cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס מדיסון
אבי החוקה
מדיסון רצה להעביר את הריבונות לממשל המרכזי, ואילו אחרים רצו רק לתקן את תקנון הקונפדרציה. רוב הצירים התנגדו לשינוי קיצוני במעמד המדינות. המחלוקות היו לגבי ריבונות המדינות מול הממשל, מה שהוביל לריבונות משותפת בין הממשל המרכזי והמקומי.
כתבי הפדרליסט ואשרור החוקה
לאחר הוועידה החוקתית, התחולל עימות בנוגע לאשרור החוקה. כל מדינה נאלצה לכנס ועידה מיוחדת שתכריע האם היא מסכימה לחוקה. כדי לגרום לתמיכה באישור החוקה על ידי מדינת ניו יורק, כתב יחד עם אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי את מסמכי הפדרליסט, סדרת מאמרי פרשנות והסברים על החוקה החדשה. ג'ון ג'יי חלה לאחר כתיבת חמישה מאמרים, אולם מדיסון כתב עשרים ותשעה מאמרים והמילטון חמישים ואחד. הם פורסמו כספר והפכו לתמיכה הבולטת ביותר בחוקה החדשה. הפסקה המפורסמת ביותר שכתב מופיעה במאמר ה-51:
"אם בני אדם היו מלאכים, שום חוקה לא הייתה נחוצה. אם מלאכים היו מושלים, שום פיקוח חיצוני או פנימי על הממשל לא היה דרוש. ביצירת ממשלה שמנהלת בני אדם על ידי בני אדם, כאן מצוי הקושי הגדול. עליך תחילה ליצור ממשלה שתוכל לשלוט בנשלטים, ובאותו הזמן לדאוג שתשלוט בעצמה".
היה ידוע שאם וירג'יניה, המדינה המאוכלסת ביותר דאז, לא תאשרר את החוקה, הממשל המרכזי לא יצליח. ב-2 ביוני 1788, כשהחלה הוועידה בווירג'יניה בנוגע לחוקה, אמנם תשע מדינות כבר אשררו את החוקה, אך ניו יורק, מעוז האנטי-פדרליזם והמדינה השנייה בגודלה, לא הייתה מוכנה לאשרר את החוקה ללא וירג'יניה. בנוסף, ג'ורג' וושינגטון היה מווירג'יניה, והימנעות מאשרור החוקה הייתה מונעת ממנו לשרת כנשיא. הצירים מווירג'יניה האמינו שהיבחרו של וושינגטון היה תנאי לקבלת החוקה החדשה. רוב הצירים האמינו שתושבי וירג'יניה התנגדו לחוקה. מדיסון לא רצה להתערב בנושא, אולם נאלץ להתערב כשהמצב נראה היה חמור.
בקרב המדינות הייתה התנגדות לייצירת ממשל מרכזי חזק, ולכן אשרור החוקה היה קשה ומורכב.לאשרר אם זאת תיתפס כלוקחת סמכויות מהמדינות. מדיסון, שלא היה נואם ציבורי מוצלח, נאם בוועידה של וירג'יניה לטובת החוקה, בטענה שהממשל יהיה מוגבל ושיהיו לו סמכויות מוגדרות כמו כן הבטיח העברת מגילת זכויות שתגביל את כוחה של הממשלה. מדיסון הצליח לשכנע נכבדים לתמוך באשרור החוקה.
הוצע שלפני אשרור החוקה, תוגש למדינות רשימה של זכויותיהן. לבסוף ההחלטה נפלה, והוחלט לאשרר את החוקה ב-28 ביוני.
בנוגע לנושא העבדות, אמר מדיסון שהשחורים הם "גזע חסר מזל" ושהאמין בטבעם האנושי. מדיסון הציע פשרה כך שהעבדים יחשבו לשלוש חמישיות מאזרח רגיל בנוגע לייצוג בקונגרס. הוא האמין שהממשלה ובעלי העבדים יגנו עליהם.
מדיסון כונה עוד בחייו "אבי החוקה", אולם הוא עצמו סירב לכך בטענה שהחוקה לא הייתה יציר מוחו בלבד, אלא תוצר של רבים.
חבר בקונגרס
לאחר אישור החוקה, מדיסון היה לחבר בית הנבחרים מטעם מדינת וירג'יניה. הוא רצה להיבחר בתחילה כסנאטור, אולם מתנגדיו רצו למנוע ממנו קידום. מדיסון התמודד על המושב שלו מול עוד נשיא לעתיד, ג'יימס מונרו, אולם ניצח אותו והפך למנהיג חשוב בקונגרס. הוא השיג 57% מהקולות ב-1789 ו-98% מהקולות ב-1790.
אביה של מגילת הזכויות
הרעיון למגילת זכויות הוצע בסוף הוועידה החוקתית, אולם הצירים חשבו שההליך לא נחוץ. מתנגדי הפדרליזם הצביעו על המחסור במגילת הזכויות כסיבה להתנגדות לחוקה החדשה. אף מדינה לא התנתה את אשרור החוקה במגילת זכויות, אולם כמה מדינות רצו בכך. גם לאחר אשרור החוקה המדינות דרשו זאת. מדיסון התנגד למגילת זכויות ספציפיות מכמה סיבות: הוא חשב שהצעד אינו נחוץ, כיוון שמטרתה להגן מפני כוחות שלא הוענקו לממשל המרכזי. הוא גם ידע שאישור זכויות מסוימות יוביל לכך שזכויות אחרות יעדרו מהמגילה. בנוסף, מגילות זכויות מקומיות לא הצליחו לחסום את כוחה של הממשלה.
אף על פי שמעטים רצו לדון במגילת זכויות, לחץ מדיסון על הנושא. הקונגרס רצה לחכות עד להקמת הממשלה החדשה לפני תיקון החוקה. למרות זאת, חשש מדיסון מפילוג בנושא החוקה. הוא האמין שהחוקה לא הגנה על הממשל באופן מספק, ושיש לתקן אותה. היה זה הוא שהציע בהצלחה את עשרת התיקונים הראשונים לחוקה, הידועים בשם מגילת הזכויות, בהתבסס על עבודתו המוקדמת של ג'ורג' מייסון. הוא הציע אותם ב-8 ביוני 1789.
מדיסון תמך בתוקף בזכותם של האמריקנים למשפט בפני חבר מושבעים. הוא הגיש בתחילה תיקון לחוקה שהבטיח לכל אזרח זכות למשפט מול חבר מושבעים במשפט אזרחי. כשהתיקון נפל, הוא הגיש אל מגילת הזכויות את הזכות למשפט אזרחי בפני חבר מושבעים, בתור התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית. ביוני 1789, טען שסוג זה של משפט יבטיח את חירותם של האזרחים.
הסנאט שינה במקצת את התיקונים והגיש שנים עשר תיקונים לחוקה. הצעתו של מדיסון להחיל חלקים ממגילת הזכויות על המדינות ועל הממשל המרכזי בוטלו. ועדה מיוחדת הגישה ב-24 בספטמבר 1789 שנים עשר סעיפים, שאושרו למחרת היום.
הסעיפים השלישי עד השנים עשר אושרו כתיקונים לחוקה ב-15 בדצמבר 1791 והפכו למגילת הזכויות. הסעיף השני הפך לחלק מהחוקה רק ב-1992, בתור התיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית. הסעיף הראשון עדיין ניצב להחלטת המדינות - זהו סעיף שקובע את שינוי יחסי הכוחות בבית הנבחרים.
עימותים בנושאי חוץ
כשבריטניה וצרפת יצאו למלחמה ב-1793, ניצבה ארצות הברית באמצע. הסכם הסחר עם צרפת מ-1778 עדיין היה תקף, ורוב הסחר של המדינה היה עם בריטניה. ב-1794 התקרבה מלחמה מול הבריטים, שהחרימו ספינות אמריקניות שסחרו עם מושבות צרפתיות. מדיסון האמין שארצות הברית חזקה יותר מבריטניה ושמלחמת סחר איתה תצליח ותבטיח עצמאות מלאה. מדיסון טען שהמושבות הבריטיות זקוקות למזון אמריקני, בניגוד לאמריקנים שיכלו לספק את צורכיהם בעצמם. וושינגטון סירב לכך ושמר על יחסי סחר ידידותיים עם בריטניה בעזרת הסכם ג'יי של 1794. מדיסון לחם בהסכם - וכך הוביל ליצירת מפלגות. הוא נכשל בסנאט ובבית הנבחרים, וההסכם הוביל לעשור של סחר משגשג עם בריטניה (ולכעס צרפתי שהוביל למלחמה בלתי רשמית). המאפיין העיקרי של כהונתו של מדיסון בקונגרס היה רצונו להגביל את כוחה של הממשלה הפדרלית למען סמכויותיהן של המדינות הנפרדות.
בארצות הברית, הבוחרים נחלקו בנושאים רבים, והדבר הוביל ליצירתן של שתי המפלגות הראשונות בארצות הברית: הפדרליסטים, שתמכו בהמילטון והאמינו בממשל מרכזי חזק, והדמוקרטים-רפובליקנים, שתמכו בג'פרסון, והאמינו בממשל מרכזי מוגבל.
הקמת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית
לאחר אשרור החוקה ויצירת הקבינט הראשון, החלו שתי המפלגות להתארגן. תומכיו של אלכסנדר המילטון תמכו בחיזוק הממשל המרכזי, ומתנגדיו תמכו בזכויות למדינות ובממשל מקומי. כמזכיר האוצר, הקים המילטון מוסדות רבים כבנק הראשון של ארצות הברית. מדיסון ניסה לחסום את הבנק ללא הצלחה, בטענה שהחוקה לא הרשתה לממשלה ליצור את הבנק. המילטון טען שג'פרסון ומדיסון עוינים אותו.
ב-1798, תחת הנשיא ג'ון אדמס, החלו ארצות הברית וצרפת להילחם, במה שכונתה המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת, שכללה מלחמה ימית וקרבות על נתיבי מסחר. הפדרליסטים יצרו צבא והעבירו את חוקי הזרים וההסתה, שכוונו כנגד פליטים צרפתים שהיו מעורבים בפוליטיקה וכנגד עורכי עיתונים רפובליקנים. מדיסון וג'פרסון זעמו. הם כתבו את החלטות וירג'יניה וקנטקי, שטענו שהחוקים היו לא חוקתיים, ושהמדינות יכולות וצריכות לחוקק חוקים כנגדם. ההחלטות לא היו אהודות, כיוון שקראו להפרת החוק הפדרלי. ג'פרסון דרש מהמדינות לפרוש אם הדבר יהיה נחוץ, אף על פי שמדיסון התנגד לכך.
עמדתו של מדיסון הייתה שינוי גדול מתקופתו ככותב החוקה, כשטען שעל חוקי הממשלה להיות עליונים על חוקי המדינות. רק ב-1812, לאחר המלחמה והחולשה הממשלתית במהלכה, הבין מדיסון את הצורך בממשל מרכזי חזק. באותה התקופה החל לתמוך בבנק לאומי, בצי חזק ובצבא קבע.
מדיסון ביקש להימנע מממשלה בסגנון האירופאי, ותמיד חשב שחרם על בריטניה היה מצליח.
נישואיו ומשפחתו
מדיסון התחתן לראשונה בגיל 43, ב-15 בספטמבר 1794. הוא נישא לדולי פיין טוד, אלמנה בת עשרים ושש. מדיסון אימץ את ילדה, ג'ון פיין, לאחר הנישואין.
דולי נולדה ב-20 במאי 1768, למשפחת קווייקרים מקרולינה הצפונית. אחותה לוסי נישאה לאחיינו של ג'ורג' וושינגטון. כחבר קונגרס, פגש מדיסון את דולי באירועים חברתיים בפילדלפיה, עיר הבירה דאז. היא חיה שם עם בעלה. במאי 1794, ביקש מדיסון מחברם המשותף, ארון בר, לארגן פגישה. באוגוסט, היא הסכימה להתחתן אתו. היא הוצאה מקהילתה בעקבות נישואין למדיסון, שלא היה קווייקר. בנוסף, ב-1794, נבחר מדיסון לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
דולי מדיסון השתמשה בכישוריה החברתיים בוושינגטון, כשג'יימס היה מזכיר המדינה. כשהבית הלבן היה בשיפוצים, היא ייעצה בנוגע לריהוט הבית וסייעה לתומאס ג'פרסון האלמן בטקסים. כשבעלה הפך לנשיא, היא יצרה את תפקיד הגברת הראשונה, וקידמה את בעלה בעזרת כישוריה. היא הוסיפה לאהדה כלפיו.
אביו של מדיסון מת ב-1801 ולאחר שכבר ניהל את נכסי אביו מ-1780 ירש מדיסון את מטע מונטפילייר ואת 108 עבדיו של אביו.
כהונתו כמזכיר המדינה
כשהחל ג'פרסון את כהונתו כנשיא ב-1801, הוא מינה את מדיסון לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית. בתחילת כהונתו, עמד מול בית המשפט בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שקבע את עקרון הביקורת השיפוטית והדרישה שכל חוק שמתקבל בקונגרס חייב לעלות בקנה אחד עם החוקה. הנושא המרכזי שעמד על הפרק היה השמירה על הנייטרליות בזמן המלחמות הנפוליאוניות. רוב אירופה הייתה במלחמה, בהתחלה בין צרפת ואוסטריה. לאחר קרב אוסטרליץ ב-1805, בו צרפת ניצחה בקלות את אוסטריה, בריטניה הצטרפה למלחמה.
מעט לפני היבחרו של ג'פרסון, נפוליאון הפך לשליט צרפת, ולאחר מרד העבדים בהאיטי שלח כ-20,000 חיילים להחזיר את העבדות לאי, כדי להגדיל את הכנסות צרפת ממכירת קני סוכר. המלחמה השתבשה, ונפוליאון העדיף, במקום להתרכז בשטחים מחוץ למדינה, למכור את לואיזיאנה למדיסון ולג'פרסון ב-1803. הצרפתים נסוגו מהאיטי, שהפכה ב-1804 לרפובליקה השנייה בחצי הכדור המערבי.
רבים טענו שמדיסון וג'פרסון עקפו את החוקה כשרכשו את לואיזיאנה. ג'פרסון ניסה לתקן את החוקה כדי לאפשר את הרכישה, אולם מפאת קוצר הזמן לא הצליח. הסנאט אישר את ההסכם במהירות. בית הנבחרים אשרר את ההסכם גם הוא. במהלך המלחמות באירופה, מדיסון ניסה לשמור על נייטרליות, והתעקש על זכויותיה של ארצות הברית כמדינה נייטרלית.
הבריטים והצרפתים לא כיבדו את הנייטרליות האמריקנית, והמצב החמיר בכהונתו השנייה של ג'פרסון. לאחר ניצחונו של נפוליאון באוסטרליץ, הוא הטיל מצור על בריטניה וניסה להכריע אותה. מדיסון וג'פרסון החרימו את הסחר עם בריטניה וצרפת. החרם נכשל וגרם למחאה פדרליסטית, שהובילה לביטול החרם.
נשיאותו
כשכהונתו השנייה של ג'פרסון הסתיימה, מדיסון נבחר בידי המפלגה להיות המועמד לנשיאות. הוא ניצח את ג'יימס מונרו, יורשו בתפקיד הנשיא, כדי להיות המועמד. כיוון שהמפלגה הפדרליסטית כבר הייתה לא רלוונטית מחוץ לניו-אינגלנד, מדיסון זכה ברוב גדול בבחירות לנשיאות מול צ'ארלס קוטסוורת' פינקני.
לאחר שנכנס לתפקיד ב-1809, למדיסון היה קושי במינוי אלברט גלטין לתפקיד מזכיר המדינה, ולכן שמר עליו בתפקיד מזכיר האוצר. גלטין השווייצרי היה היועץ המרכזי של מדיסון, איש סודו וקובע המדיניות שלו. מדיסון מינה את רוברט סמית' לתפקיד מזכיר המדינה, ולתפקיד מזכיר הצי את פול המילטון. הקבינט שלו הורכב מפשרות פוליטיות. כשנכנס לתפקיד לממשלה היה עודף תקציבי של 9.5 מיליון דולרים, וב-1810 החוב הממשלתי פחת והמסים ירדו.
הבנק של ארצות הברית
מדיסון נלחם כדי להמשיך במדיניות ג'פרסון - בעיקר לשנות את המדיניות הפדרליסטית מתקופת וושינגטון ואדמס. אחד מהעניינים החשובים שעסק בהם היה הבנק הראשון של ארצות הברית. לאחר הקמתו ב-1791, תקופת עשרים השנים שהוקצבה לו עמדה לפוג. בעוד שגלטין טען שהבנק היה הכרחי, הקונגרס לא הצליח לאשר אותו מחדש. היעדרו של בנק מרכזי הקשה על מימון המלחמה עם בריטניה, ולכן הקונגרס העביר ב-1814 חוק שהקים בנק מרכזי שני. מדיסון ביטל את החוק. ב-1816, הקונגרס ניסה להעביר עוד חוק, ולאחר שמדיסון הבין את נחיצותו, הוא חתם על החוק ואישר הקמת בנק מרכזי שני.
לפני המלחמה
ב-1809 המפלגה הפדרליסטית כבר לא הייתה משמעותית. אנשים שהיו חברים בה, כג'ון קווינסי אדמס, שהפך לשגריר של מדיסון ברוסיה, הצטרפו למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. אף על פי שהמפלגה הייתה המפלגה היחידה, היא סבלה מפילוג קשה בתוכה, שיצר את המפלגות לעתיד. כשהמלחמה מול בריטניה התחילה להתקרב, תומכי ומתנגדי המפלגה יצרו שדולות בקונגרס. תומכי המלחמה הובלו בידי הנרי קליי, דובר בית הנבחרים. כשהמלחמה פרצה, קליי הוביל את הקו הלוחמני אף יותר ממדיסון.
נפוליאון ניצח בקרב אוסטרליץ ב-1805, ואירופה נשארה שלווה בשנים הבאות. הקונגרס ביטל את החרם של ג'פרסון קצת לפני כניסתו של מדיסון לתפקיד. המדיניות הנייטרלית של ארצות הברית הרשתה לה לסחור עם צרפת ועם בריטניה, כל עוד ההגבלות על משלוחי ספינות יבוטלו. מדיסון ניסה לשאת ולתת עם בריטניה באפריל, אולם באוגוסט 1809, היחסים עם בריטניה הידרדרו. מדיסון התנגד לקריאה למלחמה, כיוון שלטענתו, המלחמה הייתה אויב לחירות הציבור. הוא התנגד לצבא, למיסים ולחוב שיבוא בעקבות המלחמה, וטען שאף מדינה לא תוכל לשמור על חירותה במהלך מלחמה ממושכת.
מלחמת 1812
ארצות הברית נכנסה למלחמת 1812, והפכה לחלק מהמלחמות הנפוליאוניות. נפוליאון ניסה להכריח מדינות אחרות להצטרף לחרם שהטיל על בריטניה. בתחילה החרם הצליח, אולם פורטוגל סירבה לשתף פעולה, והובילה למלחמת חצי האי. אחיזתה של ספרד בדרום אמריקה התרופפה. בריטניה הפכה לכוח המרכזי היחיד באוקיינוס האטלנטי.
בריטניה הגבירה את לחץ הצי שלה על נפוליאון, אולם גם פגעה בספינות אמריקניות. בריטניה השתמשה בצי כדי למנוע מספינות אמריקניות לסחור עם צרפת, ועוררה את זעם האמריקנים. ארצות הברית הנייטרלית ראתה בכך הפרת החוק הבינלאומי. הצי המלכותי פשט על ספינות אמריקניות ואסר את המלחים שלהן. ארצות הברית גרסה שזאת הייתה פגיעה בריבונותה. בריטניה גם חימשה שבטים אינדיאניים בצפון-מערב המדינה ועודדה אותם לתקוף מתיישבים, אפילו שב-1783 וב-1794 בריטניה נתנה את השטח לארצות הברית.
האמריקנים קראו ל"מלחמת עצמאות שנייה" כדי להחזיר את הכבוד הלאומי. הציבור הכועס בחר בקונגרס ניצי במיוחד, שהובל בידי הנרי קליי וג'ון קלהון. מדיסון ביקש מהקונגרס להכריז על מלחמה, כשהפדרליסטים ואנשי צפון מזרח המדינה (שסבלו מהחרם הכלכלי של ג'פרסון) התנגדו.
מדיסון הצליח להגדיל את הצבא, סיים את בניית האקדמיה הצבאית, הכין תחמושת והרחיב את הצי. המכשולים הגדולים שלו היו קבינט מפולג, מפלגה עוינת, התנגדות בקונגרס, מושלים שניסו להכשיל אותו וגנרלים לא מתאימים, יחד עם מיליציה שסירבה להילחם מחוץ למדינה שלה. מדיסון לא זכה לתמיכה מאוחדת. ניו אינגלנד איימה בפרישה מהאיחוד, הייתה מעורבת בהברחות מקנדה וסירבה לשלוח חיילים. עוד בעיה הייתה פירוק המערכת שהמילטון והפדרליסטים בנו. הצבא הוקטן, הבנק המרכזי נסגר, והמסים היו נמוכים. ג'פרסון ומדיסון לא האמינו בבנקים ובצבאות, ופירוק מערכת המיסוי גרם לכך שלא יכלו לממן את הגיוס המהיר. כשהמלחמה התחילה, הכוח הצבאי של מדיסון הכיל בעיקר חברי מיליציות לא מאומנים.
הדרג הפיקודי לא פעל טוב - הגנרל בדטרויט נכנע לכוח בריטי קטן יותר ממנו בלי קרב. גלטין גילה שאי אפשר לממן את המלחמה ללא בנק מרכזי, וללא תמיכה מצפון מזרח המדינה. מדיסון האמין שארצות הברית תוכל לכבוש את קנדה ולעצור את אספקת המזון לאינדיאנים במערב, ושיוכל לכפות הסכם לאחר מכן. אולם הפלישה של ארצות הברית נכשלה. מדיסון האמין שהמיליציות יסכימו לפלוש לקנדה, אולם המושלים מצפון מזרח המדינה סירבו. הבריטים חימשו את האינדיאנים בצפון מערב המדינה, בעיקר את שבטיו של טקומסה. לאחר שהפסידו בקרב על ימת אירי ב-1813, הבריטים נאלצו לסגת. הגנרל ויליאם הנרי הריסון הדביק אותם וניהל קרב על התמז, שבמהלכו השמיד את הצבאות הבריטים והאינדיאנים, הרג את טקומסה, והשמיד את הכוח האינדיאני בכל אזור גרייט לייקס. מדיסון היה הנשיא היחיד שהוביל את הצבא לקרב כשהיה בתפקיד, אף על פי שקרב פלטסברג ב-1814 לא היה טוב עבור האמריקנים. הבריטים פשטו על וושינגטון, כשמדיסון הוביל את המיליציה המפורקת שלו. דולי מדיסון חילצה פריטים יקרים ומסמכים מהבית הלבן מעט לפני שהבריטים שרפו את הבית הלבן, את בניין הקפיטול ועוד בנייני ציבור. האגדה מספרת, שכאשר הגיעו הבריטים לבית הלבן, הם מצאו את ארוחת הערב של הנשיא ערוכה על השולחן, ועדיין חמה.
ב-1814, אנדרו ג'קסון והריסון השמידו את האיומים האינדיאניים בדרום ובמערב. כחלק מהמאמץ המלחמתי, האמריקנים בנו שתים עשרה ספינות מלחמה. בסוף 1814, מדיסון ומזכיר המדינה, ג'יימס מונרו, ניסו לגייס 40,000 איש. התנגדות עזה מנעה זאת.
הבריטים ניסו לכבוש את מבצר מקהנרי, שחלש על דרך הים אל העיר. ההגנה המוצלחת על המבצר, מול הפצצה של 24 שעות, הובילה את עורך הדין והמשורר החובב פרנסיס סקוט קי שראה את הדגל ממשיך להתנוסס מעל המבצר בבוקר לאחר ליל הפגזה, להתרגש ולהתלהב מן המחזה, ולכתוב את השיר "הדגל זרוע הכוכבים" (The Star-Spangled Banner), שהפך להמנון ארצות הברית. אנדרו ג'קסון המשיך להילחם בניו אורלינס, אף על פי שהסכם שלום נוסח כבר שבועיים לפני כן (אך עוד לא נחתם). האמריקנים הצליחו לעצור את הבריטים בניצחון גדול. הסכם גנט סיים את המלחמה בפברואר 1815, ללא שינויים טריטוריאליים. אמריקנים רבים הרגישו שניצחו ב"מלחמת העצמאות השנייה". ב-3 במרץ 1815, הקונגרס אישר שימוש בצי מול אלג'יראים, וכך המלחמה הברברית השנייה סיימה התקפות שודדי ים על אמריקנים.
כלכלה ושיפור פנימי
לאחר סיום המלחמה, האמריקנים האמינו שהבטיחו את עצמאותם. הפדרליסטים התפרקו במהירות. השיח הציבורי הרגוע אפשר שגשוג. הייתה עדיין מתיחות פוליטית, למשל ב-1816 כששני שלישים מחברי הקונגרס איבדו את מקומם לאחר שהחליטו על העלאת משכורתם. מדיסון אישר את הבנק המרכזי, מערכת מיסוי חדשה שהתבססה על מכסי מגן, צבא מקצועי, ומיזמים לשיפור פנימי בהובלת קליי. ב-1816, אלמנות ויתומי המלחמה קיבלו קצבאות לחמש שנים. המעשה האחרון של מדיסון לפני שעזב את תפקידו היה ביטול חוק שהיה אמור לממן גשרים ודרכים, כיוון שהרגיש שזה לא מסמכות המדינה.
ג'יימס וילקינסון
ג'יימס וילקינסון היה מפקד צבאי שנוי במחלוקת ומושל לואיזיאנה. הוא היה מעורב בניסיון של ארון בר ליצור מדינה חדשה במערב, אולם זוכה ב-1808. לאחר היכנסו לתפקיד של מדיסון, הוא הפך את וילקינסון לאחראי על חוף לואיזיאנה. רבים מהחיילים התלוננו על וילקינסון ועל התנאים במחנה הצבאי. רבים מתו. וילקינסון סירב לסגת. חקירה של הקונגרס לא הניבה פירות, וההכרעה עברה למדיסון, ששמר על וילקינסון בתפקיד מסיבות פוליטיות. המנהיגים הצבאיים תמכו במדיסון על כך. לאחר תבוסתו בידי הבריטים, מדיסון שחרר אותו משירות פעיל.
אינדיאנים
מדיסון טען בנאום כניסתו לתפקיד שיש לתרבת את האינדיאנים. הוא עודד את האינדיאנים להפוך לחוואים ולא לציידים. הוא גם ציווה על הצבא להגן על האינדיאנים מפני מתיישבים, לכעסו של המפקד הצבאי אנדרו ג'קסון. ג'קסון רצה לעצור את האינדיאנים והתנגד לפקודת הנשיא. לאחר קרב טיפקאנו ב-1811, האינדיאנים חזרו אל השמורות והלבנים השתלטו על האזור. ב-1815, היו 400,000 מתיישבים אירופאים באוהיו, והאינדיאנים איבדו את אחיזתם באזור.
לאחר הנשיאות
לאחר שתי קדנציות כנשיא, עזב מדיסון את המשרה בשנת 1817, ופרש לחוותו, מונטפילייר בווירג'יניה, לא רחוק ממונטיצ'לו. דולי הייתה בטוחה שיצליחו לנסוע לפריז, אולם כמו עם וושינגטון ועם ג'פרסון, מדיסון סיים את כהונתו עם פחות כסף מאשר היה לו כשנבחר. המטע שלו החל להידרדר כלכלית.
עבד לשעבר של מדיסון כתב עליו אוטוביוגרפיה. לאחר מותו, רכש הסנאטור דניאל ובסטר את העבד מדולי מדיסון, והביא לשחרורו. העבד כיבד את מדיסון וטען שמעולם לא תקף את עבדיו והתייחס אליהם בנועם.
החוב של מדיסון הוביל לכך שלא פרסם את כתביו במהלך חייו, כדי לא לגרום לעוד בעיות כלכליות.
עם סוף שנותיו, התעסק במורשתו ההיסטורית. הוא שמר על מכתביו ומסמכיו, ואף ערך אותם. רבים טוענים שבאחרית ימיו בריאותו הנפשית הייתה מעורערת.
ב-1826 מונה לרקטור של אוניברסיטת וירג'יניה, אך העביר את מרבית זמנו באחוזתו. ב-1829, נבחר לייצג את וירג'יניה בוועידה החוקתית שלה. הוועידה הסתיימה בהענקת זכות בחירה לכל הגברים הלבנים אולם ללא שינוי הייצוג המחוזי.
מדיסון היה מודאג בנוגע לעבדות בדרום. הוא היה נשיאה הראשון של אגודת הקולוניזציה האמריקאית, ששילמה עבור נסיעתם של עבדים משוחררים לליבריה במערב אפריקה, בניסיון להקל במשהו את מחירה המוסרי של העבדות.
דיוקנו של מדיסון הופיע על שטר ה-5000 דולר. לשטר היו 20 גרסאות שונות בשנים שבהן היה הליך מטבע חוקי בארצות הברית (1861–1946), ותמונתו התנוססה על כולם מלבד שלושה.
למרות הידרדרות בריאותו, הוא כתב כמה מאמרים פוליטיים. הוא סירב שילוב אנשי דת בקונגרס ובצבא.
בין 1834 ל-1835 מכר כרבע מעבדיו כדי להקטין את הפסדיו הכלכליים. ב-1836, מת באחוזתו ב-28 ביוני. הוא הוריש אלפיים דולר לאגודת הקולוניזציה האמריקאית, אך את עבדיו בחר שלא לשחרר והורישם לאשתו. הוא נקבר בבית הקברות במונטפילייר.
מורשתו
אף על פי שסיים את תפקידו עם אהדה גדולה, לאחר תחושת ניצחון במלחמת עצמאות נוספת, כמה היסטוריונים ביקרו אותו. הם שיבחו אותו על הישגיו בניסוח החוקה, אולם טענו שניהל בצורה רעה מלחמה לא נחוצה. הוא לא ביצע מודיעין כמו שצריך, המבנה הפיקודי שיצר היה מבולבל, ההשפעה הפוליטית גרמה לבחירת מפקדים גרועים, וסמך על מיליציות יותר מאשר על צבא קבע.
בנוסף, נטען שמדיסון הרשה לקונגרס לקחת כוח מהנשיאות. האספה המפלגתית של הדמוקרטים החלה להכריע את המועמדים הנשיאותיים. הקונגרס השיג כוח חדש לחסום מינויים. בתקופתו מוסד הנשיאות החל להיחלש. למרות זאת, פעולותיו חיזקו את המערכת החוקתית, והכינו את המדינה לקראת המאה החדשה.
אחוזת מונטיפילייר היא אתר מורשת לאומית.
ערים רבות נקראות על שמו של מדיסון: ביניהן מחוז מדיסון בוושינגטון.
מדיסון מופיע כדמות במחזמר המילטון.
גשר אקשי-קייקיו
גשר אקשי-קייקיו (ביפנית: 明石海峡大橋 - Akashi Kaikyō Ō-hashi) הידוע גם בשם "גשר הפנינה", הוא גשר תלוי ביפן, החוצה את מצר אקשי ומחבר בין העיר קובה לבין האי אוואג'י, כחלק מן הכביש המהיר הונשו-שיקוקו. זהו הגשר התלוי הארוך ביותר בעולם מאז פתיחתו בשנת 1998, הן בממדי המפתח המרכזי (1,991 מטר) והן באורכו הכולל (3,911 מטר). הגשר הוא אחד משלושה גשרים על דרך הונשו-שיקוקו, המחברים בין שני גבולותיו של הים הפנימי.
היסטוריה
לפני שנבנה גשר אקשי-קייקיו ניתן היה לחצות את מצר אקשי רק באמצעות מעבורות נוסעים. מצר זה ידוע בסערותיו הקשות, שסיכנו לא פעם את החוצים אותו. בשנת 1955 טבעו שתי מעבורות במצר בעת סערה, איתן ירדו למצולות 168 ילדים. בעקבות ההלם שאחז את הציבור לאחר האסון שוכנעה ממשלת יפן לתכנן גשר תלוי, שיאפשר את חציית המצר בבטחה. התוכנית המקורית הייתה לגשר שישא כביש וגם מסילת רכבת, אולם כאשר החלה עבודת התכנון באפריל 1986, הוחלט כי את הגשר יחצה כביש בלבד, שבו שישה מסלולים. בניית הגשר החלה בחודש מאי 1988 והגשר נפתח לתנועה ב-5 באפריל 1998. היות שמיצר אקשי הוא נתיב מים בינלאומי, חייב היה הגשר לאפשר נתיב שיט פנוי ברוחב 1,500 מטר.
הגשר בנוי משלושה מפתחים. רוחבו של המפתח המרכזי 1,991 מטר, ורוחב כל אחד משני האחרים הוא 960 מטר. אורכו הכולל של הגשר הוא 3,911 מטר. רוחב המפתח המרכזי היה בתחילה 1,990 מטר בלבד, אבל הוא גדל במטר שלם בעת רעידת האדמה שהתחוללה בעיר קובה, ב-17 בינואר 1995. מוקד רעידת האדמה עבר בין שני העמודים התומכים בגשר. כל עמוד בגשר בנוי כאגד כפול ניצבים המאפשר לו לעמוד ברוחות במהירות של 286 קמ"ש, רעידות אדמה עד לעוצמה 8.6 בסולם ריכטר וזרמי ים חזקים. בגשר אף מותקנת מטוטלת הפועלת בתדר התהודה של הגשר כדי לשכך כוחות המופעלים עליו. גובהם של שני העמודים המרכזיים בגשר הוא 298 מטר מעל פני הים וכל אחד מהם ניצב על יסוד שגובהו 67 מטר וקוטרו 80 מטר.
מחירו הכולל של הגשר מוערך ב-500 מיליארד ין יפני, שהם כחמישה מיליארד דולר אמריקני. מצפים כי ההכנסות מגביית אגרה על חציית הגשר יכסו את הוצאות בנייתו, אולם לעת עתה מחיר המעבר על הגשר הוא כה יקר (כ-20 דולר) עד שתנועת כלי הרכב על הגשר דלילה יחסית ורבים עדיין מעדיפים להשתמש במעבורות האיטיות והזולות יותר. לטובת התיירים נבנו שני גנים ציבוריים בסמוך לשני קצוות הגשר. ניתן להגיע לשניהם ברכבת. בשנת 2003 הוצב בכניסה לגשר פסל של הפסל קייזו אושיו.
ספין סיטי
ספין סיטי (באנגלית: Spin City) היא קומדיית מצבים אמריקאית שהופקה ושודרה במשך שש עונות, בשנים 1996–2002. בישראל שודרה הסדרה בערוץ 2 בזכיינית "קשת", וכעבור מספר שנים בשידורים חוזרים בערוץ הוט 3.
עלילת הסדרה
הסדרה מתמקדת בראש העירייה של ניו יורק, רנדל וינסטון (השחקן בארי בוסטוויק), ובצוות העובדים שלו. הדמות המרכזית בסדרה, ומי שאחראי למעשה לניהול ענייני העיר, הוא סגן ראש העירייה, מייק פלאהרטי (מייקל ג'יי פוקס). מייק מצטיין בעבודתו, אך מתקשה בהתמודדות עם חייו האישיים, בעיקר משום שהוא מזניח אותם לטובת הקריירה. בין שאר העובדים בצוות: בהמשך הסדרה מונתה ג'אנל למזכירתו של ראש העיר, וסטייסי פטרינו (ג'ניפר אספוזיטו) הצטרפה לצוות כמזכירתו של מייק.
צוות העובדים עסוק בעיקר בניסיונות לשפר את תדמיתו של ראש העיר, ולהסתיר את הטעויות הרבות שלו.
העונות המאוחרות
בשנת 1998 הודיע פוקס כי הוא חולה במחלת פרקינסון. כדי לחלוק בעומס העבודה, צורפה לסדרה בעונה הרביעית (1999 - 2000) דמות חדשה - מנהלת מסע הבחירות קייטלין מור (הת'ר לוקליר).
מחלתו של פוקס החמירה, והוא החליט לעזוב את התוכנית בסוף העונה, כדי לבלות יותר זמן עם משפחתו ולגייס תרומות למחקר על מחלת פרקינסון. לקראת העונה החמישית לוהק צ'ארלי שין לתפקיד סגנו החדש של ראש העירייה, צ'ארלי קרופורד. הפקת הסדרה הועברה מניו יורק ללוס אנג'לס. השינויים גרמו לאיבוד רייטינג, והמפיקים החליטו לבטל את הסדרה ב-2002, בסוף העונה השישית.
מוסקבה יונייטד
מוסקבה יונייטד (ברוסית: Команда по Американскому Футболу "Москоу Юнайтед") היא קבוצת פוטבול רוסית מהעיר מוסקבה המשחקת בליגת הפוטבול הרוסית.
הקבוצה משתתפת בליגת הפוטבול הרוסית מאז עונת 2011 והיא אחת ממייסדות ליגת הפוטבול המחודשת, שאורגנה מחדש בשנת 2016. הקבוצה הוקמה בשנת 2011 וכבר בעונת הבכורה שלה בליגה העפילה עד לגמר האליפות אך הפסידה לקבוצת הפטריוטים מוסקבה.
הקבוצה מפעילה גם קבוצת בת בפוטבול נשים בשם Moscow Unicorns ומשנת 2016 גם קבוצת נוער.
פאביה
פאביה (באיטלקית: ; שם הייסוד בלטינית: Ticinum) היא עיר הנמצאת בצפון איטליה, ובירת נפת פאביה במחוז לומברדיה. העיר שוכנת בעמק/מישור הפו, 35 ק"מ דרומית למילאנו, סמוך לנקודת החיבור שבין נהר הפו ונהר הטיצ'ינו, במרכז העמק המשתרע בין הרי האפנינים מדרום להרי האלפים מצפון.
פאביה היא בירת נפה עשירה בפעילות חקלאית הכוללת יין, אורז, דגנים ומוצרי חלב. אזורי התעשייה הספורים בסביבות העיר אינם פוגעים באווירה הכפרית והשלווה המאפיינת את פאביה וסביבתה. בנוסף, פאביה ידועה כביתה של אחת האוניברסיטאות העתיקות בעולם, אוניברסיטת פאביה, שהוקמה באופן רשמי ב-1361 על בסיס בית ספר למשפטים שפעל במקום החל משנת 825. האוניברסיטה, יחד עם מספר מוסדות מחקר מדעיים מתקדמים הממוקמים בעיר, הופכים את פאביה לאחד מהמוקדים האקדמאיים החשובים באיטליה.
היסטוריה
ייסוד העיר משויך ככל הנראה לרומאים, אשר הקימו את העיר כמוצב צבאי קדמי ותכננו אותה על בסיס פריסת רחובות במתאר שתי וערב, צורה המאפיינת את רחובות העיר העתיקה עד היום. עם היווסדה, העניקו הרומאים לעיר את השם Ticinum, על שם נהר הטיצ'ינו החוצה את העיר. העיר הותקפה לעיתים קרובות על ידי הברברים, עד לכיבושה בשנת 572 על ידי הלומברדים, שהפכו אותה לבירת ממלכתם ושינו את שמה ל-Papia, מכאן נובע שמה המודרני. פאביה נשארה בירת הלומברדים למשך כ-200 שנה. בשנת 774 נכבשה העיר על ידי קרל הגדול, אך העיר שמרה על מעמדה וכנסיית סן-מיקלה בעיר שימשה לטקסי הכתרה למלכי איטליה.
אט אט לאורך ימי הביניים איבדה העיר מחשיבותה, עד שבשנת 1360 סופחה העיר לדוכסות מילאנו, תחת שלטון בני משפחת ויסקונטי שהקימו בעיר את הארמון הנושא את שמם וחולש על מרכז העיר. בשנת 1525 נערך בסמוך לעיר קרב פאביה הקרב הסתיים בהפסד כוחות הצבא הצרפתי ולמעשה הכריע במידה רבה את מאבק הכוחות על השליטה באירופה בין בית ולואה לבין בית הבסבורג. מתחילת המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19 הייתה פאביה נתונה לשלטונם של מעצמות זרות שונות, בהן הספרדים, הצרפתים והאוסטרים, עד שבשנת 1859 עברה העיר לשלטון ממלכת סרדיניה (שהיוותה את הבסיס לאיחוד איטליה) יחד עם שאר מחוז לומברדיה.
מבנה העיר
עקב חוסר חשיבותה האסטרטגי פאביה לא נפגעה באופן משמעותי במלחמות העולם. מרכזה העתיק של העיר השתמר היטב לאורך השנים, וכיום העיר שומרת, מבחינה ארכיטקטונית, על צביונה מימי הביניים. רחובות המרכז העתיק שומרים על מתאר העיר הרומאית המקורי ומסודרים בצורת שתי וערב סביב שני רחובות אנכים זה לזה המחלקים את העיר לארבעה רבעים. הרחוב הראשון, Strada Nuova, נמתח מצפון לדרום החל מארמון ויסקונטי ועד לגשר המקורה ומהווה את ליבה המסחרי של העיר. השני, קורסו קאבור, נמתח ממערב למזרח ומהווה גם הוא רחוב מסחרי חשוב ולאורכו מצויים אתרים מרכזיים, בהם פיאצה ויטוריה ובניין העירייה. נקודת המפגש בין שני הרחובות הללו מוגדרת כמרכזה הגאוגרפי של העיר.
אקלים
האקלים של פאביה הוא זה האופייני למרכזו של עמק הפו. החורף לח וקר והקיץ חם. לעיתים קרובות במהלך עונת הקיץ נשבר החום על ידי סופות גשמים חזקות המקררות באופן מהיר את הטמפרטורה. מכיוון שגודלה של העיר קטן יחסית, במהלך עונת החורף ערפילים וקרח מכסים גם את מרכז העיר. עונות האביב והסתיו מאופיינות בגשמים רבים.
דמוגרפיה
פאביה הגיעה לשיא במספר תושביה בשנת 1971 עם 88,839 תושבים, אך מאז ניכרת ירידה חדה במספר התושבים עד ל-71,239 תושבים בשנת 2009. מעבר לתושביה הרשומים, מתגוררים בפאביה למעלה מ-23,000 סטודנטים אשר שוהים בה במהלך תקופות הלימודים אך, ברובם המכריע, חוזרים לביתם ברחבי איטליה בסופי שבוע ובחופשות.
אוניברסיטאות ומוסדות אקדמאיים
פאביה היא עיר אקדמאית בעלת חשיבות עליונה באיטליה ובה שוכנים מספר מוסדות אקדמאיים מרכזיים:
הוכחה למעמדה האקדמאי-רפואי האיתן של פאביה ניתנה עם חנוכתו ב-15 בפברואר 2010 של מאיץ ההדרונים האונקולוגי (CNAO) הראשון באיטליה, השני באירופה והרביעי סה"כ בעולם, המאפשר טיפול בגידולים סרטניים באמצעות הקרנת הדרונים. כמו כן, ברשות מחלקת הפיזיקה של אוניברסיטת פאביה מאיץ חלקיקים גרעיני (LENA), היחידי מסוגו בקרב אוניברסיטאות באיטליה ושבאמצעותו פרסמה לאורך השנים אוניברסיטת פאביה למעלה מ-608 מחקרים בתחומי הכימיה והפיזיקה הגרעינית.
יהדות פאביה
בשלהי ימי הביניים היגרו לעיר יהודים רבים ממערב אירופה, בעיקר מגרמניה וצרפת. בין הגולים היה רבי יעקב לנדא, בעל ספר האגור, וכן רבי יוסף קולון (מהרי"ק) שהיגר אליה ממנטובה. עד למלחמת העולם השנייה התקיימה בפאביה קהילה יהודית קטנה שהתרכזה באזור Via dei Liguri. קהילה זו התפזרה במהלך המלחמה, ולאחר סיומה לא התבססה שוב קהילה יהודית בעיר. כיום, מתגוררות בעיר משפחות יהודיות ספורות המחוזקות בנוכחות ישראלית של כ-60 סטודנטים ישראלים לערך הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה בעיר (נכון לאוגוסט 2010). שירותי דת מסופקים על פי הצורך על ידי הקהילה היהודית במילאנו. המשפחה הישראלית שנספתה באסון הרכבל של סטרזה–מוטרונה במאי 2021 התגוררה בפאביה.
ערים תאומות
לעיר פאביה שלוש ערים תאומות:
קאדל אוונס
השנים הראשונות
אוונס החל את הקריירה שלו כרוכב אופני הרים. בגיל צעיר אותר כספורטאי מצטיין. בשנים 1997 ו-1999 סיים במקום השני באליפות העולם לרוכבים מתחת לגיל 23. אוונס ניצח בסבב גביע העולם פעמיים, ב-1998 וב-1999 וסיים שביעי במרוץ הקרוס קאנטרי במשחקים האולימפיים בסידני. בשנת 2001 עבר לאופני כביש, בעזרת מאמנו אלדו סאסי, והחל את הקריירה שלו בקבוצת האיטלקית סאקו. לאחר שנה עבר לקבוצת מאפיי, אחת הקבוצות החזקות ביותר בדבוקה המקצוענית. בג'ירו ד'איטליה של 2002 הצטיין אוונס ולאחר הקטע ה-16 ההררי, נטל את חולצת המוביל מיינס הפנר שהחזיק בה במשך 10 קטעים. בקטע ההררי שנערך למחרת, רכב תחילה אוונס היטב כשהוא לבוש בחולצה הוורודה. אך אז נכנס למצב של תשישות המכונה Bonk ובקושי הצליח לסיים את הקטע. הוא איבד את ההובלה לפאולו סבולדלי שניצח במרוץ באותה שנה (אוונס סיים במקום ה-14 בדירוג הכללי).
לאחר פירוק מאפיי, עבר אוונס לקבוצה נוספת שהייתה עתירה בכוכבים, דויטשה טלקום. הוא רכב בשורותיה בשנים 2003-2004 אך לא זכה להישגים רבים.
בשנת 2005 עבר לקבוצה הבלגית דוויטאמון לוטו, סיים שמיני את הטור דה פראנס, והיה בכך לאוסטרלי הראשון בעשירייה הראשונה מאז פיל אנדרסון בשנת 1981.
2006
בשנת 2006 החל מתבסס מעמדו של אוונס בדבוקה המקצוענית, כאשר סיים רביעי בטור דה פראנס (לאחר פסילתו של פלויד לאנדיס). הוא ניצח בטור דה רומאנדי, כשהוא עוקף את הספרדים אלברטו קונטדור ואלחנדרו ולוורדה.
2007
אוונס סיים שני בטור דה פראנס של שנת 2007, לאחר שניצח בקטע ה-13 וסיים שני בקטע ה-19, שניהם מרוצים נגד השעון. הוא סיים רביעי בוואלטה אספניה, חמישי באליפות העולם ושישי בג'ירו די לומברדיה, מיקום שהעניק לו את המקום הראשון בגביע סבב הפרו-טור. אוונס הוכתר כרוכב השנה באוסטרליה הן ב-2006 והן ב-2007.
2008
ערב הזינוק לטור דה פראנס נחשב אוונס כמועמד בכיר לניצחון, בעיקר עקב העדרו של אלברטו קונטדור, שקבוצתו, אסטנה, לא הוזמנה למרוץ. אוונס פתח את המרוץ היטב ולבש את החולצה הצהובה למשך חמישה שלבים (10-14). במהלך הטיפוס לאלפ ד'ואז, הצליח מתחרהו העיקרי של אוונס, קרלוס ססטרה, לפתוח פער של 2.15 דקות. אוונס צמצם את הפער בקטע המרוץ נגד השעון ודורג במקום השני הכללי, מקום עליו שמר עד לסיום המרוץ.
לאחר שהחלים מפציעה ברצועה הצולבת הקדמית השתתף אוונס במרוצי האופניים במשחקים האולימפיים בבייג'ינג. הוא סיים את מרוץ הכביש במקום ה-15, 22 שניות לאחר המנצח, הספרדי סמואל סאנצ'ז. במרוץ נגד השעון סיים חמישי.
2009
למרות שובם של אלברטו קונטדור ולאנס ארמסטרונג לטור דה פראנס ב-2009, נחשב אוונס, לפני תחילת המרוץ, כאחד המועמדים לזכייה, וזאת לאחר שבמרוץ ההכנה לטור, הדופינה ליברה, סיים שני בדירוג הכללי וראשון בדירוג המאיצים. אולם בטור דה פראנס הוא גילה חולשה במספר קטעים הרריים וסיים בפיגור גדול במקום ה-30. כפי שנטען גם בשנים קודמות, גם במהדורת 2009 של הטור דה פראנס גרסו רבים כי קבוצתו של אוונס היא חלשה בהשוואה לקבוצותיהם של המועמדים האחרים לניצחון וכי נקודה זו היא בעוכריו.
בוואלטה אספניה הציג אוונס יכולת מרשימה וסיים שלישי בדירוג הכללי ואף לבש את החולצה הזהובה במשך יום אחד, למרות שסבל מבעיות טכניות במעלה רכס סיירה נבדה.
באליפות העולם שנערכה במנדריזיו שבשווייץ (אוונס מתגורר בקרבת מנדריזיו) ניצח אוונס במרוץ הכביש לאחר שהצליח לברוח מקבוצת המובילים מספר קילומטרים לפני הסיום. ניצחון זה הפתיע רבים מאחר שעד מרוץ זה נחשב אוונס כמי שמתרכז ומצטיין בייחוד במרוצי קטעים וכבעל יכולת פחותה במרוצים חד-יומיים.
2010
בתום עונת 2009 עבר אוונס לקבוצת BMC Racing Team האמריקאית. בחודש אפריל הוא ניצח במרוץ החד-יומי לה פלש ואלון. בג'ירו ד'איטליה הוא לבש את החולצה הוורודה בקטע השני במרוץ וניצח בקטע השביעי שהיה קטע קשה במיוחד והתנהל בחלקו בדרכי עפר תחת גשם שוטף. הוא סיים את המרוץ במקום החמישי בדירוג הכללי וזכה גם בחולצת הנקודות (מלך המיאוצים) במרוץ. בטור דה פראנס של 2010 לבש אוונס את החולצה הצהובה בקטע התשיעי למרות שסדק את עצם הבריח שלו בקטע השמיני. אולם, במהלך הקטע התשיעי שנערך בגשם, הוא צבר פיגור גדול איבד את חולצת המוביל וסיים את המרוץ בפריז במקום ה-26 בדירוג הכללי. לקראת סוף העונה חזר אוונס לכושר ובאליפות העולם, שנערכה בסמוך למקום בו עשה את צעדיו הראשונים בעולם האופניים התחרותי (מלבורן), היה אחד הרוכבים הפעלתנים והבולטים במרוץ הכביש, אולם נכשל בהגנה על תוארו כאלוף העולם.
טור דה פראנס 2011
לפני המרוץ, נחשב אוונס כבעל סיכויים בינוניים לזכות בניצחון. שני המועמדים המובילים היו אלברטו קונטדור ואנדי שלק שסיימו במקומות 1-2, בהתאמה, במרוץ ב-2009 וב-2010. גם קבוצתו של אוואנס נראתה כאפורה למדי ביכולת התמיכה בו ובלט בה רק הרוכב האמריקאי הוותיק, ג'ורג' הינקאפי.
אוואנס פתח את המרוץ בצורה מוצלחת מאוד לאחר שסיים שני בקטע הראשון, קבוצתו סיימה שנייה במרוץ הקבוצתי נגד השעון ואוונס עצמו ניצח בקטע הרביעי שהסתיים בעלייה קצרה, לאחר מאוץ אל קו הסיום בו גבר על קונטדור. בכל השבוע הראשון למרוץ, שהיה רווי נפילות בהן נפגעו גם רוכבים בכירים (כולל קונטדור וויגינס) הצליחה קבוצתו, BMC, לרכוב בחלק הקדמי של הדבוקה דבר שמנע מאוואנס מעורבות בנפילות אלו והוכיחה בכך כי בקטעים המישוריים היא מספקת לאוונס את התמיכה הדרושה.
2015-2012
ב-2012 ניצח אוונס במרוץ הקטעים הצרפתי הקצר אך יוקרתי, קריטריום אינטרנשיונאל, כשהקדים את פייריק פדריגו ומייקל רוג'רס. אוונס, שניצח בקטע השני שהיה מרוץ אישי קצר נגד השעון, החל את הקטע השלישי והאחרון בזמן זהה לבן ארצו רוג'רס. בקטע ההררי סיים אוונס בזמן זהה למנצח פדריגו, הקדים ב-8 שניות את רוג'רס וכך ניצח בדרוג הכללי. בהמשך אותה שנה סיים במקום ה-7, המאכזב מבחינתו, בטור דה פראנס, בפיגור של יותר מ-15 דקות אחרי המנצח הבריטי, בראדלי ויגינס. ב-2013 התחרה אוונס בג'ירו ד'איטליה. הוא סיים שלישי בדרוג הכללי, 5:52 דקות אחרי המנצח האיטלקי, וינצ'נזו ניבאלי ו-1:09 דקות אחרי הקולומביאני, ריגוברטו אוראן. בטור דה פראנס באותה שנה גילה אוונס כושר נמוך וסיים רק במקום ה-39 בדרוג הכללי. ב-2014 ניצח בג'ירו דל טרנטינו.
בפברואר 2015, לאחר שהתחרה בטור דאון אנדר, הודיע אוונס על פרישתו.
תכונותיו כרוכב
אוונס הוא רוכב רב-גוני המצטיין ברוב תחומי רכיבת הכביש: בשנותיו המוקדמות יותר, הפגין אוונס יכולות גבוהות במיוחד בקטעי מרוץ נגד השעון. עם התפתחות קריירת הרכיבה שלו, פיתח אוונס את יכולות הטיפוס שלו, עד כדי יכולת להתחרות בטובי המטפסים בעולם. על אף שהוא נחשב לרוכב טוב למדי בהרים, לא ניתן לסווגו כמטפס קלאסי, שכן טכניקת טיפוס ההרים המועדפת עליו (כמו גם על איוואן באסו) היא כזו המערבת רכיבה בקצב יציב, המחושב היטב והמביא את הרוכב עד לקצה יכולתו באופן הדרגתי. טכניקה זו ניצבת בניגוד לטכניקת הטיפוס של מטפסים "קלאסיים" קלי משקל - אשר מסוגלים להאצות חזקות ושינויי קצב תוך כדי טיפוס, ועושים זאת על מנת לנסות ו"לשבור" את מתחריהם.
חיים פרטיים
אוונס היה נשוי לקיארה פאסריני, פסנתרנית איטלקייה. הם התגוררו בשווייץ ואמצו ב-2010 ילד ממוצא אתיופי. ב-2015 נפרדו אוונס ופאסריני. אוונס חי בזוגיות עם סטפניה זנדונלה, מדריכת סקי איטלקית וב-2019 נולד בנם איידן. שם משפחתו הוא שם ולשי שמקורו באביו של סבו, שהיגר מווילס לאוסטרליה.
מודעות חברתית ויחס לתקשורת
ב-2008 רכב אוונס כאשר מתחת לחולצת הרכיבה שלו חולצה נוספת ועליה דגל טיבט וקריאה לשחרור טיבט. אוונס אמר כי "ניסיון לקדם מודעות עבור מצבה של טיבט הוא משהו שאדם במעמדי יכול לעשות. אני חש צער רב עבורם. הם אינם פוגעים באיש ותרבותם נלקחת מהם. אינני רוצה לראות את שקרה לאבוריג'ינים קורה שוב."
ב-2017 ביקר אוונס בישראל ונטל חלק במסע אופני הרים שנערך במלאת 100 שנים לקרב באר שבע. המסע עבר בקטעים מנתיב ההתקדמות של פרשי אנזא"ק לפני הקרב, מיד אנזא"ק שבנגב המערבי באיגוף דרומי אל באר שבע.
בית הקברות הצבאי חוף כיאט
בית הקברות הצבאי חוף כיאט (באנגלית: Khayat Beach War cemetery) הוא בית קברות צבאי בריטי, השוכן במבואות הדרומיים של העיר חיפה. בית הקברות הצבאי הוקם בשנת 1941 וטמונים בו 887 חללים.
מתחם בית הקברות
בית הקברות ניצב ממזרח לכביש תל אביב-חיפה (כביש 4), כ-500 מטר מצפון למחלף חיפה דרום שעליו. הוא מהווה חלק ממתחם בתי הקברות של מערב חיפה.
שמו של בית הקברות ניתן לו על שם משפחת כיאט שבבעלותה היה השטח מחוף כיאט הסמוך ועד נחל שיח.
מתחם בית הקברות הוא שטח מלבני נטוע דשא, ששטחו כ-65 דונם. פאתו הצרה פונה אל הכביש. החללים נקברו בו ב-11 חלקות.
במרכז שטח בית הקברות ניצב צלב ההקרבה. בצד שער הכניסה למתחם ניצבת תיבת ארד ובה ספר המרשם (Register) של החללים שנקברו באתר.
בית הקברות במתכונתו הקבועה הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
החללים בבית הקברות
מרבית חללי האימפריה הבריטית נהרגו במלחמת העולם השנייה, אך 95 מהם נהרגו שלא במסגרתה. מרבית אלו היו חיילים שנהרגו בפעולות צבאיות בארץ ישראל בשלהי ימי המנדט הבריטי.
שכווי הלענה
שכווי הלענה (שם מדעי: Centrocercus), הוא סוג של שכווי גדול מתת-משפחת פסיוניים, החיים בערבות יבשת צפון אמריקה. בסוג שני מינים:
לזכר שכווי הלענה זנב גדול ומוטה מעלה המזכיר זנב טווס ושכמייה לבנה וגדולה בתוכה שתי בליטות צהובות שהזכר יכול לנפח במטרה למשוך את הנקבות לשטחי הלק שלו.
בוקיצה שעירה
בּוּקִיצָה שְׂעִירָה (שם מדעי:.Ulmus minor subsp. canescens Bartolucci & Galasso ; לשעבר, אולמוס שעיר) הוא עץ בר נשיר ממשפחת המישיים.
מאפיינים
לאולמוס עלים אסימטריים ופרחים חסרי עלי כותרת, דו מיניים. עונת הפריחה היא בחודש מרץ. הפרי הוא כנפית קרומית.
המוזיאון החדש לאמנות עכשווית
המוזיאון החדש לאומנות עכשווית (אנגלית: The New Museum of Contemporary Art) הוא מוזיאון אמריקאי בניו יורק המוקדש לאמנות עכשווית, מארצות הברית ומרחבי העולם.
בוקיצה שעירה
מאפיינים
תפוצת העץ בארץ ישראל היא בנחל עירון, נחל צלמון, בכרמל ובנחל עיון ליד כפר יובל מצויה שמורת אולמוס (בוקיצה). העץ נדיר יחסית ומופיע ברשימת הצמחים מוגנים בישראל על פי החוק.
המוזיאון החדש לאמנות עכשווית
את המוזיאון יסדה מרשה טאקר (אנגלית: Marcia Tucker) בשנת 1977 והוא שכן ברובע סוהו אשר בעיר ניו יורק. המוזיאון עבר מספר משכנים במהלך שנות קיומו. בדצמבר של שנת 2002, הוחלט על הקמת מבנה חדש למוזיאון, ולעיצובו נבחרו האדריכלים היפנים Kazuyo Sejima ו-Ryue Nishizawa. המבנה, שעלות הקמתו כ-62 מיליון דולר, ניחן בארכיטקטורה ייחודית ויוצאת דופן, ונראה כאילו מורכב משש קוביות, שמונחות זו על גבי זו בצורה מרושלת. בדצמבר 2007 נחנך מבנה המוזיאון החדש שסדרת אירועים לציון 30 שנה למוזיאון.
תומאס ראבלי
תומאס ראבלי (נולד ב-13 באוגוסט 1959) הוא כדורגלן-עבר שוודי, ששיחק בעמדת השוער. ראבלי היה לשיאן ההופעות בנבחרת שוודיה לאחר שהופיע ב-143 משחקים. היה זה גם השיא הבינלאומי, עד שנשבר על ידי איקר קסיאס הספרדי.
במהלך הקריירה שלו שיחק ראבלי בקבוצות גטבורג ואסטרש וזכה עימן בשמונה אליפויות שוודיה. בנוסף, שיחק בקבוצת טמפה ביי מיוטיני מליגת ה-MLS. הקריירה הבינלאומית שלו נמשכה מ-1981 ועד 1997; הוא שיחק במונדיאל 1990, ביורו 1992 ובמונדיאל 1994, שבו זכתה שוודיה במקום השלישי. דמותו פרצה לתודעת הציבור בעקבות עצירת שני פנדלים במונדיאל 1994 במהלך משחק נגד נבחרת רומניה.
הת'ר נובה
הת'ר נובה (באנגלית: Heather Nova; נולדה ב-6 ביולי 1967) היא זמרת רוק, אשר כותבת ומלחינה את מרבית שיריה בעצמה. להיטה המפורסם ביותר הוא השיר "Walk This World" משנת 1994.
קריירה
לאחר סיום לימודיה ברוד איילנד היא התגוררה זמן קצר בניו יורק, שם היא נכשלה במאמציה לעניין חברות תקליטים בשירים שכתבה והקליטה. לאחר מכן עברה להתגורר בלונדון, שם נשארה במשך 12 שנים (היא החזיקה כבר באזרחות בריטית, בשל מוצאה הברמודי). ב-1990 היא הוציאה מיני-אלבום ראשון שנקרא בפשטות "Heather Frith". בתקופה זו היא עדיין לא שינתה את שמה. שינוי השם הגיע שנה לאחר מכן, במטרה ליצור לעצמה שם קליט יותר.
שמה החדש נחשף לראשונה ב-1993, שנה שבה היא הוציאה מיני-אלבום שני בשם "Spirit in You", וכן אלבום מלא ראשון בשם "Glow Stars", שזכה לביקורות נלהבות. הצלחת האלבום הובילה אותה להקליט ולשחרר אלבום ראשון בהופעה חיה, "Blow", ולצאת לסיבוב הופעות ראשון באירופה. בשנת 1994 יצא לאור אלבומה המצליח ביותר מבחינה מסחרית, "Oyster", שבו נכלל גם הלהיט "Walk This World". בעקבות הצלחת האלבום היא יצאה לסיבוב הופעות עולמי שנמשך שנתיים. אלבום נוסף בהופעה חיה, "Live from the Milky Way", יצא ב-1995. אלבום האולפן הבא שלה, "Siren", יצא ב-1998. האלבום עורר ציפייה רבה, אך לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
לאחר מסע הופעות עולמי לקידום האלבום "Siren", נובה לקחה הפסקה מהקלטות והופעות. בשנת 2001 יצא לאור אלבומה "South". באלבום נכללה גרסת כיסוי שהקליטה לשיר "Gloomy Sunday". השיר זכה להצלחה גדולה בגרמניה והגיע שם למקום הראשון במצעד מכירות הסינגלים, לאחר שנכלל גם בפסקול של סרט קולנוע גרמני שעסק במלחמת העולם השנייה.
ב-2002 הוציאה לאור בעצמה ספר, "The Sorrowjoy", שהכיל שירים ואיורים פרי עטה. ב-2006 הוציאה גם אלבום באותו שם, שבו היא מקריאה את שיריה מהספר לצלילי מוזיקת אמביינט. את האלבום ניתן היה לרכוש רק בהופעות החיות שלה, באתר האינטרנט הרשמי שלה ובשני אתרי מעריצים. כמו כן, היא שיתפה פעולה עם אומן הדאנס הגרמני ATB בשירים "Love Will Find You" ו-"Renegade".
אלבום האולפן האחרון שלה, "The Way It Feels", יצא במאי 2015. ב-11 בנובמבר 2015 הופיעה לראשונה בישראל, במועדון הבארבי.
מזבח
מזבח הוא כל מבנה שנועד להעלאת קרבנות והבאת מנחות; ובהשאלה גם שולחן המשמש בעבודת הקודש בכנסיות נוצריות.
בתנ"ך
בתנ"ך מוזכרים מזבחות במקרים רבים, ויש הבדלה בין שלושה סוגי מזבחות מבחינת היהדות. 1- מזבח לה' במשכן או במקדש, שהוא מזבח אשר מקריבים בו לאלוהי ישראל כדין תורה; 2- במה, שגם בה מקריבים קרבן לשם ה', אך ההקרבה בה אסורה (מלבד כמה תקופות קצרות בהן ההקרבה בבמות הייתה מותרת) משום שהיא נעשית מחוץ למקום ההקרבה הנבחר; 3- ומזבח עבודה זרה שבו עובדי עבודה זרה מקריבים לאלילים אחרים, וההקרבה בו אסורה באיסור עבודה זרה.
על פי התנ"ך, מזבחות היו עשויים אדמה (שמות כ 21) או אבן לא מסותתת (שמות כ 22); ובמשכן - מזבח (נייד) עשוי עץ ונחושת (שמות כז 1-8).
המזבח הראשון המתואר בתנ"ך היה המזבח שהוקם על ידי נח (בראשית ח 20). בהמשך מתוארים מזבחות שהוקמו על ידי האבות אברהם (בראשית יב 7, יב 8, יג 4, כב 9), יצחק (בראשית כו 25) ויעקב (בראשית לג 20, לה 6-7). כמו כן מתואר מזבח המוקם על ידי משה רבנו (שמות יז 15).
בבית המקדש הראשון מזבח העולה היה גדול מזה שבמשכן (ספר דברי הימים ב' ד 1). בבית המקדש השני הוקם מזבח העולה על ידי עזרא הסופר (ספר עזרא ג 3-6). לאחר מרד החשמונאים וטיהור בית המקדש נגנזו אבני המזבח שחוללו על ידי היוונים ונבנה מזבח חדש.
בתלמוד ובהלכה
בתלמוד הבבלי מיוחסות לפעילות המתקיימת במזבחות המקדש מעלות שונות, כפרת עוונות העם והשפעה על המתחולל בעולם:
במאמר תלמודי זה מנויות ארבע מעלות הקיימות במזבח, שלפי פרשנותו של המהרש"א נובעות מהפעילות השונה המתקיימת בו: מזיח - מסיר גזירות רעות על העם, כתוצאה מהקטרת הקטורת, עליה מסופר בחומש במדבר שעצרה מגפה; מזין - משפיע על הכלכלה בעולם, בזכות הקרבת קרבן התמיד המכונה במקרא 'לחם'; מחבב - יוצר קרבה בין העם היהודי לאלוקיו, בזכות הקרבת השלמים; מכפר - כפרה על חטאי העם, באמצעות הקרבת החטאת והאשם.
לפי המסורת היהודית אסור לקרב דבר טמא לכל מזבח ששימש לעבודת השם ואסור לקרב אפילו ברזל ולכן אי אפשר להשתמש באבנים מסותתות.
מזבחות בנצרות
"מזבח" מוזכר בברית החדשה בספר האיגרת אל העברים (פרק 13) כאשר ישו זובח עליו.
באזור מלאכת הקודש בכל כנסייה מצוי מזבח המשמש את כהן הדת הנוצרי (הכומר) בעבודתו.
חלק מהמזבחות בכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות משמשים להחזקת שרידי קודש. מקורו של מנהג זה בראשית ימי הנצרות, בהם נוצרים נאלצו לקיים את טקסיהם במחבוא מחשש מפני האימפריה הרומית - בדרך כלל בתוך קטקומבות, וכמזבח שימש ארון קבורה של קדוש נוצרי.
מזבחות בכנסייה הקתולית
עד ועידת הוותיקן השנייה היה המזבח הקתולי שולחן המוצב על פלטפורמה, אליה הגיעו בשלוש מדרגות שנקראו "מדרגות המזבח". במרבית הכנסיות הקתוליות היו שלושה מזבחות:
החל ממועצת הוותיקן מוצב מזבח נוסף אל מול המזבח הגבוה, ועליו נערכים הטקסים הדתיים.
מזבחות בכנסייה האורתודוקסית
בכנסייה הנוצרית האורתודוקסית המזבח אינו השולחן עליו נערכת עבודת הקודש אלא כל האזור שמאחורי האיקונוסטאזיס.
גובה המזבחות בכנסייה האורתודוקסית כמטר, והם עשויים אבן או, לרוב, עץ, ולהם ארבע רגלים - אחת בכל פינה ורגל מרכזית. המזבח מכוסה בבד לבן שאין להסירו, ועליו כיסוי נוסף של בד מעוטר, המוחלף בהתאם לחגים הנוצריים ועונות השנה.
על המזבח מוחזקים כלי הקודש הנוצריים, ורק לכומר מותר לגעת במזבח ובכלים שעליו.
מזבח ביתי
בנצרות הקתולית, בנצרות האורתודוקסית וגם בכנסייה האנגליקנית נוהגים נוצרים מאמינים לבנות בבתיהם או בכל מקום אחר כמו בית קברות, מזבח אישי קטן אשר נהוג לכנותו "מזבח ביתי". המזבח נועד להתפלל לידו וליצור חיבור בין המאמין לאל גם כאשר אין האדם נוכח בכנסייה באמצעות סקרמנטלים שונים. לבניית המזבח אין כללים ברורים אך נהוג לערכו בצורה שתכלול לפחות אחד מהמאפיינים הבאים: צלב, איקונין, הברית החדשה ומים קדושים, בנוסף לכך נהוג שתהיה לו צורה סימטרית, אך אין הדבר מחייב.
אולריקה בראנדסטורפ
ביוגרפיה
בשנת 2013 השתתפה בראנדסטורפ בתוכנית המציאות "Idol" בגרסתה הנורווגית והגיעה למקום השני. ב-2015 השתתפה בדה וויס נורווגיה בה הגיעה לחצי הגמר. בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "Stjernekam" של NRK (רשות השידור הנורווגית) ובה הגיעה למקום השני.
אורניתולסטס
אורניתולסטס (שם מדעי: Ornitholestes) הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת התרופודה שחי בתקופה יורה עליון, לפני 154 מיליון שנה, במערב לאוראסיה.
אולריקה בראנדסטורפ
ביוגרפיה
בראנדסטורפ לקחה חלק בקדם האירוויזיון הנורווגי "Melodi Grand Prix" שלוש פעמים, ב-2017 שם הגיעה למקום הרביעי עם שירה "Places" וב-2020 שם הגיעה למקום הראשון עם שירה "Attention" וזכתה בזכות לייצג את נורווגיה בתחרות האירוויזיון לשנת 2020 שברוטרדם, הולנד, אך אשר לבסוף בוטלה עקב מגפת הקורונה. בשנת 2023 השתתפה שוב בקדם עם השיר 'Hunestly', וסיימה במקום השלישי בלבד.
אורניתולסטס
מאפיינים
נמצא רק מאובן אחד של האורניתולסט, במדינת ויומינג שבארצות הברית, המוצג בימינו במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע. כמה חוקרים מעריכים שמדובר באותו המין של הצלורוס ואולי במין של טייניקולגראוס.
היה זה יצור מהיר בעל לסתות מוארכות, ראש קטן, זרועות ארוכות, אך לא הרבה יחסית לתרופוד, וזנב ארוך. במאובן שהתגלה לה היו הרבה עצמות. אורכו היה 2–3 מטרים והוא שקל עד 15 ק"ג.
ככל הנראה היה האורניתולסט טורף מהיר, שחיפש יצורים קטנים וחלשים ואולי גם צד עופות או דגים וייתכן שגם שדד קיני דינוזאורים אחרים. ככל הנראה צד בלהקות דינוזאורים צמחוניים קטנים.
קו פרשת המים (ספר)
קו פרשת המים (The Divide) משנת 2005 הוא ספרו של ניקולס אוונס, שבמרכזו התפוררותה של משפחה מאושרת לכאורה באמריקה של סוף האלף וראשית האלף החדש. אבי המשפחה, בנג'מין (בן) קופר, הוא אדריכל מצליח, שעיקר זמנו מוקדש לצד העסקי של משרדו, ואת נושא התכנון הוא משאיר בעיקר לחברו ללימודים ולשותפו, מרטין. אשתו, שרה, מנהלת חנות ספרים קטנה ומשלבת בכך את אהבתה לספרות עם הצורך שלה בעבודה מספקת. יש להם שני ילדים, אבי (אביגייל) וג'וש, ולכאורה, חייהם יציבים ומתנהלים על מי מנוחות.
סיפור העלילה
מדי קיץ, זה ארבע שנים, יוצאים בני המשפחה לחוות סוסים בהרי מונטנה ופוגשים שם אותן שתי משפחות, שגם להן ילדים בני אותו גיל כמו אבי וג'וש. כולם מיודדים ומבלים נפלא, עד הקיץ הגורלי, בו משתנה הכול בבת אחת. ביום הולדתו ה-46 של בן, במסיבה הנערכת לכבודו, הוא פוגש את איב, ציירת מסנטה פה, ניו מקסיקו, ומגלה, שהמסווה המאושר כביכול שהוא ואשתו עוטים על חייהם לפני ילדיהם וכל סביבתם, איננו מחזיק עוד מעמד. במשך החודשים הבאים הוא מנסה להסתיר גם מעצמו את משיכתו לאיב ואת התרחקותו הגדלה והולכת מאשתו, אך לשווא. קרירותה וריחוקה של שרה, בת למשפחה סנובית ועשירה, מגדילים את הסדקים שנבעו בנישואיהם, בעוד שחמימותה הטבעית של איב מציעה לו את כל מה שחסר לו בחייו. בן מחליט להינתק מן הנישואים, ובכך מניע את כדור השלג, שיביא לחורבן וטרגדיה.
כל חייה הייתה אבי ילדה ונערה מאושרת, מצליחה בכל, אהובה, פורחת. באותו קיץ אחרון בחוות הסוסים במונטנה, נערה בת 17, היא מתאהבת בטאי, מעובדי החווה, והוא לוקח אותה לביקור בחוות גידול הסוסים של הוריו בויומינג. אבי מתאהבת בחווה ובכל מה שקשור אליה, בנוף הפראי, בחיות הבר, בסוסים המטופחים. אלא שאז היא שומעת על הסכנה המרחפת על כל אלה, בגלל הימצאותו של גז בקרקע החווה. פני הקרקע שייכים לבעלי החווה, אבל לא כן אוצרות הטבע שמתחת לפני הקרקע, ומסתבר, שחברה שרכשה את זכויות הקידוח עומדת להמיט אסון על החווה ועל בעליה. עוד לפני ביקורה שם גילתה אבי עניין רב בשמירת הסביבה, וזו גם הסיבה לכך שהיא נרשמת לאוניברסיטה במונטנה, השמה דגש על לימודי הסביבה. כאשר היא מגלה, בביקורה הבא בחווה, כי השואה אכן נחתה עליה והולכת ומשמידה את כל ההוד שראתה שם, היא מקצינה בדעותיה ומתגייסת בכל לב למאבק בתאגידים, שבהם היא רואה את אויבי אמריקה ואויבי העולם כולו. הבשורה על פרידת הוריה ועזיבת אביה את הבית נוחתת עליה כהלם, שאיננה יכולה לעמוד בו. תוך זמן קצר משתנה אישיותה מן הקצה אל הקצה. מקרבה, אהבה ואמון, משתנה יחסה אל אביה לשנאה, חשדנות וניתוק מוחלט. גבר מבוגר ממנה, המחלץ אותה ממתקפת גז מדמיע של שוטרים בהפגנה פרועה נגד כנס ארגון הסחר העולמי בסיאטל, הופך את כל עולמה. זהו רולף, גרמני השוהה שנים רבות בארצות הברית, אנרכיסט, טרוריסט אלים, שונה לגמרי מחבריה הקודמים להפגנות. בבדידותה העוינת לאחר שניתקה את קשריה עם אביה והתרחקה מאמה ואחיה הצעיר, נצמדת אבי אל רולף, מתנתקת בהדרגה מן הלימודים ומחבריה הקודמים ושוקעת יותר ויותר בתכתיבי האנרכיה ותיעוב הבורגנות שמטיל עליה רולף, עד לפעולת הטרור האולטימטיבית, המסתיימת באסון והופכת את אבי לנמלטת מן החוק, חשודה ברצח, מנותקת בכורח המציאות ותכתיביו של רולף ממשפחתה, הנמצאת תחת מעקב מתמיד של ה-FBI.
כאשר אבי מקיצה בטלטלה אלימה מאהבתה האובססיבית לרולף ומנסה לאחות את השבר בחייה, ולו במחיר הסגרה לחוק ועתיד של כלא, כבר מאוחר מדי. גורלה נחתם, ותעלומת המוות האלים, הפותחת את הספר, נפתרת לקראת סיומו. על אף הטרגדיה, השבר והאובדן, הספר מסתיים בנימה חיובית, שיש עמה תקווה לעתיד.
על הסופר
ניקולס אוונס הוא סופר אנגלי, שגילה כל חייו משיכה לחיים באמריקה, ולאחר שהתוודע אל המערב בשהות ממושכת במונטנה, קבע שם את זירת סיפוריו, הלוחש לסוסים וקו פרשת המים, ששניהם תורגמו לעברית.