוהד מראני (נולד ב-20 במרץ 1955) הוא כלכלן ומנהל ישראלי. כיהן כממונה על התקציבים ומנכ"ל משרד האוצר, יו"ר בתי זיקוק לנפט, יו"ר נתיבי הגז הטבעי לישראל ומנכ"ל הכשרה אנרגיה.
ביוגרפיה
מראני בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במינהל ציבורי, מאוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר).
מראני החל לעבוד במשרד האוצר ב-1982. ב-1994 מונה לציר הכלכלי של ישראל בוושינגטון. בשנת 2000 מונה לממונה על התקציבים במשרד האוצר. באוגוסט 2001 מונה למנכ"ל משרד האוצר וכיהן בתפקיד עד דצמבר 2003.
במרץ 2004 מונה ליו"ר בתי זיקוק לנפט, הוא כיהן בתפקיד עד פברואר 2007. במהלך כהונתו הופרטה ופוצלה פעילות החברה. בינואר 2008 מונה ליו"ר נתיבי הגז הטבעי לישראל, באפריל 2010 מונה למנכ"ל הכשרה אנרגיה, הוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו ביולי 2015 לאחר שהחברה לא קיבלה הארכה לרישיונות שדות הגז "שרה" ו"מירה".
מראני כיהן כיו"ר בית ההשקעות אלומות בשנים 2008 עד 2010, דירקטור בחברת ניסקו חשמל ואלקטרוניקה וחבר הוועד המנהל בלהקת בת שבע מ-2005 עד 2014. באוגוסט 2015 מונה לדירקטור בבנק לאומי.
מראני נשוי לרחל מראני שהקימה את הקרן למצוינות בתרבות.
כוכב יאיר צור יגאל
כּוֹכַב יָאִיר צוּר יִגְאָל היא מועצה מקומית במזרח השרון שבמחוז המרכז בישראל. המועצה המקומית הוקמה באוקטובר 2003 כאיחוד ליישובים "כוכב יאיר" ו"צור יגאל", שהוקמו בראשיתם כישובים נפרדים בתחום מועצה אזורית דרום השרון. המועצה שוכנת מדרום לצור יצחק, מצפון לאייל וקלקיליה וממזרח לטירה.
שכונות
בשנת 1998 התקבלה ההחלטה לאחד את שני היישובים. באוקטובר 2002 חתם שר הפנים על החלטת האיחוד ובאוקטובר 2003 נכנס האיחוד לתוקף.
כוכב יאיר
בסוף 1980 הקימה קבוצה של צעירי תנועת החרות (בראשותם של מיכאל איתן, יאיר ניב ואלי רייך), קבוצה של עולים מדרום אפריקה וקבוצה של עובדי משרד הביטחון את גרעין המייסדים של היישוב כוכב יאיר, שנקרא על שם אברהם שטרן (יאיר), מייסד הלח"י (שטרן ביידיש: כוכב). תקציב ההקמה אושר בשנת 1983. בראש האגודה עמד יאיר ניב (1980–1984), מיכאל איתן החליף אותו וכיהן בתפקיד עד ל-1990. בשנים הראשונות התגלו חילוקי דעות כספיים בין התושבים לאגודה, ופיתוח התשתיות ומבני הציבור התעכב. עם היבחרו של מיכאל איתן לכנסת בשנת 1986 מונה אלי רייך למנכ"ל האגודה לפיתוח כוכב יאיר ובמסגרת תפקידו פעל להכרת משרד הפנים ביישוב החדש כראשות מקומית. עם הכרזת משרד הפנים ב-1987 על כוכב יאיר כמועצה מקומית, נבחר אלי רייך בבחירות פנימיות לראש המועצה הממונה הראשון. בבחירות המוניציפליות הראשונות בכוכב יאיר נבחר דוד ראש לראשות המועצה.
רבים מבכירי מערכת הביטחון בישראל בחרו להתגורר בכוכב יאיר, ובהם אהוד ברק, שאול מופז, דני יתום, גדעון עזרא, מנחם עינן ועוזי דיין.
צור יגאל
צור יגאל הוקם כיישוב עצמאי במסגרת פרויקט "שבעת הכוכבים". שם היישוב בנוי מצירוף המילים "צור" שפרושו סוג של אבן, על סמך הנוף הסלעי המאפיין את המקום, ו"יגאל" על שמו של חבר הכנסת יגאל כהן. מיום הקמתו ועד האיחוד עם כוכב יאיר, השתייך צור יגאל למועצה אזורית דרום השרון. צור יגאל מונה כ-1,401 משפחות, מתוכן כ-400 משפחות דתיות. בצור יגאל יש יותר בתים מאשר בכוכב יאיר. בשנת 2015, ועדת הגבולות של משרד הפנים החלה לדון בשינוי תחום השיפוט בין כוכב יאיר-צור יגאל לבין מועצה אזורית דרום השרון. ההצעה שעומדת על הפרק היא שהיישוב צור יצחק (שממוקם כקילומטר אחד מצפון לכוכב יאיר), מאופיין ברובו בבנייה רוויה ויש בו כ-1,400 דירות, ושייך למועצה אזורית דרום השרון, יועבר לתחום אחריותה של המועצה המקומית כוכב יאיר-צור יגאל. בדומה לאיחוד שנעשה בין היישובים מכבים-רעות לעיר מודיעין.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
חינוך
ביישוב פועלים ארבעה בתי ספר. בית ספר יסודי ממלכתי "קשת" ובית ספר יסודי ממלכתי דתי "דקל" נמצאים בכוכב יאיר. בית ספר יסודי ממלכתי "נוף צורים" נמצא בצור יגאל. חטיבת הביניים "רמון" ע"ש האסטרונאוט הישראלי אילן רמון, משרתת את תלמידי גיל החטיבה של היישוב כולו ונמצאת בכוכב יאיר. תלמידי התיכון ביישוב מופנים לבית חינוך ירקון ועמי אסף, או לתיכון אורט שפירא שנמצא בכפר סבא. בקיץ 2015, כפר סבא סירבו להמשיך ולקבל את תלמידי כוכב יאיר, ורוב התלמידים התפזרו בין בתי הספר בית חינוך ירקון, עמי אסף ואורט שפירא. דבר זה גרם לשביתת תלמידים בתחילת שנת הלימודים התשע"ו, שדחתה את תחילת לימודיהם בחודש. התלמידים הדתיים עוברים בדרך כלל לרעננה או למכינה בכפר סבא, והבנות עוברות בדרך כלל לכפר סבא, רעננה או הרצליה.
ביישוב פועלות מספר תנועות נוער: שני שבטי תנועת הצופים - שבט צור מכוכב יאיר ושבט אפיק מצור יגאל, סניף של בני עקיבא, וסניף של תנועת "כנפיים של קרמבו" לילדים עם צרכים מיוחדים, הפועל בחטיבת הביניים "רמון".
שירותי דת
בכוכב יאיר צור יגאל מספר בתי כנסת מתוכם שלושה בכוכב יאיר, "בית הכנסת המרכזי", בית הכנסת "בית אל"  ובית כנסת ספרדי הנקרא "אהבת ישראל". ובצור יגאל שלושה בתי כנסת: אשכנזי, תימני וספרדי.
כרב היישוב כוכב יאיר צור יגאל מכהן הרב שמואל דב שפירא, ופועלת מועצה דתית המספקת שירותי כשרות, רישום נישואין, קבורה, מקוואות, הכנה לבר מצווה.
הרב שמואל שפירא מקיים גם מערכת שיעורים קבועים במהלך ימי השבוע בנושאים שונים לדתיים ולחילוניים.
בכוכב יאיר ובצור יגאל פועלים בנוסף שני בתי חב"ד בראשות הרב דב גרינברג באמצעותם מועברים שיעורי תורה, פעילות לילדים ונוער לקראת החגים ומועדי ישראל וערבי נשים.
נגד הטבע?
נגד הטבע? (באנגלית: Against Nature?‎) היא תערוכת אמנות על הומוסקסואליות בבעלי חיים אשר הוצגה בשנת 2006 על ידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע שבאוניברסיטת אוסלו, נורווגיה. התערוכה הציגה דוגמאות למקרים של התנהגות הומוסקסואלית בקרב בעלי חיים שונים, ונחשבת לראשונה מסוגה בעולם. מרבית התערוכה מבוססת על עבודותיהם של הביולוגים ברוס בגמיל (Bruce Bagemihl) וג'ואן ראפגרדן (Joan Roughgarden).
התערוכה הושקה במימון חלקי של ממשלת נורווגיה (קרן ABM) ולמרות התנגדותם של גורמים שמרניים מהכנסייה המקומית. גורמים אלה יצאו נגד התערוכה הן בשל נושאהּ והן בשל התמונות והמודלים שהיא מציגה, שבהם נראים בעלי חיים שונים, בין היתר פינגווינים, ג'ירפות, תוכים, חיפושיות ולווייתנים אשר נצפתה בקרבם התנהגות הומוסקסואלית כגון יחסי מין או הורות חד-מינית. הגורמים טענו כי מדובר בפורנוגרפיה וכי על היוצרים "להישרף בגיהנום".
לפי הצהרת המוזיאון, מטרת התערוכה "להסיר את המסתורין האופף את ההומוסקסואליות בקרב אנשים [...] אנו מקווים לדחות את הטיעון המוּכר לעייפה שלפיו התנהגות הומוסקסואלית היא פשע נגד הטבע". התערוכה נפתחה בספטמבר 2006 וננעלה באוגוסט 2007. היא הוצגה בערים סטוקהולם, ג'נובה, מאסטריכט, טרונדהיים וברגן, והתקבלה בביקורות חיוביות רבות.
דברי שיר
דברי שיר - תרבות יהודית מקורית הוקמה בשנת תשס"ה (2005), והיא עוסקת בהוצאה לאור, בשיווק, במכירה ובעידוד תרבות יהודית, וזאת באמצעות רשת חנויות, מרכזי הפצה, דוכנים ועמדות מכירה הפרוסים ברחבי הארץ בנוסף. החברה נמצאת כיום בבעלותו של מיכאל לב, והוא גם מנכ"ל החברה בפועל.
ספרות
לחברה 3 סניפים הנמצאים בירושלים, בנוסף לאתר אינטרנט המהווה גם חנות וירטואלית.
התזמורת הסימפונית הממלכתית של מרידה
התזמורת הסימפונית הממלכתית של מרידה (בספרדית: Orquesta Sinfónica del Estado Mérida) היא התזמורת הסימפונית של מרידה, ונצואלה. התזמורת נוסדה כארגון ללא כוונות רווח בשנת 1991 על ידי הפסנתרן והמחנך הוונצואלי חוסה אנטוניו אבראו.
דברי שיר
ספרות
רבנים וסופרים רבים, בעיקר מהמגזר הדתי לאומי בוחרים להפיץ את ספריהם דרך 'דברי שיר', ביניהם; הרב שמואל אליהו, הרב שלמה אבינר, הרב יעקב אריאל, הרב יוסף צבי רימון, הרב משה שילת, אלישיב רייכנר, ליאור אנגלמן, רן ובר, אמיר מויאל, הרב ארל'ה הראל ועוד.
התזמורת הסימפונית הממלכתית של מרידה
היסטוריה
התזמורת החלה את פעולתה ב-21 ביוני 1991 והתפתחה מתזמורת הנוער הממלכתית של מרידה, שנוסדה בשנת 1978 כחלק ממערכת תזמורות הנוער של ונצואלה, בהנהגת אבראו.
דברי שיר
מוזיקה
בתחום המוזיקה דברי שיר מבוססת כחברה המרכזית במגזר הדתי-לאומי ואף אמנים חרדיים ידועים בחרו בה לשיווק אלבומיהם. ביניהם שולי רנד, חיליק פרנק, אביתר בנאי, נאור כרמי, סדרת 'צמאה', סיני תור, ישי ריבו, הראל טל, ביני לנדאו, ציפי קולטניוק ועוד.
התזמורת הסימפונית הממלכתית של מרידה
היסטוריה
השותף לייסודה והמנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת היה אמילקאר ריוואס. בין השנים 1994–1997 סרג'ו ברנאל היה המנהל המוזיקלי והוא הרחיב את רפרטואר התזמורת, שכלל יצירות סימפוניות אירופאיות ודרום אמריקאיות. בשנים 1998 עד 2001 עמד בראש התזמורת פליפה איסקאראי, שיזם תוכניות חינוכיות רחבות-ממדים לשיתוף הקהילה. תוכניות אלה היו לחלק בלתי נפרד מפעילויות התזמורת. מאז ינואר 2004, המנהל המוזיקלי של התזמורת הוא סזאר איוואן לארה.
דברי שיר
מוזיקה
דברי שיר עובדת בשיתוף עם אולפנים ידועים דוגמת NMC, התו השמיני ועוד.
התזמורת הסימפונית הממלכתית של מרידה
היסטוריה
בעונת 2006 השתתפה התזמורת במספר רב של אירועים רשמיים של מרידה, מטעם הממשלה, אוניברסיטת האנדים של ונצואלה ורשויות מקומיות שונות ב-39 קונצרטים סימפוניים ו-108 מופעים חינוכיים וקאמריים ב-21 רשויות מקומיות במדינת מרידה. ב-1999 הוכרזה התזמורת כ"נכס תרבותי בחסות מדינת מרידה" (Patrimonio Cultural del Estado Mérida)
התזמורת פתחה את עונתה ה-20 ב-15 בינואר 2011 בנגינת הסימפוניה השנייה של צ'ייקובסקי לפסטיבל המוזיקה השנתי השני של מרידה.
אוטאנס (בן סיסאמנס)
אוֹטָאנֵס בן סִיסָאמְנֵס (ביוונית: Ότανής, בלטינית: Otanes) היה מצביא פרסי, שפעל בשלהי המאה ה-6 וראשית המאה ה-5 לפנה"ס תחת שרביטו של דריווש מלך פרס.
אביו של אוטאנס היה אחד משופטי המלך הקודם, קַמְבּיסֶס, והוצא על ידו להורג משום שעיוות את הדין תמורת שוחד. ההיסטוריון היווני הרודוטוס מספר, כי "קמביסס חתך את גרונו, פשט את כל עורו, חתך את העור לרצועות ופרש אותן על הכיסא שעליו ישב סיסאמנס בזמן משפט." אחר כך מינה את אוטאנס בנו לשופט, והושיבו על כיסא זה למען יזכור "על כסאו של מי הוא יושב במשפט".
בשנת 506 לפנה"ס מונה אוטאנס למצביא אזור החוף באסיה הקטנה, במקומו של מֶגַבָּזוֹס. הוא כבש את ביזנטיון, כֵלְקֶדוֹן, אַנְטַנְדְרוֹס ולַאמְפוֹנִיוֹן, ובעזרת צי אוניות מן האי לֶסְבּוֹס כבש את האיים לֶמְנוֹס ואִימְבּרוֹס.
אוטאנס נזכר כאחד מחתני המלך דריווש ומצביאיו, שדיכא את המרד האיוני (500 – 494 לפנה"ס). לאחר המפלה בקרב סלמיס שבקפריסין (497 לפנה"ס) ושעבודו מחדש של האי, נפנו הפרסים להשבת שלטונם באסיה הקטנה. על אוטאנס ואַרְטָאפֶרְנֶס מושל סַרְדִיס הוטלה משימת כיבושן של קְלַאזוֹמֶנַאי שבאִיוֹנִיָה וקִימֶה אשר באַיוֹלִיס.
צוללת U-571
עלילה
בשנת 1942 הצי האמריקני הטיל על צוות הצוללת S-33 משימה דחופה וגורלית. הצי יירט שדר ששלחה הצוללת הגרמנית U-571, לאחר שנפגעה בלב ים וביקשה סיוע וחילוץ ממפקדת הצי הגרמני. על סיפון הצוללת מצוי מכשיר צפנים מסווג, האניגמה. על צוות ה-S-33 הוטל לשוט לעבר ה-U-571, להתחזות לצוות חילוץ גרמני ואז להשתלט עליה וללכוד את מכשיר הצפנים. לצוות הצוללת בפיקוד קומנדר מייק דלגארן (ביל פקסטון) וסגנו, סגן אנדרו טיילר (מתיו מקונוהיי), צורף גם מייג'ור מת'יו קונאן (דייוויד קית') מחיל הנחתים, מומחה בלוחמה בטווחים קרובים ובנשק קל. טיילר נוטר טינה לדלגארן משום שהגיש חוות דעת שלילית עליו למפקדת צי הצוללות האמריקני, וקבע שאינו מתאים עדיין לפיקוד על צוללת.
במהלך ההפלגה אימן קונאן את צוות הפשיטה, עליו מפקד סגן טיילר. במהלך המפגש עם הצוללת הגרמנית הצליח הכוח בפיקוד טיילר וקונאן להשתלט על הצוללת, ללכוד את מכשיר הצפנים מסוג אניגמה, ולהרוג את רוב הצוות הגרמני. רגע לפני שמתפנה רוב הצוות מסיפון הצוללת הגרמנית, תקפה צוללת גרמנית נוספת את ה-S-33 והטביעה אותה. כוח ההשתלטות, בפיקוד טיילר, נמלט חזרה לצוללת U-571, כשעליו לנהל את קרב חייו כנגד כוחות הצי הגרמני וברשותו צוללת פגועה ודלה בתחמושת.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר.
עושים זיכרונות
עושים זיכרונות (באנגלית: Makin' Memories) הוא שמו של סרטון קצר המהווה למעשה סרטון של תמונות (מספר התמונות בסרט פחות מ-24 תמונות לשנייה כמקובל בסרטים ולכן אין מדובר בסרט רציף) וכן שמו של שיר הנושא של סרטון זה. הסרט הוצג באולם הכניסה לאולם הקולנוע התלת־ממדי של ביתן הדמיון! בפארק השעשועים אפקוט שבדיסניוורלד בראשית שנות ה-80, החל מפתיחת המתקן. הביתן הופעל בתמיכת חברת קודאק, ועל כן שיר הנושא כלל תרמיזים רבים למוצרי החברה.
השיר נכתב על ידי האחים שרמן ואורכו 9 דקות - כאורך הסרט. תמונות הסרטון הוקרנו בסנכרון עם מילות השיר. הסרטון מציג את ההיסטוריה של הצילום מבחינה טכנית ואמנותית.
בגרסתם המקורית מילות השיר הסתיימו במילים: - "והזיכרונות לא ידהו..." ואולם בשל חשש של עורכי הדין של חברת קודאק מתובענה ייצוגית כנגד החברה על כך שהשיר מהווה למעשה הבטחה שהתמונות של חברת קודאק לא ידהו (בעוד שבפועל יש דהייה), שונו מילות השיר ל- - "ימים טובים יופיעו שוב..."
המצור על צור (332 לפנה"ס)
רקע
מסע המלחמה של אלכסנדר התחיל שנתיים קודם לכן, במהלכו הצליח להביס את הפרסים בהתנגשות הראשונה בגרניקוס. שנה לאחר מכן ניצח את דריווש השלישי בקרב איסוס, למרות היתרון המספרי הניכר שהיה לצד הפרסי. כתוצאה מכך, נפלה כל אסיה הקטנה לידיו של אלכסנדר.
אלכסנדר ניצב בפני שלוש אפשרויות עיקריות. האפשרות הראשונה הייתה לשלוח מסרי שלום, לקחת פיצויי מלחמה ואי אלו שטחים ולעזוב. במהלך המצור דריווש ניסה לגשש לגבי תנאי השלום והציע לו את כל אסיה הקטנה, 10,000 טאלנטים (סכום עתק באותם ימים; לשם השוואה, תקציבה השנתי של מוקדון עמד על 1,000 טאלנטים בלבד), ואת בתו לאישה. אפשרות אחרת הייתה להתקדם לכיוון בבל ושושן על מנת לנסות לפגוע בלבה של האימפריה הפרסית. האפשרות השלישית הייתה להתקדם לכיוון דרום, לאורך חופי הים התיכון לכיוון מצרים. מבין שלוש האפשרויות, זנח אלכסנדר מיד את האפשרות הראשונה, וכשהגיעו שליחי המלך הפרסי ענה להם בהתרסה שאינו מעוניין בשלום. הפלישה לבבל הייתה מפתה, אך הוא חשש להשאיר את מצרים ובעיקר את פיניקיה ללא שליטה. הצי הקטן לא היה מסוגל להתמודד מול הצי הפיניקי העדיף, ולכן העדיף להדביר קודם את פיניקיה ומצרים ורק לאחר מכן לפנות נגד דריווש, מה גם שקיווה שהמצרים, שכבר מרדו מספר פעמים בפרסים, יקבלוהו בידיים פתוחות. תקווה זו התממשה במלואה.
פיניקיה הייתה תחת שלטון פרסי, אך עם זאת נהנו הפיניקים ממידה רבה של אוטונומיה ומסחרם פרח. הפיניקים תרמו את עיקר צי המלחמה של האימפריה הפרסית, ולכן כיבוש האזור היה משימה אסטרטגית ראשונה במעלה מבחינתו של אלכסנדר. למרות הרווחה הכלכלית והאיבה עתיקת היומין כלפי היוונים, כל הערים הפיניקיות פתחו את שעריהן בפני אלכסנדר, למעט צור, העיר החשובה והחזקה ביותר בפיניקיה.
הצורים הסתמכו על יתרון גאוגרפי שהפך את העיר לכמעט בלתי ניתנת לכיבוש. העיר הייתה מחולקת לשניים, חלק אחד לחוף הים, והחלק השני, החשוב יותר, שבו רוכזו בנייני הממשל, שכן על אי בסמוך ליבשה. האי היה מוגן בחומות רחבות וגבוהות והיה בו חיל מצב גדול. כמו כן, שייטת רבת עוצמה הגנה דרך קבע על האי ומתקפת פתע לא באה בחשבון. בשל יתרונות אלו, היו הצורים בטוחים בניצחונם, או לכל הפחות בעיכובו של אלכסנדר לתקופה ארוכה דיה על מנת לתת לדריווש להתאושש ממפלתו בקרב איסוס ולחזור עם צבא גדול.