cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סאשה וויאצ'יץ'
קריירת מועדונים
לאחר ארבע עונות, וויאצ'יץ' נרשם לדראפט ה-NBA שנערך בשנת 2004 ונבחר בבחירה מספר 27, בסיבוב הראשון על ידי הלוס אנג'לס לייקרס. וויאצ'יץ' המעיט לשחק בעונתו הראשונה ושותף ב-35 משחקים בלבד. עונה לאחר מכן, בעונת 2005/06, קודם וויאצ'יץ' לחמישייה השנייה הלא רשמית של הקבוצה ושיחק משחקים רבים בניגוד לאשתקד והעמיד ממוצעים סבירים בלבד של 4.5 נקודות, כ-2 ריבאונדים ואסיסט בודד. בסיום העונה, וויאצ'יץ' האריך את חוזהו בקבוצה עד לשנת 2010. וויאצ'יץ' שותף בזכיית הקבוצה באליפות הליגה בעונת 2008/09, לאחר ניצחון בסדרת הגמר על האורלנדו מג'יק. וויאצ'יץ' הועבר באמצע עונת 2010/2011 לניו ג'רזי נטס.
לאחר ששיחק שנתיים עבור אנאדולו אפס, שב לארצות הברית. בפברואר 2014 חתם על חוזה לעשרה ימים במדי לוס אנג'לס קליפרס. הוא שותף בשני משחקים, ועם סיום החוזה הוחלט שלא להאריכו.
קריירה בינלאומית
וויאצ'יץ' היה חבר בסגלי הנבחרות הצעירות של סלובניה וכיום חבר בסגל הרחב של נבחרת הבוגרים הלאומית של סלובניה. במדיה שיחק באליפויות אירופה ברציפות מאליפות 2007.
חיים אישיים
וויאצ'יץ' הוא בנם של מאמן הכדורסל, ואשו וויאצ'יץ' ושל מאמנת הכושר דימה סביץ'.
וויאצ'יץ' היה מאורס לטניסאית מריה שראפובה.
סטטיסטיקות קריירה ב-NBA
נכון לסוף עונת.
מירטילוס
מירטילוס (ביוונית: Μυρτίλος), דמות מהמיתולוגיה היוונית, בנו של הרמס, הרכב של המלך אוינומאוס.
דמותו
מירטילוס שוחד על ידי פלופס (לפי גרסה אחרת, על ידי היפודאמיה) כדי לחבל במרכבה של אוינומאוס ולאפשר את ניצחונו של פלופס בתחרות מרכבות כשהפרס על ניצחונו של פלופס היה ידה של היפודאמיה, בתו של אוינומאוס. לפי המסופר פלופס הבטיח למירטילוס מחצית מהמלכות שיירש מאוינומאוס אם יזכה בידה של היפודאמיה. לפי גרסה אחרת הבטיח פלופס למירטילוס גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה. מירטילוס הוציא או שחרר יתדות במרכבה של אוינומאוס וזו התפרקה במהלך המירוץ. לפי גרסה אחת, המלך הזועם הרג את מירטילוס ולפי גרסה אחרת המלך נהרג בנפילתו, אבל כשמירטילוס ניסה לתנות אהבים עם היפודאמיה (אולי בהתאם לשוחד שהובטח לו), האחרונה רצה בבכי אל פלופס ופלופס זרק את מירטילוס לתוך הים. בעודו טובע קילל מירטילוס את פלופס ואת צאצאיו.
הים סירב לקבל את מירטילוס וגופתו נפלטה אל החוף וממנה צמח שיח ההדס. ההדס ביוונית קרוי Myrtus, שם שנגזר משמו של מירטילוס, Myrtilus.
דבורה ברטונוב
דבורה בֶּרטונוב (12 במרץ 1915 – 19 באפריל 2010) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית וחוקרת מחול ישראלית, כלת פרס ישראל למחול (1991).
ביוגרפיה
נולדה בטביליסי שבגאורגיה, בת למרים ולשחקן יהושע ברטונוב, ממייסדי תיאטרון "הבימה", הייתה אחותו של השחקן שלמה ברטונוב ודודתו של אייל ברטונוב. גדלה במוסקבה, בילדותה למדה בלט בבית הספר של "תיאטרון בולשוי" ואף הופיעה במסגרתו.
עלתה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1928, ערכה הופעת יחיד עוד כנערה. ב-1929 יצאה להשתלם בבלט בברלין ובגיל 16 הופיעה בסלון של אלברט איינשטיין בגרמניה. היא השתלמה במחול מודרני ובריקוד קלאסי בברלין ובאנגליה וערכה מסע הופעות בארצות הברית. בניו יורק השתתפה בהצגה "הדיבוק" וזכורה במיוחד בביצוע הסולו שלה ל"ריקוד הקבצנים" בהצגה זו. לאחר מכן הופיעה במשך יותר מעשרים שנה על הבמות החשובות בעולם כרקדנית וכתבה יצירות מחול. בשנת 1952 ראה אור סרטה הקצר - "חתונה בעיירה". ב-1937 נישאה לעמנואל בן גריון, בנו של הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי. בנם, עידוא בן-גוריון, היה סופר, במאי תיאטרון ומחזאי.
בשנת 1966 עברו בני הזוג לחולון, סמוך לביתו של אביה, יהושע, וברטונוב הקימה בביתה סטודיו למחול. ב-1970 פרשה מהבמה והתרכזה בלימוד מחול בסטודיו שלה ובשיעורים והרצאות ברחבי הארץ, בכתיבת ספרים ובמחקרים עליהם שקדה במשך השנים, על אפיוניו של המחול הישראלי והבינלאומי וכן חקרה את הריקודים באפריקה. באמצע שנות ה-80, בגיל 70, חזרה להופיע במופע יחיד. גם בהיותה בגיל מתקדם הקפידה לערוך סדרות תרגילים בריקוד וטענה כי "אם אי-אפשר לעשות תנועות גדולות, אז עושים תנועות קטנות, אבל לעשות חייבים".
תולדות חייה, שידעו הצלחות אמנותיות וגם עצב ואובדן, מתוארים בסרט התיעודי "שלכת" בבימויים של נואית ודן גבע ובספרה האוטוביוגרפי, "מאחורי הקלעים של הנפש" שיצא לאור בשנת 2005. באותה שנה גם נערך לה גם ערב מחווה ב"פסטיבל אשה" בחולון.
נפטרה בתל אביב בגיל 95, ונקברה בבית העלמין הדרום בחולון.
בעיר חולון נקרא על שמה רחוב.
ספריה
אוטוביוגרפיה:
קישורים חיצוניים
לאחר מותה
וילם לודייזן
וילם לודייזן (בהולנדית: Willem Johannes Lodeizen; 1909 – 1977) היה פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
פועלו בשנות השלושים
דרך פעילותו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית באמסטרדם הכיר לודייזן יהודים רבים שפעלו במסגרות סוציאליסטיות כמותו או אהדו את הרעיון הסוציאליסטי. בשנות השלושים היה לודייזן אנטי פשיסט נלהב.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים
לאחר כיבוש הולנד בידי הגרמנים במאי 1940 הצטרף לודייזן למספר תנועות מקומיות במסגרת המחתרת האנטי נאצית בהולנד. הוא ארגן קרן לתמיכה ביהודים שאיבדו את מקומות עבודתם וכן לתמיכה בקרבנות שנפגעו על ידי הנאצים לאחר השביתה של פברואר 1941. לודייזן ארגן מקום מסתור למספר יהודים וליווה אותם באופן אישי למקומות מסתור, תוך סיכון עצמי. רק חלק מהיהודים שהסתיר וילם שרדו בשואה.
בנובמבר 1943 נעצר לודייזן בעקבות הלשנה. הוא נשלח למחנה הריכוז פיכט ובמאי 1944 גורש לדכאו. באפריל 1945 שוחרר על ידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר לודייזן בפוטן היה פעיל בעמותה בשם : "1940-1945" (stichting 1940-45) אשר מטרותיה היו לספק צרכים בסיסיים וכספיים למשפחות, לקבוצות וליחידים שתרמו לשחרור ולהתנגדות לכיבוש. באותה תקופה לודייזן עבד למען קרבנות מלחמה ואוכלוסיות במצוקה.
הנצחה
יוליאנה, מלכת הולנד, העניקה לווילם לודייזן את עיטור צלב ההתנגדות ההולנדי על פועלו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1982 העניק לו יד ושם את אות חסיד אומות העולם.
ראו גם
יאן ואלטייה דה-רו
טריני וודול
שרה-ג'יין דנקנסון "טריני" וודול (באנגלית: Sarah-Jane Duncanson "Trinny" Woodall ; נולדה ב-8 בפברואר 1964) היא עיתונאית, מגישת טלוויזיה ואשת אופנה בריטית.
ביוגרפיה
וודול נולדה בשכונת מרילבון בלונדון, בנעוריה למדה במספר פנימיות.
ב-2017 הוציאה קו איפור משלה בשם "TRINNY LONDON".
ב-1999 התחתנה עם המוזיקאי ג'וני אליכאוף. ב-2009 השניים התגרשו.
אמנות מנוונת
"אמנות מנוונת" (גרמנית: Entartete Kunst) היה מונח שאומץ בשנות העשרים על ידי המפלגה הנאצית בגרמניה לתיאור אמנות מודרנית. הזרמים באמנות שנחשבו כמנוונים הם: באוהאוס, קוביזם, דאדא, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם, אובייקטיביות חדשה וסוריאליזם.
רקע
במהלך הדיקטטורה של אדולף היטלר, יצירות רבות של אמנים בעלי שם בינלאומי, הוסרו ממוזיאונים בבעלות המדינה ונאסרה הצגתם בגרמניה הנאצית בטענה שאמנות כזו היא "עלבון לרגשות הגרמניים". אמנות מנוונת הוגדרה כאמנות לא גרמנית, יהודית, או קומוניסטית באופיה. על אלה שזוהו כאמנים מנוונים הוטלו סנקציות שכללו פיטורין מתפקידי הוראה, נאסר עליהם להציג או למכור את אמנותם, ובמקרים מסוימים נאסר עליהם ליצור אמנות. הגבלות דומות הושמו גם על המוזיקה, שנדרשה להיות טונאלית וחפה מכל השפעות ג'אז; מוזיקה שלא אושרה נקראה מוזיקה מנוונת. צונזרו גם סרטים והצגות.
הנאצים ראו באמנות דרך נוספת לקדם את ערכי ה"דם ואדמה" - טוהר הגזע, מיליטריזם וצייתנות.
"אמנות מנוונת" היה גם שמה של תערוכה, שהוצגה על ידי הנאצים במשכן לאמנות במינכן, בשנת 1937, והורכבה מ־650 יצירות אמנות מודרניות שנתלו באופן כאוטי, בצפיפות והיו מלוות בתוויות טקסט המגחיכות את האמנות. התערוכה, שנועדה להסית את דעת הקהל נגד המודרניזם, נדדה לאחר מכן למספר ערים אחרות בגרמניה ובאוסטריה. התערוכה נועדה להציג את כל מה היה שבעיני הנאצים נתפס כמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית. הוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי ועוד. אף שהתערוכה נועדה ללעוג לאמנות המוצגת בה, נעשתה בה עבודת אוצרות רצינית ומושקעת, עם תוויות ובהן טקסטים המסבירים את היצירות על פי התפיסה הנאצית. התכנים שבתצוגה נחשבו כולם לבלתי מוסריים, ונאסר על ילדים לצפות בה.
התנגדות למודרניזם
בתקופת רפובליקת ויימאר, הייתה גרמניה, מרכז מוביל בתנועת האוונגרד. היא הייתה מקום הולדתו של האקספרסיוניזם בציור ובפיסול. המלחין ותאורטיקן המוזיקה ארנולד שנברג, פאול הינדמית וקורט וייל פעלו שם. הנאצים התנגדו ובזו לעולם התרבותי העשיר שהתפתח בתקופת רפובליקת וייאמר. תגובתם נבעה משילוב של טעם אסתטי שמרני ומטרתם להשתמש בתרבות ככלי תעמולה. היטלר ראה באמנות יוונית ורומית קלאסית, כאמנות שצורתה החיצונית מגלמת את האידיאל הגזעי שלו. תקופות אלו בתולדות האמנות, על פי היטלר, לא "זוהמו" מהשפעה יהודית. לעומת זאת, הוא ראה ובאמנות המודרנית כמעשה אלימות אסתטית מצד היהודים נגד הרוח הגרמנית.
בשנת 1930, מונה וילהלם פריק, לשר הפנים והחינוך של מדינת תורינגיה, והכריז על קמפיין "נגד התרבות הכושית - למען המסורות הלאומיות הגרמניות". בהוראתו, 70 ציורים, אקספרסיוניסטיים ברובם, הוצאו מתערוכת הקבע של מוזיאון וויימאר שלוס ומנהל מוזיאון המלך אלבט (König-Albert-Museum), הילדברנד גורליט, פוטר בשל הצגת אמנות מודרנית.
תפיסת הניוון
המונח ניוון צבר תומכים בגרמניה בשלהי המאה ה-19 ומופיע בכתביהם ויצירותיהם של מקס נורדאו, ריכרד וגנר, פול שולצה-נאומבורג ואחרים. המבקר והסופר היהודי, מקס נורדאו חיבר תאוריה בנושא הניוון שהוצגה בספרו "התנוונות" משנת 1892. בספר הוא מזהיר מפני המודרנה והקריסה המוסרית הקשורה בה. מתוך הביקורת הכללית על המודרנה, יצא נורדאו בביקורת על האמנות המודרנית, שהייתה לדעתו יצירתם של המושחתים ואלו שהוחלשו מהחיים המודרניים, עד שאיבדו את השליטה העצמית הדרושה והציגו יצירות חסרות קוהרנטיות. הוא תקף גם את האסתטיקה בספרות האנגלית ותיאר את המיסטיקה של התנועה הסימבוליסטית בספרות הצרפתית כתוצר של פתולוגיה נפשית. כן הסביר נורדאו את צביעותו של האימפרסיוניזם כסימן להתנוונות המוח. הוא זלזל באמנות המודרנית תוך שהוא משבח את התרבות הגרמנית המסורתית. למרות העובדה כי נורדאו היה יהודי ודמות מפתח בתנועה הציונית, רעיונותיו אלה שהיו בלתי מקובלים בקרב רוב החוגים, יושמו באופן מפתיע דווקא על ידי היטלר ואנשיו. המלחין ריכרד וגנר, תיאר את הרוח הגרמנית כמיסטית, כפרית, מוסרית, נושאת חוכמה עתיקה, ואצילה אל מול גורל טרגי ושילב ביצירות מטיבים מתפיסתו. הכתבים של האדריכל והצייר הגרמני פול שולצה-נאומבורג, חיזקו תאוריות גזעיות המגנות אמנות ואדריכלות מודרנית. וסיפקו חלק ניכר מהבסיס לאמונתו של היטלר כי יוון הקלאסית וימי הביניים היו המקורות האמיתיים לאמנות הארית. שולצה-נאומבורג כתב את הספרים Die Kunst der Deutschen. Ihr Wesen und ihre Werke (אמנות הגרמנית. טבעה ויצירותיה) ו-Kunst und Rasse (אמנות וגזע). האחרון, שפורסם בשנת 1928, בו טען שרק אמנים טהורי גזע יכולים ליצור אמנות בריאה שמציגה אידיאלים נצחיים של יופי קלאסי, בעוד שאמנים מודרניים, שאינם גזעיים, יוצרים אמנות לא מסודרת ותיאורים מפלצתיים של המין האנושי. הוא הציג דוגמאות של יצירות אמנות מודרנית לצד תמונות של אנשים עם עיוותים ומחלות וכך שולצה-נאומבורג חיזק באמצעות דימויים גרפיים את רעיון של המודרניזם כמחלה. אלפרד רוזנברג, אידאולוג נאצי, השפיע רבות על תפיסת הניוון וספרו "המיתוס של המאה העשרים" הוא טוען שהתרבות המודרנית הושחתה על ידי השפעות שמיות שהביאו אמנות מודרנית מנוונת, יחד עם ניוון מוסרי וחברתי.
איסוף עבודות אמנות מנוונות
עם עלייתו של היטלר לשלטון ב-31 בינואר 1933, החלו פעולות שנועדו לטהר את גרמניה מתרבות הניוון: אורגנו שריפות ספרים, אמנים ומוזיקאים הודחו מתפקידי הוראה, ואוצרים שהפגינו עניין, אף חלקי, באמנות מודרנית הוחלפו על ידי חברי מפלגה. בספטמבר 1933 מונה גבלס לראש משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם. במשרד התעמולה פעלה לשכת התרבות שכללה יחידות למוזיקה, קולנוע, ספרות, ארכיטקטורה, ואמנות חזותית. ביחידות היו חברים אמנים "טהורים גזעית" שתמכו במפלגה. עד 1935 היו חברים בלשכת התרבות של הרייך 100,000 חברים.
ב-1935 הורה גלבס לסוחרי אמנות שלא ממוצא ארי לסגור את עסקיהם. הם לא הורשו למכור אמנות בגרמניה ומחוצה לה, נשללו מהם הרישיונות וחשבונות הבנק שלהם עוקלו. כ-20,000 יצירות אמנות מנוונת שנמצאו במוזיאונים הציבוריים בגרמניה נמכרו או הושמדו. על אף האיסור לסחור באמנות מנוונת, סוחרים שהצליחו לשים את ידם על יצירות מכרו אותם לאספנים בגרמניה ומחוצה לה. ככל שהתרחב הכיבוש, הנאצים בזזו מאות אלפי יצירות אמנות, ספרים נדירים, חפצי תרבות ודת ואיכסנו אותם ברחבי אירופה. חלק מהיצירות ושכיות החמדה הגיעו לאוספיהם הפרטיים של בכירים במפלגה הנאצית וביניהם הרמן גרינג ושר החוץ יואכים פון ריבנטרופ, שאסף יצירות של מאנה.
רישום העבודות
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם ערך רישום של היצירות שהוחרמו ממוסדות הציבור של גרמניה בשנים 38–1937. האינווטר הכיל 482 עמודים מודפסים במכונת כתיבה בשני ספרים. הנרי פישר, אספן אמנות וספרים יהודי שחי בלונדון היה הבעלים של העותק היחיד המלא של התעתיק המלא של רשימת היצירות. לא ברור איך האיוונטר הגיע אליו. בשנת 1996 אשתו, אלפריד פישר, תרמה את אוסף פישר למוזיאון ויקטוריה ואלברט. האוסף מכיל 69 ספרים, כתבי-עת וקטלוגי תערוכות שפורסמו בעיקר בגרמניה בין 1900 ל-1939 וכן את האיוונטר. שתי גרסאות של הכרך הראשון (A-G) מוחזקות על ידי הארכיון הפדרלי בברלין, ואחת מהן כוללת מידע חלקי על גורלן של יצירות אמנות בודדות. עד שנתרם אוסף פישר למוזיאון ויקטוריה ואלברט, הכרך השני לא קיים. העתקים הועמדו לרשותם של ספריות וארגוני מחקר אחרים באותה עת, וחלק גדול מהמידע שולב לאחר מכן במאגר נתונים שהוחזק על ידי האוניברסיטה החופשית של ברלין. ב-2014 האיוונטר כולו נסרק והועלה לרשת.
תערוכת "אמנות מנוונת"
עד 1937 מושג הניוון התקבע היטב במדיניות הנאצית. ב-30 ביוני באותה שנה, מינה גבלס את אדולף ציגלר, ראש לשכת הרייך לאמנות חזותית, כאחראי על ועדה שהוסמכה להחרים ממוזיאונים ואוספי אמנות ברחבי הרייך, אמנות שנתפסה מודרנית, מנוונת או חתרנית. חלק מהיצירות הוצגו לציבור בתערוכה שנועדה להסית כנגד "הרוח היהודית הסוטה" החודרת לתרבות הגרמנית. התערוכה נועדה לקדם את הרעיון כי המודרניזם היה קונספירציה של אנשים ששנאו את האדיבות הגרמנית, שזוהו לעיתים קרובות כיהודים-בולשביסטים, למרות שרק שישה מתוך 112 האמנים שנכללו בתערוכה היו למעשה יהודים. שבועות ספורים לאחר פתיחת התערוכה, הורה גבלס לערוך בדיקה שנייה ויסודיות יותר של אוספי האמנות הגרמניים; מרשימות המלאי עולה כי סך כל עבודות האמנות שהוחרמו בשני הסבבים עמד על 16,558 יצירות.
בתערוכה אמנות מנוונת הוצגו יותר מ-650 ציורים, פסלים, הדפסים וספרים מ-32 מוזיאונים ברחבי גרמניה. הפתיחה נערכה ב-19 ביולי 1937 במינכן והוצגה עד 30 בנובמבר באותה השנה, ומשם נדדה ב-11 ערים נוספות בגרמניה ואוסטריה. במינכן, התערוכה נערכה בקומה השנייה בבניין ששימש את המכון לארכאולוגיה. חדרי התערוכה נבנו ממחיצות זמניות, ובכוונה היו עמוסים יתר על המידה. תמונות נתלו בצפיפות ולפעמים ללא מסגור.
שלושת החדרים הראשונים בתערוכה נאצרו בצורה נושאית. החדר הראשון כלל יצירות שנחשבו משפילות את הדת הנוצרית; בשני הוצגו יצירות של אמנים יהודים והחדר השלישי הכיל יצירות שנחשבו כעלבון לנשים, חיילים ואיכרים גרמנים. לשאר חללי התערוכה לא היה נושא מיוחד. לצד ציורים רבים הוצבו תוויות המציינות את הסכום שהמוזיאון שילם לרכישת יצירות האמנות בייחוד עבודות שנרכשו במהלך תקופת ההיפר-אינפלציה ברפובליקת וויימר לאחר מלחמת העולם הראשונה. כמובן שהסכומים נופחו.
יום לפני פתיחת התערוכה אמנות מנוונת, נפתחה התערוכה האמנות הגרמנית הנעלה (Grosse Deutsche Kunstausstellung), שתוכננה כתמונת מראה של התערוכה אמנות מנוונת. התערוכה חנכה את בית האמנות הגרמני שהיה בניין מונומנטלי עם עמודים בסגנון נאו-קלאסי. זה היה הבניין הראשון שנבנה על ידי השלטון הנאצי. התערוכה הייתה הראשונה בסדרה של תערוכות שנתיות שהציגו אמנות גרמנית במיטבה, על פי התפיסה הנאצית.
התערוכה אמנות מנוונת משכה אליה במינכן כמיליון מבקרים, פי שלושה ממספר המבקרים שהגיע לתערוכת האמנות הגרמנית הנעלה.
גורל האמנים והיצירות שהשתתפו בתערוכה
אמנים גרמנים אוונגרדיים סווגו עתה כאויבי המדינה ואיום על התרבות הגרמנית. רבים יצאו לגלות, אחרים המשיכו להתגורר בגרמניה, אך נאסר עליהם ללמד באונברסיטאות והגסטאפו היה עורך אצלם ביקורי פתע על מנת לוודא שהם לא עוסקים באמנות. למרות שאף אמן לא הוצא להורג בגלל האמנות שייצר, אמנים יהודים שלא ברחו נשלחו למחנות ההשמדה.
לאחר התערוכה, היצירות מוינו ונשלחו למכירה פומבית בשווייץ; חלקם נרכשו על ידי מוזיאונים ואחרים על ידי אספנים פרטיים. בכירים נאצים לקחו יצירות רבות לשימושם הפרטי. כך למשל הרמן גרינג לקח 14 יצירות יקרות ערך של ואן גוך, סזאן ואמנים אחרים. במרץ 1939 מחלקת כיבוי האש של ברלין שרפה כ-4000 ציורים, רישומים והדפסים שלכאורה היה להם ערך נמוך בשוק הבינלאומי.
לאחר קריסת גרמניה הנאצית ופלישת הצבא האדום לברלין, נמצאו מספר יצירות אמנות קבורות מהתערוכה. חלק מהיצירות מוצגות במוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרסבורג.
בשנת 2010, עם תחילת העבודות להארכת קו הרכבת התחתית בברלין, מאלכסנדרפלאץ דרך מרכז העיר ההיסטורי עד שער ברנדנבורג, נחשפו 11 פסלים במרתף של בית פרטי סמוך לבית העירייה. הפסלים מוצגים במוזיאון החדש בברלין.
אוריאל סימון
אוריאל סימון (נולד ב-29 ביולי 1929) הוא חוקר ופרשן מקרא ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך של אוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
סימון נולד בשנת 1929 בירושלים, בנו של הוגה הדעות עקיבא ארנסט סימון. סיים תואר שני במקרא ובהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1953 ודוקטורט במקרא בשנת 1961. בהיותו סטודנט זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים. בשנים 1960 - 1962 שימש כמחנך ומורה לספרות עברית ותנ״ך בבית הספר התיכון העירוני דתי ב׳ ג׳ (צייטלין) בת״א.
כיהן כראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן וכמנהל "המכון לחקר תולדות המקרא". "סימון הוא חוקר בעל שם עולמי בתנ"ך, בעל הקתדרה לתנ"ך על שם הרב נורוק... פרסם מחקרים רבים. שלושה מהם: שני פירושי ר` אבן עזרא לתרי עשר - כרך א` הושע, יואל, עמוס, ארבע גישות לספר תהילים - מרס"ג עד ראב"ע, ר` אברהם אבן עזרא - יסוד מורא וסוד תורה - יצאו בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן". חבר בוועדה המייעצת של אתר על התורה.
סימון הוא מראשי תנועת מימד, תנועה דתית המשתייכת לשמאל הפוליטי. נמנה עם מייסדי "עוז ושלום - נתיבות שלום". בספרו "בקש שלום ורדפהו" מציג סימון עמדה דתית הטוענת שרעיונות דו-הקיום, הפיוס והשאיפה לשלום מעוגנים בתנ"ך לא פחות מההשראה לכיבוש, התנחלות ומלחמה על כל פיסת ארץ.
חוק זיכיון ים המלח
חוק זיכיון ים המלח, התשכ"א-1961 מעגן בספר החוקים את הזכות הייחודית שניתנה לבעל הזיכיון להפיק מחצבים וכימיקלים מים המלח, להתקינם לשיווק ולמוכרם. זיכיון ים המלח הוענק לחברת מפעלי ים המלח בע"מ ומאז חברה ממשלתית, ומאז שהופרטה בשנות ה-90 היא בבעלות חברת כימיקלים לישראל בע"מ.
אוריאל סימון
ביוגרפיה
במשך שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן, וכיום מתגורר בירושלים.
חוק זיכיון ים המלח
שטח הזיכיון משתרע על כ-600 קמ"ר שהם 3% משטח מדינת ישראל. סך גודלו מגדיר בהכרח את טביעת הרגל האקולוגית של הזכיין הכורה ומפעליו הרחק מעבר לחופי ים המלח.
החוק חוקק תחת מכבש לחצים מצד הבנק העולמי ולצידו בנקים אמריקאיים שתבעו חופש פעולה מלא לזכיין בתמורה למימון שהעניקו להרחבת כושר ייצור האשלג בדרום ים המלח."דומני כי קשה יהיה להגן בפני דעת הקהל בארץ ובעולם על עובדת הכניעה בפני דרישותיו השרירותיות של מר בלאק (יוג'ין רוברט בלאק, נשיא הבנק העולמי דאז)", הזהיר שר הפיתוח, מרדכי בנטוב, את שר האוצר, פנחס ספיר.
אוריאל סימון
ביוגרפיה
בסוף שנת 2013 יצא לאור ספרו "אזן מלין תבחן" - העוסק לאורך ולרוחב בדרכו הפרשנית של רבי אברהם אבן עזרא - ספר תורני מחקרי שמגלם בתוכו את מפעל חייו של פר' אוריאל סימון, הספר בהוצאת אוני' בר-אילן.
חוק זיכיון ים המלח
הזיכיון הוארך בתיקון לחוק משנת 1986 והוא בתוקף עד שנת 2030.
אוריאל סימון
גישתו בפירוש המקרא
סימון אמון על הגישה הספרותית למקרא ועוסק בעיקר בספרי הנביאים. כמו כן, עוסק סימון בפרשנותו של אבן עזרא. זכה בפרס ביאליק לשנת 2004.
חוק זיכיון ים המלח
ים המלח וסביבתו הם משאבי הטבע השייכים לציבור והמוחזקים על ידי המדינה למען הציבור ב"נאמנות ציבורית". על המדינה לשמור על משאבי טבע אלו ולנצלם באופן המשרת את האינטרס הציבורי.
אוריאל סימון
גישתו בפירוש המקרא
בייצוג פשוטו של מקרא לעומת המדרש, משתדל סימון למזג בין שתי הגישות הפרשניות. הפשט מתאפיין, לדעתו, בכך שהוא פילולוגי – דבק במשמעות המילים, היסטורי – דבק באמת ההיסטורית, רציונלי – ניתן להסבר הגיוני, ספרותי – קוהרנטי בדרך הסיפור, ונשמע אמיתי לקורא. לדבריו, בהיות העם היהודי היום אומה לאומית, עצמאית וריבונית, אין הוא זקוק יותר לדרש וניתן לקבל את הפשט.
חוק זיכיון ים המלח
סעיפי החוק
החוק יוצא דופן בספר החוקים הישראלי בהיותו מנוסח כהסכם בין המדינה לבין חברת מפעלי ים המלח, אז עדיין חברה ממשלתית, שמקנה לחברה זכויות בשטח עצום.
עיקר הוראות החוק נכללות בשטר הזיכיון שניתן בתוספת לחוק.
סעיף 1 לשטר הזיכיון מגדיר בין השאר את תחום הזיכיון:
סעיף 2(ב) לשטר הזיכיון מעניק את הזכות לבעל הזיכיון "לעשות, להרחיב, לשנות, להחזיק ולהרוס, בים המלח ומתחתיו" על מנת לממש את סעיף 2(א) "הזכות הייחודית...להשיג בכל דרך את מלחי-המחצבים, המחצבים והכמיקלים...".
סעיף 15א עניינו תמלוגים בתמורה לכל הזכויות וזכויות היתר המוענקות לבעל הזיכיון בשטר זיכיון.
רקע
ההתייחסות אל מרחב ים המלח ומחצביו כאל מקור תעסוקה ומטבע חוץ מבלי להביא בחשבון את ההשלכות הסביבתיות ולצידן עלויותיהן כפי שמצאה ביטוייה בחוק הזיכיון מקורה בתפיסה הציונית לה היה שותף הממסד בראשית שנות המדינה שפיתוח בכל מחיר עולה בקנה אחד עם האינטרס הציבורי. לתובנה שהמציאות מורכבת יותר ופיתוח בר קיימא הוא צו השעה לקח זמן רב לחלחל לתודעת מקבלי ההחלטות ומינוי הצוות ומסקנותיו הם התוצאה.
מינוי הצוות
החלטת ממשלה מ-20 בנובמבר 2014 הנחתה את שר האוצר למנות צוות אשר יגבש המלצות באשר לפעולות הממשלה הנדרשות לקראת תום תקופת זיכיון ים-המלח הקבועה בחוק הזיכיון ויבחן את אופן ההקצאה העתידי של משאבי הטבע הלאומיים. זאת, נוכח החשש של ועדת ששינסקי 2 כי היעדר הוודאות בנוגע לעתיד הזיכיון לאחר סיומו מקשה על ניהול מדיניות השקעה אחראית ויעילה בראייה ארוכת טווח.
עבודת הצוות
הצוות קבל סקירות מומחים וערך שני שימועים ציבוריים לרשויות ממשלתיות, לארגוני חברה אזרחית שומרי טבע, מועצות אזוריות הנוגעות לעניין, חברת איי.סי.אל גרופ ופרסם דו"ח ביניים.
בינואר 2019 הגיש הצוות את הדו"ח הסופי.
החלת דיני התכנון ודיני הגנת הסביבה מניעת מפגעי סביבה עתידיים וטיפול במפגעים קיימים
יודגש, כי פעילות הפקת המשאבים מים המלח היא ככל פעילות תעשייתית אחרת, ועל רישיון ההפקה העתידי להבטיח כי תהיה כפופה לכלל הדינים ובהם דיני המים, התכנון והבניה ודיני הסביבה. בשטח הזיכיון קיימים כיום מפגעי פסולת וזיהום שונים. דוגמה בולטת היא "הר המלח" – מערום של פסולת מלח המקיף כיום שטח של כ-400 דונם ומתנשא לגובה 24 מ'. במסגרת הקצאת זכויות ההפקה העתידיות מוצע להגדיר באופן ברור את אחריות בעל זכות ההפקה החדש לגבי כל מפגע סביבתי אשר ייגרם באחריותו, ובכלל זה האחריות לסילוק מפגעים, להסדרה ולשיקום.
מגבלה על סך כמות המים הנשאבים (נטו) מהאגן הצפוני הסדרת השימוש במי תהום וניהול ניקוז ושיטפונות
שאיבת המים מהאגן הצפוני היא אחת הסיבות, אם כי כיום לא המרכזית, לירידת מפלס ים המלח. לכן, מוצע כי במסגרת הסדרת התנאים לפעילות עתידית, ובהתאם לדיני המים, תקבע תקרה לסך השאיבה השנתית נטו. מהות התקרה לשקף איזון בין הערך הכלכלי הגדול שבהמשך פעולת המפעלים, לבין הרצון להגביל את היקף השפעתם הסביבתית השלילית ובהתאמה עם מדיניות הממשלה לגבי אזור ים המלח בכללותו. (החלטת ממשלה מתאריך 15.4.2018 לטיפול במרחב ים המלח). בנוסף מומלץ לקבוע תמריץ כלכלי אשר יתמרץ את המפיק העתידי בשימוש יעיל במים הנשאבים.
הסדרת שימוש המפעלים במי תהום בהתאם לחוק המים ולדינים הכלליים בנוגע לקידוחים המשמשים כמקור מים לפעילות תעשייתית ובכלל זה חיוב בתעריף הפקה. שטחים המשמשים לצורך קידוחי מים לא ייחשבו בפני עצמם כשטחים הנדרשים לשם הפקת המשאבים, ועל כן לא יכללו במסגרת הרישיון העתידי.
האחריות על הניקוז ומניעת נזקי שיטפונות תיוותר בידי בעל זכויות ההפקה העתידי, וזאת לאור ערכם הגדול של הנכסים אל מול מול הסכנה המוחשית של שיטפונות באזור.
ראו גם
ייבוש החולה
פרס ניקה
ניקה (ברוסית: Ника) הוא פרס רוסי, המוענק עבור עבודות הקולנוע על ידי אקדמיית ניקה למדעי הקולנוע ונחשב לפרס היוקרתי ביותר של הקולנוע הרוסי. טקס חלוקת הפרס נערך באולם האופרה של מוסקבה. טקס פרסי ניקה מתקיים מדי שנה בחודש אפריל החל משנת 1988. מקבלי הפרס בכל תחום מקבלים פסלון בדמות האלה היוונית ניקה.
את הפרס עבור הסרט הטוב מקבלים הבמאי והמפיק. רק שלושה סרטים בהם שפת הסרט אינה רוסית קיבלו את הפרס ("מונגול", "פאוסט" ו"אשיק קריב"), הבימוי בוצע על ידי במאים רוסים (סרגיי בודרוב, אלכסנדר סוקורוב וסרגיי פאראדג'אנוב). מייסד ומנחה טקס הענקת הפרס הוא איש הקולנוע והטלוויזיה יולי גוסמן.
פסלון ניקה
פסלון הפרס עוצב על ידי סרגיי מיקולסקי. הפסל עשוי ברונזה ומצופה זהב ומעוצב בתור האלה ניקה עם כנפיים פרושות המוצגות כסמל הניצחון.
היסטוריה
הפרס נוצר בשנת 1987 על ידי מזכירות איגוד הקולנוענים הסובייטי. עד תחילת שנות ה-90 הפרס הוענק על פי בחירת חבר האיגוד ומאז שנות ה-90 הזוכים מוכרזים על פי הצבעה חשאית של חברי האקדמיה למדעי ואומנויות הקולנוע. מאז אמצע שנות ה-90 ועד 2002 ומשנת 2012 טקס הפרס משודר בערוץ הראשון, בשנים 2003–2005 שודר הטקס בערוץ NTV ובסוף העשור הראשון של המאה ה-21 בערוץ STS.
בשנת 2020, לראשונה בהיסטוריה של הפרס, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, לא נערך טקס והוא נדחה לאביב 2021. עם זאת הפרס יוענק על שנת 2019 ושנת 2020 ביחד.
גואנגשי
גְוַאנְגשִׂי (בסינית: 广西; בפין-יין: Guǎngxī - IPA: [kwɑ̀ŋɕí]; בג'ואנג: Gvangjsih Bouxcuengh Swcigih) הוא מחוז אוטונומי בדרום הרפובליקה העממית של סין, המוגדר כאוטונומיה של בני הג'ואנג. שטחו כ-237,700 קמ"ר. אוכלוסייתו מונה כ-50.1 מיליון נפש. בירתו העיר נַאן-נִינְג (南宁/Nánníng).
גאוגרפיה
אף על פי שהמחוז מוגדר כאוטונומיה של בני הג'ואנג, הם מהווים רק 32% מהאוכלוסייה, בעוד שמרבית התושבים (כ-62%) הם בני האן. עם זאת יש במחוז נוכחות רבה של קבוצות מיעוט, כשהבולטות שבהן, פרט לג'ואנג, הן המיאו (הְמוֹנְג), היאו (מְייֵן), הדונג, והגֶלאו. המגוון הזה תורם גם למגוון לשוני עשיר. השפות המדוברות במחוז הן מנדרינית דרומית, קנטונזית, פינגחווה, וכן לשונות המיעוטים השונות.
האזור האוטונומי מוכר לתיירים במיוחד בזכות העיר גווילין והעיירה יאנגשוו, הסמוכות לנהר הלי על נוף גבעות הגיר המיוחד לו, חלק מאתר המורשת העולמית הקרסט של דרום סין. צפון המחוז, בעיקר בקרבת הגבול עם מחוז גוויג'ואו מספק גם הוא נופים יפהפיים והזדמנות להתבונן באורח החיים המסורתי של קבוצות אתניות שונות.
לימנוסקליס
לימנוסקליס (שם מדעי: Limnoscelis; משמעות השם: "רגלי הביצה") הוא סוג של חולייתן פרהיסטורי מהקבוצה דמויי זוחלים, אשר חי בסוף הקרבון לפני 303-295 מיליון שנה והיה מאבותיהם של הזוחלים האמיתיים. המאובנים שלו נמצאו בטקסס ב-1911.
מאפיינים
יצור זה הגיע לאורך 1.5 מטר והיה בעל רגליים קצרות בעלות אצבעות קצרות וחסרות טפרים, אשר חי רוב זמנה ביבשה. הראש שלו היה ארוך ודמוי כלב והיה בעל שיניים בולטות החוצה. הגולגולת הזכירה גולגולת של פליקוזאור או של פראיזאור (Pareiasauria), מאוחרים יותר. הוא היה יצור איטי שנע בצורה המזכירה לטאות מודרניות וניזון מבשר, אולי באזורי ביצות. עקב איטיותו סביר להניח שהיה צד ממארב.
הלימנוסקליס היה קרובו של הדיאדקטס, אשר חי באותה תקופה והיה גדול ממנו.
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
סומית
סומית (שם מדעי: Typhlocaris) היא הסוג היחיד של סרטן במשפחת Typhlocarididae. הסומית היא סרטן ארוך בטן, באורך של כ-5 ס"מ, בעל 10 רגליים (דקה-פודה), 3 זוגות מחושים (הנחוצים לתפקוד בחושך מוחלט) ו-2 זוגות הרגליים הקידמיות הן עם צבתות, העוזרים לו לחוש כל תנודה במים. הוא חסר פיגמנט וחסר עיניים. הסומית ניזונה על סרטנים הקטנים ממנה.
קיימות שתי סברות למקורה של הסומית. או שמקורה מהים התיכון או שהיא התפצלה ממין שחי בים התיכון ונכחד באירוע המסיני (התייבשות כמעט מוחלטת של הים התיכון לפני כ-5 מיליון שנה), כאשר הסומית שרדה בזכות הסתגלותה למי התהום.
סרטנים אלה התגלו במקומות המזוהים עם שולי האוקיינוס הקדום ים טתיס, אשר החלק שנותר ממנו היום הוא הים התיכון. הם נמצאו בלוב ליד העיר בנגאזי, באיטליה, במערות במחוז פוליה, ובישראל במערת איילון ובטבחה בצפון ים כנרת.
מינים
עד כה התגלו ארבעה מיני סומית, שניים מהם אנדמיים לאזורי מחיה מצומצמים בישראל.
כאב ביצים
בסלנג, "כאב ביצים" הוא כינוי למצב של כאב באזור האשכים בעקבות גירוי מיני מתמשך שלא נגמר באורגזמה או בשפיכה. נכון לשנת 2009, תופעה זו לא נחקרה דייה והמידע על אודותיה בלתי מספק.
לא כל גירוי שאינו בא על סיפוקו גורם לכך. כאב ביצים נגרם מגודש באשכים ובערמונית ולעיתים מלווה בבצקת באשכים.
בסלנג אנגלי, התופעה מכונה Blue Balls - ביצים כחולות או דיכאון ביצים. לתופעה זו אין כינוי מקצועי מוסכם, אולם האורולוגים רוקני ואלריו הציעו לכנות אותה "Epididymal Hypertension", ובתרגום לעברית, "יתר לחץ דם של יותרת האשך".
עוררות מינית של גבר מלווה בפעילות של המערכת הפאראסימפתטית הגורמת לזרימה מוגברת של דם לרקמות הפין וכן לאשכים ולערמונית, ובה בעת להאטת זרימת דם מאיברי המין בחזרה לגוף. כך נוצר לחץ דם מקומי גבוה דיו ליצירת זקפה. לאחר פורקן מיני המופעל על ידי מערכת העצבים הסימפתטית (האנטגוניסטית למערכת הפאראסימפתטית) מתאפשר פינוי מהיר של דם מרקמות איברי המין, ומופסקת זרימת הדם המוגברת אליהם.
לאחר זמן ממושך של עוררות מינית ללא שפיכה, נוטים הדם והנוזל הלימפטי להיקוות, ותכולת החמצן בדם יורדת, מצב המכונה "גודש של כלי דם". גברים הסובלים מכאב אשכים כרוני או מזקפה ממושכת (זקפה ללא גירוי מעל לארבע שעות), וכן הסובלים מכאב ביצים חריף וממושך, עלולים להזדקק לטיפול רפואי.
טיפול
הטיפול הפשוט ביותר בכאב ביצים הוא הגעה לשפיכה, בין בדרך של יחסי מין ובין בדרך של אוננות. השפיכה גורמת לפעילות של המערכת הסימפתטית ולהפסקת הגודש על ידי זרימה מחודשת של נוזלים מאיברי המין בחזרה לגוף.
במקרים מסוימים, הגודש והכאבים המלווים נפסקים לאחר שעה קלה גם ללא שפיכה - אך במקרים אחרים ההקלה עשויה להגיע לאחר זמן רב יותר (עד שתים-עשרה שעות).
האגן הקדוש
האגן הקדוש או האגן ההיסטורי הוא כינוי חדיש לאזור גאוגרפי בירושלים הכולל את העיר העתיקה וסביבתה המיידית. שם זה הוטבע בדור האחרון בשיח הפוליטי-עיוני כדי להתייחס לאזור בו מרוכזים האתרים ההיסטוריים והקדושים בירושלים.
המונח "האגן הקדוש" לקוח מתחום המחקר הגאוגרפי ומשמש במחקרים גאו-פוליטיים עכשוויים העוסקים בתכנון עירוני, כגון תוכניות מתאר ובמחקרים הדנים בעתידה המדיני של העיר.
רקע
האגן הקדוש הוא – הלכה למעשה – ירושלים, באזור גאוגרפי קטן מרוכזות אלפי שנות היסטוריה ומאות מקומות קדושים – חלקם במשותף ליהדות, לנצרות ולאסלאם, וחלקם באופן ייחודי לאחת משלוש הדתות.
יצחק טישלר סבור שדוד בן-גוריון טען ש: והוסיף כי הצעתו של בן-גוריון להרוס את חומות העיר העתיקה לאחר איחוד העיר נועדה למחוק את הגבול בין האגן הקדוש לעיר החדשה.
במחקר מקיף המתייחס לאגן הקדוש פותחת פרופסור רות לפידות בדוגמה מתוך נאומו הראשון, בכנסת הראשונה, של המשורר אורי צבי גרינברג. בנאום זה, אותו הקדיש המשורר ל"ירושלים המחולקת" ולכיסופים לעיר העתיקה שמעבר לגבול, הדגיש כי השם ירושלים מכוון רק לירושלים שבתוך החומות, "שבה הר הבית", וכל אשר נבנה בעת החדשה - מעבר לתחומי האגן הקדוש, הוא לא יותר מ"עיבורה של ירושלים".
גאוגרפיה
תחומי אזור האגן הקדוש אינם מוגדרים באופן מוחלט וגבולות האזור אינם מוסכמים על כל הגאוגרפים העוסקים בחקר ירושלים. גרסה מצומצמת רואה רק בתחומי העיר העתיקה המוקפת על ידי חומת ירושלים את האגן הקדוש, גרסה מורחבת יותר רואה כחלק מהאגן גם את הר הזיתים, הר ציון ועיר דוד.
גבולות
במחקר שנערך עבור מכון ירושלים לחקר ישראל משרטטים החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש גבולות מדויקים של האגן כדלקמן:
ליבת האזור: ממערב - לאורך חומת העיר העתיקה עד הפינה הדרומית מערבית. מדרום - לאורך ערוץ גיא בן הינום, דרך דרום החומה המקיפה את מנזר חקל דמא משם צפונה לגדר המזרחית של כנסיית פטרוס אין גליקנטו, משם לחומה הדרומית של העיר העתיקה עד חפירות הכותל הדרומי (גן העופל), משם לעמק יהושפט עד לכביש ראס אל-עמוד כולל בית קברות הר הזיתים.
ממזרח - לאורך חלקות הקבורה היהודית של הר הזיתים עד לקטע החומה של הכנסייה הרוסית כנסיית העלייה, עד בית החולים אל מקאסד, לאורך הגדר של כנסיית וירי-גלילאי. מצפון – מכנסיית וירי-גלילאי, לפינה הצפון מזרחית של חומת העיר העיר העתיקה ולאורך החומה עד מתחם בית הספר שמידט, ולאורך החומה עד פינתה ברחוב יפו. סך הכל 2,012 דונם.
על פי המחקר, האזור עשוי לכלול בגרסה מורחבת יותר את עיר דוד (194 דונם), את אזור סילוואן – הר המשחה (הר המשחית) (41 דונם), וגיא בן הינום (מתחם סנט ג'ורג) 57 דונם. עם תוספות אלו שטחו הכולל של ה"אגן" הוא 2,502 דונם.
אוכלוסייה
מתוך 900 הדונם שעליהם יושבת העיר העתיקה, כ-210 דונם בבעלות הוואקף (24%) (רובו בהר הבית, ששטחו כ-144 דונם); כ-270 דונם בבעלות נוצרית של כנסיות ומנזרים (30%); כ-250 דונם בבעלות פרטית ערבית (28%), וכ-170 דונם בבעלות המדינה (18%).
מ-6,000 משפחות שמתגוררות בעיר העתיקה, 68% הן מוסלמיות, 24% נוצריות ו-8% יהודיות.
כמחצית משטח העיר העתיקה משמשת למגורים, 280 דונם משמשים למוסדות דת וחינוך, ו-80 דונם למסחר. אתרים ארכאולוגיים לא מבונים משתרעים על פני 50 דונם, ויש גם 40 דונם שאינם בשימוש.
מחלוקת גאו-פוליטית
האגן הקדוש נמצא לא רק במרכז ירושלים אלא גם בלב הסכסוך הישראלי-ערבי, וכל מחלוקת זניחה עלולה להפוך לתקרית בינלאומית. הדוגמה האחרונה לתקרית הייתה המהומה שקמה סביב חפירות ההצלה ליד שער המוגרבים בתחילת 2007, אירוע המצטרף לשורת אירועים, שחלקם גבו קורבנות בנפש.
בשנת 2006 ערך צוות של מכון ירושלים לחקר ישראל, בראשות רות לפידות, מחקר בנושא חלופות לריבונות באגן הקדוש. על פי מחקר זה קיימים חמישה פתרונות לאזור האגן הקדוש:
החוקרים קובי מיכאל וד"ר משה הירש הציגו מחקר לפיו האופציה הישימה ביותר היא מודל המבוסס על ברלין המערבית – שטח המתנהל כישות אוטונומית תחת פיקוח רב-לאומי המוסכם על כל הצדדים.
אוטומובילי אסטרמה
היסטוריה
אוטומובילי אסטרמה הוקמה על ידי ג'אנפרנקו פיזוטו בשנת 2020, היא הוקמה לשם פיתוח טכנולוגיות מתקדמות ומכוניות-על קלות משקל שיהיו עשויות מחומרים איכותיים וקלים.
Careless Whisper
Careless Whisper הוא סינגל הבכורה של הזמר הבריטי ג'ורג' מייקל, אשר נכתב על ידי מייקל ביחד עם אנדרו רידג'לי. השיר יצא לאור כסינגל מתוך אלבומם של הצמד ואם!, Make It Big, משנת 1984, תחת הקרדיט ל-''Wham! featuring George Michael'' (בצפון אמריקה ובמדינות רבות אחרות) או לג'ורג' מייקל בלבד (בבריטניה ובמספר מדינות אירופאיות), כשהתברר שבשלב מסוים מייקל יחל בקריירת סולו משלו.
השיר מפורסם בעיקר בזכות ריף הסקסופון, הנכלל בפתיחתו. הוא זכה לגרסות כיסוי רבות בביצוע מספר אמנים מאז יציאתו הראשונה. הוא יצא כסינגל והיה להצלחה מסחרית גדולה ברחבי העולם. הוא הגיע למקום הראשון בלמעלה מ-20 מדינות, ונמכר בכ-6 מיליון עותקים ברחבי העולם, ושני מיליון מתוכם בארצות הברית. בישראל דורג השיר במקום הראשון במצעד הפזמונים הבין-לאומי השנתי של רשת ג' לשנת 1984.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי, אשר משתמש בגרסת הסינגל ולא בגרסת האלבום המלאה, בוים על ידי דאנקן ג'יבינס, אשר ביים גם את הקליפ ל-"Wake Me Up Before You Go-Go", מראה את האשמה שחש אדם (ג'ורג' מייקל) בנוגע לבגידה, וההכרה שלו כי בת זוגו (ליסה סטאל) הולכת לגלות על כך. מדליין אנדרוז-הודג' מגלמת את האישה שמפתה את מייקל. הקליפ צולם במיאמי בפברואר 1984. החלק האחרון בקליפ מראה את מייקל רוכן החוצה ממרפסת הקומה העליונה של מגדלי גרוב במיאמי.
גרסה מקורית ראשונה של הקליפ נערכה בליווי גרסתו של ג'רי וקסלר לשיר ב-1983, והציגה את אנדרו רידג'לי כאורח, שמסר מכתב למייקל. לגרסה זו היה קו עלילה מפורט יותר, אך היא נערכה מחדש מאוחר יותר. על פי ליסה סטאל, שהשתתפה לצד מייקל בקליפ, "הם איבדו את הצילומים של סצנת הנשיקה שלנו אז היינו צריכים לצלם אותה מחדש, מה שלא התלוננתי עליו... לאחר מכן ג'ורג' החליט שהוא לא אוהב את השיער שלו אז הוא הטיס את אחותו מאנגליה כדי לגזור אותו והיינו צריכים לצלם מחדש עוד סצנות".
נכון לינואר 2023, לקליפ, שפורסם באתר יוטיוב, למעלה מ-900 מיליון צפיות.
מור בית השקעות
מור בית השקעות הוא בית השקעות ישראלי ציבורי אשר הוקם ב-2006. נכון לאפריל 2022, מור השקעות נסחרת בשווי של כ-902.5 מיליון שקלים. בית ההשקעות מנהל נכסים בהיקף של עשרות מיליארדי שקלים (נכון למרץ 2022) במספר תחומים: קרנות נאמנות, קופות גמל, קרנות השתלמות, קרנות פנסיה, ניהול תיקי השקעות ומוצרי השקעות אלטרנטיביות. בנוסף, מספקת החברה שירותי ברוקראז' ני"ע זרים. בית ההשקעות בשליטת משפחת מאירוב ומשפחת לוי. החברה מנוהלת על ידי יוסי לוי ואלי לוי, המשמשים כמנכ"לים משותפים במור השקעות. יו"ר בית ההשקעות הוא מאיר גרידיש.
היסטוריה
בית ההשקעות הוקם ב-2006 ומנוהל על ידי יוסי לוי ואלי לוי. בית ההשקעות הונפק בבורסה בתל אביב ביולי 2017. בנובמבר 2017, הודיעה מור על רכישת מניות חברת אינטרגמל וכניסה לפעילות החיסכון ארוך טווח .undefined בשנת 2019 החלה החברה להפעיל מסלולי חיסכון לטווח ארוך באמצעות החברה-הבת, מור גמל ופנסיה, בהם קרנות השתלמות, קופות גמל, קופות גמל להשקעה וקרנות פנסיה, בדגש על מוצרים המנוהלים בניהול השקעות אקטיבי מבוסס מחקר. ניהול ההשקעות מתבצע על ידי אורי קרן, שותף ומנהל השקעות ראשי במור גמל ופנסיה. בשנת 2021 מונה אורי קיסוס למנכ"ל מור גמל ופנסיה.
בפברואר 2022 הונפקה מור גמל ופנסיה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ביום 30 בספטמבר 2020 הודיעה רשות החדשנות על החלטתה לאשר את בקשתה של החברה ולהעניק לה מסגרת השקעות (לביצוע השקעות באמצעות מור גמל) על-פי מסלול הטבה מס' 43 – עידוד השקעות של גופי השקעה מוסדיים התעשייה עתירת הידע. למור גמל הוענקה הגנה של עד 40% למסגרת השקעה של עד 250 מיליוני ש"ח בהתאם להוראות המסלול ולתנאיו. מענק זה, מתווסף להחלטת ועדת המחקר של רשות החדשנות על אישור מענק לחברה בהתאם להוראות מסלול הטבה מס' 40 – קידום יכולות אנליזה להשקעה בתעשייה עתירת ידע אצל גופי שוק ההון המוסדיים. בשנת 2020 החל מור השקעות לפעול בתחום ניהול כספי מוסדיים.
מחקר והשקעות
כאמור, בשנת 2020 זכתה החברה במענק של רשות החדשנות (מסלול 40) להקמת צוות אנליסטים המיועד למחקר חברות טכנולוגיה ציבוריות ופרטיות.
בלוטת הדמעות
בלוטת הדמעות (באנגלית: Lacrimal gland) היא בלוטה אקסוקרינית אשר מפרישה את נוזל הדמעות.
בלוטת הדמעות ממוקמת בחלק הפנימי של העפעף העליון. נוזל הדמעות הנוצר בבלוטת הדמעות מופרש באמצעות צינור הממוקם בשוליים הפנימיים של העפעף העליון. נוזל הדמעות "נמרח" באמצעות תנועה מכנית של עפעוף על גבי הקרנית ומשאיר אותה עם שכבה דקה של נוזל הדמעות. נוזל הדמעות מכיל מים, נוגדנים השומרים על העין מפני חיידקים ומרכיבים שומניים החיוניים לשמירת הקרנית. נוזל הדמעות מנוקז מהעין דרך פתח הממוקם בצידו הפנימי של העפעף התחתון אל ומשם בצינור אל האף.
קיימים שני סוגי הפרשות של דמעות: "דמעת בסיסית" הפרשה קבועה של נוזל הדמעות המספיקה לשטיפה מכנית קבועה של הקרנית "דמעת רפלקס" מתרחשת כתגובה לגירוי פיזי (גוף זר, גירוד וכולי) או רגשי.
כאשר שטף של נוזל הדמעות גדול מקצב ניקוזן הטבעי, עודף של נוזל מצטבר על הקרנית ולאחר מכן מופרש אל מחוץ לעין.
אי הפרשה מספקת של נוזל הדמעות יגרום ליובש בקרנית העין אשר עלולה לאבד את שקיפותה במקרים קיצוניים עד עוורון.
מזכיר המדינה הראשון
מזכיר המדינה הראשון (באנגלית: First Secretary of State) הוא תואר כבוד המשומש לעיתים תכופות בממשלת בריטניה. התואר מוענק למי שהוא בעל ותק רב מכל יתר מזכירי המדינה. כאשר התפקיד סגן ראש ממשלת בריטניה אינו מאויש, משרה זו היא השנייה דה פקטו במעמדה בממשלה.
לעיתים יש תקופות ארוכות שבהן התפקיד אינו מאויש, כשהארוכה שבהן היא 25 שנים בין השנים 1970 ו-1995.
אחריות
לתפקיד אחריות המשתנה לאורך זמן. כיום האחריות היא:
לילי מרלן
לִילִי מָרְלֶן (בגרמנית: Lili Marleen) הוא שיר גרמני מפורסם, אשר הפך לפופולרי ביותר משני עברי החזית במהלך מלחמת העולם השנייה. השיר עוסק בלילי מרלן, נערתו של חייל הממתינה לו מתחת לפנס בשער הבסיס, בפרידתם עם הישלחו לחזית ובגעגועיו העזים לנערתו אשר נותרה בעורף. השיר קצבי (אך אינו מארש) ונוגה.
יצירת השיר
מילות השיר נכתבו בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, בידי הנס לייפ (Hans Leip; 1893–1983), מורה מהאמבורג שגויס לצבא האימפריאלי הגרמני. השיר התפרסם מאוחר יותר בשם "שירו של חייל צעיר על משמרתו" או "שירו של זקיף צעיר" (Das Lied eines jungen Soldaten auf der Wacht) והולחן בשנת 1938 בידי נורברט שולצה (Norbert Schultze). שמו המקורי של השיר המולחן היה "הנערה מתחת לפנס" (Das Mädchen unter der Laterne), אך הוא נודע בשמה של גיבורת השיר, לילי מרלן.
הצלחתו
ביצוע השיר בשנת 1939 בידי לאלה אנדרסן, וכן בידי מרלן דיטריך, סייעו לפופולריות הגואה של השיר. זאת על אף התנגדות לו מצד המפלגה הנאצית, ובמיוחד התנגדותו של יוזף גבלס, שר התעמולה הממונה על התעמולה הנאצית, אשר הובילו אף לאיסור השמעתו של השיר בראשית שנות ה-40 בשל המסר האנטי-מלחמתי המשתמע ממילות השיר. לאחר כיבוש בלגרד בידי גרמניה בשנת 1941, הפך רדיו בלגרד לתחנת שידור של הצבא הגרמני ששידוריה נקלטו ברחבי אירופה והמזרח התיכון. התחנה שידרה את השיר לראשונה ב־18 באוגוסט 1941 והגנרל פלדמרשל ארווין רומל, ששמע את השיר ואהב אותו, הורה לתחנה לשלבו באופן קבוע בשידוריה. כתוצאה מכך שידרה התחנה את השיר בביצועה של אנדרסן, שהפך לסימן ההיכר של התחנה, בכל ערב בשעה 21:55 והפכה את השיר לפופולרי ביותר, תחילה בצפון אפריקה, ולאחר מכן בכל החזיתות.
השיר אומץ בידי חיילי בעלות הברית בחזית האיטלקית, ולחנו שימש לשיר ה-. גרסה אנגלית של השיר בוצעה לראשונה, ככל הנראה, בידי אן שלטון (Anne Shelton) אולם במהרה הופיעו לו גרסאות כיסוי רבות. השיר עובד לגרסאות בכ־50 שפות שונות, וחודש שוב ושוב גם לאחר סיום המלחמה. השיר הגיע למקום ה-13 במצעד הפזמונים האמריקאי בשנת 1944 ונכנס לרשימה שנית בשנת 1968. השיר נכנס לרשימת השירים המושמעים גם בגרמניה בשנת 1981 וביפן ב־1986. גרסת הכיסוי החדשה ביותר לשיר הוקלטה בידי להקת The Divine Comedy האירית ב-2006. חברת התקליטים העצמאית Bear Family הוציאה אוסף מיוחד בן 7 תקליטורים ובו 195 גרסאות שונות לשיר.
השיר תורגם לשפות רבות, בין השאר - תורגם לעברית על ידי זאב גייזל ואברהם עוז. שרון חזיז הקליטה לראשונה בעיבוד פופ את השיר בעברית ב-1995 באלבומה "בת הקוסם" ובתרגום של אהוד מנור.
גרסה עברית
להלן הגרסה העברית לשיר, בתרגום אברהם עוז (1982):
לילי מרלן מוּל פְּנֵי הַשַּׁעַר מוּל צְרִיפֵי הַגְּדוּד שָׁם נִצַּב אֵי פַּעַם פַּנָּס בְּרֹאשׁ עַמּוּד. אִם שָׁם בַּחוּץ פַּנָּס עוֹד יֵשׁ, שׁוּב לְיָדוֹ עוֹד נִפָּגֵשׁ כְּמוֹ אָז, לִילִי מַרְלֶן.
שְׁנֵי צִלֵּי גּוּפֵנוּ יֵרָאוּ אֶחָד, עָצְמַת אַהֲבָתֵנוּ גְּלוּיָה לַכֹּׁׁל מִיָּד. אֵיךְ עוֹד נֹאהַב וְנִתְרַגֵּשׁ יִרְאוּ כֻּלָּם כְּשֶׁנִּפָּגֵשׁ כְּמוֹ אָז, לִילִי מַרְלֶן.
שׁוּב קוֹרְאִים לַדֶּגֶל: יוֹצְאִים לִפְעֻלָּה! אִי אֶפְשָׁר לָסֶגֶת, פְּרִידָה כֹּה אֻמְלָלָה! שָׁמָּה מַמְתִּין לִי הַתּוֹתָח, אֲבָל עָדִיף לִהְיוֹת אִתָּךְ אִתָּךְ, לִילִי מַרְלֶן.
הַפַּנָּס יוֹדֵעַ אֶת שֵׁמַע כַּף רַגְלֵךְ, וַאֲנִי גּוֵֹעַ כֹּה רָחוֹק מִמֵּךְ. אִם לֹא אָשׁוּב, אִמְרִי: מִי אָז יִפְגּשׁ אוֹתָךְ מוּל הַפַּנָּס? כֵּן, מִי, לִילִי מַרְלֶן?
גַּם מִן הַשֶּׁקֶט בֵּין שׁוֹכְנֵי עָפָר עוֹד נַפְשִׁי חוֹשֶׁקֶת בְּפִיךְ הַנֶּהְדָּר. וּכְשֶׁהָאֹפֶל יִתְפַּזֵּר אֲנִי אֶל הַפַּנָּס חוֹזֵר כְּמוֹ אָז, לִילִי מַרְלֶן.
אוינומאוס
אוינומאוס (יוונית: Οἱνόμαος) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מלך אולימפיה, בנו של ארס ואביה של היפודאמיה.
דמותו
היפודאמיה היפה זכתה למחזרים רבים, אך אביה, שלא רצה להשיא אותה (בגלל נבואה אותה קיבל, שחתנו יהרוג אותו), העמיד תנאי: רק מי שינצח אותו במירוץ מרכבות יזכה בידה ואילו המפסיד במירוץ צפוי למוות. ברשותו של אוינומאוס היה צמד סוסים משובחים שקיבל מאביו, האל ארס, לכן מחזרים רבים מצאו את מותם כשאוינומאוס נותר בלתי מנוצח.
פלופס שרצה בהיפודאמיה וקיבל בעצמו צמד סוסים משובחים מפוסידון, פנה בהסתר לרכב של אוינומאוס, מירטילוס והבטיח לו את מחצית המלכות שיירש לאחר מות אוינומאוס, אם יזכה בידה של היפודאמיה. לפי גרסה אחרת פלופס אף הבטיח לו גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה. בגרסה נוספת היפודאמיה היא זו שהתאהבה בפלופס וסידרה את שיחוד מירטילוס. מירטילוס הוציא או שחרר יתדות ברכב של אוינומאוס וכך זכה פלופס בתחרות ובהיפודאמיה. לפי גרסה אחת אוינומאוס נהרג כשנפל מהמרכבה המתפרקת ולפי גרסה אחרת זעם על הרכב שלו והרג אותו.
מנהג המשחקים האולימפיים התחיל באולימפיה לזכרו של אוינומאוס ועל פי גרסה אחרת, לזכר ניצחונו של פלופס.
משחק אינסופי
תכונות
• אורך המשחק אינו ידוע מראש: בעל חנות טניס אינו יודע אם ומתי ימכור את חנותו, ושחקני טניס אינם יודעים מתי יפסיקו לשחק טניס, או מתי יעברו לגור בעיר אחרת. • בניגוד למשחק חד שלבי, היסטוריית הפעולות של שחקן משפיעה על התנהגות שאר השחקנים בכל שלב במשחק.
היסטוריות
מכיוון שבמשחק חוזר השחקנים נפגשים פעם אחר פעם, הם צוברים אינפורמציה אחד על השני ככל שהמשחק מתקדם. המידע העומד לרשותו של כל שחקן בשלב t+1 הוא הפעולות ששיחקו כל השחקנים ב- t השלבים הראשונים של המשחק. לכן נגדיר לכל t\ge0 את אוסף ההיסטוריות ה- t שלביות כ: .
, כאשר \empty\ היא ההיסטוריה בתחילת המשחק, שאינה מכילה אף פעולה. היסטוריה ב- H(t) תסומן לעיתים ב- h ולעיתים ב-
הוא וקטור הפעולות ששוחק בשלב i .
אסטרטגיות במשחק אינסופי
אסטרטגיית התנהגות במשחק חוזר אינסופי עבור שחקן i היא פונקציה המתאימה פעולה מעורבת לכל היסטוריה סופית:
אסטרטגיה טהורה מתאימה לכל היסטוריה פעולה של שחקן i. אוסף כל האסטרטגיות של שחקן i במשחק אינסופי יסומן ב- .
המודל
משחק חוזר מבוסס על משחק חד שלבי שאותו השחקנים משחקים שוב ושוב. נניח שמשחק זה נתון בצורה אסטרטגית על די
כאשר
היא פונקציית התשלומים החד-שלבית של שחקן i , כאשר
היא קבוצת וקטורי הפעולות, אזי המשחק החוזר האינסופי
המתאים ל \Gamma הוא משחק מעל קבוצת השחקנים N , שבו קבוצת האסט' לשחקן i היא
. נסמן ב H(\infty) את אוסף כל מהלכי המשחק האפשריים במשחק האינסופי:
איבר כללי בקבוצה זו הוא סדרה אינסופית
כלומר, קבוצת כל הסדרות האינסופיות בעלות אותן t קואורדינטות ראשונות. נסמן ב E_{\tau} את אופרטור התוחלת המתאים להסתברות P_\tau . לכל שלב t\in N ולכל שחקן i\in N נסמן ב u_i^t את התשלום של שחקן i בשלב t .
שיווי משקל
וקטור אסטרטגיות \tau^* נקרא שיווי משקל (במשחק האינסופי
קיים ושווה ל x_i , ולכל אסטרטגיה של שחקן i מתקיים
במילים, וקטור אסטרטגיות \tau^* הוא שיווי משקל עם תשלום x אם ממוצע התשלומים תחת \tau^* שואף ל- x בהסתברות 1, ואף שחקן אינו יכול להרוויח על ידי סטייה.
המשפט העממי
המשפט העממי עבור משחק אינסופי
קובע: אוסף תשלומי שיווי המשקל ב-
הוא הקבוצה F \cap V, כאשר F הוא הקמור של כל התשלומים החד-שלביים האפשריים, ו- V קבוצת התשלומים הסבירים פרטית.
Demons (קטע כלי)
"Demons" הוא הרצועה החמישית מתוך הפרויקט השני באורך מלא של קים פטרס, Turn Off the Light.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קים פטרס, ארון ג'וסף, לוקאס גוטוואלד ביחד עם ווהן אוליבר והופק על ידי מייד אין צ'יינה ביחד עם ווהן אוליבר. "Demons" הוא קטע כלי המחבר בין השיר "Wrong Turn" לשיר "Masscare". בתחילתו, ניתן לשמוע בחורה אומרת בחרדה: "הרוחות שוכנות בבית הרדוף; הן מעולם לא היו קיימות בצורה פיזית; הן קיימות רק בצורתן הרוחנית; זה רוע אמיתי; שדים". הקטע שצוין לעיל מציג ודוגם דיאלוג מהסרט הקלאסי של ליל כל הקדושים משנת 1988 "ליל השדים".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-15.7 מיליון השמעות.
הופעה ואודיו
האודיו הרשמי של "Demons" הועלה לערוץ היוטיוב של קים פטרס ב-1 באוקטובר 2019 וצבר למעלה מחצי מיליון צפיות.
דל דיילי
'''דל ל. דיילי (באנגלית: Dell L. Dailey''') הוא לוטננט גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית שפיקד בין היתר על פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. לאחר שחרורו שימש כמתאם הלוחמה בטרור במחלקת המדינה.
קריירה צבאית
דיילי נולד וגדל בעיירה פלאנדרו, דרום דקוטה. הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1971, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא והשלים קורס סיירים, הסמכה כצנחן והכשרה כטייס מסוקים. כקצין צעיר שירת ברגימנט הריינג'רס ה-75 אולם את עיקר שירותו עשה כטייס וכמפקד ברגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160. דיילי לחם במלחמת המפרץ כמפקד החטיבה האווירית למבצעים מיוחדים 160, תוך שהוא מתעקש אישית לפקד על מבצעי עומק שביצעה החטיבה. בהמשך שימש דיילי בשורת תפקידי מטה ופיקוד בפיקוד המבצעים המיוחדים עד אשר בשנת 2001 מונה למפקד מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, ופיקד עליו בין היתר במבצע אנקונדה. בשנת 2007 פרש מן השירות הצבאי ושימש כמתאם הלוחמה בטרור במחלקת המדינה עד לשנת 2009.
ניסויי הות'ורן
ניסויי הות'ורן (באנגלית: Hawthorne effect) היו סדרת ניסויים סוציולוגיים שהחלו באביב 1927 במפעל הות'ורן, ועסקו בניהול משאבי אנוש תוך התייחסות לגורמים שונים. ניסויים אלו כוונו להמשיך מחקר קודם שהחל בשנת 1924, העוסק בקשר בין תנאי העסקה חומריים (תאורה, שעות מנוחה וכו') לבין התפוקה, אך הביאו לתוצאות מפתיעות שנחשבות לביסוס המדעי הראשון של גישת יחסי אנוש בניהול.
מפעל הות'ורן היה גדול מפעלי חברת וסטרן אלקטריק, אשר השתייכה למערך חברות התקשורת של חברת הטלפון בל , וסיפקה לה ציוד טלפון. המפעל העסיק בתקופת הניסויים כ־29,000 שכירים במקצועות שונים.
חדר הרכבת הממסרים
בניסוי זה (אפריל 1927 - יוני 1929) בחן צוות המחקר, בשיתוף עם צוות בבית ספר למנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד (בניהול פרופ' אלטון מאיו), חמש פועלות שהופרדו פיזית משאר הפועלים והופקדו בידי צוותי המחקר, על־מנת לבחון מהי רמת תנאי העבודה הפיזיים שיובילו ליעילות מרבית. דרך הניסוי הייתה שינוי בגורמים פיזיים שונים (זמני מנוחה, חופשות, מזון, שכר וכו') ומדידת השינויים המקבילים בתפוקה, בהנחה כי אלו הגורמים המשפיעים על תפקוד הפועלות.
המחקר המשיך – הרחיבו את הניסויים ובדקו השפעות של שינויים בטמפרטורה, בלחות ובזמן מנוחה, בארוחות, בחופשות ובתמריצים כספיים ועוד. התברר כי התפוקה עלתה כל הזמן וכן גדלו המורל ושביעות רצון העובדים. המחקר נמשך כ-8 שנים, נערכו בדיקות, תצפיות וניסויים במחלקות השונות ובסוף הסיקו החוקרים כי ההתנהגות החיובית והפריון הגבוה נבעו מהרגשתם הטובה של העובדים. העובדה שהם נבחרו להשתתף בניסוי תרמה להרגשת יוקרה וחשיבות. התנהגותם החיובית באה להצדיק את ציפיות החוקרים. תופעה זו נקראת "אפקט הות'ורן".
חדר התצפית על תיול סוללות
בניסוי זה (נובמבר 1931 - מאי 1932) צפה צוות המחקר, בלא כל התערבות מלבד הנוכחות בחדר, ב־14 פועלים שעבדו בתיול סוללות של ציוד טלפוני, ובחנו את התנהגותם בשעת העבודה תוך מדידת התפוקה לפני ובמהלך הניסוי.
תוצאות המחקר הראו את קיומה של התנהגות חברתית בלתי־פורמלית, בצד ההתנהגות החברתית הפורמלית, שהתבססה על יחסי אנוש ישירים שיצרו הפועלים זה עם זה תוך יצירת נורמות פנימיות, שלא חפפו את חוקי המפעל.
דוגמה עיקרית להתנהגות כזו הייתה יצירת רמת תפוקה מסוימת שנקבעה בנורמה, ממנה אסור היה לפועל לחרוג (לא בייצור תפוקה נמוכה ממנה ולא בייצור תפוקה גבוהה יותר). חריגה מהנורמה הביאה לסנקציות לא רשמיות שהפעילה קבוצת העובדים ופועלים שינו את דיווחיהם על־מנת שיתאימו לנורמה. נורמה זו התקיימה למרות שחוקי המפעל עודדו את הגברת הייצור בלא התייחסות לכמות התפוקה הרצויה שנקבעה על ידי העובדים.
דוגמה עיקרית נוספת היא דרישות בלתי־פורמליות שנוצרו כלפי הממונים (איסור על הלשנה, איסור על התנשאות וכו'), דרישות שהפרתן עלולה הייתה לגרור סנקציות לא רשמיות (נידוי, לגלוג וכו') וקיומן הביא ליחס מכבד ולעמידה במכסות הייצור.
תוצאה חשובה של הניסוי הראתה כי הקבוצה הועמדה כערך חשוב ביחסי הפועלים, לעיתים אף יותר חשוב מערך הרווח האישי ומהנאמנות למפעל. ערך הקבוצה היה מקובל הן על העובדים עצמם והן על הממונים, שנחשבו לחלק ממנה.
ביקורת
על אף מרכזיותם של הניסויים בתאוריות התנהגותיות של פסיכולוגיה ארגונית, נמתחה ביקורת רבה על הניסויים. הביקורת כוללת טענות בדבר העדר קבוצת ביקורת לחלק מהניסויים, בחירה בקבוצות קטנות מדי, ניתוח שגוי של הנתונים הסטטיסטיים ובניית חלק מניסויי ההמשך על מסקנות שגויות.
הערות שוליים
Hawthorne effect