cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיא וסרדם
ביוגרפיה
בנוסף, וסרדם משמש משנת 2002 כדוגמן בסוכנות DNA, שם כיכב בקטלוגים של רנואר מן ופוקס מן ובמספר פרסומות. היה עתיד להשתתף בתוכנית המציאות של ישראל 10 "The Show", בראשית 2006, אך התוכנית ירדה מהמסך לאחר שבועיים בלבד, ולכן השתתפותו בה בוטלה.
ב-22 ביולי 2006 זכה וסרדם במקום הראשון בטורניר אשדוד הבינלאומי למשקל עד 73 ק"ג, כשהוא מנצח בניקוד הזהב את סגן אלוף אירופה לשעבר, יואל רזבוזוב. וסרדם הוריד עשרה קילוגרמים ממשקלו, ומתחרה בשל כך במשקל עד 73 ק"ג.
בארי ווילבורן
בארי טוד ווילבורן, (באנגלית: Barry Todd Wilburn ; נולד ב-9 בדצמבר 1963 בממפיס, טנסי) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגות ה-NFL וה-CFL. את קריירת הפוטבול החל ווילבורן באוניברסיטת מיסיסיפי. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1985 על ידי וושינגטון רדסקינס שם שיחק עד שנת 1989. ב-1992 עבר לשחק בקליבלנד בראונס בה שיחק עונה אחת בלבד. ב-1995 החל לשחק בפילדלפיה איגלס שם שיחק שתי עונות. ב-1997 עבר לשחק בליגת ה-CFL.
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה (בגרמנית: Zentralstelle für jüdische Auswanderung in Wien) הייתה סוכנות אס דה נאצית, שהוקמה באוגוסט 1938 כדי להאיץ את ההגירה הכפויה של יהודי אוסטריה והחל מאוקטובר 1939 - כדי לארגן ולבצע את גירושם. פתרון סוגיות הגירה הנוגעות לאזרחות אוסטרית, זכויות אזרחים זרים, מטבעות זרים ומיסוי נכסים תואמו על ידי סוכנות זו במטרה להאיץ את תהליך ההגירה הזה. הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה הייתה המוסד היחיד שהוסמך לתת אישורי יציאה ליהודים באוסטריה מימי האנשלוס בשנת 1938 ועד האיסור על הגירת יהודים ב-1941. הסוכנות בווינה הפכה לאב-טיפוס של סוכנויות אס-אס דומות ששימשו ליישום גירושם של יהודים באמסטרדם, פראג וערים רבות אחרות באירופה הכבושה בידי גרמניה הנאצית.
לפני המלחמה: הקמה ותפקיד בהגירה כפויה
אדולף אייכמן, שנשלח מברלין כראש הסוכנות, ועמיתו אלויס ברונר, קבעו את מכסות ההגירה, והאצילו את הקצאת רישיונות ההגירה לקהילה היהודית בווינה. הקהילה נסגרה רשמית על ידי הנאצים במרץ 1938 ונפתחה מחדש עם מנהיג שמונה על ידי הנאצים, יוסף לוונהרץ. ראש "חטיבת ההגירה של הקהילה היהודית" (בגרמנית: Auswanderungsabteilung der Kultusgemeinde) היה בנימין מורמלשטיין. תפקיד חשוב נוסף בארגון תפס ברתולד שטורפר.
בקיץ 1938 פנו לוונהרץ ועמיתיו לעבודה בקהילה היהודית בווינה לאייכמן בבקשה לפשט את ההליכים המקדימים הבירוקרטיים למי שרוצה להגר. הרייכסקומיסר האחראי על אוסטריה הנאצית, יוזף בירקל (Joseph Bürckel), הקים את הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה ב-20 באוגוסט 1938, באופן רשמי בהנהגתו של פרנץ ולטר שטאלקר, אך למעשה בפיקוד אייכמן. מאוחר יותר קיבל פרנץ יוזף הובר, ראש משטרת הביטחון והאס דה של המחוזות הנאציים וינה, אוברדונאו ונידרדונאו, פיקוד על הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה. הובר העביר את מרבית תפקידיו לסגנו קרל אבנר (Karl Ebner), איש הגסטפו בווינה. ההוראות לסוכנות המרכזית להגירה יהודית נושאות את חתימתו.
עלויות ההגירה הכפויה שולמו על ידי הקורבנות. הקהילה היהודית בווינה הייתה תחת עומס עקב כמות המשימות הגוברת, הטיפול בבקשות הגירה והצורך לפעול לשם מתן צדקה ליהודים שנותרו באוסטריה, ופעלה במימון מופחת. הקהילה ביקשה, באישור אייכמן, סיוע במימון מנציג הג'וינט. בנוסף, מועמדים להגירה נאלצו לשלם "תשלום הגירה" (גרמנית: Auswandererabgabe) בסולם שהתבסס על הכנסה, כדי לכסות את עלויות הנסיעה של יהודים עניים. המטרה העיקרית של תשלום זה הייתה גניבת הנכסים היהודיים הנאצים במסגרת הנחיות ה"אריזציה". אזרחים יהודים עשירים קיבלו יחס מועדף אך לא כדי להעניק פריווילגיה אלא כצורה פסאודו-משפטית שבאמצעותה שדדה המדינה הנאצית נכסים יהודיים באופן ישיר, בניגוד לנוהל ה"אריזציה" הרגיל, ממנו הרוויחו בעיקר אנשי המפלגה הנאצית.
הארגון והיעילות של "הסוכנות המרכזית" בווינה, שנמצאה בהיכל אלברט רוטשילד, הפכו במהרה למופת עבור האס אס להקמתה של "הסוכנות המרכזית ברייך לשם הגירה יהודית" (גרמנית: Reichszentrale für jüdische Auswanderung) בברלין. מאוחר יותר, על בסיס מה שמכונה "מודל וינה", הוקמו באמסטרדם ובפראג סוכנויות מרכזיות להגירה יהודית.
כוח אדם
אלויס ברונר, מנהיג הסוכנות המרכזית בווינה באופן רשמי מינואר 1941, היה כבר המפקד בפועל לאחר שאייכמן עזב בשנת 1939. רשימה שלמה של אנשי הסוכנות המרכזית בווינה לא שרדה, אך אנשי האס אס הבאים היו בין 17 ל-20 עמיתים לעבודה בפיקודו של ברונר:
בתקופת המלחמה: תפקיד בגירושים ופירוק הסוכנות
בתקופת ההגירה הכפויה, הסוכנות המרכזית בווינה "הוציאה לפועל מבצע רשמי שלימים יוכנס לתוקף מלא עם גירוש היהודים." למרות ששמה של הסוכנות נותר זהה, הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה ארגנה ויישמה את גירוש יהודי אוסטריה מווינה החל באוקטובר 1939 עם השילוחים לניסקו שבפולין, ולאחר מכן בפברואר ובמרץ 1941 עם גירוש מעל 5,000 יהודים מווינה לגטאות בעיירות פולניות קטנות כמו אופולה וקילצה. כאשר נוהג אשרות היציאה בחסות המדינה נעצר עם איסורו של היינריך הימלר על הגירה יהודית ב-18 באוקטובר 1941, הסוכנות המרכזית האיצה את הגירושים, עד שבסוף 1942 הייתה "השאלה היהודית" בווינה כמעט "פתורה". מתוך 206,000 היהודים שהתגוררו באוסטריה בשנת 1938 (בהגדרת חוקי נירנברג הגזעניים) נותרו רק כ-8,000. אנשי הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה היו אחראים ישירות לגירושם של לפחות 48,767 יהודים אוסטרים שנרצחו.
הסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה המשיכה לפעול עד לפירוקה במרץ 1943. גירושים מאוחרים יותר של קורבנות יהודים מווינה בוצעו על ידי הגסטפו. חלק מאנשי הסוכנות המרכזית של וינה עברו אחר כך לסוכנות ההגירה היהודית בפראג.
לאחר המלחמה: צדק, "תגלית סנסציונית" ומיקום הימצאם של המסמכים
הביוגרפיות של אנשי הסוכנות המרכזית בווינה לאחר המלחמה מגוונות: חלקן הועמדו לדין, ועונשיהם נעו בין עונשי מאסר קלים יחסית (ארנסט גירזיק, ריכרד הרטנברגר, פרנץ נובאק, אלפרד סלאביק, פרנץ שטושקה, יוזף וייזל) ועד עונשי מוות על אנטון ברונר, אדולף אייכמן וקארל רהם. ארנסט ברוקלר, אלויס ברונר ואנטון בורגר הצליחו להימנע ממשפט. מקום הימצאם ופעילותם של פרדיננד דאורך, הרברט גרבינג ואנטון זיטה נותרו עלומים.
הסוכנות המרכזית להגירה יהודית נחשבה "מוקד ונקודת המשען של החיים והמוות היהודיים". בהתחשב בקשר עם אייכמן, ארכיון המסמכים המרכזי שלה עבר חיפוש על ידי היסטוריונים. ב-24 במרץ 2000 פרסמה חברת המחקר בברלין "עובדות ותיקים" ("Facts & Files") הודעה לעיתונות בה נאמר כי ההיסטוריון והארכיונאי הברלינאי יורג רודולף מצא אוסף של "תיקי אייכמן" בארכיונים הנאציים לשעבר של המשרד לביטחון המדינה בגרמניה המזרחית. הארכיון הועבר לאחר נפילת חומת ברלין לארכיון הזמני של הארכיון הפדרלי הגרמני בהופגרטן ליד ברלין. רודולף אמר לעיתונות כי תגלית זו מורכבת מכ-15,000 עד 20,000 תיקים, בהם כמעט 100,000 מסמכים בודדים מהסוכנות המרכזית להגירה יהודית של אייכמן בווינה. "ממצא מרעיש" זה עלה לכותרות והופץ על ידי סוכנות הידיעות אי פי. במארס 2001 העמיד נציב הממשלה הפדרלית של גרמניה לתרבות ותקשורת חמישה מיליון מארק (כ-2.6 מיליון דולר באותה עת) לרשות הארכיון הפדרלי כדי לבחון את טענת חברת המחקר. בפברואר 2004 פרסם הארכיון הפדרלי את תוצאות חקירתם:
"ההודעה לעיתונות משנת 2000, שטענה כי ניתן למצוא בארכיון הנאצי עד 20,000 "תיקים של אייכמן", צריכה לעבור לתחום האגדה, לאחר סיום החקירה. למען האמת, תחת הכותרת "פרויקט אייכמן" היה למשרד לביטחון המדינה אוסף קטן של 20 תיקים, כולל המשרד הראשי של האס דה, הגסטפו, המחלקה של האס דה לאגן העליון של הדנובה, והסוכנות המרכזית להגירת יהודים בווינה. בנוסף, נמצאו כמה חפצים אישיים של אייכמן והכרזה על מצוד, הכרזה שהפיצה אגודת הנרדפים על ידי המשטר הנאצי."[20]
הארכיון הראשי לכאורה של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה, שאת מיקום חותם הארכיון שלו ניסה לשווא רודולף למכור להיסטוריונים מווינה בשנת 2000 תמורת 15,600 מארק (קצת יותר מ-8,000 דולר אמריקאי באותה עת), כלל למעשה 20 תיקים בלבד. היה זה ניסיון כושל להרוויח ממה שהיה למעשה מסמכי שואה פיקטיביים.
הארכיון הראשי של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה הושמד ככל הנראה, יחד עם חומר אחר של המשרד הראשי לביטחון הרייך בגטו טרזינשטט בסמוך לסיום המלחמה. מכיוון שהארכיונים הראשיים כבר לא קיימים או שלא נמצאו, המסמכים המשחזרים את פעילות הסוכנות המרכזית בווינה מפוזרים בארכיונים ורשומות מגוונות, כגון מסמכי קרנות ההגירה במרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית וארכיון העיר וינה. התיעודים כמעט המלאים של הקהילה היהודית בווינה הועברו לאחר המלחמה לארכיון המרכזי להיסטוריה של העם היהודי בירושלים. עדויות רבות על הקהילה היהודית בווינה נאספו על ידי הג'וינט והן מתעדות את מצבה הרעוע של האוכלוסייה היהודית בווינה בתקופת השואה. מקום הימצאם של הארכיונים המרכזיים של הסוכנות המרכזית להגירה יהודית בווינה נותר לא ידוע.
דגל אפגניסטן
דגל אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان بيرغ, בפרסית: پرچم افغانستان) הוא דגלה הלאומי של אפגניסטן. הדגל הנוכחי הוא דגל הטליבאן, שהפך לדגל המדינה לאחר השתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן ב-2021.
ימינה
ימינה הייתה רשימה ימנית ישראלית וסיעה בכנסת בראשות נפתלי בנט ואיילת שקד. במקור הרשימה הוקמה מאיחודן של שלוש מפלגות: הימין החדש, הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה, אך מאז 2021 ועד פירוקה כללה רק את הימין החדש.
דגל אפגניסטן
דגל זה מכיל את הריכוז השני בגודלו של הצבע הלבן (אחרי דגל קפריסין) – 83.6% ממנו צבועים בלבן.
היסטוריה
דגלי אפגניסטן מציגים שלוש חלופות עיקריות: הדגל שעליו הטבעת המסגד, ששימש כדגל אפגניסטן בגרסאות שונות מ-1901 עד 1928, 1930 עד 1974, 1992 עד 1996 ו-2001 עד 2021. דגל הטליבאן, דגל לבן שעליו השהאדה, ודגל סובייטי, ששימש את אפגניסטן הסובייטית.
המחליף את הדגל הקודם שאומץ על ידי ממשלת המעבר בשנת 2002. עד אוגוסט 2021 הדגל היה טריקולור המורכב משלושה פסים אנכיים בצבעים שחור, אדום וירוק. צבעים אלו הופיעו כמעט בכל דגלי אפגניסטן מלבד ב-20 השנים האחרונות. הסמל שממרכז הוא סמל אפגניסטן הקלאסי שבו הופיע מסגד שהמחראב שלו פונה למכה.
ימינה
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) רצו שוב שלוש המפלגות יחד בראשות נפתלי בנט. כחודשיים לאחר הבחירות הסיעה החליטה לא להצטרף לקואליציה של ממשלת ישראל השלושים וחמש, בין השאר היות שהוצעו לה מעט תפקידים משפיעים לדעתה. רפי פרץ התפצל מימינה, כסיעת יחיד של הבית היהודי ומונה לשר ירושלים ומורשת.
דגל אפגניסטן
היסטוריה
בדגל הקדם-טליבני ודגל "הברית הצפונית" הופיע סמל זהה, אך על רקע פסים בצבעים ירוק, לבן ושחור. לאפגניסטן היו דגלים רבים בעבר. שתי דוגמאות: לפני המאה ה-20 היה לאפגניסטן דגל שחור כולו; מאוקטובר 1978 עד אפריל 1980, בזמן הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן השתמשו בדגל משמאל.
ימינה
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) החליטה מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה בראשות בצלאל סמוטריץ' לרוץ בנפרד, ולפיכך נותרה ברשימה רק הימין החדש בראשות נפתלי בנט. הבית היהודי פרשה מהמרוץ והודיעה על תמיכה בימינה. בבחירות קיבלה ימינה 7 מנדטים ונכנסה לכנסת העשרים וארבע. עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש (בין 13 ביוני 2021 ל-30 ביוני 2022), הייתה ימינה מפלגת השלטון בישראל.
ב-27 ביולי 2022 הכריזו שקד ויועז הנדל מסיעת דרך ארץ על ריצה משותפת עם מפלגת הימין החדש במסגרת רשימת הרוח הציונית. ב-11 בספטמבר 2022 התפצלו שקד והנדל עקב אי הסכמה במקרה שבו אין היתכנות לממשלת אחדות. זמן קצר לאחר מכן, שקד חברה לבית היהודי בראשות יוסי ברודני לריצה משותפת. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה בבחירות לכנסת ה-25.
היסטוריה
ביולי 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הסכימו הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה, שתי מפלגות שכבר היו תחת הסכם של רשימה משותפת, על ריצה משותפת עם מפלגת הימין החדש תחת רשימת "הימין המאוחד". הוסכם שאיילת שקד תוצב במקום הראשון ברשימה. בנוסף, הוסכם שלאחר הבחירות תתחייב הרשימה להמליץ לנשיא על בנימין נתניהו לראשות הממשלה ושהיא תדרוש לחוקק חוק נורווגי מרובע במשא המתן הקואליציוני, עוד סוכם כי בנט יקבל את התיק הבכיר, לאחריו סמוטריץ' ובהמשך פרץ ושקד. הרשימה קיימה משא ומתן לצירוף מפלגת עוצמה יהודית והציעה לה להשתלב לטענת חברי עוצמה יהודית במקומות 8 ו־13 ברשימה, אך זו סירבה. משא ומתן נוסף מול זהות בראשות משה פייגלין, לא צלח אף הוא. ב-12 באוגוסט, עם חשיפת הקמפיין, שונה שם הרשימה ל"ימינה" על פי הצעת חברת הכנסת אורית סטרוק.
בבחירות קיבלה "ימינה" שבעה מנדטים. שניים מחברי הכנסת שלה מונו עוד קודם לכן לשרים בממשלת המעבר: רפי פרץ לשר החינוך ובצלאל סמוטריץ' לשר התחבורה. מאוחר יותר מונה נפתלי בנט לשר הביטחון.
עם תום הבחירות פנתה הרשימה ליו"ר הכנסת בבקשה להתפצל לשתי סיעות: הימין החדש ו"הבית היהודי-האיחוד הלאומי". שתי המפלגות הודיעו כי ימשיכו לעבוד יחד במשא ומתן הקואליציוני ובכנסת. ב-10 באוקטובר אושר הפיצול.
רשימת ימינה לא הצטרפה לקואליציה של ממשלת ישראל השלושים וחמש, ממשלת אחדות בראשות הליכוד וכחול לבן, בין השאר בגלל מיעוט בקבלת תפקידים משפיעים בנושאי החשובים לה, ואי הסכמה לקווי היסוד של הממשלה החדשה. עם זאת יו"ר הבית היהודי רפי פרץ פרש מהסיעה, ומונה לשר לענייני ירושלים ומורשת.
לקראת סוף שנת 2020 הרבו בנט ושקד לבקר את הממשלה על טיפולה במשבר הקורונה בישראל, הן בהיבט הבריאותי והן בהיבט הכלכלי-חברתי. בהקשר זה טבע בנט את הסיסמה "לא פרנסה – לא מעניין" והכריז שזה הנושא הדחוף ביותר, שלמענו הוא מתכוון לשים בצד נושאי מחלוקת פוליטית (כגון החלת ריבונות על שטחי יהודה ושומרון) על מנת להקים ממשלת חירום שתחלץ את ישראל מהמשבר. בנוסף הציג תוכניות חירום לשיקום כלכלת ישראל. סקרים שנערכו בתקופה ההיא צפו למפלגה למעלה מ-20 מנדטים.
עם התפזרות הכנסת ותחילת הבחירות לכנסת ה-24 הכריז בנט שהוא רואה את עצמו כמועמד לראשות הממשלה ושמפלגתו תמליץ עליו לנשיא. אחרי פרישת גדעון סער מהליכוד והקמת מפלגת תקווה חדשה בראשותו קטן כוחה של ימינה בסקרים בכמחצית. בנט אמר שמטרתו "להחליף את ההנהגה הכושלת". בסוף ינואר 2021 הודיע בצלאל סמוטריץ' על התפצלות מפלגתו, שמותגה כמפלגת הציונות הדתית, מימינה, ובכך למעשה התפרקה הרשימה למרכיביה, וימינה רצה כשהיא כוללת את חברי הימין החדש בלבד. ב-4 בפברואר, היום האחרון להגשת הרשימות המתמודדות בבחירות, הכריזה חגית משה כי מפלגת הבית היהודי לא תתמודד בבחירות ותתמוך ברשימת "ימינה", וכן תאשר לימינה להשתמש באות שלה, ב'. בתמורה התחייבה ימינה למינוייה של משה בממשלה עתידית כשרה אחראית על תחומים הקשורים לציונות הדתית ומוסדותיה.
לאחר מערכת הבחירות, בהן קיבלה 7 מנדטים, הרשימה הייתה מפלגת שלטון בישראל ברוטציה עם מפלגת יש עתיד, בין 13 ביוני 2021 ל-30 ביוני 2022 לאחר שהקימו ממשלה המורכבת מסיעות מגוונות. נפתלי בנט כיהן כראש ממשלת ישראל, איילת שקד כשרת הפנים ומתן כהנא כשר לשירותי דת. במהלך כהונת הממשלה פרשו מהקואליציה 3 חברי כנסת מימינה, אך לא התפטרו מהכנסת: עמיחי שיקלי (שהוכרז כח"כ פורש), עידית סילמן (ששימשה כיו"ר הקואליציה) וניר אורבך. ב-30 ביוני 2022 התפזרה הכנסת ה-24 ונפתלי בנט הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים. את מקומו כראש ימינה תפסה איילת שקד.
ב-27 ביולי 2022 הכריזו שקד ויועז הנדל מסיעת דרך ארץ על ריצה משותפת עם מפלגת ימינה במסגרת רשימת הרוח הציונית, במסגרת הבחירות לכנסת ה-25. סיעת ימינה תפעל עד להשבעת הכנסת העשרים וחמש. ב-15 באוגוסט התפצלו בנט, כהנא ופינטו לסיעה נפרדת בשם "המחנה הממלכתי", ודקה לאחר מכן התפצל בנט מהסיעה החדשה לסיעת יחיד בשם "ביחד", כאשר בנט צפוי להתמזג מחדש עם שקד וקארה. בקשת עידית סילמן להתפצל לסיעת יחיד לא אושרה והיא צפויה לעתור לבג"ץ על מנת שתוכל לרוץ במסגרת רשימה קיימת. העתירה התקבלה ועמיחי שיקלי ועידית סילמן שוריינו בליכוד למקומות 14 ו-16 ונבחרו לכנסת ה-25. ימינה התפרקה, איילת שקד רצה בבחירות לכנסת העשרים וחמש בראשות מפלגת הבית היהודי ולא עברה את אחוז החסימה, ואילו חה"כ אביר קארה רץ במפלגת חופש כלכלי וגם הוא לא עבר את אחוז החסימה.
עמדות פוליטיות
בפוסט שפרסמה בפייסבוק ב-2019 פירטה איילת שקד את עקרונות רשימת ימינה, שלהם מחויבים כל החברים:
נוער ימינה
"נוער ימינה" היא תנועת הנוער של מפלגת ימינה. התנועה הוקמה לאחר איחוד של מפלגות הבית היהודי, האיחוד הלאומי והימין החדש. בראש התנועה עומדים האחים בן ומתן דרור, התנועה הוקמה על בסיס תנועת הנוער של הימין החדש. בתנועה פעילים בגילים 12–18 עם הנהגה בוגרת.
חברי הכנסת
מקרא:, ,.
הכנסת ה-22
חברי הכנסת שנבחרו מטעם הרשימה לכנסת ה־22, כפי שהוגשה לוועדת הבחירות המרכזית ב-1 באוגוסט:
הכנסת ה-23
ב־14 ביולי 2020 התפלגה מהסיעה סיעת היחיד של הבית היהודי (רפי פרץ). ב־20 בינואר 2021 התפלגה מהסיעה סיעת האיחוד הלאומי (בצלאל סמוטריץ' ואופיר סופר).
הכנסת ה-24
חברי הכנסת שנבחרו מטעם הרשימה לכנסת ה-24:
לאסלו קובאלה
לאסלו קובאלה שטץ' (בהונגרית: László Kubala Stecz; נקרא גם לדיסלאב, לאדיסלאו, 10 ביוני 1927 – 17 במאי 2002) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ בשלוש נבחרות לאומיות רשמיות (צ'כוסלובקיה, הונגריה וספרד) ובעוד נבחרת בלתי רשמית (קטלוניה). קובאלה כיכב במספר מועדונים, ביניהם פרנצווארוש, סלובן ברטיסלאבה וואשאש, לפני שעבר לשחק בברצלונה, אותה הוביל בשנות החמישים לזכייה בארבע אליפויות, חמישה גביעים ושני גביעי ערי הירידים. כדי להכיל את הקהל הרב שבא לראותו משחק, בנתה ברצלונה את הקאמפ נואו.
בעשר שנותיו בבארסה הבקיע קובאלה בכל המסגרות 256 שערים ב-329 הופעות. בטבלת מבקיעי בארסה בליגה בכל הזמנים הוא נמצא במקום השלישי בצוותא עם לואיס אלברטו סוארס אחרי ססאר רודריגס אלברס וליונל מסי. במשאל שערך המועדון ב-1999, לרגל חגיגות מאה השנה להווסדו, בחרו בו אוהדי ברצלונה כשחקנה הטוב ביותר בכל הזמנים, בהעדיפם אותו על פני שחקנים כיוהאן קרויף, דייגו מראדונה וז'וזפ סמיטייר.
ילדות ונדודים
קובאלה נולד בבודפשט למשפחה סלובקית. אביו היה בנאי ממוצא סלובקי ואימו פועלת ממוצא הונגרי עם שורשים סלובקים ופולנים. קבוצת נעוריו הייתה גנץ טורנה אגילט בודפשט, קבוצת ליגה שלישית שמומנה על ידי מפעל. בגיל 11 הוא כבר שיחק עם שחקנים מבוגרים ממנו בשלוש שנים ויותר. בגיל חמש עשרה כבר שיחק בליגה ההונגרית הבכירה. בן שמונה עשרה, הוא חתם בפרנצווארוש הגדולה, שבשורותיה שיחק אז גם הסקורר שנדור קוצ'יש.
ב-1946 קיבל צו גיוס לצבא, ממנו נמלט לצ'כוסלובקיה. הוא חי בברטיסלאבה משך כשנתיים, שיחק בסלובן המקומית, ואף נשא לאישה את אנה ויולה, אחותו של מאמן הקבוצה. ב-1948 חזר להונגריה, לאחר שגם השלטונות בצ'כוסלובקיה ציוו עליו להתגייס, אבל לא לפני ששיחק בנבחרת הלאומית הצ'כית שש פעמים והבקיע ארבעה שערים.
גם בפעם הזו לא נשאר בבודפשט זמן רב. ב-25 בספטמבר 1949 הוא ברח מהונגריה, עקב עליית הקומוניסטים לשלטון. בתחילה מצא מקלט במחנה צבאי אמריקאי באוסטריה ומשם המשיך לאיטליה, התמקם בעיירה בוסטו ארסיזיו שבלומברדיה וחתם על חוזה בקבוצה מקומית (פרו-פאטריה).
התאחדות הכדורגל ההונגרית לא עברה לסדר היום על עריקתו, בהותירו אחריו חוזה חתום בוואשאש בודפשט. בגיבוי הממשלה הקומוניסטית פנתה ההתאחדות בתלונה לפיפ"א (התאחדות הכדורגל העולמית), בנוגע לקובאלה. פיפ"א הטילה עליו כעונש השעיה של שנה אחת מכדורגל, שתוקפה כלל-עולמי.
החוזה שהותיר אחריו בבודפשט לא היה האחרון שהפר. כשפרו-פאטריה הפסיקה לשלם לו את משכורתו, שכן לא יכול היה לשחק בזמן ההשעיה, הוא יצא לדרך שוב, הפעם עם חבורה של כדורגלנים יוצאי הונגריה, שהקימו קבוצה לה קראו "הונגריה" (אף ששיתפו בה גם שחקנים צ'כים, קרואטים ורוסים). איתם יצא למסע משחקי ראווה בספרד. כך הגיע קובאלה לארץ שבה לבסוף השתקע, התפרסם והתאזרח.
הגעתו לקבוצה
הסמל הגדול של ברצלונה היה בתחילה קרוב מאוד לחתימה דווקא אצל היריבה המושבעת, ריאל מדריד. היה זה מנג'ר ברצלונה דאז, ז'וזפ סמיטייר, ששכנע אותו לחתום בבארסה. לפי גרסה אחת, "אל סאמי" עשה יותר מלשכנע, ולמעשה החתים במרמה את קובאלה השיכור, שחשב שהוא חותם על חוזה שיעשה אותו לשחקנה של ריאל. כך או כך, קובאלה ניצל היטב את התחרות על שירותיו, ודרש וקיבל מנשיא המועדון, אוגוסטין מונטאל גלובארט, את השכר הגבוה ביותר מכל שחקני הקבוצה. עוד הוכללה בחבילה העסקתו של גיסו הצ'כי של קובאלה, כמאמן במועדון.
את כל התנאים האלה קיבל ביוני 1950 אף שעדיין היה מושעה מכדורגל על ידי פיפ"א. באפריל 1952 הוסרו הסנקציות, הודות למאמצי ההתאחדות הספרדית, שאף הסדירה עבורו אזרחות ספרדית. למרות שקובאלה העדיף את האדום-כחול הקטלאני על הלבן של ריאל, הקבוצה שזוהתה עם משטרו של פרנקו, עשה הממסד מאמצים רבים כדי ללחוץ על פיפ"א ולאפשר לקובאלה לשחק. לכך תרמו שני גורמים: האחד, ידידותו האישית של סמיטייר עם כמה מאנשי השלטון ועם הגנרליסימו עצמו, והשני, הערך הפוליטי-תעמולתי בעריקתו של כוכב כדורגל מהקומוניזם אל המערב. קבלתו בזרועות פתוחות שירתה היטב את המטרות הפוליטיות של המשטר הספרדי בעידן המלחמה הקרה המוקדמת. הוא אף כיכב בסרט שהופק והופץ על ידי אנשי פרנקו, שמהלל את בריחתו מהרודנות אל החופש. העובדה שהוא בחר לשחק בבארסה השנואה הייתה משנית. בכל זאת לא כל המדרידאים ראו את אזרוחו בכבוד של שחקנה המצטיין של היריבה הגדולה בעין יפה. מאמרים בעיתונים גינו אותו וניסו למצוא בסגנון משחקו הדים להשפעה קומוניסטית קלוקלת. לכל אורך הקריירה שלו סבל קובאלה מיחס קשוח על ידי מגני היריב בספרד, תוקל בכוונה ובאכזריות ונפצע לא אחת. אולם חוסנו הפיזי הרב אפשר לו לעמוד בכך, ולהמשיך לשחק.
על המגרש
על המגרש היה קובאלה שחקן ששילב מגוון יכולות: מהירות עם הכדור או בלעדיו, ראיית משחק, כדרור ובעיטה מדויקת. מאמן הכדורגל הספרדי הנודע לוראנו רואיז ציין במיוחד את יכולתו לייצר מסירות, שהעמידו את השחקן המקבל מול הגנה מופתעת וחסרת אונים, כמו גם את הבעיטות המסובבות והשערים שייצר ממצבים נייחים.
ב-1951 קובאלה הראה את כישרונו לראשונה במדי בארסה בשני משחקי ידידות נגד קבוצה גרמנית, שאותם ניצחה בארסה 4-1 ו-10-4. קובאלה כבש שישה שערים ויצר חמישה מהאחרים, בהדגימו את הסגנון החדש שעתיד היה להוציא את בארסה משנות השפל שסבלה מאז מלחמת האזרחים הספרדית. הזכייה בגביע הגנרליסימו (כיום גביע המלך, מפעל הגביע הספרדי הראשון בחשיבותו) ב-1951 הייתה רק המקדמה. בעונה העוקבת, 1951-52, זכתה בארסה בחמישה תארים: אליפות, גביע, הסופרקאפ הספרדי (שנקרא אז "גביע אווה דוארטה", על שמה של אווה פרון), הגביע הלטיני וגביע מרטיני רוסו. קובאלה הראה יכולת אישית יוצאת דופן בהובלת הקבוצה בעונה זו, עונת חמשת הגביעים, ואף קבע, לאחר שחזר מפציעה. שיא ספרדי חדש בהבקעות למשחק, כשכבש שביעייה בניצחון 9-0 על ספורטינג חיחון בליגה. בעונתו הראשונה בליגה הספרדית הבקיע 26 שערים ב-19 משחקים. ברצלונה, כאמור, זכתה באותה עונה בכל תואר אפשרי.
את רוב עונת 1952-53 החמיץ קובאלה, מאחר שחלה בשחפת. אולם הוא החלים בזמן כדי לעזור לבארסה לזכות בדאבל, ואף הבקיע שער בניצחון 2-1 על קבוצת אתלטיק בילבאו בגמר הגביע. הייתה זו זכייתה השלישית ברציפות של הקבוצה בגביע.
חמש השנים הבאות היו רזות יותר בכל הנוגע לתארים. ריאל מדריד של פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו, מתאזרחים גם הם, הייתה בשיא כוחה וזכתה ברציפות בארבע אליפויות ובחמישה גביעי אירופה לאלופות. בארסה הסתפקה בזכייה ראשונה בגביע ערי הירידים ב-1958. בינתיים הושלמה ב-1957 בנייתו של הקאמפ נואו, האצטדיון החדש שנבנה על גבן של ההצלחות של הקבוצה שהנהיג קובאלה. בעת שנחנך הכיל האצטדיון 90,000 צופים, קיבולת שהוגדלה עוד מאז.
לקראת סוף העשור שוב התגבשה בברצלונה קבוצה חזקה, לאחר שקובאלה שכנע את חבריו ההונגרים קוצ'יש וזולטן צ'יבור להצטרף לקבוצה. בנוסף עליהם החל אז לדרוך כוכבו של לואיס סוארס ויחד הם היוו את הגרעין של הקבוצה שזכתה ב-1959 בדאבל אחד (אליפות וגביע) וב-1960 בדאבל אחר: אליפות וזכייה שנייה בגביע ערי הירידים. קובאלה אמנם איבד את מקומו בהרכב תחת המנג'ר הלניו הררה, ולא שותף בתבוסה 6-2 (בסיכום המפגשים) לריאל בחצי גמר גביע האלופות 1960, אולם זמן קצר לאחר מכן פוטר הררה (שאימן לאחר מכן את אינטר מילאן), וקובאלה שב לקבוצה הראשונה.
ב-1961 היה קובאלה קרוב מאי פעם לזכות עם בארסה בגביע האלופות, ההישג היחיד שחמק ממנו. בארסה עשתה היסטוריה כשהייתה הקבוצה הראשונה שניצחה את ריאל מדריד בתולדות המפעל, 4-3 בסיכום שני המפגשים, בסיבוב מוקדם. אולם במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון בברן שבשווייץ, הפסידה הקבוצה 3-2, לאחר שקובאלה בעט שני כדורים מבטיחים לקורה והחוצה. קובאלה זכר את אותו היום, ה-23 במאי 1961, כיום העצוב בחייו.
לאחר האכזבה הזו החליט קובאלה בן ה-34 לפרוש. ב-30 באוגוסט 1961 נערך לכבודו משחק פרידה בקאמפ נואו, בו שיחקה בארסה נגד קבוצת הפאר הצרפתית סטאד ריימס. מחווה מרגשת של די סטפנו ופושקאש, שחקני ריאל שהופיעו למשחק ועלו למגרש במדי בארסה, הפכה את משחק הפרידה של קובאלה למאורע מיוחד במינו. אולם בדיעבד לא היה זה באמת משחק הפרידה שלו: לאחר קדנציה קצרה ולא מוצלחת כמנג'ר בארסה, הוא שיחק עוד, כמאמן-שחקן, באספניול (יחד עם די סטפנו) ולאחר מכן באף צה ציריך השווייצרית, ב-1966.
קריירה כמאמן
קריירת האימון ארוכת השנים של קובאלה לקחה אותו לארבע יבשות ולמועדונים רבים, אך באף אחד מהם לא הגיע להישגים ורוב הקדנציות שלו, כולל שתי ההזדמנויות שקיבל לאמן את ברצלונה, נגמרו בלא כלום לאחר זמן קצר. הוא אימן את נבחרת ספרד במשך למעלה מעשור (1969-1980), אולם בעשור השחון הזה הגיעה ספרד רק פעם אחת לטורניר גמר גביע העולם בכדורגל (מונדיאל 1978), וגם אז סיימה את חלקה כבר בסיבוב הראשון.
ההישג הבודד והמזהיר שלו כמאמן היא הזכייה עם נבחרת ספרד האולימפית במדליית זהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברצלונה (1992).
בשנותיו האחרונות, לאחר שפרש מאימון, שימש בתפקיד נשיא ארגון שחקני העבר של בארסה. על אף שעבר לא פחות משבעה ניתוחים בברכיו, כדי לתקן את נזקי הפציעות מהן סבל, עדיין היה משחק כדורגל חופים עם ותיקי המועדון האחרים.
שחקן של שלוש נבחרות
ברמת הנבחרות לא הגיע קובאלה לאותו סדר גודל של הישגים אליו הגיע ברמת המועדונים. אף אחת משלוש הנבחרות שבהן שיחק לא הביאה אותו למעמד טורניר גמר גביע העולם או אליפות אירופה. ב-1962 החמיץ, כמו די סטפנו, הופעה במונדיאל בגלל פציעה. הוא מוזכר מעת לעת ברשימות של השחקנים הטובים ביותר שלא שיחקו מעולם בטורניר גמר גביע העולם (ראו למשל: ). כאמור, הוא כן הגיע פעם אחת למעמד זה כמאמן.
משחקו הבולט ביותר היה עבור נבחרת ספרד, ב-1957, בו כבש שלושער וספרד ניצחה את טורקיה 3-0. כמו כן הופיע במספר משחקי ראווה במסגרת נבחרת קטלוניה. פעם אחת שיחק עם "נבחרת אירופה" שאורגנה ב-1953, לרגל חגיגות 90 שנה להתאחדות הכדורגל האנגלית, ושיחקה באצטדיון ומבלי נגד נבחרת אנגליה. קובאלה הבקיע במשחק זה צמד.
איימי סמארט
איימי ליזל סמארט (באנגלית: Amy Lysle Smart; נולדה ב-26 במרץ 1976) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית, מוכרת בעיקר בזכות תפקידיה בסרטים: "רוד טריפ", "מיליונר מי שגומר ראשון", "אפקט הפרפר", "קראנק", "רק ידידים", "לתפוס את הרגע", ממתפקידיה בתור רובי בסדרת הטלוויזיה "פליסיטי" ובשל הופעתה בתור ברברה וייטמור בסדרה "סטארגירל".
ביוגרפיה
סמארט נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית וגדלה בטופנגה במערב לוס אנג'לס. אמהּ, ג'ודי ליזל (לבית קרינגטון) עובדת במוזיאון, ואביה, ג'ון בודן סמארט, הוא איש מכירות.
סמארט למדה בלט במשך 10 שנים ובגיל 16 נרשמה בהשראת חברתה השחקנית ונסה שו לחוג למשחק. את הקריירה שלה התחילה בדוגמנות והיא עבדה באיטליה, צרפת, מקסיקו וטהיטי.
קריירה קולנועית
את קריירת הקולנוע שלה החלה סמארט בשנת 1997, כשהשתתפה בתפקיד קטן במותחן ההרפתקאות הבדיוני של פול ורהובן "גברים בחלל". ב-1999 השתתפה סמארט בדרמת הספורט הקומית "כוכב נולד חדש" ובדרמה הקומית "ללא השגחה". כמו כן שיחקה סמארט במספר פרקים בסדרת הדרמה "פליסיטי".
ב-2000 השתתפה בקומדיה "רוד טריפ", בה גילמה סטודנטית צעירה בשם בת' ואגנר. בשנה שלאחר מכן הופיעה סמארט בקומדיה נוספת, "מיליונר מי שגומר ראשון". בסרט גילמה סמארט את טרייסי פוסט, טייסת הליקופטר המשתתפת במירוץ אחר 2 מיליון דולרים. ב-2002 שיחקה סמארט בדרמה הקומית הבדיונית "כביש מספר 60".
בשנת 2005 הופיעה סמארט בקומדיה "רק ידידים" ובדרמה "גדול מהשמיים".
בשנת 2006 שיחקה סמארט במותחן הפעולה "קראנק" בכיכובו של ג'ייסון סטיית'האם. באותה שנה שיחקה סמארט גם בדרמת הספורט של ויקטור סלבה, "לתפוס את הרגע".
בשנת 2008 שיחקה בסרט המסתורין "מראות" לצד קיפר סאת'רלנד ופולה פטון. ב-2009 הופיעה סמארט בסרט ההמשך "קראנק: מתח גבוה" יחד עם ג'ייסון סטיית'האם.
ב-2011 כיכבה בסרט הטלוויזיה "12 דייטים ראשונים" ששודר בבכורה בערוץ Freeform. בשנת 2014 גילמה את אליסון בראנדר בעונה החמישית של הסדרה "צדק פרטי" ברשת FX.
בשנת 2020 החלה לגלם את ברברה וייטמור, אמה של הדמות הראשית בסדרה "סטארגירל" שנוצרה על ידי ג'ף ג'ונס, ושודרה תחילה בשירות הזרמת המדיה DC Universe (אנ') והחל מהעונה השנייה ברשת The CW. הסדרה מבוססת על גיבורת-העל באותו השם שנוצרה עבור DC קומיקס.
חיים אישיים
ב-10 בספטמבר 2011 סמארט נישאה לאיש הטלוויזיה קרטר אוסטרהאוס. הם הביאו את בתם הראשונה, פלורה אוסטרהאוס, דרך פונדקאות.
מרסה ברדראן
מרסה ברדראן (באנגלית: Mehrsa Baradaran; נולדה ב-3 באפריל 1978) היא פרופסור למשפטים אמריקאית, המתמחה ב באוניברסיטת קליפורניה באירווין. חיברה שני ספרים שזכו לסיקור תקשורתי רב בארצות הברית ובמדינות נוספות.
קורות חייה
ברדראן נולדה בשנת 1978 באורמיה, איראן, למשפחה מורמונית, והיגרה לארצות הברית עם משפחתה בשנת 1986 לאחר שמשפחתה סבלה מרדיפה דתית. סיימה תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטת בריגהאם יאנג, ותואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת ניו יורק. הייתה עמיתת מחקר אקדמי בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
ברדראן הייתה מרצה לרגולציה בנקאית, דיני קניין ודיני מינהל בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בריגהאם יאנג. לאחר מכן עבדה במשרד עורכי דין בניו יורק.
בשנת 2012 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה ולימדה דיני חוזים ודיני בנקאות. בכתבת דיוקן בהפינגטון פוסט נאמר שהיא חלק מקבוצת נשים מורמוניות הפעילות בנושאי זכויות האדם ויוצאות נגד גזענות, קולוניאליזם וניצול כלכלי. תחומי המחקר שלה מתמקדים באי-שוויון כלכלי וגזעי.
ביולי 2020 מונתה לתפקיד המשנה לדיקן האוניברסיטה לענייני שוויון, גיוון והכלה.
בנובמבר 2020 נמנתה ברדראן על צוות היועצים של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בנושאים הקשורים למחלקת האוצר של ארצות הברית ולפדרל ריזרב. שמה הוזכר בין המועמדים לתפקידים הקשורים לרגולציה על בנקים.
ספריה
ספרה הראשון של ברדראן "How the Other Half Banks: Exclusion, Exploitation, and the Threat to Democracy" ("בנקאות לחצי השני של האוכלוסייה: הרחקה, ניצול ואיום על הדמוקרטיה") זכה לסיקור תקשורתי נרחב בארצות הברית ומחוצה לה. בספר היא מתארת כיצד העלות הגבוהה של שירותי הבנקאות בארצות הברית מקשה על השכבות החלשות, ומציעה לאפשר מתן שירותי בנקאות בחינם בסניפי הדואר (בדומה לבנק הדואר בישראל), שירות שהיה קיים בארצות הברית עד 1967.
על ספר זה הייתה מועמדת לפרס פוליצר.
ספרה השני, "The Color of Money: Black Banking and the Racial Wealth Gap" ("צבע הכסף: בנקים שחורים ופער ההון הגזעי") ראה אור בשנת 2017 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד.
הספר סוקר את אי-השוויון הכלכלי כלפי שחורים בארצות הברית, החל מהצהרת האמנציפציה בשנת 1863 ועד היום. בספר היא מסבירה כיצד האפליה הגזענית בתחומי הדיור ומדיניות האשראי יצרו "מלכודת כלכלית בלתי-נמנעת עבור הקהילות השחורות והמערכת הבנקאית שלהן". על פי ברדראן, אפליה מוסדית בארצות הברית מנעה מהמערכת הבנקאית לסייע בצמיחה של קהילות שחורות ובמימון פרויקטים בקהילה.
בהשפעת ספר זה הודיעה חברת נטפליקס ביולי 2020 על הענקת תמיכה בגובה 100 מיליון דולר למוסדות פיננסיים וארגונים המסייעים לקהילות שחורות בארצות הברית.
חיים אישיים
בראיון לסלייט בשנת 2017 סיפרה ברדראן על ההגירה מאיראן לארצות הברית, וביקרה את הצו הנשיאותי של דונלד טראמפ המגביל כניסת אזרחים ממדינות מוסלמיות לארצות הברית.
אחותה שימה מתגוררת בסולט לייק סיטי, ואף היא פרופסור למשפטים. ברדראן נשואה ואם לשלוש בנות.
משה אוננה
משה אוננה (נולד ב-13 בינואר 1950 בירושלים), הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, אשר שיחק בעמדת החלוץ, הבקיע 114 שערי ליגה, 15 שערים בגביע המדינה בכדורגל ו-2 שערים בטורניר האינטרטוטו. היה אחד מסמליה הבולטים של מכבי יפו בשנות ה-70 וראשית שנות ה-80 ומלך שעריה בכל הזמנים.
במדי הנבחרת
בפברואר 1973 שולב אוננה בסגל נבחרת ישראל ובמאי, במסגרת טורניר מוקדמות מונדיאל 1974 שנערך בסיאול, הבקיע את שער הניצחון לרשת נבחרת יפן, אשר העלה את ישראל למשחק הגמר האזורי. אוננה סיים את הטורניר כמלך שערי הנבחרת עם 3 שערים, אך הייתה זו נבחרת קוריאה הדרומית שהעפילה למשחק העלייה למונדיאל מול נבחרת אוסטרליה, לאחר ניצחון 0–1 על ישראל במשחק הגמר האזורי. ב-5 בספטמבר 1974 הבקיע אוננה את שערו האחרון במדי הנבחרת, בניצחון 0–6 על נבחרת הפיליפינים במסגרת משחקי אסיה. ב-4 בדצמבר ערך את הופעתו האחרונה במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
קריירת אימון
בעונת 1998/1999 אימן אוננה בקבוצת מכבי יפו, בסיומה ירדה הקבוצה לליגה הארצית ובהמשך התפרקה עקב מצבה הכלכלי. מאוחר יותר אימן בסקציה נס ציונה ובהפועל באר יעקב. בעונת 2008/2009 אימן בקבוצת מכבי באר יעקב מליגה ב'. בשנת 2010 חזר אוננה לאמן את מכבי קביליו יפו בליגה א', ובאוקטובר 2012 התפטר מתפקידו. במקביל מנהל אוננה בית מאפה במועצה המקומית באר יעקב, בה הוא מתגורר.
ליבוביץ
לֶיבּוֹביץ (בווריאציות שונות: ליבוביץ', לייבוביץ', לייבוביץ ולבוביץ) הוא שם משפחה שמקורו ביידיש. זהו פטרונים שפירושו "בן לייב" (אריה).
ריאל
לריאל (Real) פירושים שונים בשפות שונות, אך בספרדית ובפורטוגזית בהקשרים שלהלן המשמעות היא בדרך כלל "מלכותי". כך לגבי המטבעות במדינות דוברות הספרדית והפורטוגזית, מהן התגלגל השם אל מטבעות באיראן ובכמה ממדינות חצי האי ערב, וכך גם לגבי מרבית קבוצות הספורט שלהלן.
ערך ניבוי חיובי
ערך ניבוי חיובי (באנגלית: positive predictive value או בקיצור PPV) משמש כמדד סטטיסטי ליכולת הזיהוי של מבחן או בדיקה רפואית. ערך ניבוי חיובי הוא היחס בין אלו שאובחנו נכון כחולים לאלו שתוצאת בדיקתם חיובית. הערך מתאר את ההסתברות להיות האדם חולה אם הבדיקה חיובית.
חישוב המדד
קביעת ערך הניבוי החיובי של המבחן נעשית על ידי השוואת תוצאות המבחן לתוצאות מבחן שמהווה את מדד הזהב (המדד הקובע והמוחלט לגבי קיומו של המצב הנבדק). כך למשל, תוצאת בדיקת סקר למחלה יכולה להיות חיובית (מחלה קיימת) או שלילית (מחלה לא קיימת). התוצאות החיוביות נבדקות מול מדד הזהב ונקבעות כ"חיוביות אמיתיות" אם אכן המחלה קיימת על פי מדד הזהב או כ"חיוביות שגויות" אם המחלה לא קיימת על פיו. התוצאות השליליות נבדקות באותה צורה ונקבעות כ"שליליות אמיתיות" אם המחלה אכן לא קיימת על פי מדד הזהב או כ"שליליות שגויות" במקרה שבדיקת הסקר שללה את המחלה אך המחלה קיימת לפי מדד הזהב.
הנוסחה מגדירה את ההסתברות של אדם להיות חולה בהינתן שתוצאת הבדיקה שלו חיובית.
לחלופין, ניתן לחשב את ערך הניבוי החיובי בצורה הבאה:
ערך ניבוי חיובי יעיל מעצם היותו מדד מעשי לבדיקה רפואית, אלא שהוא גם רגיש לשיעור הימצאות המחלה באוכלוסייה (ראו מדדים לבדיקות אבחון).
בתחום למידת המכונה
בלמידת מכונה, נהוג לכנות את המדד Precision. בתחום אחזור המידע נוכל להסתכל על המדד כמייצג את מספר המסמכים שהם באמת רלוונטיים מתוך אלו שמנוע החיפוש סיווג כרלוונטיים והחזיר למשתמש.
לקריאה נוספת
Beurteilung eines Klassifikators
Microsoft Publisher
Microsoft Publisher (נקרא: מיקרוסופט פאבלישר) של חברת מיקרוסופט הוא יישום שולחני לפרסום, השונה מ- Microsoft Word בכך שהדגש מושם על פריסת ועיצוב עמודים ולא על הרכב והגהה של טקסטים.
סקירה כללית
Publisher כלול במהדורות המתקדמות של מיקרוסופט אופיס ומשקף את הדגש של מיקרוסופט ביישום כאלטרנטיבה קלה לשימוש. מכירות היישום מתמקדות בשוק העסקים הקטנים, שלא מקדישים משאבים עבור מעצבים מקצועיים להכנת חומרי שיווק ומסמכים אחרים, עם זאת, יש לה נתח קטן יחסית משוק ההוצאה לאור השולחנית, הנשלט על ידי Adobe InDesign ולפני כן QuarkXPress.
תאימות
LibreOffice תמך בפורמט הקובץ הקנייני של מיקרוסופט (.pub) מאז פברואר 2013. Adobe PageMaker שומר גם קבצים עם סיומת .pub, אך שני פורמטי הקבצים אינם תואמים ואינם קשורים זה לזה. Publisher תומך במספר פורמטים אחרים של קבצים, כולל פורמט Enhanced Metafile (EMF) הנתמך בפלטפורמות Windows. ניתן להשתמש בגרסת הניסיון של Microsoft Publisher כדי להציג קובצי .pub גם מעבר לתקופת הניסיון.
מגדל נוה נוף
מגדל נוה נוף (בעבר מגדל נוה) הוא גורד שחקים בדרום בת ים המיועד למגורים. המגדל כולל 42 קומות ומתנשא לגובה של 158.5 מטרים.
בנייתו הסתיימה בשנת 2013 ומאז הוא מגדל המגורים הגבוה ביותר בישראל.
תכנון המגדל החל בשנת 2006 על ידי משרדי האדריכלים גל מרום וישר וביוזמת חברת נוה, במסגרת פיתוח אזור דרום בת ים. תחילה אמור היה המגדל להתנשא לגובה של 25 קומות, אך ב-2010, בטרם החלו עבודות הבנייה, שונתה התוכנית. שטח המגרש עליו בנוי המגדל הוא כחמישה דונם והוא כולל 162 דירות, רובן פונות לים התיכון, שמרוחק כ-350 מטר מהמגדל. במגדל כלול לובי עם בר וחדר כושר. בצמוד אליו נמצא פארק עירוני גדול, הטיילת העירונית ומספר בתי מלון.
חלק ניכר מהדירות במגדל נרכש בידי תושבי חוץ, בעיקר אזרחי צרפת וארצות הברית.
סטירית פקוחה
סָטִירִית פְּקוּחָה (שם מדעי: Maniola telmessia) הוא מין של פרפר ממשפחת הנימפיתיים, הנפוץ בחלק המזרחי של המזרח התיכון מאיראן וטורקיה עד לישראל בה הוא נפוץ בכל האזור הים תיכוני. הפרפר מגיח מהגולם בין החודשים אפריל עד מאי ולקראת יוני הוא נכנס לתרדמת קיץ עד לספטמבר ואז אפשר לראותו עד אוקטובר.
מאפיינים
מוטת הכנפיים של המין היא 50 מילימטרים. הזכר קטן מהנקבה וכהה ממנה ובמקרים רבים יש לו בצידה התחתון של הכנף האחורית ארבע עיניים קטנות שלא נמצאות בכנפיים של הנקבה. לזכר פס כהה במרכז הכנף הקדמית המשמש להפרשת פרומון ריחני שמזמין את הנקבה להזדווגות. הנקודות שבכנף הקדמית בעלות נקודה לבנה המקנה צורת עין ומכאן שמו.
רבייה
בחודשים ספטמבר עד אוקטובר הנקבה מטילה ביצים בצורת חרוט שקודקודן מעוגל, על דגניים שונים. צבע הביצים ירקרק. מן הביצה בוקע זחל שצבעו ירקרק. הזחל בעל ראש כהה ושעיר. קצה גופו מסתיים בזנב ממוזלג. הזחל עובר בחורף דיאפאוזה וחוזר לפעילות באביב והזחל פעיל בעיקר בלילה. בהגיעו לגודל 30 מילימטרים הזחל מתגלם על הצמח קרוב לאדמה. הגולם ירוק בהיר וגודלו 20 מילימטרים. תקופת ההתגלמות כשלושה שבועות. המין מקים דור אחד בשנה.
יידוי אבנים
יידוי אבנים הוא ניסיון לפגוע פיזית בבני אדם או בכלי רכב על ידי זריקת אבנים בגדלים שונים. יידוי האבנים נעשה על ידי אדם בודד או על ידי קבוצה של בני אדם. האבן המושלכת עלולה לגרום נזק, לפצוע ואף להרוג את מי שהיא מושלכת עליו. בנסיבות אלה, יידוי אבנים נחשב לעיתים לפעולת טרור. כאשר יידוי האבנים נעשה לעבר כלי רכב הנוסעים בכביש במהירות גבוהה סכנתו גוברת.
יידוי אבנים נעשה בדרך כלל ללא אמצעי עזר. לעיתים משמש קלע ליידוי אבנים במהירות גבוהה (גם אמצעי זה מגביר את הסכנה שביידוי אבנים).
להגנת שוטרים הנדרשים להתמודד עם מיידי אבנים משמשים מגינים. להגנת כלי רכב משמשים אמצעי מיגון, כגון חלונות מזכוכית משוריינת.
יידוי אבנים על ידי פלסטינים וערבים ישראלים
בכבישי יהודה והשומרון נפוץ יידוי אבנים על ידי פלסטינים לעבר כלי רכב של יהודים וצה"ל. כמו כן מיידים פלסטינים אבנים על חיילי צה"ל המסיירים באופן רגלי באזור זה. יידוי אבנים היה אחד המאפיינים הבולטים של שנותיה הראשונות של האינתיפאדה הראשונה (שאף כונתה "אינתיפאדת האבנים"), אך התקיים גם קודם לה. יידוי האבנים נמשך גם בעשורים לאחר מכן, אך נלוו אליו אמצעי טרור נוספים. על פי נתוני צה"ל בין 2004 ל־2011 דווחו בכל שנה בממוצע 4,066 מקרים של יידוי אבנים. בעשור הראשון של המאה ה־21 התפשטו יידויי האבנים ומספרם גבר גם בקרב ערביי ישראל בגליל ובנגב. ב־2011 דווח על תופעה חדשה של זריקת אבנים על ידי פלסטינים מרכב חולף, דבר שמגביר את סכנת הפגיעה ועוצמתה. לעיתים הנפגעים מיידוי אבנים משיבים בירי. בפברואר 2017 דיווח מנהל רשות המיסים, משה אשר, שמדי שנה מטפל משרדו ב־10,000 מקרי ידויי אבנים.
יידוי אבנים על ידי יהודים
מפעם לפעם גם יהודים מיידים אבנים לעבר ערבים בתחומי ישראל או ביהודה ושומרון ולעבר חיילי צה"ל.
ביולי 2013 יידו 16 אנשים, כשהם רעולי פנים, עשרות אבנים וסלעים לעבר שני כלי רכב משטרתיים בכביש המוביל להתנחלות יצהר. שישה ממיידי האבנים נלכדו והועמדו לדין, ושני הבוגרים שבהם הורשעו. פסק הדין ציין, בפרט בעקבות עדותו של מפקד חטיבת שומרון, אל"ם יואב ירום, את "ריבוי התנכלויות באמצעות יידוי אבנים על כלי רכב משטרתיים וצבאיים שנעו על צירי תנועה באזור השומרון על ידי צעירים יהודים".
יידוי אבנים על ידי חרדים
בישראל מרבים פלגים קיצוניים ביהדות החרדית (בעיקר אנשי העדה החרדית) להפגין נגד מה שמהווה לשיטתם חילול קודשי הדת, כמו חילול שבת וחילול קברים. במסגרת פעולות מחאה אלו יידו חלק ממפגינים אלו אבנים בהפגנות השונות, בעיקר על השוטרים, בין השאר במאבקי השבת בירושלים – בכיכר השבת וברחוב בר־אילן, ובמאבקי אתרא קדישא בפעילות ארכאולוגית ובעבודות בנייה וסלילה בטוענם לחילול כבוד המת והפרת האיסור לפינוי קברים.
זריקת אבנים מזוהה אומנם עם אנשי העדה החרדית, אבל על פי פסק הלכה שפורסם על ידי בד"ץ העדה החרדית, זריקת אבנים אסורה. יתרה מזאת, טלטול אבנים בשבת אסור על פי ההלכה.
יידוי אבנים ביום הכיפורים
ביום הכיפורים מושבתת כמעט כל תנועת כלי הרכב בישראל. במהלך השנים התפתחה תופעה של יידוי אבנים על כלי רכב שנוסעים ביום זה, ובכלל זה אמבולנסים.
ענישה
ענישת מיידי אבנים מתבססת על סעיף 332 לחוק העונשין. בסעיף נאמר בעבר:.
למרות העונש המרבי, המגיע ל־20 שנות מאסר, בתי המשפט לא נהגו לפסוק יותר משנה או שנתיים מאסר על מיידי אבנים, ובמקרים רבים העונשים אף קלים יותר, בין היתר משום שלא תמיד הוכחה כוונה לפגיעה.
בעקבות התגברות יידוי האבנים ורמת הענישה החלה ממשלת ישראל השלושים ושלוש בשנת 2014 בחקיקת תיקון לחוק במטרה להחמיר בענישה גם ללא שהוכחה כוונה לפגיעה. התיקון אושר בכנסת ב־20 ביולי 2015, ובמסגרתו בוטלה פסקה (3) הנ"ל ונוספו שני סעיפים:
בעולם
המהומות בצרפת בשנת 2005, שפרצו בפרוורי פריז והתפשטו לרחבי צרפת וערים נוספות באירופה, כללו בין השאר יידוי אבנים על ידי המתפרעים.
המהומות ביוון בשנת 2008 כללו יידוי אבנים ושימוש בבקבוקי תבערה.
במהומות בממלכה המאוחדת בשנת 2011 הושלכו אבנים ונופצו חלונות ראווה של חנויות לצורך ביזה.
בספרות
ברומן "הכנסת כלה", המתרחש בשנת 1820, מתאר ש"י עגנון את מסעם של ר' יודיל חסיד ונטע העגלון:
אן בנקרופט (הרפתקנית)
אן בנקרופט (אנגלית: Ann Bancroft; נולדה ב-29 בספטמבר 1955) היא סופרת, מורה, והרפתקנית אמריקנית. היא הייתה האישה הראשונה שסיימה בהצלחה מספר משלחות מפרכות לאזור הארקטי והאנטארקטיקה. היא נכנסה להיכל התהילה הלאומי של הנשים בשנת 1995.
ביוגרפיה
אן בנקרופט נולדה במנדוטה הייטס, מינסוטה, וגדלה בסנט פול, מינסוטה. בנקרופט בילתה שנתיים בקניה בכיתות ה'-ו '. בנקרופט החלה להוביל משלחות לאזורי שממה כשהייתה בת 8 כששכנעה את בני דודה להצטרף אליה למסעות בחצר האחורית. היא תיארה את משפחתה כמעודדת לקיחת סיכונים. בנקרופט נאבקה בדיסלקסיה מגיל צעיר, אך בכל זאת סיימה את התיכון והתקבלה לאוניברסיטת אורגון בה סיימה תואר בחינוך גופני בשנת 1981. בנקרופט לימדה גם חינוך גופני וחינוך מיוחד בסנט פול ומיניאפוליס, מינסוטה.
אן בנקרופט הקימה את קרן אן בנקרופט בשנת 1991. קרן אן בנקרופט תומכת בקבוצת לחקר השממה והאזורים הבלתי מיושבים. בנקרופט מלמדת את "לימודי השממה". החברה שלה מאפשרת לאנשים ומשפחות לצאת להרפתקאות בטבע, והן פתוחות לאנשים בכל דרגות היכולת. בנקרופט מחזיקה כיום בבעלותה של חברת חיפוש וסיור.
משלחות
היא הייתה גם האישה הראשונה שחצתה את שני הקטבים הצפוני והדרומי. בשנים 1992–1993 הובילה בנקרופט משלחת של ארבע נשים לקוטב הדרומי על מגלשיים; משלחת זו הייתה הראשונה של נשים שחצתה את כיפת הקרח לקוטב הדרומי. בשנת 2001 הפכו אן וההרפתקנית הנורווגית ליב ארנסן לנשים הראשונות לגלוש ברחבי אנטארקטיקה.
במרץ 2007, בנקרופט וליב ארנסן השתתפו במסע ברחבי האוקיינוס הארקטי כדי למשוך את תשומת הלב לבעיית ההתחממות הגלובלית. מיליוני ילדי בית הספר עקבו אחרי המסע שלהן. עם זאת, על פי הוושינגטון פוסט, המשלחת הושבתה "לאחר שליב ארנסן סבלה מכוויות קור בשלוש אצבעותיה. הטמפרטורות הקרות הקיצוניות רוקנו את הסוללות בחלק מהציוד האלקטרוני שלהן."
בשנת 2017 הובילה בנקרופט משלחת על נהר הגנגס במסגרת "סדרת יוזמת גישה למים נקיים". מטרת משלחת נהר הגנגס הייתה להעלות את המודעות לחשיבות של מים נקיים ושהפסולת תעבור במורד הזרם. משלחת זו הייתה מסע של 60 יום בנתיב מים 1,500 מייל.
בנקרופט מתכנת לשוט במורד המיסיסיפי עם ארנסן וחוקרות אחרות. משלחות עתידיות יתקיימו בכל יבשת. יוזמה זו נועדה לעודד ילדים להגן על נתיבי המים שלהם, המהווים משאב חיוני. מבצעים עתידיים כוללים את אפריקה בשנת 2019, אוקיאניה ב 2021, דרום אמריקה ב 2023, אירופה בשנת 2025, ואנטארקטיקה בשנת 2027.
פעילות נוספת
אן בנקרופט היא בעד הכרה ההומוסקסואליות. בשנת 2006 היא התנגדה בפומבי נגד תיקון מוצע לחוקת מינסוטה לאסור כל הכרה חוקית בנישואין בין בני אותו המין.
בנקרופט תומכת גם במודעות למערכות נגישות, אתגר החימום בחורף והתחממות כדור הארץ.
מחראב
מִחְרַ֫אבּ (מערבית: محراب, רבים: محاريب; תעתיק מדויק מנוקד: מִחְרַ֫אבּ, רבים: מַחַארִ֫יבּ) הוא גומחה בקיר מסגד המצביעה על הקיבלה – כיוון הכעבה אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילה. המחראב יוצר את הרושם של דלת או מעבר למכה, או את המעבר (שער) בין העולם הזה לעולם השמיימי. המחראב בדרך כלל מקושט וגודלו אינו קבוע.
מחראבים הופיעו לראשונה בעת שלטון הח'ליפה מבית אומיה וליד הראשון (705–715), כפי שניתן לראות במסגד הגדול של דמשק, במסגד אל-אקצא, בח׳רבת אלמפג׳ר ובמסגד הנביא במדינה. הקיר בו מצוי המחראב נקרא "קיר הקיבלה". המחראבים הראשונים לא אופיינו בצורת גומחה, אלא היוו כינוי כללי למוקד קיר הקיבלה. רק בהמשך התפתח המחראב מוג׳אוואף (مجوف בערבית, "הגומחה החלולה" מילולית).
אטימולוגיה של המונח
האטימולוגיה של המונח לוטה בערפל. מקור המלה יכול להיות حرب, "ללחום" או "להוביל למלחמה". כשם עצם ייתכן שמקור המילה ב"מלחמה", حرب או במילה حربة, "רומח", "חנית". ה-م (המ׳) בתחילת המילה מייצגת תחילית של מקום. محراب מוגדר כשדה קרב, במובן של "ג'יהאד א-נפס" (כלומר, הקרב נגד נשמתך שלך).
יש טענה הגורסת כי מוחמד הציב את חניתו במרכז קיר הקיבלה כדי לרכז את התפילה, דבר שרומז עליו מטבע אומיי בו מוצג מחראב עם חנית לפניו. לפי סברה אחרת, הגומחה נקראת "מחראב" משום שכל מי שנכנס למסגד היה מניח את חרבו במקום זה וכך לא יכלו לבוא לידי שפיכות דמים. המסגד הוא "חרם", מקום האסור בשפיכות דמים. על כן, אם היה קם אדם לחרבו היו הנוכחים יכולים למנוע בעדו מלהגיע לחרב כיוון שכולם מתפללים לכיוון זה ויכולים לזהות מי שיתקרב לכלי הנשק בזמן התפילה.
מקור צורת המחראב
צורת הגומחה עשויה להגיע מהמקום בו יושב השליט, כך שהופעתו במסגד לא קשורה לרעיון דתי אלא דווקא לרשות החילונית-פוליטית (ומכאן הקשר לחניתו של מוחמד, ששימש כראש הקהילה המוסלמית). סברה אחרת משייכת את מקור המחראב לאפסיס של כנסיות, גומחות של ארונות קודש בבתי כנסת ואף נישות פסלים במקדשים פגאניים.
מינבר
מִ֫נְבַּר (בערבית: مِنْبَر) הוא דוכן במסגד שעליו עומד האימאם כדי לשאת דרשה ("חֻ֫'טְבּה"). המינבר מעוצב בדרך כלל כמגדל קטן בעל גג מחודד ומדרגה המובילה אליו. לרוב הוא מעוצב ומעוטר, למרות שבגרסתו הפשוטה הוא רק משטח קטן שמספר מדרגות מובילות אליו.
המינבר ממוקם מימין למִחְרַ֫אבּ, הגומחה המצביעה על כיוון התפילה (לכיוון מכה). במסגדים מסוימים ישנו משטח ("מואזין מאפילי" בטורקית) ממול למינבר. זהו מקומו של עוזר האימאם, המואזין, אשר עומד שם במהלך התפילה. המואזין מדקלם את התשובה לתפילת האימאם.
המינבר האסלאמי ממלא תפקיד דומה לדוכן התפילה בכנסיות נוצריות.
Noto (גופן)
Noto (נוטו) הוא גופן של גוגל, המיועד לשימוש בכמה שיותר שפות שונות. גופן noto כולל בסך הכל יותר מ־60,000 תווים. נכון ליולי 2014, 96 גופנים כבר היו זמינים להורדה. הוא מכיל גם אמוג'ים. סמלים אלה משמשים שרתים רבים של גוגל.
השם נוטו הוא למעשה "No Tofu", כאשר "טופו" הוא הכינוי שניתן למלבנים הריקים שמופיעים בגופנים מסוימים כאשר משתמשים בשפה שאינה נתמכת בהם.
הגופן שוחרר תחת רישיון אפאצ'י ורישיון SIL Open Font, המאפשר שימוש חופשי בגופן.
noto תוכננה לתמוך בכל הכתבים על פי תקן Unicode כדי להשיג הרמוניה ויזואלית גלויה בין שפות / כתבים מרובים. למשל, כמו ש Open Sans בא מהגופן Droid.
באפריל 2021 עבר הגופן עדכון, ועלתה גרסה חדשה לעברית, שעיצב בן נתן, והיא בשימוש במוצרי גוגל כגון המפות ולוח השנה. הגרסאות העבריות של Noto כוללות גרסת סריף, גרסת סנס סריף, וגרסת כתב רש"י.
יוסף דה לה וגה
יוסף דה לה וגה (באנגלית: Josseph de la Vega; 1650 – 13 בנובמבר 1692) היה סוחר, משורר ופילנתרופ יהודי-הולנדי ממוצא ספרדי-פורטוגזי. זכה לפרסום בזכות ספרו Confusion of Confusions, שנחשב לספר הראשון בהיסטוריה על בורסה לניירות ערך.
קורות חייו
יוסף נולד בשנת 1650 לערך, בעיירה אספחו שבמחוז קורדובה בספרד, למשפחה יהודית-פורטוגלית, בנם החמישי של אייזיק פליקס ואסתר דה לה וגה, אשר את שם משפחתה אימץ יוסף. יוסף היה בן למשפחת אנוסים. אביו נעצר ונכלא על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית. לאחר יציאתו מהכלא, ברח האב לאנטוורפן ואחר כך הגיע לעיר מידלברג שבהולנד. בצעירותו באמסטרדם, יוסף למד והתחנך אצל יצחק אבוהב דה-פונסיקה ומשה רפאל ד'אגילר.
למרות שמשפחתו דחפה אותו לעולם הרבנות, יוסף נעשה לסוחר מצליח ולמשורר ונבחר למספר תפקידי מפתח בקהילה היהודית והעסקית באמסטרדם. בשנת 1667, בהיותו בן 17 בלבד, השלים את כתיבת הדרמה הראשונה שלו בעברית בשם "פרדס שושנים", שפורסמה באמסטרדם בשנת 1673. יוסף נבחר כנשיא Academia de los Sitibundos, אשר נוסדה על ידי מנואל דה בלמונטה בשנת 1676. בשנת 1685, הקים מועדון דיבייט בתחום הספרות בשם Academia de los Floridos והפך למזכיר המועדון.
Confusion of Confusions
בשנת 1688 כתב אייזיק את יצירתו Confusion of Confusions. היא נחשבת לספר הראשון בעולם שנכתב על הבורסה לניירות ערך. על אף העובדה שהספר אינו מפרט את ההליך הטכני של מסחר בניירות ערך, הוא מתאר את ההיסטוריה של ספקולציות במניות ואת הכלים המתוחכמים של אותה תקופה אשר אפשרו לבצע זאת. הספר בנוי בצורה של שיחה בין פילוסוף, סוחר ובעל מניות. השיחה מתארת את דרך הפעולה של הבורסה לניירות ערך של אמסטרדם, שהייתה לבורסה הראשונה בעולם, את השחקנים השונים שלוקחים חלק במסחר ואת המורכבות הרבה הקיימת בתחום של ספקולציות במניות.
טד ויליאמס
תיאודור סמואל ויליאמס (באנגלית: Theodore Samuel Williams; 30 באוגוסט 1918 - 5 ביולי 2002) ידוע בשם טד ויליאמס, מגדולי שחקני הבייסבול האמריקאים בכל הזמנים. ויליאמס שיחק 19 עונות בליגת ה-MLB, כולן בקבוצת הבוסטון רד סוקס, הקריירה המקצוענית שלו נקטעה פעמיים לטובת שירות כטייס קרב בחיל הנחתים האמריקני, בזמן מלחמת העולם השנייה ובזמן מלחמת קוריאה. ב-1966 נבחר להיכל התהילה של הבייסבול, וב-1991 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר במדינה.
מייבאך 57 ו-62
מייבאך 57 ו-62 (בגרמנית: Maybach 57 und 62, באנגלית: Maybach 57 and 62) הן מכוניות סלון, תוצרת יצרנית כלי הרכב היוקרתיים הגרמנית "מייבאך" אשר יוצרו בין השנים 2002–2017.
יוסף דה לה וגה
Confusion of Confusions
בספר מציין יוסף מספר הנחות יסוד בסיסיות הקשורות למסחר במניות:
טד ויליאמס
קריירה מקצוענית
ב-1939 הצטרף ויליאמס לקבוצת הבוסטון רד סוקס, ועד מהרה הפך לכוכבה. ב-1941 הגיע למשחק האחרון של העונה עם ממוצע חבטות של 0.399 אשר בעיגול המקובל, היה מכניס אותו לספרי ההיסטוריה עם ממוצע של 0.400, מספר בעל משמעות מיתית בליגה. למרות שיכול היה לבחור שלא להשתתף במשחק ולהבטיח בכך את ההישג, בחר ויליאמס לעלות לחבוט, הוא הצליח לחבוט שש פעמים מתוך שמונה ניסיונות, ובכך שיפר את הממוצע שלו ל-0.406. הישג זה הוא הפעם האחרונה בהיסטוריה של ה-MLB ששחקן בייסבול הצליח לסיים עונה מלאה בממוצע של מעל 0.400. תקופה זו התאפיינה בתחרות בינו לבין ג'ו דימאג'יו על תואר החובט המצטיין, דימאג'יו השיג באותה שנה רצף שיא של 56 משחקים עם חבטות רצופות, והמאבק בינו לבין ויליאמס היה במוקד העניין התקשורתי בארצות הברית.
מייבאך 57 ו-62
"מייבאך"
בין השנים 2002-2007 מייבאך הייתה חברת בת של "DaimlerChrysler", ובין השנים 2007-2017 מייבאך היא חברת בת של התאגיד הגרמני דיימלר AG.
יוסף דה לה וגה
מורשת
החל משנת 2000 מעניקה הפדרציה האירופאית לניירות ערך את "פרס דה לה וגה" כהוקרה לפועלו. הפרס ניתן לחוקרים אירופאים מצטיינים בנושא הבורסות לניירות ערך באירופה.
טד ויליאמס
קריירה מקצוענית
במהלך הקריירה שלו זכה שש פעמיים בתואר אלוף החבטות של האמריקן ליג (הפעם האחרונה בגיל 40), פעמיים בתואר הכתר המשולש (מלך החבטות, מלך ההום ראנס ומלך הנקודות באותה עונה), שבע עשרה פעמים נבחר למשחק האולסטאר ופעמיים זכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה, הוא השיג בקריירה ממוצע חבטות של 0.344, החמישי בטיבו בכל הזמנים, ו-521 הום-ראנס.
משחקו האחרון בתור שחקן פעיל היה ב-28 בספטמבר 1960, הקריירה שלו הגיעה לסיומה בדרך ראויה כשחבט להום ראן בעלותו בפעם האחרונה לחבוט.