cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וס סטודי
ביוגרפיה
בשנת 2009 לוהק סטודי לסרטו זוכה שלושה פרסי האוסקר של ג'יימס קמרון "אווטאר", בסרט גילם סטודי את דמותו של אייטוקן, מנהיג שבט האומטקייה ואביה של גיבורת הסרט נייטירי (זואי סלדנה).
בשנת 2019 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד.
תקן ביקורת 230
תקן ביקורת 230 – תיעוד ביקורת הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל ועוסק בנושא תיעוד ושמירת החומרים ששימשו לעבודת הביקורת. תיעוד זה נועד לשמש ראיה לכך ש- (1) מסקנתו של רואה החשבון המבקר ראויה, (2) עבודת הביקורת נעשתה באופן שתואם נעשתה בהתאם לתקני ביקורת ולדרישות רגולטוריות שונות.
בהתאם לכך, התקן קובע כי על רואה החשבון להכין ולשמור תיק ביקורת המכיל בצורה מסודרת את כל ראיות הביקורת וניירות העבודה הנלווים לכך. השלמת תיק הביקורת צריכה להיעשות תוך זמן זמן בסמוך לסיום עבודת הביקורת, ולסיים את התהליך המנהלי של הרכבת התיק במועד סביר לאחר הגשת דוח רואה החשבון המבקר. כמו כן, התקן מציין כי תיעוד הביקורת הוא קניינו של רואה החשבון (ולא של לקוחו).
התקן פורסם בשנת 2018 כחלק מתהליך הקודיפיקציה שלשכת רואי החשבון ביצעה בתקני הביקורת ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2020, כאשר הוא חל על ביקורות של דוחות כספיים לתקופות המסתיימות ביום 31 בדצמבר 2019 או לאחר מכן.
התקן מבוסס ברובו על תקן ביקורת 101 (שפורסם בשנת 2009) שעסק באותו נושא של תיעוד ביקורת ומקצתו על תקן ביקורת 114 (שפורסם בשנת 2016) שעסק בנושא מהותיות בתכנון ובביצוע של ביקורת. כמו כן, תקן 230 מבוסס על תקן ביקורת בינלאומי ISA 230 של הפדרציה הבינלאומית של רואי החשבון (IFAC) תוך התאמה לישראל.
אובות
אֹבֹת, אתר מקראי, אחת התחנות בנדודי בני ישראל במדבר במסעם לארץ ישראל. שמה מופיעה בספר במדבר. בני ישראל עצרו באובות בדרכם מפונון והמשיכו בדרכם לעיי העברים.
פירוש השם וזהות המקום
הטענה הרווחת היא שאובות הן נאדות מים וזאת לפי הכתוב בספר איוב. לכן, ייתכן שהכוונה היא למעיין, שממנו היו רגילים למלא את הנאדות במים. יש הסוברים כי מקור השם אובות הוא במילה אויבים. סברה אחרת מקשרת לשונית את השם אובות לפולחן המתים והאוב שהיה נפוץ בקרב המואבים. פולחנם התרכז בעבודת בעל פעור באזור המזרחי של ים המלח.
לגבי זיהוי מקומו של אובות, נחלקו החוקרים. לפי וצנשטיין, אובות היא אל-ויבה. זאת על אף שאל-ויבה נמצאת מערבית לפונון, ובניגוד לכיוון ההתקדמות של בני ישראל שנעו שלב זה במסעם בכיוון צפון.
רייט הציע שמדובר באל-חֻצֻב, צפון מערבית לפונון.
אייפון 12
אייפון 12 ואייפון 12 מיני (באנגלית: iPhone 12 ו-iPhone 12 Mini) הם טלפונים חכמים בעלי מסך מגע מבית אפל. המכשירים הוצגו לראשונה ב-13 באוקטובר 2020 באירוע של חברת אפל באפל פארק שבקליפורניה, לצד האייפון 12 מיני, אייפון 12 פרו והאייפון 12 פרו מקס.
עיצוב
האייפון 12 זמין בשישה צבעים - לבן, שחור, כחול, ירוק ואדום, והחל מ-20 באפריל 2021 גם בצבע סגול. הטלפון החכם שטוח בקצוות בדומה לדגמים קודמים (אייפון 5), ויש לו זכוכית עמידה יותר. הקצוות של הטלפון עשויים מאלומיניום.
יחסי החוץ של אוסטרליה
יחסי החוץ של אוסטרליה (באנגלית: Foreign relations of Australia) מושפעים ממעמדה של אוסטרליה כאומה מובילה בתחום המסחר ובתרומה משמעותית בסיוע הומניטרי ובכל הנוגע לזכויות האדם. מדיניות החוץ של אוסטרליה מונחית על ידי מחויבות לרב-צדדיות (גישה האומרת שיחסים כלכליים בינלאומיים צריכים להתקיים על בסיס יחס שווה לכל העמים) ולרגיונליזם כלכלי וכן ליחסים בילטראליים חזקים עם בעלות בריתה. העניינים העיקריים כוללים סחר חופשי, לוחמה בטרור, פליטים, שיתוף פעולה כלכלי עם אסיה ויציבות אסיה פסיפיק. אוסטרליה פעילה באומות המאוחדות ובחבר העמים הבריטי. תחילה הממלכה המאוחדת ניהלה את יחסי החוץ של אוסטרליה שהייתה מדינה חסרת השפעה באזור אוקיאניה, וכיום אוסטרליה היא מדינה בעלת השפעה רבה בעולם במגוון תחומים.
יבוא של כלי הנשק הכבדים באוסטרליה גדל ב-65% בין היבוא בשנים 2005–2009 לבין היבוא בשנים 14–2010, מה שהפך את אוסטרליה ליבואנית השישית בגודלה בעולם, על פי המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם (SIPRI).
לאוסטרליה ברית איתנה עם ניו זילנד, שראשיתם בתחילת 1900, וכללה שיתוף פעולה של גיסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים. אוסטרליה כרתה ברית עם ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה, ואף שיתפה עמה פעולה במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם, ועוד. עם הצמיחה המהירה ביחסי הסחר עם הרפובליקה העממית של סין, אוסטרליה מתלבטת האם לשים את הדגש ביחסי החוץ שלה במדינות אסיה, או להמשיך ביחסיה המסורתיים עם ארצות הברית והממלכה המאוחדת. כיום מתנהל ויכוח גדול באוסטרליה בנוגע למספר הגדול של פליטים הזורמים לאוסטרליה.
היסטוריה
לפני מלחמת העולם השנייה טיפלה ממשלת בריטניה ברוב מדיניות החוץ של אוסטרליה. ההחלטה הקריטית במהלך המלחמה הייתה לקרב את המדיניות הדיפלומטית ואת צבא אוסטרליה לארצות הברית. דיפלומט רשמי אוסטרלי ראשון שנשלח למדינה זרה היה ב. ג. קייסי שמונה בינואר 1940. מאז 1941, ארצות הברית הייתה בעלת הברית החשובה ביותר ושותפת הסחר הגדולה ביותר של אוסטרליה. בשנת 1944 חתמה אוסטרליה על הסכם עם ניו זילנד העוסק בביטחון לאומי, רווחה וקידום של תושבי הטריטוריות העצמאיות של האוקיינוס השקט (הסכם ANZAC). לאחר המלחמה מילאה אוסטרליה תפקיד מרכזי בוועדת המזרח הרחוק שהתכנסה ביפן ותמכה בעצמאותה של אינדונזיה במהלך מרד המדינה נגד הולנד ששלטה אז באינדונזיה (1945-1949).
אוסטרליה נמנתה בין מקימי האו"ם והוועדה הפסיפית של דרום האוקיינוס השקט (הארגון המדעי והטכני העיקרי באזור האוקיינוס השקט) ב-1947, ובשנת 1950 היא הציעה את תוכנית קולומבו שנועדה לסייע למדינות מתפתחות באסיה. בנוסף לתרומתה לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה - אוסטרליה הייתה המדינה הראשונה שהודיעה כי תתרום מצבאה לכוחות האו"ם לאחר ארצות הברית, אוסטרליה שלחה כוחות צבאיים כדי לסייע במיגור המרד הקומוניסטי במלזיה בשנים 60–1948, ולאחר מכן שלחה כוחות צבאיים להילחם בפלישה שנתמכה על ידי אינדונזיה לסראוואק בשנים 1963-65.
כבעלת ברית צבאית של ארצות הברית, אוסטרליה נאלצה לחדש את גיוס החובה בלחץ אמריקני, ונדרשה לשלוח חיילים וציוד צבאי לצבא דרום וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם. השתתפותה של אוסטרליה במלחמת המפרץ הראשונה ב-1991 הייתה הפעם הראשונה שכוחות ההגנה של אוסטרליה השתתפו במלחמה מאז הקמת פיקוד הכוחות המזוינים. אף על פי שספינות מלחמה ויחידות קומנדו ימי שהוצבו במפרץ הפרסי לא השתתפו בקרבות, הצבתם שם הייתה מבחן ליכולות של הכוחות המזוינים ולשרשרת הפיקוד המשותפת. לאחר המלחמה הוצבה באופן קבוע פריגטה של הצי כדי לכפות את הסגר הימי על עיראק.
אוסטרליה חתומה על הסדרים רצופים עם בריטניה וניו זילנד, כדי להבטיח את ביטחונן של סינגפור ומלזיה.
בשנת 1999 התערבו כוחות שמירת השלום האוסטרליים במזרח טימור לאחר שהוחלט להפריד את מזרח טימור מאינדונזיה. ב-2006 שלחה אוסטרליה משלחת של כוחות אוסטרליים למדינה כדי לסייע למשבר במזרח טימור 2006.
אוסטרליה בארגונים בינלאומיים
אוסטרליה פעילה גם בפגישות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי ובפורום איי האוקיינוס השקט (Pacific Islands Forum) ומובילה בקבוצת קאירנס - קבוצה של מדינות הדוחקות לרפורמה במסחר החקלאי במסגרת סיבוב אורוגוואי, סבב דיונים שהתנהל בין השנים 1986 ל-1994, במטרה להגיע לנוסח חדש להסכם GATT לסחר רב-צדדי ובפורום APEC. בספטמבר 1999, בהנהגתה של מועצת הביטחון של האו"ם, הובילה אוסטרליה קואליציה בינלאומית להשבת הסדר במזרח טימור עם נסיגתה של אינדונזיה מאזור זה.
אוסטרליה הקדישה תשומת לב מיוחדת ליחסים בין מדינות מפותחות ומתפתחות, עם דגש על מדינות איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה - אינדונזיה, סינגפור, מלזיה, תאילנד, הפיליפינים וברוניי ומדינות האי בדרום האוקיינוס השקט. אוסטרליה היא משתתפת פעילה בפורום אזורי (ASEAN Regional Forum, או ARF) הכולל מדינות רבות ששותפות לדיאלוג עם הארגון בנושאים שונים, בעיקר בענייני ביטחון כלל-אסייתים. אוסטרליה השתתפה בפסגת ASEAN הראשונה במזרח אסיה בשנת 2005. מקומה של אוסטרליה בפסגה אובטח לאחר שלא נענתה להצטרף להסכם ASEAN של ידידות ושיתוף פעולה בדרום מזרח אסיה. אוסטרליה לא רצתה לחתום על האמנה מתוך חששות לגבי האופן שבו היא תשפיע על מחויבותה לפי הסדרים אחרים של האמנה, כולל ANZUS.
יחסי מסחר עם מדינות
שותפות המסחר הגדולות של אוסטרליה הן ארצות הברית, קוריאה, יפן, סין העממית והממלכה המאוחדת. לאוסטרליה יש כיום הסכמי סחר חופשי עם ניו זילנד, ארצות הברית, תאילנד וסינגפור החל משנת 2007. נוסף על כך, אוסטרליה נמצאת בתהליך של חתימת הסכמי סחר חופשי עם מדינות עם ASEAN, סין, צ'ילה, הודו, אינדונזיה ומלזיה.
מדיניות צבאית בינלאומית
כדי לחזק את מדיניות החוץ שלה, אוסטרליה מחמשת מאוד את כוחות ההגנה שלה. על פי SIPRI, אוסטרליה היא היבואנית השישית בגודלה של כלי נשק עיקריים בעולם. 68% אחוז מכלל ייבוא כלי הנשק של אוסטרליה מגיע מארצות הברית ו-19% מספרד. אוסטרליה דואגת לשמור על מודרניזציה בקרב כוחות ההגנה שלה, והיא רוכשת נשק המגדיל באופן משמעותי את יכולותיה ארוכות הטווח.
נציגויות דיפלומטיות
לאור מעמדה הבינלאומי של טאיוואן הבעייתי, משרד המסחר והתעשייה האוסטרלי מייצג באופן בלתי רשמי את האינטרס הדיפלומטי של אוסטרליה בטאיוואן. משרד התעשייה והמסחר נותן את אותם השירותים שנותנות קונסוליות אוסטרליות אחרות.
אוקיאניה
אוסטרליה חברה בפורום איי פאסיפיק ובארגונים אזוריים אחרים. אוסטרליה שולחת מטעמה נציב עליון לפיג'י, קיריבטי, נאורו, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה, סמואה, איי שלמה, טונגה ולונואטו. כמו כן, יש לה שגרירות במיקרונזיה. אוסטרליה מספקת סיוע רב למדינות המתפתחות השכנות לה באוקיינוס השקט ועל אחת כמה וכמה לפפואה גינאה החדשה.
גישתה של אוסטרליה בכל הנוגע למדינות האוקיינוס השקט מוגדרת כ"קשת של חוסר יציבות" בין מדינות האיים השכנות. בחודש אוגוסט 2006 הצהיר שר ההגנה האוסטרלי, ברנדן נלסון בפני הפרלמנט האוסטרלי:
החל משנת 2008, ממשלת אוסטרליה בראשותו של קווין ראד החלה את מה שהיא כינתה "גישה חדשה" ליחסים בין אוסטרליה לבין האוקיינוס השקט; מינוי מזכיר פרלמנטרי לענייני האיים באוקיינוס השקט, דאנקן קר. בחודש פברואר 2008 ביקרו קר ומזכיר הפרלמנט לענייני חוץ, בוב מק'מאלאן בסמואה, טונגה וקיריביטי.
יחסי פיג'י-אוסטרליה נעשו מתוחים עקב גינוייה של אוסטרליה על ההפיכה צבאית שהפילה את ממשלתו של ראש ממשלת פיג'י לאזניה קאראסה בדצמבר 2006. מנהיג פיג'י לאחר המהפכה, פרנק בינימארמה, האשים את אוסטרליה ב"בריונות" כלפי פיג'י לאחר שאוסטרליה הפעילה סנקציות והתעקשות על חזרה מהירה למשטר דמוקרטי. במרץ 2008 פרסמה ועדת זכויות האדם של פיג'י דו"ח שטען כי ייתכן שאוסטרליה תכננה פלישה חמושה לפיג'י בסוף 2006 כדי להחזיר את המשטר הדמוקרטי למדינה. שר החוץ של אוסטרליה, סטיבן סמית', דחה את הטענות ואמר: "הדבר הטוב ביותר שיכול לקרות לפיג'י הוא לא פרסומים מזויפים על לכאורה פעילות אוסטרלית חמושה בפיג'י אלא על קיום בחירות, החזרת המשטר הדמוקרטי לפיג'י וכיבוד זכויות האדם".
ב-4 בנובמבר 2009, ראש ממשלת פיג'י בינימארמה גירש את הנציב העליון האוסטרלי ג'יימס באטליי (Batley) ואת עמיתו בניו זילנד. בינימארמה אמר כי "אוסטרליה וניו זילנד ניסו לערער את מערכת המשפט של פיג'י ולהחליש את כלכלתה". כתגובה, אוסטרליה גירשה במהירות את הנציב העליון של פיג'י, קמלה קומאר אריה.
נאורו
לנאורו אין כוחות צבא חמושים; תחת הסכמה בלתי רשמית, הגנתה היא באחריות אוסטרליה.
ניו זילנד
בשנת 1788 הוקמה באוסטרליה המושבה הבריטית ניו סאות' ויילס, שמבחינת הגדרתה כללה גם את איי ניו זילנד. להגדרה זו לא הייתה השפעה בפועל כיוון שהממשל בניו סאות' ויילס לא גילה עניין ולא התערב בנעשה בניו זילנד. ניו זילנד השתתפה בוועידת החוקה של המושבות האוסטרליות שהתקיימה בסידני ב-1891, שבה נדונה אפשרות להקים פדרציה של כל המושבות הבריטיות באוסטרליה ובניו זילנד, עם זאת ניו זילנד החליטה שלא להצטרף לפדרציה.
היחסים בין אוסטרליה לניו זילנד קרובים באופן יוצא מן הכלל, הן בקנה מידה לאומי והן ברמה הבין-אישית. מערכת יחסים קרובה זו ראשיתה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן במלחמת העולם השנייה, שבמהלכה ניו זילנד הידקה את שיתוף הפעולה שלה עם ארצות הברית ואוסטרליה, ובעקבות כך נחתמה בשנת 1951 ברית הגנה אסטרטגית בין שלוש המדינות. ברית זו נקראה ברית ANZUS. ראש ממשלת ניו זילנד לשעבר, מייק מור, הצהיר כי לאוסטרלים ולניו זילנדים יש יותר מן המשותף מלתושבי ניו יורק ולתושבי קליפורניה.
פפואה גינאה החדשה
פפואה גינאה החדשה היא שכנתה הקרובה ביותר של אוסטרליה מבחינה גאוגרפית. היחסים בין קנברה לפורט מורסבי קרובים, זאת עקב הסיוע הגדול שאוסטרליה מעניקה למדינה המתפתחת, אם כי בשנים האחרונות היו מתחים שונים ביחסי פפואה גינאה החדשה-אוסטרליה. פפואה גינאה החדשה העדיפה לפתח יחסים קרובים וחמים (בדגש על היחסים הכלכליים בין שתי המדינות) עם אוסטרליה מאשר עם אינדונזיה, המדינה היחידה שאיתה היא חולקת גבול. שתי המדינות הן חברות בחבר העמים הבריטי ופפואה גינאה החדשה נהנית מסיוע כלכלי עבור פתיח כלכלי מאוסטרליה.
תחת ממשלו של ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון הווארד, יחסי פפואה גינאה החדשה-אוסטרליה התקררו עקב "פרשת הנעליים". בחודש מרץ 2005 נדרש מייקל סומאר, ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה על ידי קציני ביטחון בנמל התעופה בבריזביין שבאוסטרליה להשיל את נעליו במהלך בדיקה ביטחונית שגרתית, דבר שהוביל למכשולים דיפלומטיים ולקירור משמעותי ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
איי שלמה
היחסים השתפרו לאחר מכן, כאשר האוורד וסוגאברה סיימו את כהונתם בדצמבר 2007, ויורשיהם - קווין ראד ודרק סיקואה - החלו מיד לשפר את היחסים בין קנברה להוניארה.
ביולי 2003 פרסם המושל הכללי של איי שלמה בקשה רשמית לעזרה בינלאומית. אוסטרליה וניו זילנד הובילו משלחת ביטחונית בינלאומית שהורכבה מ-2,200 חיילים ושוטרים מ-20 מדינות אחרות באוקיינוס השקט שהגיעה לאיים כחודש לאחר פרסום הבקשה.
טונגה
בעקבות מהומות 2006 בטונגה, שלחה אוסטרליה שוטרים ואנשי ביטחון מטעמה, לבקשת טונגה, כדי לסייע לייצב את המצב הנפיץ בממלכה.
מזרח טימור
מזרח טימור ואוסטרליה שכנות גאוגרפיות ומזרח טימור ממוקמת כ-657 ק"מ צפונית-מזרחית לדרווין שבאוסטרליה. ב-11 בפברואר 2008 התרחש במדינה ניסיון הפיכה אשר לא הצליח. הפרלמנט במזרח טימור הכריז על מצב חירום במדינה למשך עשרה ימים ובעקבות ניסיון ההפיכה אוסטרליה הודיעה כי תשלח חיילים נוספים לחיזוק כוח השלום של האומות המאוחדות הנמצא במדינה.
לאוסטרליה יש שגרירות בדילי ולמזרח טימור יש שגרירות בקנברה וקונסוליה כללית בסידני.
ברוניי
היחסים בין שתי המדינות ראשיתם עוד במלחמת העולם השנייה, כאשר צבא אוסטרליה שיחק תפקיד מכריע בשחרור ברוניי מכיבושה של האימפריה היפנית ב-1945. היחסים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי ב-1984 כאשר אוסטרליה הייתה לאחת המדינות הראשונות שכיננו יחסים דיפלומטיים עם ברוניי, זאת לאחר שברוניי הייתה מדינת חסות של הממלכה המאוחדת. היחסים בין שתי המדינות התהדקו עוד יותר כאשר ברוניי קיבלה אוטונומיה ב-1959.
קמבודיה
יחסי קמבודיה-אוסטרליה כוננו בשנת 1953. אוסטרליה השתתפה בשיקום קמבודיה בחסות הבינלאומית כאשר בחודשים יולי ואוגוסט 1989 נפגשו בפריז, בחסות מזכ"ל האו"ם, נציגי 18 מדינות וכן ארבע המפלגות הקמבודיות העיקריות, כדי לדון בעתידה של קמבודיה לאחר שחרורה מן הכיבוש הווייטנאמי. מטרתם הייתה ליצור משטר יציב שימנע את שובם של הקמר רוז' ויספק לעם הקמבודי הגדרה עצמית ראויה. שתי המדינות עובדות בשיתוף פעולה הדוק עם בכל הנוגע להברחת אנשים, סחר בבני אדם, תיירות מין, סחר בסמים וטרור.
אינדונזיה
מאז קבלת עצמאותה של אינדונזיה, שומרות שתי המדינות על יחסים דיפלומטיים הדדיים, שיתוף פעולה פורמלי (בעיקר בתחום שימור הדיג, אכיפת החוק הבינלאומי ושיתוף פעולה להשגת צדק), שיתוף פעולה ביטחוני, שמירה והרחבת הסכמי אמנה, חברות בפורומים אזוריים, והשתתפות במספר אמנות רב-צדדיות חשובות.
בשנים האחרונות חלה עלייה בסיוע האוסטרלי לאינדונזיה, ואוסטרליה הפכה למקום פופולרי עבור סטודנטים אינדונזים.
בשנים 09–2008 אינדונזיה הייתה המדינה שקיבלה הכי הרבה סיוע אוסטרלי בשווי של 462 מיליון דולר.
יפן
היחסים בין שתי המדינות בדרך כלל חמים ומאז כינונם המשיכו היחסים להתפתח. כיום היחסים מונעים על ידי אינטרסים משותפים, כאשר שתי המדינות מקיימות קשרים הדוקים עם העולם המערבי. יפן היא אחת השותפות הכלכליות העיקריות באוסטרליה; היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של אוסטרליה ומקור חשוב של השקעות הון אוסטרליות ביפן.
מלזיה
הייצוג הדיפלומטי של אוסטרליה בקואלה לומפור תחילתו בשנת 1955, כאשר אוסטרליה פתחה נציבותה הדיפלומטית הראשונה שלה אז בפדרציה של מלאיה. שנתיים לאחר מכן, עם קבלת עצמאותה של הפדרציה של מלזיה בשנת 1957, הפכה הנציבות האוסטרלית לנציבות העליונה של אוסטרליה.
אוסטרליה קשרה קשר הדוק עם הקמתה של הפדרציה העצמאית של מלזיה בשנת 1957. אוסטרליה נתנה את חסותה להצטרפותה של מלזיה לחברות באומות מאוחדות והייתה אחת מ-15 מדינות שכוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הפדרציה של מלזיה ב-1957. סר ויליאם מקל, (שהיה בעת קבלת קבלת עצמאותה של מלזיה המושל הכללי של אוסטרליה) יחד עם ארבעה משפטנים אחרים, תרם לטיוטת החוקה של מלזיה.
לאוסטרליה יש נציב עליון בקואלה לומפור ולמלזיה יש נציב עליון בקנברה, זאת לאחר ששתי המדינות הנ"ל חברות בחבר העמים הבריטי. אוסטרליה ומלזיה חברות בברית חמשת הצבאות (FPDA) ולעיתים קרובות הן מקיימות תרגילים צבאיים יחד.
אוסטרליה ומונגוליה כיננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בספטמבר 1972. היחסים התחזקו בשנים האחרונות עם רפורמות בכלכלת השוק המונגולית וביקורים גבוהים של מנהיגי שתי המדינות. היקף המסחר בין שתי המדינות הוא די קטן אך מבוסס בעיקר על כרייה ויש כבר צעדים לגידול מסחר זה. כמו כן, אוסטרליה מספקת סיוע זר למונגוליה. בשנת 2008 מונגוליה פתחה שגרירות בקנברה ובשנת 2015 אוסטרליה פתחה שגרירות באולן בטור.
מיאנמר
אוסטרליה פועלת להרחבת והעמקת השותפות הדו-צדדית עם מיאנמר באמצעות חיזוק הקשרים בין ממשלת אוסטרליה לממשלת מיאנמר, הגדלת הסחר וההשקעות והרחבת הקשרים בין תושבי שתי המדינות. הדבר מתבסס על הסיוע האוסטרלי לפיתוח מיאנמר, שמטרתו לתמוך בתהליך הרפורמה הכללית של מיאנמר המתבטא בשיפור איכות החינוך, קידום השלום והיציבות הפוליטית וקידום צמיחה כלכלית כוללת וניהול ממשלתי דמוקרטי.
נפאל
לאוסטרליה ונפאל יחסים דיפלומטיים מזה 50 שנה. יש להם יחסי מסחר צנועים, אך אוסטרליה מספקת יותר סיוע חוץ לנפאל מאשר ייצוא לנפאל.
אוסטרליה ונפאל חגגו 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ב-2010, אם כי היחסים בין אוסטרליה ונפאל קדמו לכינון היחסים הדיפלומטיים ב-1960. במהלך השנים, ממשלת אוסטרליה והמגזר הציבורי האוסטרלי תרמו לפיתוח הכלכלי והחברתי של נפאל באמצעות פעילויות שונות שכללו סיוע בתחומי החינוך, הבריאות, אנרגיה הידרואלקטרית, ניהול יערות בר קיימא, תעופה אזרחית וניהול משק חי.
היחסים של אוסטרליה עם נפאל ממשיכים להתחזק באמצעות שיתוף פעולה בפיתוח וקשרים בין אנשים. ישנם 26,000 אנשים ממוצא נפאלי החיים באוסטרליה, על פי מפקד האוכלוסין של אוסטרליה 2011. כ-21,400 תיירים אוסטרלים ביקרו בנפאל ב-2015, כפול ממספר התיירים ב-2010. מספר הסטודנטים הפרטיים בנפאל הלומדים באוסטרליה הולך וגדל במהירות. בשנת 2016 היו כ-177 סטודנטים אוסטרלים שלומדים ומתמחים בנפאל באמצעות תוכנית קולומבו החדשה, תוכנית שנועדה לסייע למדינות מתפתחות באסיה.
קוריאה הצפונית
קיימים יחסים דיפלומטיים בין קוריאה הצפונית לבין אוסטרליה, אך יחסים אלו מושפעים ממדיניות הגרעין של קוריאה הצפונית. מאז אוקטובר 2006 לא הונפקו אשרות שהייה לאזרחי צפון קוריאה המעוניינים להגיע לאוסטרליה ונאסר על אוניות צפון קוריאניות לעגון בנמלי אוסטרליה. מבחינה כלכלית, היחסים צנועים יותר; צפון קוריאה מדורגת במקום ה-125 בסדר גודל של שותפות הסחר של אוסטרליה, כאשר הסחר בין שתי המדינות מוערך בין 6–11 מיליון דולר אוסטרלי.
בשנת 2007 ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון הווארד שלח משלחת דיפלומטית לקוריאה הצפונית במטרה לדון עם פיונגיאנג בהסרת הסנקציות הכלכליות מעל המדינה, בעקבות הסכמתה להשעות את תוכניתה הגרעינית.
הרפובליקה העממית של סין
הקונסוליה הסינית הראשונה באוסטרליה נפתחה לראשונה בשנת 1909, והקשרים הדיפלומטיים נוסדו ב-1941. אוסטרליה המשיכה להכיר בממשלת הרפובליקה הסינית לאחר שהפסידה במלחמת האזרחים הסינית ועברה להתיישב בטאיפיי ב-1949, אך החליפה את הכרתה בטאיוואן בהכרה ברפובליקה העממית של סין ב-21 בדצמבר 1972. היחסים בין סין לאוסטרליה התרחבו במידה ניכרת במרוצת השנים. שתי המדינות משתפות פעולה מבחינה כלכלית, תרבותית ופוליטית. שתי המדינות חברות בארגונים רבים כגון APEC, פסגת מזרח אסיה ו-G-20. כיום, סין היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של אוסטרליה. סין השקיעה בחברות הכרייה האוסטרליות כדי לסייע לענות על הצרכים כלכלתה הגוברת.
הפיליפינים
היחסים בין אוסטרליה לפיליפינים מכסים מגוון רחב של תחומים של שיתוף פעולה, ביניהם יחסים פוליטיים, כלכליים ושיתוף פעולה בנושאים שונים כמו פיתוח בר-קיימא, ביטחון לאומי, אבטחה ותרבות. לאוסטרליה יש שגרירות במנילה ולפיליפינים יש שגרירות בקנברה וקונסוליה כללית בסידני.
שגרירות אוסטרליה בפיליפינים נסגרה ב-2002 בחשש שיבוצעו פיגועי טרור סמוך לשגרירות.
טאיוואן
מאז 1972, מעמדה הבינלאומי של טאיוואן הוא נושא שנוי במחלוקת. עמדתה הנוכחית של אוסטרליה כלפי טייוואן מבוססת במידה רבה על הסכם "הג'וינט המשותף", הסכם שנחתם בין סין לבין אוסטרליה בראשותו של גוף ויטלם. על פי הסכם זה, ממשלת אוסטרליה מקיימת באופן רשמי את מדיניות סין האחת, שבמסגרתה דוגלת הרפובליקה העממית של סין ברעיון שטאיוואן היא חלק מסין ודורשת ממדינות אחרות לנתק את קשריהן עם טאיוואן.
כיום, רק 21 מדינות באו"ם וקריית הוותיקן מכירות רשמית בטאיוואן. אף על פי שהממשלה האוסטרלית אינה מקיימת יחסים רשמיים עם טייוואן, מערכת היחסים בין אוסטרליה לבין מדינת הדה פקטו התפתחה באמצעות קשרי תרבות ומסחר.
עם זאת, אוסטרליה תומכת בהשתתפותה של טאיוואן בארגונים בינלאומיים ומעודדת השקעות פרטיות בה. בין שתי המדינות ישנם קשרי מסחר גדולים, כאשר היצוא האוסטרלי לטאיוואן בשנת 2011 היה בשווי מעל ל-9 מיליארד דולר אמריקני והייבוא מטייוואן היה בשווי של 3.8 מיליארד דולר.
סינגפור
היחסים כוננו עם קבלת עצמאותה של סינגפור בשנת 1965. לאוסטרליה יש נציבות עליונה בסינגפור, בעוד שלסינגפור יש נציבות עליונה בקנברה. שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי והן שולחות את ראשי המדינה שלהן לפגישות ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי. ככלל, שתי המדינות מקיימות שיחות דו-שנתיות באמצעות ועדת השרים המשותפת של סינגפור-אוסטרליה. שתי המדינות דנות בנושאים כלכליים, ביטחוניים ודיפלומטיים עמם מתמודדות שתי המדינות. עד כה התקיימו כתשע ישיבות, האחרונה מהם ב-2016. במסגרת זו הסכימו השרים להרחיב את היקף הקשרים הביטחוניים, הביטחוניים והכלכליים של סינגפור ואוסטרליה. הן ציינו כי שתי המדינות יפעלו קרוב יותר להשגת מטרות משותפות בארגונים בינלאומיים כגון האו"ם, איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה וארגון הסחר העולמי.
סינגפור ואוסטרליה שותפות בברית חמשת הצבאות (FPDA) מאז 1971. באוגוסט 2008, ראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד וראש ממשלת סינגפור לי הסיין לונג נועדו בסינגפור במטרה לחתום על מזכר הבנות לחיזוק הקשר הביטחוני בין שתי המדינות. בהודעה משותפת של ראשי הממשלה נמסר כי ההסכם נועד להגביר את הקשר הביטחוני בין שתי המדינות באמצעות "הרחבת שיתוף הפעולה ושיתוף המשאבים לפיתוח מומחיות צבאית".
קוריאה הדרומית
לקוריאה הדרומית לאוסטרליה יחסים דיפלומטיים מאז מאי 1963.
הקשר הראשון בין אוסטרליה לקוריאה הדרומית היה ב-1899, כאשר מיסיונרים אוסטרלים נחתו בבוסאן.
עם פרוץ מלחמת קוריאה, מועצת הביטחון של האו"ם ביקשה מחברותיה לסייע בהדיפת ההתקפה של צבא קוריאה הצפונית. תרומתה של אוסטרליה כללה בעיקר כוחות אוויריים של מפציצי P-51 מוסטנג וכוחות רגלים של הצבא. האבדות של קוריאה הצפונית היו כבדות, בעוד אבדות האוסטרלים הסתכמו בקצין הרוג אחד. כוח חיל הרגלים האוסטרלי השתתף לראשונה בקרב כנגד הסינים בפאקצ'ון ( Pakchon) ב-5 בנובמבר. הלחימה גרמה לכוח לאבדות כבדות וההתערבות הסינית גרמה לתבוסה רצופה בכמה קרבות וכוח חיל הרגלים האוסטרלים נסוג מעבר לקו רוחב 38 צפון. 17,808 אוסטרלים השתתפו במלחמת קוריאה. מתוכם נהרגו בקרבות 341 חיילים, 1216 נפצעו ו-30 נפלו בשבי.
ב-1953 יצאו כוחות הצבא האוסטרליים מקוריאה בהסכם שביתת הנשק ועשור וביוני 1962 פתחה אוסטרליה שגרירות בסיאול לאחר שהקונסוליה הכללית של קוריאה הדרומית בסידני (שנפתחה ב-1953) הועלתה למעמד של שגרירות בינואר 1961.
תאילנד
לאוסטרליה ותאילנד יחסים דיפלומטיים שכוננו ב-1952. אוסטרליה ותאילנד משתפות פעולה במגוון רחב של תחומים בעלי אינטרסים משותפים, כולל מסחר והשקעות, אכיפת החוק הבינלאומי, לוחמה בטרור, חינוך, ביטחון לאומי, הגירה ותיירות. היחסים הדיפלומטיים נתמכים בידי חברות הדדית בארגונים בינלאומיים ואזוריים.
יום השנה ה-60 לכינון היחסים הדיפלומטיים בין אוסטרליה לתאילנד נחגג ב-2012. האירוע התאפיין בביקורים של ראש ממשלת תאילנד יינגלאק צ'ינוואט באוסטרליה בין ה-26–29 במאי ושל נכדתו של מלך תאילנד, הנסיכה Bajrakitiyabha, בין ה-15–19 באוגוסט.
ישראל
יחסי אוסטרליה–ישראל הם היחסים ההיסטוריים והדיפלומטיים שבין אוסטרליה למדינת ישראל. הקשרים בעלי מימד היסטורי משמעותי, וראשיתם במלחמת העולם הראשונה כשכוחות אוסטרליים לחמו בארץ ישראל לצד מדינות ההסכמה, והיו בתפקיד מפתח בקרב על באר שבע. נכון ל-2017 מתקיימים בין המדינות יחסים חמים וידידותיים וקיים ביניהם שיתוף פעולה רחב. לישראל יש שגרירות בקנברה, ולאוסטרליה יש שגרירות בתל אביב. באפריל 2019 פתחה גם משרד מסחרי וביטחוני בירושלים.
המחאות בלבנון (2019–הווה)
המחאות בלבנון (בערבית: الاحتجاجات اللبنانية 2019), המכונות גם מהפכת ה-17 באוקטובר (בערבית: ثورة 17 تشرين الأول) הן סדרה של מחאות ברחבי לבנון בתגובה לכישלונה של הממשלה למצוא פתרונות למשבר הכלכלי במדינה. על פי הידוע הטריגר הישיר להפגנות הוא מיסים שהוטלו על בנזין, טבק ושיחות טלפון מקוונות, כמו שיחות באמצעות וואטסאפ, כיוון שההפגנות פרצו ברחבי הארץ מיד לאחר החלטת הקבינט על הטלת המיסים. עקב המאבק במגפת הקורונה, המחאות פסקו לתקופה ובהמשך חזרו על רקע המצב הכלכלי ובעקבות הפיצוץ בנמל ביירות.
רקע
מאז 1997 שמרו הממשלות בלבנון על שער חליפין קבוע בין הלירה הלבנונית לדולר האמריקני. בעשור השני של המאה ה-21 חלה הרעה במצב הכלכלי של המדינה, ובשנת 2019 הגיע התמ"ג לנפש לשיעור הנמוך ביותר מאז 2008, והיחס בין החוב הממשלתי לתמ"ג לשיעור הגבוה ביותר מאז 2008 – 151%. כתוצאה מכך, סוכנויות דירוג אשראי בינלאומיות הורידו את דירוג איגרות החוב הממשלתיות. השילוב של מיתון במדינה התלויה ביבוא והמשך קיבוע שער החליפין של הלירה לדולר הביאו לעלייה בגירעון התקציבי של הממשלה, ולהסתמכות על שימוש ביתרות מט"ח כדי לשמור על המטבע מקובע לערך הדולר. מחסור בדולרים לאחר מכן, בסוף 2019, השפיע עוד יותר על המשק, מכיוון שיבואנים ואזרחים לא הצליחו לרכוש דולרים בשער הרשמי, והתגבש שוק שחור. ממשלת הקואליציה בראשות סעד אל-חרירי הגיבה בתוכנית צנע של העלאות מס כלליות והפחתת הוצאות, במטרה לצמצם את הגירעון הממשלתי תוך שמירה על שער חליפין קבוע מול הדולר האמריקני. צמצום הגירעון הלאומי היה תנאי לחבילה של הלוואות בסך 10.2 מיליארד דולר, ולמענקים בסך של 860 מיליון דולר, שהעניקו ללבנון בשנת 2018 הבנק העולמי, הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח וערב הסעודית. המרמור של העם הלבנוני לווה גם בשיעורים גדלים של אבטלה – 25% אבטלה כוללת, ו-37 אחוזים בקרב צעירים מתחת לגיל 25, נכון לאוגוסט 2019.
הערכות הפרשנים הן שמקורן הישיר של ההפגנות במשברים שהצטברו במהלך השבועות שקדמו למחאה בלבנון – כולל משבר דולרים; תחנות דלק שנפגעו; ומיסוי שהוטל על בנזין, חיטה ושיחות טלפון מקוונות. יותר ממאה אתרים בלבנון סבלו משרפות יער ניתנות למניעה עקב ניהול שגוי של מרחבי בר; השריפות חרכו בתים ושדות ירק וסיכנו תושבי אזורים סמוכים. הממשלה נכשלה במניעת התפשטותן בגלל היעדר מסוקי כיבוי, ונאלצה להסתמך על סיוע קפריסאי, יווני, ירדני וטורקי.
לדברי "האקונומיסט", הניהול השגוי וחוסר התפקוד בלבנון, שהיו בין גורמי המחאה, נובעים מהמערכת הפוליטית העדתית שעוגנה בחוק בעקבות הסכם טאיף ב-1989, כמעט שלושים שנה לפני תחילת המחאות ב-2019. הסכם טאיף עיגן מערכת פוליטית מבוססת חלוקה לעדות, שבה סמכות פוליטית מוקצה על פי ההשתייכות הדתית של עובד הציבור. על פי הניתוח של "האקונומיסט", מערכת זו מנוצלת בידי הפוליטיקאים הלבנוניים בימי המחאה, שמהם רבים הם מנהיגים צבאיים עדתיים עוד מימי מלחמת האזרחים בלבנון שנהנים עדיין מעמדות של השפעה ואינם נדרשים הציג דין וחשבון לאף אדם. לבנון היא פסיפס של עדות דתיות שונות, והיא מורכבת מבחינה רשמית מ-18 קבוצות דתיות מוכרות: ארבע קבוצות מוסלמיות, 12 קבוצות נוצריות, דרוזים ויהודים.
למחאה קדמו גם סנקציות שהטילה ארצות הברית על הארגון הלבנוני חזבאללה. לארגון, שמפעיל טרור נגד מטרות בינלאומיות שונות, השפעה רבה על הממשל ועל הכלכלה הלבנוניים, ולהערכת הפרשנים הסנקציות שהוטלו עליו, וצמצום הסיוע האיראני שניתן דרך קבע לארגון, פגעו אף הם במשק של המדינה המזרח-תיכונית.
הפגנות צצו במספרים קטנים ברחבי ביירות בסוף ספטמבר. ב-1 באוקטובר הודיע הבנק המרכזי של לבנון על תוכנית כלכלית שמבטיחה לספק דולרים לחברות בעסקי יבוא חיטה, בנזין ותרופות, כך שהן יהיו מסוגלות להמשיך ביבוא. אנליסטים כלכליים החשיבו זאת פתרון לטווח קצר בלבד.
התחלת ההפגנות
בליל 17 באוקטובר מחו כמאה פעילים אזרחיים על המיסים המוצעים סביב העיר ביירות, וחסמו רחובות מרכזיים המקשרים בין מערב למזרח העיר.
כאשר שר ההשכלה הגבוהה אכרם שהייב ושיירתו עברו באזור, נאספו מפגינים בקרבת מכוניתו של השר, ואחד משומרי ראשו ירה כדורים באוויר, מה שהרגיז עוד יותר את המפגינים, על אף שלא דווח על נפגעים. מנהיג מפלגתו של שהייב, וליד ג'ונבלאט, צייץ כי הוא דיבר עם השר, וביקש להעביר את שומרי הראש למשטרה.
מספר גדול של מפגינים החלו להתייצב בכיכר השהידים, בכיכר נג'מה וברחוב חמראא שבמרכז ביירות, כמו גם באזורים רבים אחרים ברחבי לבנון. עם התגברות המחאה, קרא ראש הממשלה סעד אל-חרירי, לבקשת הנשיא מישל עאון, לישיבת בזק של הקבינט בצהרי יום 18 באוקטובר. שר ההשכלה הגבוהה, אכרם שהייב, הודיע כי כל בתי הספר והאוניברסיטאות, ציבוריים או פרטיים, יישארו סגורים ביום המחרת. שר התקשורת מוחמד שוקר (Choucair) הודיע כי הממשלה ויתרה על רעיון מס הוואטסאפ.
ליגת עובדי המגזר הציבורי הכריזה על שביתה, בטענה כי הרפורמות המוצעות "יפגעו בזכויות העובדים והגמלאים בפרט".
ישיבת קבינט אמורה הייתה להיערך באותו יום אחר הצהריים, אך השרים המייצגים את מפלגת הכוחות הלבנוניים הודיעו כי הם לא ישתתפו. מנהיג הכוחות, סמיר ג'עג'ע, קרא להתפטרות ראש הממשלה, בשל "הכישלון המהדהד לעצור את הידרדרות המצב הכלכלי". לאחר הודעה זו ביטל ראש הממשלה את ישיבת הממשלה.
מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, וליד ג'ונבלאט, קרא למהלך "רגוע ושליו" נגד המנדט של הנשיא מישל עאון, ולעצרות מאורגנות בעאליי, בבחמדון ובבעקלין. פייר עיסא, מזכ"ל החזית הלאומית, השמיע דעה דומה, וקרא להקמת "ממשלת מומחים, ממשלה מצומצמת". עם זאת, הוא מתח ביקורת על מעורבותן של מפלגות פוליטיות בהפגנות, וטען כי הדבר צריך להישאר פעילות אזרחית א-פוליטית. שגרירות ארצות הברית בביירות הפצירה באזרחים להפסיק כל פעולה שתאיים על שלום הציבור.
בערב פנה ראש הממשלה סעד אל-חרירי לאומה, והעניק ל"שותפיו בממשלה" 72 שעות לתמוך ברפורמות. אם הם לא יגיעו להסכמה, הוא הציע לנקוט ב"גישה אחרת". הוא צייץ "72 שעות..." מיד לאחר הנאום שנשא.
ההפגנות נמשכו לאחר הודעתו של אל-חרירי. באירוע אחד, שומרי ראשו של חבר הפרלמנט לשעבר מסבאח אל-אחדב ירו על מפגינים, הרגו שני אנשים ופצעו ארבעה נוספים.
השבוע הראשון
ב-19 באוקטובר נמשכו ההפגנות וההפרעה הפוליטית.
מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, פנה בבוקר לאומה, כשהוא מדבר נגד המיסים שהוטלו. הוא האשים במצב את הממשלה הקודמת, שאשמה גם היא במצב הכלכלי, לדבריו.
במהלך ההפגנות במשך היום, היו דיווחים על קבוצות לוחמות של תנועת אמל שהטרידו ופתחו באש לעבר מפגינים בצור. הפגנות סולידריות עם המפגינים בלבנון נערכו ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
בגלל הלחץ הגובר מצד המפגינים, הכריזו הכוחות הלבנוניים על התפטרותם מהקבינט. סמיר ג'עג'ע, מנהיגם, האשים בעבר את מתנגדיו ב"מניעת הרפורמות הנחוצות", אך מאז הצהיר על חוסר אמונו בקבינט הנוכחי. מפלגתו החזיקה ארבעה מושבים בממשלה: שר העבודה כמיל אבו סולימאן, שרת הפיתוח המנהלי מאי שידיאק, סגן ראש הממשלה ע'סאן חסבאני, ושר הרווחה רישאר קויומג'יאן.
ב-20 באוקטובר התכנסו מאות אלפי מפגינים באתרים שונים ברחבי לבנון – ההפגנות הגדולות ביותר מאז 2005.
אש חיה נשמעה מחוץ למשרדו של המקורב למפלגת השלטון זרם העתיד פיראס אל-עלי בטריפולי, אך איש לא נפצע. בשש אחר הצהריים התכנסו המפגינים בכל רחבי המדינה ושרו את ההמנון הלאומי.
ב-21 באוקטובר הוכרזה שביתה כללית ברחבי המדינה בדרישה להפסיק את הבעיות הכלכליות במדינה, וההפגנות נמשכו ברחבי הארץ. כמה מפגינים החלו לפנות את הפסולת שהותירו אחריהן המחאות בביירות, לאחר קריאה בתקשורת החברתית לשמור על הרחובות מסודרים ונקיים.
בשעות אחר הצהריים נערכה ישיבת חירום ממשלתית, והממשלה העבירה בה אמצעים כלכליים שמטרתם להקטין את הגירעון לסייע לעניים, להפחית את שכר הפוליטיקאים למחצית ולערוך רפורמה כוללת בענף החשמל הלא-מתפקד. ראש הממשלה אל-חרירי אמר כי ישקול להתפטר אם הצעדים לא יתקבלו. מפגינים דחו את הרפורמות לאחר נאום שנשא אל-חרירי, כינו את ממשלתו "גנבים" וטענו כי הרפורמות מוכיחות כי הממשלה התעללה בהם במשך עשרות שנים.
במהלך הלילה מנע הצבא הלבנוני ניסיון כניסה של מספר אופנוענים שנשאו דגלי חזבאללה ואמל למחאות בביירות. שתי התנועות הכחישו כמה דקות לאחר מכן כל קשר לאירוע.
ב-22 באוקטובר פגש אל-חרירי את שגרירי ארצות הברית, צרפת, רוסיה, גרמניה, הממלכה המאוחדת, איטליה והאיחוד האירופי, וכן נציגים רשמיים של הרפובליקה העממית של סין, האומות המאוחדות והליגה הערבית. אל-חרירי עדכן את הנציגים ברפורמות שברצונו לערוך, והביע את הסכמתו למחאות לא-אלימות. הנציגים, שמרכיבים את "קבוצת התמיכה הבינלאומית עבור לבנון" (International Support Group for Lebanon), תמכו ברפורמות כלכליות ובהגנה על המוחים, והאיצו את הממשל הלבנוני לערוך דיאלוג פתוח עם אזרחי המדינה.
המחאות נמשכו; אזרחים קראו, בין השאר, לשקיפות רבה יותר בבנקים.
הנשיא אל-חרירי ערך ב-23 באוקטובר ישיבה עם ועדת השרים האחראית על הרפורמות הכספיות והכלכליות. בפגישה נידונה טיוטת חוק לשיקום אוצר המדינה, ונקבע שהצעת החוק תישלח לוועדת המשפטנים העליונה, שתידרש להשיב את המלצותיה בתוך עשרה ימים. בערבו של היום נפגש אל-חרירי גם עם חברי המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, להידבר בעניין ההתפתחויות האחרונות במדינה.
שייח' דרוזי בכיר בלבנון קרא לממשלה לערוך שיח עם האזרחים, כדי להגן על זכויותיהם לחירות, ליציבות ולביטחון.
ב-24 באוקטובר פנה הנשיא מישל עאון לציבור, והצהיר על נכונותו לפתוח עמם בדין ודברים ולמצוא את הפתרון הטוב ביותר. הוא הביע תמיכה ברפורמות שמוביל אל-חרירי, אך אישר את הצורך "לשקול מחדש" את מקום הממשלה הנוכחית — אך זאת במסגרת המוסדות המדיניים הקיימים, ולא באמצעות הפגנות ומחאות. אל-חרירי תמך בבדק הבית השלטוני דרך "המכניזם החוקתי", אך המפגינים סירבו לכל ניסיון לדיאלוג עד שהממשל יתפטר.
המפגינים חסמו מספר דרכים ראשיות ברחבי המדינה. עימותים קטנים פרצו במרכז ביירות בין המוחים לתומכי חזבאללה; מפגין אחד נפצע.
בדיווח של חברת השירותים הפיננסיים "סטנדרד אנד פורס" הוענק ללבנון בדירוג-האשראי רשימת המעקב (CreditWatch) דירוג שלילי, בשל סיכון אשראי בעייתי ובשל לחץ כלכלי שמקורו במחאות. הבנקים במדינה נותרו סגורים, בעקבות חשש לביטחון.
השבוע השני
המחאות נמשכו גם ב-25 באוקטובר, למרות קריאות לדיאלוג מהנשיא; דרכים מרכזיות נחסמו, ונשמעו קריאות להתפטרות כוללת של הממשלה. פעם נוספת התעמתו תומכי חזבאללה עם מפגינים במרכזה של ביירות, כשהם קוראים קריאות בשבחו של מזכ"ל חזבאללה נסראללה.
בערב של אותו יום נאם נסראללה, וקרא לתומכיו לעזוב את הרחובות. במהלך הנאום שיבח את המוחים על שהשיגו רפורמות כלכליות, אך העלה חשש שהם מנוצלים בידי כוחות זרים ומקומיים כדי להצית מלחמת אזרחים בלבנון. באותה ההקלטה הוא נראה מצולם על רקע דגל לבנון, מקרה מאוד חריג בהופעותיו של נסראללה שתמיד מופיע בהקלטות שלו כשדגל חזבאללה מונף ברקע - ולכן דבריו התקבלו בחוסר אמון.
על רקע ההפגנות, שנמשכו גם ביום זה, בכפר ירזה שמדרום-מזרח לביירות נערכה פגישת תיאום של מפקדי הצבא הלבנוני, כדי להבטיח את חופש התנועה ואת בטיחות המפגינים. סמיר ג'עג'ע מהכוחות הלבנוניים ביקר את חוסר המענה להפגנות.
האפיפיור פרנציסקוס פנה אל המפגינים במסר מצולם, שבו הביע את רצונו לשוב לראות מדינה שקטה ושלווה, ודחק במנהיגים להקשיב לחששות העם.
ב-28 באוקטובר סירב אל-חרירי לכנס ישיבה של שרי הממשלה.
בניסיון לפתוח מחדש דרכים חסומות, ירו חיילי צבא לבנון לעבר מפגינים גז מדמיע בנפת עכאר הצפונית. מפגינים חסמו דרכים גם בצידון ובקאע שבדרום, במרכז ביירות חסמו עשרות מפגינים את "גשר הטבעת", והפגנות נמשכובכיכר א-נור בטריפולי. הצבא הלבנוני התערב במקומות רבים כדי למנוע הסלמה.
הנשיא עאון נאם על המשבר הכלכלי שבו נתונה לבנון. הוא דיבר על מחויבותו למאבק בשחיתות, להבטחת יציבות פוליטית, פגיעה בטרור והשבת פליטים סוריים למדינה. הוא הבטיח גם שהממשלה הבאה תוקם על ידי מומחים, ולא בידי בעלי נאמנויות פוליטיות. מיד לאחר נאומו של הנשיא החלו הפגנות, בדרישה לבחירות מוקדמות לפרלמנט ולהקמת ממשלה טכנוקרטית. הם מנעו מעבר בכבישים בערים בכל רחבי המדינה – כולל צידון, בקאע וח'אלדה – בשל צמיגים שנשרפו או בשל כמות המפגינים העצומה. בטריפולי נאספו אלפי מפגינים בכיכר א-נור, ובביירות נחסם הכביש המהיר ג'ורג' חדד, המחבר את "גשר הטבעת" לכביש החוף. הכוחות לפיזור הפגנות של המשטרה והצבא פעלו ברחבי לבנון כדי לפתוח את הדרכים שנחסמו.
השבוע השלישי
הבנקים בלבנון נפתחו מחדש ב-1 בנובמבר לאחר שבועיים – פרק הזמן הארוך ביותר בתולדות לבנון שבו היו סגורים. בקרת הון בלתי-רשמית – שכן לא היה מדובר בפיקוח ממשלתי, אלא בבקרה של בנקים פרטיים – הוטלה במספר בנקים כדי למנוע הסתערות משיכות ; משיכות אישיות מן החשבון הוגבלו ל-3,000 דולרים בשבוע או בחודש, תלוי בבנק. פעילות הבנקאות התאגידית הוגבלה באופן דומה, והעברות בנקאיות בינלאומיות מלבנון הופסקו כמעט לחלוטין, בכפוף לאישור ידני לכל העברה. מזכ"ל חזבאללה נסראללה הביע בנאום ביום זה רצון להקמת ממשלה ריבונית, שלא תסתייע בארצות הברית או במדינות אחרות לפני שתחליט. מדבריו לא היה ברור האם חזבאללה תומכת בתנועת המחאה הכלל-ארצית. הוא הטיל ספק במניעים של המפגינים במהלך נאומו, ורמז כי השפעות זרות אחראיות לפעילותם.
ב-3 בנובמבר נכחו אלפים מאנשי הזרם הפטריוטי החופשי בהפגנת תמיכה בפעילות הממשלתית ובנשיא מישל עאון, מקים המפלגה. במהלך ההפגנה הצהיר מנהיג המפלגה ג'בראן באסיל כי "עלינו לחסום רחובות לחברי פרלמנט שמונעים חוקים ללחימה בשחיתות, פוליטיקאים שבורחים מאחריות ושופטים שאינם מוציאים לפועל את החוק". הוא דרש גם להסיר את הסודיות הבנקאית מחשבונות פקידים פוליטיים ולחייבם לשאת באחריות, וקרא להשיב כספי ציבור שנבזזו. אחר הצהריים הציפו את הרחובות ברחבי לבנון עשרות אלפי מפגינים נגד הממשלה במה שכינו "יום ראשון של אחדות". המפגינים התכנסו בשבוע השלישי ברציפות ביום ראשון מאז החלו הפגנות המוניות נגד הממשל ב-17 באוקטובר, ומילאו את הרחובות והכיכרות המרכזיות של ערים מרכזיות כולל ביירות, טריפולי וצור. בשל שריפת צמיגים, תילי חול וכמות המפגינים העצומה נסגרו עשרות דרכים ראשיות, למרות איום מתמשך של אלימות מצד האופוזיציה המפלגתית.
תנועות סטודנטים הפגינו ב-6 בנובמבר, וסירבו לשוב ללימודים כל עוד דרישותיהם לא ממולאות. מספר תנועות סטודנטים הוקמו מאז החלו ההפגנות. הם קראו לחוזה פיננסי עבור הסטודנטים, לביטול ההחלטה לשנות את שכר הלימוד למטבע הדולר באוניברסיטאות מסוימות, למועצות סטודנטים עצמאיות בכל אוניברסיטה, ולתמיכה כלכלית באוניברסיטאות הלבנוניות. הם ביקשו רפורמה חברתית, פוליטית וכלכלית ברמה הלאומית, ועבודה לאחר שיסיימו את לימודיהם, בלי נפוטיזם או אפליה בשל העדה שאליה הם משתייכים. הדרישות כללו גם תוכניות פנסיה ופרישה, כמו גם שירותי בריאות נאותים. אחר הצהריים החלה כמות המפגינים ברחבי לבנון לגדול בהדרגה, אלפים החלו להפגין מול חברות פרטיות מרכזיות ומול מוסדות ממשלתיים, ואילצו חלק מהם לסגור את דלתותיהם.
השבוע הרביעי
ב-9 בנובמבר 2019 נשמע דיווח כי מדיניות הקצבת הדולרים שהפעילו בנקי לבנון עלולה לגרום למחסור גדול ולהעלאות מחירים בדלק, בבנזין, באוכל ובציוד חיוני אחר. סוליימאן הארון, ראש התאגדות בתי החולים הלבנונית, אמר כי הציוד הרפואי במדינה "לא יספיקו ליותר מחודש" אלא אם יימצא פתרון.
גוטה להבי
גוטה ברלינר לובלסקי להבי (2 ביולי 1910 - 20 בינואר 2011) הייתה אתלטית פולנית-יהודיה, אלופת המכביה הראשונה (1932), בעלת שתי מדליות, זהב וכסף.
ביוגרפיה
להבי נולדה וגדלה בוורשה, בתם של שרה ומשה ברלינר במשפחה של 9 אחים ואחיות. היא התאמנה באתלטיקה בקבוצת מכבי ורשה. בשנת 1927 בהיותה בת 17 זכתה להבי באליפות האביב של מכבי ורשה. באליפות היא התחרתה בריצת 60 מטר, זריקת דיסקוס, קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל וריצת 100 מטר.
היא קבעה שיאים בזריקת דיסקוס (28.51 מטר) ובקפיצה לגובה (1.25 מטר).
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה להבי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 56.8 שניות, לפני גרמניה	(57.2 שניות) וישראל (58.0 שניות). מדליית כסף, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 31.25 מטר, אחרי פרידה ברסון מפולין (34.45 מטר) ולפני אווה לוי מגרמניה (26.78 מטר). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.30 מטר, במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.08 מטר ובמקום רביעי בהתעמלות מכשירים.
לאחר המכביה חזרה להבי לפולין, ולמרות שלא היה לה רקע ציוני קודם היא החליטה שהיא חייבת לעלות לישראל. היא הצטרפה לשומר הצעיר לקבוצה שהקימה מחנה בסלונים ושם הכירה ונישאה לאוריאל לובלסקי. בשנת 1934 הזוג עלה לארץ ישראל לקיבוץ מרחביה.
בתחרות הפועל שנערכה בתל אביב ב-23 ביוני 1934 זכתה ברלינר במקום הראשון בשלוש תחרויות: בקפיצה לרוחק (4.21 מטר), בהדיפת כדור ברזל (8.82 מטר) ובזריקת דיסקוס (30.54 מטר) ובמקום שני, בקפיצה לגובה (1.30 מטר), אחרי שרה זימון (1.35 מטר). ב-1937 השתתפה באולימפיאדת הפועלים הבינלאומית השלישית באנטוורפן.
בארץ הם עיברתו את שם המשפחה ללהבי. לזוג נולדו שלושה ילדים, רותי דקל (1939 - 2001), רוני (1945) ו שנהרג במלחמת יום כיפור (1947 - 1974) ובנו סיוון-יצחק נולד לאחר נפילתו.
ארבעת אחיה נספו בשואה.
אן ויטני
אן ויטני (באנגלית: Anne Whitney;  2 בספטמבר 1821 – 23 בינואר 1915) הייתה פסלת ומשוררת אמריקאית. היא יצרה פסלים באורך מלא וחזה של דמויות פוליטיות והיסטוריות בולטות, ועבודותיה נמצאות במוזיאונים מרכזיים בארצות הברית.
ראשית חייה
אן ויטני נולדה בווטרטאון, מסצ'וסטס, ב-2 בספטמבר 1821. היא הייתה הילדה הצעירה של נתנאל ראגלס וויטני הבן - שופט ושל סאלי, או שרה, סטון וויטני, שניהם היו צאצאים של מתיישבי ווטרטאון משנת 1635. היו לה אחות וחמישה אחים. המשפחה עברה למזרח קיימברידג' עד שוויטני הייתה בת 12 וחזרה לווטרטאון ב-1850.
מלבד שנת הלימודים 1834–1835 שבה למדה בבית ספר פרטי של סמואל ליטל בבאקספורט, מיין, היא קיבלה את השכלתה ממורים פרטיים. ויטני נהנתה לכתוב שירה והייתה לה עניין בפיסול.
קריירה
וויטני הייתה בחזית תנועת האישה החדשה. במקום ללכת בדרך מקובלת על נשים באמצע שנות ה-50 כדי לחקור את העניין שלה בשירה, היא האמינה שהיא יכולה לבטא בצורה מלאה יותר את דעותיה לגבי סיבות חברתיות באמצעות אמנות.
היא יצרה את הפסל לורה בראון (1859), דמות של נערה צעירה, והציגה אותו באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. הוא נמצא באוסף של המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן. כמו כן בשנת 1859, היא פרסמה כרך שירה שהיה אוסף שירים שפרסמה בעבר בעיתונים ובכתבי עת [8]. נאמר על שירתה, "כל מילה מכה, כל שורה נקייה, כאילו היא חצובה באבן. העט בידיה הופך להיות כמו אזמל הפסל, עד שאדם מטיל ספק אם לא השירה היא הנציגה המתאימה ביותר לגאונות שלה.
יצירות אמנות סמליות
ב-1860 היא הקימה סטודיו בווטרטאון. שנתיים לאחר מכן שכרה סטודיו בבוסטון ליד ויליאם רימר, אמן ורופא, אצלו למדה. הוא ביקר את יצירותיה כשהחלה ליצור פסלים באורך מלא. היא יצרה פסל בגודל טבעי של ליידי גודייבה, ובמהלך מלחמת האזרחים, פסל גדול בשם אפריקה \. שניהם היו ביטויים של השקפותיה הפוליטיות. "אפריקה" ייצגה גזע שלם המשתחרר מעבדות וליידי גודייבה ייצגה גיבורה ששחררה את העניים ממסים מופקעים. הם הוצגו ב-1864 וב-1865 בבוסטון ובניו יורק. ליידי גודייבה, שהתקבלה בחיוב בתערוכות שלה, נמצאת במוזיאון דאלאס לאמנות, טקסס.[9] ב-1867 היא הציגה עבודות בגלריה בבוסטון של דה פריס.
וויטני עברה לרומא בשנת 1867. בהיותה שם עבדה בעיר ולקחה חופשות ארוכות באירופה, כולל שני נסיעות למינכן להמשך לימוד, ולימוד טכניקות יציקה לעבודה בברונזה. ברומא, היא הצליחה ליצור יצירות באמצעות דוגמניות עירומות, שם לא מנעו זאת מאישה. יצירותיה מתקופה זו כוללות את כלדיאן "רועה" במוזיאון לאמנות מכללת סמית' ו"הלוטוס" במוזיאון ניוארק. היא התחברה לקבוצת אמניות ברומא. [12] היא הכירה אמנים אמריקאים שהיו בפירנצה וברומא, כמו אדמוניה לואיס, הרייט הוסמר, בזמן שוויטני שהתה באיטליה, היה שם חוסר יציבות פוליטית, חברתית וכלכלית עקב הניסיונות לאחד את המדינה, שבמהלכם הייתה הממשלה החילונית החדשה במאבק עם האפיפיור. היא יצרה את פסל הברונזה "רומא" בשנת 1869 כדי לייצג את "הדלות הרוחנית" שחוו האזרחים בשל האקלים הפוליטי, שסימלה האישה הקבצנית העתיקה. הוא הוצג בפילדלפיה, בוסטון ולונדון. בשנת 1870 כאשר העיר נכבשה על ידי כוחותיו של ג'וזפה גריבלדי, ולאחר מכן חזרה לרומא לשנה אחת לפני שעברה חזרה לארצות הברית בשנת 1871 ולאחר מכן הציגה את הפסל שלה של מנהיג האיטי טוסן לוברטור בבוסטון היא הקימה סטודיו בבוסטון ב-1872.
מונומנטים
בשנת 1875, היא הגישה דגם של צ'ארלס סאמנר לתחרות שנערכה על ידי ועדת האמנות של בוסטון. היא הכירה את הסנטור סאמנר דרך אחיה אלכסנדר, שהיה חברו לכיתה של סאמנר באוניברסיטת הרווארד. הדגם של וויטני תאם את תכונותיו של סאמנר. היא תיארה אותו יושב על כיסא, בין השאר בגלל נוהגו של אמן יווני עתיק להציג אנשים בולטים יושבים כדי "לייצג כבוד." היא זכתה בתחרות, כולל קבלת כספי הפרס, עד שהשופטים הבינו שהם בחרו יצירה שנעשתה על ידי אישה; הם חשבו שזה לא הולם שאישה תפסל את רגליו של גבר. השופטים דחו את הצעתה ובחרו בפסל של תומאס בול. גם הזוג סאמנר וגם הזוג וויטני התאכזבו, אבל וויטני כתבה במכתב, "קבור את תלונתך; יידרש יותר מוועדת האמנות של בוסטון כדי להרוות אותי."
בין המונומנטים הציבוריים הידועים שלה הוא פסלו של סמואל אדמס (1876) באוסף היכל הפסלים הלאומי בקפיטול האמריקאי, וושינגטון הבירה וויטני נסעה לאיטליה בשנת 1875 כדי לרכוש את השיש עבור הפסל. במהלך הטיול היא למדה טכניקות פיסול צרפתי באקואן. העתק ברונזה וגרניט (1880) של הפסל של סמואל אדמס מותקן בבוסטון, שם נשא אדמס נאומים על השלטון והמיסוי הבריטי.
חיים אישיים
לאורך כל בגרותה, היא הייתה תומכת בשימור יערות, זכויות נשים, ביטול העבדות ושוויון הזדמנויות חינוכיות לאפרו-אמריקאים. וויטני הייתה אינדיבידואליסטית, שחיה באופן עצמאי וגזרה את שערה קצר, מה שעצבן את שכניה הוויקטוריאניים. היא כתבה על אופייה העצמאי באחד משיריה, "אתה מוזמן, עולם, לבקר, לקרקר את עצמך עד שתהיה צרוד אם תרצה." היא הייתה פעילה בחוגים פוליטיים, ספרותיים ואמנותיים ותמכה בפעילים ליברליים, פסלים ואמנים אחרים. אחת מחבריה ותומכיה הייתה הסופרת אנני אדמס פילדס, שמצאה אותה כ"אישה חיה אצילית, פשוטה וחזקה.
היא רכשה בית בבוסטון ברחוב הר ורנון 92 ב-1876 והקימה סטודיו בקומה העליונה שלו. שש שנים מאוחר יותר היא רכשה חווה בשלבורן, ניו המפשייר, עם נוף המשקיף על הר וושינגטון, הר אדמס והר מדיסון. היא התגוררה בביתה ברחוב הר ורנון עד אוקטובר 1893,
היא חיה וחלקה את חייה עם אבי אדלין מאנינג (1836–1906), שהקדישה את חייה לוויטני. וויטני מאנינג חיה באירופה בשנות ה-60 וה-70, ברומא, פירנצה ופריז. היה להם מה שכונה "נישואי בוסטון", כינוי למערכת יחסים ארוכת טווח בין נשים משכילות מהמעמד הגבוה, שהיה מקובל בקהילה. פילדס אמרה על הקשר, "שתי הנשים משלימות ומנחות זו את זו."
וויטני מתה ב-23 בינואר 1915 בבוסטון, מסצ'וסטס מסרטן ונקברה בקיימברידג' בבית הקברות מאונט אובורן לצד אבי אדלין מאנינג.
אריה פייגנבאום
אריה פייגנבאום (19 באוגוסט 1885 - 20 בפברואר 1981), היה מראשוני רופאי העיניים בארץ ישראל, ממייסדי אגודת רופאים מדברי עברית, מנהל "בית חולי עיניים העברי" ומחלקת עיניים בבית החולים רוטשילד-הדסה, מייסד ומנהל מרפאות העיניים בהדסה, פרופסור לאופתלמולוגיה והדקאן הראשון של הפרה-פקולטה בבית ספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-20 היה יו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים, ובשנות ה-30 התמנה לנשיא איגוד רופאי העיניים בארץ ישראל. יקיר ירושלים.
ביוגרפיה
פייגנבאום נולד בלבוב, גליציה המזרחית (אוסטרו-הונגריה), אח צעיר לדוריאן פייגנבאום ולמלכה וייס (אמו של מוחמד אסד). אביו מנחם מנדל היה בנקאי אמיד שהנחיל לבניו חינוך תורני וכללי. אריה הצעיר התחנך תחילה בביתו על ידי מלמדים פרטיים. בהמשך שכנע אחד מנכבדי הקהילה היהודית בלמברג את הוריו שעליו להיות רב, ושכדאי לשלוח אותו אותו להלברשטאדט, גרמניה, על מנת שירכוש השכלה כללית כולל לימודי תלמוד. מצעירותו היה מעורב בהווי היהודי וספג את המסורת היהודית השורשית. פייגנבאום היה בעל ידיעות נרחבות במקורות היהדות, בהיסטוריה ובספרות היהודית. בתקופת היותו תלמיד תיכון השתתף בפעילות של תנועת "צעירי ציון", ביחד עם האחים יצחק גליקר וצבי גליקר.
פייגנבאום סיים גימנסיה בלבוב, התקבל לבית ספר לרפואה בלבוב בשנת 1905, המשיך את לימודיו בקיל, במינכןובשנת 1911 סיים בווינה.
בשנים 1911–1913 התמחה ברפואת עיניים בברלין, בבית החולים וירכוב והיה עוזרו של פרופ' יוליוס הירשברג.
עלה לארץ-ישראל ב-1913. הקים וניהל את מחלקת העיניים של תחנת הבריאות בירושלים, מיסודו של נתן שטראוס, התחנה פתחה "בית מרפא לעיניים", בעיר העתיקה, בת 12 מיטות. במחלקה למלחמה בגרענת עבד גם ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, שנתיים מאוחר יותר היו בו כבר 30 מיטות.
בשנת 1913 היה אחד המייסדים של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע) בירושלים. בין מייסדי האגודה: ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך. היו"ר שנבחר היה ד"ר אהרן מאיר מזי"א, ד"ר אברהם אבושדיד נבחר לגזבר, והמזכיר ד"ר א. ל. שמעוני-מקלר. האגודה נטלה על עצמה להכשיר את הלשון העברית לשימוש מקצועי ברפואה.
פייגנבאום חידש מילים בעברית למונחים הקשורים לרפואה ולראייה. במרץ 1924 ביקש ד"ר אלכסנדר מלחי, שפרסם מילון רפואי בשנת 1928, מפייגנבאום לעברת מונחים הקשורים ברפואת העין. בין המילים שחידש: צינור דמעות, ריס, תמיסה, תפיחה, מחולל, מורסה, אֲהִיל, בַּצֶּקֶת, חִטּוּא, מַבְחֵנָה, מִשְקְפֵי־מָגֵן, סַכֶּרֶת, קַשְתִּית ורִשְתִּית. בספרו של פייגנבאום "העין: חליותיה, שמירת בריאותה והטפול בה" מ-1927 הוא טבע את המילה "מוקד" כתרגום למילה focus.
פייגנבאום היה ידוע במלחמתו להנחלת הלשון העברית, הוא אף פנה למוסדות השלטון בעיר בדרישה זאת, בין היתר סירב לשלם מיסים לעירייה, עקב סירובה לשלוח את החשבונות בשפה העברית.
בשנת 1914 נשא לאשה את רחל, בתו של יוסף מיוחס ונכדתו של יחיאל מיכל פינס. בשנת 1916 שכר פיגנבאום ממשפחת נשאשיבי בית דו-קומתי ברחוב החבשים 3, (לימים רחוב אתיופיה 3). משפחת פייגנבאום התגוררה בקומה העליונה בעוד בקומה התחתונה פעלה מרפאתו של אריה - רוב השנים בתור מרפאה פרטית, אולם לתקופת מה היו שותפים בה ארבעה רופאים עם שם פרטי זהה, שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - פיגנבאום, בעהם, גולדברג ומקלר-שמעוני. ב-1962 רכש פיגנבאום את הבית מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים, והמשיך להתגורר בו עד יום מותו.
בשנת 1917 נקרא לשירות צבאי. הוא נשלח על ידי הממשלה הטורקית מירושלים, אך הצליח לחזור לאחר מספר חודשים ולהמשיך בעבודתו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גורש פייגנבאום לדמשק, שם השתתף בצוותים שדנו בענייני בית הספר העברי ובבעיות הבריאות שבו.
במסגרת המלחמה בגרענת, משנות ה-20 בדיקות העיניים בבתי ספר נעשו על ידי "רופא נודד", שעבר מיישוב ליישוב, בדק תלמידים ודיווח על כך למועצה המדיצינית של הדסה. בהוראת הדסה, הוא אף נטל על עצמו את העבודה ההיגיינית-סניטרית ביישובים אלו. רופא עיניים נודד ראשון שמלא תפקיד זה היה פייגנבאום, ואחריו מלאו את התפקיד נחום שימקין, מרים נופך, אפרים סיני, חיים יסקי ואחרים.