cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
מלחמת איכרים בטרנסילבניה ובאזורים סמוכים בממלכת הונגריה
ביוני 1514 התחלקו האיכרים לכמה קבוצות וצעדו במספר כיוונים. בצגלד חנו, התארגנו והחליטו לנסח את יעדיהם ואת דרישותיהם. הם ההביעו זעם ו על התעצמות הדיכוי הפאודלי, מחו נגד מס המעשר, העבודות הכפויות הקבועות (הקורווה) ושאר החובות שנכפו עליהם על ידי בעלי האחוזות. הם שאפו לשוב לחירויות שנהנו מהן בעבר ושבוטלו בהדרגה על ידי האצולה. דוז'ה עצמו קרא להם לחסל את "האצולה המקוללת והכופרת באל". הושמעו קריאות לרציחת גובי המיסים והמוכסים. בדרכם הרסו המורדים את נקודות המכס ואת המסמכים שציינו את חובותיהם. כמה מראשי המורדים דרשו שלא לגעת בנכסי תושבי הערים. מול מעשי המורדים ציווה וויבוד טרנסילבניה יאנוש זאפויה "לתפוס ולעצור את כל אלו שקוראים לעצמם צבלנים".."הורה להעניש את כולם, לערוף את ראשיהם, לקלף את עורם בעודם חיים, לקלות אותם, להורגם ולחסלם בעינויים הנוראים ביותר". גם נשותיהם, זקניהם וטפם לא יצאו חיים מנקמת האצילים. עם זאת, מספר המורדים הלך וגדל.
מאור טיורי
2008
באליפות ישראל בריצת 10000 מטר שנערכה באפריל 2008 זכתה טיורי במדליית כסף בתוצאה של 36:21:20 דקות, אחרי סבטלנה בחמנד ממכבי השגים ראשון לציון (35:50:66 דקות) ולפני הלן וולפסון מרמת השרון (37:01:49 דקות). באליפות ישראל שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:44.04 דקות, אחרי הלן וולפסון (4:35.41 דקות) וסבטלנה בחמנד (4:38.29 דקות). באליפות ישראל בריצת 10 ק"מ כביש שנערכה בנובמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 37:52 דקות, לפני נילי אברמסקי (38:31 דקות) והלן וולפסון (39:07 דקות). היא זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר.
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
מלחמת איכרים בטרנסילבניה ובאזורים סמוכים בממלכת הונגריה
צבא איכרים בראשות הנזיר לרינץ מסארוש התקדם צפונה, צבא איכרים אחר בראשות גרגיי דוז'ה פנה דרומה והגוף המרכזי בפיקודו של ג'רג' דוז'ה עצמו התקדם בעמק הקריש הלבן (פהר קרש), אחר כך באזור העיר ארד והצטרפו אליו עוד איכרים הונגרים ורומנים. התגייסו לצידם גם כורי מלח, עניי הערים ונציגים של האצולה הקטנה.
מאור טיורי
2009
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2009 זכתה טיורי בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר ובריצת 10 קמ כביש ובשתי מדליות כסף בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר. בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:41.54 דקות, אחרי דועה סלימן-חטיב מישראל (4:39.68 דקות) ולפני מיגל אטיאס מישראל (4:47.40 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:19.21 דקות.
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
מלחמת איכרים בטרנסילבניה ובאזורים סמוכים בממלכת הונגריה
מתקפת האיכרים כוונה מעל הכל אל טמשוואר וצא'נאד (צ'נאד), מקומות המושב של הבישוף מיקלוש צ'אקי, המתנגד העיקרי לגיוסם ולחימושם של האיכרים לקראת מסע הצלב. המורדים כבשו מספר עיירות ומצודות על נהר מרוש (מורש). . ההתקוממות התפשטה על שטח גדול והתרחקות כוחות המורדים זה מזה עזרה לתבוסתם.
מאור טיורי
2010
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2010 זכתה טיורי בשתי מדליות זהב בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר ובשתי מדליות כסף בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
מלחמת איכרים בטרנסילבניה ובאזורים סמוכים בממלכת הונגריה
קמו נגדם כוחות צבאיים חזקים בפיקודם של וויבוד טרנסילבניה, יאנוש זאפויה, של הבישוף הקתולי של טרנסילבניה, פרנץ וארדאי, ושל אישטוואן ורבצי. המורדים כבשו את צ'נאד ואת נדלאק, שם לקחו בשבי את הבישוף מיקולש צ'אקי ורצחו אותו. ה"אישפאן" אישטוואן באטורי הצליח להימלט וקרא ליאנוש זאפויה לעזרה. ב-15 ביולי 1514 ניסו האיכרים לשווא לכבוש את מצודת טמשוואר, שבה מצאו מקלט רבים מהמגנאטים. דוז'ה נלקח בשבי. הוא עונה באכזריות ב-20 ביולי 1514, והוצא להורג בפומבי על ידי הושבתו על כיסא ברזל לוהט ועינויים נוספים. קבוצות מפוזרות של מורדים הצליחו להמשיך בהתנגדות עד לסתיו 1514. בדיכוי הסופי של מרד האיכרים לקח חלק גם צבא המלך. לפי הערכות מסוימות בדיכוי ההתקוממות נהרגו בסביבות 50,000 מורדים, חלקם הועלו על שיפוד או נתלו.
מאור טיורי
2011
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2011 זכתה טיורי במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:37.05 דקות, לפני אלי גולדפרב מהפועל אתלטי אורן השרון (4:38.28 דקות).
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
בטרנסקרפטיה
במרד השתתפו איכרים רוסינים, סלובקים ורומנים בשטחי טרנסקרפטיה של ימינו, ברוזנויות (מחוזות) ברזקה, אוגוצ'ה (כיום אוהוצ'ה באוקראינה), אונג (אונגוואר) (כיום באוקראינה) ומרמורש (כיום מחולק בין רומניה לאוקראינה). הם צרו על טירות האצילים במונקאץ', טירת ניאלאב באזור העיר קראיהאזה ובחוסט ושדדו אותם ורצחו אצילים. אחרי דיכוי המרד היישובים שמהם יצאו המורדים - מונקאץ', אונגוואר, חוסט, הכפר וישקובו שבאזור חוסט, נאג'סלש (כיום וינוהרדיב, בעבר סווליוש), טצ'ה (כיום טיאצ'יב), דובהה פולה שבאזור אונגוואר,, אוקנה סלטינה (כיום סולוטבינו)- הוכרזו יישובים מורדים והוטלו עליהם מיסים כבדים.
מאור טיורי
2013
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בשנת 2013 זכתה טיורי במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:03.80 דקות, אחרי לאה רוזנפלד (9:53.65 דקות) ולפני קטרין פירס (10:09.01 דקות) שתיהן מארצות הברית.
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
לקריאה נוספת
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו - תולדות הרומנים, כרך ד 2001)
מאור טיורי
שיאנית ישראל
בתחרות שנערכה בוולנאט, קליפורניה ב-17 באפריל 2015 קבעה טיורי בריצת 5000 מטר שיא ישראלי חדש של 16:08.83 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-13 של נילי אברמסקי (16:09.88 דקות).
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיימה טיורי פעמיים במקום שני בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 4:26.86 דקות ובריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 9:32.11 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי היא זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:28.07 דקות, לפני אזאוונט טקה ממכבי תל אביב (4:34.45 דקות) ורחל גיבריצאדיק מאתלטי הסימטה דרום תל אביב (4:38.62 דקות).
בחצי מרתון שנערך ב-28 בספטמבר 2015 בארצות הברית, קבעה טיורי שיא אישי של 1:15:23 שעות, ובכך הייתה לרצה השנייה הטובה בישראל במקצה זה, לאחר נילי אברמסקי.
2016
בתחרות שנערכה בסיאטל, קליפורניה ב-12 בפברואר 2016 קבעה טיורי בריצת 5000 מטר שיא ישראלי חדש של 16:07.77 דקות, שיפור לשיאה האישי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא סיימה במקום 90 בריצת המרתון בתוצאה של 2:47:27 שעות.
2018
באליפות ישראל בריצת 10,000 שנערכה בהדר יוסף ב-26 באפריל 2018 סיימה טיורי במקום השני, וקבעה שיא אישי חדש של 33:28.51 דקות שזוהי התוצאה התשיעית בטיבה של אתלטית ישראלית אי פעם.
2020
באליפות העולם בחצי מרתון, שנערכה בפולין בחודש אוקטובר 2020, סיימה טיורי במקום 53 בשיא אישי חדש של 1:12:27 שעות.
2021
במרתון צ'שייר עילית (Cheshire Elite) שנערך באנגליה ב-25 באפריל 2021 שיפרה טיורי את שיאה האישי וקבעה תוצאה של 2:29:03 שעות, שיפור של כ-13 דקות לשיאה משנת 2016 ובכך קבעה את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת טוקיו.
באולימפיאדת טוקיו 2020 שנערכה באוגוסט, סיימה טיורי את תחרות המרתון במקום ה-48 מתוך 88 בתוצאה של 2:37:52 שעות. בתחרות שררו תנאים לא פשוטים, עם טמפרטורה של כ-30 מעלות וכ-80 אחוזי לחות מה שהוביל לפרישה של 15 רצות. היא שיפרה את שיאה האישי בכ-10 דקות, ואת מיקומה העולמי ביותר מ-40 מקומות, לאחר שדורגה במקום ה-90 באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
פסלוני הומל
פסלוני הומל (באנגלית: Hummel figurines) הם סדרה של פסלוני חרסינה המבוססים על רישומיה של הנזירה מריה אינוקנטיה הומל.
היסטוריה
אומנות הרישום של מריה אינוקנטיה הומל החלה להופיע בשנות השלושים בגרמניה ובשוויץ, בעיקר ציורים פסטורליים של ילדים. המוציא לאור הגרמני ארס סאקרה היה מעורב בפופולריזציה המוקדמת של אמנותה בצורת גלויות. "כרטיסי האמנות" של הומל זכו לפופולריות בכל רחבי גרמניה, ומשכו את מבטו של פרנץ גובל, יצרן החרסינה. גובל רכש את הזכויות להפוך את הציורים של הומל לפסלונים, והפיק את הקבוצה הראשונה בשנת 1935. הפסלונים הוצגו ביריד הסחר בלייפציג, תערוכה אירופית גדולה לתעשייה. גובל היה ידוע בהצגת מוצרים חדשים שמשכו מפיצים אמריקאים. עד סוף שנת 1946 הפסלונים של הומל נמכרו באמריקה במרשל פילד ושות' בשיקגו ובקמעונאים אמריקאים אחרים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה גברה הפופולריות של פסלוני הומל כאשר חיילים אמריקאים שהוצבו במערב גרמניה החלו לשלוח את הפסלונים הביתה כמתנות. נוסטלגיה הקשורה לפסלונים ולארצות הברית הביאו לכך כי פסלוני הומל הפכו לפריט אספנות פופולרי.
ככל שהנסיעות לאירופה נעשו נפוצות יותר, הפסלונים, עם צורתם הפולקלוריסטית, נקנו לעיתים קרובות כמזכרות. שוק שחור תוסס בפסלוני הומל התפתח בשנות השבעים, ומחירי פסלוני הומל הרקיעו שחקים. היצע הפסלונים כולל פסלוני הומל, במהדורות מוגבלות מיוחדות, סדרת פסלונים הכוללת אלמנטים מקריסטל סברובסקי, סדרת התקווה שתורמת חלק מההכנסות לקרן הלאומית לסרטן השד,. מחירים קמעונאיים עבור פסלוני הומל נעים בין קצת יותר מ-$100 לפסלונים פשוטים ליותר מ-$1,000 עבור יצירות גדולות ומסובכות יותר. יש גם שוק יד שנייה פעיל לפסלונים.
ייצור פסלוני הומל על ידי גובל נעשה עד תחילת 2009. בעקבות פשיטת הרגל של המפעל ברודנטל בשנת 2013, צוות ניהול בינלאומי חדש השתלט על המפעל ויצור פסלוני הומל התחדש בשנת 2014. ייצור הפסלונים נמשך בגרמניה בשם Hummel Manufaktur GmbH. פסלוני הומל ממשיכים לייצר במפעל המקורי ברדנטל, גרמניה, שם הם יוצרו מאז 1935. הם עדיין נוצרו בפיקוח קפדני על מנזר סיסן, שם האחות מריה הומל חיה ועבדה.
בספטמבר 2017 גם חברה זו הכריזה על פשיטת רגל. ב־22 בדצמבר 2017 התפרסמה ידיעה כי ברנד פורטש, איש עסקים מקולמבך, התכוון לרכוש את Hummel Manufaktur. הרכישה הושלמה בינתיים. ברנד פורטש רוצה שהחברה תעבור תהליך של ארגון מחדש. הייצור השנתי של פסלונים יופחת מ־55,000 ל־20,000. יתר על כן, לא ייוצרו פסלונים קטנים מעשרה סנטימטרים או פחות מ-100 אירו.
מועדון אספנים
בשנת 1977 הוקם מועדון האספנים בארצות הברית. המועדון היה אמור להיות שירות מידע למספר ההולך וגדל של אספני הומל. בשנת 1989 המועדון התרחב לרחבי העולם ועדיין פועל. המועדון מציע מגוון של הטבות לחבריו, כולל מגזין רבעוני, פסלונים בלעדיים שנוצרו רק עבור חברים. יש כנסי מועדונים, תוכנית נסיעות אירופית והטבות אחרות. רשת מועדונים מקומית אורגנה בשנת 1978 והתפשטה ברחבי צפון אמריקה והעולם. חברי המועדון נפגשים באופן אישי כדי לחלוק ידע וחברות.
ספרים
ספרים ומדריכי מחירים רבים פורסמו על פסלוני הומל. חלק מהעבודות הללו תמכו באינטרס השוק המשני של ספקולנטים אספנים. קיים מדריך רשמי של מחירים למוצר: פסלונים וצלחות, מהדורה שנייה, מאת היידי אן פון רקלינגהאוזן הוא מדריך מחירים עדכני, שיצא לאור בשנת 2013.
ספר האמנות הנמכר ביותר על פסלוני הומל, הומל: "מדריך האספנים השלם" נכתב על ידי הסופר אריק ארמן, שערך ראיונות נרחבים עם בני משפחתה של מריה אינוקנטיה הומל וביקר בבית אבותיה במאסינג שבבוואריה. הסופר אריק ארמן ביקר גם במנזר סיסן בו חיה האחות הומל, וראיין את האחות רדגונדיס אספל, מנהלת המנזר. הוא ערך גם מחקר מקיף בארכיונים של המפעל ברודנטל, בוואריה. ראיין עובדים וגם מנהלי החברה, כולל וילהלם גובל עצמו. הפורמט הגדול של ספר האמנות המציג צילומי צבע בגודל טבעי של הפסלונים זכה להצלחה בקיץ 1976, כאשר פורסם בהנטינגטון, ניו יורק.
מוזיאונים
מוזיאון ברטה הומל בהומלהאוס נפתח ב-1994 בבית משפחת הומל במאסינג, גרמניה, מקום הולדתה של האמנית ברטה הומל, שלימים נודעה בשם האחות מריה אינוקנטיה. אחיינה של ברטה הומל, אלפרד הומל ובתו, ורוניקה, מנהלים את המוזיאון ובו האוסף הגדול ביותר של פסלוני הומל באירופה וכן ציוריה של ברטה הומל שהושלמו לפני שהצטרפה למנזר.
שובר שורות - דמויות
שובר שורות (באנגלית: Breaking Bad) היא סדרת דרמת פשע אמריקאית, אותה יצר והפיק וינס גיליגאן. הסדרה שודרה בשנים 2008–2013.
להלן רשימת שחקנים ודמויות שהופיעו בסדרה זו.
חלוקה מנהלית של ליטא
ליטא מחולקת, מעל רמת היישוב הבודד, למחוזות, רמת החלוקה המנהלית הראשונה, ולמחוזות משנה.
עד שנת 2010 הייתה גם לחלוקה למחוזות משמעות מנהלית שלטונית, ולכל מחוז היה מושל עצמאי. בעשור השני של המאה ה-21, רמת החלוקה הראשונה במדינה משמשת רק להגדרה טריטוריאלית וצרכים סטטיסטיים, והחלוקה המנהלית המשמעותית היא זו המוניציפלית: מחוזות המשנה והיישובים עצמם.
החלוקה המנהלית בתקופת הדוכסות הגדולה של ליטא
כינון אזורים מנהליים בליטא החל בתקופת הדוכסות הגדולה של ליטא במאה ה-18. ב-1795 קבעה קתרינה השנייה את חלוקת המחוזות ובירותיהן, והחלוקה המנהלית הרוסית נותרה ללא שינוי עד תום מלחמת העולם הראשונה.
בין מלחמות העולם
עם סיום המלחמה, ב-1918, הייתה ליטא למדינה עצמאית. ב-17 בדצמבר 1918 הוכרז על חלוקת ליטא לאזורים/מחוזות בשם "apskritys".
המחוזות הסובייטיים (1940–1950)
בשנת 1940 כבשה ברית המועצות את ליטא וחוללה רפורמה במערכת השלטונית והחלוקה המנהלית, חלוקת המחוזות נותרה זמנית על כנה, עד שנת 1950. אז בוטלו המחוזות ונוצרה חלוקה מנהלית מדרג נמוך יותר, למחוזות משנה (rajonas).
החלוקה המנהלית בליטא העצמאית המודרנית
רק בשנת 1994, ארבע שנים לאחר כינון ליטא העצמאית המודרנית, הוחזרה החלוקה המסורתית לעשר מחוזות תוך שימור שמות המחוזות, לעומת זאת חלוקת השטחים בין המחוזות נעשתה לפי שיקולי מנהלה, ולא השתמרה החלוקה המקורית שנהגה לפני מלחמת העולם השנייה, ולכן ישנם יישובים שהיו לפני המלחמה במחוז אחד, ובחלוקה החדשה נמצאים במחוז אחר.
ב-2010 בוטל הממשל העצמאי של מחוזות ליטא, והם משמשים רק להגדרה טריטוריאלית וצרכים סטטיסטיים.
מחוזות משנה של ליטא
ברמת החלוקה המנהלית השנייה מחולקת ליטא ל-60 מחוזות משנה, בשמם המקובל בליטא, "סאוויוואלדיבה" או ראיון. ישנן גם ערים בעלות חשיבות אזורית, המשמשות כערי הבירה של המחוזות (האפסקריטיס) ושוות במעמדן המנהלתי לזה של מחוזות המשנה.
Reflections (Care Enough)
הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך פסקול הסרט "כל מה שנוצץ". השיר יצא לאור ב-27 בספטמבר 2001, כסינגל השני מתוך הפסקול.
ב-17 באוקטובר 2008, הוציאה קארי את אלבום האוסף שלה The Ballads, בו נכלל השיר.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מריה קארי ופיליפ פייר והופק על ידי קארי, ג'ימי ג'אם וטרי לואיס. כמו כן, יצא הסינגל בפורמט של תקליטור. בין היתר, השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ.
אנדי גולדוורת'י
חייו
בנו של פ' אלין גולדוורת'י (1929–2001), פרופסור למתמטיקה שימושית באוניברסיטת לידס. אנדי גולדוורת'י נולד בצ'שייר וגדל בלידס, במערב יורקשייר, בבית שנמצא בשולי החגורה הירוקה, אזור טבעי ולא בנוי. מגיל 13 הוא עבד בחווה, ואת העבודה החזרתית שבחווה הוא השווה לחזרתיות ולקצב שבמלאכת הפיסול.
גולדוורת'י למד אמנות במכללה לאמנות ברדפורד (1974–1975) ובטכניון של פרסטון בלנקשייר (1975–1978) (כיום אוניברסיטת מרכז לנקשייר), שם קיבל תואר ראשון.
לאחר שעזב את המכללה, חי ביורקשייר, לנקשייר וקאמבריה. בשנת 1985, עבר לדמפרישייר בסקוטלנד, ושנה מאוחר יותר לפנפוט. בשנת 1993 הוא קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת ברדפורד וכיום הוא מרצה באוניברסיטת קורנל. בשנת 2001 צולם סרט תיעודי אודות גולדוורת'י ועבודתו בשם "נהרות וגאות" (Rivers and Tides) בבימויו של תומאס ריידלשימר.
סגנון אמנותי
גולדוורת'י נחשב בדרך כלל כמייסד הטכניקה המודרנית של איזון סלעים (Rock balancing).
בעבודותיו הארעיות הוא מרבה להשתמש בידיו החשופות, שיניו וכלים מאולתרים, אולם עבור פסלים קבועים שלו הוא משתמש גם בכלים ממוכנים. כמו "גג", "נהר אבן" ו"שביל באור ירח" (פטוורת', מערב סאסקס, 2002) ואת "אבני גיר" בדאונס דרום, ליד מערב דין, מערב סאסקס הוא השתמש גם במכונה.
הצילום ממלא תפקיד מכריע באמנות בשל ארעיותה. על פי גולדוורת'י "כל עבודה גדלה, נותרת, נרקבת - חלקים בלתי נפרד ממחזור החיים שלה שהתצלום מנציח ברגעי השיא, מסמן את הרגע שבו העבודה היא חיה בעוצמה מרבית."
גולדוורת'י יצר עבודה בשם "Drawn Stone" בהזמנת מוזיאון דה יאנג בסן פרנסיסקו אשר מתייחסת לרעידות האדמה התכופות וההשפעות שלהן. היצירה כללה סדק ענק במדרכה שהתפצל לסדקים קטנים יותר המשמשים כספסלים. הסדקים הקטנים נוצרו בפטיש, דבר שהוסיף מימד של חוסר ודאות בתהליך היצירה.
ליצירתו האחרונה הוא קרא חיי ההודים, ביצירה זו התייחס גולדוורת'י לילדה הודית בשם הילי.
חייו האישיים
גולדוורת'י התחתן בשנת 1982 עם ג'ודית גרגסון. יש להם 4 ילדים והם גרים בכפר פנפוט בדרום מערב סקוטלנד. כיום הוא חי שם עם בת זוגו טינה פיסק, היסטוריונית של האמנות אותה הכיר כשבאה לעבוד איתו מספר שנים אחרי שנפרד מאשתו.
פורשים כנף - אימוץ הנשרים והדורסים בישראל
פורשים כנף – אימוץ הנשרים והדורסים הוא מיזם שהחל בשנת 1996 בשיתוף בין חברת החשמל, רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע, במטרה להגן על אוכלוסיית הנשרים בישראל.
המיזם ייושם באמצעות פעולות מעשיות בשטח לצד פעילות חינוכית והסברתית, שנועדה לקרב את הציבור הרחב לנושא. הפרויקט התרחב והוא כולל גם עופות דורסים נוספים, חלקם נדירים ביותר, המצויים בסכנת הכחדה.
רקע היסטורי
לאורך השנים, העידה התמעטות אוכלוסיית הנשרים ברחבי הארץ על כך, שהנשרים מצויים בסכנת הכחדה, אלא אם יינקטו פעולות שונות להבטחת שרידותם ולאישוש אוכלוסייתם.
הנשרים נוהגים לקבוע את מושבותיהם בסביבה, בה הם יכולים לאתר את מזונם בטווח תעופה קטן ביותר. כיוון שבישראל ניזונים הנשרים בעיקר מפגרי בעלי־חיים במשקים חקלאיים, מתרכזים הנשרים בקרבת שטחי מרעה של בקר וצאן. בארץ, קיננו רוב הנשרים בצפון, בעיקר ברמת הגולן. במצוקי שמורת הטבע גמלא שנחשבה למושבת הקינון הגדולה ביותר, ומנו בתקופות טובות 30–60 זוגות מקננים ועוד כמה עשרות נשרים צעירים ומתבגרים. מושבות נוספות נמצאו בנחלים מיצר, רוקד, ירמוך, יהודיה ועורבים שבגולן, ובנחלים עמוד, דישון, חצור וסלע עכברה שבגליל. בדרום הארץ נמצאות מספר מושבות קינון במדבר יהודה, בעיקר בקניונים שליד ים המלח ובנגב.
באמצע שנות ה־90 אותרו רק כ־60 זוגות מקננים ברחבי הארץ.
ראשיתו של פרויקט "פורשים כנף – אימוץ הנשרים והדורסים" במחקר יישומי שערכה חברת החשמל בשיתוף ד"ר עפר בהט, עוד בשנת 1994, כדי לפתח אמצעי מיגון תיילי חשמל, שבהם נשנו מקרים של התחשמלות בעלי כנף גדולים. בצד ההגנה על העופות הדורסים, תכליתו של הפרויקט למזער את הנזקים שנגרמים לחברת החשמל ולמשק הלאומי בישראל עקב התחשמלות עופות גדולים על תיילי חשמל. מקרים אלה מסבים נזקים הן לחברת החשמל והן לציבור הלקוחות, שכן ניתוק הקווים פוגע באמינות אספקת החשמל ובטיב השירות ללקוח. המחקר בו החלה חברת החשמל כלל משדור ומעקב לווייני אחר הנשרים לצורך מיפוי מסלולי תעופתם, איתור תחומי פעילותם, הצלבת הנתונים עם דיווחים על הפרעות בקווי החשמל, למידה של אורחות חייהם של הנשרים וניסיון ליצור להם מרחבי מחייה טבעיים מוגנים. הטיפול בסוגיה תרם גם להעמקת המחקר בנושאים הקשורים לשימור אוכלוסיית העופות הדורסים בישראל. במסגרתו, הורחבו איסוף המידע ופיתוח שיטות למיגון קווי החשמל על ידי חברת החשמל. מאז תחילתו של הפרויקט, חברת החשמל מיגנה מאות עמודי חשמל באזורי המחיה והקינון של הדורסים, והיא ממשיכה למגן בהתאם להנחיות רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע, בתיאום מלא עימם. בכך גדלה אוכלוסיית הדורסים בישראל, והמאמצים לשמירה עליהם נמשכים.
הגורמים להתמעטות אוכלוסיית הנשרים
הסימנים שהעידו על ההחמרה הקיצונית במצבה של אוכלוסיית הנשרים היו בין השאר: התמעטות במספר הדגירות המסתיימות בהצלחה ועדויות מהשטח על "הזדקנות" אוכלוסיית הנשרים. ביטול כושר ההתחדשות העיד, כי מדובר באוכלוסייה העומדת על סף הכחדה. על כן, הוקמו בין היתר גרעיני רבייה גם בחי בר בכרמל ובנגב וכן הובאו נשרים מחוץ לארץ שתרמו אף הם להגדלת אוכלוסיית הנשרים בישראל.
הסיבות להתמעטות הנשרים הן מגוונות. העיקריות שבהן:
היעדים המרכזיים של הפרויקט
חברת החשמל, רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע - הרחיבו בשנת 1999 את הפרויקט לטיפול בכל מיני העופות והדורסים בישראל, במטרה להשיג את היעדים הבאים:
הפעולות המרכזיות
לצורך השגת יעדים אלה בוצעו הפעולות הבאות:
לקריאה נוספת
גלילה רון פדר, פורשים כנף עם הנשרים, סיירת מדע 5, הוצאת מודן 2006
Til Death
Til Death (בעברית: עד המוות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית וינטר גורדון, מתוך אלבום הבכורה שלה, With the Music I Die. השיר יצא לאור ב-15 באפריל 2011, על ידי חברת התקליטים ביט ביט רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הדאנס האוסטרלי.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-600 אלף השמעות.
וידאו קליפ
עבור השיר צולמו שני וידאו קליפים; האחד עבור גרסתו המקורית של השיר, בעוד השני יצא עבור גרסת הרמיקס שלו שנעשתה על ידי פארק דנזל. הקליפ מציג את וינטר ואת החברים שלה כשהם מתים, תוך שבמהלכו ניתן לראותם כשהם קמים לתחייה והמוזיקה מתנגנת.
הנס גאורג קלמאייר
ביוגרפיה
קלמאייר למד משפטים באוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת מרבורג ובאוניברסיטת מינכן. בשנת 1923, כחבר ברייכסווהר לקח חלק בניסיון הפוטש במרתף הבירה של היטלר. לאחר מכן, החל לעבוד כעורך דין באוסנבריק וזכה למוניטין מעולה.
בשנת 1933, רישיונו לעסוק בעריכת דין נפסל מאחר שהחל להתעניין ולהתקרב לעבר קומוניזם. עשרה חודשים לאחר כך רישיונו הוחזר לו. היה חבר בארגון עורכי הדין הגרמנים הנציונל-סוציאליסטים, אך לא חבר במפלגה הנאצית.
בשנת 1940 קלמאייר שירת כחייל בוורמאכט והשתתף בפלישה הגרמנית להולנד. בשנת 1941 היה אחראי על כל המחוזות הכבושים בהולנד בתור ניצב. בהיותו מוצב בתפקיד בהולנד מונה לאחראי על מנהל הפנים בהאג, שהיה אחראי על המחלקה ליהודים, וכך תייג יהודים כיהודים-למחצה ואף כלא-יהודים.
שלא כמו המדיניות שהונהגה בגרמניה, היהודים בהולנד יכלו לערער על קביעתם כיהודים-מלאים ולשנות את שיוכם הגזעי ליהודים-למחצה, רבע-יהודים או אף לארים מלאים. קלמאייר תיאר במילותיו שלו כיצד עשה שימוש בתפקידו: "כדי לבנות סירת הצלה". הוא אישר מסמכים מזויפים בהם נטען שאדם כזה או אחר הוא ארי או חצי יהודי. הוא אף סייע ליהודים לזייף את המסמכים ונתן עצות בנוגע לטיעונים שייפסקו לטובתם. על אף החשש לחייו מידי המשטר הנאצי הוא המשיך בפועלו לאורך כל המלחמה.
על פי טענתו ומסמכים שהגיש, כ-5,700 יהודים תויגו כיהודים למחצה הודות לפועלו של קלמאייר, ומהם לפחות 3,700 איש ניצלו מוות ודאי על ידי גירוש למחנות השמדה. היתר, 2,000 יהודים שנרשמו כיהודים למחצה נשלחו למחנות המוות וחלקו את גורלם של 140,000 מיהודי הולנד - שליחה מיידית למחנות המוות. על פי מחקר חדש, כ-60 אחוזים מהבקשות שהגיש כמסמכים אותנטיים היו פיקטיביות. כיום עלו טענות כי פעילותו אינה בגדר סיוע מכיוון ששילח אלפים למוות כמו יתר המשמשים בתפקיד וגם אם מנע שליחה של כמה מאות להשמדה, הרי ששילח אלפים רבים למוות, כשבעים וחמישה אחוזים מהם מצאו את מותם ברכבות המסע בדרך להשמדה.
יוהאנס ראו תיאר את קלמאייר במילים: "קלמאייר הצטרף לרמי הדרג שסייעו להצלה, אך גם לאלו שהיו אשמים בעזרה לעוולות הלא מוצדקות של המשטר". פועלו להצלת יהודים בשואה כמעט שנשכח עד שקמה תנועה שדיברה בכבודו בשנות השמונים. ב-4 במרץ 1992, מוסד יד ושם הכיר בקלמאייר כחסיד אומות העולם. ב-2 בינואר 1995 העיר אוסנבריק ערכה טקס לכבודו ובו נכחו בנו, ד"ר פטר קלמאייר ושגריר ישראל אבי פרימור.
בשנת 2020 העידה ניצולת השואה "פמה פלישמן" במסגרת הסרט התיעודי "התעלומה של פמה", כי קלמאייר היה אחראי לשליחתה למחנה ההשמדה אושוויץ.
חומרי ריח
חומרי ריח (באנגלית: Aroma compounds) הם תרכובות כימיות בעלות ריח. רוב חומרי הריח הידועים הן תרכובות אורגניות קטנות עם מסה מולקולרית של עד 300 גרם למול.
חומרי הריח עשויים להיווצר באופן טבעי על ידי אורגניזמים שונים (צמחים, בעלי חיים, פטריות וחיידקיים), והם עשויים להתקבל באופן מלאכותי (סינתטי) או מלאכותי-למחצה (חצי סינתטי) בתהליכי ייצור המבוססים על עקרונות של הכימיה האורגנית.
חלק מחומרי הריח עשויים להיות נעימים לאדם, וחלקם עשויים להיות מצחינים ומעוררי בחילה.
שימושים
חומרי ריח מוספים למכלי גז בישול לצורך זיהוי בעת דליפה (כגון מתאנתיול).
חומרי ריח מצחינים
תרכובות אורגניות המבוססות על חנקן, גופרית וזרחן עשויות להיות בעלות ריח רע מאוד ואף להוות סכנה של ממש במקרה של שאיפה. תרכובות האורגנו-גופרית בעלות הריח הרע, הן אלו שבהן הגופרית נמצאת במצב חמצון נמוך, כגון תיולים (תרכובות המקבילות לכהלים - אלא שבהן אטום גופרית מחליף את אטום החמצן), הן בעלות ריח מבחיל של ביצים רקובות, מזון מקולקל וגומי שרוף. לעומתן, התרכובות המבוססות על חנקן, עשויות להיות בעלות ריח רע של דגים מקולקלים (פירידין) או בשר רקוב. יש קבוצה פונקציונלית אורגנו-חנקנית נוספת בשם איזוציאניד ולתרכובות שלה ריחות מבחילים
אילונה קולוניץ
אילונה קולוניץ' (בהונגרית: Kolonits Ilona; 17 במרץ 1922, בודפשט – 2 באוגוסט 2002, בודפשט) הייתה במאית סרטים דוקומנטריים הונגרית ועיתונאית בינלאומית. היא הייתה אחת מכתבות המלחמה הראשונות וכן מבמאיות הקולנוע ההונגריות הראשונות. סרטיה היו ידועים בסגנונם העדין והלירי ובאופן טיפולם הרגיש באירועים היסטוריים, כמו גם בחייהם של אנשים רגילים. קולוניץ קיבלה מספר פרסים ומועמדויות לאורך הקריירה, כולל בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים בפריז, מוסקבה, אוברהאוזן, קורטינה ד'אמפצו, ברלין, לייפציג, מקסיקו סיטי ובודפשט. אילונה קולוניץ' זכתה בתואר חסידת אומות העולם ובתואר כבוד הונגרי על הצלת חייהם של רבים במהלך מלחמת העולם השנייה, בהם יהודים.
ביוגרפיה
אביה של קולוניץ', פרנץ, ואמה, פאולינה לבית הולקה (Holka), היו פעילים הומניטריים שהשתתפו בתנועת ההתנגדות ההונגרית האנטי-פשיסטית במלחמת העולם השנייה. אילונה הצילה מעל 40 ילדים מגטו בודפשט, ילדים שנועדו לגירוש ולהשמדה במחנות ההשמדה הנאציים. בני משפחת קולוניץ הגנו על יהודים רבים וכן על אנשי רוח הונגרים בביתם בכפר ובבוטיק האופנה שלהם בבודפשט וכך הצילו אותם מרצח על ידי הפשיסטים בהונגריה או מגירוש למחנות המוות. אילונה ואחותה הבכורה מרגיט הצילו ילדים יהודים שהוריהם היו אסירים בגטאות ובבתי סוהר ונועדו לגירוש. בין השאר הצילו בני משפחת קולוניץ את היתומה ארז'בט גראי, לימים תאורטיקנית קולנוע ידועה ועורכת עיתון הקולנוע ההונגרי Filmkultura. ב-1944 גורש אביה של אילונה, פרנץ קולוניץ', למחנה הריכוז בוכנוולד, עקב פעילויותיו האנטי-פשיסטיות, עם חברים מובילים נוספים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה. הוא השתתף בארגון תנועת ההתנגדות בבוכנוואלד.
קולוניץ' השתתפה בהעברת מסרים ובשליחויות מטעם המחתרות שפעלו בחלקים שונים של בודפשט. במהלך המצור על בודפשט הייתה מנותקת ממשפחתה, בצד השני של העיר, מעבר לדנובה. היא הייתה במרתף במשך מספר שבועות ללא מזון ועם מעט מאוד מים. היא כתבה מכתב פרידה למשפחתה אבל ניצלה כשהגרמנים נסוגו מבודפשט עם הגעת החזית האוקראינית השלישית והחזית האוקראינית השנייה של הצבא האדום. היא הייתה עדה לרדיפות הפשיסטים ההונגרים ופשעי המלחמה הנאציים נגד מיעוטים ולקרבות רחוב בבודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה. חוויותיה השפיעו על פעילותה העתידית בתחום ההומניטרי ועל מחויבותה לשלום עולמי.
בצעירותה היו קולוניץ' ואחיותיה ספורטאיות. בתנועה האנטי-פשיסטית התיידדה עם צעירים אינטלקטואלים, סופרים, אמנים ומשוררים הונגרים רבים, כולל המשורר אטילה יוז'ף והייתה חברה במועדון האינטלקטואלי והאמנותי Fészek בבודפשט. אחרי המלחמה למדה באקדמיה לדרמה וקולנוע בבודפשט. ב-1953 סיימה דוקטורט בסרטי תעודה וקולנוע. בשנת 1954 הפכה לאחת הנשים הראשונות שנבחרו לאקדמיה ההונגרית למדעים, לצד ארז'בת גראי ואיווט בירו .
קולוניץ' הקדישה את חייה לפעילותה ההומניטרית, לבימוי סרטים תיעודיים ולפעילות ככתבת בינלאומית. היא הייתה פציפיסטית, פעילה לצדק חברתי ונגד עונש המוות, ותומכת במיעוטים מדוכאים. קולוניץ הייתה חברתו של אטילה יוז'ף והושפעה מערכיו.
אפרה של קולוניץ' טמון לצד אפר הוריה בפנתיאון ההיסטורי של בית הקברות פרקשרטי  בבודפשט.
קריירה
בין 1951 ו-1989 הועסקה קולוניץ' בתור במאית קולנוע ב"מאפילם", אולפני קולנוע בבודפשט, ומאוחר יותר באולפני קולנוע תיעודי הונגרי. בניגוד לבמאיות הונגריות אחרות בנות דורה, בהן מרתה מז'רוס  ואילונה קטקיץ' (Katkics) שהפיקו סרטים עלילתיים, קולוניץ נשארה במאית סרטים דוקומנטריים.
קולוניץ' הפיקה מעל 500 ידיעות חדשותיות וביימה מעל מאה סרטים תיעודיים, סרטי מדע פופולרי וסרטי ספורט, מתוכם 17 קיבלו פרסים בינלאומיים ושישה - פרסים לאומיים הונגריים. היא צילמה ותיעדה סכסוכים מזוינים במזרח התיכון וכן את המזרח הרחוק בשנות ה-1960 וה-1970, קיבלה משימות שנדחו על ידי עמיתיה, בגלל הסכנות הכרוכות בהן, וסיכנה את חייה על מנת להביא חדשות לציבור. רבים מסרטיה הוקדשו לקידום השלום ולתיאור קבוצות מיעוטים, נשים וילדים שחייהם נפגעו עקב המלחמות באזוריהן. אחד מהסרטים הבולטים מבחינה קולנועית שיצרה היה הסרט הקצר ארואיקה (Eroica, 1975), שתיאר את השפעת מלחמת וייטנאם על חייהם של נשים וילדים וייטנאמים.
כמו כן יצרה קולוניץ' את הסרט השנוי במחלוקת כמו שזה קרה (1957), סרט תיעודי המתאר את אירועי התקוממות 1956 בהונגריה. הסרט נערך מדברי מרואיינים שקולוניץ עצמה צילמה ברחובות בודפשט, בתקופה בה לא היו דוקומנטריסטים הונגרים שהיו מוכנים להסתכן בגביית ראיונות בשטח בעת עימות מזוין. מחלוקת פוליטית סביב הסרט, הנוגעת לפרשנות אירועים באמצעות עריכה, האפילה על מורשתה הקולנועית של קולוניץ.
בשנת 1955 החלה ליצור סדרה דוקומנטרית בת עשרות שנים בנושא יום הולדת, שעקבה אחר חייהן של נשים שנפגשות כל שנה בפגישת מחזור, וכך שיקפה תמונת מצב של דור הונגרי שלם באופן נשי ואישי. סרטה הדוקומנטרי "תודה על החמר" (Köszöntöm az agyagot, 1976) הוא מחווה לאמנות ולמיומנות של הפסל ההונגרי מרגיט קובאץ'. בסרטה מ-1988 אתה אוהב סוסים, לא? התייחסה קולוניץ לזכויות בעלי חיים. סרטה בודפשט הוא מחווה לירית לעיר הולדתה. סרטיה שמורים בארכיון הסרטים הדיגיטלי של המכון ההונגרי הלאומי לסרטים.
הנצחה
לקולוניץ', לאמה, פאולינה קולוניץ' לבית הולקה (Holka), ולשתי אחיותיה, מרגיט ופאולה, הוענק אות חסידי אומות העולם לאחר מותן, בשנת 2007.
שערוריית תמונת קרי-פונדה
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004, פורסמה תמונה שמטרתה הייתה להראות את ג'ון קרי וג'יין פונדה מופיעים יחד בעצרת מחאה נגד מלחמת וייטנאם. התברר שהתמונה זויפה ממניעים פוליטיים (התצלום האותנטי הידוע היחיד שבו קרי ופונדה מופיעים יחד צולם על ידי לייף סקוגפורס (Leif Skoogfors) בעצרת בוואלי פורג' (Valley Forge) שבפנסילבניה בשנת 1970).
התמונה היא למעשה שילוב של שני תצלומים שונים: באחד צולם קרי ב-13 ביוני 1971 בעצרת אנטי-מלחמתית במינאולה שבמדינת ניו יורק, ובשני צולמה ג'יין פונדה באוגוסט 1972 נואמת בעצרת במיאמי ביץ' שבפלורידה. שני התצלומים אוחדו לתמונה אחת, שעברה לאחר מכן עיבוד נוסף כדי שתיראה כאילו נלקחה מגזיר של עיתון ישן. הוסף גם כיתוב שבו נאמר שהשחקנית ופעילת השלום ג'יין פונדה נאמה בפני קהל של ותיקי מלחמת וייטנאם כפעילת שלום, כשוותיק מלחמת וייטנאם ג'ון קרי לשמאלה, מאזין לנאומה ומתכונן להיות הנואם הבא אחריה באותו נושא, אף על פי שפונדה לא נכחה כאשר קרי נשא את נאומו. התמונה הוצגה כתמונה של סוכנות הידיעות AP.
כלי התקשורת המשפיע ביותר שפרסם את התמונה המזויפת היה העיתון "הניו יורק טיימס", שהביא את התמונה בידיעה של שריל גיי סטולברג ב-13 בפברואר 2004. התמונה עוררה עניין גם באתרי אינטרנט רבים. מתנגדי קרי מהאגף הימני של המפה הפוליטית טענו שהתצלום המקורי של קרי מ-1971 הוא התמונה המזויפת, בעוד התמונה שבה שולבו שני התצלומים היא התמונה האמיתית, אף על פי שבעל זכויות היוצרים על התצלום המקורי של קרי, קן לייט, מחזיק בתשלילים המקוריים.
קן לייט, בעל זכויות היוצרים על התצלום המקורי של קרי, שנשאל מהם הלקחים שניתן ללמוד מהסיפור, השיב: לדברי לייט, זהו האתגר בעידן הדיגיטלי החדש. הוא הביע תקווה שבשלב כלשהו ימציא מדען מחשב חכם פתרון, סוג של הצפנה בקובץ הדיגיטלי שתמנע את העברתו ללא אישור.
בשנת 2005 הצליח קן לייט לאתר את היוצר של התמונה המזויפת, ריצ'רד טיילור, ותבע אותו בבית המשפט הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק בגין הפרת זכויות יוצרים. לייט תבע פיצויים בסך 200,000 דולר על הנזקים שנגרמו לו, בתוספת שכר טרחת עורך דין. התביעה נדחתה מטעמים טכניים של תחום השיפוט. בית המשפט לערעורים אישר את הפסיקה של בית המשפט המחוזי.
שיר זוארץ
שיר זוארץ (נולדה ב-23 במאי 2000) היא זמרת-יוצרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בפתח תקווה ולה אחות תאומה ושני אחים קטנים. אביה הוא איש העסקים משה "שינו" זוארץ.
בשנת 2017 הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "סתם ככה".
לאחר מכן יצא השיר "ילד" שזכה לצפיות רבות ביוטיוב. באותה שנה הוציאה את השיר "רק שנינו" שגם כן נהיה ללהיט.
בשנת 2019 יצא השיר "לנשום" שכתבה והלחינה לצד תמיר חיטמן.
בשנת 2020 הוציאה את השיר "כמה שאוהב". כן שיחקה בעונה השלישית והאחרונה של סדרת הנוער "התחנה" בערוץ KIDZ בתפקיד אלה, אחותו החורגת של נימי.
באותה שנה החלה לשחק גם בסדרת הנוער "זיגי" בערוץ TeenNick בתפקיד תמוז ושרה בו את שיר הנושא "או ש" ביחד עם שירה לוי. בנוסף, השתתפה לראשונה במופע הפסטיגל עם אותו התפקיד לצד חבריה לסדרה עומר חזן, שירה לוי, קווין רובין, אמיתי הרמן ואנה זק.
סטיבן ביגן
ביוגרפיה
ביגן נולד בדטרויט שבמישיגן. בשנת 1984 השלים באוניברסיטת מישיגן לימודי תואר ראשון ברוסית ובמדע המדינה, ובשנים 1992–1994 היה המנהל המקומי של המכון הרפובליקני הבין-לאומי במוסקבה, עיר הבירה של רוסיה. בנוסף היה ביגן חבר במועצת המנהלים של קרן ארצות הברית–רוסיה (U.S. Russia Foundation) כמו גם בגופים נוספים, בהם ללימודים פוליטיים במוסקבה; מועצת העסקים של ארצות הברית–רוסיה; הלשכה הלאומית למחקר אסיה; מועצת העסקים של ארצות הברית ואיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה ובמלכ"ר הממשלתי "פרידום האוס". בראשית דרכו המקצועית היה יועץ לענייני ביטחון לאומי עבור הסנאטור ביל פריסט מטנסי.
במהלך שירותו הציבורי מילא ביגן שורה של תפקידים בסוכנויות ממשלתיות בממשלה הפדרלית של ארצות הברית. בין תפקידים אלה ניתן למנות את המזכיר המבצעי של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית תחת היועצת לביטחון לאומי קונדוליזה רייס בממשל ג'ורג' ווקר בוש. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 היה יועץ לענייני מדיניות חוץ עבור מושלת אלסקה שרה פיילין, מועמדת המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית.
ב-1 במרץ 2018 דווח כי ביגן הוא מועמד מוביל להחלפת היועץ לביטחון לאומי בממשלו של דונלד טראמפ, הנרי מקמסטר. למרות זאת, ב-22 במרץ אותה שנה הוכרז כי את מקמסטר יחליף ג'ון בולטון. ב-23 באוגוסט 2018 מינה מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו את ביגן לנציג המיוחד של ארצות הברית בקוריאה הצפונית, תפקיד בו גיבש את המדיניות של ממשל טראמפ בנוגע לקוריאה הצפונית.
ב-7 באוגוסט 2019 דיווח העיתון "וול סטריט ג'ורנל" כי ביגן היה מועמד מוביל להחלפתו של ג'ון האנטסמן כשגריר ארצות הברית ברוסיה. משהוחלט לשלוח את ג'ון סאליבן למוסקבה במקומו של האנטסמן, מונה ביגן לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית ב-31 באוקטובר 2019. מינויו אושר בידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 90 תומכים מול שלושה מתנגדים ב-19 בדצמבר אותה שנה. כעבור יומיים הושבע לתפקידו. עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית נחתמה כהונתו במחלקת המדינה של ארצות הברית.
כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים
כיבוש צפון השומרון במלחמת ששת הימים היה חלק מן המערכה בין ישראל לירדן במלחמת ששת הימים, אשר התחוללה ב-72 השעות הראשונות של המלחמה, בין הלגיון הירדני ובין צה"ל (באמצעות פיקוד צפון) כחלק מן העימות לאורך כל קו שביתת הנשק עם ישראל. המטרה ההתחלתית של צה"ל בכיבוש צפון השומרון הייתה לטהר את המרחב הארטילרי המסכן את רמת דוד, ומאוחר יותר הוחלט לכבוש את מרחב ג'נין, שכם ובקעת הירדן.
במהלך המערכה התחולל קרב השריון היחיד בין צה"ל לצבא הירדני במהלך המלחמה - קרב עמק דותן, שבמהלכו נקלע כח קטן של צה"ל לקרב קשה בנחיתוּת מספרית משמעותית מול חטיבת השריון 40 הירדנית. חרף הנחיתות והנפגעים הרבים הצליח צה"ל להדוף לבסוף את המתקפה הירדנית, ולאחר מכן להביס את המערך הירדני בצפון השומרון, לכבוש את מרחב שכם ולהשתלט על בקעת הירדן.
למרות חשיבותו, הקרב לא היה מכריע מבחינה אסטרטגית, משום שהמערך הירדני החל להתמוטט עוד קודם לכן בעקבות פריצת כוחות צה"ל באזור ירושלים.
הרקע למערכה
ב-14 במאי 1967 החל צבא מצרים להעביר כוחות ניכרים אל תוך חצי האי סיני, וזאת בעקבות התראות של ברית המועצות על ריכוז כוחות ישראלי, כביכול, בגבול הסורי. ההערכה בצמרת צה"ל ובממשלת ישראל הייתה כי מדובר בהפגנת כח מצידו של נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל נאצר, ואולם סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים ב-22 במאי החריפה עוד את המצב. ב-25 במאי החליטה ממשלת ישראל על גיוס מלא של צבא המילואים.
עיקר תשומת הלב של צמרת צה"ל וממשלת ישראל הופנתה למצרים. הסברה הייתה כי לחוסיין מלך ירדן אין כוונות לתקוף את ישראל, וכל התוכניות המבצעיות של צה"ל היו מכוּונות כנגד מצרים. ב-30 במאי הפתיע חוסיין את ישראל ואת העולם הערבי, כאשר טס למצרים וחתם עם נאצר על הסכם הגנה משותף. משמעות ההסכם הייתה העמדת צבא ירדן תחת פיקוד צבא מצרים, וכניסת כוחות של צבאות ערבים אחרים לירדן, כדי שיוכלו להילחם בישראל - צעד שירדן התנגדה לו בחריפות עד אז. צבא ירדן הועמד תחת פיקוד הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד, מן הקצינים המצריים המוערכים והנחשבים בעולם הערבי, וצבא עיראק החל להניע דיוויזיות משוריינות, בדרכן מעיראק דרך ירדן לשומרון. הקצינים הירדניים הבכירים היו חלוקים בשאלת פריסת הכוחות; בריגדיר גנרל עאטף אל מג'אלי, ראש אגף המבצעים של המטכ"ל הירדני, דרש לרכז את כל הכוחות הירדניים בירושלים, אך גנרל עבד אל-מונעם ריאד עמד על פריסת הכוחות הירדניים ברחבי יהודה ושומרון. חוסיין קיבל את הכרעתו של ריאד.
פיקוד הצפון, בראשות דוד אלעזר, היה בכוננות ללחימה כנגד הסורים בעמק החולה ורמת הגולן, ולא ציפה שהירדנים יתערבו בלחימה, אולם עם תחילת הירי בקו הגבול עם ירדן, החל להעביר כוחות מהגליל המזרחי לעבר צפון השומרון.
שדה הקרב
מרחב ג'נין הוא צומת דרכים חשוב, שהחזקתו מאפשרת לבלום פריצת אויב לגב ההר. המרחב משלב תכונות של מתווה הררי ושטח בנוי, נטוע בחורשות ובוסתנים ורובו מיושב. השטח מצפון לג'נין הוא מישורי, אך מדרום לעיר השטח הוא הררי וסלעי, ובשל כך התנועה מוגבלת לצירים בלבד, וכמעט לא ניתן לנוע ולהתפרס על הרכסים. בנוסף לכך, הירדנים חסמו את צירי התנועה לעמק דותן וג'נין במחסומי נ"ט שנשענו על מכשולים טבעיים.
צבא ירדן
הכוחות הירדניים ביהודה ושומרון היו כפופים למפקדת החזית המערבית, עליה פיקד גנרל מחמד אחמד סלים אלבטניה. הצבא הירדני היה קטן משאר צבאות ערב, אך נחשב מאומן היטב. הכוחות הירדניים בחזית זו היו היחידות הללו:
צה"ל
לרשות פיקוד צפון עמדו היחידות הבאות:
היערכות צבא ירדן
לקראת פרוץ המלחמה, המערך הירדני בגזרה התבסס על חטיבת החי"ר ה-25 שתוגברה ב-2 פלוגות טנקי פטון M-47 מגדוד הטנקים החזיתי 12, בגדוד תותחי שדה 25 ליטראות 2, ובפלגת תותחי לונג טום ארוכי טווח. חטיבה 25 נערכה עם גדוד אחד - גדוד 21 ופלוגת טנקים בהגנה על מרחב ג'נין - בורקין, גדוד שני - גדוד 20 בגזרה הקדמית של החטיבה: תל תענך - עניין - דיר אבו דעיף, וגדוד שלישי - גדוד 19 ופלוגת טנקים בעתודה באזור צומת קבטיה וצומת עראבה. כמו כן נפרסה סוללת תותחי הלונג טום באזור יעבד, וגדוד הארטילריה 2 נפרס באזור בורקין, בעמק דותן.
נוסף על כך שהתה בבקעת הירדן חטיבת השריון 40, שנערכה שם מ-23 במאי עם גבור המתיחות בין ישראל למצרים.
פרוץ הקרבות
ב-5 ביוני בשעה 09:45 בבוקר פתחו הירדנים באש על פי הוראה מגבוה. בתחילה היו אלו יריות בודדות בקו העירוני בירושלים, אך במהרה הידרדר המצב לחילופי אש כבדים לכל אורך קו החזית. בשעה 11:40 הצטרפו לחילופי האש גם טנקים ותותחים, ובצהריים תקפו שישה מטוסי האנטר את נתניה, כפר סבא וכפר סירקין.
לאור ההפגזות על עמק יזרעאל ועל בסיס חיל האוויר רמת דוד, הוחלט במטכ"ל בשעה 12:30 לתקוף את המערך הירדני באזור ג'נין - יעבד, על מנת להשמיד את המרחב הארטילרי הירדני המסכן את רמת דוד.
בשעה 14:00 הורה אלוף פיקוד הצפון דוד אלעזר, למפקד אוגדה 36 אלעד פלד, לפרוץ לעמק דותן ולהשמיד את הארטילריה הירדנית בגזרה. לשם ביצוע המשימה הועמדו לרשות האוגדה חטיבה ממוכנת 45 וחטיבת חי"ר 9. בפועל עמדה לרשות האוגדה רק חטיבה 45, משום שכוחות חטיבה 9 היו פרוסים במוצבים לאורך הגזרה, ונדרש זמן להחליפם.
משימת האוגדה הייתה מוגבלת באותו זמן להפסקת הירי הארטילרי בצפון השומרון, אך לא ניתן עדיין אישור להשתלט על מלוא השומרון, ואף לא ניתן אישור לכבוש את ג'נין.
בשעה 17:00 חצתה חטיבה 45 את הגבול, תוך שהיא פועלת בשני מאמצים: המאמץ העיקרי פעל ממערב לג'נין בשני צירים - גדוד 74 מתוגבר בפלוגת טנקים, נע בציר גבעת עוז - כפר דאן - בורקין (כביש 66), על אף קשיים עקב תנאי הדרך ובעיות ניווט, התקדם הכוח אל מול אש ירדנית כבדה, ועד 21:30 כבש את מוצבי בורקין. במהלך הלילה הצטרף אליו אף שאר הכוח, ולקראת שחר 6 ביוני עמד הכח על שפתו של עמק דותן ושלט על כביש 60 המוביל לג'נין מדרום מערב (באזור צומת קבאטיה), ובכך ניתק את ג'נין מעורפה.
גדוד 39 נע בציר גבעת עוז - תל קדש - יאמון (ממערב לכביש 66 וציר ההתקדמות של גדוד 74), לעבר עמק דותן, הכוח כבש את יאמון ונטרל את תותחי הלונג טום שהיו פרוסים שם, אך לא הצליח להמשיך לעבר שפתו של עמק דותן בשל קשיי עבירות, ומשום כך חזר על עקבותיו ונע בעקבות גדוד 74. החזרה לאחור עיכבה את הכוח במשך זמן ממושך, והשפיעה עמוקות על המשך הלחימה.
לאחר התמקמות כח הטנקים על שפת העמק, החל הפלס"ר החטיבתי לחצות את עמק דותן לאחר חצות לעבר צומת קבטיה שעל כביש 60 מדרום-מערב לג'נין. עקב טעות פנה הכח דרומה לעבר צומת דותן, נפגע קלות ממארב ירדני, ולאחר מכן סב על עקבותיו צפונה לעבר צומת קבאטיה. הסיירת נתקלה בכח ירדני משוריין (שישה טנקים מגדוד 12) בצומת שתחילה לא זיהה את הכח הישראלי ככח אויב, אך כעבור זמן קצר פתח לעברו באש וגרם לסיירת לאבדות. הסיירת נחלצה בסיוע אש מרגמות. מאוחר יותר נכבשה הצומת בידי כח שריון.
המאמץ המשני כלל את גדוד 25 מתוגבר בפלוגת טנקים, הכוח נע בציר ערערה - עין אל סחלה - יעבד, אך התעכב עקב אש עזה שנורתה עליו ממוצב שקיומו לא היה ידוע, קשיים עקב תנאי הדרך, ואש ארטילרית עזה, ומשום כך הצליח לכבוש את יעבד (היושבת מעל הפינה הצפון-מערבית של עמק דותן) רק בבוקר 6 ביוני.
ב-6 ביוני בשעה 06:30 בבוקר כבשו כוחות חטיבה 45 את רכסי ג'נין בתנועה מכיוון דרום-מערב תוך כדי לחימה עם שריון וחי"ר ירדני, ושטפו את העיר. חטיבה 45 השאירה כח מוקטן כחסימה לתגבורת ירדנית בצומת קבאטיה. בעקבות תקיפת חטיבת 40 הירדנית מדרום בשעות הבוקר, פינו כוחות חטיבה 45 את ג'נין בשעה 08:00 ופנו דרומה לעבר הכח הירדני, והותירו את מלאכת הטיהור לחי"ר של חטיבה 9. אולם מפני שהירדנים שנטשו את עמדותיהם בעת כניסת כח השריון שבו אליהן עם יציאתו מהעיר, נאלצו כוחות חטיבה 9 לכבוש את העיר מחדש בקרב שנמשך עד השעה 13:30 בצהריים.
לאחר שהתברר שחטיבה 45 מסוגלת לכבוש את העיר לבדה, שונתה משימתה של חטיבה 37 והיא נצטוותה לנוע ממזרח לג'נין על גב ההר בין המוצבים הירדנים לעבר חלקו המזרחי של עמק דותן, ולאחר מכן להציב חסימה לעבר צומת קבטיה, ולפגוע בחטיבה 40 מהאגף.
מסע חטיבת השריון 40 הירדנית
עקב ידיעות שהגיעו למטכ"ל הירדני על ריכוזי שריון באזור באר שבע ובאזור פרוזדור ירושלים, העריך גנרל ריאד ב-5 ביוני שצה"ל עומד לתקוף בתנועת מלקחיים בציר ירושלים - יריחו, ובציר באר שבע - חברון - צפון ים המלח. מאידך תנועת חטיבה 45 לא אותרה אצל הירדנים, ומשום כך לא העסיקה גזרת צפון השומרון את הפיקוד הירדני עד שהחלה המתקפה.
על פי הערכה זו הורה הפיקוד הירדני בשעה 12:30 לחטיבת השריון 60 לנוע מאזור יריחו לעבר חברון, ואילו חטיבת השריון 40 הצטוותה לנוע מגשר דאמיה לעבר יריחו לתפוס את מקומה של חטיבה 60. את מקומה של חטיבה 40 הייתה אמורה לתפוס החטיבה הממוכנת 8 העיראקית.
בשעה 13:30 נעה חטיבה 40 לאורך הגדה המזרחית של הירדן, והתפרסה בין כראמה ליריחו, לקראת תנועה לעבר מעלה אדומים. במהלך תנועתה הותקפה החטיבה על ידי מטוסי חיל האוויר, ואחד מאנשיה נהרג.
בשעות הערב תפס הפיקוד הירדני את משמעותה של הפריצה הישראלית בצפון השומרון, והורה מיד לחטיבה 40 לנוע לאזור ג'נין, ולחטיבה 60 לחזור לכיוון ציר יריחו - ירושלים.
עקב בעיות תקשורת, קיבלה חטיבה 40 את ההוראה לנוע לכיוון ג'נין רק בשעה 20:30.
בשעה 21:30 החלה החטיבה לנוע מאזור יריחו צפונה, דרך גשר דאמיה לכיוון שכם. תנועת החטיבה נמשכה כל הלילה. בהגיע החטיבה לצומת טלוזה מצפון לשכם, התפצלה לשני כוחות, שלמעשה נשארו נפרדים במהלך כל הלחימה:
ב-6 ביוני בבוקר, לאחר מסע רצוף בן 17 שעות לאורך כ-120 ק"מ, הגיעו כוחות חטיבה 40 ליעדיהם והתמקמו בצמתים. במשך המסע לא איבדה החטיבה אף טנק ולא היו לה הרוגים נוספים, אולם העיכוב הניכר בהגעתה לגזרה גרם לכך שכוחות צה"ל הקדימו ויצרו לעצמם יתרון בשטח: חטיבה 45 כבר מוטטה את מערכי חטיבה 25 הירדנית, הגיעה לעמק דותן, והייתה על סף כיבוש ג'נין. חטיבה 37 הספיקה להגיע מהצפון והחלה לחדור לגזרה, ובכך היוותה איום על אגפה של חטיבה 40. נוסף על כך, המסע הארוך יצר בעיות לוגיסטיות קשות עבור חטיבה 40.
במקביל, אירעה ביום זה תקיפה בודדה של מטוס טופולב של חיל האוויר העיראקאי על נתניה ועל שדה רמת דוד. המטוס שנפגע מירי נ"מ ומטיל שפריר התרסק על מחנה עמוס ופגע בחיילים רבים שהיו במחנה.
הקרב בעמק דותן
הכוח הראשון של חטיבה 40 שהגיע לעמק דותן היה צג"ם 4, הכוח הגיע בשעה 04:50 לאזור הכפר קבטיה, בדיוק בשעה שבצומת מצפון לכפר הושמדו שלושת הטנקים האחרונים של גדוד 12. צוות הקרב המשיך עד לצומת, ובשעה 05:45 יצא להתקפה חזיתית נגד הכוח הישראלי הקטן. במהלך קרב בן שעה בו נפגעו ארבעה טנקים, השתלט הכוח הירדני על הצומת תוך שהוא הודף את הכוח הישראלי שנסוג מפניו ומתקדם צפון-מזרחה לעבר בורקין, אולם לאחר מכן נבלמה התקפת הגדוד עקב פגיעות מטנקים וארטילריה ישראלים, ועקב הצורך לתדלק ולהצטייד מחדש לאחר המסע הארוך שעברו, ומשום כך לא התקדם הגדוד מעבר לצומת.
בין השעות 07:45 ל-09:00 הצליח גדוד 4 לפגוע קשות בפלוגת טנקים מחטיבה 45, אך מיד לאחר מכן נפגע הכוח הירדני על ידי פלוגת טנקים אחרת, ואיבד עשרה טנקים נוספים.
כמו כן החל חיל האוויר לתקוף את גדוד 4, ומספר נפגעיו הלך וגדל, וכן גבר המחסור בדלק ובתחמושת.
במהלך הבוקר כבשה חטיבה 37 את מוצב דיר אבו דעיף ולאחר מכן את מוצב ג'לקמוס, ובסביבות השעה 10:15 הגיעה פלוגת הסיור החטיבתית ואחריה שאר כוחות החטיבה, לרכס תלפית מעל בקעת זבאבדה. כשהגיעו כוחות חטיבה 37 למבואות זבאבדה, הם הבחינו בפלוגת הטנקים הירדנית מצג"ם 1 שהיה ערוך בין המחנה הצבאי על ידי זבאבדה לבין כופיר. בחילופי האש שהתנהלו עד הערב, נפגעו שבעה טנקים ירדנים. גדוד 1 הירדני הצליח לעכב את חטיבה 37 עד הערב, משום שהיא נמנעה לחצות את עמק זבאבדה עם כוח קטן, והעדיפה לרכז כוחות נוספים. אולם אבדות הכוח הירדני התרבו, וציר טובאס - זבאבדה - קבטיה נחסם באש על ידי חטיבה 37.
בתוך כך, צג"ם 2 שנע במהלך ליל 6 ביוני בציר שכם - דיר שרף, לכיוון צומת עראבה, והגיע לצומת בין השעה 06:00 לשעה 07:00. הכוח תפס עמדות הגנה סביב הצומת: פלוגת טנקים אחת בצומת עראבה, פלוגת טנקים שנייה בתל דותן, פלוגת טנקים שלישית בעתודה בצומת צאנור, ופלוגת החרמ"ש פוזרה בין פלוגות הטנקים.
בשעה 07:00 תקף גדוד 2 את הבסיס המוצק של חטיבה 45 ממערב לבורקין, הכוח הירדני פגע בכמה משאיות וגרם לכוח הישראלי לסגת לאחור כמה מאות מטרים, אך נסוג בעצמו תחת אש מטנקים ישראלים. הכוח הירדני נשאר בעמדותיו עד הצהריים, תוך שהוא מנהל חילופי אש עם הכוח הישראלי, שבהם איבד ארבעה טנקים.
בשעה 13:30 גילה מ"פ הטנקים הירדנית ששהתה בתל דותן כוח ישראלי שנע מצפון לעברו. הכוח היה כוח הנדסה שנע לעבר צומת קבטיה על מנת לחלץ את כוח החסימה שנותר מול צומת קבטיה במהלך הלילה. הטנקים הירדנים נצרו את אישם עד להתקרבות הכוח הישראלי, ואז פתחו באש וגרמו לכוח הישראלי אבדות. בשעה 15:35 הצטרפו לקרב החילוץ חמישה טנקים וחמישה זחל"מים מפלוגת הסיור החטיבתית, ומנגד הצטרפו כמה טנקים מהפלוגה הירדנית ששהתה בצומת עראבה. הקרב נמשך עד שהכוח הישראלי חולץ בשעה 17:00, בסיוע שלושה גדודי ארטילריה, ובמהלכו נהרג מפקד הסיירת רס"ן.
מפקד אוגדה 36 אלוף אלעד פלד העריך שחטיבה 40 מנסה לבודד את הלפיתה הישראלית על ידי היאחזות בין קבטיה לטובאס, ומשום כך הורה בשעה 16:50 לחטיבה 45 לכבוש את צומת קבטיה ואת צומת עראבה, ולחטיבה 37 לנוע לעבר טובאס. כיבוש צומת קבטיה תוכנן לשעה 18:30 בסיוע אווירי וארטילרי, אך עקב אי זיהוי המטרות על ידי חיל האוויר הוחלט לדחות את כיבוש הצמתים ליום הבא.
מתקפת אוגדה 36
בחצות ליל 6 ביוני -7 ביוני החלה מתקפת חטיבה 37. לאחר הפגזה של 20 דקות, נעו כוחות טנקים, חרמ"ש, וכוח סיור, בציר זבאבדה - טובאס, ובנתיב עוקף, דרך מחסום עקאבה, ובשעה 04:30 כבשו את טובאס.
עם שחר 7 ביוני, בשעה 05:15 תקפו מטוסי חיל האוויר את הכפר קבטיה ואת הצומת לידו, תוך שבמקביל הונחתה הפגזה ארטילרית כבדה על הצומת במשך 20 דקות. בשעה 07:00 נכבש הצומת על ידי חטיבה 45 ללא התנגדות, ולאחר חצי שעה נכבש גם הכפר. במקביל כבש גדוד 25 את צומת עראבה, כמעט ללא התנגדות.
בכך הסתיים למעשה קרב עמק דותן והחל שלב המרדף וניצול ההצלחה. הכוחות החלו לנוע לעבר שכם בשני ראשים - כוחות חטיבה 37 ממזרח נעו בשעה 05:15 לשכם ונכנסו אליה בשעה 10:45. ואילו כוחות חטיבה 45 נעו ממערב ונכנסו בשעה 11:15 לעיר, תוך שכוח מהחטיבה נע לעבר גשר דאמיה.
כשנכנסו כוחות חטיבה 37 מתוגברים בגדוד 17 של גולני לשכם קיבלו אותם התושבים בשמחה, אולם כשהחלו הלוחמים לפרוק את התושבים מנשקם החלה התמרמרות. התושבים התפזרו בבהלה לבתיהם, והחלה התנגדות וצליפות בכוחות צה"ל. התברר למפרע שהתושבים חשבו שהכוח הוא כוח עיראקי שהגיע לסייע להם בלחימה כנגד צה"ל, אך משהתבררה להם הטעות הם החלו להילחם. הלחימה בעיר נמשכה עד הערב, ובסיומה נפלה שכם בידי כוחות צה"ל.
נסיגת חטיבה 40
בשעות אחר הצהריים של 6 ביוני היה מצב חטיבה 40 כך:
בשלב זה, על אף שחטיבה 40 הצליחה עדיין לבלום את כוחות צה"ל, החלו להכריע את הכף האבדות בטנקים, המחסור החמור בדלק ובתחמושת, והמספר הגבוה של הפצועים (למעלה מ-250). בשעות הצהריים החליט המח"ט הירדני להסיג את כוחותיו למחסום עקאבה, בין כופיר לטובאס, משום שעקב האבדות אינו יכול להחזיק בצומת קבטיה.
המטכ"ל הירדני אישר למח"ט להסיג את כוחותיו ואת שרידי חטיבה 25, עקב המצב הכללי של כוחות הצבא הירדני בגדה המערבית, ועקב חשש מניתוק מלא של הכוחות הירדנים בגדה המערבית.
בשעה 15:30 ניתנה הוראה לכל יחידות החטיבה לסגת למחסום עקאבה, אך עקב ההפגזות הכבדות והקושי לנתק מגע, החלו הכוחות לסגת רק עם חשיכה.
תוצאות הקרב
בשעות אחר הצהריים של 7 ביוני, הושלם כיבוש צפון השומרון על ידי צה"ל. חטיבה 40 הירדנית חדלה להתקיים ככוח לוחם. שרידיה התקבצו בגבעות סלט בגדה המזרחית. לחטיבה היו שישה קצינים ו-73 חוגרים הרוגים, ולמעלה מ-320 פצועים. שמונה טנקים בלבד חצו את הירדן מזרחה, בעוד ששאר כל הטנקים, הנגמשי"ם והתומתי"ם נשארו בשדות הקרב בגדה המערבית.
צורת ניהול הקרב על ידי כוחות צה"ל הייתה הגורם העיקרי שהכריע את הקרב, ובכך על אף היתרון הברור שהיה לירדנים באיכות הכלים שעמדו לרשותם - טנקי פטון M48 ונגמש"י M-113, לעומת טנקי שרמן, טנקי AMX-13, וזחלמי"ם, גברו הכוחות צה"ל על הכוחות הירדנים.
פרשת ההאקר הסעודי
פרשת ההאקר הסעודי (נקראת גם פרשת כרטיסי האשראי) היא אירוע שהתרחש בתחילת שנת 2012, בה נחשפו באתר אינטרנט, פרטי כרטיסי אשראי ופרטים אישיים של רבבות ישראלים. האירוע התרחש כתוצאה מליקויים באבטחת המידע של אתרי אינטרנט ישראליים, בהם מוזנים פרטי כרטיסי האשראי של צרכנים. האחראי לאירוע הוא כפי הנראה קראקר סעודי, צעיר בן 19 תושב מקסיקו.
לאחר המקרה, התכנסו הכנסת ורשויות המשפט לדון בבעיית האבטחה החמורה שהתגלתה, במטרה למנוע ממקרה זה להישנות בעתיד, מחשש כי הפרטים האישיים של תושבי ישראל עלולים להיחשף הן בפני גורמים עברייניים והן בפני גורמי טרור ומדינות עוינות שיעשו שימוש בפרטים האישיים לזיוף זהויות.