cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רודולף קיטל
ביוגרפיה
נולד באנינגן שבווירטמברג, לקרל (1819–1861), מורה, ולפאולינה (1818–1897), וב-1860, כשהוא בן 7, התייתם מאביו. ב-1871 החל קיטל ללמוד תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטת טיבינגן; הוא הושפע רבות משניים ממוריו באוניברסיטה, יוהאן טוביאס בק וקרל היינריך וייצזקר. בשנת 1876 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
באותה תקופה עבד באופן זמני ככומר. בשנים 1879–1880 היה מרצה לפילוסופיה ב"טיבינגר שטיפט" (Tübinger Stift - הסמינר של הכנסייה הפרוטסטנטית בווירטמברג). מ-1881 עד 1887 היה מורה לדת ולשפה העברית בקרלס-גימנאזיום בשטוטגרט, ובאותה תקופה עבד על ספרו "Geschichte der Hebräer" (ההיסטוריה של העברים), שאותו פרסם ב-1888.
בשנת 1888, מינתה אותו אוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) לפרופסור לחקר הברית הישנה. למשך השנה האקדמית 1896–1897 היה אף הרקטור של האוניברסיטה. בשנת 1898 עזב את אוניברסיטת ברסלאו ועבר למשרת פרופסור באוניברסיטת לייפציג. בלייפציג התמקד במכתבי אל-עמארנה ובקודקס חוקי חמורבי. בשנים האקדמיות 1901–1902, 1907–1908 ו-1911–1912 היה דקאן הפקולטה לתאולוגיה. בשנים האקדמיות העוקבות 1917–1918 ו-1918–1919 היה רקטור האוניברסיטה בלייפציג.
קיטל פרסם ספרים ומאמרים ובהם פרשנויות וקורות העם הישראלי ועמים אחרים במזרח הקרוב הקדום, אך ספרו בעל ההשפעה הרבה ביותר לאורך זמן הוא מהדורתו הביקורתית לתנ"ך, "ביבליה הבראיקה" (Biblia Hebraica), שנקראת לעיתים על שמו והפכה לטקסט יסוד בחקר הברית הישנה.
ציפור הדבקון
ציפור הדבקון (שם מדעי: Dicaeum hirundinaceum) הוא מין של ציפור שיר מהמשפחה נקרות פרחים, החיה בטבע באוסטרליה ובאיי מאלוקו. ציפור זו מתבססת למזונה על צמח הדבקון.
תיאור
הציפור מגיעה לאורך של 9 עד 10 ס"מ בקירוב ולמשקל 7.5 עד 11 גרם בקירוב. היא בעלת נוצות עליונות כחולות מבריקים עם כנפיים וזנב שחורים, חזה ושת אדומים בוהקים ובטן בהירה-לבנה. הנקבה אפורה כהה בחלקה העליון, אפורה בהירה בחלק התחתון ובתחילת הזנב כתם אדום. העיניים והרגליים שחורים והמקור כהה, דק וקצר מאוד עם קצה מעוקל מעט כלפי מטה.
הורקנוס לבית טוביה
הורקנוס לבית טוביה היה בנו הצעיר של יוסף בן טוביה, גובה המסים באזור ארץ ישראל שחי בתקופת בית שני תחת השלטון ההלניסטי. על פי בקשתו של האב, יצא הורקנוס למצרים ורכש את חיבתו והגנתו של המלך התלמי. בשובו ארצה, נלחם הורקנוס באחיו שניסו להורגו, הרג שניים מהם, וספג בוז מצד אביו בגלל התנהלותו הכלכלית. הוא ברח לארץ שמעבר לנהר הירדן, בנה אחוזה וגבה מיסים מתושבי המקום. לאחר עליית אנטיוכוס אפיפאנס לשלטון בשנת 175 לפנה"ס, שׂם הורקנוס קץ לחייו.
סיפורם של יוסף והורקנוס ממשפחת בית טוביה מתואר באריכות בספר "קדמוניות היהודים" שכתב יוסף בן מתתיהו. אף שהסיפור מאופיין בקווים אגדתיים שמעלים ספק לגבי אמינותו ההיסטורית, הוא מהווה מקור שאפשר ללמוד ממנו על מצבם החברתי והתרבותי של היהודים בארץ ישראל בתקופה שלפני פרוץ מרד החשמונאים. הורקנוס ומשפחתו היו בני המעמד הגבוה בארץ ישראל וקיימו קשר קרוב עם השלטונות התלמיים. קשר זה השפיע על אורח חייהם: הם אימצו מאפיינים הלניסטיים שבמקרים רבים עמדו בסתירה למצוות היהדות. כיום, חוקרים רבים סבורים שבני טוביה היו מראשוני המתייוונים וסיפורם מתאר את ראשית תופעת ההתייוונות בקרב היהודים, בעיקר מהמעמד הגבוה, בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
תיארוך תקופתו של הורקנוס שנוי במחלוקת בין החוקרים. זהותו של המלך תלמי המוזכר בסיפור אינה ידועה, והזיהוי נע בין תלמי השלישי (246–222 לפנה"ס), תלמי הרביעי (222–204 לפנה"ס) או תלמי החמישי (204–181 לפנה"ס).
בנוסף נזכר שמו של הורקנוס בספר מכבים ב' כאשר חוניו השלישי טען שהוא שומר חלק מאוצרו בבית המקדש.
רקע היסטורי
היהודים שחיו באזור חילת-סוריה באותה תקופה, הושפעו מהתרבות ההלניסטית וממאבקי הכוח על האזור. על רקע המתיחות התמידית בין מצרים התלמיית לממלכה הסלאוקית, צמחו כוחות ששאפו לחזק את הצדדים השונים במערכה. המאורעות בסיפור התקיימו לכאורה לאחר ניצחונה של הממלכה הסלאוקית במלחמה הסורית החמישית ועל רקע עלייתה והתחזקותה של הרפובליקה הרומית ממערב.
סיפורו של הורקנוס
באותה תקופה סירב הכהן הגדול חוניו בן שמעון לשלם מיסים לממלכה התלמיית. הסירוב עורר את כעסו של המלך תלמי, שבתגובה שלח לירושלים שליח שאיים על חוניו. יוסף בן טוביה, בן אחותו של חוניו, נמצא באותה עת בירושלים והחליט להתערב בנעשה. יוסף ניסה לשכנע את חוניו לשלם את המס על מנת שלא להכעיס את המלך המצרי, אך חוניו סירב ויוסף הציע שהוא בעצמו ילך למצרים על מנת לשכך את זעמו של המלך. יוסף כינס אספה בירושלים וזכה לתמיכה מהעם ולאחר מכן אירח את השליח המצרי בביתו וזכה לתמיכתו ולהילולו בפני המלך. יוסף לווה כסף ממספר שומרונים על מנת לממן את מסעו והגיע לאלכסנדריה. הוא הרשים את המלך בחוכמתו ובשנינותו והתחבב עליו. יוסף שכנע את המלך למנות אותו לגובה המיסים הראשי של אזור חילת-סוריה, פיניקיה ויהודה (שירושלים נכללה בתוכו). המלך הסכים למנות אותו לתפקיד והוא החזיק בו במשך 22 שנה.
הורקנוס היה בנו השמיני של יוסף מאשתו השנייה. על פי המסופר בקדמוניות היהודים, באחת מנסיעותיו של יוסף בן טוביה ואחיו סולימיוס (בתרגום שליט: שלום) לאלכסנדריה, הוא התאהב ברקדנית נוכריה שהשתתפה באחד המשתאות. יוסף התוודה בפני אחיו על התשוקה האסורה לאותה רקדנית. אחיו של יוסף הבטיח לעזור לו, אך במקום להביא לו את הרקדנית, קישט את בתו והביא אותה אל יוסף בלילות. יוסף השתוי לא זיהה את אחייניתו ושכב עמה. לאחר כמה לילות סיפר יוסף לאחיו על אהבתו לרקדנית והתייעץ איתו איך לפעול. בתגובה, גילה לו אחיו ששלח אליו את בתו, שכן העדיף להמיט קלון על בתו מאשר לראות את יוסף ממיט קלון על עצמו, ולכן הוא יכול לקחת אותה לאישה. יוסף לקח את בת אחיו לאישה והיא ילדה לו את הורקנוס.
הורקנוס מתואר כחכם מבין אחיו והאהוב ביותר על אביו. יוסף העמיד את הורקנוס במבחן ושלח אותו לזרוע באדמתו עם 300 צמדי בקר, ללא מושכות עול. הורקנוס העדיף שלא לבזבז זמן ולחכות לשליחים שיביאו את מושכות העול מאביו (כפי שיעצו לו נהגי השוורים) ובחר לשחוט חלק מהשוורים ולהכין מעורם מושכות עול חדשות. יוסף העריך את בחירתו של בנו וביטא אליו חיבה גדולה, דבר שעורר את קנאת אחיו של הורקנוס. כאשר נולד לתלמי בן, שאל יוסף הזקן את בניו מי רוצה ללכת לברכו במקומו. כולם סירבו מלבד הורקנוס שהתנדב לצאת. הורקנוס הבטיח לאביו שיחיה חיים צנועים ועל כן הוא איננו צריך סכום גבוה של כסף, והציע לאביו לבקש מאָרִיוֹן, סוכן ביתו של יוסף באלכסנדריה, להיות אחראי למתנה. יוסף הסכים ושיבח את בנו על צניעותו וחסכנותו. לאחר צאתו של הורקנוס כתבו אחיו לרעי המלך וביקשו להורגו.
הורקנוס הוזמן לסעודה של כל ראשי הארץ, ומפאת גילו הצעיר נחשב נמוך בכבודו, ועל כן נקבע מקומו בקצה השולחן, לשם הגיעו שאריות האוכל בלבד. טריפון, ליצן החצר, הסב את תשומת לבו של המלך לערמת העצמות בצלחתו של הורקנוס, ושׂם אותו לצחוק בפני המסובים. המלך שאל את הורקנוס לגבי הנעשה והורקנוס הצביע על צלחותיהם הריקות של שאר בני-החבורה, וענה:. תשובה זו הרשימה את המלך והוא שיבח את הורקנוס על שנינותו.
הורקנוס קנה מאה נערים ומאה בתולות במחיר של כיכר לאדם. לאחר מכן שוחח עם עבדי האדונים שהתכוונו להביא למלך מתנה לכבוד הולדת בנו, ובירר איתם את ערכן של המתנות. הם סיפרו לו שערך המתנות של אדוניהם קשור לשווי נכסיהם, ועמד על סכום יחסי של עשר כיכרות. הורקנוס העמיד פנים שאין ביכולתו להביא מתנה בערך כה גבוה ושברשותו מתנה בערך חמש כיכרות. העבדים סיפרו זאת לאדוניהם שהחליטו להביא מתנות בעלות ערך נמוך יותר, כשהמתנות היקרות ביותר היו בעלות ערך של עשרים כיכרות. ביום הענקת המתנות בלטה מתנתו של הורקנוס - אשר העניק את מאת הנערים למלך ואת מאת הבתולות למלכה ובידי כל אחד מהם כיכר. הורקנוס העניק מתנות יקרות גם לרעי המלך על מנת שלא יהרגו אותו, כפי שביקשו מהם אחיו. תלמי, שהתרשם מאוד מנדיבותו של הורקנוס שאל אותו מה הוא רוצה בתמורה, והורקנוס ביקש מתלמי לכתוב עליו לאביו ולאחיו.
כששמעו אחיו של הורקנוס על הכבוד שקיבל במצרים, יצאו לקראתו על מנת להורגו. יוסף, ששמע על מעללי בנו ועל הכסף הרב שהוציא במסעו, כעס עליו מאוד ולא דאג לשלומו. הורקנוס נלחם באחיו, הרג שניים מהם והבריח את האחרים לירושלים. כשהגיע הורקנוס לירושלים הוא ראה שאנשי העיר לא רוחשים לו כבוד. הוא בחר לברוח לעבר הירדן, לשבת שם ולגבות מיסים מתושבי המקום. לאחר מות יוסף, יצאו בניו למלחמה נגד הורקנוס, כאשר רוב העם (לרבות שמעון הכהן הגדול) הצטרף לצד האחים. הורקנוס בחר שלא לחזור לירושלים וחזר לעבר הירדן, שם בנה אחוזה גדולה ומבוצרת בשם "טירוס" על מנת להתגונן מאחיו, ולחם נגד שכניו הערבים. הוא שלט באזור זה במשך שבע שנים. לאחר עלייתו של אנטיוכוס הרביעי לשלטון, נתקף הורקנוס פחד ויאוש וחשש שזה יענישו על מלחמותיו נגד שכניו הערבים ובחר להתאבד. הרכוש הרב שצבר עבר לידי אנטיוכוס הרביעי.
שמו של הורקנוס נזכר גם בספר מכבים ב'. כאשר הסתכסכו חוניו השלישי ואיש בשם שמעון משבט בנימין על הנהגת שוק העיר, הלך שמעון אל אפולוניוס התרסי וסיפר לו שבבית המקדש ישנו אוצר רב שאיננו קשור להעלאת הקורבנות ולכן אפשר לגבות אותו. אפולוניוס שלח את שליחו, הליודורוס, לברר את המצב. כאשר התעמת הליודורוס עם חוניו לגבי כספי המקדש, ענה לו חוניו כי הכסף שייך ברובו לאלמנות וליתומים ורק מקצתו ל, ולא כפי שהעליל שמעון "הרשע".
מקורות הסיפור
חוקרים רבים ניסו להתחקות על מקורות הסיפור עליו הסתמך יוסף בן מתתיהו, מחבר "קדמוניות היהודים". חלק מהחוקרים טוענים שיוסף בן מתתיהו השתמש בשני מקורות היסטוריים שונים. טענה זו נובעת מהשינוי באופי הסיפור: בחלקו הראשון הוא אגדתי, מפאר ומצדיק את התנהגותם של בני טוביה, לעומת חלקו השני שהוא קצר ואינפורמטיבי. לעומתם יש חוקרים הטוענים שיוסף בן מתתיהו השתמש במקור אחד בלבד.
תיארוך הסיפור ואמינותו
הדעה הרווחת במחקר מצביעה על טעות כרונולוגית בסיפור יוסף בן טוביה. על פי המסופר ב"קדמוניות היהודים", מתרחש הסיפור לאחר סיום המלחמה הסורית החמישית ב-200 לפנה"ס. יוסף בן מתתיהו אף מתאר את הסכם השלום בין אנטיוכוס השלישי (הגדול) ותלמי החמישי, אשר לפיו זכות גביית המיסים באזור חילת-סוריה מוענקת כנדוניה לתלמי. אך הסיפור מתאר מצב שבו השלטון התלמיי לא רק גבה מיסים אלא גם איים על תושבי האזור שינשל אותם מאדמתם. בנוסף, אין התייחסות לשלטון השושלת הסלאוקית דה פקטו עד עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס, בסוף ימיו של הורקנוס. פרטים נוספים בסיפור אינם תואמים את המידע ההיסטורי על התקופה: על פי הסיפור, תקופת כהונתו של יוסף בן טוביה הייתה 22 שנה ותקופת כהונתו של הורקנוס בן טוביה הייתה 7 שנים, אך פרק הזמן שבין סיום המלחמה הסורית החמישית (200 לפנה"ס) לבין עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי הוא 25 שנה. על פי הסיפור, התנהגותו של חוניו הכעיסה את תלמי הרביעי אאורגטס, אף על פי שבאותה תקופה מלך תלמי החמישי, אפיפנס.
הדעה הרווחת היום במחקר היא שיוסף בן מתתיהו טעה כאשר קבע את זמנו של הסיפור לאחר המלחמה הסורית החמישית, כשלמעשה המאורעות התרחשו כמה עשרות שנים קודם לכן, בחלק השני של המאה השלישית לפנה"ס. מציאת הפפירוסים של זנון בשנת 1915 חיזקה טענה זו. הפפירוסים, שנכתבו בין השנים 258-259 לפנה"ס, מכילים מידע על אדם עשיר בשם טוביה שחי בעבר הירדן והיה בעל קשרים כלכליים עם השלטונות התלמיים. התומכים בתאוריה הזאת טוענים שאדם זה היה אביו של יוסף בן טוביה, דבר המחזק את מיקומו מחדש של הסיפור באמצע המאה השלישית לפנה"ס. על כן המלך התלמי המתואר ב"קדמוניות היהודים" איננו תלמי החמישי, אלא מלך קדום יותר: יש הטוענים שמדובר בתלמי השלישי (שמלך בין השנים 246–222 לפנה"ס) ויש הטוענים שמדובר בתלמי הרביעי (שמלך בין השנים 222–204 לפנה"ס).
חוקרים המתנגדים לתאוריה זו, טוענים שיוסף בן טוביה אכן פעל במאה השנייה לפנה"ס. חוקרים אלו מאמינים שבאותה תקופה פעל שלטון כפול של הממלכה הסלאוקית והממלכה התלמיית ומייחסים זאת למצב הייחודי שבו נמצאו שתי הממלכות. לפי תאוריה זו, פרטים מסוימים בסיפור נוספו על ידי יוסף בן מתתיהו על מנת לחזק את הפן הריאליסטי בסיפור. מחקר נומיסמטי שפורסם ב-1988, מחזק תאוריה זו: הוא מראה שלאחר שהאזור נכבש על ידי הסלאוקים, המשיכו המקומיים להשתמש במטבעות תלמיים וסלאוקים בו זמנית במקום להחליף את המטבע כמקובל באותה תקופה.
יסודות אגדתיים בסיפור
מוטיב אגדתי נוסף הקיים בסיפור הוא של דמות צעירה התופסת את מקומה של דמות בוגרת. המוטיב מתאר מצב שבו דמות בעלת סטטוס חברתי גבוה נתקלת בבעיה, ודמות צעירה יותר מציעה את עזרתה. על מנת לפתור את הבעיה, יוצאת הדמות הצעירה למסע, שבו היא זוכה לשלל רב ואף מוצאת פתרון לבעיה. הדמות חוזרת, פותרת את הבעיה ותופסת את מקומה של הדמות הבוגרת. מוטיב זה מופיע גם בתיאור הקריירה של יוסף בן טוביה (שיוצא נגד החלטותיו של חוניו הכהן) וגם בסיפורו של הורקנוס, המנסה לתפוס את מקומו של אביו.
ישנם קווי דמיון רבים בין סיפורם של משפחת בני טוביה לבין הסיפור המקראי של יוסף בן יעקב. עלייתו של יוסף בן טוביה לגדולה במצרים מזכירה את סיפור עלייתו של יוסף: איש צעיר וחכם שמגיע מארץ יהודה וצובר הון פוליטי באמצעות חוכמתו. יוסף המקראי מרשים את שר המשקים באמצעות חוכמתו ויוסף בן טוביה מרשים את אַתֶנָיוֹן, שליח המלך, באמצעות התנהגותו, ושניהם מדברים טובות עליהם לפני המלך. יוסף המקראי מרשים את המלך באמצעות יכולתו לפתור חלומות, ויוסף בן טוביה מרשים את המלך באמצעות שנינותו ויכולותיו הכלכליות. בתמורה המלך המצרי מתייחס אליהם בכבוד, ומעניק להם תפקיד פוליטי חשוב: יוסף המקראי ממונה למשנה למלך בעוד שיוסף בן טוביה ממונה לגובה המיסים הראשי באזור סוריה-פיניקיה. ניתן למצוא הקבלה לסיפור המקראי גם בסיפורו של הורקנוס לבית טוביה: הורקנוס הוא צעיר האחים אך עולה עליהם בחוכמתו ובחריצותו, מה שגורם לאביו לאהוב אותו יותר מאשר את אחיו הגדולים. אחיו למחצה של הורקנוס מקנאים בו ואף מתכננים להרוג אותו, כמו אחיו למחצה של יוסף המקראי. הדמיון מצביע על כך שכותב הסיפור הכיר את סיפורי המקרא והשתמש בסיפור של יוסף להעצים את דמותם של הורקנוס ושל יוסף לבית טוביה.
מעמדם המדיני של בני טוביה
יש יסוד סביר להניח כי בני טוביה היו שייכים לשכבת האליטה של התושבים היהודים של יהודה. טוביה, אביו של יוסף, התחתן עם בתו של הכהן הגדול שמעון. בנו יוסף היה איש מוכר בירושלים שיכול היה לבקר את התנהגותו של הכהן הגדול ואף לארגן אסיפות בבית המקדש. כתוצאה ממינויו כגובה המיסים של אזור סוריה ופיניקיה, הפך יוסף לאדם עשיר ורם מעלה הנמצא בקשר עם השלטונות התלמיים ואף מוזמן לאירועים שלהם. כשהורקנוס הגיע למצרים הוא פגש את אריון, והמלך, שהכיר את יוסף אביו, תמה איך הוא לא פגש אותו קודם, מה שמעיד על מעמדה הגבוה של המשפחה.
הסיפור המסופר ב"קדמוניות היהודים" כתוב בצורה מגמתית, המאדירה את התנהגותם של יוסף והורקנוס ומציגה את התנהגות אויביהם באופן שלילי. הדעה הרווחת במחקר היא שכותב הסיפור תמך ככל הנראה בשלטונות התלמיים ולכן בחר להציג את הדמויות הפרו-תלמיות בצורה חיובית. לפי השערה זו, התנהגותו של חוניו לא נבעה מרדיפת בצע ורשעות כפי שנכתב אלא מתמיכתו בשלטונות הסלאוקים. בהמשך הסיפור מתואר המתח שבין הורקנוס לבין אחיו שהוביל בהמשך גם למלחמה שפילגה את העם. על פי התאוריה הזאת, המתח אינו נובע מהקנאה בין האחים אלא ממתח פוליטי: אחיו של הורקנוס תמכו בשלטונות הסלאוקים, בעוד הורקנוס שמר אמונים לשלטונות התלמיים.
אזכורו של הורקנוס בספר מכבים ב' מראה כי מעמדו המדיני הגבוה נשמר. גם לאחר שהפסיד במלחמה עם אחיו, הוא המשיך לשמור את כספו בבית המקדש, דבר המראה על קשריו הטובים עם הכהן הגדול.
אופיו ויהדותו של הורקנוס
הורקנוס, בדומה לאביו, לא הקפיד על קיום המצוות: הוא אכל בשולחן המלך, ובנה מצודה וקישט אותה בחיות ענק, בניגוד למסורת היהודית. אביו חשק באישה, שעל סמך ידיעותיו הייתה נוכרייה, ובחר לשכב איתה, מבלי שידע שמדובר בבת אחיו. הורקנוס ואביו מייצגים את דמותו של היהודי המתייוון, שנמצא במגע עם השלטונות ההלניסטיים ומושפע מאורח חייהם. יהודי שבוחר לשים את האינטרס הפרטי שלו מעל האינטרסים של העם שלו: יוסף לווה כספים משומרונים בתקופה שבה הם היו מסוכסכים עם היהודים, ואילו הורקנוס בחר לבזבז את כספו של אביו על מנת לזכות בחיבת המלך וככל הנראה להבטיח את מקומו בתור יורש תפקידו של אביו.
יש הטוענים שאימו של הורקנוס הייתה נוכריה ושהסיפור המתואר בפסקה הנ"ל הוא ניסיון של כותב המקור להתמודד עם השמועה על מעשה יוסף בן טוביה. טענה זו מחוזקת על ידי בחירתו של שמעון הכהן להצטרף לצידם של אחיו של הורקנוס בגלל הקרבה המשפחתית, ולא להורקנוס, שעל פניו שייך לאותה משפחה.
עיראק אל-אמיר
המבנה מושפע מהאדריכלות ההלניסטית ומעוטר בפסלי אריות, נשרים ופנתרים. בנוסף, הכתובת 'טוביה' מופיעה בו פעמיים. במצוק הסמוך למבנה, חצובות 14 מערות שהוכשרו למגורים, שגם הן נזכרות ב"קדמוניות". שם הטירה, tyros, השתמר בשם הואדי הסמוך, ואדי א-ציר.
בפפירוסים של זנון מתואר הקשר הכלכלי שהיה בין השלטונות התלמיים לבין איש בשם טוביה אשר חי בעבר הירדן במושבה צבאית שנקראה 'בירתא של עמון'. יש הטוענים שטוביה זה הוא אביו של יוסף בן טוביה וסבו של הורקנוס, ושהנחלה אשר מעבר לירדן הייתה בבעלות המשפחה דורות רבים.
המבנה נפגע קשות ברעידת האדמה שהתרחשה ב-365 לספירה.
קרל כריסטוף טראוגוט טאוכניץ
קרל כריסטוף טראוגוט טאוכניץ (בגרמנית: Karl Christoph Traugott Tauchnitz; 29 באוקטובר 1761 – 14 בינואר 1836) היה מדפיס ומו"ל גרמני. אבי משפחת המו"לים והמדפיסים טאוכניץ.
ביוגרפיה
נולד בגרוסברדאו, מאז ינואר 2006 חלק מגרימה ליד לייפציג שבגרמניה. למד את מלאכת הדפוס בלייפציג ועבד בבית דפוס בברלין.
ב-1796 הקים טאוכניץ בית דפוס קטן משלו בלייפציג, ובשנת 1798 פתח חנות ספרים להפצת ספרי הדפוס שלו.
ב-1809 החל להדפיס מהדורות של קלאסיקות יווניות ולטיניות במהדורות מדויקות וזולות, שנפוצו בכל אירופה. הוא התפרסם כמי שהנהיג פרס של דוקאט בתמורה לכל תיקון-טעות שנשלח אליו.
ב-1816 הציג לראשונה טכניקת הדפסה בסטריאוטיפ שאיפשרה לו להדפיס מהדורות של קלאסיקות מוזיקליות, כן נודעו מהדורות סטריאוטיפיות שלו של התנ"ך.
טאוכניץ ציווה בצוואתו 4.5 מיליון מארק לעיר לייפציג למטרות צדקה.
הפירמה שלו "קרל טאוכניץ" הייתה לאחד מעסקי המו"לות הגדולים מסוגם בגרמניה. בנו ואחיינו הרחיבו לאורך כל המאה ה-19 את הפעילות לכל רחבי אירופה. והתפרסמה בעיקר עם הדפסתה של "מהדורת טאוכניץ" בת למעלה מ-3,700 כרכים של יצירות אנגליות בשפת המקור, שהחלה לראות אור בשנת 1842 ביוזמת אחיינו כריסטיאן ברנהרד טאוכניץ.
עונת 1947/1948 בסרייה א'
עונת 1947/1948 בסרייה א' הייתה העונה ה-46 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-14 בספטמבר 1947 והסתיימו ב-4 ביולי 1948.
בליגה השתתפו 21 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
פרו פטריה, סלרניטנה ולוקזה עלו המהליגה השנייה.
טורינו זכתה באליפות בפעם החמישית בתולדות המועדון ובפעם הרביעית ברציפות. בסיום העונה לליגת משנה ירדו סלרניטנה, אלסנדריה, ויצ'נצה ונאפולי. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו נובארה, פדובה ופלרמו.
כדורגלנים מצטיינים
ג'מפיירו בוניפרטי מיובנטוס כבש 27 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
הפרלמנט של נאורו
הפרלמנט בנאורו הוא פרלמנט מסוג בית מחוקקים חד-ביתי האחראי על הניהול השוטף הפוליטיקה בנאורו. משכן הפרלמנט שוכן ביארן, העיר המרכזית בנאורו.
חברי הפרלמנט נבחרים לפי מחוז בחירה, בין שניים לשלושה חברים מכל אחד ממחוזות נאורו. לאחר הבחירות לנשיאות נאורו בשנת 2013, מספר החברים בפרלמנט הוגדל ל-19. בנאורו נערכות בחירות לפרלמנט ולנשיאות נאורו פעם בשלוש שנים.
יושב ראש הפרלמנט
יושב ראש הפרלמנט הוא חבר בפרלמנט שנבחר לתפקיד זה בבחירות חשאיות שבהן מצביעים חברי הפרלמנט.
ליושב הראש אין זכות הצבעה בהצבעת אי-אמון. החל מאוגוסט 2019 יושב ראש הפרלמנט הוא נשיא נאורו לשעבר, מרקוס סטיבן.
דוד הרדן
דוד הרדן (הלפרין) (1926 – 9 במרץ 2014) היה מורה, פעיל תרבות, סופר, מתרגם וצייר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם דוד הלפרין בגליציה שבפולין, ובגיל ארבע היגר עם הוריו לאורוגוואי. בשנת 1948 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ מפלסים. בשנת 1951 עלו גם הוריו ואחיו והצטרפו לקיבוץ. הרדן נשלח ללמד עברית בטנג'יר שבמרוקו, ולהדריך מדריכי-נוער יהודים בצרפת. למד הוראה במדרשה לחינוך בבית ברל. בשנת 1962 עזב עם משפחתו את הקיבוץ ועבר ללמד בכפר הנוער בן שמן.
הרדן לחם במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים. בעקבות מעשי התעללות וביזה שהיה עד להם במלחמת סיני, פרסם ברבעון קשת מסה ביקורתית בשם "כובשי כנען בסופה", שזכתה לשבחיו של נתן אלתרמן, אך נדחתה על ידי העיתונים היומיים בנימוק שהתיאורים בה מוגזמים.
לימד עברית באולפן לאקדמאים בקיבוצו, והשתמש לשם כך בשיטתו של עוזי אורנן. עבד כמורה בבית ספר יסודי בבאר שבע, שם ניסה לקדם את דרכו הפדגוגית, שהדגישה חשיבה עצמאית ומופשטת, על חשבון משמעת נוקשה, ונאלץ להתמודד עם ביקורת קשה ופיקוח הדוק מצד מנהל בית הספר. שימש מדריך לעולים מבוגרים בעיירה שדרות הסמוכה לקיבוצו. עבד בבית הספר התיכון האזורי שער הנגב, שם לימד כיתות נפרדות של ילדי הקיבוצים ושל ילדי שדרות, וארגן מפגשי אירוח ראשונים בין שתי הקבוצות.
הרדן התגורר בירושלים משנת 1966 ועד מותו ב-9 במרץ 2014.
פרס לורנס אוליבייה לשחקן משנה של השנה
פרס לורנס אוליבייה לשחקן משנה של השנה היה פרס שהוענק פעם אחת על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטרון הבריטי המסחרי. הפרס נוסד בשנת 1976 בשם פרסי איגוד תיאטרון הווסט אנד ושמו הוחלף ב-1984 לכבודו של השחקן האנגלי לורד אוליבייה.
דוד הרדן
קריירה ספרותית
על פי בקשתו של אהרן אמיר, עורך הרבעון "קשת" והוצאת "עם הספר", הרדן ערך ותרגם לעברית אנתולוגיה בשם "סיפורים לאטינו אמריקאים בני זמננו", שיצאה ב-1964. עיבד חלק מהיצירות לשידור בתחנת קול ישראל.
בשנת 1974 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון, "משיחים במונטבידאו", שזכה לשבחי הביקורת, בין היתר מהסופרים אהרן אפלפלד ודוד שחר. בעקבות ההתעוררות של המחאה המזרחית, כתב את ספרו "אשכנזי בעולמה של ספרד", המתאר את ניסיונו כשליח במרוקו וכמורה לילדי עדות צפון-אפריקה בבאר שבע, ואת דעותיו על הבדלי התרבויות בין מזרח ומערב, ועל הניכור בין התרבויות. הספר כולל ביקורת אוהדת ויחד עם זה נוקבת על האחריות של בני עדות המזרח עצמם לאפלייתם. למרות הביקורת, הספר זכה לשבחים מפי סופרים בני עדות המזרח, דוגמת סמי מיכאל וארז ביטון.
הציג מבחר מציוריו בגלריה "אלון" בירושלים ובמוזיאון ישראל, וזכה לשבחים מפי מבקר האמנות יונה פישר.
ניהול תוכניות תרבות
הרדן פרש מניהול המחלקה בעקבות חילופי השלטון ב-1977, ומינויו של נציג הליכוד למנהל המחלקה לחינוך של ההסתדרות הציונית.
חוסיין אל-חוסייני
חוסיין סלים אל-חוסייני (בערבית: حسين سليم الحسيني, תעתיק: חסין סלים אלחסיני; ? – 1918) היה ראש עיריית ירושלים מטעם השלטון העות'מאני החל משנת 1909 עד לכיבוש העיר בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה ב-1917. נודע בכינויו חוסיין ביי.
אל-חוסייני, בן למשפחת חוסייני, נולד בירושלים בסביבות אמצע המאה ה-19. אביו, סלים אל-חוסייני, היה איש ציבור נכבד בשלטון המקומי וכיהן אף הוא בתפקיד ראש עיריית ירושלים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. חוסיין אל-חוסייני קיבל את תפקיד ראש העיר בשנת 1909, ובמהלך כהונתו עסק נמרצות בפיתוח התשתיות בעיר. תחת הנהגתו רוצפו רחובות העיר העתיקה, שופרו שירותי הניקיון והתברואה, והחל ביצועו של פרויקט ביוב שמומן בחלקו בידי יהדות התפוצות. מאמצי הפיתוח שלו זכו להערכת תושבי העיר המוסלמים, הנוצרים והיהודים. בריאיון לעיתון המצרי "אל-אקדאם" במרץ 1914 עמד על ההבחנה שבין הציונות, שאינה מאיימת על פלסטין, לבין ההתיישבות היהודית בפועל בה המהווה סכנה אמיתית, ומחייבת הטלת מגבלות מסוימות על מכירת קרקעות ליהודים. החל מ-1915 עמד חוסיין אל-חוסייני גם בראש ארגון הסהר האדום, שבצד התפקיד הרפואי שמילא בשנות מלחמת העולם הראשונה קידם הבנה בין ערבים ויהודים בעיר.
עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים בדצמבר 1917, היה חוסיין אל-חוסייני זה שמסר רשמית את כניעת העיר לכוחות הבריטים, בשורת טקסי כניעה שנערכו במקום הידוע כיום ככיכר אלנבי (בשכונת רוממה). הוא לקה בדלקת ריאות בעקבות העמידה הממושכת בקור וברוח, ואושפז בבית החולים שערי צדק, שם זכה לביקורו של הגנרל אדמונד אלנבי שהגיע לקבל ממנו את הכניעה הרשמית. הוא נפטר שבועות אחדים לאחר מכן, בינואר 1918. אחיו, מוסא כאזם אל-חוסייני, מונה למחליפו בראשות העיר.
רצ'ט
מחגר או רצ'ט (נכתב גם: ראצ'ט, לפעמים נכתב באופן שגוי: ראצ'ר) הוא מכשיר מכני המאפשר תנועה רציפה ליניארית או סיבובית בכיוון אחד בלבד, תוך מניעת תנועה בכיוון ההפוך. רצ'טים נמצאים בשימוש בכלים שונים.
שיטת הפעולה
הרצ'ט כוללת גלגל שיניים עגול או רצועה משוננת, וציפורן חוגרת. גלגל השיניים בנוי באופן כזו שלכל שן יש שיפוע תלול בצד אחד ושיפוע מתון מן הצד השני. כיוון השיפועים אחיד לאורך כל הגלגל.
כאשר השיניים נעות בכיוון האפשרי (כלומר, קדימה), הציפורן החוגרת מחליקה בקלות מעל הקצוות המשופעים במתינות (לעיתים קרובות יישמע 'קליק'). כאשר השיניים נעות בכיוון ההפוך, הציפורן החוגרת תיתפס בקצה החד והתלול של השן הראשונה שהיא פוגשת, ובכך נועלת את גלגל השיניים ביחס לתנועת השיניים ומונעת כל תנועה נוספת בכיוון זה.
מהלך סרק (Backlash)
כיוון שהרצ'ט יכול רק לעצור תנועה לאחור לרק עם ההגעה לשן הראשונה, הוא למעשה מאפשר תנועה אחורה עד להגעה לשן. תנועה זו לאחור - המוגבלת למרחק מרבי השווה לריווח בין השיניים - נקראת מהלך סרק. במקרים שבהם יש למזער מהלכי סרק נעשה שימוש ברצ'ט חסר שיניים עם משטח בעל חיכוך גבוה כמו גומי. במצב כזה, שימוש בציפורן חוגרת בזווית מסוימת מעל פני השטח תביא לכך שכל תנועה לאחור על המשטח תוביל לעצירה. במקרה כזה, מרחק התנועה לאחור הוא בעיקר פונקציה של דחיסות המשטח, מנגנון זה יכול לגרום לירידה משמעותית במהלך סרק.
שימושים
מנגנוני רצ'ט משמשים במגוון רחב של יישומים, בהם:
ליבי לי
ליבי לי (באנגלית: Luo Bao Bei) היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית-סינית לילדים, שהופקה על ידי החברות Magic Mall Entertainment בבייג'ינג ו-Cloth Cat Animation.
תקציר העלילה
ליבי לי היא ילדה בת שבע בעלת דמיון מפותח, התלהבות וסקרנות היוצאת למסע כדי להבין את העולם סביבה. חבריה של ליבי לי עוזרים לה להתמודד עם בעיות בהן היא נתקלת במהלך הרפתקאותיה.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אורנה כץ, והופק על ידי מיה שחר ויעל אללוף באולפני וידאופילם אינטרנשיונל בשיתוף פעולה עם Iyuno Media Group. בנוסף השתתפו בדיבוב העברי דדי זהר, דניאל מגון ונועה קשפיצקי.
פאקל נובי אורנגוי
פאקל נובי אורנגוי (ברוסית: Факел Новый Уренгой) הוא שמה של קבוצת כדורעף גברים רוסית, מהעיר נובי אורנגוי מהמחוז האוטונומי ימלו-ננץ ומשחקת בליגת העל מאז 2004. המועדון הגיע פעמיים למקום השלישי באליפות רוסיה והוא זכה בגביע הקונפדרציה האירופית לעונת 2006/2007 וגביע האתגר האירופי לעונת 2016/2017.
קרקש
קַרְקָשׁ (שם מדעי: Colutea) הוא סוג של צמחים מתת-משפחת הפרפרניים שבמשפחת הקטניות. מיני הקרקש הם שיחים בעלי פרחים, בגובה של 2–5 מטרים, שתפוצתם הטבעית בדרום-אירופה, צפון-אפריקה ודרום-מערב אסיה. לקרקש עלים מנוצים בצבע ירוק בהיר עד ירוק-אפור. הקרקש פורח בקיץ. הפרחים צהובים או כתומים, דמויי-אפונה ומסודרים בתפרחת אשכול. לקרקש תרמילי זרעים, בצבעי ירוק-בהיר, אדום או נחושת.
מינים
מתועדים 25 מינים של קרקש. וביניהם:
טבע של חתול
טבע של חתול (באנגלית: Nature Cat) היא סדרת אנימציה אמריקאית-קנדית שעלתה לשידור בנובמבר 2015 ומשודרת בישראל בערוץ הופ! החל משנת 2016.
עלילת הסדרה
הסדרה עוקבת אחר חתול הבית פרד, שברגע שבעליו יוצאים מהבית הוא הופך לחתול טבע שיוצא להרפתקאות בחצר האחורית של ביתו. לפרד אין את האינסטינקטים לטבע שיש לחתולים והוא נעזר בחבריו, דייזי, סקוויק והאל, על-מנת ללמוד אותם ולדעת איך להתמודד עם סיטואציות שונות מחוץ לבית.
מרדכי קרשנר
מרדכי (מורדי) קרשנר (נולד ב-1966) הוא יוצר ומפיק סרטים תיעודיים ישראלי.
ביוגרפיה
מורדי קרשנר נולד וגדל בירושלים. הוא בוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים. בוגר ישיבת ההסדר מעלה אדומים ובצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון.
קרשנר הוא בוגר המחזור הראשון של "מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות" (1993) במגמת בימוי והפקה, בעל תעודת הוראה בתקשורת מכללת ליפשיץ (1993) ובוגר החוג לתקשורת של המכללה האקדמית ספיר (2001).
מורדי קרשנר נשוי למירב, אב לחמישה ילדים, מהם שני ילדים במסגרת משפחת אומנה תושב מצפה נטופה.
ניסיון מקצועי
בשנים 1994–1999 שימש כבמאי ומפיק ראשי בחברת קונקורד תקשורת בינ"ל. במסגרת זו יצר כבמאי וכמפיק סרטי התעודה לסדרות "מקום קטן" ו "תיבת תעודה" ששודרו בערוץ 2 (17 סרטים). יצר כמפיק ובמאי 60 פרקים בסדרה "פינות רחוב" ששודרה בערוץ 2. הפיק בפועל את תוכנית התחקירים "הערב החמישי" עם חיים יבין ששודרה בשידורי קשת, ערוץ 2, את הסדרה "אברמוביץ ואורן" בהשתתפות העיתונאים אמנון אברמוביץ' ואמיר אורן, שעסקה בתחומי הביטחון החברה, והמשפט עבור ערוץ 8, ועוד סרטים ופרויקטים כדוגמת מיצג הווידאו להביאנלה של ונציה (1996).
פרויקט חשוב ומרכזי בו עסק קרשנר הוא פרויקט תיעוד ניצולי השואה של סטיבן ספילברג עבור ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג. על פרויקט תיעוד השואה יצר כבמאי את הסרט התיעודי "עדות חיה" שצולם בארץ ובהוליווד בהשתתפות סטיבן ספילברג, וששודר בערוץ 8.
בשנים 2001–2004 היה ממקימי "ערוץ התכלת" ששודר בכבלים ובלוויין. הוא שימש כמפיק ראשי לצידו של אורי אורבך שהיה עורך ראשי ומנהל תוכניות.
בשנת 2005 חזר ליצור באופן עצמאי. במסגרת זו הפיק וביים את הסרט התיעודי "האוסף של ידידיה" (עם נועם דמסקי) שיתוף פעולה של הרשות השנייה, שידורי קשת והקרן החדשה לטלוויזיה וקולנוע. הסרט ששודר בערוץ 2 הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם וזכה בפרסים. בנוסף יצר את הסרטים התיעודיים "האחיות ולדרמה" ו"ארבעה בנים" ששודרו בערוץ 2, והפיק את הסרט "חיים עם המוות" עבור לשכת הפרסום הממשלתית לשידור בערוץ 10.
הפיק עבור זכיינית רשת, ערוץ 2 את סדרת התוכניות (50 פרקים) "פרשת דרכים" שעסקה בנושאי חברה, תרבות ואומנות והחיבור שלהן לפרשיות השבוע. כמו כן, את פרויקט "גשר לרשת" ביחד עם אורי אורבך ובשיתוף עמותת גשר שכלל תוכניות ערכיות חוץ-מסכיות לבתי ספר תיכוניים ברחבי הארץ.
בנוסף, ביים קרשנר את פרויקט התיעוד "לספר את היום" עבור עמותת "להמשיך לחיות ביחד" שכלל עשרות מרואיינים שחוו טראומה שכול או אובדן במשפחה. שימש כמפיק בפועל עבור סרטי תעודה של ה-BBC על צה"ל בתקופת העימות בשנת 2001, THE UGLY WAR ו"המצור בבית לחם". וכן הפיק את הסרט "קיר הדמעות" המוקרן קבע באתר הזיכרון של החללים הבדואים.
יצר קשרי עבודה ייחודיים עם חסידות גור, ומפיק עבורם בפעם הראשונה בתולדות החסידות סרטים העוסקים בחיי הקהילה פנימה. נקודת ציון בעשייה זו היא הסרט "מסע האדמו"ר" המלווה את ביקור האדמו"ר מגור וחסידיו אל עברם בבית המדרש של גור בפולין.
בנוסף ביים והפיק עשרות סרטי תדמית שיווק והדרכה לגופים ציבוריים ופרטיים.
בשנת 2017 הפיק וביים (ביחד עם נעם דמסקי) סרט דוקומנטרי לערוץ הראשון, בשם "שמגלוץ' (מגשרות)", המביא את סיפורן של נשים מהקהילה האתיופית העושות שינוי בקהילה.
בנובמבר 2018 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע.
"עדות חיה" (1999) - ותיעוד ניצולי שואה של סטיבן ספילברג
הבמאי סטיבן ספילברג ייסד את העמותה להיסטוריה וויזואלית להנצחת ניצולי השואה לאחר הפקת הסרט 'רשימת שינדלר'. במסגרת פרויקט זה היה קרשנר המפיק בפועל של הפרויקט בארץ ואחראי לתיעודם של כ־3,750 ניצולים בארץ עבור ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג. על פרויקט תיעוד השואה יצר כבמאי את הסרט התיעודי "עדות חיה" שצולם בארץ ובהוליווד בהשתתפות סטיבן ספילברג, וששודר בערוץ 8.
"גוש קטיף סיפור אנושי"
לאחר גמר ביצוע תוכנית ההתנתקות יזם קרשנר את פרויקט "גוש קטיף סיפור אנושי". בפרויקט התיעוד שקרשנר הוא היזם והבמאי שלו מרואיינים כבר למעלה מ - 850 מרואיינים מאנשי גוש קטיף וכן אנשים ממשרדי הממשלה השונים, אנשי צבא ומשטרה, עיתונאים, משפטנים ואנשי טיפול בקהילה שנקשרו בסיפורו של גוש קטיף. מיתוך הפרויקט נערכו כבר עשרות סרטים קצרים הניתנים לצפייה באתר מרכז קטיף.
"האחיות ולדרמה" (2009)
הסרט מתחקה אחרי לוסי, רוזה ופלור – שלוש אחיות ממשפחת ולדרמה, מהעיר טרוחיו (פרו), החולמות להתגייר ולעלות לישראל. האחיות ולדרמה משתייכות לקהילת "בני משה", נוצרים קתולים בעברם, שאימצו את היהדות והחלו ללמוד תורה, לקיים אורח חיים דתי ואף הקימו בית כנסת במקום.
מאז שנות השמונים שלח בית דין רבני מספר פעמים נציגים לטרוחיו כדי לבדוק את בקיאותם של בני הקהילה בהלכה ומידת אדיקותם בשמירת מצוות היהדות, על מנת לגייר אותם ולאפשר להם להגר לישראל. רוב בני הקהילה גויירו, הועלו לישראל ויושבו בהתנחלויות ביהודה ושומרון. אביהן של האחיות ולדרמה הוא ממייסדי וממנהיגי הקהילה, חמשת אחיהן ואחיותיהן גויירו והועלו לישראל ועתה הן עומדות בפני תהליך הגיור. בימוי: נעם דמסקי ומורדי קרשנר.
"מאמינים במשטרה" (2016)
הסרט מלווה שלושה צעירים דתיים המתגייסים למשטרה במסגרת פרויקט "מאמינים במשטרה" כשלכל אחד מהם סיבה טובה למה שלא לעשות. הסרט מתעד את הקונפליקטים היומיומיים שלהם עם עצמם, נשותיהם ובני משפחתם סביב הסוגיות שהשירות במשטרה מזמן להם ומציב מראה אנושית בלתי אמצעית המותירה את הצופה עם הרושם על מורכבות הדברים וחשיבה האם יש מקום למאמינים במשטרה.
"צולם ביום חול" (2016)
יוצר ובמאי של סדרה בת ארבעה פרקים בהנחיית נתן דטנר, המציבה מראה עכשווית לתמורות שחלו בתרבות היהודית. הסדרה מציגה נשים וגברים שהצליחו לחולל שינויי בחיי הרוח ובחיי התרבות היהודית שלהם, באמנות, בשירה, מחול, קולינריה, בלימוד, בתפיסתם את השבת והחגים ואת מושג הפמיניזם. הסדרה מביאה אל המסך תמונת מצב עכשווית של התרבות והאמנות היהודית המתחדשת: יהדות יוצרת, חיה, בועטת, ומעיזה הבודקת גבולות ומציבה יעדים, הכוללת יצירה יהודית המנסה לשלב את הישן עם החדש. שודר בערוץ הראשון בנובמבר 2016 .
"שמגלוץ' (מגשרות)" (2017)
הסרט מלווה שלוש נשים מהקהילה האתיופית העושות שינוי בקהילה.
יוברמט (יובי), הבטנש (עדן), ואלטאש (רונית) הגיעו לישראל מאתיופיה כילדות ועברו עם המשפחה והקהילה את כל משברי הקליטה והמעבר הבין תרבותי שמכתיבים החיים בישראל. עדן, הקצינה האתיופית הראשונה במשטרת ישראל, רונית, עובדת סוציאלית מנתניה ומייסדת תוכניות השיקום לגברים אלימים בקרב הקהילה האתיופית ויובי, פעילה חברתית.
כעשרים וחמש שנה אחרי, כשכל אחת מהן כבר השתרשה בארץ ומצליחה בתחום העיסוק שלה ולאחר התפרצות הזעם של הקהילה האתיופית באירועי קיץ 2015 מתעדת מצלמת הסרט שמגלוץ' איך כל אחת מהן מנסה להוביל שינוי בקהילה לא ממקום של תלונה או קיפוח, אלא ממקום של עשייה, חוזקה, אופטימיות, אמונה בדרך ורצון להוביל תהליכים.
שם הסרט "שמגלוץ'" (ביחיד: שמגלה) שפירושו באמהרית: אדם המשמש כמגשר וכיועץ, מסמל על היותן של הנשים "מגשרות" מבחינה חוקית, חברתית ותרבותית בין העדה לחברה הוותיקה.
בימוי והפקה: מורדי קרשנר ונעם דמסקי. הפקה עבור הערוץ הראשון. 52 דקות.
ערוץ תכלת
"ערוץ התכלת" היווה פריצת דרך בתחום היהדות בטלוויזיה שידר תכנים של מסורת יהודית ברוח עדכנית וחדשנית. כמפיק ראשי היה קרשנר אחראי ליצירתן והפקתן של סדרות רבות ביניהן: "בית מדרש תכלת", "הצנועות והחסודות" עם שהרה בלאו, אפרת שפירא רוזנברג ונשים נוספות, תוכנית המסעות "היהודי הנודד" עם ג'קי לוי, תוכנית הסאטירה היהודית "הפאשקעוויל" עם קובי אריאלי, "אורבך וסבאג" בהנחיית העיתונאים אורי אורבך וערן סבאג הטלנובלה החסידית הראשונה "החצר", רצועת תוכניות מוזיקה יהודית עכשווית JMTV רצועת תוכניות לילדים ועוד.
ערוץ מאיר
במסגרת תפקידו כמנכ"ל ערוץ מאיר היה קרשנר אחראי לייזום והפקת מאות רבות של שידורים במסגרת סדרות טלוויזיה רבות כדוגמת: "ניגון של הלב" - סדרה ייחודית, שבה מוזיקאים ישראלים שרים, מנגנים ומדברים יהדות. "בשביל ישראל" תוכנית מפגשים עם מקומות ואנשים בארץ בהנחיית נעם יעקובסון, בגלל הרוח' ו "רוח נשית" סדרות של מפגשים דוקומנטריים אישיים עם אנשים ונשים מעוררי השראה, בהנחיית רועי בנטולילה ואורלי גולדקלנג. "בא בזמן" בהנחיית הזמר והיוצר יצחק מאיר המחבר את הצופים אל מה שכל חודש טומן בחובו, חגים מאורעות משמעויות. סדרת התוכניות דרכי חיים העוסקת בתחומי הכלכלה, משפט, רפואה, משפחה, וחינוך במבט יהודי ייחודי.
בתחום תוכניות הילדים הוביל קרשנר את הפקתן של סדרות הילדים המקוריות המשודרות ברצועת הילדים של ערוץ מאיר ובאתר האינטרנט של "ערוץ מאיר לילדים" כדוגמת: סדרות הדרמה "עלילות ארץ גושן" ו"ילדי גן החיות", הסדרות "אבא ליום אחד", ניידת החלומות", "הגעת ליעד" "סוכני המדע", וכן את העונות החדשות של "אסי וטוביה", וסדרת הדרמה "ארץ ושמים" על סיפורה של מזכרת בתיה וסוגיית שנת השמיטה.
קישורים חיצוניים
האוסף של ידידיה
ארבעה בנים
האחיות ולדרמה
גוש קטיף – סיפור אנושי
מאמינים במשטרה
שמגלוץ' (מגשרות)
סרטים וסדרות ברשת
שמגלוץ' (מגשרות) (2017) אורי אורבך- לזכרו (2017)
האחיות ולדרמה גוש קטיף – סיפור אנושי
סאליח ממקאן
סאליח ממקאן (בטורקית: Salih Memecan; נולד ב-2 בספטמבר 1952) הוא קריקטוריסט, קומיקסאי, ואדריכל טורקי. הוא נודע בזכות רצועות הקומיקס הפוליטיות שהוא מפרסם מדי שבוע בעיתון סבאח, מהגדולים בטורקיה, ופרסומיו השונים בעיתונים בינלאומיים כמו הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, סן פרנסיסקו כרוניקל ועוד. מלבד היותו קומיקסאי, ממקאן הוא בעל רקע אקדמי נרחב בתחום האדריכלות: לאחר שסיים בהצלחה תואר ראשון ושני באוניברסיטה הטכנית של מזרח התיכון באנקרה, קיבל ממקאן בשנת 1983 דוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה.
ממקאן מפרסם מדי יום רצועות פוליטיות בעיתונים טורקים גדולים, ומפרסם קריקטורה שבועית בעמוד האחרון של העיתון "סבאח". את רצועת הקומיקס שלו "Bizimcity" עיבד לפרקי אנימציה קצרים, המתפרסמים באופן קבוע בתוכנית החדשות של ערוץ ATV בשעות הפריים טיים.
בשנת 2010 התמנה ממקאן לתפקיד יו"ר 'ארגון המדיה הטורקי', תפקיד אותו הוא ממלא עד היום. הוא נשוי לפוליטיקאית וחברת הפרלמנט הטורקי מסודה ממקאן.
ביקורות
ממקאן מפרסם קומיקס פוליטי בוטה וחסר צנזורה, מה שמוביל לפעמים לכעס רב על תכניו. בשנת 2012 ספג ביקורת חריפה על הקריקטורה שלו בה לעג לשביתת הרעב שהתרחשה בטורקיה באותה שנה. בשנת 2013, במהלך גל המחאות בטורקיה, ספג ביקורות קשות על פרסומיו השונים שלעגו לנפגעי נשק כימי שהפעילה המשטרה כנגד המוחים.
הר בסט
הר בסט (באנגלית: Mount Best) הוא הר בהרי טולה בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2.8 קילומטרים דרומית-מערבית מהר מוריסון; ו-6 קילומטרים מהר המפסון.
גובהו של הר בסט 800 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,507 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו ממטוס של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של פ. בסט (F. Best), שהיה חבר צוות בספינת המחקר דיסקברי (RRS Discovery), במהלך משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, בשנים 1929–1931.
ג'יימס טראפורד
ג'יימס הרינגטון טראפורד (באנגלית: James Harrington Trafford; נולד ב-10 באוקטובר 2002 בקוקרמות' שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברנלי מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
טראפורד גדל במחלקות הנוער של קוקרמות', קרלייל יונייטד ומנצ'סטר סיטי. הוא הושאל ממנצ'סטר סיטי לאקרינגטון סטנלי ובולטון וונדררס מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-20 ביולי 2023 חתם בברנלי
קריירה בינלאומית
טראפורד נכלל בסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
צופית המלכיט
תיאור
הצופית בעלת דו-צורתיות זוויגית כשהזכרים גם גדולים וגם מפוארים יותר מהנקבות. הזכרים מגיעים לאורך של עד 25.5 עד 30.5 ס"מ והם גדילי חזה שאורכם עד 10 מ"מ. הנקבות מגיעות לאורך 14 עד 15 ס"מ. הזכרים בעלי נוצות כחולות בוהקות והחלקים העליונים בעלי גוון ירוק-מתכתי, אם כי מרחוק הם נראים שחורים. הם בעלי זנב וכנפיים ארוכים ושחורים ובקצה הזנב גדילים ארוכים. מתחת לכנפיהם ישנם גדילים בצבע אדום העוזרים למשוך נקבות והם נראים רק במעוף. הנקבות לעומת הזכרים חומה-אפורה עם זנב חום כהה וכתמים כהים. גם לנקבה ציצות מתחת לכנפיה, אך הם קטנים יותר וצבעם אדום-כתום יותר. לצעירים חסרים הגדילים של הבוגרים והם דומים לנקבות.
תפוצת הצופית היא ביערות ושיחיות טרופיים וסובטרופיים הרריים במרכזה של אפריקה, ביניהם בהר קניה, הר אלגון, הר מרו, רכס רוונזורי, קילימנג'רו ובמכתש נגורונגורו ועוד, לרוב בגובה 3,000 עד 4,500 מטרים. היא מעופפת סמוך לענפים הנמוכים ובהם ניזונה מצוף פרחים כמו Lobelia במינים הגדולים וכן מצמחים נמוכים יותר כמו פרוטיאה ועוד והיא מגוונת את התזונה בחרקים.
תת-מינים
ידועים 5 תת-מינים של הצופית:
מחוז חיפה (המנדט)
מחוז חיפה (באנגלית: Haifa District) היה אחד מששת מחוזות המנדט הבריטי. בירת המחוז הייתה העיר חיפה. המחוז כלל נפה אחת בלבד: נפת חיפה.
היסטוריה
מחוז חיפה נוצר בשנת 1921 תחת השם מחוז כנען, עת חולקה ארץ ישראל לשבעה מחוזות. ביולי 1922 חולקה הארץ מחדש לארבעה מחוזות ומחוזות כנען והגליל אוחדו.
מושלים
מחוז חיפה:
עבד אל-עזיז אל-עומארי
עבד אל-עזיז אל-עומארי (בערבית: عبد العزيز العمري, תעתיק מדויק: עבד אלעזיז אלעמרי; 28 במאי 1979 - 11 בספטמבר 2001) היה טרוריסט סעודי, אחד ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר ומחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה במגדל הצפוני של מגדלי התאומים.
אל-עומארי הגיע לארצות הברית בחודש יוני 2001 עם ויזת תייר. ב-11 בספטמבר 2001 עלה לטיסה 11 של אמריקן איירליינס וסייע בחטיפת המטוס, שרוסק לתוך המגדל הצפוני של מגדלי התאומים.
פיגועי 11 בספטמבר
ב-10 בספטמבר 2001 אסף מוחמד עטא, מפקד החוטפים ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, את אל-עומארי ממלון מילנר שבבוסטון, מסצ'וסטס, ושניהם נסעו במכונית ניסאן ששכרו למלון קומפורט אין שבפורטלנד, מיין, בו העבירו את הלילה בחדר מספר 232.
בשעות המוקדמות של 11 בספטמבר 2001 עלו עטא ואל-עומארי על טיסה בחזרה לבוסטון כדי לעלות על טיסה 11 של אמריקן איירליינס. הטיסה נחטפה כרבע שעה לאחר ההמראה על ידי אל-עומארי וארבעה חוטפים נוספים, שאפשרו למוחמד עטא, שהתאמן כטייס, לרסק את המטוס לתוך הבניין הצפוני של מגדלי התאומים כחלק ממתקפת טרור מתוכננת.
אחרית דבר
בסתיו 2001, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, שידרה רשת אל-ג'זירה קלטת שלטענתה הוכנה על ידי אל-עומארי. בקלטת נשמע אדם בנאום פרידה לקראת התאבדות. "אני מקליט זאת במצפון שלם ועם ציפייה לסוף הקרוב... אלוהים יברך את כל מי שהכשיר אותי ועזר לי, בעיקר את השייח' אוסאמה בן לאדן", נאמר בקלטת.
מחלוקת הזיהוי
מחלוקת בנוגע לזהותו של אל-עומארי פרצה זמן קצר לאחר הפיגועים. תחילה, ה-FBI נקב בשמו של עבד א-רחמן אל-עומארי, טייס בחברת התעופה סעודיה, כטייס של טיסה 11 של אמריקן איירליינס. במהרה הוכח כי האיש עודנו בחיים, וה-FBI פרסם התנצלות. לאחר מכן נקבע כי מוחמד עטא היה הטייס מבין החוטפים, וכי עבד אל-עזיז אל-עומארי הוא אחד מהחוטפים.
אדם בעל שם דומה לזה שפרסם ה-FBI נמצא בחיים בערב הסעודית ואמר שהוא למד באוניברסיטת דנבר ושהדרכון שלו נגנב שם בשנת 1995. השם, המוצא ותאריך הלידה של האדם פורסמו על ידי ה-FBI, אך התמונה לא הייתה שלו. "אני לא מסוגל להאמין שה-FBI הציב אותי ברשימה שלו", אמר האדם. "הם נתנו את שמי ואת תאריך הלידה שלי, אך אני לא מחבל מתאבד. אני כאן. אני בחיים. אני לא יודע כיצד להטיס מטוס. אני לא קשור לעניין".
ממצאי החקירה
לפי מנהל ה-FBI, רוברט מולר, והוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, ב-29 ביוני 2001 נכנס אל-עומארי לארצות הברית דרך טיסה מדובאי (איחוד האמירויות) לניו יורק, יחד עם סאלם אל-חאזמי. הוא נעזר בתוכנית שנויה במחלוקת לקבלת ויזה לכניסה לארצות הברית. ככל הנראה הוא שהה עם מספר חוטפים נוספים בפטרסון, ניו ג'רזי, לפני שעבר לבית ב-וורו ביץ', פלורידה. בהסכם השכרת הבית שלו, נתן אל-עומארי מספרי רישוי של שני כלי רכב להם הוא מאשר לחנות בשטח הבית, אחד מהם של מוחמד עטא. אל-עומארי התאמן לעיתים בסימולטור טיסה בוורו ביץ' יחד עם מוהנד א-שחרי וסעיד אל-גאמדי.
אל-עומארי קיבל תעודת זהות אמריקאית מזויפת מחברת All Services Plus שבפסאיק, ניו ג'רזי, שעסקה במכירת מסמכים מזויפים ומכרה בנוסף גם תעודה מזויפת לח'אלד אל-מיחדאר (אחד מחוטפי הטיסה שבסופה המטוס החטוף התרסק על מבנה הפנטגון).
קווין טאפוקו
קריירה
טאפוקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של לאוואל ובגיל 15 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אולימפיק ליון. בשנת הצטרף לקבוצת הנוער של לה מאן.
באוגוסט חתם בלוזאן מליגת העל השווייצרית. ב-16 במרץ 2013 טאפוקו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 לסנט גאלן. בקיץ נבחן בווטפורד אך בסופו של דבר חתם בדסל ספורט הבלגית.
בשנת טאפוקו חתם בלוון מליגת העל הבלגית. בהמשך שיחק גם במוסקרון ו-RWS בריסל.
ב-19 בדצמבר 2016 חתם בפאניוניוס מליגת העל היוונית.
בינואר טאפוקו חתם באריס לימסול מליגת העל הקפריסאית. ב-12 ביוני 2018 חתם באפולון סמירני, אך שוחרר כעבור זמן קצר.
ב-13 בינואר 2019 חתם טאפוקו בהפועל באר שבע לשלוש וחצי שנים. טאפוקו שיחק במדי הקבוצה 8 משחקים רשמיים בלבד, בהם ספג שישה כרטיסים צהובים.
ב-21 ביולי 2020 הושאל טאפוקו לגרנובל מהליגה הצרפתית השנייה.
זברה גרנט
זברה גרנט (שם מדעי: Equus quagga boehmi) היא תת-מין של זברה מצויה ממשפחת הסוסיים והיא חיה בטבע בעיקר לאורך סוואנות הסרנגטי ומסאי מארה. זברות מתת-מין זה מתקבצות בעדרים גדולים בעונות הנדידה.
מאפיינים
הזברה היא אחת מהצפוניות שבזברות ובעלת פסים אנכיים יותר משאר הזברות, בייחוד לאורך הירכיים והחלק העליון של הרגליים וישנם פסים רחבים לאורך הבטן והחלל התחתון של הגוף. גובהם הממוצע של זברות אלה הוא 120 עד 140 סנטימטרים ומשקלם כ-300 קילוגרם בממוצע. הזברות מסתובבות לרוב בעדרים של עד 18 פרטים כשבראשם עומד פרט שליט, אך בעונת הנדידה הם מתקהלים בחבורות גדולות יותר, לעיתים גם עם אנטילופות כמו הגנו. הזברות חיות עד 20 שנה בטבע אם הן מצליחות להימנע מטריפה בידי טורפים רבים, ביניהם אריות, נמרים, תנינים וצבועים.
הזברות חיות רק לאורך המישורים הפתוחים של מרכז אפריקה, בהם נפוצים מיני עשבים ודגניים גבוהים שהם מזונם המועדף. הם יימנעו מקרבה לאזורים סבוכים או מיוערים וכן ממדבריות או מהרים.
תפוצתם בטבע היא בזמביה ממערב נהר לואנגווה (Luangwa River) עד לאגם קריבה (Lake Kariba), דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בטנזניה ובדרום-מזרח קניה ומזרחה עד הבקע הסורי של קניה. היא נמצאת גם לאורך נהר ג'ובה בסומליה. הזברה נכחדה בבורונדי ואוכלוסייתה הצטמצמה מאוד באנגולה ב-25 השנים האחרונות עקב מלחמת אזרחים שהרסה את מקומות המחיה שלה ופגעה בפארקים הלאומיים ובהנהלת התשתיות.
אוכלוסיית הזברה מתת-מין זה מצויה במצב טוב יותר משל זברות אחרות ולרוב הם חיות בפארקים מוגנים. עם זאת הם עדיין נפגעו קשה ממלחמות ושאר סכסוכים בתחומי מחייתם, נוסף על ציד לעורם ומחלות שהופצו בידי חיות בית.
פרסי לייק
סר פרסי לייק (באנגלית: Percy Henry Noel Lake; 29 ביוני 1855 – 17 בנובמבר 1940) היה קצין בדרגת לוטננט גנרל ב. במהלך הקריירה הצבאית שלו השתתף במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, במלחמה המהדית וכמפקד המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
נעוריו
לייק נולד ב-1855, כבן יחיד, ללוטננט קולונל פרסי גודפרי בוטפילד לייק ולמרגרט פיליפס. נולד במחנה צבאי בעיר פרסטון שבמחוז לנקשייר שם שירת אביו. למד בבית ספר יסודי בעיר הולדתו והמשיך בלימודיו התיכוניים בבית ספר ציבורי בעיר אפינגהאם שבמחוז ראטלנד.
עד מלחמת העולם הראשונה
ב-1873 גויס לייק לצבא הבריטי בדרגת לוטננט משנה (מקביל לסג"ם) והוצב לשירות ברגימנט הרגלים ה-59 של פוט. בהמשך אותה שנייה קודם לדרגת לוטננט.
ב-1878 השתתף לייק במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה שהתחוללה באפגניסטן כנגד אמירות אפגניסטן, אשר נשלטה בידי שר אלי ח'אן והסתיימה בניצחון הבריטים ובהפיכת אפגניסטן למדינת חסות.
ב-1892 הועבר לייק לדבלין שבאירלנד בתפקיד שליש.
ב-1893 הועבר לייק לקנדה שם שירת כקצין אספקה במיליציה הקנדית וב-1899 שירת כעוזר של קצין האספקה הראשי במפקדת המיליציה של קנדה. ב-1904 מונה לראש המטה של המיליציה הקנדית וב-1908 מונה למבקר של צבא המליציה הקנדי.
בית הספר אורט להנדסה ולמדעים לוד
בית הספר אורט להנדסה ולמדעים לוד (בערבית: المدرسة العربية الثانوية للعلوم والهندسة – أورط اللد) הוא בית ספר מקצועי-טכנולוגי בעיר לוד.
פרסי לייק
עד מלחמת העולם הראשונה
ב-1911 עבר לייק להודו שם מונה למפקדה של הדיוויזיה השביעית "מירוט" של צבא הודו הבריטית. ב-1912 מונה לראש המטה של הצבא הבריטי בהודו.
בית הספר אורט להנדסה ולמדעים לוד
על בית הספר
שמו המלא של בית הספר הוא "בית הספר הערבי התיכון להנדסה ולמדעים - אורט לוד". הוקם בשנת 2009 כבית ספר שש-שנתי (חטיבת ביניים ותיכון), השייך לרשת אורט ישראל. שוכן בשכונת הרכבת, שכונה עם פרופיל סוציו-אקונומי נמוך בעיר לוד, עם רמת פשיעה גבוהה. מנהלת בית הספר מיום הקמתו היא שירין נטור חאפי, בעלת תואר בספרות עברית, שגדלה בשכונה בבית מוסלמי מסורתי והייתה הבוגרת הערביה היחידה בעיר של תיכון עברי.
בשנת 2012 נחנך הקמפוס החדש של בית הספר, בהשקעה מיוחדת של 30 מיליון ש"ח ממשרד החינוך. בקמפוס ספריה חדשה, אודיטוריום ומעבדות, המצוידים בציוד חדיש.
פרסי לייק
מלחמת העולם הראשונה
החל מפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוביל גנרל ג'ון ניקסון את המערכה במסופוטמיה כמפקד כוח D של חיל המשלוח ההודי. בעקבות סדרה של החלטות שגויות שקיבל ניקסון במערכה הראשונה לכיבוש בגדאד, במצור על כות ובמערכה לשחרור הנצורים בכות סבלו הבריטים מהיקף נפגעים גדול וניקסון לקח אחריות על החלטותיו ופרש מהמערכה.
בית הספר אורט להנדסה ולמדעים לוד
על בית הספר
בבית הספר לומדים 1305 תלמידים (2017), במגמות ביולוגיה, כימיה, חינוך לגיל הרך, הנדסת בניין ואדריכלות, הנדסת חשמל, תקשורת, חקלאות וחינוך סביבתי. בית הספר מעניק תעודות גמר, תעודת בגרות לזכאים, ותעודות טכנולוגיות. בשנת הלימודים תשע"ז (2017) תפתחנה כיתות י"ג ו-י"ד, כמסלולים להנדסאים ולטכנאים.
פרסי לייק
מלחמת העולם הראשונה
בינואר 1916 מונה לייק כמחליפו של ניקסון בפיקוד על המערכה במסופוטמיה וכמפקד המערכה לשחרור הנצורים בכות. מינואר עד אפריל 1916 עמד לייק מאחורי מספר רב של ניסיונות בריטים לשחרר את כות. לאחר שהמאמצים אלו נכשלו והדיוויזיה השישית "פונה" נפלה בשבי הטורקים החליט הפיקוד הבריטי לערוך רוויזיה בפיקוד הבריטי במסופוטמיה ולייק הוחלף על ידי פרדריק סטנלי מוד.
לאחר המלחמה
לאחר שסיים את תפקידו במסופוטמיה חזר לייק לתפקיד הכבוד שקיבל ב-1913 כקולונל של הרגימנט האזורי של מזרח לנקשייר. ב-1920 פרש לייק משירות הצבאי.
לאחר השירות הצבאי
לאחר פרישתו מהצבא חזר לייק לקנדה וקבע מושבו בויקטוריה שבקולומביה הבריטית שם חי עד פטירתו ב-1940. לייק לא נישא ולא היו לו ילדים.
המאמן קרטר
המאמן קרטר הוא סרט אמריקאי משנת 2005 בבימויו של תומאס קרטר. הוא מבוסס על סיפור אמיתי, שבו נבחרת הכדורסל של תיכון ריצ'מונד שאומנה על ידי המאמן קן קרטר הגיעה לכותרות בשנת 1999 כיוון שהייתה צוות בלתי מנוצח שעשה זאת בזכות תוצאות גבוהות בלימודים.
אחד מכותבי התסריט היה מארק סשואן, שיצר את סדרת הטלוויזיה מגרש ביתי. הסרט ממחזר גם קומץ קווי עלילה של סדרת טלוויזיה אחרת, "הצל הלבן", שבמאי הסרט, תומאס קרטר, קיבל בה קרדיט קטן.
עלילה
קן קרטר לוקח את העבודה כמאמן של קבוצת הכדורסל ריצ'מונד אוילרס בבית הספר הישן שלו בתיכון בריצ'מונד, לאחר שהיה בנבחרת בעצמו וזכה בגביע שהשיג ללא שום הפסד. המאמן הקודם שלהם, שעוזב, מזהיר את קרטר שהם חצופים ואינם נותנים שום כבוד. קרטר מכריח את כל מי שרוצה להישאר בקבוצה לחתום על חוזה שבו החותם מתחייב להשתתף בכל השיעורים שלו ולשמור על ציון ממוצע של 57.5 (אף על פי שלתלמידים האחרים בתיכון מספיק ציון ממוצע של 50). קרטר גם מבקש מצוות בית הספר דוחות על התקדמות השחקנים בלימודים. עם זאת, שלושה שחקנים כולל טימו קרוז מסרבים לחתום על החוזה ועוזבים את הקבוצה. למרות העזיבה, קרטר מאמן את הצוות הנשאר היטב והם זוכים בניצחון הראשון שלהם. בנו של קרטר, דמיאן קרטר, מצטרף לצוות, לאחר שהוא עוזב את בית הספר הפרטי "סנט פרנסיס" כדי לשחק עבור אביו.
קרטר נועל את אולם הכדורסל ואוסר על הקבוצה לשחק עד שהם ישפרו את ציוניהם לרמה שהם חתמו עליה, דבר שמכעיס את התושבים המקומיים וגורם לאחד מהם לשבור את חלון הראווה בחנותו של קרטר. קרוז עוזב את הקבוצה שוב, ומסתובב עם בן דודו, רוני, סוחר הסמים, עד שהוא רואה את בן דודו נורה למוות. קרוז הולך לקרטר בדמעות ומתחנן שירשה לו לחזור לקבוצה. מועצת בית הספר מתעמתת עם קרטר, אשר מצדיק את מעשיו, ומסביר שהוא רוצה להעניק לקבוצה שלו את ההזדמנות ואת האפשרות לחינוך נוסף כדי שהם לא יפנו לפשע. בסופו של דבר המועצה מצביעה בעד סיום השביתה, הדבר מעציב מאוד את קרטר והוא מתפטר.