cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה היוניוניסטית (דרום אפריקה)
המפלגה היוניוניסטית (באנגלית: Unionist Party) הייתה מפלגה פוליטית מרכז-ימין לבנה באיחוד דרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1920. היא הוקמה כמיזוג של שלוש מפלגות דרום אפריקאיות ותיקות: המפלגה הפרוגרסיבית (Progressive Party) ממושבת הכף, המפלגה החוקתית (Constitutional Party) ממושבת נהר האורנג' אשר התבססה על אפריקאנרים פרו בריטים תושבי המקום, והתנועה הפרוגרסיבית (Progressive Movement) ממושבת הטרנסוואל, המפלגה העיקרית של המתיישבים הבריטים במושבה זו. עם הקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910 הייתה המפלגה היוניוניסטית להיות מפלגת האופוזיציה הראשית למפלגה הדרום אפריקאית, ובמסגרת שלוש מערכות בחירות כשלה בניסיונה לזכות בשלטון. לנוכח כישלונותיה של המפלגה היוניוניסטית והתחזקותה במערכת הפוליטית של המפלגה הלאומית בעלת השאיפות הלאומניות והאנטי בריטיות, החליטה המפלגה היוניוניסטית בשנת 1920, לאחר הפסדה בבחירות, להתאחד עם המפלגה הדרום אפריקאית.
אף על פי שגם המפלגה הדרום אפריקאית וגם המפלגה היוניוניסטית פנו אל כלל הציבור הלבן בדרום אפריקה, רוב ימיה הייתה מזוהה המפלגה היוניוניסטית עם שטחי כף התקווה הטובה והציבור דובר האנגלית במדינה, אשר המפלגה היוניוניסטית היוותה את מפלגת הבית שלו. בניגוד אליה המפלגה הדרום אפריקאית הייתה בעלת גוון אפריקאנרי. המפלגה היוניוניסטית החזיקה במצע ליברלי ותמכה בהמשך הקשור של איחוד דרום אפריקה עם בריטניה ואף בהידוקו.
אלכסנדר דובז'נקו
אלכסנדר פטרוביץ' דובז’נקו (ברוסית: Алекса́ндр Петро́вич Довже́нко, באוקראינית: Олександр Петрович Довженко; 29 באוגוסט 1894 סוסניציה שבמחוז צ'רניהיב - 25 בנובמבר 1956, מוסקבה) במאי קולנוע בברית המועצות, סופר אוקראיני, תסריטאי וזוכה תואר אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה (1950), חתן פרס לנין (1959, לאחר מותו) ופעמיים פרס סטלין (1941, 1949). הוא מוזכר פעמים רבות כאחד מיוצרי הסרטים הסובייטיים הראשונים החשובים ביותר, לצד סרגיי אייזנשטיין ווסוולוד פודובקין, כמו גם היותו חלוץ תיאורית המונטאז' הסובייטית.
ילדות
דובז'נקו נולד בשנת 1894 למשפחת איכרים נוצרייה מרובת ילדים במחוז ויוניצ'י באזור סוסניציה שבמחוז צ'רניהיב (כיום התחום העירוני היישוב סוסניציה, אחד המרכזים האזוריים של האזור צ'רניהיב). דובז'נקו היה נין למספר סיפורים ובתור מורה בבית, הדבר השפיע רבות על התפתחותו של דובז'נקו (שכינויו כילד היה ״סשקה״). הוריו לא ידעו קרוא וכתוב. מצבם הכלכלי היה ממוצע, הם היו בעלי אדמות אך אדמתם לא הניבה רווח כלכלי. לדובז'נקו היו 14 אחים, אך בעקבות תחלואה גבוהה נפטרו כולם חוץ מדובז'נקו ואחותו פאולינה. כמעט אף אחד מאחיו לא הגיע לגיל בגרות, וזיכרונות הילדות של דובז'נקו מהולים במוות. דובז'נקו כתב על אמו, "נולדה לשירים, בכתה כל חייה, ליוותה לנצח".
שנות הנוער
בשנת 1911, דובז'נקו החל ללמוד במכללה להוראה בגלוקובסקי והיה התלמיד הצעיר ביותר מבין כל התלמידים. על הלימודים בגלוקובסקי דובז'נקו כתב: "פה חדלתי להאמין באלוהים". כשסיים את לימודיו ב-1914 נשלח ללמד בבית הספר יסודי בז'יטומיר, שם עקב מחסור במורים, הוא לימד מדעי הטבע, התעמלות, גאוגרפיה, פיזיקה, היסטוריה וציור. בשנת 1917 ניסה להתקבל לצבא אך לא גויס בעקבות בעיית לב, לכן עבר לקייב והתחיל ללמוד כלכלה באוניברסיטת המסחר של קייב. באותה שנה התחיל ללמוד במכללה לאומנות בקייב. בשנת 1918 בהיותו היושב ראש של מכללת המסחר ארגן דובז'נקו עצרת סטודנטים נגד גיוס לשורות צבא ההטמן (הצבא האוקראיני). בזמן פיזור ההפגנה נהרגו כ- 20 סטודנטים ורבים נפצעו. דובז'נקו הפסיק את לימודיו באקדמיה, אך המשיך ללמוד כלכלה באוניברסיטה עד 1920/1921 אך לא סיים את לימודיו.
שנות ה-20
דובז'נקו הוביל להחזרת וחילופי שבויי מלחמה בפולין. בתחילת פברואר 1922 הועבר דובז'נקו לתפקיד מזכיר קונסוליית המסחר של ברית המועצות בגרמניה, באותה תקופה החל לצייר קריקטורות שפורסמו בעיתון ה"האמר" בארצות הברית וכשהבין שלא יוכל לשלב את עבודתו עם הציור ביקש ללמוד גרפיקה בגרמניה. דובז'נקו למד שנה אחת בבית ספר פרטי לאומנות אצל פרופסור וילי גיקל המתמחה באקספרסיוניזם. בקיץ 1923 התיישב דובז'נקו בחרקוב, הבירה של אוקראינה הסובייטית באותה תקופה, ומצא את עצמו בחברת רומנטיקנים ספרותיים וסופרי הפוטוריסטים אוקראינים. דובז'נקו עובד כמאייר בעיתון "ידיעות" וקריקטוריסט תחת שם העט "Sashko" ונודע כמאייר של ספרים, לדוגמה "רכבות כחולים" של פיטר פאנץ'. לעיתים קרובות הקריקטורות שלו המכוונות היטב וידידותיות הופיעו בעיתונים אחרים. בשלב זה, הוא בקשר הדוק עם האיחוד הספרותי "הארט" (שנוצר בינואר 1923) שלו השפעה על הקולנוע. ההשראות היצירתיות והאידאולוגיות של ה "הארט" היו אלן בלקיטין ומייק יוגנסן. לאחר קריסתה של "הארט" דובז'נקו שיתף פעולה עם הקהילה הספרותית, הסופרים האוקראינים VAPLITE. בחרקוב באותה תקופה רק התיאטרון נחשב לאומנות דרמטית, אשר לא עניינה את דובז'נקו. בשלב זה, הוא פיתח תפיסה קולנועית משלו והחליט לנטוש את התיאטרון.
עם הזמן דובז'נקו סלל את דרכו לקולנוע, למרות חוסר הניסיון או ההשכלה שלו בתחום החדש, והחל לעבוד באולפן קולנוע HFSA שבאודסה. בשנת 1925 דובז'נקו התמחה בסרט "הצבא האדום". דובז'נקו אהב מאוד את הקולנוע. הוא החל בתפקיד במאי תוך כדי עבודה בקבוצת הקולנוע של ארנולד קורדיום בעת יישום הסרט "מאחורי היער" (על מלחמת המעמדות בכפר).
דובז'נקו כתב את התסריט לסיפור הילדים, "וסיה הרפורמיסט". יורי ינובסקי, שהיה אז עובד HFSA באודסה, דחה את התסריט, אבל אחרי דיון בוועדת מוסקבה החלו תהליכי ההפקה של הסרט. פאוסט לופטינסקי, שהתחיל את ההפקה, עזב את הצילומים במפתיע. לאחר הצעת פאבל נאצ'סה בשנת 1926 דובז'נקו נסע לאודסה כדי להמשיך בבימוי הסרט. במעבר לסרט, דובז'נקו תכנן להקדיש את עצמו, כפי שחשב אז, רק לז'אנר קומי וסרטי קומדיה. על הסט של "וסיה הרפורמיסט" דובז'נקו, שלא היה לו ניסיון ולא שלט בטכניקה, יצר תקרית לאחר תקרית. הוא נאלץ לעזוב את המקום, והשאיר את הצלם רון יוסף לסיים את הסרט. בצילומי סרט זה והסרט "פרי אהבה" הוא נפגש עם הצלם דניל דמוצקי, אשר בהמשך עבד איתו על סרטים רבים נוספים, ביצירת פרסום מקביל בקולנוע האוקראיני. דובז'נקו הגיע לאודסה עם תסריטו הראשון, "המלך", סאטירה על ניקולאי השני. זה הגזמה טראגית על המלחמה הסתמית, כאשר חייל שמעולם לא נלחם, נידון למוות, ולאחר מותו מקבל מענק כבוד. דובז'נקו הציע את התסריט לצ'ארלי צ'פלין, אך בקשה זו לא נענתה.
הפריחה וסוף הקריירה
אלכסנדר דובז'נקו הכריז עצמו לראשונה כמאסטר מעניין ומקורי לאחר צילום הסרט "זבניגורה" (1928), בו באופן יוצא דופן חיבר אפוס מהפכני, סאטירה ושירה. בשנת 1930, צילם דובז'נקו את אחד מסרטיו המפורסמים ביותר "אדמה" אשר קיבל הוכרה בברית המועצות ומחוצה לה. בשפה קולנועית חדשנית דיבר הבמאי על המאבק למען הקולקטיב, תהליכים חברתיים, אשר שברו את היסודות של חיי איכרים. בהדרגה עשה סרטים נוספים כמו "איוואן", "איירוגרד", "שורס." במהלך עבודה על הסרט "איוון" (1932) דובז'נקו התקרב לסטלין, הם התכתבו באופן קבוע. דובז'נקו התארח אצלו לעיתים תכופות. הסרט "שורס" (1939) צולם לפי הוראה ישירה של סטלין, אשר מיד התערב בתהליך יצירת הסרט. בהדרגה מתגלות סתירות בין השקפת עולמו הפרטית של האמן אל מול האידאולוגיה הממשלתית הרשמית. בשנת 1934 דובז'נקו עזב את אוקראינה ועבר למוסקבה, מחשש לגל של דיכוי. מסוף שנות ה-30, הוא פינה יותר זמן לספרות והכנת תסריטים לסרטים הבאים. במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה צילם כמה סרטים תיעודיים וכתב מאמרים עיתונאיים. ב 1943 כתב תסריט לסרט "אוקראינה בלהבות", לאחר דיון בממשלה הקומוניסטית, התסריט קיבל הערכה שלילית ביותר של סטלין ולא אושר להפקה. בשנת 1944 שמו של הסרט הפואטי "החיים בצבע" של דובז'נקו על חייו של בוטנאי רוסי איוואן מיצ'ורין שונה ל "מיצ'ורין", למען עקרונות אידאולוגיים. הסרט שונה ותוקן כל הזמן בניסיונות לרצות את דרישות הצנזורה. על פי חלק מהמבקרים, התוצאה הייתה עבודה חסרת אונים שאינה מכילה שום דבר אחר מאשר תעמולת פתוס. מבקרים אחרים טוענים כי, למרות שינויים למען האידאולוגיה, הסרט התברר מוכשר והפך לאירוע בקולנוע הסובייטי. במהלך הצילומים דובז'נקו לקה בהתקף לב. גורל עצוב אפילו יותר פקד את הסרט האחרון של דובז'נקו "להתראות, אמריקה!". הסרט תוכנן כתעמולה ממשלתית לפי מוטיב הספר "אנאבל בקרד", בריחת פליטה מארצות הברית לברית המועצות. דובז'נקו החל לשנות ולתקן בלי סוף את הסרט, בניסיון לצלם נכון מבחינה אידאולוגית. אף על פי שהסרט היה כמעט מוכן, דובז'נקו קיבל הוראות מהקרמלין להפסיק לצלם והסרט נשאר לא גמור. "להתראות, אמריקה!" היה בארכיון 46 שנים, ורק בשנת 1995 עלה על המסכים. בשנים האחרונות עסק דובז'נקו בעבודת הוראה ב-VGIK. הוא המשיך לעבוד על תסריטים עתידיים לסרטים וחלם לחזור למולדתו, אוקראינה, אך לא יכל לעשות זאת ללא אישור רשמי של הרשויות. דובז'נקו החל לכתוב תסריט לרומן האפי, "שער הזהב", אשר בו ראה מחדש את רגעי המפתח בהיסטוריה של אוקראינה.
אלכסנדר דובז'נקו מת ב-25 בנובמבר 1956 מהתקף לב בבית נופש ב"פרדלקינו", לפני היום הראשון של צילום הסרט החדש שלו "פואמה על הים." הוא נקבר בבית העלמין נובודוביץ' במוסקבה. מורשת וזיכרון
יצירתיות
נושאי העבודות מוקדמות של דובז'נקו מחוברים באופן הדוק עם הלהט המהפכני והופעת הקולנוע הסובייטי. שבי אחרי עושר האפשרויות האמנותיות של השפה הקולנועית, הפך דובז'נקו טריבון לוהט של המהפכה הפרולטרית. כך, העלילה של הסרט "ארסנל" - מרד פועלים במפעל בקייב, "איירוגרד" מספר את ההגנה על הגבולות המזרחיים של ברית המועצות נגד אויבי המהפכה. בסרטים הראשונים של המאסטר הצופה יכול לראות שילוב של ז'אנרים רבים, סאטירה, הגרוטסקיות, אגדות ואפוס מהפכני. בתקופה שלפני המלחמה ניתן לייחס לדובז'נקו התפתחות אמנותית ראשונית לפיתוח אמצעים אומנותיים לסרטים דוקומנטריים מלחמתיים. בניית קומפוזיציה, עבודה ברורה על כל פריים - תכונות אלו מאפיינים את דובז'נקו כמאסטר בוגר. אידאולוגיה עוברת למקום השני ומוחלפת על ידי ערכי הנצח. בניגוד להתנהגות הדינמית של אייזנשטיין, המצלמה של דובז'נקו סטטית ומזכירה צילום סטילס. אומץ פתרונות תסריטאיים, שינויים טבעיים בלוקיישנן, היעדר הדבקות ומעברים הפתיעה אפילו את הבמאים הנערצים העכשוויים. למונטאז' החדשני של דובז'נקו הייתה השפעה עמוקה על עולם הקולנוע. קוזינצב כתב על התרשמותו מסרטי דובז'נקו:
במשך כל האומנות של דובז'נקו מחלחל נושא של אחדות בין האדם לטבע. במיוחד זה מתבטא בבירור בסרט "אדמה" וסרט "החיים בצבע" שהושחת על ידי הצנזורה. הוא אינו מעוניין באסתטיקת הקולנוע, דובז'נקו כאמן מעוניין בערך הייחודי של חיי אדם.
אטוסה
שם
פירוש השם אטוסה (Atossa) הוא "בעלת הירכיים הנאות" ויש המפרשים "בעלת התחבולות" (ביוונית Ἄτοσσα ובפרסית עתיקה השם הוא "Utauθa") שמה באווסטית הוא Hutaosā.
ביוגרפיה
אטוסה נולדה בסביבות 550-545 לפנה"ס בפסארגאדה. היא הייתה בתם הבכורה של כורש הגדול וקאסנדנה (Cassandane).
לפי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, אחיה, כנבוזי השני התחתן עימה לאחר המלכתו ב-530 לפנה"ס. החתונה בין אח ואחות לא היה נהוג באותה תקופה וכנבוזי השני שכנע את כל השופטים לתת תוקף משפטי לנישואין שלהם.
כאשר כנבוזי השני יצא למצרים בסביבות מרץ 522 לפנה"ס, שלטונו נתפס על ידי אחיו ברדיה או, לפי גרסה אחרת, אמגוש (כהן בדת זרתוסטרה) הנקרא גאומתה, שהתחזה לברדיה לאחר שנרצח. ברדיה (או המתחזה) התחתן עימה כדי לבסס את דרישתו לשלטון.
כאשר דריווש הראשון ביצע הפיכה והשתלט על השלטון ב-522 לפנה"ס, הוא התחתן עם אטוסה, אחותה ארטיסונה (Artystone) ואחייניתה פארמיס (Parmys, בתו של ברדיה). דריווש התחתן עימן אף על פי שהיו לו כבר אישה וילדים כדי לאשש את קביעתו לשלטון.
לדריווש הראשון ואטוסה היו ארבעה ילדים: חשיארש הראשון (519 לפנה"ס - 465 לפנה"ס), החאמניש, שהיה מושל מצרים, מאסישתה , שהיה מושל באקטריה (520-486 לפנה"ס), ווישתאספ.
מסופר, כי לאטוסה הייתה השפעה רבה ותפקיד חשוב במשפחת המלוכה, מעצם היותה בתו של כורש ואשתו של דריווש. ההיסטוריון היווני הרודוטוס מספר בספרו "היסטוריות" מציג אותה כאישה חזקה, אשר השפיעה על החלטות שלטוניות. לפי אחד מהסיפורים של הרודוטוס, היא השפיעה על דריווש לפלוש ליוון כיוון שרצתה משרתים יוונים. היא הייתה משמעותית בהבטחת שלטונו של חשיארש, בנה הבכור, כיורש לדריווש, אף על פי שלא היה הבן הבכור שלו, כיוון שהיה הילד הראשון שנולד לאחר שדריווש הפך למלך והוא משושלת כורש והבן של אטוסה. היא האישה השנייה בהיסטוריה שיש לה תואר "גברת" (Lady), שהיה תואר דתי-שלטוני.
היו לה הרבה משרתים (חלקם יוונים), ומסופר, כי הרופא היווני, היה מחביביה. ההיסטוריון היווני הרודוטוס מספר בספרו "היסטוריות" מספר כי אטוסה הייתה מוטרדת על ידי דימום וגוש בחזה שלה. הרופא שלה, דמוסדס, שכנע אותה לטפל ולהסיר את הגידול, במקרה הראשון המתועד של אבחון טיפול במסטיטיס. כתוצאה מהטיפול, אטוסה העניקה לדמוסדס את חירותו ואיפשרה לו לחזור לבקר ביוון.
אטוסה חיה כנראה עד גיל מתקדם, הרודוטוס מוסר כי היא חיה עד לפלישה של חשיארש ליוון, כך שאם שמעה על מפלתו של בנה בקרב בסביבות 467 לפנה"ס, הרי שהיא חיה עד גיל 70 לפחות. עם זאת, הטענה ששמה אינו מוזכר בטבליות שהתגלו בפרספוליס, מעלה תהייה אם היא נפטרה לפני 515 לפנה"ס, שזה התאריך הקדום ביותר של הטבליות.
אזכורים בתרבות
אייסכילוס כללה אותה בתור דמות מרכזית שלו טרגדיה "הפרסים". אטוסה היא אחת מהדמויות הראשיות ברומן של גור וידאל "הבריאה".
בספר "הקיסר של כל המחלות: ההיסטוריה של הסרטן", אותו כתב סידהרתא מוקרג'י ועליו זכה בפרס פוליצר הוא מספר על ההיסטוריה של גילוי הסרטן ואזכורו המוקדם אצל אטוסה. בספר מוקרג'י מדמיין את אטוסה נוסעת בזמן, נתקלת במקרים שונים של אבחנות וטיפולים בסרטן השד. אטוסה הופכת לסמל של חולי סרטן לאורך ההיסטוריה.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2020
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2020 נערך ב-25 באוקטובר 2020 בלונדון פלדיום בהנחיית ג'ייסון מנפורד.
סויוז 24
סויוז 24 (ברוסית: Союз-24) היא חללית סויוז שהמריאה ב-7 בפברואר 1977 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: ויקטור גורבטקו, יורי גלזקוב. המטרה של הטיסה היה ביצוע התחברות לתחנת חלל סאליוט 5 ועריכת ניסויים ומחקרים שונים בהמשך. לאחר התקרבות לתחנת החלל בוצע תמרון התחברות. הקוסמונאוטים נכנסו לתחנת החלל כאשר הם לבושים במסכות מחשש שאוויר בתחנה אינו מתאים. לאחר ביצוע בדיקות והחלפת אוויר שימוש במסכות הופסק. הצוות המשיך בביצוע ניסויים ביולוגיים וצילומי כדור כארץ. מכיוון שמשימה הייתה חלק מתוכנית צבאית, על חלק מניסויים שנערכו לא ידוע עד היום. ב-21 בפברואר בוצע החלפת אוויר נוספת שתועדה בשידור טלוויזיה.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2020
הטקס היה אמור להיערך ב-5 באפריל 2020 ברויאל אלברט הול, אבל בוטל בשל מגפת הקורונה.
סויוז 24
ב-25 בפברואר הצוות נחת בכדור הארץ. ב-26 בפברואר תחנת החלל שחררה מודול נחיתה נוסף עם צילומי כדור הארץ שבוצעו וחומרים נוספים.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2020
זוכים ומועמדים
שמות המועמדים הוכרזו ב-5 במרץ 2020.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
תרבות יפן
תרבות יפן התפתחה במשך מעבר לאלף שנה, החל בתקופת ג'ומון הפרהיסטורית, ועד תרבות המאה ה-21, המשלבת השפעות מאסיה, מאירופה ומצפון אמריקה. יפן עברה תקופת בידוד ממושכת מהעולם החיצון במהלך מרבית תקופת אדו, עד לפתיחתה לעולם המערבי בתקופת מייג'י.
דת
השינטו (神道) היא הדת הנפוצה ביפן, מקורה במדינה זו, והיא מתקיימת בה באופן בלעדי. השינטו קדם להגעת הבודהיזם ליפן, והוא מאגד תחתיו את המיתולוגיה היפנית, ולפיכך זוהי דת פוליתאיסטית. עקרונות הדת קשורים למשפחה ולקהילה, אהבת הטבע וטוהר, אין לה ספרי קודש, או למאמיניה רצון להפיץ את הדת. מכיוון שדת זו היא מאוד סובלנית, התאפשר קיומה לצד הבודהיזם.
הבודהיזם הגיע ליפן דרך קוריאה במאה ה-6. בתוך יפן נוצרו זרמים וכתות שונות, כחלק מזרם המהאיאנה, שהבולט בהם הוא הזן בודהיזם. אף על פי כן, הזרמים הנפוצים ביותר הם בודהיזם הארץ הטהורה ובודהיזם הארץ הטהורה האמיתית, שאינם דורשים ממאמיניהם אורח חיים נזירי, וניצ'ירן.
הנצרות הגיעה ליפן באמצע המאה ה-16, בעיקר על ידי כמרים קתולים, ותפסה אחיזה בעיר נגסאקי. עם זאת, פחות ממאה שנים לאחר מכן פרסמו הרשויות צו האוסר על האמונה הנוצרית וכל הכמרים גורשו מהמדינה. היפנים הנוצרים שנותרו נאלצו לרדת למחתרת, ורק במאה ה-19 התגלו מחדש.
בנוסף לכך, ביפן חיים מספר מיעוטים דתיים כדוגמת יהודים, הינדואיסטים ומוסלמים. אף על פי שאינן דתות רשמיות, היו לקונפוציאניזם ולטאואיזם השפעות רבות על התפתחות החברה היפנית.
השפה היפנית
השפה היפנית מדוברת בעיקר ביפן עצמה, אך ישנן קהילות מהגרים יפנים ברחבי העולם. זוהי שפה צירופית, הניכרת במערכת של הונוריפיות (honorifics) המשקפת את הטבע ההיררכי של החברה היפנית. כל זאת בעזרת תבניות פעלים ואוצר מילים מסוים המציין את הסטטוס החברתי היחסי של הדובר, המאזין, והאדם המוזכר בשיחה. באופן יחסי, בשפה יש מבחר צלילים קטן, ומערכת טונאלית משמעותית.
השפה היפנית נכתבת בשילוב של שלושה כתבי יד: אותיות סיניות מותאמות הנקראות קאנג'י (kanji - 漢字), ושני כתבים הברתיים שנוצרים מאותיות סיניות מותאמות. הם נקראים הירגאנה (hiragana - 平仮名) וקטקאנה (katakana - 片仮名). ביפנית המודרנית נעשה שימוש לעיתים קרובות גם באלפבית הלטיני רומאג'י (rōmaji - ローマ字), בעיקר לשמות של חברות, לוגואים, פרסומות והקלדת טקסט יפני אל תוך המחשב.
ספרות יפנית
הספרות היפנית המוקדמת הושפעה רבות מהספרות הסינית הקלאסית ואף נכתבה בסינית. גם לספרות ההודית הייתה השפעה על הספרות היפנית בדרך הבודהיזם. בסופו של דבר התפצלה הספרות היפנית לסגנון ייחודי, וסופרים יפנים החלו לכתוב על יפן, אם כי ההשפעה הסינית הקלאסית נותרה עד שלהי תקופת אדו במאה ה-19. מאז נפתחה יפן בפני העולם המערבי במאה ה-19, התקיימו חילופי השראה בין ספרות המערב וספרות המזרח.
מוזיקה יפנית
המוזיקה היפנית כוללת מגוון גדול של סגנונות מסורתיים ומודרניים. תעשיית המוזיקה היפנית היא השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, ומורכבת בעיקר מאמנים יפנים.
המוזיקה היפנית המסורתית שונה מהמוזיקה המערבית במספר התווים בסולם ושיטת התיווי. במוזיקה המסורתית משתמשים במגוון רחב של כלי נגינה, החל בכלי מיתר כגון שמיסן וקוטו, תופים כגון הטאיקו, כלי נשיפה כגון השאקוהאצ'י, ועוד.
הקריוקי תופס מקום חשוב בתרבות הפנאי בחברה היפנית. ניתן למצוא במועדוני לילה רבים מערכות קריוקי, ואף בפאבים.
ציור
לציור שורשים עמוקים בהיסטוריה של יפן, מאחר שמכחולים שימשו עד לעת המודרנית כלי כתיבה, ולפיכך המעבר מכתיבה לציור היה טבעית. תהליך יצור הנייר הגיע ליפן מסין במאה ה-7, ולבסוף התפתח ממנו הואשי, הוא הנייר היפני המסורתי. ביפן של ימינו עדיין נעשה שימוש בטכניקות ציור יפניות מסורתיות, אך השימוש בטכניקות מערביות, או כאלה שהגיעו מאסיה היבשתית, נפוצות מאוד.
סגנון ציור יפני מרכזי הוא האוקיו-אה, שמשמעות שמו הוא "ציורי העולם הצף," וזהו שם כולל לתמונות שתיארו סצינות מרבעי השעשועים בתקופת אדו. אוקיו-אה כסגנון אמנותי מתייחס גם להדפסי עץ שנוצרו ביפן במאות השבע עשרה עד התשע עשרה. מכיוון שהדפסים אלה יוצרו בייצור המוני, הם זכו לפופולריות רבה, מפני שבני כל המעמדות יכלו להרשות לעצמם הדפס של ציור מפורסם.
קליגרפיה
סגנון הכתיבה היצירתי, העושה שימוש במשיכות מכחול ובטכניקות מסוימות, משמש סגנון אמנותי בפני עצמו, וגם אמצעי להעברת מידע. בעוד שהטקסט עשוי להכיל משפטים, שירים, סיפורים או אפילו סימנית בודדת. סגנון הכתיבה וצורתה עשויים לשקף את תוכן הטקסט, לעיתים אפילו במרקם הדיו ובמהירות הכתיבה. ישנם מקרים בהם נדרש האמן לכתוב את הטקסט מאה פעמים עד לקבלת התוצאה הרצויה. אף על פי כן, נחשב תהליך הכתיבה כולו לאמנות, ולא רק התוצאה הסופית המתקבלת.
הקליגרפיה נקראת ביפן שוֹדוֹ (書道), שפירושו המילוי הוא "דרך הכתיבה," או שוּג'י (習字), שפירושו "לימוד אותיות".
פיסול
הפיסול היפני החל מדמויות חרס בתקופת ג'ומון. במאה ה-5 החלו להגיע ליפן השפעות מדרך המשי, ולאחר מכן אף מסין.
בנוסף לארד, עץ שימש באופן מסורתי חומר גלם, ואף שימש בפיסול. פסלי עץ יפנים זכו לרוב לציפוי ורנית או זהב.
קינטסוגי - בתחום הפיסול ניתן להזכיר את אומנות הקינטסוגי היפנית (באנגלית: Kintsugi) המבוססת על פילוסופיה שלפיה אין לזרוק דבר שבור, אלא לאחות אותו וליצור ממנו מחדש את השלם. השם (הלחם בסיסים של KIN = זהב ו-TSUGI= בניה) נוצר מכיוון שהיפנים מצאו דרך לאחות כלים שבורים באמצעות ערבוב של לכה עם מתכות יקרות כדוגמת זהב. לפיכך, ניתן יהיה לראות כלים וחפצי אמנות רבים שנדמים כשבורים ומודבקים חזרה בפסים זהובים.
איקבנה
איקבנה היא אמנות סידור פרחים יפנית. בניגוד לסידור פרחים מערבי, המשתמש במספר רב של פרחים והמתמקד ביופי של צבעים, איקבנה מבוססת על סידור הכולל ענפים ועלים עם כמות קטנה של פרחים, ומתמקדת ביופי ומשמעות של קווים. בנוסף, הכלי הוא אחד מיסודות הקומפוזיציה וקובע במידה רבה את סגנון האיקבנה.
מקורה של איקבנה, אמנות מסורתית בת יותר מ-600 שנים, בפולחן בודהיסטי, וסידור הפרחים שימש תחילה לקישוט המזבח או כמנחה להגשה לרוחות המתים. יותר מאוחר, סידור פרחים החל להתנתק מתפקידו הדתי, והפך לתחביב של בני אצולה. לקראת המאה ה-15, הפכה האמנות פופולרית בקרב המעמדות הנמוכים יותר, והתחילו להתפתח בה חוקים וסגנונות. במהלך ההיסטוריה הסגנון השתנתה האיקבנה בהתאם לתקופה והופיעו סגנונות ובתי ספר חדשים, ובמאה ה-19 הפכה איקבנה מאומנות של גברים בלבד לאמנות שגם נשים יכלו לעסוק בו. היום, קיימים אלפי בתי ספר לאיקבנה, ו-15 מיליון בני אדם ביפן לבדה עוסקים באמנות.
אמנות הבמה
ביפן ישנם ארבעה סגנונות תיאטרליים מסורתיים: נו, קבוקי, בונרקו וקיוגן. הנו מתאפיין בתנועות איטיות, מאופקות וסמליות ובשימוש במסכות, בתחפושות ובאביזרים נוספים. הצגות נו נמשכות זמן רב ולרוב ישובצו במהלכן קטעי תיאטרון קיוגן. הקיוגן הוא תיאטרון קומי, המספר סיפורים מחיי היום יום, בדומה לקומדיה דל'ארטה, שהתפתחה באיטליה.
ראשיתו של תיאטרון הקבוקי באיזומו נו אוקוני, נערת מקדש שינטו, שהחלה לערוך הופעות ריקוד-דרמה בסגנון חדש, על גדות הנהרות בקיוטו בראשית תקופת אדו. השחקניות נהגו למכור את גופן לאחר ההופעות, ואי סדר ציבורי נגרר אחר ההופעות. לפיכך אסרו הרשויות על נשים להופיע בהצגות קבוקי החל מ-1629, ואת מקומן תפסו גברים בלבד, שמילאו גם את התפקידים הנשיים. הצגות הקבוקי מתאפיינות בססגוניות רבה ובאיפור המתוחכם שעוטים השחקנים.
הבונרקו הוא סוג של תיאטרון בובות שצמח במקביל לקבוקי, ובין שתי הסוגות התפתח יחס של תחרות ושיתוף פעולה. בהצגות בונרקו נעשה שימוש בבובות גדולות יחסית, בגובה של 50 עד 120 סנטימטר, שנשלטות על ידי שלושה מפעילים, הנמצאים על הבמה. המופע מלווה בנגינת שמיסן, כלי מיתר יפני מסורתי, ובשירה.
אדריכלות
לאדריכלות היפנית שורשים ארוכים, והיא באה לידי ביטוי לאורך ההיסטוריה של יפן. ההשפעה העיקרית על האדריכלות היפנית המסורתית הייתה האדריכלות הסינית, אך היפנים פיתחו מוטיבים רבים משלהם, ונתנו ביטוי לשונותם מהסינים. ניתן למצוא דוגמאות רבות לאדריכלות היפנית במקדשי שינטו, במקדשים בודהיסטים ובטירות ברחבי המדינה.
באופן מסורתי היו המבנים ביפן עשויים עץ, מוגבהים מהקרקע ובעלי תקרת סכך. שימוש בדלתות הזזה שנקראות פוסומה, איפשר מודולריות, ושינוי החללים במבנה לפי הצורך.
האדריכלים המודרניים טדאו אנדו ויושיו טניגוצ'י ידועים בסגנונם, המשלב בין האדריכלות היפנית המסורתית לבין האדריכלות המערבית המודרנית.
גנים
אדריכלות גנים ביפן היא בעלת חשיבות רבה, ובדומה לאדריכלות מבנים, היא בעלת רקע היסטורי עשיר. הגנים היפנים מציגים נופים אידיאלים מוקטנים, לעיתים בצורה מופשטת. ישנם סוגים שונים של גנים יפנים, למשל גני זן, שנועדו למדיטציה, בהם מחליף חול לבן את המים; גנים קטנים ופשוטים, המשמשים תפאורה לבתי תה בהם נערך טקס תה יפני; גנים שנועדו לטיול והתבוננות בטבע, ועוד.
לבוש מסורתי
הקימונו הוא תלבושתה הלאומית של יפן. בעבר ייצגה המילה "קימונו" את כל סוגי הביגוד והמלבושים. עם זאת, בעת החדשה נתייחדה משמעותה לזו של החלוק המהודר והטקסי המשמש בעיקרו את המין הנשי, אך גם גברים וטף.
חלוק הקימונו אינו חלוק-בית גרידא, כי אם מלבוש מפואר, בר-שימוש הן כלבוש רשמי והן בחיי היומיום. חלוק הקימונו אינו אלא כתונת בית ארוכה ועשויה משי, המעוצבת בצורת T ומאופיינת בצווארון ובשרוולים רחבים וארוכים, הנשמטים אף עד גובה הקרסוליים. על חלקו החיצוני של הקימונו ניתן לחזות בהדפסים ארוגים או צבועים, על פי נושא נבחר. עם זאת, גברים נוהגים ללבוש קימונו בעל צבעים כהים יותר ובעלי גון אחיד.
אובי הוא האבנט העליון שנלבש מעל לסגנונות שונים של לבוש יפני מסורתי. לעיתים נלבשים מספר אבנטים נוספים מתחת לאובי כדי להחזיק את הבגדים במקומם או כדי לחזק את הצורה של הגוף או של האבנט העליון. לעיתים נקשרו לאובי פריטים שימושיים, כגון קופסאות טבק או מקטרות בעזרת שרוך שנאחז באובי עם נצקה.
מרבית הגברים היפנים לובשים קימונו רק בביתם. כשהם נדרשים ללבוש משהו רשמי יותר, ניתן להוסיף לקימונו האקאמה והאורי, שהם חצאית רחבה ורפוייה ומעיל עליון, בהתאמה. ישנם סוגים נוספים של קימונו, כגון היוקאטה, שהוא קימונו פשוט יחסית ועשוי חומרים קלים, הנלבש בתקופת הקיץ.
הטאבי הם גרביים מסורתיים המגיעים עד הקרסול ובעלי הפרדה בין הבוהן לשאר האצבעות. הם נלבשים גם על ידי גברים וגם על ידי נשים, ביחד עם גטה וזורי, ופריטי הנעלה מסורתיים נוספים.
מטבח
ביפן, המונח "מטבח יפני" מכוון למטבח יפני מסורתי בדומה למה שהיה קיים לפני סוף תקופת ההתבודדות של יפן משאר ארצות העולם בשנת 1868. במובן הרחב של המונח, הוא כולל כל סוג של אוכל ששיטות ההכנה שלו פותחו על ידי יפנים והפכו אותו לשלהם.
האוכל היפני הוא בדרך כלל שילוב של מספר מרכיבים, בדרך כלל אורז או אטריות, עם מרק ואוקזו - מנות העשויות מדגים, בשר, ירקות, טופו וכדומה - שמיועדים להוסיף טעם למנה. למנות אלה מוסיפים דאשי, מיסו ורוטב סויה המעניקים עוד נופך לטעמן. הן ידועות בהיותן מנות רזות ומלוחות.
ספורט
בתקופה הפיאודלית של יפן, במהלכה נשלטה המדינה על ידי מעמד הסמוראים, ניתן דגש אל אימוני לחימה שחלקם התפתחו והפכו לאמנויות לחימה, שבעת המודרנית נקראות קוֹריוּ (古流). בין אמנויות לחימה אלה ניתן למצוא את הסומו, הג'ו ג'וטסו והקיודו, שנוצרו בתקופת אדו. בעקבות תהליכי המודרניזציה שעברו על יפן בעקבות רסטורציית מייג'י התפתחו חלק מאמנויות הלחימה האלה לענפי ספורט, הנקראים גנדאי בודו. ענפי ספורט אלה עדיין זוכים לפופולריות רבה במדינה.
ענפי ספורט מערביים הגיעו ליפן בתקופת מייג'י, וגם הם זוכים לאהדת היפנים. כדור בסיס הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר ביפן כיום, ונבחרת כדור הבסיס הלאומית של יפן זכתה פעמיים באליפות העולם. גם הכדורגל זוכה לפופולריות רבה ביפן, בעיקר מאז ייסוד ליגת הכדורגל היפנית ב-1991. בנוסף לאלה, ישנם עוד ארגונים ספורטיביים מקצועיים-למחצה רבים, המארגנים תחרויות ספורט בענפים שונים. הספורט המוטורי דריפטינג הומצא ביפן בשנות ה-70.
תרבות פופולרית
התרבות הפופולרית היפנית מגוונת מאוד, ומשקפת גם את ההיסטוריה המגוונת של מדינה. סרטים, תוכניות טלוויזיה, חוברות מאנגה, מוזיקה ומשחקי וידאו נוטים לשאוב השראה כלשהי מהמסורת היפנית, ורבים מהנושאים המוצגים בעולם הבידור עוסקים בתקופות היסטוריות של יפן. בסקר שערכה ממשלת יפן ב-1986 עולה שכ-80% מתושבי יפן מבלים כשעתיים וחצי ביום בצפייה בטלוויזיה, בהאזנה למוזיקה, או בקריאת מגזינים.
ערכים שונים של התרבות הפופולרית היפנית, כגון מאנגה ואנימה, זוכים לפופולריות רבה אף מחוץ ליפן. בין הערכים הידועים של התרבות הפופולרית הם קאוואיי - "חמוד" ביפנית - שהפך למרכיב חשוב בתרבות היפנית. מוצר תרבות נוסף שזוכה לפופולריות הוא אופנת הרחוב של בני הנוער, היוצרים את תלבושותיהם בעצמם, ולמעשה מהווים אוונגרד ביצירת אופנות חדשות, בדומה להוט קוטור. בין הסגנונות ניתן למצוא גותיקה, אופנה השואבת מבגדי התקופה הוויקטוריאנית ועוד. מרבית מוקדי אופנה אלה שוכנים בעיר טוקיו.
אופי לאומי
הדיון באופי הלאומי היפני נכנס תחת המושג ניהונג'ינרון, שמילולית פירושו "תאוריות אודות היפנים" והוא מקיף מגוון נושאים בתחומי סוציולוגיה, פסיכולוגיה, היסטוריה, בלשנות, פילוסופיה, ואפילו מדע. הסוגה זוכה להצלחה בעיקר ביפן ונכתבת כמעט באופן בלעדי על ידי כותבים יפנים.
המושג עצמו התפרסם לאחר מלחמת העולם השנייה, ונועד לתאר ספרים ומאמרים שעשו ניסיון לנתח, להסביר או להגן על השוני בין החברה היפנית לחברות אחרות, בעיקר מאירופה ומארצות הברית. מקורות אלו חולקים השקפה כללית בנוגע למה מייחד את יפן, והשקפה זו נקראת ניהונג'ינרון.
פסטיבלים - מאצורי (Matsuri)
המקור שינטו של המאצורי מבוסס על סיפור הסתתרותה של אלת השמש במערה והחשך שנפל על הארץ. האלים האחרים ניסו לשכנע ולפתות את אלת השמש לצאת ולהחזיר חיים לארץ, זאת גם באמצעות ריקוד, שירה וקריאות.
החגיגה הטקסית נפתחת לרוב במקדש שינטו או במקדש בודהיזם, ונמשכת כתהלוכה בחוצות הכפר או העיר. המוני אדם נושאים על כתפיים, מושכים ודוחפים, מקדשי עץ מיטלטלים "מיקושי" (Mikoshi), בו שוכנת זמנית הקדושה, ומעבירים אותם ברחובות, על מנת להשרות ברכה. המשקל הכבד של ה"מיקושי" מחייב מספר גדול של נושאים, המתקבצים כגוף אחד, רוקדים, מזיעים וקוראים קריאות עידוד.
לכל אזור ביפן שינטו שונה ומיוחד, כמו גם לכל מקדש החוגג ביום מיוחד. החגיגות והתהלוכות הן בעיקר מקומיות ומוגדרות. יש אומרים כי בכל יום בשנה מתקיים ביפן מאצורי באחד מאזורי הארץ. ההכנות למאצורי נעשות בעיקר בהתנדבות, על-ידי תושבי המקום, המקדישים זמן וכסף להצלחת האירוע.
חצר המקדש האזורי משמש כמוקד התכנסות, החצר רועשת ושוקקת חיים, מקושטת בפנסי נייר ופרחים, דוכני מזון, שעשועים, ובמות משחק מוסיפים לאווירה החגיגית. לא כל הפסטיבלים ביפן קשורים לפולחן דתי.
הדיוויזיה ה-75 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-75 (בגרמנית: 75. leichte Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
דיוויזיית הרגלים ה-75 הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 כדיוויזיית גל 2 של דיוויזיית הרגלים ה-12. לאחר משימות אבטחת גבולות בסאר פפאלץ בתחילת מלחמת העולם השנייה, נפרסה הדיוויזיה בפולין מאמצע 1940, ובשנת 1941 היא שובצה תחת פיקוד הארמייה השישית לקראת מבצע ברברוסה. במהלך המבצע התקדמה הדיוויזיה לתוך אוקראינה, נפרסה לראשונה ליד קייב במהלך קרב קייב (1941), ולאחר מכן עד אמצע 1942 ליד בלגורוד.
לאחר מכן, הדיוויזיה ה-75 הייתה כפופה לארמיות שונות ואורגנה מחדש מספר פעמים. היא לחמה משנת 1942 באזור וורונז', מאוחר יותר בקצה המערבי של בליטת קורסק במבצע מצודה. בהמשך הנסיגות דרך צפון אוקראינה. היא הייתה מעורבת בקרבות בכיס צ'רקאסי ובכיס קמינץ-פודולסקי, הידוע גם בשם כיס Hube. לאחר נסיגה על פני הרי הקרפטים והבסקידים לשלזיה עילית, הושמדה הדיוויזיה על ידי הצבא האדום באפריל 1945 ליד מורביה אוסטרבה.
פשעי מלחמה
הדיוויזיה ה-75 השתתפה בטבח בבאבי יאר.
דיוויין אודודורו
איג'ווקוגן דיוויין אודודורו (באנגלית: Ejowvokoghene Divine Oduduru; נולד ב-7 באוקטובר 1996) הוא אצן ניגרי. אלוף המכללות בריצת 100 מטר ואלוף המכללות ושיאן ניגריה בריצת 200 מטר. תוצאתו של אודודורו בריצת 100 מטר מדרגת אותו במקום ה-17 בכל הזמנים בריצה זו ובריצת 200 מטר מדרגת אותו במקום ה-14 בכל הזמנים בריצה זו.
ביוגרפיה
אודודורו נולד וגדל באוגלי, מדינת דלתה, ניגריה. לומד ומתאמן באוניברסיטת טקסס טק.
סגן אלוף עולם לנוער
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה ביוג'ין, אורגון בסוף יולי 2014 זכה אודודורו במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.25 שניות (בעזרת רוח גבית מעל המותר של +2.3 מטר/שנייה). שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אפריקה שנערכה במרקש, מרוקו בשנת 2014 זכה אודודורו במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר כשרץ בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.81 שניות.
אלוף אפריקה לנוער
באליפות אפריקה באתלטיקה לנוער שנערכה באדיס אבבה, אתיופיה במרץ 2015 זכה אודודורו ב-3 מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.44 שניות, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.22 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.99 שניות.
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, הרפובליקה של קונגו בספטמבר 2015 זכה אודודורו במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.45 שניות.
סגן אלוף אפריקה
באליפות אפריקה שנערכה באסאבה, ניגריה בשנת 2018 זכה אודודורו בשתי מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.60 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.74 שניות.
2019
בתחרות שנערכה בוייקו, טקסס ב-20 באפריל 2019 קבע אודודורו בריצת 200 מטר שיא ניגריה חדש של 19.76 שניות, שיפור לשיא בן ה-20 שנים של פרנסיס אוביקוולו (19.84 שניות).
אלוף המכללות, תוצאת השנה בעולם
באליפות המכללות שנערכה ביוסטון, טקסס ב-7 ביוני 2019 זכה אודודורו בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 9.86 שניות, מאית השנייה איטי משיא ניגריה ובריצת 200 מטר בשיא ניגריה חדש של 19.73 שניות.
טקס פרסי אוסקר ה-4
טקס פרסי אוסקר ה-4 (באנגלית: 4th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע (AMPAS) למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה שיצאו בין 1 באוגוסט 1930 ל-31 ביולי 1931.
"סימרון" היה המערבון הראשון שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר, והוא יישאר היחיד שזכה בפרס זה במשך 59 שנים ( עד לזכייתו של הסרט "רוקד עם זאבים" ב-1991). הסרט קיבל אז 7 מועמדויות בשיא, והיה הראשון שזכה ביותר משני פרסי אוסקר. בנוסף, "סימרון" ו"נשמה חופשית" הפכו לסרטים הראשונים שקיבלו יותר ממועמדות אחת.
ג'קי קופר היה לשחקן הילד הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר, והוא החזיק בשיא זה כמעט 50 שנה. הוא היה המועמד השני הכי צעיר אי פעם והמועמד היחיד לפרס השחקן הטוב ביותר מתחת לגיל 18.
פרס השחקן הטוב ביותר הוענק לליונל ברימור שהיה לאדם הראשון שקיבל מועמדויות במספר קטגוריות, לאחר שהיה מועמד לבמאי הטוב ביותר על הסרט "מאדאם X" בטקס פרסי אוסקר ה-2. כמו כן הוא גם הזוכה בפרס השחקן הטוב ביותר היחיד אי פעם שנולד בשנות ה-70 של המאה ה-19.
הארגון הבין-לאומי לסטודנטים לרפואת-שיניים
הארגון הבין-לאומי לסטודנטים לרפואת-שיניים (באנגלית: International Association of Dental Students; בראשי תיבות: IADS) הוא ארגון ללא כוונת רווח המייצג את האינטרסים של למעלה מ-200,000 סטודנטים לרפואת שיניים בכ-60 מדינות בעולם. הארגון נוסד בספטמבר 1951 במהלך האספה הכללית שהתקיימה בקופנהגן, דנמרק. נכון להיום, מטה הארגון נמצא בז'נבה, שווייץ, במטה ארגון רופאי השיניים העולמי (FDI, בצרפתית: Fédération des Dentistes internationale). הארגון דוגל בחינוך ובמצוינות מדעית באמצעות הפרויקטים הבינלאומיים והיוזמות שבניהולו. הוא מקיים כנסים פעמיים בשנה.
משאל העם על עצמאות קלדוניה החדשה (2018)
טרם ההצבעה הודיעו השלטון המרכזי בצרפת כי הם יכירו ויצייתו לתוצאות המשאל. למרות התוצאות, הנושא הובא להצבעה נוספת ב-2020, וישנה אפשרות להצבעה שלישית ב-2022, אם תאושר בקונגרס.
רקע
קלדוניה החדשה סופחה לצרפת ב-1853, כאשר אירופאים ופולינזאים החלו להתיישב שם והפכו את שבטי הקנאק, ילידי המקום, למיעוט. הארכיפלג הפך למושבת עונשין בין 1864 ל-1897 והקנאקים לא נכללו בעבודות הציבוריות והתעשייתיות של השלטון הצרפתי. בין 1976 ל-1988 אירעו סכסוכים בין ממשלת צרפת וקבוצות בדלנים וחלקם הגיעו לרמת אלימות והפרות סדר קשות, כשאחת הסיבות העיקריות היא חוסר השוויון בחלוקת העושר בין המתיישבים והילידים, כשאלו טוענים לכך שעיקר הרווח יוצא החוצה מקלדוניה.
ב-1987 נערך משאל העם הראשון בעד עצמאות, אך רק 1.7% הצביעו בעד (842 אנשים), בין היתר כיוון שקבוצות הבדלנים המרכזיות החרימו את משאל העם. בעקבות זאת נחתמו הסכמי מטיניון בין הבדלנים לצרפת, ואלו הבטיחו עשור של יציבות. ב-1998 נתנה צרפת הבטחה לקלדוניה החדשה על תחילתה של הכנת התשתית לעצמאות תוך העברת סמכויות בצורה איטית ותוך כדי הדרכה לממשל הקלדוני, כאשר ב-2018 ייערך בשנית משאל עם לעצמאות. ב-2017 נקבע התאריך למשאל העם - 4 בנובמבר 2018.
משאל העם
שאלת המשאל
בתרגום לעברית: "האם אתה רוצה שקלדוניה החדשה תשיג ריבונות מלאה ותהפוך לעצמאית?"
נשיא צרפת עמנואל מקרון, שערך ביקור באי במאי 2018, ציין לאחר המשאל כי התוצאות הראו "אמון ברפובליקה הצרפתית".
אלואיסיו סאקו, מנהיג מרכזי בקבוצות הבדלנים ופוליטיקאי ידוע באי, הביע עמדה אופטימית לגבי ההפסד ואמר ש"אנחנו צעד אחד מניצחון, ויש עוד שתי הצבעות לפנינו".
מייק דאנליבי הבן
מייקל ג'וזף "מייק" דאנליבי הבן (באנגלית: .Michael Joseph "Mike" Dunleavy, Jr; נולד ב-15 בספטמבר 1980) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2002–2017. בשנת 2018 מונה לסקאוט בקבוצת גולדן סטייט ווריורס, במדיה שיחק בין השנים 2002–2007. בנו של שחקן ומאמן העבר מייק דאנליבי האב.
גולדן סטייט ווריורס
דאנליבי נבחר בדראפט ה-NBA 2002 בבחירה השלישית על ידי גולדן סטייט ווריורס. בשנתו הראשונה ב-NBA תפקד דאנליבי כשחקן ספסל, אך כבר בעונת שודרג מעמדו לשחקן חמישייה קבוע בקבוצה. בנובמבר 2005, לאחר עונתו הרביעית בקבוצה, חתם דאנליבי על הארכת חוזה בגולדן סטייט לחמש עונות נוספות עבור 44 מיליון דולר.
אינדיאנה פייסרס
ב-17 בינואר 2007 הועבר דאנליבי לאינדיאנה פייסרס כחלק מטרייד ששלח לגולדן סטייט ווריורס את סטיבן ג'קסון, אל הרינגטון ושארונאס יאסיקביצ'יוס. עונתו השנייה בקבוצה הייתה עונת השיא שלו ב-NBA כשהוא רושם של 19.1 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק. ב-17 בדצמבר 2007 קלע דאנליבי שיא קריירה של 36 נקודות במשחקה של אינדיאנה מול ניו יורק ניקס.. בהמשך אותה עונה השווה דאנליבי את שיאו בארבעה משחקים שונים. הפייסרס הבטיחו את מקומם בפלייאוף ה-NBA במשחק האחרון של עונת ובכך דאנליבי הגיע לראשונה בקריירה לשלב הפלייאוף, אחרי 9 עונות ו-624 משחקים ב-NBA.
מילווקי באקס
ב-9 בדצמבר 2011 חתם דאנליבי על חוזה במילווקי באקס על חוזה לשנתיים עבור 7.5 מיליון דולר.
שיקגו בולס
ב-10 ביולי 2013 חתם דאנליבי על חוזה לשנתיים בשיקגו בולס עבור 6 מיליון דולר. ב-25 באפריל 2014 קלע דאנליבי שיא קריירה בפלייאוף של 35 נקודות בניצחון קבוצתו על וושינגטון ויזארדס, במשחק השלישי של הסיבוב הראשון בפלייאוף 2014. באותו משחק השווה דאנליבי את שיא המועדון במספר שלשות במשחק פלייאוף עם 8 שלשות.
קליבלנד קאבלירס
לקראת עונת נשלח בטרייד לקליבלנד קאבלירס.
אטלנטה הוקס
בינואר 2017, לאחר 23 משחקים בלבד במדי הקאבלירס, עבר דאנליבי בטרייד לאטלנטה הוקס, יחד עם מו ויליאמס ובחירת דראפט עתידית, בתמורה לקלע קייל קורבר.
סוף פודגוראנו
סוּף פוֹדגוֹראנוּ (נולד ב-20 בינואר 2002 בחדרה שבישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר הכנף והחלוץ במכבי חיפה מליגת העל ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
ב-3 ביוני 2020 ערך פודגוראנו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, כשהחליף את ניקיטה רוקאביציה בדקה ה-89 בהפסד 2–0 למכבי תל אביב במסגרת ליגת העל לעונת 2019/2020. עד לתום העונה, בה סיימה מכבי חיפה במקום השני כסגניתה של מכבי תל אביב, ערך פודגוראנו ארבע הופעות ליגה נוספות.
ב-9 ביולי 2020 חתם פודגוראנו ברומא מהסרייה א' האיטלקית. ב-1 בנובמבר ישב לראשונה על ספסל הקבוצה, במשחק ליגה נגד פיורנטינה. בסך הכל ישב על ספסל הקבוצה בתשעה משחקי ליגה ובמשחק קופה איטליה אחד, אך לא זכה לדקות משחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. הוא שיחק באופן קבוע בקבוצת הנוער של המועדון.
ב-11 באוגוסט 2021 חתם פודגוראנו על חוזה לארבע עונות בספציה מהסרייה א'. ב-19 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ובסרייה א', כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בניצחון 2–1 על ונציה במסגרת המחזור הרביעי לעונת 2021/2022. ב-3 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח של הקבוצה, כששיחק 59 דקות בהפסד 0–4 להלאס ורונה במסגרת המחזור השביעי בליגה. בפתיחת העונה שותף בחמישה משחקים, מהם משחק אחד בהרכב הפותח. לאחר 14 מחזורים כמעט ולא נכלל בסגל הקבוצה.
ב-2 בספטמבר 2022 הושאל למכבי חיפה מליגת העל, עם אופציה לרכישה. ארבעה ימים לאחר מכן ערך הופעת מחודשת בקבוצה בליגת האלופות בהפסד 2-0 לבנפיקה ליסבון כשנכנס כמחליף. מספר דקות לאחר מכן הוחלף עקב פציעה, בעקבותיה נעדר עד לתום העונה.
אחרי שהושאל מספציה מכבי חיפה מימשה את אופצית הרכישה.
נבחרות ישראל
שיחק ואף כבש בכל נבחרות הנערים והנוער של ישראל (למעט נבחרת הנוער עד גיל 19, עמה לא שיחק). החל מ-2021, הוא חלק מסגלי נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21 והבוגרת.
באוקטובר 2021 זומן לסגל נבחרת ישראל הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד נבחרות סקוטלנד ומולדובה, על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר. ב-12 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88 בניצחון 2–1 על מולדובה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-15 בנובמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח של הנבחרת הבוגרת, בה שותף לכל אורך המשחק ואף בישל, בניצחון 3–2 לישראל על איי פארו, גם כן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
חיים אישיים
פודגראנו נולד בחדרה. אביו דני פודגוראנו היה כדורגלן עבר בהפועל חדרה והפועל חיפה, וסבו למבי פודגוריאני היה שחקן ומאמן טניס שולחן. פודגוראנו הוא בעל דרכון רומני.
תארים
מכבי חיפה
קריסטיאן לופא
קריסטיאן לופא (בפולנית: Krystian Lupa; נולד ב-7 בנובמבר 1943 ביסטשמביה-זדרוי, שלזיה עילית) הוא במאי תיאטרון פולני, תפאורן, גרפיקאי ומתרגם. לופא מכהן כפרופסור בבית הספר הלאומי הגבוה על שם לודוויק סולסקי בקרקוב.
התחלת דרכו
לופא נולד בשנת 1943 בעיצומו של הכיבוש הנאצי בפולין, בעיירה יאסטז'מביה-זדרוי, כבנם של מנהל בית ספר ביישוב, לודוויק לופא, ואשתו ורוניקה. בנעוריו גילה משיכה לאומנויות. אחרי לימודי תיכון בעיר ז'ורי, בלחץ ההורים נרשם ללימודי פיזיקה באוניברסיטה היאגלונית של קרקוב, אולם לבסוף עזב והלך ללמוד באקדמיה לאמנויות של קרקוב. סיים בשנת 1969 עם דיפלומה לגרפיקה ולחרטות. למד אחר כך שנתיים קולנוע בבית הספר הלאומי לקולנוע בלודז', תקופה שבה היה פעיל בתיאטרון הסטודנטים בעיר. בלט כצעיר לא קונפורמיסטי, בעל שיער ארוך ומנהגי "היפי" ועבודותיו לא מצאו חן בעיני הנהלת בית הספר לקולנוע. בסופו של דבר סולק משם בטענות שהוא נרקיסיסט קיצוני וחסר תקנה. לופא לא אמר נואש ונרשם ללימודי בימוי תיאטרון בבית הספר הלאומי הגבוה על שם לודוויק סולסקי בקרקוב. בין השאר עבד כעוזר לצד הבמאי קונרד סווינרסקי. ב-8 בינואר 1977 הציג בבימויו בתור עבודת הגמר את המחזה של ויטקאצי - "יפות וקופים", שזכתה בהצלחה.
הקריירה האמנותית
את הקריירה שלו כבמאי התחיל בתיאטרון נורוויד בילניה גורה באזור הסודטים המערביים. תקופת עבודתו לבשה אופי ניסויי מובהק. אחרי שתי הצגות אישיות, ביים במיוחד יצירות מאת מחזאים פולנים בני זמנו כמו גומברוביץ' ("איבון, נסיכת בורגונדיה" (1978), "החתונה" (1984)) או יצירות ויטקייביץ', ("הפרגמטיסטים" (1981), "מציאיי קורבובה ובלאטריקס" (1986), "שובו של אודיסאוס" (1981)) נציג של תיאטרון האבסורד המטאפיזי.
באחד ממאמריו באותן שנים, תחת הכותרת "תיאטרון ההתגלות", הציג לופא את השקפת עולמו על התיאטרון ככלי לבדיקת גבולות האינדיבידואליות ולחצייתם. בשנת 1985 בתיאטרון סטארי בקרקוב הוא הציג את התמצות הראשון של מחקריו - המופע "עיר החלום", לפי הרומן הפנטסטי "בצד השני" מאת אלפרד קובין
כעבור שנה הוא התקבל לעבוד בתיאטרון סטארי, כשהגעתו שם ציינה תפנית בניסוייו הבימתיים. לופא התמקד יותר במימד האתי באמנות, ומרבית ההצגות שביים נלקחו מן הספרות הרוסית או אוסטרית. עיבד או העלה לבמה יוצרים כמו מוזיל ("החולמים" (1988), "רישומים של איש ללא תכונות" (1990)), דוסטויבסקי ("האחים קרמזוב" (1990)), רילקה - ("מאלטה או טריפטיך הבן האובד" - לפי "הרישומים של מאלטה לאורידס בריגה" (1991)), תומאס ברנהרד (Kalkwerk - "המפעל לסיד" ו-Auslöschung "הכחדה" (2001), "עמנואל קנט", "המשפחה. ריטר. דנה. פוס" (1996), "הפרעה" (2013 - בתיאטרון הלאומי לה קולין בפריז), צ'כוב ("פלטונוב" 1996, "שלוש אחיות" - בפסטיבל סתיו ב-1988), הרמן ברוך (הסהרוריים, 1995 - בפסטיבל סתיו של פריז, 1998).
בשנת 2002 עיבד את "האמן ומרגריטה" מאת מיכאיל בולגקוב וב-2006 יצר "זרתוסטרא" לפי ניטשה ואיינאר שלף.
אחרי "Factory 2" על חייו של אנדי וורהול, שהוצגה בתיאטרון הלאומי לה קולין בפריז, יצר את "פרסונה. מרילין" ו"הגוף של סימונה", מחזות שהוקדשו לדמויותיהן של מרילין מונרו וסימון וייל, אחר כך ביים את "חדר המתנה", לפי "קטגוריה 3.1" מאת לארס נורן בתיאטרון פולסקי בוורוצלב, ושהוצגה שוב בתיאטרון הלאומי דה לה קולין בפריז בשנת 2012.
בעיני לופא, היוצר תכופות (פרט לתפאורה ולפעמים המוזיקה של הצגותיו) את העיבודים והתרגומים של הטקסטים מהם שואב השראה, משיכתו אל מחברי רומנים, באה מההשקפה לפיה המחזאים חושבים יותר מדי במושגים של תיאטרון במקום מושגים של החיים. מהרומנים הפיק קריסטיאן לופא מופעים ארוכים ומרתקים (שלושה ערבים רצופים עבור "מלטה", ושש-שבע שעות - עבור "האחים קרמזוב" וה"רישומים של איש ללא תכונות".
לדעת ז'אן פייר תיבודא,
החל משנת 1983 קריסטיאן לופא מלמד בימוי תיאטרון בבית הספר הלאומי לתיאטרון ע"ש לודוויק סולסקי, מ-1993 כפרופסור. הוא כיהן כדקאן הפקולטה לבימוי בית הספר בשנים 1990–1996.
לפי כתב העת הפולני "Film" קריסטיאן לופא הוא הומוסקסואל מוצהר. במרץ 2014 כאות מחאה נגד ההתערבות הצבאית הרוסית באוקראינה ביטל לופא ביקור ברוסיה.
קישורים חיצוניים
Teatr Nr.5 2012 Moskva
סטליוס קזנג'ידיס
סטליוס קזנג'ידיס (ביוונית: Στέλιος Καζαντζίδης; Stelios Kazantzidis; סטליוס קזנדְזיד'יס; 29 באוגוסט 1931 – 14 בספטמבר 2001) היה זמר יווני מוביל, שהפך לאחד מסמליה הבולטים של המוזיקה העממית היוונית, לאיקו. שיתף פעולה עם מלחינים רבים ביוון.
ביוגרפיה
קזנג'ידיס נולד בנֵאַה יוניאה (Νέα Ιωνία) (פרבר של אתונה), יוון. הוא היה הראשון מבין שני ילדים שנולדו לחראלבו (Χαράλαμπου) וגסתמאניס (Γεσθημανής) קזנג'ידיס. שורשיו של אביו מפונטוס שעל חוף הים השחור בטורקיה, ואימו הגיעה ליוון מהעיר אלניה בדרום טורקיה בעקבות מלחמת יוון–טורקיה. בגיל 13 התייתם מאביו, שהיה חבר המחתרת היוונית, ועוּנה למוות בידי קיצונים. מציאות זו הכריחה את קזנג'ידיס לעבוד מגיל צעיר. עבד כנושא מזוודות, מוכר ערמונים וכפועל במפעלי הטקסטיל בנֵאַה יוניאה.
חייו השתנו כאשר בעל מפעל הטקסטיל נתן לו גיטרה. הוא בילה שעות בנגינה.
את הופעתו הפומבית הראשונה הוא עשה בשנות החמישים המוקדמות במועדון לילה בקיפיסיה, וזמן קצר לאחר מכן, ביולי 1952, ביצע את הקלטת האולפן הראשונה שלו באולפני Columbia עם שיר בשם "אני הולך לשחות" (Για μπάνιο πάω) אשר נכתב על ידי אפוסטולוס קאלדארס. השיר לא הצליח, אך הוא ניסה שוב, עם הקלטת שירו של יאניס פפאיואנו "על מזוודות" (Οι βαλίτσες), זמן קצר לאחר מכן. הפך השיר ללהיט ראשון מיני רבים, ועם הפופולריות הגואה החל להופיע בכמה מן המועדונים הגדולים של התקופה. עם נסיקת הקריירה שלו החל קזנג'ידיס לשתף פעולה עם כמה מהשמות הגדולים ביותר בעולם המוזיקה היוונית, ביניהם מיקיס תאודוראקיס, מאנוס חג'ידאקיס, מנוליס חיוטיס וסטאברוס קסרחקוס. קזנג'ידיס והזמרת מרינלה הפכו בהמשך לצמד.
קזנג'ידיס מת ב־14 בספטמבר 2001, בשל גידול מוחי. הלווייתו שודרה בטלוויזיה היוונית.
גרסות כיסוי עבריות
בישראל היה קזנג'ידיס לסמל מוזיקלי. רבים משיריו תורגמו ובוצעו בעברית, כדוגמת ״אמא אמא״ שבוצע על ידי חיים משה, "אלינור", שבוצע על ידי ג'קי מקייטן ולאחר מכן על ידי זוהר ארגוב, ו"זינגואלה" שבוצע על ידי יהודה פוליקר.
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה או מלחמת האיכרים ההונגרית (בהונגרית: Dózsa György-féle parasztháború או A magyar parasztháború) הייתה התקוממות איכרים עקובה מדם בשטחי ממלכת הונגריה, בעיקר בווייבודות טרנסילבניה, שהתרחשה למשך חדשים אחדים באפריל-יולי 1514.
המרד פרץ אחרי שלקריאת הארכיבישוף של אסטרגום, טאמאש באקוץ, התגייסו רבבות איכרים, רובם צמיתים, כדי להשתתף במסע צלב נגד האיום הטורקי העות'מאני. עקב הגיוס ראו עצמם האצילים הגדולים ללא כוח אדם באחוזותיהם והתחילו להתנכל קשות למשפחות המתנדבים המגויסים וגם להעבידן בפרך. מששמעו זאת סירבו האיכרים המגויסים לצאת למלחמה, ובסופו של דבר ניתנה פקודה לבטל את מסע הצלב ולהחזיר את המגויסים. אולם האיכרים מרדו וקמו עם נשקם נגד אדוניהם מן האצולה הגדולה. אליהם הצטרפו גם תושבי ערים, כולל סוחרים ובני האצולה הקטנה. המשתתפים במרד היו רובם הונגרים וסקלרים, אך גם איכרים רומנים, סלובקים, רוסינים ובני קבוצות אתניות אחרות בממלכה. איש הצבא שנועד לעמוד בראש צבא הצלבנים, הסקלרי ג'רג' דוז'ה, הפך למנהיג המרד.
התעצמות כוחם של המגנאטים ו"הצמיתות השנייה"
אחרי דיכוי מרד האיכרים הטרנסילבנים משנת 1437 (מרד בובאלנה) הגבירה האצולה ההונגרית המנצחת את תהליך הפאודליזציה. בשנת 1463 נחקקו "החוקות הצבאיות של שלוש האומות הטרנסילבניות" (ההונגרים, הסקלרים והסקסונים הטרנסילבנים) באישור המלך מתיאש הוניאדי. בחוקות אלו סעיפים שהדגישו לא רק את הדיכוי החברתי של הצמיתים אלא גם את הדיכוי הלאומי. צוין, בין השאר, שצמיתים "בעלי דם הונגרי" בלבד היו אמורים לשמור על המצודות. לעומת זאת צמיתים ממוצא אחר, כלומר רומני, סלובקי וכו', היו מחויבים להתגייס למלחמות. המלך מתיאש, שכונה בזיכרון הלאומי ההונגרי "הצדיק", ניסה למתן באמצעים משפטיים ופוליטיים את המעשים השרירותיים של האצולה הגדולה כלפי האיכרים. אחרי מותו של המלך מתיאש בשנת 1490 הועלה על כס המלכות של הונגריה ולדיסלב השני (בהונגרית אולאסלו השני) מהשושלת הפולנית-ליטאית יגיילו, שליט חלש שנודע כ"אומר הן" (Wladislaw dobře) ונכנע ללא סייג לכל דרישות המגנאטים. תוך כדי התפתחות המסחר והכלכלה המונטרית הוטלו על האיכרים הצמיתים יותר ויותר מחויבויות בעבודות, כסף ומוצרים כלפי בעלי האחוזות.
באספת מעמדות בשנת 1492 ויתר המלך באופן רשמי על חלק מהכנסותיו, שממילא כבר העשירו את ה"ברונים". האיכרים נדרשו לא רק לתת "מעשר" - עשירית מיבולם - לכנסייה, אלא גם לתת לבעלי האחוזות את מס ה"תשיעית" - כלומר עשירית ממה שנשאר (terménykilenced) בכסף ובמוצרים. האצילים חששו שהצמיתים יערקו בגלל הנסיבות לערי שוק או לאחוזות הגדולות בחיפוש אחרי תנאי מחיה יותר טובים. בשנת 1498 חויבו האיכרים לשלם מיסים נוספים על הענבים ועל האדמה, והוגבלו זכויותיהם של האיכרים לצוד. הוטלו מיסים כבדים גם על תושבי הערים שעיבדו אדמות של האצולה. לעומת זאת האצולה והכמורה זכתה לפטורים ממכס ומ"מס השלושים" (Harmincadvám =tricesima).
האיום העות'מאני
בשנת 1512 עלה לשלטון באיסטנבול הסולטן סלים הראשון. באותה שנה כבשו הטורקים את מצודת סרברניק וההונגרים לא הצליחו לכבוש אותה בחזרה. מול הניצחונות העות'מאנים והתקרבותם לאירופה הקתולית בשנת 1513 קרא האפיפיור מרומא, לאו העשירי, למסע צלב נגד הטורקים. במסע הצלב עמדו להצטרף אבירים טבטונים, פולין, צ'כים, שוודיה, דנמרק, רפובליקת רגוזה (דוברובניק), רוסיה, ולאכיה וכו'. הארכיבישוף של אסטרגום, טאמאש באקוצי, איכר צמית לשעבר, שהיה לא מכבר יריבו העיקרי של ג'ובאני מדיצ'י - לאו העשירי - בבחירות לתפקיד האפיפיור, נדרש על ידי האפיפיור לחזור להונגריה, כדי לארגן את מסע הצלב. אף-על-פי שהאצולה הגדולה מחתה נגד העיתוי הלא מתאים ונגד הארגון הצולע, ב-9 באפריל 1514 הוציא האפיפיור את הבולה שקראה למסע הצלב. בינתיים הסולטן סלים כבש את מצרים, אבל נקלע בחזית המזרחית למלחמה קשה נגד פרס. בצ'לדורן הוא נחל תבוסה כואבת. בנסיבות אלה נוצר רושם כי י זו הזדמנות טובה עבור המעצמות הנוצריות לתקוף את העות'מאנים ממערב.
פריצת המרד
ההתקוממות התחילה אחרי גיוסם של המוני איכרים למסע הצלב אנטי-טורקי אחרי אפריל 1514. האיכרים התנדבו אחרי שקיבלו הבטחות שתמורת השתתפותם במסע הצלב יזכו לשחרור מהצמיתות. המלומד האיטלקי פאולו ג'וביו העריך שהאיכרים היו מונעים "יותר מהמיאוס מחייהם הקשים מאשר מרוב אהבה לדת הנוצרית".
מאור טיורי
ביוגרפיה
טיורי גדלה בכפר סבא, אחות בכורה לשני אחים. אמה, אירית, עוזרת מנהלית באוניברסיטת תל אביב ובוגרת תואר ראשון בכלכלה ואביה, גדעון בעברו אתלט מצטיין וכיום עצמאי בתחום מיזוג אוויר וחשמל. היא התאמנה בהדרכתם של מיכאל זגלסקי, אולגה קוסצ'נקו ועמית נאמן באגודת אתלטי אורן השרון. אחרי שהשתחררה מהצבא בגיל 20 עברה לארצות הברית, והיא בוגרת אוניברסיטת סן פרנסיסקו, במדעי הספורט והאימון. כיום, היא מתאמנת בעיר בולדר, במדינת קולורדו שבארצות הברית, בהדרכת סטיב ג'ונס, ומשתייכת בישראל למועדון לידר ירושלים.
מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה
פריצת המרד
בשדה ראקוש על יד פשט התקבצו עשרות אלפי איכרים. האצילים הגדולים התנגדו לגיוס ההמוני של האיכרים מחשש שיישארו ללא כוח עבודה. אחד מאנשי האוצר של הממלכה טען שבמסע הצלב ישתתפו רק "נוודים, גנבים ואיכרים שערקו" מהאחוזו. ב-24 באפריל נערך במחנה המגויסים טקס דתי "טה דאום ובראש צבא האיכרים התמנה הסקלרי ג'יירג' דוז'ה, מן האצולה הקטנה. עליו נאמר שהשתתף בשנת 1506 במרד של הסקלרים אולם בהמשך הצטיין כשכיר חרב אמיץ ורכש ניסיון צבאי במאבק בטורקים העות'מאנים. התנגדות האצולה הגדולה לגיוס האיכרים עוררה את זעמם. זאת עוד יותר אחרי הגיעו ידיעות על מעשי דיכוי ונקם של בעלי האחוזות נגד בני המשפחות של האיכרים, שנותרו בבית . ב-23 במאי 1514 השיגה האצולה הגדולה עצירת הגיוסים הנוספים למסע הצלב. בנסיבות אלה, כשהורה המלך אולאסלו השני לאיכרים לצאת להילחם בטורקים, מבלי לחכות לתגבורות נוספות, סירבו האיכרים לפקודה זו והתקוממו. אף על פי שבינתיים ביטל האפיפיור ומלך הונגריה את יוזמת מסע הצלב האיכרים המגויסים לא פירקו את נשקם וההתקוממות יצאה לדרך. בראש המורדים עמדו ג'רג' דוז'ה עצמו, יחד עם אחיו גרגיי דוז'ה ועם הנזיר הפרנציסקני לרינץ מסארוש.
מאור טיורי
אלופת ישראל
באליפות ישראל בריצת 5000 מטר שנערכה ב-6 במאי 2006 זכתה טיורי במדליית זהב בשיא ישראלי חדש לנערות ולקדטיות של 17:16:57 דקות, לפני דועה חטיב מאחי נצרת (17:32:02 דקות) וסבטלנה בחמנד ממכבי תל אביב.