cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרמן מינטון
הניסיון להיבחר מחדש לסנאט
מינטון התמודד לבחירה מחדש לסנאט ב-1940. מקנאט קרא תיגר על מועמדתו של רוזוולט לנשיאות, וכך הוא אילץ את מינטון לבחור בין תמיכתו בממשל לבין בעלי בריתו במפלגה הדמוקרטית במדינתו. מינטון תמך ברוזוולט, והחלטתו זו עלתה לו בתמיכתם של מקנאט ושל המנגנון המפלגתי באינדיאנה.
בבחירות לנשיאות של 1940 ניצח רוזוולט. לאחר שסיים מינטון את כהונתו בסנאט בינואר 1941, הוא מונה למשרה בממשלו של רוזוולט כגמול על נאמנותו במערכה על הרפורמה בבית המשפט העליון. הוא שימש כאחד היועצים הקרובים נשיא וכאיש הקשר בין הבית הלבן לבין הקונגרס. הגדרת תפקידיו לא ידועה במלואה. לינדה גוגין שיערה שהוא ניהל את מערכת הפטרונות הפוליטית של רוזוולט. הוא גם שכנע את הנשיא לתמוך בהקמת ועדת ההגנה של הסנאט בראשותו של טרומן, תפקיד שהביא את טרומן לאורך הזרקורים ברמה הלאומית וסייע לו להיבחר בהמשך כסגן הנשיא.
מינויו
ב-7 במאי 1941 הודיע הנשיא רוזוולט על מינויו של מינטון כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השביעי שמרכזו בשיקגו. ב-12 במאי אושר המינוי פה אחד על ידי הסנאט וב-22 במאי הוא נכנס לתפקידו. מינטון התפטר מתפקידו בממשל, אך גם לאחר שהחל לכהן על כס השיפוט הוא נותר פעיל מאחורי הקלעים של המפלגה הדמוקרטית והתכתב באופן שגרתי עם רוזוולט בנוגע להצעות שהיו קשורות לפטרונות הפוליטית.
ב-29 במאי הושבע מינטון לתפקידו, אך באותה עת היה בית המשפט בפגרה ממנה שב ב-7 באוקטובר. בית משפט זה היה בעל עומס התיקים הגבוה ביותר מבין כל בתי המשפט הפדרליים לערעורים בכל רחבי ארצות הברית, והשופטים שכיהנו בו טיפלו כל אחד בממוצע ב-40 תיקים בשנה. השופטים היו ידידים קרובים ומינטון פיתח יחסי ידידות קרובים במיוחד עם השופט ג'יימס ארל מייג'ור. מייג'ור הציע למינטון סיוע כספי בתקופת מחלתו מאוחר יותר. מייג'ור כבר כיהן בבית המשפט מספר שנים והחזיק במשנה שיפוטית דומה לזו של מינטון. השניים נכחו יחדיו באופן תדיר במשחקי בייסבול והתארחו לעיתים קרובות זה בביתו של זה.
זמן קצר לאחר שהחל מינטון לכהן בבית המשפט, פרצה מלחמת העולם השנייה, וכך נוצר שטף של תיקים בסוגיות שתקדימים משפטיים יכלו לתת מעט מאוד סיוע, כולל עתירות נגד צעדים שננקטו בקשר למלחמה, חוקי מערכת השירות הסלקטיבי, פיקוח על מחירים, קיצוב וזכויות האזרח. ברוב המקרים הללו אישר בית המשפט את החלטות בתי המשפט הפדרליים המחוזיים, אך בכמה מהם נדרש בית המשפט ליצור תקדימים. מינטון ציין בכמה הזדמנויות את העדפתו האישית לאשר החלטות של בתי משפט בערכאה נמוכה יותר. הוא סבר שבית משפט ששמע את התיק ונתן פסק דין יכול היה באופן כללי לקבל החלטות שיכולות להיות עדיפות על פני החלטות בתי המשפט לערעורים. הוא האמין שתהליך הערעור צריך להיות מיועד למקרים יותר רציניים ולמקרים בהם בית המשפט בערכאה הנמוכה שגה באופן ברור.
משנתו השיפוטית
מינטון תואר על ידי ויליאם רדקליף כ"תומך נאמן של הריסון השיפוטי", התפתחות בלתי צפויה בהשוואה לקריירה הפוליטית שלו. רדקליף ייחס את עמדתו השמרנית של מינטון לסלידה שהוא פיתח כלפי בתי המשפט כאשר הם פסלו צעדי חקיקה כאשר הוא כיהן בסנאט. מעשיהם של בתי המשפט הובילו אותו להאמין ביישום המוגבל של הסמכות השיפוטית כאשר היא באה להעריך את תאימותה לחוקה של התנהלות הממשלה. רבים מחוקי הניו דיל שהועברו זמן קצר קודם לכן זכו לעתירות בבתי המשפט על תאימותם לחוקה ועל אכיפתם, וגרמו למינטון למצוא את עצמו בעמדה בלתי שגרתית כמי שהתבקש לפסוק בנוגע לחוקים שהוא סייע בניסוחם.
במהלך תקופת כהונתו בבית המשפט לערעורים בסבב השביעי, כתב מינטון 253 פסקי דין, כולל 12 חוות דעת מיעוט. כמה מפסקי הדין שלו זכו לשבחים. עורכי כתב העת Tax Magazine ציינו לטובה את חוות הדעת של מינטון על חוקי המס, שאותם הם כינו "חשיבה לוגית ישירה של בן אינדיאנה". עיתונים אחרים שדיווחו מבית המשפט העירו הערות דומות, ושיבחו את האופן בו הפך מינטון סוגיות מורכבות לשעלות פשוטות שניתן היה להבינן בקלות.
בפסקי הדין "סנקיסט נגד סנקיסט" (Sunkist v. Sunkist) ו"חברת קוואקר נגד הטחנות הכלליות" (Quaker Oats Co. v. General Mills), יצר בית המשפט תקדים ארוך טווח בהחלטתו כך שאפשר לחברות שונות להשתמש באותו מותג ובאותו שם מוצר כל עוד המוצרים היו שונים במהותם. בפסק דין אחר, קבע בית המשפט תקדים שלא האריך ימים ושאפשר לחברות להעלות מחירים באופן מלאכותי בשווקים המקומיים אם מטרת העלאת המחירים הייתה להוריד באופן מלאכותי מחירים בשווקים אחרים כדי להישאר תחרותיים. לאחר שמינטון הצטרף לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הובא המקרה לבית משפט זה. מינטון פסל את עצמו מלדון בתיק, שבו החליט בית המשפט להפוך את ההחלטה על פיה. בפסק דין אחר, הצטרף מינטון לרוב שפסק על פי חוק ההגבלים העסקיים של שרמן שחברת התה הגדולה של האטלנטיק והפסיפיק הייתה מונופול, והורה לחברה לפרק את עסקי המכולת שלה. מינטון גם היה ברוב בכמה תיקים שהוגשו כדי לאכוף החלטות שניתנו על ידי "המועצה הלאומית ליחסי עבודה", בדרך כלל כדי לשים קץ לשביתות.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד קנאואר" (United States v. Knauer), מנעה הממשלה את כניסתה של אשתו של אזרח ארצות הברית לתוך תחומיה בשל קשריה האפשריים עם הנאציזם. בחוות דעת הרוב שעליה נמתחה ביקורת קשה, שמינטון היה שותף לכתיבתה יחד עם השופט מייג'ור, הוא הצהיר ש"לאזרחית זרה אין שום זכות חוקית. מעמדה היה החלטה פוליטית שהתקבלה על ידי פקידי הממשלה". ליברלים רבים גינו את בית המשפט כאשר קיבל את ההחלטה. הפסיקה בתיק אושרה על ידי בית המשפט העליון ב-1946.
אחד התיקים המועדפים על מינטון היה פסק הדין "חברת הממתקים החדשנית נגד נציבות הסחר הפדרלית" (Modernistic Candies, Inc. v. Federal Trade Commission). חברת הממתקים ייצרה מכונות ממכר לכדורי מסטיק במחיר של סנט אחד לכדור, שבו כמעט כל הכדורים היו מאותו צבע. כמה כדורים מצבע שונה היו גם הם במלאי המכונות, שכאשר הרוכשים קיבלו אותם, הם היו זכאים לפרס מהמפיץ שבבעלותו הייתה המכונה. נציבות הסחר הפדרלית הוציאה צו מניעה נגד החברה האוסר עליה לייצר את המכונות בשל טענה שהם הפרו את החוקים נגד הימורים. מינטון כתב את חוות דעת הרוב בתיק בו אושר צו המניעה, אך הוא לעג ביובש לפרקליט המשיבה ולחוק ההימורים, באומרו:
מינטון קונן לעיתים קרובות על כך שהוא נדרש "לצטט את החוק כלשונו, אך בשום הזדמנות הוא לא יכולה היה ליצור את החוק".
מועצת החנינות והירידה בבריאותו
לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט והשבעת יורשו הארי טרומן, המשיך מינטון לייעץ לממשל החדש במגוון של נושאים, כולל תימרוני הפטרונות הפוליטיים. טרומן מינה את מינטון כראש מועצת החנינות של מחלקת המלחמה, פנל של שופטים שהיה ממונה על בקרת ההחלטות שניתנו על ידי בתי הדין הצבאיים. הפנל התכנס אחת לשבועיים, ויחד עם תפקידיו השיפוטיים הרגילים, לוח הזמנים של מניטון היה צפוף מאוד ונותר לו זמן מועט מאוד למנוחה, ובעקבות זאת התדרדר מצב בריאותו. ביום הזיכרון של 1945, בעת ששט ביאכטה הנשיאותית יחד עם טרומן, ביקש ממנו טרומן לקבל את המינוי לפרקליט המדינה של ארצות הברית. מינטון דחה את ההצעה בשל מצב בריאותו, אך אמר לנשיא שהוא מעוניין במושב בבית המשפט העליון.
בספטמבר אותה שנה, לקה מינטון בהתקף לב כאשר שהה בוושינגטון הבירה. הוא אושפז לשלושה חודשים בבית החולים וולטר ריד. לאחר שובו לעבודתו, הוא נאלץ לנוח באופן תדיר בשל האנמיה ממנה סבל ושהחמירה, והוא ביקש להקל על עומס העבודה שלו. מצבו הבריאותי החמיר עוד יותר, כאשר ב-5 באוגוסט 1949 מעד מינטון מעל אבן בחצר ביתו ושבר את רגלו. פציעה זו אילצה אותו להסתייע במקל הליכה עד ליומו האחרון.
מינויו
ב-15 בספטמבר 1949 הודיע הנשיא טרומן במסיבת עיתונאים על מינויו של מינטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט ויילי ראטלדג' שהלך לעולמו מספר ימים קודם לכן. מינטון כבר הסכים קודם לכן לקבל את המינוי בשיחת טלפון עם הנשיא. טרומן נימק את בחירתו במינטון בהשכלתו המשפטית הרחבה ובניסיונו בבית המשפט הפדרלי.
החדשות על מינויו של מינטון זכו לתגובות מעורבות ברמה הלאומית. בניו יורק טיימס נאמר שטרומן נתן לידידות אישית ופוליטית להשפיע על בחירתו. בעיתון ניו ריפבליק נאמר ש"הנשיא שוב חזר להרגלו המגונה לבחור אנשים למשרות בכירות בשל העבודה שהם היו ידידיו..." העיתון וושינגטון פוסט העלה שאלות בנוגע ליכולתו של מינטון לזכות באישור הסנאט עקב הכוח של יריביו בגוף המחוקק. העיתון אינדיאנפוליס סטאר הציע דעה אוהדת יותר, בציינו שכישוריו של מינטון וגאוותה של אינדיאנה יכולים להילקח בחשבון במינוי בן המדינה לבית המשפט העליון. המאמר ציין שהוא יהיה השופט המשכיל ביותר בבית המשפט, ולפיכך יש לאשר את מינויו.
הסנאטור מאינדיאנה, ויליאם ג'נר, הוביל את המתנגדים למינויו של מניטון, כולל כמה מיריביו הוותיקים של מינטון, בניסיון להביאו בפני הסנאט לשימועים. מינטון כתב לוועדת המשפט של הסנאט מכתב בו השיב על כמה משאלותיהם, אך סירב להתייצב בעצמו לשימוע. הוא הזכיר את רגלו השבורה ורמז במכתבו על הנזק שעלול להיגרם לבריאותו בנסיעה במצבו. הוא גם ציין שכשופט מכהן וכסנאטור לשעבר, אין זה יהיה ראוי שהוא יתייצב לשימוע. אף על פי ששימועים נערכו מעת לעת בעבר, לא היה זה נהוג באותה תקופה לקיים שימועים בנוגע למועמדים. בהיעדרו של ג'נר, פעלו בעלי בריתו של מינטון להגיש בקשה לביטול השימוע וועדת המשפט העבירה חוות דעתה למליאת הסנאט לאחר הצבעה בה תמכו 9 חברי הוועדה במועמדותו של מינטון ו-2 התנגדו. הסנאטור הומר פרגסון ניסה להחזיר את המינוי לוועדה, אך בקשתו נדחתה ברוב של 45 מול 21. הוויכוח הממושך בנוגע למינויו של מינטון התמקד בזיקה המפלגתית שלו, בתמיכתו ברפורמת בית המשפט העליון במהלך כהונתו בסנאט, ובבריאותו הלקויה. מתנגדיו נקטו בכמה טכסיסי השהייה. ישיבת הסנאט שקדמה להצבעה לאישור המינוי נמשכה עד חצות הלילה. מינויו אושר ב-6 באוקטובר ברוב של 48 תומכים מול 16 מתנגדים, ולמחרת היום נכנס מינויו לתוקף. עד היום, מינטון הוא השופט האחרון שהיה קודם לכן חבר הקונגרס, מכהן או לשעבר, שמונה לבית המשפט העליון, והוא בן אינדיאנה היחידי שמונה לתפקיד. נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס הגיע גם הוא מאינדיאנה, אך לא נולד בה.
ריסון שיפוטי
המרכיב המרכזי במשנתו השיפוטית של מינטון הייתה לוודא ולקיים את כוונת המחוקק המקורית. הוא המשיך לתת פירוש רחב לסמכויות הממשלה, כפי שנתן בחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין "יאנגסטאון פחים וצינורות נגד סויר", שבו נפסק שההשתלטות של הנשיא טרומן על כמה מפעלי פלדה בתקופת המלחמה כדי למנוע שביתות נגדה את החוקה. מכל פסקי הדין שבהם היה מינטון מעורב, חוסר ההסכמה שלו עם פסק דין הרוב הייתה התקיפה ביותר בתיק זה והוא נשא נאום תוכחה חריף במהלך הדיונים בהם התקבלה ההחלטה. הוא טען "שלא יכול להיות חלל ריק בסמכויות השלטוניות כאשר על הפרק עומד ביטחון האומה". על אף מחאתו הכבדה, לא עלה בידו להשפיע על בית המשפט כדי שיתיר לנשיא להשתלט על מפעלים ללא אישור הקונגרס. מינטון הצטרף לנשיא בית המשפט העליון פרד וינסון ולשופט סטנלי ריד בחוות דעת המיעוט שבה נקבע שלנשיא הייתה הסמכות לנקוט בצעדים אלו על סמך סעיף סמכויות המלחמה שבחוקה.
מינטון תיעב את ההפרדה הגזעית והיה נחוש בהצבעתו לפסילת נוהגי ההפרדה הגזעית בבתי הספר בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954. פסק דין זה היה אחד היחידים בו הוא פסק נגד הממשלה. לדבריו של ויליאם רדקליף, פסק דין הרוב שנכתב על ידי מינטון בפסק הדין "בארווס נגד ג'קסון" Barrows v. Jackson ב-1953 היה פסק הדין שנכתב באופן המיומן ביותר מכל פסקי הדין שהוא כתב. הוא ניסח את השאלה המורכבת של התיק: "האם ניתן לאכוף חוזה מגביל גזעית על ידי תביעה לפיצויים נגד חוזה שלכאורה הפר את החוק?" התשובה שניתנה לשאלה זו בפסק הדין הייתה שלילית.
בתחום זכויות האזרח, דבק מינטון בדוקטרינת "ההגינות הבסיסית" (fundamental fairness), מבחן שנקבע על ידי בית המשפט העליון ב-1937. באחד מפסקי הדין ציין מינטון שחופש הביטוי הוא לא זכות מוחלטת, וניתן לפקח עליה כך שלא תפר את זכויותיהם של האחרים. בפסק הדין "ארצות הברית נגד רבינוביץ'", כתב מינטון שפסק הדין של בית המשפט שאישר את פסק הדין של בית המשפט בערכאה הנמוכה יותר שאפשרה למשטרה לערוך חיפושים בכלי רכב ללא הצגת צו, נתן את ההצדקה לעריכת החיפוש.
מינטון הצביע בעד אישור החקיקה נגד הקומוניסטים במהלך תקופת הבהלה האדומה, ותמך בעמדת הרוב בפסק הדין "דניס נגד ארצות הברית" מ-1951, שאישר את הרשעתו של מנהיג המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. באותה תקופה, היה בית המשפט העליון מפולג בשאלת החוקיות של מבחני הנאמנות של הממשלה. רבות מסוכנויות הממשלה הפעילו מבחנים כדי לוודא שעובדי הממשלה לא יהיו קומוניסטים. הצבעתו של מינטון הייתה הקול המכריע בתיקים שנגעו למבחני הנאמנות. בפסק הדין "ביילי נגד ריצ'דסון" (Bailey v. Richardson) הכריעה הצבעתו של מינטון בעד אישור חוקיות מבחני הנאמנות, בעוד שבפסק הדין ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת' מ-1951, הוא הצטרף לחוות דעת המיעוט של ריד שבה נטען שלעותר לא הייתה זכות עמידה. בהדרגה השתנתה השקפתו של מינטון כך שאפשרה את מבחני הנאמנות, ובפסק דין "אדלר נגד מועצת החינוך של העיר ניו יורק" (Adler v. Board of Education) הוא כתב את דעת הרוב שאפשרה את מבחני הנאמנות על פי חוק פיינברג. הייתה זו ההצבעה החשובה ביותר, שכן היא אפשרה את המבחנים רק על פי החשד הקל ביותר בחוסר הנאמנות של האדם כלפי הממשלה.
על רקע חברותו לשעבר של מינטון בסנאט, האמינו ליברלים רבים שהוא יתמוך בעמדותיהם בבית המשפט. במשך כל תקופת כהונתו על כס השיפוט גרם להם מינטון בדרך כלל לאכזבה ועורר את זעמם כלפיו. עורך דין שכתב עבור כתב העת New Jersey Law Journal תייג את מינטון כ"דובר נגד החירות", וכינה אותו "אדם בעל כישורים שיפוטיים לקויים, שהצבעותיו נגד זכויות האזרח היו רבות יותר בהשוואה לאלו של כל אחד משופטי בית המשפט, ושכתב באופן יחסי מעט פסקי דין בנושאים אחרים". לינדה גוגין ציינה שמינטון היה אכזבה לליברלים בשל העובדה שהוא העדיף באופן עקבי את החוק והסדר על פני החירות. גוגין גם הגיעה למסקנה שלמינטון הייתה המחויבות החזקה ביותר לריסון השיפוטי ולנייטרליות האידאולוגית בשיפוט בהשוואה לכל שופט שכיהן לפניו ואחריו.
פעילות פוליטית
אף על פי שמינטון כיהן בבית המשפט העליון, הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה הדמוקרטית. הוא כתב לנשיא טרומן כמה מכתבים בהם הוא מתח ביקורת על השופטים רוברט ה. ג'קסון והוגו בלאק, והתייחס לבלאק כאל דמגוג. הוא גם יעץ בנוגע להתנגדות של הרפובליקנים בסנאט. במכתב מ-1954, כאשר סיים טרומן את כהונתו כנשיא, הוא דחק בטרומן לסייע למקד את דעת הקהל יותר בכלכלה ופחות בקומוניזם, איום שהוא טען שהרפובליקנים הגזימו בהערכת חשיבותו כדי להימנע מלהתמודד עם הבעיות שלהם עצמם.
לאחר פרישתו של טרומן מהמרוץ בבחירות לנשיאות של 1952, העיר מינטון שהוא יעץ לטרומן שלא להתמודד לנשיאות. באוגוסט 1956 שאל עיתונאי את מינטון בנוגע למועמד המועדף עליו בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. מינטון השיב, "יש לי אמון רב בעדלי סטיבנסון". הוא גם ציין שדווייט אייזנהאואר היה מוגבל פוליטית. מינטון זכה למתקפות בתקשורת על כך שנקט בדעה, וכמה ימים לאחר מכן הוא ניסה להתכחש לאמירותיו בעצת חבריו בבית המשפט העליון.
שופט בדעת המיעוט
שופטי בית המשפט העליון האחרים שמונו על ידי טרומן הצביעו באופן עקבי על פי קו שמרני, ובמהלך שנותיו הראשונות של מינטון על כס השיפוט שב בית המשפט לגישה השמרנית שהייתה מנת חלקו בתקופה בה כיהן ויליאם הווארד טאפט כנשיא בית המשפט העליון. בעת שכיהן כשופט, השתנה מינטון מסנאטור שתמך בניו דיל לאחד השופטים הראקציונרים ביותר כבעל בריתו של השופט פליקס פרנקפורטר. ניתוח אמפירי של הצבעותיו של מינטון מראה שהוא היה השופט השמרן ביותר בבית המשפט במהלך שנתו הראשונה על כס השיפוט, והוא נותר בפלג השמרני של בית המשפט במשך כל תקופת כהונתו.
בשנותיו האחרונות על כס השיפוט לא הפיק מינטון הנאה מרובה מההשפעה המוגבלת שהיית לו כשופט, כאשר הוא היה יותר ויותר במיעוט כאשר התקיימו הצבעות בתיקים שהוגשו לבית המשפט. לאחר פטירתם של נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון ושל השופט רוברט ג'קסון, מצא מינטון את עצמו כשהוא נהנה מתמיכה מועטה ברבות מחוות הדעת שלו, וכתוצאה מכך הוא החל לשקול פרישה.
המהפך בגישת בית המשפט הובילה לאיבה בין השופטים משני פלגי בית המשפט. על אף האכזבה מעמדותיו של בית המשפט בכמה סוגיות, נותר מינטון אהוד בקרב עמיתיו לכס השיפוט והוא לא נקט עמדה בחילוקי דעות אישיים. נוכחותו הייתה מרגיעה במהלך תקופה שעמדה בסימן של עימותים מרים בין ויליאם אורוויל דאגלס לבין פליקס פרנקפורטר.
לאחר פרישתו
עם פרישתו העיר מינטון, "יהיה זה יותר מעניין מי יחליף אותי בהשוואה לעצם פרישתי, אני בסך הכל הד". על אף בריאותו הרופפת, התחרט מינטון על החלטתו לפרוש כמעט מיד לאחר שהודיע עליה.
הוא שב לביתו שבניו אולבני, שם הוא לקח על עצמו עומס עבודה מופחת. מדי פעם הוא נתן הרצאות באוניברסיטת אינדיאנה והמשיך לשאת נאומים ציבוריים מעת לעת. במשך כמה שנים לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, קיבל מינטון מדי פעם על עצמו מינויים זמניים כשופט באחד מבתי המשפט בערכאות הנמוכות. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לואיוויל. הוא ערך טיולים רבים ברחבי ארצות הברית ושני טיולים באירופה. ב-1956 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
על אף בריאתו הרופפת, נותר מינטון פעיל במפלגה הדמוקרטית. הוא הביע דאגה מתפקודו של הנשיא אייזנהאואר, שלדעתו היה בלתי כשיר לתפקידו. הוא המשיך לנהל התכתבויות עם הנשיא לשעבר טרומן, והשניים נפגשו מדי פעם באירועי המפלגה הדמוקרטית.
מותו
מינטון אושפז בסוף מרץ 1965 בבית החולים פלויד ממוריאל שבניו אולבני, שם אובחן שהוא סבל מדימום פנימי. שרמן מינטון נפטר בשנתו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-9 באפריל 1965. רעייתו של מינטון הייתה קתולית. טקס ההלוויה שלו התקיים בכנסיית השילוש הקדוש הקתולית ובו נכחו מכובדים רבים, כולל כמה משופטי בית המשפט העליון המכהנים, מושל אינדיאנה ומושל קנטקי, וכמה מחברי הקונגרס. מינטון נטמן בבית הקברות השילוש הקדוש שבניו אולבני. מינטון עצמו היה להלכה קתולי, אך התרחק מהדת במשך רוב ימי חייו. רק לאחר פרישתו הוא החל להשתתף לעיתים במיסות. הוא הותיר את רוב מסמכיו האישיים והמשפטיים לספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן.
הנצחתו
על שמו של מינטון נקרא גשר שרמן מינטון, שדרכו חוצה כביש בין-מדינתי 64 את נהר אוהיו, והוא מקשר בין לואיוויל, קנטקי ובין ניו אולבני, אינדיאנה. מינטון נכח בטקס חנוכת הגשר ב-1962. שמו גם מונצח בתחרות למשפטים מבוימים שנערכת מדי שנה על ידי בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה. שמו של מינטון מונצח גם יחד עם שמו של הסנאטור מאינדיאנה הומר קאפרהארט, בבניין הפדרלי מינטון-קאפרהארט שבאינדיאנפוליס. פרוטומה של מינטון מוצבת בבניין הקפיטול של אינדיאנה.
מורשתו
בעוד שכותבים כמו הביוגרפית של מינטון, לינדה גוגין, וההיסטוריון המשפטי ויליאם רדקליף, שיבחו את חשיבתו של מינטון בכתיבת פסקי הדין שלו, הם ציינו שלעמדותיו הייתה השפעה מועטה לטווח ארוך. היסטוריונים משפטיים אחרים, כמו ברנרד שוורץ, הביעו דעה שלילית יותר על הקריירה השיפוטית של מינטון. שוורץ כתב שמינטון "היה בינוני ומטה כשופט. פסקי הדין שכתב, מעטים באופן יחסי לאורך תקופת כהונתו, ירודים ברמתם, ומאופיינים ככאלו שנכתבו כלאחר יד בסוגיות מורכבות". שוורץ המשיך וציין, "הוא מדורג בתחתית רשימת שופטי בית המשפט העליון". רוב התקדימים שמינטון היה שותף בקביעתם נהפכו על פיהם על ידי בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן בשנים שלאחר פרישתו. בסך הכל הוא כתב 67 פסקי דין של הרוב לצד כמה חוות דעת מיעוט. בתגובה לביקורת הנוקבת של שוורץ, כתבה גוגין מאמר תגובה, בציינה שפסיקותיו של מינטון היו "צפויות בהתבסס על עקרונות הכבוד, התקדים והפירוש הקפדני". היא ייחסה את הדירוג הנמוך של מינטון לנטייתם של המשקיפים להעדיף אקטיביזם שיפוטי.
תקופת כוהנתו של מינטון בבית המשפט העליון עמדה בסימן של תום תקופה שחלפה. לאחר מינטון נטו שופטים לכהן תקופות ארוכות יותר על כס השיפוט, וכך יושם תחום מדע המדינה באופן חזק יותר על בית המשפט העליון. התפישה ההולכת וגוברת של שיפוט אל-מפלגתי הפך לנורמה בפוליטיקה האמריקאית לאחר מינטון. הוא היה חבר הקונגרס האחרון שמונה לכהן בבית המשפט העליון. לינדה גוגין וג'יימס סנט קלייר ציינו שבתי המשפט הפדרליים איבדו נקודת מבט יקרת ערך כאשר חדלו לשבץ מחוקקים מנוסים בין שופטיהם.
למינטון היה תפקיד חשוב מאוד מאחורי הקלעים של בית המשפט העליון כמשכין שלום בין שני הפלגים היריבים בו. ניסיונות השכנת שלום אלו הובילו את השופט פרנקפורטר להעיר שבעוד שמינטון לא ייזכר לעולם כשופט גדול, הוא ייזכר כעמית גדול על ידי עמיתיו השופטים.
NeXT
היסטוריה
NeXT נוסדה ב-1985 על ידי סטיב ג'ובס, ממייסדי חברת אפל. לאחר שפוטר מאפל בעקבות השתלטותו של ג'ון סקאלי על החברה, הקים ג'ובס את NeXT.
NeXT הציגה את מחשב ה-NeXT הראשון ב-1988 ותחנת עבודה (Nextstation) קטנה יותר ב-1990. מכירות מחשבי ה-NeXT היו מצומצמות יחסית והוערכו בכ-50,000 יחידות שנמכרו בסך הכל.
מחשב החברה אופיין בצורתו הקוביתית המושלמת. בין הפטנטים של החברה ניתן למנות את המעמד למסך שנהיה נפוץ ביותר.
לעומת זאת, מערכת ההפעלה וסביבת הפיתוח מונחית העצמים NeXTSTEP, שהתבססו על יוניקס ונחשבו לחדשניות לזמנן, היו בעלות השפעה רבה.
בהמשך הפיצה NeXT את רבות ממערכות ה-NeXTstep כסביבות פיתוח שנקראו OpenStep, הביצוע העצמאי של OpenStep למספר יצרני ציוד מקורי.
NeXT פיתחה גם את שרת היישומים WebObjects, שהיה אחד משלדי יישומי הרשת הראשונים. WebObjects לא זכתה לפופולריות בשל מחירה היקר - $50,000, אך נשארה כדוגמה בולטת לשרת רשת המבוסס על דף אינטרנט דינמי במקום תוכן סטטי.
אפל קנתה את NeXT ב-20 בדצמבר 1996 תמורת 429 מיליון דולר, ומיליון וחצי מניות של אפל.
רבות ממערכות ההפעלה iOS ו-OS X של אפל נבנו על בסיס OPENSTEP.
בארי (נפה)
נפת בארי (באיטלקית: Provincia di Bari) היא נפה במזרחו של מחוז פוליה שבאיטליה. הנפה משתרעת על שטח של 5,139 קמ"ר, וחיים בה כ-1,594,109 נפש ובירתה היא העיר בארי.
היא גובלת בנפת מטרה ובנפת פוטנצה במחוז בזיליקטה במערב, בנפת פוג'יה במחוז פוליה בצפון, בנפת טאראנטו ובנפת ברינדיזי במחוז פוליה בדרום ובים האדריאטי. מנקודת מבט דמוגרפית, לאחר העשור 1951–1961 בו המטרופולין בארי רשם את הגידול הגדול ביותר, ומושך את אוכלוסיית כל הארץ, חלה האטה ניכרת במגמה זו החל משנות השמונים. בעשור 1981–1991 הדינמיקה התהפכה, כמו באזורי המטרופולין בצפון איטליה: העיר בארי איבדה חלק מאוכלוסייתה, בעוד שהעיריות באזורים הסמוכים ממשיכות במגמת הצמיחה, שהחלה כבר בשנות השבעים.
אוסטאוקלסט
אוסטיאוקלסט (Osteoclast, מיוונית ὀστέο - עצם ו-κλαστός - שבור) הוא אחד משלושת התאי ם ברקמת העצם. האוסטיאוקלסט, הוא תא שמוצאו מן (זו שאחראית ליצירת תאי הדם לסוגיהם), ומשתייך ל (חלק ממערכת החיסון). הוא מפרק עצם שהתגרמה ויוצר בה "מפרצי ספיגה" ותעלות, בהן עוברת אספקת הדם של העצם ועיצבובה. האוסטיאוקלסט חיוני מאוד לממשק המינרלים של הגוף, בעיקר סידן וזרחן, מכיוון שפעילותו מביאה לשחרור מינרלים מתוך מטריקס העצם. אוסטיאוקלסט טיפוסי הוא תא רב גרעיני (סינקיטיון).
תפקוד לקוי של אוסטיאוקלסטים גורם למחלה בשם אוסטיאופרוזיס (דילדול עצם) שבה העצמות צפופות מאוד ושבירות. אוסטיאוקלסטים ענקיים, המכילים עשרות גרעינים, מאפיינים מחלה אחרת - מחלת פאג'ט של העצם וכן יוחסו להשפעה של טיפול ממושך בביספוספונטים (תרופות נגד אוסטאופורוזיס). ביספוספונאטים, הנקשרים לסידן שבעצמות, פוגעים באוסטיאוקלסטים פעילים, וכך מעלים את צפיפות העצם ומפחיתים את רמת הסידן בדם.
רקמת העצם ותאיה
העצם היא רקמת חיבור מיוחדת המכילה מטריקס בין תאי קשיח. הרקמה דינמית, כלומר היא נבנית ונהרסת פעמים רבות במהלך חייה. פעילות דינמית זו מבטיחה בעת פירוקה את יכולתה של העצם לשמש כמאגר זמין של מינרלים ומלחים, ובעת בנייתה מחדש לאפשר שינויים אנטומיים (כמו התעבות) המתאימים את גודלה לגודל בעל החיים שבה היא נמצאת. רקמת העצם כוללת שלושה סוגים של תאים:
האוסטיאובלסטים אחראים לעיצוב העצם ולהנחת המטריקס המיוחד המעניק לעצם את תכונותיה הפיזיקליות. המטריקס המיוחד לעצם בנוי פיגום של חלבון הקולגן אליו מצטרפים מלחי סידן, מגנזיום וזרחן. מהטריקס מתקשה ויוצר עצם קומפקטית, קשיחה ועמידה בפני עומסים ושחיקה. עם הקשחת מבנה המטריקס הופך התא הצעיר לתא הבוגר, האוסטיאוציט. תפקידו של תא זה לסייע בתחזוקה הפיזיקלית של הרקמה. מדי פעם, כתוצאה משחיקה יומיומית או כתוצאה מצרכים פיסיולוגיים, עולה פעילות התאים המפרקים, האוסטיאוקלסטים, הממוקמים בחללים של העצם הגרומה. לאחר פעילותם, המאפשרת לעצב מחדש את מבנה המטריקס, תוך ניצול המינרלים האגורים בו, חודרים אוסטיאובלסטים המניחים מטריקס חדש המייצב והמחזק את מבנה העצם. כך, האוסטיאוקלסט ממלא שני תפקידים חשובים בפיזיולוגיה של העצם: 1) הם מאפשרים לנצל את מאגרי המלחים (בעיקר מלחי זרחן) והמינרלים (בעיקר סידן) לטובת צרכי הגוף. 2) הם מפרקים עצם גרומה ובכך מאפשרים לעצב מחדש את מבנה האיבר בהתאם לצרכי הגוף.
נעדר (סרט)
נעדר (באנגלית: Missing) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 1982 בבימויו של קוסטה גברס עם ג'ק למון וסיסי ספייסק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת תומאס האוזר (1979) המתאר את חטיפתו ורציחתו של העיתונאי האמריקאי צ'ארלס הורמן בעת מהפכת 1973 בצ'ילה ואת מאמצי אביו ואשתו לגלות מה עלה בגורלו.
הסרט מתאר את שלטון הדמים של פינושה בצ'ילה ומעלה האשמה חמורה נגד ארצות הברית ששיתפה פעולה עם משטרו בהפיכה זו. הוא היה מוחרם בתקופת פינושה ונאסר להקרנה בארצות הברית במשך שנתיים בגלל תביעת דיבה של שגריר ארצות הברית בתקופה ההיא על סך 150 מיליון דולר. רק לאחר שהתביעה נדחתה חזר הסרט למסכי הקולנוע.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן (ביחד עם הסרט הטורקי "יול"). ג'ק למון זכה באותו פסטיבל בפרס השחקן הטוב ביותר.
קוסטה גברס ודונלד סטיוארט זכו בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. הסרט זכה בפרס באפט"א לקולנוע על התסריט והעריכה.
תקציר העלילה
באחד הימים נמצא צ'אלס בעיר הנופש ויניה דל מאר ונפגש עם פקיד אמריקאי המוסר לו כי הוא נמצא בשליחות חשובה עם ראשי צבא צ'ילה. צ'ארלס רושם זאת ובחוזרו לסנטיאגו הוא נחטף ונעלם. אשתו בת' שנתקעה בחוץ בגלל עוצר לילי חוזרת לדירתם ההפוכה ומתחילה לחפש את בעלה.
היא מודיעה על כך לאדמונד ("אד") הורמן (ג'ק למון), הוא מגיע בטיסה מארצות הברית ושניהם מתחילים בחיפושים אחרי צ'ארלס.
הם נפגשים מספר פעמים עם שגריר ארצות הברית בסנטיאגו הטוענים כי הם עושים את כל המאמצים למצוא את צ'ארלס וכי לדעתם הוא בחיים ומסתתר.
אד ובת' לא מאמינים להם וממשיכים בחיפושים. הם מקבלים אישור לבקר בחדר מתים בבית חולים, מסתובבים בין מאות גופות מדממות של אזרחים שנרצחו, מזהים את גופתו של פרנק טרוג'י חברו של צ'ארלס שנטען כי הוא בחיים אך לא מוצאים את גופת צ'ארלס (סצנה קשה לצפייה).
לבסוף מקבל אד ידיעה ממקור שמסרב להזדהות כי צ'ארלס נעצר והובא לאצטדיון הלאומי של צ'ילה ושם הוצא להורג.
עם הידיעה הזאת הוא חוזר לשגרירות ארצות הברית שם ממשיך השגריר לטעון כי צ'ארלס כנראה מסתתר. אד מטיח בפניו האשמות של שיתוף פעולה עם השטר פינושה והשגריר מתוודה בפניו כי הדבר חיוני וכי האמריקאים מגינים בכך על זכויותיהן של יותר מ-3000 חברות אמריקאיות הנמצאות בצ'ילי וזה נעשה לטובת העם האמריקאי.
לבסוף מודיעים לו מהשגרירות כי אכן צ'ארלס נרצח והם ידאגו להטסת הגופה תוך ימים ספורים.
מארי בואבה
מארי-אן ויקטורי גיליאן בואבה (9 באפריל 1773 - 16 במאי 1841) הייתה מיילדת צרפתייה, ממציאה וסופרת מיילדות. המציאה מכשיר חדש למדידת האגן הנשי, וכן את הספקולום הוגניאלי. הספרים שכתבה תורגמו לשפות שונות והיו בשימוש במשך 150 שנה.
רקע
מארי-אן ויקטורי גיליאן בואבה נולדה בשנת 1773 בוורסאי. היא חונכה על ידי נזירות אחיות במנזר באטאמפס, שם כישוריה משכו את תשומת ליבה של אליזבת מצרפת, אחותו של לואי השישה עשר. כשהמנזר נהרס במהלך המהפכה הצרפתית, למדה במשך 3 שנים אנטומיה ויילוד.
לימודי הרפואה שלה נקטעו עם נישואיה לפקיד ממשלתי, לואיס בואבה, ב-1797. בואבה נפטר מספר שנים לאחר מכן, והשאיר אותה ואת ילדתה בקשיים כלכליים. לאחר מכן, היא הייתה למיילדת בבית חולים מקומי, וב-1801 היא הפכה לממונה עליו. בתפקיד זה שכנעה את ז'אן אנטוני צ'אפטל לפתוח בית ספר מיוחד ליילוד. בואבה המשיכה בלימודי הרפואה והפכה לתלמידה, עוזרת וחברה של מארי-לואיז לאשאפל בפריז. זכתה בדיפלומה ב-1800.
קריירה
בעקבות מות בעלה, חזרה בואבה לפריז כדי לסייע ללאשאפל. בעת זו, קיימה מערכת יחסים קרובה עם ד"ר פרנסואה שאוסייר. עקב קנאה מקצועית מהקולגה שלה ומחברתה לאשאפל, מארי בואבה התפטרה מתפקידה ב-1811, ודחתה את ההצעה למלא את מקומה של לאשאפל, אשר הלכה לעולמה ב-1822. במקו זאת, בחרה בתפקיד נמוך שכר בבית חולים לנשים בפריז. בשנים הבאות, שירתה כמנהלת וכסגן מנהלת בכמה בתי חולים, וכן הייתה חברה במספר אגודות רפואיות. בואבה פרסמה מאמרים וספרים; ספרה "Mémorial de l'art des accouchements" עבר מספר מהדורות ואף הפך לספר לימוד.
תרומה
מארי בואבה המציאה מד-אגן וספקולום וגינלי, ששימשו להרחבת הווגינה ולבדיקת צוואר הרחם. המצאתה סייעה לא רק למטופלותיה, אלא גם לרופאים. היא הייתה בין הראשונים שהשתמשו בסטטוסקופ על מנת להקשיב ללבם של עוברים.
בין תגליותיה בתחום הרפואה נמנות סיבות לסוגים שונים של דימומים, גורמים להפלות ומחלות של השליה והרחם. הוצהר שהיא "ביצעה טיפולים כירוגיים שבמדינות אחרות ניתנו לביצוע על ידי גברים בלבד". מארי בואבה הייתה מהמנתחות הראשונות שקטעו את צוואר הרחם בשל גידול סרטני. הצלחותיה בתחום הניתוחים הגיניקולוגיים השפיעו על אוניברסיטאות גרמניות לאפשר לנשים לעסוק בתחום זה.
בין 1812 ל-1813 פרסמה בואבה מאמרים רבים, הן מקוריים והן מתורגמים. המהדורה הראשונה של "Memorial de l'Art des Accouchemens" פרי עטה פורסמה ב-1812. הספר כלל הערות מלימודיה אצל מארי-לואיז לאשאפל, ושימש כחוברת הדרכה לסטודנטים לרפואה ולמיילדות. המהדורה השלישית של הספר תורגמה למסר שפות אירופאיות. עבודתה על הסיבות להפלה זכתה להכרה מהחברה המלכותית לרפואה בבורדו. בנוסף, פרסמה תאורי מקרה מחיי עבודתה ב"bulletins de la faculta de Medicine" ו"Amcademie royale de medicine de Paris".
לאחר מכן, התמקדה בואבה בכתיבה על גינקולוגיה מתקדמת. בין כתביה הבולטים ניתן למנות את "Nouveau Traite des Hemorragies del'Uretus" ו-"Traie de Maladiers de l'Uterus et des Annexes", עבודתה המפורסמת ביותר. הספר כלל 41 תבניות ו-116 דמויות מצוירות שאיירה בעצמה, והחליף את ספר הלימוד שקדם לו, אשר היה בשימוש במשך 150 שנים.
Color TV Game
Color TV Game (בתרגום חופשי לעברית: משחק טלוויזיה בצבע) (ביפנית:カラー テレビゲーム) הייתה סדרת קונסולות מובנות מבית היוצר של נינטנדו. הסדרה כללה ארבעה מכשירים, החלה את דרכה בשנת 1977 והפסיקה את ייצורה בשנת 1983. הסדרה נמכרה ביפן בלבד.
Color TV-Game 6
הקונסולה הושקה בתחילת יוני 1977 בתור הראשונה בסדרה ונמכרה במחיר של ¥9,800. המכשיר כלל את המשחק פונג ועל הקונסולה גלגלות ששימשו להנעת המחבטים ובנוסף שישה מתגים ששינו מאפיינים מסוימים במשחק דוגמת גודל וכמות המחבטים. זמן קצר לאחר יציאת הקונסולה שחררה נינטנדו גרסה משופרת של הקונסולה.
Color TV-Game 15
כשבוע אחר יציאת Color TV Game 6 נינטנדו הוציאה את הקונסולה השנייה בסדרה, Color TV Game 15. בשונה מהקודמת, הגלגלות לא נמצאות על המכשיר אלא מחוברות לבקרי משחק, בנוסף למכשיר זה יש 15 משחקים. עם זאת, היה ניתן לשחק רק בשישה מהם. הקונסולה עלתה ¥15,000. בנוסף, הקונסולה הופיעה ב-Super Smash Bros.
Color TV Game Racing 112
בקונסולה זו משחק מרוצים דמוי המשחק "speed race", ובנוסף לגלגלות, במרכז המכשיר הגה המחובר אליו וניתן לניתוק, סיבוב ההגה מאפשר משחק יחיד וסיבוב אחת הגלגלות של הבקרים המצורפים מפעיל משחק לשני שחקנים. הקונסולה הייתה אמורה לעלות ¥18,000 אך קצת לפני יציאתה נינטנדו שינתה את מחירה ל¥12,000, בהמשך מחירה ירד למחיר של ¥5,000.
Color TV Game Block
האחרונה בסדרה, עלתה ¥13,500 והיוותה חיקוי למשחק Breakout של אטארי. במשחק לשחקן מחבט בו הוא שולט עם גלגלת וכדור אותו השחקן צריך לזרוק עם המחבט במטרה להרוס מספר בלוקים הממוקמים במסך. במטרה לשפר את מכירות המכשיר, נינטנדו אף ערכה תחרויות בחנויות שונות. כמו בקונסולה הראשונה, גם כאן היו שישה מצבים כאשר כל מצב כלל סידור אחר לבלוקים, בשונה מהגרסאות הקודמות למכשיר זה גלגלת אחת בלבד ואין אפשרות למשחק מרובה שחקנים.
גמר הייצור
סדרת ה-Color TV-Game הצליחה עבור נינטנדו. Color TV Game 6 ו- Color TV-Game 15 מכרו מיליון יחידות כל אחת. Color TV Game Racing 112 ו-Color TV Block מכרו חצי מיליון יחידות כל אחת. הצלחתם הובילה את נינטנדו להמשיך בשוק הקונסולות, מה שהביא ליצירת ה-Famicom וה-NES. נינטנדו התייחסה לקונסולות ה-Color TV-Game ולמשחקים המובנים בהם גם במשחקים דוגמת Alleyway, כותר של הגיים בוי, אשר לפי השערות מסוימות מבוסס על Color TV Game Block.
פורשה 924
פורשה 924 (גרמנית: Porsche 924) היא מכונית ספורט בתצורת מרכב קופה, בעלת מנוע קדמי והנעה אחורית, אשר יוצרה על ידי חברת פורשה בין השנים 1976-1988.
היסטוריה
הפורשה 924 החליפה את הפורשה 914 כמכונית הבסיסית ביותר של החברה, הייתה למכונית הראשונה של חברת פורשה בעלת מנוע קדמי, ומכונית הפורשה הראשונה אשר הייתה מקוררת מים. כמו כן, הייתה למכונית הפורשה הראשונה אשר הציעה תיבת הילוכים אוטומטית מלאה. מכונית ה-924 הייתה פרויקט משותף של פורשה, אאודי ופולקסווגן. המכונית הייתה בעלת מנוע אאודי, ובנוסף הורכבה במפעלה של חברת אאודי בעיר שטוטגרט.
הפורשה 924 יחד עם הפורשה 928 אשר הוצגה שנה לאחר מכן, סימנו שינוי משמעותי בתפיסתה של חברת פורשה, כאשר עד להצגתן מכוניות החברה כללו רק מנועי בוקסר מקוררי אוויר אחוריים או מרכזיים.
המכונית זכתה להצלחה רבה ועזרה לחברת פורשה לצאת ממשבר פיננסי, ובנוסף הניבה זרם מזומנים לחברה אשר הייתה זקוקה לו כדי להמשיך ולפתח את דגם הפורשה 911. הפורשה 924 אשר ייצורה נפסק בשנת 1988, הוחלפה לבסוף על ידי הפורשה 944.
924
דגם הפורשה 924 היה בעל מנוע 4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק והספק של 125 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-9.6 שניות והגיעה למהירות מרבית של 204 קמ"ש.
924S
בשנת 1987 הציגה פורשה את ה-924S. המכונית הייתה בעלת מנוע 4 צילינדרים בנפח 2479 סמ"ק אשר הספקו 150 כ"ס, ו-160 כ"ס בדגם של שנת 1988. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-8.2 שניות והגיעה למהירות מרבית של 220 קמ"ש.
924 טורבו
בשנת 1981 הציגה פורשה את דגם ה-924 טורבו. המכונית הייתה בעלת מנוע ה-4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק של דגם ה-924 הרגיל, אלא עם מגדש טורבו אשר העלה את ההספק ל-170 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-7.8 שניות והגיעה למהירות מרבית של 225 קמ"ש.
924 קאררה GT
בשנת 1980 הציגה פורשה דגם נוסף ה-924 קאררה GT. המכונית הייתה בעלת מנוע ה-4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק מוגדש הטורבו של דגם ה-924 טורבו, אלא עם הספק משופר ל-210 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.9 שניות והגיעה למהירות מרבית של 240 קמ"ש.
924 קאררה GTS/GTR
דגמים חזקים במיוחד אשר הציגה פורשה ל-924 היו דגמי הקאררה GTS והקאררה GTR. דגמים אלו אשר היו דגמי מרוץ, פותחו על ידי פורשה בגרסאות חוקיות לכביש על מנת שיקבלו אישור להתחרות. על פי חוקי התאחדויות המרוצים, חובה על יצרן המבקש לשתף דגם מסוים במירוץ מכוניות, לפתח מספר נתון של גרסאות תקניות וחוקיות לכביש אשר יימכרו ללקוחות. ה-GTS וה-GTR היו בעלי מנוע 4 צילינדרים בנפח 1984 סמ"ק עם מגדש טורבו, אשר סיפק 245 כ"ס בדגם ה-GTS, ו-375 כ"ס בדגם ה-GTR. דגם ה-GTS האיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.2 שניות והגיעה למהירות מרבית של 250 קמ"ש. לעומת 4.8 שניות ומהירות מרבית של 300 קמ"ש בדגם ה-GTS.
רמון קלדרה
רמון מריה קלדרה אי ריי (בקטלאנית: Ramón María Calderé i Rey, נולד בווילה-רודונה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ומאמן כדורגל בהווה. כשחקן, ששיחק במגוון עמדות הקישור, גדל קלדרה במחלקת הנוער של ברצלונה והוא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. מאוחר יותר שיחק במדי ריאל בטיס וסנט אנדראו. במקביל, ייצג קלדרה את נבחרת ספרד במונדיאל 1986 וביורו 1988. לאחר שפרש ממשחק החל לעסוק בקריירת אימון, ממלא מספר רב של תפקידים בקבוצות מהליגות הנמוכות בספרד.
ברצלונה
קלדרה נולד וגדל בווילה-רודונה, כפר קטן בקרבת טרגונה שבקטלוניה. בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-1977 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית. בעונת 1979/1980 הושאל לאלקלה, קבוצה קטנה ששיחקה בליגה הרביעית, והוא עזר לה לעלות לליגה השלישית. בקיץ 1980, בניסיון לעזור לו לצבור ניסיון בליגה הראשונה, הושאל לריאל ואיאדוליד, אך הוא לא השתלב בקבוצה וערך 3 הופעות בודדות כמחליף, ולכן חזר בינואר 1981 לברצלונה ב', והוא מיד הושאל לאלקלה ליתר העונה. במהלך עונת 1981/1982 סיים עם ברצלונה ב' במקום הראשון בביתה בליגה השלישית ובזכות כך היא העפילה לליגה השנייה. בעונת 1982/1983, בה הבקיע 3 שערי ליגה ב-19 הופעות, עזר לברצלונה ב' להגיע למקום ה-11 בליגה. בעונת 1983/1984 היה בורג משמעותי בקבוצה, הוא הופיע ב-32 משחקים, הבקיע 7 שערים, וברצלונה ב' סיימה במקום ה-7.
בתום העונה זכה קלדרה להזדמנויות ראשונות בקבוצה הבוגרת של המועדון, במסגרת גביע הליגה, שנערך בקיץ 1984. את הופעת הבכורה ערך ב-19 במאי, עת נכנס כמחליף בניצחון 0–3 על ריאל סוסיאדד. בהמשך פתח בהרכב במשחקים ברבע הגמר מול מיורקה ובחצי הגמר אתלטיקו מדריד. במשחק מול אתלטיקו מדריד אף הבקיע שער בכורה במדי הקבוצה, אך הוא הורחק בכרטיס אדום במחצית השנייה, קבוצתו הפסידה 1–2 ולא עלתה לגמר. קלדרה קודם באופן רשמי לברצלונה בתחילת עונת 1984/1985, אז החל לאמן את הקבוצה טרי ונבלס האנגלי. במשחקו הראשון במדי ברצלונה בליגה הספרדית, בקלאסיקו מול ריאל מדריד ב-2 בספטמבר, גם הבקיע שער ליגה ראשון בקריירה ועזר לקבוצתו להביס את יריבתה 0–3 באצטדיונה הביתי. במהלך העונה פתח בסך הכול ב-15 משחקי ליגה, נכנס כמחליף ב-7 נוספים והבקיע 3 שערים. הוא לקח חלק בזכייתה של ברצלונה באליפות ספרד לראשונה מזה 11 שנים. בנוסף, הבקיע קלדרה שער בגביע מחזיקות הגביע נגד מץ, אך היא הדיחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 5–6.
בעונת 1985/1986 היה קלדרה שותף עם הגעתה של ברצלונה לגמר גביע אירופה. בחצי הגמר פגשה ברצלונה את גטבורג, ולאחר שהפסידה 0–3 במשחק הראשון, פתח קלדרה בהרכב בגומלין, עזר לברצלונה למחוק את הפיגור בעזרת ניצחון 0–3 ולהביא את המשחק לדו-קרב בעיטות עונשין. קלדרה הבקיע את בעיטתו, ברצלונה ניצחה 4–5 ועלתה לגמר. בגמר, בו הפסידה ברצלונה לסטיאווה בוקרשט בדו-קרב בעיטות עונשין נוסף, לא שותף כלל. בליגה, בה הגיעה ברצלונה למקום ה-2 מאחורי ריאל מדריד, פתח ב-26 משחקים והבקיע 6 שערים, כולל שער בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד 0–2 ב-9 בנובמבר 1985. בתום העונה זכתה ברצלונה בגביע הליגה, אך קלדרה לא לקח חלק בטורניר שכן הוא היה עם הנבחרת הספרדית באותה עת.
שלהי הקריירה
בקיץ 1988 החליט קלדרה לעזוב את ברצלונה והוא הצטרף לריאל בטיס. הוא הפך לשחקן הרכב בקבוצה באופן מידי, ובמהלך עונת 1988/1989 פתח ב-29 משחקי ליגה והבקיע שער אחד. בטיס סיימה במקום ה-18 ולכן השתתפה בפלייאוף על מקום בליגה הראשונה מול טנריפה. קלדרה לא הצליח למנוע את תבוסתה של קבוצתו 0–4 במשחק הראשון, וניצחון 0–1 בגומלין לא עזר לבטיס, שירדה לליגה השנייה. קלדרה נשאר בבטיס בעונת 1989/1990, עוזר לה לעלות חזרה לליגה הראשונה מהמקום השני, כשהוא מופיע ב-18 משחקים מבלי להבקיע שער. ב-1990 עבר לסנט אנדראו, קבוצה קטנה בקטלוניה ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית. הוא שיחק שם 3 שנים, ובשתי הזדמנויות הגיע עמה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה, אך קבוצתו לא הצליחה להשלים את המשימה. ב-1993 פרש ממשחק, בגיל 34.
קריירת נבחרות
קלדרה החל לייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד הצעירה, והוא ערך את הופעת הבכורה במוקדמות יורו 1986, בניצחון 0–2 על ב-13 בנובמבר 1984. הוא פתח במשחק ידידות נוסף ב-1985, וב-15 באוקטובר 1986 פתח במשחק הראשון של גמר הטורניר, והבקיע את שערה היחיד של נבחרתו בהפסד 1–2 ל. בגומלין, ללא קלדרה בהרכבה, ניצחה ספרד 1–2, גברה על יריבתה בדו-קרב בעיטות עונשין וזכתה בתואר.
את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת ערך קלדרה במוקדמות מונדיאל 1986, בהפסד 0–3 לו ב-30 באפריל 1985, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה. במשחק הראשון בו פתח בהרכב, ב-18 בדצמבר מול, גם הבקיע שער בכורה בנבחרת ועזר לנבחרתו לנצח 0–2. נבחרתו הצליחה להעפיל לטורניר הגמר שנערך במקסיקו. קלדרה נכנס כמחליף במשחק השני של שלב הבתים, נגד, בו ניצחה ספרד 1–2. מכיוון שסבל במהלך הטורניר משלשול מטיילים, הוא נטל אנטיביוטיקה שניתנה לו על ידי רופאי הנבחרת. לאחר המשחק מול צפון אירלנד הוא זומן לבדיקת סמים, שתוצאתה הייתה חיובית. אף על פי כן, קלדרה לא הוענש, שכן הצוות הרפואי של הנבחרת הצליחה להוכיח שלא נעשה שימוש בחומרים אסורים, אלא נעשה ניסיון לעזור לו להימנע מהתייבשות. במשחק הבא, מול, פתח בהרכב ואף הבקיע צמד. ספרד עברה את שלב הבתים והעפילה לרבע הגמר, בו פגשה את. קלדרה פתח בהרכב ונבחרתו הודחה לאחר הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין.
קלדרה המשיך לשחק עם הנבחרת במהלך מוקדמות יורו 1988. הוא הבקיע במשחק ידידות מול ב-21 בינואר 1987. ב-29 באפריל הבקיע שער בהפסד 1–3 ל במסגרת המוקדמות. ספרד ניצחה ביתר 5 משחקי שלב המוקדמות והעפילה לטורניר הגמר, כשקלדרה לוקח חלק פעיל בכך. את שערו האחרון במדי הנבחרת הבקיע במשחק ידידות מול ב-23 במרץ 1988, והמשחק האחרון בו שותף היה משחק הכנה ליורו מול. קלדרה זומן לסגל הנבחרת לטורניר, אך לא שיחק באף משחק, וספרד הודחה כבר בשלב הבתים של הטורניר. כך תמה דרכו בנבחרת ספרד. בסך הכול רשם 18 הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע 7 פעמים.
קריירת אימון
לאחר שפרש ממשחק החל קלדרה לעסוק בקריירת אימון, בעיקר בקבוצות קטנות ברחבי קטלוניה. תחילה שימש עוזר מאמן בקבוצות סנטוביה, אאורופה וז'ופיטר. תפקיד המאמן הראשי הראשון שלקח היה בעונת 1997/1998, בפרמיה שמהליגה הרביעית. בתום העונה עבר לקורנליה, שם עבד במשך שתי עונות. עם גווה זכה באליפות בית 5 של הליגה הרביעית בעונת 2000/2001, אך היא לא הצליחה להעפיל לליגה השלישית דרך הפלייאוף. לאחר פרקי אימון קצרים בקסטלדפלס ובדלוני, החל לאמן את בדלונה ב-2002. בסוף עונתו השנייה שם הצליח לעזור לה לעלות לליגה השלישית, ולאחר שסיימה במקום ה-9 בעונת 2004/2005, עזב את הקבוצה.
בעונת 2005/2006 אימן את סאוטה, קבוצה נוספת מהליגה השלישית, אך הוא פוטר לפני סוף העונה, במרץ 2006. בעונת 2006/2007 שב לפרמיה מהליגה הרביעית, אך כעבור עונה החל לאמן את ראוס, שם אימן במשך שתי עונות. בתחילת עונת 2009/2010 הצטרף לטרואל מהליגה הרביעית, לה עזר לשוב לליגה השלישית לאחר היעדרות של 20 שנים. בסוף עונת 2010/2011, בה הגיעה הקבוצה למקום ה-12, עזב אותה והצטרף לפלנסיה, קבוצה ששיחקה גם היא בליגה השלישית, אך היא ירדה בסוף העונה לליגה הרביעית. ב-2012 החל לאמן את בורגוס, אותה הדריך להעפלה מהליגה הרביעית לשלישית, והוא עזב אותה בסוף עונת 2013/2014. בעונת 2014/2015 אימן את קאסטיון ועזר לה להעפיל לליגה השלישית, אך הוא לא המשיך לעבוד שם בעונה הבאה.
לאחר שנה של הפסקה, שב קלדרה לאמן, הפעם באולוט שמהליגה הרביעית. גם לה עזר להעפיל לליגה השלישית מבלי להמשיך לעונה הבאה. הוא התמנה לעוזרו של טינטין מארקס בסינט-טרוידן שמבלגיה, אך מארקס עזב את תפקידו כעבור 53 ימים, ועמו גם קלדרה. בהמשך התמנה למאמנה של סלמנטינו שמהליגה הרביעית בספרד, אולם הוא פוטר בפברואר לאחר כמה תוצאות לא מוצלחות, חרף העובדה שהקבוצה הייתה במקום גבוה בטבלה. בקיץ 2018 מונה למאמן בדלונה שמהליגה השלישית.
פדרציית האנרכיסטים האיברית
פדרציית האנרכיסטים האיברית (בספרדית: Federación Anarquista Ibérica- FAI) היה ארגון אנרכו-סינדיקליסטי ספרדי מיליטנטי שהיה פעיל בתוך קבוצות הזיקה באיגוד המקצועי CNT. הארגון הוקם בשנת 1927.
לעיתים קרובות מכנים אותו בשם CNT-FAI בגלל הקרבה בין שני הארגונים.
היסטוריה
הפדרציה הוקמה בוולנסיה בשנת 1927 (לאחר פגישה מקדימה שנה קודם לכן במרסיי, צרפת), במטרה לשמור שה-CNT ימשיך בנתיב אנרכיסטי על ידי קריאת תִּגָּר על הבירוקרטיה של ה-CNT - שלדעת חברי הפדרציה הפך לחוליה מקשרת בין העובדים לבין ההון, במקום להיות נציגים של מעמד העובדים. נושא זה הפך למתוח במיוחד, כאשר מיגל פרימו דה ריברה השליט שלטון דיקטטורי בספרד, וניסה לשבור את ארגוני העובדים. ההגמוניה ש-FAI השיגה על הפוליטיקה של ה-CNT גרמה לסינדיקליסטים מתונים להתאחד תחת אנחל פסטנה, לתקוף את המנהיגות וליצור את המפלגה הסינדיקליסטית בשנת 1931.
בשנת 1936 אנשי המפלגה היו מעורבים ברצח ז'וזפ מריה פלאנס אי מרטי.
חברי הפדרציה השתתפו בחיל החלוץ במאבק נגד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו בזמן מלחמת האזרחים בספרד.
מקהלת רינת
מקהלת רינת הייתה מקהלה ישראלית שביצעה מוזיקה קלאסית ומוזיקה קלאסית ישראלית ופעלה בשנים 1955–1994. הוכרה כ"מקהלה הלאומית" של ישראל.
היסטוריה
המקהלה נוסדה על ידי גארי ברתיני בשנת 1955 עם קבוצה של תלמידי המדרשה למוזיקה בתל אביב ואימצה את השם "מקהלת רינת" ב- 1956. הרפרטואר של מקהלה קאמרית ישראלית זו מתאפיין בקוטביותו: ביצועי אקפלה של יצירות מהרנסאנס (מאות 15–16) מצד אחד ומהמאה עשרים מהצד אחר, ביצוע יצירות מקוריות של מלחינים ישראלים מודרניים אבל גם שירים חד-קוליים של עדות ישראל. תחת הנהלתו המוזיקלית וניצוחו הפכה ל"המקהלה" של ישראל וגם זכתה להכרה בינלאומית. ביוני 1956 זכתה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית למקהלות חובבים בפריז בה השתתפו מקהלות מ-16 מדינות. בתחרות שרה המקהלה שירים מלחניו של ראובן ירון והקליטה שם שני תקליטים. השתתפה בפסטיבל בפרוג'ה באיטליה ב-1960 והופיעה בטלוויזיה הצרפתית באותו סיור; סיירה בארצות הברית בשנת 1962 שם הופיעה בקונצרט בקרנגי הול, השתתפה בתוכנית המופע של אד סאליבן ובפתיחת המרכז ששמו שונה לאחר מכן ל"מרכז קנדי", בנוכחות הנשיא קנדי ועוד; קיבלה פרס שני בתחרות בינלאומית של ה-BBC להקלטת מדריגלים של מונטוורדי בשנת 1967.
בנוסף לסיורים נוספים בחו"ל הופיעה באירועים חשובים בארץ והשתתפה בהופעות בכורה של יצירות אחדות ("בת מצווה ישראל" של דריוס מיו, "תיקון חצות" של מרדכי סתר ועוד). המקהלה הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית כמה פעמים, גם תחת ניצוחם של שארל מינש וליאונרד ברנשטיין. בנוסף השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 ואף ניצחה בתחרות עם השיר "ילדתי אמרי", למילים של משה דור, ללחן של יעקב הולנדר ולעיבוד של בני אמדורסקי ונחמה הנדל שהשתתפו גם עם אותו השיר בביצוע נוסף.
באמצע שנות השבעים הכיר בה משרד החינוך והתרבות כ"מקהלה הלאומית". אחרי גארי ברתיני הפכו סטנלי ספרבר ואבנר איתי למנצחיה הקבועים, עד לפירוקה בשנת 1994.
רומן כצמן
רומן כצמן (נולד ב-26 בנובמבר 1969) הוא חוקר ספרות ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, העוסק בספרות עברית וכן בספרות רוסית.
קורות חיים
רומן כצמן נשוי לטטיאנה ואב לשניים.
תחומי מחקר
תחומי מחקר עיקריים: ספרות עברית חדשה (המאות ה-20 וה-21), ש"י עגנון, תאוריה ופואטיקה, ספרות ואנתרופולוגיה, מיתוס ודמות ספרותית, מחוות גוף בספרות ובתרבות, ספרות ומדע (תורת הכאוס ומדע המורכבות, פסיכולוגיה קוגניטיבית), ספרות סלאבית (רוסית וסרבית), רטוריקה ופילוסופיה, ספרות ופילוסופיה של היסטוריה, ספרות יהודית-רוסית וספרות רוסית-ישראלית.
במחקריו הראשונים עסק רומן כצמן בבניית התאוריה של המיתופואסיס – יצירת המיתוס במעשה קריאת הטקסט הספרותי. על בסיס תורת המיתופואסיס פיתח שיטה ייחודית של חקר המיתופואסיס הספרותי. למחקר זה מוקדש הספר The Time of Cruel Miracles: Mythopoesis in Dostoevsky and Agnon, 2002.
המחקרים הבאים התפתחו בכיוון הדן בדמות הספרותית כאישיות מיתופואיית, תוך דו-שיח עם תאוריות מודרניות של כינון הלשון והתרבות ועם תאוריות נרטולוגיות-אתיות. תהליך כינון הדמות מתואר במושגים של מערכת דינמית מורכבת. מערכת זו נבחנת באופן שיטתי, לראשונה בתחום, במושגים של תורת הכאוס. לסוגיה זו הוקדש הספר Poetics of Becoming: Dynamic Processes of Mythopoesis in Modern and Postmodern Hebrew and Slavic Literature, 2005. בספר זה, תורת המיתופואסיס בצורתה המורחבת יושמה ביצירותיהם של סופרים עבריים ורוסיים, בהם ש״י עגנון, עמוס עוז, מאיר שלו, אורלי קסטל-בלום, אתגר קרת, פיודור דוסטויבסקי, מיכאיל בולגקוב, יצחק באבל ואוסיפ מנדלשטם. תוך דיון ברב-תרבותיות ובדו-לאומיות ביצירותיהם של יצחק באבל ואוסיפ מנדלשטם, גיבש הגדרה חדשה של הספרות היהודית-הרוסית.
המחקר בתורת הדמות הספרותית התפתח בכיוון חקר המחוות (ג'סטות, שפת הגוף) בספרות. כצמן פיתח שיטה לחקר רב-תחומי של יצוג המחוות בטקסט – מהבחינות הפואטית, התרבותית, האנתרופולוגית, הסמיולוגית והקוגניטיבית. למחקר זה הוקדש הספר At the Other End of Gesture: Anthropological Poetics of Gesture in Modern Hebrew Literature, 2007. שורה של דיונים בפואטיקת המחוות אצל מספר סופרים עבריים מודרניים (אורי ניסן גנסין, ברקוביץ', ישעיהו ברשדסקי, גרשון שופמן, עגנון, יעקב שטיינברג, אתגר קרת, קציר, מאיר שלו, אהרון אפלפלד, דורית רביניאן) מובילה למסקנות מרחיקות לכת על אודות הפואטיקה שלהם ועל אודות פילוסופיית המחוות בתרבות המודרנית.
בין מחקריו האחרים של כצמן בתחום זה – חקר המחוות הספונטניות בתנ"ך; חקר המחוות המלוות לימוד/קריאת תורה בקרב יהודי תימן; מחקרים במחוות בכתיבתו של מילוראד פאביץ' כמפתח לפואטיקה שלו (בשני הרומנים המרכזיים שלו - מילון הכוזרים וציור בתה); מחקר בסוגיית המחוות אצל דוסטויבסקי (הרומן אידיוט) בזיקתה לסוגיית האדם/הגוף כמכונה.
הספר "נבואה קטנה": כנות ורטוריקה ביצירת עגנון (2013) – מעלה מחדש את סוגיית היחס בין קטגוריות של אמת ומיתוס, נס וייצוגו, אותנטיות והבעה, אישיות ושיח. בספר פותחה תאוריה של כנות כרטוריקה ושל רטוריקה ככנות, והיא יושמה לחקרו ולפרשנותו של "הספר הראשון" מתוך עיר ומלואה לש"י עגנון.
הספר Literature, History, Choice: The Principle of Alternative History in Literature, 2013, עוסק ב"ספר השני" של עיר ומלואה לעגנון מנקודת התצפית של סוגיית ההיסטוריה החלופית (קונטר-עובדתית) – alternative history. המחקר מתחיל בדיון במקורותיה וביסודותיה של ההיסטוריה החלופית כז'אנר, ולאחר מכן מגיע לגיבושה של תאוריית עקרון החלופיות, הניתנת ליישום בכל טקסט ספרותי. עקרון החלופיות נבחן כתופעה לשונית, נרטיבית, פואטית ותרבותית בארבע רמות: מיתוס (עלילה), אישיות (דמות), בחירה (תפיסת ההיסטוריה) ואופני הבחירה (תפיסת ההיסטוריוגרפיה). המחקר מגלה שהחלופיות ההיסטורית אינה תופעה פוסטמודרנית אלא היא מעוגנת עמוקות במטאפיזיקה של ההיסטוריה.
מספר מאמרים של כצמן מוקדשים לחקר הגותו ולפרסום כתביו של הפילוסוף היהודי-הרוסי מטביי קגן (1889 – 1937) – חברו הקרוב של מיכאיל בחטין שייסד יחד עמו את "חוג נבל", תלמידם של הרמן כהן, פאול נטורפ וארנסט קסירר.
על עטיפת הספר שחוק בשמיים: סמלי צחוק ביצירתו של ש"י עגנון (2018) כתוב: "סוד קסמן של יצירות עגנון - בהתמזגות משכרת של המצחיק והרציני, באירוניה המפורסמת שלו, המערערת את הקרקע מתחת לכל ודאות בטוחה ואף מתחת לעצמה. ההומור העגנוני מתחמק מגבולות רטוריים, אינו סובל מסגרות ז'אנריות ואינו מציית לפתרונות פרשניים פשוטים. בספרו החדש של רומן כצמן מוצעת שיטה ספרותית־אנתרופולוגית לפענוח 'צופן הצחוק' העגנוני המורכב – השיטה שמתבססת על פרשנות תרבותית וסמיוטית של סמלים. הקריאה במבחר נרחב של יצירות, הכולל את ארבעת הרומנים הגדולים של עגנון, מעלה תמונה שלמה של עולם סמלי הצחוק העגנוני – עולם של אלימות וקדושה, תמיהה טרגית ומפץ אפשרויות. בעולם זה תיבות פורחות, בני מלכים נעלמים, נחשים נושכים בזנבם, מלאכים ושדים מרקדים, מדומה הופך לממשי ונסים היתוליים ואכזריים אחרים עשויים להתרחש. המחקר מנסה לפתור את החידה: איך ייתכן שבכל מקרה, אם קוראים את סיפוריו כרציניים או אירוניים, דתיים או חילוניים, לגלגנים או אמפתיים, ארכאיים או מודרניסטיים, אם מתנפחים מפתוס או מתפוצצים מצחוק, עגנון הוא תמיד זה שצוחק אחרון".
הספר בשפה הרוסית Elusive Reality: A Hundred Years of Russian-Israeli Literature 1920-2020 ראה אור בשנת 2020 והוא עוקב אחר התפתחותה של הספרות הישראלית-רוסית מראשיתה בשנות ה-20 של המאה הקודמת ועד היום. הספר בוחן מחדש את יסודותיה של תפיסת הריאליזם הספרותי. הפרקים מוקדשים לסופרים אברהם ויסוצקי, מרק אגרט, יוליוס מרגולין, יעקב ציגלמן, אלי לוקסמבורג, דוד מרקיש, אלכסנדר גולדשטיין, דניס סובולב, ויליזבטה מיכייליצ'נקו ויורי נסיס.
מאמרים
מאמרים נבחרים:
לעברית
http://megafon-news.co.il/asys/archives/186500
מינסק ארנה
מינסק-ארנה (בבלארוסית: «Мінск-арэна») הוא מתחם ספורט ובידור בעיר הבירה של בלארוס, מינסק. המתחם מורכב מארבעה מבנים: זירת ספורט רב-תכליתית (15,000 מושבים), אצטדיון החלקה (3,000 מקומות ישיבה), וולודרום (2,000 מקומות ישיבה) וחניון פתוח רב מפלסי (1,080 חניונים). מאז עונת 2009/2010 משמש כהיכל הבית של מועדון ההוקי דינמו מינסק, שמתמודד בליגת הוקי קונטיננטלית.
אקורוס (סמור)
טורף זה היה גדול יותר מכל סמור והגיע לממדי נמר בגובה 60 ס"מ ומשקל של מעל 40 ק"ג והוא היה בעל מבנה רגליים גבוהות כמו של נמר ולא דומות לאלה של קרוביו החיים. ככל הנראה הוא היה טורף מארב שחי כמו נמר סמוך ליערות שהיו בעבר בקניה, שם הוא צד מיני סוסיים וחזירים קדומים בתור טורף-העל. הוא היה בעל ניבים גדולים איתם הוא נשך את הקורבנות בצווארם.
ככל הנראה במשך הזמן הבקע הסורי-אפריקני התפתח כתוצאה מתנודות געשיות שביקעו את השבר של קניה והפכו אותו מאזור יערות וסוואנות שוקקות לאזורים של אגמים לוהטים ויובש. דבר זה הכחיד את הפאונה שהתקיימה בו לרבות את סמור זה.
מספר מאובנים מאסיה ואמריקה הצפונית אולי השתייכו לסוג אך לא בטוח.
קלוב התעופה לישראל
קלוב התעופה לישראל (באנגלית: The Aero Club of Israel, לשעבר הגמל המעופף) הוא מועדון ספורטיבי לצעירים חובבי דאייה וחבר בפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI), המשתתף באליפויות עולם ובאולימפיאדות תעופה. קלוב התעופה לישראל כולל בתוכו 7 עמותות העוסקות בחלקים שונים של הספורט התעופתי, כגון טיסנאות, דאייה, צניחה, תעופה כללית, תעופה זעירה ועוד. מלבד זאת, לקלוב ישנה חשיבות היסטורית רבה בהקמת התעופה העברית עוד בתקופת המנדט הבריטי.
היסטוריה
קלוב התעופה לישראל נפתח בשנת 1933 בתל אביב, ושמו היה "הגמל המעופף". מימיו הראשונים ועד חזרתו לפעילות אזרחית מלאה בסוף מלחמת העצמאות היה לקלוב אופי ביטחוני. במסגרתו רכשו בני נוער ידע תאורטי באווירונאוטיקה והתנסו בדאייה כשלב מכין לקראת הכשרתם כטייסים בקורסי הטיס של חברת "אווירון", הטייסים שהקימו את שירות האוויר של ההגנה שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.