cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליטל מילטון
ביוגרפיה
מילטון נולד באינוורנס, עיירה קטנה מצפון לג'קסון במדינת מיסיסיפי באזור הדלתא של מיסיסיפי, ומיד עם לידתו, עבר עם אמו לעיר סמוכה, גרינוויל. אביו החורג, "ביג מילטון קמפבל", היה מוזיקאי בלוז מקומי וממנו ספג את שורשיו המוזיקליים, כמו גם מהשתתפותו במקהלת הכנסייה המקומית ומהאזנה לשידורי מוזיקה חיים ברדיו, במיוחד למוזיקת הקאנטרי, אותה שילב מאוחר יותר בבלוז ובגוספל. בגיל 10 קנה את הגיטרה הראשונה שלו, למד לנגן ובן 12 כבר החל להתפרנס מנגינה בברים וברחוב. הושפע בעיקר מהמוזיקה החדשנית של טי-בון ווקר שמיזגה בלוז עם רוק'נ'רול, ומנט קינג קול בעל הקול הקטיפתי, אך בהופעותיו ניגן בכל הסגנונות וסוגי המוזיקה שהיו פופולרים באותה עת באזור מגוריו.
ב-1952, בעת שניגן כנער בברים מקומיים, נתגלה על ידי אייק טרנר שהיה מגלה הכישרונות של סם פיליפס וסאן רקורדס. הוא חתם איתם חוזה הקלטות, עבר לממפיס ואף הוציא מספר הקלטות אשר לא זכו להשמעות ולהצלחה מסחרית וכך, ב-1955 הסתיים החוזה שלו עם סאן רקורדס ופיליפס.
המשיך להקליט בממפיס עבור מספר חברות תקליטים, אך שוב, ללא הצלחה מסחרית. ב-1958 עבר לסנט לואיס והחל להקליט בצ'ס רקורדס. הוא זכה שם להצלחה ראשונה ואף סייע למוזיקאים כמו אלברט קינג וזמרת הריתם אנד בלוז, פונטלה בס, להתפרסם. ב-1962 הצליח בפעם הראשונה להכניס שיר, "So Mean to Me", למצעד להיטי ה-R&B של הבילבורד (מקום 14). לאחר הפסקה בה הוא ערך מסע הופעות, נכנס לאולפן ההקלטות ויצא ב-1965 עם אלבום בכורה, "We're Gonna Make It". בשנים אלו הפך הצליל שלו למלוטש יותר ודמה לזה של בי בי קינג. אלבומו זכה להצלחה גדולה (מקום שלישי במצעד אלבומי ה-R&B) ושיר הנושא של האלבום הגיע למקום הראשון במצעד ה-R&B וזכה להיות בין 40 הלהיטים המושמעים ביותר ברדיו, דבר אשר היה שמור לרוב, באותה עת, לשירים שבוצעו על ידי זמרים לבנים.
עד 1969 הוציא מספר סינגלים אשר זכו להצלחה בינונית בלבד. באותה שנה עבר לחברת סטאקס והקליט אלבום נוסף, "Grits Ain't Groceries", אשר זכה להצלחה בינונית גם הוא (מקום 41 במצעד אלבומי ה-R&B). באותן שנים הכניס מילטון גם עיבודים תזמורתיים מורכבים יותר למוזיקה שלו והוציא עוד מספר אלבומים, אשר זכו גם הם להצלחה כלשהי, עד אשר חברת התקליטים פשטה את הרגל ב-1975.
לאחר מכן, נאבק כדי לשמר את הקריירה שלו ועבר בין מספר חברות תקליטים, עד שלבסוף, לאחר פרסום להיטו "The Blues is Alright" ב-1982, חתם על חוזה עם מלאקו רקורדס, חברה עימה נשאר כמעט עד סוף הקריירה שלו. להיטו האחרון, "Age Ain't Nothin' But a Number" יצא ב-1983 באלבום אשר נשא את אותו שם.
ב-1988 זכה ליטל מילטון להיכנס להיכל התהילה של הבלוז ובאותה שנה אף זכה בפרס האנדי, הפרס היוקרתי ביותר לאמני הבלוז בארצות הברית. הוסיף להקליט ולהופיע עד מותו משבץ ב-2005.
פרץ סמולנסקין
ביוגרפיה
סמולנסקין נולד בעיירה מונאסטירשצ'ינה בפלך מוהילוב בבלארוס. מוצא משפחתו מהעיר סמולנסק, ומכאן שם משפחתו. הוא קיבל חינוך תורני מסורתי שכלל "חדר" וישיבה"; למד 5 שנים בישיבה מתנגדית בשקלוב, ולאחר מכן עבר ללמוד אצל החסידים. את חוויותיו משתי הקבוצות היריבות הנציח בדמויות (שליליות בדרך כלל) בספרו הראשון "התועה בדרכי החיים". עם התבגרותו הוא החל להיחשף ליסודות ההשכלה ולמד רוסית וגרמנית.
בגיל 22 עבר לאודסה ושהה בה חמש שנים. הוא התפרנס מהוראת העברית, ודאג להרחיב את השכלתו. מאמרו הראשון התפרסם בעיתון "המליץ" בשנת 1862. בגיל 27 עבר להתגורר בווינה, ושימש כמנהל המחלקה העברית בבית דפוס הגדול של גיאורג ברג. סמולנסקין היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הלאומית "קדימה". הוא הושפע מגילויי אנטישמיות שהתרחשו בשנת 1881 (הסופות בנגב), אך בניגוד לאחרים, ששאפו להיטמע בסובבים אותם כדי להקטין את האנטישמיות, שאף סמולנסקין דווקא להדגיש את ייחודו של העם היהודי והתחיל לתמוך בפעילות ליישוב ארץ ישראל.
בשנת 1875 נישא סמולנסקין לליאונורה טמקין, שליוותה אותו לאורך חייו והאריכה ימים רבים לאחר מותו. היא נפטרה בשנת 1925.
במהלך שנת 1878 הוציא סמולנסקין לאור שבועון בשם "המביט", שבהמשך שינה שמו ל"המביט לישראל". משנת 1868 ועד מותו ב-1885 הוציא סמולנסקין בווינה כתב עת עברי בשם "השחר". השחר היה כתב העת הראשון שעסק בבעיותיהם האקטואליות של היהודים. הוא הטיף לשיבת ציון, ופרסם בצד מאמרים אלה גם מאמרים של משכילים רדיקליים וסוציאליסטיים. ב"השחר" התקיים לראשונה מיזוג בין ספרות יפה, פובליציסטיקה וחכמת ישראל. סמולנסקין הבהיר שמטרתו היא "השכלה ממוזגת ומתונה, המחייבת וגם מחבבת את מיטב הישן בצירוף הטוב והמועיל שבחדש, תוך ביקורת עניינית על שני המחנות גם יחד". בנוסף, הדגיש את חשיבותה של העברית כגורם מאחד, ואת הלאומיות.
את המקום המרכזי ב"השחר" תפס סמולנסקין בעצמו, אך הצטרפו אליו טובי הסופרים וחכמי הדור, וכך סיפק בעצם סמולנסקין את הבמה המרכזית התרבותית והלאומית של תקופת ההשכלה. בכתב עת זה פרסם אליעזר בן-יהודה לראשונה את רעיונותיו בנוגע לתחיית השפה העברית, בחודש ניסן תרל"ט (1879), ואילו יל"ג פרסם ב"השחר" לראשונה את שירו הידוע: "קוצו של יוד" (1876), בנוסף לשירים אחרים שלו, כמו "אשקא דריספק", "שני יוסף בן שמעון" ואחרים.
בשנת 1885 הלך סמולנסקין לעולמו, בעיירת המרפא מראנו שבצפון איטליה, והוא בן 43 בלבד, רחוק מביתו בווינה, כאשר מעטים מאוד המלווים אותו בדרכו האחרונה. סמולנסקין לא דאג לענייניו הכספיים, וכשנפטר הותיר את משפחתו בחוסר כל. ייתכן שאף לא הייתה מצבה על קברו עד שלב מסוים. פרופ' דוד צבי מילר, שהיה מחסידיו ומהכותבים ב"השחר", ארגן קבוצה של אנשי שם בעולם היהודי לשם עזרה למשפחת הסופר. מנחם מנדל דוליצקי כתב לזכרו את שירו "הלויה". בשנת 1952 הועלו עצמותיו, ביוזמת דוד שמעוני, יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק ושר החינוך והתרבות, ההיסטוריון בן-ציון דינור, לקבורה בחלקה השמורה לאבות הציונות וסופרי התחייה בהר המנוחות בירושלים.
בזמנו עלו שמועות, שלא אומתו מעולם, על היעלמות עצמותיו של סמולנסקין בדרך ארצה. דוד אסף מעלה את ההשערה שהעצמות הוצאו מהקבר ללא פיקוח, ובעקבות המעשה הופץ הסיפור.
ארכיונו האישי מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
יצירתו ומשנתו של סמולנסקין
פרץ סמולנסקין היה סופר ומטיף כאחד, ולעיתים קרובות השתלטה הפובליציסטיקה שלו על הספרות. ראובן בריינין, שהעריץ את סמולנסקין, מודה גם הוא, שלעיתים קרובות השתלט המטיף והמוכיח, הלוחם נגד הבערות, או נגד שונאי ציון - על המספר. אבל "הדפים, אשר סמולנסקין היה בהם רק מספר ופייטן לבד, יפעלו עלינו עוד היום ביופיים וברוח השירה האמיתית שבהם"
כתיבתו של סמולנסקין גדושה בביקורת על ההווי היהודי. ה"תועה בדרכי החיים" הוא אוסף של סיפורים אוטוביוגרפיים שלו ושל בני דורו בצירוף ביקורת על הווי יהודי. זהו מעין "כתב שטנה נוראה על החסידים וצדיקיהם" כתב בריינין. בסדרת מאמריו בהשחר: "עם עולם" הוא דיבר נגד ההשכלה היהודית ובעיקר נגד המייצג שלה, משה מנדלסון, גם אם היה זה בעקיפין. יחד עם זה הוא חייב את עיקרי תורת ההשכלה. בספרו "קבורת חמור" מתח ביקורת על ההנהגה הפנימית של תחום המושב היהודי. עם כל זאת, מציין בריינין, כאשר יבואו חוקרי ההיסטוריה ויבקשו לתאר את הטיפוסים הראשונים של המשכילים העבריים מצד אחד, והחסידים, המגידים ותלמידי הישיבה מצד שני, האידיאלים והאמונות שלהם ושל שאר האישים המרכזיים של העיירה במאה ה-19 - יקבלו מידע מפורט בספריו של סמולנסקין.
בהקדמה להוצאת המהדורה השנייה של "התועה בדרכי החיים" כתב סמולנסקין: "הספר הזה הוא כמעט הראשון בשפת עבר, אשר מצא מסילות כמעט בכל קצווי ארץ. מכתבי עתים גדולים באיירופא ואמעריקא דברו אודותיו הרבה ויהללוהו... וכמעט אין איש אשר יקרא בשפת עבר אשר לא ידע אותו ואת טיבו" הפרסום הגדול של ספרו זה גרם לכך שלעיתים כינוהו בתואר "התועה בדרכי החיים", כפי שנהוג בעיקר בעולם הרבני, לכנות את המחבר על שם ספרו.
פרץ סמולנסקין, כותב ברנר, היה "הביטוי החזק הראשון של מרידתנו בגיטו, בחיי הגיטו ובמחשבות הגיטו... הוא היה העצב המרכזי, כל כאב, כל מחלה, כל רקבון אשר איים לבוא על הגוף הלאומי, פגע בו תחילה, והוא הזדעזע וצעק".
הוא יצא כנגד המתבוללים והמשכילים המדומים כאחד. השפה העברית נראתה לו ככוח מאחד לאומי של העם.
סמולנסקין, אומר יוסף קלוזנר, נשא את הדגל הלאומי העברי ברמה. תחילה ללא כל תוכנית עבודה או יעד, אך הפרעות שהתחוללו ברוסיה בשנת 1881 ("הסופות בנגב") רק חיזקו את גישתו הלאומית-ציונית ומלחמתו בהתבוללות. בסיפורו האחרון, "נקם ברית" הוא מעלה על נס את פעולתם ודבקותם של "הבילו"יים" בחיבת ציון. לדברי קלוזנר, פרץ סמולנסקין היה הסופר הלוחם הגדול ביותר שהיה לספרות העברית החדשה בזמן מן הזמנים.
סמולנסקין התנגד לשוויון זכויות לנשים והתנגד אף לשילובן של נשים באקדמיה. הוא נקט עמדה הסוברת כי הטבע הבדיל בין המינים וסלל מסלול שונה לכל אחד והמתנגד לדרכי הטבע סופו שיכרע וייפול שדוד במערכה. .
חיים אישיים
פרץ סמולנסקין נשא לאשה את לאונורה טמקין וממנה נולדו לו חמישה ילדים.
הנצחתו
על שמו "רחוב סמולנסקין" או "רחוב פרץ סמולנסקין" בשמונה מערי מדינת ישראל; אשקלון, באר שבע, חיפה, חולון, ירושלים, עכו, קריית אתא ותל אביב-יפו.
ספריו
ספריו של סמולנסקין עסקו בעיקר בתחום המושב שבאימפריה הרוסית, שם ישבו מרבית יהודי העולם בתקופתו. מספריו:
כל כתביו כונסו במהדורה בת מספר כרכים:
כמו כן, יצאה לאור מהדורה של מבחר ממאמריו:
זדז'יסלב בלסיצ'מן
זדז'יסלב בלסיצ'מן (בפולנית: Zdzisław Belsitzmann; 1890–1920) שחמטאי יהודי-פולני.
בלסיצ'מן חי בוורשה, שם שיחק במספר תחרויות עם צמרת השחמטאים בפולין. בשנת 1913 סיים בתיקו דו-קרב עם סלומון לאנגלבן (+1 –1 =2) (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). בלסיצ'מן חלק מקום 4-5 ו-3-4 (בשני המקרים עם אלכסנדר פלמברג ובשני המקרים אחרי עקיבא רובינשטיין ומשה לובצקי.
התוצאה הטובה ביותר שהשיג בלסיצ'מן הייתה בשנת 1920 כאשר ניצח בתחרות ורשה, ובעקבותיו אלכסנדר פלמברג,  עקיבא רובינשטיין, דויד פז'פיורקה ואחרים. זמן קצר לאחר מכן נפטר במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
כדוריד באולימפיאדת אטלנטה (1996)
אולימפיאדת 1996 נערכה באטלנטה, ארצות הברית. תחרויות הכדוריד נערכו בין ה-24 ביולי ל-4 באוגוסט. זו הייתה תחרות כדוריד השביעית במשחקים האולימפיים. בתחרות השתתפו 299 ספורטאים (182 גברים ו-117 נשים) מנבחרות גברים ונשים. כל המשחקים נערכו ב-Georgia World Congress Center וגמר גברים נערך בג'ורג'יה דום.
נבחרת קרואטיה זכתה במדליית זהב בתחרות הגברים ונבחרת דנמרק  זכתה בתחרות הנשים.
מתכונת התחרות
בעקבות התפרקות ברית המועצות, איחוד גרמניה ופירוק יוגוסלביה נערכו בהתאם שינויים בהעפלות של הנבחרות.
בתחרות הגברים 7 נבחרות כולל הנבחרת המארחת העפילו בהתאם לתוצאות אלופת העולם בכדורדי 1995. ארצות הברית העפילה כנבחרת המארחת ובנוסף לכך העפילו נציגי היבשות (אלג'יריה, כווית ספרד וברזיל בהתאם).
12 נבחרות חולקו ל-2 בתים בהם נערכו משחקים בשיטת ליגה. שתי נבחרות מכל בית העפילו למשחקי הגמר בשיטת פלייאוף.
בתחרות הנשים 4 נבחרות העפילו בהתאם לתוצאות אליפות העולם בכדוריד נשים 1995. גם הנבחרת המארחת העפילה ישירות. דרך מוקדמות העפילו נציגי היבשות (הרפובליקה העממית של סין, אנגולה וגרמניה בהתאם).
הקבוצות חולקו ל-2 בתים. שתי נבחרות מכל בית העפילו למשחקי הגמר בשיטת פלייאוף.
אוסקר מינגסה
אוסקר מינגסה גרסיה (בספרדית: Óscar Mingueza García; נולד ב-13 במאי 1999 בסנטה פרפטואה דה מוגודה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סלטה ויגו מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים
מינגסה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה, ושיחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון. ב-24 בנובמבר 2020 ערך מינגסה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–4 על דינמו קייב במסגרת שלב הבתים של עונת 2020/2021 בליגת האלופות. ב-29 בנובמבר 2020 ערך מינגסה את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי ברצלונה, בניצחון 0–4 על אוססונה במסגרת המחזור ה-11 לעונת 2020/2021. ב-15 במרץ 2021 הבקיע מינגסה את שער הבכורה שלו במדי המועדון, בניצחון 1–4 על וסקה במסגרת המחזור ה-27 בלה ליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך מינגסה 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים, והוסיף חמש הופעות בליגת האלופות.
איפריקיה
אִפרִיקִיָה (בערבית: إفريقية; בבֶּרבֶּרית: ⵉⴼⵔⵉⵇⵢⴰ; באנגלית: Ifriqiya) הייתה בימי הביניים ישות גאוגרפית והיסטורית, שכללה את חלקהּ הצפוני-מזרחי של אלג'יריה, את תוניסיה ואת טריפוליטניה (מערב לוב). האזור, שנכבש בסוף המאה ה-7 בידי הערבים, נכלל בפרובינקיה אפריקה של האימפריה הרומית, ומכאן שמו. איפריקיה נודעה גם בשם "המגרב [המערב] הקרוב" (المغرب الأدنى). בירתה ההיסטורית של איפריקיה הייתה קירואן, ובמאה ה-13 נקבעה בתוניס. איפריקיה גבלה בדרומהּ בימות חול ובביצות המלח אל-ג'ריד. גבולהּ במערב לא היה קבוע והגיע לפרקים עד לבג'איה שבאזור הקביליה. בצפונהּ ובמזרחהּ משתרע הים התיכון.
אוסקר מינגסה
קריירת מועדונים
ב-30 ביולי 2022 סלטה ויגו הודיעה על העברתו של מינגסה לארבע שנים.
קריירה בינלאומית
ב-8 ביוני 2021 ערך מינגסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בניצחון 0–4 על נבחרת ליטא במשחק ידידות.
איפריקיה
במחצית השנייה של המאה ה-7 כבשו האומיים את אזור איפריקיה מידי הביזנטים. במאות ה-8–9 שלטו בו האע'לבים בחסות הח'ליפות העבאסית, ובסביבות שנת 800 עברה איפריקיה לשלטון הפאטמים. הזירים (زيريون) היו שליטי איפריקיה במאות ה-10–12 והחפצים (الحفصيون)  שלטו בה מהמאה ה-13 עד המאה ה-16. מאז המאה ה-16 ועד המאה ה-18 הייתה איפריקיה לחלק מהאימפריה העות'מאנית כאיילט תוניס (Eyālet-i Tunus, إيالة تونس). הים לא היווה גבול גמור. האע'לבים כבשו במאה ה-9 את סיציליה שבה הוקמה אמירות אסלאמית. בשנים 1135–1160 הייתה איפריקיה בשליטת הנורמנים ובתקופה זו נקראה בשם "ממלכת אפריקה".
גולן בר יוסף
גולן בר יוסף (נולד ב-2 בינואר 1974) הוא עיתונאי, עורך משותף של העיתון "מעריב".
ביוגרפיה
גולן בר יוסף נולד לגדעון ואילנה בר יוסף והוא בן יחיד בין שלוש בנות. הוא נולד בשכונת פרדס כץ שבבני ברק, ובהיותו בן שנה עברה משפחתו לפתח תקווה. בגיל 15 החל ללמוד בפנימייה הצבאית "המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר" בחיפה, שם השלים תעודת טכנאי מכונות תעופה (כיתה י"ג). שירת ארבע שנים בבסיס חיל האוויר בחצרים כראש צוות מנועני מטוסי קרב – פנטום - וטרם שחרורו זכה לתעודת נגד מצטיין.
עם שחרורו משירות קבע החל ללמוד בבית הספר לעיתונאות "כותרת" בתל אביב ולתואר ראשון בתקשורת באוניברסיטה הפתוחה. במקביל החל לעבוד בעיתון המקומי "מלאבס" בפתח תקווה ככתב ספורט ומגזין.
בשנת 2000 הצטרף לצוות ההקמה של מחלקת הספורט באתר ynet ככתב כדורגל ראשי.
לאחר כשנה בתפקיד, במהלכה עלה האתר לאוויר, עבר לכהן כסגן עורך ברשת "המקומון" שבבעלותו של איש העסקים אלי עזור. בשנת 2003 מונה לעורך הראשי של הרשת, שבתקופה זו מנתה מקומונים בתל אביב, ירושלים, רמת גן-גבעתיים, פתח תקווה, חיפה, הקריות, רמת השרון, רעננה, נס ציונה, רחובות ובאר שבע. בין השנים 2003–2014 שימש גם כעורך האחראי בפרויקטים ובפרסומים נוספים שהוצאו לאור על ידי הקבוצה, ובהם בין היתר המגזינים "קוסומופוליטן" ו"פורבס ישראל".
בשנת 2007 הקים וערך את העיתון החינמי "ישראל פוסט", שבהמשך (2016) החליף את שמו ל"מעריב הבוקר" וכולל תכנים נבחרים מהעיתון "מעריב השבוע". בסוף שנת 2012 הקים יחד עם דורון כהן את העיתון "סופהשבוע", אותו ערכו במשותף.
בשנת 2014, לאחר רכישת "מעריב" על ידי קבוצת "הג'רוזלם פוסט" שבשליטת אלי עזור, מונה יחד עם דורון כהן לעורך העיתון, וחלקיו מעריב השבוע, "מעריב סופהשבוע" ו"מעריב הבוקר".
חיים אישיים
בר יוסף גרוש, אב לשתי בנות, מתגורר בראש העין.
המינהל לענייני הזדקנות
המינהל לענייני הזדקנות (באנגלית: Administration on Aging) היא סוכנות במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, האמון להבטיח לאמרקיאים מבגורים להישאר עצמאיים בקהילותיהם, בעיקר על ידי מתן מענקים למדינות, שבטים אינדיאנים וקהילות מקומיות לתוכניות שאושרו על ידי הקונגרס האמריקאי בעניינם של אמריקאים מבוגרים. כמו כן, הסוכנות עורכת מחקרים, ניתוחים והערכות של תוכניות כדי לענות על צורכי האוכלוסייה המזדקנת.
הצעת התקציב של המינהל לענייני הזדקנות הייתה בסך של כ-1.9 מיליארד דולרים, מתוכם כ-819 מיליון דולרים ממנים תוכניות תזונה. בנוסף לכך, הסוכנות ממנת כ-539 מיליון דולרים של מענקים לתוכניות שיעזרו לקשישים להישאר בבתיהם באמצעות מתן שירותים חיוניים, חלק מהקציב החודש למשתתפי התוכניות ניתן לטיפול רפואי אישי בביתם ולגישה לשירותים המסייעים להם לנהל את כספם.
בראש המינהל לענייני הזדקנות עומד מאז אוגוסט 2017 אנס אלן רוברסטון.
אלי מלמד
אלי מלמד (נולד ב-17 באוגוסט 1940) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני כמפקד גדוד 184 בחטיבה 14 בשריון, כסגן מפקד חטיבה 401 (עוצבת עקבות הברזל) וכמפקד חטיבת שריון במילואים. לאחר שחרורו  הקים וניהל בתי ספר במערכת החינוך בארץ ובחינוך היהודי במקסיקו.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1959 שובץ מלמד בחטיבת גולני. כעבור זמן קצר התנדב לקורס טיס, אך נשר ממנו לאחר שנה ושב לגולני. בגולני עבר מלמד מסלול הכשרה כלוחם, קורס קצינים. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד קורס מכים, קמ"ן בצנחנים וקצין מבצעים בחטיבה 16 הירושלמית. בשנת 1966 מונה מלמד למפקד יחידת עטלף שהפעילה "דגנים", "חרציות" ו"משאבות". בסוף אותה שנה שולבו 30 חיילי היחידה עם סיירת שקד. עם מיזוגה בשקד הפך מלמד לסגן מפקד היחידה.
במלחמת ששת הימים הוביל מלמד את "כוח אריה", גדוד הסיור בפיקודו של אריה עמית (טפר) באוגדת אריאל שרון לעבר מתחמי אום כתף. בתפקידו כסגן מפקד סיירת שקד פיקד בשנת 1969 על מרדף במכתש רמון, בסיומו חוסל על ידיו, בבור סרפד סעיד אבו בנדק, מי שהיה אחראי על הטבח במעלה העקרבים שאירע בשנת 1954. במלחמת ההתשה שימש כקצין מבצעים של פיקוד הדרום. מפיקוד הדרום יצא מלמד לקורס פיקוד ומטה (פו"מ). בשנת 1973 שימש כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני. לאחר פציעה בעקבות התרסקות מסוק בתום מצעד צה"ל האחרון (1973) עשה הסבה לשריון לאחר מכן פיקד על גדוד הטנקים 184 בחטיבה 14, כסמח"ט בעוצבת מרכבות הברזל ובחטיבה 401. התקבל והיה לבוגר המכללה לביטחון לאומי, בתפקידו הבא הקים את גדודי המודיעין ופיקד על חטיבת שריון במילואים. במהלך מלחמת לבנון הראשונה השתחרר מצה"ל לאחר שבתפקידו האחרון שימש כראש ענף גיוס וכוננות במחלקת המבצעים במסגרת זו שמש כיו"ר הוועדה לסימון קו הגבול בין ישראל למצרים.
לאחר פרישתו מצה"ל
מלמד היה בין ראשוני המתיישבים וממקימי העיר קצרין שברמת הגולן. הוא הקים וניהל את בית הספר "נופי גולן שבקצרין. משם יצא בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית למקסיקו סיטי שם ניהל והצמיח את בית הספר של הקהילה היהודית החלבית "מגן דוד". לאחר חמש שנות שליחות נקרא להקים את בית הספר התיכון "הראל" במבשרת ציון אותו ניהל במשך שלש עשרה שנים. עיקר עיסוקו לאחר פרישתו- ייעוץ חינוכי והכשרת מנהלים.
יצחק יהודה טרונק
הרב יצחק יהודה טרונק (ה'תר"ם, 1880 - א' בניסן ה'תרצ"ט, 21 במרץ 1939) היה רב ומנהיג ציבור יהודי פולני. רבה האחרון של קוטנו, ממייסדי הסתדרות המזרחי ותנועת פועלי אגודת ישראל ומראשי אגודת הרבנים בפולין.
ביוגרפיה
נולד בקוטנו לרב משה פנחס טרונק בנו של רב העיר רבי ישראל יהושע מקוטנא. בהיותו ילד עבר עם הוריו להתגורר בפרברי ורשה בשל משרות הרבנות של אביו, ובגיל 13 חזרה המשפחה לקוטנה בשל פטירת הסב, ואביו התמנה כרב העיר. הוא למד אצל רבי אברהם בורנשטיין, מחבר "אבני נזר" ומגדולי פוסקי פולין בדורו, שהיה מייסד חסידות סוכטשוב. הוא נישא לנכדת רבו, פרומה בת האדמו"ר השני מסוכטשוב, הרב שמואל בורנשטיין ("שם משמואל").
בגיל צעיר החל לכהן כרבה של לובראנייץ, בהמשך עבר לכהן כרבה של טשכנוב, ולאחר פטירת אביו בשנת ה'תרע"ב, 1912, התמנה כרבה של מולדתו קוטנה.
במשך שנים ספורות היה קרוב ברעיונותיו בסוגיית ארץ ישראל לרעיונות המזרחי, אולם בהמשך נפרדה דרכו מדרכה של התנועה אך המשיך לתמוך במפעל הציוני ובקרנותיו. בהמשך היה שותף להקמת תנועת "פועלי אמוני ישראל", גלגולה הראשון של תנועת פועלי אגודת ישראל.
הרב טרונק נפטר בוורשה בא' בניסן ה'תרצ"ט, 21 במרץ 1939.
בנו היה ההיסטוריון ישעיהו טרונק (נפטר 1981).
כתביו ופעילותו התורנית
הרב יצחק יהודה טרונק היה המביא לבית הדפוס של כתבי סבו הנודע, רבי ישראל יהושע מקוטנא. הערותיו והוספות משלו משוקעות בכל כתבי סבו שבדפוס, ואליהם צירף קונטרסים מחידושיו. לספר "ישועות מלכו (פיעטרקוב תרפ"ז) צירף קונטרס בשם "מעט צרי" ובו הערות על משנה תורה לרמב"ם, ולספר "יבין דעת" (פיעטרקוב תרצ"ב) הוסיף קונטרס בשם "חסדי אבות", ובו תכתובת תורנית שניהל עם כמה מחשובי רבני דורו, כמו האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור ורבי חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה. קונטרס "גרם המעלות" על שאלת החשמל בשבת שהתעוררה בזמנו, וקונטרס "הכרת פנים" על ענייני היתר עגונות. הוא הכין לדפוס את הגהותיו של סבו על התלמוד הירושלמי שהודפסו במהדורת דפוס ראם של הירושלמי (וילנה תרפ"ב) והוסיף להם את חידושיו בשם "מעיני הישועה".
בשנת ה'תרצ"ו, 1936, הדפיס את ספרו "מקרא מפורש" על התורה.
לב רדזיוילובסקי
לב רדזיוילובסקי (נולד ב-17 באוקטובר 1978) הוא המאמן הראשי של נבחרת ישראל במתמטיקה מאז שנת 2011.
ביוגרפיה
לב רדזיוילובסקי נולד בשנת 1978 באומסק שבברית המועצות לוולדימיר ואירנה רדזיוילובסקי. רדזיוילובסקי עלה לישראל כנער ולמד בבית הספר שבח-מופת. בזמן לימודיו בתיכון התחרה בהצלחה רבה בתחרויות מתמטיקה. בשנים 1994–1996 הוא זכה במקום הראשון בשלוש התחרויות הארציות במתמטיקה: אולימפיאדת גיליס, אולימפיאדת גרוסמן, ותחרות הערים. ייצג את ישראל באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית שלוש פעמים, בהן זכה פעם במדליית ארד ופעמיים במדליית כסף. רדזיוילובסקי למד בתוכנית בנו ארבל (אז "תוכנית מעמד מיוחד") באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום התיכון התגייס רדזיוילובסקי לשירות צבאי בשנת 1997 והשתחרר בשנת 2000. רדזיוילובסקי סיים תואר ראשון במתמטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2003. בשנים 2000–2010 עבד כמפתח תוכנה ואלגוריתמים במספר חברות הייטק בתחום הראיה הממוחשבת. הוא סיים תואר שני במתמטיקה (בגאומטריה אלגברית) באוניברסיטת תל אביב תחת הנחיתו של פרופסור יבגני שוסטין בשנת 2013. מאז שנת 2011 הוא המאמן הראשי של נבחרת ישראל במתמטיקה. בתקופתו התקדמה הנבחרת מהמקום ה-53 בשנת 2010 למקום ה-7 בשנת 2021.
פעילות בתחום הוראת המתמטיקה למצטיינים
בעת לימודיו בתיכון החל רדזיוילובסקי לאמן בהתנדבות תלמידים צעירים מוכשרים לתחרויות במתמטיקה. מאז, הוא עסק באופן קבוע באימון תלמידים במתמטיקה תחרותית והוראת מתמטיקה לתלמידים מצטיינים.
משנת 2000 רדזיוילובסקי מפעיל את תחרות הערים בישראל, הקים את האתר שלה ומתחזק אותו. האתר מהווה שער ללימודי מתמטיקה לבני נוער מצטיינים.
בשנת 2008 יזם רדזיוילובסקי את השתתפות ישראל בתחרות ה-IMC (תחרות בינלאומית לתלמידי אונברסיטאות). מאז ועד 2019 הוא מוביל את המשלחת הישראלית לתחרות. תחת הדרכתו זכתה הנבחרת שלוש פעמים במקום הראשון, בשנים 2014, 2017 ו-2019.
בשנת 2010 מונה למאמן הראשי של נבחרת ישראל במתמטיקה ומאז הוא מחזיק בתפקיד זה. במסגרת תפקידו הוא האחראי על תהליכי המיון, האימון והרכבת המשלחת שמייצגת את ישראל באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית, ובשנים האחרונות בעוד תחרויות בינלאומיות במתמטיקה לבני נוער. בין השנים 2011–2014 הוא שימש גם כראש המשלחת וליווה אותה לאולימפיאדה, לאחר מכן החליף אותו בתפקיד זה ד"ר דן כרמון. תחת הנהלתו של רדזיוילובסקי, צמחה הנבחרת לקבוצה של כ-50 בני נוער בגלאים וברמות שונות המתאמנים עשרות ימים בשנה בעזרת צוות מאמנים רחב המורכב בעיקרו מבוגרי הנבחרת וזוכי האולימפיאדה הבינלאומית בעבר.
חניכיו
במשך השנים לימד ואימן רדזיוילובסקי עשרות רבות של תלמידים. רובם עוסקים בתחומים הקשורים למתמטיקה באקדמיה, בהיי-טק, בצה"ל ובהוראה. בין תלמידיו נמנים דן כרמון (ראש משלחת ישראל לאולימפיאדה הבינלאומית במתמטיקה מאז 2015), מריה גרינגלז (מייסדת ומנהלת מועדון "המתמטיקאי הצעיר"), והמתמטיקאים אברהם איזנבוד, איגור שלוחין ואינה אנטובה-איזנבוד.
פרטים נוספים
לב רדזיוילובסקי הוא אחיו של איש ההיי-טק פבל רדזיוילובסקי. לב רדזיוילובסקי היה אלוף הארץ ברברסי בשנת 2003.
חזקיהו יוסף מישקובסקי
הרב חזקיהו יוסף יצחק מישקובסקי (כ"ט באב תרמ"ד, אוגוסט 1884 - ג' בתשרי תש"ז, ספטמבר 1946) היה מרבני פולין, סגן יושב ראש "אגודת הרבנים", נשיא איחוד הרבנים פליטי פולין, אב"ד קרינקי, מראשי ועד ההצלה ומראשי ועד הישיבות בפולין ובארץ ישראל.
קורות חייו
נולד לרבי חיים לייב מישקובסקי, אב"ד סטוויסק (ר' חיים לייב סטוויסקער), ולגיטלה. בגיל שנתיים התייתם מאמו, ובשנת תרנ"ח, בהיותו בן ארבע עשרה, התייתם מאביו.
למד בישיבות פולין וליטא: לומז'ה, טלז, נובהרדוק וראדין. בשנת תרס"ב (1902) הוציא את ספרו של אביו "פני הארי החי", וכתב לו הקדמה. נישא לחנה ביתו של רבי יצחק בלאזר, מגדולי תלמידי רבי ישראל מסלנט ומראשי תנועת המוסר. מהרבנית חנה נולדו להם 4 ילדים. לאחר פטירתה ממחלה קשה נישא בשנית לאחותה בריינה.
כעבור שנתיים, בשנת תרס"ד (1904), הצטרף לחותנו ועלה עמו לארץ ישראל. הם השתקעו בירושלים והרב מישקובסקי נכנס ללמוד בישיבת עץ חיים. באותה תקופה הוציא לאור את ספרו של חותנו "פרי יצחק" (חלק ב'), והוסיף לו "קונטרס אחרון" ובו חידושי תורה משלו. לאחר פטירת חותנו, בשנת תרס"ז, התמנה לממלא מקומו בהנהלת הוועד הכללי וכולל וילנה.
בשנת תרע"ג (1913), כשעמד על הפרק עניין מינוי רב בירושלים, נשלח הרב מישקובסקי להיפגש עם גדולי הרבנים בפולין ובליטא כדי לבחון את מועמדותם. אולם בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה ונבצר ממנו לשוב ארצה. הוא השתקע מחדש בפולין והתמנה כאב"ד בעיר ז'אלודוק שבפולין, בה כיהן אביו כרב, ולאחר מכן עבר לשמש כרב בעיר ורנובה. בשנת תרפ"ב התמנה כאב"ד בעיר קרינקי, במקום הרב זלמן סנדר שפירא, שעלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא כיהן כרב בעיר זו במשך שמונה עשרה שנה, עד שנת ת"ש (1940).
בשנות רבנותו היה פעיל מרכזי בהנהגה הציבורית היהודית. היה סגן יושב ראש "אגודת הרבנים", שאיגדה מאות רבנים בפולין וברוסיה. השתתף באסיפות רבנים שעסקו בחיזוק הדת והחינוך והיה מראשי הדוברים והפעילים.
היה מקורבם של החפץ חיים ורבי חיים עוזר גרודזנסקי ושימש כשלוחם בעניינים רבים שעלו על הפרק. בשנת תרפ"ד (1924) היה ממייסדי "ועד הישיבות" בפולין ובליטא, שבראשו עמדו השניים.
בניסן תש"א (1941) הוא הצליח לצאת עם חלק ממשפחתו מווילנה ולהגיע לארץ ישראל. בנו ובתו הנשואים וילדיהם, וכן אחיו ואחיותיו וכל משפחתם, נספו בשואה. בארץ הוא התמסר לייסוד ועד הישיבות הארץ-ישראלי, יחד עם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב מאיר קרליץ והרב זלמן סורוצקין.
כשנפתח הפתח לפעול להצלת שארית הפליטה, הוא התגייס למשימה זו. הוא נבחר כחבר ועד ההצלה שפעל מטעם הסוכנות היהודית, וכמו כן הוא קיבל סיוע מוועד ההצלה האמריקאי ומארגון הג'וינט. הוא ריכז אלפי כתובות של פליטים יהודים ברוסיה שהיו בחוסר כל ודאג לשלוח אליהם חבילות מזון, בגדים, תרופות ותשמישי קדושה.
לאחר המלחמה נסע למחנות העקורים במדינות אירופה השונות וסייע רבות לניצולים. הוא גם פעל יחד עם הרב הראשי יצחק הרצוג להוצאת ילדים יהודים מן המנזרים, שם הוחבאו בתקופת המלחמה. בערב ראש השנה תש"ז הוא שב לארץ ישראל, כשבתוכניתו לנסוע לאחר החג לקפריסין כדי לעודד את ניצולי השואה שהוגלו לשם על ידי הבריטים. אולם העומס הנפשי והפיזי הכריע אותו, ולמחרת ראש השנה הוא לקה בלבו ונפטר.
נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לקבר חותנו רבי יצחק בלאזר. על שמו הוקמה ישיבת כנסת חזקיהו, שבתחילה פעלה בזכרון יעקב וכעבור זמן עברה לכפר חסידים.
דג שמש דרומי
הדג יכול לצלול לעומקים כדי לצוד מדוזות, סלפות ויצורים ימיים דומים. הוא נפוץ באוקיינוסים ממוזגים מאוסטרליה וניו זילנד עד לצ'ילה. ייתכן שהוא נראה גם בדרום אפריקה.
ביתא ישראל (מינוח)
החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס סייר ביישובי ביתא ישראל לאורך שנת 1770, במסגרת מסעו לגילוי מקור נהר הנילוס. הוא ציין כי הכינוי "ביתא ישראל" הוצמד ליהודים שסירבו להתנצר מהמאה הרביעית ואילך, כאשר אזנה, מלך אקסום הפך את ממלכת אקסום לממלכה נוצרית. כינוי הגנאי פלאשה, שמשמעו באמהרית "חסרי קרקע", הוצמד ליהודים בפי שכניהם הנוצרים לזכר גזירה מן המאה ה-15 המתירה למוטבלים לנצרות בלבד להוריש קרקעות לצאצאיהם. מקורו של כינוי נוסף, כּאילא או קאיילה, אינו ברור. יש הטוענים כי מקורו בשפה הפלאשית, ניב של שפת האגאו בו השתמשו יהודי אזור קווארה עד המאה ה-19. הכינוי אטאנקון (attenkuñ), שפירושו "אל תיגע בי", נגזר מחומרה הלכתית שנהגו חכמי הקהילה בדיני טהרה – חבר קהילת ביתא ישראל שבא במגע עם נוכרים חייב להיטהר בטבילה בנהר לפני שובו אל הקהילה.
אַיהוד (יְהוּדִים)
המשורר הרומאי קלאודיאנוס בן המאה ה-4 כותב על יהודי חבש ומכנה אותם "ג'ודסי", אלדד הדני מזכיר אותם בשלהי המאה ה-9 ובמאה ה-10 נזכרת יהודית המלכה כ"דין אל-יהודייה", במאה ה-12 מופיעים מכתבי הכומר יוחנן המזכרים יהודים, באותה המאה בנימין מטודלה כותב עליהם ובמאה-13 מרקו פולו מזכיר אותם. במאה ה-14 הצבא האתיופי לוחם כנגד ה'איהוד'.
בֵּיתֶא יִשְׂרָאֵל
השם הרשמי של הקהילה ופירושו בית ישראל. המסורת החבשית מספרת שלפני הגעת הנצרות. הקיסר האקסומי אזנה הוא זה שהכריז על הנצרות כדת האימפריה, היהודים סירבו לעזוב את דתם ומרדו בקיסר:
בצורה מטפורית הקיסר האקסומי ראה את מדינתו כממלכת ישראל המאוחדת ואת הפילוג בעם כפילוג ממלכת ישראל המאוחדת, הוא השווה את עצמו לרחבעם ואת מדינתו לממלכת יהודה בעוד שאת המורדים היהודים הוא ראה כממלכת ישראל שפרשו ולכן כינה אותם בית ישראל. למרות שהכוונה בשם הוא לחבורת מורדים לכינוי לא יוחסה משמעות שלילית והעדה השתמשה בו כשם רשמי שלאחר מכאן היווה מונח מנוגד ל"ביתא קריסטיאן" היא הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, זהו גם השם המקובל בספרות המדעית, החל משנות השמונים של המאה העשרים.
אַגַאוּ
אַגַאוּ (געז: አገው) שמו של העם שיישב בחבש לפני הכיבוש האקסומי-אתיופי דרומית לתכזה, עד לתקופה מאוחרת היו האגאו בעיקר פגנים אך עם הזמן שטחיהם נכבשו על ידי האימפריה האתיופית ורבים מהם נטמעו בתוך החבשים הנוצרים. כיום קיימים מספר כיסים של אוכלוסיות אגאו שעדיין משמרות את דתם הפגנית, היהודים ראו בהם עובדי אלילים, אך למרות זאת היו שיתופי פעולה רבים בין היהודים לאגאו ובייחוד זכורה הברית הצבאית בסוף המאה ה-10 שגרמה לירידתה של אקסום ולשליטתה של יהודית המלכה ולאחר מכן לעלייתה של שושלת קיסרי האגאו - בית משה. הכינוי אגאו הוא ההפך הגמור מביתא ישראל, שם זה סימל פגניות ושלל מהיהודים את ההגדרה העצמית שלהם וכן הזכיר ליהודים שהם אלו שגרמו לירידתה של אקסום ולתקופת החושך בה ידם הייתה על העליונה:
סיבה טעונה פחות לשימוש בכינוי "אגאו" נובע מהניבים השגורים בפי חלק מבני ביתא ישראל שחיו באזורי האגאו - כיילה וקווארית, שפות יהודיות מקבוצת השפות הכושיות המרכזיות.
פֶלַאשַה
כינוי הגנאי הנפוץ ביותר באתיופיה כלפי העדה. הכינוי נגזר כפי הנראה מן השורש פ-ל-ס, בשפת געז, שאחד מפירושיו הוא "מהגר" או "גולה בארץ לא לו", עמדה בה מחזיק גם אהרן זאב אשכולי. יוסף הלוי שיער שמקור הכינוי בתרגום השם "אהל אל-גולה", ששימש בהתייחסות ליהודי חצי האי ערב. השערה נפוצה נוספת היא שמשמעותו "אלה שבאו מפלשתינה". השערה אחרת, בה מחזיק הבלשן וולף לסלאו, היא משמעותו "מאבד שורשים" "נודד" ו"מהגר". אזכור כתוב ראשון לכינוי מצוי בצו מן המאה ה-15, שהוציא הקיסר יסחק. צוו זה יצא אחר דיכוי מרד הנציב היהודי שמונה על ידי החבשים באזור וגרה, דמביה ובית אגור, על ידי צבא הקיסר וסיפוח האזור לשליטה ישירה של האימפריה האתיופית. בצו, שהתגלה במאה ה-20, פונה הקיסר לתושבים שנכבשו בלשון זו:
כַּיְילָה
כַּיְילָה (ካይላ) הוא אחד מהכינויים הנפוצים לביתא ישראל. מוסכם כי מקור הכינוי הוא בשפת אגאו. הכינוי הופיע לראשונה בכרוניקה של הקיסר סוסניוס והתייחס ל, לאחר זאת הופיע הכינוי בפקודת הסגרגציה של הקיסר יוהנס הראשון. למרות שהכינוי נחשב לגנאי הוא היה בשימוש אצל מידענים יוצאי לסתה ווגרה בהתייחסות אל עצמם במחקרה של סלמון. משמעות הכינוי אינה ידועה ועל כך ישנם מספר השערות:
כיילה הוא גם שמה של אחת משפות האגאו שהיו שגורות בפי ביתא ישראל באזורי בגמדר (לא כולל קווארה) ותיגראי.
צולבי ישו
היהודים נתפסו בתור מזיקים, ובמיוחד הואשמו על ידי הנוצרים כצולבי ישו הרוצים לפגוע במאמינים הנוצריים. ביתא ישראל היו מקריבים קורבנות באופן תמידי ובייחוד כבש. הנוצרים ראו את הכבש כישו הנידון לצליבה, את הכהנים כצולביו, ואת הנפחים היהודים כמכיני המסמרים שאיתם צלבו את ישו. הייתה גם נפוצה האמונה כי היהודים היו מוציאים גופות מקברי הנוצרים וכן הורגים ילדים על מנת להשתמש בדמם. לא פעם קרה כי הנוצרים שלחו קלגסים לכפרים היהודים וטבחו בהם כמשתקף מהכרוניקה של הקיסר באדה מריאם במלחמת שבע השנים באמצע המאה ה-15:
יחס דומה ניתן לראות בכרוניקה של הקיסר סרצה דנגל מהמאה ה-16 שהעדיף להילחם כנגד היהודים מאשר באורומו הפגנים בגלל שהללו רצחו את ישו:
בודה
בודה (ቡዳ) כינוי הנקשר בכחות מאגים המקושרים כביכול ליהודים, בחברה החבשית קיימת האמונה כי עבודת הכפיים כדוגמת נפחות קשורה לשטן וכחות אופל אחרים ולכן הם בעלי "עין הרע" המסוגלים להעביר אותם אנשים אלו נקראו בודה. אותו בודה מסוגל לאכול את נשמותיהם של קורבנותיו וכן הם הגורמים למחלות בלתי מפוענחות, כמו כן הבודה נתפס בתור ג'יב (צבוע) השותה את דם אנוש בתחפושת אדם ובלילה הוא חוזר לצורתו המקורית מכאן הם כונו גם ג'ירתאם ("בעל זנב") שהללו מחביאים את זנבם בשעות האור. האגדה מספרת שאבותיהם של הבודה הם 15 ילדיה של חוה שהחביאה אותם בגן העדן כאשר זו גורשה, משגילה אותם האל הפך אותם לחיות. הנוסע הבריטי ג'יימס ברוס מדווח:
ההשלכות של התפיסה הזו היו קשות, השכנים הלא-יהודים היו נמנעים מקשרים עם יהודים, ולכסות את פניהם כאשר פוגשים אחד ולהסתיר את ילדיהם שנחשבו כקורבן המועדף נוסף על כך היו גם שיטות לריפוי מחלות הנגרמות מבודה וגם הדלקת מדורות המבריחה אותו:
במאי 2009 תועד מקרה של צעירה עולה מהפלאסמורה שטענה כי יהודים כישפו אותה, בני משפחתה הטילו נאצות באדם שלכאורה "אכל את נשמתה":
אטאנקון
כינוי שפירושו "אל תגעונו" וביחיד "אל תנגְעוני" ("אַטּאִנְקוּני"). הכינוי משקף את פסק ההלכה המחמיר של המלקוסה אבא צברה בתקופת הקיסר זרע יעקב האומר שאין לגעת בגוי מטרתו הייתה הפרדה מוחלטת בין היהודים לאוכלוסייה הנוצרית. עם הזמן הפך למושג המדגיש את הבדלנות של העדה.
אוריתאווי
אוריתאווי (ኦሪታዊ) מונח שמשמעותו "שומרי מצוות התורה" ואשר מקביל למונח ביתא ישראל. בעת האחרונה הפך להיות מונח קוטבי למונח פלאשמורה.
עברווי
עברווי (ዕብራዊ, עברי) מונח המתייחס לצ'ווה (בן חורין) שהוא מביתא ישראל בניגוד לברייה (עבד).
אתיופים
יש המחשיבים את הכינוי "אתיופים", להבדיל מ"יוצאי אתיופיה" או "יהודים ממוצא אתיופי" כביטוי שאינו מדויק, מאחר שכשליש מבני קהילת ביתא ישראל הם ילידי ישראל.
חבשים
חבשים (געז: ሐበሻ; געז ותגרית: חבשה; אמהרית: אבשה) מונח המכוון לעמים דוברי השפות האתיו-שמיות ולקבוצות הקשורות אליהם אתנית ותרבותית. ביתא ישראל עצמם נמנים עם הקבוצות הללו.
שחורים
בחברה החבשית ישנה טרמינולוגיה אחרת המשמשת לסיווג צבע העור. ביתא ישראל כיתר עמי צפון אתיופיה, לרבות החבשים, מחשבים עצמם כבעלי צבע עור "קיי" (ቀይ - אדום) אשר נחשב כצבע הרצוי. כדי לתאר אדם כהה יותר משתמשים במונח "קיי דאמה" שאותו ניתן לפרש כחום-אדמדם, הצבע הכהה יותר הוא "טעים" שמשמעו שחום. בחברה החבשית כמעט ולא יעשה שימוש במילה "טקור" (ጥቑር - שחור) כדי לתאר צבע עור מכיוון שהוא מזוהה עם עבדות ועם קבוצות המכונות ברייה ושנקלה.
במקרים רבים באתיופיה שבהם אדם היה מכנה אדם אחר בכינוי שחור ובמונחים הנלווים לו היה מסתכן בתקיפה ואף בהרג.
כושים
בשפה העברית הכינוי כושי (הבא מן התנ"ך ומשמעותו תושב ארץ כוש) ניתן לבעל עור שחור ונוצרה הזדהות מסוימת בינו לבין המונח באנגלית "Nigger" (שהיה שנים רבות כינוי גנאי). מכיוון שהמונח כושי מתקשר לצבע שחור הוא מהווה מקבילה למונחים החבשים שנקלה (ሻንቅላ) וברייה (ባርያ). משמעות המונח שנקלה הוא "עבד שחור" וניתן לעמים שחורי עור השונים פיזית מהצפון-אתיופים והחיים בעיקר בגבול עם סודאן. פעמים רבות המונח שנקלה מתורגם כמקביל למונח Negro ולמונח הגזעי Negroid, כיום המונח נחשב לכינוי גנאי. המונח השני ברייה הוא במקורו כינוי ההיסטורי שניתן לקבוצה האתנית נארה שבה השתמשו הצפון-אתיופים כמקור לעבדים, עם הזמן קיבלה המילה את המשמעות "עבד" ויותר מאוחר למקבילה למונח שנקלה. כיום המילה מהווה כינוי לשחורים באופן כולל.
ליידי נץ
ליידי נץ (אנגלית: Ladyhawke) הוא סרט פנטזיה בבימוי ריצ'רד דונר על פי תסריט מאת אדוארד קמרה, שיצא ב-1985. הסרט היה מועמד ל-2 פרסי אוסקר, וזכה בשני פרסי סאטורן בקטגוריות התלבושות וסרט הפנטזיה הטוב ביותר.
עלילה
באיטליה של ימי הביניים, פיליפ גסטון (מתיו ברודריק), המכונה "העכבר", הוא היחיד שהצליח לברוח מכלא העיר אקווילה. "העכבר" שכמעט נתפס שוב על ידי חיילי הבישוף (ג'ון ווד) ששולט בעיר, מצליח להתחמק ברגע האחרון בעזרת קפטן אטיין נבאר (רוטגר האוור). זה האחרון משוטט בארץ בלוויית סוסו הנאמן ונץ.
נבאר מגלה עניין ב"עכבר" על שברח מהכלא, ודורש את עזרתו בפריצה בחזרה לכלא ואל תוך העיר. "העכבר" לא מגלה עניין בהצעתו של נבאר אך מצטרף אליו בכל זאת. נבאר מנחה אותו שלא להתקרב את מקום משכבו בלילות ולהיזהר מהזאב השחור. במקביל הנץ נעלם עם שקיעה ובמקביל אישה מסתורית ומדהימה ביופייה בשם איזבו (מישל פייפר) מופיעה בלילות. "העכבר" מבין שאיכשהו נבאר הוא הזאב השחור שמופיע בלילות, ואילו איזבו היא הנץ המלווה אותם בדרכם בימים. נבאר מתכנן לרצוח את הבישוף ובכך לשים קץ לקללה. הבישוף האכזר שולח צייד להרוג את הזאב השחור המסתובב בלילות לצד אישה יפה (נבאר ואיזבו). לאחר שאיזבו (כשהיא בצורת נץ) נפגעת מחץ, הם מתארחים אצל ידיד ותיק - הנזיר אימפריוס דה-מונק (לאו מקרן) שמטפל בה. אז מגלה "העכבר" את הסוד שבצילו חיים נבאר ואיזבו; השניים קוללו על ידי הבישוף שהתאהב באיזבו ורצה בה לעצמו, בעוד לבה היה נתון כבר לקפטן נבאר. הבישופ הטיל עליהם קללה כי איזבו תעביר את ימיה כנץ, ונבאר יעביר את לילותיו כזאב שחור, ובכך למנוע מבני הזוג לראות ולפגוש זה את זה, כבני אדם. עוד הוא מגלה שהנזיר הוא זה שבגד בזוג וסיפר על אהבתם לבישוף. אך כעת הנזיר מספר ל"עכבר" כי מצא דרך לשחררם מהקללה: עליהם לעמוד מול הבישוף ב"לילה ללא יום ויום ללא לילה", וכך תוסר הקללה. האב מזהיר את נבאר כי רצח הבישוף יגרום לקללה להימשך לנצח. אך קפטן נבאר דוחה את דברי הנזיר ומתכנן להמשיך במשימתו.
הנזיר מצטרף אליהם במסעם אל אקווילה. לאחר שהצליחו להיכנס לעיר, מצווה קפטן נבאר על אימפריוס הנזיר להרוג את הנץ כאשר ישמע את פעמוני הכנסייה (הוא מעריך שהדבר יציין את כישלונו ומקווה אז להתאחד עם אהובתו לאחר מותם), נבאר עוטה עליו את מדיו מימי היותו מפקד משמר הבישוף (טרם הוטלה הקללה). קפטן נבאר פורץ לכנסייה, ורגע לפני הסתערותו על הבישוף, מתחיל ליקוי חמה. הוא מגלה לחלחלתו שהנזיר השיכור צדק וייתכן "לילה ללא יום ויום ללא לילה". באותו רגע מתחילים לצלצל פעמוני הכנסייה. נבאר המשוכנע שהנזיר הרג את הנץ, מתכוון להרוג את הבישוף בכל זאת. אך ברגע האחרון איזבו נכנסת לכנסייה, לאחר שהנזיר לא היה מסוגל להרוג אותה. וכך לאחר שנתיים תמימות של חיים בצל הקללה, עומדים שניהם גבר ואישה מול הבישוף ומשתחררים ממנה.
ברנרד מיידוף
ברנרד "ברני" לורנס מיידוף (באנגלית: Bernard Lawrence Madoff; 29 באפריל 1938 – 14 באפריל 2021) היה איש עסקים וברוקר יהודי-אמריקאי, שהיה יושב ראש החברה למסחר בניירות ערך "ברנרד מיידוף" (Bernard L. Madoff Investment Securities LLC) ויושב ראש דירקטוריון הנאסד"ק בארצות הברית. בדצמבר 2008 נעצר וכשלושה חודשים אחר כך הורשע בהונאת כספים בהיקף של כ-64 מיליארד דולר, הונאת פונזי הגדולה ביותר שנחשפה אי פעם. הוא נידון ל-150 שנות מאסר, אך נפטר בכלא לאחר כ-12 שנים.
קורות חיים
מיידוף נולד בשנת 1938 בקווינס שבניו יורק לראלף וסילביה מיידוף, יהודים יוצאי פולין, רומניה ואוסטריה. אביו היה שרברב וברוקר בבורסה. מיידוף היה השני מבין שלושת ילדיהם, אחיו היו סונדרה ופיטר. למד בתיכון Far Rockaway בקווינס וסיים בשנת 1956. לאחר מכן למד שנה באוניברסיטת אלבמה והיה חבר באחווה "Sigma Alpha Mu". הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הופסטרה בניו יורק ב-1960 עם תואר במדעי המדינה. ב-1960 הקים חברת מסחר עם הון עצמי של 5,000 דולר. חברת מסחר זו הייתה בין החברות המובילות בייסוד הנאסד"ק, גוף שמיידוף שימש בו לאחר מכן יושב ראש הדירקטוריון ויושב ראש מועצת המנהלים.
מיידוף כיהן גם בחבר המנהלים של בית הספר למנהל עסקים של ישיבה יוניברסיטי.
בדצמבר 2008 חשף מיידוף בפני שני בניו, שעבדו עימו, את דבר הונאת הפונזי שהוא מנהל מזה שנים. הם הסגירוהו למשטרה בו ביום. בדצמבר 2010, שנתיים לאחר המעצר, התאבד בנו הבכור מארק. ב-2011 חלה בנו השני, אנדרו מיידוף, במחלת הסרטן, ממנה הבריא לכאורה שנים קודם לכן. הוא נפטר מהמחלה ב-2014.
סונדרה, אחותו של מיידוף, ובעלה נמצאו מתים בביתם שבפלורידה, כשעל גופם סימני ירי. המשטרה חוקרת חשד לרצח והתאבדות.
ההונאה
לטענת גופים שחקרו את ההונאה, ניהל מיידוף קרן גידור פיקטיבית בנוסף לחברת המסחר שלו. הקרן התנהלה כהונאת פונזי, כלומר הבטיחה רווחים גבוהים מהממוצע להשקעה בפרק זמן קצר יחסית, המשולמים בעצם מקרן של השקעות מאוחרות יותר. מיידוף הבטיח ללקוחותיו תשואה שנתית קבועה של 10%. בעקבות המשבר הפיננסי בשנת 2008 ביקשו משקיעים רבים למשוך את כספי השקעותיהם, אך הקרן לא יכלה לשלם להם, דבר שהוביל להתמוטטות החברה ולחשיפת ההונאה, ובהמשכה, להעמקת המשבר העולמי.
משפטו של מיידוף נפתח מיד לאחר מעצרו. ב-12 במרץ 2009 הודה מיידוף ב-11 סעיפים, ובהם עדות שקר, הלבנת הון והונאה. ב-26 ביוני 2009 הורה בית המשפט על חילוט כל נכסיהם של מיידוף ואשתו עד סך של 177 מיליון דולר, וב-29 ביוני נענה בית המשפט הפדרלי במנהטן לבקשת התביעה, וגזר על מיידוף 150 שנות מאסר.
היקפה המשוער של ההונאה הגיע לכ-65 מיליארד דולר. בין הנפגעים בהונאה היו בנקים רבים מאירופה, שהפסידו יותר מ-5 מיליארד דולר, משקיעים פרטיים מארצות הברית, פדרציות וארגוני צדקה יהודיים כגון יד שרה, נשות הדסה, ישיבה יוניברסיטי ועוד.
במרץ 2009 פורסם כי קיים חשד שהיקף ההונאה של מיידוף קטן הרבה יותר מחמישים מיליארד דולר, והוא עומד על פחות מעשרים מיליארד.
נגד מיידוף ובית ההשקעות שלו החלו הליכי חדלות פרעון, במסגרתם תבע הנאמן החזר כספים שנתן בית ההשקעות ומקורם בהונאה. בנתבעים גם מוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בתרבות
בשנת 2017 יצא לאקרנים סרט הדרמה האוטוביוגרפי "אשף השקרים" של HBO, העוסק בהונאתו של ברנרד מיידוף. את דמותו של מיידוף מגלם בסרט רוברט דה נירו, והסרט עוסק בעיקרו בתקופה שלאחר חשיפת ההונאה.
ב-2023 יצאה בנטפליקס מיני סדרה דוקומנטרית בשם "מיידוף: המפלצת מוול סטריט", בארבעה פרקים בני כשעה כל אחד, המתארת את מיידוף ועסקיו ואת ההונאה שביצע.
אונדנסטרון
אונדנסטרון (Ondansetron, נמכרת בשם Zofran) היא תרופה למניעת בחילה והקאות שהם תוצאה של כימותרפיה או ניתוח. כמו כן היא מנוצלת לטיפול בדלקת הקיבה והמעיים. ניתן לקחת אותה דרך הפה או בזריקה לשריר או לוריד. היא פועלת כאנטגוניסט ל-5НТ3.
קיימים סיכונים לתופעות לוואי. התרופה ניתנת לנשים בהריון שסובלות מבחילות, אך חוקרים עדיין לומדים את תופעות הלוואי של שימוש בתרופה בזמן היריון. התרופה אינה ניתנת בדרך כלל לילדים מתחת לגיל 4. התרופה אינה יעילה לטיפול במחלת ים.
אונדנסטרון קיבל פטנט בשנת 1984 לאחר מחקרים בחברת תרופות בריטית. השימוש הרפואי בקהילה אושר בשנת 1990. החל משנת 2006 ניתן לייצר גם תרופה גנרית. התרופה נכללת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי. בשנת 2019 היא הייתה במקום ה-91 בין התרפות הנפוצות בארצות הברית עם כ-8 מיליון מרשמים. בישראל התרופה נכללת בסל התרופות לחולי סרטן בלבד.
הר ברניקי
הר בֶּרֶנִיקי הוא הר בגליל, הנמצא סמוך לכנרת דרומית לטבריה. גובה ההר כ-190 מטר מעל פני הים. על ההר נמצאו שרידי כנסייה ביזנטית ולצידה מסגד מהמאה ה-8 לספירה.
גאוגרפיה
להורדוס אנטיפס היה בטבריה ארמון מפואר, שייתכן שהוא ארמונה של הנסיכה ברניקי, עליו סיפר יוסף בן מתתיהו בכתביו, ומכאן שמו של ההר "הר ברניקי". במהלך התקופה הביזנטית, במאה השישית, נבנתה על פסגתו המזרחית של ההר כנסייה, ייתכן על חורבת ארמונו של אנטיפס. הכנסייה הייתה מבנה מפואר ששטחו כ-1,400 מ"ר. בליבה של הכנסייה עמדה אבן מונוליתית ששמשה כשריד מקודש, וכפי הנראה נקשרה בסיפור פעילותו של ישו באזור הכנרת.
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בנה חומה, שהגיעה מטבריה עד לפסגתו המערבית של ההר, והסתיימה בשני מגדלים שגובהם 15 מטרים ואורך כל אחד מצלעותיהם 7.5 מטרים. ברעש האדמה בשנת 749 המכונה רעש שביעית נהרסו המבנים שעל ההר, לרבות הכנסייה, אך זו שופצה מחדש בתקופה המוסלמית הקדומה, במהלך המאה השמינית ושימשה ככנסייה עד לאחר קרב קרני חיטין, בו נהדפו הצלבנים וממלכתם בגליל חרבה.
לאחר חורבן הכנסייה שהה המקום בשממונו במשך שנים רבות. בשנת 1990 החל הארכאולוג יזהר הירשפלד בחפירות במקום. לא נמצאו כל שרידים לארמונה של ברניקי, אך נחשפה הכנסייה הביזנטית, ושרידי החומה והמגדל. הקרן הקיימת לישראל פרצה דרך המובילה משכונותיה העליונות של טבריה אל ההר. בצלע ההר התגלה על ידי הארכאולוגים יזהר הירשפלד ויוסף סטפנסקי תיאטרון רומי, ובו כ-6,000-5,000 מקומות. עיריית טבריה מתכננת להפוך את האמפיתיאטרון למרכז מופעים ולשלבו בפארק עוז ברקוביץ', פארק ארכאולוגי בדרומה של טבריה, הכולל ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית. בסמוך לכנסייה נחשף מבנה נוסף, וההשערה הייתה שהוא שימש כשוק בתקופה הביזנטית של העיר. בשנת 2009 גילתה הארכאולוגית קטיה ציטרין-סילברמן מהאוניברסיטה העברית בירושלים שהמבנה שימש כמסגד, וייתכן שהכנסייה והמסגד פעלו במקביל זה לצד זה, כשכל אחד משרת את הקהילה שלו. מסגדים דומים מאותה תקופה התגלו בדמשק ובעיר ג'רש שבירדן.
אוגוסטו פרגוזו
אָוּגוּסטוֹ טאסו פרגוזו (בפורטוגזית: Augusto Tasso Fragoso; 28 באוגוסט 1869, סאו לואיס - 20 בספטמבר 1945) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי. כיהן בתפקיד ראש ממשלת ברזיל בשנת 1930, בין הדחתו של הנשיא וושינגטון לואיס להשבעתו של ז'טוליו ורגאס.
מוצאו של פרגוזו במשפחה שהיגרה מפורטוגל לברזיל. הוא היה בן דודו של אנטוניו קרמונה נשיא הדיקטטורה הלאומית הפורטוגזית. פרגוזו נולד בעיר סאו לואיס, מחוז (כיום מדינת) מרניאו, האימפריה הברזילאית בשנת 1869. הוא עלה בדרגות הצבא ונותר נאמן למשטר הרפובליקה הברזילאית הראשונה לאורך רוב הקריירה הצבאית שלו. שינויים חברתיים בתוך ברזיל, כגון עליית אי-השוויון הכלכלי בין העירוניים לכפריים, מונופול כלכלי בידי מייצרי הקפה והחלב ועלייה נרחבת בבני מעמד הביניים הוביל לעלייה בהתנגדות העממית להמשך הממשל האוליגרכי שהנהיג את האומה עוד מימיו של הנשיא הברזילאי השלישי, פרודנטה דה מוראיס.
באותה העת היה פרגוזו איש צבא בדרגת גנרל והוא החל לתכנן הפיכה שלטונית צבאית שתסיים את משטר האוליגרכים בראשות הנשיא וושינגטון לואיס. פרגוזו היה דמות מכריעה בהוצאה לפועל של מהפכת 1930 שסיימה את עידן הרפובליקה הישנה בברזיל. המהפכה הדיחה את וושינגטון לואיס ומנעה את מינויו של הנשיא הנבחר, ז'וליו פרסטס. פרגוזו, ביחד עם שני מארגנים ראשיים נוספים של ההפיכה, הגנרלים מנה ברטו ואיזאיאס דה נורוניה, החלו במשטר של המועצה הממשלתית הזמנית (מעין חונטה דיקטטורית) שהייתה קיימת 11 ימים לפני שהעבירה סמכויות דיקטטוריות לידי הפוליטיקאי ז'טוליו ורגאס שהיה לנשיא החדש ולמעשה דיקטטור שהכריז על חנינה כללית לכל המעורבים במהפכה, כולל פרגוזו.
בהמשך פרש פרגוזו לגמלאות וכתב שלושה ספרי היסטוריה צבאית, הגדול מביניהם היה "תולדות מלחמת הברית המשולשת בפרגוואי" אשר יצא לאור בשנת 1934 בחמישה כרכים. פרגוזו נפטר בבירה הברזילאית, ריו דה ז'ניירו, בספטמבר 1945, חודש בלבד לפני נפילת ממשלו של ורגאס.
נקיה-זכותו
נַקִיַה-זַכּוּתּוּ (בכתיב חסר נַקִיַ-זַכֻּתֻּ; חיה בסוף המאה ה-8 ובמחצית הראשונה של המאה ה-7 לפנה"ס) הייתה מלכה אשורית, אחת מנשותיו של המלך סנחריב, אמו של המלך אסרחדון וסבתו של המלך אשורבניפל. היא שימשה כיועצת לבנה ונכדה וכונתה "המלכה האם", הגבירה ואם המלך. היא סייעה בעלייתם לשלטון של אסרחדון ואשורבניפל, שהיו שניים מהמלכים החשובים ביותר בתקופה הנאו-אשורית. דמותה מופיעה במקורות בין השנים 713–669 לפנה"ס.
ביוגרפיה
נקיה-זכותו הגיעה לארמון בימי מלכותו של סרגון השני (מלך בין השנים 722–705 לפנה"ס), אביו של סנחריב. ידוע כי הייתה בקשר עם סנחריב כבר בשנת 713 לפנה"ס, כאשר היה יורש העצר של אביו. נקיה נישאה לסנחריב וילדה את אסרחדון, בנו הצעיר ביותר. היא לא הייתה ממוצא אצילי. מעמדה במקור היה אחת מנשות הארמון - "אישה מהבית הגדול". לסנחריב היו לפחות 11 ילדים. אשור-נדין-שומי, בנו הבכור ויורש העצר של סנחריב, נרצח בשנת 694 לפנה"ס, וסנחריב המתין 11 שנים לפני שמינה את אסרחדון כיורש עצר חדש, בדלגו על בנו הבוגר יותר ארד-מוליסי (או ארד-מוליסו), שציפה להיבחר כיורש. הבחירה בבן הצעיר כיורש עצר מצביעה על ההשפעה שהייתה לנקיה-זכותו על סנחריב. בחירתו של אסרחדון  ליורש עצר לווה בטקס חריג באשור, שבו נצטוו נאמניו של סנחריב להישבע שבועת אמונים לאסרחדון. החלטה זאת הייתה למורת רוחו של ארד-מוליסי, שהביאה אותו בהמשך לרציחתו של סנחריב.
במשך השנתיים הבאות עד למותו של סנחריב בשנת 681 לפנה"ס, בעת שאסרחדון היה יורש העצר, הוא ואמו נדרשו לתחזק כל אותה עת את מעמדם בארמון המלוכה. בסופו של דבר, שלח סנחריב את אסרחדון להסתתר מפני אחיו בחניגלבת, שהייתה אחד המחוזות המערביים של האימפריה. נקיה לא מופיעה במקורות בתקופה זאת, ואין מידע אם הצליחה להגיע למעמד של האישה הראשית.
באחת הכתובות שהקדישה לאלים היא רמזה על תפקידה החשוב בהכתרת בנה למלך:
בשבועת הנאמנות שהשביעה נקיה-זכותו את תושבי הממלכה, מודגש תפקידה בשמירה על מעמדו של אשורבניפל:
מוצאה
המידע היחיד הידוע על משפחתה הוא שהייתה לה אחות בשם אבי-רמי. תאריך לידתה ומותה אינו ידוע.
"נקיה" הוא שם בשפה שמית מערבית, שתורגם ל"זכותו" באכדית, שפירושו הוא טהורה/זכה. היא השתמשה לעיתים בשני השמות. בעקבות כך חוקרים שיערו שהיא לא הייתה ממוצא אשורי. אחת ההשערות הייתה שהשם נקיה מקורו בעברית.
ליגת העל המקדונית
ליגת העל המקדונית (במקדונית: Прва македонска фудбалска лига) היא ליגת הכדורגל הבכירה במקדוניה הצפונית. הליגה הוקמה בשנת 1992 עם התפרקותה של יוגוסלביה ועצמאותה של מקדוניה.
בליגה ישנן 10 קבוצות, אשר משחקות ביניהן ארבעה סיבובים ובסך הכל 36 מחזורים. בתום כל עונה האלופה מעפילה למוקדמות ליגת האלופות בעוד שסגנית האלופה וזוכת הגביע המקדוני מעפילות למוקדמות הליגה האירופית. כמו כן, שתי הקבוצות בסוף הטבלה יורדות לליגה המקדונית השנייה ומוחלפות על ידי שתי קבוצות מהליגה השנייה, אשר מחולקת לשני מחוזות. הקבוצה שמסיימת את העונה במקום השמיני מתמודדת במשחק פלייאוף מול הקבוצה עם המאזן הטוב ביותר מבין הקבוצות שסיימו במקום השני בכל מחוז בליגה השנייה.
הקבוצות בליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל המקדונית בעונת 2022/2023:
אליפות מחוז ורדר באנובינה תחת יוגוסלביה (1927 - 1941)
בשנת 1923 נערכה האליפות הלאומית הראשונה בכדורגל של יוגוסלביה, וכן נערכו ליגות מקומיות אזוריות ברחבי יוגוסלביה. המועדונים של אזור "ורדרסקה באנובינה", המתאימים טריטוריאלית למקדוניה של ימינו, שיחקו במסגרת ליגת המשנה לכדורגל בבלגרד עד שנת 1927, כאשר הוקמה ליגה תחת "התאחדות כדורגל של סקופיה" תחת הליגה היוגוסלבית. אלופי ליגה זו קיבלו מקום במוקדמות לאליפות יוגוסלביה. המועדון "גראג'ינסקי סקופיה" הפך למועדון המקדוני היחיד שהשתתף בליגה הלאומית היוגוסלבית, תחילה בעונת 1935/1936 כאשר האליפות הושמעה במתכונת גביע, ולאחר מכן בעונת 1939/1938, אז שוחקה במתכונת של ליגה רגילה כשגרג'אנסקי מסיימת במקום ה-10 מתוך 12 קבוצות. בשנת 1939 שונתה שיטת הליגה היוגוסלבית, עם הקמת ליגות סרביות וקרואטו-סלובניות נפרדות ששימשו ליגות מעבר משם עלו הקבוצות לשלב האחרון באליפות יוגוסלביה. המועדונים של ההתאחדות של סקופיה כיוונו להעפיל לליגה הסרבית ומשם להתמודד על האליפות של יוגוסלביה, אולם רק גרג'אנסקי הצליח להשתתף בליגה זו בעונת 1939/1940 (מקום 5) ובעונת 1940/1941 (מקום 8).
אליפות מחוז סקופיה תחת אליפות המדינה בבולגריה (1942 - 1944)
משנת 1942 ועד 1944 הועברה הליגה המקומית של מקדוניה להיות תחת הליגה אליפות המדינה בבולגריה, כאשר בליגה המחוזית זוכות מקדוניה סקופיה ו-ZhSK סקופיה. הישג השיג בליגה הבכירה בבולגריה היה של קבוצת מקדוניה סקופיה שהייתה סגנית האלופה של לבסקי סופיה ב-1942.
הקמת ליגת העל המקדונית (1992 ואילך)
תחרות האליפות הרשמית הראשונה של הכדורגל המקדוני תחת ההתאחדות המקדונית כתחרות בכירה במדינה התקיימה ב-1992, לאחר שמקדוניה התפצלה מיוגוסלביה ועזבה את הליגה היוגוסלבית, ובעונה הראשונה זכתה בה וארדאר סקופיה, שהיא גם שיאנית אליפויות הליגה כיום.
פורמט
לאורך ההיסטוריה של ליגת העל המקדונית, מספר המועדונים המתמודדים בליגה הבכירה הצטמצם בהדרגה. להלן פירוט של מספר הקבוצות ששיחקו בכל עונה לאורך ההיסטוריה של הליגה: הליגה מונה כיום 12 קבוצות, וכל קבוצה משחקת נגד הקבוצות האחרות שלוש פעמים, ובסך הכל 33 מחזורים לקבוצה בעונת כדורגל אחת.
בשל דירוג מקדמי דירוג אופ"א, מנצחת הליגה נכנסת לסיבובי המוקדמות של ליגת האלופות, בעוד הקבוצות הממוקמות במקום השני והשלישי נכנסות לסיבובי המוקדמות של הליגה האירופית יחד עם הזוכה בגביע המקדוני. בתום העונה, שתי הקבוצות במקומות האחרונים בליגה יורדות לליגה השנייה במקדוניה ואילו הקבוצה במקום השמיני הולכת לפלייאוף עם מנצחת הפלייאוף העלייה משתי הליגות האזוריות שהם בעצם מהוות את הדרגה השנייה במערכת הליגה המקדונית.