cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רם ישי
ביוגרפיה
נמנה עם מקימי השירות הרפואי בנגב ועבד כרופא בכל המושבים והקיבוצים בדרום. העובדה שבעבר לא כל הדרכים היו סלולות כמו היום, גרמה למצבים בהם היו מטיסים אותו במטוס מיוחד לקיבוצים בהם היה דרוש רופא.
ישי כיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (1971–1990). במהלך כהונתו הוביל לשינוי בהרכב הוועד המרכזי של הר"י והנהיג את שביתת הרופאים בישראל (1983). על שביתה זו הוציא לאור (1986) את הספר "שביתת הרופאים: 2 במרס 1983 – 27 ביוני 1983". בנוסף, כתב את הספר "בין רופא לחולה", שיצא לאור בהוצאת שוקן. בשנת 1988 ייסד את החברה הישראלית לאתיקה רפואית. בשנת 1989, במהלך כהונתו בתפקיד יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל, נבחר לנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית. בשנת 2009, במהלך הוועידה ה-41 של הר"י, הוענק לישי אות יקיר הר"י.
ישי נפטר בספטמבר 2016 בבית החולים תל-השומר.
קמפיין המרצה
קמפיין הַמְרָצָה (או באנגלית: GOTV, ראשי תיבות של "Get Out The Vote"; בתרגום חופשי: "להוציא את המצביעים") הוא מסע פרסום המיועד להעלות את שיעור המצביעים להצביע בבחירות במדינות בהם לא מונהגת הצבעת חובה.
ייתכנו שני סוגים של קמפיינים: הראשון, מסע פרסום המבוצע על ידי הרשויות או ארגונים שאינם מפלגתיים המנסים להניע בוחרים הפוטנציאליים לממש את זכותם להצביע; והשני, מאמצים שנעשים על ידי מפלגות פוליטיות או פוליטיקאים הממוקדים לבוחרים מסוימים שצפויים להצביע לטובתם.
יאנינה לייציג
יאנינה לייציג' (בגרמנית: Janina Leitzig; נולדה ב-16 באפריל 1999) היא כדורגלנית גרמנייה, המשחקת בעמדת השוערת בלסטר סיטי מהסופר ליג האנגלית בהשאלה מבאיירן מינכן.
קריירת מועדונים
הופנהיים
לייציג ערכה את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ב-3 ביוני 2018, בניצחון 4:0 על ורדר ברמן.
באיירן מינכן
לקראת עונת 2021/22 חתמה השוערת בבאיירן מינכן מהבונדסליגה. לייציג ערכה את הופעת הבכורה שלה במדי באיירן בסיבוב השני בגביע הגרמני, בניצחון 6:0 על אלבסברג, ב-25 בספטמבר 2021. חודשיים לאחר מכן, ב-21 בנובמבר, ערכה את הופעת הבכורה בליגה במדי באיירן, בניצחון 3:0 על קארל צייס יינה.
בינואר 2023 נשלחה למועדון לסטר סיטי מהסופר ליג האנגלית, בהשאלה עד תום העונה בכדי לאפשר לה לצבור זמן משחק. ב-15 בינואר ערכה את הופעת הבכורה שלה במועדון, בניצחון 3:0 על ברייטון נגד מאמנה הקודם ינס שוייר.
קריירה בינלאומית
ב-21 במאי 2016 ערכה לייציג את הופעת הבכורה שלה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 17, בניצחון 3:0 על רוסיה במסגרת יורו 2016 לנערות עד גיל 17. את הופעתה השנייה במדי הנבחרת ערכה ב-7 באוקטובר 2016, בניצחון בשלב הבתים של גביע העולם לנערות עד גיל 17 שנערך בירדן.
ב-12 וה-18 בדצמבר 2018 ערכה לייציג את הופעותיה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 19, במוקדמות יורו 2018 לנערות עד גיל 19 בניצחונות על קוסובו ואירלנד.
חודשיים קודם לכן, ב-18 באוקטובר 2018, ערכה השוערת את הופעת הבכורה שלה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 20, בהפסד 2:0 לסרביה.
מסכת מנחות
מסכת מנחות היא המסכת השנייה בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה. מלבד המשנה והתוספתא, יש על המסכת תלמוד בבלי, ואין עליה תלמוד ירושלמי. בתלמוד הבבלי על מסכת זו יש 109 דפים.
במשנה יש במסכת שלושה עשר פרקים אשר עוסקים בעיקר בדיני הקורבנות הבאים מהצומח וקרויים מנחות, וזאת בניגוד למסכת זבחים העוסקת בקורבנות הבאים מן החי. פרק רביעי במסכת זו עוסק בדרך אגב בציצית, תפילין, והלכות ספר תורה ומזוזה.
סוגי ודיני המנחות
ארבע עבודות נעשות במנחה: א. קמיצת המנחה (חפינתה ביד), ב. נתינת הקומץ בכלי שרת ג. הולכת הקומץ למזבח ד. הקטרתו על גבי המזבח. מלאכות אלו דומות לזבחים בכך שכל הפסולים הנהוגים בזבחים (פיגול, עשיה "לא לשמה") נהוגים אף בהם.
ישנם תשעה סוגי מנחות:
מנחות 2,3,4 (העומר, שתי הלחם ולחם הפנים) הם מנחות חובה של הציבור הבאות בפני עצמן. מנחות 5,6,7,8 (חוטא, סוטה, כהן משיח וחינוך) הם מנחות חובה של היחיד הבאות בפני עצמן.
מיקומה של המסכת בסדר קדשים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הסיבה שמסכת זו סודרה בסדר הקודשים אחר סדר זבחים, היא שנושא המנחות מופיע בתורה אחרי קרבנות הכהנים.
פרקי המסכת
בסה"כ יש 93 משניות במסכת.
משפחת נוסייבה
משפחת נוסייבה (בערבית: عائلة نسيبة) היא אחת מהשושלות הערביות הוותיקות בירושלים. המשפחה מתארכת את הגעתה לירושלים לתקופת הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל במאה ה-7, והיא הייתה אחת מהמשפחות המרכזיות באליטה המוסלמית הירושלמית ששלטה בעיר בתקופה האימפריה העות'מאנית, לצד משפחות כחוסייני, נשאשיבי, ח'אלידי, דג'אני ואחרות. על פי המסורת, מקור שם המשפחה באישה בשם נוסייבה בנת כעב שנמנתה על בני אנצאר ועל בני לווייתו של מוחמד.
מזה שנים רבות אחראים בני משפחת נוסייבה על פתיחת ונעילת שערי כנסיית הקבר. על פי הערכות שונות מתקיימת מסורת זו מאז כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין בשנת 1187 ועד היום. לפי מסורת המשפחה, היא קיבלה את מפתחות הכנסייה מידי עומר בן אל-ח'טאב, כובש העיר במאה ה-7. על פי גרסה אחרת, המפתחות נמסרו לידיה בשל התנגשות בין העדות הנוצריות היריבות.
Who Want the Smoke?
(בעברית: מי רוצה את העשן?) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי ליל יאכטי, ביחד עם הראפרית האמריקאית קארדי בי והראפר אופסט. השיר יצא לאור ב-6 ביולי 2018, על ידי חברות התקליטים קפיטול רקורדס, קוואליטי קונטרול מיוזיק ומוטאון כסינגל מתוך האלבום, Nuthin' 2 Prove.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד השירים מתחת להוט 100.
רקע
השיר נכתב על ידי ליל יאכטי, קארדי בי, אופסט וטיי קית' והופק על ידי טיי קית'. לאורכו של השיר ניתן לשמוע קולות רקע שמבוצעים על ידי BlocBoy JB. בשיר, מכריזה קארדי בי על עצמה כעל "המלכה של ניו יורק" וזאת, תוך התייחסות לראפר 6ix9ine.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-57 מיליון השמעות.
יצחק בן-נר
יצחק בן-נר (נולד ב-3 ביולי 1937) הוא סופר, עיתונאי, מחזאי, תסריטאי, מבקר סרטים ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
בן נר נולד במושב כפר יהושע. למד בכפרו וסיים בו את התיכון. לאחר שירותו הצבאי, השלים את לימודיו, בספרות ובדרמה, באוניברסיטת תל אביב. הוא יצא לארצות הברית בשנת 1978 ושהה בה עד שנת 1980.
בן נר החל את דרכו ככותב בעיתוני ילדים כבר בגיל 14. אבל ספרו הראשון לילדים, "בעקבות מבעיר השדות", נדפס רק בשנת 1966, לאחר שהופיע ב"דבר לילדים", כסיפור בהמשכים. הספר יצא במהדורה מחודשת בשנת 1980.
בן-נר עבד שנים רבות כעורך ומגיש בגלי צה"ל. יזם וערך את המוסף הסאטירי "דבר אחר" בעיתון "דבר" וכתב גם ב"הארץ", ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות". כמו כן ערך והגיש תוכניות בטלוויזיה על ענייני קולנוע.
סרטי הקולנוע "עתליה" ו"רומן בהמשכים", וסרטי הטלוויזיה "משחקים בחורף" ו"מתחם אויב" התבססו על יצירות שכתב.
ממחזותיו: "ניקול" (ב"הבימה"), "דוד אוגוסט" (מונודרמה), "ארץ רחוקה", "תעתועון" (מונודרמה, "הקאמרי", פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו), "בוקר של שוטים" (מונודרמה, תיאטרון בית ליסין, פרס שני בפסטיבל תיאטרונטו), "אורי מורי" (הקאמרי), "ככה אני פאם-פטאל" (פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו).
בשנת 1986, בן נר שיחק בסרט "מלכת הכיתה", עם אלון אבוטבול, בבימוי יצחק צפל ישורון, בתפקיד של מורה אידיאליסט שאשתו נפטרה.
בן נר זכה למספר פרסים ספרותיים, בהם פרס רמת גן, פרס עגנון, פרס ברנשטיין ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בקיץ 2013 הוציא את ספרו "האיצחקיה", מעין רומן אוטוביוגרפי, כספר אלקטרוני באתר הספרים המקוון, "מנדלי מוכר ספרים ברשת".
בשנת 2015 הסיר את מועמדותו לפרס ישראל לספרות, במחאה על התערבות ראש הממשלה בנימין נתניהו בקביעת הרכב ועדות שופטי הפרס.
חיים אישיים
בן-נר נשוי ואב לשניים, מתגורר בתל אביב, בנו הוא האמן גיא בן-נר.
ישראל באירוויזיון 1983
ישראל השתתפה באירוויזיון 1983 עם השיר חי בביצוע של עפרה חזה בעיר מינכן, במדינת גרמניה.
קדם אירוויזיון 1983
התחרות התקיימה ב-5 במרץ בתיאטרון ירושלים בירושלים, בהנחיית דליה מזור ודניאל פאר, הפיק וערך חנוך חסון והבמאי היה ראול יחיאל. בחלק האומנותי השתתפו תזמורתו של אלברט פיאמנטה ותלמידי המכללה לחינוך גופני במכון וינגט.
השיר חי של עפרה חזה הוצע תחילה לירדנה ארזי, אך היא סירבה לשיר אותו.
באותה תקופה התקיימה תחרות עזה בין מחנות המעריצים של ירדנה ארזי ועפרה חזה, ובמת הקדם היוותה זירת התמודדות אמיתית. במהלך הצבעה שתי המתמודדות העיקריות עקפו זו את זו, ולבסוף הוכרזה עפרה חזה כמנצחת בהפרש של נקודה בודדת אחת, וכך היא זכתה לשיר את השיר "חי" באירוויזיון על אדמת מינכן, וסיימה במקום השני והמכובד בהפרש של 6 נקודות בלבד מהמקום הראשון.
בתחרות האירוויזיון בגרמניה המלווים של חזה לבשו בכוונה בגדים צהובים, שהזכירו את צבע הטלאי של היהודים בגטאות ובמחנות הריכוז.
שנים לאחר מכן סיפרה ארזי בריאיון לסדרה התיעודית "הרצל פינת רפאלי", שרפי גינת שישב בחבר השופטים סיפר לה לאחר אותו הערב שהייתה טעות בספירת הקולות בהצבעה, והיא זו שהייתה אמורה לזכות במקום הראשון ולא עפרה חזה. ארזי בחרה לשמור מידע זה בסוד. טענתה זו של ארזי נבדקה בראיון של רפי גינת בנושא באתר הארץ בו הוא שולל את הטענה של ירדנה ארזי לכך שהיה טעות בספירת הקולות.
באירוויזיון
ישראל הופיעה ה-16 בסדר ההופעה, אחרי דנמרק ולפני פורטוגל. בתום ההצבעה ישראל קיבלה 136 נקודות והגיעה למקום ה-2 מתוך 20 מדינות שהשתתפו בתחרות. הצבעת חבר השופטים הישראלי העניקה את ה-12 נקודות שלה ללוקסמבורג.
אוטובוס קיטור אליזבת
אוטובוס קיטור אליזבת (באנגלית: 'Steam bus 'Elizabeth') הוא אוטובוס, המופעל על ידי מנוע קיטור, אשר יוצר בשנת 1931, על ידי Sentinel Waggon Works Ltd אבל שינה את יעודו ושופץ בשנת 2002 על ידי "Northern Star Motor Carriage Company " בבריטניה.
היסטוריה
בשנת 2002 חברת התיירות "Northern Star Motor Carriage Company", הפכה את המשאית השטוחה, מסוג "DG6P", בעלת מנוע קיטור, אשר יוצרה בשנת 1931, והתגלתה כמשאית, בשנות השישים של המאה העשרים, לאוטובוס בן 30 מושבים, אשר משמש להובלה תיירותית, לסיורים בעיר (עד עשר נסיעות ביום קיץ).
זהו אוטובוס הקיטור היחיד בהכנסות משכר שירות בעולם, אשר הפך למשהו תיירותי בפני עצמו.
החל מאפריל 2015 הדגם נרכש על ידי חברת האוטובוסים "קרוסוויל" (Crosville Motor Services (Weston-super-Mare.
"אוטובוס קיטור אליזבת" קרוי על שם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מנוע קיטור
מנוע קיטור הוא מנוע בעירה חיצונית בוכנאי, המופעל על ידי לחץ קיטור.
שני חלקיו היסודיים של מנוע הקיטור הם צילינדר ובוכנה. קיטור בלחץ גבוה, המיוצר בדוד קיטור, מסופק אל הצילינדר על ידי שסתום חלוקה, המונע באמצעות מערכת מוטות על ידי הבוכנה עצמה. הקיטור הנכנס לצילינדר דוחף את הבוכנה מטה. לאחר דחיפת הבוכנה וביצוע העבודה המכנית, יוצא הקיטור מן הצילינדר כשהטמפרטורה והלחץ שלו נמוכים יותר, והוא מעובה למים על ידי קירורו במעבה. המים החמים מוזרמים אל דוד הקיטור לשימוש חוזר. מנגנון ארכובה הופך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית של גל ארכובה, אשר מניע במקרה הנ"ל את אוטובוס הקיטור.
טלי שרוט
טלי שֶׁרוֹט (באנגלית: Tali Sharot, נולדה ב-1976) היא פרופסור לחקר המוח במחלקה לפסיכולוגיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
ביוגרפיה
שרוט נולדה בירושלים וגדלה בעומר. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר. למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן השלימה תואר שני בפסיכולוגיה וכלכלה ודוקטורט בפסיכולוגיה ומדעי המוח, באוניברסיטת ניו יורק. את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת הרווארד והקולג' האוניברסיטאי של לונדון. מחקרה מתמקד במדעי המוח בתחומים של אופטימיות, זכרונות רגשיים ודיסוננס קוגניטיבי. למחקריה של שרוט השלכות בתחומי הבריאות, הפיננסים, אבטחת מידע,
טלי שרוט ייסדה ומנהלת את "מעבדת המוח הרגשי" באוניברסיטת לונדון. שרוט קיבלה מענקי מחקר מקרן ולקם, מהפורום לפילוסופיה אירופית, ומהאקדמיה הבריטית למענקי מחקר לפוסט דוקטורט.
בשנת 2012 הופיעה שרוט בועידת TED והרצתה בנושא הטיית האופטימיות. הרצאתה המובאת באתר TED זכתה נכון לאוגוסט 2021 לכ-12 מיליון צפיות.
חיים פרטיים
שרוט נשואה לג'וש, חוקר מוח ב־MIT ולהם שני ילדים. היא מתגוררת לסירוגין בבוסטון ולונדון.
ספריה
שרוט הוציאה עד כה שני ספרים שנכתבו במקור בשפה האנגלית. הספרים תורגמו גם לעברית:
וילה יוסף מודיאנו
וילה יוסף מודיאנו (ביוונית: Βίλα Γιοσέφ Μοδιάνο) הוא מבנה מגורים שהיה אחד ממבני המגורים של בני משפחת מודיאנו היהודית-איטלקית, אחת ממשפחות ה'פראנקוס' העשירות והחשובות בסלוניקי, יוון.
המבנה היה בבעלות התעשיין היהודי יוסף (ג'וזפה) מודיאנו.
המבנה ממוקם ברובע הדרומי של פירג'יט, בשדרות וסיליסיס אולגאס מס' 5, ברובע אקסוכון.
היסטוריה
בשנת 1899 רכש התעשיין יוסף מודיאנו את המגרש ובנה בתחילה בית חרושת לטקסטיל, ובהמשך וילה בת שתי קומות כבית מגורים למשפחתו.
לאחר מותו של התעשיין עבר הבית ליורשיו. החל משנת 1918 שימשה הווילה כבניין עזר לצורכי בית הספר התיכון הראשון לגברים בסלוניקי. ב-1931 נמכרה הוילה לגביר יעקב מולו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הבניין היה בבעלות מינהל הכיבוש הגרמני. לאחר המלחמה נמסר המבנה לידי ממשלת יוון כרכוש מדינת אויב. בין השנים 1946 ו-1958 שוכנו בווילה 15 עד 22 משפחות פליטים.
לאחר 1960 נהרסה החומה שהפרידה בין וילה "מודיאנו" לבין בית חאג'ימיסב השכן, שהוא הבניין הראשי של בית הספר התיכון הראשון לזכר סלוניקי לצורך איחודם לקומפלקס אחד המשמש בית ספר תיכון בו בית מודיאנו הוא הוא המשני מבין המבנים. לאחר מכן נהרסו מפעל המשי והחממה שמאחורי הבית.
וילה יוסף מודיאנו נפגעה קשות במהלך רעידת האדמה בסלוניקי ב-1978 ופונה.
במסגרת הכרזתה של סלוניקי כבירת התרבות האירופאית לשנת 1997 החלו עבודות השיקום של וילה חאג'ימיסב. בשנת 1998, הרשויות המקומיות, מתוקף סמכותם ואחריותם על מבנים מסוכנים, ובהיותן בעלות המבנה הכמעט בלעדיות, החליטו לשחזר גם את וילה יוסף מודיאנו. אולם האישור הסופי ניתן רק בשנת 2004 והעבודות בפועל החלו רק כעשור מאוחר יותר.
בשנת 2014 החל שיקום הוילה שננטשה בעבר. השיפוץ היה נרחב, וכלל שיקום התקרות שקרסו, מדרגות ורצפות. במרץ 2016 שוחזרה הווילה. הבניין חזר לשמש כבניין עזר לתיכון. הוחלט להוסיף מספר קטן של כיתות לשטח החצר.
ארכיטקטורה
מבחינה אדריכלית מדובר בבניין מלבני המורכב ממרתף ושתי קומות. ישנם 15 חדרים ו-3 סלונים המשמשים לאירוח המשפחה. המבנה סימטרי ביחס לשני הצירים, והציר האנכי מודגש בכניסה ובמרפסת הפנימית.
העמודים בעלי כותרות קורינתיות ובקצוות המבנה קרניז היקפי עם מעקה מובנה. בפנים המבנה יש ציורי קיר וציורי תקרה שהוסרו, נשלחו לאתונה לשיקום והוחזרו למקומם. לכל חדר יש מוטיבים קישוטיים אחרים.
אמת הערוב
אמת הערוּב היא אמת מים קדומה בהרי יהודה, אשר יחד עם אמת הביאר, סיפקה את המים לאמת המים הרומית לירושלים.
ראשיתה של האמה במעיינות כוזיבה, כ-2 ק"מ דרומית מזרחית לכפר אל-ערוב, על גבול מדבר יהודה. ממעיינות אלו נמשכת האמה לכיוון צפון מערב, עוברת במעיין עין א-דלבה, ומגיעה לבריכת הערוב, הנמצאת למרגלות ח'רבת אלערוב, ובסמוך לכפר המודרני אלערוב.
בריכת הערוב בנויה בסגנון בריכות שלמה, אך קטנה מהן. מהבריכה ממשיכה אמת המים לכיוון מזרח, ובהמשך פונה צפונה, וממשיכה בפיתולים רבים עד בריכות שלמה. בתוואי האמה מצויים גשר קדום ושלוש מנהרות תת-קרקעיות החצובות בסלע.
אמת הערוב מתוארכת לראשית המאה ה-1 לספירה, בתקופת פונטיוס פילאטוס, בהתאם לתיאוריו של יוסף בן מתתיהו ולממצאים הארכאולוגיים.
הקונגרס ה-114 של ארצות הברית
הקונגרס ה-114 של ארצות הברית, התכנס בוושינגטון ב-6 בינואר 2015 וסיים את כהונתו עם כינוס הקונגרס ה-115 ב-3 בינואר 2017. הסיעה הרפובליקנית החזיקה ברוב בסנאט (אותו נטלה מידי המפלגה הדמוקרטית בעקבות הבחירות ב-2014) וברוב בבית הנבחרים.
הרכב הקונגרס ה-114
הקונגרס כלל 541 חברים:
הסנאט
בסנאט נכללו 54 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 44 חברים מהמפלגה הדמוקרטית ושני חברים עצמאים (החוברים עם הדמוקרטים).
בית הנבחרים
בבית הנבחרים נכללו 247 חברים מהמפלגה הרפובליקנית, 188 חברים מהמפלגה הדמוקרטית.
גונאר תורודסן
גונאר תורודסן (באיסלנדית: Gunnar Thoroddsen; 29 בדצמבר 1910 - 25 בספטמבר 1983) כיהן כראש ממשלת איסלנד בשנים 1983-1980. הוא היה חתנו של אאוסגייר אאוסגיירסון — ראש ממשלתה השישי ונשיא איסלנד השני.
קורות חייו
בשנת 1934 תורודסן קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת איסלנד. באותה שנה הוא נבחר (בגיל 23 בלבד) לאלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) מטעם מפלגת העצמאות הימנית והיה חברו הצעיר ביותר בהיסטוריה. בהמשך השלים את לימודיו בדנמרק, בגרמניה ובבריטניה, כאשר במקביל (בשנים 1940-1935) התמחה בעריכת דין ברייקיאוויק.
בשנים 1959-1947 תורודסן כיהן כראש עיריית רייקיאוויק. בשנת 1948 הוא נבחר לחבר בוועד הפועל של מפלגת העצמאות. בשנים 1965-1949 (ומאוחר יותר בשנים 1983-1971) תורדסן היה חבר מועצת העיר של רייקיאוויק.
בשנים 1965-1959 תורודסן כיהן כשר האוצר של איסלנד — בממשלתו החמישית של אולאפור תורס (שבאמצע הקדנציה שלו הוחלף זמנית בתפקיד ראש הממשלה על ידי ביארני בנדיקטסון) ובתחילת כהונתה של ממשלה שהוקמה על ידי בנדיקטסון ב-1963.
בשנים 1969-1965 תורודסן היה שגרירהּ של איסלנד בדנמרק. במהלך הכהונה בתפקיד, ב-1968, הוא רץ בבחירות לנשיאות (תפקיד סמלי בעיקרו). תורודסן קיווה להחליף בתפקיד את חותנו אאוסגייר אאוסגיירסון, שהיה נשיא מאז שנת 1952. בתחילת המירוץ תורודסן הוביל בסקרי דעת הקהל, אך לבסוף הוא נוצח על ידי כריסטיאן אלדיארן.
בשנים 1974-1968 תורודסן היה שר התעשייה ושר הרווחה בממשלתו של גייר הלגרימסון. בשנים 1976-1968 הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון. ב-1978 תורודסן נבחר לסגן יו"ר מפלגת העצמאות.
בשנים 1983-1980 תורודסן היה ראש ממשלת איסלנד. הוא כיהן בתפקיד זה אחרי שמנהיג מפלגה העצמאות — גייר הלגרימסון — סירב להקים ממשלה בראשותו בשיתופה של המפלגה הפרוגרסיבית, על אף הניצחון של מפלגתו בבחירות שנערכו בדצמבר 1979 (משום שמנהיג הפרוגרסיבים בשנות ה-70, אולאפור יוהאנסון, הקים פעמיים באותו עשור ממשלה בראשותו ללא מפלגת העצמאות — למרות היותה של מפלגה זו הגדולה באלת'ינגי). תורודסן הוביל את מיעוט חברי האלת'ינגי ממפלגת העצמאות שהיו מוכנים לשיתופה של המפלגה הפרוגרסיבית בממשלתם החדשה והקים ממשלה בראשותו בפברואר 1980.
תורודסן היה ראש הממשלה המבוגר ביותר בתולדות איסלנד — בן 69 בזמן השבעתו. בבחירות שנערכו באפריל 1983 תורודסן לא הציג את מועמדתו לאלת'ינגי (בגלל מחלתו). בבחירות אלה מפלגת העצמאות נותרה המפלגה הגדולה ביותר, אך מנהיג שותפתה בממשלה היוצאת — יו"ר המפלגה הפרוגרסיבית סטינגרימור הרמנסון — הוא שהקים את הממשלה במאי של אותה שנה. מפלגת העצמאות הייתה חלק מממשלתו של הרמנסון. בספטמבר 1983 מחלתו של תורודסן הביאה למותו.
ילדים אבודים בספרד תחת פרנקו
ילדים אבודים בספרד תחת פרנקו (ספרדית: niños perdidos del franquismo, niños robados por el franquismo) היו הילדים שנחטפו מהוריהם שתמכו ברפובליקה הספרדית השנייה. הורי הילדים נכלאו או נרצחו על ידי חיילים מהפלג הלאומני, במהלך מלחמת האזרחים בספרד וספרד הפרנקואיסטית. היו מקרים שהילדים החטופים היו קורבנות לסחר בילדים ואימוץ בלתי חוקי. מספר הילדים שנלקחו בין השנים 1939–1975 מגיע על פי הערכות מסוימות ל-300,000.
אאוגניקה היספנית
האאוגניקה ההיספנית נוסחה על ידי הפסיכיאטר אנטוניו ואלחו נאג'רה (Antonio Vallejo-Nágera) שטען כי ישנו קשר בין מרקסיזם למוגבלות שכלית. ואלחו נאג'רה קיבל את הכשרתו גם בגרמניה הנאצית. בספר שפרסם ב-1939, ואלחו נאג'רה הציג את הטענה שמרקסיזם מושך 'פסיכופתים אנטי-חברתיים' ואם ילדים יופרדו בינקותם מהוריהם המרקסיסטים, ניתן יהיה "לשחרר את החברה מהמגפה הנוראה הזו". כתביו של ואלחו נאג'רה היו אחד המקורות להצדקה ה"רפואית" להפרדת הילדים ממשפחותיהם המניע העיקרי לחטיפת ילדים מהוריהם עד שנות ה-50 הייתה אידאולוגית, אבל בשנים לאחר מכן, החטיפות התרחבו גם לילדים ממשפחות עניות או שמשפחות שנחשבוו כלא נורמטיביות.
היעלמות ילדים
הילדים הראשונים שנלקחו היו יתומים של מתנגדי משטר ותינוקות שנולדו לאסירות פוליטיות בכלא. שמות הילדים שונו והם הועברו למשפחות נאמנות למשטר. הכנסייה הקתולית בספרד שיתפה פעולה עם המשטר כאחראית על מערכת החינוך במדינה וכן על חלק מבתי החולים הממשלתיים. נזירות לקחו חלק משמעותי בניהולם. בנוסף, הן היו אחראיות על טיפול הבירוקרטי בעניים שהגיעו לבתי החולים שם הן יכלו לזהות נשים צעירות לא נשואות ולהשפיע עליהן למסור את התינוקות לאימוץ לאחר הלידה. אמהות חד הוריות שסירבו לשלוח את ילדיהן לאימוץ סוממו, לא פעם, לאחר הלידה ונאמר להן כשהתעוררו שוולד מת.
קבוצה נוספת של ילדים שנחטפה היו ילדים שהוריהם שלחו אותם לחו"ל בזמן מלחמת האזרחים. עם הניצחון במלחמה, אנשי פרנקו איתרו את הילדים והחזירו אותם לספרד למשפחות מאמצות תומכות השלטון.
הכרה משפטית ומוסרית
לאחר מותו של פרנקו, ספרד העבירה חוק חנינה שפטר את רוב חברי המשטר מפשעי העבר שלהם. החוק מבוסס על החלטה פוליטית - ברית השכחה - בין מפלגות הימין והשמאל בספרד.
מאז שנות האלפיים ארגונים לא ממשלתיים סייעו למשפחות לאתר קרובי משפחה אבודים. כאשר דיווחו למשרד המשפטים על מקרים של הפרט זכויות יוצרים, נענו בהתעלמות. הם פנו לקבוצת העבודה של האו"ם בנושא היעלמויות כפויות או בלתי רצוניות והאחרונה העבירה לממשלת ספרד שלושה מקרים לבדיקה. השופט בלטסר גארסון טען שחטיפת הילדים היא פשע נגד האנושות. הוא עודד את התובע הכללי לחקור את הנושא ולתבוע את מי שהיה מעורב בחטיפת הילדים ולשלם פיצויים לקורבנות. מדוח של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 2021, עולה כי משפחות המחפשות ילדים שנעלמו לא מקבלות את הסיוע הנדרש ואף מערימים בפניהם קשיים.
קמפיין געוואלד
קמפיין געוואַלד (מיידיש; קרי: גֶוַלְד, מעין "הצילו" בעברית) הוא סוג של קמפיין הַמְרָצָה העושה שימוש בתעמולת בחירות ומיועד לטעת בקרב מצביעים פוטנציאליים את התחושה כי הצבעתם עבור מועמד, מפלגה או השקפה פוליטית מסוימים, מחויבת המציאות, ובלעדיה יקרה אסון.
בדרך כלל בקמפיין געוואלד נעשה ניסיון לשכנע מצביעים להצביע עבור מפלגה מסוימת תוך אזהרה מפני הצבעה עבור מפלגה מתחרה, אך ישנם מסעות פרסום המתמקדים רק בשכנוע הבוחרים להצביע עבור מועמד, מפלגה או השקפה פוליטית מסוימים (קמפיין חיובי) או לחלופין מסע פרסום המזהיר מפני הצבעה מפלגה או השקפה פוליטית מסוימים (קמפיין שלילי).
מקור המונח ומשמעותו
מקור המילה "געוואלד" במילה הגרמנית Gewalt, שפירושה "אלימות". ביידיש קיבלה המילה משמעות של קריאת זעקה המתריעה מפני אסון או אובדן, כמו "הצילו" בעברית. השימוש המקורי במילה בשפת היידיש מקובל מאוד בקרב מפגינים דוברי יידיש, הזועקים ומתריעים מפני אסונות, או מקוננים עליהם.
מקובל כי השימוש במונח ביחס לקמפיין בחירות נעשה לראשונה בשנת 2007 על ידי יעקב מאור בספרו "מה למדנו מארתור פינקלשטיין". לימים, חלחל המונח לרשות הרבים באמצעות אמצעי התקשורת, ובבחירות לכנסת העשרים הפך המושג להיות שגור בהקשר של בחירות.
דרכי פעולה
על פי רוב, קמפיין געוואלד נעשה ביום הבחירות עצמו, או בצמוד לו. הקמפיין מבוצע באמצעות הפצת מסרים המתריעים מפני אסון העלול להתרחש אם המצביעים לא ילכו להצביע באופן הנדרש. המסרים יתמקדו על פי רוב באסון פוליטי, מדיני, או כלכלי, וייעשה בהם שימוש במילים כמו "סכנה", "אסון", או מילים אחרות בעלות הקשרים שליליים, המיועדות להגביר את תחושת הבהלה והפחד. מטרת ההפחדה היא להכניס את הבוחרים הפוטנציאליים למצב בו הם חשים כי הימנעותם מההצבעה שאליה מכוון הקמפיין תפגע בהם קשות.
המסרים עשויים להיות מופצים באמצעי המדיה השונים, הכוללים גם שימוש ברשתות חברתיות וכן באמצעות מנשרים, או כל תקשורת כתובה אחרת.
בישראל
במדינת ישראל נעשה פעמים רבות שימוש בקמפיין געוואלד בבחירות לכנסת וגם בבחירות מקדימות, השימוש השגור במונח "קמפיין געוואלד" החל מהבחירות לכנסת העשרים. להלן יוצגו דוגמאות אחדות.
2001
בבחירות לראשות הממשלה בשנת 2001 נעשה שימוש בפועל בקמפיין (אף שהוא לא הוכר במונח "קמפיין געוואלד") על ידי ראש הממשלה אהוד ברק שהתמודד לתקופת כהונה נוספת, מול אריאל שרון. הקמפיין כלל תשדיר בחירות ששודר פעמים רבות והציג באופן דרמטי כיצד בימים שלאחר היבחרו של שרון לראשות הממשלה, ישראל תגלוש למלחמה כוללת ובמקביל תיאסר בה הנסיעה בשבת.
2015
בבחירות לכנסת העשרים עשה בנימין נתניהו, יו"ר מפלגת הליכוד, שימוש בקמפיין געוואלד באמצעות מיליוני מסרים ושיחות טלפון מוקלטות ששלח הליכוד לטלפונים הניידים של הבוחרים ביום הבחירות, ובהם התריע מפני עליית כוחם של הערבים. בסרטון שהפיץ ביום הבחירות באמצעות מסרונים נראה איימן עודה נואם בערבית ומצהיר שנתניהו יועמד לדין בגין פשעי מלחמה. בסרטון אחר נראה נתניהו מתריע כי שלטון הימין בסכנה כי המצביעים הערביים נעים בכמויות אדירות אל הקלפי, ועמותות שמאל מביאות אותם באוטובוסים אל הקלפיות. בפועל לא היו אוטובוסים מטעם עמותות שמאל שהסיעו מצביעים ערביים לקלפי, אך אחוז ההצבעה בקרב הערבים אכן היה יותר גבוה ביחס למערכות בחירות אחרות, ובכנסת העשרים גדל כוחם הפוליטי ל-13 מושבים, לעומת 10 מושבים בלבד בכנסת העשרים ואחת.
ימים אחדים לפני הבחירות, יצאה מרצ בקמפיין געוואלד מטעמה והזהירה מפני תרחיש שהמפלגה לא תעבור את אחוז החסימה. כך, ברגעי הקמפיין האחרונים הוזנקה הסיסמה: "אסור לנו לאבד את מרצ". המפלגה קיבלה לבסוף חמישה מנדטים.
2019
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, רבות מבין המפלגות המתמודדות עשו שימוש בקמפייני געוואלד, שהתמקדו בעיקר בהפצת סרטונים המכילים תוכן שאמור ליצור בהלה בקרב מצביעים פוטנציאלים.
בנימין נתניהו, יו"ר מפלגת הליכוד, הפיץ ברשתות החברתיות כמה סרטונים המתריעים בשנית מפני סכנה לשלטון הימין, בין היתר הוא טען כי אחוזי ההצבעה בקרב מצביעי השמאל, עומד על 61% לעומת 42% בלבד בקרב מצביעי הליכוד. במקביל, פרסם השר מטעם הליכוד יריב לוין סרטון אחר ברשתות החברתיות, בו הוא נראה קורא טקסט מתוך מנשר בערבית מטעם רשימת כחול-לבן, הקורא לשוהים בלתי חוקיים חסרי זכות הצבעה לעודד הצבעה עבור המפלגה בקרב קרובי משפחותיהם בעלי זכות הצבעה, כדי שהרשימה תשנה את המצב בו אין להם זכות הצבעה.
גם בני גנץ, שעמד בראש רשימת כחול לבן, עשה שימוש בקמפיין והתריע בפני המצביעים כי הצבעה עבור כל רשימה אחרת מלבדה תהיה הצבעה עבור המועמד היריב, בנימין נתניהו.
איימן עודה, יושב ראש רשימת חד"ש-תע"ל, עשה גם הוא שימוש בקמפיין געוואלד, כלפי המצביעים הערבים, בעת שאחוזי ההצבעה במגזר היו נמוכים ביחס למערכות בחירות אחרות. הוא הזהיר שצפויה כנסת ללא ערבים, במטרה לזרוע בהלה בקרב המצביעים הערבים, שרשימתו (ומסתבר שאותו הדבר לגבי רשימת רע"מ-בל"ד) לא תעבור את אחוז החסימה, וממילא לא יהיה ייצוג לערביי ישראל בכנסת העשרים. לעודה הייתה אפשרות להשתמש גם בערוץ התקשורת הבינלאומי אל מיאדין, שכן לא חל עליה החוק האוסר על תעמולת בחירות בישראל בערוצי התקשורת ביום הבחירות. הוא התראיין לערוץ, וקרא לאזרחים ערבים להתקשר לקרוביהם בעלי זכות ההצבעה בישראל, ולעודדם להצביע. הוא אמר: "אנחנו חייבים להוכיח את נוכחותנו הלאומית במוסדות המדינה, זה מבחן גדול בשבילנו". הוא גם הזהיר מפני מצב שבו בצלאל סמוטריץ יהיה שר החינוך, שלטענתו, רוצה לבטל את קיומם של ערביי ישראל, ושמשה פייגלין, שלטענתו רוצה להרוס בתים במגזר הערבי, יהיה שר השיכון. אחמד טיבי השתמש בקמפיין געוואלד באיתות למצביעים על ששיעור ההצבעה הנמוך כעת ביישובים הערביים מהווה סכנה ממשית לשתי הרשימות.
גם מפלגות נוספות, הכוללות את הימין החדש, מרצ, ש"ס, מפלגת העבודה, רע"מ-בל"ד וכולנו, עשו שימוש בקמפיין, והזהירו מפני מצב בו המפלגות לא תעבורנה את אחוז החסימה.
2021
גם לקראת ה כמה מהמפלגות הזהירו מפני אי מעבר אחוז החסימה. במפלגת כחול לבן אף טענו שאם הרשימה לא תעבור את אחוז החסימה, תסתיים גם כהונתם בממשלת הרוטציה. ביום הבחירות, יו"ר המפלגה בני גנץ, פרסם סרטון בו האשים את יש עתיד בהפצת "חרטא" לפיה כחול לבן עוברת את אחוז החסימה עם 6–7 מנדטים, וטען שזה חוסר אחריות, ושקריטי ביותר להצביע עבורה בשביל שתעבור את אחוז החסימה. הרשימה זכתה לשמונה מנדטים.
שון פארקר
שון פארקר (באנגלית: Sean Parker; נולד ב-3 בדצמבר 1979) הוא יזם אינטרנט אמריקאי. פארקר ייסד את נאפסטר במשותף עם שון פנינג, את הרשת החברתית פלקסו, את פלטפורמת ההתרמות קאוסס והוא היה חלק מהנהלת הרשת החברתית פייסבוק. הונו הוערך בתחילת 2012 ב-2.1 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
אביו החל ללמד אותו תכנות כשהיה בן שבע. בגיל 16, הוא נידון לעונש של שירות בקהילה עקב פריצה למחשב. סיים תיכון במחוז פיירפקס שבווירג'יניה בשנת 1998.
בשנת 1999 ייסד פארקר במשותף עם שון פנינג את נאפסטר (באנגלית: Napster), מחלוצות שיתוף קובצי המוזיקה ברשת האינטרנט. נאפסטר משכה את זעמם של חברות התקליטים ושל איגוד תעשיית התקליטים האמריקאית. תביעות משפטיות מצד גורמי תעשיית המוזיקה גרמו לו בסופו של דבר לסגור את השירות.
בשנת 2004 החל פארקר לייעץ ליוצרי פייסבוק, הפך לנשיאה הראשון של החברה וקיבל 7% ממניותיה, כשהפכה לתאגיד באותה השנה. הוא נאלץ לעזוב את תפקידו לאחר שנעצר על אחזקת קוקאין. המשטרה תפסה סמים במסיבה שנערכה בבית ששכר במהלך טיול בצפון קרוליינה, אך הוא לא חויב בדין עקב חוסר ראיות. מי שדחף את הדחתו היה המשקיע הגדול ביותר של פייסבוק, ג'ים ברייר. פארקר ממשיך כיום לסייע לפייסבוק בתפקיד רשמי.
בשנת 2006 הצטרף למייסדים של קרן הון סיכון שבסיסה בסן פרנסיסקו.
בשנת 2010 התחייב לתרום 100,000 דולר לקמפיין לליגליזציה של מריחואנה בקליפורניה, הידועה כהצעה 19 של קליפורניה (שלא התקבלה לבסוף).
פעילותו של פארקר בחברת פייסבוק מתוארת בסרט "הרשת החברתית", שם הוא גולם על ידי ג'סטין טימברלייק.
בשנת 2014 פרקר ספג ביקורת כשהשתלט על יער ציבורי, שמורת טבע, והשחית אותו לצורכי החתונה שלו.
ב-2013 נשא לאישה את אלכסנדרה לנאס. לזוג בת ובן.
סרפסבורג
סרפסבורג (בנורווגית: Sarpsborg) היא עיר בחלק הדרום-מזרחי של נורווגיה, במחוז ויקן. סרפסבורג הייתה בירתו של המחוז לשעבר אסטפול.
העיר הכילה כ-58,182 תושבים נכון לשנת 2022. נכון לאותה השנה נפת סרפסבורג היא הנפה השביעית בגודלה במחוז ויקן. נכון לאותה השנה סרפסבורג הייתה העיר ה-16 בגודלה בנורווגיה.
העיר ממוקמת בפתחו של נהר גלומה, שהוא הנהר הגדול ביותר בנורווגיה, והיא מוקפת ביערות ואגמים. לסרפסבורג היסטוריה עשירה, עם עדויות להתיישבות אנושית במקום עוד במהלך תקופת האבן.
אחד ממוקדי העניין הבולטים ביותר של העיר הוא מוזיאון בורגארסיסל (Borgarsyssel) המציג את המורשת התרבותית וההיסטורית של האזור. אטרקציות פופולריות נוספות באזור כוללות את אחוזת הפסלונד, שהיא בית אחוזה מהמאה ה-17 שהשתמרה היטב, ופארק קולאס אשר מכיל מספר שבילי הליכה ואגמים. ישנם בעיר גם מספר גלריות אמנות, ותיאטראות. העיר מארחת מספר פסטיבלים ואירועים במהלך השנה, כולל פסטיבל הסתיו הנודע, החוגג את קציר הסתיו עם אוכל מסורתי, מוזיקה ובידור.
העיר היא גם מרכז אזורי לתעשייה ומסחר.
ערים תאומות
לסרפסבורג מספר ערים תאומות:
כריש לבן-שוליים
כריש לבן-שוליים (שם מדעי: Carcharhinus albimarginatus) הוא מין של כריש ממשפחת הכרישיים.
אורכו של כריש זה 2.3-2 מטרים כשהשיא היה 3 מטרים. משקלו יכול להגיע ל-162 ק"ג. זהו כריש אפור עם פס לבן על השוליים והוא בעל ראש גדול ומעוגל, שיניים חדות וקצוות סנפירים לבנים. הוא דומה מאוד למין כריש שונית אפור, אך גדול בהרבה והוא מהגדולים שברישים השוכנים בשוניות אלמוגים.
הכריש מצוי בימים טרופיים באוקיינוס השקט וההודי והוא נפוץ בסביבות שוניות וחולות בקרקעית הים ועד עומק 800 מ'. הכריש הוא יצור מתבודד ותוקפני הניזון מדגים אחרים ומרכיכות. התזונה העיקרית שלו היא מדגי שונית כמו דקריים, קולייסיים, שפתוניים, סוליתיים ומתמנונים. הוא איננו ניזון מאנשים אך עלול להיות אגרסיבי ונשכני בעת טירוף אכילה קבוצתי.
הכריש מצוי בסכנת הכחדה.
אליפות העולם בכדוריד 1999
אליפות העולם בכדוריד 1999 היא אליפות העולם ה-16 והיא נערכה על ידי איגוד הכדוריד העולמי. הטורניר התקיים במצרים בין ה-1 ביוני ל-16 ביוני 1999. משחקי הגמר נערכו בקהיר ב-Cairo Stadium Indoor Halls שכולל 20,000 מקומות.
זכתה באליפות בפעם הרביעית בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
הקבוצות חולקו ל-4 בתים. 4 נבחרות חזקות מכל בית העפילו לשלב הפלייאוף.
בית א'
משחקי הבית נערכו בקהיר ב-Polizei-Halle
בית ב'
משחקי הבית נערכו בקהיר ב-Haupthalle
בית ד'
משחקי הבית נערכו בפורט סעיד ב-Mubarak-Halle שמכיל 5,000 מקומות.
ישראל באליפות
נבחרת ישראל בכדוריד במסגרת מוקדמות אירופה הוגרלה בבית ב'. הנבחרת סיימה את הבית במקום הרביעי (אחרון) ולא העפילה לאליפות.
אניירין בוואן
אניירין "ניי" בוואן (Aneurin "Nye" Bevan; 15 בנובמבר 1897 - 6 ביולי 1960) היה מדינאי בריטי ממוצא ולשי, שפעל במסגרת מפלגת הלייבור. בוואן שירת בממשלתו של קלמנט אטלי כשר הבריאות, ובמידה רבה הוא אחראי להקמת שירותי הבריאות הלאומיים בבריטניה, מרכיב חשוב במדינת הרווחה הבריטית. בוואן הנהיג את האגף השמאלי בלייבור בשנים בהן היה הלייבור באופוזיציה, לאחר נפילת ממשלתו של אטלי, עד מותו בשנת 1960.
מוצא ונעורים
בוואן נולד בעיירה טרדגר שבמחוז מונמות'שייר בדרום ויילס, אזור העשיר בפחם. אביו, דייוויד בוואן, היה כורה פחם, שנתפס לאמונה בסוציאליזם. אניירין בוואן החל אף הוא לעבוד במכרות כנער. בגיל 19 כבר גילה את כשרונותיו הארגוניים, היה לפעיל באיגודים המקצועיים, והוביל את האיגוד המקומי. הוא התגלה כמארגן מוכשר, ונתפס על ידי מעבידיו, חברת הברזל והפחם של טרדגר, כמהפכן. מנהל המכרה מצא תירוץ לפטרו, אך בסיוע פדרציית הכורים, הוחזר בוואן לעבודתו.
ב-1919 זכה בוואן למלגה ל"סנטרל לייבור קולג'", מוסד להשכלה גבוהה שהפעילו האיגודים המקצועיים. שם קיבל את השכלתו הכלכלית, ואת אמונתו רבת השנים בכתבי קרל מרקס. בקולג' למד כיצד להתגבר על הגמגום שליווה אותו מילדותו.
כששב לטרדגר ב-1921 מצא כי חברת הברזל והפחם של טרדגר אינה רוצה לשוב ולהעסיקו. הוא חיפש עבודה ככורה, ובמשך תקופה ארוכה היה מובטל.
ב-1926 מצא עבודה כשכיר בתשלום של האיגוד המקצועי. בשנה זו פרצה שביתת הכורים, שהפכה לאחר מכן לשביתה כללית. בוואן התבלט עד מהרה כאחד ממנהיגי הכורים. הכורים נותרו בשביתה במשך שש שנים, ובוואן היה אחראי להעברת תשלומים לכורים השובתים מקרנות שהוכנו לכך, וליצירת מועצות פעולה שגייסו את הכסף, והעבירו לכורים סיוע כספי ומזון. בין 1928 ל-1930 היה גם חבר הנהלת בית החולים של טרדגר.
בפרלמנט
ב-1928 נבחר בוואן למועצת מחוז מונמות'שייר. לאור הצלחה זו, הוצב כמועמדה של מפלגת הלייבור מטעם מחוז איבוו ווייל (Ebbw Vale), ובבחירות הכלליות שנערכו ב-30 במאי 1929 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הבריטי. הוא היה בין הדמויות הבולטות בפרלמנט, בביקורתו הקשה על אלו שחש שהם פוגעים באזרח העובד. הוא מתח ביקורת על וינסטון צ'רצ'יל השמרני, ועל דייוויד לויד ג'ורג' הליברל, כמו על מנהיגי מפלגתו רמזי מקדונלד ומרגרט בונפילד. התמיכה לה זכה במחוז מושבו הביאה לכך שגם בבחירות ב-1931 בהם איבדו רוב חברי הפרלמנט המכהנים של הלייבור את מושבם, שמר בוואן על כיסאו. השפל הגדול והשפעותיו על בריטניה אך הביאו לחיזוק מעמדו.
כחבר פרלמנט חדש נמשך באופן שטחי לטיעוניו של אוסוואלד מוסלי, שנחשב אז לאיש שמאל, והיה חבר במפלגת הלייבור. מוסלי השמיע ביקורת על טיפולה הכושל באבטלה של ממשלת מקדונלד שהלכה והתרחקה מעמדות הלייבור, עד כדי פיצול בבחירות של 1931. עם זאת, כאשר פרש מוסלי מן הלייבור, ניתק עמו בוואן מגע.
ב-1934 נישא לחברת פרלמנט סוציאליסטית בשם ג'ני לי. הוא היה מן התומכים המוקדמים בסוציאליסטים בספרד, וביקר שם עוד ב-1930. החל מ-1932 היה בין אנשי "הליגה הסוציאליסטית" שהקים סטפורד קריפס במטרה ליישם רעיונות סוציאליסטיים וליצור חזית שמאלית כנגד הפאשיזם העולמי. ב-1937 הצטרף לצוות השבועון הסוציאליסטי "טריביון" שהקים קריפס, על מנת לקדם את רעיון החזית העממית כנגד הפאשיזם. מפלגת הלייבור התנגדה לתנועה זו, ובמרץ 1939 גורשו קריפס, בוואן וצ'ארלס טרווליאן מן המפלגה. בנובמבר 1939 הותר לבוואן לשוב ולהצטרף אל המפלגה, והוא הסכים כי "יימנע מכל יוזמה או מסע תעמולה המנוגד לעמדה המוצהרת של המפלגה".
בשנים אלו היה בוואן יריב מושבע של נוויל צ'מברלין וטען כי וינסטון צ'רצ'יל צריך להיות לראש הממשלה. אך כאשר עלה צ'רצ'יל לשלטון, והקים ממשלת אחדות לאומית בה שיתף את הלייבור, היה בוואן אחד מאנשי האופוזיציה השמאלית לממשלה. הוא הביע התנגדות לצנזורה הצבאית על הרדיו והעיתונים, ולתקנות שעת חירום שהעניקו לשר הפנים סמכות לעצור אנשים במעצר מנהלי. הוא קרא להלאמה של תעשיית הפחם, והביע תמיכה בפתיחת חזית שנייה במערב אירופה על מנת לסייע לברית המועצות.
בוואן האמין כי המלחמה תעניק לבריטניה את ההזדמנות ליצור "חברה חדשה". הוא סבר כי על המדינה לעבור שינוי חברתי מהותי לאחר המלחמה. כאשר ניצח קלמנט אטלי, שעמד בראש מפלגת הלייבור, בבחירות בשנת 1945 ומינה את בוואן לשר הבריאות בממשלתו, ניתנה לבוואן ההזדמנות לקדם שינוי חברתי על פי דרכו.
בממשלה
בוואן עצמו כתב, בספרו "מקום לחשש" (שנכתב לאחר מעשה, ב-1952):
תוכניתו של בוואן ליצירת שירותי הבריאות הלאומיים נתקלה בהתנגדות מגורמים שונים, בתוך מפלגת הלייבור, ממי שראה בה הצעה מתונה מדי, מן השמרנים, שהתנגדו לרעיון הרפואה הציבורית, אך במיוחד מן האגודה הרפואית הבריטית, שהתנגדה לה בכל כוחה. במאי 1946 עברה הצעתו של בוואן בפרלמנט ברוב גדול. עיקריה היו - הלאמת בתי החולים, ניהולם באמצעות ועדות המקומיות, יצירת מרכזי בריאות מקומיים החדשים, פיזור גדול יותר של שירותי הרפואה בפריפריה, איסור מכירת שירותים רפואיים, ומימון התוכנית כולה מאוצר המדינה. אך האגודה איימה שחבריה ימנעו את יישום החוק, שנועד ליישום ב-5 ביולי 1948. בסופו של דבר הצליח בוואן לסחוף לצידו את מרבית הרופאים חברי הוועדה, במספר ויתורים מינוריים שערך בחוק, ועיקרם מתן אפשרות לרופאים לתת שירותי רפואה בתשלום למי שמעוניין בכך, והבטחה כי לא יכפה על רופאים לעבוד בשכר במשרה מלאה, ויתור שלא פגע בעיקרי ההצעה. בתאריך המיועד הולאמו 2,688 בתי חולים בבריטניה, ועברו לשליטת משרד הבריאות של בוואן.
הישגיו של בוואן בתחום הדיור היו פחותים. נזק ההפצצות, ומשכנות העוני מלפני המלחמה היו קשים מאוד לשיקום. לכך תרם המחסור בחומרי בנייה שיצרה המלחמה, והמחסור בכוח האדם עקב השיעור הגדול של המגויסים שטרם שוחררו. הלייבור הבטיח במצעו כי יבנה 300,000 בתים מדי שנה. בפועל נבנו 55,600 ב-1946, 139,600 ב-1947 ו-227,600 ב-1948. שיעור זה היה נמוך מהדרוש, ונמוך מהציפיות. יורשו של בוואן בתפקיד, השמרן הרולד מקמילן הצליח לעמוד בשיעור של 300,000 בתים בשנה בתחילת שנות החמישים, אך מבקריו טוענים שבנייה מהירה זו, בסטנדרטים נמוכים, יצרה בדיוק את אותם משכנות עוני שניסה בוואן להרוס.
בינואר 1951 עזב בוואן את משרד הבריאות והיה לשר העבודה, אך עד מהרה התפטר עקב החלטתו של שר האוצר, יו גייטסקל לחייב בתשלום עבור מרשמים מסוימים, עבור טיפולי שיניים ומשקפיים, וזאת על מנת לעמוד בנטל הכספי שנוצר עקב מעורבות בריטניה במלחמת קוריאה. יחד עמו התפטרו עוד שני שרים - הרולד וילסון וג'ון פרימן. הייתה זו התחלה של קרע בשורות המפלגה בין תומכיו של בוואן, אנשי האגף השמאלי, ותומכיו של גייטסקל, אנשי האגף הימני, שנמשך עד למותם של בוואן וגייטקסל בתחילת שנות השישים. כאשר חזרה הממשלה לאופוזיציה, בשנת 1951, סומנה תחילת המירוץ לירושתו של קלמנט אטלי בבחירות לתפקיד גזבר המפלגה, שהתקיימו ב-1954, בהן גבר גייטסקל על בוואן.
באופוזיציה
מחוץ לממשלה הפך בוואן למנהיג האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, שנודע בכינוי "הבוואניסטים". הבוואניסטים מתחו ביקורת חריפה על הוצאות ההגנה הגבוהות ועל החימוש הגרעיני, אל מול עמדתו המתונה יותר של אטלי. כאשר עשתה בריטניה ניסוי בפצצת מימן ב-1955 הוביל בוואן מרידה של 57 חברי פרלמנט מטעם הלייבור שנמנעו בהצבעה חשובה.
ב-1957 הצטרף לריצ'רד קרוסמן ומורגן פיליפס בתביעת דיבה שנויה במחלוקת נגד המגזין ספקטייטור, על כתבה שתיארה אותו כמי שהשתכר במהלך ועידה סוציאליסטית באיטליה. בוואן זכה בפיצויים לאחר שכל שלושת התובעים נשבעו בבית המשפט כי אין אמת בדברים. לאחר מותו של קרוסמן, פורסמו זכרונותיו, בהם אישר את התיאור שתיאר המגזין את שכרותו של בוואן.
ב-1957 אכזב בוואן רבים מתומכיו כאשר נאם בוועידת הלייבור נגד התפרקות חד צדדית של בריטניה מנשקה הגרעיני.
ב-1959 נבחר לסגן מנהיג המפלגה. אך בשלב זה כבר פשתה מחלת הסרטן בגופו, והוא לא כיהן זמן רב בתפקידו החדש. בשנת 1960 הכריעה אותו מחלתו.
בוואן הותיר אחריו מורשת בדמות שירותי הבריאות הלאומיים בבריטניה, שהיוו בסיס למדינת הרווחה הבריטית. גם היום נחשב בוואן לדמות מוערכת, הוא נושא למחקרים ולביוגרפיות, שמו מונצח בדרכים שונות. בסקר שערך ה-BBC בשנת 2004, מיהם "מאה הגיבורים הוולשים" זכה בוואן במקום הראשון, לפני דמויות כטום ג'ונס, דילן תומאס, ריצ'רד ברטון ודייוויד לויד ג'ורג'.
אלכסיי בטלוב
אלכסיי בטלוב (ברוסית: Алексей Баталов; 20 בנובמבר 1928 - 14 ביוני 2017) היה שחקן ובמאי קולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס ברית המועצות ופעמיים בפרס רוסיה ובשנת 1976 הוענק לו תואר אמן העם. על פעילותו בתחום הקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור גיבור העמל הסוציאליסטי.
חייו
בטלוב נולד בולדימיר למשפחת שחקני תיאטרון. לאחר שהוריו התגרשו כשהיה בן חמש, הוא התחנך במשפחת האב החורג. חלק מקרובי המשפחה נעצרו והוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים. כיוון שאמו הייתה שחקנית ואביו החורג היה סופר, כבר מילדותו הכיר בטלוב סופרים, שחקנים ומשוררים מוסקבאים. לבטלוב הילד היה ברור שיהיה בבגרותו שחקן תיאטרון. כבר ב-1944, כאשר משפחתו נמלטה ממוסקבה לאזור טטרסטן, החל בטלוב לעבוד כעובד במה ואף השתתף בצילומי סרט קולנוע. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזרה המשפחה למוסקבה. ב-1950 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנים 1951-1953 גויס בטלוב לצבא ועשה את שרותו הצבאי בתיאטרון צבאי במוסקבה. בשנים 1953-1956 הוא שיחק בתיאטרון האמנותי. במקביל, החל משנת 1954, הוא התחיל לשחק בקולנוע באולפנים בלנינגרד. ב-1957 הוא עבר להתגורר ללנינגרד והיה שחקן קבוע ובמאי באולפני לנפילם. הוא עבד באולפני לנפילם עד לשנת 1975 כאשר חזר למוסקבה.
ב-1957 שיחק בטלוב בסרטו של מיכאיל קלטוזוב "העגורים עפים" (Летят журавли). סרט זה זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1958. ב-1962 שיחק בטלוב בתפקיד ראשי בסרטו של מיכאיל רום "תשעה ימים של שנה אחת" (Девять дней одного года).
בשנות ה-60 החל בטלוב לביים סרטים אך הם לא זכו להצלחה גדולה. לאחר בימוי של שלושה סרטים הוא חזר למשחק. במהלך שנות ה-70 הוא המשיך לשחק בסרטים רבים לרבות כוכב האושר שובה הלב. ב-1980 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט "מוסקבה אינה מאמינה בדמעות" וזכה בפופולריות מחודשת, אך לא ניצל את הצלחתו ומעט לשחק בסרטים נוספים.
בטלוב היה פעיל ציבורי וכיהן בתפקידים באגוד עובדי תעשיית הקולנוע במשך שנים רבות.
בילו מישורי
בילו מישורי (14 בספטמבר 1938 – 13 בינואר 2017) היה ממפקדי סיירת חרוב וראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון. היה ממקימי קיבוץ יטבתה ובהמשך כיהן כראש המועצה האזורית חבל אילות.
שירות צבאי
עם סיום לימודיו התיכוניים יצא מישורי לשנת שירות בקן בירושלים (יחד עם גרעין של התנועה המאוחדת) וב-1957 גויס לצה"ל והצטרף עם גרעינו לנח"ל. תחילה שירת בעין גב ולאחר מכן בהיאחזות הנח"ל "עין רדיאן" שהפכה באותה שנה ליישוב האזרחי יטבתה.
במהלך שירות המילואים שלו עבר מישורי קורס קצינים וב-1968 הצטרף לצבא קבע. תפקידו הראשון היה מפקד היאחזות נחל גולן וזמן קצר לאחר מכן החל לשרת בסיירת חרוב שם התקדם בתפקידיו ודרגותיו מסגן מפקד צוות עד לסגן מפקד הסיירת (בתקן סמג"ד). בתקופת שרותו בסיירת השתתף בפעילות המבצעית בארץ המרדפים בבקעת הירדן וכן בפעולת כראמה. בהמשך מונה מישורי לתפקיד מג"ד הגדוד הצפוני בבקעת הירדן עד לשיחרורו ב-1973. המשיך לשרת במילואים בתפקידי מג"ד, סמח"ט ומפקד אזור הערבה עד שיחרורו ממילואים בדרגת סא"ל.
פעילות בתנועות הנוער
ב-1961, לאחר שיחרורו משירות סדיר היה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד שם עסק בהדרכה ולווי גרעיני התיישבות של התנועה.
משפחתו
מישורי נישא לרונית אלאור ולזוג נולדו 3 ילדים. נפטר בשנת 2017 והובא לקבורה בבית הקברות של כפר שמריהו.
פרשת הרימון בכנסת
באוקטובר 1957, עם סיום שנת השירות שלו, נסע מישורי לבקר בכנסת. במהלך שהותו ביציע האורחים קם שכנו לכיסא, משה דואק, והשליך רימון יד למליאה. מישורי היה בין האנשים שרדפו אחריו ולכדו אותו. מייד לאחר האירוע נגבתה ממנו עדות ובהמשך זומן ללשכתו של דוד בן-גוריון לקבלת תעודת הוקרה.
גארי פאלמר
גארי ג'יימס פאלמר (באנגלית: Gary James Palmer; נולד ב-14 במאי 1954) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אלבמה. מחוז קונגרס זה כולל את האזורים האמידים של העיר ברמינגהאם, כמו גם את מרבית פרווריה. טרם היבחרו לקונגרס היה נשיא "המכון המדיניות של אלבמה", קבוצת חשיבה שמרנית.
ביוגרפיה
פאלמר נולד בעיר אקלבורג (Hackleburg) שבצפון אלבמה. משפחתו התגוררה בחווה חקלאית בת 40 דונם, שם סייע פאלמר בתחזוקת החווה ובדאגה למקנה בה. לפאלמר תואר ראשון באסטרטגיה תפעולית מאוניברסיטת אלבמה, ובכך נהיה לראשון ממשפחתו שהשלים תואר אקדמי. בשנת 1989 נמנה בין מייסדי הארגון "הברית המשפחתית באלבמה", שלימים נהפך ל"מכון המדיניות של אלבמה". במשך 25 שנה היה נשיא ויו"ר-שותף של קבוצת החשיבה השמרנית, עד אשר פרש ב-2014 לשם התמודדותו אל הקונגרס של ארצות הברית. הוא בין היתר סייע להקים את "רשת המדיניות המדינתית" (State Policy Network), ארגון-גג ללא כוונות רווח, שאיגדה קבוצות חשיבה שמרניות וליברטריאניות שפעלו ברמה המדינתית.
לקראת בחירות 2014 בארצות הברית, הודיע ספטנסר באצ'וס, על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בעקבות זאת הכריז פאלמר כי יתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של אלבמה, אותו ייצג באצ'וס מאז 1993. בבחירות המקדימות שהתקיימו ב – התחרות האמיתית במעוז רפובליקני זה – סיים פאלמר במקום השני אחרי פול דמרקו, חבר בית הנבחרים של אלבמה. עקב כך התקיים סיבוב שני מכריע, שם זכה פאלמר לתמיכת הארגון השמרני והמשפיע מועדון הצמיחה (Club for Growth). בסיבוב זה העפיל למקום הראשון עם 545 מהקולות לעומת 36 האחוזים שגרף דמרקו. בבחירות הכלליות ב-4 בנובמבר 2014 ניצח פאלמר את מארק לסטר, מועמד המפלגה הדמוקרטית ופרופסור להיסטוריה במכללת דרום-בירמינגהאם, עם 76% מקולות הבוחרים. עם זאת, למעשה היה פאלמר המנצח הברור כשזכה בבחירות המקדימות. לפי מסד הנתונים הפוליטי "מַפְתֵּחַ ההצבעות המפלגתי קוק" (Cook Partisan Voting Index) המחוז נמדד כ-"R+28", ולצד מחוז הקונגרס הרביעי נחשב לרפובליקני ביותר באלבמה. מאז שקיבלה את תצורתו הנוכחית כרובע פרוורי בשנת 1992, רק פעם אחת חצה מועמד דמוקרטי את רף 30 האחוזים מהקולות.
פאלמר הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2015, לצד שאר עמיתיו שנבחרו אל הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. אתר האינטרנט "Conservative Review", בבעלותו הרשת TheBlaze", דירג את דפוס הצבעותיו של פאלמר כ-100% שמרני. פאלמר הוא אחד משלושת חברי הקונגרס הרפובליקנים היחידים שקיבלו את הציון הגבוה ביותר האפשרי מתוך 247 רפובליקנים בבית הנבחרים. באופן כללי, פאלמר הוא שמרן מובהק: הוא תומך בזכות לשאת נשק, מתנגד אל הגירה בלתי חוקית לארצות הברית ובעד תנועות נגד הפלות. האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות העניק לו דירוג של 7% בלבד על דפוס הצבעותיו בנושא זכויות אזרח, בעוד הקמפיין לזכויות אדם קיבל ציון של 0 מתוך 100.
חומר חיטוי ידיים
חומר חיטוי ידיים הוא חומר חיטוי המשמש לקטילת נגיפים בידיים, שקיים במצבי נוזל, ג'ל וקצף. חומר חיטוי ידיים מבוסס על אלכוהול וחומרים אחרים העדיפים על פני רחצת ידיים בעולם הרפואה.
הרכב החומר
גרסאות מסוימות מכילות תרכובות כגון גליצרול למניעת ייבוש העור.
היסטוריה
אלכוהול החל לשמש כחומר חיטוי כבר ב-1363, אך השימוש בו נהפך נפוץ בסוף המאה ה-17, כחומר חיטוי זמין ומקובל ברחבי אירופה. הגרסה המבוססת על אלכוהול היא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי. נוזל חיטוי מבוסס אלכוהול הוא מהתרופות היעילות והבטוחות ביותר במערכת הבריאות.
שימושים ברפואה
חומר חיטוי על בסיס אלכוהול עדיף על פני שטיפת ידיים עם סבון ומים בחלק מהמצבים בתחום הבריאות. הוא בדרך כלל יעיל יותר בקטילת מיקרואורגניזמים וקל יותר לשימוש מאשר מים וסבון.
חיטוי במים וסבון עדיין חיוני משום שחיטוי בעזרת ג׳ל אלכוהול איננו מספק חשיפה של 10-15 שניות לחומר החיטוי, זמן חשיפה אשר נדרש כדי לחסל חלבונים ולפרק תאים. בכמויות נמוכות מדי (0.3 מ"ל), בריכוזי אלכוהול נמוכים מדי (מתחת ל-60%), או בסביבות עם שומנים גבוהים או פסולת חלבון השימוש בחומרי חיטוי המכילים אלכוהול בלבד לא יכול להבטיח היגיינת ידיים נכונה.
השימוש בג'ל המבוסס על אלכוהול מייבש פחות את העור, ומעשיר את האפידרמיס ביותר לחות, לעומת שטיפת ידיים עם סבון ומים.
חומרי חיטוי ידיים בניתוחים
יש לחטא את הידיים לפני כל הליך כירורגי על ידי שטיפת ידיים עם סבון עדין ולאחר מכן שפשוף הידיים עם חומר לחיטוי ידיים. חיטוי כירורגי דורש מנה גדולה יותר של חומר חיטוי מכיוון שהעור חשוף יותר לחיידקים, על כן דרוש חיטוי יסודי יותר ומשום כך משתמשים גם בשטיפת ידיים וגם בחיטוי. הדבר נעשה בדרך כלל בשתי דרכים על פי טכניקות ספציפיות לחיטוי ידיים, EN1499 (שטיפת ידיים היגיינית) ו- EN 1500 (חיטוי ידיים היגייני) כדי להבטיח שהידיים יהיו נקיות מחיידקים שיזיקו למטופל.
חיטוי ידיים המכיל אלכוהול
חומרי חיטוי ידיים המכילים אלכוהול באחוז גבוה (מעל 70%) נפוצים יותר בבתי חולים, מכיוון שהם הורגים יותר חיידקים מאשר חומרי חיטוי המכילים אחוזים נמוכים יותר של אלכוהול. בבתי חולים ומרפאות משתמשים במשחות לחיטוי ידיים המבוססות על אלכוהול באופן נרחב כחלופה לסבוני חיטוי לידיים.
משחות לחיטוי ידיים
חומרים סמיכים המשמשים לחיטוי ידיים מוכחים כיעילים יותר מחומרים נוזליים בעלי הרכב חומרים זהה. זאת מכיוון שהחומר נמצא על העור במשך זמן רב יותר עד להתנדפותו המלאה, וכך גורם הזמן עומד לו להשמדת אחוז גבוה יותר של פתוגנים. בנוסף, חומר סמיך מייבש פחות את העור, ונראה כי השימוש בו נעים יותר, ולכן נעשה לעיתים קרובות יותר וביתר יסודיות, מה שמביא ליעילות רבה יותר.
יחסי יפן–סנט לוסיה
יחסי יפן–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין סנט לוסיה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לסנט לוסיה כוננו לראשונה בינואר 1980, בין שתי המדינות מתקיים שיתוף פעולה טכנולוגי בשווי ביליוני ין יפני וסנט לוסיה מקבלת מענקים הומניטריים מיפן, גם הם בשווי ביליוני ין יפני. הסחר שבין שתי המדינות מבוסס בעיקר על יבוא סנט-לוסיאני מיפן, בעיקר במגזרי הרכב והקירור.
היסטוריה של רומניה
ההיסטוריה של רומניה כישות מדינית מתחילה במאה ה-19 עם יצירתה של אוניה פרסונלית של נסיכות מולדובה וולאכיה. להלן תוצג תחילה ההיסטוריה של העמים שישבו בשטח המוכר כיום כמדינת רומניה, החל מהתקופה הפרה־היסטורית, עם הגעת האדם המודרני לאירופה לפני כ־40,000 שנים, ובהמשך תוצג ההיסטוריה המודרנית, עד ימינו.
פרה־היסטוריה
עדות להתיישבות בני אנוש מודרניים באזור שבו נמצאת רומניה של ימינו נמצאה כאשר לסתו של אדם, המתוארכת מלפני כ־34,000–36,000 שנים, התגלתה בשנת 2002 במאורת דובים ברומניה. נכון לעכשיו, זהו המאובן האנושי הקדום ביותר שנמצא על אדמת אירופה, והוא הוכחה לכך שבני אדם חיו כבר באירופה בתקופות קדומות יותר ממה שחשבו עד אז.
בנוסף, נתגלו שרידים של גולגולות בעלות תווי פנים מעורבים של הומו סאפיינס (אדם מודרני) ושל האדם הניאנדרטלי, מה שמצביע על האפשרות שעם כניסת האדם המודרני לאירופה, היו יחסי מין ומחיה מעורבים בין המינים.
דאקיה
האזור המהווה את רומניה של ימינו היה מאוכלס בחלקו על ידי הדאקים ("גטאה", כפי שנקראו בכתבים יווניים), שבט תראקי. תחת הנהגתו של בורביסטה (Burebista) בשנים 70–44 לפנה"ס, הפכה דאקיה למדינה רבת עוצמה שהתחילה לאיים במידת מה על האינטרסים האזוריים של הרומאים. יוליוס קיסר תכנן לפתוח במלחמה נגד הדאקים, אך נרצח בשנת 44 לפנה"ס; כעבור מספר חודשים נפל גם בורביסטה קורבן להתנקשות. מדינתו החזקה התפצלה לארבע מדינות ולא התאחדה עד שנת 95, תחת שלטונו של דקבלוס (Decebalus). המדינה הדאקית נקלעה למספר סכסוכים עם האימפריה הרומית המתרחבת ובסופו של דבר נכבשה בשנת 106 לספירה על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס (Traianus), במהלך שלטונו של המלך דקבלוס. בתקופת השלטון הרומי בדאקיה נערכו מספר פלישות של הגותים והקארפים, שבסופו של דבר הובילו לנסיגת הרומאים בשנת 271.
אזור רומניה בימי הביניים
חלקים שונים באזור המהווה את רומניה של ימינו היו תחת שלטונן של האימפריה הגותית (אויום) מ־271 עד 378, האימפריה ההונית עד 435, האימפריה האווארית במהלך המאה השישית והאימפריה הבולגרית הראשונה מהמאה התשיעית עד המאה ה-11. בנוסף לכך, עמים סלאביים, מדיאריים, פצ'נגיים, קומאיים וטאטאריים פלשו לאזור.
במהלך המאות הבאות התפתחו מדינות מקומיות קטנות רבות, אך רק במאה ה־14 קמו הנסיכויות הגדולות מולדובה וולאכיה להילחם באיום האזורי החדש, העות'מאנים, שכבשו את קונסטנטינופול ב־1453. ב־1541 כבר היו חצי האי הבלקני ורוב שטחה של הונגריה פרובינציות עות'מאניות, ואילו הנסיכויות מולדובה, ולאכיה וטרנסילבניה נאלצו להיות מדינות חסות של האימפריה העות'מאנית ושילמו לה מיסים, אך שמרו על אוטונומיה פנימית מלאה ועד המאה ה-18 על מידה מסוימת של עצמאות חיצונית.