cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק יעקבי
לונדון (1900–1908)
בשלב מסוים הרגיש יצחק שכשם שנמנע ממנו להטיף לדיבור עברית בקרב תלמידיו בעוד בביתו מדברים יידיש, אין הוא יכול להטיף לציונות ולא"י כפתרון לבעיה היהודית בעוד הוא חי בגולה. משום חשש לפרנסת משפחתו בת שש הנפשות, יצאו תחילה רחל האם וארבעת הילדים לארץ בעוד יצחק נשאר בלונדון על מנת לפרנסם מרחוק. בשנת תרס"ז (1907) יצאו רחל והילדים כחיל חלוץ באונייה לארץ ישראל והתיישבו בשכונת נווה צדק, יפו. המעבר היה קשה מאוד בשביל רחל והילדים שלא ידעו דבר על אורח החיים בארץ. עד מהרה חלו כולם בכל מיני המחלות ששררו בארץ. יצחק חשש שרחל לא תוכל לשאת זמן רב בעול הטיפול בילדים, והחליט לוותר על תוכניתו להישאר ולעבוד בלונדון ולאסוף כסף לביסוס המשפחה, ולעלות בסוף שנת הלימודים לא"י. בזמן זה התכונן כמיטב יכולתו לעלייתו ארצה. בין השאר השתלם בכל המקצועות שהיו נחוצים לדעתו למורה בא"י, בייחוד במלאכת השרטוט. כמו כן למד צילום ורכש מערכת כלים מקצועית לשם כך.
תחילת הדרך בארץ ישראל: יפו, זכרון יעקב, שפייה (1908–1911)
בקיץ תרס"ח (1908) עזב יצחק את לונדון. בדרכו לא"י עבר במזרח אירופה להיפגש עם בני משפחתו אותם לא ראה שמונה שנים. בחול המועד סוכות תרס"ט (1908) הגיע יצחק לנמל יפו. עם עלייתו ארצה, עברת יצחק את שם המשפחה מינישבסקי ליעקבי, סמל לחיים חדשים ולקשר עם האב האהוב חיים יעקב שנשאר בגולה. על אף מכתבי הבקשה ששלח ולמרות ההמלצות החמות שהיו איתו, התקשה יצחק למצוא לעצמו משרת מורה. בבואו ארצה עמד יצחק בפני ועדת בוחנים על מנת להוכיח את כשירותו להיות מורה עברי בארץ ישראל. את ועדה זו מינתה אגודת המורים, אשר נוסדה בזכרון יעקב באלול תרס"ג (1903) בהשתתפות 60 מורים מרחבי הארץ, ואשר הרכיבה את תוכנית הבחינות למורים סמוך לעת עלייתו של יצחק.
בחודש נובמבר 1908 עדיין לא נמצאה ליצחק יעקבי עבודה. אזור יפו, מקום מושב המשפחה, לא נראה כקרקע מבטיחה לפרנסה עתידית. במקום ניסה יצחק את מזלו בצפון הארץ דרך ש"י פבנזר, חתנו של אחד-העם היושב בחיפה. אחד העם שלח מכתב המלצה חם לטובת יצחק; למרות זאת, הפנייה לפבנזר לא הועילה ליצחק לקבל משרה בחיפה. כעבור זמן שלח פבנזר מכתב הצעה ליצחק יעקבי: "הד"ר הלל יפה בזכרון יעקב אמר לי שיוכל לשלם לך 50 פרנק לחודש בעד שני ילדיו - נער ונערה - עבור שיעורים פרטיים בשבילם". למרות השכר הנמוך, יצחק קיבל משרה זו, והמשפחה עברה לגור בבית איכר ליד מעיין המושבה. שם נרפאו הילדים מהמחלות מהן סבלו תכופות ביפו, ותקופה זו על אף הצמצום וההסתפקות במועט, זכורה לטוב. העבודה אצל ד"ר יפה לא נמשכה אלא כמה חודשים והסתיימה במאי 1909 כאשר יצאה משפחת יפה לחוץ לארץ. בתחילת תר"ע (1909) התקבל יצחק למורה במושבה הקטנה שפיה, ולימד כמורה יחיד עשרים ושישה ילדים בשש כיתות בחדר אחד.
ירושלים (1911 והלאה)
באביב תרע"א (1911) קיבל יצחק יעקבי הצעת עבודה מהגימנסיה העברית בירושלים, ולאחר הפסח עברה המשפחה לירושלים. בנוסף לתפקידו כמורה שימש יצחק בהתנדבות כמזכיר הגימנסיה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גברו התנכלויות השלטון הטורקי ליישוב היהודי ולמוסדותיו. יחד עם רבים ממוסדות החינוך הציוני נסגרה גם הגימנסיה העברית. מחמת הרעב עקרה משפחת יעקבי מירושלים לצפת, בה המלחמה עוד לא נתנה את אותותיה. בצפת קיבל יצחק עבודה ולימד בבית הספר. בתחילה צורכי המחייה היו בהישג יד ובשפע, אך לאט לאט עשתה המלחמה דרכה צפונה. הרעב והמחלות הגיעו גם לגליל. במגפת הטיפוס נספתה הבת שרונה, הצברית הראשונה של המשפחה.
בשנת תרע"ט (1918) עם שחרור הארץ על ידי הבריטים בסוף המלחמה, חזרה משפחת יעקבי לירושלים. יצחק לא חזר ללמד בגימנסיה העברית; במקום נכנס לעבוד כמורה ב"בית הספר לבנות ב'" שבעיר העתיקה. עם חזרתו לירושלים שב יצחק את לתפקידו הציבורי בהסתדרות המורים ובוועד בית העם. מתקופה זו ואילך הייתה פעילותו הציבורית של יצחק יעקבי ענפה ביותר. בכסלו תרע"ט, עם הקמת סניף חדש בירושלים, הצטרף יצחק לתנועת המכבי, ובשנת תר"פ נהיה יצחק חבר בארגון ההגנה. בשנת תרפ"א הוא נבחר כציר לאספת הנבחרים הראשונה. באותה שנה נהיה פעיל בוועד העיר ליהודי ירושלים ובשומר הצעיר. בשנת תרפ"ה (1925) נבחר יצחק שוב כציר לקונגרס הציוני ה-17 שהתכנס בווינה, הפעם מטעם מרכז המורים בארץ ישראל, לו שימש יצחק יושב-ראש. אחרי הקונגרס התכנסה ועידה עולמית של מורים יהודים שיצחק היה בין היוזמים לכינוסה.
בתמוז תר"פ (1920) נוסדה בירושלים אגודת בוני בית על ידי קבוצת מורים בני העלייה השנייה במטרה להקים שכונה חדשה בירושלים למען חבריה. אגודה זו, שמראשוני יוזמיה מקרב המורים היה יצחק יעקבי, ייסדה כעבור שנה את שכונת בית הכרם. יצחק היה פעיל ביותר באגודה, ובאב תר"פ נבחר למזכיר הוועד. שבוע לאחר מכן הוחלט לא להשתהות ולגשת לקניית האדמה למען השכונה החדשה. בשנת תרצ"ו (1936), אחרי חמש עשרה שנות פעילות, נבחר יצחק כיושב-ראש הוועד של בית הכרם. בתקופה קשה זו הגביר יצחק את מעורבותו בוועדת הביטחון של בית הכרם, "מי שלא ראה את יעקבי, ראש הוועד, ששוב לא היה צעיר, מכתת רגליו כשמקל בידו להליכות ביקורת בין עמדה לעמדה, לא ראה מסירות מהי".
בחשוון ת"ש (1939) בפרק הזמן הקצר שבין דעיכת המאורעות ובין התחלת מלחמת העולם השנייה, עם הגיעו לגיל 65 בא זמנו של יצחק לפרוש לגמלאות. יצחק יעקבי פרש מעבודת ההוראה, אך לא מפעילותו כאיש ציבור. בשנת תש"ד (1944), ביום הולדתו השבעים, נערכה לכבודו מסיבה באולם בית הוועד של בית הכרם; על רשימת החתומים על ההזמנה נמנו: "מרכז הסתדרות המורים", "ועד בית הכרם", "בית הציונים הכלליים", "הגימנסיה העברית", "חברת מסד", "הלוואה וחיסכון - ירושלים", "הסתדרות המורים סניף ירושלים". בזמן שהיה פנוי מעבודה ציבורית הרבה יצחק לטייל בארץ. במשך כל שנות עבודתו נהג יצחק להפריש סכומים לקרן קיימת לישראל; משפרש לגמלאות, התנדב יצחק לעבודות ניקיון בשכונה למען קק"ל.
ביום חמישי ד' באב תשט"ז (12 ביולי 1956) נפטר יצחק יעקבי. הוא נקבר בבית העלמין הר המנוחות. עוד בחייו ציווה יצחק את ביתו ונחלתו בבית הכרם לקק"ל. על פי סעיף בצוואתו המציין את הקדשת כספי המכירה לצורכי ציבור, ייעדה קק"ל את הכסף לשיקום ושימור בית הוועד הישן של בית הכרם. עם השיקום בשנת 1990, הוצב עמוד הקדשה בחצר בית הוועד לזכר התרומה. ב-15 בספטמבר 1992 נחנכה ברחוב החלוץ פינת רחוב ר' בנימין רחבה הנקראת על שמם של רחל ויצחק יעקבי, להנצחת שמם ופועלם.
משתני גרסמן
בפיזיקה מתמטית, משתני גרסמן או מספרי גרסמן (נקראים גם anticommuting c-number), הם סוג של מספרים או איברים באלגברה שתכונתם העיקרית היא שהם אנטי-מתחלפים ביניהם, כלומר: החלפה בסדר ביניהם משנה את הסימן (מוסיפה עוד מינוס). המספרים והאלגברה קרויים על שם הרמן גראסמן, שהציע את האלגברה החיצונית כתשתית לנושאים רחבים במתמטיקה ב-1844.
הגדרות ותכונות בסיסיות
מספרי גרסמן \ \theta_i הם אנטי-מתחלפים עם מספרי גרסמן אחרים \ \theta_j באלגברה אך מתחלפים עם מספרים רגילים x:
בפרט, ריבוע של מספר גרסמן (כלומר: מספר גרסמן כפול עצמו) מתאפס
אינטגרציה של מספרי גרסמן מקיימת את הדרישות הבאות:
דרישות אלה מובילות לחוקים הבאים באינטגרציה על מספרי גרסמן:
בפרט אפשר להסיק מכך שפעולות אינטגרציה וגזירה של משתני גרסמן הם אותו הדבר.
באינטגרלי מסלול בתורת שדות קוונטית האינטגרלים הגאוסיאנים הבאים נדרשים עבור שדות פרמיונים אנטי-מתחלפים:
כאשר A היא מטריצה ריבועית N \times N.
האלגברה שנוצרת על ידי קבוצה של מספרי גרסמן נקראת "אלגברת גרסמן". אלגברת גרסמן נוצרת על ידי n משתני גרסמן בלתי-תלויים והיא מממד 2n. אלגברות גרסמן הם מקרה פרטי של סופר אלגברה - אלגברה עם משתנים ("זוגיים") שמתחלפים ומשתנים ("אי-זוגיים") שאנטי-מתחלפים.
אלגברה חיצונית
אלגברת גרסמן היא אלגברה חיצונית של המרחב הווקטורי הנפרש על ידי היוצרים. האלגברה החיצונית מוגדרת ללא תלות בבחירת הבסיס (אלגברה).
הצגה על ידי מטריצות
מספרי גרסמן ניתנים לייצוג על ידי מטריצות. ניקח לדוגמה את אלגברת גרסמן הנוצרת על ידי שני מספרי גרסמן \ \theta_1 ו- \ \theta_2. מספרי גרסמן אלה ניתן להציג באמצעות שתי מטריצות 4 על 4:
באופן כללי, אלגברת גרסמן עם n יוצרים ניתן להציג על ידי מטריצות ריבועיות 2n × 2n. באופן פיזיקלי ניתן לחשוב על מטריצות אלה כאופרטורי יצירה והשמדה הפועלים על מרחב הילברט של n פרמיונים זהים בסיס מספרי האכלוס. מאחר שמספרי האכלוס של פרמיונים הם רק 0 או 1 יש 2n מצבי בסיס אפשריים. באופן מתמטי, ניתן לפרש מטריצות אלה כאופרטור המתאימים לכפלה חיצונית שמאלית על אלגברת גרסמן.
יישומים
בתורת שדות קוונטית, מספרי גרסמן הם האנלוג הקלאסי לאופרטורים אנטי-מתחלפים. הם משמשים בהגדרה אינטגרלי מסלול של שדות פרמיונים. למטרה זו זה הכרחי להגדיר אינטגרלים על משתני גרסמן, שנקראים אינטגרל ברזין.
מספרי גרסמן משחקים תפקיד חשוב בהגדרה של סופר יריעה (או סופר מרחב) כאשר הם משמשים כקואורדינטות אנטי-מתחלפות.
ואלדיר פריירה
ואלדיר "דידי" פריירה (בפורטוגזית: Valdir "Didi" Pereira; 8 באוקטובר 1928 – 12 במאי 2001) היה כדורגלן ברזילאי.
פריירה נולד בריו דה ז'ניירו, ובגיל 14 בעקבות זיהום כמעט נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו השמאלית. דידי הצטרף לקבוצת פלומיננסה בשנת 1949. במהלך 7 עונות ששיחק בקבוצה הוא זכה עימה בקמפאונטו קריוקה (אליפות מדינת ריו דה ז'ניירו) בשנת 1951, ובקופה ריו בשנת 1952.
בשנת 1957 עבר דידי לקבוצת בוטפוגו, וזכה גם עימה בקמפאונטו קריוקה. בשנת 1959 עבר דידי לקבוצת ריאל מדריד, אך מיעט לשחק במדיה.
שיחק עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1954 וזכה עימה בגביע במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962. הוא שיחק בנבחרת בעמדת הקשר המרכזי המנהל את המשחק הקבוצתי, וניחן במסירותיו המדויקות ובבעיטותיו החזקות ממרחק. לאחר שפרש אימן את נבחרת פרו במונדיאל 1970.
ג'ורג' לייזנבי
ג'ורג' רוברט לייזנבי (באנגלית: George Robert Lazenby; נולד ב-5 בספטמבר 1939) הוא שחקן קולנוע ודוגמן עבר אוסטרלי, שנבחר לגלם את דמותו של ג'יימס בונד לאחר פרישתו של שון קונרי.
ביוגרפיה
לייזנבי נולד בניו סאות' ויילס, אוסטרליה. לאחר שעזב את בית הספר עבד כאיש מכירות בחברת "Morris Motor". הוא עבר ללונדון ב-1964 ועבד כדוגמן, ומאוחר יותר כשחקן בפרסומות. לפני שנבחר לגלם את ג'יימס בונד, שיחק רק בסרטי ריגול איטלקיים המוגדרים כ"סרטים סוג ב" (B Movies) ובפרסומות.
לאחר פרישתו של שון קונרי מתפקיד ג'יימס בונד ב-1967, הוזמן לייזנבי על ידי מפיק סדרת הסרטים, אלברט ברוקולי, להשתתף במבחן בד לתפקיד בונד לאחר שהלה ראה אותו בפרסומת. ברוקולי התרשם ממבחן הבד של לייזנבי והוצע לו חוזה לשבעה סרטים, אך לייזנבי שוכנע על ידי הסוכן שלו שדמות המרגל תהיה לא רלוונטית בשנות השבעים, ולייזנבי עזב את הסדרה אחרי סרט אחד: "בשרות הוד מלכותה" (1969). במהלך חלק ניכר מן הסרט, מתחזה דמותו של בונד לדמות אחרת, סר הילרי בריי (שמגולם על ידי השחקן ג'ורג' בייקר). בחלק מהסרט מתחזה בונד לבריי ובאותן סצנות מדבב ג'ורג' בייקר את לייזנבי, עניין חריג לדמות המגולמת על ידי שחקן דובר אנגלית כשפת אם. לייזנבי הסתכסך במהלך הצילומים עם הבמאי פיטר האנט והעיתונים טענו שהסתכסך גם עם השחקנית הראשית דיאנה ריג מפני שעיתונאי אחד שמע את דיאנה אומרת: "אני אוכלת שום בארוחת צהריים אני מקווה שגם אתה ג'ורג'!" אבל אחרי שהבינו שני השחקנים שזה נאמר בתור בדיחה העיתונאים חזרו בם. ובראיון עמו טען לייזנבי כי העבודה על הסט הייתה קשה בעיקר כי האנט סירב לדבר איתו ישירות במהלך הצילומים.
מאז הופיע לייזנבי בתפקידי אורח וכדמויות משנה בסרטים ותוכניות טלוויזיה. בין היתר שיחק בסרט הפארודיות המצליח "סרט מטוגן" של ג'ון לנדיס והאחים צוקר ובתפקיד המהווה פארודיה על ג'יימס בונד בפרק של החידוש לסדרה "אלפרד היצ'קוק מציג" ובסדרה "סופרבוי". בשנות ה-70, עבד לייזנבי בהונג קונג עם ברוס לי. הוא גם שיחק במספר סרטים מאוחרים מסדרת סרטי "עמנואל", ובקומדיה "זרוקים בשלג" (2003) בכיכובו של מיילו ונטימיליה.
ב-2002 נישא לייזנבי לאשתו השנייה, שחקנית הטניס לשעבר פם שרייבר, ממנה נפרד לאחר שש שנים. לזוג שלושה ילדים.
Plan 9 from Bell Labs
Plan 9 from Bell Labs (בקצרה Plan9) הוא שמה של מערכת הפעלה חופשית שמקורה בשנות ה-80, בפרויקט דור ההמשך למערכות UNIX של מעבדות בל ב-AT&T.
מערכת ההפעלה יועדה לניהול משאבים מבוזר מבוסס רשת, עקב הדרישה התפעולית לתחנות עבודה מרובות בניהול מרכזי. המערכת שווקה תחת רישוי סגור עד שנת 2000, אך לאחר מעבר זכות הקניין לחברת לוסנט ב-2000, עברה המערכת להפצה כקוד פתוח למטרות לא מסחריות, וב-2002, לרישוי חופשי.
שמה של המערכת נגזר משמו של סרט – תוכנית 9 מהחלל החיצון (Plan 9 from Outer Space).
עיצוב ומבנה
ראשית, בהיותה מערכת שנועדה להחליף את מערכת ה-UNIX, נבנתה על העיקרון של מערכת שכל משאביה מבוססי קבצים. שנית, כל משאבי הרשת שייכים למאגר משאבים יחיד, שמתקשר אחד עם השני, וזאת על ידי פרוטוקול רשת מיוחד שנקרא 9P, המאפשר לגשת למשאבים על מחשבים אחרים שמריצים את המערכת.
הים הקריבי
הים הקריבי הוא ים בין-יבשתי מדרום למפרץ מקסיקו, חלק מהאוקיינוס האטלנטי. הוא תחום במדינות ונצואלה, קולומביה ופנמה מדרום, קוסטה ריקה, ניקרגואה, הונדורס, גואטמלה, בליז, ומדינת יוקטן במקסיקו ממערב, קובה, האיטי והרפובליקה הדומיניקנית, ג'מייקה ופוארטו ריקו מצפון והאיים האנטילים הקטנים ממזרח.
שטחו של הים הקריבי 2,754,000 קילומטרים רבועים. הנקודה העמוקה ביותר היא בשקע קיימן המצוי בין קובה לג'מייקה ועומקו המרבי 7,686 מטרים.
בשם "קריביים" נקראים הים הקריבי והאיים שבו, כגון קובה, היספניולה, הוא האי עליו נמצאות האיטי והרפובליקה הדומיניקנית, פוארטו ריקו, ג'מייקה, איי בהמה, טרינידד וטובגו ועוד איים קטנים רבים נוספים. איים אלו ידועים כאיי הודו המערבית או האיים הקריביים.
איי הים הקריבי נחלקים ל-3 קבוצות עיקריות:
סיבה מורכבת
סיבה מורכבת, הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו המסובב נגרם על ידי מספר עצמים או אירועים, שהסיבה שזוהתה היא רק אחד או חלק מהם. וריאציה של כשל זה הוא "לולאת היזון", בה המסובב הוא חלק מהסיבה.
דלק הסלעים
דְּלַק הסלעים (שם מדעי: Martes foina) הידוע גם בשמות דלק החוף, דלק הבית ודלק לבן החזה הוא טורף קטן ממשפחת הסמוריים והמין הנפוץ ביותר מבני הסוג דָּלָק במשפחה. כמו כן, דלק הסלעים הוא אחד מחמשת מיני סמוריי הבר החיים בארץ ישראל.
תת-מינים
החל משנת 2005, מוכרים אחד-עשר תת-מינים:
תיאור
דלק הסלעים דומה לדלק האירופי, אך יש לו זנב ארוך יותר, ראש מוארך וזוויתי יותר ובעל אוזניים קצרות, מעוגלות ורחבות יותר. אפו בצבע אפרסק בהיר או בצבע אפור, ואילו זה של הדלק האירופי הוא שחור כהה או שחור-אפרפר. כפות רגליו אינן דחוסות בצפיפות כמו אלה של הדלק האירופי, ובכך הן פחות רחבות, כאשר כריות כפות הרגליים נשארות גלויות אפילו בחורף. בגלל גפיו הקצרות יותר, תנועתו של דלק הסלעים שונה מזו של הדלק האירופי; דלק הסלעים נע בזחילה באופן דמוי חמוס מבאיש, ואילו הדלק האירופי והדלק הסיבירי נעים על ידי ניתורים. עומס המשקל לכל סמ"ר אחד של המשטח התומך של כף הרגל של דלק הסלעים (30.9 גרם) הוא כפול מזה של הדלק האירופי (15.2 גרם), ולכן הוא מחויב להימנע מאזורים מושלגים, אחרת הוא ישקע בהם.
גולגולתו של דלק הסלעים דומה לזו של הדלק האירופי, אך שונה באזור הפנים הקצר יותר שלו, בפרופיל הקמור יותר, בשיניים הקרניזות הגדולות יותר ובשיניים הטוחנות הקטנות יותר. איבר המין של דלק הסלעים גדול יותר מזה של דלק אירופי, כאשר עצם הפין של דלקי סלעים צעירים גדולה לעיתים קרובות מאלה של דלקים אירופים מבוגרים.
התנהגות
דלק הסלעים הוא בעיקר חיה פעילת לילה ודמדומים, אם כי במידה פחותה בהרבה מהדלק האירופי. דלק הסלעים פעיל במיוחד בלילות עם אור הירח. בהיותו חיה יבשתית יותר מאשר דלק אירופי, דלק הסלעים פחות שוכן עצים בהרגליו, אך יכול לטפס בצורה טובה מאוד באזורים מיוערים בכבדות. בנוסף, דלק הסלעים הוא שחיין מיומן, ולעיתים עשוי להיות פעיל בשעות היום, במיוחד בקיץ, כאשר הלילות קצרים. הוא בדרך כלל צד על הקרקע. במהלך שלג כבד, דלק הסלעים עובר בשבילים שנעשו על ידי ארנבות או מגלשיים.
התנהגויות חברתיות וטריטוריאליות
באזור צפון-מזרח ספרד, בו עדיין נמצאים דלקי הסלעים בבתי גידול ללא שינויים יחסית, פרט אחד תועד שהיה לו טריטוריה של 526 דונם עם שני מרכזי פעילות. תקופת הפעילות המרבית שלו התרחשה בין השעה 18:00 לחצות. בין 9 בבוקר ל-6 בערב נמצא כי החיה לא פעילה ברובה. באזורים עירוניים, דלקי סלעים מתחבאים כמעט לחלוטין במבנים, במיוחד במהלך החורף. דלק הסלעים אינו חופר מאורות, והוא גם לא לוקח את אלה של בעלי חיים אחרים. במקום זאת, הוא נמצא בסדקים ובקעים טבעיים המופיעים בסלעים, רווחים בין אבנים במגלשות סלע ומבני אבן מיושבים או לא מיושבים. הוא עשוי לחיות בחורי עצים בגובה של עד 9 מטרים.
רבייה והתפתחות
הייחום וההזדווגות מתרחשים באותו הזמן כמו אצל הדלק האירופי. ההזדווגות יכולה להימשך יותר משעה. הזדווגות מתרחשת בתקופת יוני-יולי, ומתרחשת בבוקר או בלילות מוארים על האדמה או על גגות הבתים. תקופת ההיריון נמשכת זמן רב כמו של הדלק האירופי, שנמשך 236–237 ימים בטבע, ו־ 254–275 ימים בחוות פרוות. הלידה מתרחשת בסוף מרץ-תחילת אפריל, כאשר המלטה הממוצעת כוללת 3–7 צאצאים. הצאצאים נולדים עיוורים ומתחילים לראות בגיל 30–36 יום. תקופת ההנקה נמשכת 40–45 יום. בתחילת יולי, לא ניתן להבחין בין הצעירים למבוגרים.
תזונה
התזונה של דלק הסלעים כוללת כמות גבוהה בהרבה של מזון מהצומח מזו של הדלק האירופי והדלק הסיבירי. מזונות צמחיים שדלק הסלעים אוכל כוללים דובדבנים, תפוחים, אגסים, שזיפים, סולנום שחור, עגבניות, ענבים, פטל ובן-חוזרר. בדרך כלל בחודשי החורף, תזונתו מורכבת בעיקר ממזון צמחי. כמו כן, הדלק אוכל גם חולדות, עכברים ותרנגולות. הדלק טורף גם מיני ציפורים כמו דמויי-דרוריים, תרנגולי שלג וחוגלות. הדלק בוזז קני ציפורים הכוללות ציפורי שיר, תרנגולאים וינשופים, ומעדיף להרוג את ההורים בנוסף לגוזלים. אף על פי שלעיתים נדירות הוא תוקף עופות, פרטים מסוימים עלולים להפוך לטורפי עופות מומחים, אפילו כאשר טרף הבר שופע. זכרים נוטים לטרוף טרף גדול וחי יותר מאשר הנקבות, הניזונות מטרף קטן ופגרים בתדירות גבוהה יותר.
מערכות יחסים עם טורפים אחרים
באזורים שבהם דלק הסלעים סימפטרי עם דלק אירופי, שני המינים נמנעים מלהתחרות זה בזה על ידי הנחת גומחות אקולוגיות שונות; הדלק האירופי ניזון מציפורים ומכרסמים בתדירות גבוהה יותר, ואילו דלק הסלעים ניזון מפירות וחרקים. ידוע מקרה אחד בו דלק סלעים צעיר נהרג על ידי דלק אירופי. ידוע גם כי דלק הסלעים הורג חמוסים מבאישים במקרים נדירים. שועלים מצויים, שונרים ופומות עשויים לטרוף דלקים מבוגרים, ואילו דלקים צעירים פגיעים גם מההתקפה של עופות דורסים וחתולי בר. במקרה אחד בגרמניה דלק סלעים הרג חתול בית.
תפוצה
דלק הסלעים הוא מין נפוץ החי ברחבי רוב אירופה ומרכז אסיה. הוא נמצא בספרד ופורטוגל במערב, מרכז ודרום אירופה, המזרח התיכון, ומשתרע עד המזרח בהרי אלטאי וטיין שאן וצפון מערב סין. באירופה המין נעדר מהאיים הבריטיים, חצי האי סקנדינביה, פינלנד, דנמרק, צפון בלטייסק וצפון רוסיה. כמו כן, דלק הסלעים חי גם באפגניסטן, פקיסטן, הודו, נפאל, בהוטן ואכלס לאחרונה את צפון מיאנמר.
בישראל
בישראל חי תת-המין דלק סלעים סורי הנמצא באזורים סלעיים, בעיקר בהרי יהודה, ברמת הגולן ובהר דב. מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 חלה התאוששות מהירה של דלקים ביהודה ושומרון וזה ניכר גם בתצפיות בפרטים חיים וגם בפרטים דרוסים (DOR).
דלק הסלעים הוא בין הטורפים הקטנים בארץ.
בצפון אמריקה
בצפון אמריקה ידוע על דלקי סלעים באזור ויסקונסין, בעיקר בסמוך למרכזים העירוניים המקיפים את מילווקי. הוא חי גם בכמה אזורים מיוערים ועירוניים במורנת שקע קרחוני, ובחורשות הסמוכות של וולוורת', ראקין, וואוקשה וכנראה גם במחוזות ג'פרסון. דלקי הסלעים החיים בצפון אמריקה הם ככל הנראה צאצאים של פרטים פראיים שנמלטו מחוות פרוות פרטית בבורלינגטון במהלך שנות ה-40. הם אף נרשמו ששוחררו או נמלטו בשנת 1972.
אילוף
הזואולוג הבריטי ג'ורג' רולסטון תיאר כי "החתול הביתי" של היוונים הקדמונים והרומאים היה למעשה דלק הסלעים. כמו כן, הביולוגית הימית ז'אן וילפרו-פאוור שמרה על שני דלקי סלעים מאולפים.
ציד ושימוש בפרווה
אף כי דלק הסלעים הוא חיה יקרת ערך בסחר בפרוות, פרוותו נחותה באיכותה מזו של הדלק האירופי והדלק הסיבירי. עורות דלק הסלעים בשוקי הפרווה של ברית המועצות היוו רק 10–12% מנתחי השוק של עורות הדלק האירופי. דלקי סלעים נתפסו רק בקווקז, בחלק מחצי האי קרים, בשאר אוקראינה (במספרים קטנים מאוד) וברפובליקות של מזרח אסיה. מכיוון שבעלי חיים עם פרוות יקרות ערך נדירות יותר באזורים אלה, דלק הסלעים הוא בעל ערך לציידים בשוק המקומי. דלקי סלעים נלכדים במלכודות לסת, או כאשר רוצים ללכוד את הדלק חי לוכדים אותו עם מלכודות כלוב. הירי בדלק סלעים אינו יעיל, ותפיסתם עם כלבים מוצלחת רק כאשר ניתן ללכוד את החיה בעץ חלול.
נזקי רכב
מאז אמצע שנות ה-70, ידוע כי דלק הסלעים גורם לעיתים נזק למכוניות. במכוניות שניזוקו על ידי דלקים בדרך כלל נחתכו צינורות וכבלים. דלק הסלעים יכול לקרוע את הכבלים של מנוע המתנע עם נשיכה אחת בלבד. הסיבה לכך אינה ידועה לחלוטין, מכיוון שהפריטים הפגועים אינם נאכלים. עם זאת, ישנו שיא עונתי בהתקפות דלקים על מכוניות באביב, כאשר דלקים צעירים חוקרים את סביבתם לעיתים קרובות יותר וטרם למדו אילו פריטים בסביבתם אוכלים או לא. שמן הדגים הכלול לעיתים קרובות בכבלי מכוניות מיפן עשוי לתרום לכך.
מאיץ LHC
ב-29 באפריל 2016, פרט של דלק סלעים כיבה את מאיץ LHC, מאיץ החלקיקים החזק ביותר בעולם, על ידי טיפוס על שנאים חשמליים 18–66 קילוואט שנמצאים מעל פני האדמה בסמוך לניסוי LHCb.
יתר על כן, גם ב-21 בנובמבר 2016, פרט נוסף של דלק סלעים כיבה את מאיץ LHC על ידי טיפוס על השנאים חשמליים בסמוך לניסוי ALICE. פרט זה פוחלץ והוצג בתצוגה במוזיאון הטבע לרוטרדם.
ישיבת עתניאל
ישיבת עתניאל, הנקראת באופן רשמי בית ועד הר חברון, היא ישיבת הסדר ביישוב עתניאל, מהישיבות הגדולות בציונות הדתית. בראשות הישיבה עומדים הרב רא"ם הכהן והרב אלחנן שרלו. הרב שרלו החליף בראשות הישיבה את הרב בני קלמנזון בתחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ג. הישיבה מאופיינת בקו חינוכי נאו-חסידי-ארצישראלי ופתוח.
רקע רעיוני והיסטורי
תחילתה של ישיבת עתניאל ככולל להכשרת רבנים שנפתח בשנת 1987 על ידי תלמידיו של הרב שג"ר, הרב בנימין קלמנזון והרב עמי עולמי, והתבססה בעיקרה על פורשי הישיבה הגבוהה מקור חיים. בתחילת שנות ה-90 התפתח הכולל לישיבה גבוהה וישיבת הסדר.
ישיבת עתניאל הייתה בשנותיה הראשונות חממת גידול לתפיסות רוחניות רדיקליות, בקו המושפע מגישתו של הרב שג"ר, והייתה אחד הגורמים הבולטים במגמה "הנאו-חסידית" בציבור הדתי. נעשה בה שימוש בשיטות לימוד חדשניות בגמרא, תנ"ך, מחשבת ישראל, חסידות וקבלה. הישיבה מעודדת את תלמידיה לעסוק בתחומי תרבות, כתיבה (חלקם קשורים היום לחבורת השירה הדתית "משיב הרוח") ומוזיקה. עקב כך, בהיווסדה ספגה הישיבה ביקורת מגורמים שמרנים יותר בעולם הישיבות (בעיקר מחוגי ישיבות הקו). בין היתר ספגה הישיבה ביקורת על כך שנלמדת בה גמרא בשיטת הרבדים באופן חלקי, בפתיחות יתר כלפי העולם האקדמי, הן בלימודי תנ"ך והן בלימודי גמרא, וכלפי מגמות רוחניות ניו אייג'יות. עם השנים התמתנו המגמות הרדיקליות בישיבה והביקורת פחתה. בשנת 2018 עזב את הישיבה הרב שמואל אריאל (שלמד ולימד בה במשך שלושים שנה), לאחר שטען שבשיעורים מסוימים בישיבה, וכן במאמר שהתפרסם בעלון פנימי, נאמרים דברי כפירה.
ב-1993 הוזמן הרב רא"ם הכהן לכהן כראש ישיבה עם הרב קלמנזון. ב-1994 נרצח הרב עולמי והישיבה ספגה מכה קשה עד כדי סכנת סגירה. עם השנים הישיבה התאוששה והפכה לאחת מישיבות ההסדר הגדולות. לומדים בה כ-300 תלמידים, מהם כ-30 אברכים.
בשנת תש"ס (2000) עברה הישיבה למבנה הקבע שלה, הכולל בית מדרש גדול, כיתות וחדר אוכל, ומשקיף אל נוף הר חברון. את המבנה תכנן האדריכל ישעיהו אילן. כ-15 שנים לאחר מכן נחנך מבנה הקבע למגורי התלמידים.
בתחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ג, החליף הרב אלחנן שרלו את הרב בני קלמנזון בראשות הישיבה.
הישיבה מתאפיינת בגישה פתוחה לתרבות הכללית, לשיטות לימוד חדשות המשתלבות עם הלימוד המסורתי ולדעות שונות בתוכה. קיימת בה "ספריית מחקר" שבה ספרי פילוסופיה והגות יהודית וכללית. בין השאר לימדו ומלמדים בה: הרב ד"ר יעקב נגן, הרב מנחם פרומן, הרב שמואל אריאל (שפרש ממנה, כדלעיל), ד"ר שלום צדיק, הרב חיים כפרי, הרב יהושע אנגלמן, הרב שג"ר, הרב אמנון בזק, הרב יואל בן נון, הרב פדיה נגר, הרב אמנון דוקוב, פרופסור אלחנן מאיר, פרופסור אוריאל סימון, הרב מאיר ליכטנשטיין, הרב נריה מנצור, הרב עמיחי סמט, חבר הכנסת יהודה גליק, המשורר יונדב קפלון והמוזיקאי גבריאל חסון.
מדי שנה, מאות אנשים נוהגים להגיע לעתניאל לתפילות יום הכיפורים בישיבה.
הפיגוע בישיבה
בעיצומה של סעודת ליל שבת, ב-27 בדצמבר 2002, חדרו שני מחבלים מהג'יהאד האיסלמי לחדר האוכל של הישיבה, רצחו ארבעה תלמידים ופצעו שבעה תלמידים נוספים. סמ"ר הצליח, לפני שנרצח, לנעול עצמו עם המחבלים בתוך המטבח ובכך מנע טבח גדול יותר. בעקבות הפיגוע נערך פולמוס מתוקשר על דרך השמירה בישיבה. על מסכת חייהם הקצרה, אך גדושת העשייה, של ארבעת הבחורים שנרצחו בפיגוע נעשה סרט תיעודי בשם 'על ארבעה בנים' (במאי: אשר בן-שושן, בהפקת הערוץ הראשון).
הישיבה התיכונית "אור עתניאל"
ב-2004 הקימו אברכים מישיבת ההסדר את הישיבה התיכונית "אור עתניאל". ראש הישיבה הוא הרב חברון שילה, בנו של הרב דניאל שילה. בישיבה לומדים כ-100 תלמידים. היא מאופיינת באמון בתלמידים, המחונכים לקבלת אחריות וחשיבה עצמית, ולקיום מצוות מתוך הזדהות ולא מתוך כפייה. בשנת 2010 הפכה הישיבה התיכונית לעמותה עצמאית.
הוצאת הישיבה
בשנת 2020 זכה ראש הישיבה, הרב רא"ם הכהן בפרס הרב קוק לספרות תורנית, בקטגוריית ספרות תורנית מקורית, על סדרת הספרים בהוצאת הישיבה העוסקת בפרשנות התלמוד ובחידושים למדניים.
בין השאר הוציאה הישיבה: שנתון בשם גֻּלֹּת, הכולל מאמרים הלכתיים והגותיים ויצירות ספרותיות. ספריו של הרב רא"ם הכהן: "העלם וגילוי", "דרך שער העליון", ואת סדרת "שיעורי הרב רא"ם" על מסכתות בש"ס; ספריו של הרב ד"ר יעקב נגן: "נשמת המשנה", "מים בריאה והתגלות"; "אדם מן האדמה" - מסע רוחני הלכתי של תלמידי הישיבה בהנחיית הרב פדיה נגר; "על מה אבדה הארץ" ו"סיפורים נפלאים מרבי נחמן מברסלב" מאת הרב בני קלמנזון; "שבת וינפש" על פרשת השבוע מאת פרופסור אלחנן מאיר.
מבוגרי הישיבה
ראש הישיבה, הרב רא"ם הכהן, מסרב להגדיר את בוגרי הישיבה כ"בוגרים", מאחר ולדבריו תלמידי הישיבה ממשיכים ללמוד כל העת, מחוץ לכותלי הישיבה ובחייהם האישיים הבוגריים - ולכן אינם "בוגרים".
דיווח יתר של העובדות
דיווח יתר של העובדות הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו מוצע הסבר ל'עובדה' שאינה קיימת, או שקיומה מפוקפק. הטוען מקבל באופן בלתי ביקורתי התרחשות אירועים אגדתיים או מיתולוגיים, שמועות או הפרזות ומידע שלא ניתן לאמת ולשחזר.
כשל "דיווח יתר של העובדות" נובע באופן טבעי מהעובדה שפריטי מידע רבים ביחס לאירועים אינם מצויים בידינו ושטווח הזכירה הישיר של האנושות מוגבל במשכו ובדיוקו. לדוגמה, היום לא ניתן ללמוד באופן ישיר מפיהם של עדים או באמצעות חומר קולנועי מצולם על אירוע כלשהו מן המאה התשע עשרה, והידע שלנו מצטמצם באופן דרמטי ככל שאנו פוסעים הרחק אל תוך ההיסטוריה. מסיבה זו, אנו נוטים לקבל דיווחים ותיאורים כאמת, גם אם הם למעשה מעוותים, מוגזמים או שקריים, במודע או שלא במודע.
סיבתיות לא משמעותית
דוגמאות:
רחיצה בשבת
רחיצה בשבת היא איסור של חז"ל על אדם לרחוץ את גופו ביום השבת במים חמים. מנהגים מאוחרים יותר אסרו רחיצה גם במים צוננים עקב חששות שונים, אך לא התקבלו בקרב כל עדות ישראל.
רחיצה במים חמים
אף על פי שרחיצה בשבת במים חמים שהוחמו מערב שבת מותרת מן התורה, אסרו חכמים על האדם לרחוץ את גופו במים חמים, עקב בלנים שהיו מחממים מים במהלך השבת עצמה להפעלת המרחץ וכשבאו למחות בהם טענו שהמים חוממו מלפני השבת . איסור זה נקרא גם "גזירת הבלנים".
חום המים שנאסר
לדעת חלק מהפוסקים הגדרת המים כחמים היא כאשר חומם מעל לטמפרטורת הגוף (36.5 מעלות צלזיוס). אולם יש פוסקים שהחמירו גם במים פושרים.
רחיצה חלקית
דעת האמורא שמואל שלמרות שרחיצת הגוף נאסרה – רחיצת פניו ידיו ורגליו מותרת, וכך נפסק להלכה. היתר זה הוא דווקא במים שחוממו מערב שבת, אך אם חוממו במהלך השבת, אפילו בהיתר, אסרו חכמים לרחוץ בהם אפילו פניו ידיו ורגליו.
פנים, ידיים ורגליים הן דוגמאות, אך למעשה כל רחיצה חלקית מותרת, עד רובו של הגוף.
מנהג מאוחר לאסור רחיצה במים צוננים
למרות שבגמרא ברור שאיסור רחיצה הוא רק במים חמים, כתבו תרומת הדשן והמהרי"ל שהמנהג הוא שאין רוחצים אפילו במים צוננים משום חשש של טלטול מים על גופו ברשות הרבים או בכרמלית, וכן משום חשש סחיטה של שער הראש.
מנהג זה התקבל בקרב בני אשכנז, אולם בני ספרד לא קיבלו מנהג זה.
היו שאמרו כי הרוחץ בשבת בסבון רך או קשה, עובר על איסור ממרח, אלא אם כן הסבון נוזלי כמים. אם משרה את הסבון במים בשבת ולא הוכן נערב שבת, עובר על איסור מוליד ריח וכאשר שופך את הסבון על גופו, יש אומרים שעובר על איסור מוליד ריח בגופו.
חמי טבריה
בנוסף להיתר פניו ידיו ורגליו, התירו חכמים גם את הרחיצה במעיינות חמי טבריה, וכן בכל המעיינות החמים. זאת לאחר שמתחילה רצו חכמים לאסור גם מאגרי מים אלו בתוך גזירת הבלנים, אך כיון שראו שהציבור מתקשה בכך, חזרו והתירו רחיצה בחמי טבריה.
כאשר מצטער מניקיון גופו
ר' עקיבא איגר כתב שכאשר אדם מצטער וצריך לרחוץ במים חמים, התירו חכמים את איסור הרחיצה. היתר זה הובא על ידי הביאור הלכה ופוסקים נוספים.
טבילת טהרה בשבת
הראשונים והאחרונים דנו בשתי שאלות בטבילה בשבת: משום חשש שנראה כמתקן כלי ומשום רחיצה בשבת.
חשש שנראה כמתקן כלי
חכמים אסרו לטבול כלים בשבת, משום שדומה הדבר למתקן כלי. אולם התירו לבני אדם לטבול לטהרתם. רבא נימק את ההיתר משום שבשונה מכלים, כאשר אדם טובל, לא ניכר שהוא עושה זאת כדי להטהר, אלא ניתן לומר שעושה זאת כדי לקרר גופו במים.
על פי זה, מותר לנשים לטבול טבילת מצווה בליל שבת. אולם, כאשר אשה התעכבה מלטבול, או שבעלה לא נמצא במקומה בשבת, יש שאסרו טבילה זו בנימוק שלמנהג אשכנז היום לא נוהגים לרחוץ בשבת, וממילא מוכח שהעושה כן עושה זאת כדי להטהר. אולם ההוראה המקובלת היום היא שגם אשה שדחתה טבילתה תטבול בשבת.
בטבילת גברים יש שהקלו שיטבול בשבת, משום שכיון שאינה מן הדין, ממילא אינו מתקן.
חשש מצד איסור רחיצה
יש שאסרו טבילה במקווה מחומם בשבת, שהרי זה בכלל גזירת רחיצה. אולם יש שהקלו בטענה שטבילת טהרה אינה בכלל גזירת רחיצה כלל.
בטבילת נשים הפוסקים המאוחרים נטו להקל ולהתיר במים חמים. ויש שכתבו שגם בטבילת גברים המנהג להקל.
מסדר הכבוד הצבאי (קנדה)
מסדר הכבוד הצבאי (באנגלית: Order of Military Merit) הוא מסדר אבירות המעניק אותות כבוד לחברי כוחות הביטחון של קנדה אשר הפגינו התנהגות מעל ומעבר לנדרש מהם. האות מוענק להם כאות תודה על מחויבותם לביטחון קנדה וביטחונם של אזרחי קנדה.
דרגות
לאות מסדר הכבוד הצבאי שלוש דרגות:
הענקת האות
האות מוענק לאנשי הכוחות הלוחמים של קנדה על ידי המונרך הקנדי, ובהיעדרו על ידי המושל הכללי של קנדה.
פרנק לויד
פרנק לויד (אנגלית: Frank Lloyd; 2 בפברואר 1886 – 10 באוגוסט 1960) היה במאי, תסריטאי ומפיק ראינוע וקולנוע אמריקאי-בריטי.
ביוגרפיה
פרנק לויד נולד בגלאזגו שבסקוטלנד. עוד כשהיה ילד משפחתו היגרה לארצות הברית. שם החל להיכנס לתעשיית הסרטים, שהייתה אז בראשיתה. הקריירה הקולנועית שלו דומה ביותר לבמאי פרנק בורזייגי. בין השנים 1913 - 1916 עבד כשחקן בסרטי ראינוע קצרים. באותה תקופה גם החל לכתוב תסריטים ולביים. חלקם בסרטים שהוא עצמו משמש בהם ביותר מתפקיד אחד. כך היה לאורך כל העשור השני של המאה ה-20. שנות העשרים הביאו לפריצה בקריירת הבימוי שלו. סרטו המשמעותי הראשון כבמאי היה "אוליבר טוויסט" (1922), עיבוד לרומן הנודע של צ'ארלס דיקנס. זוהי הגרסה המפורסמת ביותר מתקופת הראינוע לספר, בו גילם את אוליבר השחקן-ילד ג'קי קוגן. במהלך עשור זה פרנק לויד היה שותף להקמת האקדמיה האמריקאית לקולנוע (עם 35 אחרים) ואף הוא שימש כנשיא האקדמיה בין השנים 1934 - 1935.
את פרס האוסקר הראשון שלו קיבל לויד כבר בשנה השלישית לחלוקת פרסי האקדמיה האמריקנית לקולנוע. הוא קיבל את פרס הבימוי באפריל 1930 על "אישה אלוהית", כשבקטגוריית הבימוי היו שבעה מועמדים, כשפרנק לויד מועמד עוד פעמיים פרט ל"אישה אלוהית". הסרט עצמו כלל לא היה מועמד לקטגוריית הסרט הטוב ביותר. סרטו משנת 1933, "תהלוכה", דרמה היסטורית, על פי המחזה של נואל קאוורד, זכה בשלושה פרסי אוסקר, ביניהם לבימוי ולסרט הטוב ביותר.
ב-1935 ביים את הסרט הקלאסי "המרד על הבאונטי" בכיכובו של "מלך הוליווד", קלארק גייבל. הסרט גרף 8 מועמדויות לפרס האוסקר ובהם, בפעם היחידה בתולדות הפרס, שלושה שחקנים המועמדים לקטגוריית שחקן ראשי על אותו סרט. לויד עצמו קיבל גם הוא מועמדות, על הבימוי. הוא אומנם הפסיד לג'ון פורד, אך הסרט זכה בפרס "הסרט הטוב ביותר".
סרטים בולטים אחרים שביים לויד: סרט ההרפתקאות "תחת שני דגלים" (1936), "לו הייתי מלך" (1938), בו גילם השחקן רונלד קולמן את דמותו של פרנסואה ויון, הדרמה "The Howards of Virginia", בו כיכב קרי גרנט ודרמת המלחמה "דם על השמש", עם ג'יימס קאגני.
גם לויד, כמו הבמאים האמריקאים פרנק קפרה וג'ורג' סטיבנס ביים סרט דוקומנטרי על מלחמת העולם השנייה. שמו היה "הפצצה האחרונה" והוא היה סרט דוקומנטרי קצר שעסק בהתקפה האווירית של המפציצים האמריקאים על העיר טוקיו. סרט זה היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
חוסאם א-דין ג'אראללה
חוסאם א-דין ג'אראללה (בערבית: حسام الدين جار الله; 6 במרץ 1884–1954) היה מנהיג מוסלמי סוני בתקופת המנדט הבריטי, והמופתי של ירושלים מ-1948 עד מותו.
ביוגרפיה
ג'אראללה נולד בירושלים ולמד באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר. כיהן כמפקח על בתי הדין השרעיים והיה מראשי המועצה המוסלמית העליונה. מבחינה פוליטית, היה ג'אראללה בעל ברית של משפחת נשאשיבי יריבתה של אל משפחת חוסייני. בבחירות שנערכו לתפקיד המופתי של ירושלים ב-1921, לאחר מותו של כאמל אל-חוסייני, זכה ג'אראללה במספר הקולות הרב ביותר, אך בעקבות התערבותו של אנשי השלטון הבריטי בראשות הנציב העליון, הרברט סמואל, הסיר ג'אראללה את מועמדתו לתפקיד. ויתורו של ג'אראללה אפשר את בחירתו של אמין אל-חוסייני שהיה המועמד המועדף על השלטון הבריטי באותו זמן, למרות גילו הצעיר והשכלתו הדתית המועטה בייחס לג'אראללה ולמתמודדים האחרים.
ב-20 בדצמבר 1948, לאחר כיבוש יהודה ושומרון על ידי ממלכת ירדן, מינה עבדאללה, מלך ירדן את השייח' ג'אראללה למופתי של ירושלים במקומו של חוסייני, במסגרת הפעולות שנקט כנגד חוסייני, מתוך רצון לבסס את מעמדו כשליט האזור הכבוש. בהמשך מונה ג'אראללה גם לנשיא המועצה המוסלמית העליונה, תפקיד שלא אויש מאז הדיחו הבריטים את חוסייני ב-1937.
ג'אראללה נפטר ב-1954. ב-1970 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בעיר העתיקה.
קרסון סיטי
קרסון סיטי (באנגלית: Carson City) היא עיר הבירה של מדינת נבדה שבארצות הברית. בעיר מתגוררים 57,701 תושבים (2006). העיר היא עיר עצמאית ואינה שייכת לאף מחוז. העיר קרויה על שמו של איש ההרים, צייד הפרוות, והקצין האמריקני קיט קרסון.
היסטוריה
האירופאי הראשון שעבר בסביבת העיר היה ג'ון פרימונט עם משלחת חקר בשנת 1843. בשנת 1851 הוקמה תחנת סחר באזור ששימשה גם כתחנת ביניים למטיילים. העיר עצמה נוסדה בשנת 1859 בעקבות גילוי של זהב וכסף בסביבת נבדה. בשנים שלאחר מכן נבחרה העיר כבירת הטריטוריה. כשנבדה הפכה למדינה מן המניין בשנת 1864, קרסון סיטי הפכה לבירתה. בין השנים 1861 ו- 1869 הייתה העיר בירת מחוז אורמסבי. בסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 אוכלוסיית העיר פחתה כתוצאה מפתיחת קווי רכבת רחוקים מדי מן העיר.
גאוגרפיה
שטחה הכולל של העיר 403.2 קמ"ר מתוכם 371.3 קמ"ר שטחי יבשה ו- 31.9 קמ"ר שטחי מים (7.91%).
אוכלוסין
נכון לשנת 2010 מתגוררים בעיר 55,000 תושבים. בעיר נמצאים 20,171 משקי בית ו- 13,252 משפחות. צפיפות האוכלוסין היא 141 נפשות לקמ"ר.
מבחינה גזעית, 81.1% מתושבי העיר לבנים, 2.4% אינדיאנים, 2.1% אסייתים 1.9% אפרו-אמריקאים, 9.6 מגזעים אחרים ו- 2.9% משני גזעים או יותר.
ג'יימס טיש
ג'יימס סלומון טיש (באנגלית: James S. Tisch; נולד ב-2 בינואר 1953) הוא איש עסקים ופילנתרופ אמריקאי. טיש הוא מנכ"ל ואחד מהבעלים של תאגיד לואס (Loews). כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית בין השנים 2011-2014.
ביוגרפיה
טיש נולד באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, ללורנס ווילמה (נולדה: שטיין) טיש. אביו לורנס (2001-1923) הקים יחד עם אחיו פרסטון את תאגיד לואס, שעסק ברכישת נכסים במצוקה. הוא בוגר אוניברסיטת קורנל, ובעל תואר שני מבית הספר למינהל עסקים וורטון. הוא היה חבר במועצות המנהלים של ג'נרל אלקטריק, של בית החולים הר סיני בשיקגו, ושל הספרייה הציבורית של ניו יורק. כמו כן היה חבר בדירקטוריון של הבנק הפדרלי של ניו יורק, המועצה ליחסי חוץ, ועמד בראשות ערוץ הטלוויזיה החינוכי WNET. בנוסף היה יו"ר חבר הנאמנים של איחוד הקהילות היהודיות ויו"ר מועצת המנהלים של ועידת נשיא הארגונים היהודיים בארצות הברית.
טיש הוא תומך נלהב של מדינת ישראל ותורם לה רבות. כמו כן תרם לקמפיינים פוליטיים רבים בארצות הברית, דמוקרטים ורפובליקאים כאחד. בבחירות 2008 הוא תמך במועמד המפלגה הרפובליקאית ג'ון מקיין. בשנת 2010 מתח טיש ביקורת חריפה על ברק אובמה ומדיניות המזרח התיכון של ממשלו.
חיים אישיים
טיש נשוי ואב לשלושה, מתגורר בניו יורק.
חולצת הקשת בענן
חולצת הקשת בענן היא חולצת רכיבה המוענקת למנצח באליפות העולם בענפים השונים של רכיבת אופניים תחרותית. החולצה נלבשת על ידי האלוף בתחרויות השנה שעברה ומבדילה אותו משאר הרוכבים בתחרויות השונות.
החולצה מוענקת למנצח ולמנצחת באליפות העולם במרוצי כביש, במרוצי כביש נגד השעון, באופני הרים, באופני מסלול, באופני סייקלו-קרוס ובאופני BMX.
החולצה לבנה ועליה חמישה פסים רוחביים בצבעי איגוד האופניים הבינלאומי שהם גם צבעי הדגל האולימפי.
הרוכב שלו הוענקה החולצה חייב ללבוש את החולצה בשנה שאחרי האליפות, עד האליפות הבאה, אך ורק בסוג המרוץ שבו הוא אלוף העולם: לדוגמה, אלוף העולם במרוצי כביש אינו רשאי ללבוש את החולצה במרוץ נגד השעון.
אם אלוף העולם מוביל גם במרוץ קטעים (דוגמת החולצה הצהובה במרוץ הטור דה פראנס), עליו ללבוש את חולצת מוביל המרוץ. אותו חוק חל גם לגבי המוביל במפעל הפרו-טור השנתי הלובש חולצה לבנה. עם זאת, ב-2006, בעת שטום בונן היה אלוף העולם והוביל בסדרת הפרו-טור, הגיעו מארגני המרוצים לפשרה עם איגוד האופניים הבינלאומי ובונן לבש חולצה בעיצוב חדש שכללה אלמנטים משתי החולצות.
בהמשך הקריירה שלהם, לאחר שכבר אינם אלופי עולם מכהנים, רשאים הרוכבים שזכו בחולצת הקשת בענן לרכוב במדי קבוצותיהם הרגילות כשעל צווארונם ושרווליהם מסומנים פסי חמשת "צבעי הקשת" (למשל לאנס ארמסטרונג). כמו בשנת הכהונה כאלוף, החולצות המעוטרות בפסי הצוואר והשרוול נלבשות רק בעת שאלופי העולם לשעבר משתתפים במרוץ מאותו סוג בו זכו בתואר.
הקללה
בין אוהדי הספורט קיימת אמונה עממית המכונה "קללת חולצת הקשת בענן". על פי אמונה זו נדון לובש החולצה לחוסר מזל בשנה בה הוא לובש אותה. במקרים רבים מצליחים אלופי העולם בסוגים השונים של רכיבת האופניים גם בשנה בה הם מחזיקים בתואר ובחולצה, אך כאשר רוכב המחזיק בחולצה נפצע, נתפס בשימוש בחומרים אסורים או אינו משיג הישגים ספורטיביים כפי המצופה ממנו, מיד נשלפת על ידי אוהדי הספורט טענת "קללת חולצת הקשת בענן". בראיון שנערך עם טום בונן, בעת שהיה אלוף העולם, הוא התייחס ל"קללת הקשת בענן" ואמר: "קללת חולצת הקשת בענן היא דבר שאיננו קיים. אם אתה מסוגל לזכות באליפות העולם, אתה יכול לנצח גם במרוצים אחרים. מה שמתלווה לחולצה הוא לחץ, ואם אתה מתמודד היטב עם לחץ, אתה יכול להתמודד עם חולצת הקשת בענן".
היסטוריה של אתונה
אתונה, עיר-מדינה יוונית: פוליס, אחת החשובות והמשפיעות שבערים בעת העתיקה, ממנהיגות העולם היווני; מעצמה רבת-כוח שהגיעה לשיא פריחתה בתקופה הקלאסית, במאה החמישית לפנה"ס; והייתה למרכז מדיני ותרבותי, שהשפעתו ההיסטורית על התרבות האנושית, עד לימינו, עצומה.
התקופה הארכאית
הנה כי כן, התסיסה החברתית לא דעכה, ומראשית המאה ה-7 לפנה"ס אף גברה, עד שאיימה למוטט את העיר. על מנת להשקיט את המרי, נבחר סולון לארכון ומפשר. סולון, מדינאי שהיה מכובד הן על האצולה והן על העם, הכריז על שמיטת חובות כללית והביא הקלה מיידית על העם; בהמשך הנהיג רפורמות מרחיקות לכת במבנה החברתי-פוליטי של העיר, שאפשרו לשכבות נוספות בעם, שלא מקרב האצולה, להשתלב במנגנוני הממשל, וכן ערך שינויים במערכת המשפט - הנהיג מעין תביעה כללית ושיטת משפט הדומה במהותה לשיטת המושבעים. בכך סלל את הדרך להתפתחות הדמוקרטיה האתונאית בתקופה הקלאסית, במאה החמישית לפנה"ס.
אולם, לשלב זה קדמה תקופת הטיראניה - שלטון היחיד העריץ. הופעת הטיראניה באתונה, כמו בערי יוון אחרות, הייתה, באופן פרדוקסלי, כרוכה בהתחזקות כוחו של העם. יחסי הכוחות בתוך אצולה, בין הסיעות השונות, הופרו עם כניסת הגורם החדש, ובמאבק השליטה שהתפתח, ניצח מי שגייס את העם לצדו. פייסיסטראטוס, ראש הסיעה המנצחת באתונה, פורר את האצולה, והצליח על ידי כך להשליט את עצמו על העיר. לאחר שנטל את השלטון לידיו, ביסס את כוחו על צבא ומנגנוני ממשל פרטיים, והשכיל לשלוט מבלי שנאלץ להפר את החוקה הרשמית; כך נהנה ממידה של תמיכה בקרב שכבות רחבות בציבור (אף זו של סולון בערוב ימיו). רק בימי בניו קיבל המשטר את אופיו העריץ הקיצוני, והופל.
מכאן ואילך הוחל תהליך של דמוקרטיזציה במערכות הפוליטיות של העיר. המוסדות הוותיקים שבשליטת האצולה, בעיקר מועצת הזקנים - האריאופגוס - נאלצו לוותר על חלק גדול מסמכויותיהם, ולעומת זאת המוסדות העממיים החדשים - אספת העם ובתי המשפט - צברו כוח וסמכות. לתהליך זה תרמה באופן מכריע פעילותם הנמרצת של אישים שונים, שהדמוקרטיה הייתה נר לרגליהם. שלב מכריע בתהליך התחולל עם הרפורמות המקיפות שביצע המחוקק קלייסתנס. הרפורמות שנערכו במבנה המנהלתי-פוליטי של החברה האתונאית ובמוסדותיה הפוליטיים, הביאו משנה כוח לעם, על ידי החלשת תלותו המנהלתית באצולה.
התקופה הקלאסית
במהלך המאה החמישית לפנה"ס, במקביל לתהליך הדמוקרטיזציה, התחזק מעמדה המדיני של אתונה והיא הפכה למנהיגה בעולם היווני, ולגורם מרכזי בפוליטיקה הבינלאומית האזורית. ככזו, לקחה חלק מכריע בבלימת התפשטותה של האימפריה הפרסית מערבה. שני מסעי המלחמה שערכו הפרסים כנגד ערי יוון - מלחמת פרס–יוון - בחציה הראשון של המאה החמישית, הסתיימו בניצחון היוונים, שבראשם התייצבו אתונה וספרטה. ניצחונותיהם של היוונים בשתי המלחמות, למרות העדיפות המספרית של הפרסים ולמרות הישגיהם במהלך המלחמה - בהם שריפת העיר אתונה - הוכיחו את עליונות הארגון הצבאי של היוונים. במלחמה הפרסית השנייה, היה זה כוחם של האתונאים בים, שהביא למפנה ולניצחון, ומכאן ואילך גברה חשיבותו של הצי האתונאי עבור אתונה במלחמה ובשלום.
התעצמותה העיקרית של אתונה חלה תחת הנהגתו של המצביא פריקלס, שבמשך שני עשורים שב ונבחר על ידי העם לשמש בתפקידי פיקוד; השקפת עולמו הכתיבה את המדיניות האימפריאלית שנקטה. פריקלס סבר שזו הכרחית לשגשוגה של העיר. ואכן, תחת הנהגתו צמחה העיר והפכה למרכז תרבותי וארכיטקטוני של ממש. ואולם, בסופו של דבר, ההתנגשות עם ספרטה, הסתיימה עבור האתונאים בכי רע. המלחמות הפלופונסיות נמשכו בהפסקות עד סוף המאה החמישית, והביאו לתמורות קיצוניות במשטר האתונאי. לאחר מות פריקלס במגפת הדבר, בראשית המלחמה הפלופונסית הראשונה, הקצין עוד יותר המשטר הדמוקרטי האתונאי, ולהנהגת המדינה הגיעו דמגוגים - מנהיגים עממיים חסרי הכשרה ונמהרים, שהובלו על ידי ההמון להרפתקאות מדיניות וצבאיות, עד לתבוסת אתונה במלחמה. לאחר התבוסה, התבטל לזמן מה המשטר הדמוקרטי ובמקומו הונהגו משטרי עריצות, אך בסופו של דבר הוחזר המשטר הדמוקרטי על כנו.
המלחמות בין אתונה לספרטה, התישו את כוחן של שתי המעצמות הגדולות, ובמאה הרביעית החלה העיר לשקוע. עלייתה של מקדוניה מסמלת את ירידת אתונה. לאחר כניעתה לפיליפוס השני, מלך מוקדון, לא חזרה עוד אתונה לגדולתה עד עצמאות יוון בתחילת המאה ה-19.
אתונה כחלק מהאימפריה הביזנטית והעות'מאנית בימי הביניים
בתקופת השתייכותה לאימפריה הביזנטית אתונה הייתה עיירת שדה לא חשובה, אוצרותיה הרבים נשדדו על ידי הקיסרים והועברו לקונסטנטינופול. אטיקה סבלה מפלישות העמים הברברים הגותים והבולגרים. בין 1204 ל-1458 אתונה הייתה במוקד הסכסוך בין הביזנטים, צלבנים ופושטים אחרים.
בשנת 1458 נכבשה אתונה בידי האימפריה העות'מאנית. הטורקים כיבדו את המורשת הקלאסית של אתונה וניסו לשקם את זוהרה מימי עברה. למרות הניסיונות הטורקיים, ירדה אוכלוסיית אתונה עד כדי כך שבמאה ה-17 אתונה הייתה בגודל של כפר קטן. הפגיעה החמורה ביותר הייתה בשלהי המאה ה-17 עם החלשות הזמנית של האימפריה העות'מאנית אחרי המסע הכושל לווינה בשנת 1683. הוונציאנים ניצלו את החולשה של האימפריה ופלשו לאטיקה בשנת 1687. בעת המצור על אתונה, אחד הפגזים פגע במחסן אבק שרפה שהיה ממוקם בסמוך לפרתנון וכתוצאה מהפיצוץ העז, חלק ניכר מהמבנה המפואר נהרס. אחרי הכיבוש, הוונציאנים השתמשו באבנים מהמבנים העתיקים של אתונה לתיקון חומותיה. בניסיון לכבוש את העיר בחזרה הטורקים הציתו את העיר ואוצרות אמנות רבים נהרסו. הרס נוסף היה בסוף המאה ה-18 כאשר הטורקים פירקו חלק נוסף מהמבנים העתיקים לצורך בנייתה של חומה נוספת בשנת 1778. בין 1801 ל-1805 תומאס ברוס העביר חלק מתבליטי הפרתנון למוזיאון הבריטי.
בשנת 1822 המורדים היוונים כבשו את העיר, אך הטורקים הצליחו לגרשם בשנת 1826. הטורקים החזיקו בעיר עד לנסיגתם בשנת 1833. בשנת 1834 אתונה נבחרה לעיר הבירה של הממלכה העצמאית של יוון, לאחר תקופה קצרה בה שימשה נַאפְפְּלִיוֹ כעיר בירה. בשלב זה העיר הייתה כמעט ריקה מתושבים וכללה קומץ מבנים למרגלות האקרופוליס בסמוך לשכונת פלאקה המודרנית.
אתונה ביוון העצמאית
אתונה נבחרה לבירה בגלל הרגשות העזים שהפיחה ההיסטוריה ביוונים ולא בגלל חשיבותה היחסית. בעת שלטונות של אוטו (1832–1862) העיר עברה שינויים רבים והרשויות יזמו מפעלי בנייה רבים. אחרי שחרור העיר והפחת תקווה חדשה בלבבות היוונים, העיר התחילה לגדול במהירות. כמיליון פליטים מאסיה הקטנה בחרו לשוב למולדתם ורבים מהם הגיעו לאתונה. הוורמאכט שלט באתונה במהלך מלחמת העולם השנייה אחרי שהגרמנים הביסו את היוונים בשדה הקרב. בשנת 1944 פרצה מלחמת אזרחים בין הקומוניסטים שנתמכו על ידי ברית המועצות לבין הרויאליסטים שנתמכו על ידי הבריטים.
אחרי מלחמת העולם השנייה העיר קלטה תושבים רבים שחיפשו בה פרנסה. אחרי כניסת יוון לאיחוד האירופי הוצפה העיר באזרחים שניסו לשפר את מצבם הכלכלי בעקבות נחשול הכסף שזרם לעיר.
גייג' מונרו
גייג' מונרו (באנגלית: Gage Munroe; נולד ב-4 בינואר 1999) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
ביוגרפיה
מונרו נולד בטורונטו, אונטריו.
קריירה
מונרו החל את קריירת המשחק בגיל שמונה. הוא דובב בסדרות אנימציה רבות בהן "מוני דמיוני", "סופר וואי!", "מר. מון", "גוליית חברי הענק", "מפרץ ההרפתקאות" ו"מפלצת של מלון: הסדרה". מונרו התארח בסדרות טלוויזיה רבות בהן "לחיות עם בנים" ו"חומר אפל".
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "בני האלמוות". שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד הראשי בסרט "I Declare War".
בשנת 2017 השתתף בסרט "הבקתה" לצד אוקטביה ספנסר, סם וורת'ינגטון ואביב אלוש.
בשנת 2021 שיחק בסרט "סתם אחד". ביולי אותה שנה, פורסם שמונרו לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "הנערה הכי בת-מזל בעולם".
ייאסו השלישי, קיסר אתיופיה
ייאסו השלישי (עברית: יהושע השלישי) היה קיסר אתיופיה מ-16 בפברואר 1784 - 24 באפריל 1788 הוא היה בנו של אבאטו אזאקו ונכדו של ייאסו השני.
פרנקו בארזי
פרנקו בארזי (באיטלקית: Franco Baresi; נולד ב-8 במאי 1960 באיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בקבוצת מילאן ונבחרת איטליה בכדורגל. בארזי נחשב לאחד מגדולי הבלמים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
בארזי שיחק בקבוצת מילאן כל הקריירה ואף היה הקפטן של הקבוצה. תפקידו במגרש היה בלם (שחקן הגנה). במהלך הקריירה השתתף ב-532 משחקי ליגה בהם כבש 16 שערים וגם זכה בשש אליפויות איטליה ובשלושה גביעי ליגת האלופות. עם נבחרת איטליה השתתף בארבעה מונדיאלים: מונדיאל 1982 (בו זכה עם איטליה בגביע העולם בכדורגל), מונדיאל 1986, מונדיאל 1990 ומונדיאל 1994. ב-1997 בגיל 37 פרש מכדורגל. בארזי, ששיחק כל חייו בחולצה מספר 6, זכה למחווה מרגשת מצד המועדון: החולצה בה שיחק מוסגרה והוחלט שאף שחקן אחר לא ילבש עוד את חולצה מספר 6 במדי המועדון. בדומה לו, גם את חולצתו של פאולו מלדיני, חולצה מספר 3, מילאן מסגרה והבטיחה שהשחקן היחידי שיוכל ללבוש אותה הוא בנו.
בארזי פרש מכדורגל לאחר המשחק ב-1 ביוני 1997.
אחיו, ג'וזפה בארזי היה כדורגלן באינטר מילאנו.
עבדוללה אג'לאן
עבדוללה אג'לאן, המכונה "אפו" (טורקית: Abdullah "Apo" Öcalan; נולד ב-4 באפריל 1948), הוא מנהיג ארגון המחתרת "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" - PKK, הנאבק להקמת מדינה כורדית עצמאית בחבלים הכורדיים שבשליטת טורקיה, עיראק ואיראן.
קורות חיים
אג'לאן נולד בכפר בדרום-מזרח טורקיה. שפת האם שלו היא טורקית, ועל פי דיווחים בעת מעצרו הוא שלט שליטה חלקית בלבד בשפה הכורדית. לאחר הלימודים בבית הספר התיכון הוא עזב את הכפר ולמד מדע המדינה באוניברסיטת אנקרה, אולם לא השלים את לימודיו האקדמיים ונכנס לעבודה בשירות הציבורי בדיארבקיר. ב-1978, שנתיים לפני ההפיכה הצבאית של 1980, הוקמה "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" (PKK) בראשות אג'לאן.
ב-1984 פתח ה-PKK בהתקוממות מזוינת, שכללה התקפות טרור נגד כוחות הביטחון ונגד אזרחים בעיראק, באיראן ובטורקיה, במטרה להביא להקמתה של מדינה כורדית עצמאית. על פי הערכות, כ-30 אלף בני אדם נהרגו במאבק האלים בין פעילי ה-PKK לכוחות הביטחון הטורקיים בשנים 1984 עד 2003. ה-PKK הוגדר כארגון טרור על ידי מספר מדינות וארגונים, ובהם טורקיה, ארצות הברית, האיחוד האירופי, סוריה, קנדה, איראן ואוסטרליה.
עד שנת 1998 נתנה סוריה חסות לאג'לאן ואיפשרה לו לפעול משטחה נגד טורקיה. בעקבות התגברות הטרור והידרדרות המצב הביטחון הפנימי, איימה ממשלת טורקיה בגלוי על סוריה ודרשה ממנה להפסיק את התמיכה ב-PKK. כתוצאה מכך, ממשלת סוריה אילצה את אג'לאן לעזוב את גבולות המדינה, אולם לא הסגירה אותו לידי השלטונות הטורקיים. אג'לאן עקר בתחילה לרוסיה ומשם הוא עבר למדינות שונות, ובהן איטליה ויוון. ב-1998 ביקשה ממשלת טורקיה את הסגרתו של אג'לאן מאיטליה, שבה שהה. לטענת פרקליטתו הגרמניה בריטה בהלר, אג'לאן הנהיג מאבק לגיטימי נגד דיכוי בני עמו הכורדים.
אג'לאן נעצר בקניה ב-15 בפברואר 1999 בידי סוכנות הביון הטורקית, והוטס לטורקיה כדי לעמוד לדין. מעצרו הצית מחאות המוניות של אלפי כורדים. בעקבות דיווחים על סיוע של המוסד למבצע, הכחיש ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כל מעורבות ישראלית במעצר. במהלך ההפגנות ההמוניות בגרמניה, כמאה כורדים חמושים בנשק קר הסתערו על הקונסוליה הישראלית תוך שהם מניסים 30 שוטרים גרמנים שהיו במשימת אבטחה על המבנה. התוקפים פרצו את הדלת הראשית וחטפו אזרחית ישראלית כבת ערובה. החוטפים נורו ונהדפו על ידי כוחות האבטחה של הקונסוליה. שלושה מהתוקפים נהרגו מאש אנשי האבטחה, וכ-15 נפצעו.
מאז מעצרו מובילים ארגונים כורדיים מחאות בדרישה לשחרורו של אג'לאן, הנתפס בעיניהם כמנהיג, כאסיר פוליטי ואף כאישיות שוחרת שלום. מנגד, שלטונות טורקיה ודעת הקהל הרווחת בטורקיה מציגים עמדה נוקשה השוללת כל הקלה בעונש ואפילו ההחלטה שלא להוציא לפועל את עונש המוות שנגזר על אג'לאן עוררה גל מחאות של לאומנים טורקים.
מאז שהושם במאסר מיתן אג'לאן באופן ניכר את האידאולוגיה המוצהרת שלו. בשנים האחרונות הוא קורא לפתרון בדרכי שלום של הסכסוך הכורדי בשטח טורקיה. הוא קרא להקמת "ועדת האמת והפיוס" שתחקור את "פשעי המלחמה" שביצעו הן ה-PKK והן כוחות הביטחון הטורקיים. במרץ 2005 פרסם את הכרזת הקונפדרליזם הדמוקרטי של כורדיסטן, שבה הוא קורא לקיים קונפדרציה בין האזורים הכורדיים שבשטחי טורקיה, סוריה, עיראק ואיראן תוך קיום גבול פתוח ביניהן. בשטח קונפדרטיבי זה יתקיימו שלוש מערכות חוק: של האיחוד האירופי, טורקית/סורית/עיראקית/איראנית וכורדית.
ב-28 בספטמבר 2006 פרסם עורך הדין של אג'לאן הודעה מטעמו, הקוראת ל-PKK להכריז על הפסקת אש ולפעול להשכנת שלום עם טורקיה. בהודעת אג'לאן נכתב: "אל ל-PKK להשתמש בנשק אלא אם יותקף במטרה להשמידו", וכן "חשוב מאוד לבנות איחוד דמוקרטי בין טורקים לכורדים. עם התהליך הזה תיפתח גם הדרך לדיאלוג דמוקרטי".
וילנב-ד'אסק
וילנב-ד'אסק (בצרפתית: Villeneuve-d'Ascq, העיר החדשה של אסק) היא קומונה במחוז נור שבחבל או-דה-פראנס, צרפת. עם אוכלוסייה של מעל ל-60,000 איש, וילנב-ד'אסק היא אחת מהערים הגדולות במטרופולין ליל והגדולה בשטחה במטרופולין, לאחר ליל עצמה. העיר נוסדה כאיחוד של שלוש קומונות שונות. אצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל ליל, אצטדיון פייר מורואה, שוכן בעיר.
מבצע מוראל
מבצע מוראל  היה מבצע להעלאת יהודי מרוקו, שנערך מ-16 במרץ 1961 עד ב-24 ביולי 1961 ובמסגרתו נחטפו לישראל כ-530 ילדים יהודים.
כך נולד הרעיון: שליח ארגון יתחזה לנציג של ארגון שווייצרי הומניטרי שיוצב בקזבלנקה יפנה לשלטונות מרוקו ביוזמה להוציא מאות ילדים יהודים ומוסלמים לחופשה בשווייץ. אחרי שהות קצרה בשווייץ ימשיכו הילדים היהודים לישראל. מבצע זה היה תוכנית סודית של "המוסד" להברחת מאות נערים ונערות יהודים ממרוקו לישראל לפני סגירת השערים לעלייה.
באותו הזמן בשווייץ: דייוויד ליטמן בן למשפחה יהודית בריטית עשירה היה בראשית 1961 בן 28, ומנהיג קבוצות ההוקי, הקריקט, הטניס והאגרוף היה בעל ביטחון עצמי גבוה. בית הספר הבריטי הכין אותו לכל משימה, הוא ידע מה המצב במרוקו, היהודים אומנם נעשו אזרחים בעלי זכויות שוות אחרי מתן העצמאות, אך השלטונות המרוקאים על מנת לשמור על תושביהם שהיו זקוקים להם יותר מאי פעם, למלא את החלל שנוצר אחרי עזיבת כרבע מיליון הצרפתים את מרוקו, אסרו את יציאתם החופשית את המדינה. ליטמן שמע גם על טביעתה של הספינה "אגוז" עם 44 המעפילים. הוא חש עצבות גדולה וחיפש מה לעשות למען עמו.