cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפטן פנטסטיק
עלילה
הילדים משכנעים את אביהם לכבד את רצונה של לסלי, ויחד הם מוציאים מן האדמה את ארון הקבורה שלה, שורפים את גופתה במדורה ומפזרים את אפרה בשירותים של נמל תעופה. בודוון נפרד ממשפחתו, על מנת לנסוע לנמיביה ולמצוא את מקומו בעולם, בעוד שאר בני המשפחה מתיישבים בחווה חקלאית. בסצנת הסיום של הסרט נראית המשפחה יושבת מסביב לשולחן המטבח, מחכה שאוטובוס ההסעה לבית הספר יגיע.
הפקה
מאט רוס החל לפתח את הרעיון של הסרט כאשר החל לפקפק בבחירות שלו ושל אשתו כהורים. הוא שאל את עצמו מה היה קורה אילו הוא היה "נוכח לחלוטין" בחייו של ילדיו, תוך שהוא מציין שהטכנולוגיה המודרנית הפכה זאת לבלתי אפשרי. במהלך יצירת הסרט, רוס שילב בו קטעים אוטוביוגרפיים מחייו, ובפרט - את האופן שבו גדל ב-"קהילה עם אורח-חיים אלטרנטיבי", לדבריו.
ויגו מורטנסן לוהק בפברואר 2014. בחודש יוני הוכרז כי גם ג'ורג' מק'קיי, אנאלייז באסו, סמנתה איסלר, ניקולס המילטון, שרי קרוקס וצ'רלי שוטוול לוהקו לסרט. מרבית יתר חברי צוות השחקנים הצטרפו במהלך יולי-אוגוסט שלאחר מכן.
שלב הצילומים העיקרי של הסרט החל ביולי 2014, במערב וושינגטון.
תשדיר פרסומת
תשדיר פרסומת (בעגה המקצועית: ספוט) הוא תשדיר רדיו קצר, המעביר מסר פרסומי באומר ובצליל. פעמים רבות ניצב בלבו של תשדיר פרסומת הזמריר, שהוא מסר קצר וקליט, המלווה בלחן. לעיתים מורכב תשדיר הפרסומת מהזמריר לבדו, אך פעמים רבות הם כוללים מסר ארוך יותר, שהזמריר הוא רק חלק ממנו, מעין עוגן הקושר תשדיר זה למכלול התשדירים של אותו משווק. מקבילו בקולנוע ובטלוויזיה של תשדיר הפרסומת הוא סרטון פרסומת.
קפטן פנטסטיק
הפצה
בחודש יולי 2014, חברת eOne Entertainment רכשה את זכויות ההפצה הבינלאומיות לסרט. באוגוסט 2014 הוכרז כי חברת Bleecker Street תפיץ את הסרט בארצות הברית. הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס ב-23 בינואר 2016. הסרט יצא לאור ב-8 ביולי 2016.
תשדיר פרסומת
תשדיר הפרסומת מופק על ידי משרד פרסום, ולשם השמעתו נרכש זמן שידור מתחנות הרדיו. בדומה לפרסומת בעיתונים הנחלקת בין עיתונים בתפוצה ארצית למקומונים, כך גם הפרסומת ברדיו נחלקת בין תחנות ארציות ותחנות אזוריות. לרייטינג של התחנה ושל ערוציה השפעה על מחיר התשדיר. לתשדיר הפרסומת אורכים קבועים, בין 10 ל-60 שניות. אורך התשדיר משפיע על מחיר זמן השידור שלו, אך לא באופן ליניארי - תשדיר כפול באורכו יעלה פחות מאשר כפליים במחיר. ברדיו המסחרי, שידור תשדירי פרסומת הוא מקור ההכנסה העיקרי. גם ברדיו הציבורי מתבסס חלק ניכר מהתקציב על ההכנסה מתשדירי פרסומת.
קפטן פנטסטיק
הכנסות ורווחים
הסרט הכניס 5.9 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ועוד 9 מיליון דולר בשאר העולם, כך שסך ההכנסות של הסרט היו 14.9 מיליון דולר ברחבי העולם.
ביקורות
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג של 83%, על פי 185 חוות דעת, עם ממוצע משוקלל של 7.1 מתוך 10. על פי דעת הקונצנזוס המופיעה באתר, "הנושאים מעוררי המחשבה של Captain Fantastic - והופעתו המרתקת של ויגו מורטנסן - מתווספים לדרמה משפחתית שמעל לממוצע עם תפניות בלתי צפויות". באתר Metacritic, הסרט קיבל 72 נקודות מתוך 100, בהתבסס על דעות של 36 מבקרים עם "ביקורות חיוביות בדרך כלל". הסרט זכה למחיאות כפיים של כעשר דקות בקאן.
תשדיר פרסומת
קולו של הקריין בתשדיר הפרסומת הוא בדרך כלל אנונימי, אך לעיתים עוסקים בכך קריינים נודעים, שקולם מוכר לציבור, שהמוניטין שלהם משמש אף הוא לשכנוע קהל המאזינים.
קפטן פנטסטיק
ביקורות
אלונס דורלדה (TheWrap) העניקה לסרט ביקורת חיובית, וכתבה: "הסרט באמת שייך למורטנסן, שמאפשר לבן להיות מרגיז, יהיר וחסר סבלנות אבל גם חם, אוהב ואכפתי. הוא אבא קשוח אבל מוערץ, אלמן מתאבל, שמתעקש למלא את משאלותיה האחרונות של אשתו המנוחה, ומורטנסן משחק את כל הדקויות האלו ועוד בעדינות ובחן". גם פיטר דברוג' מוראייטי העניק לסרט ביקורת חיובית, וכתב כי בסרט ישנן "חצי תריסר שחקנים צעירים בהופעות מרשימות, לצד תפקיד ראשי שמנצל היטב את רוחו הרגישה והרגועה של מורטנסן ... קפטן פנטסטיק מתברג בקלות בראש רשימת הסרטים המלוטשים ביותר שפסטיבל סאנדנס מציע השנה".
אחת הביקורות השליליות המעטות הייתה של פיטר ברדשו מ-"הגרדיאן". "יש ניחוח של זיוף בסרט העלוב והמעייף הזה, מלא במשברים רגשיים מאולצים ... וסוף סנטימנטלי ולא ראוי. זוהי גרסה דלת-קלוריות של סרטו של פיטר ויר משנת 1986, "מפרץ מוסקיטו", בכיכובו של מישהו שהוא במהותו שילוב בין צ'ארלס מנסון לבין קפטן פון טראפ".
תשדיר פרסומת
תשדיר הפרסומת הראשון מיוחס לתחנת הרדיו WEAF בניו יורק. התשדיר, באורך 10 דקות, שודר ב-28 באוגוסט 1922, פרסם חברת נדל"ן, והושמע בקולו של נציג החברה.
תשדירי פרסומת ב"קול ישראל" כפופים לכללי רשות השידור (תשדירי פרסומת והודעות ברדיו), תשנ"ג–1993. מכוח כללים אלא נמנע לעיתים שידורם של תשדירי פרסומת שהוגשו ל"קול ישראל".
500 ימים עם סאמר
500 ימים עם סאמר (באנגלית: ) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2009, שביים מארק ווב, בכיכובם של ג'וזף גורדון-לוויט וזואי דשנל. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2009, שם הוא זכה ל"קימת כבוד". הסרט הפך להיות ללהיט והוא הצליח להכניס פי שמונה מתקציבו. הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי והשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי לגורדון-לוויט.
עלילה
העלילה מתארת 500 ימים של מערכת יחסים בעלת עליות ומורדות בין תום הנסן (ג'וזף גורדון-לוויט), בחור צעיר שלמד אדריכלות אך עובד ככותב בחברה לכרטיסי ברכה, לבין סאמר פין (זואי דשנל), מזכירה חדשה בחברה בה עובד תום.
תום וסאמר שונים ביסודם; תום מאמין בגורל ובאהבת אמת, וסאמר, לעומתו, לא. לאחר שחברו של תום, מקנזי (ג'פרי ארנד), פולט את העובדה כי לתום יש רגשות כלפי סאמר, סאמר מבהירה לו שהיא מעוניינת שהם יהיו ידידים בלבד. מערכת היחסים ביניהם מתפתחת כאשר הם מתקרבים האחד לשנייה, והיא מתחילה כמבטיחה, אך ככל שהזמן עובר, הרגשות הופכים לחד צדדיים מצדו של תום, אף כי הוא לא שם לב לכך. השניים נפרדים ועוברים מספר חודשים במהלכם תום שבור וביצועיו בעבודה מדרדרים.
תום וסאמר נפגשים ברכבת, בדרך לחתונה של חברה משותפת. הם מדברים ורוקדים יחד, ותום חוזר לפנטזיה של חידוש מערכת היחסים ביניהם. סאמר מזמינה אותו למסיבה שהיא עורכת בביתה, אך כאשר הוא מגיע, הפנטזיה שלו נעלמת לאט לאט והמציאות תופסת את מקומה. לבסוף הפנטזיה מתנפצת לחלוטין, כאשר תום מגלה שהמסיבה שבה הוא נמצא היא למעשה מסיבת האירוסין של סאמר.
לאחר כמה ימים של מרמור ותסכול, תום מחליט לשנות את חייו. הוא מתפטר מהחברה שבה עבד ומחליט לרדוף אחר חלומו להיות ארכיטקט. בהמשך, הוא פוגש את סאמר והשניים מנהלים שיחה סוגרת מעגל, בה מתגלה שהיוצרות התהפכו; תום חושף בפני סאמר שהיא צדקה, משום שאהבה וגורל הם דברים מזויפים, ואילו היא מסבירה לו שהוא היה זה שצדק מלכתחילה. לבסוף, תום משלים עם נישואיה של סאמר.
כמה ימים מאוחר יותר, תום הולך לריאיון עבודה בחברת אדריכלות, שם הוא פוגש בחורה שמועמדת לאותה המשרה שאליה הוא מבקש להתקבל. באותו רגע הוא מגלה שחלק ממנו עדיין מאמין בגורל. הוא מציע לבחורה לצאת לקפה, והיא מסכימה. כאשר הוא שואל אותה מה שמה, היא עונה "אוטום" (בעברית: סתיו).
ביקורות והכנסות
הביקורות על הסרט היו מהללות. הסרט זכה ל"קימת כבוד" בפסטיבל סאנדנס ששם הוא הוצג לראשונה. לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ- 87% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי. רבים מהעיתונים המובילים בארצות הברית שביניהם ניו יורק דיילי ניוז, רולינג סטון, USA Today ועוד דירגו את הסרט כאחד הסרטים הטובים ביותר של השנה. הסרט זכה לכמה מועמדויות וזכיות בפרסים יוקרתיים כמו גלובוס הזהב ואינדפנדנט ספיריט. הסרט בתחילת 2009. הסרט הפתיע בקופות והצליח להכניס פי כמה מתקציבו והפך להיות אחד מה"להיטים הישנוניים" ("sleeper hits") הטובים ביותר באותה שנה. בשבוע הראשון לצאתו בבריטניה הסרט הכניס כ-2 מיליון דולר ודורג במקום השני אחרי הסרט "מחוז 9". נכון לפברואר 2010 הסרט הכניס 32,391,374 דולר בארצות הברית ו-28,331,360 דולר בארצות אחרות. הכנסותיו של הסרט ממכירות ה-DVD היו 11,382,604 דולר, מה שמיקסם את הכנסותיו בלמעלה מ-72 מיליון דולר.
גן החיות של צ'סטר
גן החיות של צ'סטר (באנגלית: Chester Zoo) הוא גן חיות גדול המצוי בצ'שייר, בריטניה. הגן הוקם ב-1931 בידי ג'ורג' מוטרשייד. גן זה אינו מקבל מימון ממשלתי אלא מ"האגודה הזואולוגית של צפון אנגליה" (the North of England Zoological Society).
בגן החיות מעל 200 מינים שונים ומעל 20,000 פרטים. בגן מבקרים רבים והוא גן החיות ההומה ביותר בבריטניה, לפי מגזין פורבס, גן זה נחשב לאחד מ-15 גני החיות הטובים בעולם ואחד הטובים בבריטניה. מספר המבקרים בו כאטרקציית חיות-בר הוא הגבוה ביותר בבריטניה, למעלה מ-2 מיליון מבקרים ב-2019.
משפחת מוטרשייד ניהלה משתלה בשאבינגטון, סמוך לקְרוּ. ג'ורג' מוטרשייד אסף בעלי חיים כגון לטאות וחרקים, שהגיעו עם צמחים אקזוטיים שייבא העסק. ביקור כנער בגן החיות בל ויו במנצ'סטר בשנת 1903 הגביר את עניינו ביצירת גן חיות משלו. הוא נפצע במלחמת העולם הראשונה ושנים אחדות היה מרותק לכיסא גלגלים. אף על פי כן, אוסף החיות שלו גדל והלך והוא החל לחפש משכן מתאים לגן החיות שלו. הוא בחר בטירת אוקפילד שבאפטון-ליד-צ'סטר, אז כפר אך כיום פרבר של צ'סטר. ב-1930 רכש את הטירה ושטחיה תמורת 3,500 ליש"ט.
מבנה
מוטרשייד שאף לבנות גן-חיות ללא סורגי הברזל הויקטוריאניים המסורתיים, שכלאו את החיות מאחוריהם. הוא הושפע מרעיונותיו של קרל האגנבק, שהמציא את מושג גן החיות המודרני ומהייני היידיגר, חלוץ האתולוגיה.
בצ'סטר, השתמש מוטרשייד ברעיון של האגנבק לתעלות מים ומחפורות כתחליף לסורגי כלובים, ופרש את השימוש בהם על פני גן החיות כולו, לעיתים קרובות לגבי זנים, שלא עלו בשיקוליטו של האגנבק. לדוגמה, כששימפנזים שוחררו ב-1956 אל המכלאה החדשה שלהם בצ'סטר, קבוצה של איי דשא, הפרידה בינם לבין המבקרים לא יותר מרצועת מים ברוחב 3.6 מטרים. איש לא ידע אז אם שימפנזים יודעים לשחות. התברר שלא, וכיום איי השימפנזים הם אטרקציה מרכזית בגן החיות של צ'סטר.
בשנת 1986 הוקף הגן בגדר, בהתאם לחוק הרישוי לגני חיות משנת 1981.
תוכנית הרבייה והשימור של גן החיות
בגן החיות של צ'סטר יש מגוון חיות, שלפחות 155 מהן נמצאות בסכנת הכחדה ברמה זו או אחרת. חלק חשוב מתוכנית העבודה בגן הוא ניסיונות רבייה, בעיקר בבעלי חיים בסכנת הכחדה. לצורך זה מתקיימת תוכנית חילופים עם גני חיות אחרים בעולם. לכמה חיות יש תוכנית שימור מיוחדת, שבסיומה הן אמורות לשוב לטבע; ביניהן: תאו היער, יגואר, קקדו, חנק עצים מלגשי, ראם הצבי, קרנף צר-שפה, אמזונה, קלאו, טיגריס סומטרה ושועל-מעופף רודריג. עוד יש בגן ביתני זוחלים וחרקים, ציפוריה לעופות טרופיים, מכלאות לפרסתנים שונים ובריכה של אריות ים.
ב-11 ביולי 1978 נולד בגן החיות הפיל מוטי, פיל שהיה תוצאת רביית כלאיים של פיל אפריקני ופיל אסייתי. הוא מת לאחר עשרה ימים.
על גן החיות של צ'סטר נעשו סדרות כמו "גן החיות שלנו" ו"החיים הסודיים של גן החיות" (The Secret Life of the Zoo). " />
יעקב מעוז
יעקב מעוז (Jacob O. Maos; נולד ב-16 באוגוסט 1924) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה. עורך ראשי של החוברת "אופקים בגאוגרפיה", מתמחה בתכנון ופיתוח כפרי.
קורות חיים
עם שובו לישראל חידש את פעילותו בפקולטות של ארכיטקטורה והנדסה חקלאית בטכניון בחיפה ובמרכז לחקר התיישבות עירונית וכפרית ברחובות, והמשיך בנסיעות למשימות ייעוץ שונות בחו"ל. ב-1978 הצטרף לחוג לגאוגרפיה של אוניברסיטת חיפה כפרופסור חבר וב-1988 נתמנה לפרופסור מן המניין. בשנים 1983 עד 1985 שימש כראש החוג.
מעוז חבר באגודה הגאוגרפית הישראלית מאז הצטרפותו לחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה ב-1978.
בקורסים שלו התרכז בעיקר, אך לא רק, באמריקה הלטינית, הן כמסגרת לגאוגרפיה אזורית והן כמקור לדוגמאות של התיישבות אנושית, מהתקופה הנאוליטית ועד מפעלי פיתוח אזורי בעת החדשה. דגש מיוחד ניתן לכלים שיאפשרו לבוגרי החוג להשתלב בצוותים בין-תחומיים העוסקים בפיתוח הפריפריה הכפרית. פרסומיו העוסקים בארגון המרחבי של התיישבות חקלאית בארץ ובעולם תורגמו גם לספרדית ופורטוגלית. ב-1983 ניהל את הקמת המכון לחקר הגולן, המסונף לאוניברסיטת חיפה ועד היום משמש כיו"ר הוועד המנהל של המכון.
ב-1990 הוענק לו פרס החוקר המצטיין מטעם איגוד הגאוגרפים האמריקני על תרומתו בתחום התכנון האזורי בדרום אמריקה. לאחר פרישתו לגמלאות ב-1989, המשיך בפעילותו באקדמיה ומחוצה לה במשימות שונות של ייעוץ ותכנון בחו"ל, השתתפות בקבוצות מומחים של האו"ם, וניהול קורסים מטעם המחלקה לשיתוף בינלאומי של משרד החוץ בתחומים של פיתוח אזורי, התיישבות חקלאית ובנייה כפרית. בארץ השתתף במחקרים בנושאי התיישבות בגליל ההררי ורמת הגולן ובהכשרת מתמחים מחו"ל במסגרת אוניברסיטת חיפה.
מעוז זכה בסוף שנת 2011 בפרס האגודה הגאוגרפית הישראלית על המסירות וההתמדה שגילה במשך יותר משתים עשרה שנים בעריכת כתב העת אופקים בגאוגרפיה, היוצא לאור בחסות המחלקה לגאוגרפיה ולימודי הסביבה באוניברסיטת חיפה, ועל תרומתו זו לקידום הגאוגרפיה בישראל.
מעוז אלמן, ולו שלושה ילדים.
תכנון ופיתוח כפרי
מעוז הוא נושא הדגל לא רק בנושא הפרסום המחקרי אלא גם בעשייה המחקרית, בהוראה ובהתמקדות במרחב הכפרי בישראל, בפניו הייחודיים, בתכנונו, התפתחותו ובתמורות החלים בו. הרבה לפני שנות השמונים, אותן שנים שזכו לכותרות 'תם עידן החקלאות', 'התפרקות האגודות השיתופיות', 'התמורות הערכיות', 'משבר המושבים והקיבוצים', זיהה תהליכים במרחב הכפרי הישראלי. הוא נהג להשוות את המתרחש בישראל לתהליכים שהתרחשו בעולם, 'לקרוא' נכונה את המפה הגאוגרפית הכלכלית, החברתית והתכנונית, לנתח ולהקנות לכל אותם חוקרים צעירים בתחום כלי מחקר ראויים.
במחלקה לגאוגרפיה ולימודי הסביבה באוניברסיטת חיפה מוכר פרופסור מעוז בפתיחותו לסטודנטים, למרצים, לחוקרים ולמחנכים. הוא מחלק רעיונות, מתחלק עם אחרים ומתעניין, דוחף צעירים למחקר, מנחה סטודנטים לתארים מתקדמים, מקפיד על קלה כחמורה ומילותיו חקוקות בסלע. כזו גם עריכתו ובקיאותו בשפות המקדמות את המחקר הגאוגרפי.
אופקים בגאוגרפיה
בצד תפקידיו ההתנדבותיים האחרים הקדיש מעוז את מרצו לעריכת כתב העת "אופקים בגאוגרפיה". כתב העת הופיע לראשונה ב-1975, כאשר רוב חברי הסגל לוקחים על עצמם את העריכה של כרך זה או אחר, או מספר כרכים ברצף.
ב-2000 קיבל מעוז לידיו את תפקיד העורך הראשי ומאז לא חדל מכך (28 כרכים עד סוף 2011). מעוז עסק בטיפול אישי מול המחברים והמבקרים, בעיות שינויים ושיפוצים של המאמרים, קבלה או סירוב, גרפיקה ודפוס, גיוס אמצעים לכיסוי הוצאות, עמידה בתאריכי יעד, הפצה למנויים ושיווק ובנוסף, שמירה על רמה אקדמית.
כתב העת "אופקים בגאוגרפיה" זוכה כיום להערכה אצל מרבית ציבור הגאוגרפים וחוקרים מתחומים נלווים.
ארנסט נוימן
הרב ארנסט נוימן (ברומנית: Ernest Neumann; 12 בינואר 1917, צ'ייקה, טרנסילבניה - 21 באפריל 2004, טימישוארה), היה הרב הניאולוגי ומנהיג הקהילה של יהודי טימישוארה ברומניה במחצית השנייה של המאה ה-20.
קורות חיים
הוריו, וילהלם וברטה נוימן, עבדו בטחנת קמח שהשתייכה לדוד תושב העיר אוראדיה. נוימן למד בגימנסיה היהודית אורתודוקסית באוראדיה ואחר כך בתיכון היווני-קתולי הרומני "סמואיל וולקן" בעיר בייוש (Beiuş). לאחר מכן המשיך ללימודים גבוהים בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל, בהתאם לדרישות הסמינר, למד גם פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטת בודפשט. לאחר שהוסמך כרב ועמד בבחינות הדוקטורט עם עבודה בנושא "תולדות הבריאה לאור האגדה", שב בשנת 1940 לרומניה ועמד בבחינות ההסמכה בבוקרשט.
החל מ-3 באפריל 1941 התמנה לרב של בית הכנסת ברובע פבריק, בטימישוארה, משרה שהתפנתה בעקבות מותו של הרב יעקב זינגר וכן שימש כמורה דת בבתי הספר היהודיים בעיר, כולל בתי הספר התיכוניים לבנים ולבנות. מאוחר יותר, הפך לרבה של כל יהדות טימישוארה, שמנתה כ-12,000 נפש.
פרנסואה רבלה
פרנסואה רבלה (בצרפתית: François Rabelais; 1494 – 9 באפריל 1553) היה סופר, כומר, רופא ומשפטן, הומניסט ורפורמטור בכל עניין שבו נגע עטו. חי בימיהם של פרנסואה הראשון ואנרי השני, מלכי צרפת בתקופת הרנסאנס הצרפתי, בשינון, אנדר ולואר, צרפת.
ארנסט נוימן
קורות חיים
הרב נוימן היה אחד ממנהיגי יהדות טימישוארה בתקופת השיא של הרדיפות נגד היהודים והשואה, כשקבוצה של 150 צעירים נלקחה לטרנסניסטריה ורק 25 חזרו, וכשכל הגברים היהודים מגיל 18 ומעלה גויסו לעבודות כפייה. יחד עם ראש הקהילה שמואל ליגטי ביקר בכל בתי הכנסת והמוסדות היהודיים ונשא דברי עידוד ונחמה. הרב נוימן הנהיג את הקהילה הניאולוגית גם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר (אחרי מות הרב מקסימיליאן דרכסלר) נותר הרב היחיד של הקהילה. בתקופת כהונתו חל תהליך הצטמקות הדרגתית של הקהילה, בעקבות מספר גלי עלייה לישראל ווכן הגירה לארצות המערב של מרבית יהודי העיר. בשנת 1951 הוריו עלו לישראל והתיישבו בראשון לציון. הרב ואשתו ובתו מעוכבים ברומניה שהפסיקה את העלייה. בשנת 1958 נפגע הרב עקב נפילה ונשאר עם צליעה בעקבות ניתוח לא מוצלח של שבר בירך.
בשנות ה-60 עד שנות ה-90, בתנאים שנוצרו בעקבות השינוי לטובה של מדיניות המפלגה הקומוניסטית ברומניה כלפי ישראל ועליית היהודים, פעל ד"ר נוימן רבות באופן גלוי ובאישור השלטונות להפצת השפה העברית ומורשת ישראל בקרב הצעירים של הקהילה וארגן פעילות תרבותית יהודית עשירה סביב מוסדות הקהילה. הוא יצר דו-שיח פורה עם נציגי הדתות האחרות באזור, במיוחד עם ראש הכנסייה האורתודוקסית הרומנית המקומית, המטרופוליט ניקולאיה קורניאנו. נהג להזכיר לבריות את דברי הנביא עמוס - "דרשו טוב ואל רע למען תחיו". בשנת 1948 נשא הרב נוימן את אדית, ילידת סיגט וניצולת אושוויץ. לזוג נולדה בת, ג'טה נוימן, שלמדה פילולוגיה אנגלית ומתגוררת כיום בשווייץ.
פרנסואה רבלה
חייו
רבלה נולד בשינון, צרפת, כבנו של עורך דין. הוא למד אצל נזירים ובעצמו היה בתחילה נזיר מתלמד במסדר הפרנציסקנים. נודע לראש המנזר שרבלה מחזיק כתבים ביוונית, מה שהיה אסור אז, ורבלה גורש. הוא נדד ממנזר למנזר, מאוחר יותר שהה בפונטניי-לה-קומט, שם למד יוונית ולטינית, מדע, פילולוגיה ומשפטים. כבר אז היה מפורסם ומוכר בקרב ההומניסטים בני דורו. המסדר התנגד לכיוון לימודיו, ורבלה ביקש מהאפיפיור קלמנס השביעי לעבור למסדר הבנדיקטינים במלזייס, שם הוא התקבל בחום רב יותר.
מאוחר יותר הוא עזב את המנזר על מנת ללמוד משפטים באוניברסיטה של פואטייה ולאחר מכן עבר ללמוד רפואה באוניברסיטה של מונפלייה, שם לאחר ביצוע ניתוח שלאחר המוות בגופתו של תלוי, הוסמך כרופא. ב-1532 עבר לליון, אחד מהמרכזים האינטלקטואליים של צרפת, וקיבל משרה בבית החולים בליאון. הוא גם ערך חיבורים בלטינית עבור המדפיס סבסטיאן גריפיוס. כרופא בבית חולים המשכורת הייתה זעומה, והוא עסק בזמנו הפנוי בכתיבת פמפלטים הומוריסטיים שהיו ביקורתיים כלפי הסמכות הממוסדת והדגישו את תמיכתו בחירות אישית. החיבורים המהפכניים שלו, אף על פי שהיו סאטיריים, הראו כי הוא הבין היטב את האירועים החברתיים והפוליטיים שאירעו בחצי הראשון של המאה ה-16.
יד התשעה
יד התשעה (נקראת גם שביב) היא שכונה בצפון-מזרח הרצליה, הפרוסה על פני כמאה ועשרה דונם לערך.
פרנסואה רבלה
חייו
כשהוא כותב תחת שם עט, פרסם ב-1532 את ספרו הראשון, "פנטגרואל", שיהיה גם הראשון בסדרת ה"גרגנטואה" שלו. בספרו, רבלה שר את שבחי היינות בעיר מוצאו, שינון, בתיאורים בסגנון של "אכול ושתה כי מחר נמות". למרות הפופולריות הרבה של "פנטגרואל", גם הספר הזה וגם הספר שאחריו נאסרו לקריאה על ידי האקדמאיים בסורבון בשל הרעיונות הלא-אורתודוקסיים המופיעים בהם. גם הכנסייה הקתולית אסרה את הספרים בשל יחסו ההומוריסטי למנהגים דתיים מסוימים. גם ספרו השלישי, שפורסם תחת שמו שלו, נאסר.
יד התשעה
מיקום
השכונה ממוקמת בצפון-מזרח העיר, על גבול תחום השיפוט של רעננה (כביש 531 מפריד בין השכונה ובין רעננה). מדרומה נמצאת שכונת נווה עמל. ממזרחה נמצאים השטחים של רעננה והוד השרון. גבולה המערבי של השכונה הוא דרך ירושלים.
היסטוריה
השכונה הוקמה בשנת 1950 כמחנה מעבר לעולים ומעברה בשם "שובאקי", על שם השבט הבדואי שישב במקום לפני מלחמת העצמאות. במקום היו כארבעה בתים שהיו שייכים לחמולת שובאקי (שמנתה כ-50 נפשות), על שטח של 300 דונם שהיה בבעלותם. אנשי השבט היו ביחסי שכנות טובים עם תושבי הרצליה, הם אף סייעו ליהושע חנקין לרכוש את האדמות שעליהם הוקמה הרצליה. עם תחילת מלחמת העצמאות, ב-20 בנובמבר 1947, נרצחו ארבעה מבני החמולה סמוך לביתם על ידי אנשי הלח"י, שחשדו שהעבירו מידע על אימוני הלח"י באזור לבריטים. זמן קצר אחר כך ברחו מהמקום ונטשו את הבתים. הבתים אוכלסו על ידי משפחות עולים. במאי 1954, עוברת שם השכונה ל'שביב'.
פרנסואה רבלה
חייו
עם תמיכתה של משפחת די-בלה החשובה, רבלה קיבל את אישורו של המלך פרנסואה הראשון להמשיך ולפרסם את כתביו. לאחר מותו של המלך הזעיפו אליו פנים באליטה האקדמית, והצרפתים הפסיקו את המכירות של ספרו הרביעי.
יד התשעה
היסטוריה
המעברה הוקמה למען עולים חדשים, בעיקר מצפון אפריקה, שעלו באותן שנים לישראל. לשכונה הגיעו יותר מאוחר גם עולים מטורקיה, מאתיופיה, מרוסיה ועולים רבים מתימן. במקום הוקמו צריפונים ובדונים עבור העולים. בשנת 1959 עברו כל תושבי המעברה לשיכוני קבע והמעברה חוסלה. במקום הוקמו שיכונים בני קומה או שתיים לכ-200 תושבים. באפריל 1969, שונה שם השכונה ל-'יד התשעה', על שמם של תשעה יהודים מבצרה שבעיראק שהואשמו בריגול לטובת ישראל ונתלו בפומבי ב-27 בינואר 1969.
פרנסואה רבלה
חייו
לאחר מכן נסע רבלה לעיתים קרובות לרומא יחד עם הקרדינל ז'אן די-בלה, וחי זמן מה בטורינו עם אחיו של די-בלה, גיום. רבלה העביר כנראה חלק מזמנו בסתר, כשהוא מאוים בניסיונות לסמנו ככופר. רק ההגנה של די-בלה הצילה אותו לאחר האיסור של ספרו על ידי הסורבון.
יד התשעה
היסטוריה
בנובמבר 1963, צולמו סמוך לשכונה סצנות המעברה בסרט סאלח שבתי. לצורך צילומי הסרט הוקם סט צילום בחורשת אקליפטוסים, בה הוקם שחזור של מעברה הכולל צריפונים ופחונים (באותה עת כבר חוסלו כל המעברות באזור).
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הוקמו בשכונה מבני שיכון בני שלוש וארבע קומות, הכוללים דירות קטנות. בתחילת שנות ה-80, במסגרת פרויקט שיקום שכונות, שוקמו התשתיות בשכונה והקם גן ציבורי.
פרנסואה רבלה
חייו
מאוחר יותר לימד רבלה רפואה במונטפלייר ב-1537 וב-1538. ב-1547 התמנה לכומר בסט. כריסטוף דה ג'מב, משם הוא פרש לפני מותו בפריז ב-1553.
יד התשעה
בשנות ה-2000
בסוף שנת 2015 הכריז ראש העירייה, משה פדלון, על כך ששכונת יד התשעה תשתתף כולה בתוכנית "התחדשות עירונית". בסוף שנת 2016 הוכרזו החברות "NBS ישראל" וי.ח. דמרי בניה ופיתוח לזוכות במכרז לביצוע פרויקט ה"פינוי בינוי". על פי התוכנית, יפונו 1,500 דירות קיימות וייבנו כ-6,000 יחידות דיור, כ-100 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ומסחר בשטח כולל של כ-250 דונם. באזור המערבי של השכונה, בקרבת כביש 531, יוקם אזור תעסוקה שבו ייבנו מגדלים מעל 40 קומות. גם בשאר השכונה צפויים להיבנות בנייני מגורים מעל 40 קומות וכן בניינים של כ-10-5 קומות. לטובת קידום הפרויקט, במרץ 2018 קמה בשכונה "מנהלת התחדשות עירונית", מטעם העירייה. ביולי 2019 החל קרא ועד השכונה לתושבים לא לשתף פעולה עם העירייה, מאחר שהיא מעמידה את האינטרסים של היזמים לפני הרצון וזכויות התושבים. בתגובה הודיע ראש העירייה פדלון כי הפרויקט מוקפא. בפברואר 2020, החלה העירייה שוב לקדם את התוכנית, באמצעות קבוצת תושבים שאינה חלק מהוועד.
חינוך, קהילה והשכלה
חינוך: בשכונה שני בתי ספר וכמה גני ילדים, בתי הספר – חטיבת הביניים "רעות", ובית הספר הדתי העל יסודי - תיכון אחי"ה. לפני כשבע שנים, הגיעה לשכונה קומונת צופים מגרעין רעים, המתנדבת במסגרות השונות בשכונה ומפעילות שבט צופים למען הילדים והנוער.
בעבר, פעל בשכונת בית הספר היסודי "הרצל", אך בשל מיעוט נרשמים, נסגר בשנת 2015.
קהילה: בשכונה ישנו מתנ"ס, ספרייה עירונית. שבט צופים "הרצל", שתי גינות ומגרשי משחקים.
נורמה-למחצה
במתמטיקה, ובפרט באנליזה פונקציונלית, נורמה-למחצה היא פונקציונל המוגדר במרחב וקטורי כלשהו מעל שדה הממשיים או שדה המרוכבים, ומקיים תת-חיבוריות והומוגניות בהחלט. נורמה-למחצה היא גרסה חלשה יותר של הנורמה ומייצגת מונח מקורב למונח האורך.
לנורמות-למחצה מגוון שימושים, בהם בגרסאות של משפט האן-בנך, וכן בהגדרה של מרחבים וקטוריים טופולוגיים קמורים מקומית.
בערך זה נסמן ב-V מרחב וקטורי כלשהו. נסמן ב-\mathbb{K} את השדה מעליו פועל V כאשר (שדה הממשיים) או  (שדה המרוכבים). כמו כן, עבור, v\in V ו- נסמן:
הגדרה מתמטית
פונקציונל ייקרא נורמה-למחצה אם ורק אם הוא מקיים את התכונות הבאות:
משתי תכונות אלו נובעות גם התכונות הבאות:
נורמה-למחצה תהווה נורמה של המרחב הווקטורי אם היא בנוסף מקיימת את התכונה הבאה:
תכונה זו אינה מתקיימת בהכרח לכל נורמה-למחצה. על כן, כל נורמה היא נורמה-למחצה בעוד ההפך איננו תמיד נכון.
כל נורמה-למחצה היא פונקציה תת-ליניארית.
מרחב האפסים
ניתן להוכיח כי U הוא תת-מרחב של V. עובדה זאת נובעת מכך שלכל ולכל  מתקיים:
כדורים פתוחים
עבור נקודה a\in V ורדיוס r>0 ניתן להגדיר כדור פתוח לפי נורמה-למחצה כלשהי p בדומה לאופן שבו כדור זה מוגדר עבור נורמה:
כל כדור כזה מהווה קבוצה קמורה. מעבר לכך, כל כדור סביב הראשית B_p(0;r) מהווה קבוצה מאוזנת וקבוצה בולעת.
רציפות
בהינתן מרחב וקטורי טופולוגי, נורמה-למחצה על מרחב זה היא פונקציה רציפה אם ורק אם היא רציפה בראשית. מעבר לכך, כל נורמה-למחצה רציפה היא פונקציה רציפה במידה שווה. תכונות אלו מתקיימות עבור כל פונקציה תת-ליניארית (לאו דווקא נורמה-למחצה).
בהינתן מרחב וקטורי טופולוגי V ושתי נורמות למחצה המוגדרות עליו p,q כך ש-p נשלטת על-ידי q (כלומר לכל x\in V), ניתן להוכיח כי אם q רציפה אז בהכרח p רציפה. תכונה זו מתקיימת לכל נורמה-למחצה אבל לא בהכרח לפונקציה תת-ליניארית כללית.
קשר לפונקציונל מינקובסקי
עבור תת-קבוצה בולעת, פונקציונל מינקובסקי של קבוצה A הוא הפונקציונל המוגדר כך שלכל x\in V:
מאחר ש-A קבוצה בולעת, פונקציה זו מוגדרת היטב לכל x.
ניתן להוכיח כי כל פונקציונל מינקובסקי של קבוצה בולעת וקמורה הוא נורמה-למחצה.
יתרה מזאת, עבור נורמה-למחצה כלשהי p, כדור היחידה הפתוח A:=B_p(0;1)הוא קבוצה בולעת וקמורה וניתן להוכיח כי p\equiv f_A. כלומר, כל נורמה-למחצה שווה לפונקציונל מינקובסקי של כדור היחידה שלה.
קשר למרחבים קמורים מקומית
מרחב קמור מקומית הוא מרחב וקטורי טופולוגי עבורו קיים בסיס מקומי הבנוי מסביבות פתוחות קמורות בראשית. ניתן להוכיח כי כל מרחב שכזה ניתן לבנייה באמצעות נורמות-למחצה.
בהינתן מרחב וקטורי V ומשפחה של נורמות-למחצה \mathcal{P} על מרחב זה, משפחה זו נקראת משפחה מפרידה אם ורק אם לכל 0\ne x\in V קיימת נורמה-למחצה כך ש-p(x)\ne 0. באמצעות משפחה זו ניתן להגדיר בסיס טופולוגי המורכב מכדורים פתוחים לפי נורמות-למחצה אלו:
ניתן להוכיח כי הטופולוגיה הנפרשת על-ידי כדורים אלו רציפה לפי כפל בסקלר ולפי הזזה, ועל כן הופכת את המרחב למרחב וקטורי טופולוגי. מרחב וקטורי טופולוגי זה יהיה בהכרח מרחב קמור מקומית.
ניתן להוכיח כי לכל מרחב קמור מקומית קיימת משפחה מפרידה של נורמות-למחצה כך שהטופולוגיה של המרחב זהה לנורמה הנפרשת על-ידי כדורים פתוחים של הנורמות-למחצה הללו. עובדה זו הופכת את השימוש במשפחה מפרידה של נורמות-למחצה כהגדרה אלטרנטיבית למרחב קמור מקומית.
פונקציות p אינטגרביליות
בהינתן מרחב מידה כלשהו \Omega בעל פונקציית מידה \mu ו-p>1, מגדירים ב-X את מרחב כל הפונקציות כך ש"נורמת p" שלה סופית, כלומר:
ניתן להראות כי X הוא מרחב וקטורי ביחס לחיבור פונקציות וכפל בסקלר וכי \|\cdot\|_p מהווה בה נורמה-למחצה. במרחב זה \|\cdot\|_p אינה נורמה ב-X מכיוון שלכל פונקציה f אשר מתאפסת כמעט בכל מקום יתקיים \|f\|_p=0, גם אם היא בעצמה אינה פונקציית האפס.
על-מנת להפוך את \|\cdot\|_p לנורמה נהוג להגדיר על X יחס שקילות \sim כך שלכל f,g\in X מתקיים f\sim g אם ורק אם הן שוות זו לזו כמעט בכל מקום. לאחר מכן מגדירים מרחב מחלקות שקילות על X ביחס ל-\sim עם פעולות חיבור וכפל בסקלר סטנדרטיות (ניתן להוכיח כי הן אינן תלויות בבחירת נציג של מחלקות השקילות). מאחר ש-\|\cdot\|_p שווה לכל מחלקת שקילות, היא מוגדרת היטב במרחב מחלקות השקילות. ניתן להוכיח שבמרחב זה \|\cdot\|_p מתאפסת רק עבור מחלקת השקילות של פונקציית האפס, ולכן \|\cdot\|_p מהווה שם נורמה. מרחב שקילות זה הוא מרחב Lp.
מרחב מכפלה
בהינתן זוג מרחבים וקטוריים X,Y וזוג נורמות למחצה המוגדרות עליהם p_X,p_Y ניתן להגדיר פונקציונל על מרחב המכפלה כך ש:
ניתן להוכיח ש-P היא נורמה למחצה במרחב המכפלה וכי הטופולוגיה המושרית ממנה היא טופולוגיית המכפלה של הנורמות המושרות מ-p_X,p_Y.
ניתן להגדיר זוג פונקציונלים נוספים כך ש-
פונקציונלים אלו אף הם נורמות-למחצה במרחב המכפלה.
אנט אוגוסט
אנט אוגוסט (הידועה גם בשם סו אן; בקריאולית האיטית: Annette Auguste; 1940 – 17 באפריל 2020 ) הייתה זמרת ופעילה חברתית האיטית.
אוגוסט הייתה ממקימות המפלגה משפחת לוואלאס.
אוגוסט נעצרה על ידי חיל הנחתים של ארצות הברית ב-9 במאי 2004 והוחזקה בכלא, בשל טענות למעורבות בתקיפה בדצמבר 2003 באוניברסיטת האיטי. הארגון אמנסטי אינטרנשיונל אמר כי היא אסירה פוליטית. היא שוחררה לאחר 20 חודשים.
בשנת 2015, היא עזבה את משפחת לוואלאס, עקב חילוקי דעות פנימיים והיא התמודדה לאחר מכן, מטעם המפלגה ההאיטית טט קאלה.
ישראל אריה גרשטנקורן
הרב ישראל אריה גרשטנקורן (י"א בטבת תרצ"ז, 25 בדצמבר 1936 – י"ג בתשרי תשס"א, 12 באוקטובר 2000) היה רב העיר האשכנזי של העיר קריית מלאכי.
תולדותיו
נולד וגדל בבני ברק, בנם של אפרים ואיטה-מרים גרשטנקורן ונכדו של יצחק גרשטנקורן, מייסד בני ברק. למד במוסדות של חסידות גור. נישא לרבנית חנה-דובה, בתו של הרב שאול יהודה חסידה. בתחילת שנות ה-60 התיישב בקריית מלאכי, שהייתה אז עיירת עולים, רובם מצפון אפריקה. בט"ו בכסלו תשכ"ד (דצמבר 1963) מונה לתפקיד הרב האשכנזי של קריית מלאכי וכיהן בתפקידו במשך שלושים ושש שנים, עד פטירתו בשנת 2000.
נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק. לאחר פטירתו נקראה על שמו כיכר "אהבת ישראל" בקריית מלאכי.
מינרוה בית הוצאה לאור
הוצאת מינרוה היא הוצאת ספרים בירושלים.
ההוצאה הוקמה בשנת 2003 בירושלים על ידי אסף גולני והיא עוסקת בפיתוח והוצאה לאור של ספרים, מילונים, שיחונים ועזרי לימוד בתחום שפות המזרח התיכון (ערבית, פרסית, עברית, ארמית), וכן בתחום התרבות הערבית העממית. חלק מכותרי ההוצאה יוצאים לאור בשיתוף המרכז היהודי ערבי בגבעת חביבה.
הוצאת מינרוה מבססת את ספרי הלימוד שהיא מפתחת על הקלטות שנאספו בעבודת שטח והיא מחזיקה ארכיון אודיו המכיל אלפי שעות הקלטה. בארכיון שמורות גם הקלטות מאוספיהם של יוחנן אליחי, יורם מירון וצבי אטקין, מורים וחוקרי השפה הערבית המדוברת.
בשנת 2009 רכשה מינרוה את הוצאת קסת שהתמזגה לתוכה.
וסט המפסטד
וֶסְט הָמְפְּסְטֵד (מערב המפסטד - באנגלית: West Hampstead) הוא אזור בצפון מערב לונדון, ברובע קמדן. וסט המפסטד ממוקם בין צ'ילדס היל (Childs Hill) בצפון פרוגונל (Frogonal) והמפסטד (Hampstead) במזרח, סוויס קוטג' (Swiss Cottage) בדרום וקילברן במערב.
מריה נלבנדיאן
מריה נלבנדיאן (בערבית: ماريا نالبنديان, בארמנית: Մարիա Նալպանտեան; נולדה ב-1 באוגוסט 1985) היא זמרת לבנונית ממוצא ארמני.
ביוגרפיה
מריה נלבנדיאן נולדה ב-1985 בביירות, לבנון למשפחה ארמנית. החל מגיל 13 היא החלה להשתתף בפרסומות. בגיל 17 היא השתתפה בתחרות יופי במלטה וזכתה במקום הראשון (Miss Bikini Asia). לאחר סיום בית הספר מריה נלבנדיאן למדה שיווק.
בשנת 2005 מריה נלבנדיאן הוציאה את האלבום הראשון שלה. קליפים לאלבום זה הופקו על ידי ג'אד שוירי. בשנת 2007 יצאה אלבום השני.
במהלך שנת 2008 מריה נלבנדיאן הצטלמה בסרטים.
בשנת 2013 היא החלה לשיר בארמנית, שזה שפת האם שלה. בשנת 2015 מריה נלבנדיאן הוציא את האלבום השלישי שכלל שירים בארמנית בלבד.
החל משנת 2015 מריה נלבנדיאן בעלת אזרחות ארמנית ומאז היא מתגוררת לסירוגין בארמניה ובלבנון. באותה שנה היא זכתה בתחרות יופי לנשים ארמניות.
נחל אלכסנדר
תוואי הנחל
הנחל מקבל מים מנחל שכם, נחל תאנים, נחל אומץ, נחל בחן ונחל אביחיל. בחלקו העליון, ההררי, הנחל אכזב, מכיוון שהמבנה הסלעי גורם לחילחול רב. בנחל נמצאת אוכלוסייה חשובה של צבים רכים. על הנחל הוקם גשר הצבים, המושך מטיילים רבים הבאים לצפות באוכלוסיית הצבים.
סמוך לגדה הצפונית של נחל אלכסנדר, בחלקו העליון (המזרחי) מצוי האתר הארכאולוגי "שייח מושארף".
החל ממושב תנובות ועד לשפך בחוף מכמורת, מסומן לצד הנחל שביל לטיול. אורכו של מסלול זה כ-22 קילומטרים, והוא נגיש גם לרוכבי אופניים. ב-2020, הנחל נוסף אל שביל השרון.
מקור השם
קיימות שתי גרסאות למקור שמו של הנחל: אחת היא על שמו של המלך אלכסנדר ינאי שהיה מלך מבית חשמונאי וכבש את האזור שבו זורם הנחל במאה ה-1 לפנה"ס. לפי ההסבר השני לשם, טרם קום מדינת ישראל, ערביי הארץ קראו לנחל "וואדי איסכנדיר" (או "נהר אסכנדרונה"), על שם אסכנדר אבו זבורה, בעל קרקעות עשיר וסוחר אבטיחים מצליח שחי במאה ה-19 והיה מייצא אבטיחים מאזור שכם למצרים. הוא היה משיט את האבטיחים ברפסודות ששטו לאורך הנחל עד לים התיכון, שם סמוך למושב מכמורת של היום היה "מינת אבו זבורה" (נמל אבו זבורה) שבבעלותו, ומשם הוא היה שולח אותם באוניות למצרים.
שיקום הנחל
עד שנות ה-60 של המאה ה-20, היה נחל אלכסנדר אחד הנחלים היחידים בישראל שצביונו הטבעי נשמר במידה ניכרת, ומימיו לא זוהמו. אך מאז זוהם בשפכים של יישובי הסביבה ומפעילות חקלאית אינטנסיבית, ומרבית המים ממקורות טבעיים שהגיעו אליו נלקחו לשימושים אחרים.
החל משנת 1995 החלו ניסיונות לשיקום הנחל. הוקמה ה"מינהלה לשיקום נחל אלכסנדר", המאגדת כ-20 גופים בעלי עניין בשיקום הנחל. הייחוד של המנהלה לשיקום הנחל הוא שנציגים של גופים רבים שותפים לעבודה. נמצאים בה נציגים של המשרד להגנת הסביבה, הקרן הקיימת לישראל, נציגי החברה להגנת הטבע, רשות מקרקעי ישראל, רשות הטבע והגנים, נציגי יישובי האזור ועוד. בשנת 2000, בוצע פרויקט חירום ראשוני לטיפול בשפכי שכם וטול כרם, שהם אחד ממקורות הזיהום של הנחל. פרויקט זה הושלם בשנת 2002, במסגרתו מלכדים המים המזוהמים לפני כניסתם לקו הירוק, המים נאגמים במספר בריכות שיקוע, מטוהרים, ונאגמים שוב באזור קיבוץ בחן, בסמוך לכביש חוצה ישראל ומשמשם להשקיה חקלאית. ב-2003 במהלך "פסטיבל הנחלים" באוסטרליה, פרויקט שיקום נחל אלכסנדר זכה במקום הראשון בתחרות הבינלאומית "RIVERPRIZE" בנושא איכות הסביבה. אחד הנחלים המזוהמים בארץ הפך למקור דוגמה למנהלות לשיקום נחלים ברחבי העולם. רשות ניקוז השרון, אגודת המים "אפיקי עמק חפר", החברה הממשלתית לתיירות ונציבות המים הם הגופים המתקצבים. בשנת 2005 הושלם מכון הטיהור ביד חנה. המטהר את שפכי נחל שכם, היובל העיקרי של נחל אלכסנדר. פרויקט משותף של עיריית טול כרם והמועצה האזורית עמק חפר. כ-65 מיליון שקלים הושקעו בפרויקט. חלק מעלות הפרויקט נתרמה על ידי ממשלת גרמניה.
קיבולת מכון הטיהור ביד חנה, מוצתה תוך שנים ספורות ושוב החל הנחל להיות מזוהם באופן קבוע. בשטחי הרשות אין מכון לטיהור השפכים, שפכים לא מטופלים מבתי בד ומשחטות זורמים לנחל. כבר בסוף שנות ה-90 הסכימו גורמי מימון בינלאומיים, לממן מתקני טיהור שפכים שישרתו את הרשות הפלסטינית. אך מדינת ישראל התעקשה שההתנחלויות יתחברו לאותו מתקן טיהור, התורמים התנגדו ומשכו את כספם. ב-2017 שפכים שזרמו לנחל גרמו לזיהום חמור ולתמותה נרחבת של דגים בשפך הנחל. שנה אחר כך, היה אמור המנהל האזרחי לפזר בשטחים פתוחים את הפסולת שנוצרת בהפקת שמן זית באזור נחל שכם ולמנוע את שפיכתם לנחל. אך הפעולות הנדרשות לפינוי הפסולת לא בוצעו.
בתחילת 2020, דם ממשחטות פלסטיניות זרם באין מפריע לנחל והוביל לזיהום חמור.
לצד השיקום, רשות הניקוז סימנה יחד עם הוועדה לשבילי ישראל מסלול טיול לצד הנחל. חלק זה מתחיל במושב תנובות ומסתיים בחוף מכמורת, ונבנו בו שני מצפורים ושני חניוני יום. אורך המסלול הוא כ-22 קילומטרים, והוא פרוץ בצורה המאפשרת גם רכיבה על אופניים. על אף הצבתם של פחי אשפה, הרשות אינה מתחזקת באופן שוטף את המסלול וגם לא מפנה ממנו פסולת. עבודה זו נעשית על ידי מתנדבים אחת לכמה חודשים, אם בכלל. ב-2020, הוועדה סימנה מחדש את שביל השרון שחלק נכבד ממנו הוא מסלול זה של הנחל.
גשר הצבים
הגשר המקורי היה גשר עץ מעל הנחל ששימש את החקלאים באזור. ממנו הושלכו פסדים מן המשקים סביב ולכן גם נוצר ריכוז גדול של צבים רכים סביבו. מכאן גם שמו. בשנת 1986 הוקם גשר בטון לצד הגשר המקורי, שנהרס בשיטפונות כמה שנים לאחר מכן. הגשר החדש מיועד הן להולכי רגל והן לכלי רכב.
הצב הרך הוא בעל חיים נדיר. הוא מגיע עד לאורך של מטר ומשקלו יכול להגיע עד 50 ק"ג. לצבים צוואר ארוך וגמיש המשמש אותם כצינור נשימה בעת היותם מתחת למים. הם ניזונים בעיקר מבעלי חיים קטנים החיים במים. הצבים הרכים נמצאים בסכנת הכחדה, עקב פגיעה באזורי ההטלה שלהם, זיהום וייבוש נחלים, פגיעה מפסולת וקרסים ודריסה. גם חיות הבר, כמו שועלים או נמיות פוגעים בצבים על ידי אכילת ביציהם. בחורף 1992 היו שיטפונות וצבים רבים נסחפו אל הים התיכון ומתו.
פרויקט הצלת הצב הרך בנחל אלכסנדר היה הפרויקט הראשון בשיקום הנחל. במהלכו נבנו אזורים מוגנים להטלת ביצים ומשטחי התחממות עבור הצבים, אשר מוגדרים כבעלי דם קר. באזורי ההטלה הוצבו שלטים, ופקחי רשות הטבע והגנים, מסיירים במקום כדי למנוע פגיעה בהם. בעונת ההטלה קיני הצבים מועברים לכלובים מוגנים, ויום לאחר בקיעת הצבים, שאורכם כ-5 ס"מ, הם משוחררים לנחל בלילה.
הסכם האליזה
הסכם האליזה (בגרמנית: Élysée-Vertrag, בצרפתית: Traité de l'Élysée), המכונה גם הסכם הידידות נחתם ב-22 בינואר 1963 בין נשיא צרפת שארל דה גול וקנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר, לאחר סדרת מפגשים הדדים ביניהם שהחלו בספטמבר 1958, והעניק תוקף רשמי ומחייב לפיוס היסטורי בין המדינות. כתוצאה מן ההסכם מיסדו צרפת וגרמניה המערבית יחסים הדדים מחודשים אשר שמו קץ לאיבה ההיסטורית בין שני העמים.
על פי ההסכם על שתי המדינות לקיים התייעצות הדדית בכל שאלה חשובה במטרה להגיע להסכמה בנוגע לדרך הפתרון המועדפת. מנהיגי המדינות יקיימו מפגשים קבועים לצורך ליבון סוגיות שונות העומדות על הפרק.
כחלק מן ההסכם הוקם משרד משותף לענייני נוער, בתי ספר משותפים, ונחתמו הסכמי תאומות בין ערים, בתי ספר ומחוזות משתי המדינות.
הסכם האליזה מיסד מערכת יחסים הדוקה בין צרפת וגרמניה אשר שימשה בסיס איתן לאינטגרציה בין כלל מדינות אירופה המערבית במסגרת האיחוד האירופי.
בשנת 2003 וכחלק מחגיגות ארבעים השנים לחתימת ההסכם, הורחב ההסכם כך שהוקמה מועצת שרים משותפת של שתי המדינות אשר מתכנסת פעמיים בשנה, והוסכם על כתיבת ספר היסטוריה משותף, אשר ישמש את תלמידי שתי המדינות, ואשר נוסח באופן המשקף הסכמה הדדית אודות אירועים היסטוריים המשותפים לשתי המדינות.
בין שתי ערים (סרט, 1917)
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא סרט אילם אמריקני משנת 1917 מסוגת הדרמה היסטורית בבימויו של פרנק לויד, ובכיכובם של ויליאם פרנאם, ג'ול כרמן וצ'ארלס קלארי. הסרט מבוסס על הרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס.
תקציר העלילה
בתקופת המהפכה הצרפתית עורך דין בריטי מציל באומץ לב אציל צרפתי שנדון למוות, והולך במקומו לגיליוטינה.
נועם עומר
נועם עומר (נולד ב-1982) הוא אמן ישראלי, זוכה פרס האמן הצעיר לשנת 2017.
ביוגרפיה
נועם עומר נולד בירושלים וגדל בהוד השרון. אביו, חיים עומר, הוא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב; אימו, רינה, היא ד"ר לפסיכולוגיה. נועם הוא הילד הרביעי מבין חמישה. אחד מאחיו הוא הסופר מיכאל עומר.
דרכו של עומר לאמנות הגיעה דרך משבר אישי שעבר. הוא למד קשה בתיכון לבגרות, אולם סיים עם הישגים ממוצעים, וכתוצאה מכך נכנס למשבר נפשי קשה ולא היה מסוגל לתפקד כלל למשך שנתיים. כחלק מתהליך השיקום, הוא למד עריכת וידאו אצל אמן ההנפשה שלום הררי, החל ליצור וידאו קליפים המשלבים ציור ומוזיקה באמצעות המחשב, החל לצייר דיוקנאות ובכך גילה לראשונה את משיכתו לציור. במהלך תקופה זו הכיר את אתי כץ, מומחית ללקויות למידה, שגילתה את כישרונו וכיוונה אותו למסלול אמנותי. במשך שנים הייתה המנטורית והתומכת העיקרית בדרכו כצייר. הוא נרשם למדרשה לאמנות, שם פגש במנהל יאיר גרבוז שהתאים לו תוכנית אישית ותמך בו לאורך לימודיו. המורים העיקריים שהשפיעו עליו היו אתי יעקובי, מרים גמבורד, מרילו לוין, יהודית לוין, נעמי סימן-טוב, נורית דוד ודורון רבינא. במהלך ארבע שנות לימודיו במדרשה עומר הציג במסגרתה אחת עשרה תערוכות, שבע מהן תערוכות יחיד. הוא בוגר בהצטיינות של המדרשה לאמנות, אותה סיים בשנת 2007.
מאז סיום לימודיו ועד אוקטובר 2021 נועם עומר הציג 16 תערוכות יחיד, בהן במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, בבית האמנים בירושלים, בבית האמנים תל אביב, במרכז לאמנות של הקולבנבורג, גרמניה ובהקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית.
אודות יצירתו
עוזי צור כתב בעיתון הארץ : "בכל פעם שאני ניצב מול עבודותיו של נועם עומר אני עובר טלטלה. אלה יצירות שהן שדות קרב בין המבע האקספרסיבי לעוצמה הפלסטית. כשמתבוננים בהן חשים שיוצרן הוא אדם ללא עור, חשוף לחלוטין לחיים ולאמנות, וכאלו הן גם העבודות. אנטומיה של גוף ונפש שקולפה משכבת המגן וממשיכה להתקיים במצב קיצוני תמידי. לכן גם המתבונן צריך להשיל את שכבות ההגנה ולהתמסר ליצירה. ונדמה שהמושג סיזיפי נועד לעומר ויצירתו."
ב-2008 הוצגה תערוכתו היחיד הראשונה של עומר מחוץ לכותלי המדרשה : "העולם", בגלריה הקיבוץ, היא הורכבה מציורים הלקוחים משלוש חטיבות ציורים: ארבעים בצבעי פחם, ארבעים בצבעי אקרילי וארבעים בשילוב שני הצבעים. שתי החטיבות הראשונות עוסקות בעיקר בשני תחומים: האחד – ספורט תחרותי והשני – עולם הדיג. בציורי הספורט מצוירים ספורטאים כורעים תחת נטל המאמץ ונישאים בידי חבריהם או מאמניהם; בציורי הדיג מוצגים דייגים הנושאים את שלל הדגה הענקית בסיפוק. בחטיבה השלישית נראות דמויות מיתולוגיות של מפלצות וחיות הצבועות בשחור על רקע צבעוני.
ב-2011 הציג את התערוכה "עקבות", במרכז לאמנות של הקולבנבורג, גרמניה. התערוכה גוללה את קורותיהן של שתי משפחות: יהודית וגרמנית, שעברו את מלחמת העולם השנייה משני צידי המתרס ושרדו אותה. נקודת המפגש ביניהן התרחשה באמצעות ידידותם של שניים מבניהן: חיים עומר ואריסט פון שליפה. "פייטה", הציור המרכזי בתערוכה, מתאר את חווית ההצלה של שניים מבני המשפחות: יחיאל קופרמן, דוד-רבא של נועם, שהיה עצור במחנה סקרז'יסקו בפולין וניצל ממוות בידי הקאפו היהודי של המחלקה, וגונאר פון שליפה, אביו של אריסט פון שליפה, חייל הורמאכט שניצל בידי איכר פולני. בסדרת ציורים נועם מצייר את אביו במצבים שונים. הסדרה "דרך הייסורים של סבתא סוניה" מתארת תחנות בחייה וחיבוטי הנפש של אם אביו, אליה היה קשור.
ב-2012 הציג את תערוכתו "סיידלוקר". בקטלוג התערוכה מציין האוצר יניב שפירא שהביטוי 'סיידלוקר' מצביע על נקודת ההסתכלות של האמן על סביבתו, כיצד הוא נתפש בעיניה וכיצד היא נתפשת בעיניו. הדבר מודגם בעבודות "הליצן", "המשוגע" ו"השיכור" שכמו האמן, כך גם הן מציגות מראה בפני החברה ומייצגות את ה'אחר' ו'החריג', בדומה לעומר עצמו. ניתן לראות בעבודות גם את דמות ה'צופה' הנוכחת בהן, למשל בתמונה הגדולה 'המערה', שבמרכזה אדם עירום, המוקף בדמויות שונות: אחת חולמת עליו, אחת שרה עליו, אחת מביטה בו ואחת בוהה במרכז סביבו וזוהי מטפורה למפגשים בין אנשים הנותרים זרים זה לזה.
ב-2017 הוצגה התערוכה "מבנה האדם" בבית האמנים תל אביב. העבודות מציגות חזית או פנים של מבנה ומעמתות אותה מול בן אדם. הדמויות מתכתבות עם מבנים מתקופות שונות בתולדות האדריכלות. בעבודות אין שימוש בפרספקטיבה, אלא השטחה היוצרת דיסאוריינטציה.
בתערוכה "כאב נוצץ" מוצגים הדפסי אלומיניום של הערים הערביות עזה, מוסול וחלב לאחר שהופצצו. הדימויים הם תמונות של חורבן וסבל, מאידך יציקתם בפורמט בוהק ומבריק יוצר סתירה ובאים להדגיש את הניגוד של המראות הניבטים ממרקעי הטלוויזיה בספה בסלון או בבית הקפה בהם צופים בניחותא בתמונות זוועה.
בתערוכה "האמן והמוזה" שהוצגה ב"מקום לאמנות" ב-2019 הוצגו ציורים גדולי ממדים בצבעים מונוכרומטיים, בצבעי שחור, אפור ולבן, בקווי מכחול צפופים ואובססיביים, היוצרים דינמיות המשתלטת על הבד. העבודות עמוסות בסימבוליקה מסתורית, הנעה בין טרגיות לגרוטסקיות ובין אבסורדיות להיגיון. גיבוריהן המיתולוגיים מרבים להופיע ביצירותיו. נדמה שהדמויות והרקע ניזונים זה מזה ומתחלפים בתפקידים. הדמויות נמצאות במרחב שבין עבר להווה, בין מציאות לדמיון. עומר טווה את יצירותיו משלל מקורות תרבותיים; מעולם האמנות: לוסיאן פרויד, דה וינצ'י, ואן גוך, ויליאם בלייק, אדוורד מונק; מיצירותיו של שייקספיר: המלט, המלך ליר, פלסטף ומקבת'.
בתערוכה "דאונטאון" מציג עומר את מרכז העיר משני היבטים: מאיחד כמקור משיכה צרכני, אליו נוהרים אנשים ומאידך כמקום מפחיד ודוחה, המעורר כמיהה לפרוורים, המייצגים חיים שקטים ונוחים. עומר מצייר את העיר ביופי צעקני בה שוכנות דמויות עלובות ובודדות, הכלואות במבוך בניינים, לעומת פרוורים שהם מקום לנוסטלגיה חסרת ממשות.
בתערוכה "נפילים" שהוצגה בבית האמנים בירושלים, עומר מצייר עולם הנתון במאבק תמידי ובמבול והמאוכלס בנפילים: אנשים ענקיים, אך גם גורדי שחקים שמהווים את המפלצות המודרניות. לנפילים יש צד אבסורדי וגרוטסקי, שעומד בסתירה לממדיהם המונומנטליים. הדמויות משתלבות ברקע וכמעט נבלעות בו. עומר יוצר פרשנות משלו לדמויות מתולדות התרבות והאמנות: ב"אבא-משה" אביו ניצב בתנוחה כשל משה של מיכלאנג'לו ב"אבא-ישו", אביו מתוח על הצלב בהשראת הציור "ישו על הצלב" של מתיאס גרינוואלד, בציור "לידתה של ונוס" על פי הולדת ונוס של בוטיצ'לי, ונוס היא בעלת מגדר נזיל, יש לה מעריצים הספק סוגדים, ספק לועגים לה; הדמויות כולן ענקיות ובכך נוצרת פרשנות אירונית על מושג היופי המיוחס לתמונה.
סאמי פרידריך
סאמי פרידריך (נולד ב-23 באפריל 1951) הוא מייסד ויו"ר חברת הייעוץ האסטרטגי שלדור, לשעבר מנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון וחבר הנהלה במספר מוסדות וארגונים ציבוריים.
ביוגרפיה
פרידריך, יליד צרפת, עלה לישראל לאחר סיום לימודיו בתיכון כדי להתגייס לצה"ל, בו הוא שימש כקצין בחיל האוויר. לאחר שירותו הצבאי הוא השלים תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. עם סיום לימודיו שימש כיועץ וראש צוות בתאגיד הייעוץ האסטרטגי הבינלאומי מקינזי.
בשנת 1981, עם כינונה של הממשלה ה-19, מונה על ידי יעקב מרידור למנכ"ל משרד הכלכלה והתכנון, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים. לאחר סיום תפקידו, עם חילופי השלטון בשנת 1984, ייסד פרידריך את "שלדור", חברת הייעוץ האסטרטגי הראשונה מסוגה בישראל. גם לאחר הקמת החברה, פרידריך המשיך להיות פעיל בזירה הציבורית ובין השאר כיהן כחבר הנהלת המכון הישראלי לדמוקרטיה, חבר הנהלת הפורום הישראלי, כיו"ר עמית של ועדת המשנה לפיתוח המשאב החינוכי בסוכנות היהודית וחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות וכחבר בצוות ההיגוי של תוכנית ישראל 2028.
ועידת לייפציג
ההכנות לכינוס, קביעת הנושאים, המוזמנים וכדומה נערכו בוועידת הרבנים בקאסל. בוועידת לייפציג השתתפו 83 אישים יהודים. בראשה עמדו הנשיא מוריץ לצרוס, כנציג האינטלקטואלים, סגן-הנשיא הרב אברהם גייגר, מטעם התאולוגים, וסגן-הנשיא יוזף פון ורטהיימר, נציג הפרנסים. בין הנאספים היו אישים מכל האגפים של הקהילות הליברליות בגרמניה, מפוזיטיבים-היסטוריים דוגמת מנואל יואל מברסלאו ועד רפורמים רדיקלים. מתנגדי הסינוד טענו נגדו, שהחלטות בענייני דת יכולים לקבל רק חכמי הלכה ולא אספה סתמית. בנוסף לצירים מגרמניה, השתתפו בכינוס נציגים יהודים מבלגיה, אנגליה, האימפריה האוסטרו-הונגרית וארצות הברית.
סמכות
המתכנסים לא היו שליחים רשמיים של קהילותיהם, לכן כיבוד החלטות הסינוד היה תלוי במידה רבה ביוקרתו. נימוק זה והרצון להגיע להחלטות שיהיו מקובלות על קשת רחבה ככל האפשר של צירים, הובילו את המתכנסים להתרחקות מעמדות קיצוניות וקבלת החלטות מתונות, שלא היו לרוחם של הרדיקליים יותר, דוגמת אברהם גייגר. חלק גדול מההחלטות היו אישורים בדיעבד של רפורמות שכבר הונהגו בקהילות גרמניה.
היחס לעברית
בוועידת פרנקפורט, השימוש בשפה העברית עורר מחלוקת קשה ביותר, אך בוועידת לייפציג השתנה היחס והשימוש בעברית זכה לתשבחות רבים כמרכיב חיוני בחינוך היהודי. בהחלטת הוועידה נקבע שחשיבות העברית נובעת, בנוסף להיותה שפת המקרא והשפה דרכה נמסרה היהדות במהלך הדורות, גם מכך שהיא "הייתה ועוד תהיה הקשר היציב והרוחני בין כל חברי כלל ישראל".
המשך והשלכות
לפי יוזמה שיצאה מהסינוד של לייפציג נוסד בברלין, בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, מוסד רפורמי להכשרת רבנים, שנחנך ב-1870 ונפתח ב-1872. בית המדרש הציב חלופה לבית המדרש לרבנים בברסלאו, שלא היה פתוח במידה הדרושה למגמות הביקורת ההיסטורית לדעת גייגר ותומכיו. הרב ד"ר לודוויג פיליפסון, עיתונאי וסופר ידוע מאוד בתקופתו, שעשה נפשות לקיום הכנס מעל דפי עיתונו, נעלב מכך שלא נבחר לנשיאות, לכן לא השתתף בוועידת ההמשך באוגסבורג.
אראטה איסוזקי
אראטה איסוזקי (ביפנית: 磯崎 新; 23 ביולי 1931 – 29 בדצמבר 2022) היה מבכירי האדריכלים ביפן, זכה בפרס פריצקר לשנת 2019.
ביוגרפיה
איסוזקי נולד בעיר אויטה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כשבבגרותו נפגעה עירו במהלך הפגזות קשות במלחמת העולם השנייה. מראות ההרס והחורבן השפיעו עליו, והוא בחר לפנות ללימודי אדריכלות, אותם השלים ב-1954 באוניברסיטת טוקיו.
קריירה
במקביל ללימודי תואר מתקדם, החל לעבוד במשרדו של גדול אדריכלי יפן באותה עת קנזו טנגה. בצוות בו עבד במשרד עבד גם האדריכל הישראלי ישראל גודוביץ, עמו שמר על קשר לאורך חייו. ב-2012 אף הוזמן, בהמשך לאותו קשר, להציע תוכנית רעיונית לפיתוח "הגוש הגדול" ברובע 1 בצפון-מערב תל אביב-יפו, אך התוכנית לא מומשה.
בשנת 1963 פתח איסוזקי משרד אדריכלים עצמאי, וזכה תחילה בעבודות ציבוריות משמעותיות בעיר הולדתו. עבודות אלה התאפיינו בעיסוק צורני וגושני, תוך שימוש בחומר הבנייה האופנתי ביותר שהיה באותה עת – בטון חשוף. בהמשך, החליף איסוזקי את חומרי הבנייה בהם עשה שימוש, אך המשיך לחקור ולפתח את שפת התכנון האישית שלו והיה לאחד ממבשרי הסגנון הפוסט-מודרני. הישגיו הגדולים בתחום בשנות ה-60 וה-70 הובילו אותו להצלחה בינלאומית החל משנות ה-80. מאותה עת קיבל איסוזקי הזמנות עבודה גם מחוץ ליפן ועבודותיו נבנו בכל העולם המערבי, במדינות אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה. בתחילת המילניום החל לתכנן גם במדינות המפרץ העשירות.
מצעדי הבילבורד
מצעדי הבילבורד (באנגלית: Billboard charts) מציגים את הפופולריות של השירים מדי שבוע בארצות הברית ובמדינות נוספות בהן, ארגנטינה וברזיל. התוצאות מתפרסמות במגזין הבילבורד. ה-Billboard biz, הוא מעין הרחבה מקוונת של מצעדי פזמונים נוספים, שמספק טבלאות דירוגים נוספות, וכן מצעדי סוף שנה. המצעדים עשויים להיות מוקדשים לסוגה מוזיקלית ספציפית כמו R&B, קאנטרי או רוק, או שהם עשויים לכסות את כל הסוגות המוזיקליות, כמו שקורה במצעד הבילבורד הוט 100. המצעדים מתבססים על מכירות, השמעות ברדיו, נתוני סטרימינג וכולי. מצעד הדגל של הבילבורד (בילבורד הוט 100) מתבסס על אותם הנתונים גם כן. כך גם קורה במצעד הדגל השני של המגזין, בילבורד 200.
מאז יולי 2015, הספירה מתבצעת מיום שישי של השבוע הקודם, עד יום חמישי של השבוע הבא; בעבר, הספירה התבצעה מיום שני של השבוע הקודם, עד יום ראשון של השבוע הבא. לעומת זאת, תרשימי האיירפליי והרדיו נספרים מיום שני של השבוע הקודם ועד יום ראשון של השבוע הבא (בעבר מיום רביעי עד יום שלישי). כמו כן, מתפרסמים המצעדים בכל יום שלישי.
היסטוריה, שיטות ותיאור
ב-4 בינואר 1936 פרסם מגזין בילבורד את מצעד הלהיטים הראשון שלו. באמצע שנת 1958, אוחדו כל השירים למצעד אחד: מצעד הבילבורד הוט 100. ההוט 100 מתבסס על מכירות סינגלים, השמעות ברדיו, הורדות דיגיטליות וסטרימינג (כולל נתונים מיוטיוב ואתרים נוספים). כל מצעדי הבילבורד משתמשים בנוסחה בסיסית זו. בראש כל מצעד לפי ז'אנר שמתפרסם בחסות הבילבורד, עומד מישהו שקובע את הקריטריונים של אותו המתעד.
אילן שור
אילן שור (נולד ב-6 במרץ 1987) הוא איש עסקים ופוליטיקאי מולדובני-ישראלי. מיולי 2015 עד אפריל 2019 כיהן כראש עיריית אורחיי במולדובה. כיום ראש אחת המפלגות הגדולות במדינה, הנושאת את שמו, מפלגת "שור". בבעלותו מספר עסקים במולדובה, כולל חברה בשם Dufremol (דיוטי פרי) ומועדון הכדורגל "מילסאמי אורחיי". בשנת 2014 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של בנק החיסכון של מולדובה. הורשע במולדובה במעילת ענק חי בישראל מאז 2019.
חיים אישיים
שור נולד ב-6 במרץ 1987 בתל אביב-יפו שבישראל. הוריו מירון ומריה שור הם יהודי מולדובה מקישינב שעלו לישראל בסוף שנות ה-70. המשפחה חזרה לקישינב בסביבות 1990, כאשר שור היה בן שנתיים או שלוש, אביו נכנס לעסקים במולדובה. אביו נפטר בשנת 2005. שור נשוי לזמרת הרוסייה יסמין משנת 2011. בנוסף לבנה של יסמין מנישואיה הקודמים, יש לזוג בת, מרגריטה, שנולדה ב-2012, ובן, מירון, שנולד ב-2016.
הוא סיפר בראיון כי פתח עסק משלו בגיל 13 בחנות טלפונים ניידים. ידוע שהוא גם חבר טוב של המיליונר המולדובי גבי סטטי.
שערוריית ההונאה של בנק מולדובה ב-2014
חלק מהחברות שלשור יש קשר עמן, נהנו, במישרין או בעקיפין, מהלוואות שהונפקו משלושת הבנקים המעורבים בשערוריית ההונאה של הבנקים במולדובה ב-2014. ב-26 בנובמבר 2014, הבנקים פשטו רגל ולאחר מכן הועברו לניהול מיוחד של הבנק הלאומי של מולדובה. ב-27 בנובמבר, ממשלת מולדובה, בראשות ראש הממשלה יוריה ליאנקה, החליטה בחשאי לחלץ את האזרחים הרבים שהפקידו כספים בשלושת הבנקים, עם הלוואות חירום של 870 מיליון דולר, מכוסות מהעתודות של המדינה. כך נוצר גירעון בכספים הציבוריים של מולדובה השקול לשמינית מהתמ"ג של המדינה.
בשבוע שקדם לבחירות לפרלמנט במולדובה ב-2014, בין ה-24 ל-26 בנובמבר, יותר מ-750 מיליון דולר חולצו משלושת הבנקים. טנדר השייך ל-Klassica Force שהעביר 12 שקים של תיקי בנק, נגנב ונשרף ב-27 בנובמבר רישומים של עסקאות רבות נמחקו ממחשבי הבנקים במדינה.
שור מבוקש במולדובה. בשנת 2019 הוא עבר חזרה לישראל. בשנת 2020 הגישה מולדובה לישראל בקשה להסגירו אליה, אולם זו לא נענתה. באפריל 2023 בית משפט מולדובני דן אותו בהיעדרו ל-15 שנות מאסר.
ראש עיריית אורחיי
ב-14 ביוני 2015, שור נבחר לראשות העיר המולדובית אורחיי עם 62% מהקולות, תפקיד בו כיהן עד אפריל 2019.