cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאחיזה בכרומוזומי זוויג
תאחיזה בכרומוזומי זוויג (Sex linkage – "תאחיזה מינית") מתארת את הדפוסים הספציפיים של הורשה וביטוי של גנים כאשר מוטציה גנטית (אלל) נמצאת על כרומוזום זוויג (אלוזום) ולא על כרומוזום שאינו כרומוזום זוויג (אוטוזום). בבני אדם, הדפוסים הללו מכונים הורשה רצסיבית בתאחיזת X, הורשה דומיננטית בתאחיזת X, והורשה בתאחיזת Y. בשלושת הדפוסים הללו, ההורשה והביטוי של הגנים משתנים בהתאם לזוויג של ההורה ושל הצאצא. זה הופך אותם לשונים מיחסי הדומיננטיות והרצסיביות של גנים שנמצאים על כרומוזומים אוטוזומיים.
למילה תאחיזה יש מספר שימושים, אחד מהם הוא לתיאור הקשר בין גן לכרומוזום. כל גן הנמצא על כרומוזום מסוים נקרא גן בתאחיזת אותו כרומוזום. לדוגמה: גן היושב על כרומוזום X, נקרא "גן בתאחיזת X".
יש הרבה יותר מחלות בתאחיזת X מאשר בתאחיזת Y, מפני שיש לבני אדם פי כמה יותר גנים בכרומוזום X מאשר בכרומוזום Y. רק נקבות יכולות להיות נשאיות של מחלות בתאחיזת X; זכרים תמיד נפגעים מכל מחלה על כרומוזום X, כי אין להם כרומוזום X נוסף ובו עותק תקין של הגן. ולכן, מחלות רצסיביות בתאחיזת X מופיעות בגברים לעיתים הרבה יותר תכופות מאשר בנשים.
רקע
ליצורים המקיימים רבייה זוויגית, כאשר יש הפרדה לשני זוויגים שונים (ישנם זכרים וישנן נקבות, והם לא יכולים להפוך להיות הזוויג השני; בניגוד להרמאפרודיטיות שיצור אחד הוא "גם זכר וגם נקבה"), בדרך כלל לכל זוויג יש מערך כרומוזומים קצת שונה. הכרומוזומים שמופעיהם בשני הזוויגים שונה, הם אלה שקובעים את מין הזוויג (זכר או נקבה) והם קרויים כרומוזומי זוויג. באדם, לדוגמה, כרומוזומי הזוויג הם כרומוזומי X ו-Y, כאשר לזכר יש XY ולנקבה XX.
כאשר גן מסוים נמצא בתאחיזת כרומוזום זוויג – תאחיזה הקרויה גם "תאחיזה מינית" – הדבר יוצר הבדל בביטוי של האללים השונים של הגן בין זכרים ונקבות, ובמיוחד בביטוי של אללים רצסיביים. לשם הפשטות, נתייחס למערך הכרומוזומים באדם, למרות שבמינים מסוימים אחרים הוא שונה.
הורשה רצסיבית בתאחיזת X
כאשר גן נמצא על כרומוזום X, מתקיים דגם הורשה שאינו תואם את חוקי מנדל – זכרים מושפעים מאללים רצסיביים (שרבים מהם פגומים וגורמי מחלות) יותר מאשר נקבות. הגורם לכך הוא שבקריוטיפ בעל שני כרומוזומי XX (נקבות) עשוי להתקיים אלל דומיננטי שימסך את השפעת האלל הרצסיבי (מצב של "נשא" תסמונת, הטרוזיגוט), ואילו בקריוטיפ בעל כרומוזום X יחיד (זכרים), אין מיסוך מסוג זה ולפיכך הם מושפעים מהאלל הרצסיבי בשכיחות גבוהה בצורה משמעותית (מצב של "חולה" בתסמונת, הומוזיגוט).
מכיוון שזכרים מקבלים את כרומוזום X מאימם, אִם האֵם היא נשאית לאלל רצסיבי בכרומוזום X, יש להם סיכוי של 50% ללקות בתסמונת המקושרת לגן זה. זהו תרחיש נפוץ יחסית. לאב אין כל השפעה על הורשת התכונות האחוזות ב-X לבניו.
מכיוון שדרושים שני אללים רצסיביים על מנת לבטא תכונה רצסיבית אצל נקבות, לא די בכך שאימהות יהיו נשאיות לאלל הרצסיבי, אלא בנוסף על אביהן להיות במצב "חולה" על מנת שיהיו בעלות סיכוי של 50% ללקות בתסמונת המקושרת לגן זה. זהו תרחיש נדיר יחסית.
אב "חולה" לא יוריש את התסמונת לבניו וכל בנותיו תהיינה נשאיות לכל הפחות.
לפיכך, בעץ משפחתי עם מחלה בהורשה רצסיבית בתאחיזת X נצפה לראות את המאפיינים הבאים:
דוגמאות למחלות כאלו הן עיוורון צבעים, המופיליה וחסך נוגדנים מולד.
הורשה דומיננטית בתאחיזת X
בעץ משפחתי עם מחלה בהורשה של אלל דומיננטי בתאחיזת X נצפה לראות את המאפיינים הבאים:
מחלות אלה מתאפיינות בדרגת חומרה קלה יותר אצל נקבות, כתוצאה מתופעה ייחודית לנקבות המכונה השתקה של כרומוזום X. בכל תא בגוף הנקבה, פעיל למעשה רק כרומוזום X אחד. השתקת כרומוזום ה-X גם מאפשרת לעוברים ממין נקבה להישאר בחיים במקרה של מוטציה חמורה בתאחיזה לכרומוזום X, שגורמת להפלתם של העוברים הזכרים.
דוגמה למחלה כזו היא NEMO) Incontinentia pigmenti).
הורשה בתאחיזת Y
כאשר גן נמצא על כרומוזום Y (כרומוזום הזוויג שמופיע רק בזוויג מסוים אחד), הוא יתבטא רק בזוויג זה. ביונקים ובאדם בפרט, הגן יתבטא בזכרים בלבד. גנים אלו הם הגורם העיקרי שגורם המבדיל בין הזוויגים (דו-צורתיות זוויגית). אם התרחשה מוטציה באחד הגנים בכרומוזום זה, ויצרה אלל חדש שגורם למחלה מסוימת, רק הפרטים בזוויג זה יחלו במחלה, ויעבירו אותה לכל צאצאיהם בני אותו זוויג.
בנוסף, בקריוטיפ תקין בו קיים כרומוזום Y יחיד, לא מתקיימים יחסי דומיננטיות (המיזיגוטיות).
לפיכך, בהורשה בתאחיזת Y של זכר נורמלי (XY) נצפה לראות את המאפיינים הבאים:
בתסמונת ה-Y הכפול (XYY) הנדירה, כן יתקיימו יחסי דומיננטיות, ורק 50% מהבנים לאב חולה יושפעו.
לפיכך, בהורשה בתאחיזת Y של זכר עם בתסמונת ה-Y הכפול (XYY) נצפה לראות את המאפיינים הבאים:
ביורן נורדקוויסט
ביורן אקסל גוטה נורדקוויסט (בשוודית: Björn Nordqvist; 6 באוקטובר 1942) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת הבלם.
ביוגרפיה
נורדקוויסט שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של עיר הולדתו אלסברג. בחודשי החורף, כאשר תנאי מזג האוויר לא אפשרו משחקי כדורגל, הוא נהג לשחק הוקי קרח.
נורדקוויסט זכה באלסוונסקאן עם נורשפין ובגביע ההולנדי עם פ.ס.וו איינדהובן. בשנת 1968, זכה בפרס גולדבולן, ככדורגלן השוודי הטוב ביותר של השנה. לאחר מכן נכנס להיכל התהילה של הכדורגל השוודי.
במהלך שנות ה-60 וה-70, היה נורדקוויסט קפטן נבחרת שוודיה ועשה לעצמו שם כאחד מגדולי הכדורגלנים בתולדותיה. הוא שיחק בשלושה מונדיאלים (1970, 1974 ו-1978), ורשם במדי הנבחרת 115 הופעות. הוא החזיק בשיא ההופעות במדי הנבחרת השוודית הזה עד שתומאס ראבלי עקף אותו ב-1994 לאחר שרשם את הופעתו ה-116 עבור שוודיה בחצי גמר מונדיאל 1994.
חטיפת הדיפלומטים הרוסיים בעיראק
חטיפת הדיפלומטים הרוסיים התרחשה ב-3 ביוני 2006 בבגדאד, עיראק, כאשר חמושים עיראקים ארבו למכונית השייכת לשגרירות רוסיה. ויטלי טיטוב (קצין סוכנות הביון) נהרג במהלך ההתקפה. ארבעת האנשים האחרים שנמצאו ברכב – פיודור זייצב (מזכיר השגרירות השלישי), רינתאט אגליולין (טבח), אולג פדוסייב (קצין סוכנות הביון) ואנטולי סמירנוב (נהג) נחטפו. ב-19 ביוני 2006, מועצת מוג'אהדין של עיראק, קבוצה המזוהה עם אל-קאעידה, קיבלה אחריות על המתקפה, והוציאה אולטימטום לרוסיה: בתוך 48 שעות אמורה ממשלת רוסיה להסיג את כוחותיה מצ'צ'ניה ולשחרר את כל האסירים המוסלמים. ב-25 ביוני פרסם הארגון הצהרה לפיה מבין ארבעת בני הערובה, שלושה נערפו והרביעי נורה. להצהרה צורף סרטון שהראה מספר שניות של עריפת ראשו של בן ערובה אחד, גופתו הערופה של השני וירי של החטוף השלישי.
ב-28 ביוני הורה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לשירותים החשאיים של רוסיה למצוא ולחסל את המחבלים האחראים לחטיפתם והוצאתם להורג של הדיפלומטים. ניקולאי פטרושב, ראש שירות הביטחון הפדרלי, ציין שהצו יבוצע "ללא קשר לזמן והמאמץ הנדרשים". ההערכה היא כי צו דומה הוצא לחיסולו של זלימחאן ינדרבייב, ממלא מקום נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה. ינדרבייב נהרג בפיצוץ מטען חבלה בדוחה, קטר בפברואר 2004. עם זאת, ראש מחלקת המדיניות וסגן העורך הראשי של העיתון "דיילי ג'ורנל", אלכסנדר גולץ, בפרשנות לרדיו ליברטי הטיל ספק ביכולתם של השירותים הרוסים לחסל טרוריסטים במדינה שיש בה מלחמת אזרחים.
אחד מחוטפי הדיפלומטים הרוסים, איש אל-קאעידה עומר עבדאללה דאד, נלכד על ידי האמריקאים ב-19 בדצמבר 2006. הוא הודה במעורבותו בחטיפה; הוא ערף באופן אישי את ראשם של שניים מהדיפלומטים. מארגן החטיפה, מאהר אל-זוביידי, נהרג במהלך היתקלות עם כוחות אמריקאים באוקטובר 2008. שותף טרור אחר, חבר אל-קאעידה אחמד סאלח, נידון למוות על ידי הרשויות העיראקיות במאי 2010. העדות שנמסרה ממנו סייעה לכוחות המיוחדים במציאת מקום קבורתם של גופותיהם של העובדים ההרוגים משגרירות רוסיה.
חופשי
חופשי הוא אלבום האולפן התשיעי, של הזמרת מרגלית צנעני. האלבום יצא לאור בפברואר 1997, על ידי חברות התקליטים מגנט הפקות והד ארצי.
הסינגל השלישי מתוך האלבום "קפה אלהמברה", הפך ללהיט ואף הצליח להיכנס אל מצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
רקע והפקה
האלבום ממשיך את הקו הים תיכוני- בלוז של האלבום הקודם "ארץ אש וארץ ים" שיצא בשנת 1995. באלבום זה, לקחה מרגלית צנעני חלק בהלחנת השיר "קפה אלהמברה", אותו כתבה רחל שפירא. בין היתר, מרבית שירי האלבום הופקו על ידי ירוסלב יעקובוביץ'. מרבית שירי האלבום מאופיינים כשירים ים-תיכוניים.
מתוך האלבום, יצאו חמישה סינגלים "חופשי", "ציפיות", "קפה אלהמברה", "גם אני", ו"נוגעת בתהילה". הסינגלים יצאו בין דצמבר 1996 לאוגוסט 1997.
זכריה (אפיפיור)
זכריה (בלטינית: Zacharias, זכריאס) היה אפיפיור מ-3 או 5 בדצמבר 741 עד 22 במרץ 752. הוא היה יווני מסנטה סברינה שבקלבריה והיה לאפיפיור האחרון מבין האפיפיורים הביזנטיים. קרוב לוודאי שהיה כומר של הכנסייה הרומית וככזה חתם על הצו של המועצה הרומית בשנת 732 והיה ביחסים קרובים עם גרגוריוס השלישי, אותו ירש ב-10 בדצמבר 741.
זכריה היה דיפלומט נבון. כשהבין שהברית של קודמו בתפקיד עם הדוכס הלומברדי מספולטו לא תורמת להגנת ערי האפיפיור נגד המלך הלומברדי ליותפראנד, פנה זכריה אל המלך ישירות. ספר האפיפיורים, ה"ליבר פונטיפיקליס" מציין את ההשפעה האדירה שהייתה לזכריה על ליותפראנד וראטכיס יורשו. ההתמודדות עם נסיכים אלה במצבי חירום שונים תרם לשמירת האזור מהתקפות לומברדיות.
התכתבות ששרדה בין זכריה ובוניפציוס הקדוש, השליח של גרמניה, מראה עד כמה גדולה הייתה השפעתו של אפיפיור זה על האירועים בצרפת ובגרמניה. הוא עודד את הדחתו של המלך המרובינגי האחרון של הפרנקים, כילדריך השלישי, ובברכתו הוכתר פפין הגוץ כמלך הפרנקים בסואסון בשנת 752.
זכריה מת ב-22 במרץ 752 ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש. מחליפו היה סטפנוס, שמת זמן קצר לפני ההכתרה ואינו נחשב לאפיפיור. לאחר מכן הוא הוחלף על ידי סטפנוס אחר שהפך לסטפנוס השני.
במאמץ לנצר את רומא, זכריה בנה את כנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה על מקדש עתיק למינרווה ליד הפנתיאון. כמו כן, זכריה שיקם את ארמון הלטראנו והעביר את ראשו של גאורגיוס הקדוש לכנסיית סן ג'ורג'ו אל ולאברו.
פרעות קמפבל
פרעות קמפבל (ביוונית: Πογκρόμ του Κάμπελ) היו פרעות נגד יהודים שהתרחשו בלילה שבין 29 ל-30 ביוני 1931 בשכונת קמפבל שבסלוניקי, יוון.
רקע היסטורי
בסלוניקי התקיימה אחת הקהילות היהודיות הגדולות באירופה ולפרקים הקהילה היהודית הגדולה בעולם. החל משלהי המאה ה-15 גדלה הקהילה באופן משמעותי בעקבות הגעתם של מגורשי ספרד ופורטוגל לעיר. הקהילה שגשגה באופן יחסי עד תחילת המאה ה-20 עת התחלף השלטון בסלוניקי וחזר להיות שלטון יווני בעקבות מלחמת הבלקן הראשונה. לאחר הכיבוש היווני של סלוניקי החלה באופן הדרגתי הרעה במצב הקהילה היהודית. החוגים הלאומנים מקרב היוונים ניסו לדחוק את רגלי היהודים מתחומי החברה והכלכלה ומעשי האנטישמיות הלכו וגברו.
ב-20 ביוני 1931 פורסמה כתבה בעיתון היווני "מקדוניה" ובה הואשמו היהודים ובפרט חברי הסתדרות 'מכבי' בבגידה באומה היוונית בשל תמיכתה, לכאורה, בקריאת הבולגרים שקראו להחזרת מקדוניה שהייתה בשליטת יוון לשלטון בולגרי. לאחר מספר ימים נודע לקהילה היהודית על כוונת הפורעים היוונים לפגוע ביהודים תושבי שכונת קמפבל. היהודים מיהרו לשלוח מכתב אזהרה למושל הכללי באתונה ובסלוניקי אך ללא הועיל. תחת השפעת הפרסום בעיתון ואווירה אנטישמית התארגנו אנשי הארגון הפשיסטי "האיחוד הלאומי של יוון" ב-23 ביוני 1931 במטרה לפגוע בתושבי השכונה היהודית קמפבל.
שכונת קמפבל
השכונה בה התגוררו למעלה ממאתיים משפחות יהודיות, הוקמה על ידי הקהילה היהודית עבור פליטים יהודים מיעוטי יכולת שהתגוררו בשכונת "אקג'י מג'יד" עד השריפה הגדולה של 1917. השכונה הייתה מורכבת בעיקר מצריפים למגורים ובה גם בית כנסת ובית ספר.
הפרעות
לאחר הפרעות הקהילה היהודית לא קיבלה סיוע או פיצויים כלשהם מהשלטונות היוונים על הנזקים שנגרמו שנגרמו למבנים הציבוריים ולבתי המגורים ולאחר זמן השכונה הופקעה מידי היהודים. את הפליטים שיכנו בתחילה בבית הכנסת "בית שאול" ולאחר זמן העבירו אותם לצריפים קטנים ('קוליבאס') שנבנו בעזרת תרומות של יהודי ניו יורק וארגון הג'וינט.
שלטונות סלוניקי ובהם מושל סלוניקי הגנרל גונאטאס התנערו לרוב מאחריות ובתי הדין בסלוניקי, לאחר משפט זיכו את מרבית הפורעים מאשמה.
השלכות
מאורעות אלו השפיעו על הקהילה היהודית בסלוניקי ועל התפתחות התנועה הציונית. הפרעות היו גורם מכריע בעליית חמישה עשר אלף נפשות מבני הקהילה היהודית בסלוניקי לארץ ישראל ולהגירתם של אלפים למדינות שונות באירופה, באגן הים התיכון ובאמריקה הלטינית.
Lungs
Lungs (בעברית: ריאות) הוא אלבום הבכורה של להקת הפופ האינדי Florence and the Machine. את האלבום הוציאה לאור ב-6 ביוני 2009 חברת התקליטים איילנד רקורדס. בבכורתו בטבלת האלבומים הבריטית, בשבוע הראשון להוצאתו, הגיע האלבום למקום השני בטבלה, ושמר על התואר לכחמישה שבועות. ב-10 בינואר 2010 חזר האלבום לטבלה ושמר על התואר שישה שבועות לא רצופים. לאחר תקופת כהונתו במקום השני הגיע למקום הראשון בטבלה לשבועיים רצופים. באותה התקופה לאחר יציאת האלבום, האלבום זכה להיות במקום גבוה מהמקום ה-40 בטבלה למשך כ-65 שבועות רצופים וזכה להיות במקום גבוה מהמקום התשיעי למשך כ-33 שבועות. בנוסף, זכה האלבום להיות במקום השני בטבלת האלבומים האירית למשך כ-6 שבועות.
בנוסף להצלחתו המרובה בטבלאות האלבומים, Lungs היה למועמד ראשי וטעון לפרס מרקורי. Lungs קיבל מרוב המבקרים ביקורת חיובית ביותר, כמעט פה אחד. בנוסף זכה האלבום בפרס האלבום הבריטי הטוב ביותר בפרסי המוזיקה הבריטית לשנת 2010.
מבצע סנטינל
מבצע סנטינל (בצרפתית: Opération Sentinelle; מילולית: "מבצע זקיף") הוא מבצע צבאי צרפתי בו השתתפו 10,000 חיילים ו-4,700 שוטרים וז'נדרמים שנפרסו מאז פיגועי איל-דה-פראנס בינואר 2015, במטרה להגן על "נקודות" השטח הנחשבות רגישות מפני טרור. המבצע תוגבר במהלך התקפות פריז בנובמבר 2015 כחלק ממצב חירום מתמשך בצרפת עקב המשך איומי הטרור והתקפות.
רקע כללי
המבצע יצא לדרך לראשונה לאחר התקפות איל-דה-פראנס בינואר 2015 ותוגבר בעקבות ההתקפות בפריז בנובמבר 2015, התקפות שנטען כי בוצעו על ידי קבוצות האסלאם הקיצוני אל-קאעידה בחצי האי ערב והמדינה האסלאמית של עיראק והלבנט (ISIL). מספר התקפות אחרות התרחשו בצרפת מאז התקפות אלה.
מדינות אירופאיות אחרות פרסו גם חיילים להגנה על אזורים מסוימים עקב איומי טרור או פיגועים, כולל בבלגיה, איטליה ובריטניה.
התקפות נגד חיילים
לפחות בשש הזדמנויות הופעלו חיילים במבצע הארצי. חיילים שנפרסו תחת מבצע סנטינל ב-3 בפברואר 2017 חסמו תוקף במתקפת מצ'טה על הלובר בכניסה למוזיאון, שם לטענתו התכוון להשחית את האמנות בצבע ריסוס כמתקפה סמלית על צרפת; הוא תקף את החיילים המסיירים במצ'טה.
בפיגועי איל-דה-פראנס במרץ 2017, שני חיילים בשדה התעופה אורלי הרגו אדם שאמר "אני כאן למות למען אללה" בזמן שהוא הטיח לרצפה חבר אחר בצוות שלהם, חייל שהתוקף התכוון לגנוב את רובה הסער שלה.
ב-9 באוגוסט 2017 בלבלואה-פרט נפצעו שישה חיילים מגדוד הרגלים ה-35 בתאונת דריסת רכב שנהגו נמלט. החיילים לא הספיקו להשתמש בכלי הנשק שלהם כתגובה.
ערפדון צהוב-אוזן
ערפדון צהוב-אוזן (שם מדעי: Vampyressa), הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, הכולל 5 מינים החיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם לראשונה בשנת 1900 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, שסבר שמדובר במוצץ-דם ננסי, אולם בהמשך התברר שהוא אינו ניזון מדם ואינו שייך לתת-משפחת הערפדים.
במקור, הסוג כלל 8 מינים; בשנת 2014, שלושה מינים בסוג הועברו לסוג נפרד הקרוי ערפדון קטן על בסיס הבדלים מולקולריים מורפולוגיים בגולגולת, בשיניים וסימונים. הסיווג החדש הוכר על ידי IUCN, אך בטקסונומיות ישנות השניים עדיין מוכרים כסוג אחד.
תיאור
לערפדון צהוב האוזן מבנה גוף גוצי, ראש רחב ולוע קצר. האוזניים גדולות יחסית עם אפרכסות רחבות וצפירים קצרים. העיטור האפי מורכב מזיז משולש וקצר שמוקף בקמטים, ובדיסקית רחבה סביב הנחיריים. על השפתיים שורת יבלות. אורך הראש והגוף של המינים בסוג 43–65 מ״מ, אורך הזרוע 29–38 מ״מ והמשקל עד 9–16 גרם. הסוג נטול זנב, וקרום התעופה האחורי קצר ודק. הערפדון צהוב האוזן כבד יותר מהערפדון הקטן, אך גופו קצר יותר.
הפרווה של הערפדון צהוב האוזן קצרה, צפופה וזיפית. צבעה הכללי נע בין צהבהב קרמי לזהוב, חום בהיר, אפור, חום אפרורי או ערמון. הכנפיים סגלגלות או שחרחרות, והאוזניים והעיטור האפי צהובים בדרך כלל. הפנים ורודות או שחרחרות, והן מסומנות בשני זוגות פסים לבנים מעל ומתחת לעיניים. לסוג זה אין פס גבי.
ביולוגיה
המינים בסוג חיים באמריקה הדרומית ובית הגידול שלהם מורכב מיערות גשם, סוואנות טרופיות וביצות. חלקם מעדיפים יערות שפלה וחלקם דווקא יערות הרריים על הרי האנדים. המינים כמעט ולא נחקרו בטבע, והמידע אודות האקולוגיה שלהם מצומצם.
הערפדונים צהובי האוזן חיים בקבוצות קטנות של 2–7 פרטים במערות ונקיקים, וחלקם עשויים לבנות אוהלים מחיתוך חלקי של ענפים גדולים בדומה לזיזף בנאי. הארגון החברתי שלהם מורכב מהרמון המכיל זכר, מספר נקבות וצאצאיהן. עונת הרבייה משתנה מאזור לאזור, והם יכולים להתרבות פעמיים בשנה. התזונה מורכבת בעיקר מפירות. ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחר מכן הזיזפית ממליטה צאצא יחיד - לרוב בסמיכות לעונת הגשמים.
מינים
בסוג זה 5 מינים:
הפיגועים בקניה (2002)
הפיגועים בקניה הם שני פיגועים רצופים שנערכו בקניה ב־28 בנובמבר 2002, על ידי ארגון טרור המקורב לאל־קאעדה:
הפיגועים בוצעו על ידי טרוריסטים אסלאמיסטים מארגון טרור אסלאמי המקורב לאל-קאעידה בשם "אל-איתיחאד אל-איסלמיה". עבדאללה מוחמד פאזול, מנהיג אל-קאעידה במזרח אפריקה, שעמד מאחורי פיגועים אלה, חוסל בסומליה ביוני 2011.
תקיפת מלון "פרדייז"
ב-28 בנובמבר 2002 במהלך חופשת החנוכה ביקרה בקניה קבוצה של כ-200 ישראלים לטיול ספארי. חוליית טרור אסלאמי עקבה אחריהם לאחר שנחתו בשדה התעופה בקניה והמשיכו לכיוון מלון "פרדייז" במומבסה. משהגיעה קבוצת הישראלים למלון, אנשי החוליה הגיעו עם מכונית תופת, אחד מהמחבלים נכנס ללובי והפעיל את חגורת הנפץ שעל גופו בעוד ששאר חברי החוליה שחיכו בחוץ הגיעו עם מכונית תופת לכיוון המלון ופוצצו עצמם בכניסה.
המלון נשרף כולו וכתוצאה מכך נהרגו 15 איש, בהם שני ילדים ישראלים ואזרח ישראלי והשאר קנייתים, וכ-80 נפצעו, בהם 17 ישראלים.
למחרת הפיגוע הגיעה לקניה משלחת של חיל הרפואה והיחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), שהחזירה לישראל את הפצועים וההרוגים הישראלים.
תקיפת טיסה 582 של ארקיע
טיסה 582 של ארקיע (IZ582) המריאה מנמל התעופה מוי במומבסה ב-28 בנובמבר 2002 בשעה 07:30 לעבר נמל התעופה בן-גוריון. כדקה וחצי לאחר ההמראה נורו לעבר המטוס שני טילי כתף מדגם SA-7 והחטיאו את המטוס.
בתחילה שקלו בחברת "ארקיע" להורות לטייסים לנחות נחיתת חירום בניירובי או באדיס אבבה, אולם כיוון שלא היו סימנים לנזק שנגרם, הוחלט להמשיך בטיסה ישירה לישראל. בעת הנחיתה ליוו את המטוס מטוסי F-15 של חיל האוויר, והוא נחת בשלום בנמל התעופה בן-גוריון.
חקירה
לאחר התקרית התברר כי את ניסיון הפלת המטוס ואת הפיגוע במלון הישראלי "פארדייז", שאירע באותו יום ובו נהרגו שלושה ישראלים ו-13 קנייתים, ביצעו פעילי ארגון טרור אסלאמי המקורב לאל-קאעידה בשם אל "איתיחד אל איסלמיה". בשנת 2004 נעצרו שלושה בחשד שביצעו את הפיגועים.
הועלתה השערה שהסיבה לכישלון הפיגוע היא שכיסוי ראש הביות של הטיל לא הוסר, מה שגרם לטילים להחטיא.
כשבוע לאחר האירוע נמצאו שרידי אחד הטילים בכפר צ'יזרי, הטיל השני שלא התפוצץ נמצא בכפר נגינדו, כשני קילומטרים מצ'יזרי. בעקבות האירוע הופסקו טיסות מטוסים ישראליים לקניה.
הקנייתים הסתייעו לצורך החקירה באנשי מודיעין אמריקנים וישראליים שהצליחו לחשוף את פעילות המפגעים. רוב האחראיים והמבצעים של הפיגוע הכפול חוסלו או נתפסו על ידי האמריקנים וכוחות ביטחון נוספים במשך השנים.
מבצעים
פאזול עבדאללה מוחמד מפקד הפיגוע המשולב במומבסה, חוסל ב-2011 בידי חיילים סומלים. סאלח עלי סאלח נבהאן ששיגר טיל לעבר המטוס חוסל בסומליה ב-2009 על ידי הצי האמריקני. חברו לחוליה עיסא עת'מאן עיסא נעלם ב-2007. אבו טלהא אל סודני שסיפק את הטילים חוסל ב-2007 בסודאן בתקיפת מטוס אמריקני. עבדאללה אחמד עבדאללה המנהיג הרוחני של אל קאעידה בקרן אפריקה חוסל בטהראן ב-2020.
מניע
ההערכה היא כי מארגני המתקפות ביקשו להפחית דרמטית את פעילות ישראל ביבשת אפריקה. לשני הפיגועים בו זמנית הייתה השפעה ישירה על ענף התיירות בישראל. מלון פרדייז היה נכס בבעלות ישראלית על חוף הים, שהרבה נופשים ישראלים פקדו אותו.
בעקבות התקרית
בעקבות התקרית המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית (DHS) השקיעה במחקר ובפיתוח מערכות מתקדמות להגנה על מטוסים מפני טילים, ישראל פיתחה את מערכת ההגנה למטוסי נוסעים בשם מגן רקיע, וחברות תעופה ציידו חלק ממטוסי הנוסעים שלהן במערכות לשיבוש טילים.
בעקבות התקרית מדינות אירופה המליצו לאזרחיהם להימנע מלנסוע לקניה, וקניה נפגעה כלכלית עקב הפסקת התיירות בשנים שלאחר הפיגועים.
Org-mode
org-mode היא תוכנה ושפת סימון לעריכת מסמכים, תכנון והכנה לדפוס, אשר זמינה כהרחבה עבור עורך הטקסט החופשי GNU Emacs. התוכנה פותחה על ידי קרסטן דומיניק (Carsten Dominik) בשנת 2003.
היסטוריה
כמקובל בעולם התוכנה החופשית, במהלך השנים תרמו מפתחים רבים לשיפור והרחבת היכולות המקוריות של התוכנה, אשר במקור פותחה על ידי קרסטן לשימוש עצמי. מאז 2006 התוכנה מופצת כחלק מ-Emacs ומתוחזקת על ידי מפתחים אחרים, בתמיכת קהילת התוכנה החופשית.
בעקבות הפופולריות הרבה שלה, קובצי org החלו להיתמך במספר מערכות להכנת מסמכים לדפוס או לרשת האינטרנט ובתוכנות אחרות מלבד Emacs, המאפשרות תצוגה או מניפולציה מוגבלת של קבצים שנכתבו בשפת סימון זו.
מאפיינים
קבצים הנושאים את הסיומת org הם קובצי טקסט פשוטים בהם משולבות הוראות בשפת סימון מיוחדת לציון מתאר (לדוגמה, ראשי פרקים של מאמר או רשימת נושאים).
ההרחבה מיושמת כאוסף של פונקציות ייעודיות בשפת Emacs Lisp. באמצעות קיצורי מקשים ייעודיים ניתן לנווט ביעילות מרבית בתוך המסמך, להציג כותרות ברמות שונות, להסתיר או לחשוף חלקים של המסמך, לשנות רשימות תיוג ועוד.
על בסיס התמיכה הקיימת ב-Emacs, ניתן לכתוב קובצי org גם בעברית. ניתן להוסיף הוראות ליישור הטקסט לכיוון הרצוי על פי הצורך - הן לצורך תצוגה על גבי המסך, אבל גם בזמן הייצוא ייצוא לפורמטים אחרים.
תחביר הסימון הייחודי של org-mode נתמך כיום גם על ידי שירותי אירוח הקוד הפופולריים GitHub ו-GitLab.
ביצוע קוד ומחקר הדיר
מספר הרחבות ייחודיות נכתבו עבור Org-mode במהלך השנים, שהרחיבו את היכולות הבסיסיות שלה. org-babel (או פשוט "בבל") מאפשרת שילוב וביצוע קטעי קוד בטקסט וכך ניתן ליישם סגנונות אלטרנטיביים לפיתוח תוכנה, כמו בהשראת דונלד קנות'. התמיכה במחקר הדיר נסמכת אף היא על ״בבל״, ומספקת דרך לחזרה על חישובים באופן המבטיח תוצאות זהות - כפי שנדרש במחקר. "בבל" תומכת ביותר מ-70 שפות תכנות וסביבות ביצוע קוד.
ייצוא טקסט לפורמטים וסוגי מסמכים אחרים
אף שלא קיימות כיום תוכנות רבות התומכות באופן מלא בכל היכולות הטמונות בקובצי org, מדובר בשפת סימון פשוטה מאוד ולכן קל מאוד "לייצא" קבציים אלה לקבצים בפורמטים אחרים. ניתן למשל לייצא מסמך שנכתב בפורמט זה אל קובצי PDF, Office Open XML, docx, epub, או אפילו להמירם לשפות סימון אחרות, כמו Markdown, MediaWiki.
מאחר שמנגנון הייצוא המשולב ב-org-mode משוכלל ויעיל דיו, היא נפוצה מאוד בשימוש כתחליף קל משקל לשפת LaTeX. משתמשים המעדיפים לעשות זאת יכולים לכתוב קובצי org, בהם ניתן לשלב הוראות בסיסיות המיועדות לפענוח על ידי פרשני LaTeX, ובדרך זו להפיק מסמכי PDF ובהם הערות, מידע ביבליוגרפי, תמונות ועוד.
מאחר שתמיכה בשפת סימון זו כלולה כבר ב-Pandoc, ניתן למעשה לייצא קובצי org לכל הפורמטים הנתמכים על ידי Pandoc עצמה.
וריד הכסל החיצון
מהלך
וריד הכסל החיצון מהווה את המשכו של וריד הירך, ותחילתו במקום בו וריד הירך עובר תחת רצועת המפשעה. הוא עובר לאורך שולי עצם האגן ומתמזג עם וריד הכסל הפנימי מלפני מפרק העצה והכסל ליצירת וריד הכסל המשותף. וריד הכסל החיצון השמאלי נשאר תיכון לעורק הכסל החיצון לכל אורכו, בעוד וריד הכסל החיצון הימני נמצא תיכון לעורק, אך במהלכו מעלה הוא עובר מאחוריו.
וריד הכסל החיצון נחצה על ידי השופכן, ובעוד שאצל זכרים חוצה אותו צינור הזרע, אצל נקבות חוצים אותו הרצועה העגולה וכלי הדם השחלתיים.
לווריד הכסל החיצון עשוי להיות מסתם אחד, אך לרוב אין לו מסתמים.
משמעות קלינית
כמו עורק הכסל החיצון, הווריד משמש בהשתלת כליה.
א-שורוק (עיתון)
א-שורוק (בערבית: الشروق – "הזריחה"; בתעתיק מדויק: אלשרוק) הוא בין העיתונים הבולטים במצרים בשנים האחרונות, שהוקם בשנת 2009. העיתון יוצא באופן יום יומי, מופץ בכמה מדינות ערביות ומדבר בעיקר על פוליטיקה, אקטואליה וספורט.
העיתון הושק על ידי הוצאת הספרים דאר א-שורוק בפברואר 2009 על ידי מייסד ובעלי העיתון אבראהים אל-מועלם, שהוא גם הבעלים של העיתון המוכר א-תחריר. הוא פורסם כעיתון עצמאי על ידי "החברה המצרית להוצאה לאור בערבית ובאנגלית" והשתכן ברחוב מוחמד כאמל מורסי, גיזה. לאחר ההפיכה המצרית בשנת 2013 שהדיחה את הנשיא מוחמד מורסי, ההוצאה נסגרה ליומיים בעקבות לחץ ציבורי בתגובה למאמר שפרסם בלאל פאדל. המאמר עסק בהתערבותו של העיתונאי מוחמד חסיינין הייכל במרוץ לנשיאות, בו נבחר עבד אל-פתאח א-סיסי.
העיתון עוסק בתחומים שונים, חשובים יותר או פחות, ומתאים לקהל מגוון; מתפרסמות כתבות שעוסקות בסכסוך שהתרחש בין אלג'יריה למצרים במוקדמות מונדיאל 2010 ובסוגיות פוליטיות מורכבות וראיונות בלעדיים עם לוחמים איסלאמים קיצוניים. בסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר 2009 העיתון חשף מסמך שכותרתו "אל-בדיל אל-ת'לית' בין אל-אסתבדאד ואל-אסתסלאם" (האלטרנטיבה השלישית בין דספוטיזם לכניעה) שנכתב על ידי עבוד א-זומור וטארק א-זומור, שני פוליטיקאים איסלאמיסטים בכירים במערכת הפוליטית הצבאית של מצרים.
אמנם, הגרסה המודפסת של העיתון אינה בין עשרת העיתונים הנפוצים ביותר במצרים, אך תפוצת העיתון היא עצומה, ובשנת 2011 עמדה על 150,000 עותקים בכל יום. מאידך, גרסתה המקוונת של העיתון דורגה במקום השלישי בקרב העיתונים המקוונים הפופולריים ביותר במזרח התיכון בשנת 2012.
בין 2008 ל-2009 שימש האני שוכר-אללה כעורך הראשי של העיתון. החל משנת 2014 העורך הראשי הוא עמאד א-דין חוסיין.
בלוטת יותרת המוח הקדמית
בלוטת יותרת המוח הקדמית (שם מדעי: lobus anterior, נקראת גם אדנוהיפופיזה) היא החלק הקדמי של בלוטת יותרת המוח. בלוטת יותרת המוח הקדמית אחראית למספר תהליכים פיזיולוגיים חשובים ביניהם תהליכי דחק, גדילה, רבייה והנקה. ניתן לאבחן את תפקודה של הבלוטה ושל איברים שונים עליהם היא אחראית דרך בדיקות דם המודדות רמות הורמונים שונים שהיא מפרישה.
מבנה
הבלוטה הקדמית נחלקת לשלושה חלקים:
פעילות
ההורמונים המופרשים מבלוטת יותרת המוח הקדמית נחלקים להורמונים טרופים (Trophic) והורמונים טרופים (Tropic). הראשונים משפיעים על הצמיחה וההיפרפלזיה או היפרטרופיה של הרקמה אותם הם מגרים. השניים משפיעים ישירות על רקמות המטרה או גורמים לבלוטות אנדוקריניות אחרות לשחרר הורמונים.
פעילות מוגברת
פעילות מוגברת של בלוטת יותרת המוח הקדמית, היפרפיטויטריזם, הוא מצב בו הבלוטה מפרישה כמויות עודפות של הורמונים, דבר הנובע בדרך כלל מאדנומה בבלוטת יותרת המוח הקדמית. ישנם שלושה סוגים עיקריים של הפרעות בייצור הורמונלי בקטגוריה זו. אדנומה המפרישה כמויות גדולות של הורמון גדילה (GH), היוצרת מצב הנקרא אקרומגליה. פרולקטינומה, אדנומה הגורמת להפרשת כמויות גדולות של פרולקטין. הסוג השלישי הוא אדנומה המפרישה כמויות גדולות של ACTH שהפרשתו גוררת הפרשה מוגברת של קורטיזול הגורמת למחלת קושינג.
תת-פעילות
תת-פעילות של בלוטת יותרת המוח הקדמית, היפופיטויטריזם, הוא מצב בו קיימת ירידה בהפרשת ההורמונים של הבלוטה. מחסור בהפרשת הורמון גדילה בילדות, למשל, עלול לגרום לגמדות. אי ספיקת יותרת הכליה משנית עלולה להתפתח ממחסור בהפרשת ACTH שאחראי על הפרשת אדרנל מקליפת האדרנל. תת-פעילות עשויה להיגרם כתוצאה מפגיעה או הסרה של בלוטת יותרת המוח הקדמית בעקבות טראומה, סרטן וגורמים אחרים, מצב הנקרא תסמונת שיהאן.
הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל
הפקולטה להנדסת אווירונוטיקה וחלל של הטכניון בחיפה נוסדה בשנת 1954, והיא עוסקת בהכשרה של מהנדסי אווירונאוטיקה המתמחים בתחום התעופה והחלל. דקאן הפקולטה הוא פרופ' טל שימא.
היסטוריה
הפקולטה הוקמה בשנת 1954 כמחלקה להנדסה אווירנאוטית לאחר שפרופסור סידני גולדסטיין שכנע את נשיא הטכניון בזמנו יעקב דורי ואת ראש הממשלה דוד בן-גוריון בחשיבותה. הפקולטה התרחבה והתפתחה במהירות, במקביל להתפתחותם של התעשיות האווירונאוטיות בישראל. לאחר מלחמת ששת הימים התרחבה הפקולטה בעקבות הגדילה בהיקף הפעילויות בהנדסה אווירונאוטית בפיתוח ובייצור מערכות מוטסות בתעשייה האווירית, ברפאל, ובתעשיות הביטחוניות. עם תחילת הפיתוח והייצור של מטוסים תוצרת ישראל בתעשייה האווירית, גדל הביקוש למהנדסים אווירונאוטיים לצורך בביצוע מחקרים ופיתוחי תשתית רבים.
בשנת 2017, הפקולטה להנדסת אווירונוטיקה וחלל של הטכניון דורגה מקום 8 בעולם בדירוג שנגחאי.
מעבדות
בפקולטה מספר מעבדות המשמשות לצורכי לימוד ומחקר:
מיזם לוויין הטכניון
באמצע שנות ה-90 החלו סטודנטים בטכניון במאמץ פיתוח לוויין זעיר בהסתמך על טכנולוגיות חלל חדישות. הסטודנטים, בליווי אנשי הסגל, בנו לוויין שמשקלו 50 ק"ג ואשר צורך פחות מ-17 ואט. מרבית החומרה ללוויין נתרמה על ידי חברות ישראליות, שרצו לבחון רעיונות חדשים ופיתוחים מקוריים בסביבת חלל, על גבי לוויין. הרעיון, היוזמה והפיתוח היו של פרופסור גיורא שביב, פרופסור חיים אשד ומר משה שחר.
עלות הפיתוח של שני הלוויינים עמדה על כ-8 מיליון דולר. הלוויין הראשון שנבנה שוגר על גבי טיל רוסי במרץ 1995. השיגור נכשל והלוויין לא הצליח להגיע למסלול. הלוויין "טכסאט-2" שנבנה בעקבותיו שוגר בהצלחה ביולי 1998 ופעל במשך 11 שנים, עד 2010.
הלווין הוא פרי פיתוח של הטכניון, במסגרת מכון אשר לחקר החלל, בשיתוף עם המחלקה לפיזיקה, הפקולטה להנדסה אווירונאוטיקה וחלל, סוכנות החלל הישראלית, המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית ותעשיות חלל שונות בארץ, בראשן התעשייה האווירית לישראל. בתכנון הלוויין ובבניית מערכותיו השתתפו מספר מומחים וסטודנטים מהטכניון. הניסויים היו מהראשונים מסוגם בעולם.
פרופ' פנחס גורפיל מהפקולטה להנדסת אווירונוטיקה וחלל ומכון אשר לחקר החלל בטכניון מקדם מיזם לבניית 3 ננו לוויינים ניסויים בשם SAMSON, (משקל כל אחד כ6 ק"ג והם יבנו כתיבות בגודל 10X20X30 ס"מ). הלוויינים נועדו לבחון את היכולת לטוס במבנה משותף בגובה כ-600 ק"מ, לתמרן בחלל עם מנועים זעירים בטווח זמן ארוך ולבצע משימת גיאולוקציה (איתור). הננו לוויינים "סמסון" אלפא, ביתא וגאמא מיועדים לשיגור ב-2018 במשגר ההודי "PSLV".
יצחק גבאי
רבי יצחק גבאי (נפטר לא אחרי ה'ת' 1640) מחכמי אספי שבמרוקו וונציה שבאיטליה, עבד כדפס ב"דפוס ברגדין" בוונציה, וחיבר פירוש על המשנה בשם כף נחת. היה אבי שושלת של בעלי דפוס ששם משפחתם "כף נחת", על שם פירושו.
ביוגרפיה
רבי יצחק נולד במאה ה-16 לרבי שלמה גבאי, בנו של רבי חיים גבאי ממגורשי ספרד. התגורר בעיר אספי שבמרוקו. סביב ראש המאה ה-17 נסע לוונציה על מנת להדפיס בה פירוש קצר על המשנה, לשם כך עבד כפועל בבית הדפוס ברגדין שבוונציה. בשנת ה'שס"ט (1609) הדפיס את חיבורו "כף נחת" - פירוש על המשנה, פירוש שהתבסס בעיקר על פירושי רש"י והרמב"ם. מאז נדפס שם הפירוש בשנת ה'שע"ד (1614) בהגהת רבי יהודה אריה ממודנה שהוסיף פירוש למסכת אבות - עליה דילג רבי יצחק, וכן נדפס בשנת ה'שפ"ה (1625) ובשנת ה'ת' (1650) בהגהת מחותנו רבי אברהם חבר טוב ואז נזכר רבי יצחק בברכת המתים. בשנת ה'ת"ג (1653) נדפס שוב באמסטרדם ובשנת ה'ת"ד (1654) נדפס בקושטא. בהקדמה ציין רבי יצחק לשבח את בחירתו לסדר את פירושו על המשנה באותיות מרובעות, תופעה שלדבריו לא הייתה כמותה מעולם.
משפחתו
בנו רבי ידידיה, המכונה גם בשם "גבאי כף נחת" ולעיתים "כף נחת" בלבד – על שם חיבורו של אביו, נשא לאשה את בתו של רבי אברהם בן רבי שלמה חבר טוב. לימים היה בנדודים ובשובו ביקש אגרת המלצה מיהודה אריה ממודנה, כדי שיוכל לכסות את הוצאות הדרך. רכש את האותיות והתבניות מדפוס ברגדין בו עבד אביו, ובשנת ה'ת"י (1650) עבר לליבורנו וייסד בה בית דפוס שהיה הראשון במקום. הוא שלח את בנו רבי אברהם עם כלי דפוס ופועלים כדי להקים את בית הדפוס באיזמיר, ומשנת ה'תי"ז (1657) פעל שם בית דפוס למשך 18 שנה, כשבמקביל מפעיל בנו בית דפוס גם בקושטא. רבי ידידיה נפטר זקן בשנת ה'תל"א (1671).
היהודי הנצחי (תערוכה נאצית)
היהודי הנצחי (בגרמנית: Der ewige Jude) היה שמה של תערוכת אמנות מנוונת אנטישמית, שהציגו הנאצים בספרייה של המוזיאון הגרמני במינכן מה-8 בנובמבר 1937 עד ה-31 בינואר 1938.
התערוכה הייתה הגדולה בתערוכות האנטי־יהודיות בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ובפתיחתה ב-8 בנובמבר 1937, נשאו דברים יוליוס שטרייכר (עורך העיתון האנטישמי "דר שטירמר") ויוזף גבלס (שר התעמולה).
לרגל פתיחת התערוכה נוצרה חותמת דואר מיוחדת לכבוד האירוע: "תערוכת היהודי הנצחי". אחת הגרסאות כללה את הכיתוב "מינכן, בירת התנועה".
התערוכה משכה 412,300 מבקרים, מעל 5,000 מדי יום. התצוגות הדגישו ניסיונות לכאורה של יהודים לבולשביזציה של גרמניה, על ידי חשיפת יהודי "מזרחי" (אוסט יודה) - הלובש קפוטה ומחזיק במטבעות זהב בידו האחת ובשוט בידו השנייה. תחת זרועו מחזיק את מפת גרמניה ועליה חותמת של הפטיש והמגל. שמה של התערוכה, המופיע על גבי הכרזות, עוצב על ידי שימוש בגופן דמוי אותיות עבריות, ככל הנראה על בסיס הגופן דרוגולין.
דוח של SOPADE (הארגון הגולה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה), שנכתב מספר שבועות לאחר שהתערוכה נפתחה, הדגיש כי היא "השפיעה על המבקרים" ותיאר את חוויית הביקור בה: באולם הראשון מוצגים דגמים גדולים של איברי גוף יהודיים: "עיניים יהודיות..., האף היהודי, הפה היהודי, השפתיים". לאחר מכן מוצגים תצלומים ענקיים של פרצופים ומחוות גופניות "אופייניים לגזע", למשל של דמויות פוליטיות כגון לאון טרוצקי ושל כוכב הקולנוע הבינלאומי צ'ארלי צ'פלין (שבכלל לא היה יהודי), כאשר "הכל מוצג בדרך הדוחה ביותר". חדר אחר חדר, כולם היו מלאים בטקסטים (למשל קטעים ממגילת אסתר), קריקטורות, סיסמאות ותיאורים של "היהודים בפוליטיקה", "היהודים בתרבות", "היהודים בעסקים", ושל מטרות היהודים ושיטותיהם בתחומים אלה. "היהודים בקולנוע" הותיר רושם מיוחד. בחלק הזה הוצג סרט מסחרי רווי קיטש, שבסופו הופיע אלפרד רוזנברג (האידאולוג של המפלגה הנאצית) על המסך ואמר: "הזדעזעתם מן הסרט. אכן זהו סרט גרוע ביותר, אבל דווקא את הסרט הזה רצינו להראות לכם". מחבר הדוח הודה שיצא מן התערוכה תחת רושם עמוק.
מווינה עברה התערוכה לברלין מה-12 בנובמבר 1938 ועד ה-31 בינואר 1939, שם הוצגה באולם החשוב ביותר: הרייכסטאג. דוחות משטרה ציינו שהייתה עלייה בתחושות אנטישמיות במתאם ישיר, ובכמה מקרים אלימות נגד הקהילה היהודית בכל עיר שבה הוצגה התערוכה.
התערוכה הייתה הביטוי הקיצוני ביותר למאמץ הנאצי המתמשך לאסוף כל פיסת חומר "מרשיע" על היהודים.
דז'ה קלר
דֶז'ה קֶלֵר (בשם משפחתו המקור Keller, בהונגרית: Kellér Dezső; בודפשט, 1 בדצמבר 1905 – בודפשט, 24 בספטמבר 1986) היה סופר, הומוריסטן, דרמטורג, מַנְחֶה (של מופע קברט, תוכנית בידור וכדומה) יהודי-הונגרי זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול. אחיו הגדול היה אנדור קלר.
ביוגרפיה
דז'ה קלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם קלר ושל אידה דמטר (1879–1935).קלר נולד בבודפשט ברובע 7, שכונה צפופה וענייה שכונתה "שיקגו". הוא גדל בסביבה אוהבת עם אחיו הגדול, אנדור קלר. הבחור הצעיר החל את הקריירה שלו כעיתונאי, בעוד מופע הקברט הראשון שלו הוצג בשנת 1927. לאחר מכן כתב בקביעות סצנות, בדיחות, מערכונים וכדומה לתיאטראות שונים ולקברט קלארוס. ב-1931 החל לעבוד כדרמטורג בקברט הקומיקאים. הוא הנחה לראשונה תוכנית משלו בשנת 1933 בשם "הידד לטכנוקרטיה". בין השנים 1937 ו-1941 היה הכותב הקבוע של קברט סופרי הפודיום. כיהודי נאלץ להופיע לפרנסתו משנת 1941 בתיאטרון של או.מ.י.ק.ה., התיאטרון היחיד בו יכולים היו יהודים להופיע תחת השלטון הפשיסטי ההונגרי. לאחר השתלטות "מפלגת צלב החץ" בשנת 1944 נאלץ קלר להתגייס ל"שירות העבודה" בשל מוצאו היהודי (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), על אף היותו אומן ידוע.
ממאי 1945 ועד תחילת 1948, הפך למחבר ולמנחה של הקברט "פודיום" שהוקם זה מחדש. אחרי 1950 היו לקלר כמה פעמים מחלוקת לגבי הסצנות החופשיות והביקורתיות מדי בהופעותיו. אחיזתו הייחודית בווילון המסך של התיאטרון ביד שמאל בעת ההנחיה ודברי הקישור שלו הפכו לסימן ההיכר שלו. סגנונו היה קצת צובטני, קצת לעגני ובדברי הקישור שלו נגע לעיתים קרובות בבעיות פוליטיות וחברתיות חמורות ועדינות. האירוניה תמיד הסתתרה מאחורי המשפטים שלו, ובין השורות הסתיר יותר ממה שאמר. מאפיינים אלו יצרו את הפיקנטריה להנחיה ולדברי הקישור שלו. ה"קריאה בין-השורות" הייתה אופיינית לתקופה ההיא של הונגריה הסוציאליסטית, שבה לא ניתן היה לדבר בגלוי על בעיות ודאגות.
קלר יצר את המילה "מאסק" (maszek), שהיא ראשי תיבות או שילוב בהונגרית של שתי המילים "מגזר פרטי" (magán szektor) מגזר שכמעט נעלם במשטר הסוציאליסטי בשנות ה-50 של המאה ה-20 בהונגריה. המשפט שכתב באחד המערכונים, "אם אני אפתח את הפה, אם אני אתחיל לדבר ...", הפך למשל ולמוטו במערכון המפורסם (פומוצ'י נשאר - 1964) בביצועו של השחקן בלה שאלאמון. קלר נקבר בבית הקברות היהודי הגדול ברחוב קוזמה בבודפשט.
אריה סרטני
אריה סרטני (9 בספטמבר 1919 - 23 בנובמבר 2017) היה אמן זוכה פרס הרמן שטרוק לשנת 1959 וחבר קיבוץ מרחביה.
סרטני נולד בקוטנו שבמרכז פולין בשנת 1919 למשפחה דתית. בגיל 16 היגר לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. בהיותו בן 21 הצטרף לקיבוץ מרחביה בו חי ופעל 76 שנה. את הכשרתו כאמן רכש קודם להצטרפותו לקיבוץ אצל האמנים אהרון אבני ואביגדור סטימצקי. לאחר מכן יצא להכשרות קצרות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריס והכשרה שלישית בתחום ההדפס קיבל בפריס ב-1967.
החל מ-1949 הוצגו ציוריו בתערוכות בגלריות ובמוזיאונים בישראל כמו מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ומוזיאון הרצליה. הוא אף שימש בתפקיד מזכיר ארגון הציירים של הקיבוץ הארצי והצטרף לתערוכות שארגנו קבוצת העשרה. לבד מציור, התמחה ביצירת תבליטי בטון, כשבין השאר שיתף פעולה עם אדריכלים כמו מנחם באר וחיליק ערד במבני ציבור וזיכרון שתכננו, כמו גם במבני ציבור בקיבוצו. סרטני זכה בפרס הרמן שטרוק (1959) ובפרס עיריית ירושלים (1962).
לצד עבודתו כאמן יוצר, עבד סרטני לאורך כל חייו במפעל "פלסים" שבקיבוצו. במפעל המתמחה בייצור צנורות פלסטיק נמנה בין מייסדיו. כמו כן, שימש בתפקיד רכז הבניין ורבים מהמבנים ועבודות הפיתוח בקיבוצו נערכו ביוזמתו ותחת פיקוחו.
סרטני היה נשוי החל מ-1955 לאמירה סרטני ולהם שלושה ילדים.
רשימת משקלים בשיטה הסילבו-טונית
רשימת המשקלים בשיטה הסילבו-טונית. שיטה זו מקפידה, בנוסף על מספר ההברות, גם על סדר ההטעמות או ההדגשות, באופן שיוצר קצב אחיד. בכל שורה בשיר שכתוב לפי שיטה זו יש תבנית מסוימת של הטעמות (הקרויה רגל), החוזרת על עצמה מספר פעמים (לעיתים בתוספת של הברה לא-מוטעמת בתחילת השורה, או בהשמטת הברה לא-מוטעמת אחת או יותר בסוף השורה); משקל השיר נקבע לפי סוג הרגל שבשימוש ולפי מספר הרגליים בשורה.
אנדראה (זמרת בולגרייה)
תאודורה רומנובה אנדרייבה (נולדה ב-23 בינואר 1987), ידועה תחת שם הבמה אנדראה, היא זמרת פופ-פולק, במאית וידאו, שחקנית, ופזמונאית בולגרייה.
אנדראה הייתה בעבר חלק מהצמד "סהרה", יחד עם המפיק הרומני שהיה מועמד לפרס גראמי, קוסטי יוניצה. שירם "I wanna" משנת 2010 הגיע למקומות גבוהים במצעדים במגוון מדינות באירופה, אמריקה והמזרח התיכון.
ביוגרפיה
אנדראה נולדה ב-23 בינואר 1987 בעיר סופיה, בירת בולגריה, היא החלה לקחת שיעורים במוזיקה בגיל צעיר מדודתה, שהייתה זמרת אופרה.
בסוף 2010 פנתה אנדראה לקריירת סולו ונכנסה לשוק הרומני. בשנת 2012 חתמה בחברת התקליטים הרומנית רוטון מיוזיק. ב-2014 הוציאה שיר יחד עם אלק סנדר שתמך בקהילת הלהט"ב והתנגד לאפליה על בסיס העדפה מינית. היא זכתה לאזכור בטלוויזיה האמריקאית, ברשת CNN.
יוסף אלכסנדר זמלמן
הרב יוסף אכסנדר זמלמן (נולד בערך בין תר"ס לתר"ע, תחילת המאה ה-20-י"ז בניסן תש"ג, 22 באפריל 1943) היה ממנהיגי "צעירי אגודת ישראל" ומפעילי מרד גטו ורשה.
לפני השואה
נולד לרב יעקב יהודה לייב, ראב"ד דרובנין. נישא לבלהה ולאחר כשנתיים של לימוד תורה הוזמן לכהן כראב"ד פשדץ והוא כבן 20 בלבד. ביסס בעיירה את מוסדות החינוך התורניים לבנים ובנות. דאג לבני הנוער שלא ביקרו בבתי הכנסת וקרבם למסורת ברגישותו והקשבתו למצוקתם. פעל רבות לפתרון בעיות כשרות כדי לסייע לעניים. היה דרשן גדול ואהוב על הציבור בהליכותיו ומידותיו, ואף זכה לכבוד רב ממנהיגי העיר הגויים וראשי הכמורה.
היה חסידו של הרבי מגור, ר' אברהם מרדכי אלתר ונסע אליו פעמיים בשנה למשך כשבועיים. כתב חידושי תורה שאותם שלח גדולי התורה בפולין וגם פרסם מאמרים בעיתונים "מאמענט" ו"טאגבלאט" בשם העט "יוסלה", ומאמרו האחרון לפני השואה עסק בצער בעלי חיים.
הרב זמלמן היה ממנהיגי צעירי אגודת ישראל והשתתף בוועידותיה. השמיע דעתו בלא מורא בכל הנושאים השנויים במחלוקת. מצד אחד לחם ליישוב ארץ ישראל, ותרם כסף דרך הרבנית אף לקק"ל שהייתה ארגון חילוני, אך מצד שני לחם נגד הציונים החילוניים ובמתבוללים.
פנו אליו מקהילות גדולות להזמינו לכהן אצלם כרב, אך הוא סירב בגלל אהבתו לבני קהילתו.
בימי השואה
הנאצים נכנסו לפשדץ בראשית החצי השני של אלול תרצ"ט (ראשית ספטמבר 1939) ופעלו מיידית לפגוע ביהודים ומעל לכול להשפיל את רבם. הגרמנים הוציאו את הרב מבית הכנסת ביום הכיפורים, גילחו את זקנו ואילצוהו לנקות את הרחוב לעיני כולם באמצעות מריצה, כשהוא לבוש קיטל ועטוף בטלית. בליל שמיני עצרת (כ"ב בתשרי) ת"ש (4 באוקטובר 1939 בערב) הציתו הנאצים את בית הכנסת והאשימו בכך את היהודים כשהרב הוכרח לחתום שהיהודים ביצעו את המעשה, ובנוסף הוא היה צריך לשלם לגרמנים דמי כופר. היו יהודים שרצו להיכנס לבית הכנסת הבוער כדי להציל את ספרי התורה, אך הרב מנע מהם לעשות זאת. הוא אמר שאותיות ספר התורה יהיו פורחות באוויר גם אחרי שרפת ספרי התורה, לכן אסור להם לסכן את חייהם בשרפה באש והם חשובים יותר מכבוד ספרי התורה. בסיום השיחה עם הצעירים קרא להם הרב זמלמן להתנקם בצוררים. הרב אף פרסם מאמר בכתב העת "הצפירה" נגד הגרמנים ונאם נגד היטלר. דבריו הגיעו לידיעת הנאצים, והוא ברח למקום אחר בחורף תש"א (1941).
לאחר זמן מסוים בעיירה קטנה הגיע לגטו ורשה. היה פעיל במרד גטו ורשה במחתרת היהודית אצ"י (המחתרת היהודית שלצידה פעל אי"ל), והבריח מהצד ה"ארי" אקדחים ותחמושת שקיבל מפרטיזנים פולניים. באספה חשאית באחת הבונקרים נאם הרב וקרא לנקמה על השמדת הקהילות היהודיות והציע תוכנית למרד. הרב זמלמן המריץ את הצעירים להילחם וכן חתם יחד עם רבנים נוספים על כרוז הקורא להתנגד בכל מחיר למשלוחים לטרבלינקה. הרב התעמת עם חברי הבונד שרצו להשהות את פתיחת המרד עד שיקבלו אישור מהנהלת הבונד בלונדון. ערך את ליל הסדר במפקדת המרד ברחוב זמנהוף 21 ובו השתתף גם הרב ראובן הורוביץ שהיה במפקדה. בי"ז בניסן תש"ג (22 באפריל 1943) הוצת בונקר המפקדה שאז הייתה ברחוב מילה 18, ומתוכו יצאו כ-30 בחורי ישיבה נושאי נשק כשהרבנים זמלמן והורוביץ מצטרפים אליהם. לוחמי המרד ניהלו קרב עם הגרמנים מחצר בית ברחוב זמנהוף 44. שני הרבנים נפלו בקרב.
הרב גם עודד את משפחתו להתנגד לנאצים ושלח גלויות שבהן קרא לבני משפחתו להתנגד ולברוח. רוב משפחת הרב נספתה: רעייתו בלהה, שתי בנות, נחמה ואדל והבנים יהושע אלימלך, יואל נחמיה ובן הזקונים יעקב. שתי בנות שרדו: אסתר ברג וגלילית לאה פניני.
איה (סרט)
איה הוא סרט קצר ישראלי בבימוים של מיכל ברזיס ועודד בן נון שיצא לאקרנים בשנת 2012.
סרט זה הוקרן לראשונה בהקרנות מסחריות בקולנוע לב במהלך שנת 2012, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
תקציר העלילה
העלילה עוקבת אחרי איה (שרה אדלר), מנהלת חשבונות במשרד עורכי דין, הממתינה לאסוף מכר מנמל התעופה בן-גוריון. איה נענית לבקשתו של נהג מקצועי, הממתין לנוסע, המבקש ממנה להחזיק את השלט עם שמו של הנוסע למספר דקות, עד שובו. עקב כך היא מוצאת את עצמה מחזיקה שלט עם שמו של אדם זר בשם מר אוברבי - מבקר מוזיקה סקנדינבי (אולריך תומסן) שמגיע לישראל כדי לשפוט בתחרות רובינשטיין לפסנתר. אוברבי מגיע עוד לפני שהנהג שב וסובר כי איה, האוחזת בשלט ועליו שמו, היא הנהגת שנשלחה לאסוף אותו. מסיבה שאינה מוסברת מחליטה איה שלא לחשוף את הטעות אלא לקחת אותו ליעדו בירושלים. במהלך הנסיעה מתפתחת בין שני האנשים הזרים והשונים זה מזה אינטימיות מיוחדת.
אבו תור
אַבּוּ תוֹר (בערבית: أبو ثور או أبو طور; נקראת בערבית גם الثوري - א-ת'אוורי) היא שכונה מעורבת יהודית-ערבית בירושלים, מדרום לעיר העתיקה, כאשר חלקה היהודי של השכונה, הידוע גם בשם גִּבְעַת חֲנַנְיָה, נמצא במערבה. השכונה תחומה מצפון על ידי גיא בן הינום, ממערב על ידי דרך חברון ומתחם הרכבת, ומדרום על ידי נחל אצל, יער השלום וטיילת שרובר. השכונה שוכנת במרומי גבעת אבו תור, שגובהה 777 מ' מעל פני הים. מצפון נשקפים העיר העתיקה וחומותיה, הר הבית והר ציון, ממזרח נשקפים שכונת סילוואן ונופי מדבר יהודה, ומדרום ארמון הנציב ותלפיות מזרח.
בין השנים 1948–1967 הייתה השכונה חצויה על ידי "הקו העירוני" בין מערב ירושלים הישראלית למזרח ירושלים הירדנית, לאחר שהחלק העליון המערבי של השכונה נכבש על ידי ישראל במלחמת העצמאות ואילו החלק התחתון נכבש על ידי ממלכת ירדן. חלקה היהודי של השכונה הוא כיום שכונת יוקרה, ובה וילות ערביות לצד בתי דירות מודרניים הבנויים בסגנון שמשתלב באופי השכונה.
בשכונה מתגוררים נכון ל-2014 כ-18,000 תושבים.
אבו תור
השכונה נקראת בפי הערבים דֵיר אַבּוּ תוֹר (מנזר אבי השור), "אבו תורי" ו"א־תורי" ובפי היהודים אבו תור. לעיתים נקרא החלק היהודי "אבו תור היהודית" והחלק הערבי "אבו תור הערבית". כיום תושביו היהודים של חלקה הערבי של השכונה מכנים אותה בשם "קול התור", שם המרמז על ימות המשיח.
מסורת אחת, המסתמכת על דברי מֻגִ'יר א־דִּין בספרו מ־1495, מספרת שהשם אבו תור מציין את אַחְמַד אלְ־קֻדְסִיּ (הירושלמי) שלחם בשורות צבא צלאח א-דין ונהג לרכוב על גב שור. ב־1198, לאחר שהמוסלמים ניצחו בקרב קרני חיטין ולאות הערכה על אומץ לבו במערכה נגד הצלבנים, ניתנה לו הגבעה ומאז היא נקראת על שמו. לפי המסורת הוא נקבר במקום.
מסורת אסלאמית אחרת מספרת כי בזמן שצלאח א־דין צר על ירושלים הצלבנית וצפה מהגבעה באבו תור על הר הבית שבעיר הנצורה, התרברב השייח' שיהאב א־דין, אחד משרי צבאו שנלווה אליו, ואמר: "אכבוש את העיר בלא כל מאמץ רכוב על גב שור" (דהיינו, אפילו לא אזדקק לסוס), ומאז דבק בו ובמקום הכינוי "אבו תור".
שמות נוצריים
לפי אחת המסורות הנוצריות, שכונת אבו תור היא מקום "הר המועצה הרעה" (קרי, הסנהדרין) או "הר העצה הרעה", שבו שכן ביתו של הכהן הגדול כיפא, לפי המקום שבו קבע יוסף בן מתתיהו את קברו של הכהן הגדול חנניה, ובו קיימו הכהנים והזקנים את חקירתו הראשונה של ישו – "והאנשים אשר תפשו את ישוע הוליכֻהו אל־קַיָּפָא הכהן הגדול אשר נקהלו שם הסופרים והזקנים" (מתי כ"ו, 57).
גבעת חנניה
שמו הרשמי של החלק היהודי של שכונת אבו תור הוא שכונת "גבעת חנניה", אולם רוב תושבי השכונה כמעט ואינם משתמשים בשם זה. השם גבעת חנניה נקבע בשנת העשור למדינת ישראל, ביולי 1958, במסגרת קביעת שמות חדשים לשכונות ירושלים שנשאו עד אז שם ערבי או לועזי. השם מציין את חנניה בן נדבאי, הכהן הגדול בימי בית שני, שבית הקיץ שלו, על פי הערכות, ניצב בראש הגבעה שבשכונה. לפי יוספוס פלביוס חנניה אף קבור בגבעה זו, שכפי המשוער הוא בגיא בן הינום, למרגלות הגבעה. נכון להיום, הקבר עצמו עדיין לא זוהה.
שנים ראשונות
בראש הגבעה, בחלקה העליון של השכונה הנוכחית, הוקמה בשנות ה־80 של המאה ה-19 שכונת אבו תור הערבית. השכונה אכלסה ערבים אמידים שבקשו לצאת מבין החומות לאזור מרווח בקרבת העיר העתיקה, ורוב הבתים שנבנו היו גדולים ומפוארים. במקביל, בשנת 1887 הקימו יוסף נבון ביי ושני שותפיו, הבנקאי יוהנס פרוטיגר ושלום קונסטרום, על הגבעה גם שכונה יהודית שנקראה על שמו, בית יוסף. השכונה נבנתה כמיזם מסחרי, וזאת בניגוד לרבות מהשכונות הראשונות מחוץ לחומות, שלהן הייתה מטרה פילנתרופית. השכונה היהודית נתקלה בקשיים כבר מתחילת הקמתה, וחלק מבתי השכונה נמכר לערבים. אחרי מאורעות תרפ"ט (1929) ננטשה השכונה, היהודים לא שבו אליה ובבתיהם הנטושים התיישבו ערבים.
מלחמת העצמאות
זמן קצר אחרי החלטת החלוקה באו"ם, ובמהלך חודשיה הראשונים של מלחמת העצמאות, החלו ערביי אבו תור לירות לעבר שכונת ימין משה הסמוכה. מכוניות שנסעו על דרך חברון הותקפו על ידי תושבי השכונה, והגעה לשכונות היהודיות הדרומיות הפכה לקשה יותר.
במאי 1948, במסגרת מבצע קלשון לתפיסת שטחים לאחר סיום המנדט וצאת הבריטים, נכבש חלקה המערבי של השכונה בידי כוחות "ההגנה", לאחר שתושביה הערבים כבר נמלטו ממנה. כוחות "ההגנה", בפיקודו של חיים הלברייך-דניאלי, הגיעו מכיוון מחנה אלנבי שמדרום, ולחמו בעיקר נגד חיילים עיראקים. די מהר נשברו המגִנים והשכונה עברה לשליטת "ההגנה". בהמשך המלחמה נוצר בה קו חזית, כשכוחות "ההגנה" יושבים בחלק העליון של השכונה בבתים שתפסו, והערבים שנהדפו מהחלק העליון יושבים במורדותיה. בתום הלחימה הפעילה, משני צדי קו החזית שעבר בקו של צפון-דרום, נוצרו משלטים לשני הצדדים. בצד המערבי נבנו עמדות צה"ל על החלק השולט והגבוה של הגבעה, וממזרחן, בשטח נחות טופוגרפית, עמדות הלגיון הירדני. בין שני הצבאות היה שטח צר שהתמלא בהריסות ובגדרות תיל תלתליות (קונצרטינות). בהסכם הפסקת האש שהותווה על ידי משה דיין ועבדאללה א-תל בנובמבר 1948, עוד קודם להסכם שביתת הנשק, סימנו השניים בעפרונות צ'ינוגרף כל אחד את קו העמדות הקדמי שלו, והפער שנותר בין הקווים היה לשטח הפקר. הגבול חצה את השכונה בתוואי רחוב עשהאל, כאשר עמדות הירדנים והישראלים נמצאות בשני צדיו, מרחק עשרות מטרים. כך נוצר "הקו העירוני" שחצץ בין הצדדים משך 19 שנים. קווי הצ'יינוגרף אושררו בהסכמי שביתת הנשק ברודוס כ"קו שביתת הנשק 1949" והטביעו את חותמם על חייה העתידיים של השכונה.
תקופת ירושלים החצויה
תושבי השכונה הערבים שבחלק שבשליטת הלגיון הירדני חזרו לבתיהם, ולאחר מלחמת העצמאות יוּשב חלקה המערבי והעליון ביהודים, רובם עובדי מדינה ועולים חדשים. בצפון שכונת אבו תור הערבית נותרו בתים אחדים מהשכונה היהודית "בית יוסף".
במשך 19 שנות ירושלים המחולקת הייתה השכונה חצויה בין אבו תור הערבית שבשליטת ירדן לשכונה היהודית שבשטח ישראל, שמה של חלקה המערבי של השכונה הוא "גבעת חנניה". לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 ואיחוד העיר השתמשו יותר ויותר בשם הערבי של השכונה, ושם השכונה היהודי "גבעת חנניה" הלך ונעלם, מאחר שלא התעקשו עוד על קיומו.
שתי העמדות הישראליות שניצבו על קו הגבול באזור זה כונו "לולב" ו"אריה", כשמפקדת הפלוגה שכנה ב"בית נחמיה" שבמרומי הגבעה. העמדות הירדניות במורדות המזרחיים כונו: "לולב הירדנית", "בית המחלקה", "אריה הירדנית" ו"עמדת התריסים הצהובים". אף שגם בשכונה זו נרשמו במשך השנים מספר אירועי ירי, יחסית למקומות אחרים לאורך הקו העירוני המקום נחשב שקט. הדבר נבע בעיקר מהעליונות הטופוגרפית של העמדות הישראליות על פני אלו של הלגיון. בעקבות הקרבה הפיזית הרבה בין בתי האזרחים היהודים ובין בתי האזרחים הערבים, נוצרה במשך השנים גם קרבה אנושית משני צדי הגבול.
תקופת העיר המאוחדת
איחוד ירושלים הביא לפיתוח ניכר בכפר ושיפור משמעותי במצבם הכלכלי של תושביו, בשל הפיתוח העירוני הרב בשכונת גבעת חנניה. פיתוח השכונה היהודית הביא לבניית תשתיות בשכונה הערבית ולסלילת רחובות, ומרבית תושבי הכפר מצאו עבודה בשכונות היהודיות של העיר.
השכונה המשיכה להיות מעורבת, גם לאחר מלחמת ששת הימים, כשבאופן כללי הערבים יושבים בחלקה התחתון של השכונה והיהודים בחציה העליון, אך הגבול הולך ומטשטש. המוצבים הישראליים והירדניים סולקו, וסמטת הגבול הייתה עתה לרחוב עשהאל המפריד בין החלק הערבי והחלק היהודי של השכונה. אופי קביעת הגבול והאכלוס היהודי שבא בעקבותיו הביאו לרחובות מופרדים, שחלקם התחתון-המזרחי מיושב בערבים והעליון-המערבי מיושב ביהודים. בעברו המערבי של רחוב עשהאל עומדות וילות מטופחות של משפחות יהודיות המסתגרות מאחורי חומות אבן, ובמזרחו בתים ערביים אשר חלקם בנויים בבנייה ערבית לא סדורה.
השפעת תקופות האינתיפאדה
בתקופת האינתיפאדה החל מ־1987 החל מתח הולך וגובר בין היהודים לערבים בשכונה, כאשר חבלות ושרפת מכוניות של יהודים הפכו לדבר שבשגרה. המתח הגובר הביא לצמצום המגעים שבין יהודים לערבים, והשכונה נחשבה לשכונת 'תפר'. באזור רחוב עשהאל בנו היהודים שגרו בו חומות הגנה גבוהות מקומת אדם לבתיהם בצדם המזרחי, הגובל בחלקו הערבי של הרחוב. הרחוב וחומות האזור היהודי הוארו בלילות בפנסים רבי עוצמה, והמשמר האזרחי סייר לאורכו. בעבר היו תושביה הערבים של אבו תור נוהגים לקצר את דרכם ולחצות את האזור היהודי בדרכם לתחנות האוטובוס שברחוב דרך חברון ולמקומות עבודתם במערב העיר. כמו כן, חלק מהצעירים ובני הנוער הערבים שעברו באזור היהודי של השכונה נהג בוונדליזם כלפי רכוש תושבי השכונה היהודית ואף תקף מילולית את בנות השכונה. בחששם, הקימו התושבים של האזור היהודי שער ברזל בין רחובות עשהאל ועובד המונע מהערבים לעבור בחלקה היהודי של השכונה. לאחר הסכם אוסלו ב-1994 שבו החיים אט אט למסלולם, אך המתח שבין הקהילות עדיין קיים, ובמשך השנים סבלו התושבים היהודים ממקרים רבים של יידוי אבנים ובקבוקי תבערה.