cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חברת משלח יד זרה
חברת משלח יד זרה או בקיצור (חמ"ז) היא חברה תושבת חוץ בהתאם לסעיף 75ב1 לפקודת מס הכנסה, כלומר מקום מושבה של החברה אינו בישראל, שמתקיימים בה תנאים נוספים:
א. זאת חברת מעטים לפי סעיף 76 לפקודת מס הכנסה.
ג. בעלי השליטה או קרוביהם מחזיקים ביחד ולחוד ב-50% מאמצעי השליטה.
ד. מרבית הכנסותיה ממשלח יד מיוחד.
באיירן אלצנאו
מועדון הכדורגל באיירן אלצנאו (בגרמנית: FC Bayern Alzenau) הוא מועדון כדורגל גרמני, מהעיר אלצנאו, הממוקמת בבוואריה שבגרמניה.
נכון לעונת 2019/2020, הקבוצה משחקת בליגה הגרמנית הרביעית, לאחר שעלתה אליה מהליגה הגרמנית החמישית בתום עונת 2018/2019.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-27 במרץ 1920 בשם "Alzenauer Fußball Club". בשנת 1922 התאחד המועדון עם מועדון הספורט "Turn-und Sport Alzenau", ובשנת 1923 התפצל שוב בשם "FC Bayern Alzenau". אחרי מלחמת העולם השנייה הוקם המועדון מחדש, לאחר שנסגר במהלך המלחמה, בשם "SKG Alzenau", אך בשנת 1947 חזר לשמו הקודם.
חמישים גוונים של אפור
חמישים גוונים של אפור (באנגלית: Fifty Shades of Grey) הוא רומן רומנטי ארוטי משנת 2011 שנכתב על ידי הסופרת הבריטית אי. אל. ג'יימס.
עלילת הסיפור מתרחשת בעיקר בסיאטל. זהו הכרך הראשון בטרילוגיה, העוקבת אחר מערכת היחסים העמוקה בין בוגרת קולג', אנסטסיה "אנה" סטיל, ואיש עסקים מצליח, כריסטיאן גריי (Grey פירושו אפור, מכאן כפל משמעות שאבד בתרגום לעברית: חמישים צללים לגריי). היצירה ידועה בשל הסצנות האירוטיות המפורטות במיוחד ומאופיינות באלמנטים של תנוחות מיניות הכוללות שעבוד/משמעת, דומיננטיות/כניעה, סדיזם/מזוכיזם.
עלילה
למחרת, חוזה, קייט ואנה מגיעים ליום הצילומים במלון בו מתאכסן כריסטיאן, וכריסטיאן מזמין את אנה לשתות עמו קפה. השניים משוחחים ביניהם בבית קפה, וכריסטיאן שואל את אנה אם היא יוצאת עם מישהו, מזכיר במפורש את חוזה. כשאנה משיבה לו שהיא אינה יוצאת עם אף אחד, כריסטיאן מתחיל לשאול אותה על המשפחה שלה. במהלך השיחה אנה מגלה שכריסטיאן הוא רווק, אבל הוא לא "בחור בסגנון לבבות ופרחים". אנה מסתקרנת ממנו, במיוחד אחרי שהוא מושך אותה מהדרך כשרוכב אופניים מתקרב אליה במהירות. אולם אנה חושבת שהיא לא מושכת מספיק בשביל כריסטיאן, לרבות אכזבתה של קייט.
אחרי שאנה מסיימת את הבחינות שלה, היא מקבלת חבילה מכריסטיאן המכילה מהדורות ראשונות של הספר טס לבית דרברוויל, מה שמדהים אותה. מאוחר יותר באותו לילה, אנה יוצאת לשתות עם חבריה, ובמהלך הבילוי, היא מתקשרת לכריסטיאן בעודה שיכורה. כריסטיאן מודיע לה שהוא יבוא לאסוף אותה מפני שהיא שתתה יותר מדי. אנה יוצאת החוצה כדי לנשום מעט אוויר צח, וחוזה מנסה לנשק אותה, אך נעצר בידי כריסטיאן שהגיע למקום. אנה עוזבת יחד עם כריסטיאן, אבל לא לפני שהיא מגלה שקייט החלה לפלרטט עם אחיו של כריסטיאן, אֶלִיוֹט. מאוחר יותר, אנה מתעוררת ומוצאת את עצמה בחדר המלון של כריסטיאן, שם הוא נוזף בה על כך שהיא אינה שומרת על עצמה. לאחר מכן כריסטיאן חושף בפניה שהוא רוצה לשכב איתה. תחילה הוא אומר שאנה תצטרך לחתום על ניירת לפני שיהיה ביניהם מגע כלשהו, אבל הוא לא עומד בפיתוי ומנשק אותה במעלית.
אנה יוצאת עם כריסטיאן, והוא מטיס אותה במסוק שלו אל הדירה שלו. שם, כריסטיאן מתעקש שאנה תחתום על טופס לשמירת סודיות האוסר עליה לדבר על כל דבר שמתרחש ביניהם, ואנה מסכימה. הוא מזכיר עוד טפסים שהיא צריכה לחתום עליהם, אך תחילה הוא לוקח אותה אל חדר המשחקים שלו שמלא בצעצועים ומכשירים של BDSM. שם הוא מודיע לה שהחוזה השני יהיה זה של שליטה וכניעה, ושלא יהיה ביניהם קשר רומנטי, רק מיני. החוזה אף אוסר על אנה לגעת בכריסטיאן או ליצור עמו קשר עין. בשלב הזה, כריסטיאן מגלה שאנה היא בתולה ומסכים לקחת את הבתולין שלה מבלי שהיא חתמה על החוזה. לאחר מכן אנה וכריסטיאן שוכבים.
בבוקר למחרת, אנה וכריסטיאן שוב שוכבים, ואמא שלו, שמגיעה רגעים ספורים אחרי האקט המיני שלהם, מופתעת לפגוש את אנה, מאחר שהיא חשבה שכריסטיאן הוא הומוסקסואל מפני שהיא מעולם לא ראתה אותו עם אישה. מאוחר יותר, כריסטיאן יוצא עם אנה לאכול והוא חושף בפניה שאיבד את בתוליו בגיל חמש עשרה לאחת מחברותיה של אימו, ושמערכות היחסים הקודמות שלו, שהתנהלו תחת חוזה השליטה והכניעה, נכשלו עקב חוסר התאמה. הם קובעים לצאת שוב, וכריסטיאן מסיע את אנה אל הדירה שלה, שם היא מגלה שהיא קיבלה מספר הצעות לראיונות עבודה, ומודה בפני קייט שהיא שכבה עם כריסטיאן.
במהלך הימים הבאים, אנה מקבלת מספר חבילות מכריסטיאן. הן כוללות מחשב נייד, על מנת ששניהם יוכלו לתקשר אחד עם השנייה, מאחר שלא היה לאנה מחשב משלה, וגרסה מפורטת יותר של חוזה השליטה והכניעה. היא וכריסטיאן מתכתבים בתוכנת האימייל, ואנה מתגרה בו ומסרבת לכבד סעיפים מסוימים בחוזה, כמו לאכול מזון מרשימה שנקבעה מראש. מאוחר יותר, אנה נפגשת עם כריסטיאן על מנת לדון על החוזה, אך נהיית המומה יותר מהאפשרות לחתום על הסכם ה-BDSM ביניהם, ומהאפשרות לקיום קשר מיני עם כריסטיאן, אשר לא תהיה בו רומנטיקה. לאחר שהיא מבינה שיש לה רגשות כלפי כריסטיאן, היא עוזבת אותו ולא נפגשת עמו עד טקס סיום הלימודים שלה, שם הוא נושא נאום בתור אחד התורמים לאוניברסיטה. אחרי הטקס, אנה מסכימה לחתום על חוזה השליטה והכניעה.
אנה וכריסטיאן שוב נפגשים כדי להמשיך לדון על החוזה, והם עוברים על הגבולות הרכים והקשים של אנה. כריסטיאן מרביץ לאנה בישבן בפעם הראשונה; החוויה הזו משאירה אותה מגורה ומעט מבולבלת. תחושת הבלבול מתגברת כשכריסטיאן ממשיך לשלוח לה מתנות, ומהעובדה שהוא מבקש ממנה לפגוש את המשפחה שלו. השניים ממשיכים בהסכם שלהם מבלי שאנה חתמה על החוזה.
אחרי שאנה הצליחה להשיג עבודה בבית ההוצאה לאור "סיאטל אינדפנדנט פאבלישינג", היא ממשיכה לכעוס על שחתמה על הטופס לשמירת סודיות שמונע ממה לדבר על כל פרט שהוא, ועל מערכת היחסים המסובכת שלה עם כריסטיאן.
המתח בין אנה וכריסטיאן מגיע לנקודת השיא אחרי שאנה מבקשת מכריסטיאן להעניש אותה כדי שהיא תדע כמה קיצוני יכול להיות קשר של BDSM עם כריסטיאן. כריסטיאן נענה לבקשתה של אנה, ומצליף בה 6 פעמים באמצעות חגורה מעור. אנה מבינה שהם אינם מתאימים זה לזו. אנה עוזבת את כריסטיאן, מרגישה הרוסה, וחוזרת אל הדירה שהיא חולקת עם קייט, וכך הספר מסתיים.
הספר השני בטרילוגיה, "חמישים גוונים של אופל" ממשיך מאותה נקודה בה עצר הספר הראשון.
מ.מ. ורבורג
'''מ.מ. ורבורג''' הוא בנק פרטי גרמני גדול בהמבורג, גרמניה. זהו בנק בבעלות משפחתית שנוסד ב-1798 על ידי האחים משה מרכוס וגרשון ורבורג, שני חברים במשפחת ורבורג שממשיכה להחזיק בבעלות על הבנק גם היום.
ליבת העסקים של הפירמה היום היא בבנקאות פרטית, ניהול נכסים ובנקאות להשקעות כשהוא משרת לקוחות פרטיים, תאגידים ומוסדיים.
הבנק נמצא בידיים פרטיות יותר מ-200 שנה.
לשני שותפים יש אחריות בלתי מוגבלת ושניים אחרים מנהלים את העסק. המילה ושות' בשם מייצגת אחד מן השותפים הנושאים באחריות בלתי מוגבלת, ד"ר כריסטיאן אולאריוס (Christian Olearius).
בשנים האחרונות גדל הבנק על ידי רכישות רבות. הוא קנה כמה בנקים גרמניים פרטיים כמו מרקרד, שטיין ושות' בהמבורג, קרל פ. פלומפ ושות' בברמן, בנק הלבאום ושות' בברלין. בנוסף יש חברות בת בחו"ל: מ.מ. ורבורג (שווייצריה), AG and M. M. Warburg לוקסמבורג וכן קרנות נאמנות שונות וחברות נדל"ן.
מטה הבנק ממוקם ברחוב פרדיננד 75 (Ferdinandstraße) בהמבורג עם משרדים נוספים בפרנקפורט, קלן, שטוטגרט וב-10 ערים מרכזיות בגרמניה. לבנק יש גם משרדים בציריך ולוקסמבורג.
הדיוויזיה ה-41 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-41 (בגרמנית: 41. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בספטמבר 1912, וחייליה גויסו מפרוסיה המערבית, ובפרט מאזור אילאו הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-20 בפיקוד פרידריך פון שולץ, אשר היה חלק מהארמייה השמינית. הדיוויזיה לחמה נגד הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, והשתתפה בקרב גומבינן, ולאחר מכן השתתפה בקרב טננברג. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, עמה לחמה בקרב לודז'. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בחזית המזרחית, ובנובמבר 1916 הועברה הדיוויזיה לרומניה, שם לחמה עד ינואר 1917. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם לחמה במהלך הקרב השני על האן, ולאחר מכן בקרב איפר השלישי. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-30 בספטמבר 1919 פורקה הדיוויזיה.
הכוחות המיוחדים של בלארוס
הכוחות המיוחדים של בלארוס, המכונים ספצנאז וכמו במרבית מדינות ברית המועצות לשעבר, בלארוס ירשה את יחידות הכוחות המיוחדים שלה משרידי הכוחות המזוינים הסובייטים, יחידות מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות וק.ג.ב..
היחידות המובחרות בבלארוס עורכות תרגילים משותפים עם הכוחות המזוינים של רוסיה. מפלגת השלטון בבלארוס הואשמה כי השתמשה בכוחות המיוחדים של המדינה כדי להתנקש במנהיגי האופוזיציה.
ישנן יחידות למשימות מיוחדות בעלות חשיבות מיוחדת, כדוגמת:
הק.ג.ב. הבלארוסי היא סוכנות הביון הלאומית בבלארוס, שנוצרה מסוכנים ומפעילים שעבדו בסניף הבלארוסי של הק.ג.ב. הסובייטי. הסוכנות מפעילה את קבוצת אלפא, שהיא היחידה העיקרית במדינה המיועדת למלחמה בטרור.
בעלי קוץ
בעלי קוץ (שם מדעי: Squalomorphii) היא על-סדרה של דמויי כריש במחלקת דגי הסחוס של יצורים ימיים. בתוך על-סדרה זו 4 סדרות: מגרנאים, קוצנאים, מלאך ימיים ושש זימאים ובהם 11 משפחות קיימות.
שחרור הצוענים בארצות הרומניות
ב-20 בפברואר 1856 פורסם החוק לשחרור כל הצוענים בנסיכות ולאכיה (ברומנית: Legiuirea pentru emanciparea tuturor țiganilor din Principatul Țării Românești) ובכך הושלם שחרור הצוענים ממעמד של עבדים בכל הנסיכויות הרומניות.
תולדות צועני רומניה עד השחרור
אזכור ראשון של הצוענים בנסיכות מולדובה הוא במסמך משנת 1428, שבו מעניק השליט אלכסנדרו הטוב לאחד המנזרים 31 משפחות צוענים ו-12 משכני טטרים. ההיסטוריונים מעריכים שהצוענים הובאו לארצות הרומניות על ידי המונגולים במהלך הפלישה המונגולית לאירופה, בשנים 1241 - 1242.
בימי הביניים, בנסיכויות הרומניות, הצוענים היו במעמד של עבדים והזכות היחידה שהייתה להם, הייתה הזכות לחיים. היו שלוש קטגוריות של צוענים, לפי הבעלים שלהם, צוענים המשועבדים למנזרים, צוענים המשועבדים לבויארים וצוענים ללא בעלים מוגדר, שנחשבו לעבדי השליט והיו חייבים לו תשלום מס. הצוענים היוו קטגוריה סוציאלית נפרדת, הנמוכה ביותר במדרג החברתי, אך בחיי האוכלוסייה היה להם תפקיד חשוב בגלל המקצועות המיוחדים להם.
היחס של הבעלים לצוענים היה כאל רכוש, הבעלים היה קובע אם יוכלו ועם מי להתחתן, אפשר היה להעביר את הבעלות עליהם לאחרים ולהעניש אותם עונשים קשים מאוד, כמו הרעבה, מכות קשות, קשירתם מעל אש גלויה, הובלתם באזיקים ושרשראות על ידיהם ורגליהם ואף על צווארם. אם אדם חופשי היה נישא לצוענייה או אישה חופשית לצועני, הם היו מקבלים סטטוס של צועני. רק במאה ה-18, כארבע מאות שנים לאחר תחילת עבדות הצוענים, נקבע שאין לבעלים זכות לפרק משפחות.
קובץ החוקים של נסיכות ולאכיה משנת 1818 מכיל סעיף הקובע שכל הצוענים נולדים עבדים וצוענים ללא בעלים מוגדר הם רכוש המדינה. למרות כל זאת הייתה אפשרות "למחול" לצועני ולשחררו וצועני משוחרר היה הופך לאדם רגיל והיה יכול להתקדם במדרג החברתי. לקראת סוף המאה ה-16 הגיע שטפאן השמיני רזבאן (Ștefan al VIII-lea Răzvan), בנם של צועני מוסלמי ובת מולדובה, לדרגה העליונה של שליט נסיכות מולדובה והתמיד בכך חצי שנה.
בטרנסילבניה, בעת שהייתה חלק מהממלכה ההונגרית, מעמד הצוענים היה טוב בהרבה ממעמדם בנסיכות מולדובה ובנסיכות ולאכיה - מעמדם היה של אריסי כתר ופירוש הדבר היה שהם היו חופשיים לנוע על פני הארץ ולחנות על אדמות כתר. לא היו להם חובות צבאיות והיו חייבים לשלם מס קטן, קטן יותר מהמס ששילמו תושבי קבע. הייתה להם אוטונומיה ניהולית ובמאה ה-16 נקבע תואר אצולה למנהיגם. במהלך הזמן ובהשפעת הפוליטיקה ההבסבורגית שנטתה לקלוט את הצוענים ולהביא להתבוללותם, צוענים טרנסילבניים רבים עברו ליישובי קבע ואיבדו את ניהולם העצמי ויתר האפיונים הלאומיים.
השחרור
בעקבות המהפכה הצרפתית הגדולה והפצת האידיאלים שלה (חופש, שוויון, אחווה) בארצות הרומניות על ידי בני בויארים רומנים שלמדו בצרפת, החל תהליך של שחרור הצוענים מעבדות. בשנים 1843-1856 בוטלה עבדות הצוענים בנסיכויות הרומניות, תחילה בוטלה עבדות צועני הממלכה, אחרי כן עבדות צועני המנזרים ולבסוף תמורת פיצויים, בוטלה עבדות הצוענים של הבויארים. לא כל הבויארים גבו מהממלכה את הפיצוי שהוענק להם על שחרור הצוענים (עשרה מטבעות זהב על כל צועני, אך התשלום נפרס על הרבה שנים) והיו גם בויארים, כמו וסילה אלכסנדרי, שהקדימו ושחררו את הצוענים שלהם לפני החקיקה.
ביום 22 במרץ 1843 שוחררו מהעבדות כל הצוענים שהיו עבדי השלטון בוולאכיה ועברו לרשימות משלמי המיסים. ביום 13 בפברואר 1847 שוחררו כל הצוענים שהיו עבדי מנזרים בוולאכיה. ביום 22 בנובמבר 1850 הוצא בוולאכיה צו, שאסר פירוק משפחות של צוענים עבדים על ידי מכירתם או מסירתם לאחרים. בכל מכירה של עד 3 צוענים אוצר הנסיכות יתערב ויפדה את הנמכרים. ב-8 בפברואר 1856 יצא צו שקבע שחרור מלא מעבדות של כל הצוענים בנסיכות ולאכיה.
הצוענים לא הוכנו לשחרורם, לא ידעו להתנהל בצורה עצמאית והתקשו להתפרנס ובעקבות כך חלקם גם הסתבך בגנבות ובהתנגשויות עם שלטונות החוק. רבים מבין רבע מיליון הצוענים ששוחררו היגרו לכיוון הארצות השכנות ומשם לארצות מערב אירופה ואמריקה - הגירה זו נחשבת לגל השלישי בגודלו של הגירת הצוענים.
מקדח
מקדחים הם כלי חיתוך המשמשים להסרת חומר כדי לקדוח חורים, לרוב עגולים. קיימים מקדחים במידות רבות וצורות, וניתן ליצור באמצעותם סוגים שונים של חורים בחומרים שונים. על מנת לקדוח חורים, מחברים את הביט למקדחה אשר באמצעות תנועה סיבובית חזקה קודחת את החור.
למקדחות ניתן לחבר סוגים שונים של מקדחים. ישנם מקדחים המשמשים לקידוח בסוגי חומר שונים, מקדחי איזמל המשמשים לשבירה, מקדחי "כוס" חלולים, ששפתם דומה למסורית לקידוח חורים בקוטר גדול, ועוד.
כתובת בן שפטבעל
כתובת בן שפטבעל היא כתובת קבורה פיניקית שהתגלתה בגבל. הכתובת מתוארכת ל-500-475 לפנה"ס.
הממצא פורסם בספר "Fouilles de Byblos" של מוריס דונאד (כרך א', 1926–1932, מספר 1143, לוח XXXIII).
הכתובת
הכתובת מורכבת משלושה חלקים, שניים מהם מתחברים. הטקסט של השבר הגדול ביותר מסומן כ-KAI 9A, ותוכנו:
הכתובת על השבר השני והשלישי, המחוברים, מסומנות כ-KAI 9B, ותוכנן:
משמעות
משמעות השבר הראשון היא "[אני ... ב]ן שפטבעל, מלך גבל, פעלתי לי המשכב הזה [...] ביתך(?). אל ת[קום להשית] ארון על ארון, על כן פעל[תי לי המשכב הזה... ופעל אנכי ארון זה ל]י במשכב זה אשר אנכי שוכב בו. ובמקום [הזה...] לי אנ[כי...]תי ברבים. ונתן אנכי א[... אל תפת]ח מ[קום־המשכב] הזה להרגיז עצמותיי, אִ[ם... שמ]ש(?) על[ם(?)...]".
רובי וייטינג
אלכסנדר יוהאנס וילהלם "רוֹבִּי" וייטינג (בהולנדית: Alexander Johannes Wilhelm "Robbie" Wijting; 29 ביוני 1925 – 27 באוגוסט 1986 היה גנרל בחיל האוויר המלכותי ההולנדי אשר שימש כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל) של הולנד בין 1973–1980.
ביוגרפיה
וייטינג נולד ב-29 ביוני 1925 באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שם שירת אביו כקצין בחיל המצב ההולנדי. זמן קצר לאחר לידתו חזרה משפחתו להולנד, החל וייטינג ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה. לימודיו נקטעו בעקבות הכיבוש הגרמני של הולנד במלחמת העולם השנייה. הוא הצטרף למחתרת ההולנדית שנאבקה בגרמנים. עם זאת, הפעילות במחתרת לא סיפקה אותו, והוא נמלט לבריטניה והגיש בקשה להצטרף לחיל האוויר המלכותי. הוא זייף לשם כך את תאריך הלידה שלו. ב-1944 הוא קיבל את רישיון הטיס שלו, והשתתף בהפצצות האוויריות על ערי גרמניה ובהמשך על הכוחות הגרמניים בהולנד.
לאחר המלחמה חזר להולנד והתגייס לחיל האוויר המלכותי ההולנדי. הוא למד בבתי ספר שונים לטיסה בבריטניה ובהולנד והתקדם בסולם הדרגות. ב-1967 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד בסיס חיל האוויר בלייוורדן. בתחילת 1973 הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה למפקד חילות האוויר הטקטיים של הולנד. ב-5 בנובמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה ליושב ראש מטה ההגנה המאוחד. ב-10 בדצמבר 1976 שונתה הגדרת תפקידו ל"ראש מטה ההגנה" ובמקביל הוא הועלה לדרגת גנרל. בתקופה זו הוא העביר רפורמות משמעותיות בצבא ההולנדי ועמל להתאימו לעידן המודרני. ב-1 בנובמבר 1980 הוא פרש מהצבא.
בין השנים 1981–1985 הוא כיהן בתפקיד יו"ר המועצה המייעצת לתאונות תעופה בחיל האוויר המלכותי, ובין 1982 ל-1985 היה יו"ר איגוד התעופה המלכותי ההולנדי. הוא נפטר בלייוורדן ב-27 באוגוסט 1986.
ציר זמן של המהפכה התעשייתית השנייה
המהפכה התעשייתית השנייה הייתה תקופה היסטורית שכללה התפתחויות בתחומים רבים שהתרחשו בו זמנית. להלן התפתחות תעשיות פלדה, תקשורת, תחבורה ועוד בהתאם לציר הזמן.
כלי רכב
ב-1826 הפטנט הראשון למנוע בעירה פנימית ניתן בארצות הברית לסמואל מורי.
ב-1859 המציא הצרפתי אטיין לנואר את מנוע הבעירה פנימית הראשון בעל ערך שימושי שמתבסס על גז פחמי.
ב-1879 המציא ניקולאוס אוטו את המנוע הארבע-פעימות הראשון. ב-1881 רשם המהנדס דוגלד קלארק (Dugald Clerk) פטנט על מנוע שתי פעימות. ב-1885 מנוע הבנזין הראשון, שפעל עם קרבורטור, נבנה על ידי גוטליב דיימלר.
ב-1886 יצא הדגם "Benz Patent-Motorwagen " לשוק, כלי הרכב הראשון שפועל בעזרת מנוע בעירה פנימי.
ב-1898 בנתה חברת דויץ הגרמנית את המנוע הראשון בעל הזרקת בנזין, אך הוא הותאם להנעת כלי רכב רק כחמישים שנה מאוחר יותר.
ב-1897 מנוע הדיזל הופעל לראשונה. ב-1904 רשם פטנט אלפרד סקוט (Yorkshireman Alfred Angas Scott) על מנוע הרכב בעל מנוע 2 הפעימות שפיתח, שב-1908 יוצא לשוק.
ב-1908 יצא הדגם הפופולרי פורד מודל T שהצליח בזכות מחירו שנועד להיות כ"מחיר שמתאים לכל פועל". ב-1910 יצא הדגם "Cyclecar"(המכונית המשולשת) הפופולרי בבריטניה,שנקראה כך כיוון שנסעה על 3 גלגלים (2 אחוריים ואחד קדמי) והצליחה בזכות המחיר הזול שלה לאותה תקופה.
טלגרף
ב-1833 תכננו קרל פרידריך גאוס ווילהלם אדוארד ובר את הטלגרף האלקטרומגנטי הראשון שמקשר בין מצפה הכוכבים אל מכון הפיזיקה בתוך אוניברסיטת גטינגן.
ב-1838 בנה סמואל מורס את הטלגרף האלקטרומגנטי היישומי הראשון, שאפשר לשדר מסרים למרחקים ארוכים באמצעות כבל באיכות פשוטה ואיתו את קוד מורס.
ב-1844 ב-24 במאי  המברק הטלגרפי הראשון נשלח על ידי סמואל מורס  מוושינגטון לבולטימור, ובו נכתב: "What hath God wrought!"(מתוך הפסוק "כִּי לֹא נַחַשׁ בְּיַעֲקֹב וְלֹא קֶסֶם בְּיִשְׂרָאֵל. כָּעֵת יֵאָמֵר לְיַעֲקֹב וּלְיִשְׂרָאֵל: מַה פָּעַל אֵל", ).
פלדה
ב-1856 רשם הנרי בסמר פטנט על תהליך ייצור הפלדה ההמוני שהוא יצר הנקרא גם על שמו: "תהליך בסמר".
ב-1859 קמה החברה הבריטית "Barrow Hematite Steel "   שמייצרת באמצעות תהליך בסמר פסי רכבת עשוים מפלדה.
ב-1874 נבנה גשר הפלדה הראשון בעולם "Eads Bridge" בידי חברת "Keystone Bridge Company" שבשליטת אנדרו קרנגי.
ב-1902 נבנה גורד השחקים הראשון בעולם בעזרת מסגרת פלדה ששימשה כשלד, לאחר  שתוכנן על יד ויליאם לה ברון ג'ני בשם "בניין הום אינשורנס" בעיר שיקגו.
חשמל ואלקטרוניקה
ב-1879 הגיש תומאס אדיסון בקשה לפטנט לנורת הלהט הראשונה שיוצאת לשיווק בצורה מסחרית.
ב-1880 קמה חברת "Edison Illuminating Company" שמנוהלת בידי תומאס אדיסון במימון ג'יי. פי. מורגן ומספקת לראשונה בהיסטוריה חשמל לתושבי ניו יורק בעזרת תחנת הכוח הראשונה בארצות הברית "Pearl Street ",התחנה הראשונה בהיסטוריה שמספקת חשמל לציבור הרחב.
ב-1893 זכו ניקולה טסלה וג'ורג' וסטינגהאוס במכרז להאיר בעזרת חשמל שנע באמצעות זרם החליפין את היריד התערוכה העולמית של שיקגו ובכך קבעו את ניצחונם במלחמת הזרמים.
אירועים היסטוריים מקבילים
ב-1 במאי ב-1851 נפתחה בפעם הראשונה התערוכה הגדולה בלונדון שבבריטניה. תערוכה שרכזה חידושים טכנולוגיים ומדעיים מכל רחבי העולם.
ב-1861 הסתיימה מלחמת האזרחים האמריקאית בניצחון מדינות האיחוד.
ציר זמן של המהפכה התעשייתית
המהפכה התעשייתית הייתה תקופה היסטורית שכללה התפתחויות בתחומים רבים שהתרחשו בו זמנית. להלן ציר זמן של התפתחות טכנולוגיות רבות, כגון מנוע הקיטור, רכבות, כלי רכב מונעים בידי קיטור וטכניקות ייצור.
מנוע הקיטור
ב- 1679, דני פפן המציא מכונה עם דגם עיצוב ("עיצוב פפן"), הפועל כסיר לחץ, על פי עקרונות הקיטור ובפועל נחשבת כמנוע הקיטור הראשון.
ב- 1690, לאחר מחקר משותף עם רוברט בויל, הציג דני פפן דגם למנוע הקיטור הראשון בעל היכולת לבצע עבודה, בשם מנוע אטמוספירי.
ב-1712 פיתח תומאס ניוקומן, ביחד עם שותפו תומאס סייוורי, את מנוע הקיטור הראשון שעבד בקנה מידה תעשייתי ושימש לפינוי מים ממכרות פחם.
ב-1769 שיכלל ג'יימס ואט את המצאתו של ניוקמן ורשם עליה פטנט. הדגם הראשון התחיל לפעול ב-1774 ובשנת 1800 נמכרו כבר 500 מנועים מסוג זה.
אריגה וטוויה
ב-1764 פיתח ג'יימס הארגריבס את גלגל הטוויה בשם "גלגל ג'יני" שמשמש למיכון ואריגה מהירה של כותנה.
ב-1775 המציא סמואל קרומפטון את מכונת הטוויה האוטומטית שעבדה על כוח המים בשם "spinning mule".
ב-1793 פיתח אלי ויטני את המנפטה המודרנית, ששימשה להפרדת זרעי הכותנה מהפולימר של הצמח, מה שמוביל לפריחה של תעשיית הכותנה האמריקאית.
רכבות
ב-1822 נפתח קו הרכבת הראשון "Hetton colliery railway" שתוכנן בידי ג'ורג' סטיבנסון ושימש את חברת הפחם "Hetton Coal Company" להובלת פחם אל העיירה הבריטית "Hetton-le-Hole".
ב-1829 פיתח רוברט סטיבנסון בנו של ג'ורג' סטיבנסון, את רכבת הקיטור הrocket.
ב-1830 נפתח קו הרכבת ממנצ`סטר לליברפול שתוכנן בידי ג'ורג' סטיבנסון ותופעל בידי רכבת הrocket של בנו רוברט סטיבנסון וחברת רוברט סטיבנסון.
כלי תחבורה ממונעים
ב-1803 פיתח ריצ'רד טרוויתיק את כלי הרכב הממונע הראשון בשם כרכרת הקיטור הלונדונית.
באותה שנה בדיוק (1803), פיתח ויליאם סימינגטון את סירת המנוע הראשונה בשם "Charlotte Dundas", שמונעת בידי מנוע קיטור.
ב-1807 בנה רוברט פולטון את ספינת הקיטור הראשונה שזכתה להצלחה מסחרית בשם "North River Steamboat" ופעלה בעזרת מנוע הקיטור של ואט.
אחרים
ב-1781 נחנך גשר הברזל שמדגים את טכניקות הבנייה והעיצוב של מתכות שונות כולל ברזל שהשתכללו בעקבות תהליכי מיכון של המהפכה התעשייתית
ב-1823 מתחילות בארצות הברית עבודות הבנייה לכביש הראשון, ככביש אגרה.
פרגוואי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אאוגנאודונטים
אֵאוּגֵנֵאוֹדוֹנְטִים (שם מדעי: Eugeneodontida) היא סדרה של דגי סחוס נכחדים שחיו מתור הקרבון עד לתקופת יורה תחתון בטווח זמן של 260-199.9 מיליון שנה.
בני קבוצה קדומה זו מאופיינים בעיקר בלסתם התחתונה, שהתפתחה לצורות מוזרות כמו צורת קונכייה סלילית, וכן בסנפיריהם הארוכים. הם נחשבים לקרוביהם הרחוקים של הכימראים וכלולים בקבוצה כסויי זימים.
קור דה יאחר
קורנליס "קור" דה יאחר (בהולנדית: Cornelis "Cor" de Jager; 17 באוגוסט 1925 – 1 בדצמבר 2001) היה גנרל הולנדי אשר שימש כיושב ראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1980–1983, ולאחר מכן שימש כיו"ר הוועדה הצבאית של נאט"ו עד 1986.
ביוגרפיה
יאחר נולד באוסטבורך ב-17 באוגוסט 1925. לאחר נפילת הולנד בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה הוא נמלט לבריטניה ולמד בבית הספר לתותחנים של הצבא הבריטי. הוא שירת בצבא הבריטי עד 1947 והגיעה לדרגת לוטננט משנה. ב-1949 הוא חזר להולנד והתגייס לצבא ההולנדי.
ב-1 בנובמבר 1980 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-5 ביולי 1983 הוא פרש מהתפקיד והפך ליו"ר הוועדה הצבאית של נאט"ו בבריסל. ב-30 בספטמבר 1986 הוא פרש מהתפקיד ומהצבא.
נקג'ימה B5N
נקג'ימה B5N (כינוי בעלות הברית למטוס היה קייט (Kate)) היה מפציץ הטורפדו העיקרי בשירות הצי הקיסרי היפני שהמריא מנושאות מטוסים במלחמת העולם השנייה, והוא לקח חלק ברוב פעולותיו המבצעיות של הצי הקיסרי.
תכנון ופיתוח
את ה-B5N פיתח קצוגי נקמורה, בהתאם לדרישות הצי הקיסרי ב-1935, לבניית מפציץ טורפדו שיחליף את המפציצים המיושנים. האב טיפוס הראשון המריא ב-1937, ותוך זמן קצר נכנס לייצור המוני עבור הצי, וזכה לכינוי הרשמי מפציץ נושאת מטוסים סוג 97.
היסטוריה מבצעית
למרות זאת, בחר הצי הקיסרי להשתמש ב-B5N2 בהתקפה על פרל הארבור, וכן בקרבות מכריעים נוספים, כגון קרב ים האלמוגים וקרב מידוויי. למפציצי טורפדו אלה מיוחסים טיבוע נושאות המטוסים האמריקניות לקסינגטון והורנט, ופגיעה ביורקטאון, שהובילה לטיבועה.
בסופו של דבר החליף הנקג'ימה B6N את ה-B5N בתור מפציץ הטורפדו של הצי הקיסרי, והאחרון עבר לשמש כמטוס אימונים וללוחמה נגד צוללות. בעת המערכה בפיליפינים ב-1944, שימשו מפציצי B5N לתקיפת הכוחות הימיים של הצי האמריקני מבסיסים יבשתיים, אך ספגו אבדות רבות, ובשנה האחרונה של המלחמה החל הצי הקיסרי להשתמש במטוסים אלה למשימות קמיקזה.
קליקה (חברה)
תופעה זו נפוצה בעיקר בקרב צעירים בשלב טרום ההתבגרות ובקרב מתבגרים בגיל ההתבגרות עצמו, אולם קיימת בכל שכבות הגיל; אצל מתבגרים קליקה באה לידי ביטוי בקבוצות חברתיות בבתי הספר ולעיתים מחוצה לו, כמו ספורטאים, מוזיקאים, פאנקיסטים, אימואים, גותים, פריקים, מחוננים, היפסטרים, סקייטרים ועוד, ואצל שכבות גיל אחרות בחוגים של היפים, בוהמים, פמיניסטים, טבעונים, חוגי קריאה ועוד.
סמי וסוסו (מסעדה)
מסעדת סמי וסוסו נמצאת ברחוב רמב"ם 12 בבאר שבע, בצמוד לשוק העירוני.
היסטוריה
המסעדה הוקמה באפריל 1970, מסעדה בסגנון רומני אותנטי, הקרויה על שם סדרת הטלוויזיה לילדים הפופולרית בשפה הערבית, סמי וסוסו ששודרה בראשית ימי הטלוויזיה הישראלית.
מסעדת פועלים פשוטה עם שולחנות מפורמיקה וכיסאות עץ. על הקירות רקמות מרומניה שהביא איתו בעליה, מרסל לרר, כשעלה לארץ בשנת 1964, ועיגולים דמוי מכסה חבית בירה עם פרסומת של בירה "גולדסטאר".
הייתה זו המסעדה הראשונה בבאר שבע שהוגשו בה בירה מהחבית ובשר לפי משקל. המסעדה פתוחה עד שעות הלילה המאוחרות.
מנות הדגל של המסעדה כוללות קבב רומני, מוח, ביצי שור, שקדי עגל, מרק צ'ורבה וסלטים תוצרת בית כמו איקרה וסלט חצילים רומני.
אליהו יהושע גלדצהלר
הרב אליהו יהושע גלדצהלר (בכתיב יידי: געלדצעהלער; באנגלית: Eliyahu Yehoshua Geldzahler; כ"ג באדר ה'תרפ"ו, 9 במרץ 1926 – כ"ט באב ה'תשע"ה, 14 באוגוסט 2015) היה ראש ישיבה חסידי אמריקאי. מחבר סדרת הספרים "אמונת יהושע" על סדר זרעים, וסדרת הספרים "קדשי יהושע" על סדר קדשים.
ביוגרפיה
נולד באנטוורפן לרב מנחם שלום גלדצהלר ולאסתר בת הנגיד ר' שלמה הכהן מסנדרלנד שבאנגליה. בילדותו למד בתלמוד תורה "יסודי התורה" בעיר הולדתו. במלחמת העולם השנייה עם פלישת הצבא הגרמני במאי 1940 לבלגיה, נמלטו בני המשפחה לעיר הנמל אוסטנדה וממנה הפליגו לצרפת. הם המשיכו במנוסתם לספרד וממנה לפורטוגל בה שהו כחצי שנה, עד שהצליחו להסדיר את הגירתם לארצות הברית. הם עלו על החוף האמריקאי בראשית ינואר 1941.
בסוף שנת 1948 (כ"ב בכסלו ה'תש"ט) נישא להענא פריידל בתו של הרב אליהו אליעזר דסלר. לאחר נישואיו התגורר בוויליאמסבורג והתקרב לרבי יואל טייטלבוים מסאטמר, לפי הצעתו הקים בשנות ה-50 של המאה ה-20 את ישיבת "אור ישראל" בפורסט הילס, קווינס, ניו יורק, ועמד בראשה עד פטירתו.
בנספחים לספריו הודפסו מאמרים לתולדות רבותיו ולקורות מוסדות התורה בהם למד, נספח מיוחד עוסק בשיטת חמיו הרב דסלר, בדבר הצמצום והבדלי הגישות בין תלמידי הגאון מווילנה המתנגדים לחסידות והוגי החסידות בנושא זה. סדרת ספרים נוספת פרי עטו, היא סדרת "מועדי יהושע", על סדר מועד.
בשנת 2009 התאלמן גלדצהלר מאשתו הענא. נפטר ב-2015, בגיל 89.
פרס הסקס הגרוע בסיפורת
פרס הסקס הגרוע בסיפורת (באנגלית: Bad Sex in Fiction Award) הוא פרס הניתן לסופרים שיצרו את תיאור סצנת הסקס האיום ביותר ברומן שמכלל ההבטים נמצא ראוי לפרסום.
מטרת הפרס "להעלות את המודעות לדלות והרפטטיביות של סופרים בכל הנוגע לתיאור יחסי מין" ולהפנות את תשומת הלב ל"פסקאות שמתארות יחסי מין וכתובות גרוע, מיותרות או סתם מעוררות חלחלה".
הפרס נוסד ב–1993 על ידי עורך מגזין הספרות הבריטי אוברון וו ומבקרת הספרות רודה קוניג. נותני החסות לפרס הם אנשי המגזין "Literary Review".
הזוכים מוכרזים מדי שנה במועדון בלונדון. במהלך 26 שנות הפרס זכו בו בעיקר סופרים גברים ורק שלוש נשים.
זוכי הפרס
הפרס הוענק מדי שנה מאז שנת 1993. בין הזוכים:
הערות שוליים
Literary Review
הפלות מלאכותיות באירלנד
הפלות מלאכותיות ברפובליקה האירית מוסדרות על פי "חוק הבריאות (הסדרת הפסקת הריון) 2018" (Health (Regulation of Termination of Pregnancy) Act 2018). הפלות מותרות במהלך 12 השבועות הראשונים להיריון, ובשבועות מאוחרים יותר במקרים בהם קיים סיכון לבריאותה או לחייה של האם ההרה, או במקרים בהם קיים מום בעובר שלא מאפשר את המשך חייו לאחר הלידה. שירותי הפלה סדירים החלו ב-1 בינואר 2019 בעקבות חקיקת החוק הזה שנחקק ב-20 בדצמבר 2018. חוק זה חוקק בעקבות תיקון לחוקה שאושר במשאל עם שנערך במאי אותה שנה. תיקון זה החליף את התיקון השמיני לחוקת אירלנד, שעל פיו לא הייתה עדיפות לחייה של האם על פני העדיפות לחייו של העובר שטרם נולד, עם סעיף שהתיר לאירכטס (הפרלמנט האירי) להעביר חקיקה שתסדיר הפסקת הריון. התיקון לחוקה נחתם כחוק ב-18 בספטמבר 2018.
בעבר היו ההפלות באירלנד אסורות על פי החוק הבריטי "חוק העונשין כנגד פגיעה בבני אדם משנת 1861" (Offences Against the Person Act 1861). התיקון השמיני לחוקת אירלנד שהוסף באמצעות משאל עם שנערך ב-1983, בעקבות חששות שחוק שיאסור הפלות עלול להיות נטול ביסוס חוקתי על רקע הזכות לפרטיות. ב-1992 קבע בית המשפט העליון של אירלנד, כשדן במקרה שכונה "מקרה X", בו נדון מקרה של נערה בת 13 שנכנסה להריון בעקבות אונס, שהיא זכאית לעבור הפלה בתחומי המדינה בשל סכנת התאבדות מצדה. באותה שנה ובשנת 2002 נערכו משאלי עם שמטרתם היה לתקן את החוקה, כך שיוחרגו מקרים מעין אלה בעתיד, אך ללא הצלחה. בין השנים 2014 – 2018 הוסדרו הפלות באירלנד על ידי "חוק הגנת החיים במהלך הריון – 2013" (Protection of Life During Pregnancy Act 2013), שעל פיו הפלות היו בלתי חוקיות, למעט במקרים שהם היו נחוצות למטרת התערבות רפואית שמטרתן הצלת חיי האישה.
המצב החוקי של ההפלות באירלנד משך תשומת לב בינלאומית במקרה של סביטה הלפנבר, שב-2012 לא אופשר לה לעבור הפלה לאחר שאובחנה אצלה הפסקת הריון טבעית. מקרה זה הוביל לקריאות לביטול התיקון השמיני. המצב החוקתי נדון ב"אספת אזרחים" שכונסה בשנים 2016 – 2017 ובוועדה של האירכטס ב-2017, ושתיהן המליצו ביצוע רפורמה משמעותית שהייתה למסגרת של השאלות שהוצגו במשאל העם של מאי 2018.
היסטוריה חקיקתית
ב-1938 התנהל משפט נגד הרופא אלק בורן (Aleck Bourne) על מעשה של הפסקת היריון שביצע בנערה בת 14 שנכנסה להיריון בעקבות מעשה אונס קבוצתי שבוצע בה. ההפלות בבריטניה היו אז מחוץ לחוק והטיעון של בורן להגנתו היה שהמשך ההיריון היה עלול להוביל למעשה אובדני של הנערה ובכך לסכן את חייה. זיכויו של בורן במשפט הוביל לעליה בשיעור ההפלות בבריטניה ולאחר מכן לתופעה של נשים איריות שנסעו לשם כדי לבצע הפלות. בין השנים 1938 – 1942 לא הוגשו באירלנד תביעות פליליות בעוון הפלות בלתי חוקיות, אך כפועל יוצא ממגבלות הנסיעה שהוטלו במהלך מלחמת העולם השנייה, היו 25 מקרים של הגשת תביעות כאלה בין השנים 1942 – 1946. בסוף שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים, בוצעו באנגליה ובויילס כ-400 הפסקות הריון (חוקיות ובלתי חוקיות) מדי יום ובהתאם לשיעורי ההגירה הגבוהים סביר להניח שהמידע אודות האפשרות לבצע הפלות מחתרתיות נפוץ בקרב אוכלוסיית אירלנד. במגזין האירי The Bell נכתב ב-1941 שכמה נשים צעירות משכבות אמידות "יצאו לנסיעות חפוזות, בדרך כלל ללונדון, פריז או ביאריץ וחזרו בלי התינוק, בלי שאף אחד ידע מזה". לאחר המלחמה פחת מספר כתבי האישום שהוגשו ואלה שכן הוגשו היו רק במקרים שמעשה ההפלה השתבש או התגלה. על אלה שנמצאו אשמים במשפטים הוטלו עונשים מאסר כבדים. במקרה אחד, קיבל ב-1944 רוקח מדבלין שביצע הפלות רבות עונש מאסר של 15 שנים שלאחר ערעור הופחת ל-7 שנים. בדוח השנתי הראשון של המפקח הכללי של הגארדה שיכנה (המשטרה האירית) על הפשיעה שהוגש ב-1947 צוין מספר ההפלות הבלתי חוקיות שבוצעו. רומנים ואוטוביוגרפיות שפורסמו באירלנד בשנות החמישים, כולל ספרי עיון ואפילו טקסטים רפואיים, שקידמו או אפילו תיארו מעשי הפלות, נאסרו לפרסום. בין השנים 1952 – 1963 הוגשו יחסית מעט כתבי אישום בגין הפלות בלתי חוקיות, אך המקרה הידוע ביותר באירלנד היה זה של מיימי קאדן, שהייתה מיילדת ומבצעת הפלות במחתרת, שב-1957 נגזר עליה עונש מוות, שהומתק מאוחר יותר למאסר עולם, בגין מותה של אחת ממטופלותיה.
חוק ההפלות שנכנס לתוקף בבריטניה ב-1967 אפשר גישה להליך זה באופן קל יותר עבור הנשים האיריות ותופעת רצח התינוקות, שהייתה עד אז נפוצה, הצטמצמה באופן משמעותי. ב-1974 היה נואל בראון לחבר הפרלמנט האירי הראשון שהציע להתיר את ההפלות באופן רפואי מסודר במהלך דיון בסנאט האירי. ב-1975 כיהנה מי שלימים תהיה נשיאת אירלנד, מארי מקאליס, כיושבת הראש של פגישה שהתקיימה באולם החירות בדבלין שבה נתבעה זכותם של הנשים לבחור והיא צוטטה כמי שאמרה: "אני רואה בכישלון לאפשר את ההפלות כסוגיית זכויות אדם". מאוחר יותר היא טענה שהיא לא הבינה את הלכי הרוח בפגישה זו. מספר מחלוקות צצו בעקבות מותן של נשים הרות שנמנעה מהן קבלת טיפול רפואי בשל הריונן, כמו שילה הודג'רס ב-1983.
החקיקה מ-1861
על פי סעיפים 58 ו-59 בחוק העונשין כנגד פגיעה בבני אדם 1861, כפי שתוקנו ב-1892 וב-1893, היה ביצוע הפלה מעשה בלתי חוקי שהעונש בצדו היה מאסר עולם עם עבודת פרך.
סעיפים אלו, שחוקקו על ידי הפרלמנט הבריטי, נשארו בספר החוקים האירי עד לביטולם במסגרת חקיקת "חוק ההגנה על החיים במהלך הריון 2013".
מידע על הפלות
"החברה להגנת הילדים שטרם נולדו" (Society for the Protection of Unborn Children) קראה תיגר על הזכות לקבלת מידע על אפשרויות לביצוע הפלות בבריטניה על פי סעיף 40.3.3° לחוקה האירית. בעקבות המהלכים שהיא יזמה, שמאוחר יותר התפתחו לתביעה המשפטית שהוגשה בשם התובע הכללי כנגד שתי סוכנויות שסיפקו מידע כאמור, הוציא בית המשפט העליון צו מניעה כנגד שתי הסוכנויות מלסייע לנשים לצאת מחוץ לאירלנד כדי לבצע הפלות מחוץ לגבולותיה או לספק להן מידע על דרכי תקשורת עם מרפאות להפלות. שני הליכים משפטיים נוספים כוונו לאסור על אגודות סטודנטים מלהפיץ מידע על אפשרויות לביצוע הפלות בבריטניה.
המידע בדבר זמינותם של שירותי הפלות מחוץ לשטח של אירלנד הוסדר באמצעות חקיקתו של חוק הסדרת המידע (שירותים להפסקת הריון מחוץ למדינה) 1995 (Regulation of Information (Services Outside the State For Termination of Pregnancies) Act, 1995). חוק זה הועבר על ידי הנשיאה מרי רובינסון לפני כניסתו לתוקף לעיונו של בית המשפט העליון ונמצא תואם לחוקה.
התיקונים ה-8, ה-13 וה-14 לחוקה
סעיף 40.3.3° לחוקת אירלנד כלל עד לחקיקת החוק הנוכחי הגנה על זכות העובר לחיים, וכן את הזכות לנסוע ואת הזכות לקבל מידע על אפשרויות להפלה באופן חוקי בשטחי השיפוט של מדינות אחרות. הפסקה הראשונה בסעיף זה הוכנסה ב-1983 במסגרת התיקון השמיני לחוקה, הפסקאות השנייה והשלישית הוכנסו ב-1992 במסגרת התיקונים השלושה עשר והארבעה עשרה, בהתאמה.
החקיקה משנת 2013
החל מ-2013 נכנס לתוקף "חוק ההגנה על החיים במהלך הריון 2013" (Protection of Life During Pregnancy Act 2013). סעיפים 7 ו-8 לחוק זה קבעו את האפשרויות החוקיות להפסקת הריון במקרים של סכנת חיים פיזית, בעוד שסעיף 9 לחוק קבע את האפשרויות החוקיות להפסקת הריון במקרים של אובדן חיים כתוצאה מהתאבדות. סעיפים 58 ו-59 לחוק וכן "חוק העונשין כנגד פגיעה בבני אדם 1861" (Offences Against the Person Act 1861), בוטלו והוחלפו בסעיף 22 לחוק:
חוק זה הוגש על ידי שר הבריאות, ג'יימס ריילי, בשם ממשלת פינה גייל-הלייבור. החוק אושר על ידי הדאל אירן ברוב של 127 תומכים ו-31 מתנגדים. מפלגת פינה גייל, מפלגת הלייבור ומפלגת שין פיין הכריזו על משמעת סיעתית לטובת החוק ובין חברי מפלגות אלו שהתנגדו לחוק ופרשו ממפלגותיהם היו חברי הדאל לוסינדה קרייגטון, טרנס פלנגן, פיטר מתיוס, בילי טימינס ובריאן וולש מפינה גייל ופידר טויבין משין פיין. בריאן וולש ופידר טויבין שבו מאוחר יותר למפלגותיהם.
נשיא אירלנד, מייקל היגינס, כינס את "מועצת המדינה" (Council of State) כדי לבדוק את תאימותו של החוק לחוקת אירלנד והעברתו על פי סעיף 26 לחוקה לבדיקתו של בית המשפט העליון. בסופו של דבר החליט הנשיא לשלול אפשרות זו וב-30 ביולי 2013 חתם על החוק.
ביטול התיקון השמיני
הצעת החוק לתיקון ה-36 לחוקת אירלנד הציעה החלפת הסעיפים החוקתיים הקודמים בפסקה שתאפשר חקיקה בנוגע להפסקת הריון. על פי הצעה זו תוקן סעיף 40.3.3° לנוסח הבא:
ב-25 במאי 2018 נערך משאל עם על שאלת ביטול התיקון השמיני לחוקת אירלנד והחלפתו בסעיף: "ינקטו הצעדים בחוק להסדרת הפסקת הריון". מתוך 40 מחוזות הבחירה של אירלנד הצביעו 39 בעד ביטול התיקון השמיני כשמחוז הבחירה של דניגול היה היחידי שהתנגד ברוב של 51.9% מתנגדים לביטול התיקון מול 48.1% תומכים. מתוך 3,367,556 בעלי זכות הבחירה בכל אירלנד, הצביעו 2,159,655 איש (64.13%) שמתוכם הצביעו 1,429,981 (66.4%) בעד ביטול התיקון השמיני ו-723,632 (33.6%) התנגדו.
מותה של שילה הודג'רס
שילה הודג'רס הייתה עקרת בית אירית מהעיר דאנדוק שבמחוז לאות', שמתה מסרטן רב מערכתי יומיים לאחר שילדה את ילדה השלישי. נטען שלכאורה נמנעו ממנה טיפולים למחלתה בשל היותה בהריון מתוך האמונה הקתולית שהתנגדה לפגיעה בעובר.
מקרה X
ב-1992, בתיק המשפטי הידוע בשם "התובע הכללי נגד X" (באנגלית: Attorney General v X), או "מקרה X" (באנגלית: X Case), דרש התובע הכללי האירי את הוצאתו של צו מניעה למניעת ביצוע הפלה מלאכותית באנגליה על ידי נערה בת 13 שנכנסה להריון כתוצאה מאונס. צו כזה הוצא בבית המשפט הגבוה (High Court) על ידי השופט דקלן קוסטלו ובעקבות ערעור, הפך בית המשפט העליון (Supreme Court) את ההחלטה, על רקע נטייתה האובדנית של הנערה. בעקבות כך בנובמבר 1992 אושר התיקון ה-13 לחוקת אירלנד, שלפיו שמירה על זכות החיים של מי שטרם נולד לא תשמש כעילה למניעת יציאה משטח המדינה. במקביל הועלתה הצעה לחקיקתו של התיקון השנים עשר לחוקת אירלנד, שעל פיו תחשב נטייה אובדנית או נטייה לגרימת נזק עצמי כסיבה אפשרית לביצוע הפלה, אך הצעה זו נפלה במשאל עם. הצעה דומה שהועלתה במשאל העם על התיקון העשרים וחמישה לחוקה, נפלה גם היא במשאל עם שנערך ב-2002.
מקרה C
באוגוסט 1997 אירע מקרה אונס של נערה בת 13 שכתוצאה ממנו היא נכנסה להריון. עקב כך התגלו אצלה נטיות אובדניות והיא נסעה לבריטניה כדי לבצע שם הפלה. מאחר שהיא הייתה בהשגחה רפואית של המדינה, התקיים דיון בבית המשפט בשאלה אם לאפשר לה לנסוע לבריטניה.
D נגד אירלנד
ב-2002, עוד לפני קבלתו של התיקון העשרים וחמישה, נסעה אישה הרה שנשאה בקרבה עובר עם מומים קטלניים לבריטניה כדי לבצע שם הפלה. למכתבה שנשלח לעיתון The Irish Times, יוחסה ההצלחה בהעברתו של התיקון במשאל עם. מאוחר יותר היא הגישה תביעה כנגד ממשלת אירלנד בבית המשפט האירופי לזכויות אדם, אך זו נדחתה. אירלנד טענה שחוקת אירלנד עשויה להתיר הפלות במקרים של מומים בעובר. לאחר מותה של סביטה הלפנבר ב-2012 כתוצאה מסיבוך בהפלה שבוצעה בה, יצאה D מאלמוניותה.
העלמה D
במאי 2007 נמנעה מנערה בת 17, שנודעה רק בשם "העלמה D" (באנגלית: Miss D), שנשאה בקרבה עובר שסבל מאנאנצפלוס, הנסיעה לבריטניה לצורך הפלה על ידי משרד הבריאות האירי. בית המשפט הגבוה קבע ב-9 במאי שלא ניתן למנוע ממנה באופן חוקי לנסוע, אף על פי שהיא הייתה בחסות המדינה.
A, B ו-C נגד אירלנד
ב-2005 עתרו שתי נשים איריות ואישה ליטאית אחת, שלפני כן נסעו לאנגליה לצורך ביצוע הפלות, כנגד ממשלת אירלנד בבית המשפט האירופי לזכויות אדם, בטענה שהמגבלות וחוסר הבהירות שבחוק האירי מפרות כמה סעיפים באמנה האירופית לזכויות אדם. מקרה זה, שנודע בשם "A, B ו-C נגד אירלנד" (A, B and C v Ireland), נדון ב-9 בדצמבר 2009 בפני הרכב מורחב של בית המשפט ופסק הדין ניתן ב-16 בדצמבר 2010. בפסק דינו קבע בית המשפט שזכויותיהן של שתי הנשים הראשונות לא הופרו בשל העובדה שהן נאלצו לנסוע מחוץ למדינתן כדי לבצע הפלה, בשל העובדה שהחוק האירי "ניסה להגן באופן לגיטימי על המוסר הציבורי". בית המשפט קבע גם שהחוק האירי יצר איזון ראוי בין זכות האישה לפרטיות לבין זכות החיים של העובר, אף על פי שהוא מצא שאירלנד הפרה את האמנה האירופית לזכויות האדם בכך שהיא כשלה מלספק אפשרות נגישה לנשים, שהוכרה זכותם על פי החוק האירי לבצע הפלה, לבצע את ההפלות. החלטת בית המשפט חייבה את אירלנד ואת כל המדינות החברות במועצת אירופה.
ב-13 בנובמבר 2012, יום פרסום דבר מותה של סביטה הלפנבר, פרסמה קבוצת מומחים שמונתה על ידי ממשלת אירלנד את ממצאיה, בהם נאמר שאירלנד מחויבת ליישם את ההחלטה הזו של בית המשפט והמליצה על רפורמה חקיקתית. פרסום דוח זה הוביל לקבלתו של "חוק ההגנה על החיים במהלך הריון 2013" בשנה שלאחר מכן.
סביטה הלפנבר
מותה של סביטה הלפנבר הוביל למחאות בשנת 2012 שקראו לשינויים בחוקי ההפלות האירים ולקיום חקירה ציבורית של שירותי הבריאות. לאחר שאובחנה אצל הלפנבר הפסקת הריון טבעית, נדחתה בקשתה לביצוע הפלה, מאחר שליבו של העובר עדיין פעם. בחקירה שנוהלה על ידי שירותי הבריאות של אירלנד נמצא שמותה של הלפנבר אירע כתוצאה משיקול דעת מוטעה ומסטייה מהנהלים הרפואיים והמליצה על כמה צעדים, כולל שינויים חקיקתיים.
הגברת Y
ב-2014 נדחתה בקשתה של Y, אישה צעירה בעלת נטיות אובדניות, לביצוע הפלה על פי החוק. היא פתחה בשביתת רעב. בסופו של דבר נולד התינוק שלה בניתוח קיסרי.
מלט נגד אירלנד
בשנת 2011 בו נמנעה הפלה מאמנדה מלט, אישה מדבלין שהובהר לה על ידי רופאה שהעובר שנשאה בקרבה לא ישרוד מחוץ לרחמה עקב מום לבבי. בעקבות חקירה של המקרה, הכריזה ב-2016 ועדת האו"ם לזכויות אדם כי חוקי ההפלות של אירלנד נוגדים את האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות, וקראה לביצוע רפורמה חוקתית.
ביצוע הפלת בבריטניה על ידי נשים איריות
קיימות הערכות שונות בדבר מספרן של הנשים האיריות שנסעו לבריטניה כדי לבצע שם הפלות בתקופה שטרם תיקון החוק. ב-2001 הוערך שכ-7,000 נשים נסעו מחוץ לגבולות אירלנד כדי לבצע הפלה באותה שנה. ב-2011 פורסמו נתונים סטטיסטיים על פיהם בוצעו בבריטניה באותה שנה 4,149 הפלות בנשים איריות.
דעת הקהל לפני תיקון החוק
בשנים שלפני כניסת התיקון לחוק נערכו באירלנד כמה סקרי דעת קהל בסוגיית ההפלות.
ראובן ברוך
הרב ראובן בן יהודה ברוך (1811 טימישוארה, אז טמשוואר, בבאנאט, שבאימפריה האוסטרית - 1875 וינה) היה רב קהילת היהודים הספרדים (נקראו שם "היהודים הטורקים") בווינה, בירת אוסטריה, וסופר בשפת הלאדינו.
קורות חיים
ראובן ברוך נולד בטמשוואר, בימינו טימישוארה, כבנו של רב העדה הספרדית בעיר. הוא למד בישיבות בליבורונו, איסטנבול ואיזמיר.
ראובן ברוך נמנה עם המשתתפים בכתיבת הספר "נחלה לישראל" שבעריכתו של הרב ישראל משה חזן, ושפורסם בווינה בשנת 1851. גם הוא, וגם בנו יעקב ברוך,פרסמו קטעי ספרות בשפה הלדינו בכתב העת "גאורטה דה אסטוריה" (גן ההיסטוריה) בווינה. ביניהם יש לציין שיר של הרב ראובן ברוך על החולי ועל המוות שפורסם אחרי מותו. יעקב ברוך פרסם גם תרגומים ועיבודים מספרים ומאמרים בשפה הגרמנית וממקורות אחרים, למשל "המלחמה בין יוון לפרס" ו"הסוחר מוונציה"(El Merkader de Venetsyia).
ראובן ברוך נפטר בווינה בשנת 1875.
סחלין אנרגו
סחלין אנרגו (ברוסית: «Сахалинэнерго») היא חברת אנרגיה אזורית רוסית, חלק מקבוצת רוסהידרו (RusHydro). מטה החברה ממוקם בעיר יוז'נו-סחלינסק. החברה מספקת אנרגיה לחבל סחלין (ללא האיי הקוריליים וצפון סחלין).
פעילויות
החברה הוקמה בשנת 1946 עם הקמת רשת החשמל של סחלין ("סחלין אלקטרוסט", Сахалинэлектросеть). מאז 2011 היא חלק מקבוצת רוסהידרו.
נכון לסוף 2018 החברה (למעט חברת הבת שלה JSC Novikovskaya DES) מפעילה תחנות כוח בהספק חשמלי כולל של 539.26 מגה וואט. הנכסים המניבים של החברה הם תחנת הכוח המחוזית של סחלין ותחנת החשמל יוז'נו-סחלינסקאיה. הכוח החשמלי מועבר ומופץ באמצעות קווי חשמל עם מתח של 0.4-220 קילוואט באורך כולל של 8,086 ק"מ. התחנות משתמשות בשנאי 2726 בהספק כולל של 2901 מגה וואט ומפעילות 86.3 ק"מ של רשתות חימום. ייצור חשמל בשנת 2018 - 2213 מיליון קילוואט.
פסיקתא רבתי
פסיקתא רבתי או פסיקתא רבתא הוא שמו של מדרש אגדה מסוג פסיקתא. המוכר גם כ"פסיקתא" באופן סתמי. היא מתוארכת במחקר לתקופת הגאונים (סביבות המאה ה-6 או ה-7, והלאה), וקיימת בה השפעה ניכרת ממדרש תנחומא.
שם הספר
שם הספר – "פסיקתא רבתי", ובתרגום מארמית: "הפסיקתא הגדולה" – בא להבדילו מפסיקתא דרב כהנא שקדמה לפסיקתא רבתי, שהיא קטנה יותר בגודלה לעומת ה"פסיקתא רבתי".
החיבור מוזכר בפירוש רש"י למקרא, בשמות "פסיקתא רבתי" או "פסיקתא גדולה". רבי צדקיה בן בנימין מזכיר אותו בשם "פסיקתא רבתא", וכך גם נקרא בהדפסה הראשונה של החיבור (פראג, תי"ג או תי"ד).
יש שקראו לו (בטעות) "פסיקתא רבתא דרב כהנא", וכן יש שקראו לו גם בשם "פסיקתא" סתם, מה שגרם בעקיפין להיעלמות פסיקתא דרב כהנא הקדומה יותר.
מקורות ותקופת חיבור
תארוך ה"פסיקתא רבתי" נתון בדעות שונות בין החוקרים, אך מקובל כי התגבשותה הסופית ארעה בתקופת הגאונים (המאה ה-6–המאה ה-7), עם תוספות קלות מאחרות יותר עד המחצית הראשונה של המאה ה-9.
בתחילת החיבור מופיע מאמר שעשוי להעיד על תקופת חיבורו: ;יום-טוב ליפמן צונץ מתארך על פי זאת את תקופת החיבור לסביבות שנת ד'תר"ה (845), תוך שהוא מחשב 777 שנה מחורבן בית שני. מאיר איש-שלום מחשב את 777 שנים אלו מחורבן בית ראשון, ועל פי זאת הוא מתארך את חיבורו לשנת ד'קט"ו (355) - אמצע תקופת התלמוד; דעה זו מקבלת את זיהוי רבי תנחומא, שחי באותה תקופה, כמחברו המקורי של חיבור זה. אף בעלי שיטה מקדימה זו מסכימים כי לחיבור תוספות מאוחרות מזמן תקופת הגאונים. כיום במחקר מקובלת יותר הדעה המאחרת, המייחסת את החיבור לתקופת הגאונים.
תאריכים אלו מתייחסים לעריכתו של המדרש, ולא לתוכן דרשותיו. גם המאחרים את זמן עריכתו מצביעים על דרשות קדומות יותר, וגם הסוברים כי נתחבר בתוקפה קדומה יחסית מודים שישנן בו דרשות מאוחרות. גם תקופת גיבוש הדרשות לכדי חיבור אחיד ומסודר בסדר המועדים ארכה כפי הנראה זמן רב, ולמעשה, התהליך החל באמצע המאה החמישית, ועוצב סופית רק בהדפסת המדרש במאה ה-17.
בפסיקתא רבתי קיימת השפעה ניכרת ממדרש תנחומא (מה שהביא רבים לזיהוי של מחברו כרבי תנחומא), וחלק מהחומר שבו מקורו מפסיקתא דרב כהנא הקדום, שמתוארך לתקופת אמוראי ארץ ישראל. בפסיקתא רבתי קיימות פסקאות עתיקות המכילות מאמרים מדרשנים המוזכרים רק בתלמוד ירושלמי, וכן מדרשנים המוזכרים בתלמוד בבלי. במקומות שונים בפסיקתא רבתי קיימים ציטוטים מקראיים השונים מנוסח המסורה המצוי, והדומים יותר לנוסח התרגומים. גם "סדר קריאת הפרשיות וההפטרות" המופיע בו שונה הוא מהסדר המקובל, שרובו מיסודו של רב, האמורא הבבלי. לעומת זאת פסקאות רבות מתוך פסיקתא זו מזוהות עם תקופת הגאונים.
יש המזהים בתוך החיבור דרשה מאוחרת מדרשן איטלקי בן המאה ה-9, שהצטרף לקבוצת אבלי ציון בירושלים במחצית הראשונה של אותה המאה.
צונץ שיער שהמדרש התחבר ביוון.
מבנה ותוכן
המבנה הכללי של פסיקתא רבתי דומה לכלל הפסיקתאות, שהן סוג מדרשי אגדה המורכבים מדרשות שלמות על עניינים מיוחדים, ובייחוד דרשות הקשורות בשבתות ומועדים. דרשות אלה מוסבות על פסוקים מן התורה ומן ההפטרה. ב"פסיקתא רבתי" קיימת גם דרשות מסוג חדש המובאות כתשובה לשאלה בענייני הלכה או אגדה, ולאו דווקא מעניין החגים והשבתות; דרשות אלו פותחות במילים "ילמדנו רבינו" (בדומה למדרש תנחומא). התשובות בענייני הלכה כוללות בה תמיד חומר רב מן האגדה.
החיבור כולל 48 פרשיות, 28 מתוכן מסוגננות בנוסח מדרש ילמדנו, תוך ייחוסן לרבי תנחומא. חלק מדרשות אלו הופיעו בשאילתות דרב אחא ובמדרש תנחומא, ואי אפשר לדעת איזה מהמקורות קדם.
כמו שאר הפסיקתאות, אף פסיקתא רבתי כתובה בלשון הקודש. חלקים נרחבים מהחיבור מאופיינים בלשון פייטנית. מחבר הפסיקתא מצטייר כבעל רגש עמוק, וכבעל דמיון ייחודי. בעל הפסיקתא מצרף וכורך אגדות רבות, ובונה מהן פואמות שלמות, וכן מערכות הכוללות שירה אפית. בין יצירות אלו, בולטות הפסקאות העוסקות בתיאור מתן תורה (פסקאות כ'–כ"ד, המכונות גם בשם "מדרש מתן תורה"), חורבן בית המקדש הראשון, ביאת המשיח ועוד, המלוות בתיאור ציוריים ובדיאלוגים בין ה', המלאכים והנביאים, על כל המתרחש בעולמות העליונים.
תפוצה ושימוש
החיבור מצוטט רבות על ידי רש"י ונכדיו - הרשב"ם ורבנו תם. לעומת זאת, הוא אינו מצוטט כלל אצל רבי נתן מרומי, בעל ספר הערוך. במאה ה-12 הוא מוזכר אצל חכמי איטליה, צרפת ואשכנז, אך כמעט שאינו מוזכר אצל חכמי ספרד.
הדפסה
המהדורה הראשונה של ה"פסיקתא רבתי" הודפסה על ידי רבי יצחק בן רבי חיים כ"ץ, שהיא נעדרת ציון מקום ושנת הדפסה, אך במחקר הועלו מספר תימוכין המציינים את פראג כמקום הדפסתה, ומתארכים את שנת ההדפסה לשנת ה'תי"ג (1653) או ה'תי"ד (1654).
הספר הודפס בשנית בשקלוב בשנת ה'תקס"ו (1806), בנוסח חדש, אשר נחשב למדויק פחות מנוסח דפוס פראג, ואף חסר בו קטע שלם מהנוסח המקורי. למהדורה זו נספח פירוש מילים זרות, על פי ספר הערוך. מהדורה שלישית היא מהדורתו של רבי זאב וולף איינהורן (מהרז"ו), בברסלאו ה'תקצ"א, בתוספת פירושים, הגהות נוסח (חלק מתיקוניו הוא על פי כתב ידו של ר' אברהם בן הגר"א. הנוסח עצמו (לפני התיקונים) מבוסס על דפוס שקלוב) וציוני מקורות. במהדורה זו, חולקו לראשונה פרשיות הפסיקתא לסעיפים.
מהדורת הדפוס הפופולרית של פסיקתא רבתי, היא מהדורת דפוס וינה ה'תר"ם (1880), במהדורתו המוערת של חוקר היהדות מאיר איש-שלום שכינה את פירושו מאיר עין - מגן דוד, ובסופה נספח תרגום המילים היווניות והלטיניות מאת רבה של וינה משה גידמן.
בשנת ה'תרנ"ג נדפסה בוורשה מהדורה (אף היא בייחוס המוטעה לרב כהנא) הכוללת את פירוש מהרז"ו, זרע אפרים ופירוש מאת רבי דוד לוריא.
פרשנות
לספר הודפסו מספר פירושים, שחלקם כוללים הגהות; לרוב הודפסו יחד עם החיבור עצמו, מהם:
קיים גם פירוש חלקי מרבי יצחק דב במברגר, רבה של וירצבורג
יום הניצחון (9 במאי)
יום הניצחון או יום הניצחון במלחמת המולדת הגדולה הוא היום שבו חגגו בברית המועצות, וממשיכים לחגוג במדינות ברית המועצות לשעבר את הניצחון של הצבא האדום על גרמניה הנאצית בהכרעת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, שנקראת גם מלחמת המולדת הגדולה. היום נחגג ב-9 במאי, תאריך המציין את יום כניעת גרמניה הנאצית לפי שעון מוסקבה. בישראל מצוין היום כיום הניצחון על גרמניה הנאצית המעוגן בחוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017.
בברית המועצות
היום הפך ליום שבתון רק בשנת 1965, כ-20 שנה לאחר הניצחון. במהלך קיומה של ברית המועצות המצעד הצבאי המרכזי בכיכר האדומה נערך בשנים 1965, 1975, 1985 ו-1990.
לרגל חגיגות ה-30 לניצחון הכריז המשטר הסובייטי ב-1975 על תחרות לכתיבת שיר מיוחד ליום הניצחון. הצמד ולדימיר חריטונוב (מילים) ודוויד טוקמנוב (לחן) חיברו יחדיו שיר שנקרא "דן פובדי", יום הניצחון (День Побе́ды), מארש עליז וקצבי. חבר השופטים, שהורכב כולו מאנשים שגדלו על ברכי התרבות הסובייטית בעידן סטלין, לא אהבו את השיר, שבוצע בידי הזמר הרוסי המפורסם לב לשצ'נקו (Лев Ле́щенко). אלא שהשיר התפרסם לאחר שלשצ'נקו השמיע אותו ב-10 בנובמבר אותה שנה, בקונצרט בארמון הקונגרסים של הקרמלין, לרגל יום המיליציה. הקהל קם על רגליו, הריע ממושכות וביקש הדרן. השיר התחבב מהר מאוד גם על ליאוניד ברז'נייב ומאז הוא מושר בכל שנה בחגיגות יום הניצחון, כשבכיכר האדומה מתלווה לשירה גם ירי מאסיבי של זיקוקין די-נור. הבית האחרון בשיר אומר:.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות, מרבית מדינות חבר העמים ממשיכות לחגוג את ציון המאורע ביום זה. ב-2022 לאחר פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה, אוקראינה עברה לציין את יום הניצחון בתאריכו האירופי, 8 במאי. המצעד הצבאי הראשון לאחר התפרקות ברית המועצות נערך בשנת 1995.
ברוסיה
ברוסיה מציינים את יום הניצחון ב-9 במאי במצעד צבאי חגיגי שנתי בכיכר האדומה, בהשתתפות וֶטֶרָנים, יוצאי צבא ממלחמת העולם השנייה. מצעדים דומים מתקיימים באוקראינה, בבלארוס ובמדינות נוספות של חבר המדינות. השיר המרכזי המושמע בטקסים אלה הוא "יום הניצחון". מצעד יום הניצחון ברוסיה וגרורותיה נחשב לראוותני במיוחד וצועדים בו אלפי חיילים ומכשור צבאי.