cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלאודיו סוארס
קריירת משחק
בעונת, לקראת טורניר אינביירנו 1996 שפתח את העונה, הצטרף סוארס לגוודלחרה. בחציה השני של העונה, בטורניר וראנו 1997, זכה סוארס באליפות שנייה בקריירה, הפעם במדי גוודלחרה.
קבוצתו השלישית של סוארס במקסיקו הייתה טיגרס, אליה הצטרף בשנת 2000. הוא היה לשחקן המוביל בחוליית ההגנה של הקבוצה, וסייע לה לסיים פעמיים כסגנית האלופה, ב-2001 וב-2003. על אף שהיה משחקניה הבולטים של הקבוצה, דרכו במדי טיגרס הסתיימה בטונים צורמים. במשחקו האחרון במדי טיגרס פגשה הקבוצה למשחק דרבי את מונטריי במסגרת חצי גמר טורניר האפרטורה 2005. סוארס הורחק בכרטיס אדום בהחלטה שנויה במחלוקת, וקבוצתו הפסידה וסיימה את דרכה בטורניר. עוד קודם למשחק זה החלו חילוקי דעות בין השחקן, שהיה אז בן 37, לבין הנהלת הקבוצה שציפתה ממנו לפרוש ממשחק ולהצטרף לצוות הניהול. נוכח סירובו לבקשת ההנהלה, וחילוקי דעות נוספים בתחום המקצועי סביב משחק ההגנה של הקבוצה, הוחלט בטיגרס להיפרד מסוארס.
לקראת עונת ב-MLS, הצטרף סוארס לצ'יבאס ארצות הברית, במדיה שיחק עד לשנת 2009. ב-8 במרץ 2009 הודיע סוארס בן ה-40 על פרישתו ממשחק פעיל, בעקבות כישלון המשא ומתן על הארכת חוזהו בקבוצה. כשבועיים אחר כך התנצל סוארס בפני ראשי המועדון והודיע כי ישוב לאימונים, אך לאחר שלא שיחק כלל במהלך השנה, הודיע בשנית על פרישה שנה אחר כך, ב-26 במרץ 2010, בגיל 41.
ב-5 בספטמבר 2010 חזר סוארס להופעה אחת במדי קרוליינה ריילהוקס, שפגשה למשחק ידידות את פומאס מורלוס, קבוצת הבת של אוניברסידד נסיונל בה החל את הקריירה.
נבחרת מקסיקו
סוארס החל את דרכו בנבחרת מקסיקו ב-26 ביולי 1992, תחת המאמן ססאר לואיס מנוטי, במשחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 1-1.
עד מהרה הפך סוארס לשחקן משמעותי בסגל הנבחרת, ולאורך הקריירה הבינלאומית הענפה נהג ללבוש את החולצה עם המספר 2, שהפך למזוהה עמו בנבחרת. בקיץ 1993, שנה לאחר הופעת הבכורה שלו בנבחרת, היה חלק מהנבחרת שסיימה במקום השני בקופה אמריקה 1993, לאחר שפתח בהרכב הנבחרת בהפסד בגמר ל, ומספר שבועות אחר כך זכה עם נבחרתו בגביע הזהב 1993.
סוארס זומן על ידי המאמן מיגל מחייה בארון לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית. סוארס פתח ושיחק לאורך כל ארבעת משחקיה של מקסיקו בטורניר. מקסיקו פתחה את שלב הבתים בהפסד ל, אך התאוששה עם ניצחון על ושוויון 1-1 מול. בסיומם של משחקי הבית, צברה כל אחת מנבחרות הבית ארבע נקודות בדיוק, מקרה חסר תקדים בהיסטוריית המונדיאלים, ומקסיקו העפילה מהמקום הראשון בזכות כמות שערי הזכות שלה. בשלב שמינית הגמר פגשה מקסיקו את, מהפתעות הטורניר, ולאחר שוויון 1-1 בתום הארכה, עברו הקבוצות להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין. סוארס ניגש לבעוט את הפנדל הרביעי לזכות נבחרתו, לאחר ששלושת הבועטים הקודמים של מקסיקו החמיצו, והיה לכובש המקסיקני היחיד בדו-קרב שהסתיים בניצחונה של בולגריה 1–3 ובהדחתה של מקסיקו.
כחצי שנה לאחר המונדיאל, ייצג סוארס את מקסיקו בגביע המלך פהד 1995. במהלך הטורניר הגיעה מקסיקו פעמיים להכרעה בדו-קרב פנדלים, פעם אחת הפסידה בשלב הבתים ל, ופעם אחת ניצחה במשחק על המקום השלישי את. סוארס כבש בשני קרבות ההכרעה, כשנגד ניגריה הוא כובש את הפנדל החמישי והמכריע שהעניק לקבוצתו את המקום השלישי. בקיץ של אותה שנה ייצג את מקסיקו בטורניר קופה אמריקה 1995, שהסתיים בהפסד ל ברבע הגמר.
סוארס זכה לתואר שני עם נבחרתו בגביע הזהב 1996. סוארס היה שותף לחוליית ההגנה המוצלחת של מקסיקו בטורניר, במהלכו לא ספגה הנבחרת ולו פעם אחת. שנה אחר כך ייצג סוארס את מקסיקו בטורנירי קופה אמריקה 1997, בו סיימה מקסיקו במקום השלישי, ובגביע הקונפדרציות 1997. לאחר מכן זכה עם נבחרתו בפעם השלישית באליפות צפון אמריקה במשחקי גביע הזהב 1998.
באותו הקיץ זומן סוארס על ידי המאמן מנואל לפואנטה לסגל מקסיקו לקראת מונדיאל 1998 בצרפת, טורניר מונדיאל שני של סוארס במדי מקסיקו. כמו בטורניר המונדיאל הקודם, גם הפעם פתח ושיחק סוארס לכל אורך ארבעת משחקיה של מקסיקו בטורניר. בשלב הבתים גברה מקסיקו 1–3 על, ושמרה על מאזן נקי מהפסדים בשלב זה לאחר תוצאות שוויון 2-2 מול ומול. מקסיקו עלתה לשמינית הגמר מהמקום השני בבית, ושם פגשה את, שגברה עליה 1–2 והדיחה אותה מהטורניר.
בשנת 1999 שוב היה סוארס שותף לשני טורנירים. בקופה אמריקה 1999 סיים עם נבחרתו במקום השלישי בפעם השנייה ברציפות בטורניר זה. בגביע הקונפדרציות 1999 הוביל סוארס כקפטן את מקסיקו לזכייה ראשונה בתולדותיה בתואר, וזכה להניף את הגביע לאחר ניצחון 3–4 בגמר על.
סוארס ייצג את נבחרתו בגביע הזהב 2000 ובגביע הקונפדרציות 2001, בהם כשלה להגיע לשלבי ההכרעה, ושלאחריהם הגיע לנבחרת המאמן חבייר אגירה. המאמן לא זימן את סוארס לסגל שסיים במקום השני בקופה אמריקה 2001. במרץ 2002 נפצע סוארס, ואף על פי שהצליח להתאושש עד לסיום העונה, בחר אגירה שלא להכליל אותו פעם נוספת בסגל הנבחרת, הפעם לקראת מונדיאל 2002. אגירה הוחלף על ידי ריקרדו לה וולפה לאחר המונדיאל, והוא החזיר את סוארס לסגל בטורניר קופה אמריקה 2004.
בגיל 38 זכה סוארס להיכלל בסגל של לה וולפה למונדיאל 2006 בגרמניה. על אף שלא שותף כלל במהלך הטורניר, המשיך סוארס להחזיק בחולצה מספר 2 בסגל הנבחרת. לאחר הטורניר פרש ממשחק בינלאומי, לאחר שצבר 178 הופעות רשמיות במדי מקסיקו, בהן כבש שישה שערים. מניין הופעותיו הוא השני בגודלו בהיסטוריה. הוא החזיק בשיא במשך שש שנים, עד שאחמד חסן המצרי עקף אותו בשנת 2012.
עירוב תחומין
עירוב תחומין הוא תקנת חכמים המאפשרת לשנות את מיקומו של תחום שבת, וכתוצאה מכך את מרחק ההליכה האפשרי לפי ההלכה מחוץ ליישוב בשבת, יום טוב, ויום הכיפורים, מ-2,000 אמות מחוץ ליישוב (כ-960 מטרים, מרחק ההליכה המותר הרגיל של תחום שבת), עד למרחק כפול של 4,000 אמות. העירוב נעשה בדרך כלל באמצעות הנחת לחם או מזון בכמות המספיקה לשתי סעודות (לכל משתתף בעירוב), בנקודה כל שהיא הנמצאת בתוך תחום השבת הרגיל של מניח העירוב.
ההיגיון מאחורי תקנה זו הוא שעל ידי הנחת העירוב האדם מצהיר שהוא קובע את מקום המגורים שלו במקום בו הונח העירוב, ושם נמצאת נקודת המרכז של תחום השבת החדש שלו, וכך מתאפשר לו ללכת אלפיים אמה ממקום הנחת העירוב לכל כיוון. בדרך כלל מונח העירוב בנקודה שנמצאת בקצה תחום השבת הרגיל של מניח העירוב, על מנת להתיר הליכה למרחק מקסימלי באמצעות עירוב התחומין ממקום ישיבתו לאותו כיוון, אולם ניתן להניח את העירוב בכל נקודה אחרת בתוך תחום השבת הרגיל. כתוצאה נלווית מהנחת עירוב התחומין נאסר על מניח העירוב ללכת לכיוון ההפוך ממקום הנחת עירוב התחומין, מאחר שהוא מתרחק יותר מאלפיים אמה ממקום העירוב, שהוא נקודת המרכז של תחום השבת החדש.
המונח 'עירוב' משמעו ערבוב, והוא מציין את ערבוב 2,000 האמה המותרים לפני הנחת העירוב, עם ה-2,000 אמה הנוספים.
הנחת עירוב התחומין
העירוב נעשה באחת משתי דרכים: באמצעות נוכחות פיזית במקום העירוב בשעת כניסת שבת ('עירוב ברגליו'), נוכחות שהיא הכרזה שמניח העירוב קובע שם את מקום שביתתו בשבת, או על ידי הימצאות מזון בנקודה מסוימת בשעת כניסת שבת, דבר שמציין גם כן שהאדם קובע שם את מקום ישיבתו. הדרך הראשונה היא העיקרית, אולם הדרך השנייה היא הנפוצה והמקובלת יותר.
עירוב תחומין תקף גם אם הונחו כמה עירובי תחומין במקומות שונים לאדם אחד, אולם למעשה התוצאה היא שכל עירוב תחומין נוסף מגביל את אפשרות ההליכה של האדם, והוא מותר ללכת רק במקום שנחשב לתחום שבת לפי כל העירובים שהונחו.
ניתן להניח עירוב תחומין רק לכל יום השבת, ולא ניתן להניח עירוב שיהיה תקף רק לחצי מהיום אם הונח עירוב כזה, הוא חל לכל היום, ואם הונחו שניים, הם נחשבים כמניח שני עירובי תחומין.
אין מערבים אלא לדבר מצווה
עיקר תקנת עירוב תחומין נועדה למקרה של צורך מצווה ולא לצורך חול ('רשות'). לכתחילה מניחים עירוב תחומין רק לצורך מצווה, אולם בדיעבד גם עירוב תחומין שהונח לצורך רשות חל.
אולם הגדרת מצווה שלצורכה ניתן להניח עירוב תחומין היא רחבה, וכוללת עירוב תחומין לצורך ביקור חולים או ניחום אבלים, כמו גם עירוב לצורך טיול שיש בו עונג שבת ועירוב לצורך מי ששוהה בשעת כניסת שבת במקום מרוחק מביתו.
הנחת עירוב תחומין באמצעות נוכחות פיזית
הדרך העיקרית להנחת עירוב תחומין היא נוכחות פיזית של האדם במקום בו הוא רוצה לקנות שביתה בשעת בין השמשות של ערב שבת, דרך זו מכונה: 'עירוב ברגליו'. אין צורך באמירה על מנת לקנות שביתה, אולם יש צורך בכוונה כללית לקניית שביתה באמצעות הנוכחות.
מאחר שהזמן הקובע לתחום שבת הוא זמן בין השמשות בכניסת שבת, לאחר הנחת העירוב באמצעות נוכחות פיזית רשאי האדם לחזור לביתו שבתוך יישוב סמוך.
ההולך בדרך סמוך לזמן בין השמשות ומזהה מרחוק מקום ידוע שבו הוא רוצה שיהיה מרכז תחום השבת שלו, יכול להכריז: 'שביתתי במקום פלוני' אף שהוא במרוחק ממנו. דין זה הוא קולא בעירוב תחומין, אך הוא בתנאי שהמכריז יכול להגיע למקום קודם זמן בין השמשות אם יתאמץ או ירוץ. לפי שיטת הרמב"ם יש צורך להגדיר מקום ספציפי לשביתה בשטח של עד ד' אמות, כגון בחלקו המזרחי של עץ ידוע, אך לא כאשר מגדיר את שביתתו תחת העץ, שהוא שטח גדול מד' אמות.
הנחת עירוב תחומין באמצעות מזון
למרות שהדרך העיקרית להנחת עירוב תחומין היא באמצעות נוכחות פיזית, בשל הקושי על הימצאות במקום העירוב בשעת כניסת שבת חכמים הקלו והתירו הנחת מזון מראש במקום המיועד להיות מקום שביתתו של האדם ומרכז תחום השבת החדש, הנחה שמציינת את כוונת האדם לקניית שביתה במקום הנחת העירוב. הנחה זו יכולה להעשות הן על ידי האדם לו מיועד עירוב התחומין, והן על ידי שליח הנשלח על ידו מדעתו להנחת המזון במקום המיועד. דרך זו של הנחת עירוב תחומין באמצעות מזון היא הדרך נפוצה בהנחת עירוב תחומין בפועל.
זמן הנחת עירוב תחומין
את העירוב יש להניח קודם כניסת השבת, כך שבשעת כניסת השבת העירוב יהיה במקום המיועד. מאחר שהשעה הקובעת לעירוב התחומין הוא שעת בין השמשות בכניסת שבת, העירוב לא חייב להישאר במקומו כל השבת (או החג), וניתן לאכול אותו (או ביו"ט, לקחת אותו) לאחר שעת בין השמשות. בדיעבד, עירוב שהונח בשעת בין השמשות עצמה - חל.
מקום הנחת עירוב תחומין
את העירוב יש להניח במקום נגיש, כך שבשעת בין השמשות ניתן יהיה לגשת אל העירוב. אם העירוב היה בכשרות בשעת בין השמשות העירוב נקבע לכל השבת, אף אם העירוב ישרף, יאכל או יפסל בדרך כל שהיא. ניתן להניח את העירוב אף בשטח פתוח, ואין צורך להניחו במבנה.
כיוון שאיסורי שבת מדרבנן נאסרו רק בשבת עצמה ולא בבין השמשות שהוא הזמן שבו העירוב חל, ישנם מקרים בהם העירוב כשר גם אם הונח במקום שכדי להגיע אליו יש לעבור על איסור שבת דרבנן, אך העירוב פסול במקום שיש שכדי להגיע אליו יש לעבור על איסור שבת מהתורה (כגון הוצאה מרשות לרשות) או על איסורי שבת דרבנן מסוימים, כגון המניח עירוב על עץ. אם העירוב נעקר ממקום הנחתו (קודם שעת בין השמשות הקובעת) ונתגלגל למקום אחר, כך שבשעת בין השמשות האדם מניח העירוב היה מרוחק מעירובו מרחק של יותר מ-2000 אמות - העירוב פסול היות שהעירוב ומניחו לא היו ברשות אחת בשעת הקובעת לעירוב.
שיעור המזון לעירוב תחומין
שיעור המזון הנצרך לעירוב תחומין זה הוא שיעור שתי סעודות, כשש ביצים. ניתן להניח עירוב תחומין לקבוצת אנשים גדולה, בתנאי ששיעור המזון בעירוב יהיה שיעור שתי סעודות לכל משתתף בעירוב.
הנחת עירוב תחומין עבור אדם אחר
ניתן להניח עירוב תחומין לאדם אחר רק מדעתו והסכמתו, למעט ילד עד גיל 6 שנגרר אחרי אמו.
אמירה וברכה בשעת הנחת עירוב תחומין על ידי מזון
בעירוב תחומין באמצעות מזון יש צורך באמירה מפורשת בשעת הנחת העירוב על כך שהאדם מתכוון לקבוע את שביתתו במקום זה, וללא אמירה זו אין משמעות להנחתו. המניח מברך בשעת הנחת העירוב: "ברוך אתה ה' אלוקינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על מצות עירוב". הברכה אינה מעכבת את העירוב. נוסח האמירה המתלווה להנחת עירוב תחומין הוא: "בעירוב זה יהיה מותר לי (בעירוב המונח על ידי שליח: שמו של המשלח) ללכת מחר ממקום זה אלפים אמה".
עירוב תחומין שנפסל
בכל המקרים בהם העירוב נפסל, האדם המניחו חוזר לתחום השבת המקורי שלו, אף שהתכוון ליצור לעצמו תחום שבת אחר כתחליף לתחום השבת המקורי. במקרה ובשעת כניסת השבת האדם שעבורו הונח עירוב התחומין שהה מחוץ לתחום השבת החדש, העירוב בטל והוא חוזר לתחום השבת הרגיל שלו.
ספק עירוב
אם ישנו ספק לאחר שהונח העירוב בדבר כשרותו, כגון ספק אם נאכל העירוב קודם שעת בין השמשות או לאחריה - העירוב כשר מכח הכלל: "ספק עירוב כשר". כלל זה הוא דווקא כאשר העירוב הונח בוודאות, אולם אם ישנו ספק לגבי עצם הנחת העירוב - העירוב פסול.
תחום ד' אמות בעיר לאחר הנחת העירוב
ישנה מחלוקת אם לאחר הנחת העירוב יכול מניח העירוב ללכת בכל היישוב בו הוא שובת בפועל לאחר הנחת העירוב, גם למרחק גדול מאלפיים אמה ממקום הנחת העירוב, אם מניח העירוב לן ביישוב.
המניח עירוב תחומין בתוך עיר גדולה - רשאי ללכת בכל תחומה אפילו אם שטחה גדול בהרבה מתחום שבת.
ברירה בהנחת העירוב
ניתן להניח עירוב קודם שבת, אך ההחלטה אם הוא ישפיע תתקבל על ידי האדם בשבת. דין זה הוא מכח העיקרון ההלכתי 'ברירה' שמשמעותו אפשרות למתן תוקף רטואקטיבי ('למפרע') לפעולה שנעשתה בעבר. מכח עיקרון זה ניתן להניח עירוב תחומין ביום שישי, ולקבוע האם הוא יחול או לא בשבת עצמה, להניח עירוב תחומין עבור כל שבתות השנה כאשר הקביעה אם הוא יחול או לא בכל שבת היא ביד המניח (ובתנאי שהעירוב קיים באותו ערב שבת בין השמשות) ולהניח שני עירובי תחומין בכיוונים סותרים, כאשר ההחלטה איזה מהם יחול תהיה בשבת.
אוקראינה
אוּקְרָאִינָה (באוקראינית: Україна) היא מדינה השוכנת במזרח אירופה, ששטחה 603,628 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 43 מיליון נפש נכון ל-יולי 2022. בירת אוקראינה, והעיר הגדולה ביותר בשטחה, היא קייב. אוקראינה חולקת גבולות עם בלארוס מצפון, פולין, סלובקיה והונגריה ממערב, רומניה ומולדובה מדרום ורוסיה ממזרח. לאוקראינה קו חוף לאורך ים אזוב והים השחור. מבין מדינות אירופה, אוקראינה היא המדינה הרביעית בגודל שטחה (אחרי רוסיה, טורקיה וצרפת - עם זאת, לכולן יש שטחים מחוץ לאירופה) והשמינית בגודל אוכלוסייתה.
אוקראינה היא רפובליקה דמוקרטית בעלת משטר נשיאותי-למחצה עם הפרדת רשויות. היא יצואנית דגנים גדולה, ומכילה בשטחה כ־5% מפוטנציאל המינרלים בעולם. היא מדינה מתפתחת ואחת המדינות העניות ביותר באירופה. צבאה הוא השני בגודלו באירופה לאחר הצבא הרוסי. במשך השנים, הפכה לחברה ביותר מ־40 ארגונים בינלאומיים. בזמן שהייתה חלק מברית המועצות, הצטרפה אוקראינה לאומות המאוחדות כאחת המדינות המייסדות, יחד עם בלארוס, ביוזמת השלטונות הסובייטיים במוסקבה, ובזכות זה נהנתה ברית המועצות משלושה קולות בעצרת הכללית של האו"ם.
היסטוריונים אוקראינים רואים את ראשית תולדות ארצם ברוס של קייב, ישות פוליטית סלאבית שקמה במאה התשיעית. במאה ה-14 סופח האזור על ידי דוכסות ליטא, שהתאחדה מאוחר יותר עם פולין. ב-1648, מרד קוזאקים בהנהגת בוגדן חמלניצקי הביא לייסוד ההטמאנות הקוזאקית, ישות עצמאית-למחצה, שפוצלה במהרה בין רוסיה לפולין-ליטא ופורקה סופית ב-1764. לאחר חלוקת פולין, עברו שטחי מדינת אוקראינה המודרנית שברשותה לידי האימפריה ההבסבורגית. במאה ה-19 קמה תנועה לאומית אוקראינית, שצברה תמיכה עממית, ביססה את השפה והתרבות המקומיות והנחילה את השם "אוקראינה" לאזורים עליהם תבעה ריבונות. לאחר נפילת האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית בתום מלחמת העולם הראשונה, הוקמו מספר מדינות עצמאיות אוקראיניות, שהגדולה ביניהן הייתה הרפובליקה העממית של אוקראינה. אלו ניהלו מלחמות עם שכנותיהן כדי להתאחד ולקיים את עצמאותן, אך הובסו. הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, במסגרת ברית המועצות, נותרה כביטוי הלאומי היחיד. במלחמת העולם השנייה ולאחריה סיפחו הסובייטים את כל השטחים המאוכלסים אוקראינים שנותרו בשליטת מדינות אחרות. ב-1991, עם התפרקות ברית המועצות, הרפובליקה נעשתה למדינה עצמאית. השאיפה להתקרב ל ול, ולהתנתק מחוג ההשפעה הרוסי, הובילה החל מ-2014 לסכסוך מתמשך בין אוקראינה לרוסיה ולמלחמה שהגיעה עד כדי פלישה למדינה ב-2022.
אטימולוגיה
השם "אוקראינה", המגיע מן הסלאבית ושמשמעותו היא כנראה "חבל ספר" אך אולי גם "נפה", הופיע לראשונה ברשומות ככינוי לכברת ארץ ב-1187. הכרוניקה הקייבית ציינה אז ש"כל אוקראינה נאנקה" עבור נסיך פריאסלאב. בין המאה ה-13 למאה ה-16, במסמכים שיצאו תחת לבלרי הדוכסות הגדולה של ליטא (שכתבו ברותנית מערבית), שימש המונח לא בלשון יחיד אלא ברבים, "אוקראינות" במובן של חבלי ספר שונים. תושבי הספר כונו "בני האוקראינות". השם לא התייחס ליחידה גאוגרפית מסוימת, אלא לכלל שטחי הגבול. לעיתים הוא היה מצומצם וכיסה אך את הנחלות ממזרח לדניפר שגבלו בערבות הסמוכות לחצי האי קרים, ולעיתים הוא מנה את כל אזורי החזית של הדוכסות, כולל חלקים גדולים מבלארוס של היום. השם "אוקראינה" נכנס בהדרגה לשימוש אצל כותבים פולנים לאחר איחוד לובלין ב-1569, עדיין במשמעות גמישה. סופרי המלך השתמשו בו בהזדמנויות אחדות ככינוי לכלל הפלכים הרותניים שתחת שלטון הכתר.
תושבי אותם מחוזות הזדהו כ"באים מאוקראינה" במידה משתנה. במחצית הראשונה של המאה ה-17, כותבים מווהלין ופודוליה הנגידו תכופות בין נפותיהם ל"אוקראינה", בעוד שתושבי חבל קייב הזדהו כ"אוקראינים" כמעט תמיד – במובן של יושבי אזור ספר הנושאים בעול המלחמה בטטרים, ולכן נעלים על אחרים. הזהות ה"אוקראינית" הקייבית התרחבה במחצית השנייה של המאה, לאחר ההרס הנרחב של מרד חמלניצקי והמלחמות שבעקבותיו. גולים מחבלי קייב, צ'רניהיב וברצלאב החלו לתאר את עצמם כ"אוקראינים" ולהתייחס לחבלים מהם נמלטו כ"אוקראינה".
המונח הופיע מזומנות גם אצל סופרי ההטמאנות הקוזאקית שקמה לאחר המרד. נראה שהוא היה השם המועדף על ידי קוזאקים ממעמדות הביניים ועל ידי המוני העם לתיאור ארצם, אך לא זכה לבכורה. האליטות החילוניות והדתיות בהטמנות אימצו את המונח "רוס הקטנה", שם שנטבע במאה ה-14 על ידי פטריארך קונסטנטינופול כדי להבדיל בין שטחי השיפוט הכנסייתיים של המטרופוליט מקייב לבין "רוס רבתי" של המטרופוליט ממוסקבה. הם השתמשו בו כדי להדגיש בעיני הצאר הרוסי את מחויבותו אליהם. באזורים שתחת שלטון פולין, ראשי הכנסייה האורתודוקסית ביכרו את "רוס" סתם (ובצורתו הלטינית "רותניה"), כביטוי לרצף עם יתר הנצרות האורתודוקסית ועם ההיסטוריה הסלאבית המזרחית, שראשיתה ברוס של קייב.
השם "אוקראינה" כמעט וחדל להיות בשימוש עם חלוקת פולין. "רוס הקטנה", או "רוסיה הקטנה", הפך למונח המועדף על השלטון הצארי, בשל הקשר המחבר עם "רוסיה רבתי" שנגזר ממנו. הצורך לחדד את העצמאות והייחוד המקומיים מול הרוסים, הוביל את הוגיה ופעיליה של התנועה הלאומית המתעוררת למצוא שוב את "אוקראינה" בשנות ה-1830, ולאמצו בהדרגה במהלך המאה ה-19. שותפיהם לדעה של הלאומנים האוקראינים, בגליציה ובבוקובינה שתחת השלטון האוסטרי, הזדהו כ"רותנים" וראו את "אוקראינה" כהמצאה פולנית שמטרתה הייתה להקצות להם מעמד של חבל ספר בתוך פולין רבתי. רק סביב מלחמת העולם הראשונה התקבעו השם "אוקראינה" וההזדהות הלאומית כ"אוקראינים".
ימי קדם
היישובים האנושיים הראשונים שנמצאו בשטח אוקראינה הם משנת 32,000 לפני הספירה, והשתייכו לתרבות הגרווטית. בין 5,400 ל-2,000 לפנה"ס שגשגה באזור התרבות הטריפּילית-קוּקוּטֶנית, שהתאפיינה בחקלאות פרימיטיבית וברעיית עדרי מקנה. זו ניגפה בתורה בפני תרבות קברי הפיר, שנודעה כך בשל תלי הקבורה הרבים שהותירה אחריה, ובהם נחו המתים כשהם משוחים באוכרה אדומה.
ב-1000 לפנה"ס התיישבו לחופי הים השחור שבטי הקימרים, עם איראני ככל הנראה. במאה השביעית לפני הספירה הם נדחקו על ידי הסקיתים, שבטים לוחמניים של קשתים רכובים שהותירו אחרי מצאי ארכאולוגי עשיר. במשך כחמש מאות שנה הייתה דרום אוקראינה בשלטונם. באותה עת קמו לחופי הים השחור ערי-מדינה יווניות, שבינן לסקיתים התנהלו חליפות לוחמה וסחר. הסקיתים מוגרו ונבלעו על ידי קבוצת שבטים מקורבת, הסרמטים. למן המאה השלישית, בעת נדידת העמים, התקיימה באוקראינה תחלופת אוכלוסייה מזורזת. האוסטרוגותים וההונים הכו את הסרמטים במאה הרביעית. באותה עת נזכר לראשונה קיומה של ברית שבטים שכונו "אנטאים"; ייתכן שבמקורה ברית זו נשלטה על ידי האלאנים, אך עם הזמן גברו בתוכם השבטים הסלאבים, ובשלב מאוחר יותר הם היו סלאביים לגמרי. האנטאים היו הכח הפוליטי החזק באזור, והתיעוד אודותם מעיד שלחמו בגותים ופשטו על הביזנטים. בראשית המאה השביעית, האזור כולו נכבש על ידי האווארים, ובתקופה זו נעלמו האנטאים מן הרשומות. האווארים נדדו הלאה או מוגרו על ידי הבולגרים הקדומים בהמשך המאה. מ-650 והלאה, ממלכת הכוזרים, בת-בריתם של הביזנטים, השתלטה על עיקר הטריטוריה של אוקראינה ועל השטחים הסובבים. הכוזרים השכינו לראשונה שלום ויציבות, התקינו נתיבי סחר משגשגים, והכפיפו את הסלאבים (ברשומות נזכרים שבטים כמו הדֶרֶבליאנים, הסיבֶריאנים והפּוֹליאנים) ויתר העממים המקומיים לחסותם.
רוס של קייב
בשלהי המאה התשיעית התקיימה באזור הדנייפר ובסביבותיו נסיכות סלאבית גדולה שבירתה הייתה קייב, ושנודעה בשם "רוּס". מקורותיה של המדינה לוטים בערפל, והרשומות אודותם נושאות אופי אגדתי: ככל הנראה, השבטים המקומיים המליכו עליהם שושלת ורנגית (כינויים של הוויקינגים במזרח ובביזנטיון), ממשפחתו של רוריק שליט נובגורוד שבצפון הרחוק; ייתכן שהשם "רוס" מקורו בכינוי פיני שמשמעו "יורדי ים".
מידע מוצק אודות רוס מתחיל להופיע ב-878, עת הפליג במורד הדנייפר נסיך מבית רוריק בשם הֶלגי (אולג או אולה בגרסה הסלאבית). ב-882 רצח את שליטי קייב ותפס את נחלתם, כשהוא הופך את העיר לבירתו. הוא נלחם בכוזרים והדף אותם, פשט על ביזנטיון ב-907, והכפיף למרותו את רוב הסלאבים. עד מותו ב-912 הרחיב את גבולות רוס ממפרץ פינלנד ועד לים השחור. יורשו אינגבָר (איגוֹר או איהוֹר) נהרג במרד; אלמנת אינגבר, הֶלגה (אולגה או אולהה), שמשלה כעוצרת, התנצרה והביאה לנסיכות את הדת הביזנטית. בנה סביאטוסלב, הראשון בנסיכי קייב לשאת שם סלאבי שהעיד על ההיטמעות של השושלת בתרבות נתיניה, שמשל בפועל מ-964, נותר עובד אלילים למרות מאמצי אמו. תוך מספר שנים הוא הכה את הכוזרים וחיסל את ממלכתם, והרחיב מאוד את שטחי שליטתו. ב-988 אימץ הנסיך ולדימיר (וולודימיר) "הגדול" את הנצרות האורתודוקסית כדת המדינה, וכונן קשר עמוק עם ביזנטיון, שהיה בעל השפעה מכרעת על תרבותם של הסלאבים המזרחיים. פטריארך קונסטנטינופול הכיר בכך שראש הכנסייה של קייב היה ה"מטרופוליט של כל רוס". מות ולדימיר ב-1015 גרר מלחמת ירושה הרסנית בין בניו; גודלה של הממלכה הקשה על כל טוען לכתר לבסס את שלטונו. ב-1024 הגיעו שניים מן הבנים, ירוסלאב ששלט בנובגורוד ומסטיסלאב שמשל בצ'רניהיב, לכדי פשרה שחילקה בפועל את רוס לשני אזורי השפעה תחת מרותם. עם מות מסטיסלאב ב-1036, נותר ירוסלאב כשליט יחיד ועבר לקייב. מלכותו הארוכה, עד מותו ב-1054, הייתה תקופה של שגשוג חסר תקדים: הוא פיאר את הבירה במבנים חדשים, כרת בריתות נישואין עם רבות משושלות אירופה, ניצח במספר מסעות מלחמה, ותיקן קובץ חוקים.
ירוסלאב ביקש לייצב את הליך הירושה כדי למנוע עוד מלחמות אזרחים, וחילק את רוס לחמש נסיכויות, אחת לכל אחד מבניו. הבכור נועד לשלוט בקייב ובנובגורוד, הערים המרכזיות, ולכהן כנסיך הגדול של רוס; עם מותו, הכס לא עבר לבנו, אלא לאח-הנסיך הבא. הסדר החדש לא הגשים את התקוות שנתלו בו, וסכסוכי ירושה פרצו מיד. ב-1097, התכנסו נסיכי רוס בליוּבֶּץ' והשיבו את העיקרון של ירושה מאב לבן. כינוס ליובץ' תרם פחות לאחדות הממלכה המבוזרת מעלייתו לכס בקייב ב-1113 של ולדימיר מונומך, שהצליח שוב למשול כשליט יחיד ברוס. עם מות יורשו, מסטיסלאב, ב-1132, תמה אף מראית העין של ממלכה אחת. רוס נעשתה לערב-רב של ישויות עצמאיות ומסוכסכות. הנסיכים אמנם לחמו על קייב, אך התמקדו בביסוס נחלותיהם העצמאיות. ב-1169 שרף הנסיך אנדרי בוגולובסקי את העיר, ולא טרח להשתקע בה אלא שב לביתו; ב-1203 היא נכבשה ונבזזה שוב על ידי הנסיך רוריק רוסטיסלביץ'. העוצמה הפוליטית זלגה מן הבירה הישנה לשלושה מוקדים עיקריים: נובגורוד בצפון, נסיכות ולדימיר במזרח (שהתפתחה בהמשך לנסיכות מוסקבה), ובשטחה של אוקראינה המודרנית, נסיכות גליציה-ווהלין. ב-1237, הופיע אויב חדש שהכניע את הנסיכויות כולן ושם אותן למס עובד: המונגולים. ב-1240 הם כבשו את קייב, תאריך המקובל כחותם תולדותיה של רוס.
גליציה-ווהלין
נסיכות גליציה (האליץ') קמה ב-1141, כשהנסיך וולודימירקו וולודרוביץ' (נינו של ירוסלאב מקייב), איחד שלוש נסיכויות שירש בזו אחר זו ליחידה שלטונית אחת. בנו ירוסלאב "הנבון שמונת מונים" הרחיב את גבולה לכל השטח שבין הרי הקרפטים לנהר הדניסטר. ב-1199, עם מות הנסיך וולודימיר, הזמינה האצולה את נסיך ווהלין רומן מסטיסלאביץ' למשול בהם, והוא איחד את גליציה ונחלתו ויצר את אחת הנסיכויות החזקות והגדולות ברוס; ב-1204 הוא כבש את קייב. עם מותו בקרב ב-1205, גירשו האצילים את אלמנתו ושני בניו, דנילו ווסילקו. החלה תקופה ממושכת של מלחמות אזרחים ופלישות מבחוץ.
יורשו של דנילו, לב, שאביו קרא על שמו את עיר הבירה החדשה לביב, היה וסאל נאמן לאורדת הזהב ותקופת שלטונו הייתה ארוכה ויציבה. גליציה-ווהלין זכתה להכרה כמעצמה אזורית. לב הנהיג מספר מסעות מלחמה מוצלחים נגד שכניו בהונגריה, פולין וליטא, והרחיב את גבולות ממלכתו. ב-1299 עזב המטרופוליט של כל רוס – התואר הכנסייתי היה השריד האחרון לממלכה החרבה – את קייב, שאיבדה את חשיבותה, ועבר לעיר ולדימיר שבמוסקבה. מלך גליציה-ווהלין חשש ממעבר המנהיג הדתי למדינה מתחרה. בלחצו, הכיר הפטריארך מקונסטנטינופול במטרופוליט נוסף שישב מעתה בהאליץ', ושתחת שיפוטו היו שש אפרכיות שהועברו מסמכותו של פטריארך קייב; הן נודעו מאז במקובץ כ"רוס הקטנה" (בהמשך, לאפרכיות הנותרות הוענק השם "רוס הגדולה").
ב-1323 מת אחרון יורשיו של דנילו, ולכס המלוכה עלה הנסיך הפולני והקתולי בולסלאב, ששינה את שמו ליורי והמיר את דתו לאורתודוקסית התנגדותו לכוחה של האצולה הביאה להרעלתו ב-1340. הונגריה, פולין והדוכסות הגדולה של ליטא פלשו לממלכה המסוכסכת. קז'ימייז' השלישי, מלך פולין השתלט על עיקר שטחה, בעוד הליטאים כבשו את ווהלין. ב-1362 הביס הדוכס הליטאי אלגירדאס את אורדת הזהב וכבש את קייב, כשהוא מניס את המונגולים הרחק מזרחה. רוב רובה של אוקראינה המודרנית, למעט גליציה שתחת פולין, עבר לחסות בצלה של ליטא.
האיחוד הפולני-ליטאי
שמאל|ממוזער|250px|[[האיחוד הפולני-ליטאי
]] ההתפשטות הליטאית לתוך שטח אוקראינה לא הייתה פתאומית ולא נשענה על כיבוש צבאי. היה זה תהליך הדרגתי ורציף, שראשיתו בימי מינדאוגאס בתחילת המאה ה-13. השבטים הליטאיים עובדי האלילים, שהיו פרימיטיביים למדי, סיפחו לשליטתם את נסיכויות רוס הצפוניות (בשטח בלארוס של ימינו), שביכרו אותם על המונגולים. הדוכסות אימצה את הסלאבונית הכנסייתית כשפת המנהלה, ואת החוקים שהנהיגו בשעתו נסיכי קייב; הנכבדים הליטאים שהשתכנו בנחלות החדשות התחתנו באצולה המקומית ונטמעו בה, והדוכסים הגדולים הקפידו לשדך את צאאציהם המרובים לשושלות הרוריקידיות, וכך הבטיחו נאמנות לשלטונם. דפוס זה של הטמעת המבנה הפוליטי הסלאבי – או רוּתֶּנִי, כפי שנודעו תושבי אוקראינה ובלארוס באותה עת, מלשון שמה בלטינית של רוס – נמשך עם הרחבת הגבולות דרומה: ב-1377, הגיעה ליטא אל חופי ים השחור. מבחינות רבות, הדוכסות הליטאית של המאות ה-14 וה-15 הייתה המשכה של רוס הקייבית יותר מאשר של איחוד השבטים הבלטיים שממנו התפתחה.
בדרום הטריטוריה של אוקראינה המודרנית, בחצי האי קרים ולחופי ים אזוב, שלטון מונגולי התקיים ברציפות מאז הכיבוש במאה ה-13, בדמותה של אורדת הזהב. ב-1313 אימץ אוזבק חאן את הדת המוסלמית. במחצית השנייה של המאה ה-14 התפוררה האורדה בלחצן של מלחמות אזרחים ממושכות בין הטוענים לכתר. השבטים הקיפצ'קים חדלו מאורח חייהם הנוודי בהדרגה, התיישבו בקרים ועברו לעסוק בחקלאות. הטטרים הקרימאים נותרו רוב בחצי האי עוד מאות בשנים. לבסוף, התגבשה חאנות קרים כנסיכות עצמאית בחסות עות'מאנית, תחת שלטונה של שושלת גיראי.
ב-1381 פרצה מלחמת אזרחים בליטא, בין הדוכס הגדול יוגאילה לבין דודו קסטוטיס, שמשל עמו במשותף, ודודנו ויטאוטאס. יוגאילה עובד האלילים כרת ברית עם פולין השכנה ב-1385: הוא נשא את המלכה-הילדה ידוויגה והמיר את דתו לקתולית. האיחוד הפרסונלי בין שתי הארצות, שהלך והתהדק עם הדורות, הביא להשפעה פולנית גוברת, ואומץ דגם השלטון הריכוזי בפולין. הנסיכויות הישנות, ששרדו כישויות פוליטיות, בוטלו במאה ה-15 ותחתן חולקה הארץ למחוזות שנוהלו בידי פקידים, וויבודים, שמונו על ידי הכתר; ב-1471 הושלם התהליך עם ביטול התואר העתיק של נסיך קייב. שינויים אלו, והעדפת התרבות הפולנית והדת הקתולית, עוררו התמרמרות בקרב האצולה והתושבים הרותנים האורתודוקסים. ב-1508 ניצת מרד שהונהג בידי הנסיכים לבית הלינסקי, שנמלטו למוסקובי משהובסו. במהלך המלחמה בין מוסקובי לליטא בעשור הבא, אצילים אורתודוקסים רבים צידדו בצאר.
מלחמת ליבוניה בין רוסיה לליטא, שפרצה ב-1558, דחפה את הדוכסות לבקש איחוד מלא. ב-1569 נחתם איחוד לובלין, והברית הפרסונלית הפכה לישות אחת, האיחוד הפולני-ליטאי. מחציתה הדרומית של הדוכסות, רוב שטחה של אוקראינה המודרנית (גליציה הייתה בשלטון פולין מאז 1434), הועברה לכתר פולין כחלק מתנאי ההסכם; הבידול בינה לטריטוריות הרותניות הצפוניות הביא לנתק לשוני ותרבותי, שהיה הבסיס להתפתחותן ההדרגתית של אוקראינה ובלארוס כאומות נפרדות. האריסטוקרטיה המקומית תמכה בהעברה, מתוך החישוב שלכתר יהיה אינטרס לסייע להם נגד פשיטות הטטרים אם יוכללו בשטחו, ומתוך רצון לחלוק בזכויות המופלגות שניתנו לאצילים בממלכה. ב-1577 הוחלו חוקי צמיתות נוקשים: עד 1648, שיעור האיכרים שהחזיקו במחצית השדה שעיבדו ירד מ-58% ל-16%. אצילים פולנים נהרו אל השטחים החדשים והקימו לטיפונדיות ענק שהתמחו בגידול דגנים ונשענו על עבודת הצמיתים. האצולה המקומית לא טמנה ידה בצלחת: האוסטרוגסקים, האדיר שבבתים, החזיקו בבעלות על 13,000 כפרים במפנה המאה. בשירי ההלל והחנופה שנכתבו לכבוד קוסטיאנטין אוסטרוגסקי, שהיה פטרון של הדת והאמנויות, ניתן להבחין לראשונה ברעיון כי הנחלות הרותניות שתחת שלטון פולין מהוות יחידה פוליטית אחת נבדלת.
בשלהי המאה ה-16, השפעת הקונטרה-רפורמציה הביאה לכפייה הולכת וגוברת של הדת הקתולית בנחלותיו של מלך פולין. בתי-הספר המעולים שבנו הישועים משכו צעירים אורתודוקסים מהמעמד הגבוה, שנטו בהמשך להמיר את דתם. בד ובד, המשיכה לתרבות הפולנית המפותחת הביאה רבים לאמץ את לשונה ומנהגיה, ועם הזמן לא ניתן היה להבחין בין הבאים מחוץ לבין האליטה המקומית שעברה פולוניזציה: מלך פולין-ליטא מיכאל קוריבוט היה בנו של אציל רותני שנעשה קתולי רק בגיל 20. נוכחותה של שכבה פולנית שלטת נותרה בחזקת תופעה קבועה במערב אוקראינה עד מלחמת העולם השנייה. ההיררכיה הכנסייתית האורתודוקסית, שסמכותה נשחקה על ידי אחוות חילוניות ושביקשה להשוות את זכויותיה להיררכיה הקתולית שהייתה מיוצגת בסנאט, הכירה ב-1596 בסמכות האפיפיור ויצרה בנחלות הרותניות כנסייה אוניאטית. האצולה, הקוזאקים, המון העם והאחוות החילוניות סירבו לקבל את השינוי; שני בישופים שדחו את האפיפיור אפשרו לקיים רצף סמיכה. המלך זיגמונט הכיר בכנסייה החדשה לבדה, ועד מותו ב-1632 התקיימה הכנסייה האורתודוקסית ללא הכרה רשמית, כשהיא נרדפת על ידי השלטונות. הדבר הביא לפריחה והתחדשות דתיות, דווקא מתוך החשיפה למחשבה הבארוקית המתוחכמת של הקתולים.
העידן הקוזאקי
הלחץ של הכתר והאצולה הגבוהה הפולנית והכנסייה הקתולית על האורתודוקסיה, על הצמיתים, ועל השכבות הגבוהות שסירבו לעבור פולוניזציה תועל להתמרמרות וכעס, ולבסוף למרד. מי שהיו כשרים לחוללו היו הקוזאקים: מחבורות פרועות של אנשי ספר, הם הפכו לחיל מאורגן היטב שהעמיד 20,000 איש נגד העות'מאנים ב-1620. מרידות קוזאקים ספוראדיות אירעו עוד בשלהי המאה ה-16, אך בין 1625 ל-1638 התרחשו חמש כאלו.
ב-1646, ניסה המלך ולדיסלב לעקוף את התנגדות הסיים למלחמה עם העות'מאנים, ופנה לגייס בסתר את הקוזאקים כדי שיפתחו במעשי איבה נגד השולטן, תוך שהוא מבטיח להם ויתורים נרחבים. הקשר נתגלה והמלך נאלץ לחזור בו. אחד מנכבדי הקוזאקים שהיה מעורב במגעים, בוגדן חמלניצקי, נפגע מעריצות השלטונות: ב-1647, שכנו האציל הפולני חמס את אדמותיו (סיפורים אחרים טוענים שאשתו נחטפה/פותתה ואף שבנו הולקה למוות). פניותיו לבית-המשפט נענו ריקם. הקוזאק הנגזל נמלט אל עבר הדניפר, מעבר להישג ידן של הרשויות, ונבחר להטמן (מנהיג) הסיץ' הזפורוז'י. להבדיל מקודמיו שלחמו בפולנים, הוא גייס לעזרתו את הטטרים מקרים. חמלניצקי ובעלי-בריתו קמו על הפולנים באביב 1648 והכו אותם בשני קרבות; כשפשטו הידיעות על כך, הגדה השמאלית (המזרחית) הצטרפה אל המורדים ונפלה לידיהם חיש קל, ובגדה הימנית התלקחה התקוממות צמיתים עקובה מדם. המורדים והצמיתים טבחו אלפי יהודים, קתולים ואוניאטים בשתי הגדות; מעשי הטבח של 1648 נזכרו בתולדות ישראל בשם גזרות ת"ח-ת"ט. בספטמבר מיגר חמלניצקי את עיקר צבא פולין בפילאבצי, ובנובמבר הגיע לפולין גופא וצר על זמושץ', שם הושגה שביתת נשק לחצי שנה. הקוזאקים שלטו עתה בכל הטריטוריה ממזרח לקו שנמתח בערך מיאמפיל בדרום עד אוברוץ' בצפון.
חמלניצקי חילק את השטח לכעשרים מחוזות, כל אחד בפיקוח קצין שהיה חבר במועצתו, וייסד את ההטמאנות הקוזאקית. המדינה החדשה, שנמצאה במלחמה מתמדת עם האיחוד הפולני-ליטאי, סיפקה את שאיפות החירות של הרותנים האורתודוקסים והקוזאקים היו בה מעין אליטה. חמלניצקי נזקק ללגיטימציה ולהגנה: הוא קיווה בתחילה לחסותו של השולטן העות'מאני, אך עבר במהרה לחלות את פני מוסקובי, שנענתה לו. ב-10 בינואר 1654 התכנסו נציגי מחוזות ההטמאנות בפריאסלאב ונשבעו אמונים לצאר; צבאו יצא לעזרתם נגד פולין. רוסיה קיבלה דריסת רגל קבועה בארץ. הצאר החל כמעט מיד לבחוש בענייני ההטמאנות ולהכפיפה למרותו הישירה, וחמלניצקי החרד ביקש להתנתק ממנו ולכרות ברית עם נותן-חסות אחר. ב-1656 היה צד להסכם ראדנוט האנטי-פולני, יחד עם שוודיה וטרנסילבניה, אך צבאם המשולב נהדף מוורשה. חמלניצקי מת זמן קצר לאחר מכן.
בנו החלוש, יורי, החליף אותו אך לחודשים ספורים בטרם הודח על ידי ההטמן החדש איוואן ויהובסקי, בן אצולה עשיר שהחל להחזיר את הפריבילגיות שחמלניצקי ביטל. הקצינים ותיקי המרד התקוממו נגדו, ומוסקוביה תמכה בהם; ביוני 1658 שני הצדדים התנגשו ליד פולטבה וההטמן ניצח במחיר דמים כבד. החלה תקופה ממושכת של מלחמות אזרחים ועימותים פנימיים, המוכרת בהיסטוריה האוקראינית בכינוי "החורבן". ויהובסקי כרת ברית עם פולין-ליטא שנועדה להסדיר את מעמד הנחלות הרותניות כרכיב שווה-ערך באיחוד. הצאר המריץ את הקוזאקים להתקומם נגדו, אך הוא הנחיל לאויביו תבוסה מוחצת בקונוטופ כשהוא מחסל צבא רוסי גדול. הניצחון התאיין כשהסיים הפולני-ליטאי סירב למלא את תנאי האמנה עם הקוזאקים; ויהובסקי הוצג ככלי ריק והתמיכה בו נגוזה באחת. הוא נמלט לוורשה ב-1660 ויורי חמלניצקי נבחר על ידי קצינים שביקשו הסכם חדש עם רוסיה, בתנאים דומים לאמנת פריאסלאב. הצאר הבהיר להם שהוא דורש כפיפות מוחלטת, ללא תנאים חוזיים וללא כל מחויבות מצדו.
חמלניצקי הבן החליף צדדים שוב: מקץ מספר חודשים, בעת קרב בין רוסיה לפולין, ערק עם צבאו ונשבע אמונים למלך מוורשה, בתנאים גרועים בהרבה מאלו שהשיג ויהובסקי. הקוזאקים בגדה השמאלית שללו את החוזה, וההטמאנות התפצלה למעשה בין הגדה הימנית תחת יורי בחסות פולין, ובין הגדה השמאלית תחת ההטמן-בפועל יקים סומקו, בחסות רוסיה. ההסדר הפך לקבוע ב-1663, כשיורי התפטר והוחלף בידי פבלו טטריה, בעוד שבגדה השמאלית נבחר הטמן קבוע, איוואן בּרוּחוֹבֶצְקי. ב-1667 החלוקה הוכרה רשמית בהסכם אנדרוסובו, שסיים את המלחמה בין רוסיה לפולין. הקצונה הקוזאקית, שחששה לעתידה, התלכדה עתה סביב הטמן חדש, פטרו דורושנקו, שזנח את התמרון הקבוע בין מוסקבה לוורשה ופנה שוב אל השולטן. הוא הצליח לכונן מחדש את ההטמנות המאוחדת, אך העות'מאנים התגלו כבעלי-ברית מסוכנים אף יותר מקודמיהם: הם בזזו והחריבו את הגדה המערבית, שאוכלוסייתה נמלטה ממנה ונעשתה ל"חורבה" ממש. הרוסים כבשו את הגדה השמאלית, שתושביה קיבלו אותם בברכה נוכח הזוועות שהמיטו הטורקים. פורושנקו התפטר ב-1676: פולין הדפה את העות'מאנים תוך זמן קצר, וחיסלה את שרידי ההטמאנות בשטחה ממערב לדנייפר. במזרח, המשיכה עצמאות קוזאקית נומינלית להתקיים תחת הרוסים.
ב-1687 התמנה איוואן מזפה להטמן הגדה השמאלית. כישוריו ויחסיו הטובים עם הצאר פיוטר הראשון הביאו לתקופה של שגשוג בהטמאנות, שהתאפיין בפרץ של מיזמי בנייה. ב-1704 פלש מזפה לגדה המערבית והדף את הפולנים, כשהוא מאחד מחדש את שני חלקי ההטמאנות הישנה. יחסיו עם הצאר נעשו מתוחים יותר ויותר, וב-1708 הוא החליף צדדים ועבר לתמוך בקרל השנים עשר, מלך שוודיה. הימורו של מזפה הסתיים בכישלון: רוסיה ניצחה את שוודיה בקרב פולטבה והוא נאלץ להימלט. שמו הפך לסמל לבגידה בעיני הרוסים. ההטמנים הבאים היו לא יותר מבובות. בגדה הימנית, הפולנית, המרמור נגד השליטה המחודשת של האצולה הקתולית והחוכרים היהודים התפרץ כבעבר בסדרת מרידות של קוזאקים וצמיתים, שכונו היידמקים. אלו התקוממו שלוש פעמים, ב-1734, ב-1750 וב-1768, כשהם טובחים אלפי יהודים ופולנים.
ב-1764 בוטלה משרת ההטמן על ידי יקטרינה הגדולה. ב-1772, בחלוקת פולין הראשונה, סופחה אף הגדה המערבית לרוסיה. ב-1774 הביסה רוסיה את העות'מאנים וח'אנות קרים, ששקעה מזה דורות, נעשתה למדינת-חסות שלה. ב-1783 סופחו שטחי הח'אנות לאימפריה; תוך שנים ספורות, מחצית ויותר מהטטרים עזבו את קרים וסביבותיה ברצותם לחיות תחת שלטון מוסלמי, והטטרים נותרו מיעוט מאז. מנגד, החלה הגירה רוסית גדולה לגדה השמאלית ולדרום, ראשיתה של נוכחות אתנית רוסית רציפה בחבלים הללו. ב-1786 בוטלו שרידי המעמד שהיה לשטחי ההטמאנות, והנחלות הפכו לחלק לכל דבר מהמערכת המנהלית הרוסית.
האימפריה הרוסית וההבסבורגית
בראשית המאה ה-19, המעמד הגבוה באוקראינה (צאצאי קציני ההטמנות) השתלב במרץ בהיררכיה המנהלית ובתרבות הרוסית; הניבים המקומיים נותרו מנת חלקם של האיכרים. אך רעיונותיהם הלאומיים-רומנטיים של הרדר ופיכטה מצאו הד, בייחוד לאחר המלחמות הנפוליאוניות: הצורך של האליטות המקומיות להגן על זכויות-היתר והמעמד שלהן מפני השלטון שנעשה ריכוזי יותר ויותר, וההתנשאות שספגו מעמיתיהם בני המטרופולין מרוסיה גופא, חידדו (ולעיתים יצרו יש מאין) את הזהות המקומית. כבארצות רבות באירופה, הברית בין אצולה נחלשת לאינטלקטואלים אחוזי רוח רומנטית הולידה עניין נלהב בפולקלור, שהתגלגל ליצירה ספרותית חדשה, ולבסוף להתעוררות לאומית.
ב-1818 פורסם ספר הדקדוק הראשון של השפה המדוברת באוקראינה על ידי אולכסי פבלובסקי; הוא תיאר את הלשון כהולכת ונכחדת, אך הגן עליה ותיארה כבעלת ערך. ב-1825 לערך הופץ "ספר תולדות בני רוס או רוסיה הקטנה", שתיאר את הארץ כערש לידתה של האימפריה כולה, ונכתב לכאורה באמצע המאה ה-18; הוא חובר למעשה סמוך לכך, על ידי חוג סופרים שביקשו להבטיח דרגת אצולה לצאצאי הקוזאקים. ב-1832 חיבר הריהורי קביטקה-אוסנוביאננקו לראשונה ספרות גבוהה בשפה שכינה "לשוננו" או "לשון הצמיתים" ("אוקראינית" התקבע רק לאחר מכן). ב-1840 שווה לתנועת התחייה גוון עממי לאמיתו: טאראס שבצ'נקו, צמית ששוחרר אך שנתיים קודם לכן וכישרונו המובהק הביא את אדוניו לשלחו ללימודים בפטרבורג הבירה, הוציא ספר שירה בלשון המדוברת. עד למותו ב-1861 הניח שבצ'נקו את היסוד לקאנון הספרותי.
בסוף המאה ה-19 החלה התפתחות מואצת של הכלכלה.
השלטון הקומוניסטי
עם המהפכה ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה הכריזה אוקראינה על עצמאותה כרפובליקה העממית של אוקראינה, אך הסיעות השונות בתוך המדינה ומחוצה לה, לא הניחו למצב זה לשרוד לאורך זמן. על אדמת אוקראינה התנהל מאבק עיקש בין מצדדי אוקראינה העצמאית, הצבא האדום, הצבא הלבן, הצבא השחור הגרמנים ופולנים. באותו זמן סבלו היהודים מאוד מהפרעות בידי כנופיות.
בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ולאחר שהוכנעו קבוצות בדלניות של לאומנים אוקראינים, הייתה אוקראינה המזרחית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אוקראינה, כאשר מערב אוקראינה צורף לפולין, צפון החבל בוקובינה צורף לרומניה וחבל טרנסקרפטיה לצ'כוסלובקיה. לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, פעלה הממשלה הסובייטית לחיזוק התעשייה וריכוז העבודה החקלאית בקולחוזים וסובחוזים. ב-1928 יוסיף סטלין הגה את תוכנית החומש שהביא לתיעוש מהיר מאוד של המדינה, הפיכת החוות החקלאיות הפרטיות לקולחוזים. בעקבות מהלך זה עשרות מיליוני חקלאים איבדו את רכושם, חלקם נשלחו לעבוד בגולאגים בסיביר וקזחסטן ומיליוני חקלאים נוספים (בעיקר בדרום-מרכז אוקראינה) מתו מרעב.
במשך 5 השנים בשנות ה-30 אוכלוסיית אוקראינה קטנה ב-3 עד 6 מיליוני בני אדם (מתו כ-10 מיליון, שליש מאוכלוסיית המדינה), תקופה זאת נקראת בפי האוקראינים הולודומור. זהו הרעב הגדול ביותר, מעשה אדם, שפקד את אירופה. ישנה מחלוקת כיום אם מעשים אלה עונים על ההגדרה של רצח עם כפי שסוברים מרבית האוקראינים.
בתחילת שנות ה-30 באוקראינה המערבית, שהייתה תחת השלטון הפולני, התארגנה והתחזקה תנועת לאומנים אוקראינים. הם ארגנו מספר פעולות טרור בהם נהרגו פקידים פולנים, כולל הריגת שר הפנים הפולני בשנת 1934. בעקבות גל המעצרים ראשי התנועה נעצרו ונשפטו במשפטים גדולים שנערכו בוורשה ובלבוב. על מספר ראשי הארגון כולל סטפן בנדרה הוטל עונש מוות שהומר למאסר לכול החיים.
מלחמת העולם השנייה
אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939), אוקראינה המערבית שוב אוחדה עם המזרחית, ואוקראינה קיבלה את צפון חבל בוקובינה ואזורים בדרום ובצפון בסרביה מרומניה. בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, אוקראינה נכבשה כולה על ידי הצבא הגרמני והוכפפה לנציבות הרייך אוקראינה. על שטחה הוקמו גטאות, יהודיה נהרגו בהמוניהם בבורות על ידי יחידת האיינזצגרופן של האס אס ומשתפי פעולה אוקראינים. אוקראינים רבים (במיוחד במערב אוקראינה) קיבלו בתחילה את הכובשים הגרמנים כ"משחררים" מהשלטון הקומוניסטי, והיו בהם גם משתפי פעולה בתפקידים זוטרים שנטלו חלק ברדיפת היהודים וגם בהשמדתם. בסך הכול על פי ההערכות נרצחו בזמן הכיבוש הנאצי כ-1.5 מיליון יהודים מכלל 2.7 מיליון יהודים אוקראינים שהיו בה לפני השואה. אחד המקומות הידועים לשמצה הוא באבי יאר, בפאתי קייב.
לצד משתפי הפעולה היו רבים באוקראינה שהתנגדו לכיבוש הנאצי, משום שלא רצו כובש זר על אדמת אוקראינה, והבינו כבר בתחילת המלחמה שגרמניה לא תאפשר לאוקראינים להקים מדינה עצמאית משלהם. כתוצאה מכך, התארגנו יחידות צבאיות של אוקראינים לאומיים שדחפו לעצמאות המדינה, ונקראו "צבא ההתנגדות האוקראיני", שמנה כ-100,000 איש ופעל בעיקר במערב אוקראינה נגד הנאצים.
הנאצים התנגדו בתוקף לעצמאות אוקראינית. על פי התפיסה הנאצית היו האוקראינים עם סלבי, כלומר אנשים מ"גזע נחות" שיש לשעבדם לצורכי הרייך הגרמני כחלק מתפיסת מרחב מחיה לו זקוק העם הגרמני. הנאצים הביאו לעקירתם של כפריים אוקראינים מאדמתם, ומתיישבים מגרמניה הגיעו לתפוס את נחלותיהם. כמו כן, הנאצים שלחו כמיליון אוקראינים למחנות עבודה בכפייה בשטחי גרמניה הנאצית. "צבא ההתנגדות האוקראיני" ניהל מלחמת גרילה לא רק נגד הנאצים אלא גם נגד הארמייה קריובה הפולנית ונגד הסובייטים בעת ובעונה אחת. בנוסף היו פרטיזנים אוקראינים פרו-קומוניסטים שפעלו נגד הנאצים בלבד. בשנת 1944, לקראת סוף המלחמה, שוחרר רוב שטחה של אוקראינה על ידי הצבא הסובייטי. עם סיום המלחמה המשיכו יחידות גרילה של ארגון צבא ההתנגדות להילחם בצבא האדום הסובייטי ובצבא האדום הפולני באזור הרי הקרפטים.
בסך הכל נהרגו 6.8 מיליון אוקראינים, אזרחים וחיילים, בזמן מלחמת העולם השנייה, מתוכם כ-2.7 מיליון חיילים בצבא האדום שנהרגו בקרבות או שנרצחו על ידי הנאצים כאשר היו שבוי מלחמה וכ-1.5 מיליון יהודים. ממדי ההרס במדינה היו עצומים. בניינים רבים בערים קרסו, וכפרים שונים חרבו. מלאכת השיקום לאחר המלחמה ארכה זמן רב.
מסיום המלחמה ועד התפרקות ברית המועצות
עם הקמת האומות המאוחדות, התקבלה אוקראינה כחברה מלאה בארגון יחד עם בלארוס, ביוזמת השלטון של סטלין ובהסכמת בעלות הברית, למרות ששתיהן היו חלק מברית המועצות שהייתה גם היא חברה בארגון. אוקראינה נבחרה כחברה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בשנים 1948–1949 ושוב בשנים 1984–1985.
לאחר מותו של יוסיף סטלין ב-1953 עלה לשלטון בברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, שנולד ברוסיה סמוך לגבול עם אוקראינה, ושימש לפני כן בתפקיד מושל אוקראינה. מדיניותו הרפורמית והסתייגותו ממעשי סטלין בעבר עזרו לקרב את האוקראינים לתחושת שייכות לברית המועצות. בשנת 1954 צוינו 300 שנה לאיחוד אוקראינה עם רוסיה, ולכבוד האירוע הוחלט להעביר את חבל קרים מרוסיה לאוקראינה. בשנת 1964 הודח חרושצ'וב והוחלף על ידי ליאוניד ברז'נייב, יליד דניפרודזרז'ינסק שבאוקראינה.
עצמאותה המחודשת של אוקראינה
בסוף שנות ה-80 גברה באוקראינה הדרישה לעצמאות. אסון צ'רנוביל, התמוטטות חומת ברלין וניצחון תנועת סולידרנושץ' בהנהגת לך ואלנסה בפולין, נתנו דחיפה חזקה לתנועות הלאומניות של מערב אוקראינה. בשנת 1991, עם התפרקותה של ברית המועצות הכריזה אוקראינה על עצמאותה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 חוותה אוקראינה ירידה משמעותית באיכות החיים של אזרחיה, תוחלת החיים ירדה, מספר הלידות והתוצר המקומי הגולמי (GDP) יגם ירדו. בשנת 1989 התוצר המקומי הגולמי לנפש באוקראינה היה גבוה יותר משכנותיה ממערב (פולין) וממזרח (רוסיה), אך התמוטטות ברית המועצות פגעה בכלכלה המקומית יותר מבכל מדינה אחרת. רוסים, בילורוסים ויהודים רבים, שכעת שופר חופש התנועה שלהם, עזבו את המדינה בשנות התשעים. בסוף שנות ה-90, לאחר כעשור של ירידה בתוצר המקומי, הגיע התמ"ג לכ-40% מגודלו לפני פירוק ברית המועצות – ירידה גדולה יותר מהשפעת השפל הגדול על כלכלת ארצות הברית.
בשנים הראשונות של המאה ה-21, לעומת זאת, חוותה אוקראינה פריחה כלכלית שהתבטאה בצמיחת התוצר המקומי, שהייתה גבוהה אפילו מזו של רוסיה.
המהפכה הכתומה
המצב הפוליטי המעורער לא הסתיים עם סופה של המהפכה הכתומה. בבחירות שנערכו בשנת 2007, היה נראה שהמדינה מפולגת על פי הקווים הטריטוריאליים ההיסטוריים של המאה ה-17, כאשר המזרח והדרום תומכים במדיניות פרו-רוסית (אזורים אלו גם מאוכלסים באוכלוסייה אתנית רוסית רבה) והמערב והמרכז תומכים במדיניות פרו-מערבית (אזורי האכלוס של הקבוצה האתנית האוקראינית, עם מיעוט רוסי זניח). כלומר, אזור השליטה התרבותי של פולין בימי האיחוד הפולני-ליטאי תומך באיחוד האירופי ובהצטרפותה של המדינה לברית נאט"ו, בעוד שאזור השליטה התרבותי של רוסיה תומך בעמדותיה של רוסיה ורואה בה כפטרונית.
משנת 1991 ועד 2007 קטנה האוכלוסייה האוקראינית בכ-6 מיליון תושבים (מ-52 מיליון ל-44). בשנת 1991 היוותה האוכלוסייה ממוצא רוסי כ-23% מכלל התושבים וכיום מתקרב חלקה לכ-15%. האזורים המזרחיים והדרומיים של אוקראינה איבדו כ-30% מסך תושביהם מאז 1991 בעיקר בשל הגירה לרוסיה. לעומת זאת, אוכלוסיית מערב אוקראינה כמעט ולא השתנתה ובאזורים מסוימים אפילו גדלה מעט. במטרה להגדיל את שיעור הילודה יצרה הממשלה תוכנית כלכלית המטיבה עם משפחות מרובות ילדים ומציעה מענקי לידה נכבדים ליולדות.
מלחמת האזרחים והמשבר הרוסי-אוקראיני
בדצמבר 2013 פרצו הפגנות ענק של תומכי האופוזיציה, הפגנות שבפתח שנת 2014 התדרדרו לכדי התנגשויות אלימות מאוד עם המשטרה, על רקע סירובה של ממשלת אוקראינה לחתום על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי. במהלך הפגנות שכונו בשם יברומאידאן, נהרגו מאות מפגינים כתוצאה מירי צלפים של הכוחות המיוחדים של משטרת אוקראינה לאחר שהמפגינים דרשו את התפטרותו של הנשיא ויקטור ינוקוביץ'. בפברואר 2014 הודח ינוקוביץ' מתפקידו והוכרז על עריכת בחירות חדשות ב-25 במאי 2014. האירועים הביאו לשחרורה של ראש הממשלה לשעבר יוליה טימושנקו ממעצר ולחשש ממשי מפני פרוץ מלחמת אזרחים במדינה, עקב הכרזת תושבי חצי האי קרים על חוסר הכרתם בשלטון החדש בקייב ורצונם להסתפח לרוסיה, צעד שחוזק עם הנפת דגל רוסי מעל בית הפרלמנט בסימפרופול והורדת הדגל האוקראיני.
הבית העליון של הפרלמנט הרוסי אישר ב-1 במרץ 2014 פה אחד את בקשתו של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, להשתמש בכוחות מזוינים בשטח אוקראינה, על מנת להגן על אזרחים רוסיים ועל אינטרסים רוסיים, בכל מקום בשטח אוקראינה. בינתיים התעצם המשבר ואלפי אזרחים אוקראינים ואנשי כוחות הביטחון נהרגו ונפצעו בקרבות.
ב-17 במרץ 2014 הודיעו ראשי חצי האי קרים לאחר משאל עם שערכו על הסתפחותם לרוסיה. דבר זה נעשה באופן חד צדדי ללא הסכמת הממשלה האוקראינית ובניגוד לכללי המשפט הבינלאומי. כתוצאה מכך הטילו מדינות המערב סנקציות כלכליות על רוסיה.
במאי 2014 נבחר פטרו פורושנקו לנשיא אוקראינה ובאוקטובר 2014 נערכו הבחירות לפרלמנט שהביאו לחיזוק המפלגות הלאומניות הפרו-מערביות שממערב אוקראינה על חשבון התנועות הפוליטיות הפרו-רוסיות שהודחו מכל עמדה בממשל ובפוליטיקה המדינית. ארסני יאצניוק שמונה לראש הממשלה הזמני בפברואר המשיך לשמור על תפקידו. עקב כיבוש חצי האי קרים על יד רוסיה לא נערכו הבחירות בסבסטופול ובחצי האי. כמו כן לא נערכו בחירות במחוז דונצק ובמחוז לוהנסק (שטחים שהכריזו באופן חד צדדי על הקמת נובורוסיה).
נערכו ניסיונות שונים להשגת הסכמי הפסקת אש בספטמבר 2014 ובפברואר 2015 אך הם קרסו, וקרבות פרצו מדי פעם בין הצבא האוקראיני לבין מורדים שביקשו להסתפח לרוסיה. המערב האשים את רוסיה בשליחת עזרה צבאית למורדים. בספטמבר 2015 ארגון האומות המאוחדות הודיע על מספר משוער של כ-8,000 הרוגים כתוצאה מהמלחמה, וציין כי הסכסוך מוחרף כתוצאה מהתערבות לוחמים זרים וסיוע בנשק המגיע מרוסיה.
החל מסוף 2021 המשבר האוקראיני-רוסי הגיע לנקודת רתיחה. ב-13 בנובמבר הודיע נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי כי רוסיה קירבה שוב 100,000 חיילים לאזור הגבול. אלו הניעו גורמים רשמיים בארצות הברית להזהיר את האיחוד האירופי שרוסיה עשויה לתכנן פלישה אפשרית לאוקראינה, לתכנן סנקציות על רוסיה ואף להנעת כוחות צבאיים אמריקניים וכוחות נאט"ו לאזור. ב-24 בפברואר 2022 פלשה רוסיה לאוקראינה.
פוליטיקה
אוקראינה היא דמוקרטיה עם מערכת נשיאותית למחצה בעלת רשות מחוקקת, מבצעת ושופטת הנפרדות אחת מהשנייה. נשיא אוקראינה הנבחר אחת לחמש שנים עומד בראש הרשות המבצעת. בפרלמנט, הראדה העליונה, חברים 450 צירים אשר נבחרים בבחירות כלליות אחת ל-4 שנים. ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא, והבחירה בראש הממשלה מתאפשרת רק כאשר יש רוב מוחלט בפרלמנט של אוקראינה. אחוז החסימה עומד על 3%.
בבחירות לפרלמנט ב-2007 זכתה "מפלגת האזורים" (Партія регіонів) של ויקטור ינוקוביץ', ב-34.37% מהקולות ו-175 מושבים, ולאחריה "בלוק יוליה טימושנקו" (Блок Юлії Тимошенко), עם 30.71% מהקולות או 156 מושבים. המפלגות תומכות המהפכה הכתומה הקימו קואליציה שאישרה ברוב דחוק את מינויה של יוליה טימושנקו לראש הממשלה.
בנובמבר 2013 פרצה במדינה מחאה, שהתבטאה בהפגנות המוניות שבפתח שנת 2014 אף התגלגלה לעימותים אלימים של ארגוני אופוזיציה כנגד שלטונו של ויקטור ינוקוביץ'. בפברואר 2014 הוא הודח מתפקידו על ידי הפרלמנט ובמקומו מונה יושב ראש הראדה העליונה אולכסנדר טורצ'ינוב לנשיא בפועל ולראש הממשלה בפועל מונה ארסני יאצניוק. בבחירות 2014 זכה "גוש פטרו פורושנקו" (Блок Петра Порошенка), עם 21,82% מהקולות או 132 מושבים ולאחריה "החזית העממית" (Народний фронт) של ארסני יאצניוק, עם 22.14% מהקולות או 82 מושבים.
במאי 2014 נבחר פטרו פורושנקו לנשיא קבוע, ברם הוא כיהן קדנציה אחת בלבד ובאפריל 2019 הוחלף בבחירות מסוקרות במיוחד על ידי וולודימיר זלנסקי, מייסד מפלגת משרת העם, שהפך לנשיא היהודי הראשון בתולדות אוקראינה. מפלגתו הפכה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, עם 43.16% וזלנסקי היה למנהיג הפוליטי הראשון בתולדות אוקראינה המודרנית שהשיג רוב מוחלט ממושבי הפרלמנט.
כלכלה
המישורים הפוריים של אוקראינה הפכו אותה לאחת מיצרניות החיטה הגדולות בעולם. גידולים נוספים בענף החקלאות הם: תפוחי אדמה, סלק, סוכר, חמניות, פירות וכותנה. מאז סוף המאה ה-20 חל פיתוח מואץ של תעשיית המזון המקומית, תוך כניסת חברות בינלאומיות לתחום.
אוקראינה מנסה לייצב את עצמה מאז היפרדותה מברית המועצות לשעבר, אז הייתה ביחד עם רוסיה המדינה המתועשת בברית המועצות. לאחר פירוקה של ברית המועצות והכרזת העצמאות ב-1991 התכווצה כלכלתה של אוקראינה ב-60% כאשר הירידה החריפה ביותר הייתה בענפי התעשייה הכבדה. בשנים הראשונות התבצעה הפרטה מהירה, ומדיניות מוניטרית חסרת אחריות שהובילה להיפראינפלציה בין השנים 1993–1995.
מאז שנת 2000 הייתה צמיחה כלכלית חיובית הנובעת ממחירי סחורות גבוהים, בייחוד מוצרים מוטי אנרגיה המהווים מרכיב חשוב בכלכלה. בדומה לרוסיה, עליית המשכורות המהירה הובילה את ענף הקמעונאות להציב שיאי צמיחה חדשים כל שנה (מאז שנת 2000). השכר החודשי הממוצע לשכיר הוא כ-250 דולר, מחצית מהשכר הממוצע של שכנתה ממזרח.
אוקראינה מייצאת מוצרי תזקיק נפט ופחם, מוצרי כימיה. בנוסף עד שליש מהתמ"ג מבוסס על תעשיית מתכת אשר אחראית על 40% מהכנסת המט"ח של המדינה. ענף מכונות וכלי תחבורה אחראי על כ-20% מהתפוקה התעשייתית, כאשר כמחציתו מופנה ליצוא. תחום נוסף שאוקראינה בולטת בו הוא חלל, באמצעות מפעל "יוז'מאש", אשר בעבר יצר טילים בליסטיים ובתחילת המאה ה-21 עיקר תוצרתו מיועדת לשיגורים מסחריים כגון שיגורים ימיים.
הייצוא של המדינה מתבצע בעיקר בעזרת נמלי הים השחור שלה, ורשת מסילות ברזל ענפה. למרות מספרם הרב של נמלי תעופה במדינה, רובם מושבתים עקב תשתיות מיושנות והתיישנות צי המטוסים. חברת התעופה הבולטת היא: ואוקראין אינטרנשיונל איירליינס. בנוסף פועלת במדינה חברת המטען "אנטונוב" הידועה במטוסי ענק שלה "ruslan" שרוב פעילותה היא שינוע מטענים חריגים מחוץ לגבולות מדינה.
התמ"ג האוקראיני (הנומינאלי) מוערך בכ-100 מיליארד דולרים, נכון לשנת 2006. עם זאת אומדן זה לוקה באי דיוק הודות לנתח גדול של שוק אפור במדינה ושימוש נפוץ במקלטי מס.
ב-16 במאי 2008 הצטרפה המדינה רשמית לארגון ה-WTO, ארגון הסחר העולמי ובכך הצליחה להקדים את רוסיה בכניסה לארגון.
תיירות היא אחד מענפי הכלכלה החשובים במדינה. בשנת 2012 ביקרו בה 23 מיליון תיירים, רבים מהם מארצות מזרח-אירופה.
חברות בולטות
מספר מצומצם של תאגידים מחזיקים בנתח גדול של הכלכלה וביניהם:
שלטון מקומי
מבחינת שלטון מקומי, אוקראינה מחולקת ל-24 אובלסטים (מחוזות), רפובליקה אוטונומית אחת, קרים ושתי ערים בהן עיר הבירה-קייב וסבסטופול בעלות סטטוס מיוחד. המחוזות מחולקים בחלוקה פנימית ל-136 אזורים (ראיון).
המחוזות והרפובליקה האוטונומית:
גאוגרפיה
שטחה של אוקראינה הוא 603.7 אלף קמ"ר, והיא המדינה ה-44 בגודלה בעולם, והמדינה השנייה בגודלה באירופה, אוקראינה קטנה יותר מחלקה האירופי של רוסיה וגדולה יותר מצרפת. אוקראינה קטנה אך במעט מטקסס.
רוב שטחה של אוקראינה הוא מישורי, ורק כ-5% הם הרים במערב ודרום המדינה. הצפון עשיר בביצות, והמדינה כולה עשירה בקרקע שחורה ופורייה (Chernozem). כ-15% משטחה של אוקראינה מיוער, בעיקר במערב ובצפון.
במערב המדינה מתנשאים הרי הקרפטים, אזור שבו שוכן ההר הגבוה במדינה, הר הוברלה, שגובהו 2061 מטר. בדרומה גובלת המדינה בים השחור ובים אזוב, כאשר בינם מפריד חצי אי - קרים (krim) והרי קרים.