cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיפורי התנ"ך
סיפורי התנ"ך במדע ובגישת "תורה ומדע"
בהתאם לכך, בענפי מדע רבים, הנחות המוצא של תאוריות מדעיות הראשונות היו שהתנ"ך מתאר את ההיסטוריה הקדומה, את הפרה-היסטוריה ואת חוקי הטבע. בתחום האסטרנומיה הניחו מדענים כי כדור הארץ נמצא במרכז היקום וכי הירח, אבל גם כוככי הלכת והשמש סובבים סביבו. כמו כן הניחו החוקרים כי גילם של הכוכבים, השמש והיקום כולו הן בני כמה אלפי שנים. גאולוגים ניסו במשך מאות שנים להתאים את הממצאים שמצאו לסיפורי התנ"ך, במיוחד לסיפור המבול ולהנחה לפיה כדור הארץ והיקום הם בני כמה אלפי שנים. עד למאה ה-19, מדענים מתחום הביולוגיה הניחו כי אלוהים ברא את כלל מיני בעלי החיים והצמחים עד לגיבוש תאוריה של אבולוציה מאת צ'ארלס דרווין.
ביקורת המקרא מעמתת את סיפורי המקרא עם הידע המדעי, הארכאולוגי והמחקרי. גישה זו צמחה מתוך פרשנות המקרא המסורתית אולם הגיעה למסקנה כי בתורה יש סתירות עצמיות רבות, יש בה טקסטים שונים שלפי הסגנון והתוכן נראה שחוברו בידי אנשים שונים מתקופות שונות, וכי התורה חוברה על ידי בני אדם, וממילא יש להתייחס אליה, כאל כל טקסט ספרותי, בגישה בוחנת וביקורתית. באופן דומה ארכאולוגיה מקראית צמחה מאז המאה ה-19, מבצעת חפירות ארכאולוגיות ומנסה למצוא מתאם בין סיפורי התנ"ך לבין ממצאים ארכיאולוגים. בתחילה ניסו ארכיאולוגים לאשש את הכתוב בתנ"ך. עם הזמן נתגלו פערים בין התנ"ך לבין הממצאים בשטח. באמצע המאה ה-20 נעשה נסיון נוסף, במיוחד על ידי ארכיאולגים דתיים, להתאים את הכתוב בתנ"ך לבין הממצאים בשטח אולם גישה זו הלכה ונזנחה עקב מיעוט ממצאים לכך ומציאת ממצאים סותרים.
ככלל, לא קיים אישוש מדעי לתופעות המתוארות במקרא כנסים. לכן, על פי ההנחה השוללת את מציאות ה' ויכולתו להתערב בטבע כרצונו, לא ניתן לראות את סיפורי הנסים כתיאורי מציאות, אלא בעיקר כאגדות עם, שמשקפות את תרבותו ואת אופיו. יחד עם זאת, ישנם תיאורי "נסים" במקרא הדומים לתופעות טבע ידועות. לדוגמה, ייתכן שמקור סיפור כריתת מי הירדן (יהושע ג') הוא בחסימה זמנית של הנהר על ידי קריסת צוקים לתוכו בעקבות רעש אדמה, תופעה שנצפתה פעמיים במאה ה-20. עם הזמן מדענים בתחומי חקר המקרא וארכאולוגיה מקראית מעלים ספקות גם ביחס לתאורים לא ניסיים המתוארים בתנ"ך כמו תאור המסע במדבר, כיבוש הארץ על ידי יהושוע וחלק גדול מהמתואר בספרים מאוחרים יותר.
כנגד גישתה של ביקורת המקרא ניצבת גישת תורה ומדע החותרת להתאמה בין תגליות מדעיות לבין הטקסטים המקראיים.
ניתוח סיפורי התנ"ך בכלים של תורת הספרות
חוקרי ספרות משתמשים בכלים של תורת הספרות לניתוח של סיפור התנ"ך, ניתוח המוביל לפרשנות שונה מזו המושגת בכלי הפרשנות האחרים.
דוגמה לכך היא ניתוחם של מנחם פרי ומאיר שטרנברג לסיפור דוד ובת שבע, בכלים של תורת הפערים שפיתחו. כאשר אוריה החתי חוזר לביתו הוא נמנע מלשכב עם בת שבע, דבר שהיה מאפשר לדוד להתחמק מהאחריות להריונה. הטקסט המקראי לא מבהיר האם אוריה ידע כי דוד שכב עם בת שבע והאם דוד ידע כי הדבר נודע לאוריה. בשל פערי המידע הקורא אינו יכול לזהות השתלשלות אירועים יחידה ועליו לשקול כמה אפשרויות. בסיפור זה כל השתלשלויות מציגות את דוד באור שלילי ובכך מדגישות את ביקורת המקרא כלפיו. כלומר, האפקט שנוצר במקרה זה כתוצאה מריבוי ההיפותזות באשר לפער הוא אירוניה.
ערביי ישראל
מעמד השפה הערבית בישראל
בשנת 1991 אשררה ישראל את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, אשר מחייבת לאפשר למיעוטים במדינה "להשתמש בלשונם, בצוותא עם החברים האחרים שבקבוצתם".
סיפורי התנ"ך
עיבודים
סיפורי התנ"ך זכו לעיבודים רבים, מהם שבאו לספרם לילדים, בשפה פשוטה יותר, ומהם שנועדו להעביר את הסיפורים לתיאטרון, לקולנוע וכדומה.
ציורי התנ"ך
סיפורי התנ"ך שימשו מקור השראה לציירים רבים, והפכו את התנ"ך הספר המצויר והמפוסל ביותר. הציורים המבוססים על סיפורי התנ"ך, מציגים באופן מוחשי את המסופר בקיצור, ומהווים למעשה פרשנות חזותית, מפני שחלק ניכר מהציור מבוסס על דמיונו ותפיסותיו של הצייר, ולא על פרטים מדויקים המופיעים במקרא.
חלק מציורי התנ"ך מהווים אילוסטרציה לפסוקי התנ"ך, בעוד שחלק אחר והחשוב יותר מהווה יצירה עצמאית, שיש לה זכות עמידה בפני עצמה, המשתמשת בתנ"ך כבמקור השראה ומהווה ציור פרשני. בציור הפרשני מנסים הציירים לענות על שאלות שהטקסט התנ"כי מעלה, למשל מה היה בעצם החטא של אדם וחוה ומהו פרי עץ הדעת שאותו אכלו? מה התרחש במעשה העקידה? איך נראה המלאך שעמו נאבק יעקב? איך נראה מעמד הר סיני? על שאלות אלה, ורבות אחרות, ניסו ציירי התנ"ך לתת מענה, וכמספר הציורים מספר התשובות.
ערביי ישראל
מעמד השפה הערבית בישראל
ארגונים דוגמת עדאלה חרתו על דגלם את חיזוק מעמדה של הערבית, באמצעות עתירות משפטיות. בית המשפט העליון פסל חוקי עזר ונהלים שהעדיפו את העברית: ב־21 בספטמבר 1993 פסל בית המשפט העליון בפסק הדין ראם מהנדסים נגד עיריית נצרת עילית, חוק עזר של עיריית נצרת עילית שחייב לתת מקום שני שלישים לפחות במודעות פרסום שנתלות בתחומה המוניציפלי. ב־25 ביולי 2002 נפסק בבג"ץ עדאלה נגד עיריית תל אביב-יפו כי במקומות העונים לתנאים מסוימים נדרש שהשילוט העירוני יהיה כתוב בשלוש שפות, עברית, ערבית ואנגלית, ויאפשר נגישות לאוכלוסיות שונות.
במאה ה־21 השפה העיקרית בקרב ערביי ישראל היא ערבית, והרשויות הערביות בישראל זכו למעין "אוטונומיה" בתחום השפה. עם זאת, העברית היא השפה העיקרית בתחום ההשכלה הגבוהה בקרב ערביי ישראל, וגם שפה מרכזית אצלם בעולם התעסוקה וביחסיהם עם רשויות השלטון שאינן מוניציפליות.
בשנת 2018 אושר חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי שסעיף 4 בו קובע ש"עברית היא שפת המדינה" וכן "לשפה הערבית מעמד מיוחד במדינה". נוסח זה מקנה עדיפות לעברית על פני הערבית. המשך הסעיף קובע כי "אין באמור בסעיף זה כדי לפגוע במעמד שניתן בפועל לשפה הערבית לפני תחילתו של חוק-יסוד זה".
השפה בחינוך הערבי
לאחר הקמת מדינת ישראל החליטה ועדת החינוך להמשיך את המצב שהיה קיים בתקופת המנדט בו השפה בחינוך הערבי היא ערבית. למעשה משרד החינוך אינו מפקח על שפת ההוראה בחינוך הערבי. עד שנות ה־80 מערכת החינוך במגזר הערבי התייחסה לשפה הערבית "כמרכיב אינסטרומנטלי – כלומר במטרה להכשיר בוגר היודע להתבטא כדין, להבין את הנקרא ולהעריך ספרות טובה", אך המגמה השתנתה ל"חיזוק גאוות התלמיד בשפה הערבית ולהקניית ידע על מורשתו הלאומית".
במאה ה־21 בחינוך הערבי הנכלל בחינוך הממלכתי, מהגן ועד סיום התיכון, שפת הלימוד היא ערבית והמבחנים נערכים בערבית הקלאסית. מצב זה חיזק את השפה הערבית בקרב ערביי ישראל כפי שתיאר מוחמד אמארה:.
בשנת 1996 נקבע בתקנות חוק חינוך ממלכתי כי תוקם מועצה מייעצת לחינוך הערבי שבין השאר תמליץ בפני שר החינוך על "גיבושה מדיניות חינוכית ופדגוגית לשלבי הגיל השונים במוסדות החינוך, שתבטיח את מעמדם השווה של אזרחי ישראל הערבים תוך התחשבות בייחודם הלשוני והתרבותי ובמורשתם".
יחס לסמלים היהודיים של מדינת ישראל
לאורך השנים הגישו חברי כנסת ערבים שונים בקשות לשינוי דגל ישראל וההמנון הלאומי של מדינת ישראל, בטענה כי מגן דוד הנמצא במרכז הדגל הוא סמל יהודי מובהק. מנגד, שלמה אבינרי ואחרים, התומכים בהשארת הדגל כפי שהוא, טענו כי דגלים של מדינות אירופאיות שונות בעלות רוב נוצרי כוללים צלב (כגון הדגלים של שוודיה, פינלנד, נורווגיה, בריטניה, שווייץ, יוון וכדומה), ודגלים של מדינות שבהן קיים רוב מוסלמי כוללים סמלים מוסלמיים (כגון הדגלים של טורקיה, תוניסיה, אלג'יריה, מאוריטניה, ערב הסעודית וכדומה). בתגובה טען סמי סמוחה כי בניגוד לארצות המערב שהן דמוקרטיות ליברליות והיסוד האתני משני בהן, ישראל היא דמוקרטיה אתנית מובהקת "שהאתניות טבועה במהותה, בזהותה, בארגון המוסדי שלה ובמדיניות הציבורית המופעלת בה", ולכן, בהיעדר אומה שמעמידה את כולם על בסיס שווה, יש משמעות מפלה לכך שהדגל וההמנון של המדינה הם סמלים יהודיים בלעדיים.
חוק האזרחות והכניסה לישראל
ב־31 ביולי 2003 חוקקה מדינת ישראל את חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003, אשר מטיל מגבלות גורפות על יכולתם של ערבים אזרחי ישראל לקיים חיי משפחה בישראל עם בני זוג פלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה. בדברי ההסבר לחוק נאמר כי נחקק משיקולים ביטחוניים ולזמן מוגבל, לנוכח מעורבותם בפעילות טרור של פלסטינים תושבי השטחים שקיבלו היתרי ישיבה בישראל מכוח איחוד משפחות.
המצדדים בחוק האזרחות והכניסה לישראל טוענים כי התיקון לחוק מיועד למנוע ביצוע פיגועי טרור במדינת ישראל וכן למנוע שינוי דמוגרפי ולשמור על "אופייה היהודי" של מדינת ישראל על ידי הגבלת הגירה של אוכלוסייה ערבית לתחומי המדינה.
אף על פי שחוק זה חל באופן תאורטי על כל תושבי ישראל, הוא משפיע בעיקר על אוכלוסיית ערביי ישראל משום שההסתברות שפרט מקרב האוכלוסייה הערבית במדינת ישראל ימצא בן זוג פלסטיני גבוהה יותר מאשר זו של פרט יהודי. בשל כך החוק ספג ביקורת רבה ומתנגדיו מחשיבים אותו לחוק מפלה. בשנת 2003 ועדה של האו"ם בדבר ביעור האפליה הגזעית אישרה פה אחד קביעה לפיה חוק האזרחות והכניסה לישראל הפר את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות האדם נגד גזענות. החוק ספג ביקורת בבית המשפט העליון ורוב השופטים קבעו כי הוא סותר את חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו אם כי אישרו את תוקפו הזמני. בשנת 2012, דחה בג"ץ את העתירות שהגישו נגד החוק עדאלה, חה"כ זהבה גלאון והאגודה לזכויות האזרח, וקבע כי החוק משרת באופן מידתי את התכלית של הגנה על ביטחון המדינה.
מעמד תושבי מזרח ירושלים והדרוזים ברמת הגולן
מעמדם של ערביי ישראל, שהם בעלי אזרחות ישראלית, שונה ממעמדם של התושבים הערבים של מזרח ירושלים, שטח שסופח לישראל ב־1967, ושל הדרוזים ברמת הגולן, שטח שהוחל עליו החוק הישראלי ב־1981. מדינת ישראל הכירה בכל מי שהתגורר בירושלים רבתי וברמת הגולן כתושבי קבע. כל תושב קבע זכאי לבקש לקבל אזרחות ישראלית, ובתנאי שיעמוד בתנאי סף ובהם שבועת אמונים למדינה, אי החזקת אזרחות זרה ושליטה בסיסית בשפה העברית. רוב תושבי מזרח ירושלים והגולן בחרו לא לבקש אזרחות ישראלית. מעמד תושב הקבע מקנה להם את כל הזכויות והחובות שחלות על אזרחי המדינה, אולם בניגוד לכל אזרח ישראלי אחר הם אינם רשאים להצביע לכנסת, אינם רשאים לשאת דרכון ישראלי, וניתן לשלול מהם מעמד תושבות בקלות רבה יותר מאשר שלילת אזרחות. תושבי קבע נושאים תעודת זהות ישראלית שמאפשרת חופש תנועה מלא בתוך תחומי מדינת ישראל, אולם הם אינם רשאים להשתמש בדרכון ישראלי מחוצה לה.
כיוון שאינם זכאים לבחור ולהיבחר לכנסת, ערביי מזרח ירושלים והדרוזים ברמת הגולן אינם שותפים במערכת הפוליטית הישראלית, והאינטרסים שלהם מיוצגים בה רק באופן עקיף. מבחינה בינלאומית הם נתפסים כמי שזכאים להגנות הכלולות באמנת ז'נבה הרביעית, זאת לפי החלטות מועצת הביטחון של האו"ם שדחתה את סיפוח השטחים האלה לישראל והכרזתה עליהם כשטחים בתפיסה לוחמתית, ולאור העובדה שהם אינם זכאים לדרכונים ישראליים. לפיכך, יחסיהם עם רשויות מדינת ישראל נתפסים כעניין בינלאומי, בניגוד ליחסים של ערביי ישראל עם רשויות המדינה שנתפסים כעניינים פנימיים של ישראל.
באופן רשמי, רשאים תושבי מזרח ירושלים הערבים, והדרוזים ברמת הגולן, להגיש בקשה להתאזרחות במנהל האוכלוסין מתוקף מעמדם כתושבי קבע, אך מרביתם אינם עושים זאת – בין אם מסיבות אידאולוגיות, בין אם מחוסר מודעות, ובין אם מחשש מנידוי שיוטל עליהם. גם מדינת ישראל אינה מעודדת אותם להתאזרח, משיקולים ביטחוניים ודמוגרפיים. למרות זאת, יש מיעוט מתוכם שקיבלו אזרחות ישראלית, בפרט ברמת הגולן. תושבי מזרח ירושלים אינם לומדים במערכת החינוך הערבית הממלכתית של מדינת ישראל, אלא בבתי ספר פרטיים על־פי תוכנית הלימודים של הרשות הפלסטינית או של ממלכת ירדן. רובם המכריע מחרימים את הבחירות המוניציפליות בירושלים, כך שאין להם ייצוג במועצת העיר ירושלים. הדרוזים ברמת הגולן נוסעים לעיתים ללמוד באוניברסיטאות הסוריות, שם הם זכאים ללימודים חינם, אם כי רבים מהם לומדים באוניברסיטאות ומכללות ישראליות.
תושבות הקבע נחשבת בעיני רבים מהמחזיקים בה למעמד יקר-ערך, כיוון שהיא מעניקה חופש תנועה בתוך מדינת ישראל, זכות למגורים ועבודה בתוך המדינה בלא הגבלה, וכן זכות להנות מהטבות הביטוח הלאומי ושירותים ממלכתיים אחרים. תושב קבע שעובר להתגורר מחוץ לתחומי המדינה, עלול לאבד את מעמדו. מבחינת ערביי מזרח ירושלים, פירוש הדבר, שמעבר אל מחוץ לגבולות המוניציפליים של ירושלים (כלומר אל הפרברים שממזרח לה, שלא סופחו לישראל) עלול להביא לביטול מעמדם כתושבי קבע בישראל. הסדר זה מביא להתמרמרות רבה בקרבם, בייחוד על רקע מצוקת הדיור במזרח ירושלים, מיעוט במתן אישורי בנייה לערבים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים.
רוב פרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס), מתייחסים לתושבי מדינת ישראל (בכלל זה תושבי מזרח ירושלים) ולא לאזרחי מדינת ישראל (זו הסיבה לפער בין הנתונים המובאים בערך זה לבין הנתונים שמפרסמת הלמ"ס).
יחסה של התקשורת הישראלית לאוכלוסייה הערבית
מחקרים שהתבצעו בעולם בנושא מלמדים כי ללא ממד של שיתוף או הכרה, ייצוגן של קבוצות מיעוט בתקשורת נותר חלקי. המצב בישראל אינו שונה. על בסיס מחקרים שנערכו בישראל בין השנים 1994 ו-2004, טוען ד"ר שגיא אלבז כי אמצעי התקשורת בישראל "משעתקים את התרבות הפוליטית הדומיננטית" ונוטים להצניע או "לצייר בצבעים שליליים" את דמותה של האוכלוסייה הערבית-פלסטינית. לצורך הדוגמה, בחינת אופן הסיקור של יום האדמה מראה נטייה להגזים בהערכת האלימות הצפויה, גם כאשר בפועל הפרות הסדר הן מינוריות. אלבז סבור לכן שהעיתונים בישראל "עוסקים בהבניה של מציאות אחת ויחידה, מתוך הבנה שזו תתגשם - גם אם התשתית המונחת לבנייתה לוקה בחסר. אלבז חקר את מאפייני הסיקור של האזרחים הערבים בהקשרים ביטחוניים וגילה שקיים ייצוג יתר של המיעוט הערבי בפעילות עוינת, זאת בניגוד לנתונים, אשר לפיהם, אחוז ההרשעה של הערבים בבתי המשפט שולי ביחס לחלקם באוכלוסייה הכללית. אלבז טוען עוד כי "עובדה זו לא מונעת מהממסד לראות באזרח הערבי סיכון ביטחוני. גם העיתונות מאמצת את הראייה הזאת בעצם נטייתה להדגיש את מעורבותם של הערבים בפעילות ביטחונית ובפלילים.
חוקרים אחרים טוענים כי ניתן לראות כי היחס למיעוט הערבי בישראל נע במסלול דו-מישורי: התעלמות כמעט מוחלטת מהבעיות האנושיות והאפליה הממוסדת מצד אחד, ודפוס קבוע של התמקדות באירועי "אי-סדר" מהם ניתן להבין כאילו פשע ואלימות טבועים באזרח הערבי, מצד שני.
עבירות אמל"ח בחברה הערבית
בשנים האחרונות חל גידול ניכר בעבירות אמל"ח ועבירות ירי, בעיקר בקרב האוכלוסייה הערבית. התכליות העיקריות של השימוש באמל"ח הן פתרון סכסוכים בין עבריינים ובין משפחות, הפגנת כוח והגנה עצמית. כמו כן נעשה שימוש באמל"ח באירועים מיוחדים, כמו חתונות. הזמינות הגבוהה של אמל"ח בחברה הערבית מביאה לגידול במספר אירועי האלימות החמורה, כמו רצח, הריגה ותקיפה. אירועי אלימות אלה מתרחשים בעיקר ביישובים שבהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית, וקורבנותיהם הם בעיקר בני החברה הערבית. עבירות האמל"ח והירי מסכנות חיים ופוגעות לא רק במעורבים בהן, אלא גם בביטחון האישי ובאיכות החיים של אזרחים חפים מפשע. שיעור השימוש בנשק חם בחברה הערבית בעבירות רצח בשנים 2013–2019 גבוה יותר מפי שלושה משיעורו בחברה הלא-ערבית. מספר נפגעי הירי בחברה הערבית עלה פי שלושה וחצי ויותר בשנים 2016–2018 . ובשנים 2017–2020 נרשמו בתיקי חקירה של משטרת ישראל 10,891 קורבנות מהם כ-84% ערבים תושבי ישראל. בשנים אלו גדל ב-83% מספר הצעירים הערבים תושבי ישראל בגילאי 18–24 שנחשדו בעבירות נשק. כמו כן, מספר הקטינים הערבים שנחשדו בעבירות נשק גדל בתקופה זו ב-69%.
הנשק הלא חוקי מגיע לישראל משלושה מקורות עיקריים: גניבות ממקורות חוקיים ובעיקר מצה"ל, הברחות וייצור בלתי-חוקי. ההברחות הן מגבול ירדן ודרך המעברים בין יו"ש לישראל, המשטרה לא הקימה עדיין יחידה מבצעית ייעודית לטיפול בהברחות אלה. כמו כן, אין שיתוף פעולה ממוסד ומסודר בין המשטרה לצה"ל בסוגיית הברחת האמל"ח במעברים.
מעורבות בטרור
בדו"ח של השב"כ נקבע כי ערביי ישראל מהווים יעד מועדף להפעלה אצל ארגוני הטרור. כתושבי מדינה, הם בעלי יכולת לנוע בצורה חופשית בכל שטחי המדינה ובעלי ידע שעלול לעזור לארגוני הטרור. כך למשל, בשנים 2001–2004 נחשפו 104 התארגנויות טרור בהם נטלו חלק כ־200 ערבים ישראלים שהיו מעורבות בפיגועים שבהם נרצחו 136 ישראלים. הדו"ח הדגיש כי "העוסקים בטרור מקרב ערביי ישראל הם שוליים קיצוניים המהווים אחוז קטן מאוד מאוכלוסייה זו".
במאי 2003 נעצר מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית (ראו להלן), השיח' ראאד סלאח (الشيخ رائد صلاح) יחד עם חברים נוספים בארגון. הם הואשמו בהעברת כספים לארגון חמאס וב"העברת ידיעות לאויב", והוחזקו במעצר כשנה וחצי. בסופו של דבר הושגה עסקת טיעון שבה הודו הנאשמים רק ב"מגע עם סוכן זר" ובמתן שירות ל"התאחדות בלתי מותרת", עברות הנחשבות קלות יחסית. בית המשפט המחוזי בחיפה אישר את עסקת הטיעון וגזר עליהם עונשי מאסר קלים יחסית.
בשנים 2005–2006 נחשפו 38 התארגנויות נוספות בהן היו מעורבים 46 ערבים ישראלים. בדו"ח של השב"כ הודגש כי כ־40% מכלל המעורבים בטרור מקרב הערבים הישראלים הם פלסטינים שקיבלו תעודת זהות ישראלית והיתר שהייה בישראל בעקבות הליך של איחוד משפחות על רקע נישואים לבני זוג ערבים ישראלים.
בייחוד מאז יציאת צה"ל מדרום לבנון במאי 2000, מנצל חזבאללה את מערך הקשרים המשפחתיים והפליליים עם ערביי ישראל להעברת כלי-נשק, סמים וכסף אל ישראל, ומפעיל אנשים לצורך איסוף מודיעין וגיוס. שיטה אחרת היא הקמת תשתיות לארגוני ביצוע ומודיעין של טרור ערבי ישראלי. דו"ח השב"כ העוסק בכך מצא לנכון לציין: "יודגש כי רובם המכריע של ערביי ישראל הם אזרחים שומרי חוק הפועלים על פי הכללים הקיימים במדינה דמוקרטית".
עם התבססות ארגון המדינה האיסלאמית בשטחי סוריה ועיראק, התגלו בקרב ערביי ישראל ביטויי תמיכה והזדהות מצומצמים כלפי הארגון. בין 2014 ל־2016 עצר השב"כ מעל 100 ערבים ישראלים בחשד שתכננו להצטרף לארגון ולעבור לשטחי פעילותו, ובחשד לתכנון פיגועים בישראל על בסיס אידאולוגיית הארגון, כאשר ישנה עלייה בתמיכה ובהזדהות עם הארגון בקרב צעירים מקרב ערביי ישראל במהלך שנים אלו. חשש משמעותי קיים מערבים–ישראלים חברי הארגון שישובו לארץ וינסו לבצע פעילות טרור על בסיס הכשרה צבאית שעברו בידי הארגון. בחקירה של אחד מפעילי הארגון שחזר לארץ, עלה שמפקדיו הורו לו להתארגן לפעילות טרור בתוך ישראל, ולחלופין לבצע עבירות שונות של פשיעה חקלאית וגרימת נזק לרכוש כדרך התנגדות למדינת ישראל.
ב־14 ביולי 2017, שלושה מחבלים ערביי ישראל מאום אל־פחם ביצעו פיגוע בהר הבית בו רצחו ביריות שני שוטרים דרוזים לפני שנורו למוות על ידי כוחות הביטחון. בלילה שבין 26 ביולי ל־27 ביולי נערכה הלוויית המחבלים באום אל־פחם, לאחר שישראל שחררה את גופותיהם בעקבות עתירה וצו של בג"ץ. בהלוויה השתתפו אלפים מקרב ערבי ישראל שצעקו סיסמאות בשבח המחבלים, אותם כינו "שהידים", וכן קראו "ברוח ובדם, נפדה אותך אל־אקצא". הנהגת ערביי ישראל נמנעה מלגנות את הפיגוע במילים ברורות והוקעה על כך על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין: "השתיקה והתגובות הרפות של חלק מהמנהיגות הפוליטית הערבית מקוממות. טרור חייב להיות מוקע ללא תנאי וללא התפתלויות." התגובה הרפה הוקעה על ידי ראשי העדה הדרוזית.
במרץ 2022 אירעו שני פיגועים קטלניים שביצעו ערבים-ישראלים: הפיגוע המשולב בבאר שבע (22 במרץ) ופיגוע הירי בחדרה (27 במרץ), בהם נרצחו 6 בני אדם.
מאפייני הפשיעה
דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת עוסק בפשיעה בחברה הערבית בישראל. לפי הדו"ח, בשנת 2009, ערבים, המהווים כ־20% מאזרחי ישראל, היו 41% מכלל החשודים בתיקי רצח; 36% בתיקי ניסיון רצח; 36% בתיקי תקיפה חמורה; 41% בתיקי הצתה; 36% בתיקי שוד וב־43% בתיקי שוד בנסיבות מחמירות. בנוסף ישנם סוגי פשיעה ייחודיים למגזר זה כגון קטטות בין חמולות.
דו"ח ועדת המחקר של הכנסת קבע כי אף על פי שערביי ישראל מהווים כ־20% מכלל האוכלוסייה, הרי שבראשית נובמבר 2009 כ־40% מכלל העבריינים בבתי הכלא בישראל בגין עבירות של אלימות במשפחה היו ערבים, ונתון זה "בולט במיוחד לאור העובדה ששיעור התלונות על אלימות במשפחה במגזר הערבי נמוך מאוד לעומת חלקם באוכלוסייה הכללית" (לדוגמה, "בחודשים ינואר - ספטמבר 2009 רק 11.8% מכלל התלונות בנושא אלימות במשפחה הוגשו על ידי נשים ערביות"). בולט גם מקומן של עבירות נקמת דם ורצח על רקע כבוד המשפחה.
לפי נתוני המשרד לביטחון פנים, בשנת 2011 היו ערבים מעורבים ב־67% מהרציחות בישראל, 70% מניסיונות הרצח, 38% מן התקיפות החמורות, 36% ממעשי השוד ו־52% מההצתות.
ב-2021 פורסם כי כ-50% מעבירות הסחיטה בישראל מבוצעות על-ידי ערבים. שנת 2021 התאפיינה בגל אלימות ובסיומה נרשם שיא של 126 נרצחים בחברה.
סיבות לרמת הפשיעה הגבוהה
על פי הדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, לרמת הפשיעה הגבוהה כמה גורמים עיקריים:
משטרת ישראל וערביי ישראל
אחוז השוטרים הערבים נמוך בהרבה מאחוזם באוכלוסייה. כך, למשל, כ־1.8% מהשוטרים הם ערבים מוסלמים. על פי דוח שהוגש לוועדת הפנים "אחת הדרכים שננקטות כדי להגביר את אכיפת החוק בקרב הערבים בישראל היא צירוף יותר אזרחים ערבים לשורות המשטרה. צעד זה עשוי להגדיל את אמון האוכלוסייה במערכת אכיפת החוק מצד אחד, ולשפר את יכולת המשטרה לטפל באירועי פשיעה באוכלוסייה הערבית עקב ההיכרות של השוטרים הערבים עם השפה והמנטליות של האזרחים הערבים." המשטרה נוקטת מספר צעדים להגדיל את אחוז השוטרים הערבים, ומקיימת קורסי הכנה לגיוס למשטרה.
בין משטרת ישראל לחברה הערבים קיים מתח הנובע הן מהמתח הלאומי והדתי בין יהודים לערבים והן מתחושת הזנחה שגברה ככל שהמשטרה הדירה את רגליה מהכפרים והעיירות. בעשור השני של המאה ה־21, מדינת ישראל השקיעה משאבים רבים להגברת האכיפה והנוכחות במגזר הערבי, ובכלל זה פתיחת תחנות משטרה ביישובים הערביים ובמזרח ירושלים. מנגד יש גורמים במגזר הערבי המגיבים בהתנגדות ובעוינות למגמה, ולעיתים ועדות התכנון המקומיות מסרבות להקצות שטח להקמת תחנות משטרה ביישובים ערביים.
ניסיונות ממשלתיים למיגור הפשיעה בחברה הערבית
בשנת 2016 התקבלה החלטת ממשלה שמטרתה היא לשפר את רמת הביטחון האישי במגזר הערבי, ולחזק את הביטחון בירושלים. הצעדים שנכללו בהצעה היו הקמת וחיזוק תחנות משטרה ביישובים ערבים, חיזוק מערכים מבצעיים וגיוס כוח אדם, חלקו מהחברה הערבית. בפועל מכיוון שקוצץ תקציב המשטרה, ההחלטה לא יצאה לפועל כפי שתוכנן. מתוך 18 תחנות משטרה שהיו אמורות להיבנה או להתחזק רק כ11 מהן חודשו או נבנו בפועל. בין השנים 2016 ל־2019, מתוך 2600 שוטרים ששאפו לגייס בהחלטה גויסו רק כ־1,231 שוטרים. בנוסף, כמות השוטרים שגויסו באותן שנים מהחברה הערבית היווה 75% מהמתוכנן. 460 במקום 600.(נתונים על פשיעה בחברה הערבית).
בשנת 2020, במהלך כהונתה של הכנסת ה-23, הוקמה בהובלת חבר הכנסת מנסור עבאס הועדה המיוחדת למיגור הפשיעה בחברה הערבית. הועדה ניהלה 28 ישיבות בנושאים כגון תוכניות למיגור הפשיעה, תוכניות לשינוי מערכת החינוך, המאבק בשוק השחור במגזר הערבית ועוד.
במהלך כהונתה של הכנסת ה-24 הוקמה בהובלת חבר הכנסת מנסור עבאס הוועדה המיוחדת לענייני החברה הערבית. תחומי עיסוקה הם בין השאר, מיגור הפשיעה והאלימות בחברה.
בשנת 2022, השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי הציגו את הרפורמה המתוכננת במשטרת ישראל, את התוכנית להקמת משמר הלאומי. הרפורמה במשטרה אמורה לעלות את שכר השוטרים בדרגות הנמוכות ב־20–40 אחוזים, ולגייס לכוחות המשטרה כ-4,000 שוטרים חדשים בפרק זמן של שנתיים. לפי תוכנית זו, הקמת משמר לאומי תכלול את הכפלת הכוחות של מג"ב, והקמת זרוע מתנדבים של 10,000 יוצאי יחידות קרביות. מטרת התוכנית לפי בן גביר היא לחזק את הביטחון האישי של אזרחי ישראל.
יישובים בלתי מוכרים ובנייה בלתי-חוקית
לפי נתונים שהוצגו בדו"ח הוועדה בראשות גולדברג משנת 2008, עומד מספר המבנים הבלתי חוקיים בכפרים הלא מוכרים על 50,000. מספר המבנים הנבנים מדי שנה בכפרים הלא-מוכרים נע בין 1,500 ל־2000. הוועדה המליצה להכיר ביישובים לא מוכרים בהם מתגוררים כ־65,000 תושבים.
אפליה
שופט בית המשפט העליון תיאודור אור ציין בדו"ח ועדת החקירה הממלכתית לבירור ההתנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ישראלים באוקטובר 2000 כי:
דו"ח ועדת אור ציין גם כי:
בתחום החקלאות
בשנת 2010, בעקבות עתירה לבג"ץ, הורתה הממשלה למועצת הלול לאשר בפעם הראשונה מכסות ייצור ביצים במגזר הערבי. המכסות שאושרו מהוות 0.3% בלבד מסך ייצור הביצים בישראל. נכון לשנת 2011 עדיין לא הוענקו מכסות ייצור חלב לחקלאים מן המגזר הערבי.
בתחבורה הציבורית
ערביי ישראל סובלים מאפליה גם בתחום התחבורה הציבורית. בשנת 2011 פרסם משרד התחבורה כי שיעור הנסיעות במגזר הלא-יהודי הוא כמחצית האחוז בלבד מסך הנסיעות באוטובוסים. שר התחבורה ישראל כץ אמר שהפער הוא תוצאה של הזנחה רבת-שנים ושמשרדו מקצה מאות מיליוני שקלים לתיקונה. סקר ב־11 יישובים ערבים בגליל ובמשולש העלה כי: "התחבורה הציבורית מוגבלת ברובה לאוטובוסים העוזבים את הכפר השכם בבוקר וחוזרים עם סיום יום העבודה. אוטובוסים אלה עוברים לרוב בכבישים ראשיים ובערים יהודיות. הקשרים הראשיים בין הכפרים הערביים לבין עצמם מועטים ביותר. אוטובוס אחד משרת מספר כפרים לאורך דרך ראשית ומקיף כל אחד מהם, כך שהנסיעה איטית וארוכה מאוד".
סקרים ומחקרים
ב־29 באפריל 2007 פרסם עיתון "הארץ" סקר של המכון הישראלי לדמוקרטיה בו השתתפו 507 אנשים אשר קבע כי 75% מערביי ישראל יתמכו בחוקה שתשמור על הסטטוס של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בתנאי שהיא תבטיח שוויון זכויות למיעוטים. על פי הסקר 23% ציינו כי הם מתנגדים להגדרה זו.
בסקרים שנערכו לאורך השנים על ידי פרופ' סמי סמוחה, כ־60% מערביי ישראל אינם מקבלים את מדינת ישראל כמדינה יהודית, וכ־22% שוללים את קיומה של מדינת ישראל בכלל. ישנה ירידה מתמשכת בלגיטימיות של המדינה מצד ערביי־ישראל מחד גיסא, ועלייה בתמיכה, שעומדת על כ־12%, בשימוש באמצעים לא חוקיים ואף אלימים מצד ערבים מאידך גיסא. בסקר משנת 2009, נמצא שכ־46% לא מוכנים לשלוח ילדיהם לבית־ספר עברי ו־47% לא רוצים שכן יהודי. כ־40.5% מהערבים במדינת ישראל אף מכחישים את קיום השואה.
ממצאי סקר שערך מכון "מאגר מוחות" העלו כי 82% מבני הנוער הערבי–ישראלי רואים את עצמם במידה בינונית עד רבה מאוד כ"פטריוטים פלסטינים". כמו כן עלה כי 20% מהם סבורים שמותר להתנגד למדיניות הממשלה גם תוך שימוש בכוח.
מחקרי עומק נוספים העלו תמונה מורכבת: מעל 67% סבורים כי אין לישראל זכות להיות מדינת הלאום של העם היהודי, 66% מסרבים להשלים עם קיומו של חוק השבות, 77% מסרבים לוותר על זכות השיבה, 47% מצדיקים אינתיפאדה פלסטינית שלישית ו־51% מצדיקים אינתיפאדה של ערביי ישראל. מאידך 63% סבורים שארץ ישראל היא מולדת משותפת לערבים וליהודים, 57% מודים שליהודים ישנן זכויות היסטוריות ולאומיות בארץ, 71% מהם סבורים שישראל היא מקום שטוב לחיות בו ויותר מ-63% מעדיפים לחיות בישראל מאשר בכל מדינה אחרת בעולם. בנוסף 27% תומכים בהנהגת שירות אזרחי חובה לכלל אזרחי המדינה ו־43% מכירים בזכותה של מדינת ישראל לשמור על רוב יהודי.
הגורמים למתיחות בין המגזרים
מאז הקמתה של מדינת ישראל קיימת מתיחות משמעותית בין אוכלוסיית ערביי ישראל לבין האוכלוסייה היהודית בישראל. הטענות הנפוצות בדבר הגורמים למתיחות הן:
אלימות ישראלית נגד ערביי ישראל
לאורך השנים נהרגו או נרצחו תושבים ערביי ישראל מירי של כוחות הביטחון הישראליים במספר תקריות, כגון טבח כפר קאסם שהתרחש באוקטובר 1956 והותיר 48 הרוגים, הפגנות יום האדמה שהתרחשו במרץ 1976 ובהן נהרגו שישה בני אדם, ואירועי אוקטובר 2000 בהם נהרגו 12 אזרחים ערביי ישראל ותושב פלסטיני מעזה. במהלך הפיגוע בשפרעם, נורו ארבעה אזרחים ערבים–ישראלים למוות באוטובוס על ידי חייל צה"ל נפקד. בדצמבר 2007, האגודה לזכויות האזרח בישראל דיווחה על "עלייה דרמטית" בגזענות נגד ערביי ישראל, כולל עלייה של 26 אחוזים בתקריות אנטי-ערביות. לדברי סמי מיכאל, נשיא האגודה לזכויות האזרח בישראל, "החברה הישראלית הגיעה לשיאים חדשים של גזענות אשר פוגעת בחופש הביטוי ובפרטיות".
תפיסתם כאיום דמוגרפי על מדינת ישראל
שיעור האוכלוסייה היהודית בחלקה הצפוני של מדינת ישראל נמצא בירידה. הגידול הדמוגרפי בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל והרוב אותו הם מחזיקים בשני אזורים גאוגרפיים בישראל – באזור הגליל ואזור המשולש – הפכו למוקד של מחלוקות פוליטיות במהלך השנים האחרונות. בקרב האוכלוסייה הערבית, הערבים המוסלמים הם בעלי שיעור הלידה הגבוה ביותר, אחריהם הדרוזים, ואחריהם הערבים הנוצרים. הביטוי "האיום הדמוגרפי" (או "הפצצה הדמוגרפית") משמש בחברה הישראלית לתיאור איום (אמיתי או מדומה) על ייעודה ועתידה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בשל הריבוי הטבעי הגבוה יותר של ערביי ישראל ושל האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה בהשוואה לריבוי הטבעי של פלח האוכלוסייה היהודי. הפער הולך ומצטמצם – בשנים 1996–2000 היה שיעור הריבוי הטבעי של ערביי ישראל 3.6% ונכון לשנת 2018 הוא ירד ל־2.3%, זאת לעומת שיעור ריבוי של 1.9% בקרב היהודים (כולל עלייה).
חילופי שטחים וחילופי אוכלוסין
לאורך השנים חלק מהפוליטיקאים הישראלים הביעו תמיכה מפורשת באפשרות של חילופי שטחים על מנת להבטיח את המשך קיומו של הרוב היהודי במדינת ישראל וצביונה היהודי של מדינת ישראל. לפי אחת ההצעות ישראל תעביר את הריבונות על חלק מאזור ואדי עארה (ממערב לקו הירוק) המכיל אוכלוסייה ערבית למדינה הפלסטינית העתידית תמורת סיפוח גושי ההתיישבות הגדולים באזור הגדה המערבית ממזרח לקו הירוק. סקרים שונים אשר נערכו לאורך השנים הראו כי ערביי ישראל אינם מעוניינים שהשטחים בהם מצויים יישוביהם יצאו מתחומי מדינת ישראל ויועברו לשליטת מדינה פלסטינית, אם וכאשר תוקם, וכי הם מתנגדים לאפשרות לפיה הם יאלצו להמיר את האזרחות הישראלית בה הם מחזיקים באזרחות של מדינה פלסטינית.
חבר הכנסת אביגדור ליברמן ממפלגת ישראל ביתנו, המפלגה השלישית בגודלה בכנסת השמונה עשרה, הוא אחד מהתומכים הגדולים ביותר ברעיון העברת יישובים ערביים גדולים הממוקמים במדינת ישראל ליד הגבול עם הגדה המערבית (כמו טייבה, אום אל־פחם ובאקה אל־גרבייה), לתחום השיפוט של הרשות הפלסטינית תמורת סיפוח ההתנחלויות ישראליות הממוקמות בשטחי הגדה המערבית. תוכנית חילופי השטחים גרמה למתיחות רבה בקרב ערביי ישראל, בשל כך שהתוכנית מתייחסת אליהם במפורש כאל "אויב שבפנים".
ייצוג בכנסת
בבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) אכן החליטה הוועדה פעם נוספת לפסול את שתי הרשימות, כ"ך והרשימה המתקדמת לשלום. בית המשפט העליון דחה את הערעור שהגישה כ"ך, אך קיבל, ברוב של שלושה שופטים מול שניים, את הערעור שהגישה הרשימה המתקדמת לשלום ואישר את השתתפותה בבחירות.
בבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את מועמדתם של חברי הכנסת עזמי בשארה ואחמד טיבי, וכן את רשימת בל"ד. נגד פסילת בל"ד הוגש ערעור לבית המשפט העליון וכן הוא נדרש לאשר את פסילת המועמדים, ובית המשפט פסל את החלטת ועדת הבחירות המרכזית, ואישר את מועמדותם.
בשנת 2007 נפתחה חקירה נגד בשארה בחשד שריגל לטובת חזבאללה. בשארה יצא מישראל והתפטר מהכנסת באמצעות מכתב התפטרות שמסר בשגרירות ישראל במצרים. בשנת 2011 נחקק חוק (שכונה "חוק בשארה") שאיפשר לשלול את תשלומי הפנסיה במקרה של אי-התייצבות של חבר כנסת לחקירה, למשפט או לריצוי עונשו, והכנסת השתמשה בו כדי לשלול את התשלומים הללו מבשארה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה בשנת 2009 פסלה ועדת הבחירות המרכזית את רשימות בל"ד ורע"ם-תע"ל, אך בית המשפט העליון ביטל שוב את ההחלטה ואישר לרשימות להשתתף בבחירות.
בכנסת ה־19 ייצגו את ערביי ישראל שתי רשימות ערביות: "הברית הלאומית הדמוקרטית" (בל"ד) ורע"מ-תע"ל (איחוד של "הרשימה הערבית המאוחדת" והתנועה הערבית להתחדשות), וחד"ש, שרוב חבריה ומצביעיה ערבים. בסך הכול היו בכנסת ה־19 שנים-עשר חברי כנסת ערבים וחבר כנסת דרוזי אחד, מהם 10 מהמפלגות שהוזכרו לעיל, אחד מהעבודה, אחד מישראל ביתנו ואחד ממרצ.
בבחירות לכנסת העשרים רצו כמעט כל המפלגות הערביות במסגרת הרשימה המשותפת, שבאה להתגבר על העלאת אחוז החסימה. מפלגות יהודיות אחדות הזהירו מהשתתפות נרחבת של ערבים בבחירות ובקואליציה שתוקם לאחריהן. העיתון "ישראל היום" יצא בכותרת ראשית ובה ציטוט של בנימין נתניהו: "מיליוני ש' מחו"ל – להגדיל הצבעת השמאל והערבים". בצ'אט באתר "הארץ" הצהיר משה כחלון: "לא אשב בממשלה שמבוססת על הערבים". לכך נלוו התקפות בוטות על ערבים. בעימות ב"ערוץ 2" אמר אביגדור ליברמן לאיימן עודה: "אתה גיס חמישי, אתה נציג של ארגוני טרור בכנסת ישראל".
עמדות וסדר יום
מאידך, מספר עיתונאים, אנשי ציבור ואקדמיה סבורים כי יש פער גדול בין התדמית של חברי הכנסת לפעילותם בפועל וסוברים כי התקשורת בישראל נוטה להתמקד בפעילות והתבטאויות לעומתיות של חברי הכנסת בהקשר של הסכסוך ופחות מגלה עניין בפעילות אזרחית–חברתית. מחקר שנערך על ידי ארגון קרן אברהם מצא כי מתוך 158 הצעות שהוגשו על ידי חברי כנסת ערבים בין מארס 2011 ואוקטובר 2012, רק חמש עסקו באופן כלשהו בסוגיית "הכיבוש". כמו כן, נמצא כי 75 אחוזים מהתכנים של פעילות חברי הכנסת במליאה (הצעות לסדר, נאומים ושאילתות) נגעו לסוגיות שאינן קשורות לסכסוך הישראלי–פלסטיני. מאידך, גם בציבור הערבי יש ביקורת על הצעדים הלעומתיים של חברי הכנסת הערביים – כך למשל 18 אחוזים בלבד תמכו בהחלטת הרשימה המשותפת להימנע מהשתתפות בהלוויית שמעון פרס וגם איימן עודה הודה כי זו הייתה טעות.
סיזר אוגוסטוס רודני
סיזר אוגוסטוס רודני (באנגלית: Caesar Augustus Rodney; 4 בינואר 1772 – 10 ביוני 1824) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור, התובע הכללי של ארצות הברית ושגריר ארצות הברית בארגנטינה.
ראשית חייו
סיזר רודני נולד בדובר, דלאוור, לתומאס רודני ואליזבת פישר. הוא היה אחיינו של סיזר רודני, מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. לאחר שסיים את לימודיו ב-1789 באוניברסיטת פנסילבניה, הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'וזף ב. מקיין מפילדלפיה וב-1793 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא עסק בעריכת דין בוילמינגטון ובניו קאסל במשך שלוש השנים הבאות. הוא נשא לאישה את סוזן האן, בתו של קפטן ג'ון האן והם בנו את ביתם שנקרא "קול ספריגס", ליד וילמינגטון.
קריירה משפטית ופוליטית
רודני כיהן שש תקופת כהונה בבית הנבחרים של דלאוור מ-1797 ועד 1802, שם הוא היה לאחד המנהיגים של המפלגה הג'פרסונית, שלאחר מכן הייתה למפלגה הדמקורטית-רפובליקנית. הוא זכה לעידוד מתומאס ג'פרסון להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית נגד הפדרליסט ג'יימס ביירד, ובמסע בחירות ערני הוא ניצח בסופו של דבר בהפרש של 15 קולות. בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא היה חבר בוועדת המיסוי והתקציב וזכה למוניטין ארצי כאחד מאלה שמונו בינואר 1804 להכין את סעיפי הליך ההדחה נגד ג'ון פיקרינג, שופט בית המשפט המחוזי של ארצות הברית בניו המפשייר. פיקרינג הואשם בהתנהלות בלתי הולמת לשופט וזיכויו נתפש כחיזוק עצמאות הרשות השופטת. בדצמבר אותה שנה הוביל רודני הליך הדחה נוסף נגד שופט בית המשפט העליון סמואל צ'ייס.
לאחר שכיהן תקופה אחת בבית הנבחרים ממרץ 1803 ועד מרץ 1805, הוא נוצח בבחירות של 1804 על ידי ביירד על חודו של קול. השניים שהיו יריבים פוליטיים, נותרו ידידים אישיים במהלך הקריירות הפוליטיות שלהם.
בעוד שרודני בילה את רוב הקריירה המשפטית שלו בשירות הציבורי, הוא לקח על עצמו תיק משפטי בולט אחד כעורך דין פרטי בשנה שלפני מינויו כתובע הכללי. ב-1806 הוא הופיע בית המשפט העירוני של פילדלפיה כדי להגן על אגודת הסנדלרים של פילדלפיה כנגד האשמה בקנוניה. ההאשמה בקנוניה הוגשה על ידי סוחרי נעליים בהתבסס על הניסיונות של יצרני הנעליים להתארגן כדי לקבוע את שכרם ואת שעות עבודתם. רודני לא הצליח לדאוג לזיכוים של העובדים.
התובע הכללי של ארצות הברית
ב-20 בינואר 1807 מינה נשיא ארצות הברית, תומאס ג'פרסון, את רודני כתובע הכללי של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד עד תום נשיאותו של ג'פרסון וכמעט שלוש שנים בתקופת נשיאותו של ג'יימס מדיסון. כתובע הכללי השתתף רודני כחבר בצוות התביעה במשפט הבגידה השני של סגן הנשיא לשעבר, ארון בר. ב-5 בדצמבר 1811 התפטר רודני בשל חוסר שביעות רצונו על כך שלא מונה לבית המשפט העליון. במלחמת 1812 הוא היה קפטן בכוח רובאים שהפך לרגימנט הארטילריה הראשון של דלאוור. הוא שירת בפורט יוניון שבווילמינגטון, ליד הגבול הקנדי, וסייע להגנת בולטימור ב-1814
קריירה פוליטית מאוחרת
רודני שב לפוליטיקה ושירת בסנאט של דלאוור במשך שלושה מושבים בשנים 1815–1817. ב-1820 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו ממרץ 1821 ועד ינואר 1822, כאשר הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית. בסנאט הוא כיהן שנה אחת מלבד וב-29 בינואר 1823 הוא התפטר כדי לקבל מינוי דיפלומטי. בשנה זו הוא היה הסנאטור היחידי מדלאוור שכיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית אי פעם.
יחד עם ג'ון גרהאם ותאודוריק בלנד, הוא נבחר ב-1817 על ידי הנשיא ג'יימס מונרו למשלחת דיפלומטית מיוחדת לאמריקה הדרומית. רודני נבחר להוביל את המשלחת כדי לחקור אם יש להכיר במדינות החדשות שהוקמו אז באמריקה הדרומית. הוא דחף לביצוע הכרה זו ויחד עם גרהאם הוא פרסם ב-1819 הוא פרסם את ממצאיהם בדוח שנקרא "דיווחים על המדינות הנוכחיות והפרובינציות המאוחדות של אמריקה הדרומית. דוח זה תרם ככל הנראה רבות לחשיבה שהייתה מאחורי המדיניות שבסופו של דבר נקראה דוקטרינת מונרו. הוא גם הוביל למינויו של רודני ב-1823 כשגריר ארצות הברית בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (לאחר מכן ארגנטינה). הוא כיהן בתפקיד זה עד למותו.
מותו ומורשתו
סיזר אוגוסטוס רודני נפטר ב-10 ביוני 1824 בבואנוס איירס. הוא נטמן בבית הקברות ויקטוריה הבריטי שם. בהמשך הועברו עצמותיו לקריפטה של קתדרלת סנט ג'ון בבואנוס איירס.
יהדות ארל
יהדות ארל התקיימה במשך דורות בעיר ארל, שהיא עיר בדרום צרפת, על גדות הנהר רון לקראת שפך הנהר לים התיכון. היא הייתה מרכז יהודי מרכזי בתקופה שבין התקופות הרומית והרנסאנס. לפי המסורת הגיעה לארל אחת משלוש ספינות שנשאו עליהן גולים יהודים לאחר חורבן בית המקדש השני. התיעוד הראשון המתייחס ליהודי העיר משנת 508 לספירה מספר כי ההגנה של חלק מחומת העיר הופקד בידם במהלך מצור. בשל מיקום העיר בין ספרד לשאר אירופה וקרבתה לחוף הים התיכון, העיר ארל הפכה לעיר שליהודים רבים היה נח לחיות בה, לנהל חיי מסחר עם ארצות הים התיכון, וחיי תורה מאורגנים במקביל למרכז של חכמי פרובנס שבנרבונה. במהלך ימי הביניים, יהודים רבים חיו בארל, שתפקדה גם כמרכז רוחני יהודי ומרכז לתרגום השפות הערבית, עברית ולטינית, שכן זו הייתה אחת מהערים הידועה בחכמי פרובנס שחיו גם בה. מתום תקופת הרנסאנס לא נהתקיימה קהילה יהודית בארל. עדויות על חיים יהודיים בעבר נשמרו ברחבי העיר ובמוזיאון המקומי. הקהילה היהודית חדלה לשגשג לקראת סוף המאה ה-15, עד שגורשו בסביבות שנות ה-90 של המאה ה-15 ולאחר מכן לא שבו. יהודים נמצאו בארל בשנות ה-60 של המאה ה-20, אך הם לא חיו בקהילה מאורגנת.
דולומיטי סופרסקי
דולומיטי סופרסקי (Dolomiti SuperSki) הוא סקי פס (Skipass) משותף לשנים-עשר אתרי סקי בהרי הדולומיטים שבצפון איטליה. זהו הסקי פס המשותף השני בגודלו בעולם (אחרי זלצבורג סופר סקי Salzburg Super Ski). הוא מאפשר גלישה על מסלולים באורך של 1,200 קילומטרים ושימוש ב-450 מעליות סקי שונות, בגבהים שבין 3,200-1,500 מטרים. חלק משנים-עשר האתרים הכלולים בסקי פס המשותף- מקושרים זה לזה על ידי מעליות סקי ומסלולי סקי, ואילו חלקם האחר אינו מקושר. אזור הסקי המפורסם ביותר הכלול בדולומיטי סופרסקי הוא טבעת המסלולים של סלה רונדה, המקיפה את קבוצת סלה, והכוללת מסלולים מארבעה אזורי סקי שונים. אתר הסקי של קורטינה ד'אמפצו (Cortina d'Ampezzo) ארח את אולימפיאדת החורף של שנת 1956, והוא ממשיך לארח טורנירים בינלאומיים מדי שנה.
יהדות ארל
האימפריה הרומית
לפי המסורת, הקיסר הרומי אספסיאנוס העלה גולים יהודים לאחר חורבן בית שני בירושלים על שלוש ספינות שננטשו על ידי רבי החובלים שלהן בלב ים. אחד מכלי השיט הגיע לדרום צרפת לארל, ואילו הגולים שהפליגו על שתי הספינות האחרות הגיעו לעיר בורדו ולעיר ליון. אגדה זו מרמזת על קיומם של יהודים בארל כבר במאה הראשונה לספירה, אולם המסמך הראשון המתאר את החיים היהודיים בארל הוא משנת 425 לספירה. באותה שנה הוציא הקיסר ולנטיניאן השלישי צו המופנה לבישופים הכנסייתיים של האזור, האוסר על יהודים מקומיים להיכנס לתחום שיפוטם, להחזיק עבדים נוצרים או לעסוק בשימוש בנשק (לציד או בשורות הצבא). במהלך שקיעתה של האימפריה הרומית הפכה ארל למרכז פוליטי ודתי יהודי חשוב. בשנת 476, עם נפילת האימפריה הרומית, עברה העיר לשלטון הוויזיגותים. יהודי ארל חיו בשלום יחסית כל עוד הוויזיגותים שמרו על האריאניזם, שהוכרז מאוחר יותר על ידי הוותיקן ככפירה. בשנת 508, כשהעיר הייתה נתונה במצור על ידי הפרנקים והבורגונדים, השתתפו יהודי העיירה במאבק נגדם. לאחר נפילת ארל לידיו של קלוביס הראשון, המלך הראשון של פרנקים, האשימה הקהילה היהודית של ארל, את הבישוף קיסריוס מארל בבגידה. חסידיו של הבישוף, בתגובה, האשימו חייל יהודי בעזרה לבורגונדים ולפרנקים להיכנס לעיר על ידי הצבעה על חלק ספציפי של החומה שקל לטפס עליו. החייל נידון למוות בזמן שהבישוף זוכה. זמן קצר לאחר מכן, שליטי הממלכה המרובינגית, ובמיוחד המלך צ'ילפריך הראשון עודדו את הבישופים המקומיים בכל רחבי דרום צרפת לנסות להמיר את דתם של היהודים. הבישוף של ארל וירג'יליוס היה להוט מאוד להמיר את דתם של היהודים המקומיים, וככל הנראה עשה זאת בכוח, בניגוד לעמדת הוותיקן, כפי שמוצג באיגרת שנשלחה אליו הוותיקן.
ימי הביניים
תחת שלטון השושלת הקרולינגית, החל משנת 638, השתפרו תנאי החיים של הקהילות היהודיות בדרום צרפת. הנסיכים הקרלובינגים הגנו על היהודים מפני התקפות של אנשי הדת. בתחילת המאה התשיעית הוקמה ממלכת בורגון על ידי בוסו מפרובנס, בתמיכת הכמורה והאפיפיור יוחנן השמיני. זמן קצר לאחר מכן העביר בוסו את שליטתו וחסותו על יהודי ארל לארכיבישוף המקומי בשם רוסטנג, כהכרת תודה על תמיכת הכמורה בו. ממשיכי דרכו של בוסו לא המשיכו במסורת זו. הכמורה והארכיבישוף של ארל הטילו מיסים כבדים על היהודים המקומיים, מאידך זו גם הייתה הסיבה שבמהלך מסעות הצלב היו יהודי ארל בטוחים יחסית, בזמן שקהילות יהודיות אחרות בדרום צרפת, שלא היו כפופות ישירות לכמורה המקומית, סבלו קשות מהתקפות הצלבנים. מסמך המיוחס לסילוקו של הארכיבישוף ריימונד (1142–1157) מוזכר בית קברות יהודי ברובע מונטג'יף בארל, ששמו שונה לרובע גריפוויל. כתובת בכתב עברית על מצבה המתוארכת לתקופה זו שנמצאה בבית הקברות שהיה בעיר, הועברה למוזיאון הנצרות בארל. במשך השנים יהודי העיר שילמו לארכיבישוף תשלום שנתי של 44 סולים לשמירת נכס זה.
דולומיטי סופרסקי
אזורי הסקי השייכים לדולומיטי סופרסקי:
יהדות ארל
ימי הביניים
בנימין מטודלה ביקר בארל במאה ה-12 ודיווח על 200 משפחות יהודיות ושישה רבנים שחיו ברובע נפרד של העיר. עד שנת 1276 הארכיבישוף של ארל מינה מדי שנה שלושה נציגים יהודים שנקראו רקטורים (ראשי קהילות), כדי לשמור על הקשר בין הארכיבישוף לקהילה היהודית שהייתה תחת שלטונו הישיר. משנה זו צ'ארלס הראשון מנאפולי שלל מהארכיבישוף של ארל את הפריבילגיה המיוחדת שניתנה לו כמה מאות שנים לפני כן. שינוי זה גרם להידרדרות ביחס לקהילה היהודית, שכן אנשי הדת הפסיקו לקבל מהיהודים מיסים ועל כן החלו להסית כנגדם את תושבי העיר הנוצרים. באותה תקופה כבר נאלצו היהודים לענוד את הטלאי הצהוב על החזה. בשנת 1306 במהלך ימי הביניים המאוחרים העיר קלטה יהודים שגורשו מחבל לנגדוק הנמצא מצפון מזרח לעיר.
המאות הארבע עשרה והחמש עשרה
המחצית השנייה של המאה הארבע-עשרה הביאה להידרדרות חמורה של הקהילה היהודית בארל, בעקבות העלייה לשלטון של ג'ואנה הראשונה מנאפולי, שקידמה באגרסיביות אג'נדה להגבלת היהודים. היהודים בארל לא הורשו להעיד בבתי משפט כנוצרים, להשתתף במרחצאות ציבוריים, לעבוד בימי ראשון ולהגבלות אחרות. אף על פי כן, באותה תקופה הקהילה היהודית הקימה בית ספר לתורה ותלמוד, ארגון צדקה, בית כנסת ומקווה. קיים תיעוד המרמז על עיסוקם של יהודים רבים ברפואה, וכמה יוזמות עסקיות כמו שותפות של שני יהודים ב-1425 לייצור סבון. בשל ההתקפות ההמוניות הרבות על יהודי העיר, היהודים קיבלו רשות לבנות ברובע היהודי מבצר להגנה ולבלימת התקפות נוספות. ההיתר ניתן על ידי המלך רנה מאנז'ו, שנתן ליהודים רשות לנהוג באופן חופשי במנהגיהם על פי המסורת היהודית. עם מותו של המלך סופחה פרובאנס לצרפת (1484) וההתנכלויות ליהודים חודשו זמן קצר לאחר מכן. קיים דיווח אודות אירוע בו קבוצת אנשים הגיעה מחוץ לארל שהרגה כמה נשים, תקפו בתים והמירו בכוח את דתם של כחמישים יהודים לנצרות. בשנת 1488 גורשו היהודים אל מחוץ לעיר ולא שבו אליה יותר. מי שבחרו להמיר את דתם, הורשו להישאר. בית הכנסת נהרס, והיהודי האחרון עזב את העיר בספטמבר 1494. אירועים אלה התרחשו בעיר במקביל לפעילות האינקוויזיציה הספרדית וגירוש ספרד החל משנת 1492.
המאה השש עשרה ואילך
יהודים שעברו דרך ארל במהלך המאה ה-17 נאלצו לשלם כופר נפש. לאחר מספר ניסיונות של יהודים לחזור לעיר, צו של פרלמנט פרובנס משנת 1775 הורה להם לעזוב לחלוטין את העיר. צווים דומים האוסרים על יהודים לסחור בארל הוצאו ב-1773 וב-1775. לאחר המהפכה הצרפתית ניסו כמה יהודים מאזור אביניון להתיישב מחדש בארל. מאתיים שנה לאחר מכן חיו בעיר כמה יהודים במהלך שנות ה-60 של המאה העשרים, אף על פי שלא הייתה קהילה רשמית פעילה בעיר.
הוצאת קוראים
הוצאת קוראים היא הוצאת ספרים העוסקת בהוצאה לאור של ספרות ילדים ונוער, ספרי עיון, ספרי בישול ולימוד. בכל שנה הם מוציאים 70–100 כותרים.
בשנים האחרונות התרחבה ההוצאה גם לתרגומים של רומנים, ביניהם "חברים ובעלים" מאת ננסי תאייר, ספרי מתח (מאת לי צ'יילד, פיטר ג'יימס ועוד) וספרות ארוטיקה למבוגרים בלבד (טרילוגיית "הסתערות - עוצרי נשימה" מאת מאיה בנקס ו"סאבית" מאת טרה סו מי) וספרות יפה למבוגרים ולנוער.
הוצאת קוראים נוסדה בשנת 1996 על ידי אבנר פחימה ומאיר כהן, שהחלו את דרכם בהפצת ספרים ומילונים והחליטו להקים הוצאה לאור בשפה העברית. פחימה הוא אחיו של דני פחימה, שהקים עוד קודם לכן את דני ספרים.
משרדי החברה ומחסניה שוכנים בקריית גת.
כותבים בולטים בהוצאה הם: פרופ' מאיה פרוכטמן, פרופ' עמירם רביב, ד"ר מירי ברוך, דבורה עומר, נורית זרחי, שלומית כהן-אסיף, יהודה אטלס, סמדר שיר, מירה מאיר, זאב ענר, דורית אורגד, יונה זילברמן, דליה קורח שגב ודנית סלומון. ד"ר מירי ברוך משמשת גם כיועצת חינוכית לספרות הילדים והנוער.
בספרות לבני הנוער בולטים רבי המכר "בת-עשרה – מדריך לנערה המתבגרת" מאת דנית סלומון וסדרת הקלאסיקה; "אן מאבונלי", "טום סויר" ו"אי המטמון", לצד ספרי פנטזיה כגון סדרת נפילת הממלכות
בתחום ספרי העיון וההעשרה בולטים סדרת מילוני "אריאל" בעריכתה של פרופ' מאיה פרוכטמן. האלבום "ישראל 50" וספר העיון "נתניהו – הדרך אל הכוח", שניהם בעריכת בן כספית ויהודה שיף.
בתחום ספרי הבישול, נמצאים ספריה רבי-המכר של דנית סלומון: "שוקולד ושושנים", "עוגות בקלי קלות", "פשטידות בקלי קלות" ו"בקלי קלות" וספריהם של השפים אביב משה, שגב משה ועזרא קדם.
הוצאת קוראים חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
מנזר סטפנוס הקדוש
מנזר סטפנוס הקדוש (פרסית کلیسای سن استپانوس; ארמנית Սուրբ Ստեփանոս) הקרוי על שמו של סטפנוס הקדוש, ממוקם בעמק הנהר אראס הזורם לאורך גבולן של איראן ואזרבייג'ן. המתחם ממוקם כ-15 ק"מ מערבית לג'ולפה במחוז מזרח אזרבייג'ן באיראן. כדי להבדילו ממנזרים בעלי שם זהה הוא מכונה גם "מגהרט" על שם הגבעה עליה הוא נבנה או "דרשם" על שם קבר ששכן בעבר בקרבת מקום. בשנת 2008 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית, יחד עם הריסות הכפר דרשם השוכן במורד הנהר ובו כנסייה ובית קברות, וכן עם קפלת צ'ופאן שבמעלה הזרם. השטח המוכרז על שלושת חלקיו משתרע על פני כ-84 הקטאר בסך הכל.
היסטוריה
המנזר נזכר לראשונה בשנת 649. הוא נפגע במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 כתוצאה ממאבקיהם של הסלג'וקים בביזנטים, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים המקומיים. למנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14, עת נחשב למרכז חשוב של אומנות ולימודים, ונכתבו בו יצירות בנושאי דת, היסטוריה ופילוסופיה. חלק מיצירות אלה השתמר והן מוחזקות בירוואן ובוונציה.
בתחילת המאה ה-15 בא המנזר תחת השפעת הספווים אשר המשיכו והעניקו חסות לארמנים המקומיים, אולם ב-1604 הגלה השאה עבאס הגדול כרבע מיליון ארמנים מהאזור מסיבות אסטרטגיות. תושבים אלה הועברו למרכז איראן והרחק מהאזור ששכן סמוך לגבול עם האימפריה העות'מאנית. אך במחצית השנייה של המאה ה-17, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שב המרכז לפעול. המנזר שוקם ונבנה מחדש בין 1819 ל-1825, ובאותה עת נרכש כפר דרשם הסמוך על ידי הכנסייה הארמנית.
בחישה
מכל בחישה הוא בדרך כלל מכל גלילי אשר בו מורכב הבוחש (Impeller). הבוחש מחובר באמצעות ציר אל מנוע, המספק את האנרגיה הדרושה לסיבוב. הבחישה נוצרת כתוצאה מתנע המועבר לנוזל על ידי הבוחש. חיכוך הנוזל עם הבוחש יוצר התנגדות לתנועה, וכדי שהבוחש ימשיך להסתובב באותה מהירות נדרש המנוע לספק כוח קבוע אל הבוחש.
מנזר סטפנוס הקדוש
האתר
מנזר סטפנוס הקדוש - המנזר שוכן על מדרון תלול, וצורתו כשל מלבן באורך של 72 מטרים וברוחב של 48 מטרים. למבנה צמודים שני אגפים - באחד שוכנת כנסייה ובאחר מגורים לנזירים. בפינותיו של המבנה מתנשאים מגדלים עגולים המשווים לו מראה מבוצר. אורכה של הכנסייה הוא 27 מטר והיא מתנשאת לגובה של 25 מטר.
בכנסייה ארבעה עמודים רבועים, הנושאים מגדל פעמונים בן שתי קומות - הראשונה מלבנית, והשנייה בצורת כיפה הנחה על שישה עמודים. צורתה של הכנסייה היא כשל צלב יווני שבמרכזו כיפה גדולה. הקירות עשויים אבנים כפי שמקובל באדריכלות הארמנית הדתית. פנים הכנסייה מעוטר בציורים רבים, בעיקר בצידה הפנימי של הכיפה, ואלה הושפעו מעיטוריה של קתדרלת אצ'מיאדזין בשילוב עם מוטיבים איראנים.
בחישה
בתהליך הבחישה ניתן לאפיין שלושה קווי זרימה עיקריים:
מנזר סטפנוס הקדוש
האתר
דרשם - הכפר דרשם השוכן כשני קילומטרים במורד הנהר, היה נושב עד רצח העם הארמני ב-1915 וכיום הוא הרוס. המבנה היחיד ששרד ממנו הוא הכנסייה שנבנתה בצורת בזיליקה, וכיפתה המרכזית נתמכת על ידי ארבעה עמודים. סמוך לכנסייה שוכן בית קברות שבו קברים המתוארכים למאה ה-16.
צ'ופאן - קפלת צ'ופאן ("הרועה") שוכנת בסמוך לג'ולפה, כעשרה קילומטרים ממנזר סטפנוס הקדוש. צורתה כשל מלבן באורך של 6.5 מטר וברוחב של 5.5 מטר והיא השתמרה בצורה טובה למדי.
בחישה
סוגי הבוחשים- מגוון הבוחשים הוא עצום. צורת הבוחש נגזרת ישירות משימושו. הבוחשים המסורתיים הם משוט, טורבינה ופרופלור. הבוחשים נבדלים זה מזה בצורתם, וכתוצאה מכך באופי הזרימה שהם יוצרים. קווי הזרימה של הבוחשים המסורתיים הם פשוטים יחסית וניתנים לתיאור על ידי קווי הזרימה שתוארו לעיל.
בוחש משוט זהו בוחש הבנוי משניים או ארבעה משוטים על ציר אנכי, המקביל לציר הבוחש. הבוחש משמש לבעיות ערבוב פשוטות כמו פיזור חום הנפלט מגוף חימום בנוזל. בוחש המשוט מונע בדרך כלל במהירויות נמוכות, והמשוטים יוצרים קווי זרימה רדיאליים ומשיקיים, כך שהזרימה מתבצעת במעגלים שהולכים ומתרחקים מהמרכז.
בוחש טורבינה זהו בוחש הדומה במבנהו לבוחש המשוט, אלא שהלהבים קצרים יותר ומספרם גדול יותר- ארבעה עד שישה. הלהבים יכולים להיות ישרים או מאונקלים, אנכיים או אופקיים והבוחש עצמו יכול להיות פתוח או מכוסה. הטורבינות יוצרות בעיקר קווי זרימה רדיאליים ומשיקיים אך גם קווי זרימה ציריים. הנוזל שנתקל בדופן המכל מתחלק לשני זרמים אנכיים - אחד למעלה ואחד למטה, שלאחר הסיבוב במכל חוזרים לבוחש. בוחשי הטורבינה יעילים לטווח רחב של צמיגויות נוזלים.
בבוחש מדחף הלהבים הם בעלי משטח עקמומי ונמצאים בניצב לציר הבוחש. המדחף יוצר בעיקר קווי זרימה ציריים - הנוזל נע מהבוחש אל תחתית המכל, משם הוא זורם בצורה רדיאלית אל הדפנות, עולה למעלה לאורך הדפנות עד גובה פני הנוזל וחוזר אל הבוחש. בוחש המדחף משמש בעיקר לבחישת נוזלים בעלי צמיגות נמוכה ולהרחפת מוצקים בנוזל.
בבחישה קיימת גם תופעת המערבולת (vortex) - זהו מצב בו המהירות המשיקית הנוצרת בבחישה היא גבוהה עד כדי כך שהכח הצנטריפוגלי גובר על כח הכובד. במצב זה הנוזל נזרק לכיוון דפנות המכל, מפלס הנוזל במרכז יורד ואילו בסמוך לדופן מפלסו עולה. במצב של ערבול (vortex) אין בחישה של הנוזל - כל הנוזל נע כגוף אחד בתנועה משיקית סביב הציר ואין ערבוב של שכבות אפקיות של הנוזל לאורך הציר. בנוסף, ירידת מפלס הנוזל במרכז עלולה לחשוף את הבוחש לאוויר ולהחדיר בועות למערכת, דבר שעשוי להפריע לבחישה ותופעות שליליות נוספות.
במהירות נתונה המערבולת קטנה ככל שצמיגות הנוזל עולה, כיוון שחלק גדול מאנרגיית הסיבוב דרוש על מנת להתגבר על החיכוך בין שכבות הנוזל.
ניתן למנוע היווצרות המערבולת במספר דרכים:
פרטיזן בלגרד (הוקי קרח)
מועדון הוקי קרח פרטיזן (בסרבית קירילית: Хокејашки клуб Партизан, או Hokejaški klub Partizan באותיות לטיניות) הוא מועדון הוקי קרח מקצועני סרבי מבלגרד. זהו אחד ממועדוני הספורט המהווים חלק מאגודת הספורט פרטיזן. המועדון משחק את משחקי הבית באולם הקרח פיוניר, המשמש גם את הכוכב האדום בלגרד.
המועדון משחק כיום בליגת ההוקי הסרבית ולרשותו זכייה בעשרים אליפויות לאומיות ושלושה גביעים ונחשב למועדון ההוקי קרח המוצלח ביותר בסרביה. פרטיזן גם זכתה בליגת Slohokej בשנת 2011 וב-2012 ובאליפות ליגת הבלקן בשנת 1995.
היסטוריה
מחלקת ההוקי ב"פרטיזן" הוקמה בשנת 1948 וכבר בהשתתפותה הראשונה באליפות המדינה היא זכתה בתואר האליפות הראשון שלה.
בתקופה שבין 1951 ל-1955, הייתה פרטיזן ללא ספק לקבוצת ההוקי החזקה ביותר במדינה כשזכתה בחמישה תוארי אליפות רצופים. הרכב הסגל היה כמעט שווה לסגל הנבחרת הלאומית והורכב משחקני ההוקי הטובים ביותר ממדינות שונות, מסרביה (ד"ר זלטקו קובאצ'ביץ', מילאנו יובנוביץ', ניקולה סטנימירוביץ', גנטאר לדוקי), קרואטיה (ג'וסיפ בריליץ', אלפרד דייוויד, בוריס רנו ומיקו דושאנוביץ'), ממקדוניה (בלאז'ו פיפרסקי), סלובניה (לוצה ז'יטניק), מונטנגרו (בלאז'ו מיולשקוביץ') ובעונה אחת שיחק בשורותיה גם הקנדי או'ניל (קצין השגרירות הקנדית בבלגרד) שעזר לקבוצה במשחקיה.