cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השדרה השביעית
השדרה בתרבות
השדרה מוזכרת בשירם של סיימון וגרפונקל "The Boxer", בו מתאר הפזמונאי את הזונות שלאורך השדרה. השדרה מוזכרת עוד בשיר של הרולינג סטונז, ובספר "הנץ ממלטה" של דשיל האמט.
בהצטלבות השדרה עם רחוב כריסטופר נמצא משולש הס.
יהדות מוינשט
קיימות עדויות לכך שראשיתה של יהדות מוינשט היא במחצית הראשונה של המאה ה-18. יעקב פסנתיר מצא בבית העלמין הישן של מוינשט מצבה מ-1840 והאדריכל ע. ארנט מצא שתי מצבות מהשנים 1748 ו-1787. התיישבות היהודים במקום כרוכה במציאת מקורות של נפט גולמי, שהיהודים היו הראשונים בניצולם. היישוב מוינשט עצמו נוסד ב-1781.
העלייה הראשונה
בשנת 1882, לאחר קונגרס פוקשאן, הקונגרס הראשון של חובבי ציון, החליטה קבוצה של 30 משפחות חסידים מהעיר מוינשט ברומניה, לעלות לארץ ישראל ולעסוק בחקלאות. הם שלחו את נציגם, דוד שוב, אליו הצטרף האיכר דוד בוקששתר, לאתר מקום מתאים להתיישבות.
ב-24 ביולי 1882 רכש דוד שוב, כנציג חבורה יישוב ארץ-ישראל על ידי עבודת אדמה, את הקרקעות שהיו חלק מאדמות גיא אוני ואדמות נוספות מהכפר ג'עוני. בחודש אוגוסט 1882, יצאה האוניה "טטיס" מנמל גאלאץ ועליה עשרות משפחות נוספות. במהלך ההפלגה פרץ סכסוך על רקע דתי בין הנוסעים - יהודי מוינשט היו קפדנים יותר במצוות הדת מיהודי גאלאץ - לכן נפרדו הקבוצות. מרבית יוצאי מוינשט ירדו בחוף ביירות ובמסע רגלי בעזרת חמורים ופרדות הגיעו לצפת וממנה לגיא אוני. הם החליטו לשנות את שם המקום לראש פינה וזו הייתה פתיחת העלייה הראשונה.
ארגון הקהילה
הקהילה היהודית במוינשט התארגנה ב-1885 והיא כללה חמישה בתי כנסת, מקווה טהרה, בית ספר לבנים, שנוסד ב-1893 ובית ספר לבנות, שנוסד ב-1896. בשלהי המאה ה-19 נוסדו במוינשט החברות "אהבת אחים" ו"דגל האחווה", שנועדו לסייע לעניים ולחולים. קמו גם שתי חברות סיוע של נשים בשמות Alinarea ו-Sprijinul, שניסו לעזור ליולדות ולכלות עניות
רב הקהילה במאה ה-19 היה הרב יוסף אריה זילברמן. לאחר שבני מוינשט ייסדו את ראש פינה, הם מינו את הרב זילברמן לרבה הראשון.
בתחילת המאה ה-20 המצב הרוחני בעיר נעשה גרוע. הרב בצלאל זאב שפרן מבכה בתשובתו, שנכתבה בעקבות העובדה שבית הספר היהודי לבנות בעיר פעל גם בשבתות, ולימד בו רווק יהודי חילוני צעיר:.
תקופת מלחמת העולם השנייה
ב-15 ביולי 1941, לאחר שרומניה, יחד עם גרמניה הנאצית, פתחה במלחמה נגד ברית המועצות, יהודי מוינשט הצטוו לעזוב את היישוב תוך שלושה ימים ולעבור לבקאו. השלטונות לקחו 15 עד 20 גברים מבין יהודי מוינשט כבני ערובה להתנהגות יתר היהודים. בני הערובה העצורים הוחלפו מדי פעם ונשלחו לעבודות כפייה.
בסיום המלחמה שבו למוינשט רק 80 משפחות יהודיות והם מצאו את בתיהם הרוסים ורכושם שדוד.
אברהם שכטרמן
אברהם (אַבּרָשָה) שכטרמן (3 בדצמבר 1910 – 17 בדצמבר 1986, ט"ו בכסלו תשמ"ז) היה פעיל בית"ר והאצ"ל, מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל, סגן ראש עיריית תל אביב (1957–1959) וחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בין השנים 1969–1977.
קורות חייו
שכטרמן נולד באודסה ב-1910, בנם של מרים לבית פרידמן וצבי שכטרמן, עסקן ציבור, מראשי תנועת המזרחי וגואל קרקעות בארץ. למד בגימנסיה העברית בקישינב, ועם עלייתו ארצה כנער, במאי 1924, למד בגימנסיה העברית ”הרצליה”. היה מחברי סניף בית"ר בארץ ישראל מיום הקמתו בשנת 1927 ומפעילי מפלגת הצה"ר. למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת גנט בבלגיה. בעת לימודיו היה מדריך בסניף בית"ר באנטוורפן ויושב ראש ארגון הסטודנטים היהודים בגנט.
לאחר חזרתו לארץ היה פעיל התיישבות בכפר יעבץ, בין השנים 1932–1934. בשנת 1936 הצטרף להגנה בפלג המקורב לבית"ר, ובשנת 1938 עבר לאצ"ל. בשנת 1938 נתמנה לעורך המדיני של עיתון "המשקיף". שכטרמן פעל להקמת בית הספר לטיסה של האצ"ל בשנת 1939 והיה מפקד הקורס הראשון בו. היה גם יושב ראש ארגון הטייסים של תל אביב בין השנים 1939–1945. בין השנים 1943–1946 ניהל את מפעל האשלג בים המלח. בזמן מלחמת העצמאות יצא לצ'כוסלובקיה לרכוש נשק ואמצעי לחימה.
כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב בין השנים 1955–1965, וכסגן ראש עיריית תל אביב בשנים 1957–1959. במסגרת תפקידו פעל לפיתוח ושיקום יפו העתיקה, הפיכתה למרכז תיירות והקמת רובע האמנים שבה. תרם להקמת מתקני ספורט, בריאות ורווחה. מיום הקמת תנועת החרות היה מפעיליה, והיה ליו"ר הנהלתה ומרכז התנועה. היה חבר הכנסת השביעית והשמינית מטעם גח"ל והליכוד. יצר קשרים בין הכנסת למועצת אירופה לפני שכונן הסכם כלכלי בין ישראל לבין מדינות השוק האירופי המשותף. כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, יו"ר ועדת הכלכלה בכנסת השביעית, יו"ר ועדת החינוך בכנסת השמינית וחבר ועדת הכנסת. שימש בתפקידים ציבוריים נוספים, בהם חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני וציר לקונגרסים ציוניים, חבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, חבר הנהלת בית התפוצות ומועצת יד יצחק בן-צבי. התפקיד האחרון שמילא היה יו"ר חברת הים התיכון – ים המלח (תעלת הימים).
שכטרמן נפטר בדצמבר 1986, בגיל 76. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הניח את אשתו השנייה וילדיו. על שמו נקרא גן הפסגה (המכונה גם "גן אברשה") שביפו העתיקה. ובית הספר הממ"ד "שכטרמן" בכפר יעבץ.
באמצע שנות ה-30 נישא לשרה לבית דובובסקי (ילידת 1912). השניים היו הורים ליצחק שכטרמן (מהנדס ימי), אלינוער רבין (כותבת ספרי בישול), תמי שכטרמן-גור (אשת תיאטרון). ב-1948 נהרגה אשתו בהתרסקות מטוס. ב-1962 נישא בשנית, ליהודית (ג'ודי), בתו של ישראל משה זיו.
אחיו הצעיר של שכטרמן, הרצל שפיר, היה אלוף בצה"ל ומפכ"ל המשטרה.
זית אירופי
זַיִת אֵירוֹפִּי (שם מדעי: Olea europaea), או בשמו הרווח: עץ הזית, הוא עץ ירוק-עד במשפחת הזיתיים הגדל בר בארצות הים התיכון. את העץ מגדלים בכרמים והוא בעל חשיבות כלכלית רבה לאזור זה בשל פריו, המשמש למאכל ולייצור שמן הזית.
מקורו של עץ הזית הוא במזרח התיכון, בארץ ישראל וסביבותיה, שם הוא תורבת לגידול לפני כ-7,000 שנים. כיום עץ הזית נפוץ במיוחד במטעים ביוון, איטליה וספרד שנחשבות ליצרניות שמן הזית הגדולות בעולם. הזית הוא אחד משבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל, המכונה בתנ"ך "ארץ זית שמן ודבש", ועל כן הוא בעל חשיבות גדולה בדת ובתרבות היהודית.
פרי הזית משמש למאכל לרוב לאחר תהליך של כבישה, וכמו כן מופק ממנו שמן זית, המשמש אף הוא למאכל: תיבול, טיגון ובישול. לזית ובעיקר לשמן הזית מיוחסות מעלות תזונתיות ורפואיות. פעולת קטיף הזיתים נקראת מסיק.
עץ הזית
עץ הזית הוא דו-פסיגי תדיר ירק ופרחיו קטנטנים וערוכים באשכול (בחלקו מורכב). לפרחים לפחות ארבעה עלי גביע מאוחים, ארבעה עלי כותרת מאוחים לבנים, שני אבקנים, עלי בעל שתי צלקות ושחלה עילית ובה שתי מגורות שבכל אחת מהן שתי ביציות, שרק ביצית אחת מתוכן מתפתחת לזרע. הפרי בית גלעין ובטבע מפיצות אותו הציפורים. עם ההבשלה מתכהה צבע הפרי כמעט עד לשחור. ציפת הפרי עשירה בשמן (עד 45%) ובחלבון. הפריחה באפריל או במאי, והפירות מבשילים בסתיו. העלים נגדיים ומוארכים, צידם העליון קירח ומבריק, ואילו התחתון מכוסה שערות דמויות קשקשים וגונו אפור מכסיף. עץ הזית מסוגל להגיע לגיל מבוגר מאוד: למעלה מ-1,000 שנים, לעיתים אפילו לכ-2,000 שנים. בארץ ישראל מצויים כמה עשרות עצי זית עתיקים מאוד. שניים בכפר עראבה וחמישה בכפר דיר חנא מוערכים לגיל של יותר מאלף שנים. כולם עדיין מניבים פרי. כמה עצי זית גן בגת שמנים שבירושלים מתוארכים לא בוודאות לתקופתו של ישו. ככלל אין אפשרות להעריך במדויק את גילם של עצי הזית העתיקים.
גזע הזית
מראה שכיח הוא של גזעי עצים עבים ומשורגים. הסיבה לכך היא תכונת הזית להצמיח חוטרים ונצרים. חוטר הוא ענף היוצא מתחתית גזע הזית, והנצר הוא ענף היוצא מבית השורשים. ענפים אלו הופכים לגזעים בפני עצמם, ועוטפים את הגזע הראשוני. כעבור כמה שנים, הגזע הראשון מת ומתפורר, אך העץ ניזון מהגזעים היותר מאוחרים, והמראה הוא של עץ חלול אך בעל היקף גדול.
היסטוריה
מקורו של הזית הוא בזית הבר, שהיה בעל פרי קטן. ביות הזית נעשה לפני כ-6,000 שנה, במהלך התקופה הכלקוליתית. חוקרים בתחום סוברים כי העדויות לכך הם באתרים ארכאולוגיים מצפון לים המלח ובאזור השומרון, בכתביו של הירונימוס, אחד מאבות הכנסייה, נמסר כי "אין הזית צומח במצרים. אלא היקר ביותר נשלח מאפרים כי ארצו עשירה ביותר בארצות השמן". מאוחר יותר הביאו אותו סוחרים פיניקים מהמזרח התיכון ליוון, ספרד וארצות נוספות באגן הים התיכון. חקר אבקנים מאובנים מהכנרת ומאגמים אחרים באגן הים התיכון העלה עליה פתאומית באחוז אבקני הזית מכלל האבקנים בכנרת כ-7000 שנים לפני זמננו ובאגם החולה כ-6,500 שנים לפני זמננו, עלייה פתאומית זו מוסברת בהתחלת ביות הזית. באזור האיגאי נצפתה עליה דומה בתקופה מאוחרת יותר באלף החמישי לפני הספירה. גידול הזיתים בארץ ישראל היה ענף חקלאות עיקרי, כאשר רוב היבול שימש להפקת שמן זית. ביישוב היהודי שלפני הקמת מדינת ישראל לא היה גידול הזיתים ענף חקלאי בולט, אולם בכמה מן המושבות הוותיקות כראש פינה, זכרון יעקב, פתח תקווה וכפר תבור גידלו זיתים.
בעבר, שימש צפונה של תוניסיה של היום, לגידול נרחב של הזית, לשם ייצור שמן הזית. גידול נרחב זה, בנוסף לשדות חיטה נרחבים באזור זה, הפכו את חבל ארץ זה למאגר המזון העיקרי של האימפריה הרומית.
כיום, מופק רובו המוחלט של שמן הזית בעולם בארצות אגן הים התיכון, ובראשן ספרד, איטליה ויוון. מדינות מובילות נוספות בתחום הן טורקיה, תוניסיה וסוריה.
שימושים
השימוש העיקרי לעץ הזית הוא ייצור שמן זית. כמו כן משמשים הזיתים למאכל לאחר שעברו כבישה.
ההבדלים הבולטים בין הזנים לשמן והזנים לכבישה:
משתמשים גם בגוף העץ עצמו - לייצור פריטי ריהוט, גילוף, וגם חפצי נוי וקישוט. עץ הזית נחשב לאיכותי וקשה ומשמש גם להסקה.
ברפואה עממית
שמן זית מכיל חומצות שומן בריאות - שומן חד בלתי רווי ושומן רב בלתי רווי, וכן אומגה 6 ואומגה 9. הוא טוב לבריאות הלב הדם והעורקים.
ברפואה עממית מייחסים לזית תכונות רבות. מים שבושלו בהם עלי זית, טובים להורדת רמות הסוכר בקרב חולי סוכרת.
הקשרים תרבותיים
.
בסיפור תיבת נח, היונה אשר שלח נח לבדוק הקלו המים, שבה כשהיא מחזיקה במקורה עלה של עץ זית, וכך מבשרת את סוף המבול. סמל זה, בשינוי קל (יונה עם ענף זית במקום עלה), הפך לסמל השלום. מאז, הזית מופיע בסמלים נוספים בישראל ומחוצה לה, כגון סמלה של מדינת ישראל וסמל האומות המאוחדות.
יש המחזיקים בארנקם עלה של זית כסגולה למזל.
בישראל, רחוב "הזית" הוא שם הרחוב הנפוץ ביותר - ב-124 עיריות ורשויות מקומיות קיים רחוב בשם זה (נכון לשנת 2006).
במהלך חגיגות ה-120 לקק"ל, נערכה תחרות לבחירת "העץ הלאומי של ישראל", כשלשלב הסופי עלו שבעה מינים. הזית זכה בכמעט 33% מהקולות, ונבחר ל"עץ הלאומי".
ביהדות
א. הזית מוזכר פעמים רבות בתנ"ך והוא אחד משבעת המינים בהם השתבחה ארץ ישראל, וממנו ניתן להביא ביכורים. כך לדוגמה הזית הוא הצמח הראשון אליו פנו במשל יותם, דבר המעיד על חשיבותו הרבה.
הזית מתואר במקרא:. ושואלים חז"ל: "מה ראה ירמיה למשול אבותינו כזית? - אלא כל המשקין מתערבים זה בזה והשמן אינו מתערב אלא עומד, כך ישראל אינם מתערבים עם אומות העולם".
ביהדות הזית מסמל גם כסמל לפריון ושפע, וכלשון הכתוב "בניך כשתילי זיתים".
ברכת הזית היא בורא פרי העץ, ואם אכל כזית, ברכתו האחרונה היא ברכת מעין שלוש. ברכה על זית קודמת על ברכת פירות עץ אחרים בשל היותה חלק משבעת המינים.
לפי הגמרא אכילת זיתים היא אחד מהדברים הגורמים לשכחה. לעומת זאת שמן זית גורם לזיכרון. ולכן יש נוהגים לאכול זיתים ביחד עם שמן זית.
ב. עם זאת, יש בתנ"ך פסוקים המזהים את עץ הזית גם בנבואת חורבן: "זַיִת רַעֲנָן יְפֵה פְרִי תֹאַר קָרָא יְהוָה שְׁמֵךְ לְקוֹל הֲמוּלָּה גְדֹלָה הִצִּית אֵשׁ עָלֶיהָ וְרָעוּ דָּלִיּוֹתָיו".
באמנות
עץ הזית מייצג באמנות היהודית-ישראלית את הלאומיות המתחדשת שבאה לביטוי בהיאחזות באדמה. לדוגמא, בציורו של ראובן רובין "נוף בגליל" 1924-5 בא לביטוי הרצון להיאחזות בארץ באמצעות עצי הזית.
זני הזית
להלן רשימה חלקית של זני זיתים פופולריים:
גידול זיתים בישראל
בשנת 1942 שטח גידול עצי הזית הכולל בארץ ישראל היה כ-600,000 דונם והיו בה 600 בתי בד, רובם ככולם במגזר הערבי. במהלך השנים קטן שטח גידול עצי הזית בכ-60%, עקב נטישת מטעים, סלילת כבשים ותשתיות וגידול בשטח הבנוי על חשבון האזור הכפרי.
בשנים 2011/12 גודלו בישראל 9,000 טונות של זיתים למאכל והופקו 7,500 טונות של שמן זית. באותה עת עמדה הצריכה השנתית בישראל על 20,500 טונות של זיתים למאכל ו-15,000 טונות של שמן זית. יצוא זיתים למאכל עמד על 1,000 טונות. שטח גידול עצי הזית הכולל עלה מ-222,000 דונמים בשנת 2005 ל-268,500 דונמים בשנת 2011.
תסמונת קריסת זית מהירה
באוקטובר 2013 נצפו עצי זית חולים רבים באזור פוליה שבדרום איטליה. בדיקות מעבדתיות הראו כי המקור לתחלואה היו חיידקי Xylella fastidiosa מתת-המין pauca, אשר גרמו לירידה חדה בתנובת העצים, ולהם עדיפות ברורה לאקלים חם ששורר באזור אגן הים התיכון. באפריל 2015 התפשטה המחלה לנפת לצ'ה ולאזורים אחרים של פוליה. ביולי 2015 התפשטה המחלה לקורסיקה ובאוקטובר 2015 נצפתה ליד ניס שבצרפת. בדיקות המעבדה הראו כי הפעם הגורם לתחלואה היו חיידקי X. fastidiosa מתת-המין multiplex. בינואר 2017 בודדו חיידקי X. fastidiosa באיים מיורקה ואיביזה וביוני אותה השנה בחצי האי האיברי ובמיוחד בגואדאלסט שבנפת אליקנטה.
המחלה, לה גורמים חיידקי X. fastidiosa בזית האירופאי, נקראת OQDS (Olive quick decline syndrome – תסמונת קריסת זית מהירה) גורמת לקמילה ולהתייבשות העצים וגורמת, בסופו של הדבר, לקריסה ולמוות.
שלום חריטונוב
שלום חריטונוב (ה'תרמ"ו, 1886 – כ"ה בטבת ה'תרצ"ד, 12 בינואר 1934) היה מלחין חב"די.
קורות חיים
חריטונוב נולד בניקולייב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה אשר רבים ממנה נודעו כבעלי נגן. אביו אברהם היה שוחט בעיר ומלחין בפני עצמו. למד בישיבות תומכי תמימים, אצל הרב שמואל גרונם אסתרמן בזמבין, ואחר כך עבר ללמוד בישיבה המרכזית בלובביץ', שם למד בין השנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ז (1903–1907).
שימש כשוחט ובודק בניקולייב עד שנת ה'תרפ"ט (1929). היה נחשב ל"משכיל" בתורת החסידות ובעל מנגן. בניקולייב היה חוזר דא"ח ברבים, ובהסכמת הרבי הריי"צ היה מוסיף הסברה משלו בעת שהיה חוזר מאמרים קצרים ומרחיבם על פי מאמרים אחרים.
בשל קשיי פרנסה, אשר הערימו שלטונות ברית המועצות על השחיטה עבר להתגורר בלנינגראד. עבד במלאכת יד ביתית, בעיקר מפני חששו לשמירת שבת.
בלנינגרד החל מצבו הבריאותי להתרופף, ובשל כך חזר להתגורר במוסקבה. מחוסר דיור במוסקבה עבר למלחובקה. בחודשים האחרונים לחייו התגורר בבית גיסו במוסקבה.
חריטונוב נפטר בבית גיסו בכ"ה בטבת ה'תרצ"ד (1934) בגיל 48.
יצירתו
חריטונוב חיבר מספר רב של ניגונים, בה'תשל"ג (1973) הוציא בנו שמשון תקליט מלחניו. ניגוניו נושאים אופי עמוק. בכמה מהן ניכרת תוגה הבאה ממסכת חייו העגומה והקשה.
ניגונו הידוע השתרש בזמר העברי בשיר הערש "שכב בני" שכתב עמנואל הרוסי (מכרו וקרוב משפחתו של חריטונוב) אז חבר ההגנה בימי מאורעות תרפ"ט (1929). השיר בוצע לראשונה בשנת 1930 על ידי ניורה שיין בהצגה של התיאטרון הסאטירי "המטאטא", שעמנואל הרוסי היה אחד ממייסדיו. לשיר נודעו במנגינה זו ביצועים רבים בהם על ידי האומנים: אסתר עופרים, אריק לביא, הגבעטרון, רבקה זהר, איה כורם, קרני אלדד. אביתר בנאי הטמיע קטע מפזמון השיר בתוך שירו "שן לידי". לחנו זה הפך לפחות משנות השישים של המאה ה-20 כלחן לפיוט כי הנה כחומר, תחילה בחסידות חב"ד ולאחר מכן גם בקהילות אשכנזיות רבות אחרות. הציבור שר אותו בעת שפותחים את דלתות ארון הקודש בליל יום הכיפורים. הפיוט בנעימה זו זכה לביצועים רבים בהם של האומנים חוה אלברשטיין, שולה חן, ודואט של גיא זו-ארץ ויצחק מאיר. נתן גושן מבצע את הפיוט בעיבוד של הנעימה, באלבום צמאה 4. לפי מספר גרסאות, גם מנגינת "שכב בני" הולחנה על ידי אהרן.
לחן חב"די נוסף לפיוט מליל יום הכיפורים, יעלה תחנוננו, מיוחס אליו.
ניגונו "הבן יקיר לי אפרים" בוצע בצמאה 5 על ידי יהושע לימוני.
ישנם מספר ניגונים שמיוחסים לאחד משני האחים - שלום או אחיו אהרן חריטונוב. בשל ריבוי השנים שחלפו, החסידים שמפיהם נרשם הניגון לא זכרו מי משני האחים הוא המלחין. בין ניגונים אלו ניתן למנות את "והריקותי לכם ברכה".
האד-יאי
האד-יאי (בתאית: หาดใหญ่) היא העיר הרביעית בגודלה בתאילנד, שוכנת בדרום המדינה, בסמוך לגבול עם מלזיה. העיר היא הגדולה במחוז סונגלה, במטרופולין שלה מתגוררים כ-800,000 תושבים, הוא השלישי בגודלו בתאילנד, והגדול ביותר בדרום המדינה.
רבים טועים ומחשיבים את האד-יאי כבירת המחוז, אולם לא כך הדבר, בעיר סונגלה שוכנים משרדי הממשל, והאד-יאי היא מרכז העסקים. שתי הערים סמוכות אחת לשנייה ויוצרות יחד את מטרופולין האד-יאי-סונגלה. שם העיר היא גרסה מקוצרת לשמו בתאית של "פרי-הג'ק"
היסטוריה
עד להקמת מסילת הרכבת לעיר בשנת 1922, הייתה האד-יאי כפר קטן בשם קוק סא-מט צ'ון (Khok Sa-Met Choon), והתגוררו בו ארבעה תושבים בלבד. קו הרכבת הביא לגידול באוכלוסיית הכפר, ותוך זמן קצר הפכה לעיירה קטנה.
תחנת הרכבת הייתה בתחילה כשלושה קילומטרים צפונית לעיר, אך מיקומה הועתק מספר פעמים עקב שיטפונות שפגעו במסילה.
משנת 1922 גדלה אוכלוסיית העיר בהתמדה, בשנת 1935 היה שטח העיר 4.4 קמ"ר והיא קיבלה מעמד של טמבון. במרץ 1949 הועלתה למעמד תסבאן מואנג, ובמאי 1961 הורחב תחום השיפוט שלה ל-8 קמ"ר. באפריל 1977 הורחב תחום השיפוט בשנית ל-21 קמ"ר, ובשנת 1995 למעמד תסבאן נאקון.
ההתקוממות בדרום
כעיר מרכזית בדרום תאילנד, הפכה האד-יאי יעד מועדף לפיגועי טרור על ידי הארגון לשחרור פטני, וארגונים קיצוניים דומים.
מכרות המלח בווייליצ'קה
מכרות המלח בוְויֶילִיצְ'קַה (בפולנית: Kopalnia soli Wieliczka; בגרמנית Salzbergwerk Wieliczka) הנמצאים במטרופולין של קרקוב, הם מהעתיקים בעולם, ופעלו באופן רצוף מאז המאה ה-13 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנות האלפיים, כריית המלח במכרות העיירה וייליצ'קה מתבצעת בהיקף קטן מבעבר וחלק מהמלח המופק בתהליך, משמש לאריזות מזכרות, הנמכרות לתיירים המבקרים במקום. המכרה הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1978.
מבנה המכרות
במכרות מעברים וכמעט 3,000 אולמות וחדרים באורך כולל של 300 ק"מ הערוכים בתשעה מפלסים, ועומקם המרבי 327 מטר מתחת לפני הקרקע. את נתיב המבקרים באורך של 3.5 ק"מ, המשתרע בעומק של בין 64 מטר מתחת לפני הקרקע ועד 135 מטר מתחתיהם, פוקדים מדי שנה למעלה ממיליון מבקרים, דבר ההופך את המכרות לאתר התיירותי הפופולרי בפולין. נתיב זה מעוצב כמוזיאון ובו פסלים, תחריטים, מיצגים ויצירות אמנות העשויים כולם מלח. גולת הכותרת של הנתיב התיירותי היא קפלת קינגה הקדושה (Święta Kinga), הקדושה המגנה של המכרות, שנחצבה בתחילת המאה ה-20. אורכה של הקפלה 54 מטר, רוחבה 15 מטר וגובהה 10 מטר. היא מעוטרת בסצינות מהתנ"ך העשויות מלח ומוארת בנברשות מלח. במכרות מתקיימים נשפים, קונצרטים ואף אירועים פרטיים כגון חתונות.
האד-יאי
ההתקוממות בדרום
ב-3 באפריל 2005 התרחשו בעיר שני פיגועים: האחד בהיפרמרקט מקומי של רשת קרפור, והשני בשדה התעופה המקומי. בפיגועים נהרגו שניים ונפצעו עשרות.
מכרות המלח בווייליצ'קה
היסטוריה
המסמך הכתוב הראשון המזכיר את עתודות המלח בווייליצ'קה הוא כתב זכויות של הדוכס קז'ימייז' הראשון מ-1044 המכנה אותן בשם הלטיני "Magnum Sal" ("המלח הגדול"). מסמך אחר מ-1105 מעיד כי מלח מסוגים שונים הופק במקום כבר בתקופתו של המלך בולסלאב הראשון (מלך מ-992 עד 1025). בתחילה הופק המלח ממעיינות מלוחים בדרך של חימום מימיהם ואיודם, ובשלב מאוחר יותר, ככל הנראה לאחר שהבארות המלוחות נחפרו לעומק והתגלו מחצבי המלח, החלה כרייתם.
למלח נודעה חשיבות ראשונה במעלה בימי הביניים והוא היה שקול למטבע עובר לסוחר. במאה ה-14 היו מכרות מלח אחראים ליותר מ-30% מהכנסות המדינה. ההכנסות מכריית המלח ממכרות וייליצ'קה שימשו בין היתר למימון הקמתה של האוניברסיטה היגלונית בקרקוב, ובהמשך הבטיחו את המשך פעולתה.
בשנת 1368 קבע המלך קז'ימייז' השלישי ("הגדול") את עקרונות פעולתו של המכרה במסמך (Statut Kazimierzowski - "חוק קז'ימייז'") המפרט את זכויותיהם וחובותיהם של עובדיו, את ניהול היומנים וההתחשבנות עם אוצר המדינה לו היה המכרה שייך וכן את תמחור המלח. במאה ה-15 החלו סוסים להפעיל את מנגנון שינוע המלח אל פני הקרקע, אשר הופעל עד אז על ידי פועלי המכרה, דבר שהגדיל את הספק הכרייה והעלה את הרווחים, ובמחצית השנייה של המאה שימשו רווחים אלה גם לשיפוצה ולהרחבתה של טירת ואוול בקרקוב. במאה ה-16 היה המכרה למיזם המסחרי הגדול באירופה, ונוסף על צוות העובדים שעסק בכרייה עצמה, הועסקו בו גם נגרים, יצרני חביות, חרשים, נהגי עגלות, סייסים, ואפילו רופא ועובדי מטבח.
עם חלוקתה הראשונה של פולין ב-1772, עבר האזור לשליטת האוסטרים, אשר שיפרו את שיטות הכרייה וההובלה. קו רכבת נסלל מווייליצ'קה לקרקוב, הוקמה תחנת כוח בסמוך למכרה, נבנתה מעלית קיטור, והכרייה הידנית הוחלפה בשיטות פנאומטיות. ב-1826 החלה תיירות מרפא להתפתח במרחצאות המלח בעיירה, אך זו נפסקה לאחר כשלושים שנה וחודשה שוב רק ב-1958.
במלחמת העולם השנייה הועברו כמה אלפי יהודים ממחנות הכפייה בפלאשוב ובמיילץ למכרה לעבוד במפעל תחמושת תת-קרקעי שהקימו הגרמנים. עם זאת, הייצור מעולם לא התחיל עקב התקרבות ההתקפה הסובייטית, היהודים הועברו למפעלים בצ'כיה ובאוסטריה וחלק מהמכונות והציוד פורק, ונשלח לליבנאו בהרי הסודטים. חלק מהציוד הוחזר למכרות לאחר המלחמה, בסתיו 1945..
האד-יאי
ההתקוממות בדרום
ב-16 בספטמבר 2006 התרחשו בעיר שישה פיגועים בו זמנית, בסה"כ נהרגו ארבעה ונפצעו יותר משבעים.
מכרות המלח בווייליצ'קה
היסטוריה
בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20 החלה כרייה מוגברת של מלח במכרות, דבר שגרם לפגיעה באיכויות התיירותיות שלו ולהרס חלק מהמוצגים לאורך הנתיב התיירותי. רק לקראת סוף שנות החמישים נבלמה מגמה זו כאשר הרשויות החליטו להילחם בתופעה ונקטו צעדים ראשונים להגנה על אוצרות המכרות.
עם זאת ב-1992 הוצף חלק מהמכרות כתוצאה מכריית יתר, דבר שהבהיר שעל מנת למנוע פגיעה נוספת באתר, על ההפקה המסחרית של מלח במקום להיפסק. הכרייה היזומה במכרות אכן הופסקה ברובה, וההפקה נמשכת בעיקר ממי מלח הזורמים אל חלל המכרות ונשאבים מהם במסגרת פעולות התחזוקה הרגילות.
האד-יאי
ההתקוממות בדרום
ב-31 במרץ 2012 התפוצצה מכונית תופת בבית מלון בעיר, בפיגוע נהרגו חמישה ונפצעו מאות.
תחבורה
התחנה המרכזית של האד-יאי, היא מרכז התחבורה הגדול בדרום תאילנד, קווי אוטובוסים יוצאים ממנה למרבית היישובים באזור, וליעדים רחוקים כבנגקוק ונאקון ראטצ'אסימה. מהתחנה יוצאים גם מיניבוסים המתמקדים ביעדים התיירותיים. כלי תחבורה נפוץ נוסף הוא הטוק טוק, מונית בעלת שלושה גלגלים.
נמל התעופה הבינלאומי של העיר מרוחק כתשעה קילומטרים דרומית-מערבית למרכז העיר, ומשרת יעדים פנימיים ובינלאומיים כקואלה לומפור וסינגפור. בתקופת החג' טסים מוסלמים רבים דרך שדה התעופה למכה. השדה מדורג במקום החמישי בעומסו במדינה, בשנת 2011 עברו בו 1,869,113 נוסעים.
דמוגרפיה
בעיר קיים ריכוז בולט של מאלאים-מוסלמים ושל סינים. העיר היא הרביעית בגודלה במדינה, אחרי בנגקוק, נונטבורי ופאק קרט.
חינוך
בעיר שוכנת האוניברסיטה הציבורית אוניברסיטת נסיך סונגלה, האוניברסיטה הגדולה והוותיקה בדרום תאילנד, הקמפוס שוכן במרכז העיר.
אקלים
כבשאר המדינה, שורר בעיר אקלים טרופי, אקלים חם ולח בעל שתי עונות: העונה הרטובה נמשכת בין החודשים מאי עד דצמבר ומשופעת בגשמי מונסון, העונה היבשה נמשכת מינואר עד אפריל.
Camel (אלבום)
Camel הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק המתקדם האנגלית קאמל. האלבום יצא לאור בפברואר 1973 תחת חברת התקליטים MCA.
לאחר כשבועיים באולפן ההקלטות, הגיע דייב ויליאמס, מפיק האלבום, למסקנה שהלהקה זקוקה לסולן. הלהקה ערכה אודישנים שנמשכו שלושה ימים כשבסיומם לא נמצא סולן מתאים ללהקה. בסופו של דבר הוחלט שחברי הלהקה יתרמו את קולם לאלבום, כשבכל שיר ישמש חבר להקה אחר בתור סולן. במהלך תקופת הקלטת האלבום, חיממה הלהקה את להקת בארקלי ג'יימס הארווסט בסיבוב ההופעות שלה.
האלבום יצא לאור בפברואר 1973, ומכר למעלה מ-5,000 עותקים בשנה הראשונה ליציאתו. בשל נתוני המכירות הנמוכים יחסית, החליטה MCA לא לחדש את החוזה עם הלהקה.. השיר Never Let Go הוא הסינגל היחיד שיצא מתוך האלבום. הבי-סייד של הסינגל "Curiosity" - שירו של פטר בראנדס, קלידן הלהקה.
בשנת 2002 יצאה לאור גרסת רימסטר לאלבום, הכוללת שתי רצועות בונוס: גרסת סינגל לשיר Never Let Go והשיר Homage to the God of Light שהוקלט בהופעה בשנת 1974. Homage to the God of Light נכלל במקור באלבום הסולו של ברנדס, The Answer, אשר יצא לאור בשנת 1970.
דנמרק במשחקים האולימפיים
במשחקי החורף משתתפת דנמרק לסירוגין מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1948), ובקביעות מאז אולימפיאדת קלגרי (1988). הישגי הספורטאים הדנים במשחקים אלו היו צנועים יותר, ועד כה רק נבחרת הנשים בקרלינג זכתה במדליה, מדליית כסף באולימפיאדת נאגנו (1998).
עד מלחמת העולם הראשונה
באולימפיאדת פריז (1900) ייצגו את דנמרק 13 ספורטאים, וגם הפעם סיימה המשלחת את המשחקים עם שש מדליות. הקלע לארס ירגן מדסן זכה במדליית הזהב היחידה, וקלע נוסף, אנדרס פטר נילסן, זכה בשלוש מדליות כסף. השחיין פדר ליקברג זכה במדליית ארד בשחייה מתחת למים (תחרות שנערכה רק במשחקים אלו) וארנסט שולץ הגיע להישג דומה בריצת 400 מטר. בנוסף, קבוצה שכללה שלושה דנים ושלושה שוודים ניצחה במשיכת חבל, לאחר שגברה על הנבחרת היחידה שהתחרתה מלבדה, הנבחרת הצרפתית.
באולימפיאדת לונדון (1908) השתתפו 101 ספורטאים דנים, אך איש מהם לא זכה במדליית זהב. נבחרת הכדורגל הביסה בחצי הגמר את נבחרת צרפת בתוצאה 1-17 (כולל עשרה שערים של סופוס נילסן), אך הפסידה במשחק הגמר לנבחרת בריטניה, והסתפקה במדליית הכסף. השחיין לודוויג דאם זכה אף הוא במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב. שלושה מתאבקים, אנדרס אנדרסן, קארל ינסן וסרן מרינוס ינסן, זכו במדליות ארד.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) עלה מספר המדליות בהן זכו הדנים ל-12, אך רק החותרים במקצה לרביעיות עם הגאי זכו במדליית זהב. רביעיית חותרים נוספת זכתה במדליית ארד. הקלע לארס ירגן מדסן, שזכה במדליית זהב 12 שנים קודם לכן, בפריז, זכה הפעם במדליית כסף בירי משלושה מצבים, מקצה בו עמיתו נילס לארסן זכה במדליית ארד. שניהם היו שותפים לזכייה הקבוצתית במדליית הארד. נבחרת הגברים בהתעמלות זכתה במדליית כסף בתחרות בסגנון השוודי, ובמדליית ארד בתחרות בסגנון חופשי. נבחרת הכדורגל שבה וזכתה במדליית כסף, גם הפעם לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת בריטניה. יתר הספורטאים שזכו במדליות היו הטניסאית סופי קסטנשיולד שזכתה במדליית כסף והייתה לאישה הדנית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, הסייף היהודי איוון אוסייר, שזכה אף הוא במדליית כסף, השייטים סטן הרשנד, סוון תומסן והאנס מֶלֶנְכְרַאכְט-מֵדְסְן, שהגיעו להישג דומה, והמתאבק סרן מרינוס ינסן, שזכה במדליית ארד שנייה ברציפות.
שנות העשרים והשלושים
154 ספורטאים דנים השתתפו באולימפיאדת אנטוורפן (1920). הם זכו ב-13 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, ודנמרק דורגה במקום העשירי בטבלת המדליות. זוכי מדליות הזהב היו סטפני קלאוסן (בקפיצה למים מ-10 מ'), נבחרת הקליעה ונבחרת ההתעמלות (בסגנון חופשי). נבחרת ההתעמלות זכתה גם במדליית כסף בסגנון השוודי, ואילו חברי נבחרת הקליעה נילס לארסן ולארס מדסן הוסיפו למאזנם שתי מדליות כסף, לארסן בירי מ-3 מצבים ומדסן בירי בעמידה. שלושה מתאגרפים דנים זכו במדליות כסף - סרן פטרסן, אנדרס פטרסן וגוטפרד יוהנסן. המתאבק פול הנסן זכה אף הוא במדליית כסף, ואילו עמיתו יוהנס אריקסן זכה במדליית ארד. נבחרת ההוקי זכתה במדליית הכסף, לאחר שסיימה במקום השני בבית שכלל ארבע נבחרות (הנבחרת הפסידה לנבחרת בריטניה, וגברה על נבחרותיהן של בלגיה וצרפת).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכו הדנים ב-6 מדליות, בהן 3 מדליות זהב. הענף הבולט ביותר היה האופניים. הנרי הנסן זכה בשתי מדליות זהב - במרוץ הכביש, ויחד עם לאו נילסן ואורלה ירגנסן במרוץ הכביש הקבוצתי. וילי הנסן ניצח במרוץ ל-1,000 מטר, וזכה גם במדליית ארד במרוץ הספרינט. צוות השייטים זכה במדליית כסף, והמתאגרף מיכאל מיכאלסן זכה במדליית ארד.
המשלחת הדנית לאולימפיאדת ברלין (1936) הייתה גדולה כמעט פי שלושה מקודמתה, וכללה 121 ספורטאים. עם זאת, ההישגים הצטמצמו לכדי חמש מדליות. במדליות כסף זכו צמד החותרים הארי לארסן ופטר אולסן, וכן השחיינית רינהילד ואייר (במשחה ל-400 מטר חופשי). במדליות ארד זכו המתאגרף גרהארד פדרסן, הרוכב האנס לונדינג והשחיינית אינגה סרנסן (במשחה ל-200 מטר חזה).
אולימפיאדת לונדון (1948)
אולימפיאדת לונדון (1948) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות דנמרק. 162 הספורטאים הדנים זכו ב-20 מדליות, בהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות.
השחייניות הדניות זכו ב-4 מדליות. קארן הארופ קבעה שיא אולימפי במשחה ל-100 מטר גב (1:14.4 דקות) וזכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי. גרטה אנדרסן ניצחה במשחה ל-100 מטר חופשי, ויחד עם הארופ הייתה שותפה לזכייתה של נבחרת השליחות ל-100X4 מטר חופשי במדליית כסף. גם החותרים זכו בארבע מדליות: מדליית זהב במקצה הזוגות עם הגאי, מדליות כסף במקצי הזוגות והרביעיות ללא הגאי, ומדליית ארד במקצה הרביעיות עם הגאי.
חותרי הקיאקים זכו ב-3 מדליות: קארן הוף ניצחה במקצה ל-500 מטר, שהיה המקצה היחיד שנערך לנשים, יוהאן אנדרסן זכה במדליית כסף במקצה ל-1000 מטר ואייוויד הנסן ויקוב ינסן זכו במדליית כסף במקצה הזוגות לאותו המרחק. במדליית הזהב החמישית זכה השייט פאול אלווסטרם, שהתחרה בדגם פיירפליי. שייט נוסף, ויליאם ברנסטן, זכה במדליית ארד בדגם דרגון. הסייפת קארן לחמן זכתה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו מטילת הכידון לילי קרלשטדט, המתאגרף סוונד ונד, רוכב האופניים אקסל שנדורף (במרוץ הספרינט), הקופצת למים בירטה כריסטופרסן (בקפיצה מ-10 מ') והמתאבק כריסטיאן הנסן.
נבחרת הכדורגל זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת שוודיה, וגברה על נבחרת בריטניה במשחק על המקום השלישי. יון הנסן, שכבש שבעה שערים במהלך הטורניר (כולל ארבעה לרשתה של נבחרת איטליה בשלב רבע הגמר), חלק את תואר מלך השערים עם השוודי גונאר נורדאהל.
שנות ה-50 וה-60
באולימפיאדת הלסינקי (1952) לא הצליחה המשלחת הדנית לשחזר את הישגיה מלונדון, והיא סיימה את המשחקים עם 6 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. השייט פאול אלווסטרם זכה במדליית זהב שנייה ברציפות, הפעם בדגם פין, שהחליף את הפיירפליי. במדליית הזהב השנייה זכו חותרי הקאנו בנט ראש ופין האונסטופט. ליס הרטל זכתה במדליית כסף ברכיבה אומנותית. הרטל, שהייתה משותקת מברכיה ומטה בשל שיתוק ילדים, הייתה בכך לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית בענף הרכיבה (בענף זה מתחרים גברים ונשים באותם המקצים). בשלוש המדליות הנותרות, מדליות ארד, זכו הסייפת קרן לשמן, המתאגרף ויקטור ירגנסן והחותרים ירגן פרנצן, סוונד פטרסן ופול סוונדסן, במקצה הזוגות עם הגאי. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר, לאחר הפסד לנבחרת יוגוסלביה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) ירד מספר המדליות בהן זכו הדנים לארבע בלבד. השייט פאול אלווסטרם זכה במדליית זהב שלישית ברציפות, והרוכבת ליס הרטל זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות. השייטים אולה ברנטסן, כריסטיאן פון בילוב וסיריל אנדרסן זכו במדליית כסף בדגם דרגון וחותרת הקיאק טובה סובי זכתה במדליית ארד במקצה ל-500 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכו הדנים בשש מדליות, בהן שתי מדליות זהב. פאול אלווסטרם היה לספורטאי הראשון בהיסטוריה שזוכה בארבע מדליות זהב אולימפיות רצופות באותה תחרות (בהמשך עשו זאת גם האתלטים אל ארטר וקארל לואיס והחותר סטיב רדגרייב). במדליית הזהב השנייה זכה חותר הקיאק אריק הנסן, במקצה ל-1,000 מטר. הנסן גם היה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית הארד במקצה הרביעיות ל-500 מטר. שני צוותי שייטים זכו במדליות כסף, האנס פוג ואולה פטרסן (בדגם ההולנדי המעופף) וויליאם ברנטסן, סטין כריסטנסן וסרן האנקה (בדגם 5.5 מטר). נבחרת הכדורגל זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת הונגריה, והפסידה במשחק הגמר לנבחרת יוגוסלביה. במהלך המשחקים נפטר רוכב האופניים הדני קנוד אנמארק ינסן, לאחר שנפל במהלך מרוץ. בנתיחה שלאחר המוות נמצאו בגופו שרידי אמפטמינים וחומרי אימרוץ נוספים. בעקבות הטיפול באירוע זה חל מפנה בהתייחסות מוסדות הספורט העולמיים לנושא הסמים בספורט.
גם באולימפיאדת טוקיו (1964) זכו הדנים בשש מדליות. השייטים אולה ברנטסן וכריסטיאן פון בילוב, שזכו במדליית כסף במלבורן בדגם דרגון, חברו לאולה פולסן, והשלושה זכו במדליית הזהב בדגם זה. שייט נוסף, הנינג וינד, זכה במדליית ארד בדגם פין. במדליית זהב שנייה זכתה רביעיית החותרים ללא הגאי. בענף האופניים בלט קיילד רודיאן, שזכה במדליית כסף במרוץ אופני הכביש, ואילו פרבן איסקסון זכה במדליית ארד במרוץ המרדף ל-4,000 מטר. במדליה האחרונה זכו חותרי הקאנו פר נילסן ויון סרנסן, שזכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו (1968) עלה מספר המדליות בהן זכו הדנים לשמונה, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב. הענף הבולט ביותר היה האופניים - רביעיית הרוכבים במרוץ המרדף הקבוצתי זכתה במדליית זהב, ואחד מהם, מוגנס ינסן, זכה גם במדליית כסף במרוץ המרדף האישי ל-4,000 מטר. שני רוכבי אופניים נוספים זכו אף הם במדליות כסף - נילס פרדבורג במרוץ הספרינט ל-1,000 מטר ולייף מורטנסן במרוץ הכביש. השייטים אגה בירש, פול רישרד הוי ינסן ונילס מרקוסן זכו במדליית כסף בדגם דרגון. במדליות ארד זכו חותר הקיאק אריק הנסן (במקצה ל-1,000 מטרים), ושני צמדי החותרים, עם ובלי הגאי.
שנות ה-70 וה-80
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכו הדנים בשלוש מדליות. השייטים ולדמאר בנדלובסקי, אריק הנסן ופול ינסן זכו במדליית הזהב בדגם סולינג, נילס פרדבורג איבד את תוארו במרוץ הספרינט וזכה במדליית ארד, ורביעיית רוכבי האופניים במרוץ הכביש הקבוצתי זכתה אף היא במדליית ארד.
בדומה למדינות מערביות אחרות, דנמרק החרימה באופן חלקי את אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן (היו גם מדינות רבות שהחרימו את המשחקים באופן מלא). החרם בא לידי ביטוי בכך ש-63 הספורטאים הדנים התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל דנמרק, וכשזכה ספורטאי דני במדליית זהב, נוגן ההמנון האולימפי ולא המנון דנמרק. הישגיהם של הדנים במשחקים אלה השתפרו לעומת הישגיהם בשנות ה-70 - הם זכו בחמש מדליות, בהן שתי מדליות זהב. בנדלובסקי, הנסן וינסן שמרו על תוארם בדגם סולינג, וצוות שייטים נוסף, פטר דואה ופר קיירגארד, זכו במדליית כסף בדגם טורנדו. הקלע קיילד רסמוסן זכה במדליית הזהב השנייה, ובמדליות ארד זכו רוכב האופניים הנס-הנריק ארסטד (במרוץ מרדף ל-4,000 מטר) והשחיינית סוסנה נילסון (במשחה ל-100 מטר חזה).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) השתתפו 60 ספורטאים דנים. הספורטאי הבולט במשלחת היה חותר הקאנו הנינג לינגה יקובסן, שזכה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר ובמדליית ארד במקצה ל-1,000 מטר. אנה ינסן זכתה במדליית כסף ברכיבה אומנותית ואולה ריבר רסמוסן הגיע להישג דומה בקליעה. רביעיית החותרים ללא הגאי ורביעיית החותרות עם הגאית זכו כל אחת במדליית ארד. ספורטאי בולט נוסף במשלחת היה השייט פאול אלווסטרם, אלוף אולימפי בין 1948 ל-1960. אלווסטרם בן ה-56 התחרה לצדה של בתו בדגם טורנדו, והשניים סיימו במקום הרביעי. נבחרת הכדוריד סיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה לנבחרת רומניה במשחק על מדליית הארד.
שנות ה-90 ואילך
באולימפיאדת ברצלונה (1992) עלה מספר הספורטאים הדנים ל-110, ומספר המדליות עלה לשש. השייטים בנק וסשר חברו ליספר סייר, והשלושה זכו במדליית הזהב בדגם סולינג. יורגן בויסן-מלר התחרה לצדו של בן-דודו הצעיר ינס בויסן-מלר, והשניים זכו במדליית הארד בדגם ההולנדי המעופף. חותרי הקאנו ארנה נילסון וכריסטיאן ויגה זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, ובמדליות ארד זכו רביעיית רוכבי האופניים במרוץ המרדף הקבוצתי, המתאגרף בריאן נילסן ושחקן הבדמינטון תומאס סטואר-לאורידסן.
באולימפיאדת סידני (2000) השתתפו 97 ספורטאים דנים, שגם הפעם צברו 6 מדליות. נבחרת הנשים בכדוריד שמרה על תוארה, לאחר שגברה על נבחרת קוריאה הדרומית בחצי הגמר ועל נבחרת הונגריה במשחק הגמר. השייט יספר בנק השיב לעצמו את התואר האולימפי בדגם סולינג לאחר 8 שנים, הפעם עם שותפים אחרים - הנריק בלקסקיאר ותומאס יקובסן. וילסון קיפקטר, אתלט יליד קניה, זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר. להישג דומה הגיעו שחקנית הבדמינטון קמילה מרטין והקלע טורבן גרימל. רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו הדנים ב-8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. נבחרת הנשים בכדוריד זכתה בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת אוקראינה, ובמשחק הגמר ניצחה את נבחרתה של קוריאה הדרומית בזריקות הכרעה, לאחר שהמשחק ביניהן הסתיים בתיקו. במדליית הזהב השנייה זכתה רביעיית החותרים ללא הגאי. יואכים אולסן סיים שלישי בהדיפת כדור ברזל, אך בשנת 2012 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לשלול מהאוקראיני יורי בילונוג את מדליית הזהב שלו עקב שימוש בחומרים אסורים, ועקב כך קודם אולסן בדירוג, והוענקה לו למפרע מדליית כסף. במדליות ארד זכו וילסון קיפקטר (ריצת 800 מטר), שחקני הבדמינטון ינס אריקסן ומטה שיולדאגר (בטורניר הזוגות), טניסאי השולחן מיכאל מאזה ופין טוגוול (בטורניר הזוגות) השייטת סיגנה ליבביירג (בדגם יורופ) והשייטות דורטה ינסן, הלה יספרסן וכריסטינה אוטזן (בדגם יינגלינג).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) השתתפו 84 ספורטאים, שזכו ב-7 מדליות. במדליות זהב זכו רביעיית החותרים ללא הגאי, וצמד השייטים מרטין קירקטרפ ויונאס וארר (בדגם 49er). במדליות כסף זכו רביעיית רוכבי האופניים במרוץ המרדף הקבוצתי וחותרי הקיאק קים וראה קנודסן ורנה הולטן פולסן (במקצה ל-1,000 מ'), שגם סיימו במקום החמישי במקצה ל-500 מ'. במדליות ארד זכו השחיינית לוטה פריס (במשחה ל-800 מטר חופשי), צמד החותרים רסמוס קוויסט ומאדס ריינהולדט רסמוסן ונבחרת הרכיבה האומנותית בתחרות הקבוצתית, שבין חבריה הייתה גם הנסיכה נטלי, אחייניתה של המלכה מרגרטה השנייה. ספורטאים בולטים נוספים כללו את שחקני הבדמינטון לארס פאסקה ויונאס רסמוסן (מקום רביעי בטורניר הזוגות), השחיינית יאנט אוטסן (מקום חמישי ב-100 מטר חופשי), רוכבי האופניים לינדה מלאני וילמוסן (מקום חמישי במרוץ אופני כביש), דניאל אדלהרד קרויצפלדט (מקום שישי במרוץ נקודות) ומיכאל מרקב ואלכס רסמוסן (מקום שישי במרוץ מדיסון), השייט יונאס הג-כריסטנסן (מקום שישי בדגם פין), החותרות קתרין אולסן ויוליאנה אלנדר רסמוסן (מקום שביעי) והטריאתלט רסמוס הנינג (מקום שמיני). נבחרת הנשים בכדוריד, שזכתה בתואר האולימפי שלוש פעמים ברציפות, כלל לא העפילה למשחקים. לעומתה, נבחרת הגברים השתתפה במשחקים וסיימה במקום השביעי.
אולימפיאדת לונדון (2012)
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הדנים ב-9 מדליות, המספר הגבוה ביותר מאז המשחקים הקודמים שנערכו בלונדון, ב-1948.
מספר שחייניות דניות העפילו למשחי הגמר, אך לא זכו בהם במדליות. לוטה פריס סיימה במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חופשי ובמקום החמישי במשחה למרחק הכפול. יאנט אוטסן סיימה במקום השישי במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום השביעי במשחה ל-100 מטר חופשי. ריקה מלר פדרסן סיימה במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חזה ובמקום השמיני במשחה לחצי המרחק. פריס ואוטסן גם שיתפו פעולה במשחה השליחות ל-100X4 חופשי, בה סיימה הנבחרת הדנית במקום השישי. אוטסן ופדרסן היו חברות בנבחרת השליחות שסיימה במקום השביעי במשחה ל-100X4 מעורב.
נבחרת הגברים בכדוריד הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת שוודיה, וגם נבחרת הנשים בקשתות הודחה בשלב זה. ספורטאים דנים נוספים שבלטו בלונדון כללו את נבחרת הרכיבה (מקום רביעי), חותר הקיאק רנה הולטן פאולסן (מקום רביעי במקצה ל-1000 מטרים), החותרות אנה לולק ויוליאנה אלנדר רסמוסן (מקום רביעי), נבחרת רוכבי האופניים במירוץ מרדף (מקום חמישי), רביעיית חותרי הקיאק (מקום חמישי במקצה ל-1000 מטרים), המתאבקין האקן ניבלום ומארק מדסן (מקום חמישי), חותרת הקיאק הנרייטה אנגל הנסן (מקום שביעי במקצה ל-500 מטרים) הטניסאית קרוליין ווזניאקי (הודחה ברבע הגמר בידי סרינה ויליאמס), שחקני הבדמינטון פטר גאדה וטינה באון (הודחו ברבע הגמר) וטניסאי השולחן מיכאל מאזה (הודח ברבע הגמר).
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זינק מספר המדליות בהן זכו הדנים ל-15, המספר הגבוה ביותר פרט לאולימפיאדת לונדון (1948). עם זאת, מספר מדליות הזהב נותר 2, בדומה לארבע האולימפיאדות הקודמות.
השחיינית פרניל בלום זכתה במדליית הזהב במשחה ל-50 מטר חופשי, ובכך הייתה לשחיינית הדנית הראשונה שזכתה במדליית זהב, 68 שנים אחרי זכייתן של גרטה אנדרסן וקארן הארופ (לונדון 1948) וכן זכתה גם במדליית הארד עם נבחרת השליחות במשחה ל-100X4 מטר חופשי בשיא אירופה חדש, מאית השנייה אחרי אוסטרליה. ארבע שחייניות נוספות העפילו למשחי גמר: מיה נילסן (מקום חמישי ב-100 מטר גב), לוטה פריס (מקום שביעי ב-800 מטר חופשי), יאנט אוטסן (מקום שמיני ב-100 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר) וריקה מילר פדרסן (מקום שמיני ב-200 מטר חזה). גם שחיין אחד העפיל למשחה גמר, ויקטור ברומר. הוא סיים במקום השישי במשחה ל-200 מטר פרפר.
רוכב האופניים יאקוב פוגלסאנג זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, ולאסה נורמן האנסן זכה בשתי מדליות ארד, באומניום ועם הנבחרת הדנית במרוץ המרדף. אמליה דידריקסן סיימה במקום החמישי באומניום. בחתירה, זכתה רביעיית החותרים בסירה קלה במדליית כסף, ואנה דסאנה פטרסן והדוויג רסמוסן זכו במדליית ארד במקצה הזוגות לנשים. שחקניות הבדמינטון קמילה ריטר יוהל וכריסטינה פדרסן זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות לנשים, ובטורניר הגברים זכה ויקטור אקסלסן במדליית ארד. הקיאקיסטית אמה ירגנסן זכתה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר, וסיימה במקום השישי ביחד עם רביעיית הקיאקיסטיות הדנית במקצה לאותו המרחק. רנה הולטן פאולסן סיים שישי במקצה ל-1000 מטר. המתאבק הדני היחיד שהתחרה בריו, מארק מאדסן, זכה במדליית כסף, ובמדליית כסף נוספת זכתה האתלטית שרה פטרסן, בריצת 400 מטר משוכות. בשיט זכו הדנים בשתי מדליות ארד: אנה-מארי רינדום בלייזר רדיאל וינה האנסן וקטיה סלסקוב-איוורסן ב-49er. בתחרות ה-49er לגברים סיימו כריסטיאן פטר ליבק ויונאס וארר במקום הרביעי. נבחרת הרכיבה האמנותית סיימה במקום השישי, ואילו נבחרת הכדורגל, שהבקיעה שער אחד בלבד בכל הטורניר, השיגה תוצאות שהספיקו לה כדי להעפיל לשלב רבע הגמר, בו הפסידה 2-0 לניגריה.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
איוואנו-פרנקיבסק
איוואנו-פרנקיבסק או איוואנו-פרנקובסק, שעד 1962 נקראה סטניסלב (באוקראינית: Івано-Франківськ, ברוסית: Ивано-Франковск, בפולנית: Stanisławów), היא עיר במערב אוקראינה, בחבל גליציה המזרחית ההיסטורי. משמשת כמרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז איוואנו-פרנקיבסק. אוכלוסיית העיר מונה כ־240,000 נפשות (אמדן 2006). העיר נמצאת במורדות הרי הקרפטים ליד שני נחלים בשם בוסטריצה, יובליו של נהר הדניסטר. היא משמשת כמרכז תעשייתי ותרבותי באוקראינה המערבית. בין התעשיות בעיר: מכונות, עיבוד עצים, כימיה, תעשייה קלה.
היסטוריה
נוסדה ב־1662 על ידי מושל המחוז הנסיך אנדריי פוטוצקי (גראף פוטוצקי) ונקראה סטניסלב על־שם אביו הנסיך סטניסלב רוורה פוטוצקי. באותה שנה קיבלה את זכויות מגדבורג. מטרת ייסוד העיר הייתה להגן מפני פלישות הטטרים לתחומי פולין.
ב־1772 בעקבות חלוקת פולין הראשונה צורפה לאימפריה האוסטרית. ב־1848 נטלה חלק פעיל במהפכה, שלאחריה הורחבו זכויות המחוזות באוסטרו-הונגריה.
ב־1866 הונחה דרך העיר מסילת הרכבת ללבוב ולצ'רנוביץ, לאחר מכן בעיר התפתחו בית חרושת לקטרים ובית חרושת למשקאות חריפים. ב־1884 נטליה קוברינסקה הקימה בעיר את תנועת הנשים הראשונה באוקראינה.
בשנים 1915–1916 רוב העיר נהרסה בקרבות שהתחוללו בה במסגרת מלה"ע הראשונה. ב־1918 הוכרזה בעיר הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, והעיר שימשה לבירתה עד 1919 ולאחר מכן, לפי הסכם ריגה צורפה לפולין. ב־1939 לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נפלה לידי ברית המועצות וצורפה לאוקראינה. עם הצבא הגיעו גם אנשי נ.ק.ו.ד., אשר רצחו את כל מי שחשדו בו שיתנגד למשטר, ורבים אחרים הוגלו לסיביר. ב־1989 התגלו הקברים ההמוניים של כ־300,000 איש - אוקראינים, פולנים ויהודים.
בין 1941 ל-1944 הייתה תחת כיבוש גרמני, במהלכו השמידו הגרמנים את יהודי העיר. ב-1944 סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית עד להתפרקותה של ברית המועצות ב-1991 ומאז היא חלק מאוקראינה העצמאית.
ב־1962, בחגיגות 300 שנה לעיר, שמה שונה לאיוואנו-פרנקיבסק (איוואנו-פרנקובסק ברוסית) על-שם הסופר האוקראיני איוואן פרנקו, שביקר רבות בעיר, וכתב עליה. במאה ה-21 מתקיים בעיר מדי שנה פסטיבל נפחים, ובתומו מעניקים הנפחים לעיר פסל מתכת אשר מוצב ברחבות ציבוריות שונות במרכז העיר.
היסטוריה יהודית
הקהילה היהודית המקומית מוזכרת בסיפורו של ש"י עגנון "סיפור פשוט". סיפורה של הקהילה בימי השואה מסופר בספר "על חורבותייך, סטניסלבוב" ובסרט "בשבילך יפתחו השמים".
בקהילה פעלו חצרות חסידיות בהנהגת שושלת סטניסלב, וכן הדור השלישי של חסידות נדבורנה וחסידות זוטשקא. מרבני העיר: רבי יואל אב"ד סטניסלבוב, רבי אריה ליבש הורוויץ ורבי אלתר יחיאל נבנצל מחבר "מנחת יחיאל". תקופה מסוימת כיהן בה הרב יקותיאל קמלהר כראש ישיבה.
בעיירה פעל בשנות ה-30' קן של תנועת 'הנוער הציוני'. וכן ישב בה הסופר וחוקר הקראים ראובן פאהן.
בשואה
ב-20 ביולי 1941 נכנסו לעיר הגרמנים, ואלו רצחו תוך זמן קצר מאות מיהודיה ביער פוולצה הסמוך. בתחילת אוגוסט הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
ב-12 באוקטובר 1941 רצחו שוטרים גרמנים כ-10,000 עד 12,000 מיהודי העיר בשטח בית העלמין היהודי הישן בעיר, בטבח שכונה "יום ראשון העקוב מדם".
בדצמבר 1941 רוכזו כ-30,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו שהוקם ברובע מוזנח וקטן בה, אשר הוקף בחומת עץ ובגדר תיל. בשל הגעת פליטים יהודים נוספים לגטו, וקיצוץ אספקת המזון אליו, מתו רבים מיושביו מרעב וממגיפות. מעת לעת רצחו הגרמנים תושבים בגטו, ובתחילת 1942 החלו לשלוח רבים מיושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב-31 במרץ 1942 רצחו גרמנים ואוקראינים כ-5,000 מיהודי העיר, תוך העלאת בתיהם באש.
בד בבד לקיום הגטו, הקימו הגרמנים בעיר מחנה ריכוז בשטחה של טחנת קמח, שכונתה "טחנת רודולף". במחנה זה הועברו אלפים רבים של יהודים מסביבת העיר, בצפיפות רבה, בדרכם לבלז'ץ או לבורות ירי. חלק גדול מיהודי המחנה נרצחו בתוכו, בסיוע שוטרים אוקראינים. בקיץ 1942 חוסל מחנה זה.
לאחר אקציה שבוצעה בגטו שבעיר בסוף יולי 1942, בה נרצחו כ-1,000 יהודים במקום, לרבות ראש היודנרט, נותרו בגטו כ-11,000 יהודים, ושטחו צומצם. ב-12 בספטמבר 1942 שולחו לבלז'ץ בין 3,000 ל-4,000 יהודים נוספים מהגטו, תוך רצח החולים היהודים בשטח הגטו. בד בבד, הובאו לשטח בית העלמין היהודי בעיר אלפי יהודים מיישובי הסביבה, ונטבחו בו, לרבות אלפי יהודי גטו קאלוש.
מינואר עד אפריל 1943 חוסל גטו סטניסלבוב, כאשר בין ה-24 ל-25 בינואר 1943 בלבד נורו למוות כ-1,000 מיהודי הגטו, ושולחו למחנה ינובסקה קרוב ל-2,000 נוספים. לאחר מכן נורו יתר יושבי הגטו, ונערך מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיר.
עד 25 ביוני 1943 נרצחו גם כל היהודים שהוחזקו במחנות עבודה בסביבת העיר. מ-40,000 יהודי העיר שרדו את השואה כ-100 איש.
תחבורה
את העיר משמש נמל התעופה איוואנו-פרנקיבסק.
ארס (מיתולוגיה)
אַרֵס (ביוונית: ) הוא אל המלחמה, הקרב, התשוקה והריקוד, אחד משנים עשר האלים האולימפיים במיתולוגיה היוונית. ארס הוא בנם הבכור של זאוס והרה אשר לפי מספר מקורות לא חיבבו אותו במיוחד. שמו של מקבילו הרומאי נקרא מרס.
תיאורו
הוא מתואר כחובש קסדה, נושא מגן וחנית ורוכב בכרכרה עם סוסים נושפי אש. בנוסף הוא מזוהה גם עם לפיד בוער.
מוצאו
ארס בא מתראקיה, בצפון יוון, שבה ישבו אנשים גסים ואמיצים. עיקר פולחנו התקיים באזור זה, וכן בערים ספרטה ותבאי. פולחנו, בדרך כלל, נערך במקביל לפולחנם של אלים אחרים - בתבאי, לדוגמה, הוא נאלץ לחלוק מקדש יחד עם אפרודיטה. סמליו העיקריים היו כלי מלחמה, חנית וקסדה. כמו כן, חזיר הבר, הנשר והכלב היו מקודשים לו.
סיפורים על דמותו
ארס אינו דמות בולטת במיתולוגיה, והוא מוזכר במעט מיתוסים, אשר ברובם המוחץ הדבר קורה בהקשר של מלחמות. בין היתר, סופר עליו שהוא זה שהעניק למלכת האמזונות היפוליטה את חגורתה המפורסמת, שלאחר מכן נלקחה ממנה על ידי הרקולס, כחלק ממטלתו התשיעית.
לידתו של ארס
לפי סיפורים אחדים, הרה ילדה את ארס בלי עזרתו של זאוס, כשהיא עיברה את עצמה בעזרת אכילה של צמח קסום. בסיפורים אחרים הוא בנם הראשון של זאוס והרה.
ארס והענקים
לפי מיתוס אחד שמוזכר באיליאדה, הענקים האחים אוטוס ואפילטס בני אלואוס, כבלו את ארס בשלשלאות וכלאו אותו בתוך צנצנת ארד. שם הוא שהה במשך שלוש עשרה חודשים, שנת ירח אחת. ארס הוחזק שם בצרחות עד שאימם של הענקים, אריבויה, גילתה על כך וסיפרה להרמס והוא הגיע לשחרר אותו.
הסיפור הזה מדגיש את יחסם של האלים כלפי ארס- הוא שנוא כל כך עד שאף אחד לא הטריח את עצמו לשחרר אותו, למרות שאם היה נשאר שם היה מת.
ארס אל הריקוד
הרה, אימו של ארס, בחרה בפריאפוס, אל משני של פריון וחקלאות, שילמד את ארס איך לרקוד. ארס הפך לרקדן נפלא, מה שעזר לו להיות לוחם יותר טוב.
ארס ואפרודיטה
למרות שלא נישאו, אפרודיטה ידועה בתור אהבתו של ארס ועליהם סיפורים רבים.
אפרודיטה התאהבה בבן התמותה אדוניס שגדל בשאול עם האלה פרספונה. אפרודיטה חטפה את אדוניס, מה שעורר את זעמה של פרספונה. היא הלכה לארס וסיפרה לו כי אפרודיטה מעדיפה את אדוניס על פניו. בהתקף קנאה ארס הפך את עצמו לחזיר בר והרג את אדוניס בעזרת ניביו.
לאחר שנישאה בעל כורחה להפייסטוס, אל האש המכוער והצולע, אפרודיטה המשיכה ביחסיה עם ארס. יום אחד הליוס, השמש, ראה אותם ביחד וסיפר להפייסטוס כי אשתו בוגדת בו. הפייסטוס החליט להכין להם מלכודת ובפעם הבאה שהם בילו ביחד הוא כלא אותם ברשת קסומה שהאלים לא יכלו להשתחרר ממנה. הפייסטוס קרא לכל האלים שילעגו להם, והשניים היו מבוישים.
במלחמת טרויה, ארס לקח את צידה של אפרודיטה בקרב.
לשניים היו ילדים רבים, ביניהם:
צאצאיו
לארס צאצאים רבים מנשים שונות. הוא מתואר כאבא מסור ודואג לילדיו.
לאחר שהליררטיוס בן פוסידון אנס את אלקיפה בת ארס, ארס הרג אותו. בתגובה פוסידון כעס מאוד והעמיד אותו למשפט. ארס הגן על מעשיו ולא חזר בו, והוא יצא זכאי.
אחד מילדיו, בן התמותה קיקנוס ממקדוניה ניסה להקים לאביו מקדש המורכב מעצמות וגולגולות. הרקולס הרג אותו, מה שעורר את זעמו של ארס והשניים נלחמו.
לפי האגדה, ארס הוא אביהם של רמוס ורומולוס, מייסדיה המיתיים של רומא.
בנוסף, גם האמזונות נחשבות לצאצאות של ארס. הוא לא נרתע להילחם לצד נשים בניגוד לאלים אחרים במיתולוגיה.
ארס וזאוס
ארס הוא בנו של זאוס. לפי האיליאדה של הומרוס, ארס הוא בנו השנוא ביותר של זאוס. לאחר שנפצע בקרב, חזר ארס לאולימפוס והאשים את אביו כי הוא מעדיף את אתנה על פניו. בתגובה אמר לו: "מה לך כאן יושב ומיילל, שא מפה את רגלייך בוגד.
הן בקרב אלי האולימפוס אין לי שונא עוד כמוך.
כי ריב, מלחמה ועמות יקרים ללבך מתמיד."
מתוך ספר ה' באיליאדה בתרגום אריה סתיו
ארס ואתנה
ארס ואתנה שניהם אחים בני זאוס. שניהם אליי מלחמה אך שניהם מייצגים צדדים שונים שלה: אתנה מייצגת את הצד המחושב והאסטרטגי של הקרב בעוד שארס מייצג את התשוקה והלהיטות שבקרב.
ניתן לתאר את ההבדל בין השניים כי אתנה רוצה להשיג את הניצחון בעוד שארס רוצה להרגיש את הניצחון.
יחס ברומא
בניגוד ליוונים, הרומאים העריצו את מרס - הגרסה הרומאית של ארס.
היוונים ראו עצמם כאנשים מחושבים ומאופקים ולכן העריצו את אתנה, אלת המלחמה האסטרטגית ושנאו את ארס אל המלחמה הברברי. ביוון אתנה נחשבה שנייה רק לזאוס, מלך האלים.
לעומתם, הרומאים האמינו כי הצד הפיזי של הקרב חשוב יותר, ובזכותו הם הרחיבו את האימפריה שלהם. ברומא, מרס היה שני רק ליופיטר.
ארס התאולוגי
למרות שבמיתוסים ארס מוצג כברברי וצמא דם, בדת היוונית הוא נחשב כמגן, שומר ואבהי. ניתן לראות את התיאור הזה בהמנון ההומרי של ארס, שמציג אותו בתור אל חזק, אמיץ, מגן הערים ובן בריתה של הצדק.
בהלניזם מודרני הוא מיוחס גם כאל של אלה העברו התעללות, במיוחד התעללות מינית, בגלל הסיפור בו נקם את אונס ביתו. הוא אל שדואג למיעוטים, שומר על חיילים ומגן על יוצאי קרבות.
תרבות פופולרית
מופיע כדמות במשחק המחשב Smite
חוגלה אדמונית
חוגלה אדמונית (שם מדעי: Alectoris rufa) היא מין עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים הקרובה לחוגלת הסלעים. תפוצת חוגלה זו בחצי האי האיברי, צרפת ואיטליה וכן באיים הבלאריים ואיים נוספים במערב הים התיכון. האדם הפיץ אותה לאזורים נוספים, לעיתים רבות כדי לצוד אותה בטבע כ"עוף ציד". בחלק מאזורים אלה כמו בבריטניה או ניו זילנד היא הפכה למין פולש.
מאפיינים
אורכה של החוגלה 33–38 ס"מ ומשקלה כ-40 גרם בממוצע, כאשר הזכרים גדולים מהנקבות. היא דומה לחוגלת הסלעים אך בעלת פס שחור העובר מאחורי עיניה לעבר מרכז החזה. החזה מוקף באזור מנוקד בשחור-לבן והכנפיים והבטן אפורים. הצידיים חומים מוקפים בלבן והרגליים אדומות, מה שנתן לה את השם האנגלי (Red-legged partridge).