cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמוקרטיזציה
תאוריית "קללת המשאבים"
גורסת כי מדינות שחלק גדול מהכלכלה שלהן מבוסס על יצוא משאבים טבעיים (כגון גז או נפט), לעיתים קרובות אינן מצליחות בהליך דמוקרטיזציה. הסיבה לכך היא שהאליטה יכולה לנצל את הרווח מהמשאבים הטבעיים לתועלתה בלבד, וכך אינה צריכה להסתמך על האוכלוסייה הכללית בשביל תמיכה כספית (מיסים). סיבות נוספות הן שלהבדיל מענפים כמו תעשיה או שירותים בכרייה אין צורך באכולוסיה משכילה וניתן להזמין גם חברות מחו"ל או להסתמך על שכבה דקה של משכילים, סיבה נוספת היא שמדינות תלויות בנפט ובאנרגיה בכלל ולכן מתקשות להחרים מדינות שהן יצואניות גדולות של משאבים אלה.
מנגד, אליטות שהשקיעו בהון פיזי (תעשייה) או הון אנושי במקום באדמות או נפט, חוששות שההשקעות שלהן יינזקו בקלות במקרה של מהפכה. בהתאם לכך, מעדיפות האליטות לוותר על חלק מכוחן ולקדם דמוקרטיזציה מאשר להסתכן בעימותים אלימים עם המתנגדים להן.
חינוך והשכלה
חינוך מתקשר לעושר כלכלי, שני הגורמים משפיעים על דמוקרטיזציה באופן עצמאי.
אנשים משכילים, נוטים לפתח ערכים יותר ליברליים ופרו-דמוקרטיים. לעומת זאת, אוכלוסייה לא משכילה ואנאלפביתית, תבחר לעצמה בדרך כלל מנהיגים פופוליסטיים, שעלולים לנטוש את הדמוקרטיה ולעבור לדיקטטורה (גם אם התקיימו בחירות חופשיות).
קפיטליזם
יש הטוענים כי דמוקרטיה וקפיטליזם קשורים זה לזה באופן מהותי. אמונה זו בדרך כלל מבוססת על הרעיון שדמוקרטיה וקפיטליזם הם שני היבטים שונים של המושג חופש. שוק קפיטליסטי נרחב יכול לעודד נורמות תרבותיות כמו אינדיבידואליזם, משא ומתן, היכולת להתפשר, כבוד לחוק, ושוויון בפני החוק. אלה נתפסים כבסיס לדמוקרטיזציה.
כמו כן קפיטלזים מקדם תיעוש וקשור לשיפור בהשכלה. הקפיטזלים גם מאופיין בהתמחות כלכלית - דבר זה מאלץ מדינות לסחור עם מדינות אחרות ודבר זה הופך אותן לתלויות יותר ביחסים שלהן עם מדינות שמיצאות ומיבאות סחורות למדינה, דבר זה חזק עוד יותר כאשר יש גם היבט של השקעות הון בין מדינות. בנוסף תומכים רבים של קפיטליזם קשורים לתאוריות חברתיות כמו ליברליזם שדוגלת בזכויות אדם.
שוויון חברתי
שוויון חברת - הכלכלנים המוסדיים אקמוגלו (Acemoglu) ורובינסון (Robinson) טענו כי היחסים בין שוויון חברתי ודמוקרטיזציה הם מורכבים: לאנשים יש פחות מניעים למרוד בחברה שוויונית (כמו בסינגפור), ולכן הסבירות לדמוקרטיזציה בחברה שוויונית נמוכה.
כמו כן, בחברה לא שוויונית מובהקת (למשל דרום אפריקה תחת משטר אפרטהייד), חלוקה מחדש של עושר וכוח בצורה דמוקרטית, עלולה להסב נזק כבד לאליטות ולכן אלו יעשו הכל על מנת למנוע דמוקרטיזציה. לדמוקרטיזציה, יש סיכוי רב יותר להתחיל במדינה הנמצאת במצב ביניים; מדינה שבה לאליטות יש סיבות לוותר על כוחן בגלל שהן צופות סיכוי גדול למהפכה אלימה אם לא יחול שינוי או שמחיר הוויתור על כוחן ונכסיהן אינו גבוה במיוחד. ציפייה זו עולה בקנה אחד עם מחקרים אמפיריים, שמראים כי הדמוקרטיה בחברות שוויוניות יציבה יותר.
מעמד ביניים
מעמד הביניים- על פי כמה מודלים, קיומו של גוף משמעותי של אזרחים שמצבם הכלכלי הוא בינוני, יכול להשפיע על המדינה בצורה מייצבת, ולאפשר לדמוקרטיה לשגשג. ניתן להסביר תופעה זו על ידי כך שבעוד שהמעמד העליון שואף להשיג כח פוליטי על מנת לייצב את מעמדו, והמעמד הנמוך גם הוא שואף לכך על מנת לשפר את מצבו, המעמד הבינוני עוזר לייצב את שתי הקיצונויות הללו ולרוב אינו חותר להשגת כוח.
הסבר זה יכול להסביר את התחזקות הפופוליזם ימני במאה ה-21 במדינות מערביות רבות. זאת על רקע "גרף הפיל" שמקשר בין עושר כלכלי לבין עליה בהכנסות בעקבות תהליך הגלובליזציה בעשורים האחרונים. הגרף מצביע על כך כי המעמד הבינוני והעשיר במדינות העניות, וכו המעמדות העשירים ובמיוחד האחוזון העליון במדינות העשירות זכו לעליה גדולה בהכנסות שלהן. לעומת זאת המעמדות העניים במדינות העניות נותרו במקום ואילו המעמדות הנמוכים יותר במדינות העשירות - עובדי צווארון כחול במיוחד נפגעו בעקבות תחרות גדלה מול עובדים במדינות עניות ומול מהגרי עבודה. הסבר זה מסביר עליה בתמיכה במנהיגים סמכותניים בקרב עובדים אלה, וזאת בניגוד להסברים אחרים כמו תעוש או קפיטליזם או עושר כללי של המדינה שנמצאו כולן כבר ברמה גבוה במדינות מתועשות.
חברה אזרחית ותרבות אזרחית
חברה אזרחית - חברה אזרחית בריאה (ארגונים חוץ-ממשלתיים, איגודים מקצועיים, אקדמיות, ארגוני זכויות אדם וכדומה) נתפסת על ידי חלק מהתאורטיקנים כבסיס חשוב לדמוקרטיזציה. הארגונים השונים מקנים לאזרחים תחושת אחדות ומטרה משותפת, ונותנים להם מסגרת מאורגנת שבעזרתה הם יכולים לאתגר את השלטון ואת כוחו. מעורבות בעמותות אזרחיות גם עוזרת לאזרחים ללמוד על ההתנהלות בארגון מסודר, ומכינה אותם למשטר הדמוקרטי העתידי שבו יוכלו להתערות בעזרת המיומנויות שרכשו. בנוסף, רשתות חברתיות המאורגנות בצורה אופקית, בונות אמון בין האזרחים, דבר הכרחי בשביל תפקוד בארגונים דמוקרטיים.
תרבות אזרחית - בספרים "התרבות האזרחית" ו"התרבות האזרחית חלק ב", גבריאל א. אלמונד (Gabriel A. Almond) וסידני וורבה (Sidney Verba) מציגים מחקר מקיף שערכו על תרבויות אזרחיות. הממצאים העיקריים הם שקיומה של תרבות אזרחית מסוימת הוא הכרחי להישרדותה של הדמוקרטיה. עם זאת, המחקר גם קרא תיגר על האמונה הרווחת כי תרבויות מסוגלות לשמר את ייחודן ומנהגיהן, ועדיין להישאר דמוקרטיות.
תרבות וערכים דמוקרטיים
תרבות- חלק מהחוקרים טוענים כי תרבויות מסוימות מובילות את החברה בהכרח לדמוקרטיה (בגלל אופיין), ואילו תרבויות אחרות לא. חוקרים אחרים טוענים לעומתם כי תפיסה זו אתנוצנטרית. הם מצביעים על כך שבדרך כלל התרבות המערבית היא זו המסווגת כמתאימה ביותר עבור דמוקרטיה, בעוד שתרבויות אחרות מצטיירות כמכילות ערכים שמקשים על דמוקרטיזציה או הופכים אותה לבלתי רצויה. סיווג זה רע, לטענתם, משום שמשטרים לא דמוקרטיים משתמשים בו על מנת להצדיק את כישלונם ביישום רפורמות דמוקרטיות. כהוכחה לכך שסיווג זה הוא מוטעה, מובאות כדוגמה תרבויות דמוקרטיות רבות שאינן מערביות, בין היתר: הודו, יפן, אינדונזיה, נמיביה, בוטסואנה, טאיוואן, וקוריאה הדרומית.
ערכים דמוקרטיים - ב"מודרניזציה, שינוי תרבות ודמוקרטיה", רונלד אילנגהרט (Ronald Inlgehart) וכריסטיאן וולזל (Christian Welzel) מסבירים את השלבים המובילים לדמוקרטיזציה, כשלבים אשר מסמיכים "אנשים רגילים" להפוך לאזרחים דמוקרטיים. ישנם שלושה שלבים מרכזיים; בשלב הראשון, משאבים רבים יותר מגיעים לידי האזרחים, דבר אשר מאפשר להם להיחשף לערכים דמוקרטיים (בין אם על ידי תקשור עם דמוקרטיות (כמו המהפכה בתוניסיה שהחלה, בין היתר, בגלל החשיפה לטוויטר) ובין אם על ידי רכישת השכלה). אזרחים רבים מזדהים עם הערכים הדמוקרטיים (בין היתר: חופש הביטוי ושווין ההזדמנויות), דבר אשר בעצם מוביל לשלב השני והוא היאבקות התושבים למען ערכים אלו. השלב השלישי הוא כבר הדמוקרטיזציה עצמה: השלטון מכניס את הערכים הנ"ל לחוק ובכך הופך לדמוקרטיה. השלב שבו מפנימים האנשים את הערכים הדמוקרטיים נחשב לשלב החשוב ביותר וההכרחי ביותר מבין שלושת השלבים. הוא זה שמוביל לייסוד דמוקרטיות חדשות ולביסוס מעמדן של דמוקרטיות וותיקות. הוכח כי ההשפעות של מודרניזציה ועוד גורמים מבניים על דמוקרטיזציה תלויות בנטייה של שלבים אלו לעורר או לדכא את הערכים הדמוקרטיים בקרב האוכלוסייה. עובדות נוספות מציעות כי ערכים דמוקרטיים מניעים אנשים להשתתף בפעולות קולקטיביות שמכוונות להישגים דמוקרטיים (ביסוס או שיפור דמוקרטיה קיימת או מאבק למען ייסוד דמוקרטיה חדשה).
אוכלוסייה הומגנית
אוכלוסייה הומוגנית - יש הסוברים כי מדינות המפולגת בצורה חריפה, בין אם על ידי קבוצות אתניות, ובין אם על ידי דת או שפה, מתקשות בהקמת דמוקרטיה יעילה. הבסיס לסברה זו היא שהקבוצות השונות במדינה יתעניינו יותר בקידום עמדתן שלהן, מאשר בחלוקת כוחן עם קבוצות אחרות. הודו היא אחת הדוגמאות הבולטות למדינה שהיא דמוקרטית על אף ההטרוגניות שלה.
ניסיון קודם בדמוקרטיה
לפי כמה מהתאורטיקנים, קיומה או אי קיומה של דמוקרטיה בהיסטוריה של מדינה, יכולים להשפיע בצורה משמעותית על יחס המדינה לדמוקרטיה בעתיד. יש הטוענים, למשל, כי קשה מאוד (ואף בלתי אפשרי) ליישם דמוקרטיה במדינה שאין לה ניסיון עבר עם צורת ממשל זו. במדינות כאלה, טוענים החוקרים, הדמוקרטיה צריכה להתפתח בהדרגה. אחרים טוענים לעומתם, כי ניסיון עבר עם דמוקרטיה עשוי להוות מכשול עבור דמוקרטיזציה. מדינה, כמו למשל פקיסטן, שבה הדמוקרטיה נכשלה בעבר, פחות תתפתה לנסות ליישמה שנית.
התערבות חיצונית בדיטקטטורות
חלק מהדמוקרטיות קמו לאחר התערבות צבאית (למשל: יפן וגרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה) שהיו תחת משטר צבאי קצר.
במקרים אחרים, דה-קולוניזציה סייעה בייסוד דמוקרטיות שהוחלפו במהרה על ידי משטרים אוטוריטריים. לדוגמה, בדרום ארצות הברית אחרי מלחמת האזרחים, עבדים לשעבר היו חסרי זכויות בגלל חוקי ג'ים קרואו בזמן תקופת השיקום של ארצות הברית; לאחר עשורים רבים, הדמוקרטיה האמריקנית בוססה מחדש על ידי ארגונים אזרחיים (התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח) וצבא חיצוני (צבא ארצות הברית).
מאבק בלתי אלים נגד שלטון סמכותני
במקרים אחרים המאבקים נגד דיקטטורים הם של מחאה בלתי אלימה פנימית, לעיתים עם סיוע מצד מדינות דמוקרטיות ולחץ כלכלי מבחוץ. דוגמה מפורסמת של מאבק פנימי בלתי אלים הוא תפקידו של מוהנדס ק. גנדי בתנועת העצמאות ההודית בשנים 1917–1947.
מחקרים מראים אפקטיביות גבוה יותר של מאבקים בלתי אלימים בעשורים האחרונים. בין היתר בגלל אפשרות קלה יותר לרתום אנשים להפגנות וכן אפשרות קלה יותר לצבור אהדה בינלואומית. כמו כן היות ומאבק בלתי אלים מחייב שיתוף פעולה בין גורמים רבים, קיים תהליך פנימי של דמוקרטיציזה בתוך תנועות חברתיות ויש סיכוי טוב יותר למעבר לשלטון דמוקרטי לאחר הפלתו של משטר סמכותני. יתרון נוסף של התנגדות לא אלימה היא שהצלחה שלה גורמת לעיתים קרובות יותר לשלטון סובלני או דמוקרטי לעומת מחאות אלימות שלעיתים קרובות גרמו להחלפת דיקטטור אחד בדיקטטור אחר.
שכבות גיל
מדינות בעלות אוכלוסייה שבה יש כמות גבוהה של קשישים, נתפסות כמסוגלות לשמר את הדמוקרטיה (בהנחה שהמדינה כבר עברה דמוקרטיזציה מלאה). על פי התזה של ריצ'רד פ. קונקוטה (Richard P. Concotta), הנזכרת לעיל, כאשר האוכלוסייה הצעירה (אנשים בני פחות מ30) מהווה פחות מ-40% מכלל האוכלוסייה, הדמוקרטיה בטוחה יותר.
ארמית מערבית חדשה
ארמית מערבית חדשה, אחד מניבי הארמית החדשה, הוא ניב מודרני של הענף המערבי של הארמית. הניב מדובר כיום בשלושה כפרים בסוריה.
ארמית מערבית חדשה היא השריד היחיד לענף המערבי של הארמית (שקרוב לארמית של תרגום אונקלוס). זאת לעומת הענף המזרחי, שקיים היום בכמה ניבים נוצריים ויהודיים. כיום מדברים בארמית מערבית חדשה בשלושת הכפרים מעלולה (معلولا), בח'עה (بخعة) וג'ובעדין (جبّعدين), באזור קלמון שבהרי מול הלבנון, כ-60 קילומטר מצפון מזרח לדמשק. הסיבה שניב זה השתמר בסביבה שכולה דוברת ערבית היא כנראה הבידוד היחסי של שלושת הכפרים באזור ההררי. עד לפני כמאתיים שנה היו תושבי שלושת הכפרים נוצרים, ואולם כיום תושבי בח'עא וג'ובעדין מוסלמים כולם ורק במעלולה נותרו חלק מהתושבים נוצרים (בכנסייה המלכיתית). מספר הדוברים בשפה מוערך ב-15,000, מהם כ-8,000 במעלולה. כל הדוברים הם דו-לשוניים, ומדברים מלבד הארמית גם ערבית סורית.
מאפייני השפה מושפעים משלושה גורמים: ירושה היסטורית מהארמית הבינונית והמאוחרת, במיוחד מהניבים המערביים ובהם ארמית גלילית (המשתקפת בתלמוד הירושלמי ובמדרשים הארצישראליים) וארמית נוצרית; השפעה חזקה של ערבית סורית, בעיקר בתחום אוצר המילים; ותהליכים עצמאיים של שינוי בשפה. יש הבדלים דיאלקטליים מסוימים בין שלושת הכפרים.
מחקר מודרני של השפה החל בסוף המאה ה-19, ונמשך לאורך המאה ה-20, בין השאר על ידי בלשנים שמיים שהתגוררו מספר שנים בכפרים. המחקרים כתובים רובם בגרמנית. בין החוקרים היו גוטהלף ברגשטרסר, תאודור נלדקה ואנטון שפיטלר; בשנים האחרונות החוקר הבולט ביותר של השפה הוא פרופ' ורנר ארנולד (Arnold) מאוניברסיטת היידלברג.
סינגלס (פסקול)
סינגלס הוא פסקול הסרט בעל אותו שם המתרכז בעיקר במוזיקת גראנג' מתחילת שנות ה-90.
האלבום כולל שיר של סמאשינג פאמפקינס, ושירים של אמני רוק מסיאטל במקור, כמו ג'ימי הנדריקס וננסי ואן וילסון מלהקת הארט (מופיעות כאן כ-"The Lovemongers"). הסינגל "?Would" של אליס אין צ'יינס, שהוקדש לאנדרו ווד, הפך ללהיט הגדול מתוך האלבום. האלבום כולל גם שירים של סאונדגארדן, כריס קורנל ופרל ג'אם שלא מופיעים באף אלבום אחר.
מבין האלבומים שעוסקים במוזיקת הגראנג' מתקופת הזהב של סגנון מוזיקה זה, נחשב אלבום זה לאלבום מופת בהיותו לקט של שירים ואמנים מהטובים ביותר המייצגים סגנון מוזיקה זה, ומשקף נאמנה את אווירת הסרט והתקופה.
פלאולוקסודון מנאידריינסיס
פלאולוקסודון מנאידריינסיס (שם מדעי: Palaeoloxodon mnaidriensis) הוא מין נכחד של פיל מהסוג פלאולוקסודון אשר חי רק באיים מלטה וסיציליה שבים התיכון.
מין זה נחשב לקרוב יחסית לפיל אסייתי. הוא התפתח מהמין האירואסייתי הגדול פיל ישר-חט שהגיע לגובה 4 מטרים ולמשקל 6–7 טונות. פיל זה עבר גמדיות איים כשעבר במהלך סוף עידן הקרח לאיי הים התיכון. האי היה נטול הטורפים והכיל צמחייה מועטה, מה שהוביל לגמדיותו. הוא התקטן ב-90% מגודלו והגיע לגובה של 1.8-2 מטרים ולמשקל של 1,100 עד 1,800 ק"ג בלבד. עם זאת הוא היה בעל החיים הכי גדול באיים בהם חי.
שרידיו של פיל זה התגלו באזור המקדשים המגליתיים במלטה בשנת 1870. תושבי המקום חשבו שמדובר בעצמות ענקיים והקימו סביבם אבני מגלית. לצידו נמצא מין קרוב - פלאולוקסודון פלקונרי.
מארק פלגרינו
מארק רוס פלגרינו (באנגלית: Mark Ross Pellegrino; נולד ב-9 באפריל 1965) הוא שחקן אמריקאי. התפרסם בזכות גילום דמותו של ג'ייקוב בסדרה אבודים ודמותו של לוציפר בסדרה על טבעי.
ביוגרפיה
פלגרינו נולד ב-9 באפריל 1965 בלוס אנג'לס, קליפורניה לאם ממוצא שוודי ולאב ממוצא איטלקי.
נישא ב-2008 לבמאית הקולנוע טרייסי עזיז והפך לאב חורג לבתה ולבנה.
Way Back Home
Way Back Home הוא שיר שהוציא המוזיקאי הדרום–קוריאני Shaun, ב-27 ביוני 2018.
רקע
Shaun הוא דיג'יי, מפיק מוזיקלי וקלידן בלהקת The Koxx. ב-27 ביוני 2018 פרסם מיני-אלבום עצמאי בשם Take ב-27 ביוני 2018, כשהשיר Way Back Home הוא השיר הראשון.
הזמר סיפר שהוא כתב את הלחן של השיר ב-2015 כחלק משיר לזמר קים ג'יי–ג'ונג, אולם נדחה בגלל שהמנגינה נשמעה דומה מדי לשיר יפני אחר. עם זאת, Shaun עדיין אהב את השיר כך שב-2018 הוא הצליח לשחזר אותו בתוך חמש שעות. את השיר הלחינו Shaun וג'י היי לי, והוא תואר במגזין בילבורד כ"מוזיקת דאנס האוס-טרופית".
גרסה נוספת לשיר פורסמה ב-21 בדצמבר 2018 על ידי הדיג'יי ההולנדי סם פלדט, ובו הזמר קונור מיינרד שר חלק מהמילים באנגלית.
ביקורות
"Way Back Home" זכה לפופולריות תחילה בקרב קהילת הדאנס הקוריאנית באמצעות הרשתות החברתיות. בסופו של דבר, השיר והסרטונים שלו הפכו לוויראליים, והוא הגיע לראש המצעדים הדיגיטליים. בהמשך, הוא הפך למוזיקת רקע בבתי קפה ובתוכניות טלוויזיה.
השיר הגיע ל"גראנד סלאם" ב-17 ביולי כשהשיג את המקום הראשון בשלושת שירותי המוזיקה הקוריאניים הגדולים. עם זאת, מאחר ש-Shaun היה אמן פחות מוכר, עלייתו במצעדים עוררה האשמות בדבר מניפולציות. ב-22 ביולי הזמר הגיב לשמועות והצהיר שהוא מקווה שהאמת תיחשף, והתנצל על הפגיעה במעריציו.
ב-18 ביולי 2018 פרסם הזמר פארק ג'ין-יונג כי בכוונתו לדרוש חקירה ממשלתית. למחרת, חברת הלהיטים שהוציאה את השיר, DCTOM, הגישה בקשה לחקירת משטרה בנושא. בנוסף, גם הזמר עצמו הגיש מספר תלונות נגד אנשים שהפיצו שמועות בנוגע לשיר.
חקירה שנערכה על ידי חברת הלהיטים לא מצאה ראיות למניפולציות בטבלאות הלהיטים, אלא שהוא צבר עניין בעקביות.
פורד מדוקס בראון
פורד מדוקס בראון (באנגלית: Ford Madox Brown; 16 באפריל 1821 – 6 באוקטובר 1893), היה צייר אנגלי. ציוריו מתמקדים בנושאי מוסר וחֶברה, ובאירועים היסטוריים, תוך שימוש בצבעים עזים. יש המקשרים אותו לסגנון הפרה-רפאליטים שאותו התחיל ג'ון אוורט מיליי, אולם למעשה סגנונו של בראון הוא ייחודי.
אחד מציוריו החשובים של פורד מדוקס בראון הוא הציור "עבודה" (work), אותו צייר בין השנים 1852 ל-1865. בניגוד לציורים אחרים מתקופה זו, אין הציור מתאר גברות או אצילים בבגדי פאר, אלא מתמקד דווקא באנשים העובדים, משכבת הביניים, ובפער בינם לבין שני אצילים המביטים בהם מרחוק.
נכדו היה הסופר פורד מדוקס פורד.
מראגה
מראגה (בפרסית: مراغه, Marāqe) היא עיר באיראן ועיר הבירה של מחוז מראגה בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבאיראן.
מראגה ממוקמת על גדת הנהר סופי חי. האוכלוסייה מורכבת בעיקר מתושבי מזרח אזרבייג'ן האיראנית. השפה השולטת במקום היא האזרית. העיר רחוקה כ-130 קילומטר מתבריז, העיר הגדולה ביותר באזרבייג'ן האיראנית.
היסטוריה
מראגה בעת העתיקה הייתה מוקפת חומה גבוהה, בעלת ארבעה שערים. לאחר כיבוש האזור בידי הולאגו חאן חאן ב-1258, הפך הולאגו חאן את העיר לעיר הבירה של הממלכה האילח'אנית, כמה שנים לאחר מכן הפכה העיר למקום מושבה של כנסיית המזרח ושל הפטריארך מרקוס (יבלחה ה-3).
אחד ממבני הקבורה המפורסמים מאותה תקופה הוא המגדל הכחול (1197), מעוצב בסגנון דמוי אריחי פנרוז.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בתוך עמק צר ופונה לכיוון אגם אורמיה, שהוא אגם המים המלוחים השישי בגודלו בעולם, הנמצא 30 ק"מ מערבה מהעיר. את העיר הקיפה חומה גבוהה, אך כיום היא הרוסה במקומות רבים. מראגה מוקפת כרמים ופרדסים, המושקים היטב על ידי תעלות, שמובילות מים מן הנהר.
אנשים מפורסמים ילידי המקום
''
אבשלום פיינברג
אבשלום פיינברג (כ"ח בתשרי ה'תר"ן, 23 באוקטובר 1889 – כ"ו בטבת ה'תרע"ז, 20 בינואר 1917) היה הוגה רעיון מחתרת ניל"י ומייסדה. נהרג בשליחות הארגון, כשניסה לחצות את קו החזית העות'מאני־בריטי במלחמת העולם הראשונה עם שותפו לשליחות יוסף לישנסקי אשר נפצע ושרד, ולחבור לכוחות הבריטיים בחצי האי סיני לצורך חידוש הקשר המודיעיני בינם לבין ניל"י.
ילדות ונעורים
אבשלום פיינברג נולד בגדרה לזוג הביל"ויים פאני (לבית בלקינד) וישראל פיינברג. כשהיה כבן שנתיים עברה משפחתו ליפו, בעקבות סכסוך של אבי המשפחה עם ערביי הכפר קאטרה בסמוך לגדרה. אבשלום הצעיר התחנך על ברכי סבו, מאיר בלקינד, שהיה שומר מצוות וחובב תנ"ך מובהק. לאחר מכן נשלח על ידי אביו ל"כֻּתאב", מקום לימוד לילדים מוסלמים, המקביל ל"חדר", שם למד ערבית וקוראן. לאחר סיום לימודיו שם, המשיך פיינברג ללמוד בבית הספר של ארגון "כל ישראל חברים" ביפו.
בביתו כונה אבשלום "אבשה" (קיצור של אבשלום).
בימים ההם פעל אביו, ישראל פיינברג, לייבושן ועיבודן של ביצות חצ'ירה, לימים חדרה, שנרכשו על ידי דודו, יהושע חנקין. במשך כמה שנים חי ישראל בגפו בחדרה בעוד שמשפחתו התגוררה ביפו, ולבסוף, ב־1898, עברה המשפחה כולה לבית פיינברג בחדרה, אותו הקים ישראל. שנתיים לאחר מכן, חזרה משפחת פיינברג ליפו ולאחר מכן עלתה לירושלים.
בגיל שתים־עשרה ייסד אבשלום, ביחד עם נערים נוספים, אגודה בשם "נושאי דגל ציון", שמטרתה הייתה להביא ל"ארץ ישראל חופשית". כשהיה בן ארבע עשרה וחצי, הוחלט לשלוח את אבשלום לפריז, הן מפני שטרם היה בארץ ישראל בית ספר תיכון ראוי לשמו, והן משום שלקה בבריאותו: בקיץ 1904 יצא לסיור במושבות בארץ ישראל, להספיד ולקונן על מותו של בנימין זאב הרצל. במהלכו התקרר פיינברג וחלה, והעריכו כי שהייה באירופה תסייע לבריאותו.
שנתיים למד פיינברג בפריז, בתיכון של "כל ישראל חברים". בצרפת ספג אבשלום את רוח תרבותה, ואף התיידד עם אנשי רוח צרפתים, ובמיוחד עם ז'אק מריטן, הפילוסוף הקתולי, ועם המשורר שארל פגי.
לאחר ששב לארץ ישראל, ירד פיינברג למצרים, ועבד שם כפקיד. השעמום מהשהייה במצרים, ונוורלגיה (נוריטיס, דלקת עצב) שתקפה אותו, גרמו לו לנסוע לשווייץ. בשווייץ חי עד 1909, ואז נסע בשנית לפריז, שם ניסה להתקבל ללימודים במדרשה הלאומית לחקלאות, אך נכשל. הוא שב לארץ, וביחד עם הוריו חזר לגור בבית פיינברג בחדרה. בשנת 1910 הוקמה בעתלית התחנה לניסיונות חקלאיים על ידי אהרן אהרנסון, ופיינברג החל לעבוד בה כעוזרו. בין אהרנסון לפיינברג, הצעיר ממנו בשלוש־עשרה שנים, נרקמו יחסי ידידות קרובים מאוד. גם עם משפחתו של אהרנסון קשר אבשלום קשרי ידידות קרובים: הוא התחבר עם אלכסנדר, התיידד עם שרה, ובהמשך התארס, ככל הנראה, עם רבקה אהרנסון. היו אף שמועות לרומן שהיה בינו ובין שרה אהרנסון. בשנת 1913, עת נוסדה אגודת הגדעונים בידי אלכסנדר אהרנסון, היה פיינברג החבר היחיד בה שלא היה מבני זכרון יעקב.
רקע
שנאתו לטורקים, ומחשבתו כי על יהודי היישוב היהודי בארץ ישראל לפעול למען סילוק העות'מאנים אך הלכה וגברה עם הזמן, ובייחוד לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ו"פרשת חדרה": באוקטובר 1914 יצאו מספר צעירים בני חדרה, ובהם פיינברג, לטיול לילי על חוף הים. הם השתמשו בפנסים כדי להאיר את דרכם, אך בעיני כמה בדואים שצפו בהם, נדמו כמאותתים לאוניות בריטיות. הבדואים הלשינו לטורקים, ובינואר 1915 נעצרו שלושה־עשר מצעירי חדרה באשמה זו. פיינברג היה בין העצורים. הוא הובל לירושלים לחקירה, כשהוא חולה בקדחת וממלמל באוזני חבריו על סיוע שיכולים היהודים להגיש לבריטים. לבסוף שוחררו העצורים, אך רוחו של אבשלום לא נרגעה.
ההתעמרות העות'מאנית ביישוב היהודי גרמה לרוחו להמשיך ולסעור. בדו"ח ששלח באוקטובר אותה שנה להנרייטה סאלד, כתב על עריצותם של הקצינים העות'מאנים:
ניסיונותיו להגיע אל הבריטים
בתחילת 1915 החליטו אבשלום פיינברג, אהרן ואלכסנדר אהרנסון, כי עליהם לנקוט צעדים מעשיים כדי להביא לסיום השלטון העות'מאני בארץ ישראל, על ידי עזרה פעילה לבריטים. בתחילה הציע פיינברג לעורר מרד צבאי של היישוב בסיוע הבריטים. מתרחיש כזה דווקא חששו מפקדי הצבא הטורקי מאוד, ואחמד ג'מאל פאשה כתב על כך בספרו: ברם, הצעה זו של פיינברג נדחתה על ידי אהרן אהרנסון מחשש להשלכות המרות שיהיו לכישלונה על גורלו של היישוב. במקום זאת הוחלט להקים ארגון שיספק מודיעין צבאי לבריטים.
לאחר שנשלח אלכסנדר אהרנסון למצרים וסולק ממנה, הוחלט לשלוח לשם את פיינברג, בתקווה שהוא יצליח ליצור קשר עם הבריטים. ב־30 באוגוסט 1915 יצא באוניית הפליטים "דה מוינס", עם תעודות שזייף בחיפזון, והגיע למצרים כמה ימים אחר כך. הוא הצליח ליצור קשר עם קצין המודיעין הבריטי לנרד וולי, וזה הסכים לרעיון הקמת רשת הריגול. פיינברג תודרך בשיטות איתות וקידוד המידע, וכן נתבקש להביא פרטים מסוימים על אודות הצבא הטורקי ועל שני טייסים בריטים שמטוסם התרסק בנגב. באוקטובר 1915, בזמן ששהה באלכסנדריה, כתב פיינברג להנרייטה סאלד בניו־יורק, האחראית על תחנת הניסיונות בעתלית, דו"ח ארוך על פעילות התחנה, שעסק גם במצב היהודים בארץ. דו"ח זה הוא ככל הנראה העדות הכתובה הראשונה מארץ ישראל על השמדת הארמנים ב־1915. תחת הכותרת "עובדות ושמועות מדאיגות" כתב:
כשחזר לארץ ב־8 באוגוסט, החל בשיטוטים שנועדו להשיג מידע, וחיבר דו"ח בו פירט את מצב הצבא העות'מאני במקומות שונים ברחבי הארץ, מצב הדרכים ושמועות ששמע. דו"ח זה הכיל מידע מודיעיני מדויק למדי, שהתברר בדיעבד כי היה חסר לבריטים באותה עת.
ב־22 בנובמבר 1915 שלח פיינברג מעתלית דו"ח מודיעיני בצרפתית אל לנרד וולי, הקצין האנגלי בקהיר הממונה על פעילות ניל"י, הכולל פרק הנושא את הכותרת "למען ארמניה" (Pro Armenia). הדו"ח כולל פרטים על מעשי הטבח בארמנים, תיאור שיירות המגורשים לעבודת־פרך ותיאור הסחר בנשים ארמניות צעירות:.
פיינברג ציפה לאונייה הבריטית שהוסכם כי תבוא לארץ בראשית דצמבר. אונייה זו הגיעה, אך האיתותים אליה לא צלחו משום מה. אבשלום החליט, לאחר כמה ימים, לצאת מצרימה בדרך היבשה. כך כתב ב־6 בדצמבר 1915 בדו"ח שנועד לוולי:
פיינברג יצא דרומה, ונתפס בשטח ההפקר שבין הכוחות העות'מאניים לבין אלו הבריטיים. בטרם נלכד הצליח להשמיד רשימות בעלות אופי צבאי שנשא, ולקרוע מעליו את דרגות הקצונה הטורקיות שנשא שלא כדין. הוא נעצר והושם בכלא בבאר שבע. בחקירתו טען, שהיה שם כדי לחקור את תנועת הארבה. הוא קיבל גיבוי מאהרן אהרנסון, שהיה ממונה מטעם השלטונות למלחמה בארבה (אך התפטר לפני כן), ובסופו של דבר החקירה נסתיימה בלא כלום, ופיינברג שוחרר מכלאו.
בהמשך, יצא אבשלום צפונה, בניסיון לחצות את הגבול באופן חוקי למדינה נייטרלית ומשם להגיע למצרים, אך נתקל בקשיים ולבסוף שב לארץ.
נפילתו בחולות המדבר
שנת 1916 עברה כולה בניסיונות לייצר קשר יציב עם הכוחות הבריטיים שישבו במצרים. גם בראשית ינואר 1917 נראה לאבשלום שאין קשר כזה. מאהרן אהרנסון, שיצא עוד קודם לכן לאנגליה, לא נשמעו ידיעות (אף שכבר הגיע למצרים בדצמבר 1916), ופיינברג, שניהל בהיעדרו את תחנת הניסיונות, סבר שיש צורך דחוף להגיע למצרים. הוא יצא, בדרך לחצי האי סיני, יחד עם יוסף לישנסקי, כשהם מחופשים לבדואים. בלילה שבין ה־19 ל־20 בינואר (אור לכ"ו בטבת תרע"ז) תעו בדרכם, והסתובבו במעגלים. ככל הנראה, פגשו בדואי אשר דרש מהם להתלוות עמו אל האוהל שלו (ולמעשה, להסגיר את עצמם לטורקים). לישנסקי הכה אותו ואיים עליו באקדחו. הצעיר הבדואי, יונס אלבחבח, הלך אל האוהל ודיווח על פיינברג ולישנסקי. שני ז'נדרמים טורקים וכשלושים בדואים יצאו ללכוד את פיינברג ולישנסקי. בהיתקלות נפצעו לישנסקי ופיינברג. לישנסקי נמלט, ופיינברג, שנפצע בירכו ולא יכול היה לנוע, ירה בז'נדרם הטורקי בתגובה לדרישה לזרוק את נשקו. בעקבות זאת, נורה בראשו ונהרג. מן התמרים שנשא עמו צמח, מאוחר יותר, עץ דקל שעל פיו נתגלה מקום קברו.
מציאת עצמותיו
לאחר שנעלם אבשלום פיינברג בחולות המדבר באזור רפיח, נעשו ניסיונות לא מעטים לחפש את גופתו. הניסיונות הראשונים נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו של פיינברג, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י. בראשית שנות השלושים מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך זיהויו (הנכון) נדחה. רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נהרג פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי ד"ר שלמה בן אלקנה, והשלד שנמצא על ידו זוהה על ידי הפתולוג פרופ' היינריך קרפלוס, כְּזה של אבשלום פיינברג, ונקבר בטקס צבאי אל חלקת עולי הגרדום בהר הרצל. מציאת השלד והעברתו גרמו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי מן ההאשמות ברצח אבשלום, כמו גם עוררו דיון ציבורי בישראל באשר למעשיה של רשת הריגול ניל"י כולה. בעקבות זאת הועברו, בסופו של דבר, עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
עם גילוי ופינוי עצמותיו להר הרצל, הוקמה במקום אנדרטה מטעם הממשל הצבאי, בו ננטע עץ זקוף היאה לדמותו של אבשלום, ומדי שנה נערכה ב־20 בינואר, יום הרצחו, אזכרה לזכרו, וזה נמשך עד פינוי הרצועה על ידי צה"ל.
בתשכ"ט הוקמה היאחזות נח"ל בחבל ימית שנקראה "דקלה", כדי להנציח את הדקל שציין את קבר אבשלום. בעקבות נסיגת צה"ל מסיני הוקם היישוב מחדש בחבל שלום בשם "דקל". בקיץ תשל"ג הוקם מרכז אזורי עבור פתחת רפיח על שם אבשלום פיינברג בשם מרכז אבשלום. שם היישוב משתמר ביישוב חדש בחבל שלום שנקרא אבשלום.
מזרחית לכביש החוף הישן, צפונית לצומת כפר הרא"ה הוקם אתר הנצחה לזכרו של אבשלום. לאחר מציאת עצמותיו הוספה כתובת במקום המספרת על כך.
בשנת 2010 בגלל צורך בהרחבת הכביש הסמוך, הועבר האתר בשלמותו לפארק נחל חדרה.
ביתה המשופץ של משפחת פיינברג בחדרה נפתח לקהל באוקטובר 2008.
דמותו
מקריאה בכתביו מצטיירת דמותו של אבשלום כבעל נפש עדינה ורגישה, בעל ערכים לאומיים וציוני נלהב. אבשלום ידע לדבר כמה שפות (עברית, ערבית, צרפתית, יידיש ואנגלית), והושפע במיוחד מתרבות צרפת, שבה חי כמה שנים. ההרפתקנות הייתה תכונה בולטת באופיו, הן על פי עדותם של אנשים אחרים ("טיפוס לא נורמלי, סורר ומורה, שאינו מקבל מרות ונכון להפקיר גם את עצמו גם את כל סביבו" כתב עליו מרדכי בן הלל הכהן בעקבות פעולות הריגול) והן על פי עדות עצמו ( כתב לרבקה במכתב בינואר 1912).
אהבתו לארץ ישראל ולעם ישראל ניכרת היטב מן הדברים שכתב, וכך גם נטייתו לפאתוס ולרומנטיקה:
אזכרה שנתית
בשנת 2007, 90 שנה לנפילתו של אבשלום, ובעקבות עבודה שכתבו בנושא, עלו לקברו של אבשלום שתי תלמידות מאולפנת עפרה שיר בן חיים ומרב אדרעי והופתעו לגלות שלא היה שם איש. בשנים הבאות השתיים החלו להוביל את האזכרה השנתית לזכרו של אבשלום. החל משנת 2010 תנועת "אם תרצו" הצטרפה ליוזמה ואף לקחה על עצמה את ארגון האזכרה לאורך השנים. בין הדוברים באזכרה ניתן למנות אנשי ציבור רבים ובני משפחת פיינברג, ביניהם ח"כ לשעבר תמר אשל, אחייניתו של פיינברג, לוחם הלח"י עזרא יכין, אלידע בר־שאול ועוד.
דויד גרוסמן
דָּוִיד גְּרוֹסְמַן (נולד ב-25 בינואר 1954 בירושלים) הוא סופר, מסאי, משורר, מחזאי ושדרן רדיו ישראלי. ספריו תורגמו לשפות רבות, ופורסמו ברחבי העולם. זוכה פרס ראש הממשלה ליצירה, פרס נלי זק"ש, פרס א.מ.ת, פרס ספיר, פרס אלבטרוס, פרס ארסמוס ופרס מאן בוקר הבינלאומי. עמית כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חתן פרס ישראל לספרות לשנת תשע"ח. חבר באגודה המלכותית לספרות (RSL) בבריטניה. בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בכל יצירותיו משתמש גרוסמן בכלים ספרותיים מודרניים, כגון זרם התודעה, זוויות ראייה שונות בסיפור, ועירוב של דמיון עם מציאות, במיוחד בסיפורי ילדים.
ביוגרפיה
דויד גרוסמן נולד בירושלים למיכאלה (ילידת ירושלים) וליצחק (יליד פולין). אחיו הצעיר, ניר, הוא עיתונאי ספורט. בבית למד לאהוב ספרות ובכללה ספרות יידיש. למד בבית הספר 'בית הכרם', וב'תיכון ליד האוניברסיטה' בירושלים, במגמה המזרחנית הראשונה שהוקמה בבית הספר.
בגיל תשע התחיל את דרכו ככתב צעיר. לאחר שירותו הצבאי כנגד ביחידה 8200, המשיך גרוסמן בעבודתו ברדיו ב"קול ישראל" ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים פילוסופיה ותיאטרון.
סיפוריו הראשונים פורסמו בכתב-העת "סימן קריאה". ב-1979, לאחר סיום לימודיו ולפני שפרסם את קובץ סיפוריו הראשון, "רץ", זכה בפרס ניומן עבור סיפורו "יאני על ההר". סיפורו "חמורים" זכה בפרס הרי הרשון ב-1980.
גרוסמן עבד ב"קול ישראל" ככתב וכשחקן תסכיתים, והיה בין מגישי "חתול בשק", שם שודר לראשונה כתסכית ספרו "דו-קרב". שם גם שידר עם דני אלדר את הסדרה ההומוריסטית "סטוץ". גרוסמן תרם את קולו לדיבוב דמויות שונות בסדרה פינוקיו במהלך 1981 אשר בה גם דיבבה רעיה אדמוני, חברתו להגשת סדרת התסכיתים "חתול בשק". בהמשך שידר את התוכנית ״שירים ושיעורים״, אליה התקשרו מאזינים צעירים, שקיבלו מהמורים שהתארחו בה, תשובות לשאלות בנושאי שיעורי הבית. גרוסמן עזב את תוכניתו ב"קול ישראל" בשנת 1988, במחאה על ההגבלות שהוטלו על כתבים, במיוחד בנושאי פלסטינים. באותה שנה זכה בפרס הר ציון בעבור מאמציו לתרום לשלום ולהבנה בין ערבים ליהודים.
מאז שנת 2004 מכהן גרוסמן כנשיא עמותת קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל. בשנת 2010 נמנה עם מייסדי עמותת "אנו פליטים" המעניקה סיוע משפטי לפליטים מאפריקה המגיעים לישראל.
גרוסמן הוא חבר המועצה הציבורית של ארגון השמאל "בצלם".
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ועל רקע מגפת הקורונה קרא להקמתה של ממשלת אחדות בין "הליכוד" ל"כחול לבן", אף שהמשיך בביקורתו על בנימין נתניהו.
ארכיונו האישי מופקד בספרייה הלאומית.
חיים אישיים
גרוסמן נשוי למיכל ולהם נולדו שני בנים ובת. בנם האמצעי, חייל בשירות חובה בחיל השריון, נהרג ב-12 באוגוסט 2006 במלחמת לבנון השנייה, יומיים לאחר שגרוסמן, יחד עם עמוס עוז וא. ב. יהושע, ערך מסיבת עיתונאים ודרש ממדינת ישראל להסכים להפסקת אש ולא להרחיב את הלחימה בלבנון כפי שהחליטה לאחר מכן. על פעולתו במלחמה טרם שנהרג, כחלק מ"כוח בניה", קיבל בנו לאחר מותו צל"ש אלוף.
חודשיים לאחר שבנו נהרג, נאם גרוסמן את הנאום המרכזי בעצרת לציון 11 השנים לרצח רבין. נאומו זה עורר הדים רבים וזכורים ממנו הביטויים "הנהגה חלולה" ו"אין מלך בישראל", בהתייחסו להנהגה המדינית והצבאית בישראל, ו"לתת לפירומן לעסוק בכיבוי אש" שהתייחס למינויו של אביגדור ליברמן לשר לעניינים אסטרטגיים. גרוסמן קרא לצדדים לחזור למשא ומתן והתייחס לשכול מהצד הישראלי ומהצד הפלסטיני כאחד.
קריירה ספרותית
גרוסמן החל בקריירה ספרותית בשנת 1979 כאשר פגש את פרופ' גבריאל צורן והגיש לו לקריאה את סיפוריו הראשונים. הסיפורים הועברו לידי פרופ' מנחם פרי שהחל לפרסמם בכתב העת "סימן קריאה". מאז והלאה כל ספריו למבוגרים רואים אור בספרי סימן קריאה, בעריכת פרי. הרומן הראשון שלו, "חיוך הגדי", בחן את החיים ביהודה ושומרון תחת שלטון ישראל. ספר זה הפך לסרט, בבימויו של שמעון דותן. בשנת 1984 זכה גרוסמן בפרס ראש הממשלה ליצירה.
בסדרת הכתבות "הזמן הצהוב", שראתה אור כספר ב-1987 (זמן קצר לפני האינתיפאדה הראשונה), תיאר גרוסמן את רשמיו ביהודה ושומרון, שם ראה ש"פליטים הפכו את עצמם לכפילים של האנשים שהיו בעבר, במקום אחר, לאנשים שמחזיקים בידיהם רק יכולת אחת: היכולת לחכות." ספרו "עיין ערך: אהבה", שראה אור בשנת 1986, עוסק בניצולי השואה, ומסופר מארבע זוויות שונות.
בין ספריו הרבים, בשנת 2000 יצא לאור הספר "מישהו לרוץ אתו", שעוסק בחיים ברחובות ירושלים המודרנית. בשנת 2003 הוציא גרוסמן לאור את "מוות כדרך חיים: ישראל 10 שנים לאחר אוסלו", שם אסף את כתבותיו משנים עברו. ניתן לראות שם את התקווה והאופטימיות ששררו בתחילת תקופה זו.
בשנת 2004 כתב את השיר "שירת הסטיקר", המורכב מסטיקרים פוליטיים. השיר בוצע על ידי להקת "הדג נחש" באלבומה "חומר מקומי", והפך ללהיט.
ספרו "אשה בורחת מבשורה" יצא בהוצאת "הספריה החדשה" באפריל 2008.
בתחילת 2011 התפרסם שיר של גרוסמן, "קצר פה כל כך האביב", שאותו הקדיש לבנו אורי. את השיר הלחין וביצע יהודה פוליקר. השיר נכלל באלבומו של פוליקר "כל דבר מזכיר לי". באותה שנה התפרסם שיר נוסף שגרוסמן כתב את מילותיו, "אורחת זרים", שהלחין יוני רכטר וביצעו אלי גורנשטיין ונורית גלרון באלבומו של גורנשטיין "ונחיה".
ספריו
גרוסמן כותב לילדים, לבני נוער ולמבוגרים. כל ספרי הסיפורת שלו למבוגרים ולנוער, וכן שני ספרי התיעוד שלו והמחזה 'גן ריקי', הופיעו בספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, וערך אותם מנחם פרי. גרוסמן כתב את הספרים הבאים:
מחזותיו שהוצגו
מספר מספריו של גרוסמן עובדו והוצגו כמחזות:
קישורים חיצוניים
מכתביו על כתביו:
משמרת השבת
הארגון נוסד בשנת 2011 בידי הרב אליהו בייפוס, מרבני בית הדין של הרב נסים קרליץ בבני ברק. יוזם הקמתו של הארגון היה הרב יוסף שלום אלישיב. על פי דברי תלמידו הרב יצחק דרזי, לאחר שנחשף הרב אלישיב לפתרון הלכתי ששווק בציבור ולדעתו אסור בשימוש בשבת, הוא פנה אליו ואמר שיש להקים את הארגון, ואף נתן את שמו 'משמרת השבת'. מטרת הארגון המוצהרת היא הסברה וחידוד מודעות ציבורית לחששות הלכתיים שונים הכרוכים בשימוש במכשירי חשמל בשבת, בפרט במכשירים העושים שימוש בטכנולוגיות מתקדמות, שלגבי בעיות הלכתיות שהתעוררו לגביהם קיימת מודעות פחותה גם בקרב קהל שומרי השבת. והצעת פתרונות הלכתיים-טכניים לבעיות אלו.
הארגון מתייחד בכך שהוא מתיימר לספק פתרונות שאינם שנויים במחלוקת הלכתית ונותנים מענה לפי כל הדעות. הארגון קיבל עם הקמתו את הסכמתם של שורת פוסקי הלכה בכירים, בעיקר מן המגזר הליטאי-חרדי כדוגמת הרב יוסף שלום אלישיב, הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, הרב נסים קרליץ, הרב חיים קניבסקי, הרב שמואל אוירבך ואחרים. בשנת 2014 הצטרפו גם הרבנים שמואל הלוי וואזנר שמעון בעדני ושלום כהן (ראש ישיבת פורת יוסף), ל"קול קורא" שפרסם הארגון, המפרט את החששות החדשים והאתגרים ההלכתיים שהציבה התקדמות הטכנולוגיה לפתחם של שומרי השבת, וקורא לציבור להיזהר ממכשול ולהתקין התקני שבת בתקן המחמיר אותו דורש הארגון. במנשר זה, הודיע הארגון על הסדר שנחתם מול חברות גדולות במשק, על אפשרות להתקנת "התקן השבת" שבאישור הארגון, מבלי לגרור את הסרת אחריות היצרן, למרות התערבות גורם זר בפעילות המכשיר.
פעילותו
פעילות הארגון התמקדה בנושאים הבאים:
פריימל פיר
פריימל פיר (באנגלית: Primal Fear, בתרגום לעברית: "פחד קדום"), היא להקת פאוור מטאל גרמנית, שהוקמה בשנת 1997.
סגנון הלהקה מושפע רבות מזרם ההבי מטאל הקלאסי ובעיקר מלהקת ג'ודס פריסט. אחת הסיבות להקמת הלהקה הייתה שראלף סחיפרס, סולן הלהקה, לא התקבל לג'ודס פריסט כמחליף של רוב הלפורד.
האי הדרומי
האי הדרומי (במאורית: Te Wai Pounamu, באנגלית: South Island) הוא הדרומי והגדול מבין שני האיים המרכזיים של ניו זילנד. הוא מצוי בין האוקיינוס השקט לבין ים טסמן, כ-2,000 ק"מ מדרום-מזרח לאוסטרליה וכ-40 ק"מ מדרום-מערב לאי הצפוני.
גאוגרפיה
האי הדרומי הוא האי ה-12 בגודלו בעולם ושטחו הוא 151,215 קמ"ר, כשטחה של נפאל. המאפיין הגאוגרפי הבולט ביותר של האי הם האלפים הדרומיים החוצים אותו לאורכו בסמוך לחוף המערבי, ובהם נמצאת הפסגה הגבוהה בניו זילנד, הר קוק (3,754 מטר).
האי הדרומי גדול מהאי הצפוני, אך מתגוררים בו פחות מרבע מתושבי ניו זילנד, כמיליון איש. אוכלוסיית האי גם הומוגנית יותר מהאי הצפוני - 91% הם ממוצא אירופאי (לעומת כ-80% בכל ניו זילנד). העיר הגדולה ביותר באי היא קרייסטצ'רץ', בירת חבל קנטרברי. ערים גדולות נוספות הן דנידין, נלסון, אינברקרגיל וגריימאות'.
משמעות שמו המאורי של האי, טה ואי פאונאמו (Te Wai Pounamu), הוא "המים של האבן הירוקה", ככל הנראה בהקשר לאבן הירקן. האי ידוע גם בכינוי טה ואקה אה מאוי (Te Waka a Māui) - "הקנו של מאוי", בהקשר לאגדה המאורית אודות היווצרותה של ניו זילנד. במספר מפות מהמאה ה-19 נקרא האי הדרומי האי האמצעי (Middle Island), כאשר האי סטיוארט נקרא האי הדרומי.
באי מצויים מספר רב של בעלי חיים אנדמיים, לדוגמה עוף הטאקאהה, קיאה, שני זנים של קיווי, ועוד.
כלכלת האי מבוססת ברובה על תיירות, חקלאות ותעשייה המבוססת על משאבי הטבע של האזור. באי מיוצרים 41% מהאנרגיה החשמלית המסופקת לכלל ניו זילנד, וזאת בעיקר באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית.
אתרי התיירות הפופולריים ביותר באי הם הפארקים הלאומיים פיורדלנד, אבל טסמן, וסטלנד טאי פאוטיני ואאורקי/הר קוק; כן מתויירות הערים קווינסטאון, ואנקה, קייקורה ואזור מלבורו סאונד. הפעילויות התיירותיות הפופולריות ביותר באי הן טרקים בטבע, מחנאות, סקי, שיט, ופעילויות אתגריות כגון טיפוס על קרחונים, קפיצת באנג'י וצניחה חופשית.
כף פיירוול הוא נקודה הדרומית של האי.
יוני רכטר
יונתן (יוני) רכטר (נולד ב-18 בנובמבר 1951) הוא מוזיקאי, זמר, פסנתרן, מלחין, מפיק ומעבד מוזיקלי ישראלי, חבר להקת כוורת. רכטר הוא חתן פרס א.מ.ת למוזיקה ופרס אקו"ם למפעל חיים.
ביוגרפיה
רכטר נולד בתל אביב, בנם של האדריכל יעקב רכטר ושל המורה שרה שפיר. אחיה של המאיירת מיכל לויט ואחיהם למחצה של השחקנית דפנה רכטר והאדריכל אמנון רכטר. בגיל שמונה החל לנגן בפסנתר ובגיל 15 החל לכתוב מוזיקה. השיר הראשון שהלחין היה "דמעות של מלאכים" למילותיו של חברו לכיתה דן מינסטר. בגיל זה גם הקים שלישיית ג'אז. בנוסף לעיסוקו במוזיקה, בימי לימודיו בתיכון (תיכון חדש), שיחק כדורסל בהפועל צפון תל אביב, קבוצת בת של הפועל תל אביב, אשר שיחקה בליגה השנייה.
שנות השבעים
רכטר החל את שירותו הצבאי בחיל המשטרה הצבאית, לאחר מכן עבר טירונות בבית הספר לחי"ר וקורס משנים טכניים בחיל התותחנים. לאחר הקורס הצטרף ללהקת חיל התותחנים. הוא שירת כקלידן, בתוכניתה "לה בומבה", שעלתה ב-1970. במקביל לשירותו הצבאי למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
לאחר שחרורו המשיך בלימודי המוזיקה, אך עזב אותם לאחר שדני סנדרסון הזמין אותו ב-1972 להצטרף ללהקת "כוורת". רכטר שימש כקלידן ופסנתרן הלהקה עד 1976, לצדם של גידי גוב, סנדרסון, יצחק קלפטר, מאיר פניגשטיין, אלון אולארצ'יק ואפרים שמיר. רכטר שר סולו אחד בלבד במסגרת הלהקה, שיר מחאה פארודי ("אנטיביוטיקה"), שאת מילותיו כתב. כיוצר הלחין לבדו בלהקה את "סוף ההצגה הלילה" והלחין במשותף עם סנדרסון את "מדינה קטנה" (שניהם מהאלבום השלישי "צפוף באוזן").
את יצירתו העצמאית הלחין רכטר מחוץ ל"כוורת". במקביל לפעילות הלהקה הקים עם אבנר קנר את צמד הרוק המתקדם "ארבע-עשרה אוקטבות", וב-1975 יצא האלבום היחיד של הצמד, שנשא את שמו. באלבום נכלל השיר "דמעות של מלאכים".
לאחר פירוק להקת "כוורת" חבר רכטר בן ה-24 לאריק איינשטיין, והפיק לו את אלבומו "האהבה פנים רבות לה", שיצא ב-1976. שיתוף הפעולה ביניהם התחיל כשאיינשטיין פנה לרכטר, שאותו הכיר מ"כוורת", שם התרשם מנגינתו. במקור התכוונו רכטר ואיינשטיין ליצור אלבום שירי ילדים בעיבודיו של רכטר, אך שיתוף הפעולה ביניהם התפתח לאלבום למבוגרים, שרכטר הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית. רכטר הביא להקלטות את חבריו מ"כוורת" - אלון אולארצ'יק (בס) יצחק קלפטר (גיטרות) ומאיר פניגשטיין (תופים), ובין הלהיטים הבולטים באלבום היו "מה עושות האיילות" למילים של לאה גולדברג "זו אותה האהבה" ו"שיר אהבה סטנדרטי" למילים של איינשטיין. שני שירי הילדים שבאלבום, "מה עושות האיילות" ו"גמד קטן", הם שריד לכוונה המקורית ליצור אלבום שירי ילדים.
ב-1977 יצא אלבום הופעה של איינשטיין בשם "אנשים אוהבים לשיר", בהפקתו המוזיקלית של רכטר. רכטר שר בעצמו שיר אחד באלבום, "הימים חולפים", וכן ביצע את הקטע האינסטרומנטלי "הנקניק מצייטלין", שנקרא כך על פי כינויו של רכטר בפי איינשטיין. לאלבומו של איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'", שיצא באותה שנה, הלחין רכטר את שירו של אברהם חלפי "עטור מצחך", שהפך לקלאסיקה ישראלית.
ב-1978 הפיק רכטר את אלבום הבכורה של גידי גוב, "תקליט ראשון". רכטר הלחין את רוב שירי האלבום, ובהם "בלעדייך" ו"שלוש בלילה בעיר" למילים של דן מינסטר ו"העיקר זה הרומנטיקה" למילים של עלי מוהר. עם השיר "שלוש בלילה בעיר" השתתף גוב בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה.
אלבומו הראשון של רכטר כסולן, "התכוונות", יצא ב-20 בדצמבר 1979 והכיל בלדות שקטות כגון "זה כל מה שיש" שנכתב על פי השיר "As Time Goes By" ו"שוב היא כאן" למילותיו של עלי מוהר. שני שירים אלו היו משיריו הבולטים של האלבום. את שניהם יצרו רכטר ומוהר במסגרת מחזמר שהתכוונו להעלות, ולבסוף לא יצא אל הפועל (הם למעשה ה"שרידים"). אף על פי שהמחזמר לא הועלה, דרכו החל שיתוף הפעולה ארוך השנים בין רכטר לבין מוהר. שלושה משירי האלבום הם קטעים אינסטרומנטליים.
שנות השמונים
לאלבומו של אריק איינשטיין "חמוש במשקפיים", שיצא ב-1980, הלחין את שירו של נתן אלתרמן "ילדי ההפקר". ב-1981 השתתף רכטר עם מוזיקאים נוספים, בהם מתי כספי ויצחק קלפטר, באלבום "קווים", שהורכב מקטעים אינסטרומנטליים. לאלבומה של נורית גלרון "שירים באמצע הלילה", שיצא באותה שנה, הלחין את שיריו של נתן זך "עד מחר" ("בכל פעם שאני מנגן") ו"שיר באמצע הלילה".
לנורית גלרון הפיק ב-1984 את האלבום "נגיעה אחת רכה", שבו בלטו לחניו לשיר הנושא באותו שם, שכתב עלי מוהר, ול"שיר על הארץ", שכתב יהושע סובול ("בואו נשיר את השיר המטורף של הארץ..."). באותה שנה השתתף בהופעת האיחוד של להקת "כוורת", שתועדה באלבום "כוורת - הופעה חיה, קיץ 1984".
ב-1985 הוציא רכטר אלבום משותף עם עלי מוהר בשם "בגובה העיניים", ובו לחניו לשירים של מוהר. מהם התפרסמו השירים "עוגן הרם", הדואט עם מזי כהן שנקרא בפשטות "דואט" ו"שיר נבואי קוסמי עליז", שבו רכטר היה שותף למילים (אותו ביצע שנתיים לפני כן עם גידי גוב במסע ההופעות שלו, שזכה להצלחה בזמנו). בהפקת האלבום השתתף במאי התיאטרון מיקי גורביץ', שהדריך את רכטר כיצד לבצע את השירים, בהתאם למילותיהם.
אדס
אֵדֶס (שם מדעי: Aedes) או יַתּוּשׁ-יוֹם הוא סוג של יתושים ממשפחת הכולכיתיים, המצוי בטבע באזורים טרופיים וסובטרופיים, אך הופץ גם לאמריקה בשנות ה-80 וכיום מצוי בכל רחבי העולם, למעט אנטארקטיקה.
יוני רכטר
שנות השמונים
באותה שנה השתתף רכטר עם גידי גוב, מוני מושונוב ושלמה בראבא במופע הבידור "ערב חד פעמי". ב-1987 הפיק את אלבומו של יוסי בנאי "יוסי בנאי", והלחין עבורו מספר שירים. מהם התפרסם במיוחד השיר "ערב עירוני", שהלחין למילים של נתן אלתרמן.
אדס
הסוג תואר ב-1818 בידי החוקר הגרמני יוהאן ויהלם מיגן ושמו נגזר מהמילה היוונית ἀηδής (הגיה: אַאֶדֵס), שמשמעותה "לא-נעים" או "דוחה", עקב המחלות שמיני סוג זה מעבירים לאדם ולחיות בית.
יוני רכטר
שנות השמונים
ב-1986 הלחין את הפסקול לסרט "נאדיה" בבימויו של אמנון רובינשטיין.
אדס
בשנות האלפיים נעשו מספר מהלכים במטרה לבטל את "אדס" כשם של סוג זה ולהחליפו בשם Stegomyia (שכיום משמש כתת-סוג).
יוני רכטר
שנות השמונים
ב-1988 שב רכטר לשתף פעולה עם אריק איינשטיין, ביצירת האלבום "משירי אברהם חלפי". האלבום הורכב ברובו מלחניו ועיבודיו של רכטר לשיריו של המשורר אברהם חלפי, ובהם "שיר על יונה בחלוני", "סתיו יהודי", "עטור מצחך" בביצוע מחודש, "שיר על שלושה חתולים" (עיבוד ללחן של יוחנן זראי) והדואט של איינשטיין עם יהודית רביץ "צער לך".
אדס
תיאור
סוג זה בעל מינים קטני גוף בעלי "חדק" ארוך דמוי-מזרק המשמש למציצת דם. רק הנקבות מוצצות דם ועושות זאת לייצור הביצים. הצעירים מתפתחים כלרוות במים עומדים והופכים לבוגרים הניזונים בעיקר מצוף. מיני האדס מתאפיינים בסימני פסים שחורים ולבנים על גופם ועל רגליהם. בניגוד לרב היתושים הם פעילי יום בלבד, בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות והערב לפני השקיעה.
יוני רכטר
שנות השמונים
ב-1989 הוציאו איינשטיין ורכטר אלבום שירי ילדים בשם "הייתי פעם ילד". רכטר הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית שירים שהפכו ללהיטי ילדים כדוגמת "אדון שוקו", "שבת בבוקר" ו"גברת עם סלים". כמו כן ניגן רכטר באלבום זה על פסנתר, קלידים ואקורדיון ותרם קולו לחלק מהשירים, ביניהם "גברת עם סלים".
אדס
תיאור
יתושי סוג זה נפוצים ביותר ומסוכנים ביותר לאדם עקב שהם מעבירים מגוון גדול של מחלות זיהומיות, ביניהם קדחת דנגי, קדחת צהובה, נגיף הזיקה ועוד רבים. ישנם מגוון מינים מעבירי מחלות והמסוכנים מביניהם הם: אדס מפוספס (Aedes albopictus) ואדס מצרי (Aedes aegypti).
יוני רכטר
שנות התשעים
בשנת 1990 הפיק פסטיבל ישראל בשיתוף רשות השידור ערב משיריו של רכטר בשם "העיקר זה הרומנטיקה", ששודר בטלוויזיה ואחר כך תועד באלבום. בערב, שהופק מוזיקלית על ידי רכטר עצמו, השתתפו גידי גוב, מזי כהן, חיים צינוביץ', יהודית רביץ ויובל זמיר. לצד שיריו המוכרים של רכטר נכללו במופע גם השירים "הכל קלוי" ו-"שיר התשובה" שהלחין להצגה "עלילות מכס ומוריס בלה מורדוך הערבי וזבישק הסוס". כמו כן נכלל בו השיר שהלחין במיוחד למופע, שירו של נתן אלתרמן "תיבת הזמרה נפרדת" ("על העיר עפות יונים..."), הידוע יותר בלחנו של נחום היימן.
ב-1991 יצר אריק איינשטיין את קלטת שירי הילדים בווידאו "כמו גדולים", כשרכטר היה אחראי על רוב הלחנים. ב-1993 הוציא איינשטיין את קלטת ההמשך "כמו גדולים 2", כשגם בה רכטר הלחין את רוב השירים. ב-2007 הופיעו שתי הקלטות בדיסק DVD.
אדס
מיון
בסוג זה ישנם 79 תת-סוגים, בהם יחדיו ישנם מעל 700 מינים שונים:
יוני רכטר
שנות התשעים
בשנת 1992 הוציא רכטר אלבום ילדים נוסף עם אריק איינשטיין, "האריה, היונה ותרנגולת כחולה". באלבום זה הלחין ועיבד לאיינשטיין שירי ילדים נוספים, כמו "תרנגולת כחולה" ו"אני רוצה שפתאום". בשנה זו זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים, בגיל 41 בלבד.
אדס
מיון
בנוסף ישנם 28 מינים חסרי מקור:
יוני רכטר
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2005 יצא אלבום אוסף כפול של רכטר בשם "בכל פעם שאני מנגן", על שם השורה המוכרת משירו של נתן זך "עד מחר", שהלחין לנורית גלרון. בדיסק הראשון שירי סולן/דואטים של רכטר ובדיסק השני בעיקר שירים שיצר רכטר לאחרים.
בשנת 2008 הלחין לאיה כורם את השיר "זהב שחור", שאת מילותיו כתבה כורם כגרסה נשית (בלשון נקבה) לשיר "עטור מצחך". השיר נכלל באלבומה "שפה זרה".
רכטר עסק גם בעיבודים והלחנה להצגות תיאטרון והופעות מחול, בהן מופע המחול "אגדה בחולות", "נפש יהודי", "גטו", "החולה המדומה", "מקבת", "מלאכת החיים", "אותלו", "מלחמה על הבית", "החיים הם חלום", "המצליחים", "נישואים", "חוקר פרטי" ועיבודים לשירי המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
בשנת 2009 העלתה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את היצירה "איתמר פוגש ארנב" שהלחין רכטר בהזמנת התזמורת לפי ספרו של דויד גרוסמן. היצירה הועלתה מאז על ידי התזמורת מספר פעמים ואף הוצאה לאור כאלבום.
העשור השני של המאה ה-21
לאלבומו של אלי גורנשטיין "ונחיה", שיצא בשנת 2011, הלחין רכטר שני שירים: "עוד פעם" למילים של יהודה עמיחי ו"אורחת זרים" למילים של דויד גרוסמן, שאותו ביצע גורנשטיין עם נורית גלרון. באותה שנה השתתף כשחקן אורח באחד מפרקי הסיום של הסיטקום "החיים זה לא הכל".
בשנת 2012 הוציא אלבום הופעה כפול בשם "העיקר זה המוזיקה", שבו אירח מספר זמרים ומוזיקאים וביניהם יהודית רביץ, נתנאלה, רונה קינן, שלומי שבן אלי דג'יברי ומקהלת עדי. בין השירים באלבום מספר שירים חדשים ובעיקר עיבודים חדשים לשירים מוכרים.
בשנת 2013 השתתף בפרויקט "עבודה עברית" באלבום "היספיקו החיים?" משירי חנוך לוין. רכטר הלחין, ניגן וביצע שירים באלבום כחלק מאנסמבל שכלל גם את שלומי שבן, אלי מגן ומוזיקאים נוספים. בשנה זו הופיע יחד עם להקת כוורת בסבב הופעות האיחוד לרגל ארבעים שנה לצאת אלבומם הראשון.
בשנת 2014 השתתף יוני רכטר בתוכנית הטלוויזיה אינטרמצו עם אריק. בה הוא סיפר, כי הוא מקפיד לקבל שיעור פסנתר שבועי, שמאפשר לו לקבל משוב ולהתקדם. אריה ורדי העיר, כי עוד קודם לכן הוא הציע ליוני רכטר לכהן כשופט בתחרות רובינשטיין.
בשנת 2015 העלתה האופרה הישראלית את האופרה "שיץ" בהלחנתו, על פי המחזה מאת חנוך לוין, וליברית בעריכת מולי מלצר, בבימוי עידו ריקלין. באותה שנה הגיש את התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
ב-2016 הלחין את הפסקול לסרט "חדרי הבית" של איתן גרין.
בפברואר 2017 העלתה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את האופרה "מעשה בשלושה אגוזים", המבוססת על עלילת הסיפור מאת לאה גולדברג עם אותו השם. רכטר הלחין, וגם ביסס את הליברית על פי הסיפור ובתוספת חמישה שירים אחרים של גולדברג.
ביולי 2017, 14 שנים לאחר צאת האלבום האחרון שלו הוציא רכטר סינגל מתוך אלבום חדש בדרך "ואת ברשות עצמך" למילותיו של יענקל'ה רוטבליט.
באוגוסט 2017 עלה מחזמר לילדים "שבת בבוקר" המבוסס על שיריו של רכטר בהפקתו של שי להב.
במאי 2018 רכטר נעל את פסטיבל מג'סטה עם מופע "התכוונות ועוד", בו ביצע בשלמותו את אלבום הבכורה שלו שיחגוג בשנה הבאה 40 שנים לצאתו. במופע התארח שלומי שבן.
בשנת 2019 הועלתה בתיאטרון הקאמרי הקומדיה "אניהו" (על פי אתגר קרת) עם מוזיקה מקורית של רכטר.
בתחילת שנת 2020 הוציא רכטר אלבום חדש בשם "יוני ג'ירף", שהוא למעשה אלבום שירי ילדים עם לחנים מחודשים לשירים ישנים, וגם שירים חדשים כמו "פנינה" בו השתתפו חברי ההרכב המקורי (מ-40 שנה לפני כן) של "הכבש השישה עשר" שהתאחדו ליצירת השיר החדש.
חיים אישיים
יוני רכטר נשוי לדפנה, מורה לאמנות פנסיונרית, ולהם שני בנים ונכד.
יצירתו
המוזיקה של רכטר מתאפיינת במורכבותה ההרמונית וניכרת בה השפעתן של המוזיקה הקלאסית ומוזיקת הג'אז, כמו גם של שירים רוסיים ומלחינים ישראלים שקדמו לו, בעיקר סשה ארגוב. למרות ההרמוניה המורכבת, לעיתים קרובות המנגינות פשוטות וקליטות, כדוגמת לחן השיר "הילדה הכי יפה בגן". רכטר עושה שימוש ברבים משיריו במשקלים ומקצבים ייחודיים ומשחקיים, לדוגמה בשיר "לא מכירים". העיבודים של רכטר עשירים ומשלבים לעיתים קרובות כלים לא-שגרתיים וכלי נגינה קלאסיים; ברבים מעיבודיו תופס הפסנתר מקום מרכזי. בין השאר, הלחין רכטר משיריהם של המשוררים לאה גולדברג (למשל השיר "מה עושות האיילות"), אברהם חלפי ("עטור מצחך" הוא המוכר שבהם), ורבים אחרים.
דיסקוגרפיה
{{טורים
אלבומים נוספים בהם השתתף
}}
קישורים חיצוניים
על יצירתו
Ven Conmigo
Ven Conmigo (בעברית: בוא איתי) הוא אלבומה השני של הזמרת סלינה. האלבום יצא לאור ב-6 באוקטובר 1990 על ידי EMI לטין. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "Ya Ves", "Baila Esta Cumbia" ו-"La Tracalera", תוך שהשני מביניהם הפך ללהיט.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים המקסיקנים האזוריים.
רקע
אחרי הצלחת אלבום הבכורה שלה, אחיה של הזמרת המשיך להיות המנהל המוזיקלי והכותב שלה ולהקת לוס דינוס שהורכבה משאר אחיה של הזמרת המשיכה להלחין ולהנדס את השירים כאשר עשו זאת לרוב שירי האלבום. בנוסף גם הכותב ג'וני הררה היה מעורב בכתיבת שירי האלבום. בדומה לאלבומה הקודם גם אלבום זה הכיל מוזיקת קומביה אך לצד מוזיקת רנצ'רה ביחד עם עוד ז'אנרים נוספים. אם כי האלבום היה מבוסס גם על צלילי מוזיקת הטחאנו אשר אפיין גם את אלבומה הקודם. למרות זאת האלבום לא היה נחשב לאלבום שגרתי בז'אנר הטחאנו מבחינת מבנה האלבום וארגון השירים בו. מבחינה לירית רוב שירי האלבום עסקו באהבה ובמאבקה של אישה להתאושש ממערכות יחסים כושלות.
הפקה ופיתוח
את האלבום הפיק אחיה של סלינה א.ב. קינטנייה השלישי לאחר שהתעקש להיות המפיק הראשי של אלבומה הקודם. תחילה חברת התקליטים שלה הטילה בכך ספק מכיוון שהם הרגישו שזה הימור. לכן הם עשו הסכם עם קינטנייה שאם האלבום לא יצליח הוא יוחלף במפיק אחר בעל ניסיון.
אלבומה הקודם של הזמרת זכה להצלחה וביסס את מעמדה בעולם מוזיקת הטחאנו ובכך אחיה נשאר כמפיק הראשי גם של אלבום זה.
קידום
הזמרת יצאה לסיבוב הופעות לקידום האלבום אשר זכה להצלחה רבה ומשך אליו 60 אלף איש. המבקרים שיבחו את הנוכחות הבימתית של הזמרת בהופעותיה. הסינגל "Baila Esta Cumbia" זכה להצלחה רבה כאשר היה לשיר המושמע ביותר בתחנות הרדיו למעלה במחודש ועזר לבסס את מעמדה של הזמרת במקסיקו.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים המקסיקנים האזוריים של בילבורד ובכך היא עקפה את המיקום של אלבומה הקודם וזכתה להפוך לאיום מסחרי ולהכרה רבה.
הצלחה
כבר בחודש הראשון ליציאתו, האלבום קיבל מעמד אלבום זהב באמריקה הלטינית ובכך הפכה סלינה לזמרת הטחאנו הראשונה להגיע להישג זה ובכך שבר את ההיררכיה הגברית שאפיינה את הז'אנר וראתה את הנשים שעסקו בו כנחותות. בנוסף האלבום גם היה מועמד לפרס אלבום השנה להרכב בטקס פרסי המוזיקה של טחאנו.
נכון לשנת 2017 מכירות האלבום עומדות על 500 אלף עותקים באמריקה הלטינית במכירות נקיות מה שהעניק לו מעמד פלטינה כפולה ועוד 180 אלף עותקים בארצות הברית במכירות משולבות מה שהעניק לו מעמד של 3 פלטינות לטיניות (פלטינות מיוחדות הניתנות לאמנים לטינים בלבד בארצות הברית). בשנת 2020, האלבום נבחר על ידי ספריית הקונגרס לשימור במרשם ההקלטות הלאומי בשל היותו "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
קרחון ג'ונס הופקינס
קרחון ג'ונס הופקינס (באנגלית: Johns Hopkins Glacier) הוא קרחון ארוך, הממוקם בשטח ההפארק הלאומי גליישר ביי במדינת אלסקה שבארצות הברית.