cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיתון בורמזי
פיתון בורמזי (שם מדעי: Python bivittatus) הוא נחש, מסוג פיתון ממשפחת הפיתוניים. הפיתון הבורמזי הוא אחד מ-5 הנחשים הגדולים בעולם. עד שנת 2009 הוא נחשב לתת-מין של הפיתון ההודי, אך כיום הוא נמנה בתור מין משל עצמו. בית הגידול שלו מצוי באזורי יערות הגשם של דרום-מזרח אסיה, והוא נמצא לעיתים קרובות ליד ואף בתוך מים, כמו גם על עצים. פרטים בטבע מגיעים לאורך ממוצע של 3.7 מטר, אך יכולים להגיע אף לגודל של. לאחרונה אחרי העברה לא חוקית נמצא גם בפארק הלאומי אוורגליידס שבדרום פלורידה.
גודל ומבנה
הפיתון הבורמזי הוא אחד הנחשים הגדולים ביותר בעולם, הגדל בממוצע לאורך של 5.5 מטר ולמשקל של 71 ק"ג. הנקבה גדולה במידה ניכרת מן הזכר. אורכה של הנקבה 6–7 מטרים ומשקלה נע בין 70–100 ק"ג. הזכר קטן יותר: אורכו 250–450 ס"מ ומשקלו 50–67 ק"ג. קוטר גופה של נקבת פיתון בורמזי נע בין 25–31 ס"מ, ואילו קוטרו של זכר 20–23 ס"מ.
תפוצה
תפוצתו של הפיתון הבורמזי נרחבת: היא משתרעת על פני הודו, נפאל, בנגלדש, סין, מיאנמר, לאוס, קמבודיה, תאילנד ווייטנאם. מספר קטן של פיתונים נמצאו גם במדינות איים שונות בדרום-מזרח אסיה: במערב אינדונזיה, ובצפון מלזיה. פיתון זה הוא שחיין מעולה וזקוק למקור מים תמידי. ניתן למצוא אותו באחו, בביצות, באזורי חורש, יערות, גבעות, ערוצי נחלים, וג'ונגלים. הם מטפסים טובים על עצים.
מין זה נמצא ברשימת CITES קטגוריה II, המטילה הגבלות על הסחר שלו, דבר הנובע מהביקוש לעורו.
התנהגות
הפיתון הבורמזי הוא טורף לילי השוכן ביערות גשם. כאשר הם קטנים הם מבלים את זמנם באופן שווה על האדמה ועל העצים, אך ככל שהם גדלים הם נוטים להיות יותר ויותר על האדמה. הם שחיינים מעולים ומסוגלים לשהות עד חצי שעה מתחת למים. הפיתון הבורמזי נוטה להיות רוב זמנו חבוי בסבך. באזורים הצפוניים יותר של שטח מחייתו הוא לעיתים נכנס למעין תרדמת חורף בחודשים הקרים של השנה, בתוך גזעים חלולים, בורות לאורך נחלים או מתחת לסלעים.
תזונה
כמו כל הנחשים, הפיתון הבורמזי הוא אוכל בשר. תזונתו היא בעיקר עופות ויונקים בהתאם לגודלו. הנחש משתמש בשיניו החדות כדי לתפוס את טרפו ואחר כך הוא כורך את גופו סביב הטרף והורג אותו על ידי חנק. הם נמצאים לעיתים ליד אזורים מאוכלסים הודות להימצאותן של חולדות, ומכרסמים נוספים המהווים את טרפם. פיתונים בוגרים עשויים לטרוף יונקים גדולים יותר כמו עיזים וחזירים ובמקרים נדירים אף נמרים. מין זה מוגדר כמין פולש באזורי פלורידה ובעקבות התפשטותו באזור ידועים מקרים רבים בהם הם טרפו אליגטורים. ידועים גם מקרים בהם פיתון הרג ובלע אדם בוגר.
במחקר שפורסם ב-2022 בכתב העת Integrative Organismal Biology דווח על ידי ביולוגים מאוניברסיטת סינסינטי שלפיתון הבורמזי יש עור אלסטי במיוחד בין הלסתות התחתונות שלו, המאפשר לו להכניס לפיו טרף הגדול פי שישה מנחש בגודל דומה.
רבייה
עונת הרבייה של הפיתון הבורמזי מתרחשת בדרך כלל בתחילת האביב. הנקבה מטילה בין 12–36 ביצים בממוצע בחודשי מרץ-אפריל. פיתונים בורמזיים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים עד 4 שנים. כאשר הצעירים בוקעים, אורכם 40–60 ס"מ, ואויביהם העיקריים הם עופות דורסים ממינים שונים. הנקבה נוטשת את צאצאיה עם בקיעתם.
כמין פולש
הפיתון הבורמזי הוא מין פולש בפלורידה, ובמיוחד בדרום המדינה, שם הוא נמצא במספרים גדולים, בפארק הלאומי אוורגליידס. הפיתונים הגיעו לפארק בשתי דרכים. בשנת 1992 הוריקן אנדרו הרס מתקן לגידול פיתונים, ושחרר מספר עצום של פיתונים לביצות הסמוכות. בנוסף, לאורך השנים, ככל הנראה גם שוחררו בפארק פיתונים שגודלו כחיות מחמד ובעליהם לא יכלו לטפל בהם יותר. כיום, יותר מ-99 אחוז מהדביבונים והאופוסומים נעלמו מהפארק, וכן רוב אוכלוסיית חתולי הבר. בעלי חיים אחרים, כדוגמת שפנים, ארנבונים ושועלים, כבר אינם נמצאים בשמורת הטבע כלל.
גביע האלופות (צרפת)
הטורניר מפגיש את הקבוצה שזכתה בעונה שלפני בליגה הצרפתית ואת הקבוצה שזכתה בעונה שלפני בגביע הצרפתי, בעבר שוחק בשיטת בית-חוץ וכיום נערך משחק גמר יחיד כאשר מיקום התחרות משתנה משנה לשנה ונודד גם למדינות אחרות.
המהדורה האחרונה עד עתה של הטורניר היא מהדורת 2020 שנערכה בשנת 2021 לאחר דחייה עקב מגפת הקורונה, ובו זכתה פריז סן-ז'רמן לאחר ניצחון 2-1 על אולימפיק מרסיי, ובכך השלימה זכייה שמינית ברציפות בתואר. כמו כן, פריז סן-ז'רמן מובילה את דירוג הזכיות בטורניר עם עשר זכיות.
את שמו הנוכחי "גביע האלופות הצרפתי" קיבל בשנת 1995. במהדורה הראשונה של הטורניר תחת השם החדש זכתה פריז סן-ז'רמן שניצחה את נאנט.
ב-1 באוגוסט 2021 התקיים גביע האלופות הצרפתי באצטדיון בלומפילד בתל אביב, בו ניצחה ליל 1–0 את פריז סן ז'רמן.
גם בשנה שלאחר מכן נערך המשחק בתל אביב, בו ניצחה פריז סן ז'רמן 0-4 את נאנט.
יוסף חסן
יוסף חסן מוחמד עלי (בערבית: يوسف حسن محمد علي, בתעתיק: יוסף חסן מחמד עלי; נולד ב-24 במאי 1996 בדוחה שבקטר) הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אל-ע'ראפה מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
קריירה בינלאומית
ב-7 בספטמבר 2018 ערך חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 1-0 על נבחרת סין במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורנירי גביע אסיה 2019, קופה אמריקה 2019 וגביע הזהב 2021, אך לא זכה לדקות משחק בטורנירים אלו. נבחרת קטר זכתה בגביע אסיה 2019.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022.
עבירת מין
עבירת מין היא עבירה הקשורה במיניות. בקטגוריה זו נכללות עבירות הכרוכות במגע בגופו של קורבן העבירה, בהצגת מראות מיניים לנגד עיניו, בדיבורים פוגעים בעלי הקשר מיני וכדומה.
סוגים של עבירות מין בישראל
בישראל מוגדרות מרבית עבירות המין בחוק העונשין, פרק י' - פגיעות בגוף, סימן ה' - עבירות מין. עבירות מין נוספות מוגדרות בחוק למניעת הטרדה מינית.
עבירות המין הנכללות בחוק העונשין (נכתב בלשון נקבה אך נוגע גם לגברים):
המעשים שהם בגדר הטרדה מינית לפי חוק למניעת הטרדה מינית:
עבירת מין היא עבירה פלילית ועוולה אזרחית, כלומר בגין עבירת מין ניתן להעמיד לדין את התוקף על העבירה הפלילית, שעונשה מאסר, וכן רשאי המותקף לתבוע פיצוי על הנזק שנגרם לו (ולעיתים ניתן לתבוע פיצוי ללא הוכחת נזק).
על פי איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, מבין תיקי עבירות המין שנפתחו בשנת 2017, רק עבור 11% מתוכם הוגשו כתבי אישום. האיגוד מתאר גידול של 53% בחמש שנים בפניות למוקד החירום של הארגון, כאשר כמעט 60% מכלל הפניות הנפגעים היו קטינות וקטינים.
תופעת האשמת הקורבן
טיעונים מסוג זה סופגים ביקורת חריפה מצד אלה הסבורים שהטיעונים מבליעים בתוכם את ההנחה כי "מגיע" למי שהוטרד מינית או נאנס שזה מה שיקרה להם. גורמים אלו מעלים את הטענה כי נורמות חברתיות אלו, המקשרות בין התנהגות פרובוקטיבית להרשאה של האישה להשתמש בגופה משפיעות על שופטים, ולכן פושעי מין בישראל זוכים לעונשים קלים יחסית. כך, מחומרת המעשים הנידונים בבתי המשפט, הנושא הופך לדיון בלבוש האישה או ב"כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?". בתייחסו למשפט אונס אמר ד"ר יצחק קדמן, מנכ"ל המועצה לשלום הילד: "האופן שבו הסניגורים והורי החשודים תוקפים את הנערה, כאילו היא אשמה באונס, הוא למעשה אונס נוסף של הנערה".
נתיב (גיור)
הרקע להקמת הארגון
ראש הממשלה דאז בנימין נתניהו החליט בשנת 1997 על הקמת "הוועדה לגיבוש רעיונות והצעות בנושא הגיור בישראל" (ועדת נאמן). הוועדה הייתה מורכבת נציגים ורבנים אורתודוקסים, קונסרבטיבים ורפורמים. בדו"ח הוועדה ניסתה להגיע לפשרה בכך שיופרדו ההכנה לגיור (שיעברו על ידי נציגים מכל זרמי היהדות) ותהליך ההכרה בגיור (שיהיה לפי כללי היהדות האורתודוקסית). אולם עקב ההחלטה לשלב בהכנה לגיור זרמים שונים ביהדות סירבה מועצת הרבנות הראשית להתחייב על מדיניות גיור מקלה.
בהחלטת ממשלה מספר 3613 מ-7 באפריל 1998 לאור המלצות הוועדה, הוחלט על הקמת בתי הדין המיוחדים לגיור ואת המכון המשותף ללימודי היהדות.
הארגון הוקם בשנת 1999 תחת השם המכון המשותף ללימודי יהדות ובשנת 2015 שונה שמו לנתיב.
פעילות הארגון
תוכנית נתיב בצה"ל כוללת את:
ביקורת
התוכנית ספגה ביקורת קשה על כך שהיא משדלת אזרחים ישראלים להמיר את דתם, מהלך שגונה כמיסיונרי. ב-2018 פסק בית-המשפט העליון שאסור לצבא לחייב חיילים להשתתף בפעילויותיה, לאחר שהקצין חסר הדת סטניסלב יורובסקי עתר בדרישה שהממונים עליו יפסיקו להטרידו בהצעות להמרת דת. צה"ל ממשיך להציע לחיילים לא-יהודים לפנות אל "נתיב." ואף מתגמל אותם על כך.
יורגן אלכסנדר קנודטזון
יורגן אלכסנדר קנודטזון (בנורווגית: Jørgen Alexander Knudtzon; 9 בספטמבר 1854 – 7 בינואר 1917) בלשן ואשורולוג נורווגי.
כירורגיה של היד
ענף הכירורגיה של היד עוסק הן בטיפול כירורגי והן בטיפול בלתי כירורגי של מצבים ובעיות ביד או בגפיים העליונות (מקצה האצבעות ועד לכתף). ניתוח של היד יכול להתבצע על ידי מנתחים כלליים, מנתחים אורתופדיים או מנתחים פלסטיים. כירורגים של היד מבצעים מגוון רחב של ניתוחים כגון: תיקון שברים, הפחתת לחץ בעצבים ושיקום פציעות או פגמים מולדים.
כענף נפרד ועצמאי בכירורגיה הופעלה הכירורגיה של היד בראשונה במלחמת העולם השנייה על ידי ד"ר סטרלינג באנל, מנתח מסן פרנסיסקו, שהגיע ראשון למסקנה מרחיקת לכת כי ריבוי הפגיעות המלחמתיות מחייב להקדיש תשומת לב מיוחדת לשיקום היד, איבר חשוב אצל האדם. ביוזמתו של ד"ר באנל הוקמו בארצות הברית מרכזים רפואיים לריכוז הטיפול בנפגעי היד, בפיקוח מומחים שבחרו להתמסר לטיפוח ענף חדש זה בכירורגיה. שיקום היד הפגומה כולל תיקון גידים פגומים, כלי-דם, עצבים, עצמות ורקמות. אחרי המלחמה הואץ פיתוחו של ענף זה בעולם, אולם בארצות רבות נעשה עדיין שיקום היד הפגומה במסגרת המחלקות הכירורגיות הכלליות או הפלסטיות.
היחידה הראשונה בישראל לכירורגיה של היד הוקמה במחלקה האורתופדית בבית החולים קפלן ב-1967, על ידי פרופסור איזידור קסלר, בעקבות המקרים הרבים של הפגיעה ביד בקרבות מלחמת ששת הימים. ב-1973 הייתה היחידה למחלקה מיוחדת בהשפעת הריבוי של פגיעות מלחמתיות במלחמת יום הכיפורים.
פרופסור קסלר (1926 - 2007), יליד בולגריה ובוגר אוניברסיטת סופיה שהשתלם בפינלנד וארצות הברית, נחשב לאבי הכירורגיה של היד בארץ, והיה לפרופסור בעל שם עולמי. פרופ' קסלר ראה בענף זה את אחד האתגרים הגדולים של הכירורגיה המודרנית. פרופסור קסלר אף פיתח מכשיר רפואי, הקרוי על שמו, אשר בכל רחבי העולם נעשה בו שימוש והיווה פריצת דרך - "דגם קסלר" - מכשיר מתיחה להארכה של חלקי יד חסרים. כמו כן המציא את אחד מהקשרים החזקים לתפירת גידים ה-  "Grasping Suture" הנושא את שמו.
מבצע פניקס
מבצע פניקס (באנגלית: Phoenix Program) הוא מבצע של ה-CIA, אשר נערך בזמן מלחמת וייטנאם בין השנים 1968–1972, במהלך מבצע זה נהרגו כ-26,000 וייטנאמים ונפצעו כ-81,000 איש. במבצע מסווג זה השתמש ה-CIA ביחידות מיוחדות, ובהן הכומתות הירוקות, סיירת חיל הנחתים ויחידת אריות הים, ובמקומיים על מנת לנטרל (לתפוס, לחטוף, להרוג) אישים ב וכך לפגוע בשרשרת הפיקודית של הארגון. כמו כן אזרחים אשר נחשד שברשותם נמצא מידע על הוייטקונג נחטפו ועונו למוות במטרה לחילוץ המידע.
מפקד בווייטקונג אמר לאחר המלחמה שבמבצע נהרגו בעיקר אזרחים ולא אנשי וייטקונג, אך מבצע זה החליש את הווייטקונג.
מייווד
מייווד (באנגלית: Maywood) היא עיר באילינוי, ארצות הברית, שנוסדה ב-6 באפריל 1869, ושטחה הוא כ-7 קמ"ר. נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, מספר תושביה היה 24,090.
מייווד ממוקמת כ-16 ק"מ מערבית לשיקגו. קיימים בה מבנים רבים בני מאה שנים ויותר, שכמעט ולא עברו שינוי מאז נבנו, 16 מהם רשומים במרשם הלאומי האמריקאי של מקומות היסטוריים.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, אוכלוסיית העיר הורכבה מ-7,937 משקי בית ו-6,151 משפחות. הרוב המכריע של התושבים, 82.7%, הם אפרו-אמריקאים. האוכלוסייה מורכבת בעיקר מבני מעמד הצווארון הכחול. הכנסת החציון השנתית של משפחה במייווד עומדת על 46,776 דולרים. 13.4% מאוכלוסיית העיר נמצאים מתחת לקו העוני.
במייווד קיימים שישה בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון אחד. כמו כן ממוקם בתחומה בית הספר לרפואה של אוניברסיטת לויולה בשיקגו, בו לומדים כ-600 סטודנטים לרפואה.
חוק פסקל
חוק פסקל הוא חוק בסיסי בהידרוסטטיקה, הקרוי על שם מגלהו, הפיזיקאי הצרפתי בלז פסקל. החוק מתאר את הלחץ בנוזל במצב של שיווי משקל מכני.
כאשר אין שדה כבידה חוק פסקל קובע כי לכל נקודה של גוף או נוזל אי-דחיס יש לחץ השווה ללחץ בו נמצא הנוזל. לחץ זה מופעל בצורה שווה לכל הכיוונים. חוק זה בעצם מאפיין נוזל אי-דחיס כתווך שמעביר את הלחץ בשלמותו, ללא תלות בצורת הנוזל. חוק זה מבהיר את הסיבה לכך שרקמות פנימיות בגוף הנמצאות בלחץ מגיבות לשינויי לחץ חיצוניים הקיימים על הגוף כולו. בנוסף, חוק זה מהווה את היסוד לפעולתה של בוכנה הידראולית, הנפוצה בציוד מכני הנדסי ומכונות גדולות שונות. להמחשה, נוכל לקחת דוגמה מחיי היום יום, כאשר אנו מנפחים בלון (בין אם במים או באוויר), הנוזל מפעיל לחץ שווה בכל נקודה על פני השטח של הבלון.
לעומת זאת, בנוכחות שדה כבידה, חוק פסקל טוען, שנוזל מפעיל לחץ שפועל כלפי מטה ואשר תלוי בגובה עמוד הנוזל ואינו תלוי בנפחו. נוסח החוק הוא כדלקמן: כאשר:
חנוך רינות
חנוך רינות (1 במרץ 1911 - 18 בפברואר 1995) היה איש חינוך ישראלי, כיהן כמנהל הכללי של עליית הנוער וכמנכ"ל משרד החינוך בשנות ה-60 של המאה ה-20.
חייו
רינות נולד כחנוך רינהולד בפולין. בגיל שלוש עבר עם משפחתו לווינה ובגיל חמש עשרה לברלין. בשנת 1932 היה בין שבעת החותמים על פרוטוקול ייסוד תנועת "עזרה לנוער יהודי" של רחה פריאר. בפברואר 1934 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ עין חרוד כמדריך של קבוצה של כשישים נערים ונערות בני 15-16, שהייתה הקבוצה הראשונה של עליית הנוער בניהולה של הנרייטה סאלד. בהמשך היה מפקח בעליית הנוער והמנהל החינוכי של עליית הנוער. בשנת 1947 הוא הקים וניהל כפר נוער של עליית הנוער במחנות המעפילים בקפריסין. בשנת 1953 הוציא לאור ספר בשם "נוער בונה ביתו" על עבודתו בעליית הנוער.
באוקטובר 1960 התמנה למנכ"ל משרד החינוך על ידי אבא אבן. בתקופת כהונתו, לאור יחסיו הקרובים עם צרפת והיותו יו"ר האגודה לידידות ישראל-צרפת, הגביר את לימודי הצרפתית בבתיה"ס בישראל. במהלך כהונתו גם החלו שידורי הטלוויזיה החינוכית בישראל. בשנת 1962 הצטרף למועצה הארצית למען התזמורת הפילהרמונית הישראלית. לפי גרסה אחת, בפברואר 1964 עמד מאחורי ההחלטה שלא לאפשר ללהקת הביטלס להופיע בישראל באומרו ש"לבושם ותסרוקתם, שירם דיבורם ותנועותיהם מבליטים זרות ומוזרות. ... היגררות זו של המוני בני נוער אחרי אליליהם מוכיחה כי קיים חלל בנפש הצעיר ושיממון ביומו ובערכיו". אולם לסיפור זה יש הרבה גרסאות, וברשימת האחראים להחלטה הנ"ל לפי גרסאות אלה נמנים זלמן ארן, ועדת הכספים, האמרגן גיורא גודיק ועוד. יוסי שריד ייחס בעבר סיפור זה לאביו, יעקב שריד.
בינואר 1967, לאור חילוקי דעות בינו לבין השר זלמן ארן בעיקר על רקע רצונו של השר להאיץ את קצב מיזוג הגלויות, התפטר מתפקידו. לאחר ההתפטרות שהה בשליחות חינוכית בארצות הברית לעמוד מקרוב על מצב החינוך היהודי בארץ זו. באוגוסט 1967 נתמנה ליועץ לענייני חינוך, הכשרת שליחים ומחקר ליושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית. בתפקידו זה הוא ניהל מחקר של ראיונות עם מתנדבים שהגיעו לישראל לסייע לה בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים. בשנת 1968 הוא כיהן כחבר מליאת רשות השידור.
נפטר בפברואר 1995.
קטקומבות
מאז המאה ה-9 המושג מתייחס גם לכל אולמות הקבורה התת-קרקעיים באיטליה ומחוצה לה. בימי הביניים ידוע רק על הימצאות קטקומבות של נפטרים נוצריים. בעידן המודרני התגלו גם קטקומבות של נפטרים יהודים. שם זה מקובל היום לכל סוגי אולמות הקבורה התת-קרקעיים.
מקורו של המנהג
מנהג קבורת נפטרים באתרים תת-קרקעיים הוא מזרח תיכוני, ומופיע בתרבויות שונות כמו בכנען (ראו לדוגמה:"מרזח"). גם בדת המצרית הקדומה ניתן לראות מאפיינים של קבורה תת-קרקעית כמו בעמק המלכים וכן אזורים ייעודיים נוספים (ראה: נקרופוליס). נוהג זה, מוזכר גם במקרא והתגלגל אל היהדות. בארץ ישראל נמצאו מערות קבורה החל מימים קדומים. האתר הידוע ביותר הוא מערת המכפלה. בסביבות ירושלים, במורדות הר הזיתים מצויה מערת הנביאים הבנויה כדוגמת אולמות הקטקומבות. מערות הסנהדרין במערב ירושלים נושאים אופי דומה. האדריכל קונרד שיק גילה בירושלים קטקומבות שהחלו בחציבתם יהודים והושלמו על ידי נוצרים. קיים הבדל מהותי בין אולמות הקבורה בירושלים לבין הקטקומבות ברומא: המערות העבריות לא היו נוחות לגישה.
ברומא היהודים בקשו לשמור על מנהג אבותם, קבורה בקרקע. ממצאים דומים של קבורה יהודית נמצאו בדרום איטליה בוונוסה (ראו להלן), קרתגו וקירני (לוב). הקטקומבות העתיקות ברומא היו של נוצרים. בדיקות מעבדה העלו כי הקטקומבות היהודיות, שחלק ניכר מהן באתר "מונטה ורדה", הן מהמאה ה-4.
ברומא
ברומא שבאיטליה נמצא הריכוז החשוב של הקטקומבות, הן הנוצריות והן העבריות. הנוצרים הראשונים ברומא והיהודים היו בעלי נוהגי קבורה אחרים מאשר תושבי רומא, אשר נהגו לשרוף את מתיהם. הנוצרים והיהודים נהגו לקבור את מתיהם באדמה. הקטקומבות המפורסמות הן של הנוצרים. הן מצויות בדרומה של רומא בוויה אפיה (via Appia). כיוון שחלק מהנוצרים הראשונים שהוצאו להורג, בין השאר בצליבה, נקברו בקטקומבות, אלו הפכו לאתרים קדושים לנצרות.
קטקומבות יהודיות
הסיבות לקבורת יהודים בקטקומבות היו אלה:
ברומא
הקטקומבות היהודיות ברומא הניבו ממצאים טובים על היקפה של הקהילה היהודית ברומא ומשלוחי היד של חבריה. על המצבות שנמצאו בקטקומבות, 534 במספר, נחרטו שמות בתי הכנסת, שאליהם היו שייכים הנפטרים. כך ניתן לקבל עדות על קיום 12 קהילות יהודיות בעיר. בנוסף לכך, פיזורן של הקטקומבות ברחבי העיר מצביע על כך שהאוכלוסייה היהודית בעיר הייתה גדולה, וייתכן כי הגיע לפי ההערכה ההיסטורית ל-40,000 תושבים לפני חורבן הבית, ומספר גדול בהרבה בשנים לאחר מכן.
מחקר, שנערך על ידי קלאס ואן דאר בורג (Klaas van der Borg) מאוניברסיטת אוטרכט שבהולנד, מעלה את ההשערה כי השימוש בקבורה בקטקומבות היהודיות בווילה טורנוליה החלו כבר במאה הראשונה, מאתיים שנה לפני המועד שהיה משוער עד כה.
בוונוסה
הקטקומבות היהודיות בוונוסה מהוות אוסף שמור של קטקומבות. הן התגלו כשני ק"מ צפונית לעיר בנפת פוטנצה, בצפון מחוז בזיליקטה, איטליה. הקטקומבות התגלו בשנת 1853. הן זוהו ברובן כקטקומבות של נפטרים יהודים ומקצתן כקטקומבות של נפטרים נוצרים. מספר הקטקומבות נאמד במאות אחדות. רוחב הפרוזדורים מגיע עד לשני מטר, יותר מהמקובל במערכות דומות ברומא. הכתובות על הקברות הן בלטינית או ביוונית. מעריכים כי הקטקומבות הן משתי תקופות: חלקן מתוארכות בין המאה הרביעית למאה הששית וחלקן האחר משויך לתקופה יותר מאוחרת - המאה התשיעית.
הקטקומבות שנשתמרו היטב פתוחות לביקור הקהל בתיאום מוקדם.
בסנט'אנטיוכו
בסנט'אנטיוכו שבסרדיניה צפונית מהאזור קטקומבות קטנה התגלתה התגלו שתי קטקומבות עם כתובות האפייניות לקבורה יהודית.שם נמצא ציור של המנורה בעלת שבע זרועות וכן הכתובת: "“Beronice in pace iuvenis moritur, vir bonus in pace bonus”, “salom”. התיארוך הוא מהמאה ה-4.
בקטקומבה אחרת, צפונית מהקודמת, "של ברוניקה" (di Beronice), נמצאו שלוש מנורות מעוצבות בצורת שעון חול, כתובות עבריות, ביניהן "שלום", ".. משכבו בשלום", "ישראל".
בקטקומבה נוספת נמצאו כתובות, חלקן בעבריות וחלקן בלטינית, החלק העברי כולל מילים אלה: "שלום על ישראל" ו"אמן אמן". החלק הלטיני כולל משפט זה "Iud(a)... onti / T(v/a)anoroplusm enusanoroLX". מועדה המשוער של הכתובת היא המאה ה-3.
צ'ארלס מורלי וניון
צ'ארלס מורלי וניון (באנגלית: Charles Morley Wenyon, 24 במרץ 1878 ליברפול - 24 באוקטובר 1948 לונדון) היה פרוטוזואולוג (פרוטיסטולוג) ומומחה אנגלי לרפואה טרופית. וניון היה חבר בחברה המלכותית בלונדון ובחברה המלכותית לרפואה. גרנהם (Cyril Garnham) הגדיר אותו בשנת 1979 כ"אולי הפרוטוזואולוג הגדול של המאה ה-20".
ביוגרפיה
וניון נולד בליברפול בשנת 1878 כבנם הבכור מבין 5 ילדים של הרופא צ'ארלס וניון ושל אלייזה לבית מורלי גיטינס. האב היה מוודנסרי שבסטאפורדשייר והאם מרקסהם, בדנבישייר שבצפון ויילס. גם דודו מצד האב ודוד של אמו היו רופאים. בילדותו הרכה, בסביבות 1880 נסע צ'ארלס עם הוריו לסין שם אביו פעל בשליחות מיסיונרית רפואית מטעם הכנסייה המתודיסטית לצורך הקמת בית חולים בפושאן על ידי קנטון. צ'ארלס וניון האב נודע בשני ספרים שפרסם בתחילת המאה ה-20: ספר מסע בסיביר וספר על הבריאה. עד גיל 14 למד וניון בבית עם אביו. האב עורר בילדיו עניין במדעי הביולוגיה, כימיה ואסטרונומיה, ובבית גידלו חיות מחמד רבות. הביקורים בבית החולים שבו עבד אביו תרמו גם הם למשיכה אל תחום הרפואה. בשנת 1892 נשלחו שלושת הילדים הגדולים של המשפחה להמשך לימודים באנגליה. וניון למד קודם בבית הספר קינגסווד בבאת', שם הצטיין כשחקן קריקט וראגבי. בהמשך זכה ל"מלגה באמנויות" שאפשרה לו ללמוד במכללת יורקשייר בלידס, שהיה באותה עת שלוחה של אוניברסיטת ויקטוריה במנצ'סטר. שם היה תלמידם של הפרופסור לואי קומפטון מיוֹל בתחום הזואולוגיה ושל הפרופסור דה ברג ברץ' בתחום הפיזיולוגיה וזכה בפרס האוניברסיטה בביולוגיה. ב-1900–1905 למד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון והתמחה בבית החולים גאי'ס (Guy's Hospital) בלונדון. בשנת 1901 סיים את התואר הראשון במדעים וב-1904 את התואר השני במדעים ואת התואר הראשון בכירורגיה BS. בשנת 1906 התמנה במשרה החדשה שנוצרה זה עתה של פרוטוזואולוג בבית הספר לרפואה טרופית בלונדון. בשנת 1907, בעזרת קרן ולקם, בעידודו של סר פטריק מנסון ובעקבות מחקריו של שפילד ניב, עבד וניון במעבדה פרזיטולוגית ניידת ששטה על מי הנילוס הלבן, באזור ביצת סוד של דרום סודאן, אז דומיניון בריטי-מצרי. מחקריו בתקופה זו תרמו רבות לחקר מחלת השינה, הלישמניוזיס, המלריה, המיצטומה (Mycetoma) ומחלות טרופיות אחרות. וניון אישר את הממצאים של פריץ שאודין (Fritz Schaudinn) לגבי מעגל החיים של הטפיל הפרוטוזואי אנטאמבה היסטוליטיקה האחראי למחלת הדיזנטריה האמבית. בדרום סודאן גילה וינון שכיחות גדולה של העגבת אפילו אצל ילדים. קרן ולקם המשיכה לתמוך במחקריו של וניון לאורך השנים. בימי מלחמת העולם הראשונה שירת בכוחות חיל הרפואה הבריטי במצרים. בשנת 1918 התקבל כעמית במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובשנת 1919 קיבל את עיטור מסדר האימפריה בדרגת מפקד. ב-1927 נבחר בחברה המלכותית בלונדון.
מונחים שנקבעו על ידו
וניון חקר את שלבי התפתחותו כ"סקרוציסטים" בשכבה התת-אפיתלית של עור החתולים.
קישורים חיצוניים
Cecil A.Hoare - Charles Morley Wenyon 1878-1948 in Biographical Memoirs of Fellows of Royal Society Obituary Notices of Fellows of the Royal Society vol.6 issue 18 p.627, 1949, T.A.Elhadd Sir Henry Solomon Wellcome and Dr Andrew Balfour: an enterprise on the Nile and the early foundation of public health and medical research in the Sudan (1899–1935) J R Coll Physicians Edinb 2015; 45: 165–72
אהרן אפלפלד
אהרן אפלפלד (16 בפברואר 1932, ט' באדר ה'תרצ"ב – 4 בינואר 2018, י"ז בטבת ה'תשע"ח) היה סופר עברי, משורר ומחזאי ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשמ"ג. אפלפלד היה ניצול שואה מבוקובינה ומחנות וגטאות טרנסניסטריה. הוא זכה בפרסים ספרותיים חשובים בישראל ובאירופה וכיהן כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
ביוגרפיה
אהרן אפלפלד נולד בז'אדובה (כיום סטארה ז'אדובה), בוקובינה, 38 ק"מ מדרום-מערב לצ'רנוביץ, אז חלק מממלכת רומניה, כיום חלק מאוקראינה. הוא היה בן יחיד להוריו ושמו בלידה היה ארווין (אהרן) אפלפלד. אביו, מיכאל אפלפלד, היה תעשיין מצליח, ושם אמו היה בוניה (בתיה) לבית שטרנברג. שפת אמו הייתה גרמנית, שפתם של יהודי האזור מהתקופה שבה היה בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. בית הוריו היה "בית מתבולל שלא היה בו שום ריח של אמונה דתית". עם זאת, כאשר ביקר בבית סבו וסבתו (הורי אמו) ששמרו בכפרם את מסורת חסידות סדיגורה, הוא רכש מהם את שפת היידיש וליווה את סבו לבית הכנסת.
בזכרונותיו תיאר את החמרת מצבה של משפחתו: "1938 הייתה שנה רעה. שמועות רחשו בכל פינה וברור היה: אנו לכודים. אבא ניסה לשווא להשיג אישור כניסה לאמריקה, שיגר מברקים לקרובים ולידידים באורוגוואי ובצ'ילה. שום דבר לא הלך עוד למישרין. אנשים שהיו אך אתמול בני בית, שותפים לעסקים שבטחת בהם, ידידים מנוער, שינו את פניהם, התנכרו או הפכו לאויבים." אחרי סיפוח צפון בוקובינה לברית המועצות ביוני 1940 למד אפלפלד בבית ספר סובייטי. שבועות ספורים לאחר פלישת גרמניה הנאצית, יחד עם רומניה ובעלות ברית אחרות, לברית המועצות, הושלם האיחוד מחדש של האזור לרומניה. השלטונות הרומניים בשיתוף פעולה עם כוחות גרמניים התחילו פעולות טיהור אתני נגד היהודים, כולל מעשי טבח המוניים. אמו של אפלפלד נרצחה ברחוב, סמוך לבית הוריה, ואפלפלד ואביו גורשו אל גטו צ'רנוביץ ולאחר מכן נלקחו במסע רגלי ארוך למחנה עבודה בטרנסניסטריה ואביו נשאו על כתפיו כשהיה רק בן 8. לאחר זמן קצר הופרד מאביו, ולאחר מכן ברח מהמחנה ושנתיים נדד ביערות והגיע במגע עם קבוצה של עבריינים וזונות אוקראינים שהסתתרו שם והעניקו לו את חסותם. מאוחר יותר מצא לזמן מה מחסה בביתה של אישה כפרית אוקראינית. על תקופה זו בחייו כתב:
בשנת 1944 נלווה אל חיילי הצבא האדום שהתקדם לרומניה ולבולגריה. מבולגריה נדד עם ילדים נוספים ליוגוסלביה ומשם לאיטליה. באיטליה פגשו בנזיר שהכניס אותם למנזר.
ביוני 1946 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. בשנים 1946–1948 למד בבית הספר החקלאי עין כרם ובבית הספר החקלאי בנהלל. בשנים 1950–1952 שירת בצה"ל. בשנת 1952 החל בלימודי ספרות עברית וספרות יידיש באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר ראשון ושני. על לימודיו סיפר:
בשנת 1957 הלך לחפש את אביו לאחר שראה את שמו ברשימת העולים של הסוכנות. הוא פגש את אביו בעת שעבד בקטיף במעברת באר טוביה. על הפגישה סיפר אפלפלד:
עוד כנער כתב שירה, ושיריו הראשונים התפרסמו בעיתונות בשנים 1955–1956. ב-1959 הופיע סיפורו הראשון בכתב העת "גזית". ספרו הראשון הוא קובץ הסיפורים "עשן", שיצא לאור בשנת 1962.
אפלפלד הוא חתן פרס ישראל לספרות יפה (תשמ"ג-1983) ופרס מדיסיס לסופר זר (2004, על ספרו "סיפור חיים" שתורגם לצרפתית). ספריו תורגמו לאנגלית, אוקראינית, איטלקית, אסטונית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, יפנית, נורווגית, סינית, ספרדית, סרבית, פולנית, פורטוגזית, צ'כית, צרפתית, רומנית, רוסית ושוודית.
כיהן כפרופסור במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב משנת 1979 עד פרישתו לגמלאות בשנת 2000. ביוני 2003 העביר את כתביו ועבודותיו לארכיון מיוחד שהוקם למענו בספריית ארן שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2007 הועברו כל פריטי הארכיון למתחם הארכיונים הספרותיים, ב"מכון הקשרים לחקר הספרות העברית החדשה" בבניין דילר, גם כן באוניברסיטת בן-גוריון.
אפלפלד היה חבר האקדמיה ללשון העברית. בשנת 1997 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 2013 היה מועמד לפרס מאן בוקר הבינלאומי.
התגורר במבשרת ציון ואחר כך בירושלים.
אהרן אפלפלד נפטר ב-4 בינואר 2018, בגיל 85. הותיר אחריו אישה, יהודית, ושלושה ילדים.
יצירתו
פעמים אחדות ציין אפלפלד שלא נותרו לו זכרונות רבים מתקופת השואה - אף שעבר במקומות רבים, כולם נמחקו מזכרונו. עם זאת, ביצירתו הוא מנסה לשחזר תקופה זו. על כך כתב יגאל שוורץ:
היבט ייחודי בכתיבתו של אפלפלד מצוי דווקא בכך שסיפוריו המתייחסים לאימת השואה אינם כתובים בסגנון ריאליסטי. על כך כתבה גיטה אבינור:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על יצירתו:
צ'איאן
צ'איאן (בספרדית: Chayanne; נולד בשם אלמר פיגוארוה-ארסה, Elmer Figueroa Arce ב-28 ביוני 1968) הוא זמר פופ לטיני פורטוריקני.
ביוגרפיה
צ'איאן נולד בריו פידרס, סן חואן, פוארטו ריקו. כשהיה תינוק עברה משפחתו לסן לורנזו, פוארטו ריקו. יש לו ארבעה אחים: קלרה, קני, נואל ואליוט. הוא התחיל להשתמש בכינוי "צ'איאן" (Chayanne) עוד שהיה ילד קטן.
קריירה מוזיקלית
ב-1979, החל צ'איאן את הקריירה שלו כשהיה בן 11, כשהצטרף ללהקת הבנים הפורטוריקנית los chicos. במסגרת הלהקה היה צ'איאן אחד משחקני הסרט conexion caribe(1984), וסדרה פוארטו-ריקנית שבועית. לוס צ'יקוס הוציאה 5 אלבומים.
מיד לאחר שצולם הסרט, צ'איאן החל בקריירת סולו והוציא את הדיסקים "chayanne es mi nombre(1984)", "sangre latina(1986)" אבל רק עם אלבומיו שהוציא ב-1988 ו-1989, בחברת סוני החלה הקריירה שלו להצליח ואף הקנו לו זכייה בפרס גראמי כהופעה הלטינית הטובה ביותר. להיטים רבים כמו "פיאסטה אן אמריקה" הוקלטו שנית בפורטוגזית, ואז זכה צ'איאן להצלחה גם בברזיל. ב-1989 צ'איאן חתם על חוזה בחברת פפסי והשתתף כדובר בפרסומת הראשונה שיצאה בספרדית בטלוויזיה בארצות הברית. בשנת 2001, השתתף בשיר "".
בנוסף לקריירת השירה שלו, צ'איאן ידוע גם כרקדן וכשחקן (כיכב בסרט "תרקוד איתי" לצידה של ונסה ויליאמס, השתתף וזכה להצלחה בישראל בטלנובלה הפיתוי (provocame).
חייו האישיים
צ'איאן נשוי לדוגמנית הוונצואלנית מריליסה מרונסה מאז 1992, והם נפגשו ב-1989. להם שני ילדים וולנטינו לורנזו (נולד ב-1997), ואיסדורה סופיה (נולדה ב-2000). המשפחה מתגוררת במיאמי, פלורידה.
ב-2004, אובחנה אמו של צ'איאן כחולת סרטן. דבר זה גרם לו להשתתף באירועי צדקה רבים כדי להעלות את המודעות למחלה.
שלמה טוויזר
שלמה טוויזר הוא איש שירות בתי הסוהר לשעבר, גונדר בדימוס ואיש ציבור ישראלי.
ביוגרפיה
טוויזר גדל בשכונה ד' בבאר שבע.
הוא שירת בשירות בתי הסוהר במשך 36 שנה. באחד מתפקידיו הבולטים בשב"ס שימש טוויזר מפקד כלא באר שבע. בקֶרב האסירים נודע בכינוי "באבא טוויזר". תפקיד נוסף שמילא היה ראש מנהל ביטחון האסיר בשב"ס, וכן ניהל את בית הסוהר מעשיהו, בית מעצר מג"ן-ניצן ובית מעצר תל אביב (אבו כביר) . תפקידו האחרון בשב"ס היה ראש מטה שירות בתי הסוהר. מתפקיד זה פרש באוגוסט 2002, והחליט לעזוב את שירות בתי הסוהר על אף שהוצעו לו מספר תפקידים שונים בשב"ס על ידי השר לביטחון פנים דאז עוזי לנדאו.
לאחר פרישתו משירות בתי הסוהר שקל להתמודד על ראשות עיריית באר שבע, אך לא עשה זאת לבסוף.
בשנים 1999 עד 2005 שודרה בערוץ 2 הסדרה "זינזאנה", המבוססת על סיפור חייו של טוויזר. בין היתר הובא בסדרה סיפור אובדנם של שני אחיו, האחד נרצח בחיסול חשבונות והשני מת ממנת יתר של סמים. בסדרה גילם אלברט אילוז את דמותו של שלמה טוויזר, וטוויזר אף הופיע בה בהופעת אורח.
בשנת 2003 היה פעיל במפלגת "ישראל ביתנו".
במרץ 2005 הגיש יחד עם חטיבת זכויות האדם של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, עתירה לבית המשפט העליון, לביטול תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר, שאפשר הקמה של בית סוהר בניהול פרטי. בהחלטה תקדימית, קבע בית המשפט ב-2009, בפסק דין הקרוי בג"ץ הפרטת בתי הסוהר, כי יש בהקמת בית סוהר פרטי משום פגיעה בלתי מידתית בכבודם ובחירותם של האסירים, ועל כן הורה לבטל את התיקון.
מ-2007 עד 2008 שימש ראש העירייה בפועל של טייבה, כשמילא את תפקיד יושב ראש הוועדה הקרואה, מטעם משרד הפנים, שהייתה ממונה על טייבה. הוא מונה לתפקיד לאחר שראש העירייה הקודם, עבד אל-חכים חאג' יחיא, הודח על ידי שר הפנים דאז רוני בר-און. טוויזר שימש בתפקיד במשך כשמונה חודשים, שלוו בסכסוכים עם התושבים ובמתיחות עם הממונה על הכספים מטעם משרד הפנים, אבנר כהן. שבועיים לאחר שהצהיר כהן כי הוא מבקש להדיח את טוויזר מהתפקיד, התפטר טוויזר מיוזמתו. בתפקיד יו"ר הוועדה הקרואה של טייבה החליף אותו חמי דורון.
היסטוריה של אנגולה
פרה-היסטוריה ופרוטו-היסטוריה
תושביה הראשונים של אנגולה היו ציידים-לקטים שהגיעו בתקופת האבן הקדומה. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבתקופת הברזל הגיעו לאזור בני הבנטו, שהביאו עמם את החקלאות ואת הברזל. מבדיקות DNA שנערכו לתושבי קבינדה, התברר כי כל תושביה הם צאצאי הבנטו, מה שמעיד על כך שהאוכלוסייה שהתגוררה באזור לפני הגעתם נעלמה לגמרי.
בלוּנְדָה שבצפון מזרח המדינה, בקונגו ובקוּאָנְגָר נמצאו כלים מאבן וכלים אחרים, מהתקופה הפלאוליתית. במדבר נמיב נמצאו איורים קדמוניים בסלעים – איורי טְשִיטוּנְדוּ-הוּלוֹ, המיוחסים לאבותיהם של החוֹיסָאן.
נדידת עמים לאנגולה
אחד העמים האלה הרחיק עד נהר הקונגו, ולבסוף, במאה ה-13, חצה אותו והתמקם סופית בצפון מזרח אנגולה דהיום. הם כונו בשם קִיקוֹנְגוֹ. קבוצה אחרת התמקמה תחילה באזור אגמי הבקע הסורי-אפריקני ובמאה ה-12, עקרו מערבה, תוך חציית אזור אלטו זאמבזה, עד הגיעם לאזור קוּנֶנֶה. קבוצה זו כונתה בשם נְגָאנְגֶ'לָה.
בשנת 1568 חדרה קבוצה נוספת, הזָ'אגָה, מכיוון צפון. אלה לחמו נגד בני הקיקונגוס, שהדפו אותם דרומה, לאזור קָאסָאנְזֶ'ה. במאה ה-16, או לפניה, פלשו הנְיָאנֶקָה מדרום, חצו את אזור קוננה, והתנחלו ברמת הוּילָה. באותה המאה, נטש עם נוסף, ההֶרֶרוֹ, את נחלתו באזור האגמים הגדולים שבמרכז אפריקה, והגיע אף הוא לאדמת אנגולה. עם רועי-צאן זה חדר מכיוון עומק מזרח אנגולה, חצה את רמת ביה (Bié), ולבסוף עבר לאזור שבין מדבר נמיב להרי שלה (chela), בדרום מזרח אנגולה.
האוֹבָמְבּוֹ, שהצטיינו בעיבוד ברזל, הגיעו לאנגולה כבר במאה ה-13. אלה באו במקור מאזור קוּבָּנְגוֹ תחתית והתבססו בין קובנגו עילית לקוננה. באותה המאה, נטשו בני הקְיוֹקוֹ את אזור קָטָנְגָה וחצו את נהר קסאי. הם התמקמו תחילה באזור לונדה, שבצפון-מזרח אנגולה, ונדדו לאחר מכן דרומה.
לבסוף, במאה ה-19, הופיע אחרון העמים שקבע את נחלתו באנגולה, הקוּאָנְגָארֶה. אלה באו מאזור נהר אורנג' שבדרום אפריקה בשנת 1840, תחת הנהגתו של סֶבִּיטוּאָנֶה, והתמקמו תחילה באלטו זמבזה. כינוים היה אז מָאקוֹקוֹלוֹ. משם, חלקם עברו לאזור קואנגר, עמוק בדרום-מזרח אנגולה. קבוצה אנושית זו חיה גם בימינו, בין נהר קובנגו לנהר קואנדו.
האינטראקציה בין העמים
המלחמות בין עמים אלה היו תדירות. אלה שהגיעו מאוחר יותר נאלצו להילחם באלה שכבר התבססו באזור, על מנת לכבוש אדמות. על מנת להגן על עצמם, בנו העמים השונים חומות מסביב ליישוביהם. על כן, שרדו עד היום באנגולה חורבותיהן של חומות אבן עתיקות. חומות אלה נפוצות יותר ברמת ביה וברמת הוילה. שם ניתן למצוא, בנוסף, קברים מאבן ותעלות לכריית עפרות מינרלים – ראיות לתרבויות מתקדמות יותר מרמת ההתפתחות שנוטים בדרך כלל לייחס כיום לעמי האזור.
הגעת הפורטוגלים
מגלה הארצות הפורטוגלי דיוגו קאו הגיע לאנגולה ב-1483, במהלך מסעותיו לאורך חופי מערב אפריקה. באותה תקופה שלטה בצפונה של אנגולה ממלכת קונגו. פורטוגל החלה לנהל קשרים דיפלומטיים עם הממלכה, וב-1491 אף הקימה בה שגרירות.
באותה שנה הגיעו ראשוני המיסיונרים. המלך נְזִינְגָה נְקוּווּ (Nzinga Nkuwu) הוטבל לנצרות, ושינה את שמו לז'ואאו, כשמו של מלך פורטוגל באותה עת, ז'ואו השני. בנו, אפונסו מְוֶומְבָּה נְזִינְגָה, הפך את הנצרות לדת הרשמית של הממלכה ב-1520, וב-1595 הכריז האפיפיור קלמנס השמיני על הקמת הבישופות.
המלחמות עם ממלכת נְדוֹנְגוֹ
במקביל ליחסים הטובים של הפורטוגלים עם ממלכת קונגו, הם החלו בהשתלטות על האזור שמדרום לה. ב-1560 הגיע פאולו דיאז דה נובאיש לנדונגו, והקים בה מיסיון ישועי, לאחר שניסיון קודם לעשות זאת ב-1520 נכשל. ב-1564 נסע דה נובאיש לפורטוגל, ולאחר שהשיג את המימון הדרוש ואת ההיתר מהמלך, שב לנדונגו במטרה לכבוש אותה ולשלוט בה.
בתחילה הציע את צבאו הקטן כשכירי חרב הן לקונגו והן לנדונגו, אך לא זכה להיענות. פורטוגלי תושב קונגו בשם פרנסיסקו ברבודה שכנע את מלך נדונגו כי בכוונתה של פורטוגל להשתלט בסופו של דבר על ממלכתו, וב-1579 הורה האחרון להרוג או לגרש את כל הפורטוגלים. לאחר מכן נותרו פורטוגלים בודדים באזור לואנדה, וחלקם נמלטו לקונגו. רבים מהעבדים של הפורטוגלים היו קונגולזים, וצבא נדונגו לא חס גם עליהם. כתוצאה מכך, הכריז מלך קונגו אלברו הראשון מלחמה על נדונגו. צבאו הובס, אך בשוך הקרבות עלה בידיו של דה נובאיש להחזיק בלואנדה ובנזלה.
במהלך השנים הבאות עסק דה נובאיש בשיקום ובהרחבה. הוא כרת בריתות עם שליטים מקומיים שלא היו מרוצים משלטון נדונגו. בהדרגה, החלה פורטוגל להשתלט על שטחים בנדונגו. עם זאת, נכשלה בניסיון לכבוש את הבירה קָבָּסָה, לאחר שצבאה של ממלכת מטאמבה נחלץ לעזרתה של נדונגו. ב-1599 חתמו פורטוגל ונדונגו על הסכם שלום.
בסביבות שנת 1600 נתקלו סוחרים פורטוגלים בכנופיות של שבט אִימְבָּנְגָאלָה שנלחמו בממלכת בָּנְגוּאֶלָה מדרום לנהר הקוואנזה. בין הצדדים התפתח מסחר, כאשר הכנופיות סחרו ברכוש שבזזו מבנגואלה, בתמורה למוצרים אירופאים. ב-1615 הוזמנו כמה מהכנופיות לחצות את נהר הקוואנזה, ולהצטרף כיחידות לצבא פורטוגל. החל מ-1618, הסתייע בהם המושל לואיש מנדש דה ואשקונסלוש, כשחידש את ההתקפות על נדונגו. לאחר 3 שנות לחימה, הצליחה פורטוגל להשלים את ההשתלטות על נדונגו, וב-1622 שלח מלך נדונגו הגולה את אחותו, נְגִ'ינְגָה מְבָּאנְדִי, לחתום על הסכם שלום. עם תחילת השלטון הפורטוגלי בנדונגו, נשלחו 50,000 מתושביה כעבדים לברזיל ולמושבות הספרדיות באיים הקריביים. כמה מהספינות שעשו דרכן לאמריקה הותקפו בידי אניות מלחמה בריטיות, והעבדים שהיו עליהן נלקחו לווירג'יניה. היו אלה האפריקאים הראשונים שהגיעו למושבה בריטית זו.
בהסכם השלום שנחתם עם נדונגו, הסכימה פורטוגל לסגת ממבצר אמבאקה, שהיווה את הבסיס למתקפותיה על נדונגו, ולשחרר מספר רב של עבדים, במטרה לסייע לנדונגו להיאבק בכנופיות האימבנגאלה, שפורטוגל איבדה את השליטה עליהן. בתמורה, התחייבה נדונגו להפוך למדינת חסות של פורטוגל, ולספק לה 100 עבדים בשנה. אף אחד מתנאים אלה לא מולא.
המלחמה עם ממלכת קונגו
מחליפו של דה ואשקונסלוש, ז'ואאו קורֵייה דה סוסה (João Correia de Sousa), חידש את התקפות הפורטוגלים באזור, הפעם דווקא נגד בני בריתו מקונגו. בסיוע כוחות האיבאנגאלה, הוא כבש את אזור קָסָאנְזֶה שבקרבת לואנדה, מאוחר יותר השתלט על אזור נָאמְבּוּ בנימוק שקונגו נותנת בו מחסה לעבדים מנגונגו, ולבסוף כבש גם את מְבָּמְבָּה. בקרב שנערך במְבּוּמְבִּי, ניצחו הפורטוגלים, והדוכס המקומי הוצא להורג, אך מלך קונגו, פדרו השני, שב למקום עם כוחות גדולים יותר, והדף את צבאו של דה סוסה. עם שוך הקרבות, נדרשו הפורטוגלים ששהו בקונגו לעזבה. דה סוסה נשלח בחזרה לפורטוגל, ונאסר.
בינתיים, חתמה ממלכת קונגו על ברית עם חברת הודו המערבית ההולנדית, שבה הוסכם לתקוף את לואנדה. החונטה הפורטוגלית שישבה בלואנדה במקום דה סוסה, הזדרזה לחתום על הסכם שלום עם קונגו. האחרונה לא מימשה את ההסכם עם ההולנדים, ואף סירבה לסייע לאדמירל פיט היין כשהגיע עם הצי שלו לתקוף את לואנדה.
חידוש הקרבות עם נדונגו
ב-1624, הגיע פרנאו דה סוסה לשמש כמושל החדש של אנגולה. הוא קבע מדיניות של מיעוט במלחמות יזומות, וניסה לייצב את הכלכלה. יחד עם זאת, עמד על כך שפורטוגל תשוב לשטחים מהם נסוגה בעקבות הסכם השלום עם נדונגו, וסירב להכיר בשלטונה של נג'ינגה בממלכה זו. הוא פתח בסדרה של מתקפות על נדונגו, וב-1628 נאלצה נג'ינגה לעזוב למטאמבה. ב-1639 חתמו פורטוגל ונג'ינגה על הסכם שלום נוסף.
הכיבוש ההולנדי
ב-1641 הצליחו ההולנדים לממש את תוכניותיהם משנות ה-20, וכוחות בפיקודו של האדמירל קורנליס יול, בסיועה של ממלכת קונגו, הצליחו להשתלט על רצועת החוף של אנגולה. על אף לחציהם של מלך קונגו, גרסיה השני, ושל נג'ינגה מלכת נדונגו, ההולנדים לא היו מעוניינים להתקדם לעומק היבשה, והפורטוגלים נותרו באזורים הפנימיים של אנגולה. בשנים הבאות הביאו הפורטוגלים כוחות תגבורת מברזיל, שהצליחו להנחיל סדרה של תבוסות לצבאות הולנד ונדונגו. בסופו של דבר, עזבו ההולנדים את אנגולה ב-1648, לאחר שלא עמדו עוד בהתקפות הפורטוגלים, ולאחר שנוכחו כי לא יצליחו לשלוט בשוק העבדים באזור זה.
שובם של הפורטוגלים
עם שובם של הפורטוגלים, חודשו נסיונותיהם להרחיב את שליטתם באזור אנגולה. לאחר קרבות כושלים בקִיסָאמָה בשנים 1655-1654, החלו סוחרי העבדים הפורטוגלים להביע את התנגדותם למדיניות זו, בשל הפגיעה במסחר והרג העבדים הפוטנציאלים. עם זאת, פורטוגל לא שינתה את מדיניותה, והמשיכה במתקפות על נדונגו ועל קונגו במהלך 30 השנים הבאות. רק ב-1684, לאחר שנחלה תבוסה בקרב קָאטוֹלֶה, החליטה פורטוגל לחדול ממתקפותיה על שתי ממלכות אלו.
התבססות המושבה
במהלך המאה ה-18 השקיעו הפורטוגלים מאמצים במניעת סחר עבדים עם הולנדים, אנגלים וצרפתים שהשתקעו בקונגו ובלואנגו הצפוניות. לשם כך, הקימו מבצרים באֶנקוֹגֶ'ה ובקִינְקוֹלוֹ וב-1783 ניסו, ללא הצלחה, לכבוש את קבינדה.
במקביל, ניסו הפורטוגלים לפתח את המסחר עם הממלכות שבמזרח. מָטָאמְבָּה וקָסָנגֶ'ה מנעו בעקביות את כניסתם של סוחרים פורטוגלים לשטחיהן, אך ממלכה חזקה מהן, לוּנדָה, כוננה יחסים דיפלומטיים עם פורטוגל.
המושבה בבנגואלה אף היא המשיכה במאמציה להרחיב את השפעתה. בשנות ה-70 של המאה ה-18 התערבה במלחמת מְבָּאִילוּנְדוּ, ובעקבותיה הגיעה להסכמים עם כמה מהממלכות שבסביבתה, שאפשרו לסוחרים הפורטוגלים להסתובב בחופשיות בשטחיהן.
ב-1855 התערבה פורטוגל במלחמת אזרחים שפרצה בקונגו, וסייעה לפדרו החמישי לתפוס את השלטון. ב-1888, לאחר למעלה מ-30 שנות שלטון, הסכים פדרו החמישי לקבל את חסותה של פורטוגל, מתוך תקווה שפורטוגל תסייע לו להטיל את מרותו של המשטר המלוכני בכל שטחה של קונגו.
המאה ה-19 הייתה גם המאה שבמהלכה הפכה אנגולה ליצואנית העבדים המרכזית ביבשת. עבדים נשלחו לא רק למושבותיה של פורטוגל כמו ברזיל וסאו טומה ופרינסיפה, אלא גם למדינות רבות באמריקה, ובהן ארצות הברית.
עיצוב גבולותיה של אנגולה
עיצובם הפורמלי של גבולות אנגולה החל בשנות ה-80 של המאה ה-19, במסגרת המירוץ לאפריקה, שבו התעצמה הקולוניזציה האירופית באפריקה.
ב-1884 הסכימה לראשונה בריטניה להכיר בשליטתה של פורטוגל על שתי גדותיו של נהר הקונגו התחתון. ההסכם נתקל בהתנגדות מצד גרמניה ואף בבריטניה עצמה, ובסופו של דבר לא אושרר. בוועידת ברלין הושגו הבנות עם גרמניה, צרפת ומדינת קונגו החופשית, ממלכתו הפרטית של לאופולד השני, מלך הבלגים. כל גבולותיה של אנגולה הוסדרו בהבנות אלה, למעט הגבול הדרום-מזרחי עם המושבה הבריטית רודזיה. גבול זה נקבע בתחילה בהסכם עם בריטניה ב-1891 ובסופו של דבר לאחר בוררות של מלך איטליה ב-1905.
קביעת הגבולות על ידי המעצמות האירופיות, תוך התעלמות מהכוחות המקומיים, אפשרה את שליטתה של פורטוגל גם בחלקים מזרחיים יותר של אנגולה, בהם לא שלטה קודם לכן. הגעתם לאזורים אלה, אפשרה את המשך סחר העבדים גם במהלך המאה ה-20, אף שבאופן רשמי פורטוגל אסרה על כך. על רקע זה, נהרגו ב-1904 למעלה מ-300 בני אדם כאשר שיירה פורטוגלית הותקפה על ידי בני שבט הקוּנָהָאמָה, שהושפעו מהתקוממויות נגד הגרמנים בנמיביה הסמוכה.
בנוסף לסחר בעבדים, השתמשו הפורטוגלים בכוח העבודה המקומי לעבודות כפייה בחקלאות, כרייה והקמת תשתיות.
המאבק לעצמאות
מדיניותם של שליטי פורטוגל באמצע המאה ה-20, אנטוניו דה אוליביירה סלזר ומחליפו מרסלו קאֶטנו, כלפי אנגולה כללה עידוד הגירתם של לבנים (ערב עצמאותה של אנגולה, בראשית שנות ה-70 הגיע שיעורם באוכלוסייה ל-5%), דבר שהגביר את המתחים הגזעיים במושבה. בנוסף, התעלמו השניים מתהליך הדה-קולוניזציה שהחל לאחר מלחמת העולם השנייה, וסירבו להעניק עצמאות למושבות הפורטוגליות באפריקה.
תושבי אנגולה, לעומת זאת, לא יכלו להתעלם מתהליך זה. שכנותיה של אנגולה, קונגו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זכו לעצמאות כבר ב-1960 וזמביה הייתה למדינה עצמאית ב-1964. החל מ-1961, לא פחות מ-11 תנועות למען עצמאות, שנבדלו זו מזו באידאולוגיה וברקע האתני שלהן, החלו במאבק מזוין למען עצמאות אנגולה. הבולטות שבתנועות היו התנועה העממית המרקסיסטית לשחרור אנגולה (MPLA); החזית הלאומית לשחרור אנגולה (FNLA), שהייתה אנטי-קומוניסטית ובעלת קשרים עם ארצות הברית ועם תנועות דומות לה בזאיר; האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA); החזית לשחרור מובלעת קבינדה (FLEC); ותנועת המרי הקומוניסטי המזרחי.
ראשיתו של המאבק לעצמאות במחאה עממית ולא ממוסדת. בינואר 1961 סירבו איכרים במחוז מָלָאנְזֶ'ה להתייצב לעבודה בשדות הכותנה. הם שרפו את תעודות הזהות שלהם ותקפו את הסוחרים הפורטוגלים שהגיעו לשדות. ב-4 בפברואר תקף המון זועם שני בתי סוהר בלואנדה. במהלך המהומות נהרגו 40 אנגולים, ו-7 שוטרים נפצעו. צבא פורטוגל הגיב בהפצצות כפרים, תוך שימוש בפצצות נפלם. המאבק בשלטון הפורטוגלי החריף, והתפתחה מלחמת עצמאות עקובה מדם. בתוך שנה מצאו את מותם כ-50,000 אנגולים וכ-2,000 פורטוגלים, ובין 400 ל-500 אלף פליטים נמלטו לזאיר.
ב-1972 התערבה דרום אפריקה במלחמת האזרחים, ותקפה כוחות של ה-MPLA. גם סין וברית המועצות בחשו בקלחת, כאשר תמכו בפלגים שונים ב-MPLA וב-FNLA.
מהפכת הציפורנים בפורטוגל והשלכותיה
בכירי הצבא הפורטוגלי התנגדו למדיניות סלזר וקאטנו, וחשו כי המשך השהייה במושבות באפריקה היא נטל על הצבא (בנוסף לאנגולה, התמודד הצבא עם מלחמות גם במוזמביק ובגינאה ביסאו). התנגדות זו היא שהובילה למהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974, ולהחלפת השלטון בפורטוגל בחונטה צבאית בתחילה, ובמשטר דמוקרטי בהמשך. הקצינים שעמדו בראש ההפיכה, אנטוניו דה שפינולה ופרנסיסקו דה קושטה גומז, היו מראשי המתנגדים לנוכחות הפורטוגלית באפריקה, ובתוך פחות משנתיים עזבה פורטוגל את 5 מושבותיה ביבשת זו (השלוש שבהן התנהלו מלחמות עצמאות, איי כף ורדה וסאו טומה ופרינסיפה) וכן את מזרח טימור.
מלחמת האזרחים
פורטוגל החלה לצאת בהדרגה מאנגולה, והעבירה את השלטון לידי קואליציה של ה-MPLA, ה-FNLA וה-UNITA. הקואליציה לא החזיקה מעמד, ועד מהרה התפתחה מלחמת אזרחים. ארצות הברית, זאיר ודרום אפריקה התערבו במלחמת האזרחים לטובתן של ה-FNLA וה-UNITA. בתגובה, שלחה קובה כוחות סיוע ל-MPLA, בגיבוי סובייטי. עד נובמבר 1975, הצליחו כוחות ה-MPLA להכות בכוחות UNITA. במקביל, הצבא הדרום אפריקאי החל להסיג את כוחותיו, והקונגרס האמריקאי החליט להפסיק את הסיוע הצבאי לארגון זה.
ב-11 בנובמבר 1975 עזבו אחרוני הפורטוגלים את לואנדה, וה-MPLA, ששלטה בעיר וברצועת החוף, הכריזה על עצמאותה של אנגולה. אגושטיניו נטו הפך לנשיאה הרשמי של המדינה. ב-24 בנובמבר הכריזו ראשי האופוזיציה, הולדן רוברטו וז'ונאס סאווימבי, על הקמת "הרפובליקה הדמוקרטית של אנגולה" באזורים שבשליטתם, אך ממשלתם פורקה ב-30 בינואר 1976.
מלחמת האזרחים בין הפלגים נמשכה עד שלאחר תיווך אמריקאי ופורטוגלי, עזבו אחרוני החיילים הדרום אפריקאים והקובנים את המדינה ב-1989. ב-31 במאי 1991 נחתם בליסבון הסכם ביסֶסֶה, שנועד לכונן הליך דמוקרטי במדינה, בפיקוח האו"ם. ב-1992 נערכו הבחירות הראשונות במדינה. MPLA זכתה ב-49% מהקולות, ו-UNITA ב-40%. סאווימבי סירב להכיר בתוצאות הבחירות ומלחמת האזרחים התלקחה מחדש.
השנים הבאות אופיינו בניסיונות להשכין שלום לצד חידוש הקרבות לסירוגין. ב-20 בנובמבר 1994 נחתם הסכם שלום נוסף בלוסקה, שבו הוסכם לשתף אנשי UNITA בשלטון ובצבא. עם זאת, ב-1995 שוב פרצו קרבות מקומיים בין הפלגים היריבים. ב-1997 הוקמה ממשלת אחדות, אך בשלהי 1998 חידש סאווימבי את האש, בטענה שה-MPLA אינה ממלאת אחר התחייבויותיה. מועצת הביטחון של האו"ם החליטה להטיל סנקציות על UNITA, וב-1999 הצליחו כוחות ה-MPLA להשיב את השליטה בערים הגדולות שהיו בשליטת UNITA. סאווימבי הכריז כי UNITA תחזור לשימוש בשיטות גרילה.
סיום מלחמת האזרחים
במבצע צבאי שנערך ב-22 בפברואר 2002, הצליחו כוחות ה-MPLA להתנקש בחייו של סאווימבי. במהלך השנים נפוצו שמועות כה רבות על מותו של האיש, עד כי רק הצגת תמונות גופתו המרוטשת מכדורים בטלוויזיה ואישור מחלקת המדינה של ארצות הברית הניחו את דעתו של הציבור האנגולי כי הוא אכן מת. ב-4 באפריל הושג הסכם שלום בין הצדדים, ובאוגוסט הניחה UNITA את נשקה והודיעה על הפיכתה למפלגה פוליטית.
על פי ההערכות, כחצי מיליון לוחמים ומאות אלפי אזרחים מצאו את מותם במהלך מלחמת האזרחים. מאות אלפים נוספים איבדו את ביתם.
סלין סיאמה
סלין סיאמה (בצרפתית: Céline Sciamma; נולדה ב-12 בנובמבר 1978) היא תסריטאית ובמאית קולנוע צרפתייה. היא ידועה בזכות הסרטים חבצלות מים, טומבוי, חבורת נערות ודיוקן של נערה עולה באש. נושא נפוץ בסרטיה של סיאמה הוא נזילות מגדרית וזהות מינית בקרב נערות ונשים. סרטיה תרמו רבות לשיח על תאוריית ״המבט הנשי״ (Female Gaze).
בשנת 2019 היא זכתה בפסטיבל קאן בפרס התסריט הטוב ביותר על סרטה דיוקן של נערה עולה באש והייתה מועמדת שש פעמים לפרסי סזאר, וזכתה פעם אחת בפרס העיבוד הטוב ביותר עבור עבודתה על הסרט חיי כקישוא (2016).
קורות חייה
סיאמה גדלה ב-פונטואז, פרבר מחוץ לפריז. אביה דומיניק הוא מעצב תוכנה ואחיה לורנס הוא סטנדאפיסט ומעצב גרפי. כילדה, היא הייתה קוראת ספרים נלהבת וכנערה החלה להתעניין גם בקולנוע. סיאמה מצטטת את סבתה כהשראה לאהבתה לקולנוע, ואומרת שהיה לה עניין רב בסרטים הוליוודיים ישנים. סיאמה גם השתתפה כנערה ב-Utopia, תיאטרון בית אמנות בסרז'י, 3 פעמים בשבוע.
סיאמה הצהירה שהיא מעולם לא תכננה לביים, ושהיא חשבה רק על תסריטאות או עבודה כמבקרת קסבייה בובואה, שהיה יו"ר פאנל ההערכה, ויכול להיחשב כמנטור שלה, שכנע אותה גם לביים את הסרט . שנה לאחר שסיימה את בית הספר, היא החלה לצלם את הסרט בעיר הולדתה.
סרטים ומועמדויות
סרט הבכורה של סיאמה, חבצלות מים נבחר להקרנה במסגרת מבט מסוים בפסטיבל קאן בשנת 2007. הסרט השיג שלוש מועמדויות לפרסי סזאר בשנת 2008. סיאמה הייתה מועמדת לפרס סזאר לסרט הבכורה הטובה ביותר, והשחקניות אדל האנל ו-לואיז בלאשר היו מועמדות שתיהן לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר.
סיאמה ביימה את סרטה הקצר הראשון, פאולין, בשנת 2009 כחלק מקמפיין ממשלתי נגד הומופוביה בשם "חמישה סרטים נגד הומופוביה".
סרטה טומבוי משנת 2011 נכתב וצולם תוך מספר חודשים. סיאמה כתבה את התסריט תוך שלושה שבועות, השלימה את הליהוק תוך שלושה שבועות, וצילמה את הסרט תוך 20 יום. הוא הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, במסגרת הפנורמה של הפסטיבל. הסרט הוצג בבתי ספר בצרפת כחלק מהתוכנית החינוכית.
סרטה חבורת נערות מ-2014 נבחר להיות מוקרן כחלק ממדור השבועיים של הבמאים של פסטיבל קאן בשנת 2014. הוא הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2014 ובפסטיבל סאנדנס 2015. בראיונות, סיאמה אמרה כי חבורת נערות יהיה הסרט האחרון שלה בטרילוגיה ההתבגרות שהיא רואה בו יחד עם חבצלות מים וטומבוי.
בין הבימוי לסרטים שלה, סיאמה המשיכה לעבוד גם כתסריטאית עבור במאים אחרים. היא הייתה מבוקשת על ידי אנדרה טצ'ינה, שאת עבודתו העריצה סיאמה עוד בצעירותה, והשתתפה בכתיבת התסריט לסרטו להיות בן 17 מ-2016.
סרטה העלילתי הרביעי של סיאמה, "דיוקן של נערה עולה באש", החל להצטלם בסתיו 2018. הקרנת הבכורה שלו הייתה בתחרות הראשית בפסטיבל קאן בשנת 2019, שם זכה בפרס ״הדקל הקווירי״ ובפרס התסריט הטוב ביותר.
סיאמה צלמה את סרטה החמישי "אמא קטנה" בסתיו 2020, והוא הוקרן בבכורה בפסטיבל ברלין במרץ 2021. הוא גם הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן סבסטיאן 2021, שם זכה בפרס הקהל. בשנת 2021 לקחה חלק בכתיבת התסריט לסרט "פריז, הרובע ה-13" מאת הבמאי ז'אק אודיאר.
שיתופי פעולה וסגנון
סיאמה משתפת פעולה לעיתים קרובות עם Para One, מפיקת מוזיקה אלקטרונית שהלחינה את כל סרטיה וגם עם צלמת הקולנוע קריסטל פורנייה, שגם צילמה את ״טרילוגית ההתבגרות״ של סיאמה. היא ידועה בשל ליהוק שחקנים לא מקצועיים בסרטיה והיא גם מלהקת לעיתים קרובות את השחקנית אדל האנל.
סאימה אמרה בעבר כי אופנה וסטייל מהווים חלק חשוב באפיון הדמויות, וזו הסיבה שהיא לעיתים קרובות מעצבת התלבושות של הסרטים שלה בעצמה. היא הכירה בדייוויד לינץ' כבעל השפעה כבדה על יצירתה, יחד עם וירג'יניה וולף אותה כינתה "הסופרת הגדולה ביותר" ואת שנטל אקרמן כ"אחת מיוצרי הסרט החשובים ביותר".
סיאמה מתמקדת בנושאי זהות ובייצוג בסרטיה, כמו זהות שחורה בחבורת נערות, זהות קווירית בדיוקן של נערה עולה באש וזהות אימהית באמא קטנה.
אקטיביזם
סיאמה היא פמיניסטית. היא הייתה חברה מייסדת בסניף הצרפתי של תנועת "5050 עד 2020", קבוצה של אנשי מקצוע בתעשיית הקולנוע הצרפתית הדוגלת בשוויון מגדרי בקולנוע.
סיאמה משתמשת בסרטים שלה כדי לדבר על מגבלות "המבט הגברי״ ולהציג סרטים מן ״המבט הנשי״ . היא רואה בעבודתה, במיוחד דיוקן של נערה עולה באש, מניפסט של המבט הנשי. סיאמה הצהירה בראיון כי, "זו הסיבה שהמבט הגברי אובססיבי לייצג לסביות, משום שזו דרך לשלוט בזה. הסיפורים שלנו חזקים כי הם מסוכנים. אנחנו מסוכנות. אז זו אסטרטגיה טובה מאוד לבזות אותנו, לערער אותנו - כי היא נותנת לנו פחות מינוף לדינמיקה פוליטית-חברתית חזקה מאוד".
ב-2018, היא ארגנה והשתתפה במחאת הנשים נגד אי-שוויון בפסטיבל קאן לצד נשים בולטות רבות בקולנוע, כולל אנייס ורדה, אווה דוברני, קייט בלאנשט ולאה סדו.
בהקרנת הבכורה של סרטה דיוקן של נערה עולה באש בפסטיבל קאן בשנת 2019, סיאמה והשחקנית הראשית אדל האנל ענדו סיכות 50/50 לתמיכה בתנועת השוויון.
בשנת 2020 סיאמה וצוות הסרט דיוקן של נערה עולה באש הצטרפו לשחקנית הראשית אדל האנל ביציאה הפגנתית מטקס פרסי הסזאר ה-45 לאחר שרומן פולנסקי זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר. סיאמה הצהירה בראיון לגבי היציאה הזו כי "...זה לא היה מתוכנן. הכל היה עניין של הרגע, עניין של שניות. זה עניין של להזיז את הרגליים. וזה קשה. קשה לעמוד על שלך וקשה להזיז את הרגליים. אני מבינה למה אנשים לא עושים את זה. אבל לפעמים פשוט צריך".
חיים אישיים
סלין סיאמה היא לסבית. בשנת 2014, אדל האנל הודתה בפומבי כי הייתה במערכת יחסים עם סיאמה בנאום התודה שלה בפרסי הסזאר. השתיים נפגשו על הסט של הסרט חבצלות מים משנת 2007 והחלו לצאת לאחר מכן. בנות הזוג נפרדו, באופן ידידותי, לפני צילומי הסרט דיוקן של נערה עולה באש, שבו כיכבה גם האנל.
איגור סיקורסקי
איגור איבנוביץ' סיקורסקי (ברוסית: Игорь Иванович Сикорский; אוקראינית: Ігор Іванович Сікорський) היה מהנדס אמריקאי ממוצא רוסי-אוקראיני (25 במאי 1889 - 26 באוקטובר 1972). רבים זוקפים לזכותו את הצלחת התפתחות המסוק. מייסד חברת סיקורסקי.
ביוגרפיה
סיקורסקי היה המהנדס הראשי בפרויקט לפיתוח המטוס הארבע־מנועי הראשון, ואף היה טייס הניסוי בטיסתו הראשונה של מטוס זה ב־13 במאי 1913. מטוסיו של סיקורסקי שימשו את רוסיה כמפציצים במלחמת העולם הראשונה תחת השם "איליה מורומץ".