cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניק קאנון
הנחיה
בשנת 2005, קאנון יצר, הפיק והנחה את סדרת הקומדיה המאולתרת של MTV, Wild 'N Out. באותה השנה, הוא הנחה את טקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון, בו כדור תותח אנושי נורה לרפש. הוא הנחה גם את העונה הראשונה והיחידה של התוכנית Friday Night Slimetime של ניקלודיאון. בנוסף, היה התקליטן בתוכנית Bigger, Longer and Wider של אלן דג'נרס. ב-11 בדצמבר 2009 הנחה קאנון את טקס פרסי HALO של ניקלודיאון יחד עם ג'סטין טימברלייק, היידן פנטייר, לברון ג'יימס, קלי רולנד ואלישה קיז.
ב-4 ביולי 2011 הנחה קאנון את תחרות אכילת הנקניקיות של ניית'נ'ס, תחרות אכילה אמריקאית.
ב-12 בנובמבר 2012, MTV2 הכריזו על תחייתה של סדרת הקומדיה Wild 'N Out. המופע המחודש הופק על ידי חברת "אנ'קרדיבל אנטרטיינמנט" של קאנון והסדרה הוקרנה בבכורה בשנת 2013, עם כמה פרצופים חוזרים שהצטרפו לסגל הכישרונות הטריים. כשנשאל על חזרת התוכנית, אמר קאנון: "עם הקאסט המקורי של התוכנית שלנו, כולם מקווין הארט ועד קאט ויליאמס, אפיון קרוקט וטארן קילם הופכים לשמות ביתיים, אני מצפה לעבוד עם MTV2 על הצגת הכוכבים הקומיים של מחר עם שובו של Wild 'N Out". עונתה החמישית של התוכנית הוקרנה בבכורה ב-9 ביולי 2013, וזכתה למדרוג הגבוה ביותר בתולדות MTV2. לאחר מכן, חודשה לשתי עונות נוספות.
ב-4 בנובמבר 2013, קאנון הנחה ואף זכה בפרס בטקס פרסי Power 100 של המגזין Ebony. בשנת 2014, החל להנחות את תוכנית הטלוויזיה Caught on Camera With Nick Cannon של NBC.
ב-4 באוגוסט 2016, Wild 'N Out חזרה לעונה שמינית, לאחר שלוש עונות שוברות שיאים.
בשנת 2019 הווכרז כי קאנון יופיע לראשונה בתוכנית השיחה המופעלת בשעות היום שלו בשנת 2020 באמצעות Debmar-Mercury של ליונסגייט וחברת ההפקות של קאנון עצמו, "אנ'קרדיבל אנטרטיינמנט".
ב-14 ביולי 2020, פוטר קאנון על ידי ViacomCBS מ-Wild 'N Out, לאחר שסירב להתנצל על אמירות על עליונות גזע ואנטישמיות שאמר בפודקאסט שלו. בהצהרה של ViacomCBS, צוין כי מערכת היחסים של החברה עם קאנון הופסקה בשל קידומו של קאנון "נאום שנאה ותיאוריות קונספירציה אנטישמיות". מאוחר יותר, התנצל קאנון על דבריו המקדמים אנטישמיות. כשרשת הטלוויזיה הייתה מודעת לפודקאסט שלו, התייעצה איתו מיד וקיבלה את התנצלותו הציבורית, ואיפשרה לו להנחות את תוכניתם, "הזמר במסכה". את תרומת המשכורת הראשונה שלו הוא תרם למרכז סיימון ויזנטל, לאור האירוע.
America's Got Talent והעזיבה
בשנים 2009 עד 2016 שימש קאנון כמנחה של תוכנית המציאות "America's Got Talent" במשך שמונה עונות. הוא הודיע כי לא יחזור להנחות את התוכנית בשנת 2017, וציין הבדלים יצירתיים בינו לבין מנהלי ה-NBC. ההתפטרות הגיעה בעקבות הידיעה כי הרשת שקלה לפטר את קאנון לאחר שהעיר הערות מזלזלות אודות NBC בספיישל הקומדיה שלו Showtime, Stand Up, Don't Shoot. "אני אוהב אמנות ובידור יותר מדי מכדי לראות את זה נהרס על ידי תאגידי שליטה ועסקים גדולים", אמר קאנון בהצהרה, בהתייחס לבעלותה של ענקית הכבלים קומקאסט ב-NBC. קאנון, לעומת זאת, היה בחוזה תוכני להנחות את America's Got Talent ויכול היה להיתבע על ידי NBC בגין הפרת חוזה, אם כי זה נחשב לא סביר. בכירים ב-NBC לא קיבלו את התפטרותו והצהירו כי הם מחזיקים אצבעות כי יבחר במקום זאת לחזור. התפטרותו של קאנון התקבלה בסופו של דבר כסופית ללא תקריות נוספות, והוא הוחלף בתפקידו על ידי טיירה בנקס, שהנחתה גם את "הטופ מודל הבאה".
עסקים
ניק קאנון הוא יו"ר TeenNick עבור ניקלודיאון ויועץ הפיתוח והיצירה של הרשת מאז 2009. בשנת 2012, ניק קאנון יצר סדרת סקיצות-קומדיה בשם Incredible Crew, בכיכובם של שישה בני נוער, כשקאנון כתב והפיק את שיר הנושא. המופע הופק על ידי אולפני Cartoon Network, בשיתוף עם אנ'קרדיבל אנטרטיינמנט. הסדרה שודרה ל-13 פרקים לפני שבוטלה.
ג'ונאס ליי (צייר)
ג'ונאס ליי (באנגלית: Jonas Lie; 29 באפריל 1880 – 18 בינואר 1940) היה צייר ומורה אמריקאי יליד נורווגיה. ליי ידוע בעיקר בציוריו האקספרסיוניסטים של קו החוף של ניו אינגלנד וניו יורק. הוא תיעד את בניית תעלת פנמה, וייצג את ארצות הברית בתחרות האמנות של אולימפיאדת אמסטרדם (1928).
שנות ה-30 של המאה ה-15
שנות ה-30 של המאה ה-15 היו העשור הרביעי של המאה ה-15, החלו ב-1 בינואר 1430 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1459.
אופנה
גברים אצילים לבשו בדרך כלל חולצה, ז'קט דאבלט וסוג של צמודונים בשם הוס. גברים מכל המעמדות לבשו בגדים תחתונים בסגנון טייטס ועל אזור החזה, שהוחזקו בעזרת חגורה.
ג'ונאס ליי (צייר)
ביוגרפיה
ליי נולד במוס, במחוז אוסטפולד, נורווגיה. אביו סבר ליי היה מהנדס אזרחי נורווגי ואמו הלן אוגוסטה סטיל (1853–1906) הייתה אמריקאית מהרטפורד, קונטיקט. הוא נקרא על שם בן דודו (וגיסו) של אביו, הסופר הנורווגי המפורסם ג'ונאס ליי, שהתחתן עם אחותו של אביו תומסיין.
שנות ה-30 של המאה ה-15
אופנה
עלייתו ההדרגתית של מעמד הביניים באירופה של תקופת הרנסאנס גרמה למעבר של חלק מאופנות האצולה גם לבני מעמד זה.
ג'ונאס ליי (צייר)
קריירה
בשנים 1901–1940 הוצגו עבודותיו בכל רחבי אמריקה. בשנת 1905 הציג ליי 34 תמונות במכון פראט, מוזיאון ברוקלין לאמנות. בשנים 1905–1938 היו לליי 57 תערוכות יחיד שכל אחת מהן כללה 12 עד 45 ציורים. הוא השתתף בתערוכות שנתיות ודו-שנתיות חשובות באקדמיה הלאומית לעיצוב, באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, במכון לאמנות בשיקגו ובגלריית האמנות של קורקורן בוושינגטון וכן ברוב ירידי העולם.
ליי נסע לפנמה בשנת 1913, כדי לצייר סצנות של בניית תעלת פנמה. הוא צייר שם שלושים ציורים שהביאו לו שבחים רבים. בשנת 1929 תרם שתים עשרה מתוכם לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית לזכרו של הגנרל ג'ורג' גוטלס, בוגר ווסט פוינט שהיה המהנדס הראשי של התעלה.
בשנת 1932, המלך הנורווגי העניק לו את אות הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בנורווגיה, והפך אותו לאביר מסדר אולב הקדוש.
יצירה וקריירה
ג'ונאס ליי תיאר לעיתים קרובות את הים, וספינות עם פרספקטיבה דרמטית ושימוש חזק בצבע. הוא נודע בסצנות אימפרסיוניסטיות צבעוניות של נמלים ומפרצים, שצוירו במהלך הקיצים הרבים שבילה בחופי ניו אינגלנד וקנדה. לאורך הקריירה הפורה שלו צייר תמונות צבעוניות מבריקות של המפרצים והנמלים הסלעיים המזהים את קו החוף הדרמטי של האזור.
ניק קאנון
עסקים
ב-30 בנובמבר 2012, פורסמה תמונה של קנון באתר של אנ'קרדיבל אנטרטיינמנט, ודווח כי קאנון חתם על עסקה עם NBCUniversal על מנת להפיק חומרים עם תסריטים ובלתי כתובים כאחד לרשת.
בדצמבר 2015 מונה קאנון למנהל הקריאייטיב הראשי של RadioShack בתקווה לסעד לקהל צעיר יותר. על פי החברה, תפקיד זה כולל "יצירת מוצרים בלעדיים ל-RadioShack ואוצרות החוויה בחנות". לאחר מכן, הם השיקו את קו ה-NCredible של מוצרי שמע ואלקטרוניקה לצרכן, יחד עם האוזניות האלחוטיות Ncredible1.
ג'ונאס ליי (צייר)
יצירה וקריירה
ציוריו של ג'ונאס ליי מוצגים במוזיאונים לאמנות ברחבי ארצות הברית כולל במוזיאון יוטה לאמנויות יפות; מוזיאון לאמנויות יפות קורנל; מוזיאון הפניקס לאמנות; מוזיאון לאמנות סן דייגו; גלריה לאמנות קורקורן; המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון; מוזיאון ברוקלין לאמנות; מוזיאון המטרופוליטן לאמנות;המכון לאמנויות בדטרויט ובגלריה לאמנות הזיכרון.
ליי נבחר כעמית לאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1912, ולחבר מן המניין בשנת 1925.
הוא כיהן כנשיא NAD בשנים 1934 עד 1939.
הוא הוזמן להציג ארבעה ציורים בתערוכת הארמורי בניו יורק בשנת 1913.
ניק קאנון
רדיו
ב-19 בינואר 2010 החל קאנון להנחות את תוכנית הבוקר (6-10AM) בתחנת הרדיו "92.3 NOW FM (WXRK-FM)" בניו יורק.
לקנון תוכנית בשם Cannon's Countdown, המשודרת ברדיו CBS.
ב-17 בפברואר 2012, התפטר קאנון מ-92.3 NOW FM (WXRK-FM), עקב בעיות בריאותיות.
נכון לעכשיו, מנחה קאנון את תוכניתו "Nick Cannon Mornings" בתחנת הרדיו פאוור 106 בלוס אנג'לס.
קומדיה
בתחילת 2011 הקליט קאנון את ספיישל הסטנדאפ הראשון שלו, שכותרתו Mr. Showbiz, באתר הקזינו פאלמס בלאס וגאס. הספיישל הוקרן בבכורה בשואוטיים ב-14 במאי 2011. מהדורה דיגיטלית של הספיישל זמינה באייטונס החל מ-16 במאי 2011, יחד עם עותק פיזי של האלבום, שיצא ב-31 במאי.
חיים אישיים
קאנון התחתן עם הזמרת-יוצרת מריה קארי ב-30 באפריל 2008 באחוזתה הפרטית באי וינדרמיר שבבהאמה. ב-30 באפריל 2011, יום נישואיהם השלישי, נולדו להם תאומים. לאחר שש שנות נישואין, נפרד הזוג והגיש בקשה לגירושין בשנת 2014, אך התאחד לזמן קצר בשנת 2015. גירושיהם הסתיימו בשנת 2016. לניק 12 ילדים משש נשים שונות (נכון ל14/8/23) כאשר נשאל על כך ענה "אני לא מתכנן להפסיק להביא ילדים לעולם כל עוד אני יכול אז אולי בגיל 85 אם אני לא יוכל עוד"
זכויות להט"ב באלג'יריה
תנאי מחיה
הומוסקסואליות היא פלילית על פי החוק האלג'ירי, והגישה החברתית הרווחת כלפי כל מי שמוגדרים כלהט"ב בגלוי מוגדרת כעוינת ואף אלימה לעיתים קרובות. אין ממסדים שידועים כידידותיים עבור להט"ב אלג'ירים ואף ארגון פוליטי אינו רשאי לנהל קמפיין למען זכויות להט"ב במדינה. דוגמאות לפשעי שנאה נגד להט"ב שנעשו באלג'יריה לאורך השנים כוללות סקילה באבנים של שני גברים הומוסקסואלים ברחוב בשנת 2001, ורצח של שני גברים נוספים האחד ב-1994 והשני ב-1996 על רקע נטייתם המינית. ניסיונות לקיום טקסי נישואים חד-מיניים לא רשמיים בקרב זוגות מאותו המין נחסמים על ידי המשטרה המקומית, כפי שהתרחש במקרה בשנת 2005. לאורך השנים להט"ב אלג'ירים תוארו על ידי מאמרים שבהם רואיינו חברי הקהילה המקומית על ידי התקשורת הבינלאומית כ-"קהילה בלתי נראית" במדינה.
אסיל בלאטלה היה סטודנט שנרצח באכזריות בחשד להיותו הומוסקסואל בשנת 2019. הסטודנט נרצח במעונותיו במחוז האוניברסיטה בה למד, בעוד שעל הקיר שהיה צמוד לגופתו נכתב המשפט "הוא הומו" בדמו על ידי הרוצח שלו. הרוצח, הצהיר לאחר מכן שחשב שאם יעשה זאת "ימנע מהעמדה לדין על כך".
הואארי מנאר, זמר ראיי אלג'ירי שהיה ידוע בקרב שמועות כהומוסקסואל, מת בעקבות התקף לב בגיל 37 בבית חולים בשנת 2019. לאחר מותו הופיעו הערות הומופוביות רבות ברשתות החברתיות בקרב משתמשים אלג'ירים סביב הנושא. לאורך השנים, הקריירה המוזיקלית של מנאר באלג'יריה נפגעה עקב השמועות על היותו הומוסקסואל ותגובות הומופוביות נלוות. שנתיים לפני מותו ב-2017 הוא היה אמור להופיע באירוע שארגן המשרד הלאומי לתרבות ומידע לציון יום השנה ה-63 לתחילת מלחמת העצמאות של אלג'יריה. עם זאת, כאשר פורסמו החדשות על השתתפותו, ההופעה שלו נתקלה במחלוקת נרחבת ברשתות החברתיות על רקע נטייתו המינית, ולאחר מכן הוא הודח מהרכב המבצעים. לאחר מכן נאסר עליו להופיע הן בתחנות טלוויזיה ממשלתיות והן בתחנות טלוויזיה בבעלות פרטית באלג'יריה. למרות שחלק משיריו של מנאר לאורך השנים רמזו מאוד על ההומוסקסואליות שלו, מנאר מעולם לא הצהיר על היותו הומוסקסואל (ומעולם לא הכחיש את הנושא).
אף על פי המעמד הפלילי שלה בחוק, על פי סקר שנערך באלג'יריה בשנים 2018–2019 עבור פורטל החדשות "BBC News Arabic" על ידי רשת המחקר "Arab Barometer research network", נחשף ש-26% מהנסקרים הצהירו כי נטייה מינית הומוסקסואלית צריכה להתקבל על ידי החברה.
קרינקי
קרינקי (בפולנית Krynki) היא עיירה בפרובינציית ביאליסטוק בפולין, על גבול בלארוס, ובה כ-2,700 תושבים, רובם פולנים ומיעוטם בלארוסים.
תולדות העיר
העיירה קיבלה זכויות עיר בשנת 1569, איבדה אותן ב-1950 אך שבה וקיבלה אותן ב-2009.
יהודי קרינקי
בעיירה קיים אחד מבתי הקברות היהודיים העתיקים ביותר במזרח אירופה. בעיר כיהנו מספר רבנים ליטאים בולטים, הרב ברוך לאווסקי ה"מנחת ברוך", הרב זלמן סנדר כהנא שפירא והרב חזקיהו יוסף מישקובסקי.
בין מלחמות העולם חיו בקרינקי כ-9,000 יהודים, שהיוו כ-90% מתושבי העיירה, אך רבים מהם היגרו לארצות הברית וליעדים אחרים באירופה ובעולם. ערב מלחמת העולם השנייה היו בקרינקי כ-3,500 יהודים מתוך כ-5,000 תושבי היישוב, שרובם היו פולנים ומיעוטם בלארוסים.
עם פלישת הגרמנים לפולין בספטמבר 1939 נכבשה קרינקי על ידי הגרמנים אך הם העבירו את השליטה בעיירה לסובייטים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. יהודים רבים מהעיירה הוגלו לסיביר אך במקומם הגיעו פליטים יהודיים מאזורי פולין שנותרו בידי הגרמנים, ומספר היהודים בעיירה עלה בכמה מאות.
במבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941 כבשו הגרמנים שוב את קרינקי. עשרות יהודים נהרגו בקרב שבמהלכו נכבשה העיירה. עם הכיבוש חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב. בדצמבר 1941 הוקם בעיירה גטו מגודר.
באפריל 1942 נרצחו בגטו עשרות יהודים ולאחר מספר שבועות הובאו לגטו כ-1,200 יהודים מבז'וסטוביצה ויילקה. בנובמבר נשלחו רוב יהודי הגטו, כ-5,000 נפש, למחנה קלבסין (Kielbasin) ומשם גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה. עשרות צעירים יהודים נמלטו בעת האקציה וכ-350 יהודים הושארו בחיים לשם עבודה. בינואר 1943 נשלחו יהודים אלה לגטו סוקולקה ומשם גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. באקציה זו נמלטו מספר יהודים וחלקם הצליחו להצטרף לפרטיזנים.
מותו של אדולף היטלר
אדולף היטלר, הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945, ומנהיג המפלגה הנאצית, התאבד בירייה ב-30 באפריל 1945 בבונקר שלו, ה"פיהררבונקר" בברלין. אווה בראון, אשתו ביום האחרון בחייו, התאבדה יחד איתו על ידי בליעת רעל ציאניד. על פי הוראותיו (בצוואתו בכתב ובעל פה), הועלו גופותיהם באחר הצהריים של אותו יום במעלה מדרגות יציאת החירום של הבונקר, הוספגו בדלק והוצתו בגן לשכת קנצלר הרייך, מחוץ לבונקר. רשומות בארכיונים הסובייטיים מציינות ששאריות גופותיהם השרופות עברו מקבר לקבר מספר פעמים עד שנת 1946. בשנת 1970 הוצאו שאריותיהם מהקבר פעם נוספת, נשרפו בפעם האחרונה, ואפרם פוזר.
קיימת מחלוקת באשר לסיבת מותו של היטלר: לפי גרסה אחת, היטלר מת מרעל ציאניד, בעוד גרסה אחרת טוענת לשילוב בין התאבדות בירי תוך כדי נשיכת קפסולת ציאניד. היסטוריונים מודרניים דחו את הגרסה הזו, בטענה שהיא למעשה סוג של תעמולה סובייטית או ניסיון לפשרה בין הדעות השונות. על פי עדותו של אדם שראה את גופתו של היטלר, ניתן היה לראות סימני ירי דרך פיו של היטלר, אך טענה זו הופרכה. שאריות שיני גופתו של היטלר תאמו את רישומי שיניו ב-1945.
החדשות בדבר מותו של היטלר פורסמו ב-1 במאי 1945, יום לאחר התאבדותו. מסיבות פוליטיות (בהם ציון יום הפועלים), פרסמה ברית המועצות מספר תאוריות קשר על מותו. התאוריות טענו שלמעשה היטלר לא מת, אלא ברח למדינות בעלות הברית, ששומרות על חייו.
אירועים מקדימים
בתחילת 1945 הייתה גרמניה הנאצית על סף התמוטטות צבאית. פולין נכבשה על ידי הצבא האדום הסובייטי, שהתכונן לחצות את נהר האודר בין קוסטרין לבין פרנקפורט במטרה לכבוש את ברלין, שנמצאה כ-82 ק"מ מערבה. הכוחות הגרמניים הפסידו זמן מה לפני כן לבעלות הברית בקרב על הבליטה, שבסופו חצו כוחות בריטיים וקנדיים את נהר הריין, עמוק לתוך עמק הרוהר, המרכז התעשייתי של גרמניה. הכוחות האמריקניים בדרום השתלטו על חבל לורן והתקדמו לכיוון מנהיים ונהר הריין. באיטליה, דחקו הכוחות האמריקניים והבריטיים את הכוחות הגרמניים צפונה, במסגרת מתקפת האביב של בעלות הברית, כשהם מתקדמים לכיוון נהר הפו ולכיוון מרגלות האלפים.
היטלר נסוג לפיהררבונקר בברלין ב-16 בינואר 1945. להנהגה הנאצית היה ברור שהקרב על ברלין יהיה הקרב האחרון ביבשת אירופה. ב-18 באפריל, קרוב ל-325,000 מחיילי קבוצת ארמיות B נכנעו ונִשבו בכיס הרוהר, משאירים את הדרך לברלין פנויה לכוחות האמריקניים. ב-11 באפריל חצו הכוחות האמריקניים את נהר האלבה, כ-100 ק"מ מערבית לברלין. ב-16 באפריל חצו הכוחות הסובייטיים את נהר האודר ממזרח לעיר ופתחו בקרב על גבעות סילו, קו ההגנה הגרמני האחרון ממזרח לעיר. ב-19 באפריל נסוג הצבא הגרמני מגבעות סילו, ופינה סופית את הדרך לברלין ממזרח. ב-20 באפריל, יום הולדתו של היטלר, הופצצה ברלין על ידי הארטילריה הסובייטית. בערב 21 באפריל הגיעו כוחות הצבא האדום לפרברי העיר.
בישיבת הערכת מצב בשעות אחר הצהריים של 22 באפריל לקה היטלר בהתמוטטות עצבים לאחר ששמע שהוראותיו ליחידה המנותקת של שטיינר לתקוף חזרה, לא מולאו. היטלר הוכיח את מפקדיו, וכינה אותם בוגדים ולא כשירים. בשיאו של אותו מפגש עם המפקדים הצהיר היטלר לראשונה שהמלחמה אבודה. הוא הודיע שהוא יישאר בברלין עד הסוף ויתאבד בירייה. מאוחר יותר באותו יום הוא התייעץ עם רופא האס אס ורנר האזה על הדרך האמינה ביותר לביצוע התאבדות. האזה הציע את שיטת 'אקדח ורעל' – שילוב של מנת ציאניד וירייה לראש. המידע אודות תוכניתו של היטלר הגיע למפקד הלופטוופה, רייכסמרשל הרמן גרינג, אשר שלח טלגרמה להיטלר ובה ביקש רשות לקחת את תפקיד ראש הרייך. זאת בהמשך להכרזתו של היטלר משנת 1941 בה הכתיר את גרינג ליורשו. בתגובה, הודיע היטלר לגרינג שאם לא יתפטר מכל תפקידיו, הוא יוצא להורג. יותר מאוחר באותו יום פיטר היטלר את גרינג מכל תפקידיו וציווה לעצור אותו.
ב-27 באפריל נותקה ברלין משאר המדינה. התקשורת המאובטחת עם הכוחות המגינים כבר לא עבדה וצוות הפיהררבונקר הסתמך על תקשורת טלפונית להעברת הוראות ופקודות, ועל הרדיו לחדשות ולשאר המידע.
ב-28 באפריל הגיע לידי היטלר דיווח של רויטרס, שהועבר ב-BBC. בדיווח נאמר כי רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר הציע כניעה לכוחות הברית. הצעתו נדחתה. הימלר רמז לכוחות הברית כי יש לו את הסמכות לדון על כתב הכניעה, דבר שהיטלר החשיב כבגידה. באותו אחר צהריים גבר כעסו של היטלר על הימלר. הוא הורה לעצור את הימלר, ובנוסף, הוציא להורג את הרמן פגליין, נציגו של הימלר במפקדתו של היטלר, באשמת עריקה.
בשעה 4:00 חתם היטלר על המסמכים ופרש למיטתו. בעוד הדעות חלוקות לגבי זמן הכתבת הצוואה (לפני או אחרי החתונה), ישנה הסכמה על שעת חתימת המסמכים.
ב־29 באפריל אחר הצהריים קיבל היטלר דיווח כי בן בריתו, בניטו מוסוליני, הוצא להורג על ידי פרטיזנים איטלקים. גופותיהם של מוסוליני ופילגשו, קלרה פטצ'י, נתלו עם רגליהן למעלה מגג תחנת דלק בעיר ושם התעללו אנשים רבים בגופותיהם. מאורעות אלה חיזקו ככל הנראה את נחישותו של היטלר לא לאפשר לו ולרעייתו לשמש מופע ראווה, כפי שכתב בצוואתו. בתהייתו על יעילותה של קפסולת הציאניד, הורה היטלר לד"ר האזה לבדוק את הקפסולה על כלבתו בלונדי; האזה האכיל אותה בציאניד בהצלחה, ובלונדי מתה מיד.
התאבדות
היטלר ואווה בראון היו נשואים פחות מ-40 שעות. ב-30 באפריל, בשעה 01:00, דיווח וילהלם קייטל להיטלר שכל הכוחות הגרמניים שהיו אמונים על הגנת ברלין כותרו או אולצו לעבור לעמדות הגנתיות. ב-02:30 הופיע היטלר במסדרון, בו חיכו לו כ-20 אנשים, רובם נשים, ונפרדו ממנו. הוא עבר מאחד לשני, לחץ את ידם ונכנס חזרה לחדרו. בשעות הבוקר המאוחרות, כשהצבא האדום במרחק של פחות מ-500 מטר מהפיהררבונקר, נפגש היטלר עם הלמוט ויידלינג, מפקד כוחות ההגנה של ברלין. ויידלינג אמר להיטלר שעד שעות הלילה תאזל לכוחותיו התחמושת, והלחימה בברלין תסתיים למעשה ב-24 השעות הקרובות. ויידלינג הציע להיטלר להקצות כוחות שיאפשרו לו לפרוץ מהבונקר, הצעה שכבר הועלתה לדיון בעבר אך נדחתה. היטלר לא ענה וויידלינג חזר למפקדתו בבנדלרבלוק.
בשעה 13:00 קיבל ויידלינג את אישורו של היטלר לפרוץ מהבונקר באותו לילה. היטלר, יחד עם שתי מזכירותיו וטבחו האישי, אכלו יחדיו ארוחת צהריים, שלאחריה נפרדו היטלר ואווה מצוות הבונקר ומאנשים נוספים כגון בורמן, גבלס, המזכירות השונות ומספר קציני צבא. בשעה 14:30 נכנסו היטלר ואווה לחדר העבודה.
מספר עדי ראייה סיפרו כי שמעו רעש ירייה בערך בשעה 15:30. אחרי שחיכו מספר דקות, פתחו בורמן והיינץ לינגה, עוזרו האישי של היטלר, את דלת חדר העבודה. מאוחר יותר אמר לינגה שכשנכנס לחדר, הוא הריח מייד ריח של שקדים קלויים, דבר המצביע, ככל הנראה, על הימצאות "חומצה פרוסית" (ציאניד) בחדר. עוזרו הצבאי של היטלר, אוטו גנשה, נכנס לחדר ומצא שתי גופות על הספה. אווה, עם רגליה מיושרות, הייתה בצִדו השמאלי של היטלר. גנשה סיפר כי היטלר "ישב... שקוע, כשדם נוזל מרקתו הימנית. הוא ירה בעצמו עם אקדחו האישי, וולטר "PP 7.65. האקדח היה מונח לרגליו, ולפי רוכוס מיש, ראשו של היטלר היה מונח על השולחן שלפניו. הדם ניגר מרקתו הימנית והלסת העליונה לזרועו הימנית, על הספה, ואל השטיח, שם הצטברה שלולית דם. לפי לינגה, על גופה של אווה לא נראו פציעות ופניה סיפרו על הדרך בה מתה – רעל הציאניד. גנשה ווילהלם מונקה טענו באופן חד-משמעי כי לאף אחד מהעובדים ובעלי המשרה בבונקר לא הייתה גישה לאזור המגורים של היטלר בשעת מותו (בין 15:00 ל-16:00).
גנשה יצא מחדר העבודה והכריז כי היטלר מת. בהתאם לצוואתו בכתב ובעל-פה של היטלר, הועלו שתי הגופות במעלה מדרגות הבונקר, דרך יציאת החירום לגן מאחורי בניין הרייך. מיש דיווח על מותו של היטלר לפרנץ שדלה וחזר למרכזיית הטלפונים, כשיותר מאוחר הוא נזכר ששמע מישהו צועק שגופתו של היטלר נשרפת. לאחר שהניסיונות הראשונים להצית את הגופות עם הדלק לא צלחו, חזר לינגה לתוך הבונקר והביא עמו ערימה עבה של עיתונים, אותה גלגל כלפיד. בורמן הדליק את העיתונים וזרק אותם על הגופות. בעוד הגופות בוערות, עמדה קבוצה של אנשים, ביניהם בורמן, גונשה, גבלס, אריק קמפקה, פטר הוגל, אוולד לינדלוף והאנס רייזר, ממש על סף דלת הבונקר, והצדיעה לגופות הבוערות.
ב־16:15 הורה לינגה להיינץ קרוגר ולוורנר שוידל לקחת את השטיח מחדר העבודה של היטלר ולשרוף אותו. מאוחר יותר אמר שווידל שכשנכנס לחדר הוא ראה שלולית דם בגודל של "צלחת גדולה" ליד ידית הספה. הוא הרים ולקח קופסת תרמילים שהייתה מונחת על השטיח, ממש ליד אקדח ה-7.65. שני הקצינים קיפלו את השטיח, העלו אותו במדרגות החירום לגן ושרפו אותו.
לאורך אותו אחר צהריים, הפציץ הצבא האדום את משרדי הרייך והאזור כולו לסירוגין. שומרי האס אס הביאו דלק נוסף כדי להמשיך לשרוף את הגופות. מאוחר יותר אמר לינגה שמשום שהגופות נשרפו בחוץ, באוויר הפתוח, החום ששרר סביבן לא היה אחיד, ולכן לא הצליחה האש לכלות לגמרי את שתי הגופות. הגופות בערו מ-16:30 עד 18:30. בערך ב-18:30 כיסו לינדהוף ורייזר את שאריות הגופות בתוך מכתש שיצרה פצצה שנפלה בגן.
תוצאות
הרמז הראשון לעולם החיצון בדבר מותו של היטלר נאמר על ידי הגרמנים. ב-1 במאי, תחנת הרדיו 'רייכסנדר המבורג' קטעה את שידוריה והודיעה על מותו של היטלר בשעות אחר הצהריים, ואף הציגה את מחליפו, הנשיא קארל דניץ. דניץ קרא לעם הגרמני להתאבל על מותו של הפיהרר, שמת, כך אמר, כגיבור המגן על בירת הרייך. דניץ אישר את הפסקת הלחימה בצד המערבי, תוך שהוא מנסה להציל את הצבא על ידי משא ומתן לכניעה חלקית עם הבריטים והאמריקאים. הדרך שנקט בה היתה, לפחות חלקית, מוצלחת והצליחה לחסוך מ-1.8 מיליון חיילים גרמנים לערך נפילה בשבי הצבא האדום, אך עלתה בחיי אדם רבים, מכיוון שהכוחות המשיכו להילחם עד 8 במאי.
ב-1 במאי, קצת לפני השעה 4:00, פגש הנס קרבס את וסילי צ'ויקוב, ועדכן אותו על מות היטלר, תוך שהוא מנסה לקדם הפסקת אש ולפתוח ב'שיחות שלום'. סטלין עודכן על התאבדותו של היטלר ב-4:05 שעון ברלין, כ-13 שעות לאחר האירוע. סטלין דרש כניעה ללא תנאים, אך לקרבס לא הייתה הסמכות להיענות לדרישה כזו. סטלין דרש לאשרר את מותו של היטלר וציווה על יחידת סמרש לאתר את גופתו. בבוקר 2 במאי כבש הצבא האדום את לשכת קנצלר גרמניה. גנרל קרבס וגנרל וילהלם בורגדורף, ששהו באותו זמן בפיהררבונקר, התאבדו בירייה לראשם.
ב-4 במאי מצאה יחידת סמרש את גופותיהם של היטלר ואווה בראון שרופות ביסודיות בתוך מכתש פצצה. שאריות גופותיהם הוצאו משם יום לאחר מכן, יחד עם שתי גופות כלבים (ככל הנראה הכלבה בלונדי וגורה וולף), והובאו לבסיס יחידת הריגול הנגדי של יחידת סמרש, בבוך. סטלין הביע חשד לגבי מותו של היטלר ולא אישר להפיץ את ההודעה לציבור. ב-11 במאי זוהתה חלק מהלסת התחתונה (בה עבר היטלר טיפולי שיניים) כזו של היטלר. קייט האוזרמן, עוזרת רופא השיניים של היטלר, ופריץ אכטמן, טכנאית השיניים, אישרו שאלו אכן גופותיהם של היטלר ואווה בראון. בשנת 1968 פורסמו פרטי נתיחת המוות של הסובייטים, ובשנת 1972 אישרו ראידר פ. סוגנס ופרדינרד שטורם, רופאי שיניים מומחים בתחום הפלילי, את זיהוי שאריות גופתו של היטלר.
בחודש יולי 1945 הועברו גופותיהם של היטלר, אווה, יוזף גבלס ואשתו מגדה, ששת ילדיהם, קרבס, הכלבה בלונדי וכלב נוסף מבוך לפינואו, שם זיהה שוב שומר האס אס שקבר את היטלר, את שאריות גופותיהם. ב-3 ביולי שוב נקברו גופותיהם, הפעם ביער בברנדנבורג. ב־21 בפברואר בשנת 1946 שוב הוצאו גופותיהם מהקבר, ונקברו שוב במתקן של יחידת סמרש במגדבורג, הפעם בתוך חמישה קברי עץ. ב-1970 היה המתקן נתון להשגחתו של הק.ג.ב. ולפי התוכנית, אמור היה לעבור לרשות גרמניה המזרחית. כדי למנוע אפשרות שמקום קבורתו של היטלר יהפוך למוקד עלייה לרגל לנאו-נאצים, אישר יורי אנדרופוב, קצין KGB, מבצע להשמדת שאריות גופתו של היטלר שנקברו שם בשנת 1946. ב-4 באפריל בשנת 1970 הוציא ה-KGB בחשאיות את שאריותיהן של 11 הגופות 'במצב של ריקבון מתקדם'. שאריות הגופות נשרפו הפעם כליל, ואפרן הושלך לנהר הביידריץ, ערוץ נהר המתפצל מנהר האלבה.
מסיבות פוליטיות, הציגו הסובייטים מספר גרסאות לגבי גורלו של היטלר. בשנת 1945, כשנשאל סטלין כיצד מת היטלר, השיב סטלין שהיטלר למעשה חי בספרד או בארגנטינה. בנובמבר 1945, דיק וויט, ראש המודיעין הנגדי ב'אגף ברלין' הבריטי הנחה את יו טרבור-רופר לחקור את טענות הסובייטים לגבי הישארותו של היטלר בחיים. הדוח שהוציא בשנת 1947 נקרא 'ימיו האחרונים של היטלר'. בשנים הראשונות לאחר המלחמה המשיכו הסובייטים לטעון כי היטלר לא מת ולמעשה נמלט ומוגן על ידי בעלות הברית.
בסוף 1945 הורה סטלין על לנ.ק.ו.ד. להקים ועדה נוספת לחקור את מותו של היטלר. במסגרת החקירה, נלקחו דוגמאות דם מהספה ומהקיר ונמצאו כמתאימים לסוג דמו של היטלר (סוג דם A). ב-30 במאי 1946, גילו סוכני MVD שני שברי גולגולת מהמכתש שבו נקבר היטלר. בעצם הקודקוד השמאלית הם מצאו חור ירי. עדות זו נשארה לא מקוטלגת עד 1975, ונמצאה שוב בארכיון הרוסי ב-1993. ב-2009, התבצעו בדיקות DNA שנלקח מחתיכה קטנה משברי הגולגולת, שלפי טענת הסובייטים הייתה שייכת להיטלר. חוקרים אמריקאיים מצאו, לפי תפרי הגולגולת, שחלקי הגולגולת שייכים דווקא לאישה, בת פחות מ-40. אותם מדענים עשו בדיקת DNA לבד ספוג בדם שנלקח מהספה ואישרו כי הוא שייך לגבר. פתולוג פלילי צרפתי בשם פיליפה צ'ארלי הסביר מאוחר יותר כי בדיקת גולגולת נותנת סיכוי של 55% לגלות את מין הגופה.
מסוף שנות הארבעים ועד שנות החמישים, ה-FBI וה-CIA תיעדו מספר רב של רמזים בדבר הישארותו של היטלר בחיים, אך אף אחד מהם לא נחשב היה כאמין. הסיווג לאותם מסמכים הוסר בתחילת שנות 2010. העמימות שאפפה את החקירות האלו הביאה למספר תיאוריות קונספירציה.
בשנת 1968, פרסם לב בזימנסקי, עיתונאי סובייטי, את ספרו, כולל פרטים על נתיחתו לאחר המוות של היטלר. הנתיחה, שבוצעה על ידי פאוסט שקראבסקי, קבעה כי היטלר מת מהרעלת ציאניד, בעוד שהתיאוריה של בזימנסקי הייתה כי היטלר ביקש סוג של 'מכת מחץ' כדי להפוך את מותו למהיר. בהמשך הודה בזימנסקי כי עבודתו כללה שקרים מכוונים, למשל, תיאור הדרך בה מת היטלר.
The Strange Death of Adolf Hitler
בספר The Strange Death of Adolf Hitler טוען המחבר שהיטלר לא התאבד בפיהררבונקר ב-1945 בסיום המלחמה, אלא מת ב-1938 בלילה שלפני ועידת מינכן. לטענת המחבר, הוא סעד עם היטלר ועם בכירים נאצים אחרים כאשר הפיהרר הורעל באמצעות רעל מדרום אמריקה. המנהיגים הנאצים הנותרים החליטו במהירות לשמור על האשליה שהיטלר חי ועוד בשלטון על ידי שימוש בכפילים אשר יהוו שליטי בובות. הספר מסתיים בכך שהמחבר מבקש משר התעמולה הנאצי יוזף גבלס פילגש ומתאבד בירי. הספר נכתב בעילום שם ונכון להיום לא יודעים מי מחברו.
דמיטרי חרוסטליוב
משנת 2013, משתתף בתוכנית האירוח הלילית "אורגנט בערב" בערוץ 1 הרוסי עם איוואן אורגנט.
ביוגרפיה
דמיטרי חרוסטליוב נולד בלנינגרד ב-20 בפברואר 1979, מילדותו עסק בריקודי עם. לאחר שסיים את לימודי בית הספר הוא התקבל לאוניברסיטת סנקט פטרבורג לחקלאות שבפושקין במחוז לנינגרד. בשנות לימודיו בבית הספר התמודד בתחרות ה-KVN. מאוחר יותר התקבל לפקולטה לכלכלה באוניברסיטה הממלכתית לרכיבי אוויר וחלל סנקט פטרבורג וסיים כשבידו הכשרה כמנהל בתחום המדע והחינוך.
מאז 1998 ייצג את נבחרת סנקט פטרבורג ב-KVN הוא היה קפטן הקבוצה וזכה איתה בגביע מוסקבה 1998 והעפיל לגמר הליגה הבכירה של KVN בשנת 1999 וב-2003 זכה בהרכב נבחרת בשם "נבחרת ברית המועצות" בגביע הקיץ של KVN.
בשנת 2007, לאחר הפסקה מהופעות טלוויזיוניות השתתף בקומדי קלאב וב-2008 הצטרף לצוות קומדי וומן. ב-2013 החל להשתתף בתוכנית האירוח הלילית "אורגנט בערב" כמנחה משני לצד איוואן אורגנט. באפריל 2014 הנחה את המופע "מועדון הסנטדאפ הלנינגרדי" (Ленинградский Stand-up клуб) בערוץ CTC והנחה תוכניות שונות בערוץ הראשון.
באוקטובר 2018 ניסה את כוחו בתיאטרון והופיע בהצגה "מעבר לשתי ארנבות", בתיאטרון השירה הרוסית במוסקבה.
באוקטובר 2020 לוהק לדובב את דמותו של הארנב בהפקה מחודשת לתוכנית "נוּ, פּוֹגוֹדִי!".
בריאות
בנובמבר 2020 אושפז בטיפול נמרץ בבית החולים מספר 40 בססטרורצק, סנקט פטרבורג לאחר שמצבו הרפואי החמיר בפתאומיות בנסיעה לאמו ברפינו, שבדרום העיר. הוא שוחרר בהמשך למנוחה בביתו לאחר שאובחן כסובל מעומס יתר וכי עליו לנוח.
רצח מנהיגי יהדות לבנון (1984–1986)
רצח מנהיגי יהדות לבנון הוא שרשרת חטיפות ורציחות של שבעה עד שנים עשר ממנהיגי יהדות לבנון, שבוצעו בשנים 1984–1986 על ידי חזבאללה. מסע החטיפות והרציחות הביא בסופו של דבר לחיסולה המעשי של יהדות לבנון וכיום חיים במדינה רק יהודים מעטים, ככל הנראה פחות ממאה.
רקע
בראשית שנות הששים של המאה ה-20 חיו בלבנון כ־9,000 יהודים. היחס כלפיהם היה סביר למדי עד אותה עת, אולם הוא הלך והורע במהלך השנים, וככל שהוחמר, כן גברה הגירתם-בריחתם מהמדינה. ב-1971 נחטף בביירות בידי סוכנים סורים מזכיר הקהילה היהודית הלבנונית, פרופסור אלברט אליה, בן 69. הוא הוחזק בדמשק יחד עם יהודים שניסו לעזוב את סוריה, והוצא שם להורג. כשהחלה מלחמת האזרחים בלבנון, ב-1975 נשארו בקהילה היהודית רק כ־1,800 נפש. הם האמינו שקשריהם עם שכניהם המוסלמים והנוצרים יגנו עליהם והקפידו להימנע ככל האפשר, מכל קשר עם ישראל. ב-6 ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון ובכך החלה מלחמת לבנון הראשונה.
חטיפות ורצח
ארגון הטרור חזבאללה הוקם מעשית כבר ביוני 1982, אך רשמית זה קרה רק בספטמבר 1984. כחודש בלבד לפני הקמתו הרשמית, ב-15 באוגוסט 1984 חטף חזבאללה את המנהיג היהודי הלבנוני הראשון – סאלים ג'אמוס, בן 45, נשוי ואב לשלושה ילדים, המזכיר הכללי של הקהילה היהודית הלבנונית. שלושה חמושים הוציאו אותו ממכוניתו, סמוך לבית הכנסת ומרכז הקהילה, ששכן ברובע ואדי אבו ג'מיל (חארת' אל יאהוד) במערב ביירות. צה"ל, שכבש את אותו אזור במבצע שלום הגליל, כבר נסוג משם כשנה קודם לכן. גופתו של ג'אמוס לא נמצאה מעולם והוא הוכר כ"הרוג מלכות" רק כשלוש עשרה שנים מאוחר יותר.
בינואר 1985 החליטה ממשלת האחדות הלאומית בישראל, בראשות שמעון פרס (כשנה וחצי לפני הרוטציה עם יצחק שמיר), על נסיגה ממרבית לבנון, שהייתה אז עדיין תחת כיבוש ישראלי, אל "רצועת הביטחון". הנסיגה ההדרגתית הסתיימה ביוני 1985, כשלוש שנים לאחר שוך הקרבות וסיום המלחמה באופן רשמי. עם זאת, חזבאללה וגורמים לבנוניים אחרים המשיכו לדרוש נסיגה מלאה של כל הכוחות הישראליים מלבנון וכן שחרורם של כל המחבלים שישראל ו/או בני בריתה, צבא דרום לבנון המשיכו להחזיק במעצר.
ב-29 במרץ 1985, בתוך לילה אחד, נחטפו לפחות ארבעה או חמישה יהודים, מראשי הקהילה. איש מהם לא חזר חי לביתו, אך רק חלק מהגופות נמצאו בסופו של דבר. בין החטופים היו: יצחק ששון, בן 65, נשיא הקהילה, שנחטף כשנסע בדרך לביתו משדה התעופה הבינלאומי של ביירות, ד"ר אלי חאלק, רופא ילדים בן 52, סגן נשיא הקהילה ומרצה בבית הספר לרפואה של ביירות, שנודע כ"רופא העניים" בשל טיפולו המסור בילדי הפליטים השיעים דווקא, נחטף מביתו במערב ביירות, אלי סרור, בן 68, מהחברה קדישא של הקהילה, חיים כהן חלאלה, בן 39 (אביו של ד"ר אדי כהן), רואה חשבון וסוחר, שנחטף בכניסה לביתו, קלמנט דנה ועוד.
כחודש אחרי אותו ליל חטיפות נעלם גם יצחק טראב, בן 70, פרופ' (אמריטוס) למתמטיקה, מה-Ecole des Lettres Francaises de Beyrouth. נסיבות היעלמותו ומועדה המדויק לא נודעו. ביולי 1985 נחטף ראול מזרחי, ממלא מקומו של יצחק ששון כנשיא הקהילה. כעבור עשרה ימים נמצאה גופתו.
בספטמבר 1985 נוצר קשר ראשון בין החוטפים למשפחות הנחטפים, כאשר אשתו של ד"ר אלי חאלק קיבלה ממנו ומיצחק ששון שיחת טלפון, בה סיפרו שהם וכמה מהמנהיגים היהודים החטופים האחרים, מוחזקים יחדיו ועדיין בחיים.
בנובמבר 1985, ארגון "כיסוי" של חזבאללה, שקרא לעצמו "ארגון המדוכאים עלי אדמות" (al-Mustada’afin fil al-Ard), נטל אחריות לחטיפת היהודים. הוא שלח מכתב לעיתון א-נהאר הלבנוני, העיתון הנפוץ ביותר בלבנון עד היום וצירף אליו תמונות של ארבעה מהיהודים החטופים. במכתב נטען, שהיהודים הם סוכני המוסד, והועלתה דרישה שישראל תשלים את נסיגתה מכל לבנון ותשחרר 300 מחבלים שהוחזקו על ידה ו/או על ידי צד"ל באותה עת. היהודים החטופים, שתמונתם צורפה למכתב, היו: יצחק ששון, אלי סרור, חיים כהן חלאלה ויצחק טראב. לא הוזכר במכתב איש משאר החטופים.
ממשלת האחדות הלאומית של ישראל, עדיין תחת הנהגתו של ראש הממשלה שמעון פרס, סירבה אף להיכנס למשא ומתן, קל וחומר לשחרר את המחבלים וחזבאללה החליט להרוג את היהודים, שהותיר בידיו בחיים עד אז. חיים כהן חלאלה היה הראשון מהארבעה, שנרצח. בדצמבר 1985 הושלכה גופתו, בפינת רחוב בביירות, כשהוא ירוי בראשו. זמן קצר אחר כך, ב-31 בדצמבר 1985 נמצאה גם גופתו של יצחק טראב.
ב-15 בפברואר 1986 חטף חזבאללה במערב ביירות את יהודה בניסטי, בן 68, לשעבר מנהל בבנק ספרא, ביירות, ואת בנו, איברהים בניסטי, רופא יהודי בן 34. בן נוסף, יוסוף בניסטי נחטף עוד קודם לכן במועד בלתי ידוע. גורלו של אחד מהשלושה בלבד, איברהים בניסטי ידוע כיום בוודאות, גופתו נמצאה כעבור ימים אחדים. הוא הוכה ועונה קשות ולאחר מכן נחנק ונורה למוות. כשבוע אחר כך, עדיין בפברואר, הודיעו החוטפים שאכן מימשו את איומיהם עד הסוף ורצחו גם את ד"ר אלי חאלק. הם אף שלחו לעיתונים צילום של גופתו לאחר הירי בראשו, אף כי הגופה עצמה מעולם לא נמצאה. החוטפים דרשו שחרור מחבלים שנאסרו על ידי ישראל, כנגד שחרור הגופה. מדיווחי חטופים אחרים, אמריקנים וצרפתים מסתבר שד"ר חלאק היה הרופא שטיפל בהם. הוא נרצח רק אחרי שחזבאללה חטפו רופא אחר שיחליפו.
איש מהחטופים האחרים לא נמצא וגורלם לא נודע בוודאות עד היום.
Higher (שיר של סיגמא)
Higher הוא סינגל של הצמד המוזיקלי הבריטי, סיגמא, בשיתוף פעולה עם הזמר הבריטי, לאברינת'. השיר נכתב על ידי TMS, ויין הקטור וקיד הרפון, והופק על ידי TMS וסיגמא.
אנתוני דואל
סר אנתוני ג'יימס דואל (באנגלית: Sir Anthony James Dowell, נולד ב-16 בפברואר 1943) הוא רקדן בלט בריטי שפרש מעבודתו ומנהל אמנותי לשעבר של הבלט המלכותי. הוא מוכר ברבים כאחד מגדולי "הרקדנים האצילים" (danseurs nobles) של המאה ה-20.
Higher (שיר של סיגמא)
נכון למאי 2022, השיר הושמע למעלה מ-27 מיליון פעמים בספוטיפיי.
אנתוני דואל
ילדות, נעורים ולימודים
דואל נולד בלונדון, שם החל את לימודי המחול בשנת 1948, בן חמש. מורתו הראשונה לבלט הייתה ג'ון המפשייר, שטיפחה את תלמידה הצעיר והחדירה בו את המשמעת ההכרחית לתלמידי בלט רציניים. כשמלאו לו עשר, נרשם לבית הספר לבלט של סדלר'ס וולס, ששכן אז בבארונס קורט, ונכנס למסלול הכשרה לצעירים המעוניינים בקריירה במחול. בשנת 1955 עבר בית הספר לווייט לודג', ריצ'מונד פארק, והיה לפנימייה. בית הספר שילב לימודים כלליים עם הכשרה מקצועית לבלט. בשנת 1956, כאשר ניתנה הרשאה מלכותית לבלט סדלר'ס וולס, שונה שמו של המוסד לבית הספר המלכותי לבלט. דואל המשיך את הכשרתו שם, ואת שלוש השנים האחרונות של מסלול לימודיו עשה בסטודיו בבארונס קורט. הוא התבלט כסטודנט מצטיין, שבורך במבנה גוף בעל פרופורציות מושלמות ובמזג המתאים לקשיים הכרוכים באימון יום-יומי. בהדרגה פיתח טכניקה קלאסית, שהצטיינה בשליטה, בהקפדה על ניקיון קווים וברגישות מוזיקלית. עם השלמת לימודיו ב-1960, התקבל מיד לבלט האופרה המלכותית, קובנט גארדן. לאחר שנה של ריקוד עם להקה זו, הוזמן להצטרף לבלט המלכותי.
Higher (שיר של סיגמא)
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הועלה ליוטיוב ב-13 בפברואר 2015. נכון למאי 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-7.7 מיליון פעמים.
במדיה
השיר הופיע בטריילר לסדרת הדרמה הבריטית, Casualty. השיר הופיע כשיר פתיח של תוכנית הספורט הבריטית, Super Sunday.
אנתוני דואל
קריירה כרקדן
כשדואל קודם לדרגת רקדן ראשי ב-1966, הוא היה כבר נציג הסגנון האנגלי הקלאסי במיטבו: רגוע, לירי, אריסטוקרטי ומאופק. אם תפקיד אוברון העטה עליו מידה של זוהר מגי, הרי חוויית העבודה עם אנטוני טיודור ב-1967, על התפקיד הראשי של "משחק הצללים", העמיקה במידה ניכרת את ההבעה הדרמטית שלו. לאחר זאת יצר תפקידים דרמטיים בבלטים של אשטון, מקמילן ואחרים. בין החשובים ביותר היו טרויט ב"וריאציות אניגמה" של אשטון (1968), דה גרייה ב"קורות מנון" של מקמילן (1974), (1974), ובלייב ב"חודש בכפר" של אשטון (1976). הרפרטואר הקלאסי, הופיע דואל בתפקידים של בני אצולה בז'יזל, אגם הברבורים, היפהפייה הנרדמת ומפצח האגוזים. הוא רקד בתפקידים קלילים יותר בנערה הסוררת של אשטון, משחק הקלפים של ז'ורז' בלנשין ו"Varii Capricci" שבו חגג אשטון, ב-1983, את השותפות הממושכת עם סיבלי. דואל קצר שבחים גם על הלהט והמוזיקליות שהביא לתפקידים הראשיים ב"סינדרלה", "דפניס וכלואה" ו"וריאציות סימפוניות" של אשטון, בבלטים של מקמילן לשיר על הארץ ורומיאו ויוליה, ב"מחולות בכנס" ו"בלילה" של ג'רום רובינס ובאגון של בלנשין.
Higher (שיר של סיגמא)
במדיה
השיר הופיע בפסקול של משחק הווידאו Madden NFL 16.
אנתוני דואל
קריירה כרקדן
בראשית שנות ה-70', החל דואל לעסוק בפעילויות שלא בתחום הבלט. הוא ניסה את כוחו בעיצוב תלבושות ויצר תלבושות הופעה לעצמו ולסיבלי ב"הרהורים" מתוך הבלט "תאיס" של אשטון ולרקדנים ב"פאוואן" של מקמילן, בפה דה דה מתוך צ'ייקובסקי וב"סימפוניה בדו" של בלנשין, וכן "בלילה" של ג'רום רובינס. כמו כן החל לתור אחר הזדמנויות מעבר לקובנט גארדן. בין 1978 ל=1980, יצא לחופשה ללא תשלום מן הבלט המלכותי כדי לרקוד כאמן אורח עם תיאטרון הבלט האמריקאי בניו יורק. שם הוסיף את סולור בהביידרה ואת בזיליו ב"דון קישוט" לרשימת התפקידים הראשיים שרקד. לצד התנסות באתגר שברפרטואר חדש, רקד כבן-זוגן של כוכבות מזהירות כנטליה מאקארובה באגם הברבורים וג'לסי קרקלנד ב"רומיאו ויוליה". לאחר פרישתו הרשמית מן הבלט המלכותי ב-1984, המשיך להופיע מדי פעם עד שנות החמישים לחייו ויצר תפקידים ב"חלומות חורף" של מקמילן ב-1991 ובהפקה של פיטר רייט ל"מפצח האגוזים" ב-1999.
תפקידים שיצר
דואל יצר במהלך הקריירה הארוכה שלו מספר רב של תפקידים, בהם:
ג'יימס קולינס (מדען)
ג'יימס קולינס (באנגלית: James J. Collins; נולד ב-26 ביוני 1965) הוא מומחה בהנדסת ביוטכנולוגיה אמריקאי ופרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ביוגרפיה
ג'יימס קולינס נולד בניו יורק. הוא קיבל תואר ראשון בפיזיקה בשנת 1987. בהמשך הוא נסע לאנגליה וקיבל מלגת רודס ללימודי תואר שלישי ברפואה מאוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1990–2014 הוא היה מלמד באוניברסיטת בוסטון. משם הוא עבר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ג'יימס קולינס מתמחה בתחום הנדסת ביוטכנולוגיה. בשנת 2020 ביחד עם רגינה ברזילי הוא בצוות שגילו אנטיביוטיקה חדשה. ג'יימס קולינס נותן חעוץ לחברות הזנק רבות. הוא עשה מספר מחקרים בהקשר לאיבוד יעילות של תרופות אנטיביוטיקה ותיקות.
על תרומתו בתחום המדע קולינס קיבל מספר פרסים מדעים.
גרטרוד קסביר
גרטרוד קסביר (באנגלית: Gertrude Käsebier; 18 במאי 1852 – 12 באוקטובר 1934) הייתה צלמת אמריקאית. ידועה בצילומי אימהות וצילומי ילידים אמריקאים.
ביוגרפיה
נולדה בפורט דה מוין (היום דה מוין) באיווה. אביה הקים מנסרה בטריטוריית קולורדו מתוך שאיפה להתעשר מן הבהלה לזהב, ואכן חווה הצלחה כלכלית באותה עת. בשנת 1860 נסעו קסביר, אחיה הפעוט ואימה לקולורדו לפגוש את אבי המשפחה, שנבחר לראשות העיירה גולדן, עיירת כורים ששימשה באותה עת כבירת טריטוריית קולרדו. עושרה ומעמדה החדש של המשפחה תרם לכך שהוריה של קסביר עודדו אותה לעסוק במוזיקה, אולם היא התנגדה להפצרותיהם, ופיתחה עניין רב באמנות חזותית. עם זאת, היא החלה לעסוק בציור וצילום באופן מקצועי רק מספר שנים לאחר מכן, לאחר נישואיה והולדת ילדיה.
בעקבות מלחמה האזרחים עזבה המשפחה את קולורדו ועברה לברוקלין, ניו יורק. שם פגשה גרטרוד את אדוארד קסביר, שהגיע ממשפחה גרמנית מבוססת כלכלית. היא נישאה לו ביום הולדתה ה-22. לזוג נולדו שלושה ילדים. על אף שחוותה אושר באימהות, התמודדה עם חוסר שביעות רצון מנישואיה.
בין השנים 1889–1893 למדה ציור במכון פראט בברוקלין, כששאיפתה הייתה להפוך לציירת דיוקנאות. לאחר סיום לימודיה פתחה סטודיו בניו יורק ובאותה עת החלה להתעניין גם בצילום, תחום שלא נלמד באותה עת במכון פראט ועל כן למדה אותו באופן עצמאי דרך קריאה. קרובי משפחתה וחבריה הקרובים היו הראשונים שהצטלמו בסטודיו שלה, לסדרת צילומים בנושא האימהות.
יצירתה
קסביר השתייכה לזרם הפיקטוריאליזם, שהתמקד בהפיכת הצילום לאמנות גבוהה דרך הקניית מראה ציורי לתמונות. היא גם הייתה דמות מפתח בתרומתה לכתב העת של תנועת הפיקטוריאליזם, "Camera Work" ("עבודת מצלמה"). כדי ליצור ניגוד בין צילומיה לבין צילומים מסחריים, השתמשה קסביר במניפולציות שונות בחדר הפיתוח וכן בצבעוניות עדינה.
קסביר עזבה את תנועת הפיקטוריאליזם בשנת 1912.
בניגוד לחברים אחרים בתנועת הפיקטוריאליזם, קסביר שאפה להתפרנס מהצילום. היו אף חברים בתנועה, כגון אלפרד סטיגליץ, שביקרו אותה על החלטתה וטענו כי היא ממסחרת את האמנות שלה. קסביר גם עודדה נשים נוספות לעסוק בצילום כמקצוע ולהתפרנס ממנו. בין האמניות שבהן תמכה בתחילת הדרך נכללה פרנסס בנג'מין ג'ונסטון. היא שימשה מנטורית לנשים צעירות בתחילת דרכן כאמניות, בין היתר נשים שלמדו במכון פראט שבו קסביר עצמה למדה.
יש המשייכים את קסביר לאידיאל האישה החדשה, המתייחס לנשים בסוף המאה ה - 19 שהיו עצמאיות ונון-קונפורמיסטיות והציגו דעות לא שגרתיות באותה עת בנושאים מגדריים, חברתיים ואמנותיים. קסביר האמינה שעל נשים לחתור באופן פעיל לפיתוח קריירה בתחומי האמנות וכי עליהן לפעול יחד כדי לקדם את מטרותיהן, והציגה את הדעות הללו באופן מופגן.
לצד שאיפתה להפוך את הצילום למקור פרנסה, פעלה קסביר לקבל מקום של כבוד בזירה האמנותית של אותם ימים. שאיפה זו נתקלה לא אחת בחוסר תמיכה מצד קולגות גברים במקצוע. באותה עת, היו צלמים שסברו כי רמת היצירות של צלמות הייתה לקויה וכי הן אינן מתאימות לתפקידים בכירים וניהוליים.
דיוקנאות
בשנת 1897 פתחה סטודיו לצילומי דיוקן בניו יורק, שמרבית לקוחותיו היו בני המעמד הגבוה בעיר. צילמה דיוקנאות של אישים ידועים בתקופה, כגון מארק טוויין ואוגוסט רודן.
בעבודותיה שאפה ללכוד את סיפור חייהם של המצולמים ולשם כך נהגה לבלות עמם לפרקי זמן ממושכים לפני ביצוע הצילום עצמו. קסביר נודעה גם בצילומי הדיוקן של אימהות וילדיהן, לצילומים אלה הייתה לרוב אווירה אותנטית וטבעית, גם אם היו מבוימים על ידי הצלמת.
בצילומיה המחישה קסביר את החשיבות הגדולה של האימהות בעיניה, ואת הצורך של האם לטפח את הצמיחה האישית, העצמאות והכישורים של ילדיה מגיל הינקות. ברבים מהדיוקנאות האם מוצגת כמעודדת את ילדה בפעולות חקר או יצירה.
צילומי שבט הסו
קסביר ערכה סדרת צילומים של ילידים בני שבט הסו, אשר לקחו חלק ב"מופע המערב הפרוע" של באפלו ביל (וויליאם קודי). רוב התמונות צולמו בסטודיו שלה בניו יורק, וחלק מהן צולמו בשמורת הסו.
לקסביר היו זכרונות חיוביים מימי ילדותה במישורים הגדולים, אז נהגה לשחק עם ילדי הילידים במקום. היא שלחה מכתב אל באפלו ביל והתעניינה אם תוכל לצלם את בני שבט הסו שהשתתפו במופעו. הוא בחר מספר מחברי המופע והזמין את קסביר לצלם אותם.
לאחר מספר שבועות החלה בסדרת הצילומים, וצילמה גברים, נשים וילדים מן השבט. קסביר גם קיבלה ציורים מן המצולמים שלה, שחלקם צוירו בזמן שהמצולמים המתינו בסטודיו ואחרים צורפו למכתבים שנשלחו לקסביר. פרויקט זה נמשך כעשר שנים, במהלכן נוצרו קשרי ידידות עם המצולמים. חלק מן הצילומים בסדרה היו דיוקנאות רשמיים ואחרים לא רשמיים. הדיוקנאות הלא רשמיים צולמו בעיצומה של תנועה ובמצבים בהם המצולמים היו נינוחים, ומושם בהם דגש על שפת גוף והבעות טבעיות של המצולמים.
קסביר חילקה מספר רב מצילומי סדרה זו ללא עלות, בעיקר לאנשים שהביעו עניין בתרבות הילידים באמריקה. כמאה מן הצילומים בסדרה נתרמו בשנת 1969 לסמית'סוניאן על ידי נכדתה של קסביר, מינה טרנר. כיום הצילומים מוצגים באוסף ההיסטוריה של המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית.
הראבאלאנית
הראבאלאנית היא שפה דראווידית דרומית שבטית המדוברת במחוז קומבאטורה שבקרלה ובמחוז פאלאקאד, שבטמיל נאדו, שבהודו על ידי שבט ההראבאלאן. יש דמיון של כ-91% בין ההראבאלאנית שמדוברת בקרלה לבין זו שמדוברת בטמיל נאדו. כ-3,890 מדוברי השפה גרים בקרלה וכ-1,560 בטמיל נאדו. כיום השפה מדוברת פחות על ידי הדור הצעיר, והילדים לומדים טמילית כשפה ראשונה. השפה דומה ב-71% - 74% לטמילית, ב-59% - 77% לאירולה וב-77% - 86% למאלאסאר.
מלחמת האזרחים הטולויית
המלחמה פרצה לאחר מותו של הח'אן הגדול הרביעי, מונגקה חאן, בין אחיו הצעירים, קובלאי חאן ואריק בוק, על תואר הח'אן הגדול של האימפריה המונגולית. הח'אן הגדול היה תואר עוצמתי, ושליטה הראוי של האימפריה. מונגקה חאן מת בשנת 1259 ללא יורש מתוכנן, ועל תפקידו נלחמו שני אחיו הצעירים.
"מלחמת האזרחים הטולויית" נקראת על שם אב המשפחה, טולוי, שהיה אחד מבניו של ג'ינגיס חאן.
רקע
האימפריה המונגולית הייתה האימפריה הגדולה בהיסטוריה מבחינת שטח רציף, וכבר במותו של מונגקה חאן, היא השתרעה מאוקראינה עד קוריאה של היום, שטח רב ביותר, ושלטה באנשים של מוצא אתני, דת ושפה שונים לחלוטין. כדי להמשיך להתנהל כראוי, האימפריה האדירה הייתה צריכה להעמיד בראשה מנהיג חזק ויציב. אך, האימפריה פיתחה מערכת ירושה מושחתת וחסרת תבונה. כל אחד שהיה לו קשר דם כלשהו לג'ינגיס חאן, כולל אחים, צאצאים, דודים ובני דודים, יכֹלו לטעון לעצמם את הכס, ובסופו של דבר החזק ביותר היה תופס את השלטון.
לאחר שמונגקה מת בשנת 1259 בלי שהכריז על יורש לאחר מותו, התעוררה מחלוקת בין שני אחיו הצעירים לגבי היורש הראוי של מונגקה. אריק בוק לא היה היחיד שערער על קובלאי כח'אן גדול, אך היה הראשון לעשות זאת. המחלוקת ביניהם תוך שנה, ב-1260, הדרדרה למלחמת אזרחים. האחים קובלאי, אריק בוק ומונגקה, היו בניו של טולוי, שהיה אחד מבניו של ג'ינגיס חאן האגדי, מייסד האימפריה ואבי האומה המונגולית. כך שכל המשפחה הטולויית, היו צאצאים ישירים של ג'ינגיס חאן והאמינו בייעודם לנהל את האימפריה תחת אל השמיים,. אך ניהולה הראוי של האימפריה נקטע עם מותו של מונגקה.
מלחמת האזרחים
בתחילתה של מלחמת האזרחים, בסוף שנת 1260, העיר קארקורום, בה התבצר אריק בוק עם תומכיו והיוותה את בירתו, נפלה במהרה לקובלאי. לאחר מכן, קובלאי עשה טעות והניח שהמלחמה נגמרה, כשהוא חוזר לסין ומשאיר בקארקורום חיל מצב בגודל רגיל. בסוף שנת 1261, אריק בוק גייס את כוחותיו, דחק את חיל המצב של קובלאי, וכבש את העיר חזרה בשנת 1261, אך רק לזמן קצר. מאוחר יותר בשנת 1261, קובלאי חאן כבש את העיר פעם נוספת, אחת ולתמיד.
תומך נוסף של קובלאי היה הולאגו חאן שהיה מפקד צבאי ואחראי להחרבת העיר בגדאד בשנת 1258 והטלת אימה על המוסלמים ברחבי המזרח התיכון. הסיבה העיקרית לתמיכתו של ברקה באריק בוק הייתה תמיכתו של הולאגו בקובלאי. ברקה המוסלמי שנפגע ממעשיו של הולאגו (שתמך בקובלאי) כנגד המוסלמים, תמך באויב של קובלאי והולאגו, אריק. בסופו של דבר ברקה חבר לממלוכים המצריים כדי לעצור את ההתפשטות של הולאגו. פירושה של היריבות בין ברקה והולאגו הייתה ששניהם לא יתערבו במלחמה בין קובלאי ואריק בוק, אלא יתמכו מרחוק במידת האפשר. הולאגו היה עסוק בלהרחיב כוח מונגולי במערב אסיה בעוד שברקה התעסק בלעצור אותו.
בנובמבר של שנת 1261 קובלאי ואריק בוק נלחמו בקרב ב-Shimultai, ליד גבול סין-מונגוליה, הכוחות של אריק נסוגו והתארגנו מחדש תוך עשרה ימים. לאחר מכן, חזרו לאזור, ליד הרי החינגן הגדולים שבמזרח מונגוליה, והכו שוב בכוחות של קובלאי. שני הקרבות הסתיימו ללא הכרעה אך אריק בשלב הזה לא יכֹל להרשות לעצמו לאבד כוח אדם. קובלאי עם הזמן כבש את מונגוליה, ואיים על שליטתו של אריק בוק בעמק נהר היניסיי, קו האספקה היחיד שנותר לו לאחר שקובלאי חסם את כל האחרים. אלגו, בן בריתו הגדול של אריק בוק, חיכה לרגע בו אריק יהיה פגיע ואז נטש אותו, כשהוא שומר לעצמו את הסוסים, הסחורות והכנסות המיסים של הח'אנות של צ'גאגטאי, ומפסיק לשלוח אספקה לאריק. אריק בוק, שנחלש מאוד, שלח שליחים לאלגו. השליחים דרשו ממנו חלק מהכנסות המיסים והרכוש, אך אלגו סירב והוציא את השליחים להורג. אריק איבד אותו לחלוטין כבן ברית, והפך מבודד. הוא נשאר עם תומכים בודדים, וחסרו לו האנשים והאספקה לשלוט בהם.
בסופו של דבר אריק בוק יצא למלחמה עם אלגו. אריק הצעיד את כוחותיו לעבר נהר האילי דרך שינג'יאנג שבצפון-מערב סין, והמשמר המאסף שלו, תחת קארה בוקה (Khara Bukha), נתקל בכוחותיו של אלגו. אלגו הביס אותם תחילה, קארה בוקה נהרג, ואלגו היה מעודד מהניצחון. אך במהרה כוחותיו נסוגו ואריק בוק השתלט על בסיסו של אלגו באלמליק והכריח אותו לסגת למרכז אסיה. כך, אריק בוק הביס את אלגו. אולם, בגידתו של אלגו פגעה מאוד באריק בוק ובסופו של דבר תרמה לניצחונו של קובלאי במלחמה. בשנת 1263, אלגו הכריז על נאמנותו לקובלאי.
סוף המלחמה וכניעתו של אריק בוק
לאחר שאריק בוק הגיע לזאנאדו ופגש את קובלאי, היה רגע מביך ביניהם, שאחריו שניהם התחבקו בדמעות.
מפה קובלאי היה חופשי לגמרי, ויכֹל לעשות באריק בוק כפי שיבחר. הוא הוציא להורג כמה מתומכיו, אך קובלאי הרגיש חסר ביטחון לגבי היותו האדם היחיד שאחראי על גורלו של אריק בוק, אחיו הקטן. לכן, קובלאי חאן ניסה לכנס קורילטאי שיקבע את גורלו של אריק בוק ולא פחות חשוב מזה, יאשר את עלייתו של קובלאי כח'אן הגדול של האימפריה המונגולית. השליחים של קובלאי התפצלו לעבר החאנויות המרכזיות של האימפריה בפרס, רוסיה ומרכז אסיה כדי לזמן את המנהיגים לקורילטאי. התשובה שקיבל קובלאי הייתה מאכזבת: שלושת הח'אנים השתמשו בתירוצים על כך שהם מתעכבים ולא יוכלו להגיע לפגישה. ברקה, מנהיג אורדת הזהב ברוסיה, והולאגו, המנהיג של האילח'אנאת בפרס, היו במלחמה אחד עם השני ולא יכלו לעזוב את אזור הבית ולהשאירו חשוף אחד בפני השני. אלגו, הח'אן של ח'אנות צ'אגאטאי, טען כי הוא בעצמו לא אושר כח'אן, שכן הוא מונה על ידי אריק בוק בכוח הזרוע, ולכן לא יכל להוות שופט לגורלו של אריק בוק.
מורשת ותוצאה סופית
מנצח המלחמה היה קובלאי. הוא זכה למלוך כח'אן גדול למשך 30 השנים הבאות, בהן האימפריה המונגולית שגשגה ברובה. תחת שלטונו של קובלאי האימפריה הגיעה לשיאה הטריטוריאלי, וכיסתה יותר מ-23 מיליון קילומטרים רבועים, דבר שהפך אותה לאימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה מבחינת שטח רציף. מבחינת שטח שאינו רציף, היא שנייה רק לאימפריה הבריטית, שהייתה כוח קולוניאלי מאות שנים אחרי. ניצחונו של קובלאי הפך אותו לאחד האנשים המוכרים בהיסטוריה, כנראה המונגולי המוכר ביותר לאחר סבו הידוע, ג'ינגיס חאן. קובלאי זכור גם כמייסד שושלת יואן, אותה הוא ייסד באמצע מלכותו בשנת 1271, והיה לקיסר הראשון שלה. קובלאי כבש את כל חלקיה של סין עד שנת 1279. בשנת 1279, הכיבוש המונגולי של סין הסתיים. זה קרה לאחר ששושלת סונג הפסידה בקרב יה-מן למונגולים ונפלה בשנת 1279. תחת שושלת יואן, קובלאי הפך לקיסר הלא-סיני הראשון ששלט אי פעם בכל סין. דבר שנחשב הישג גדול.
בשנת 1239, קובלאי נישא לקיסרית צ'בי. צ'בי הייתה אשתו המועדפת יותר מכל אישה או פילגש אחרת, והיא העניקה לקובלאי ארבעה בנים, כשאחד מהם היה הנסיך ג'ינגים, שהיה צריך להיות היורש של קובלאי. בשנת 1281 נפטרה הקיסרית צ'בי, ומספר שנים לאחר מכן, בשנת 1286, נפטר הנסיך ג'ינגים. הנסיך מת מפאת אלכוהוליזם, 8 שנים לפני קובלאי, ולכן לא ירש אותו. מותם של אשתו המועדפת ויורש העצר הנבחר שברו את קובלאי, שהפך מדוכדך ופנה לאוכל ושתייה, הגיע לעודף משקל חמור, ולקה בסוכרת ושיגדון (דלקת מפרקים). כמו כן, נסיונותיו הכושלים לכבוש את יפן תסכלו אותו. קובלאי נחלש ככל שהזדקן, וב-18 בפברואר 1294, נפטר בגיל 78. מאחר שהיורש המיועד, הנסיך ג'ינגים, מת כ-8 שנים לפני קובלאי – קובלאי מינה כיורש את בנו של ג'ינגים, טמור חאן.
על אף השגשוג הרב של האימפריה בתקופת שלטונו של קובלאי, המלחמות הרבות של המונגולים, כמו מלחמת האזרחים הטולויית, מלחמת הולאגו-ברקה, או המלחמה בין קובלאי לקאידו , הביאו לירידת כוחו של הח'אן הגדול, ובסופו של דבר לפיצולה הסופי של האימפריה המונגולית עם מותו של קובלאי בשנת 1294. לפני מלחמת האזרחים, הח'אנים המונגולים השונים ראו את עצמם כחלק מאותה אימפריה, אך לאחר מלחמת האזרחים, המצב היה רופף יותר והח'אנים השונים יישמו זהויות ומדיניות נפרדות. התוצאה הייתה תהליך פיצול האימפריה המונגולית שראה את התפרקותה של האימפריה המונגולית לתוך ארבע ח'אנוית נפרדות: שושלת יואן של קובלאי חאן בסין, ח'אנות צ'אגאטאי במרכז אסיה, אורדת הזהב במזרח אירופה, והאילח'אנאת בפרס ובמזרח התיכון. אלו היו מדינות הירושה של האימפריה המונגולית, הן קיבלו עצמאות מלאה עם מותו של קובלאי חאן בשנת 1294.
יקותיאל גרין
הרב יקותיאל גרין (י"ד בכסלו ה'תש"ד, דצמבר 1943 – ב' באדר א' ה'תשפ"ב, 3 בפברואר 2022) היה משפיע, מרצה לחסידות ומחבר ספרים חב"די.
ביוגרפיה
לאחרי שלוש שנות לימוד בכולל, החל ללמד בישיבת תומכי תמימים בלוד. בשנת ה'תש"ל החל ללמד בבית הספר למלאכה בכפר חב"ד. במשך הזמן ערך סיכומים על החומר הנלמד, אותם שלח לרבי מלובביץ' וקיבל את ברכתו. בשנת ה'תשמ"ב התחיל להוציא סיכומים על ספר התניא, בשם 'משכיל לאיתן'. במשך השנים הוציא ביאורים על ספר התניא ועל נושאים בתורת החסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט.
בהוראת הרבי מלובביץ', התגורר הרב גרין בכפר חב"ד עד לפטירתו. לו בן ושלוש בנות. בנו בנימין הוא עסקן חב"די הפועל לקליטת יהודי אירופה.
בב' באדר א' ה'תשפ"ב נפטר לאחר כשבועיים שחלה בקורונה ונקבר בבית הקברות אחיעזר ליד אשתו.