cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשומות קוטל המלך
הצ'נדריאן
ישנם שבעה צ'נדריאן, ולפי מה שקוות'ה מבין מהסיפורים שהוא שומע מסקראפי, המנהיג שלהם הוא לורד האליאקס, המוכר גם במיתוסים כלאנרה - לוחם אגדי שחזר מהמתים כדי להילחם באויבי האימפריה הישנה, ואיבד את דעתו כשבת זוגו מתה.
האמיר
קוותה מגלה במהלך השיטוטים שלו בארכיון של האוניברסיטה שכמעט ואין מידע על האמיר, כלומר - מישהו מנסה להסתיר עובדות על האמיר, מה שמוביל אותו לחשד שהאמיר עדיין קיימים במחתרת.
היסטורית פרסום בישראל
הספר הראשון בסדרה פורסם תחילה על ידי הוצאת כנרת זמורה ביתן ב-2010, אולם בשל מכירת עותקים לא מספקת לאור ההשקעה הכרוכה בכך, בחרה ההוצאה שלא להמשיך להוציא את הספר השני שיצא ב-2011. בנוסף, ההוצאה הפסיקה להדפיס מהדורות חדשות ל"שם הרוח", כך שלמעשה הספר לא היה זמין לקוראי עברית אלא בחנויות יד שנייה. לאחר שעברו חמש שנים ממועד מרכישת הזכויות, תם החוזה של זמורה ביתן מול DAW books, והאפשרות לקנות את הזכויות נפתחה. הוצאת אופוס רכשה את הזכויות עבור הסדרה, במטרה להוציא את "פחדיו של האדם החכם". בהתחלה ניסה לארגן המתרגם צפריר גרוסמן תקצוב משלים להוצאת הספר דרך מימון המונים בקיקסטארטר כדי לשכנע את ההוצאה להוציא לאור את הספר, לאחר שזו העמידה תקציב של 35,000 ש"ח, לפרויקט שעלותו המוערכת הייתה 120,000 ש"ח. אף על פי שמימון ההמונים נכשל, ההוצאה המשיכה לקדם את הפרויקט ובנוסף לתרגום "פחדיו של האדם החכם" בחרה גם להוציא מחדש את "שם הרוח", ושני הספרים יצאו בעברית ב-2016. במעבר משתי ההוצאות, שונה שמה של הסדרה בעברית מ"רשומות קוטל המלכים" ל"רשומות קוטל המלך"
קישורים חיצוניים
ריאיון עם פטריק רותפס, מחבר 'רשומות קוטל המלך' מתוך אתר הספרייה הפנטסטית, ב-30 ביולי 2016.
שיעור התעסוקה בישראל
שיעור התעסוקה בישראל גבוה מהשיעור הממוצע במדינות המערב. עד תחילת שנות האלפיים היה שיעור זה ברמה נמוכה יחסית, בעיקר בשל שיעור התעסוקה הנמוך יחסית בקרב גברים. מאז 2003 נמצא שיעור התעסוקה של גברים בישראל במגמת עלייה עקבית, כתוצאה מכך ובעקבות ירידה של שיעור התעסוקה של גברים בארצות המערב במקביל להאצה בקצב התרחבות שיעור התעסוקה בקרב נשים, נסגר הפער בשיעור התעסוקה בין ישראל ומדינות המערב.
הגדרות
שיעור התעסוקה של קבוצה מסוימת מוגדרת כאחוז חברי הקבוצה המועסקים.
כוח עבודה של מדינה כולל את החלק של האוכלוסייה של המדינה העובדת או מעוניינת לעבוד.
שיעור ההשתתפות בכוח עבודה של קבוצה מסוימת מוגדר כאחוז חברי הקבוצה המועסקים או מחפשים עבודה אך הם מובטלים.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מגדירה מועסקים: "אנשים שעבדו, לפחות שעה אחת בשבוע הקובע, בעבודה כלשהי תמורת שכר, רווח או תמורה אחרת; כל העובדים בקיבוצים; בני משפחה שעבדו בשבוע החקירה ללא תשלום למעלה מ-15 שעות בשבוע; שוהים במוסדות שעבדו למעלה מ-15 שעות בשבוע; אנשים שנעדרו זמנית מעבודתם."
עד שנת 2011, שיעור התעסוקה שנמדד בישראל התייחס לשיעור התעסוקה האזרחי, שלא כולל את המשרתים בסדיר ובצבא הקבע. החל משנת 2012 בעקבות ההצטרפות של ישראל ל-OECD, שונתה המדידה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה להגדרה המקובלת ב-OECD, ואחוז המועסקים מתייחס לתעסוקה כוללת, כלומר הכוללת גם את המשרתים בצבא.
נהוג למדוד את כוח העבודה ושיעור התעסוקה בישראל מגיל 15 או מגיל 25 עד גיל 54, 64 או ללא הגבלת גיל. בעקבות זאת, יש מדדים רבים לשיעור התעסוקה בישראל.
מאפיית לנדנר
מאפיית לנדנר הייתה מאפייה משפחתית בירושלים, ואחת מהמאפיות הוותיקות בישראל.
שיעור התעסוקה בישראל
שיעור התעסוקה לפי אוכלוסיות
התבוננות על שיעור התעסוקה היום, שהוא גבוה יחסית בהשוואה בינלאומית, אינו מתאר את התמונה כולה. התבוננות על תתי קבוצות אוכלוסייה ועל השונות הגדולה בשיעורי התעסוקה ביניהן, ובפרט על העובדה שבחלק מהאוכלוסיות שיעורי התעסוקה נמוכים במיוחד, נותנת תמונה מלאה יותר של מצב התעסוקה בישראל.
מאפיית לנדנר
המאפייה שנוסדה בשנת 1893, נסגרה ב-2019 לאחר 126 שנות פעילות, עקב קריסת תנור האבן הייחודי עליו הייתה מבוססת המאפייה, שיצר נזק כלכלי בלתי הפיך.
שיעור התעסוקה בישראל
מגדר
ההתפתחות של שיעורי התעסוקה בקרב נשים ובקרב גברים לא הייתה זהה על פני השנים.
גברים
מאפיית לנדנר
פועלה וייחודה של המאפייה
עיקר עיסוקה של המאפיה היה אפיית לחם וחלות לשבת באמצעות תנור לבנים אירופאי. בנוסף, נאפו במאפייה גם חלות ולחמים מיוחדים לאירועים כגון חתונות, פדיון הבן וכדומה.
שיעור התעסוקה בישראל
מגדר
שיעור ההשתתפות של גברים בישראל היה במגמת ירידה עד סביבות שנת 2003 (60.1%), אז התהפכה המגמה ומאז נרשמה עליה של כ-2 נקודות אחוז.
נשים
מאפיית לנדנר
פועלה וייחודה של המאפייה
בימים קדומים, טרם היה נפוץ תנור אפיה ביתי, נהגו רבים מתושבי ירושלים לאפות ולחמם את מזונם בתנור המאפייה הגדול.
שיעור התעסוקה בישראל
מגדר
בקרב הנשים נרשמת עלייה מתמשכת בשיעור התעסוקה בקרב היהודיות, 58.8% מבנות ה-15 ומעלה השתייכו בשנת 2010 לכוח העבודה האזרחי. בציבור הערבי, לעומת זאת, רק 22.5% נשים השתתפו בכוח העבודה שיעור ההשתתפות של ערביות בכח העבודה נמצא בעלייה דרמטית. בשנת 1990 עמד השיעור על 12.2%, ב-1995 על 16% ובשנת 2002 על 17.1%. חלק משמעותי מהגידול נובע משיעור תעסוקה גבוה יותר של ילידות 1960 ואילך.
במהלך השנים הצטמצם הפער המגדרי בשיעור התעסוקה. עם זאת בשנת 2018 עדיין קיים פער ניכר ברמת השכר המגדרי, פער של כ-32%.
מאפיית לנדנר
היסטוריה
המאפייה נוסדה בשנת 1893 בשכונת בית ישראל בירושלים בידי משה דב לנדנר, נצר לשושלת אופים ידועה מהעיירה צ'רנוביץ' שבאוקראינה.
שיעור התעסוקה בישראל
ערבים
שיעור ההשתתפות של הנשים ערביות בכוח העבודה נמוך משמעותית מזה של כלל האוכלוסייה.
מאפיית לנדנר
היסטוריה
באמצע המאה ה-20 התקין בה בונה התנורים משה רוגובסקי תנור לבנים, חמישה מטרים אורכו וארבעה מטרים רוחבו, שנבנה במתכונת אירופאית טיפוסית. רצפת האבן של התנור ושיטת האפייה המיוחדת (לוע הבוער בתוכו אש מספר שעות לפני האפייה ואוצר בתוכו חום רב) הקנו ללחם של מאפיית לנדנר, ובעיקר לחלות השבת, מוניטין מקומי ובינלאומי. בנוסף לחלות השבת נאפו במאפייה גם חלות לפדיון הבן, חלות לכלה ולחתן ומגוון חלות מיוחדות לאירועים, לחגים ולמועדים יהודים. בימים בהם לרוב תושבי העיר לא היה עדיין תנור אפייה ביתי נהגו תושבי השכונה להכניס לתנור מיני מאפים ותבשילים ביתיים, והתנור הגדול שימש במשך למעלה ממאה שנים כמוקד של חיי קהילה ערים.
שיעור התעסוקה בישראל
ערבים
שיעור ערביי ישראל בני 15 ומעלה בכוח העבודה האזרחי עמד בשנת 2010 על 41.3%. שיעור הנשים בכוח העבודה עמד על 22.5% ושיעור הגברים על 59.9%. בולטים במיוחד שיעורי התעסוקה הנמוכים בקרב נשים ערביות מסורתיות. בקרב המוסלמים עמד שיעור ההשתתפות על 39.8%, בקרב הערבים הנוצרים על 52.4% ובקרב הדרוזים על 38.5%.
מאפיית לנדנר
היסטוריה
לאחר פטירתו של המייסד, ירש בנו זלמן את המאפייה, ובהמשך ירש אותה מתי לנדנר, נכדו ויליד 1930. מתי המשיך את מסורת האפייה המשפחתית בעזרת צוות עובדים קטן. בשנותיו האחרונות, כשהגיל החל לתת את אותותיו באופה הקשיש, פעלה המאפייה רק לקראת סוף השבוע, ומבחר מיני המאפה הצטמצם לחלות בלבד. מתי לנדנר הלך לעולמו בדצמבר 2016. בניו של מתי, דובי ועודד, התעתדו תחילה לסגור את המאפייה אבל בסופו של דבר השאירו אותה פתוחה. עודד שעבר להשתקע בארצות הברית, התרחק מניהול המקום, ודובי, הבן הבכור ופנסיונר של משטרת ישראל, הופקד על המאפייה המשפחתית, והמתכונת של אפיית חלות רצופה, מבוקר רביעי ועד כניסת השבת, נשמרה. כמו גם המתכון המסורתי, שלדברי בעלי המקום מעולם לא נוספו לו משפרי אפייה או חומרים משמרים.
שיעור התעסוקה בישראל
ערבים
שיעור ההשתתפות של גברים מוסלמים היה 60.2% ושל גברים נוצרים ערבים 62.1%.
מאפיית לנדנר
סגירת המאפייה
בשנת 2019 קרס תנור האבן הייחודי שפעל במאפיה למעלה ממאה שנים. בעקבות קריסת התנור הידוע נתקלה המשפחה בהתלבטות האם לסגור את המאפיה או לנסות לתקן את התנור ולהמשיך להפעיל את המאפייה. התיקון היה יקר ובנוסף נדרש אף לשבור קירות בשטח המאפיה על מנת לתקנו, וכמעט לבנותו מחדש, והמאפייה שהצטמצמה לא מכרה מספיק חלות על מנת לכסות את העלויות לשיפוצה. לאחר דין ודברים בין בני המשפחה, התקבלה ההחלטה לסגור את המאפיה.
שיעור התעסוקה בישראל
ערבים
שיעור ההשתתפות של גברים ערבים בכוח העבודה היה כ-75% בשנות ה-70 גבוה משל היהודים, ומאז ירד בהתמדה בקצב מהיר עד 2002, ועתה הוא נמוך יותר משל הגברים היהודים. במחקר של ערן ישיב וניצה (קלינר) קסיר שבחן את דפוסי התעסוקה על פני מחזור החיים, נמצא כי אצל ערביי ישראל נרשמת ירידה תלולה בשיעור ההשתתפות בכוח העבודה בגילאי 40–44, עקב פרישה מוקדמת. הדבר נובע מהשיעור הגבוה של העובדים בעבודה פיזית בחברה הערבית ומהנוהג שהבנים מפרנסים את הוריהם. הערבים גם מצטרפים לכוח העבודה בגיל צעיר יותר, בגלל היעדר חובת שירות בצה"ל, שיעור נמוך יחסית של לומדים במוסדות השכלה על תיכוניים, ובשל הצורך לסייע כלכלית להורים.
חרדים
לאחר ירידה מתמשכת בשיעור התעסוקה של הגברים החרדים, מתחילת שנות השמונים מ-63% בקרב גילאי העבודה העיקריים (25–64) בשנת 1980 ל-36% בשנת 2002, התהפכה המגמה ושיעור זה עולה בהתמדה משנת 2002. עלייה זו מוסברת בין היתר בשינוי המדיניות הממשלתית בתחילת שנות האלפיים שהביאה לצמצום בהיקף תשלומי ההעברה לאוכלוסייה כולה ולחרדים, ובכלל זה הקיצוץ בקצבאות הילדים בכ-49 אחוז במהלך הדרגתי החל מ-2003. גם השפל בעולם, שצמצם את היקף התמיכות מחו״ל בתלמידי תורה, דחף את החרדים לצאת לעבודה ותרם לגידול בשיעורי התעסוקה. בשנים 2014–2015 עלה שיעור התעסוקה בקרב גברים חרדים לשיא של 53.8%, אולם מאז, החל מספר המועסקים להצטמצם וברבעון השני של 2017 עמד על 50.9%. ברבעון הראשון של 2019 חלה שוב עלייה בנושא, ואחוזי התעסוקה עמדו על 52.6.
בקרב הנשים החרדיות נרשמה עלייה בשיעור התעסוקה לאורך כל השנים, בדומה למגמה הקיימת בקרב נשים בישראל ובעולם המערבי. עד שנת 2004 קצב הגידול היה נמוך מהקצב בקרב נשים יהודיות שאינן חרדיות, והפער בשיעורי התעסוקה בין שתי הקבוצות הלך וגדל מכ-8 נקודות האחוז ב-1980 לכמעט 20 נקודות האחוז ב-2004. משנת 2004 הואץ קצב הגידול של שיעורי התעסוקה בקרב הנשים החרדיות והפער בין שתי הקבוצות הצטמצם בהתמדה, ועמד בשנת 2016 על כ-10 נקודות האחוז בלבד. שיעור התעסוקה של הנשים החרדיות בגילאי העבודה העיקריים הגיע בשנה זו לכ-72%, שיעור תעסוקה הגבוה גם בהשוואה בינלאומית בחינה של נתוני הביטוח לאומי עבור מודיעין עילית וביתר עילית מעידה גם היא על עלייה בשיעור התעסוקה אצל חרדים בתחילת שנות האלפיים.
יוצאי אתיופיה
אחת מהקבוצות שנתקלה בקשיים הגדולים ביותר בהשתלבות בתעסוקה בישראל, היא אוכלוסיית יוצאי אתיופיה הסיבות לקשיים נעוצות במאפיינים תרבותיים שונים, בפער בין ההון האנושי עמו הגיעו יוצאי אתיופיה לבין ההון האנושי הנדרש לצורכי שוק העבודה הישראלי ולאפליה.
כתוצאה מכך שיעור התעסוקה של נשים יוצאות אתיופיה בגילאי העבודה העיקריים, 25-64, עמד על 17.3% בשנת 1995 לעומת כ-63% בקרב כלל היהודיות (כולל יוצאות אתיופיה). בקרב הגברים הפער אומנם היה קטן יותר, אך הוא עדיין היה מהותי - כ-65% בקרב יוצאי אתיופיה לעומת כ-81% בקרב כלל היהודים.
במחקר של ניצה קסיר מבנק ישראל נמצא שעם ההתערות של העולים בארץ הפער כמעט ונסגר, אך עדיין קיימת בעיה ברמת השכר של יוצאי אתיופיה והשתלבות בולטת במקצועות נמוכים יחסית במדרג העיסוקים.
מבוגרים
שיעור ההשתתפות בכוח העבודה של גילאי 65+ עמד בישראל בשנת 2010 על 12.3% (13.0% בקרב היהודים), 19.1% בקרב גברים (20.2% בקרב גברים יהודים) ו-7.1% בקרב נשים. שיעור זה גבוה מאוד יחסית לאירופה, אף על פי שגיל הפרישה המנדטורי של נשים בישראל נמוך בהשוואה לגיל המקביל במדינות המערביות. בשנת 2002, היה שיעור ההשתתפות של בני 65+ בכוח העבודה ב-16 מדינות באירופה 7%, לעומת 14% בישראל.
סיבות לשיעור התעסוקה הנמוך ששרר בישראל עד אמצע שנות האלפיים
עד אמצע שנות האלפיים, היה שיעור ההשתתפות בכוח העבודה בישראל נמוך יחסית למדינות אחרות ב-OECD, בעיקר בגלל שיעור נמוך של השתתפות גברים בכוח העבודה. למשל, בגילאי העבודה המרכזיים (54-25), שיעור ההשתתפות של גברים בכוח העבודה בישראל היה בשנת 2003 כ-84%, בעוד ממוצע שיעור זה במדינות ה-OECD היה כ-92%. פער זה נבע בעיקרו מגורמים מהותיים ובחלקו מגורמים של הגדרות חשבונאיות:
ירידה גדולה נרשמה בהשתתפות גברים בכוח העבודה בישראל בין השנים 1980–2000. בעוד שבשנת 1980 היה שיעור ההשתתפות בכוח העבודה בישראל של גברים בגילאי 25–54 כ-92% (אם לוקחים בחשבון את משרתי הקבע כעובדים ולא כוללים שוכני מוסדות) לעומת ממוצע 94.5% במדינות המערב, השיעור בשנת 2000 בישראל היה 86.9% לעומת 92.3%, ובשנת 2001 עמד על 86.3%. את הירידה של 5.7 נקודות אחוז בישראל בין השנים 1980–2001 ניתן לחלק לארבע קבוצות: סטודנטים (21%), לומדי תורה (21%), מקבלי קצבת נכות (32%) ואנשים שהצהירו שהם התייאשו מלמצוא עבודה (25%). שתי הקבוצות האחרונות מתאפיינות בעיקר בבעלי השכלה נמוכה, והירידה בשיעור התעסוקה שלהם נובעת מירידה באטרקטיביות של שוק העבודה אל מול יציבות ברמת הקצבאות. הירידה בשיעור ההשתתפות בכוח העבודה מתלווה לעלייה בשיעור הלא נשואים ובשיעור הגברים שאינם גרים במשק בית משל עצמם, קבוצות (שברובן חופפות) הנוטות פחות לעבוד. לקראת שנת 2000 נרשמה ירידה בשיעור ההשתתפות בכוח העבודה אצל מוסלמים בגילאי 54-45.
יש הטוענים ששיעור התעסוקה הנמוך גרע מהתוצר עד 18 מיליארד דולר לשנה. לעומת זאת, הועלתה טענה שמדובר בהרגלי עבודה שונים של הישראלים העובדים שעות רבות יותר ובגילאים מבוגרים יותר. לפי אותה טענה, דבר זה בשילוב עם שיעור האבטלה הנמוך בישראל, אף הציב גם באותן השנים את ישראל בחזית המדינות בעלות היקף תעסוקה גבוה.
מאשוק-KMV
"מאשוק-KMV" (ברוסית: Машу́к-КМВ) הוא מועדון כדורגל רוסי שנוסד בשנת 1936 וממוקם בעיר פיאטיגורסק ומתמודד באזור דרום של אליפות ליגת הכדורגל המקצוענית. זהו מועדון הכדורגל המקצועני היחיד במתחם המים המינרליים בקווקז (KMV בראשי תיבות) והוא אחד משני מועדוני כדורגל מקצועניים במחוז סטברופול (השני הוא מועדון דינמו סטברופול, עמו יש למאשוק יריבות מרה רבת שנים).
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון המרכזי, שנמצא ברחוב דונאייבסקי 5 בעיר פיאטיגורסק. האצטדיון נבנה בשנת 1966 והוא האצטדיון הראשי של הקבוצה ומכיל מעט יותר מ-10,000 מושבים. גודל הדשא הוא 104×68 מטרים.
ברחוב ורדי לוקסמבורג 70 בפיאטיגורסק נמצא אצטדיון סילמאש, המכיל 1,500 מושבים והוא אצטדיון משני המשמש את קבוצת המילואים של מאשוק, כשהקבוצה העיקרית מארחת בו רק משחקי ידידות בתקופת החורף. האצטדיון משמש כמגרש אימונים וכולל 3 מגרשי דשא, מגרש כדורסל, מגרש טניס, היכל התעמלות ובית הארחה.
100 שנים - הסרט שאתם לא תראו
דבר קיומו פורסם בשנת 2015 עם השם "הסרט שלא תראו לעולם" והוא אמור לעלות לאקרנים ב-18 בנובמבר 2115. פרק הזמן של 100 שנה תואם את הזמן שלוקח לבקבוק קוניאק של לואי ה-13 להתיישן כראוי לפני שהוא מופץ לצרכנים. בסרט מככב צוות שחקנים בינלאומי, הכולל את השחקן האמריקני ג'ון מלקוביץ', השחקנית הטאיוואנית שויה צ'אנג והשחקן הצ'יליאני מרקו זרור.
פרטי העלילה לא פורסמו ומהווה סוד, שלא צפוי להיחשף עד שהסרט עצמו ייצא בנובמבר 2115. עם זאת, טיזרים טוענים שזה סרט מדע בדיוני, טבע או סרט רטרו והוא כולל גיבור, גיבורה ונבל גברי.
שחקנים ודמויות
אמנם פרטי הסרט נשמרו בסוד, אך שמם ותפקידם של שלושה שחקנים נחשפו:
הפקה
מלקוביץ' ורודריגז הודיעו בנובמבר 2015 כי הם החלו בשיתוף פעולה עם החברה המייצרת את הקוניאק של לואי ה-13, בבעלות רמי מרטין, כדי ליצור סרט בהשראת מאה השנים שלוקח להכין בקבוק של לואי ה-13. על אף שעלילת הסרט נותרה סוד מוחלט, ב-18 בנובמבר 2015, מילקוביץ' ורודריגז הפיצו שלושה טיזרים: רטרו, טבע ועתיד.
הפצה
בהמתנה להפצתו, הסרט נשמר בכספת מאחורי זכוכית חסינת כדורים שתיפתח אוטומטית ב-18 בנובמבר 2115, יום הבכורה של הסרט. אלף אורחים מרחבי העולם, כולל מלקוביץ' ורודריגז, קיבלו זוג כרטיסי הזמנה עשויים מתכת לבכורה, אותם הם יכולים למסור לצאצאיהם. הכספת בה נשמר הסרט הוצגה בפסטיבל קאן 2016 ובערים אחרות לפני שהוחזרה לקוניאק, צרפת ולמרתפי לואי ה-13.
פסקול
שיר בשם "100 שנים", שהולחן על ידי פארל ויליאמס בשיתוף עם לואי ה-13, ייצא לאור בנובמבר 2117.
כלים מחופים לבן
כלים מחופים לבן (באנגלית: White Slip ware) היא משפחה של כלי קרמיקה שמקורה בקפריסין. הכלים נעשו ביד. ניצנים ראשונים של משפחת כלים זו הופיעה כבר בסוף תקופת הברונזה התיכונה, אבל עיקר תפוצתה בתקופת הברונזה המאוחרת, שהייתה תקופה של סחר בינלאומי, והכלים משמשים מאובן מנחה לתקופה זו באתרים הארכאולוגים בארץ ישראל. מציאתה באתר ארכאולוגי מהווה אינדיקציה לשייכות השכבה בה נמצאו כלים ממשפחה זו לתקופה זו. משפחת כלים זו הייתה נפוצה מאוד בארץ ישראל בתקופה זו, ביחד עם משפחת כלי בסיס טבעת.
המשפחה כללה מספר כלים, הנפוץ ביותר בהם היא קערה חצי כדורית בעלת ידית בצורת אתנח (ידית שהייתה נפוצה במשפחות כלים בקפריסין), שנקראה בפי החוקרים "קערת חלב". כלים נוספים במשפחה זו הם פכים ופכיות. אחד הכלים האופייניים הוא פך בעל צורה ייחודית הנקרא "טנקרד". כלי המשפחה שנפוצו בארץ ישראל אינם גדולים, קוטר קערות החלב נע בין 20-13 ס"מ לערך ועומקן נע בין 12-6 ס"מ בהתאמה. כלי המשפחה נוצרו מחומר גריסי קשה כהה שמקורו בהרי הטרואודוס. הכלים נוצרו ביד וחופו בשכבת צבע קרם-לבן. הכלים עוטרו בדגמים גאומטריים הכוללים דגמי סולמות, מעוינים ושבכות שמזכירים רקמה עדינה. העיטור לא כיסה את כל פני שטח הכלי.
ד.מ. תומאס
דונלד מייקל תומאס (באנגלית: Donald Michael Thomas; 27 בינואר 1935 – 26 במרץ 2023) שהיה מוכר כד"מ תומאס (D.M. Thomas) היה סופר, משורר, מתרגם ומחזאי בריטי.
כלים מחופים לבן
כלים אלה נמצאו באתרים רבים בארץ ישראל ביניהם תל אבו הואם, תל שקמונה, תל לכיש, תל מגידו ועוד.
כלי המשפחה מתחלקים לשתי תקופות:
ד.מ. תומאס
קורות חייו ופועלו
נולד בעיירה קַרנקי שבמחוז קורנוול, אנגליה, צאצא לכורי בדיל. בנעוריו היגרה משפחתו לאוסטרליה, אך הוא חזר לאנגליה לשירות החובה בצבא. תומאס למד ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, לימד במכללת הֶרֶפֿוֹרד לחינוך וכיהן בה כראש המחלקה לספרות עד לסגירת המכללה ב-1978. במרוצת השנים פִרסם דברי שירה וסיפורת פרי עטו. תומאס התפרסם מאוד בספרו מ-1981, "המלון הלבן", שלִבּוֹ בטבח באבי יאר. מלבד שירה וסיפורת חיבר גם ספרי עיון, בהם ביוגרפיה של אלכסנדר סולז'ניצין. יצירותיו תורגמו לשפות רבות, בהן עברית.
בשירותו הצבאי בשנות ה-50, בשיאה של המלחמה הקרה, למד רוסית. ידיעת השפה ועניינו בתרבות ובספרות הרוסית באו לביטוי בשורת תרגומים שיצר בשנות ה-80 משירת אלכסנדר פושקין, אנה אחמטובה ויבגני יבטושנקו.
תומאס התגורר מאז 1987 בטרורו שבמחוז קורנוול. ספרו האחרון, "איש הקורונה: יומן בדיוני מחורז בשנת המגפה" (Corona Man: A Fictional Verse Journal in the Plague Year), ראה אור בחודש יולי 2020.
Getting Older
Getting Older (בעברית: מתבגרת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש. השיר יצא לאור ב-30 ביולי 2021, על ידי חברות התקליטים דארק-רום ואינטרסקופ, כרצועה מתוך האלבום, Happier Than Ever.
רקע ופרסום
השיר נכתב על ידי אייליש, יחד עם אחיה, פיניאס או'קונל, שגם הפיק את השיר. "Getting Older" היא הרצועה הפותחת מתוך אלבומה השני של אייליש, Happier Than Ever. לפני צאת האלבום, נחשפו חלק ממילולת השיר בשער של אייליש בגיליון יולי 2021 של מגזין רולינג סטון.
ב-30 ביולי 2021, יום יציאת האלבום, עלה קליפ המילים הרשמי לשיר בערוץ היוטיוב של אייליש.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-117 מיליון השמעות.
הרכב וכתיבה
על כתיבת השיר אמרה אייליש: "זה היה קשה לכתוב, כי זה שיר מאוד חושפני שמדבר על דברים שרק באותו זמן הרגשתי שהבנתי על עצמי, הרגשתי חוסר ביטחון, ורציתי לדבר עליהם". בריאיון לרולינג סטון, אמרה אייליש כי "הייתי צריכה לקחת הפסקה באמצע הכתיבה, ורציתי לבכות, כי זה היה כל כך חושפני. וזוהי רק האמת".
באתר "AllMusic" נכתב על השיר כי הוא "חושף את הלחץ העצום והסכנות הנלוות של אור הזרקורים, ומציב את התובנה והאופטימיות המדודה של אייליש לצד דופק אלקטרוני עדין".
ביקורות
השיר זכה לביקורות חיוביות ולשבחים רבים מצד המבקרים. במגזין "Clash" נכתב כי בשיר, "בילי עוברת במודע לעצמה שמעבר למעמד נערת-הפלא שלה. בשיר היא נשמעת בוגרת, חכמה ומנוסה יותר. כדאי להזכיר לעצמנו שהיא עדיין רק בת 19, אפילו לא מבוגרת מספיק כדי להגיש אלכוהול בבר אמריקאי". רוב שפילד ממגזין רולינג סטון טען כי השיר ממחיש בצורה טובה את התבגרותה של אייליש: "'Getting Older' היא דרך מבטיחה להציג את בילי החדשה בת ה-19 .... היא מפרטת את הדרך שבה התהילה הקשתה על לחייה, הדרך לקראת שנות העשרים הקשתה על חייה, ואת הדרך בה היא נאבקת להשאיר את הדברים הללו מאחור. אלכסנדרה פולארד מהאינדפנדנט התייחסה להפקה של השיר וכתבה, "'Getting Older' הוא שיר שהקצב המבלבל שלו נשמע כמו פעימות הלב שאתה שומע כשאתה עומד להתעלף.
מבקרי מוזיקה רבים ציינו לחיוב את מילות השיר. כריס וילמן ממגזין וראייטי התייחס לשורות "" וכתב, "זו אחת הפעמים היחידות באלבום שבה קשה לדעת אם אייליש צוחקת או כנה". אלכס מקלוי מהעיתון המקוון The A.V. Club ציטט את השורה, והסביר, "השורה הזו, שנמסרה בשלב מוקדם של השיר הפותח, 'Getting Older', מסמנת את תחושת הלחץ והפגיעות המורגשת לאורך האלבום, מבט על תהילה שפחות עוסקת באתגר החיים באור הזרקורים, אלא יותר בקושי ליצור אמנות כנה ורגש אותנטי, כאשר כל מה שאתה עושה נבדק בזכוכית מגדלת תרבותית. ג'ון מרפי מהמגזין הלונדוני "musicOMH" התייחס לשורה וכתב, "זה אולי נשמע מגוחך שילדה בת 19 יכולה לשיר שורה כזו, אבל היא מכניסה לשורה רוח כזו עייפה מהעולם, שאתה מאמין לזה מיד".
האריסון ברוקלהרסט מ-The Tab דירג את השיר במקום ה-23 מתוך 47 שיריה של אייליש, וכתב כי זו "רצועת ההיכרות המושלמת של האלבום". ברוקלהרסט הוסיף והשוואה את האווירה הכללית של השיר, לשירה של לילי אלן, No Shame. ב-MTV אוסטרליה דורג השיר במקום ה-28 מתוך שיריה של אייליש, ונכתב כי הוא "זורק את האפלוליות של אייליש אל האור".
מרי סירוקי ממגזין "Consequence" ציינה את הרצועה כאחד משלושת השירים הבולטים ביותר באלבום, לצד הסינגל "Happier Than Ever" והרצועה הסוגרת את האלבום, "Male Fantasy", וכן טענה כי היא מעניקה טוויסט "כבד" לאלבום. סימון ק. מ-"Sputnikmusic" הסביר כי הוא מוכיח את היות שם האלבום, Happier Than Ever, אירוני, שכן בשיר, "אייליש מקוננת על כך שהיא מנסה להיות חיובית בתקופה שבה היא מוצאת את עצמה במצוקה של בגרות". בכתבה לאתר וואלה, ניתנה התייחסות לקולה של אייליש, ונכתב: "ב-'Getting Older', אייליש שרה כמעט בלחישה. כשמגבירים את הווליום כדי להבין אותה יותר טוב, היא דווקא נבלעת יותר בבאסים ובמוזיקה - וכדי לשמוע אותה צלול צריך דווקא להנמיך". בנוסף, נכתב כי "השיר מכניס את המאזין באפלוליות שלו ישר לתוך עומק היצירה".
הופעות
ב-5 באוגוסט 2021, ביצעה אייליש את השיר בהופעה חיה, בלייב לאנג' של BBC רדיו 1.
קרדיטים וצוות
הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
חיים אופק
חיים אופק (Haim Ofek; נולד ב-1936) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק.
חייו
חיים אופק נולד בתל אביב. סיים תואר ראשון בכלכלה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1964, תואר שני בכלכלה בשנת 1967 ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1971. נושא עבודתו היה "הקצאת זמן ומשאבים במסגרת המשפחתית".
בין השנים 1971 ל-1975 היה מרצה באוניברסיטה העברית, אחר כך השתלם במשך שנה כפוסט-דוקטורנט באוניברסיטת שיקגו. בין השנים 1976-78 היה חוקר באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1981 הצטרף כפרופסור חבר לסגל אוניברסיטת בינגהמטון בניו יורק. בשנת 1999 התמנה שם כפרופסור מן המניין.
בשנת 2001 יצא ספרו Second Nature: Economic Origins of Human Evolution, בהוצאת קיימברידג'. הספר תורגם לעברית ויצא כמהדורה מורחבת בהוצאת מאגנס בשנת 2010 בשם "הגן המסחרי: היסודות הכלכליים באבולוציה של האדם" (מאנגלית: יצחק טישלר). הספר נכלל ברשימת החיבורים האקדמיים המצטיינים (Outstanding Academic Titles) לשנת 2002 של כתב העת Choice של ירחון אגודת הספריות של ארצות הברית (ALA).
הספר דן בנושאים של ביו-כלכלה ופָּלֵאו-כלכלה כשהוא בוחן את האבולוציה של האדם מנקודת מבט כלכלית ומנסה להסביר את המעבר מהומו ארקטוס להומו סאפיינס.
תל סורג
התל הוא גבעת קירטון שבעבר שכן בו כפר חקלאי אשר תושביו עיבדו את האדמות הפוריות באזור. בתקופת הברזל השנייה נבנתה במקום מצודה, שתפקידה ככל הנראה היה להגן על הדרך מן הרמה אל הכנרת. במקום נתגלו כלי חרס וכלי נשק מתקופות שונות. באתר נערכו שלוש חפירות כחלק מפרויקט "ארץ גשור" של המכון הארכאולוגי של אוניברסיטת תל אביב תחת פיקוחם של משה כוכבי ופרחיה בק.
במעלה הזרם ובמורד הזרם (DNA)
בביולוגיה מולקולרית ובגנטיקה, במעלה הזרם ובמורד הזרם (Upstream and downstream) מתייחסים שניהם למיקומים יחסיים של קוד גנטי ב- DNA או ב- RNA. לכל גדיל של DNA או RNA יש קצה 5' וקצה 3', שנקרא כך על שם מיקום הפחמן על טבעת הדאוקסיריבוז (או ריבוז ). לפי המוסכמה, במעלה הזרם ומורד הזרם מתייחסים לכיוון 5' ל-3' בהתאמה שבו מתרחש שעתוק RNA. במעלה הזרם הוא לכיוון קצה 5' של מולקולת ה-RNA ומורד הוא לכיוון קצה 3'. כאשר בוחנים DNA דו-גדילי, במעלה הזרם הוא לכיוון קצה ה-5' של הגדיל המקודד עבור הגן המדובר ומורד הזרם הוא לכיוון קצה ה-3'. בשל האופי האנטי-מקבילי של ה-DNA, המשמעות היא שקצה 3' של גדיל התבנית נמצא במעלה הזרם של הגן וקצה 5' נמצא במורד הזרם.
גנים מסוימים על אותה מולקולת DNA עשויים להיות משועתקים בכיוונים מנוגדים. משמעות הדבר היא שהאזורים במעלה הזרם ומורד הזרם של המולקולה עשויים להשתנות בהתאם לגן המשמש כתבנית.
פוקסטרוט
פוקסטרוט (באנגלית: Foxtrot) הוא ריקוד סלוני אלגנטי בתנועות ארוכות יחסית במקצב 4/4, שהיה אחד הריקודים הפופולריים ביותר במאה ה-20, במיוחד בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה.
הריקוד התפרסם ב-1913 על ידי אמן הוודוויל הארי פוקס. למילה "פוקס" צורפה המילה טרוט שפירושה באנגלית הליכה/ טפיפה) וכך נוצר שם הריקוד.
הפוקסטרוט מתאפיין בתנועה רכה, ארוכה והמשכית. לפוקסטרוט יכולים להיות מקצבים שונים: איטי, בינוני ומהיר והוא נרקד לצלילי מוזיקה בסגנון ה-“Big Band”.
חשיבותו של הריקוד טמונה, בין השאר, בהיותו הראשון אשר הכניס את הספירה האיטית (slow) בעלת שתי הפעמות.
לריקוד הפוקסטרוט יש גרסה מהירה יותר - הקוויקסטפ, וגרסה איטית המכונה סלואו-פוקס (Slow Fox) הנפוצה בעיקר בבריטניה. הסגנון האמריקאי שאינו מוגבל באחיזה סגורה הוא בעל אופי תיאטרלי ופתוח יותר.
זמרים ידועים ששרו יצירות המתאימות לפוקסטרוט: פרנק סינטרה, בילי הולידיי, נט קינג קול ועוד, נכתבו עבורו קטעי מוזיקה ושירים לביג בנד.
שילוב של פוקסטרוט וצ'ארלסטון הוליד בהמשך את ריקוד הסווינג, שהתפתח בשנות השישים.
Vas a quedarte
Vas a Quedarte (באנגלית: You will stay, ובעברית: אתה תישאר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הספרדייה איתנה. השיר יצא לאור ב-9 בדצמבר 2018, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל מתוך המיני-אלבום, Tráiler.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איתנה, חואן פבלו וילמיל וחואן פבלו איזאזה והופק על ידי איזאזה. איגוד תעשיית ההקלטות הספרדי העניק לשיר את תואר הפלטינה הלטינית הכפולה, על מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים במדינה. השיר הוא מסוגת הפופ בדומה לשאר שירי המיני-אלבום.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-85 מיליון השמעות.
מוזיאון בארדו (תוניס)
היסטוריה
המוזיאון נוסד אחרי הפיכת תוניסיה למדינת חסות צרפתית, ובעת פתיחתו ב־1888 היה המוזיאון הראשון בעולם הערבי ובאפריקה. הוא מוקם בארמון שראשיתו במאה ה־15, בימי השושלת החפצית (الحفصيون; 1229–1574) ועיקרו נבנה באמצע המאה ה־19. הארמון שימש כמשכן שליטי תוניסיה בני השושלת החוסיינית (الحسينيون; 1701–1956) בתקופה העות'מאנית ובתקופת החסות הצרפתית אחריה, עד מהפכת בורגיבה ביוני 1957. שמו הראשון היה "המוזיאון העַלַוִי" (المتحف العلوي), והוא שוּנָה רשמית לשמו הנוכחי אחרי הכרזת העצמאות ב־1956. במתחם ארמון בארדו שוכן הפרלמנט של תוניסיה.
האוספים
אוספי מוזיאון בארדו כוללים אלפי פריטים, שרובם עלו בחקירות הארכאולוגיות בתוניסיה מאז שלהי המאה ה־19 ויש בהם כדי לשקף את תולדותיה. התצוגות ערוכות בסדר התרבויות, החל בממצאים מאתרים פרהיסטוריים וכלה במוצגים אתנוגרפיים מהדורות האחרונים.
הפריטים הייחודיים מהתקופה הפונית מקורם באתרים הלובי־פיניקים, בעיקר מקרתחדשת ומאוטיקה, בהם מצבות אבן נושאות כתובות, מסכות פולחניות, פסלי חרס, והם ממחישים את הקשרים עם ציוויליזציות אחרות באגן הים התיכון. חפצים המיוחסים ליוון העתיקה נמצאו בחפירות הימיות של הספינה הטרופה במהדיה. הממצאים – פסלי ברונזה ושיש, חלקים אדריכליים ורהיטים, מתוארכים לאמצע המאה ה־2 לפנה"ס עד לרבע הראשון של המאה ה־1 לפנה"ס. תהילתו של מוזיאון בארדו היא על האוסף העשיר של פסיפסים שמקורם באפריקה הרומית. לוחות הפסיפס ממלאים אולמות מרכזיים במוזיאון ומוצגים בהם דמויות ומחזות מיתולוגיים ואלגוריים בצד תמונות מחיי היום־יום – הצגות תיאטרון, משחקי קרקס, מרוצי מרכבות, משתאות, תיאורי ספינות, מראות בניינים ומחזות ציד ודיג. מלבד הפסיפסים כולל המוזיאון אוסף פסלי שיש של אלים וקיסרים רומים, מצבות וסרקופגים. במוזיאון הוקדש אולם לחפצי אמנות נוצרית מהתקופה הביזנטית שנמצאו בתוניסיה. עם הפריטים הבולטים נמנים רצפת פסיפס מקרתחדשת שבה עוצבו ראשי שבעה מרטירים וכן אגן הטבילה מקֶבּיליָה, המכוסה סמלים נוצריים וכתובות הקדשה ומתוארך למחצית השנייה של המאה ה־6. המחלקה האסלאמית מחולקת לשניים: אמנות אסלאמית ואמנות עממית מסורתית. היא כוללת כתבי יד, מטבעות, תכשיטים, רהיטים וכלי נגינה, אריגים רקומים ממצרים הפאטמית ועצים מגולפים מהמסגד הגדול בקירואן, כלי קירמיקה מהמגרבּ ומאסיה הקטנה, אצטרולבים, שעוני שמש ומצפנים מהמאות ה־16 עד ה־20. הפריט הבולט באוסף האסלאמי הוא קובץ דפים מתוך הקוראן הכחול מקירואן המתוארך לראשית המאה ה־10. אחד החדרים במוזיאון בארדו הוקצה לפריטים יהודיים, בהם ספרי תורה.
בתוניסיה מוזיאונים ארכאולוגיים לא מעטים, בהם המוזיאונים באל־ג'ם, בקרתגו, מהדיה (אם כי רוב מטענהּ של הספינה הטרופה אצוּר במוזיאון בארדו), קרקואן, גאפסה, סוסה, לַמטָה , סלקטה וספַֿקס. מוזיאון לאומי לאמנות אסלאמית מצוי ברקאדה הסמוכה לקירואן.
יחסי גרמניה–רואנדה
יחסי גרמניה–רואנדה הם היחסים בין גרמניה לבין רואנדה.
סקירה כללית
השלטון הגרמני קיבל חסות על רואנדה במסגרת ועידת ברלין של 1884 וב-1890 החליטו המעצמות האירופיות לכלול את רואנדה ובורונדי בשטח ההשפעה של האימפריה הגרמנית. הגרמנים, שכוח האדם שהשקיעו בשליטה באזור היה קטן מאוד, חדרו לאזור בהדרגה. הם שלטו באופן עקיף תוך הסתמכות על האצולה המקומית ועל המלך, שהסכים לקבל את חסותם כהגנה מפני מדינות שכנות ובהן בוגנדה. הגרמנים ראו ברואנדה חלק מ"מזרח אפריקה הגרמנית",
השלטונות הגרמנים יצרו הפרדה בין ההוטו לטוטסי על פי תווי פנים, גובה וצבע עור. בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כבשו כוחות בלגים מקונגו הבלגית את האזור, ולאחריה נמסרה המושבה לאימפריה הבלגית, כחלק מהקולוניה רואנדה-אורונדי שכללה גם את בורונדי של ימינו. הבלגים המשיכו בהפרדה בין הטוטסי להוטו והעדיפו את הטוטסי על פני ההוטו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר חולקה אפריקה בין המעצמות המנצחות באירופה, ניתנה רואנדה לבלגיה.
גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם רואנדה ב-13 בדצמבר 1963, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מבלגיה. כיום, גרמניה ורואנדה נהנות מיחסים הדוקים ופרגמטיים, כאשר גרמניה נחשבת בדרך כלל בעיני רואנדה כשותפה ללא אג'נדה כלכלית או פוליטית נסתרת. תפיסה נוסטלגית מתקבלת לעיתים קרובות על התקופה הקולוניאלית הגרמנית מכיוון שהיא נמצאת כעת בעבר הרחוק ונתפסת כמציעה ניגוד חד לשלטון הקולוניאלי הבלגי. הסיוע המהיר שניתן על ידי גרמניה בעקבות רצח העם ומלחמת האזרחים בשנת 1994 לא נשכח וממשיך להיות מוערך על ידי הרואנדים.
שיתוף הפעולה בפיתוח בין שתי המדינות הוא מרכיב מרכזי ביחסים הדו-צדדיים. מאז 1962, גרמניה סיפקה למעלה מ-810 מיליון אירו לשיתוף פעולה פיתוח. רואנדה נותרה אחת המדינות העניות ביותר בעולם. למרות כל המאמצים הקודמים לטפח את ההתפתחות וההישגים שהושגו בתחום זה, 40% מהאוכלוסייה עדיין חיים בעוני.
שיתוף פעולה לפיתוח דו-צדדי מתמקד בביזור, ממשל טוב, פיתוח כלכלי בר קיימא, כולל הכשרה מקצועית וניהול פיננסי ציבורי. בנוסף, ממשלת גרמניה מספקת תמיכה לרואנדה בתחומים הכוללים ייצור והעברת אנרגיה, הסמכת סחורות, השכנת שלום ופיוס במדינה.
מכון גתה מיוצג בקיגאלי כמכון עצמאי משנת 2014, בעוד ששירות החילופי האקדמי הגרמני מיוצג על ידי מורה אוניברסיטאי מומחה לגרמנית כשפה זרה ב-Huye מאז 2016. בנוסף לסיפוק תמיכה לתחום החינוך, ארגונים אלו מבצעים פרויקטים תרבותיים ברואנדה ומציעים מלגות.
ברמה המבוזרת, לריינלנד-פאלץ קיימת שותפות הדוקה עם רואנדה מאז 1982 ויש לה משרד תיאום משלה בקיגאלי. כנסיות, בתי ספר, אוניברסיטאות, אוניברסיטאות למדעים יישומיים, עמותות, חברות וקבוצות חברתיות כגון מועדוני ספורט ומוסדות חינוך מעורבים בשותפות. קידום ייחודי זה של חילופי דברים בין חברות אזרחיות משלים שיתוף פעולה בין-ממשלתי.
פרנץ הונט
פרנץ הונט (במקור עד 1946 הולצר, בהונגרית: Hont Ferenc; סגד, 4 באפריל 1907 – בודפשט, 11 במרץ 1979) היה במאי יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), אסתטיקן תיאטרון. אחד מיוזמי משחקי הבמה הפתוחה של סגד בתחילת שנות ה-30. אשתו הראשונה הייתה זמרת האופרה ארז'בט הונט, אשתו השנייה הייתה השחקנית אילונה גרג.
ביוגרפיה
פרנץ הולצר נולד במשפחה יהודית כבנם של דניאל הולצר, סיטונאי בגדים עשיר מסגד ושל וילמה יוזפה רוט. הוא נחשב לילד פלא, כתב שירים כבר בגיל חמש. את לימודיו השלים בסגד, אך עד מהרה הפסיק ללמוד, הסתובב ברחבי גרמניה והכיר את השירה הגרמנית ואת התיאטרון הגרמני. היו לו שאיפות פואטיות, שיריו פורסמו באנתולוגיה הלירית של סגד משנת 1922. עד מהרה למד אצל השחקן דיולה גל בבודפשט, ואז הפך לתלמידו הפרטי של השחקן והבמאי הצרפתי פירמן ז'מיאה בפריז.
הוא יזם משחקי תיאטרון בחוץ, באוויר, על במה פתוחה בסגד יחד עם דיולה יוהאס כבר במחצית השנייה של שנות ה-20. זה התאפשר משנת 1930, לאחר בנייתו של ככר דום. בין השנים 1928 לבין 1937 עבד כבמאי הן בתיאטראות סגד והן בתיאטראות בודפשט. הבימוי המפורסם ביותר שלו היה העלאת הדרמה של אימרה מדאץ', טרגדיית האדם בסגד (26 באוגוסט 1933). הונט (אז עוד הולצר) היה אדם דינמי ביותר, שהשתתף בכל קבוצות העריכה הספרותיות, המשחק או העיתונים האוונגרדיים. אחד מחבריו הטובים ביותר היה הגרפיקאי ומתכנן התפאורות ג'רג' בודאי, שציורי הבמה שלו עזרו מאוד לעבודתו של הונט. הונט הצטרף לתנועה של מכללת הנוער סגד לאמנויות, שבה עשה רבות כדי להציג את תרבות התיאטרון באמצעות הופעותיו.
בין שתי מלחמות העולם הוא לא זכה להצלחה גדולה בקרב קהל התיאטרון בהונגריה שהתברך בטעם זעיר-בורגני, אבל בעבודה חרוצה מתמדת ומתמשכת הוא פעל רבות כדי לשנות את ציפיות הקהל הזה מהתיאטרון. בין השנים 1935–1938, במסגרת התאחדות השחקנים הארצית, ניהל בית ספר למשחק, הכשיר שחקנים ובמאים. הוא ערך את כתב העת "הבמה" (A Szinpad) בשנים 1935–1939. בין 1937 לבין 1943 הוא היה עורך העיתון "במה עצמאית" (Független Színpad) ובמקביל היה מנהיג קהילת העבודה של שחקנים צעירים שהתאגדו סביב העיתון.
הוא נלקח למחנות שירות העבודה ב-1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), שרד וחזר הביתה ביוני 1945. בשנים 1945–1949 מונה למנכ"ל האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. בשנת 1949 הוענק לו פרס קושוט. בין השנים 1949–1950 מונה לראש אגף במשרד התרבות ההונגרי. בין השנים 1950 ל-1951 היה מנהל תיאטרון הנוער (Ifjúsági Színház). הוא עבר לתיאטרון מדאץ' כבמאי (1951–1952). בין 1952 ל-1957 כיהן בתפקיד המנכ"ל של "המוזיאון הלאומי לתולדות התיאטרון" (Országos Színháztörténeti Múzeum). מקום העבודה האחרון שלו היה המכון למדעי התיאטרון (Színháztudományi Intézet), אותו ניהל בין 1957 לבין 1969. בתחומי האסתטיקה של התיאטרון, הבימוי, המשחק ותולדות התיאטרון, זכה להישגים בל יימחו והכשיר דור של עוזרים ותלמידים רבים.
אופל מנטה
אופל מנטה (בגרמנית: Opel Manta) היא מכונית קופה מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1970 – 1988 בגרמניה.
יוצרו 1,056,493 יחידות.
אנה קונטולה
אנה קונטולה (ילידת 1977) היא סוציולוגית פינית וחברת הפרלמנט הפיני מאז 2011. היא הייתה חברת מועצת העיר טמפרה עד 2017.
קורות חיים
אנה קונטולה נולדה ב־30 במרץ 1977 בפורי, סאטקונטה, פינלנד, וסיימה את עבודת התואר השני בשנת 2002 על תנועת הסטודנטים של שנות השבעים. היא סיימה פרויקטים מחקריים רבים בנושא זנות בפינלנד, כמו דוח משנת 2008 שפרסמה אוניברסיטת טמפרה, ועבודתה בהערכת פושעי זנות ואלימות כלפי נשים. היא חוקרת תחומים רבים המעריכים מגבלות בעבודה, נורמות תרבותיות ותפיסות, כולל הנקה ציבורית, הזדקנות עובדי בניין, השפעת הגזענות לא רק על המקום בו אנשים יכולים לעבוד, אלא היכן הם יכולים לחיות, ונושאים רבים אחרים.
היא כיהנה כסגנית יו"ר האיגוד לתעשיית המין, והייתה מעורבת בארגונים רבים העוסקים בפעילות חברתית במהלך לימודיה. בשנת 2004 נבחרה קונטולה בבחירות המוניציפליות למועצת העיר טמפרה. בשנת 2008 היא נבחרה שנית, ובשנים 2008 ו -2012, לקונטולה היה מספר הקולות השני בגודלו בברית השמאל של פינלנד.
קונטולה נבחרה לפרלמנט הפיני בשנת 2011 וייצגה את מחוז קירקנאמה מטעם ברית השמאל הפינית. היא חברה בוועדה לעתיד ובוועדת התעסוקה והשוויון, וכיהנה בעבר בוועדה למשפט חוקתי ובוועדת התעסוקה והשוויון.
ביום שני, 13 בינואר 2020, היא נעצרה יחד עם חברים נוספים בקבוצה בינלאומית של פעילי זכויות אדם סמוך לרצועת עזה בישראל מכיוון שניסו לחבל בגדר המערכת ברצועת עזה. לדבריה, מטרתה של קבוצת חמישה האנשים הייתה להביא את תשומת הלב למשבר ההומניטרי בעזה באמצעות חציית הגדר בין ישראל לעזה. טנלי המטאלין, העוזר הפרלמנטרי של קונטולה, אמר למחרת כי קונטולה שוחררה לאחר יותר מעשר שעות במעצר וכי הרשויות הישראליות ניסו ללחוץ עליה לחתום על הודאה בהאשמות נגדה, כמו שיבוש הליכי חקירה וסיכון ביטחון הציבור. עם זאת, היא סירבה לחתום.
בית ספר מקצועי
בית ספר מקצועי הוא בית ספר שבו התלמידים לומדים את הכישורים הנדרשים כדי לבצע עבודה מסוימת. באופן מסורתי בתי הספר המקצועיים אינם עוסקים בחינוך בתחומי מדעי הרוח, אלא מלמדים מיומנויות עבודה ספציפיות. הגישה הממוקדת התרחבה עם הזמן ונוספו אליה הכנה רחבה יותר ופיתוח אקדמי, תוך עידוד הכישורים הטכניים של התלמידים, בנוסף ללימוד המקצועות עצמם.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 החלה להישמע ביקורת נגד מתכונתם של בתי הספר המקצועיים.
בתי ספר מקצועיים בעולם
בעקבות המהפכה התעשייתית גברה הדרישה לפועלים מקצועיים, והחלו להשתלב במסגרות ההכשרה הפורמליות לימודים שמטרתם להעניק לנוער מקצוע, יחד עם חינוך עם בסיס חברתי ואזרחי. במחצית הראשונה של המאה ה-20, גברה הדרישה לבעלי מקצוע טכני עם פיתוחה של התעשייה מה שהוביל לגידול בבתי הספר שבחלקם לימדו תוכנית לימודים מלאה בנוסף למקצועית. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 חדר המחשב וההתפתחויות הדיגיטליות שהורידו את הצורך במיומנות עבודה טכנית והעלו את הצורך לעובדים עם ידע טכנולוגי, בעקבות תהליך זה נוספו תוכניות מקצועיות טכנולוגיות שבוססו על לימודים בתחומי המדעים.
בישראל
החינוך המקצועי בישראל החל בתחומי הנגרות, חרטות, מכונאות, מסגרות פקידות וכדומה, כשבוגריו יצאו מיד לעבודה. תנועות כדוגמת הנוער העובד, החלו מדרישה כי נערי השוליה יוצמדו לעד 5 פועלים מבוגרים ויועסקו כפועלים בתחום המקצועי - היות שעד אז היו ה"שוליות" בעיקר נערי שליחויות ובתפקיד זה יכולתם ללמוד את המקצוע בפועל, תוך הסתכלות ועזרה למבוגרים הייתה מוגבלת.
הכנסת החשמל באופן מאסיבי לתעשייה הפכה את העבודה עם המכונות למסוכנת, ובעקבות הכנסת "חוק ההגנה לנוער בעבודה" שהנוער העובד נאבק עבורו - היה אסור לנוער לעבוד במכונות מבלי לרכוש לכך הכשרה מתאימה. שמואל מסטצ'קין הציע לכך פתרון בהקמת "חדרי מלאכה" בסניפי התנועה, בהם ירכוש הנוער את הכשרתו המקצועית. בסיוע גזבר הוועד הפועל של ההסתדרות, ישראל מרמינסקי-מרום, נרכשו המכונות והחלה הפעולה של "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין" בחנוכה תרפ"ט. המהנדס משה פדלשטיין מבריסק, חבָר למפעל זה להקמת בית הספר המקצועי הראשון של ההסתדרות בשנת 1933 ע"ש מקס פיין, בתל אביב. ברבות הימים הפך מפעל זה לרשת בתי ספר מקצועיים "עמל" הפועלת במסגרת "חוק החניכות" במדינת ישראל.
התיכון המקצועי בסמ"ת נוסד בחיפה ב-1933, במטרה להכשיר פועלים מיומנים לתעשייה העברית ולהכין את התלמידים ללמודים גבוהים בטכניון. בשנת 1937 הוקם, במסגרת עליית הנוער בסמוך לקיבוץ יגור, בית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, אחד ממנהיגי הנוער היהודי בגרמניה. מבנה בית הספר תוכנן על ידי האדריכל אריך מנדלסון. מבין בוגרי בית הספר נמנו קצינים בכירים בצה"ל כגון אהרון דורון, עוזי גל ואחרים.
רשת אורט ישראל, שכיום מפעילה בתי ספר לחינוך מדעי-טכנולוגי, הפעילה בעבר בתי ספר מקצועיים בתחומים שונים. בית הספר הראשון של "אורט" בישראל נפתח ביפו בשנת 1948.
בתי הספר המקצועיים נחלקו לבתי ספר של רשתות או עמותות ובתי ספר פרטיים שחלקם התקיימו עד לשנות ה-80. בעבר הועלתה ביקורת על החינוך ומונו צוותים בוועדות שבעקבות המלצותיהם החל משרד החינוך רפורמה בתחום שביטלה את שיטת המסלולים השונים, ריכזה מגמות מקצועיות וטכנולוגיות תוך צמצום מספרן, וכן הרחיבה את הלימוד המדעי-עיוני על חשבון חלק מההכשרה המעשית. הרפורמה אפשרה גמישות בבחירת מקצועות ובנגישות התלמידים ללימודים עבור תעודת בגרות.
כיום קיימות כ-70 מסגרות חינוכיות להכשרה מקצועית לנוער. חלקם ממוקמים בבסיסים צבאיים ונותנים מענה בעיקר לצורכי הצבא (פלמחים, תל השומר, תל נוף, צריפין, ג'וליס, רמת דוד, בן עמי, חיל הים- חיפה, שמשון), וחלקם הקטן ממוקם בחברות/מפעלים (אורמת, תעשייה אווירית, ישקר, קמ"ג דימונה). לאחרונה, נפתחו בתי ספר והכשרות מקצועיות עבור אוכלוסייה חרדית (אורט עפולה, עמל צפת, אורט טכנולוגי כפר זיתים, אורט צפת, טכנולוגי טל חרמון, מורשת גד- אשדוד, מורשת גד בני ברק, עמל מקס פיין) וגם עבור האוכלוסייה הבדואית (חורה)
ביקורת והתנגדות
יש המתנגדים לבתי ספר מקצועיים בישראל ובעולם, בטענה שהם חלק מהסללה.
אישי ציבור התנגדו לתוכניות משרד החינוך להפעיל בתי ספר כאלו בעיירות הפיתוח. בשנת 2013, התנגד השר דאז סילבן שלום בישיבת הממשלה להרחבת החינוך המקצועי והתנה את החזרתו לעיירות הפיתוח בחזרתו גם למרכז. הצטרפו לדבריו השרים דאז מאיר כהן ועמיר פרץ.
בעבר עלו טענות להסללה לבתי ספר מקצועיים, שלעיתים נקבעה גם לפי מוצא אתני או אזור גאוגרפי במדינה. לפי טענות אלו, בעשורים הראשונים להקמת המדינה, תלמידים ממשפחות אשכנזיות אמידות נשלחו לבתי ספר עיוניים, בעוד שהתלמידים ממשפחות מזרחיות במצוקה נשלחו לבתי ספר מקצועיים. כך גם תלמידים מזרחים מצטיינים נשלחו למגמות נמוכות, בעוד שהאשכנזים, גם כאלו בעלי הישגים נמוכים ביחס למזרחים נשלחו למגמות יוקרתיות.
טענה נוספת היא שהסללת מזרחים לחינוך מקצועי מנעה מאוחר יותר את השתלבותם במרכזי כוח והשפעה. ד"ר שלמה סבירסקי רואה בזה מכשיר להדרה חברתית.
מתרשים שפרסם מכון טאוב על התפלגות מסלול הלימודים לפי מוצא בכיתה ט' עבור גברים יהודים ילידי 1954, עולה כי 46 אחוזים מהתלמידים המזרחים למדו במגמות מקצועיות, בעוד שרק 23 אחוזים מקרב התלמידים האשכנזים למדו במגמות דומות. לפי אותו תרשים, במגמות עיוניות למדו 46 אחוזים מהתלמידים האשכנזים, ו-21 אחוזים מהתלמידים המזרחים.
טענות להסללה על בסיס מוצא זכו גם למערכון בעונה הרביעית של היהודים באים.
מרים סגל
מרים סגל (1905 /1908, קייב – 10 בינואר 1981, תל אביב) הייתה זמרת, סופרת ומורה לזמרה ישראלית.
ביוגרפיה
בשנים 1930 עד 1956 הופיעה בהפקות אופרה וברסיטלים (בין היתר על בימות האופרה הארץ ישראלית, האופרה הקאמרית, האורטוריה הארץ-ישראלית והאופרה הארצישראלית העממית) ולימדה זמרה בסטודיו של הבימה ובאופן פרטי. הרפרטואר שלה כלל אריות של ורדי, מאסנה, דליב, רימסקי-קורסקוב ועוד, לצד שירים עבריים. השיר האמנותי "עקרה" (~1940) מאת פאול בן-חיים, למילותיה של רחל, נכתב עבורה, וכך גם לחנה של רבקה גוילי לפזמון ליקינתון של לאה גולדברג (1940).
מרים סגל נישאה לצמח סגל (1902–1988), סוכן חברת Caterpillar בישראל. השניים היו הורים לבת מאומצת, אֵלָה סגל (ילידת 1940~).
יחסי ארמניה–סנט לוסיה
יחסי ארמניה–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ארמניה לבין סנט לוסיה.
היסטוריה
רפובליקת ארמניה וסנט לוסיה כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים לראשונה ב-17 באוקטובר 2000. אזרחי סנט לוסיה שמגיעים לארמניה מקבלים אשרה עם הגעתם למדינה. אזרחי ארמניה שמגיעים לסנט לוסיה זקוקים לאשרה על מנת להיכנס למדינה.
פיליפ השלישי
Liste der Herrscher namens Philipp Filipo (regantoj)
ראובן (רודולף) פייגה
רודולף פייגה (27 בינואר 1889 – 27 במאי 1948) היה מייסד השירות המטאורולוגי הישראלי.
ביוגרפיה
רודולף פייגה נולד להנרייטה וזיגפריד בברסלאו שבגרמניה. למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת ברסלאו. בשנים 1914–1918 שירת כקצין מטואורולוגיה ביחידת צפלינים של הצבא הגרמני.
בשנים 1929–1933 היה פייגה מנהל התחנה המטאורולוגית בברסלאו עיר הולדתו וחבר בארגון המטאורולוגי העולמי WMO. בשנת 1934 ארגן פייגה משלחת דאיה לשם השתתפות במכביה שנערכה בארץ ישראל שנה לאחר מכן. עם סיומה פייגה לא שב לגרמניה נשאר בארץ ועד מהרה הקים עם חבריו את הסניף החיפאי של קלוב התעופה הישראלי. עם סיום הקמתו של נמל תעופה בלוד במרץ 1937 על ידי הבריטים מונה פייגה לקצין מטאורולוגיה מטעם הרשות לתעופה האזרחית הבריטית. תאריך זה מהווה את ראשיתו של השירות המטאורולוגי בארץ ישראל. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נעצר פייגה ונכלא בכלא עכו באשמת שיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית, דבר חסר בסיס לחלוטין. עם שחרורו הוא חזר לנהל את השירות המטאורולוגי תחת המנדט הבריטי. עם הכרזת העצמאות הפך השירות לשירות מטאורולוגי ישראלי ופייגה מונה למנהלו הראשון.
ב-27 במאי 1948 נהרג פייגה מפגז ירדני בירושלים. כיוון שבמלחמת העצמאות נחשבו עובדי השירות המטאורולוגי כאזרחים מגויסי צה"ל הוכר פייגה כחלל צה"ל.
Battlefield 1943
Battlefield 1943 הוא משחק פעולה ממוחשב מגוף-ראשון שעלילתו מתרחשת במלחמת העולם השנייה. המשחק פותח על ידי EA Digital Illusions CE והופץ על ידי Electronic Arts. המשחק יצא לפלטפורמות ה-Xbox 360 וה-PlayStation 3 בלבד, לפלטפורמת ה-Xbox 360 המשחק יצא ב-8 ביולי 2009 ולפלטפורמת ה-PlayStation 3 הוא יצא ב-9 ביולי 2009.
המשחק הוא הארבע עשר בסדרת Battlefield.
משחקיות
בדומה ל-Battlefield Heroes, יש במשחק זה רק שלושה "מקצועות" שהם: חי"ר (Infantry) - מצויד ברובה אוטומטי בעל טווח קצר, רימוני יד ומטול רקטות נגד טנקים. רובאי (Rifleman) - מצויד ברובה חצי אוטומטי בעל טווח ארוך רימוני יד ומטול רימונים. צלף (scout) - המצויד ב רובה צלפים, אקדח וחומרי נפץ. לכל שחקן יש תחמושת מוגבלת, אך כשנגמרת התחמושת היא נטענת חזרה תוך כמה שניות. המשחק גם כולל מערכת בריאות עצמית - כלומר כששחקן נפגע הפציעה לא נמשכת לאורך זמן, אלא אם הוא לא סופג פגיעות נוספות זמן קצר לאחר מכן הוא חוזר לכשירות מלאה.
ישנם ארבעה סוגי כלי רכב במשחק: ספינות, טנקים, ג'יפים ומטוסי קרב. בכל בסיס של קבוצה יש מטוס אחד וכמה כלי רכב מכל סוג. המטוס מכיל שחקן אחד שיכול לתפעל ארבעה מקלעים קדמיים ופצצות אוויר - קרקע, אותן הוא יכול להטיל על מטרות האויב בקרקע או בים. הטנק יכול להכיל שני אנשים: נהג, שיכול להשתמש בתותח של הטנק ובמכונת ירייה, והמקלען שיכול להשתמש במקלע שנמצא על צריח הטנק. הג'יפ יכול להכיל עד שלושה שחקנים: נהג שלא יכול לירות, מקלען שיכול לירות במקלע המותקן על הרכב, ונוסע שיכול לירות באקדח. נחתת, שמשמשת להעברת חיילים מאוניות מלחמה לשדה הקרב. אפשרות נוספת במשחק היא כניסה ל בונקר מיוחד עם רדאר בראשו, ולהזמין הפצצה אווירית - שלושה מטוסי הפצצה כבדים היכולים לגרום נזק גדול מאוד לתא שטח גדול יחסית שעל המפה, לפי בחירת השחקן.
למרות שהמשחק שווק רק דרך הורדה דיגיטלית ולא באמצעות דיסקים, בכנס E3 של שנת 2011, התפרסם כי הדיסקים של Battlefield 3 ל-פלייסטיישן 3 יכילו גם את Battlefield 1943.
ציונים
המשחק קיבל ציונים ממש טובים, בנוסף לכך שהמשחק נמכר בכמות ממש גדולה, בשנת 2010 נמכרו מעל 268,000 עותקים.
חיל משאבי האנוש
חיל משאבי האנוש (בראשי תיבות: משא"ן; עד יוני 2017 נקרא חיל השלישות) הוא חַיִל הכפוף לאגף כוח האדם של צבא ההגנה לישראל. בראש החיל עומד קצין המשא"ן הראשי (הקמש"ר), שדרגתו תת-אלוף. החיל אמון על הטיפול במשאב האנושי (משא"ן). תחומי העיסוק של החיל הם בכל הקשור למיצוי, פיתוח וטיפוח כוח האדם. קצין משאבי האנוש נמצא בקשרי עבודה שוטפים עם המפקדים והחיילים בכלל יחידות צה"ל וגופי הביטחון.
קצין משאבי אנוש יחידתי (היה קרוי עד 2017 שליש היחידה) מסייע למפקד היחידה באמצעות שליטה בנתוני כוח האדם של המערך הסדיר ביחידה (לעיתים גם מערך המילואים), הכולל שיבוצם, קידומם המקצועי, קידומם בדרגות של החיילים, אמון על בניין הכוח היחידתי, תגבורת כ"א, נפקדים, חופשות, שכר, דאגה לטיפול בבעיות הפרט השונות ועוד. קצין משא"ן מילואים (היה קרוי עד 2017 קצין קישור) אמון על הטיפול במערך המילואים ומייצג את צה"ל אל מול המערך, לכן נמצא בקשר שוטף עם מפקדי היחידות, ולעיתים פועל בשיתוף קצין משאבי האנוש היחידתי. קצין התכנון אחראי על תכנון, פיתוח וראייה עתידית של איוש מערכי כוח האדם. קצין הנפגעים מנהל מעקב אחר טיפול בחללים, בנפגעים ובבני משפחותיהם, מסייע להם בפתרון בעיות מול המערכת הצה"לית ומחוצה לה, ומלווה את הפצועים והחולים לאורך תקופת הטיפול וההחלמה, קצין תנאי השירות אמון על סיוע לפרט בהיבטים האישיים הנוגעים לחייו הפרטיים תוך ניסיון שילוב חייו האישיים על כלל הקשיים הנגלים ביחד עם שירות צבאי תקין ומלא.
בסיס ההדרכה של החיל, בה"ד 11 (בית הספר למקצועות משאבי האנוש), נמצא בעיר הבה"דים שבנגב מאז 2015.
אלכס כרמל
אלכס כרמל (17 ביוני 1931, ברלין – 18 בדצמבר 2002, חיפה) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. מחקריו עסקו במחצית השנייה של המאה ה-19 בארץ ישראל, התיישבות נוצרים בארץ ישראל ובמיוחד הטמפלרים.
חיל משאבי האנוש
לחיל 102 חללים. באוקטובר 2013 נחנכה אנדרטת חיל משאבי האנוש בבסיס תל-השומר.
היסטוריית החיל
חיל השלישות הוקם בינואר 1977 והוא אחד משלושה חילות שהוקמו בעקבות מסקנות מלחמת יום הכיפורים. המלחמה, שפרצה באוקטובר 1973, הפתיעה את צה"ל והמדינה כולה. ההפתעה אילצה את צה"ל להתמודד עם גיוס מילואים חפוז, בנייה ואיוש של מסגרות ולחימה במספר זירות, דבר שהקשה מאוד על יכולת השליטה בכוחות בהמשך המלחמה.
אלכס כרמל
ביוגרפיה
נולד בברלין בירת גרמניה בשם אלכסנדר בוכמן. בשנת 1939 עבר לחיפה ושם משפחתו שונה ל"כרמל". למד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים דוקטורט בשנת 1971. הוא החל את מחקריו בשנות השישים שעסקו בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית המאוחרת ובהתיישבות נוצרים בארץ ישראל במאה ה-19, במיוחד הטמפלרים. כמו כן חקר את ההיסטוריה של חיפה. במחקריו היה הראשון שהעלה את הנושא לתודעת הקהל הישראלי.
לזכרו הוקדשה תערוכה שהתקיימה במוזיאון ארץ-ישראל בשנת 2006, וכן קטלוג התערוכה - "גלגוליה של אוטופיה: הטמפלרים בארץ-ישראל, 1948-1868".
חיל משאבי האנוש
היסטוריית החיל
ועדת אגרנט שהוקמה לאחר המלחמה ציינה כי יש להקים חיל מקצועי ומיומן לטיפול בכוח אדם בשגרה ובחירום. עוד ציינה הוועדה כי היעדר גוף שמרכז את עבודת גורמי המשא"ן ומגדיר נהלים ושיטות עבודה, הליך לקוי בקליטת אנשי המילואים בחירום, עבודה ללא שבצ"ק והעדר פק"ל ונהלים לדיווח כ"א נפגע, אלו הם חלק מעקרי הלקחים שבגינם הוחלט להקים את חיל השלישות.
בשנת 2006, במסגרת תהליך המיזוג של חיל השלישות לתוך חטיבת כוח האדם (חטכ"א) של זרוע היבשה, עליו החליט הרמטכ"ל דני חלוץ, התבצעו הצעדים הבאים:
בשנת 2007 החליט הרמטכ"ל גבי אשכנזי להקים מחדש את חיל השלישות ולהכפיפו בחזרה לאגף כוח האדם (אכ"א). בשנת 2008 החל יישום ההחלטה באופן הדרגתי וחטיבת כוח האדם נותרה בזרוע היבשה. בחודש אוגוסט 2011 מונה תא"ל אריה דהן לעמוד בראש החיל.
בשנת 2012 הוחלט לשנות את תג היחידה של חיל השלישות, כך שידגיש את מטרתו המרכזית של החיל - האדם במרכז.
בחודש יולי 2016 הוחלט להכפיף אף את מערך הנפגעים לאחריות קצין משאבי האנוש הראשי. מאז מוגדר קצין החיל הראשי כ"קצין משאבי האנוש הראשי ורח"ט הנפגעים".
בחודש יוני 2017 שונה שמו של חיל השלישות לחיל משאבי האנוש, כחלק משינוי תדמיתי ותפיסתי נוכח מעבר למודל משאבי אנוש "360" ("משא"ן 360"), על פי תפיסת מודל זה, קציני, נגדי וחיילי החיל אמונים על טיפול בפרט וכי תחום עיסוקים העיקרי הוא משאבי אנוש, בכל מערכי החיל השונים (תנאי שירות, נפגעים, שלישות וקישור) וכמו גם תחומי האחריות המגוונים והרבים שנוספו תחת החיל.
מלחמת ששת הימים
בין לקחי כ"א שהועברו בסיום מלחמת ששת הימים לסגן הרמטכ"ל, מצוין כי פעילות הגיוס הרחבה התבצעה במספר שלבים בזמן ההמתנה למלחמה, גיוס שהכין את היחידות מבעוד מועד ללחימה הצפויה. כמו כן, הופעלו רשתות קריאה שתוחזקו באופן שוטף על ידי סגלי הקישור והגיוס בעוצבות ובימ"חים.
במקביל, עסק אכ"א בהחזרת קצינים ולוחמים ששהו בחו"ל, כדי שיוכלו לסייע בלחימה בגדודים בחטיבות.
תגבורות כוח אדם ניתנו, בדרך כלל, על בסיס הכשרות קיימות של חיילים בחובה וחיילי מילואים, שנותבו מיחידות מעבר והמתנה ליחידות שהיו זקוקות לכוח אדם מקצועי. לרוב ניתנה התגבורת עקב הוספת אמצעים לעוצבות או הקצאת כוח משימה. בעקבות כך, הוחלט כי התגבורות יהיו על-פי קדימות מטכ"לית שתנחה את השלישות הראשית באופן חלוקת החיילים לגזרות השונות.