cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בריטניה במשחקים הפאראלימפיים
טוקיו 1964
באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) השתתפה משלחת בריטית גדולה יותר, שכללה 39 ספורטאים (24 גברים ו-15 נשים), שנייה בגודלה רק למשלחת האמריקאית, ושבה עם 61 מדליות, מהן 18 מדליות זהב, ודורגה במקום השני.
במשלחת הבריטית בלטה האתלטית קרול בריאנט שזכתה בשתי מדליות זהב באתלטיקה, טיילור שזכה בשתי מדליות זהב נוספות בטניס שולחן, ודיק תומפסון, שזכה בחמש מדליות פאראלימפיות, בהן שתי מדליות זהב, ושבר את שיא העולם בתחרות זריקת האלה עם הטלה למרחק של 36.67 מטרים.
תל אביב 1968
באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) המשיכה בריטניה להגדיל את המשלחת. היא שלחה למשחקים משלחת של 75 ספורטאים (51 גברים ו-24 נשים) וסיימה במקום השני בדירוג המדליות פעם נוספת עם 69 מדליות, מהן 29 מדליות זהב.
במשלחת בלטה שנית בריאנט כשזכתה בשתי מדליות זהב באתלטיקה, במרוץ ל-60 מטרים ובסלאלום, מדליית זהב נוספת במשחק הזוגות של טניס השולחן, ומדליית כסף בטורניר היחידים. על מדליות אלו הוסיפה בריאנט מדליית כסף בתחרות השחייה במקצה ל-100 מטר בסגנון חזה, כשנכנעה רק לשיא עולם של אורה גולדשטיין, ומדליית ארד בפנטאתלון.
היידלברג 1972
בין ספורטאיה של בריטניה במשחקים בלטה פעם נוספת קרול בריאנט, שזכתה במדליית זהב במירוץ ל-60 מטר (קטגוריה 4), עם תוצאה של 15.8 שניות, במדליית זהב קבוצתית במקצה שליחים ל-4X40 מטר, ובמדליה נוספת באתלטיקה כשקטפה את הארד בקרב חמש עם 3,802 נקודות. על שלוש המדליות באתלטיקה הוסיפה בריאנט מדליית זהב בטורניר היחידים בטניס שולחן, ואף זכתה במדליית זהב בתחרות הסייף בסגנון רומח, ללא הפסד. עוד בלטה במשלחת האתלטית B.Howie, שהייתה שותפה למדליית הזהב במירוץ ה-4X40 שליחים, וזכתה גם במדליית הזהב במירוץ ל-60 מטרים (קטגוריה 3) עם תוצאה של 15.7 שניות, ובסלאלום עם 58.2 שניות.
טורונטו 1976
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) סיימו ספורטאיה הנכים של בריטניה במקום החמישי בדירוג המדליות הכללי, הדירוג הנמוך ביותר בתולדות המשלחת, עם 94 מדליות, מהן 29 מדליות זהב פאראלימפיות. נבחרת הכדורסל של הבריטים הצליחה להעפיל משלב הבתים של הטורניר, אולם הודחה בשלב רבע הגמר כשהפסידה לנבחרתה של ישראל, שהמשיכה עד למדליית הכסף, בתוצאה 60-26.
עיקר הצלחתה של בריטניה במשחקים אלו היו בבריכת השחייה. השחיין מייק קני, שהפך לאחד מגדולי ספורטאיה הפאראלימפיים של בריטניה, השתתף במשחקים לראשונה, זכה בשלוש מדליות זהב, תוך שבירתם של שלושה שיאי עולם. במקצה ל-25 מטרים בסגנון גב הוא קבע שיא עולם 30.23 שניות, במשחה ל-25 מטרים חזה הוא קבע שיא של 42.56 שניות, ובמקצה ל-25 מטרים חופשי העמיד את השיא על 31.59 שניות. במשלחת בלטה גם השחיינית מ. וון שזכתה בארבע מדליות זהב אישיות, ומדליית זהב קבוצתית אחת. היא זכתה במדליית הזהב בכל הסגנונות במשחים ל-100 מטרים (קטגוריה D) ובמקצה הקבוצתי ל-4X50 מסגנון מעורב.
ארנהם 1980
אל אולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) שלחה בריטניה משלחת של 96 ספורטאים (65 גברים ו-31 נשים) שהצליחו לזכות ב-100 מדליות, מהן 47 מדליות זהב פאראלימפיות, אשר דירגו את בריטניה פעם נוספת במקום החמישי בדירוג המדליות.
ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984
את המשחקים שהתקיימו בשנת 1984 ארחה בריטניה במשותף עם ארצות הברית. בתחילה אמורים היו המשחקים להתקיים באוניברסיטת אילינוי, אולם ארבעה חודשים לפני תחילת המשחקים הודיעה האוניברסיטה שלא תוכל לקיימם בשל קשיים כלכליים, ובית החולים שבסטוק מנדוויל, בו התקיימו משחקי סטוק מנדוויל לקח על עצמו את האירוח. בריטניה שלחה למשחקים משלחת של 227 ספורטאים, שהצליחו לזכות שיא כל הזמנים של בריטניה עם 331 מדליות מהן 107 מזהב, שנייה רק למשלחת האמריקאית.
הבריטים דורגו במקום השני בתחרויות האתלטיקה עם 161 מדליות, מהן 63 מדליות זהב, ובמקום הראשון בכדורת דשא, עם 15 מדליות. האתלטית איליין הרפר זכתה בשלוש מדליות זהב וקבעה שני שיאי עולם, בזריקת אלה (קטגוריה C3) עם תוצאה של 12.38 מטרים, ובסלאלום עם תוצאה של 2:47.80 דקות. האתלט רוברט מתיוס זכה בשלוש מדליות זהב, כשקבע שלושה שיאי עולם (קטגוריה B1) עם 2:02.33 דקות במירוץ ל-800 מטרים, שיא של 4:18.73 דקות במקצה ל-1,500 מטרים, ו-16:36.90 דקות בתחרות ל-5,000 מטרים.
בתחרויות השחייה זכה קנת קיירנס בחמש מדליות פאראלימפיות (קטגוריה B1) מהן ארבע מדליות זהב. מייק קני זכה בחמש מדליות זהב נוספות, וקבע שני שיאי עולם ב-25 מטר חופשי עם 28.91 שניות, ו-25 מטר גב עם 29.04 שניות. גם רובין סורג'נר זכה בארבע מדליות זהב פאראלימפיות, וקבע שני שיאי עולם (קטגוריה C4) עם 48.04 שניות במשחה ל-50 מטרים גב, ו-38.33 שניות במקצה ל-50 מטרים בסגנון חופשי.
סיאול 1988
באצטדיון האתלטיקה זכה נייג'ל קולטס בשלוש מדליות זהב, בתחרות ל-100 ו-200 מטר, ובקפיצה לגובה עם שיא עולם של 1.91 מטר, ובמדליית הכסף במירוץ ל-400 מטר. עוד בלט האתלט מייקל ווקר שזכה בארבע מדליות זהב, (קטגוריה C4) תוך שהוא שובר ארבעה שיאי עולם. בתחרות זריקת האלה הוא קבע תוצאה של 38.12 מטרים, בזריקת הדיסקוס ניצח עם 23.80 מטרים, בהטלת הכידון קבע שיא של 20.62 מטרים, ובהדיפת כדור הברזל קבע שיא עולם רביעי של 7.08 מטרים. האתלט פול ויליאמס קבע אף הוא שלושה שיאי עולם באתלטיקה (קטגוריה C5) עם 55.02 מטרים בזריקת האלה, תוצאה של 33.56 מטרים בזריקת הדיסקוס, ושיא עולם של 39.14 מטרים בזריקת הכידון. בנוסף לשלוש מדליות הזהב, זכה ויליאמס גם במדליית הכסף בהדיפת כדור הברזל.
ברצלונה 1992
באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) שלחה בריטניה משלחת של 209 ספורטאים (156 גברים ו-53 נשים) שזכו ב-128 מדליות, מהן 40 מדליות זהב. 22 ממדליות הזהב הגיעו מבריכת השחייה בה זכו בסך של 64 מדליות פאראלימפיות.
השחיין כריסטופר הולמס, שזכה בסיאול בשתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת, היה הספורטאי הבריטי הבולט במשחקים כשזכה במשחקים בברצלונה בשש מדליות זהב, ומדליית כסף אחת. הולמס אך שבר שלושה שיאי עולם (קטגוריה B2) כשקבע 1:12.33 דקות במקצה ל-100 מטר גב, תוצאה של 2:33.14 דקות במקצה ל-200 מטר גב, ובמשחה ל-50 מטר חופשי עצר את השעון על 26.07 שניות. בלטה במשלחת גם השחיינית ג'אניס ברטון שזכתה בשלוש מדליות זהב וארבע מדליות כסף פאראלימפיות (קטגוריה B1) והשחיין פיטר הול שזכה בשלוש מדליות זהב (קטגוריה S2) וקבע שלושה שיאי עולם חדשים בקטגוריה. במקצה ל-50 מטר חופשי עם 1:09.28 דקות, במשחה ל-100 מטר חופשי קבע 2:26.30 דקות, ובמקצה ל-50 מטר גב העמיד את השיא על 1:10.38 דקות.
במשחקי האתלטיקה בלטה האצנית טני גריי שזכתה בארבע מדליות זהב ומדליית כסף, וקבעה שני שיאי עולם, ושני שיאים פאראלימפיים. (קטגוריה TW3) במירוץ ל-100 מטרים קבעה גריי שיא עולם של 17.55 שניות, במירוץ ל-200 מטרים קבעה שיא פאראלימפי של 32.78 שניות במקצה המוקדם, אותו שיפרה עם שיא פאראלימפי נוסף במקצה הגמר עם 31.19 שניות, במירוץ ל-400 מטרים קבעה שיא עולם של 59.20 במקצה המוקדם, וניצחה את מקצה הגמר בזמן של 59.58 שניות, ובמירוץ ל-800 מטרים קבעה שיא פאראלימפי של 2:06.58 דקות.
אטלנטה 1996
אל משחקי אולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) שלחה בריטניה את המשלחת הגדולה בתולדותיה כשייצגו אותה 248 ספורטאים (165 גברים ו-83 נשים) המשלחת שבה למולדתה עם 122 מדליות, מהן 39 מדליות זהב.
השחיין כריסטופר הולמס זכה בשלוש מדליות זהב נוספות ומדליית כסף, ואף קבע שיא עולם במשחה ל-100 מטר גב עם תוצאה של 1:07.29 דקות. בלטה גם השחיינית שרה ביילי, שזכתה בברצלונה בשתי מדליות זהב, זכתה בשלוש מדליות זהב וקבעה שיא עולם ב-200 מטר מעורב (קטגוריה SM10) עם תוצאה של 2:38.38 דקות. באצטדיון האתלטיקה בלט סטיבן פייטון שזכה בשלוש מדליות זהב, ומדליית ארד במירוץ השליחים, ואף קבע שיא עולם (קטגוריה T37) במירוץ ל-400 מטרים כשעצר את השעון על 54.23 שניות.
סידני 2000
באולימפיאדת הנכים סידני (2000) זכתה המשלחת הבריטית ב-131 מדליות, מהן 41 מדליות זהב פאראלימפיות, שנייה רק לאוסטרליה המארחת.
אתונה 2004
באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) דורגה בריטניה שנייה בטבלת המדליות, עם 94 מדליות, בהן 35 מדליות זהב. השחיין ג'יימס אנדרסון היה הספורטאי הבולט במשלחת כשזכה בארבע מדליות זהב פאראלימפיות, ואף שבר את שיא העולם במשחה ל-50 מטר חופשי כשקבע תוצאה של 4:49.81 דקות. דייוויד רוברטס זכה בארבע מדליות זהב ומדליית כסף אחת ופירסון זכה בשלוש מדליות זהב נוספות בתחרויות הרכיבה.
בייג'ינג 2008
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) הייתה בריטניה שוב שנייה בדירוג המדליות, עם 102 מדליות פאראלימפיות, אחרי סין המארחת שזכתה ב-211 מדליות. רוכב האופניים דארן קני זכה בארבע מדליות זהב ומדליית כסף אחת, רוברטס זכה בארבע מדליות זהב בבריכת השחייה ופירסון זכה ברכיבה בשלוש מדליות זהב נוספות, בפעם השלישית ברציפות.
אולימפיאדות החורף
במשחקי החורף הפאראלימפיים משתתפת בריטניה מאז ראשיתם באולימפיאדת הנכים אורנסקולדויק (1976), בהם הצלחתה של בריטניה פחותה, והמשלחת קטפה את מדליית הזהב הראשונה בתולדותיה באולימפיאדת הנכים סוצ'י (2014).
הישגי השיא של המשלחת היו באולימפיאדת הנכים אינסברוק (1984) בה הצליחו חברי המשלחת לזכות בעשר מדליות פאראלימפיות, ארבע מדליות כסף ושש מדליות ארד. הספורטאית הבריטית הבולטת במשחקים אלו הייתה דניס סמית שזכתה בשלוש מדליות כסף בהחלקה מהירה.
אנטלייפטה
אנטלייפטה (בליטאית: Antalieptė; ביידיש: אנטאליאפט) היא עיירה קטנה השוכנת על גדות נהר השוונטוי במחוז משנה זרסאי שבמחוז אוטנה במזרח ליטא.
בסביבות העיירה גבעות מיוערות ונשקף ממנה נוף יפה. קיים בה מנזר רוסי גדול שסיפק פרנסה לפני מלחמת העולם הראשונה לרבים מתושביה היהודיים של העיירה.
יהודי אטלייפט
עד מלחמת העולם הראשונה התקיימה בעיירה קהילה של כ-80 משפחות יהודיות ובסך הכל כ-400 נפשות. בשנים שלאחר המלחמה היגרו רוב יהודי העיירה לארצות הברית, דרום אפריקה ואורוגוואי. כמה מרבני העיירה התפרסמו ובהם הרב שלמה זלמן טוביה מרקוביץ בנו של ר' משה מרקוביץ מחבר "שם הגדולים השלישי", הוא ובנו וגם רבה האחרון של העיירה הרב יהודה לוין, נרצחו בשואה.
הגרמנים כבשו את העיירה ב-26 ביוני 1941. ליטאים חברי "איגוד הקלעים" ארגנו את ההתעללות ביהודים שנמשכה בחודשי הקיץ, עד סוף אוגוסט, אז הובלו יהודי העיירה ליער פאז'יים ונרצחו בירי ב-26 באוגוסט יחד עם יהודי זרסאי והסביבה.
יעקב דוויק הכהן
רבי יעקב ב"ר שאול דוויק הכהן (ה'תקפ"ח, 1927/28 - ב' בסיון ה'תרע"ט, 31 במאי 1919) היה חכם באשי ואב בית הדין של חלב.
תולדות חייו
נולד בחלב בשנת ה'תקפ"ח לרבי שאול וקמר. למד מפי אביו ומפי רבי מרדכי עבאדי. נשא את שרה בת רבי יוסף סת הכהן. לאחר פטירתה נשא את גרז, בת רבי משה סוויד, מחכמי חלב. לאחר פטירתה נשא את אחותה רחל. נולדו לו שלושה בנים ושלוש בנות. בנו משה ובתו מזל נפטרו בצעירותם.
בתחילת דרכו התפרנס כמורה פרטי לגמרא לילדי המשפחות העשירות בעיר, עד להתמנותו לרבה של קיליז הסמוכה לחלב (כיום בטורקיה), במקומו של רבו הרב עבאדי.
עם פטירתו של החכם באשי חלב, רבי שלמה צפדיה, נתבקש למלא תפקיד זה. בתפקידו היה לוחם חריף לשמירה על שמירת התורה, והיה בראש החותמים על החרם על מחללי השבת.
נפטר בשבת, ב' בסיון ה'תרע"ט (31 במאי 1919) ונקבר בחלב.
סטפני קול
פטרישה סטפני קול, OBE (באנגלית: Patricia Stephanie Cole; נולדה ב-5 באוקטובר 1941) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה, רדיו וקולנוע אנגלייה. היא מוכרת מהופעותיה בתוכניות טלוויזיה כגון "טנקו" (1981–1985), הסיטקום "Open All Hours" (בשנים 1982–1985), הסדרה "The Return of the Antelope" (בשנים 1986–1988), סדרת הדרמה הקומית "A Bit of a Do" (מ-1989), הסיטקום "Waiting for God" (מחכים לאלהים; 1990–1994), הסיטקום "Keeping Mum" (ב-1997–1998), "דוק מרטין" (2004–2009), סדרת ההמשך "Still Open All Hours" (החל מ-2013), ובתפקיד סילביה גודווין באופרת הסבון של ITV "קורוניישן סטריט" (2011–2013).
ב-1992 זכתה קול בפרס הקומדיה הבריטית לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר על תפקידה בסדרה "Waiting For God", ובפרס אופרות הסבון הבריטיות להופעה הקומית הטובה ביותר על הופעתה ב"קורוניישן סטרין". ב-2005 במסגרת חגיגות יום ההולדת של המלכה הוענק לה תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ביוגרפיה
קול נולדה בסוליהאל שבווריקשייר. בין השנים 1958 ל-1960 בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק, והשלימה את הכשרתה בתיאטראות רפרטוארים ברחבי הממלכה המאוחדת. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה בגיל 17 כשגילמה את מאדאם ארקאטי התמהונית במחזה "Blithe Spirit" מאת נואל קאוורד. בגיל 63 שיחקה באותו תפקיד בהפקה מחודשת של המחזה שהועלה בתיאטרון סבוי בווסט אנד בשנת 2004.
קריירה
אחד התפקידים הפופולרים והמזוהים ביותר עם קול היה הדמות של ד"ר ביאטריס מייסון בסדרה "טנקו" משנות השמונים של המאה העשרים. הדרמה מתארת את חייהן של נשים בריטיות בסינגפור אחרי הפלישה היפנית, ואת כליאתן במחנה שבויים. בסדרה תוארו במפורש התנאים המחרידים במחנה והאכזריות שמולה עמדו הנשים במהלך הכליאה. בין הנושאים שבהן עסקה הסדרה היו אונס, לידת עובר מת, לסביות, התאבדות, הפלה והמתת חסד. קול גילמה את דמות הרופאה, שהייתה קשוחה ורשמית ועם זאת גם טובת לב. היא שיחקה בסדרה בין השנים 1981 ל-1985 במשך שלוש עונות ובפרק ספיישל אחד.
באותה תקופה גילמה קול תפקיד נוסף של הלקוחה גברת דלפין פת'רסטון, אשה מבוגרת פרנואידית וקודרת, שכונתה בשם "האלמנה השחורה", בסדרה הקומית "Open All Hours" של ה-BBC. גברת פת'רסטון הייתה היריבה היחידה של גלדיס אימנואל שהתחרו על חסדיו של בעל החנות ארקרייט, בגילומו של רוני בארקר. ארקרייט פחד מחיזוריה והיה מתחבא כשראה שהיא מתקרבת אל החנות. קול הייתה בת ארבעים כששיחקה בתפקיד זה, וגילום דמות של אישה מבוגרת ממנה בהרבה הפך לסימן ההיכר שלה.
ב-1988 הצטרפה קול לשחקניות ת'ורה הירד, מגי סמית', ג'ולי וולטרס ופטרישה ראוטלדג' בעונה הראשונה של הסדרה "Talking Heads", שבה הוצגו מונולוגים מאת המחזאי אלן בנט עבור ה-BBC. קול גילמה בהצלחה רבה את דמותה של מוריאל במונולג של חצי שעה בשם "Soldiering On". במהלך השנים חזרה קול וביצעה מונולוג זה גם על הבמה בלונדון וגם ברדיו ה-BBC.
תפקיד מפורסם נוסף של קול היה בדמות דיאנה טרנט, אישה רגזנית שהיא צלמת עיתונות בדימוס, בקומדיית מצבים "Waiting for God" ששודר מ-1990 עד 1994. על אף שדיאנה הייתה אמורה להיות גמלאית, קול הייתה בת 48 בלבד כשקיבלה את התפקיד. ב-1992 זכתה קול בפרס הקומדיה הבריטית לשחקנית הקומית הטובה ביותר בטלוויזיה.
מ-2004 עד 2009 כיכבה קול לצדם של מרטין קלונס וקרוליין קאץ בסדרת הדרמה-קומית של ITV "דוק מרטין" בתפקיד ג'ואן נורטון, דודתו של ד"ר מרטין אלינגהם (שגילם קלונס). ב-2006 כיכבה קול בדרמה זוכת הבאפט"א של ויקטוריה ווד "עקרת בית, 49" המתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה. קול גילמה את גברת וייט מנהלת ארגון המתנדבות WVS. ב-2008 שיחקה קול בתפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "מיס פטיגרו" בדמות מיס הולט הבוסית הממורמרת של מיס פטיגרו.
באפריל 2011 הצטרפה קול לצוות השחקנים של אופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד סילביה גודווין, אמו של הדמות ריי קרופר. באוגוסט ב-2012 לוהקה לעיבוד המחודש של המותחן "הגברת נעלמת" משנת 1938, שהופק על ידי ה-BBC.
באוגוסט 2013 פורסם שקול עזבה את "קורוניישן סטריט", תכף אחרי שהבת שלה בסדרה אובחנה כחולת סרטן.
מאז 2013 חזרה קול להופיע בתפקיד דלפין פת'רסטון בסיטקום "Still Open All Hours". היא מככבת לצדם של דייוויד ג'ייסון, לינדה בארון ומגי אולרנשו.
תיאטרון
על במות התיאטרון מופיעה קול יותר מחמישים שנה. ב-1968 השתתפה במחזה "מלכודת העכברים" בתפקיד מיס קייסוול בתיאטרון אמבסדורס. ב-1983 שיחקה במחזה "Noises Off" בתיאטרון סבוי. ב-1989 הופיעה במחזה "מגנוליות מפלדה" בתיאטרון ליריק, וב-1999 ב"קוורטט" בתיאטרון אלברי. תפקידה הבולט ביותר בתיאטרון היה בדמות בטי בקומדיה "A Passionate Woman" מאת קיי מלור. הצגת הבכורה של המחזה בבימויו של נד שרין הייתה בתיאטרון הקומדיה ב-1994, והוצג במשך תשעה חודשים.
רדיו
קול השתתפה במספר סדרות רדיו. היא כיכבה בקומדיה "Ed Reardon's Week" בתפקיד אוליב, סטודנטית בכיתה של אד, ברדיו 4 של ה-BBC. תפקידים נוספים ברדיו היו בדמות קרולין נאפ-שייפי לצדם של בנדיקט קמברבאץ' ורוג'ר אלאם בסיטקום המצליח "Cabin Pressure".
עיסוקים נוספים
ב-1998 תועדה הקריירה של קול בסדרה הדוקומנטרית של ה-BBC בשם "Funny Women". באותה שנה יצא לאור האוטוביוגרפיה שלה "A Passionate Life". את ההקדמה לספר כתב במאי התיאטרון הבריטי נד שרין.
אותות כבוד
ב-2002 הוענק לקול תואר מאסטר באמנות מטעם אוניברסיטת בריסטול. ב-2005 הוענק לה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתה לדרמה ולצדקה, במסגרת חגיגות לציון יום הולדת המלכה.
חיים אישיים
ב-1973 התחתנה קול עם במאי הלחימה הנרי מרשל. הוא היה אחד ממייסדי האקדמיה הבריטית של משחק לחימה "British Academy of Dramatic Combat". לבני הזוג בת אחת שנולדה ב-1973. השניים התגרשו ב--1988. ב-1998 התחתנה קול עם השחקן פיטר בירל, שפגשה אותו שלושים שנה אחרי שהם הופיעו יחד בהפקה של המחזה "ריצ'רד השני" בתיאטרון בריסטול אולד ויק.
A Great Big World
A Great Big World הוא צמד מוזיקלי אמריקאי.
קריירה
איאן אקסל וצ'אד קינג נפגשו באוניברסיטת ניו יורק, כאשר השתתפו בתוכנית המוזיקה של שטיינהרדט. כאשר למדו מנהל עסקים באוניברסיטה, אקסל שכנע את קינג לכתוב שיר יחד. קינג הסכים לעבוד עם אקסל לאחר ששמע אותו שר. שניהם כתבו וביצעו שירים יחד לפני שאקסל התחיל בקריירת סולו בה הוציא אלבום עצמאי הכולל שירים שנכתבו כולם על ידי קינג.
ב-21 בינואר 2014, הם הוציאו את אלבום המוזיקה הראשון שלהם, Is There Anybody Out There?.
ב-13 בנובמבר 2015, הם הוציאו את אלבום המוזיקה השני שלהם, When the Morning Comes.
הם צפויים להוציא את אלבום המוזיקה השלישי שלהם, A Great Big World.
מוחמד מגריף
ד"ר מוחמד יוסוף אַלְ-מַגַרְיַף (ערבית: محمد يوسف المقريف; תעתיק מדויק: מֻחַמַּד יוּסֻף אַלְמַקַרְיַף; נולד ב-1940) הוא פוליטיקאי לובי שכיהן כנשיא הקונגרס הלאומי הכללי של לוב מאוגוסט 2012 עד מאי 2013. בתוקף תפקידו זה, הוא שימש דה פקטו כראש המדינה והממשל עד אשר ימונה ראש ממשלה ותכונן ממשלה. מגריף הוא גם מנהיגה של מפלגת החזית הלאומית, שזכתה בשלושה מושבים בבחירות הפרלמנטריות של שנת 2012 (הראשונות לאחר עידן קדאפי), וכבר לפני כן היה ידוע בכך שייסד וכיהן כמנהיג הראשון של החזית הלאומית להצלת לוב, קבוצת אופוזיציה ידועה למשטרו של מועמר קדאפי.
קולין מוקרי
קולין מוקרי (באנגלית: Colin Mochrie; ) הוא שחקן וקומיקאי קנדי-סקוטי. ידוע בעיקר בזכות הופעותיו בגרסאות הבריטית והאמריקאית לסדרת הטלוויזיה "של מי השורה הזאת בכלל?".
קורות חייו
ב-1964 עברה משפחתו לקנדה, בתחילה גרו בשכונה צרפתית מחוץ הנמצאת מחוץ למונטריאול, וב-1969 עברה המשפחה לוונקובר. בהיותו בבית הספר התיכון, השתתף בהשפעת חבריו במחזה בשם "מותו וחייו של סניקי פיץ'" ולמרות שלא היו לו שאיפות בתחום המשחק, הוא מתאר שהיה "מכור" עת צחק הקהל בפעם הראשונה בעקבות הופעתו. לאחר שסיים את בית הספר התיכון הצטרף לתיאטרון סטודיו 58 למשך ארבע שנים עד שגילה את תחום קומדיית האלתורים.
ב-1986 עבר מוקרי להתגורר בטורונטו והצטרף לקבוצת קומדיית האלתורים "The Second City" בה היה חבר גם סטיילס. בתקופה זו הכיר מוקרי את דברה מקגראת' לה נישא ב-1989.
ב-1988 הצטרף מוקרי לגרסה המקורית הבריטית של הסדרה "של מי השורה הזאת בכלל?" סדרת הטלוויזיה המציגה קומדיית אלתורים מול קהל. בעקבות השתתפותו בסדרה עבר מוקרי להתגורר בלוס אנג'לס שם צולמה הסדרה בעונותיה האחרונות. לאחר סיום הגרסה הבריטית הצטרף מוקרי לגרסה האמריקאית של הסדרה בהנחיית דרו קארי, ומופיע גם במהדורה הנוכחית שלה בהנחייתה של איישה טיילר.
בשנת 2015 שיחק בקומדיה הרומנטית "סינדרלה והעיר הגדולה".
אדריאנו אוליבטי
אדריאנו אוליבטי (באיטלקית: Adriano Olivetti; 11 באפריל 1901 - 27 בפברואר 1960) היה תעשיין איטלקי הנחשב כמי שיחד עם אביו, הביא במחצית הראשונה של המאה ה-20 להפיכת חברת אוליבטי מחברה משפחתית קטנה לאחת מחברות התעשייה הבולטות באיטליה. אוליבטי, שנמנה עם החוגים הסוציאליסטים והאנטי-פשיסטים באיטליה, שילב קידום שיטות עבודה וניהול תעשייתי מודרניות שהיו נהוגות בארצות הברית הקפיטליסטית יחד עם עקרונות סוציאליסטים של דאגה לעובדים ושיתופם ברווחי החברה. אוליבטי אף ניסה ליישם במפעל החברה שבאיווריאה ובאזור הסמוך שיטה אוטופית שנקראה "Movimento Comunità" (תנועת הקהילה), דגלה ביחסי גומלין בין החברה התעשייתית ובין הקהילה. ונסמכה בנקודות רבות על הגותם של רוברט אואן ושארל פורייה. התנועה זכתה לתמיכה פוליטית באזור איווריאה אולם ימיה היו קצרים והיא התפוגגה לאחר מותו של אוליבטי ב-1960. תחום נוסף בו נחשב פועלו כבעל חשיבות קידום מחויבות לערכים של אמנות, ארכיטקטורה ועיצוב המוצר בחברה התעשייתית ובקהילה שסביבה.
ביוגרפיה
אדריאנו אוליבטי נולד לקאמילו אוליבטי, מהנדס חשמל ויזם יהודי שהקים ב-1906 את חברת אוליבטי וללואיזה רבל, בת לכומר וולדנסי. האב האמין כי שבעת ילדיו יזכו לחינוך טוב יותר בבית המשפחה ולא בבית הספר. מחנכתו של הבן הייתה האם שהייתה אשה משכילה ומפוכחת. החינוך בבית היה ליברלי-חילוני וילדי המשפחה לא הוטבלו ולא נימולו. כמי שדגל בעקרונות הסוציאליזם ובשוויון ערך העבודה והלימודים, שלח אוליבטי האב את ילדיו לעבוד בחופשות במפעל בתנאים שווים לאלו בהם עבדו הפועלים. המשמעת והעקרונות שהושלטו במשפחה הביאו למרדנות מסוימת בבחרותו של אוליבטי הבן, דבר שהתבטא, בין היתר, בכך שלמד הנדסת כימיה כלימודים גבוהים בפוליטכניקו די טורינו (Politecnico di Torino) ולא הנדסת מכונות כפי שרצה אביו.
ב-1924, לאחר סיום לימודיו, החל לעבוד בחברה המשפחתית, אך פעילותו הפוליטית הייתה לצנינים בעיני השלטון הפשיסטי של מוסוליני ואביו שחשש לו שלחו להשתלם בארצות הברית ומאוחר יותר לאנגליה וללמוד את יסודות הניהול התעשייתי המודרני. לאחר שובו לאיטליה נישא לפאולה לבית לוי, בתו של ג'וזפה לוי ואחותה הבוגרת של מי שהייתה לסופרת ידועה, נטליה גינצבורג. לזוג נולדו בן ושתי בנות. לאחר מלחמת העולם השנייה הם התגרשו.
שהותו בארצות הברית וביקורו במספר מפעלים גדולים ובמיוחד בחברות פורד ורמינגטון, שכנעו את אוליבטי כי הפריון התעשייתי הוא תלוי המערכת הארגונית במפעל. באישור אביו הוא ארגן את מערכות הייצור בחברת אוליבטי על פי חלק מעקרונות הניהול המדעי והפך את ארגונו הפנימי של המפעל המשפחתי המצליח מארגון של "חנות" לארגון המסודר על פי מחלקות וחטיבות. אוליבטי היה למנכ"ל החברה ב-1932 ולנשיאה ב-1938. בתוך חמש שנים מיישום שינוי המבנה הארגוני הוכפלה התפוקה לפועל ויש הרואים ברה-ארגון אחת הסיבות המרכזיות לכך. ב-1933 השיגה אוליבטי מחצית מנתח שוק מכונות הכתיבה באיטליה. בעקבות עליית הפריון ורווחיה שעלו, העלתה חברת אוליבטי את שכר עובדיה והעניקה להם הטבות ושירותים שונים.
הצלחתו בעסקים לא הפחיתה מהאידיאליזם שלו. במשך שנות ה-30 הוא החל להתעניין בארכיטקטורה כמו גם בתכנון ערים ובתכנון קהילתי. הוא פיקח על תוכנית שיכון שהוקם באיבריאה עבור עובדי אוליבטי ועל תוכנית אזורית של עמק אאוסטה הסמוך. התערבות ושליטה זו בחיי העובדים לא היוותה בעיה בזמן השלטון הפשיסטי ואף הייתה בקו אחד עם עקרון התכנון המרכזי שהיה אחד מעקרונות המשטר. על אף שאוליבטי הביע בפני המקורבים אליו תיעוב כלפי המשטר הפשיסטי, הוא הצטרף למפלגה הפשיסטית האיטלקית והפך לקתולי. למרות זאת, במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה שותף לתנועת המחתרת האנטי-פשיסטית ואף נכלא, כנראה על רקע מסרים שהעביר לאמריקאים על כך שאל להם לסמוך על באדוליו, יורשו של מוסוליני. לקראת סיום המלחמה הוא נמלט ומצא מקלט בשווייץ, שם התחבר לגולים אינטלקטואלים אחרים והמשיך לפתח את משנתו הפילוסופית-חברתית שהפכה מאוחר יותר ל"תנועת הקהילה".
בשנים שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, התרחבה אימפריית אוליבטי במהירות, אולם, בסוף שנות ה-50, עמדה על סף פשיטת רגל לאחר שרכשה את גרעין השליטה בחברת מכונות הכתיבה האמריקאית הגדולה, Undrewood. בשנים אלו החליפו מכונות החישוב החשמליות והמחשבים המרכזיים הראשונים (דוגמת האוליבטי אלאה ) את מכונות הכתיבה כמוצרים בהם התמקדה החברה. אדריאנו אוליבטי חילק באותן שנים את זמנו בין ניהול החברה ובין ניסיונות ליישם ולהפיץ את האידאולוגיה האוטופית שלו של "חיי קהילה". אמונתו הייתה כי אנשים שיכולים לכבד איש את רעהו ואת הסביבה בה הם חיים יכולים בדרך זו להימנע ממלחמה ומעוני. רעיונתיו אלו דמו לאלו של הוגי הדעות בני המאה ה-19: שארל פוריה ורוברט אואן.
אוליבטי נפטר באופן פתאומי בפברואר 1960 (בן 58), בעת שנסע ברכבת ממילאנו ללוזאן.
תיאורו ב"לקסיקון משפחתי"
בהמשך מתואר אוליבטי כמי שמסייע לבריחתו של המנהיג הסוציאליסטי, פיליפו טוראטי, מפני המשטרה הפשיסטית וב-1944 לאחר שבעלה של גינצבורג, ליאונה, נכלא (ומת מאוחר יותר בכלאו) הגיע אוליבטי לדירתה כדי להבריח אותה מרומא עם שני ילדיה הפעוטים.
לחמן (סוג)
לחמן (שם מדעי: Artocarpus) הוא סוג של עץ ממשפחת התותיים, עם כ-60 מיני עצים תחתיו, חלקם חשובים לחקלאות ומטבח מקומי בדרום מזרח אסיה. הסוג התגלה במהלך מסעו השני של קפטן קוק על ידי הבוטנאים יוהאן וגאורג פורסטר (אב ובנו), שנתנו לו את שמו המדעי. משמעות השם הוא "פרי הלחם" - פרי ביוונית הוא קרפוס, ולחם הוא ארטוס.
תיאור
עצים ושיחים מהסוג לחמן הם בעלי מוהל חלבי, שניתן להפיק מפציעת הגבעולים, העלים והגזע. העצים הם חד-מיניים ודו-ביתיים, כך שהפרחים הזכריים והנקביים צומחים על אותו העץ. הפרחים הנקביים פורחים צמודים לגזע, ועם ההפריה מסוגלים לגדול לפרי גדול במיוחד (בחלק מהמינים הפירות יכולים לשקול מעל 30 קילוגרמים).
פירות מהמינים עץ הלחם ופרי הג'ק משמשים כמקור מזון עיקרי באיים שונים באוקיינוס השקט ובקאריביים, ומגודלים למטרות מאכל באזורים נרחבים באסיה. בישראל יש מספר מצומצם של עצים ממינים אלו, והם לא הפכו לענף חקלאי.
פריץ הארמן
פרידריך היינריך קרל "פריץ" הארמן (בגרמנית: Friedrich Heinrich Karl "Fritz" Haarmann; 25 באוקטובר 1879 – 15 באפריל 1925) היה רוצח סדרתי ואנס גרמני אשר רצח לפחות עשרים וארבעה ילדים וגברים צעירים בין השנים 1918–1924 בהנובר, רפובליקת ויימאר. נודע לשמצה תחת הכינויים הקצב מהנובר בשל הביתור היסודי שערך בגופות קורבנותיו, וכן הערפד ואיש הזאב, בעקבות מנהגו לנשוך את צוואריהם עד להקזת דם.
הארמן נמצא אשם בעשרים וארבעה מתוך עשרים ושבעה מקרי הרצח שיוחסו לו, ונידון למוות בעריפת ראש ב-1924. בהתאם למנהג הגרמני באותה העת, נשללו כל זכויותיו האזרחיות, והוא הוצא להורג באמצעות הגיליוטינה ב-1925 ב.
ילדות ונעורים
פריץ הארמן נולד ב-25 באוקטובר 1879, בהנובר, הקיסרות הגרמנית, הצעיר ביותר מבין ששת ילדיהם של יוהנה קלאודיוס ואולי הארמן. הוא תואר כילד שקט בעל מעט חברים בני גילו, איתם התרועע מחוץ לבית הספר רק לעיתים רחוקות. אישיותו הנשית בלטה כבר מגיל צעיר, שכן נמנע ממשחקים ופעילויות האופייניים לבנים, והעדיף לשחק עם הבובות של אחיותיו, ולהתלבש בבגדיהן. כמו כן פיתח תשוקה לבישול ותפירה, עיסוקים שנתפשו באותה העת כנשיים, ושקע במערכת יחסים עמוקה עם אמו, אשר נהגה לגונן עליו יתר על המידה.
הוריו של הארמן נישאו כאן הייתה יוהנה בת ארבעים ואחת ומבוגרת מבעלה בשבע שנים, ככל הנראה בגלל עושרה הרב, והנדוניה הגדולה אשר הייתה כרוכה בנישואים עמה. אביו נודע כאדם וכחני בעל נטייה להתעצבן בקלות. לאורך נישואיהם ניהל מספר רומנים עם נשים אחרות, ובשנותיו המאוחרות נדבק בעגבת. על אף אופיו השתלטני ונטיותיו המופקרות, נותרו הוא ויוהנה יחדיו עד למותה באפריל 1901.
עם תחילת לימודיו ב-1886 הבחינו מוריו של הארמן כי היה ילד מפונק ובעל נטייה לחלום בהקיץ. אף על פי שהתנהגותו בבית הספר נחשבה למופתית, התנהלותו האקדמית הייתה ירודה וציוניו מתחת לממוצע הכללי, כך שנאלץ להישאר שתי כיתות. כאשר היה בן שמונה נאנס בידי אחד ממוריו, מקרה עליו סירב להרחיב בחייו המאוחרים.
בשנים הבאות הפך לנער חזק וחסון, ובהסכמת הוריו פרש מלימודיו ב-1894 בעודו בן חמש עשרה, והפך לשוליה של מתקין מנעולים ב, כיום בצרפת. בהמשך נרשם לאקדמיה צבאית בברייזאך.
אימוניו הצבאיים החלו ב-4 באפריל 1895. בשבועות הראשונים באקדמיה נראה כי הסתגל בקלות לאורח החיים הצבאי, ואף הפגין ביצועים טובים יחסית לצוער, אולם לאחר חמישה חודשים החל לסבול מהתעלפויות ואובדן הכרה, אשר תיארו תחילה רופאיו כסימפטומים של הפרעת חרדה, אולם באוקטובר 1895 אובחנו כ. כעבור חודש השתחרר הארמן מהצבא מרצונו ושב להנובר, שם מצא עבודה במפעל סיגרים שהקים אביו ב-1888.
ניצני החולי
הארמן החל לבצע את עבירות המין הראשונות שלו בעודו בן שש עשרה, כאשר כולן נעשו על בשרם של ילדים צעירים אותם פיתה לבוא עמו לאזורים מבודדים, בדרך כלל מרתפים, בהם אנס אותם. הוא נעצר לראשונה בגין הפשעים הללו ביולי 1896, ולאחר מספר עבירות חוזרות, החליטו חוקריו לשלחו לבית חולים פסיכיאטרי בהילדסהיים בפברואר 1897. זמן מה לאחר הגעתו למוסד הרפואי הועבר הארמן לבית חולים בהנובר לצורך אבחנה פסיכיאטרית. הוא אובחן בידי הפסיכולוג גורט שמלפוס כ, הגדרה שבימינו עשויה להיות שקולה לאדם הסובל מפסיכוזה, וכזה שאינו כשיר לעמוד למשפט. שמלפוס המליץ לאשפז אותו במוסד הפסיכיאטרי לתקופת זמן בלתי מוגבלת, והארמן הושב חזרה להילדסהיים ב-28 במאי אותה שנה.כעבור שבעה חודשים נמלט מהמוסד הפסיכיאטרי, ובעזרתה של אמו הצליח להגיע לציריך, שווייץ, שם התגורר יחד עם קרובי משפחתה ומצא עבודה בתור איש אחזקה של מספנה. הוא נותר בעיר במשך שישה עשר החודשים הבאים, בטרם שב להנובר באפריל 1899. באותה העת הכיר את ארוסתו, ארנה לוורה.
שירות צבאי
הארמן גויס לצבא ב-12 באוקטובר 1900 ונשלח לשרת בעיר האלזסית קולמר, תחת גדוד הרובאים העשירי. לאורך שירותו צבר מוניטין בקרב ממוניו כחייל מופתי בעל כישורי צליפה מצוינים. מאוחר יותר תיאר את התקופה הזו כמאושרת ביותר בחייו. לאחר שקרס בזמן שהתאמן יחד עם חבריו לגדוד באוקטובר 1901 והחל לחוות התקפי אובדן הכרה, נשלח לאשפוז בן ארבעה חודשים. בחודשים הבאים נקבע כי הוא והוא שוחרר ב-28 ביולי 1902.
צעדים ראשונים בעולם
לאחר שחרורו הרפואי מהצבא, אשר סיבתו הרשמית הייתה, קיבל הארמן פנסיה חודשית של עשרים ואחד גולדמרקים. הוא שב לחיות עם ארוסתו, ארנה, בהנובר, ועבד במשך תקופה קצרה במפעל הסיגרים של אביו, בטרם הגיש נגדו תביעת אחזקה, והתלונן על כך שאינו יכול לעבוד תחת התנאים ששררו במפעל בעקבות המגבלות הרפואיות מהן סבל. אביו הצליח להתנער מהתביעה, והאישומים נגדו נפלו.
בשנה הבאה פרץ בין השניים ריב אלים שהסתיים בכך שהפעם הגיש אביו תביעה נגדו, לאחר שהלה צעק לעברו איומי רצח, לכאורה, וניסה לסחוט אותו. התביעה החדשה נדחתה גם היא בגין מחסור בראיות, אולם הארמן נשלח לעבור הערכה פסיכיאטרית חדשה במאי 1903. הבדיקה בוצעה בידי דוקטור אנדרה, אשר קבע כי אף על פי שהיה, עדיין גילה יציבות נפשית כלשהי.
חיי הפשע
במשך העשור הבא התפרנס הארמן מפשעים שוליים; גנבת חפצים יקרי ערך, פריצה לבתים, והונאות. על אף שמפעם לפעם הצליח למצוא תעסוקה נורמטיבית, נהג לגנוב מלקוחותיו או מהממונים עליו. החל משנת 1905 ריצה מספר תקופות מאסר קצרות בגין עבירות כגון גנבה, מעילה ותקיפה. במקרה אחד, בזמן שעבד כפקיד, התיידד עם אחת העובדות, ושניהם, כך טען, שדדו מספר קברים ומצבות בין השנים 1905–1913, על אף שמעולם לא הורשע בפשעים הללו.
הארמן נעצר בשלהי 1913 בגין פריצה, וחיפוש שנערך בביתו הניב עשרות חפצים גנובים אשר קשרו אותו למספר פריצות נוספות. על אף שטען בתוקף לחפותו, הוא הואשם והורשע בסדרת גניבות והונאות, ונידון לחמש שנות מאסר.
באותה העת חוותה גרמניה מחסורים אדירים בכוח אדם בעקבות גיוס החובה שחל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובשל כך הורשה הארמן לצאת מחוץ לכותלי בית הסוהר בשנות מאסרו המאוחרות, ולעבוד באחוזות העיר במהלך שעות היום. עם שחרורו באפריל 1918 נסע לברלין והתגורר בביתה של אחת מאחיותיו למשך תקופה קצרה, בטרם שכר דירת חדר בעיר לאחר מספר חודשים.
לדבריו של הארמן, הוא הוכה תדהמה בידי העוני הרב ממנו סבלה האומה הגרמנית כתוצאה מההפסד שנחלה במלחמה. באותה תקופה החל למכור סחורה גנובה ב והכיר מספר קשרים פליליים עמם נהג לבצע עסקים, כך שחזר במהרה לחיי הפשע שניהל לפני מעצרו הראשוני ב-1913.
מודיע משטרתי
אף על פי שהמשטרה הגרמנית ידעה היטב כי הארמן היה פושע מוכר וסדיסט בעל נטיות הומוסקסואליות, הוא החל לפתח מערכת יחסים הדרגתית עם רשויות החוק בתור משתף פעולה ומודיע משטרתי, וזאת במטרה להסיט את תשומת הלב הציבורית ממנו, ולרכך את יחסו של החוק כלפיו. עד ל-1919 כבר החל להסתובב בתחנת המשטרה המרכזית בהנובר לעיתים תכופות, וסיפק למפעיליו מידע רב בנוגע לרשת הפושעים שעבדה בעיר.
בעזרתם של מספר גורמים בכירים, רקם הארמן תרמית אשר כללה אחזקה של רכוש גנוב בביתו הפרטי, הזמנתם של מכריו הפושעים לפגישות עסקיות כביכול, ודיווח על המתרחש למשטרה, כך שהעמידו פנים כי ביצעו פשיטה על ביתו בדיוק בזמן בו העבירות התרחשו. הארמן עצמו נעצר במהלך הפשיטות הללו, וזאת בכדי להסיר ממנו כל חשד כי היה משתף פעולה.
כמו כן ביצע הארמן מספר מעצרים אזרחיים כאשר לכד פושעים שנשאו עליהם מסמכים מזויפים. כתוצאה מכך, החלה המשטרה המקומית לסמוך עליו בתור מקור אמין ומשתף פעולה מוצלח, והוא הורשה להסתובב בתחנת המשטרה כרצונו ובחופשיות מוחלטת.
הרציחות
בין השנים 1918–1924 רצח הארמן לפחות עשרים וארבעה אנשים, על אף שנחשד כי היה אחראי לכל הפחות לעשרים ושבעה מקרי רצח. כל קורבנותיו היו גברים צעירים בגילאי עשר עד עשרים ושתיים, מרביתם נערים בעשור השני לחייהם. הארמן פיתה אותם לבוא עמו לאחד משלושת הבתים בהם נודע שהתגורר לאורך אותן שנים. הוא הצליח לשכנע אותם להתלוות אליו דרך הבטחות למתן סיוע, עזרה, דיור, עבודה, או תחת מצג שווא של מעצר. כאשר הגיעו לדירתו סיפק הארמן לקורבנותיו מזון ושתייה בטרם נשך בחוזקה את הגרגרת שלהם, לעיתים קרובות תוך כדי חניקה. שיטה זו גרמה לקורבנותיו להיחנק למוות, אף על פי שבמספר מקרים החדיר הארמן את שיניו לחלוטין לתוך גרונם, עד לקנה הנשימה, כך שמתו מאובדן דם. הארמן התייחס לפעולה הזו בשם.
הארמן ביתר את כל גופות קורבנותיו הידועים, ונהג להשליך את שאריותיהן לתוך נהר ה, למעט גופת קורבנו הראשון, אשר נקברה, וגופת קורבנו האחרון, אשר הושלכה לאגם סמוך ל.
כמו כן לקח את חפציהם האישיים של הנרצחים, אותם שמר בידיו או שהעניקם למאהבו, האנס גרנס. לעיתים מכר אותם בשוק השחור. במספר מקרים הגיעו החפצים לידיהם של בעלי חנויות חוקיות, או שניתנו כמתנות לחבריו.
לאחר מעצרו נפוצו מספר שמועות אשר טענו כי נהג הארמן לאכול את בשר קורבנותיו, או למכור אותו בשוק השחור בתור בשר חזיר או סוס. על אף שאין בנמצא ראיות המוכיחות את התיאוריות הללו, נודע בוודאות כי באותן שנים התפרנס הארמן כרוכל של בשר מוברח, אשר מטבעו היה חסר עצמות, טחון, וחתוך לקוביות. כאשר נשאל מאין השיג את הבשר, השיב כי קנה אותו מסוחר שענה לשם.
קורבנו הראשון של הארמן היה, ככל הנראה, פרידל רות' בן השבע עשרה. לאחר שעקבותיו של רות' נעלמו ב-25 בספטמבר 1918, סיפרו חבריו למשטרה כי נראה לאחרונה בחברתו של הארמן, אשר התגורר באותה העת בדירת חדר יחיד ברחוב סלרשטראסה מספר שלושים ושלוש. בעקבות הלחץ הרב שהפעילה משפחתו של הנער, פשטה המשטרה על מקום מגוריו של הארמן באוקטובר אותה שנה, ומצאה אותו בחברתו של ילד בן שלוש עשרה, עירום למחצה. הוא הורשע באונס ותקיפת קטין, ונידון לתשעה חודשי מאסר. על אף שערכה המשטרה חיפוש מקיף בדירה, לא עלה בידה למצוא את ראשו של פרידל רות', אשר נח באותה העת מאחורי תנורו של הארמן, עטוף בדפי עיתונים. הארמן הצליח לדחות את עונש המאסר שקיבל, ובאוקטובר 1919 הכיר את האנס גרנס בן השמונה עשרה, אשר ברח מביתו בברלין לאחר שרב עם אביו. במשך שבועיים ישן בתחנת רכבת ומכר בגדים ישנים בכדי להרוויח את לחמו, לפני שפגש בהארמן.
בהודאותיו המאוחרות בפני המשטרה, הצהיר גרנס כי אף על פי שהיה הטרוסקסואל, עדיין ניהל מערכת יחסים מינית עם הארמן מאחר שהתפרנס כזונה. לדבריו, למד ממכריו בהנובר כי הלה סבל מהומוסקסואליות. הארמן עצמו אמר לאחר מעצרו כי גרנס היה בשבילו, והוסיף ש. מעט לאחר היכרותם הזמין את גרנס לעבור לגור בדירתו, כך שהפך למאהבו ולשותפו לפשע. על אף שבמשך הזמן נשבה הארמן בקסמו של הצעיר, בעת ובעונה אחת נותר מודע לכך שנהג להתל בו, ולעיתים גם ללעוג לו. הארמן אף סילק אותו מדירתו מספר פעמים בעקבות ויכוחים סוערים שהתעוררו ביניהם, אך בכל פעם ביקש ממנו לחזור. למרות המשחקים הרגשיים שסבל מידיו של גרנס, טען מאוחר יותר כי קיבל אותם על עצמו מאחר שהזדקק לחברתו ולחיבתו, והוסיף כי.
הארמן ריצה את עונש המאסר הדחוי שקיבל כשנתיים קודם לכן ב-1920, ועם שחרורו בדצמבר אותה שנה הצליח להשיב את אמון המשטרה בו, וחזר לעבוד בתור מודיע ומשתף פעולה של רשויות החוק. בכל הנוגע למצבו של משק ביתו, שכר חדר במלון בטרם הוא וגרנס עברו ללון בביתה של משפחה ממעמד הביניים.
בהמשך שמע הארמן דרך קשריו הפליליים על דירת קרקע פנויה ברחוב וויישטראסה מספר שמונה, בית מגורים ישן סמוך לנהר הליין, באזור צפוף אוכלוסין. הוא חתם על הסכם שכירות עם בעלת המקום לאחר שהסביר לה כי התכוון להשתמש בדירה לצורכי אחסון, אולם הוא וגרנס עברו להתגורר במקום ב-1 ביולי 1921. קורבנותיו הבאים היו נערים וגברים צעירים שטיילו מעיר לעיר, כאלו שברחו מביתם, וכמה שעסקו בזנות. את מרביתם פגש בתחנת הרכבת של הנובר.
קורבנו השני, פריץ פרנק בן השבע עשרה, היה פסנתרן שפגש בתחנת הרכבת והזמין לביתו ברחוב וויישטראסה, שם הכיר אותו לגרנס ולשתיים מחברותיהם, אחת מהן בת זוגו של גרנס, שבאוזניה לחש באותו הערב,. שתי הנשים הגיעו שוב לדירתם של השניים למחרת היום, אז סיפר להם הארמן כי פרנק עזב חזרה להמבורג. מעורבותו של גרנס ברצח של פרנק, מתוך התייחסות להערה שפלט בפני חברתו, מוטלת בספק. לאחר הרצח, לדבריו של הארמן, הגיע גרנס לדירה ללא הודעה מוקדמת, וחזה בגופתו העירומה של פרנק שוכבת על מיטתו. גרנס הסתכל עליו ושאל,.
חמישה שבועות לאחר הרצח של פרנק פגש הארמן את וילהלם שולץ בתחנת הרכבת של הנובר, בזמן שהלה נסע לעבודתו. גופתו מעולם לא נמצאה, אולם כמה מבגדיו אותרו בחזקת בעלת הבית של הארמן, אליזבת אנגל, בזמן מעצרו. שני קורבנות נוספים נרצחו במקום לפני שעזב הארמן את הדירה: רולנד הוך בן השש עשרה, אשר נעלם ב-23 במאי לאחר שסיפר לחברו כי התכוון לברוח מביתו ולהתגייס לצבא, והאנס זוננפלד בן התשע עשרה, אשר נעלם ב-31 במאי, ואת מעילו הצהוב נראה הארמן לובש בפרהסיה.
הארמן עבר להתגורר בדירת עליית גג בת חדר יחיד ברחוב רות' ריי מספר שתיים ב-9 ביוני 1923. שבועיים לאחר מכן, ב-25 ביוני, נעלמו עקבותיו של ארנסט ארנברג בן השלוש עשרה, בנו של אחד השכנים, בזמן שמילא שליחויות עבור אביו. כובע בית הספר וכתפותיו נמצאו בדירתו של הארמן לאחר מעצרו.
כעבור חודשיים, היינריך שטרוס בן השמונה עשרה דווח כנעדר בידי דודתו ב-24 באוגוסט. רבים מחפציו נמצאו בדירתו של הארמן מאוחר יותר. לאחר חודש נעלמו עקבותיו של פול ברונישבסקי בן השבע עשרה בדרכו לבוכום, בזמן שעבד עם דודו בסקסוניה-אנהלט. חקירות מאוחרות הציעו כי ברונישבסקי עלה ככל הנראה על רכבת להנובר ונתקל בהארמן בזמן הנסיעה.
קורבנו הבא נרצח, יש להניח, ב-30 בספטמבר 1923. ריצ'רד גריף בן השבע עשרה הודיע למשפחתו כי פגש אדם בתחנת הרכבת בהנובר אשר. כעבור שבועיים, וילהלם ארדנר בן השש עשרה מהעיירה הוגדר כנעדר לאחר שלא שב ממקום עבודתו. חקירות עצמאיות שנערכו בידי הוריו חשפו כי בנם פגש את הבלש פריץ הונרברוק, שם בדוי שאימץ הארמן, מעט לפני היעלמותו. הארמן וגרנס מכרו את אופניו של ארדנר ב-20 באוקטובר.
במהלך שבעת הימים הבאים רצח הארמן שני קורבנות נוספים: הרמן וולף בן החמש עשרה, אשר נעלם מביתו ב-24 באוקטובר, והיינץ ברינקמן בן השלוש עשרה, אשר נראה לאחרונה בכניסה לתחנת הרכבת של הנובר ב-27 באוקטובר, לאחר שפספס את הרכבת ל. לאחר מספר ימים, אדולף הנאפל בן השבע עשרה, שוליית נגר מדיסלדורף, נעלם מתחנת הרכבת של הנובר. הוא נראה בידי מספר עדים בזמן שישב בחדר ההמתנה, אשר זיהו גם את האנס גרנס ששהה במקום בחברתו של הארמן. לדברי העדים, הצביעו השניים לכיוון הצעיר, אשר נראה הולך איתם לכיוון בית קפה קרוב.
כעבור חודש נעלמו עקבותיו של אדולף הניס בן התשע עשרה בזמן שחיפש אחר עבודה. הארמן הכחיש שרצח אותו, על אף שהודה כי ביתר את גופתו, שמעולם לא נמצאה. במהלך עדותו בבית המשפט, אותה הכחיש גרנס בתוקף, אמר הארמן כי שב לביתו רק בכדי למצוא את גופתו של הניס, ללא חתימת הרצח האופיינית לו, אותה, כאמור, כינה בשם נשיכת האהבה, שוכבת עירומה לצדם של גרנס ופושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי.
קורבנו הראשון של הארמן לשנת 1924 היה ארנסט ספיקר בן השבע עשרה, אשר נעלם ב-5 בינואר אותה שנה. על אף שאחד מחבריו של ספיקר מסר בעדותו כי הוא והארמן נפגשו זה עם זה קודם לרצח שלו, הצהיר הלה כי שהיה הצעיר אחד מני רבים בין קורבנותיו, היות שחפציו האישיים נמצאו בידיו, או בידי גרנס.
כעבור עשרה ימים רצח הארמן את היינריך קוך בן העשרים, אותו הכיר ככל הנראה במשך תקופה מסוימת שקדמה למותו. לאחר חודש, רצח הארמן שני קורבנות נוספים: וילי סנגר בן התשע עשרה, אשר נעלם מביתו בלינדן-לימר ב-2 בפברואר, לאחר שהודיע לאחותו על כוונתו לצאת לטיול עם חברו, והרמן שפייכהרט בן השש עשרה, אשר נראה לאחרונה בידי אחותו ב-8 בפברואר.
לא ידוע על רציחות נוספות שביצע הארמן עד ל-1 באפריל, אז ככל הנראה הרג את אחד מחבריו, הרמן בוק. על אף שזוכה מהרצח במשפטו, מספר מבגדיו של הצעיר נמצאו ברשותו במהלך מעצרו, ואף נודע כי העניק את מזוודתו לבעלת דירתו. כמו כן, שכנע כמה מחבריו של בוק שלא לדווח על היעדרותו למשטרה.
כעבור שבוע נעלמו עקבותיו של אלפרד הוגרפה בן השש עשרה, אשר נראה לאחרונה בתחנת הרכבת בהנובר ב-8 באפריל, לאחר שברח מביתו בעיירה כשישה ימים קודם לכן. כעבור תשעה ימים רצח הארמן את וילהלם אפל בן השש עשרה, עמו נפגש ב. רוברט ויצל בן השמונה עשרה נעלם מביתו ב-26 באפריל לאחר שלווה חמישים פפניג מאמו, בתואנה כי רצה ללכת ולצפות בהופעה של קרקס נודד. חקירה עצמאית שערכו הוריו של הצעיר חשפה כי הצטרף ל בדרכו למופע. מאוחר יותר הודה הארמן כי רצח את הצעיר באותו הערב, ולאחר שביתר את גופתו, השליך את שאריותיה לתוך נהר הליין.
שבועיים לאחר מכן רצח הארמן את היינץ מרטין בן הארבע עשרה, אשר נראה לאחרונה בחיים ב-9 במאי, וככל הנראה נחטף מתחנת הרכבת בהנובר. כל בגדיו נמצאו בין חפציו של הארמן. כעבור פחות משבוע רצח הארמן את פריץ ויטיג בן השבע עשרה מקאסל, אשר עבד כאיש מכירות. מאוחר יותר העיד כי הרג אותו בשל התעקשותו של גרנס, שלדבריו אמר כי הצעיר לבש. גופתו בותרה לחתיכות שהושלכו לנהר הליין.
לדעת הקונצנזוס הרווח רצח הארמן באותו היום גם את קורבנו הצעיר ביותר, פרידריך אבלינג בן העשר, אשר נעלם לאחר שהבריז מבית ספרו. תוך פחות משבועיים נעלמו גם עקבותיהם של שני קורבנות נוספים: פרידריך קוך בן השש עשרה, אשר פגש את הארמן ב-5 ביוני כאשר היה בדרכו למכללה בה למד. שניים מחבריו של קוך העידו כי הארמן התקרב לקוך והקיש על מגפו עם מקל ההליכה שלו באומרו,.
קורבנו האחרון של הארמן, אריך דה פריס בן השבע עשרה, נרצח ב-14 ביוני 1924. השניים נפגשו בתחנת הרכבת בהנובר. גופתו המבותרת נמצאה מאוחר יותר באגם סמוך ל. הארמן הודה כי נאלץ לנסוע ארבע פעמים למקום בכדי להיפטר מכל שאריות גופתו, אותן נשא בתיק עור שהיה שייך לקורבנו.
מעצר
תחילת קצו של מסע הרצח הקטלני שבראשו עמד הארמן החלה ב-17 במאי 1924, כאשר שני ילדים ששיחקו בסמוך לנהר הליין מצאו גולגולת אנושית אשר נשאה סימני חיתוך של סכין. לאחר שנבדקה שויכה לגבר בטווח הגילאים שמונה עשרה עד עשרים. המשטרה הטילה ספק בכך שהיה מדובר במקרה רצח, ונטתה להאמין כי הגולגולת הושלכה לנהר בידי שודדי קברים, או בידי סטודנטים לרפואה אשר ניסו למתוח את העיתונות. מספר השערות הציעו כי מקור הגולגולת היה באזור העיירה, מאחר שבאותה העת חלה התפרצות טיפואיד במקום. גולגולת נוספת נמצאה כעבור שבועיים, ב-29 במאי, מאחורי טחנת מים סמוכה לזירה בה נמצאה הראשונה, אשר באופן דומה, זוהתה גם היא כשייכת לגבר בטווח הגילאים שמונה עשרה עד עשרים. זמן מה לאחר מכן מצאו שני ילדים אשר שיחקו בשדה סמוך לכפר שק שהכיל עשרות עצמות אנושיות.
שתי גולגולות נוספות נמצאו ב-13 ביוני, אחת על גדות נהר הליין, והשנייה בסמוך לטחנת קמח בהנובר. כל אחת מהן נותקה מחוליות הצוואר בעזרת כלי חד. אחת מהן שויכה לצעיר בשנות נעוריו, והשנייה לילד בטווח הגילאים אחת עשרה עד שלוש עשרה. כמו כן, נשאה אחת מהן סימנים של קרקוף.
לאורך השנה שקדמה לגילוי הממצאים הללו, נפוצו בהנובר שמועות שונות בדבר גורלם של הילדים והנערים הרבים שדווחו כנעדרים, אולם התגליות החדשות עוררו סיפורי אימה חדשים בדבר חטיפות ורצח.
כמה מאות מתושבי העיר התכנסו בסמוך לנהר הליין ב-8 ביוני ופתחו בחיפוש נרחב לאורך גדות הנהר והאזורים הסמוכים לו. מספר עצמות אנושיות נמצאו ונמסרו לידי המשטרה, אשר החליטה לדוג שאריות נוספות בסיועה של אוניית מחפר באזורים בהם עבר הנהר בתוך העיר. חיפושם הניב חמש מאות עצמות אנושיות נוספות, ומספר חלקי גופות אשר נשאו חתכי סכין, ואושרו מאוחר יותר בידי רופאי בית המשפט כשייכים לעשרים ושניים בני אדם שונים. מחצית מהממצאים אשר נמצאו בנהר שהו בתוכו במשך זמן רב בעת מציאתם, בעוד שחלקים אחרים היו טריים יחסית. רוב חלקי הגופות נשאו סימנים שהעידו בבירור על ביתור, במיוחד באזור המפרקים. יותר משליש מהממצאים שויכו לגברים צעירים בין הגילאים חמש עשרה עד עשרים.
החשדות שהתעוררו בשל ההתפתחויות הללו נפלו במהרה על הארמן, אשר היה ידוע למשטרה ולצוות החקירה כהומוסקסואל מוכר אשר צבר חמש עשרה הרשעות קודמות, החל מ-1896, בגין עבירות רבות ומגוונות, ביניהן אונס, תקיפה והטרדה מינית של קטינים. מעבר לכך, מספר ראיות הצביעו על קשר קלוש בינו ובין היעלמויותיהם של פרידל רות' והרמן קוך.
הארמן הושם תחת מעקב ב-18 ביוני 1924. מאחר ששימש כמשתף פעולה וביקר בתחנת המשטרה המרכזית בהנובר פעמים רבות, ואף שמר על יחסי חברות קרובים עם שוטרים רבים מהעיר, זומנו להנובר שני שוטרים צעירים מברלין אשר הונחו לשמש כסמויים ולעקוב אחר כל תנועותיו. הארמן נראה משוטט בתחנת הרכבת המרכזית של הנובר בליל ה-22 ביוני, כאשר כעבור זמן מה החל להתווכח עם נער בן חמש עשרה בשם קרל פרום. לאחר מכן פנה למספר שוטרים ששהו במקום והתעקש על כך שיעצרו את הצעיר באשמת נשיאת מסמכים מזויפים. עם מעצרו, סיפר פרום למשטרה שגר יחד עם הארמן במשך מספר ימים, וכי נאנס אין ספור פעמים על ידיו, לעיתים כאשר הצמיד סכין לגרונו. הארמן נעצר בבוקר למחרת והואשם בתקיפה מינית.
לאחר מעצרו נערך חיפוש בדירתו ברחוב רות' ריי מספר שתיים, בה התגורר מאז יוני 1923. הרצפה, הקירות וסדיני המיטה היו כולם ספוגי דם, וכאשר נשאל על כך אמר שהדבר נגרם כתוצאה מעבודתו כרוכל בשר. רבים ממכריו ושכניו לשעבר תוחקרו ארוכות בנוגע לפעילויותיו, והזכירו את הנערים הרבים שראו מבקרים בדירות השונות בהן התגורר לאורך השנים. בנוסף, כמה עדים ראו אותו עוזב את מעונו כשהוא נושא שקים, תיקים או סלים, תמיד בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות הערב המאוחרות. שני דיירים דיווחו למשטרה כי באביב 1924 עקבו אחר הארמן מבלי שהבחין בהם, וצפו בו משליך שק כבד לתוך נהר הליין.
נקודת המפנה בתיק חלה ב-29 ביוני, כאשר בגדים, נעליים ומפתחות שנמצאו בדירתו זוהו ושויכו לאחד הנעדרים, רוברט ויצל בן השמונה עשרה, בנוסף לגולגולת שנאספה מחצר הבניין ב-20 במאי ולא קושרה מלכתחילה למקרה, אשר זוהתה גם כשלו. אחד מחבריו של ויצל סיפר כי ראה אותו ביום שקדם להיעלמותו בחברת שוטר, אותו זיהה כהארמן. כאשר עומת עם הראיות החדשות הכחיש הארמן כל קשר אליהן, אולם לאחר שהמעיל של ויצל נמצא בידיה של בעלת הדירה שלו, ומספר עדויות שנמסרו סיפרו כי ראו אותו מנסה להסיר ממנו סימנים מפלילים, פרץ בבכי והתמוטט על אחותו.
הודאה
לבסוף, כאשר ניצב פנים אל פנים מול פסיפס הראיות, ותחת הפצרותיה של אחותו, הודה הארמן באונס, ברצח ובביתור של עשרות גברים צעירים בין השנים 1918–1924, מעשים שנבעו בעקבות מה שכינה בשם. לדבריו, מעולם לא התכוון לרצוח אף אחד מקורבנותיו, אולם נתקף בדחף בלתי נשלט לנשוך לתוך או מבעד לגרגרותיהם, לעיתים בזמן שחנק אותם, ובמהלך עוויתות של אקסטזה, בטרם קרס על גופותיהם הדוממות. רק אחד מקורבנותיו הצליח להימלט מידיו, על אף שאותו אדם מעולם לא פנה למשטרה. כל גופות קורבנותיו בותרו לחתיכות מיד לאחר הרצח, כאשר הארמן התעקש כי מצא את פעולת הביתור כלא נעימה במיוחד. לדבריו, חלה וחש ברע במשך שמונה ימים לאחר הרצח הראשון. עם זאת, אמר כי התשוקה שחש ברגעי הרצח הייתה, פעולות אשר באופן בלתי נמנע הגיעו לאחר הרצח, ולעיתים נפרסו על פני מספר ימים.
בניסיון לחסן את עצמו מפני זוועת הביתור ולשמור על קור רוח, נהג הארמן לשתות כוס של קפה חזק בטרם הניח את גופת קורבנו על הרצפה וכיסה את פניה עם בד. לאחר מכן החל בתלישת המעיים, אותם השליך לתוך דלי, והניח מגבת בתוך חלל הגוף על מנת לספוג את הדם. כאשר סיים עם אזור הגוף התחתון, שיסע שלושה חתכים בין כלוב הצלעות לכתפיים, ולדבריו,. ליבו של הקורבן, יחד עם ריאותיו וכליותיו, הוצאו לאחר מכן, נחתכו לקוביות, והושלכו לאותו הדלי בו הונחו המעיים קודם לכן. בתום התהליך המתואר, כרת הארמן את הידיים והרגליים, ולבסוף החל לקלף את הבשר מהגוף ומהגפיים, אותו השליך לתוך השירותים, או לנהר סמוך.
החלק האחרון בתהליך הביתור היה ראשו של הקורבן. לאחר שכרת אותו והפריד בינו לבין הגוף, השתמש הארמן בסכין קטנה על מנת לגרד את כל הבשר מהגולגולת, אותה עטף בסמרטוט או מגבת, ולאחר שהניחה עם הפנים כלפי מטה, הכה בה בחוזקה בעזרת חפץ כבד עד שנופצה, מה שהעניק לו גישה למוח, אותו השליך לדלי. כל האיברים שנאספו נשפכו, יחד עם, אל תוך נהר הליין.
הארמן התעקש כי אף אחת מהגולגולות שנמצאו בנהר הליין לא היו שייכות לקורבנותיו, וכי תהליך הזיהוי הפורנזי של גולגולתו של רוברט ויצל היה שגוי, מאחר שנהג לרסק את עצמותיהם של כל קורבנותיו לרסיסים, כאשר יוצאי הדופן היחידים היו הנרצחים הראשונים, אשר מתו מספר שנים לפני מעצרו, והנרצח האחרון, אריך דה פריס.
אף על פי שטען בתוקף כי לא ביצע את פשעיו בכוונת תחילה, גילו החוקרים מספר ראיות נסיבתיות אשר הציעו שכמה מהרציחות תוכננו מספר שעות או ימים לפני ביצועם, וכי הארמן הכין מראש הסברים עבור היעלמויותיהם של קורבנותיו, ואף ניסה לשכנע כמה מחבריהם שלא לדווח על היעדרותם למשטרת הנובר. כמו כן הבחינו החוקרים כי הארמן הודה רק במקרי הרצח בהם נמצאו ראיות מוצקות אשר הפלילו אותו. במקרה אחד אמר,.
כאשר נשאל כמה אנשים הרג בסך הכל, שיער הארמן ש, אף על פי שהמשטרה הצליחה לקשר אותו רק לעשרים ושבעה היעלמויות, שבכולן הואשם עם תחילת משפטו, ושבגין חלקם הפנה אצבע מאשימה כלפי שותפו, האנס גרנס, אשר נעצר ב-8 ביולי, והורשע בסיוע לרצח כעבור שבוע. הארמן נשלח לאבחנה פסיכיאטרית במכון הרפואי בגטינגן ב-16 באוגוסט 1924, וכעבור תשעה ימים נמצא כשיר לעמוד למשפט, והוחזר להנובר.
משפט
משפטם המשותף של פריץ הארמן והאנס גרנס החל ב-4 בדצמבר 1924. הארמן הואשם בעשרים ושבעה סעיפי רצח, קרי כל מקרי היעלמויות הילדים שהתרחשו בין ספטמבר 1918 ליוני 1924 שהמשטרה הצליחה לקשר אליו. הוא הודה באשמה בארבעה עשר מקרים, אך טען שאינו בטוח לגבי כל האחרים. גרנס הואשם בסיוע לרצח וטען לחפות מפשע בגין מרבית הסעיפים שהועלו נגדו.
תחילה הורשו להיכנס לאולם בית הדין כל המבקשים לצפות במשפט, זאת לאחר שעברו בדיקה ביטחונית יסודית, אולם עד היום השלישי הרחיק השופט את כל מי שלא היה בעל תפקיד הכרחי לקיום ההליכים, ככל הנראה מאחר שפרטי הרציחות תוארו בצורה נרחבת, וטבעם המחריד עשוי היה לעורר סערה ציבורית.
המשפט נחשב לאחד מאירועי הפשע המודרניים הגדולים ביותר בכל גרמניה, וזכה לסיקור תקשורתי בינלאומי נרחב, והוצג בתור. עשרות כותרות סנסציוניות, אשר תיארו את הארמן במגוון כינויים, החל ב וכלה ב, הופיעו בעיתונים בכל יום.
אף על פי שהתנגד לטענה כי רצח את קורבנותיו בכוונת תחילה, והתעקש כי הסיבה לרציחותיו נותרה בעיניו בגדר תעלומה, הודה הארמן מרצונו החופשי בכך שרצח ארבעה עשר מהקורבנות שהואשם במותם, ואף מכר את חפציהם האישיים. עם זאת, הכחיש את הרעיון כי מכר את חלקי גופותיהם בתור בשר מוברח בשוק השחור, או שאכל אותו בעצמו. דבריו אומתו בידי מומחה רפואי, אשר העיד בפני בית המשפט ב-6 באפריל כי הבשר שנמצא בדירתו לא היה אנושי.
כאשר התבקש לזהות את קורבנותיו מתוך תמונות שהוצגו בפניו, הפסיק הארמן לשתף פעולה עם חוקריו, וטען כי לא הצליח להיזכר בהם כראוי. במקרים אחרים בהם נכשל להכיר את פני הקורבנות אולם הצליח לזהות את בגדיהם או את חפציהם האישיים, משך הארמן בכתפיו וסינן בפשטות אמירות כגון או. במקרה אחד, כאשר הוצגה בפניו תמונתו של הקורבן אלפרד הוגרפה, אמר. ממצאים רבים הוספו ללקט הראיות בימיו הראשונים של המשפט, ביניהם כ-285 עצמות אנושיות, בייחוד גולגולות ועצמות ירכיים, אשר נמשטו מתוך נהר הליין וזוהו כשייכים לגברים צעירים שטרם מלאו להם עשרים. כמו כן הוצגו הדלי אליו השליך הארמן את איבריהם הפנימיים של קורבנותיו, ומיטתו המוכתמת בדם הנרצחים שנמצאה בדירתו ברחוב רות' ריי מספר שתיים. בדומה להתנהגותו בתשאול בו התבקש לזהות את פני קורבנותיו מתוך התמונות שהוצגו בפניו, הפך הארמן לשתקן בפני הראיות הללו, והכחיש כי הגולגולות שנמצאו השתייכו לקורבנותיו, מאחר שנהג לרסק את כל העצמות בתהליך הביתור, והשליך רק גולגולת שלמה אחת לתוך נהר הליין.
מספר מכרים ושותפים לפשע מעברו של הארמן הופיעו במשפטו והעידו עבור התביעה, ביניהם מספר שכנים אשר סיפרו כי רכשו ממנו בשר טחון, על אף שהבחינו כי נהג לעזוב את דירתו לעיתים קרובות עם חבילות בשר בידיו, אך כמעט לעולם לא להגיע לביתו איתן. בעלת ביתו של הארמן, אליזבת אנגל, העידה כי נהג להשליך חתיכות בשר לתוך סיר מלא במים רותחים ולצקת את השומן החוצה, ושסיפר לה שהיה זה בשר חזיר. במקרה אחד ב-1924, חלו אנגל וקרובת משפחתה לאחר שאכלו נקניקיות שמכר להן, אשר לטענתו היו עשויות ממעיים של כבשים. שכן אחר העיד בנוגע למספר הנערים הרב שראה נכנסים לביתו של הארמן, אך רק לעיתים רחוקות עוזבים, וסיפר כי הניח שהארמן נהג למכור אותם ללגיון הזרים הצרפתי. שכן אחר העיד כי ראה את הארמן משליך שק עצמות אל תוך נהר הליין. שתיים מחברותיו של האנס גרנס העידו כי במקרה אחד ב-1923, הן מצאו את מה שחשבו שהיה פה אנושי בתוך קדרה מלאה במרק רותח בדירתו של הארמן. לדבריהן, דיווחו על כך למשטרת הנובר, אשר הסבירה בפניהן כי מה שראו עשוי היה להיות חוטם של חזיר.