cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרומון
הפרומונים בבני אדם
יש לציין כי פרומונים מעוררים תחושה ריחנית כמו כל מולקולה אחרת הנקלטת ברירית האף, בקולטנים המשמשים את חוש הריח. יחודם הוא בתפקידי האיתות הכימי שהם ממלאים בתקשורת בין פרטים מאותו מין. השפעתם על ההתנהגות מקבילה לזו של אופני איתות אחרים, כגון מראה חיצוני, גוון הקול וליטוף הגוף. בהתאם לייעוד הביולוגי של מנגנוני איתות אלה, השפעתם ההתנהגותית מוגבלת ואין בנמצא "שיקוי קסם" שישעבד גבר או אישה לניחוחם.
תגובה הדדית בין הורמונים ופרומונים
במחקר הראו החוקרים שהרגישות עולה עם הגיל, אך מה שמווסת את העלייה ברגישות הוא שחרור של הורמון הנפוץ בחרקים הנקרא הורמון נעורים. הורמון זה מופץ גם הוא יותר ויותר עם העלייה בגיל מבלוטות אנדוקריוניות בשם corpora allata. כאשר הסירו החוקרים את הבלוטות במוח העש אשר מפרישות הורמון זה, הרגישות לא עלתה. אך כאשר נתנו החוקרים הורמון סינתטי לעשים חסרי הבלוטות הרגישות עלתה שוב. בנוסף, כאשר ניתן הורמון נעורים סינתטי לעשים מאוד צעירים, הם הפגינו רגישות הדומה לעשים בוגרים יותר.
וספה
וֶסְפָּה (באיטלקית: Vespa - צרעה) הוא שם המותג של משפחת קטנועים המיוצרת על ידי חברת פיאג'ו האיטלקית. דגם הווספה הראשון הוצג בשנת 1946 וכלל חידושים מהפכניים רבים שהפכו אותו באופן מעשי למייסד ענף הקטנועים, אף על פי שדגם בעל דמיון לקטנוע הוצג מספר שנים לפני כן בארצות הברית.
מאפיינים בולטים של הווספה הם שילדה אחודה ומבנה המגן על רגלי הרוכב, מנוע מכוסה הצמוד לגלגל, העברת הילוכים בידית הכידון וגלגל רזרבי. מעל ל-16 מיליון יחידות וספה נמכרו מאז הוצג הדגם, בעיקר משנות ה-50 ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 והפכו אותו לאחד מדגמי האופנועים הנמכרים ביותר אי פעם.
משפחת הווספה המיוצרת ללא הפסק מאז הוצגה, כללה במשך שנים רבות אך ורק דגמים בעלי דמיון רב למוצר המקורי. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה משפחת הדגמים להתרחב וכללה קטנועים בעלי מאפיינים שונים באופן משמעותי. קטנועי הווספה הקלאסיים נשאו החל מ-1977 את שם הדגם המתחיל באותיות PX ובשנת 2007 הודיעה פיאג'ו על הפסקת ייצורם, ובשנת 2011 הוחלט לייצר שוב את ה-PX אך עם זיהום אוויר מופחת.
בישראל, משמש לעיתים הכינוי "וספה" כשם גנרי לקטנוע.
מאפיינים
דגמי הווספה הקלאסיים מבוססים על שילדה אחודה המורכבת מלוחות מתכת הלחוצים תחת מכבש ויוצרים מבנה קשיח. מבנה זה, הלקוח מעולם התעופה הביא להוזלת עלויות ייצור ומראה שונה מאופנועי התקופה בכך שהסתיר את חלקי המנוע ומנע את הלכלוך האופייני שרוכבי אופנועים באותה תקופה סבלו ממנו.
מיקום המנוע על הזרוע האחורית הימנית בסמוך לציר הגלגל האחורי חסך את השימוש בשרשרת הינע שהייתה מרכיב שדרש תחזוקה שוטפת הכרוכה בלכלוך. הווספה הקלאסית מונעת במנוע שתי פעימות בעל מבנה פשוט וזול לתחזוקה. העברת ההילוכים מתבצעת בידית הכידון השמאלית בשילוב עם מנוף המצמד. בחלק מן הדגמים קיים בכנף האחורית השמאלית, הנגדית למנוע גלגל רזרבי, ובדגמים אחרים מוצב הגלגל הרזרבי מול רגלי הרוכב. הזרועות הנושאות את גלגלי הווספה הן בעלות מבנה חד צדדי המאפשר את החלפת הגלגל בקלות יחסית במקרה של תקר.
היסטוריה
שורשי הווספה נעוצים במלחמת העולם השנייה, שהשאירה את איטליה הרוסה עם מפעלי תעשייה הזקוקים לשיקום. מפעל פיאג'ו שעסק בתחום התעופה עד שהופצץ במלחמה, הוגבל בעיסוק בתחום זה בעקבות הסכם הכניעה של איטליה ומנהל המפעל אנריקו פיאג'ו חיפש כיווני התפתחות חדשים. המצב הכלכלי הגרוע והכבישים ההרוסים הביאו את פיאג'ו לחשוב על פיתוח כלי תחבורה זול ועמיד. הוא כנראה הושפע מכלי הרכב הדו גלגליים של חברת "קשמן" שהובאו לאיטליה בהמוניהם בשנות המלחמה על ידי הצבא האמריקני. היו אלו אופנועים בעלי מאפייני קטנוע רבים. פיאג'ו פנה אל קוראדינו ד'אסניו שהיה מהנדס אווירונאוטיקה חסר ניסיון בתחום תכנון האופנועים וביקש ממנו לתכנן כלי רכב זול, קל לנהיגה לגברים ולנשים, שיהא מסוגל לשאת נוסע ושלא ילכלך את הנוהג בו. ד'אסניו סיים תוך מספר חודשים את תכנון הרכב תוך שהוא משתמש ברעיונות מעולם התעופה המוכר לו ומייסד למעשה את משפחת הקטנועים המוכרת כיום. עיצוב הרכב הזכיר לאנריקו פיאג'ו צרעה ומכאן מקור שמו (צרעה באיטלקית: וספה).
באפריל 1946 פיאג'ו רשמה פטנט על הווספה והחלה למכור אותה. הדגם הראשון צויד בגלגלי שמונה אינץ', מנוע 98 סמ"ק דו פעימתי, זרוע אחורית קשיחה ללא מתלה ופנס ראשי על כנף הגלגל הקידמי. באותה שנה נמכרו יחידות בודדות, אך ב-1947 כבר נמכרו כ-2,500 יחידות וב-1950 כ-60,000. ב-1948 הוצג דגם משופר בנפח 125 סמ"ק ומתלה אחורי. ב-1953 שופר הספק המנוע והפנס הראשי עבר מהכנף אל הכידון. ב-1955 הוצג דגם 150 סמ"ק בשם GS שבו הוצג לראשונה הכידון בעל החיפוי שהפך לאחד מסימני ההיכר של וספה וקטנועים בכלל. ב-1956 כבר נמכרו מיליון יחידות מהווספה.
הפופולריות של וספה באירופה בשנות ה-50 הביאה להקמת מועדוני וספה במקומות רבים בעולם. עם השגשוג הכלכלי של שנות ה-60, הפכה הווספה למוצר פחות אטרקטיבי לצרכנים רבים שכבר היו מסוגלים לרכוש מכונית, אך הווספה המשיכה לשמור על פופולריות תוך שהיא עוברת מיצוב מחדש מכלי תחבורה של המעמד הבינוני לכלי תחבורה אופנתי הנמצא בשימוש ילדי הפרחים של שנות ה-60. באותן שנים נמכרו שתי משפחות דגמים. האחת הייתה בעלת שילדה קטנה ונפחי מנוע שנעו בין 50 ל-125 סמ"ק. השנייה, בעלת שילדה גדולה יותר ונפחי מנוע בין 125 ל-200 סמ"ק.
צורת שיווק ייחודית בארצות הברית בין השנים 1951–1966 של 2 דגמי "וספה" באמצעות אולסטייט (מותג רכב) שהיה מותג של כלי רכב אמריקאים ששווקו על ידי רשת "סירס" (שם רשמי: "Sears, Roebuck and Company") בארצות הברית. דגם "וספה 125" שווק בין השנים 1951-1965 בשם "אולסטייט", ובשנת 1966 בשם "סירס" ודגם "וספה 150" שווק בשנת 1966 בשם "סירס".
בשנת 1977 הוחלפה משפחת קטנועי השילדה הגדולה במשפחת קטנועי ה-PX. עיצובה של משפחת ה-PX הוא המוכר והנפוץ ביותר בימינו. עד לשנת 2007, עת הודיעה פיאג'ו על הפסקת ייצור משפחת ה-PX, היא יוצרה כמעט ללא שינוי, פרט לשימוש בבלם דיסק והתאמות מנוע שנועדו לעמוד בתקנות זיהום האוויר האירופאיות. לקראת סוף שנות ה-80 הציגה פיאג'ו את הווספה קוזה, שהייתה דומה במאפיינים המכניים לדגמי ה-PX אך עוצבה בקווים מודרניים.
בתחילת שנות ה-90 ירדו מכירות דגמי הווספה לשפל עקב התיישנות המוצר והמוצרים המודרניים של המתחרים. בעוד שהמתחרים החלו להציע קטנועים אוטומטיים ומונעים במנועי ארבע פעימות, קטנועי וספה היו עדיין בעלי הילוכים ידניים ומנוע שתי הפעימות. התשובה של וספה הייתה משפחת ה-ET שכללה לראשונה תמסורת הילוכים אוטומטית. במסגרת המשפחה הוצגו ה-ET2, קטנוע 50 סמ"ק, שתי פעימות מודרני וה-ET4 שהיו בעלי מנוע 125 או 150 סמ"ק ארבע פעימות, לראשונה בווספה. פיאג'ו נחלה הצלחה במכירות קטנועים אלו.
משבר כלכלי שעבר על פיאג'ו בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 העיב על פיתוח דגמים חדשים אך עם ההתאוששות הוצגו משפחות חדשות של קטנועי וספה, שכולן מבוססות על בסיס מכני משותף של מנועי ארבע פעימות מודרניים ושילדת הפלדה האחודה שליוותה את וספה מאז ומתמיד. משפחת ה-LX החליפה את דגמי ה-ET הבסיסיים ומשפחת ה-GT החליפה את הדגמים הגדולים. בראש דגמי וספה עמד ה-GTS250 שהוצג ב-2005, לראשונה עם מנוע ארבע פעימות בעל הזרקת דלק ועמידה בתקני זיהום האוויר המחמירים ביותר באותה עת.
לכבוד יובל ה-60 שנה של וספה ב-2006, הוצגו עיצובי רטרו למשפחות הקטנועים הקיימות שכונו LXV ו-GTV. ה-GTV שהיה מבוסס על קטנוע ה-GTS פנה לעיצוב רטרו המשחזר אלמנטים מימיה הראשונים של הווספה כדוגמת פנס קדמי שהוצב על כנף הגלגל הקדמי.
בשנת 2014, קוטי, יצרנית הבשמים ומוצרי הטיפוח האמריקאית, חתמה על הסכם זיכיון עם יצרנית וספה, פיאג'יו, לייצור בשמים במותג וספה.
קישורים חיצוניים
https://youtu.be/R3qEFuMXkDk הסרט על אנריקו פיאג'ו
אסטרונאוטיקה
אסטרונאוטיקה היא ענף מדעי העוסק בתאוריה ובהנדסה של הגעה לחלל ומסעות בו. משמעות השם אסטרונאוטיקה הוא "הפלגה בחלל", בדומה לשמו של התחום המקביל, אווירונאוטיקה שמשמעותו "הפלגה באוויר".
האסטרונאוטיקה היא ענף רב תחומי הכולל בתוכו יישומים של פיזיקה, אסטרונומיה, מתמטיקה וכימיה ומשלבם בהנדסת מכונות, הנדסת חשמל, הנדסת חומרים ועוד, במטרה לפתח את הכלים והאמצעים שיאפשרו מסעות בחלל. עצם מלאכותי הנע בין הכוכבים נתון לשדות כבידה ושדות מגנטיים משתנים, טמפרטורות קיצוניות, צריך לעמוד בריק ובקרינה, לנווט את דרכו בין גופים הנעים בכיוונים שונים במרחב ועם כל זאת להיות קל משקל ככל שניתן על שיתאפשר לשגרו. עקב מורכבות הדרישות הרבות והסותרות לעיתים, נדרש שילוב של דיסציפלינות שונות ומחקר ופיתוח מתקדמים ויקרים.
צעדים ראשונים
מקורות האסטרונאוטיקה הם במחקר תאורטי שהתבצע כבר במאה ה-17 על ידי אייזק ניוטון, שבספרו היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע הניח את היסודות לפיזיקה של תנועה בחלל. אחריו המשיכו מדענים כאוילר ולגראנז' לחקור את תנועת הגופים בחלל והכוחות הפועלים עליהם.
בראשית המאה ה-20 החלה האסטרונאוטיקה לצעוד בכיוון מעשי עם מחקריו של קונסטנטין ציולקובסקי, שהגדיר את הנוסחאות הראשונות של הנעה רקטית, ואחריו רוברט גודרד והרמן אוברת שבנוסף למחקרים תאורטיים רב תחומיים ערכו בשנות ה-20 ניסויים מעשיים בשיגור רקטות.
האסטרונאוטיקה הגיעה לבשלות בסוף שנות ה-50, עם שיגורו של ספוטניק, הלוויין הראשון בחלל ואחריו השיגורים הראשונים של בני אדם לחלל ושל גשושיות לכוכבי הלכת.
המירוץ לחלל
בתקופת המלחמה הקרה, מאבק יוקרה בין ארצות הברית וברית המועצות הביא להשקעות אדירות והתפתחות מואצת של תחום האסטרונאוטיקה.
תתי תחומים
האסטרונאוטיקה מתחלקת למספר תחומים החופפים זה לזה וביניהם:
שפות אנגליות
שפות אנגליות (באנגלית: Anglic languages) היא קבוצה של שפות שהתפתחו באי הבריטי. השפה העיקרית בהן היא אנגלית.
הקבוצה משתייכת לשפות הגרמאניות המערביות. שפה גרמאנית מערבית מודרנית אחרת שאינה משתייכת לקבוצה האנגלית היא פריזית (Frysk), אשר מדוברת בהולנד וצפון גרמניה.
האנגלית העתיקה היא השפה העתיקה בקבוצה הזו. בימי הביניים היא התפצלה לניבים שונים. הניב הדרומי של אזור לונדון התפתח לאנגלית של היום. הניבים הצפוניים יותר התפתחו לסקוטית, אם כי שפה זו נשארה שפה מדוברת מקומית בסקוטלנד. עד היום אין לה תקן אחיד של כתיב ספרותי וישנה מחלוקת ביחס לשאלה האם היא שפה נפרדת או ניב של אנגלית.
ניבים אחרים של האנגלית העתיקה שהתפתחו באנגליה בימי הביניים, כגון נורתומברית (Northumbrian), יולה (Yola) ומרקית (Mercian) נכחדו או התמזגו עם אנגלית או סקוטית.
משה אדרי (קצין צה"ל)
משה אדרי (נולד ב־3 באפריל 1962) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, מכהן כראש הוועדה לאנרגיה אטומית. שימש קודם לכן כעוזר שר הביטחון להתגוננות וכראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון.
ביוגרפיה
אדרי נולד ב-1962 בנצרת עילית. למד בבית הספר ניר העמק. התגייס לחטיבת גולני, עבר קורס קציני חי"ר ולחם במלחמת לבנון הראשונה. במהלך שירותו כמפקד פלוגה בגולני, בספטמבר 1984 נפצע באורח קשה בתאונת אימונים וידו השמאלית נקטעה. לאחר תקופת שיקום שירת כראש מדור תורת לחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
הוא עבר לחיל האוויר ומונה לקצין אג"ם ביחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), ב-1990 מונה לסגן מפקד היחידה תפקיד בו שירת עד 1992. לאחר שסיים לימודי תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת חיפה מונה למפקד טייסת מכין בבית הספר לטיסה. בתפקידו הבא שירת כראש ענף אימונים במפקדת כוחות האוויר המיוחדים של חיל האוויר.
ביולי 1998 מונה למפקד היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669) ופיקד עלייה עד 2001. לאחר מכן עמד בראש מפקדת כוחות האוויר המיוחדים. לאחר שסיים לימודי תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת בר-אילן, מונה למפקד על אחד מבסיסי חיל האוויר. ב-2008 ריכז את פרויקט "דרך ארץ ושמיים" שמטרתו לחזק את הקשר בין צה"ל למערכת החינוך. ב-2011 השתחרר מצה"ל ושימש במשך כשלוש שנים וחצי כראש מערך בוועדה לאנרגיה אטומית. ביוני 2015 מונה לעוזר שר הביטחון להתגוננות וראש אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון. במסגרת תפקידו זה עמד בראש פרויקט "אנשי חיל" למאבק במגפת הקורונה.
ב-1 באוגוסט 2022 החל לכהן כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית.
חיים אישיים
נישא למיכל, שאותה הכיר בעת שהייתה פקידה פלוגתית בפלוגה שעליה פיקד, ולהם בן ושתי בנות.
יואל פרידליסיוס
יואל פרידליסיוס (בשוודית: Joel Fridlizius; 31 בדצמבר 1869 – 6 בינואר 1963) היה שחמטאי שוודי, אלוף ארצות הצפון לשנת 1909.
פרידליסיוס סיים במקום השני, אחרי יורגן מלר, בתחרות גטבורג 1901, האליפות השלישית של ארצות הצפון. הוא ניצח בתחרות גטבורג 1909 וחלק מקום 7–9 בתחרות סטוקהולם 1912, האליפות השמינית של ארצות הצפון. בתחרות זו ניצח את אלכסנדר אלכין.
ז'גוב
ז'גוב (בפולנית: Rzgów) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 1378, ובשנת 1476 הוענקו לו זכויות עיר.
בלייד ראנר
"בלייד ראנר" (באנגלית: "Blade Runner". מילולית: "נועץ הלהב") הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1982 מסוגת מותחן, פעולה עתידני דיסטופי ומדע בדיוני. הסרט הוא דיסטופיה קודרת המציגה את לוס אנג'לס בנובמבר 2019. הסרט מבוסס באופן רופף על ספרו של פיליפ ק. דיק "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?".
ריק דקארד (פורד) הוא בלש משטרה מיוחד הנקרא "בלייד ראנר". בעולם העתידני שהסרט מציג, אנדרואידים הקרויים "רפליקנטים" ("שכפולים") מבצעים את העבודות המסוכנות והשוחקות במושבות החלל. רפליקנטים מהדגם המשוכלל ביותר, "נקסוס 6", הביו-רובוטים דמויי האדם, מתמרדים כנגד בני האדם ובעקבות כך בכדור הארץ מוצאים כל הרפליקנטים אל מחוץ לחוק ומיועדים להשמדה. הבלייד ראנרים הם שוטרים מיוחדים שמשימתם היא לאתר רפליקנטים נמלטים ולהביא ל"פרישתם". דקארד נקרא לחזור לעבודה למרות שהודיע על פרישה, על מנת לאתר ו"להוציא לגמלאות" (כלומר להשמיד) ארבעה רפליקנטים מסוכנים שמסתתרים בלוס אנג'לס, אשר מנסים לאתר את יוצרם כדי שיאריך את משך חייהם הקצוב.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 ביוני 1982 בארצות הברית, והתקבל תחילה בהיסוס הן על ידי המבקרים והן על ידי הצופים, כשההכנסות ממנו עמדו על כ-33 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כ-28 מיליון דולר. עם זאת, במשך הזמן הוא הוכר כיצירת מופת ומבקרי קולנוע שיבחו את הסיפור, העלילה, התסריט, הכתיבה, המשחק, האווירה המותחת והדיסטופית המתוארת בסרט, האפקטים, הפעלולים, פסקול הסרט מאת ואנגליס וקטעי האקשן. בשנת 2004 עיתון הגרדיאן בחר בסרט "בלייד ראנר" לסרט המדע הבדיוני הטוב ביותר בכל הזמנים בקרב קהילת המדענים. בנוסף לכך, הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר על הבימוי האומנותי הטוב ביותר ועל האפקטים הטובים ביותר.
סרט המשך, "בלייד ראנר 2049" יצא לאקרנים ב-2017 כשהאריסון פורד מגלם שוב את ריק דקארד.
עלילת הסרט
דקארד נשלח למטה תאגיד טיירל כדי לערוך מבחן אמפתיה על דגם של נקסוס 6 ולוודא כי המבחן פועל כשורה וכי הוא מצליח לזהות גם את הרובוטים מדגם מתקדם זה כלא אנושיים. טיירל מבקש כי המבחן יערך ראשית על בן אדם, ומנדב לשם כך את רייצ'ל, עוזרתו. כשדקארד עורך עליה את המבחן, הוא מגלה כי היא רפליקנט אך בניגוד לדגמים אחרים, היה לו הרבה יותר קשה לזהות זאת. טיירל מספר לו שהרובוטים המתקדמים החלו לפתח רגשות ככל שעבר הזמן, מה שהפך אותם למסוכנים ובלתי צפויים. עוד הוא מספר לו, שאף על פי שאיננה יודעת זאת, רייצ'ל היא רפליקנט מדגם ניסיוני שבו נשתלו זיכרונות מהונדסים על מנת לאפשר לה להתמודד עם רגשות. כמו כן הוא מספר לו שחייהם של הרפליקנטים הוגבלו לארבע שנים בלבד. דקארד וגאף עוזבים אל דירתו של ליאון, שם הם מוצאים צילומים אישיים וקשקש של נחש באמבטיה.
בה בעת, רוי וליאון מבקרים את צ'ו - מעצב עיניים אשר ייצר את עיני הנקסוס 6. רוי מאיים על צ'ו, וזה מפנה אותם אל ג'יי אף (JF) סבסטיאן, אשר יכול להפגישם עם טיירל, יוצרם. ואילו רייצ'ל, במטרה להוכיח לדקארד כי היא אנושית, מבקרת בדירתו, אך עוזבת בדמעות לאחר שהוא מוכיח לה כי זכרונותיה הם מלאכותיים.
סבסטיאן, מתכנן גנטי העובד עבור התאגיד טיירל, חוזר לביתו. בפתח הבניין הוא נתקל בפריס, אחת הרפליקנטיות הנמלטות, אשר מתמרנת את עצמה אל דירתו. במקביל, חוקר דקארד את יצרני בעלי החיים המלאכותיים במטרה לגלות את מקורו של הקשקש, ומגיע אל המועדון בו עובדת זורה כחשפנית. דקארד מגיע אל חדר ההלבשה שלה, שם היא מבינה מיהו, תוקפת אותו, ונמלטת אל הרחובות. דקארד רודף אחריה ומחסלה בירייה בגבה. בריאנט וגאף מגיעים למקום ומודיעים לדקארד שרייצ'ל נעלמה גם כן, וכי יש להוציא גם אותה ל"פרישה".
כשבריאנט וגאף עוזבים, מבחין דקארד מרחוק ברייצ'ל. ליאון מפתיע את דקארד, בועט את נשקו הרחק ומתגבר עליו בקרב פנים אל פנים. רגע לפני שליאון הורג את דקארד, רייצ'ל יורה בו, מצילה את דקארד, ועוזבת איתו אל דירתו, והם מקיימים יחסי מין.
בינתיים, רוי ופריס משכנעים את סבסטיאן באיומים מרומזים לסייע להם לקבל גישה אל טיירל. רוי נעזר בסבסטיאן על מנת לחדור אל ביתו של טיירל בעורמה. למראה טיירל, רוי מכיר בו כיוצרו, ודורש ממנו שיאריך את החיים שלו ושל פריס. טיירל עונה שתוחלת החיים הקצרה לא נובעת מהחלטה או גחמה, אלא מאילוצים מדעיים. הוא מסביר שעשה כל שביכולתו, וכי זהו המירב שניתן היה לעשות מבחינה מדעית. לאחר דין ודברים רוי הורג את טיירל וסבסטיאן באכזריות.
עם מציאת הגופות, דורש בריאנט מדקארד לבדוק את דירתו של סבסטיאן, וזה מופתע שם על ידי פריס. הוא נאבק בה ומצליח לבסוף לירות בה ולחסלה. רוי חוזר לדירה ומוצא את פריס המתה, הוא מקונן עליה ולאחר מכן דולק אחרי דקארד בכל רחבי הבניין כדי לנקום בו. דקארד מאבד את אקדחו ונאלץ לקפוץ לגג בנין סמוך כדי להימלט. הוא מצליח בקושי ונשאר תלוי על בלימה בין שמים וארץ.
רוי מרכין את ראשו ומת. דקארד חוזר לדירתו ונכנס בזהירות מבעד לדלת הפתוחה. הוא מוצא את רייצ'ל, וכשהם עוזבים הוא מבחין באוריגמי קטן של חד-קרן, עדות לכך שגאף היה שם, ולא הרג את רייצ'ל. הם עוזבים יחד לעבר עתיד לא נודע. בגרסת הבמאי מופיע החד קרן בחלומו של דקארד, מה שמרמז על כך שגם דקארד הוא רפליקנט.
גרסאות הסרט
הסרט יצא בחמש גרסאות עיקריות, ועוד מספר קטן של גרסאות ביניים: גרסאות הביניים המוכרות, אך לא רשמיות, הן
בגרסת הבמאי מ-1992 הסיר רידלי סקוט את קטעי הקריינות בקולו של דקארד. הוא הוסיף/עדכן שתי סצנות עיקריות: הראשונה מציגה את דקארד חולם (בהקיץ) בביתו, בעודו שיכור ומנגן בפסנתר. בחלום הוא רואה חד-קרן דוהר ביער. הסצנה השנייה היא שינוי בסצנת הסיום, ובה דקארד מרים מהרצפה חד קרן קטן מאוריגמי, שגאף הכין, ושרייצ'ל הפילה בדרכה למעלית. הסיום האופטימי שבו דקארד ורייצ'ל יוצאים יחד אל המרחב הוסר גם הוא.
ב-2002 הכין סקוט גרסה דיגיטלית חדשה של הסרט מהתשלילים המקוריים, עדכן את האפקטים המיוחדים והוסיף צליל סראונד. גרסה זו אמורה הייתה לצאת במהדורה מיוחדת הכוללת את הגרסה המקורית, ראיונות, סרט תיעודי על בלייד ראנר ועוד, אך הושעתה ב-2005 על ידי חברת האחים וורנר בשל חילוקי דעות משפטיים בעניין זכויות היוצרים המקוריות של הסרט.
ב-2007 נפתרו חילוקי הדעות המשפטיים עם חברת האחים וורנר והגרסה הדיגיטלית החדשה של רידלי סקוט יצאה יחד עם כל ארבע הגרסאות הקודמות במארז לאספנים שכלל גם גלויות מהסרט ותוספות שלא נראו. הגרסה מכונה "The Final Cut" או "גרסת הבמאי הסופית".
הסצנה האחרונה בגרסת הקולנוע, של מעוף ליד הר, היא למעשה קטע בלתי מנוצל מסרטו של סטנלי קובריק "הניצוץ".
חשיבותו של הסרט, השפעתו ומוטיבים בו
העולם העתידני בו מתרחש "בלייד ראנר" מציג מציאות בדיונית. הסרט מציג ממדים דרמטיים רבים. סגנון הסייברפאנק האפל והעתידני שלו השפיע על סרטים מאוחרים רבים ובהם "אקירה", "הרוח במעטפת", "האלמנט החמישי" ו"מטריקס". יש בו גם אלמנטים רבים של הפילם נואר, כמו דמות ה"פאם פאטאל", קריינות בקולו של הגיבור, צילום חשוך ומרובה צללים ודמותו המוסרית (ואף האנושית) השנויה במחלוקת של הגיבור. בניסיון להציג עולם עתידני, מופיעות בסרט סצנות רבות המזכירות את העולם העתידני שמתואר ב"מטרופוליס" - סרטו של פריץ לאנג (הסצנה בה טיירל מחשיך את משרדו לפני מבחן האמפתיה של רייצ'ל היא שחזור מדויק כולל זווית צילום, החלון הענק שמואפל כלפי מטה ותורם תחושה של עלטה המגיעה מלמעלה, ועוד). דירתו של דקארד עוצבה לפי עיצוב של האדריכל פרנק לויד רייט לדירה בלוס אנג'לס. הסרט המשלב נושאים מתחומי הפילוסופיה של הדת והמוסר, באשר להשלכות ההנדסה הגנטית, עם ההיבריס של הדרמה היוונית הקלאסית וציטוטי שירה של ויליאם בלייק והתנ"ך. בשנת 1993 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
מוטיב העיניים
העיניים מופיעות רבות בסרט זה כסמל, ויש המשווים אותן מבחינת פרשנות הבימוי לסרטו של סטיבן ספילברג "דו"ח מיוחד" (Minority Report), המבוסס גם הוא על סיפור מאת פיליפ ק. דיק. העיניים כנרטיב, מעלות תובנות רבות באשר לדמויות ונושאי הסרט.
העיניים נחשבות לעיתים כ"חלונות הנפש", ומוטיב זה חוזר ונשנה בסרט. מבחן האנושיות שמבצע דקארד במכונת וויט-קאמפף ובודק תחושות ותגובות רגשיות כאמפתיה, מבוסס על התכווצותו הבלתי רצונית של האישון. גם הזוהר הלא טבעי של עיני הרפליקנטים מדגיש את אי-אנושיותם. רידלי סקוט אמר:
משקפיו של טיירל הם דוגמה מצוינת למוטיב העיניים כמתאר את הדמות בסרט. הן מגדילות את עיניו כרמז להשקפתו המעוותת על העולם ולסגידתו לטכנולוגיה המניעה את כוחו.
היחס המורכב שבין ראייה לזיכרון חוזר מספר פעמים בסרט. חזיונותיה של רייצ'ל באשר לזיכרונותיה המעומעמים, הצילומים "יקרי הערך" של ליאון והשיחה עם צ'ו. עם זאת, הסרט מציג את התפיסה שמה שנראה בעין אינו קשור בהכרח למה שנשמר בזיכרון, ואין לבטוח בו. זיכרונותיה המפוברקים של רייצ'ל מדגישים זאת (בדומה ל"זיכרון גורלי", שגם הוא מבוסס על ספר של דיק), כמו גם אי ההתאמה בין צילומיו של ליאון למציאות. גישה זו מאפשרת גם לפרש אי תאימויות בסרט כניסיון לבחון את הזיכרון הצילומי של הצופים, בניסיון לסלק את אי הבהירות האופפת את הסרט.
איכות הסביבה ושלטון התאגידים
האקלים בלוס אנג'לס הבדיונית של 2019 שונה מזה של היום, והמאפיינים העיקריים בו הם ערפיח וגשם בלתי פוסק. חיות אמיתיות נדירות מאוד, והביוספירה הרוסה (בספר אלה הן תוצאותיה של מלחמה גרעינית). העיר האפלה והמזוהמת עומדת בניגוד חד לפירמידות טיירל המבהיקות, שבהן מייצרים לא רק מערכות נשק, אלא חיילים ממש. בספרו של פיליפ ק. דיק, הינשופים הם הראשונים להיכחד מעולם "בלייד ראנר". בסרט, זו הסיבה שדקארד מפטיר "זה בוודאי יקר" כלפי הינשוף המהונדס במפעלי טיירל.
הנדסה גנטית ושיבוט
ככל שההנדסה הגנטית מתקדמת, ובפרט מאז מיפוי הגנום האנושי בשנת 2000, הוכשרה הדרך (התאורטית לפחות) להתערבות מכוונת בגנום האנושי. ההנדסה הגנטית של בעלי חיים כבר בשימוש ומזון מהונדס גנטית עולה על שולחנם של רבים. התפתחויות אלו העלו מתחים בין אינטרסים מסחריים ומדעיים ובין קבוצות דתיות ופוליטיות אשר אינן רואות בעין יפה את ההתערבות האנושיות במעשה הבריאה. לשיטתן, יצירת החיים והכוונת עולם הטבע הם מתפקידיהם של האלים, כמסופר לרוב במיתוסי בריאה שונים. "בלייד ראנר" מציף נושאים אלו.
שער טנהאוזר
שער טנהאוזר (באנגלית: Tannhäuser Gate) מוזכר במונולוג דמעות בגשם (Tears in rain soliloquy). מקורו של המונח ככל הנראה ב"טנהויזר", ומזכיר אגדה גרמאנית, שאף הונצחה בשינויים עלילתיים קלים באופרה של ריכרד וגנר. האגדה המקורית מספרת על אביר בשם טנהויזר שמצא את דרכו לממלכתה התת-קרקעית של האלה ונוס, וסגד לה שם במשך שנה. לאחר שחזר לעולם שעל פני האדמה, הוא הגיע אל האפיפיור לבקש מחילה על חטאיו. האפיפיור התמהמה, וכמה ימים לאחר כן, כששליחיו חיפשו את האביר להודיע לו כי זכה במחילה, גילו כי הוא נעלם אל ממלכת ונוס לבלי לשוב. באופרה של וגנר, לעומת זאת, האביר מוצא את מותו לאחר שהאפיפיור מסרב לבקשתו, ורק לאחר מכן מתגלים סימנים המעידים על מחילה אלוהית. באופן זה, ייתכן שהאזכור קשור למסע החטא, הבחירה החופשית, ובקשת המחילה של רוי באטי לאורך הסרט כולו, או לאי יכולתו של באטי לשלוט בגורלו.
לדברי רידלי סקוט והתסריטאי דייוויד פיפלס בסרט תיעודי על הפקת בלייד ראנר, נאום הסיום של רוי באטי בו מוזכר המונח שער טנהאוזר נכתב למעשה כולו על ידי השחקן ראטגר האוור (והוא שונה מהתסריט המקורי של הסרט).
זהותו של דקארד
השאלה האם דקארד הוא בן אדם או רפליקנט בעצמו היא מהשאלות המשמעותיות ביותר שאינן מוכרעות חד משמעית בסרט. לאחר כישלונה במבחן, רייצ'ל מתקשה להשלים עם היותה רפליקנטית ומטיחה בדקארד את השאלה "האם ניסית על עצמך את המבחן?" ברומזה שאף הוא לא יעבור, אך הוא אינו משיב לשאלתה. נקודה נוספת בסרט המדגישה את היותו של דקארד רפליקנט היא החד-קרן אותו מותיר גאף לדקארד כרמז שהוא יודע את תוכן חלומותיו (שהוזנו לתוכו) בתוקף היותו שוטר המכיר את תיקי ייצור הרפליקנטים.
סצנת החד-קרן לא קיימת בחמש הגירסות השונות של הסרט שהופצו על ידי האולפנים מאז 1982, כך שנותרת בהן דו-משמעות לגבי היותו של דקארד רפליקאנט. היא נוספה לסרט בגרסת הבמאי בשנת 1992 ומבהירה בחדות את כוונתו של רידלי סקוט להעמיד את דקארד כרפליקאנט. רידלי סקוט מדבר על כוונה זו במפורש בראיון המובא בספרו של פול סאמון. לפי נוסח התסריט, שלא הגיע לידי הסרטה, אין ספק שדקארד הוא אכן רפליקאנט. בנוסח התסריט, המשלב את הגירסות של Hampton Fancher ושל David People והנושא את התאריך 23 בפברואר 1981, בסצנת הסיום בגרסת 'הסוף הטוב' כשדקארד בורח עם רייצ'ל ברכב המרחף מעל לעננים ויורד לעבר רכס הר מכוסה עצי אורן, נשמע קולו הפנימי המייצג את הרהוריו ואת התובנה שאליה הגיע: "אחים היינו, רוי בטי ואנוכי! מודלים של לוחמים מן הדרג הגבוה ביותר... אנו היינו האנשים החדשים... רוי ואני ורייצ'ל." מסתבר שהוא עצמו מודע לזהותו כרפליקאנט.
אם אכן דקארד הוא רפליקנט, עובדה זו מעלה את השאלה האפיסטמית כיצד נוכל לדעת האם אנו בני אנוש, וכיצד נוכל לדעת דבר מה בכלל? אם הצופה לא יודע את התשובה עד סוף הסרט, וכך גם הדמויות, חוזרת ונשאלת השאלה "מה ההבדל ביני לבין הרפליקנט, אם אני יכול להיות כל אחד מהם?". ערעור הביטחון ביכולת האנושית לדעת את האמת או לבטוח בכך שידיעה אינה אלא אשליה, מתחבר למימד הפוסטמודרניסטי של הסרט ומעצים אותו. כמו כן ניתן למצוא מספר אזכורים להגותו של הפילוסוף רנה דקארט, (שעסק באפיסטמולוגיה). כאשר דקארד (דומה לדקארט) פוגש ברייצ'ל לראשונה, היא מצטטת מכתביו של רנה דקארט: "אני חושב משמע אני קיים".
סרט המשך
בשנת 2016 החלה הפקת סרט ההמשך בבימויו של הבמאי הקנדי דני וילנב, בהפקת במאי הסרט הראשון רידלי סקוט ועל פי תסריט של המפטון פנצ'ר ומייקל גרין. הסרט יצא לאקרנים ב-6 באוקטובר 2017. צילומי הסרט החלו ב-6 ביולי 2016 בבודפשט, הונגריה.
הסרט מהווה המשכון ולתפקיד הראשי לוהק האריסון פורד כריק דקארד. לצד פורד, לוהק אנסמבל שחקנים כדוגמת ראיין גוסלינג, רובין רייט, דייב בטיסטה, סילביה הויקס, אנה דה ארמס, קרלה ג'ורי, דייוויד דסטמלצ'יאן, ברכרד אבדי וג'ארד לטו.
איסור משכב בהמה
יש מהראשונים שהסתפקו האם איסור זה נכלל בשלוש העבירות החמורות, וחל עליו דין ייהרג ואל יעבור.
בתורה איסור זה מחולק לשני איסורים: איסור אחד לאדם הרובע בהמה, ואיסור שני לאשה הנרבעת על ידי בהמה. בהתאם לכך, בספרי המצוות נמנה איסור זה בשני לאווים נפרדים.
מקור האיסור
בתורה נזכר איסור משכב בהמה בארבעה מקומות:
עונש השוכב
עונש השוכב עם בהמה הוא בסקילה, אחת ממיתות בית דין, בתלמוד למדו דין זה מסמיכות הפסוק 'מכשפה לא תחיה' שדינה בסקילה לדין משכב בהמה.
עובר ירך אמו
התורה אוסרת להקרבה בהמה שנרבעה וקויימו בה יחסים על ידי אדם. אם הייתה הבהמה מעוברת, גם הוולד אסור בהקרבה, זאת גם לפי הדעה האומרת שהוא לא נחשב כחלק מגוף אמו, לפי דעתו של רבא, שכן הוא נהנה מהרביעה באופן נפרד.
לא נחשדו ישראל
הרמב"ם מרחיב על כך בהלכות איסורי ביאה, ובמסכת בבא מציעא, רב יוסף אוסר על אלמנה לגדל כלב מחשש שכזה. יחד עם זאת, מקובל להניח שבני ישראל אינם נחשדים במשכב בהמה וכי האיסור שלעיל נועד על מנת למנוע לשון הרע.
הדום הקרח הנדל
הדום הקרח הנדל (באנגלית: Handel Ice Piedmont) הוא הדום קרח בדרום מערב החוף המרכזי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הדום הקרח ממוקם צפון מערבית להרי קולברט, בין מפרצון היידן, ומפרצון שוברט.
גילוי ומיפוי הדום הקרח
הדום הקרח מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1947–1948).
המיפוי בוצע על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
מקור השם
שמו של הדום הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers,  Coastal-Change and Glaciological Map of the Palmer Land Area, Antarctica: 1947–2009 , U.S. Geological Survey Geologic Investigations Series Map I–2600–C, 1 map sheet, 28-p
סוזן אהו
סוזן אהו (בפינית: Susan Aho; נולדה ב-5 במרץ 1974) היא זמרת פינית.
ביוגרפיה
אהו נולדה באספו ומגיל שלוש עשרה ניגנה באקורדיון. בשנת 1998 הצטרפה ללהקת המוזיקה העממית "ורטינה". היא למדה באקדמיית סיבליוס ומלבד להקתה, הייתה מעורבת במספר פרויקטים מוזיקליים.
בשנת 2008 ייסדה ביחד עם יוהאנה וירטאנן את הצמד "Kuunkuiskaajat" (הלוחשת לירח).
ב-2010 זכו השניים בתחרות הלאומית לייצג את פינלנד באירוויזיון 2010. בחצי גמר האירוויזיון הן סיימו במקום ה-11, ולא עלו לגמר התחרות.
באירוויזיון 2011 הציגה את הניקוד של פינלנד.
אלן דה בוטון
אלן דה בוטון (Alain de Botton; נולד ב-20 בדצמבר 1969) הוא סופר, פילוסוף ומסאי אנגלי ממוצא יהודי-שווייצרי.
ביוגרפיה
דה בוטון נולד בציריך שבשווייץ לגילברט דה בוטון, יהודי-ספרדי יליד מצרים, ומתגורר באנגליה מאז גיל שמונה. סבו היה פעיל ציוני במצרים, וסבתו הייתה העיתונאית יולנדה הארמר, והוא צאצא לרב אברהם די בוטון. אל שווייץ הגיע אביו לאחר שגורש בשנות -50 של המאה ה-20 יחד עם שאר יהודי המדינה.
שלושת ספריו הראשונים היו רומנים שבלט בהם מרכיב הניתוח השיטתי של הדמויות ומעשיות מנקודת מבט קרה-לכאורה בניסיון לאובייקטיביות פילוסופית. לאחר מכן הוא עבר לכתוב ספרי מסות בנושאים פילוסופיים, אבל לרוב בשפה פשוטה שנועדה לכלל ציבור הקוראים, ועל כך זכה לדברי שבח וביקורת כאחד. בבריטניה נעשו גם מספר סדרות טלוויזיה על פי כמה מספריו. בספריו האחרונים הוא עוסק בנושאים חברתיים ומעמדיים. דה בוטון כותב בקביעות עבור עיתונים באנגליה. כאתאיסט בוטון מבקר את האתאיזם האנטיתאיסטי.
רייכה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דאו ג'ונס
דאו ג'ונס היא חברה אמריקאית ותיקה, שעיקר עיסוקה בהוצאה לאור של עיתונים כלכליים ונמצאת בבעלות תאגיד ניוז קורפ.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1882 על ידי שלושה עיתונאים: צ'ארלס דאו, אדווארד ג'ונס וצ'ארלס ברגשטרסר (שם החברה הוא צירוף שמות שניים מהמייסדים). צ'ארלס דאו היה ידוע בשל יכולתו לכתוב בבהירות על מה שנחשב לרוב למידע פיננסי מורכב לציבור הרחב. אדווארד ג'ונס היה סטטיסטיקאי ועיתונאי שעסק ביצירת מדדי ניירות ערך. צ'ארלס דאו פיתח מדד חברות תחבורה שהושק ב-1884.
לאחר מותו של המייסד צ'ארלס דאו בשנת 1902 נרכשה החברה על ידי קלרנס בארון, העיתונאי הפיננסי המוביל של זמנו. עם מותו של בארון בשנת 1928, השליטה בחברה עברה לבנותיו החורגות ג'יין ומרתה בנקרופט. החברה הייתה מאז בבעלות משפחת בנקרופט, שהחזיקה ב-64% מכלל מניות החברה. דאו ג'ונס הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו הבורסה לניירות ערך בניו יורק.
במאי 2007, הגיש לבעלי המניות תאגיד המדיה האמריקאי ניוז קורפ, שבשליטת איל התקשורת רופרט מרדוק, הצעת רכש עוינת בסך 5 מיליארד דולר. אולם משפחת בנקרופט דחתה את ההצעה. לאחר משא ומתן, ב-1 באוגוסט 2007 פורסם כי הצעת הרכש התקבלה על ידי בעלי המניות. העסקה הושלמה ב-13 בדצמבר 2007, תמורת 5 מיליארד דולר או 60 דולר למניה.
מוצרים ושירותים
ספינת הדגל של החברה הוא היומון השמרני המוערך "וול סטריט ג'ורנל", העוסק בחדשות כלכלה ופיננסים. "הג'ורנל" הופיע לראשונה ב-8 ביולי 1889. השבועון "בארונס" אף הוא עוסק בחדשות כלכלה ושוק ההון, בפורמט של סיכום השבוע שעבר בשוקי העולם ותחזיות לשבוע הבא.
החברה פעילה גם בתחום התוכן המקוון, על ידי הפעלת אתרים המשתמשים בחומר מהג'ורנל ובעיקר במסגרת אתר "מרקטווץ'" ("MarketWatch") (אותו רכשה מ-CBS ב-2005).
יובל חלמיש
יובל חלמיש (נולד ב-1957) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, כיהן כקצין חיל מודיעין השדה ראשי וקצין מודיעין ראשי.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אך הודח לאחר חמישה חודשים, התנדב לצנחנים ושירת בגדוד 202. לאחר קורס קצינים ובעקבות פציעה שהביאה להורדת הפרופיל הרפואי שלו, עבר חלמיש לחיל המודיעין. שירת כקצין מודיעין בסיירת שקד, עוזר קמ"ן בחטיבת הבקעה וקצין מודיעין של חטיבת הערבה. בשנת 1982 היה חלמיש קצין המודיעין של חטיבת הצנחנים, ולקח חלק בתכנון וביצוע הפשיטות והמבצעים שביצעה החטיבה בלבנון בתקופה שקדמה למלחמת לבנון הראשונה. במלחמה, כקמ"ן החטיבה, לחם חלמיש בקרבות שניהלה החטיבה, בפיקוד יורם יאיר, מן הנחיתה מן הים בשפך אוואלי ועד מבואות ביירות. בשנת 1983 שימש עוזר ראש לשכת הרמטכ"ל. בהמשך שירת כקצין המודיעין במפקדת קחצ"ר והמפקדה למבצעים מיוחדים. לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שירת במחלקת המחקר באגף המודיעין כראש ענף יעדים בזירת טרור וראש ענף מחקר סוריה. שירת כקצין המודיעין של עוצבת געש, לאחר לימודי תואר ראשון קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד המרכז למודיעין וסיור, ב-1995 מונה לקצין המודיעין של פיקוד הצפון, לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה לראש מחלקת איסוף באגף המודיעין. ביולי 2003 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין מודיעין שדה ראשי.
באפריל 2005 מונה לקצין מודיעין ראשי ושירת בתפקיד זה בתקופת מלחמת לבנון השנייה ובמבצע עופרת יצוקה, על תפקוד המודיעין בזמן מלחמת לבנון השנייה מתח ביקורת וציין כי תפקוד קציני המודיעין בשטח, נעשה "בחוסר מקצועיות וברמה בינונית ומטה". כקמנ"ר, היה חלמיש אחד ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004. במאי 2009 הושאל מצה"ל ומונה לראש אגף מדיניות ביטחון במטה לביטחון לאומי, אגף המרכז את הטיפול בהיבטי הביטחון הקשורים לביטחון הלאומי של מדינת ישראל, ובהם הובלת הערכת מצב הביטחון הלאומי, גיבוש ניירות עמדה בנושאי תפיסת הביטחון ומדיניות הביטחון, ריכוז עבודת המטה בתחומי מדיניות ביטחון הפנים והגנת העורף והפעלת חדר המצב הלאומי. בנובמבר 2009 מונה על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי לאחראי על ריכוז בדיקות צה"ל בכל הנוגע לממצאי צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה. ביוני 2010 מונה על ידי אשכנזי לחבר בוועדה בראשות גיורא איילנד, לבדיקת התנהלות צה"ל במבצע "רוחות שמיים", המשט לעזה.
איסור הנאה
איסור הנאה הוא מושג בהלכה היהודית, לפיו ישנם חפצים האסורים מדאורייתא או מדרבנן, בכל הנאה או תועלת שניתן להפיק מהחפץ האסור.
פירוט האיסור
איסור ההנאה כולל כל שימוש בחפץ כגון האכלת בעלי חיים בדבר שנאסר, וכן אסור למוכרו לאינו יהודי. ישנם איסורי הנאה האסורים מן התורה, ויש שאסורים רק מדברי חכמים ('מדרבנן').
לדעת רבי אבהו בשם רבי אלעזר, וכן נפסק להלכה, בכל איסור בו נאמר בתורה אחד מהלשונות הללו: "לא תאכל", "לא יאכל" או "לא תאכלו" - אזי האיסור כולל גם 'איסור הנאה', אלא אם נכתב במפורש אחרת, כגון מאכלות אסורות של חֵלֶב ונבלה שהתירה התורה במפורש למוכרם לגוי.
לדעת הרמב"ם מי שנהנה מאיסורי הנאה, לדוגמה מי שמכרם לגוי, אינו לוקה. לדעת המגיד משנה טעם הדבר הוא שכל הנאה אינה דרך השימוש האופטימלית במאכלים, שהיא אכילה. לעומת הרמב"ם הריא"ז כתב שהנהנה מאיסורי הנאה, כמו למשל המוכר לגוי איסורי הנאה לוקה.
מכירת איסורי הנאה
אסור להשתכר באיסורי הנאה. ישראל שהיה לו תנור ואפה בו נכרי חמץ בפסח, אסור לו לקבל מהנכרי מעות בשכרו, אבל אם קיבל המעות, מותר לו ליהנות מהם.
דמי 'סתם יינם' אסורים לדברי הכל משום שהחמירו חכמים בסתם יינם כדמי יין שנתנסך לעבודה זרה.
כילוי וביעור
המשנה במסכת תמורה מבדילה בין איסורי הנאה שחייבים שרפה, לבין אלה החייבים קבורה: איסורים שחייבים שרפה מותר להשתמש באפרו אך איסורים החייבים קבורה שנשרפו אפרם אסור.
מהתורה אין חובה לשרוף או לקבור את 'איסורי הנאה' מלבד חמץ בפסח וממון עיר הנידחת שחובה לשורפם. אמנם אף שאין חובה, מכל מקום ראוי לכלות מן העולם כל דבר שאסור בהנאה מחשש שיבואו לתקלה על ידם.
דינים מיוחדים
ישנם דינים מיוחדים שנובעים כתוצאה מכך שהחפץ נאסר בהנאה:
המתקפה על מבצר א-רוטבה
רקע כללי
ב-1 במאי 1941, כוחות הנאמנים לרשיד עאלי אל-כילאני כבשו את המצודה בא-רוטבה. כוחות ירדנים ואנגלים נשלחו להילחם בהם.
מהלך הקרב
עוד ב-2 במאי, בטרם החלו פעולות האיבה בחבניה, פתח כוח של משטרת המדבר העיראקית באש על הבריטים, הניסם, והתבצר במבצר עות'מאני ישן שהיה מצוי בעיירה. היו אלו יריות הפתיחה של הקרב.
חיילי הלגיון הערבי כבשו את סביבות המבצר, בהמתנה להפצצת חיל האוויר המלכותי הקרבה. על הגנת המבצר הופקדו כ-100 שוטרים, רובם ממשטרת המדבר העיראקית. מטוסי בריסטול בלנהיים משדה התעופה H-4 של טייסת RAF מס' 203 הגיעו והפציצו את המצודה, ולאחר שחשבו שתופסי המבצר נכנעו, עזבו. עם זאת, המבצר לא נכנע וה-RAF חזר פעמיים נוספות באותו יום להפציץ את המבצר, ללא הצלחה.
למחרת, ב-9 במאי, המשיך חיל האוויר המלכותי להפציץ את המבצר לסירוגין. מטוס אחד ספג אש כבדה כל כך מנשק קל, שהוא התרסק בדרך חזרה לשדה התעופה והטייס נהרג. באותו ערב, הגיעו למבצר 40 משאיות חמושות במקלעים כדי לתגבר את חיל המצב. מחצית מהמשאיות היו בלתי סדירות בפיקודו של פאוזי קאוקג'י והחצי השני היו ממשטרת המדבר העיראקית. גלאב החליט להסיג את חייליו בחזרה ל-H-3 כדי להמתין לתגבורת. למרות המתקפה האווירית, כשל הלגיון הערבי, שהיה חמוש בנשק מיושן, ולא הצליח בניסיונו לכבוש את המצודה. אנשיו של גלאב נאלצו לסגת, ורדיו בגדאד אף הודיע הודעה שקרית כי גלאב נהרג במתקפה.
הלגיון הערבי הגיע חזרה ל-H-3 בבוקר 10 במאי, ומצא את פלוגת המשוריינים מספר 2 RAF בפיקודו של מנהיג הטייסת מיכאל קזאנו מחכה שם. הטייסת נשלחה לפני התוקפים, כדי לסייע ללגיון הערבי לכבוש את א-רוטבה. קזאנו לקח את המכוניות המשוריינות שלו לא-רוטבה, בזמן שכוחות הלגיון הערבי שדרגו את האספקה שלהם ב-H3. המכוניות המשוריינות של קזאנו נלחמו נגד המשאיות של אל-קאוקג'י במשך רוב שאר היום, ואף על פי שהתוצאה לא הייתה מכרעת, המשאיות נסוגו מזרחה בחסות החשיכה, בהשאירם את חיל המצב לגורלו. באותו הלילה הצליח ה-RAF בהפצצת לילה, כאשר מספר פצצות נחתו בתוך המבצר.
בעקבות נסיגת המשאיות של אל-קאוקג'י וההפצצה המוצלחת של ה-RAF, נסוג חיל המצב מהמבצר בחסות החשיכה. בבוקר ביום ה-11 במאי, הגיע טור הלגיון הערבי וכבש את המבצר, בעוד הקרונות המשוריינים של קאסון המשיכו להילחם בשרידים של כוחות משטרת המדבר העיראקית. במהלך היום, ג'יימס ג'וזף קינגסטון, מפקד קינגקול, יחד עם חלק מהצוות שלו וכוחות מגן של רגימנט הכחולים והמלכותיים ומשמר החיים, יצאו מ-H3 למבצר בא-רוטבה. כשהוא מחנה את חיל המגן שלו בקצה העיירה, קינגסטון וסומרסט דה צ'יר, עוזרו, המשיכו אל המבצר ונפגשו עם גלאב פאשה.
לאחר הקרב
סרט על הסכסוך הופק על ידי British Pathé ופורסם ב-9 ביוני 1941 בשם 'המלחמה בעיראק'.
קלאסיציזם
קלאסיציזם הוא הנטייה התרבותית להעדפת ההישגים ובכלל זה צורות הביטוי האמנותיות של העת העתיקה, כלומר בראש וראשונה יוון העתיקה ורומא העתיקה. נטייה כגון זו הופיעה בתקופות שונות בהיסטוריה של תרבות המערב. ביטויים בולטים של נטייה זו ניתן למצוא בתרבות הרנסאנס באיטליה ובאמנות הנאו-קלאסיציסטית במהלך המאה ה-19.
לידתו של המונח בוויכוחים ספרותיים ואמנותיים במאה ה-19. באותם ימים, מתנגדי המודרניזם ובמיוחד מתנגדי הרומנטיקה הטיפו להידוק הזיקה אל יצירות המופת הקלאסיות של יוון ורומא, ולפיכך נקראו "קלאסיציסטים". ויכוחים דומים התקיימו גם קודם לכן וגם לאחר מכן. מקובל לזהות מגמות ותנועות קלאסיציסטיות בתקופות שונות, החל מלפני הספירה ועד ימינו, לעיתים בהקשר תרבותי כללי מעבר לתחומים הצרים של האמנויות למיניהן.
בימינו משתמשים במונח קלאסיציזם במשמעות רחבה, לעיתים בתוספת של "נאיבי", להבדיל מקלאסיציזם דוגמטי, אורתודוקסי, דוקטרינארי, או רציונליסטי. המונח מתייחס לא רק לימי הזוהר של יוון ורומא, אלא לכל תרבות, תקופה, זרם, או אף אמן בודד, הנחשבים "קלאסיים" ומשמשים כמודל של השראה אם לא חיקוי.
הרומנסק
תרבות הרומנסק באירופה של ימי הביניים הציגה מבחר השפעות של העת העתיקה. אף על פי שהמונח "רומנסק" נטבע בתחילת המאה ה-19, מצאו חוקרים רבים את ההשפעה של אמנות העת העתיקה על אמני תקופה זו. מבחר השפעות שונות עיצבו סגנון זה. בעוד שבעבור הפיסול הרומנסקי שימשו מצבות ואבני קבורה גאלו-רומיות, ובכללן סרקופאגים נוצריים, הרי שהאדריכלות הרומנסקית הושפעה ממסורת הבנייה הרומית בדרך עקיפה - דרך האמנות הביזנטית.
אף על פי ששיטות הבנייה הרומיות נשכחו ואבדו ברוב חלקי אירופה (בארצות הצפון הן מעולם לא אומצו למעט בניינים רשמיים של השלטון הרומי ובסקנדינביה הן לא היו ידועות), הרי שהמבנים הביזנטיים, כגון בזיליקת סן ויטאלה המתומנת מהמאה ה-6 ברוונה, שימשו מודל לאימוץ שיטות בנייה רומיות כגון בנייה בעזרת קמרונות חבית וקמרונות צולבים.
בעיטורי כנסיות ברחבי אירופה ניתן למצוא ביטויים הקשורים בדרכים שונות אל המסורת היוונית-רומית. פעמים רבות עברו המוטיבים הקלאסיים שינוי משמעות, שהתבטא בהפיכת הדימוי מבעל מטען חיובי לשלילי. האל אטלס, לדוגמה, מקבל בהקשר הנוצרי-רומנסקי ייצוג של אדם הנענש על חטאיו. בחזית הקתדרלה של מונדה לדוגמה, מופיע אטלס הכורע ונושא עליו את דמותו של ישו. גם מסכות, ששימשו מוטיב בעיטור קלאסי הקשור אל התיאטרון, מקבלות בתרבות זו קישור אל השטן ואל דימויים שליליים אחרים. ניתן למצוא ביטויים של דמויות מסוג זה גם בפיסול שוליים בדמויותיהם של חורצי לשון, להטוטנים וכדומה.
הרנסאנס האיטלקי
בחינה של תרבות הרנסאנס כפי שהתפתחה ברחבי אירופה ובייחוד באיטליה החל מן המאה ה-14, מלמדת על השפעתן הגוברת של העדויות מן העת העתיקה אשר הפכו למוקד עניין ומחקר בתקופה זו. לצד העניין המחודש בפילוסופיה ובספרות היוונית והרומית הופיע עניין מחודש באדריכלות ובאמנות של תקופות אלו. דוגמה לכך ניתן למצוא בעניין הרב שעורר גילוי "פסל לאוקואון" בשנת 1506, אשר זוהה על ידי האדריכל ג'וליאני דה סנגלו והפסל מיכלאנג'לו.
העניין בעת העתיקה היה חלק מרכזי בתודעה שגיבשה לעצמה החברה הרנסאנסית. ה"לידה מחדש" (בצרפתית: Renaissance) של העת העתיקה העניקה לאדם עיסוק בנושאים מן העבר המפואר של האנושות, העתידים לרומם את נפשו של האדם ולהעניק לו גדלות פנימית. ביטוי לכך ניתן למצוא בתמונת ה-Istoria של לאונה בטיסטה אלברטי, המביאה את השילוב האמנותי שבין תוכן לצורה; בין נושאים מיתולוגיים לבין דפוסים להבעתן של חוויות עזות.
אנשי הרנסאנס, במיוחד בפירנצה, שהושפעו עמוקות מההישגים העתיקים – כלומר ההישגים הקלאסיים – ניסו ליישם מוטיבים מהם בכל תחומי החיים. ניקולו מקיאוולי, לדוגמה, פעל להקים בפירנצה צבא של אזרחים במקום הצבאות השכירים שהיו נפוצים מאוד בזמנו, בהתאם למודל של צבא האזרחים הרומאי. הפילוסוף מרסיליו פיצ'ינו ייסד את "האקדמיה האפלטונית" של פירנצה בחסותה של משפחת מדיצ'י. ההיסטוריון הפלורנטיני ג'ורג'ו וזארי ראה באמנים בני זמנו את מי שהביאו כבר ל"תחייתה" של האמנות הפלסטית. יאקופו פרי ניסה להציג בפירנצה טרגדיה יוונית אותנטית בהתאם למיטב הבנתו – שלא הייתה מדויקת ביותר – והתוצאה המשמחת הייתה הצגת האופרה הראשונה בעולם בשנת 1597.
תקופת הנאורות
הרנסאנס מזוהה לפחות חלקית עם "המודרני". עם זאת, לפחות באיטליה, הזיקה העמוקה לימי הזוהר של יוון ורומא הייתה אחד מהיבטיו החשובים. אנשי רוח, מלומדים ואמנים איטלקים מאותה תקופה מכונים לעיתים "קלאסיציסטים". החל מן המאה ה-16 פעלו מחוץ לאיטליה, בדרך כלל בצורות פחות מגוונות ויותר דוגמטיות, קלאסיציסטים צרפתים, אנגלים, ועוד. בצרפת, תחת חסותו של לואי הארבעה עשר, הקלאסיציזם נחשב דוקטרינה ממלכתית בפיקוחו של ניקולא בואלו, אשר התרכז בעיקר בתחום הספרות, עסק הן ביצירה ספרותית והן בביקורת ספרות, וזכה בין השאר לתואר המפוקפק "הדיקטטור הספרותי הראשון".
אחת מהנחות היסוד של הדוקטרינות הקלאסיציסטיות, שעסקו בעיקר באמנויות היפות, הייתה שאי אפשר להתעלות על שיאי היצירה של יוון ורומא. היצירות הקלאסיות אשר נחשבו כמושלמות, נמצאו ראויות למעמד קאנוני, ונבחרו לשמש מודלים לחיקוי. זהו הרעיון של "יצירת המופת", אשר נפוץ גם בימינו. דוקטרינות קלאסיציסטיות במאות ה-17–18 היו קרובות בדרך כלל לרציונליזם, והדגישו את המבנה והארגון של היצירה האמנותית בהתאם ל"חוקים". החוקים נחשבו חיוניים להשגת הרמוניה במובן של התאמה, איזון, או אחדות. בתחומי האמנות הפלסטית, החוקים הוגדרו לעיתים בצורת פרופורציות, כלומר יחסים מספריים, לדוגמה "יחס הזהב". בתחום התיאטרון, בהשפעת "הפואטיקה" - המאמר הידוע של אריסטו - ניתנה חשיבות מיוחדת לחלוקה לסוגות, למשל טרגדיה וקומדיה; כמו כן נוצרה תאוריית "שלוש האחדויות", שבמרוצת הזמן עוררה התנגדות תקיפה, הן בשל פשטנותה והן משום שהוצגה בטעות כתאוריה של אריסטו.
גלגו ענק חום
גלגו ענק חום (שם מדעי: Otolemur crassicaudatus) הוא מין של גלגו מסדרת הפרימטים. זהו המין הגדול במשפחתו.
מאפיינים
הגלגו הוא קרוב רחוק של הלמורים השוכן ביערות אפריקה. אורכו 26–47 ס"מ, אורך הזנב 29–55 ס"מ ומשקלו 0.5-2 ק"ג. הוא בעל פרווה שעירה חומה ומעט אפורה וראש מגודל עם עיניים צהובות ובורקות. הכפות רגליים גדולות ונקיות משיער והזנב שעיר וארוך מאוד.
הגלגו חי ביערות שמסומליה וטנזניה עד לצפון דרום אפריקה. הוא שוכן בין ענפי העצים ויוצא לחפש מזון בלילות. הגלגו יכול לזנק למרחק גדול באופן משמעותי מאורך גופו לאורך ולגובה כשהוא מוצא מזון. הוא ניזון מפירות כמו פיקוס, בננה ופירות יער, זרעים שונים, פרחים, חרקים, חלזונות ואף מזוחלים קטנים. הוא לופת את הטרף בידיו ומוחץ אותו או מעביר אותו לפיו.
הגלגו הוא בעל חיים יחידאי - הזכרים טריטוריאליים ויתקפו מסיג גבול.
Unapologetic Bitch
Unapologetic Bitch (בעברית: כלבה אגואיסטית) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה השלושה עשר, Rebel Heart. השיר יצא לאור ב-20 בדצמבר 2014, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-18 במצעד שבהונגריה, וה-28 במצעד שבשוודיה.
רקע וכתיבה
בנוסף לכך, יצא השיר ארבעה חודשים לפני צאתו של האלבום Rebel Heart, בו הוא נכלל.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להיכנס אל המצעדים שבפינלנד, צרפת, הונגריה, שוודיה, וארצות הברית בין שנת 2014 לשנת 2015. האודיו של השיר אשר הועלה ליוטיוב ב-18 בפברואר 2015, זכה להצלחה נאה גם כן, כאשר צבר למעלה מ-2.5 מיליון צפיות.
עם השיר הופיעה מדונה במסגרת סיבוב ההופעות העשירי שלה, "Rebel Heart Tour". בספוטיפיי צבר השיר למעלה מ-14 מיליון השמעות.
מייגן טוהיי
מייגן טוּהֵיי (באנגלית: Megan Twohey) היא עיתונאית מניו-יורק שחשפה יחד עם עמיתה את פרשת הארווי וויינסטיין וקיבלה על כך את פרס פוליצר לשנת 2018, ובאותה שנה זכתה להימנות על רשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של הטיים מגזין.
קריירה עיתונאית
בשנת 2009,טוהיי דיווחה בשיקגו טריביון שכמה מחלקות משטרה פרבריות ברחבי שיקגו לא מגישות את כל ערכות האונס לבדיקה. בעקבות זאת, בשנה שלאחר מכן, אילינוי הפכה למדינה הראשונה בארצות הברית שדרשה שכל ערכת אונס תיבדק, ומדינות רבות אחרות בארצות הברית פעלו כך בעקבותיה.
בשנים 2010 ו-2011,טוהיי פרסמה סדרת מאמרים בשיקגו טריביון המפרטת מקרים של רופאים שהורשעו בעבירות אלימות או פשעי מין ועדיין פעלו והתעללו בחולים. הדיווח שלה זכה להוביל לחקיקה ומדיניות חדשה באילינוי שמטרתה להגן על חולים למשל: לדרוש בדיקות רקע עבור ספקי שירותי בריאות.
בשנת 2013, טוהיי פרסמה דוח תחקיר בחדשות רויטרס שפירט כיצד אנשים מסוימים באמריקה משתמשים באינטרנט כדי למצוא מקומות לנטוש את ילדיהם המאומצים. הדוח הכה הדים בכלי תקשורת נוספים, והיא קיבלה פרס סידני על עבודתה שחשפה את הרשתות המחתרתיות הללו. טוהיי נכללה ברשימת המועמדים לפרס פוליצר לשנת 2014 על עבודתה זו.
בשנת 2016, טוהיי ומייקל ברברו פרסמו כמה מאמרי תחקיר ל"ניו יורק טיימס" על התנהלות מינית פוגענית של המועמד לנשיאות דאז דונלד טראמפ.
חשיפת פרשת הארווי וויינסטיין
טוהיי ועמיתה בשם ג'ודי קנטור ניהלו במשך חודשים תחקיר מקיף ומפורט על מי שהתברר כמטריד מינית כפייתי ואף אנס, הבמאי ומפיק הסרטים הארווי ויינסטיין, מי שהיה אחד האנשים החזקים בהוליווד. הן תיארו כיצד היה מזמין עובדות הפקה ושחקניות לפגישות כביכול עסקיות בבתי מלון, ובמקום זאת היה קורא להן לחדרו, שם היה מקבל את פניהן בחלוק או בעירום, מבקש עיסויים או מזמין אותן להיכנס אתו לאמבטיה. הן תיארו גם כיצד השתמש בכוחו להשתיק את מעשיו באמצעות מערכת משוכללת של שיתוף פעולה עם עוזרים - שארגנו את הפגישו; מנהלים - שמצאו סוכנים או עבודות לשחקניות המוטרדות; ועורכי דין - שהחתימו את חלקן על הסכמי סודיות.
במשך שלושה עשורים הטריד וויינסטיין מעל 100 נשים, מבלי שהדבר ייפגע בקריירה הגדולה שלו כבמאי ומפיק סרטים הוליוודי, שסרטיו  זכו ב-81 פרסי אוסקר בתחומים שונים, והוא עצמו קיבל תואר כבוד מהכתר הבריטי והפך למיליונר. התחקיר כלל עדויות לציטוט של עוֹבדות רבות, שחקניות צעירות ואף כוכבות מפורסמות כמו: אנג'לינה ג'ולי, גווינת' פאלטרו, אשלי ג'אד ורוזנה ארקט.
ב-5 אוקטובר 2017 חשפו קנטור וטוהיי את התחקיר בעיתון הניו-יורק טיימס.
ריץ' לורי, עורך הנשיונל ריוויו, כינה את תחקיר ויינשטיין של קנטור וטוהיי "היצירה העיתונאית המשפיעה ביותר שאני זוכר. זה שינה את המדינה הזו באופן מיידי".
תוצאות משמעותיות של החשיפה
אחרי ניסיונות דחייה רבים של פרקליטיו של הארווי וויינסטיין, הסתיים משפטו בגזר דין שפורסם ב-11 מרץ 2020 ואשר דן אותו ל-23 שנות מאסר.
החשיפה הביאה להיתפרצותה של תנועת Me Too.
בחודש ספטמבר 2019 התפרסם ספר פרי עטן של קנטור וטוהיי בשם "היא אמרה" וכעבור 3 שנים, בנובמבר 2022 הוא עובד לסרט בכיכובן, בין השאר, של חלק מהקורבנות המפורסמות. שם הסרט בעברית: "מילה שלה".
פרסים והוקרות
2018 - פרס פוליצר (עם 2 אחרים) על חשיפת פרשת הארווי ווינסטיין.
2018 - מדליית מקגיל לאומץ עיתונאי ממכללת גריידי (באוניברסיטת ג'ורג'יה) לעיתונאות ותקשורת המונים.
סרגיי פרוקופייב
סרגיי סרגייביץ׳ פרוקופייב (ברוסית: Сергей Сергеевич Прокофьев; 27 באפריל 1891 ‒ 5 במרץ 1953) היה מלחין רוסי.
קורות חייו
פרוקופייב נולד בסונצובקה שבאוקראינה, שהייתה חלק מרוסיה הצארית. כבר בגיל חמש הראה כישרון מוזיקלי יוצא דופן. החיבור הראשון שלו לפסנתר (שנכתב בידי אימו, לפי הנחיותיו) כונה ”גאלופ הודי“, והוא בסולם פה מז׳ור, אך בלי סי־במול – סרגיי הקטן לא אהב ללחוץ על הקלידים השחורים. בגיל שבע למד גם לשחק שחמט, עיסוק שימשיך להלהיב אותו לכל אורך חייו, כמו המוזיקה. במשך השנים התוודע פרוקופייב אל אלופי העולם חוזה ראול קפבלנקה ומיכאל בוטביניק.
בגיל תשע חיבר ילד הפלא את האופרה הראשונה שלו, "הענק", אוברטורה ועוד יצירות אחרות. בשנת 1902, כשהחל לקבל שיעורים פרטיים בהלחנה מריינהולד גליאר, כבר נרשמו לזכותו כמה יצירות חדשניות. ברגע שהיה ברשותו הידע התאורטי ההכרחי, החל לערוך ניסויים בהלחנה ולגבש את סגנונו המוזיקלי האישי.
פרוקופייב הרגיש שהבידוד של סונצובקה ממרכזי המוזיקה מעכב את התפתחותו המוזיקלית. הוריו של סרגיי לא ששו לשלחו מן הבית כדי שיפתח בקריירה של מוזיקאי, אך בשנת 1904 הוא עבר לסנקט פטרבורג ונרשם לקונסרבטוריון שם. עד אז הספיק להלחין עוד שתי אופרות, ”איים במדבר“ ו”המשתה בזמן המגפה“, ועבד על אופרה רביעית, ”אונדין“. הוא עבר בהצלחה את בחינות הכניסה והחל ללמוד הלחנה, צעיר בשנים אחדות מיתר הסטודנטים. פרוקופייב נחשב לשחצן ולתימהוני, ולא פעם ביטא את מורת הרוח שחש כלפי חלק ניכר מתוכנית הלימודים, ששיעממו אותו. עם מוריו בתקופה זו נמנה המלחין ניקולאי רימסקי־קורסקוב. שנים אחר כך הביע פרוקופייב צער על שהחמיץ ההזדמנות ללמוד עוד ממנו. בתקופה זו גם קשר קשרי ידידות עם בוריס אספייב וניקולאי מיאסקובסקי.
בחוגי המוזיקה בסנקט פטרבורג הצטייר פרוקופייב בדמות ”הילד הנורא“ (L'enfant terrible) מצד אחד, אך בד בבד גם ראו בו מלחין מבריק ומקורי. את יצירותיו ניגן בעצמו בפסנתר. בשנת 1909 סיים פרוקופייב את לימודי ההלחנה בקונסרבטוריון, אך ציוניו לא היו מרשימים ביותר. הוא המשיך ללמוד במוסד, אך התרכז מעתה בנגינה בפסנתר ובניצוח. שיעורי הפסנתר שלו לא התנהלו על מי מנוחות, אבל שיעורי ההלחנה הטביעו בו את חותמם. מוריו עודדו את התנסויותיו המוזיקליות, ויצירותיו מתקופה זו מראות עוצמה וריכוז בשיעור ניכר יותר לעומת קודמותיהן.
בשנת 1910 מת אביו של פרוקופייב, והתמיכה הכספית שקיבל נעצרה. למזלו, בתקופה זו הוא כבר היה מלחין בעל שם, הגם שלעיתים קרובות חולל שערוריות בעת נגינת יצירותיו, שהיו מתקדמות לגבי זמנן. שני הקונצ׳רטי הראשונים שלו לפסנתר הולחנו באותה תקופה. הוא ערך את מסעו הראשון מחוץ לגבולות רוסיה בשנת 1913, לפריז וללונדון, ושם התוודע בפעם הראשונה ל־Ballets russes של סרגיי דיאגילב.
ב־1914 זכה פרוקופייב, שהיה פסנתרן וירטואוז, בפרס על שם אנטון רובינשטיין, אחרי שניגן את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר.
ב־1918 עזב פרוקופייב את רוסיה בשל המהומה שהטילה בה מהפכת אוקטובר, ויצא למסע קונצרטים ברחבי העולם, בנגינה בפסנתר וגם בניצוח על יצירותיו. בתוך כך המשיך להלחין ולפתח את סגנונו, ולעיתים ניסה להתאימו לטעמו של הקהל המקומי – למשל את הסימפוניה השנייה (אופ' 40, ברה מינור), הזנוחה מכל הסימפוניות שהלחין, ניסה פרוקופייב להתאים לטעם הפריזאי המודרניסטי של אותה תקופה (אמצע שנות העשרים). היצירה לא התקבלה יפה בנגינת הבכורה, ופרוקופייב עצמו אמר לאחריה שגם הוא, כמו הקהל, לא "הבין" את אשר שמע. לקראת סוף חייו תכנן פרוקופייב לשכתב את הסימפוניה השנייה, ואף הקצה לשכתוב המתוכנן מספר אופוס חדש (אופ' 136), אך מת בטרם החל במלאכה.