cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שפיטות
מאיר שמגר ואהרון ברק
הרחבת גבולותיו של מתחם השפיטות בישראל החלה בתקופת כהונתו של מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון, ונמשכה ביתר שאת בתקופת כהונתו של אהרן ברק בתפקיד זה. כך, למשל, בתקופת ברק עסק בג"ץ בעתירות בענייני ביטחון ומדיניות, כגון תוואי גדר ההפרדה, תוכנית ההתנתקות ופרטיה, ולא דחה עתירות אלה מנימוקי סף. לבית המשפט העליון בראשותו של אהרן ברק מיוחסת הגישה של "הכל שפיט", כלומר אין נושא שבית המשפט נמנע מלהכריע בו. ביטוי מובהק לגישה זו בא בדבריו:
עם זאת, בהמשכו של אותו פסק דין, סייג ברק את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית (שאותה תיאר בדבריו לעיל) לבין שפיטות מוסדית, וציין:
ברק אף הציג בפסקי דינו דוגמאות לסוגיות שאינן שפיטות, כמו הנהגתם של הנישואין האזרחיים בין בני-זוג חסרי עדה דתית או סטטוס של משפחה חד־מינית.
הנשיא בדימוס מאיר שמגר שלל את מתחם השפיטות הרחב שהונהג על ידי יורשו, אהרן ברק. שמגר אמר שזו עמדת רוב שופטי העליון.
כהדגשת השופט ברק, ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות שלהם אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשה ,
כך הייתה נטייה לאי התערבות בג"ץ בנושאי חוץ וביטחון מובהקים ומדיניותה הציבורית של הרשות כמו בנושאי מדיניותה הכללית של ישראל ביהודה ושומרון, הסכמים מדיניים וכדומה. בעתירה שביקשה לאסור קיום ביקורים רשמיים במוזיאון לתולדות השואה, יד ושם, של בכירים זרים המעורבים בביצוע פשעי מלחמה והפרות חמורות של זכויות אדם ברחבי העולם, כתב השופט אלכס שטיין בנימוקו לדחיית העתירה: "לא מצאתי בה שום טענה שניתן לשייכה, ולו בדוחק, לעולם המשפט, ומאחר שהסמכות להורות לממשלה כיצד לנהל את מדיניות החוץ של מדינת ישראל לא מצויה בידינו."p
פולמוס השפיטות בישראל
בשנת 2007, בעקבות מינוי של דניאל פרידמן לשר המשפטים, עלתה סוגיית השפיטות לדיון ציבורי נרחב. המבקשים לצמצם את מתחם השפיטות, מניחים כהנחת יסוד כי שאלת השפיטות אינו מעניינם של השופטים בלבד, ועל הרשות המחוקקת לקבוע את גבולות השפיטות ככל שניתן. הם מעלים גם נימוקים מעשיים:
המתנגדים לצמצום גבולות השפיטות טוענים כי:
שפיטותן של פעולות מבצעיות של צה"ל
שאלת שפיטותן של פעולות מבצעיות של צה"ל נדונה בהרחבה בעתירה לבג"ץ שעניינה מדיניות הסיכולים הממוקדים.
פרקליטות המדינה טענה כי. הפרקליטות ציינה כי.
השופט בדימוס אהרן ברק שלל גישה זו, והביא ארבעה נימוקים לכך, ובהם:
סוגיית השפיטות בספרות ובתיאטרון
במחזמר המצליח של ג'ורג' ואיירה גרשווין, "בשבילך אני שר", שהוצג לראשונה בברודוויי בשנת 1931, מוצגת סוגיית השפיטות באופן נלעג, כאשר בסצנת הסיום מתכנס בית המשפט העליון של ארצות הברית כדי להכריע בשאלה מה יהיה מינו של התינוק העומד להיוולד לנשיא ארצות הברית.
ראובן סדנאי
ראובן סדנאי (17 במרץ 1933 - 22 בספטמבר 2011) היה רב חובל בוגר מחזור ז' של בית הספר הימי בעל חברת ספנות ותורם משקיע בחינוך ימי בחיפה. היה המייסד והבעלים של קוראל שירותי ים בע"מ, קונסול כבוד של פורטוגל בחיפה, נשיא כבוד של מועדון השייט חיפה.
משפחה
ראובן נולד בחיפה, לשושנה ונח סדנאי. אביו עלה לארץ ישראל מפולין ועסק כקבלן אינסטלציה בתיקוני אניות. אמו של ראובן עבדה כעוזרת לגננת.
בשנת 1936 עברה המשפחה לקריית מוצקין. בשנת 1939 ,במהלך מלחמת העולם השנייה, הורע המצב הכלכלי והמשפחה עברה לדירה שכורה ברחוב ארלוזורוב בחיפה. האם התנדבה במגן דוד אדום לאחר שעברה קורס "עזרה מהירה". באותן השנים חיפה הייתה הופגזה על ידי מפציצים איטלקיים והתקיימו הפגנות בעיר נגד המדיניות הבריטית אשר פוזרו באלימות, שושנה סדנאי נפצעה בעקבותיהן. ברבות השנים נעשה האב פעיל במפלגת פועלי ציון שמאל בין הפעילים של מפא"י.
ילדות ולימודים
לאחר 4 שנים בבית ספר גאולה עבר לבית ספר חוגים. סדנאי לא אהב להשקיע בלימודים, אך מפאת גובהו הרב היה שחקן כדורסל מצטיין. למרות אהבתו הגדולה לים והניסיון הרב שרב שצבר במשך השנים, סדנאי היה סובל ממחלת ים, אף על פי כן מעולם לא חשב לוותר על השייט.
הים כמקצוע
בקיץ 1947 עבד סדנאי בדיג בקיבוץ שדות ים. הוא היה יוצא בימי ראשון וחוזר ביום חמישי בערב עם כ-10 ק"ג דגים. העבודה כללה פרישת רשתות ואיסופן, מיון דגים ומשמרות בהיגוי ספינות הדיג. בשנת 1948, לאחר סיום כתה י' בבית ספר חוגים, מוריו של סדנאי המליצו לו לא להמשיך בבית הספר, עקב ציוניו הנמוכים וחוסר השקעתו בלימודים. בניגוד לכך, תלמידי בית הספר הימי שהופיעו מדי פעם בתהלוכות ברחובות חיפה במדים לבנים שבו את ליבו, ולמרות התנגדות הוריו נרשם לבית הספר הימי. הלימודים כללו הפלגות בספינת האימונים "ולדורה".
ב-17 באפריל 1949 הצטרף לאניית צים ה-"נגבה", וב-28 ביולי באותה השנה עבר להפליג על " אח"י אילת", כאשר נושא תעודת "מלח רגיל". בין ההפלגות סדנאי יצא ב-9 ביולי 1949 ל'שיוט הערים' כמפקד סירה בשם "רוניה רבינוביץ" והגיע במקום השני.
על מנת לשלם את שכר הלימוד ועל ספרי הלימוד, עבד סדנאי בנמל תוך כדי הלימודים. הוא סיים בהצלחה את לימודי במחזור ז', על אף קשייו הלימודיים. במקביל לסיום לימודיו, סדנאי החליט שבכוונתו לשרת בחיל הים, לכן עזב את קבוצת הצופים.
צי הסוחר
ב-6 באוקטובר 1962 השתחרר סדנאי מחיל הים. ומיד חיפש אנייה להפליג עמה בצי הסוחר. הקצונה בחיל הים לא הספיקה וסדנאי חזר למעמד של מלח. תקופת הניסיון הנדרשת ממלח כשיר לחובל הייתה ארבע שנים. בזכות הלימודים בבית הספר הימי והשירות באניות חיל הים קוצרה לשנתיים וחצי. האנייה הראשונה אליה הוצב הייתה " מאיר דיזנגוף" אניית קיטור ישנה ורעועה. באנייה זאת הפליגה בים התיכון ואף חצתה את האוקיינוס האטלנטי והגיעה לחוף המזרחי של ארצות הברית. לאחר כשנה עלה למעמד של "מלח כשיר" AB ועבר לאנייה "חיפה". ולאחר הפלגה אחת לצפון אירופה עבר ל"א/מ תמר". באנייה זאת שירת כמלח כשיר ממאי 1954 עד פברואר 1955. תקופת הניסיון הנדרשת הסתיימה וסדנאי ירד לחוף ולמד ונבחן עד להסמכתו כחובל. הלימודים היו לרמה של חובל שני ובסיומם הוצב לאניה "יהודה" כחובל שלישי. באנייה זאת הפליג עם רב חובל בן ברקוביץ בקו למערב אפריקה. בהפלגה הראשונה הצטרפה גם אשתו אסתר ובמהלכה השתתף בטקס חציית המשווה כשסדנאי ממלא בו את תפקיד "נפטון" אל הים. קשר מיוחד נעשה עם החובל השני אברהם אריאל שבמהלך ההפלגה התכונן לבחינות קצין ראשון. הפלגה למערב אפריקה נמשכה כארבעה חודשים. המטען העיקרי היה בולי עץ כבדים שהוטענו בתוך הנהרות.
מלחמת סיני
באוקטובר 1956 תקופת מלחמת סיני גויס סדנאי למילואים הועלה לדרגת סגן והופקד על איבראהים אל-אוול השבויה שנמצאה במבדוק בנמל חיפה. בנובמבר 1956 יועד לצאת בהפלגת הרקולס עם אח"י מבטח (ק-28) כדי לנצל את ניסיונו וידיעותיו במערב אפריקה. אך בפגישה עם מפקד החיל שמואל טנקוס הוחלט לשחררו מהמילואים.
המשך בצי הסוחר
סדנאי הוצב כחובל שני לאנייה משולבת נוסעים ומשא, "ישראל". אונייה נוחה ויעילה שנבנתה במסגרת הסכם השילומים מגרמניה. ההפלגות היו לנמלי הים התיכון וחציית האוקיינוס האטלנטי עד לניו יורק וחזרה. אנייה שנייה שעליה הפליג סדנאי כקצין שני הייתה "נגבה". הוא הצטרף לאנייה בגרמניה בגמר בנייתה. חלק ממשימות הקצין השני הוא הגשת עזרה ראשונה וטיפול בנוהל "מדיקו". בהיות "נגבה" כמאתיים מיל ימי מחיפה. נדרש סדנאי לבצע טיפולי החייאה במכונאי שהתחשמל. הטיפולים צלחו והגיע מסוק של חיל האוויר ופינה את הנפגע לחוף.
סדנאי למד ולאחר הסמכתו כקצין ראשון הוצב לאנייה "גפן" רוב עיסוקו היה סידורי המטען באנייה. האנייה הבאה עליה הפליג כקצין ראשון הייתה אנייה חדשה "נתניה" שהייתה בשלבי סיום בנייתה בליבק גרמניה. ביציאה לים היה רב החובל בנבצרות וסדנאי הוציא את האנייה לים. כאשר הגיעה לחיפה ביקש סדנאי העברה והוצב לאנייה "נחשון" האנייה ביקרה בנמלי הים האדריאטי נעשה קשר טוב עם המפליגים בה.
כתפקיד האחרון בדרגת קצין ראשון עשה תשעה חודשים בשנת 1961 בפיקוח על גמר בניית אניית הנוסעים "מולדת" אחרי גמר הבנייה הפלג סדנאי ארבעה חודשים כקצין ראשון ב"מולדת" היה זה תפקידו האחרון לפני קבלת הפיקוד.
פיקוד בים
את תעודת רב החובל קיבל סדנאי בסוף שנת 1960. אך פיקוד ממש נמסר לו לראשונה על האנייה "צפת". אניית קירור ששייטה ב והובילה בשר של חברת אינקודה ודגים של חברת יונה, ממאסאווה לאילת. סבב הפלגה של 10 ימים. מעבר במצרי טירן באיום התותחים המצרים. ב שייטו אז ספינות דיג ישראליות של חברת יונה. פרט אליהם היה מעט מאוד שייט. סדנאי היה מעורב בקשר למקרים של צורך בהפעלת ספינות הדיג לגרירת כלי שיט אחרים שסבלו מתקלות. סדנאי נהנה מאוד מהפיקוד הראשון והמשיך ב"צפת" עד סוף מאי 1961. זכה למכתב שבח מאגף הדיג במשרד החקלאות.
סדנאי הוצב כקברניט לאנייה "אשל". היה לחץ זמן ולא קיבל חופשה בין ההפלגות ב"צפת" ל"אשל". ההצלחה בהפעלת ה"אשל" גרמה לצים להפקיד בידיו של סדנאי את "עמפעל". סדנאי קיבל את האנייה בניו יורק והפליג איתה בשנים 1963–1964 גם ל. עבר עם האנייה בקריבי תוך כדי משבר הטילים בקובה ונאלץ לחצות את קווי האבטחה של צי ארצות הברית. סדנאי הדגיש ש"עמפעל" הייתה האנייה החשובה ביותר שהפקדה בידיו. פיקד עליה כשנה זכה להערכה עצמית טובה.
האנייה "שלום"
בשנת 1963 נשלח סדנאי לסנט נזר בצרפת כמפקח ימי על בניית האנייה "שלום". עם סיום הבנייה בתפקיד משנה לרב החובל שהיה אבנר גילאי (פרוידנברג). סדנאי מעריך שהמוניטין שיצאו לו כמי שיודע להשליט משמעת הם שגרמו להצבתו לתפקיד. קו השייט בין ישראל לארצות הברית הוכח כבלתי רווחי ו"שלום" הופנתה לקרוז תיירות לים הקריבי. ב-26 בנובמבר 1964 בהפלגת הבכורה לכיוון החדש, התנגשה בשעת לילה בערפל במכלית שמחציתה טבעה. סדנאי נמצא בתאו והתעורר עם החבטה. הנזק היה גדול סדנאי קיבל את התאונה מאוד קשה. סדנאי טרח להגיע לאזכרה השנתית שנערכה בנורווגיה. היה היחיד מצוות ה"שלום" בכך.
בשירות צים בניו יורק
ה"שלום" נמצאה בתיקונים בנמל ניו יורק. ב-29 בינואר 1965 סיים סדנאי את שירותו ב"שלום". ועבר לשמש כמפקח רציף 32, שנחכר מרשויות נמל ניו יורק לשימושה של צים. ורציף קטן נוסף בנמל ניוארק. תפקידו היה לתאם בין אוניות מטענים וצוותים כולל תיקוני אוניות צים שבוצעו בניו יורק. קיום קשרים שוטפים עם ארגוני העובדים שנשלטו אז בידי המאפיה. באותה תקופה נכנסה צים לעסקי ההובלה במכולות. סדנאי נעשה סמנכ"ל תפעול ומבצעים של צים בניו יורק. תקופת השירות שתוכננה להיות שלש שנים התארכה. בשנת 1972 כבר היה מוכן לחזור לישראל אך נדרש על ידי מנהל החברה משה קשתי להישאר שנתיים נוספות. סדנאי ביקש וקיבל לימודים בתוכנית למנהלים באוניברסיטת קולומביה על חשבון חברת צים. הלימודים נעשו בתשע שעות במרוכז כל יום ששי בשבוע ונמשכו שנתיים.
עסקי ספנות
בשלהי שנת 1974 חזרה משפחת סדנאי לישראל. לסדנאי לא נמצא מקום בהנהלת צים ויצא לשנת חופשה. במהלכה סיים את תפקידיו בצים. אחד מידידיו אותו הכיר בניו יורק היה מנהל נייר חדרה שהיה מוכן לקלוט את סדנאי כסמנכ"ל לעניינים מסחריים. אך סדנאי ביקש להיות יועץ חיצוני. האתגר היה להכין מסמך על השנויים הנחוצים בעבודת נייר חדרה. סדנאי קיבל נגישות לכל פעולות החברה והכין דו"ח מפורט שקיבל תגובה חיובית ונתקבל כיועץ. חברת הפוספטים בנגב בניהול מרדכי מקלף הייתה במהלך של התרחבות ושכרה גם היא את שירותיו של סדנאי. מנהל התפעול אלי סיוון שכר את שירותיו של סדנאי למצוא מוביל זול ונוח לפוספטים מגורענים לאירופה. סדנאי מצא פתרון הובלה באנייה ללא סיפון ביניים שתביא כ-1,300 טון חרסית מבריטניה ועליהם כמות דומה של תאית מפורטוגל. ותייצא כ-2.500 טון פוספטים. נמצאה בנמל חיפה אנייה מתאימה "סיג" בדגל נורווגי. ובעליה הסכים לחכירה נסיונית. סדנאי הצטרף לאנייה בהפלגתה הראשונה ובדק את הפריקה וההטענה בכל הנמלים. הבדיקה הייתה מוצלחת ונחתם חוזה למספר הובלות. כבר בתחילת הפעילות נרשם סדנאי כחברה "קוראל שירותי ים". הצלחתו של סדנאי בספנות נבעה מאופיו. אלי סיון סמנכ"ל התפעול בחברת הפוספטים בנגב אמר עליו החברה הנורווגית הציעה אונייה אחרת בבעלותם, "סוקנטון" בעלת מאפיינים דומים ל"סיג" נחתם הסכם לשנה והוארך לפעילות משותפת 12 שנה. שבע שנים בייצוא פוספטים ואחר כך ביצוא כימיקלים. נראה שנקודת החוזק העיקרית של סדנאי הייתה יכולתו ליצור שיתופי פעולה. בנוסף לשותפות עם החברה הנורווגית עשה הסכם עם חברת עמילי מכס שעבדו במשותף עם "קוראל שירותי ים".
רוב התאית מקורה בעיר "פיגואירה דה פוז" בפורטוגל. במאמצי שכנוע רבים של סדנאי הוגדל המעגן של העיר לקלוט את אוניות החברה.
ארגון יבוא הגרעינים - המדינה מייבאת גרעינים מהחוף המערבי של ארצות הברית. בכיר במשרד המסחר והתעשייה פנה לסדנאי לנהל את כל הפעילות הזאת שנעשתה לפי דרישת ממשלת ארצות הברית באוניות אמריקאיות.
שירותי ים
חברת קוראל שירותי ים הייתה הסוכנת בישראל של החברה האיטלקית TRINACRIA שבנתה את נמל חדרה. הפעילה שירותים לחברת ישראמקו בקידוחי נפט. ולחברות אחרות הפועלות במים הכלכליים של ישראל.
העברת הניהול
בשנת 1987 הכניס את יונתן איזקוב לעסקי החברה. איזקוב עבר מסלול הכשרה בתפקידים שונים ובשנת 2004 מונה כמנהל הכללי של החברה.
עיסוקים ציבוריים
לשכת הספנות - סדנאי נעשה חבר בוועד לשכת הספנות. עיקר הכעסוק היה השתדלות לצמצם נזקים מול רשות הנמלים. בתפקידו בוועד ייצג את האוניות שהובילו מטען כללי. אניות המכולה נחשבו לעילית בצי הסוחר וקיבלו עדיפות מעבר למגיע להן על חשבון אניות המטען הכללי.. החברה הכלכלית חיפה - סדנאי פעל במסגרת החברה הכלכלית בחיפה. היו"ר היה אז יונה יהב וסדנאי ביקש להקים ועדת שייט ולעמוד בראשה. יהב הסכים וסדנאי תפקד כך במשך חמש שנים. בתקופה שלאחר מכן נעשה . בשנים אלה ניסה לקדם את בניית המרינה בראש הכרמל. למרינה היו מתנגדים רבים והנושא לא יצא אל הפועל. סדנאי אחוז תסקול פרש סדנאי מהחברה הכלכלית.
מרכז השייט חיפה
סדנאי היה מודע לאופן שבו איפשר הים לתכונותיו הטובות לעלות. לכן שאף שילדים ימצאו דרך סלולה ובטוחה לשם. ראה את עצמו כמי ששפר עליו גורלו והצליח על כן עליו לפתוח נתיבים שיאפשר הצלחה לאחרים. בשנת 2004 הצליח לגרום להקמת מועדון שייט בנמל הקישון. עם חשיפת פרשת הקישון עמל להעביר את המועדון לחזית הים של בית חולים רמב"ם. בעצה אחת עם יונה יהב ועם אנשי ציבור אחרים. פעל ברקאי להתאת החוף השקט למרכז שייט. היה עליו להפעיל את מלוא כובד השפעתו ולהשקיע אישית סכומים נכבדים כתרומה. לאחר שבע שנות עבודה נפתח המרכז ב-2 ביולי 2010 וסדנאי זכה לכך שהמרכז נקרא "מרכז השייט על שם ראובן סדנאי". סדנאי המשיך לעודד מצוינות בין השייטים.
תחביב עיקרי - שייט
יאכטות הי תמיד משאת נפש אצל סדנאי בין השנים 1980–1990 הפליג מדי שנה עם קבוצת חברים ביאכטות שכורות בדרם טורקיה. בסיום הפלגה אחת כבר החלו לתכנן את השנייה וסדנאי תמיד היה ה בהפלגות אלה. לכל מסע היה מתכונן מראש עם ספרי הניווט והמפות. החברים סמכו על הידע וההכנות של סדנאי. מדי שנה שכרו ספינה גדולה יותר.
סדנאי רכש סירת קטמרן והחזיק במרינה נהריה. הפלגות בקטמרן מסוכנות הגלים עלולים לשבור אותו. לימים מסר את הקטמרן למועדון שייט חיפה. ורכש ספינת מפרש שקרא לה "NOA'S ARK" על שם נועה נכדתו הראשונה. בשנת 1997 רכש בשוודיה ספינה באורך 12 מטר וקרא לה NOA TOO בסוף חודש מאי יצאה 1998 בשיט לישראל על ידי סדנאי וחבריו יעקב כהנוב אברמסקי וניניו. ההפלגה כללה חניות רבות באיים ומעגנים. בהיותו בסיציליה החל לסבול מכאבים ברגליים והתפתחה דלקת בערמונית. הספינה הועגנה למשך שלוש שנים במרינת ניקולסון בטורקיה ואחר כך נמסרה לפירוק. הספינה הבאה NOA III נרכשה בסלובניה במאי 2004. אף כי סדנאי כבר היה חולה המשיך בהפלגות עם חבריו. הפליג למערב הים התיכון והחזיר אותה לישראל. OA III מוחזקת דרך קבע במעגנת הקישון. השתתף בשיוטים וערך עמה הפלגות מחוץ לישראל. באוקטובר 2002 זכה במקום שני ב"שיוט פלצור" שנערך במפרץ חיפה.
תחביבים נוספים
מוזיאון מורשת ימית - סדנאי בהיותו נער עסק בבניית דגמי אניות. במהלך חייו אסף פרטי ימאות. הקים מוזיאון פרטי בחברת קוראל שירותי ים והיה גאה להציג אותו למבקרים. קריאת ספרים - סדנאי על אף כל עיסוקיו מצא זמן וקרא ספרים רבים. הפנים מהם מסר אישי והתייחס אליהם. גם ערך יומן מה קרא ומה עוד יקרא. מטוסים קלים - בשנת 1964 כאשר שהה בארצות הברית בתיקוני אניית נוסעים "שלום" הוציא לאחר קורס קצר רישיון טיסה למטוסים קלים. ציור בסוף שנות התשעים החל לצייר. למד ציור עם מורה פרטי האמן אנטוניו מונטרוזו. צייר בעיקר ספינות ונופים מחופי הים.
הנצחה
מרכז השיט בחיפה הנמצא מערבית לנמל חיפה בחזית הים של מרכז רפואי רמב"ם - נקרא על שמו של ראובן סדנאי. מועדון השייט חיפה מקיים בחג החנוכה מדי שנה שיוט בינלאומי על שמו של סדנאי.
משפחה
בשנת 1949 התחבר עם אסתר פרידמן אותה הכיר בפעילות משותפת ב"צופים". ב-9 בינואר 1955 במהלך חופשה משירותו ב"תמר" הפכה החברות הפכה לנישואים. לאחר הנישואים עברו לגור ברח' איילות שעל הכרמל. לזוג נולדה בת טלי.
אם המשפחה שושנה סדנאי הלכה לעולמה בשנת 1976 והאב נח סדנאי נעשה מטופל סיעודי עד פטירתו בשנת 1980.
אח בוגר - סדנאי היווה מודל לאחיו הצעיר ממנו ב-13 שנה רמי סדנאי. ששירת כלוחם בשייטת 13, עבד כצולל מקצועי בדוברות קידוחי נפט בים הצפוני. פתח בית ספר לצלילה בחאן אל-עומדאן בעכו. בכל עניין חשוב היה רמי סדנאי מעריך מאוד את עצותיו של אחיו הבוגר.
פטירה ושארים
בשנת 1996 התגלתה לסדנאי מחלה ממארת והוא המשיך במעשיו שנים רבות. נקבר בחלקת הימאים בבית העלמין "גן עדן" בקיבוץ עין כרמל. כאשר נפטר השאיר אחריו סדנאי את אלמנתו אסתר סדנאי, בתו טלי ושלושת נכדיו נועה, גיא ואריאל איזקוב. אחיו רמי סדנאי מפקח צלילה ברשות הספורט - חיפה. חברת הספנות המשפחתית "קוראל שירותי ים" ממשיכה לפעול בניהולו של יוני איזקוב.
תימורים
תימורים (תִּמּוֹרִים) הוא יישוב בדרום מישור החוף, במועצה אזורית באר טוביה. היישוב מתפקד הן כמושב שיתופי- בו שותפים חברי המשק הישן, והן כיישוב קהילתי- בו חברים כלל התושבים במושב הישן ובהרחבה החדשה.
היישוב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
היסטוריה
מושב תימורים הוקם במקור ב-21 ביוני 1948 כקיבוץ על גבעה ליד תל שימרון בגליל התחתון, במקום בו קיים היום היישוב תמרת. בשנת 1953 הוא הפך למושב שיתופי ועבר ב-1954, עקב מחסור בקרקעות, למיקומו הנוכחי.
משתייך לתנועת הנוער האיחוד החקלאי. ילדי מושב תימורים לומדים ביסודי ב"מבואות" ובתיכון ב"תיכון באר טוביה". המושב מונה מספר גדול של פעילויות שהנוער במושב מבצע ויוזם.
אליפות וימבלדון 1973
אליפות וימבלדון 1973 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-25 ביוני והסתיימה ב-8 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בילי ג'ין קינג (ארצות הברית) זכתה ב-3 תחרויות ובכך שחזרה את הישגה משנת 1967.
חרם
במאי 1973 השחקן היוגוסלבי ניקולה פיליץ' הושעה על ידי איגוד הטניס היוגוסלבי בטענה שהוא סירב להשתתף בנבחרת ארצו בגביע דייוויס. הפדרציה הבינלאומית לטניס תחילה תמכה בהשעייתו אך בסופו של דבר קיצרה את ההשעיה מ-9 חודשים לחודש בלבד. עם זאת, הדבר עדיין לא אפשר לו להשתתף באליפות וימבלדון. התאחדות הטניסאים המקצוענים סברה שההסברים של פיליץ' מניחים את הדעת וכי אין מקום להטיל עליו שום עונש. בעקבות החלטת האיגוד, 81 טניסאים מקצוענים החרימו את האליפות. 3 טניסאים שהשתתפו באליפות למרות החלטת האיגוד נקנסו על ידו.
למרות החרם, מעל ל-300 אלף צופים הגיעו לאליפות, מספר גבוה מאוד יחסית לאותה תקופה.
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £52,440
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. מנצח תחרות 1972 סטן סמית' ו-80 טניסאים מקצוענים נוספים החרימו את התחרות. לקראת התחרות 8 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, יאן קודש מצ'כוסלובקיה נפגש עם אלכס מטרבלי מברית המועצות וניצח אותו ב-3 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר בילי ג'ין קינג מארצות הברית נפגשה עם כריס אוורט, גם היא מארצות הברית, וניצחה אותה בשתי מערכות. לבילי ג'ין קינג זה היה הניצחון ה-5 בתחרויות הנשים בווימבלדון.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. בשל החרם מספר רב של טניסאים בולטים לרבות מנצחי תחרות 1972 לא השתתפו בתחרות. 4 זוגות דורגו:
במשחק הגמר ג'ימי קונורס מארצות הברית ואיליה נסטסה מרומניה נפגשו עם ג'ון קופר ונייל פרייזר מאוסטרליה וניצחו אותם ב-5 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. מנצחי תחרות 1972 בילי ג'ין קינג ובטי שטוב שיחקו עם פרטנרים חדשים. 4 זוגות קיבלו דירוג:
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר אוון דבידסון (אוסטרליה) ובילי ג'ין קינג מארצות הברית שיחקו נגד ראול רמירס (מקסיקו) וג'נט ניוברי (ארצות הברית) שלא היו מדורגים וניצחו אותם בשתי מערכות.
פיטר ת'רו
ילדות, נעורים ולימודים
ת'רו נולד ב-1956 בבוסטון, בן זקונים להורים קתולים; אמו, אן הייתה איטלקייה-אמריקאית ואביו, אלבר אז'ן ת'רו, היה קנדי-צרפתי. אמו הייתה מורה בבית ספר יסודי ואביו היה סוכן מכירות. שני אחיו הגדולים, אלכסנדר (נ.1938) ופול (נ.1941) היו שניהם סופרים. פיטר גילה גם הוא עניין בספרות, מסע וכתיבה.
ת'רו למד ספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד, ושנה בהאוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
קריירה
התרגום הספרותי הראשון של ת'רו שיצא לאור היה הכרך הראשון של "Cities of Salt", מחזור הרומנים האפי בן-ימינו מאת בסופר הסעודי עבדול רחמן מוניף. הוא תרגם עוד שני רומנים במחזור הזה. תרגומיו כוללים סיפורת עכשווית בערבית מאת סופרים מצרים, עיראקים וסעודים. יצירות אלה כוללות את הספרים הבאים:
תרגומיו של ת'רו זוכים להערכה רבה. המתרגם ריימונד סטוק אמר על עבודתו, "אין טובה ממנה. תרגומיו צלולים ופיוטיים ונקראים כאילו נכתבו באנגלית.
ת'רו כתב גם ספרים משלו, בהם "סופות חול" (1992), סיפור מסעותיו במזרח התיכון. בלוס אנג'לס טיימס תיאר אלכס רקזין את "סופות חול" כ"דיוקן מדהים בכנותו של תרבות ופוליטיקה במזרח התיכון".
ת'רו כתב את "Translating LA", על החיים בלוס אנג'לס. הוא כותב מאמרים למגזין נשיונל ג'אוגרפיק.
חיים אישיים
ת'רו חי בלוס אנג'לס, קליפורניה.
ביחחנים
בּיחַחַנים (המאה ה-14 - המאה ה-15) הייתה נסיכה ששלטה על פוליטיה קטנה שהייתה ממוקמת בחצי האי טאמאן (כיום בדרום רוסיה). מוצאה אינו ברור לגמרי, וכנראה היה צ'רקסי, גאורגי או קומני.
ההיסטוריון הרוסי, ברון, טען כי ייתכן ושמה של הנסיכה אינו ביחחנים אלא ביחחטון, ומכאן שהייתה בתו של הנסיך הגאורגי בקה השני ג'ק'לי (נפטר ב-1391), שליט סאמצחה וקלארג'תי
ביחחנים נישאה בשנת 1419 ליהודי מג'נובה בשם סימון דה ר'יסולפי, שבאמצעות נישואין אלה הפך לשליט הממלכה תחת שליטה גנואית. בשנת 1482 עדיין שלט בה אחד מיורשיו, זאצ'אריאס דה ר'יסופלי.
.af
.af היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים באפגניסטן, ונרשמה בשנת 1997. הסיומות מנוהלות על ידי AFGNIC, ארגון של האומות המאוחדות ורפובליקת אפגניסטן. שם המתחם הוצג בשנת 1997, שנה אחרי שלוחמי הטליבאן הקימו את האימפריה האסלאמית של אפגניסטן. תחילה, חברת NetNames מלונדון תחזקה את הדומיין עקב הסכם עם הארגון המפקח IANA.
הספק מתפרץ
הספק מתפרץ הוא המדע והטכנולוגיה של אגירת אנרגיה במהלך זמן יחסית ארוך, ושחרורה בזמן קצר מאוד. כמובן שסך כל האנרגיה נשמרת, אולם השחרור המהיר של האנרגיה מביא להספק רגעי גבוה. האנרגיה נאגרת לרוב בשדות אלקטרוסטטים (קבלים), שדות מגנטיים (סלילים), כאנרגיה מכנית (על ידי שימוש בגלגלי תנופה, למשל), או כאנרגיה כימית (סוללות זרם גבוה או חומרי נפץ).
לדוגמה, קבל המכיל ג'ול אחד של אנרגיה הנפרק במהלך שנייה אחת, מפיק הספק של 1 וואט. אם כל האנרגיה תיפרק בזמן של מיקרושנייה, ההספק יגדל פי מיליון ויגיע ל-1 מגהוואט.
טכנולוגיה של הספק מתפרץ נמצאת בשימוש במכשירים כגון מכ"ם, מאיץ חלקיקים, פצצה אלקטרומגנטית, לייזרים בהספק גבוה, ובמחקר בנושאים כמו שדות מגנטיים אולטרה-חזקים והיתוך גרעיני.
הטכנולוגיה פותחה במהלך מלחמת העולם השנייה, ושימשה במכשירי מכ"ם, המצריכים פולסים מהירים של הספק גבוה.
פטריק סטיוארט
סר פטריק סטיוארט (באנגלית: Sir Patrick Stewart; נולד ב-13 ביולי 1940) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ביוגרפיה
סטיוארט נולד במירפילד שבמערב יורקשיר שבאנגליה. בשל חיבתו לאמנות הבמה, כבר בגיל 12 השתתף סטיוארט בקורס דרמה בן שמונה ימים. מאוחר יותר השתתף סטיוארט בתיאטרון חובבים בעיירת הולדתו. בגיל 15 עזב את בית הספר והחל לעבוד כעיתונאי. במקביל, המשיך להשתתף בהצגות תיאטרון, בעיקר שייקספיריות. כאשר מעסיקו דרש ממנו להחליט בין התיאטרון לקריירה העיתונאית, התפטר סטיוארט מעבודתו לאחר מעט יותר משנה, והחליט להקדיש עצמו למשחק.
כדי לחסוך כסף ללימודי המשחק, עבד כשנה כאיש מכירות רהיטים. בגיל 17 נרשם לבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק". במשך שנתיים למד שם משחק, ולמד את המבטא האנגלי הקלאסי האופייני שלו. לדבריו, בתקופה זו חי כמעט חיים כפולים, משום שעם משפחתו וחבריו המשיך לדבר במבטא היורקשיירי הקודם שלו.
לאחר שעזב את בית הספר למשחק, מעולם לא היה מובטל. למרות ההתקרחות המוקדמת שלו (בגיל 19), הצליח לשכנע מפיקי תיאטרון לשכור אותו כאשר הופיע עם ובלי פיאה, וטען שהם יקבלו "שני שחקנים במחיר אחד". ההופעה המקצועית הראשונה שלו הייתה בתיאטרון המלכותי בלינקולן, באוגוסט 1959, בהפקה בימתית של "אי המטמון". בשנת 1966 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית. הוא אף השתתף בקבוצת הכדורגל של החבורה.
בתחילת שנות ה-80 עבר לתיאטרון המלכותי הלאומי.
במהלך הקריירה המגוונת שלו שיחק בהצגות וסרטים רבים. מתפקידיו הראשונים הייתה השתתפות במיני סדרה "אני, קלאודיוס" בה גילם את סיאנוס. הוא זכור כקפטן ז'אן-לוק פיקארד בסדרת המדע בדיוני "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ובסרטים שהופיעו לאחריה.
בעקבות הצלחתו הקופתית של הסרט "מסע בין כוכבים 8: המפגש", בו סטיוארט ציטט שורות מתוך הספר "מובי דיק", הוא לוהק בשנת 1998 לתפקיד קפטן אחאב לסרט הטלוויזיה "מובי דיק".
בנוסף, גילם בשנים 2000–2014 את פרופסור אקסבייר בסדרת סרטי "אקס-מן" ובמשחקי המחשב שיצאו בעקבות הסרטים.
סטיוארט גם מדבב לסרטי וסדרות אנימציה כדוגמת "נסיך מצרים" ואחת הדמויות בפרק "הומר הגדול" בסדרה "משפחת סימפסון". הוא גם מדבב בסדרה "אבא אמריקאי" את הבוס של סטן, אייברי, ובן דמותו, נראה בדיוק כמו פטריק סטיוארט. הוא גם מדבב לעיתים ב"איש משפחה", גם מבית היוצר של סת' מקפרלן דמויות שונות וגם את קולה של התינוקת סוזי סוואנסון.
בשנת 1999 קריין סטיוארט את יצירתו של מוזיקאי הרוק ריק ווקמן אשר התבססה על יצירתו הספרותית של ז'ול ורן "מסע לבטן האדמה".
בשנת 2015 שיחק לצד אנטון ילצ'ין בסרט האימה "חדר ירוק" של הבמאי ג'רמי סולניה.
בשנת 2017 השתתף בסרט "לוגאן - וולברין", סרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס המבוסס על זיכיון הקומיקס "וולברין: לוגאן הזקן", העשירי בסדרת סרטי "אקס-מן" והשלישי והאחרון בטרילוגיית וולברין, אחרי "אקס-מן המקור: וולברין" (2009), ו"וולברין" (2013). בסרט הוא משחק לצד יו ג'קמן וריצ'רד אי. גרנט.
משפחתו
בשנת 1966 התחתן לראשונה עם שיילה פלקונר ולאחר 24 שנות נישואין, בשנת 1990 התגרשו. לזוג בן ובת.
בשנת 2000 נישא לאחת ממפיקות סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים", וונדי נוס. הנישואין החזיקו מעמד כשלוש שנים.
זכיות בפרסים ומועמדויות
בשנת 1995 שיחק בהצגה שייקספירית בשם "הסופה" (The Tempest), שהועלתה בברודוויי. על תפקידו זה היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר מטעם ארגון מבקרים. ב־1996 זכה בפרס ווילי מטעם תיאטרון שייקספיר בוושינגטון, המוענק מדי שנה למי שתרם תרומה משמעותית לקידום התיאטרון הקלאסי בארצות הברית. באותה שנה, זכה גם בפרס גראמי על קריינות לתקליט ילדים בשם "פרוקופייב: פטר והזאב".
בשנת 1998 היה מועמד לפרס אמי על משחקו במיני סדרה "מובי דיק".
בשנת 2001 הוענק לו תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לתחום המשחק והקולנוע.
בחגיגות תחילת שנת 2010 זכה לתואר אבירות (Knight Bachelor) ממלכת אנגליה על תרומתו לתחום הדרמה.
בינואר 2021 זכה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ב"סופר פרסי בחירת המבקרים" על תפקידו בסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד".
ליגת הידידות אמריקה-ישראל
ליגת הידידות אמריקה-ישראל ( AIFL ) היא ארגון ללא מטרות רווח אמריקאי / ישראלי המוקדש לחיזוק הקשרים בין אמריקאים לישראלים המבוססים על ערכים דמוקרטיים משותפים. ה-AIFL מביא אמריקאים מכל הדתות לישראל, וישראלים מכל הדתות (יהודים, נוצרים ומוסלמים) לארצות הברית.
היסטוריה
הארגון נוסד בשנת 1971 על ידי סגן הנשיא יוברט האמפרי, הסנאטורים האמריקאים "סקופ" ג'קסון ונלסון רוקפלר, נציג ארצות הברית הרברט טנזר, מנהיג זכויות האזרח א. פיליפ רנדולף ואחרים. ה-AIFL שולח משלחות לישראל כדי ליצור קשרים עסקיים, טכנולוגיים, הומניטריים ואישיים בארצות הברית עם שותפים בישראל.
המשרד הלאומי של AIFL בארצות הברית ממוקם בניו יורק, והמשרד הישראלי שלו בתל אביב. יש לו שלושה סניפים הממוקמים בטוסון, אריזונה, סן פרנסיסקו, קליפורניה וסולט לייק סיטי, יוטה.
מנהיגי AIFL היו בין אלה שצלצלו בפעמון הפתיחה בבורסת ניו יורק כאשר הבורסה חגגה את יום ישראל השנתי החמישי שלה.
תוכנית חילופי נוער - "שגרירים צעירים"
תוכנית חילופי הנוער "שגרירים צעירים" מתבצעת בשיתוף פעולה של ליגת הידידות אמריקה-ישראל עם הרשות הישראלית לחילופי נוער וצעירים ברציפות מאז שנת 1979 (אז נקראה הרשות לחילופי נוער - "המועצה הציבורית לחילופי נוער וצעירים בישראל").
התוכנית מורכבת מארבעה שבועות רצופים:
התוכנית יוצאת מפגש בלתי אמצעי בין בני הנוער משתי המדינות המשתתפות במשלחת ומאפשרת מפגש תרבותי, לימודי-ייצוגי, הבא לידי ביטוח בפעילויות, באירועים רשמיים ובסיורים.
תל הרור
תל הֲרוֹר (בערבית: תַל אַבּוּ הַרַיְרַה) הוא תל גדול בנגב המערבי, השוכן בגדתו הצפונית של נחל גרר, ליד מושב שיבולים. התל משתרע לאורך של 150 דונם, ומתחלק לשני חלקים - העיר התחתונה והעיר העליונה. בראש התל יש בית קברות טורקי מזמן מלחמת העולם הראשונה, וניתן לראות בו את קברו של שיח' אבו הרירה, אחד מתלמידיו של הנביא מוחמד שעל שמו נקרא התל. עד למלחמת העצמאות של מדינת ישראל, נהגו תושבי האזור הערביים לעלות לקבר ולהקריב שם קורבנות, במשך שבוע ימים. לפי אחת הסברות, תל הרור היא מקומה של העיר המקראית גְּרָר המוזכרת מתקופת נדודי האבות, ובמפת מידבא מן המאה ה-6 בתור סיאטוס גררטיקוס. בפסגת התל קבר המיוחס לשיח' אבו הרירה, מתלמידי מוחמד הנערץ על הבדואים, ומכאן שמו בערבית.
היסטוריה
החפירות באתר התקיימו בין השנים 1982–1988 על ידי "משלחת ארץ גרר" מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בשיתוף עם המרכז הצרפתי למחקר מדעי בירושלים ואוניברסיטת ברנדייס. את החפירות ניהל אליעזר אורן. החפירות חשפו כי תחילה, בתקופת הברונזה התיכונה, התקיים היישוב בחלקו הנמוך של התל. לאחר מכן, לקראת סוף תקופת הברונזה הצטצם היישוב צפונה ובתקופה הברזל ואליך התקיים היישוב על התל הגבוה בלבד.
תקופת הברונזה
בתקופת הברונזה התיכונה II (בין 2000-1550 לפנה"ס) התקיים על שטחו של התל הנמוך יישוב גדול, שהיה בין היישובים הגדולים ביותר בדרום הארץ. היישוב היה מבוצר בסוללת עפר גדולה, שבשלב מאוחר יותר נבנתה עליה חומת אבן אדירה. בין הממצאים מתקופה זו הם שרידים של מקדש שלו מספר שלבים. במקדש זה נמצאו עדויות רבות לקורבן בעלי חיים וכמות גדולה של כלי חרס. על פי העדויות מהחפירות האתר לא נחרב אלא ניטש בשלהי תקופת הברונזה התיכונה. בתקופת הברונזה המאוחרת, המשיך להתקיים היישוב, כשמרכזו עבר לחלק הדרום-מזרחי של האתר, על גבי הביצורים מהתקופה הקודמת ובסמוך למעיינות גרר. שטח היישוב העיקרי הוא כ-4 דונם בלבד. נמצאו שרידים מבנים ובהם אולי שרידים של מצודה ושל אסם לאחסון תבואה. הכלים שנמצאו מתקופה זאת מתוארכים לימים שבין 1550-1300 לפנה"ס וכללו כלים רבים המיובאים מקפריסין. נמצא גם אוסטרקון ובו כתב היראטי שמקורו במצרים העתיקה.
תקופות הברזל והפרסית
בתקופת הברזל הקדומה (1200-1000 לפנה"ס) נמצאו באתר שרידים של יישוב פלשתי מבוצר שהתקיים בחלק קטן של התל הנמוך. שטחו של יישוב זה היה בין 2–3 דונם. בשאר חלקי התל הנמוך נמצאו עדויות נוספות לפעילות אנושית בימים אלה שכללו בעיקר בורות אשפה ומתקנים שונים. בתקופת הברזל המאוחרת, בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס, לאחר הכיבוש האשורי בידי תגלת-פלאסר השלישי, נבנה בתל הגבוה יישוב מבוצר. מערכת ביצורים של יישוב זה הייתה אדירה וכללה סוללה, חומה בעובי 4 מטרים, חלקלקה, מגדלי שמירה ומצודות פינתיות. ליישוב זה היה גם רובע מחסנים גדול שבו כלים רבים. בינם נמצא כלי חרס שעליו הכתובת "לבגד", הסיפרה 8 בכתב היראטי וסמל ענח' מצרי. כלים מתרבויות שונות כגון התרבות הפיניקי והאדומית נמצאו באתר. לדעת החופר הקמת היישוב המבוצר בתל הרור היא חלק ממאמציה של אשור ליצור אחיזה על ארץ פלשת. היישוב חרב בשרפה במאה ה-7 או המאה ה-6 לפנה"ס.
לאחר הכיבוש הפרסי במאה ה-6 לפנה"ס התקיים באתר יישוב גדול ואולי גם מתוכנן ובו נמצאו כלים רבים המיובאים מאזור יוון. מערכת הביצורים האדירה שנבנתה על ידי האשורים יצאה מכלל שימוש.
Do the Bartman
Do the Bartman הוא שיר ראפ מתוך אלבום האולפן The Simpsons Sing the Blues. השיר מבוצע על ידי המדובבת ננסי קארטרייט (מדובבת בסדרה את דמותו של בארט סימפסון) ויצא לראשונה לשווקים כסינגל ב-20 בנובמבר 1990 במטרה לקדם את מכירות האלבום. השיר נכתב על ידי הזמר האמריקני מייקל ג'קסון והופק על ידי ג'קסון ובריאן לורן. ג'קסון לא קיבל כל קרדיט להפקת השיר, כיוון שבאותה העת הוא היה חתום בחברת תקליטים אחרת. ג'קסון היה מעריץ של הסדרה משפחת סימפסון ובמיוחד של הדמות בארט, והוא יצר קשר עם מפיקי הסדרה והציע להפיק עבור הסדרה שיר ולהופיע בתפקיד אורח בסדרה.
"Do the Bartman" מעולם לא יצא רשמית כסינגל בארצות הברית, אך הוא הגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים של אוסטרליה, אירלנד, ניו זילנד, נורווגיה ובריטניה.
הווידאו קליפ לשיר, אשר בוים על ידי בראד בירד, הופץ לראשונה במהלך שנת 1991. הקליפ הפך ללהיט ברשת האמריקאית MTV והיה מועמד לפרס בטקס פרסי ה-MTV של שנת 1991.
מרדכי טברסקי
הרב מרדכי טברסקי, (מכונה המגיד מצ'רנוביל; תק"ל, 1770 – כ' באייר תקצ"ז, 1837) היה האדמו"ר השני מחסידות צ'רנוביל. כל בניו כיהנו כאדמו"רים ומהם יצאו כמה ענפי חסידות המונים כיום אלפי חסידים, בהם טשרנוביל, טולנה, סקווירא ורחמסטריבקא.
ביוגרפיה
נולד בצ'רנוביל לשרה ולרבי מנחם נחום מצ'רנוביל, מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש ובעל ספר מאור עיניים.
אשתו הראשונה חיה שרה הייתה בתו של הרב אהרן הגדול מקרלין. לאחר פטירתה נישא לפייגא בתו של הרב דוד לייקס תלמידו של הבעל שם טוב. שמונת בניו כיהנו אחרי פטירתו כאדמו"רים ברחבי אוקראינה, והיו מהבולטים בהפצת תורת החסידות באותה תקופה.
כשחייבה הממשלה הרוסית את נתיניה לכנות את עצמם בשם משפחה, בחר הרב מרדכי בשם טברסקי, על שם העיר טבריה, בה התיישבו תלמידי המגיד ממעזריטש.
לרב טברסקי היו חסידים רבים ועיירות רבות מינו אותו כ"מגיד מישרים" שלהם. הוא התנהג בעשירות וברחבות שלא כמנהג אביו, אך עם זאת הנהגתו האישית הייתה בקדושה ובפרישות קיצונית, היה ממעט באכילה שתייה ושינה עד כדי צמצומם לכמוט מזערית, זאת כדי למעט מגע עם ענינים גשמיים. רבי שלום רוקח מבעלז העריצו ושלח פעם אליו פ"נ ואמר שהוא מפרנס בכספו הרב את הצדיקים הנסתרים,על הערצה זו כותב גם רבי יוסף שאול נתנזון ה"שואל ומשיב": '''. בין תלמידיו הרבים היו הרבנים ישראל דב בער מווילעדניק, אברהם דב מאבריטש (ה"בת עין") וישראל יוסף גינזבורג (מדויד הורודוק). דברי תורתו התפרסמו בספר "ליקוטי תורה" אשר זכה להסכמות ממנהיגי חסידות. בתשס"א (2000-2001) הודפס הספר מחדש במהדורה מתוקנת ובתוספת מפתחות בשם "ליקוטי תורה השלם".
אחיינו (נכד גיסו הרב אברהם מקוריסצ'וב) הרב ישראל מרוז'ין קרא לאחד מבניו (הרב מרדכי פייבוש מהוסיאטין) בשם מרדכי, עוד בחייו של רבי מרדכי מצ'רנוביל, בניגוד למסורת היהודית האשכנזית, שלא קוראים לילדים בשם אחרי אנשים בעודם בחייהם. כשנשאל על כך, ענה: "הדוד שלנו מצ'רנוביל הוא כבר כמה שנים מעל העולם הזה, כאילו אינו בעולם הזה".
הרב טברסקי היה מעורב בלחץ שהופעל על הרבנית חנה רחל הידועה בכינוי הבתולה מלודמיר להנשא לאיש, למרות אי רצונה.
הרב טברסקי נפטר בקייב בכ' באייר תקצ"ז (1837). בעודו בחיים הכין את מקום קבורתו בבית הקברות בפאתי הכפר אנטיווקה ליד קייב, באמרו ששם אין כנסיות, וכך קול הפעמונים לא יפריע למנוחתו. קברו נמצא באמצע שדה משקיף על גבעות ונהר.
ילדיו
מאשתו הראשונה, חיה שרה (בתו של הרב אהרון הגדול מקרלין מקרלין): מאשתו השנייה, פיגא (בת ר' דוד לייקס, תלמיד הבעל שם טוב):
מוזיאון אשדוד לאמנות
מוזיאון אשדוד לאמנות הוא מוזיאון לאמנות השוכן במרכז מונארט לאמנויות בקריית התרבות של העיר ע"ש צבי צילקר באשדוד.
המוזיאון נפתח בשנת 2003 והוא מעוצב כפרמידת זכוכית שתחתיה שלוש קומות תצוגה מעגליות המחוברות זו לזו בגרמי מדרגות. בחלל שלושה-עשר חללי תצוגה קטנים הפרושים מסביב לפיר מרכזי. במוזיאון מתקיימות כשלוש תערוכות של אמנות ישראלית ובינלאומית המתחלפות במשך השנה. כמו כן, המוזיאון מציג באופן קבוע עבודות ותערוכות מאוסף המוזיאון. בין השנים 2004–2011 כיהן יונה פישר כאוצר הראשי של המוזיאון וכיועץ האמנותי שלו. מאז פרישתו של פישר, משמש יובל ביטון כאוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן-בנימיני המשמשת כאוצרת. נעמי אדר הופמן מכהנת מאז 2005 כמנהלת המוזיאון ומוסדות האמנות באשדוד.
בתקופת כהונתו של יונה פישר כאוצר ראשי של המוזיאון הוא פעל לסימון דרכו, לביסוסו על מפת האמנות המקומית ולהפיכתו למוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים (ב-2009). עקרון המפתח שהנחה אותו בגיבוש מדיניות המוסד היה הגדרתו כמוזיאון "רגיונלי" – כמוזיאון אזורי שמתייחס לתרבות ולהיסטוריה המקומית באמצעות פעילות בעלת גוון מקומי, שאינה מסתפקת בהשלמה של מהלכי המרכז. מאז פרישתו של פישר, ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו הרגיונלי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית. סוגיות אלו נבחנות על רקע אופייה הייחודי של העיר אשדוד – העיר הישראלית הראשונה שתוכננה והוקמה לאחר קום המדינה – כעיר מהגרים ים תיכונית, מרובת זהויות ורב-תרבותית.
מדבר מלח
מדבר מלח הוא מישור המכוסה מלח ומינרלים אחרים. צבעה של שכבת המלח הוא ברוב המוחלט של המקרים לבן, כך שמרחוק המישור נראה כמכוסה בשלג.
מוזיאון אשדוד לאמנות
התפתחות המוזיאון
מוזיאון אשדוד לאמנות נפתח ב-2003 ביוזמתה ובתרומתה של לליה מורדוך. את בניין המוזיאון, שגג זכוכית בצורת פירמידה מתנוסס מעליו, תכנן האדריכל משה לופנפלד כחלק ממתחם הקרוי כיום מרכז מונארט לאמנויות.
מדבר מלח
מדבר מלח נוצר באזור מדברי במקום בו קצב התאיידות המים גבוה מקצב הגעת המים, שאם לא כן היה נוצר במקום ים, אגם או אגם מלח (אין להתבלבל עם בריכות אידוי מלאכותיות להפקת מלח). המים באזור זה אינם מחלחלים בקרקע ולאחר התאדותם נשארים משקעי מלח ומינרלים שבמשך אלפי שנים הצטברו על פני השטח. תהליך זה מתרחש בדרך כלל במישור, דבר המסביר את השם הלועזי המעט שונה - Salt flats (מישורי מלח). דרך הגעת המים יכולה להיות על ידי גשם או זרימת נהרות ונחלים. כך למשל ים המלח היה מדבר מלח אם נהר הירדן לא היה זורם אליו.
מוזיאון אשדוד לאמנות
התפתחות המוזיאון
בין השנים 2004–2011 כיהן יונה פישר כאוצר הראשי של המוזיאון וכיועצו האמנותי. במהלך כהונתו, פעל פישר לביסוס מעמדו של המוזיאון והגדרתו כמוזיאון אזורי. כמו כן, בתקופה זו הוקם אוסף המוזיאון והנהגת תצוגה קבועה מתוכו היו חלק ממהלך כולל זה.
מאז פרישתו של פישר, משמש יובל ביטון כאוצר הראשי של המוזיאון ולצידו רוני כהן בנימיני המשמשת כאוצרת. ביטון וכהן-בנימיני המשיכו לבסס את צביונו האזורי של המוזיאון כמאופיין בבחינה מתמדת של סוגיות הנוגעות לזהות מקומית.
מדבר מלח
משמעות מדבר המלח לאדם
ישנה סכנה גדולה בתנועה על מדבר מעין זה בשל העובדה שקרום המלח הקשיח למראה הוא שביר ויכול לכסות על ביצה מליחה המסוגלת לבלוע משאית. תכונה זו היוותה נכס גדול לצבא בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, כשמדבר מלח מעין זה בשקע קטארה שבמדבר לוב הגביל ותחם את יכולת התמרון של כוחות השריון שבפיקודו של פילדמרשל ארווין רומל במהלך הקרבות באזור.
מוזיאון אשדוד לאמנות
אוסף המוזיאון
אוסף מוזיאון אשדוד לאמנות מכיל עבודות מתקופות שונות באמנות המקומית והבינלאומית. גוף העבודות המשמעותי שביסס את הקמתו של אוסף המוזיאון היה תרומת האספן השוודי רלף הרמנס – יותר ממאה עבודות של אמנים, שוודים ברובם. הקרן הציבורית ע"ש אוזיאש הופשטטר תרמה עבודות על נייר, המהוות חתך מייצג של יצירתו. אלמנת הפסל פנחס עשת תרמה למוזיאון את עזבון האמן. כן נרתמו לאוסף מראשיתו עבודות מעזבונות של אמנים שונים.
חלק חשוב באוסף מוזיאון אשדוד לאמנות הוא האוסף על שם יונה פישר, המורכב ברובו מעבודות של אמנים שעבדו עם פישר במשך השנים ואף הציגו במוזיאון. לרוב, בחרו האמנים עצמם את העבודות, על רקע דיאלוג ישיר או עקיף שניהלו עם פישר. ב-2013 הוצג האוסף בתערוכה ששיקפה את הדרך שעשה המוזיאון בעשור הראשון לפועלו וציינה את פרישתו של פישר. עבודות רבות מאוסף זה מוצגות בתערוכה הנוכחית.
מדבר מלח
משמעות מדבר המלח לאדם
אזורים אלו הם צחיחים מאוד בשל מיעוט המים המגיעים אליהם ומכיוון שהאדמה היא מליחה, אין אפשרות לגדל עליה דבר גם במקרה של שינוע מים. לעיתים, ניתן לבצע תהליך של הדחת הקרקע כפי שנעשה בצפון הנגב על ידי מדינת ישראל. פתרון זה לרוב אינו ישים מכיוון שאחוז המלח באדמה גבוה. (במקרה שצוין לעיל, ריכוז המלח בנגב היה נמוך משמעותית מזה הקיים במדבר מלח ממוצע). תנאים קשים אלו גרמו לכך שלאורך ההיסטוריה מעט מאוד יישובים הוקמו לצד מדבריות מלח. הדבר השתנה במעט בימי הביניים כשהמלח נעשה יקר מאוד ובמשך שנים רבות היה בעל ערך רב יותר מזהב. תהליך זה התגבר בסוף המאה ה-20 בה הומצא והתפתח שימוש רב במינרלים שנוצרו במקומות עשירים במלח כגון פוספטים לתעשיות הדשן וחומרי הנפץ.
מוזיאון אשדוד לאמנות
אוסף המוזיאון
בשנים האחרונות מתמקד אוסף המוזיאון בליבת תחומי העניין של המוזיאון. כך, נרכשו לאוסף עבודות של אמנים שהציגו בתערוכות המוזיאון בשנים האחרונות, והוא הועשר גם בעבודות מאת אמנים נוספים העוסקים בנושאי הליבה של המוזיאון.
עבודות מאוסף המוזיאון הוצגו בתערוכה שיעור אמנות (ינואר – אפריל 2014) ובתערוכה מאסף (דצמבר – יוני 2017) שהציגה מקבץ רחב של רכישות חדשות לאוסף המוזיאון. כמו כן, עבודות מן האוסף מוצגות באופן קבוע בתערוכות המוזיאון ובגלריית האוסף הנמצאת במבוא למוזיאון.
לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל
התערוכה נערכה כחלק מהמיזם "שישים שנות אמנות בישראל" שנעשה בשנת השישים למדינת ישראל ובשיתוף של שישה מוזיאונים ברחבי הארץ. כל מוזיאון התבקש להציג תערוכה המוקדשת לעשייה בתחום האמנות בעשור אחד מתוך ששת העשורים לקיום המדינה. התערוכה במוזיאן אשדוד לאמנות עסקה בעשור השני באמנות ישראל. אוצרי התערוכה יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, ביקשו להתבונן אל פרק היסטורי-תרבותי זה במבט כפול: מיפוי היסטורי של אמנים ויצירות מן התקופה לצד התבוננות ביקורתית ממרחק חמישה עשורים.
אוצר: יונה פישר
(אוצרים: יובל ביטון, רוני כהן-בנימיני, ינואר-אפריל 2013. קט.)
תערוכה זו באה לציין את חשיבותו של יונה פישר כדמות מובילה בניסוחו של קאנון האמנות הישראלית, במסגרת תפקידו כאוצר הראשון לאמנות ישראלית ומודרנית (ואחר כך כאוצר בכיר ויועץ אמנותי) במוזיאון ישראל; ובה-בעת היוותה מחווה והוקרה למי שתרם רבות כל כך להקמת מוזיאון אשדוד לאמנות ולביסוס האוסף שלו, במלאת לפישר שמונים שנה ובמלאת עשור למוזיאון. תערוכה זו הייתה "תוצר נלווה" של מהלך מאומץ להקמת אוסף על שם יונה פישר במוזיאון אשדוד לאמנות - אוסף מגוון ובין-דורי הנושא את רוחו הייחודית של פישר.
Drive-in: צילום ישראלי בשנות ה-80
(אוצר: יובל ביטון, ינואר-מאי 2015)
תערוכה זו הציגה לראשונה את מהלכי ההתבססות של הצילום האישי באמנות ובתקשורת בישראל, כעוסק בשאלות של מקומיות וזהות. תערוכה זו הציגה לראשונה את מהלכי ההתבססות של הצילום האישי באמנות ובתקשורת בישראל בעבודותיהם של 28 צלמים מרכזיים שפעלו בשנות ה-80, והרחיבה את היריעה להקשרי הזמן והתרבות שהיוו תשתית להתפתחות הצילום כאמנות בישראל. שלוש קומות המוזיאון אורגנו כמסלול הנע מהנוף הפתוח של הארץ, דרך אירועי הזמן והמקום, אל נקודת המבט האישית והפרטית במהלך מכונן שנבחן מחדש בתערוכה זו גם מנקודת המבט העכשווית של עידן ההצפה הצילומית ותרבות הדימוי.
הטרילוגיה
טרילוגיית תערוכות זו שהוצגו בשיתוף פעולה עם פסטיבל מדיטרנה לתרבות ים תיכונית, הציעה דיון מושגי -בזהות הנתונה בשינוי ובהתהוות מתמדת. התערוכה הראשונה, עד שתצא מקולי (יוני – דצמבר 2014, אוצרים: יובל ביטון, רוני כהן-בנימיני, קט.) עסקה בניסוח זהותם של בני הדור השלישי והרביעי להגירה כסינתזה בין משקעי המסורת ודפוסי תרבות מערביים; השנייה, הים האחרון (יוני – דצמבר 2015, אוצרת: רוני כהן-בנימיני, קט.), בחנה את מקומו של הים התיכון בתרבות ובאמנות הישראלית; והשלישית, במקום מקום (יוני-דצמבר 2016), עסקה בהגירה כמצב מנטלי בחברה הישראלית וקישרה בין המקומיות הישראלית ותנועות ההגירה במציאות הגלובלית. כולן ביקשו לחשוף ולבחון את המרכזים העצביים הרגישים של התרבות הישראלית העכשווית, כמו גם את התנודות הטקטוניות חסרות המנוח המטלטלות אותה.
זמר בודד הוא הלב: מוזיקה מזרחית בישראל
התערוכה גוללה לראשונה את סיפורה של המוזיקה המזרחית בארץ מאז קום המדינה ועד פריצתה לזרם המרכזי של המוזיקה הישראלית בסוף שנות ה-90. היא נבנתה כסיפור המתפתח בסדר כרונולוגי, הַחל בהגירתם לישראל של מוזיקאים בעלי שיעור קומה מארצות מוסלמיות בשנות ה-50 למאה ה-20, ועד רגע שבירתה של "תקרת הזכוכית" של תעשיית מוזיקה זו. התערוכה ביקשה להצביע על חשיבותה של המוזיקה המזרחית לסיפור הכללי של התרבות הישראלית, כשדה שמלכתחילה שילב "גבוה" ו"נמוך", מסורתי וחדשני, פיוט ופופ. התערוכה לוותה בקטלוג רחב היקף הכולל מגוון מאמרים של כותבים שונים העוסקים בנושא. את התערוכה אצר ערן ליטוין, עורך מוזיקה בקול ישראל, אוצר ואספן, שעוסק בתיעוד ובמחקר של המוזיקה הישראלית.
גוף ראשון, יחיד: גברויות באמנות הישראלית
(אוצרים: רוני כהן-בנימיני, יובל ביטון, יוני-נובמבר 2019. קט.)
התערוכה גוף ראשון, יחיד: גברויות באמנות הישראלית קיבצה מגוון רחב של עבודות מראשית המאה ה-20 ועד ימינו, רבות מהן מכוננות ורבות-השפעה, בניסיון להאיר מופעים וייצוגים של גבריות ישראלית מנקודת המבט של שיח הזהויות והמגדר העכשווי. בהיקפה הרטרוספקטיבי התערוכה הציגה עבודות של הבולטים באמני ישראל לאורך השנים, ביקשה להשיל את הפרשנויות האוניברסליות והלאומיות המקובלות, לחצות את גבולות ה"מובן מאליו" ולסמן את הגבריוּת הישראלית כ"זהות" מובנית מובחנת, שגם הליכי הבְנייתה זקוקים לדיון. התערוכה בחנה את מודל הגבריות הישראלי ואת התנסחותו בתרבות, בחברה, במשפחה, ביחסים בין המינים ועוד, וביקשה לסמן כך את מהלכי הגדרת הזהות של המגדר הגברי ה"הגמוני" המקומי.
מבנה המוזיאון
את בניין המוזיאון, שגג זכוכית בצורת פירמידה מתנוסס מעליו, תכנן האדריכל משה לופנפלד כחלק ממתחם הקרוי כיום מרכז מונארט לאמנויות, מרכז התרבות הרב תחומי בלב העיר אשדוד.
בניין זה, שהוקם בשנות ה-90 באתר הצופה אל הים והמרינה של אשדוד, עבר שורה פתלתלה של שינויים מבניים עוד בטרם נחנך כמוזאון, כדי לאפשר תנאי תצוגה מוזיאליים נאותים. האדריכליות כרמלה יעקבי-וולק והיידי ארד הופקדו על עיצוב הפנים של המתחם כולו, ואילו העיצוב המחודש של חללי התצוגה הופקד בידי האדריכלים רפי סגל, אייל ויצמן ומנואל הרץ. חללים אלה נבנו כגלריות מלבניות בהשראת המבנים המלבניים של מכולות הנמל והיו לסימן ההיכר של המוזאון.
חללי התצוגה
במוזיאון שנים עשר גלריות תצוגה הפרושות על פני שלוש קומות המוזיאון במבנה ספירלי פתוח. מסלול התצוגה מורכב משני סוגי חללים: חללי הפנים האחידים וחללי המעבר ה"בלתי סדירים". בנוסף, בלובי המוזיאון ישנה גלריית אוסף.
הגלריות נבנו בנפחים משתנים ואורגנו בשלושה מפלסים בתצורה ספירלית, שהותאמה לשלד הפנימי המרוקן של הבניין. המִפתחים, המעברים, ה"מרפסות" וה"חלונות", לוחות העץ המכסים את קירות הגלריות החיצוניים, ציר החלל המרכזי וגרמי המדרגות המתכתיים החוצים אותו במרכזו, יצרו תשלובת היברידית ייחודית המאזכרת במידת-מה את מכולות הנמל ומייצרת מרחב תצוגה מורכב.
מחלקת החינוך של מוזיאון אשדוד לאמנות מקיימת פעילות חינוכית מוזיאלית רחבת היקף ומגוונת. הפעילות החינוכית במוזיאון כוללת:
סיורים מודרכים בתערוכות – מותאמים לגיל ואופי הקבוצה.
המגמה- במוזיאון אשדוד לאמנות – תוכנית 5 יחידות לבגרות לתלמידי י'-י"ב. התכנית נכתבה על ידי צוות החינוך של המוזיאון בשיתוף מנהל החינוך בעיריית אשדוד והיחידה לתוכניות ייחודיות במשרד החינוך. הלימודים במגמה מתקיימים בשטח המוזיאון בשעות אחר הצהריים. התלמידים מגיעים מבתי ספר שונים באשדוד ולומדים לימודי סדנה – ציור, פיסול צילום ומיצג, לימודים עיוניים, סיורים במוזיאונים ומפגשי אמן.
מראות- מרחב אמנות ותרפיה – היחידה לטיפול באמנות. היחידה מציעה טיפולים פרטניים, קבוצתיים, פרויקטים מיוחדים, סדנאות והכשרות למטפלים.
'הצוללת הירוקה' – האגף לחינוך סביבתי ואמנות. מרחב מעוצב ואינטראקטיבי המציע פעילויות וסדנאות לילדים ולמבוגרים בנוגעים לאיכות הסביבה בהיבט של תרבות הצריכה והטיפול בפסולת.
קו מנחה – סדנאות למגזר העסקי אשר מחברות בין עולם האמנות לעולם הייעוץ הארגוני.
חוגים לילדים ולמבוגרים – חוגי ציור, פיסול, קרמיקה וקדרות לכל הגילאים.
נשק קונבנציונלי
נשק קונבנציונלי הוא נשק שמותר בשימוש ושאינו כולל מטען כימי, ביולוגי או גרעיני.
פירוש השם הוא נשק "לפי הוועידה" (Convention) כשהכוונה לוועידת ז'נבה מ-1947, בה הוסכם על אופי המלחמות העתידיות ובכלל זה סוגי הנשק המותרים לשימוש.
כביש 446
כביש 446 הוא כביש אורך אזורי בישראל וביהודה ושומרון המתחיל בצומת שילת במודיעין בדרום, ומסתיים במחלף ברוכין, בין ברקן לברוכין. אורכו של הכביש 31 ק"מ וכמעט כולו עובר מחוץ לקו הירוק. על מנת להתגבר על הירידה התלולה של ההר לעבר הגיא של נחל שילה (כ-150 מטר), נסללו בכביש שלושה סיבובים חדים, כדוגמת סרפנטינות מעלה העקרבים.
תולדות הכביש
הכביש קיים לפחות מאז ימי השלטון הירדני, ומספרו אז היה "99". עד שנות ה-90 של המאה ה-20 היה תוואי הכביש שונה, וליד הכפר דיר בלוט, הוא המשיך צפונה לכוון מסחה ועזון, והגיע עד טולכרם. בתוואי הישן עדיין מופיע מספר הכביש, בעיקר באזור עזון.
בשנות ה-90, במהלך לשיפור הנגישות מאזורי המסחר הצמודים לכביש, בשילת ובכפר רות, שופרו הצמתים בכניסות וביציאות מהמושבים הללו אל הכביש. במהלך העבודות הוקמה מינהרה אחת ביציאה ובכניסה לשילת ולכפר רות ומינהרה שנייה בכניסה וביציאה מלפיד. אך עקב בעיות הסדרת הנגישות אליהן, שתי המינהרות נאטמו.
תאונות בכביש
ב 20 בפברואר 2023 נהרגו שתי נשים בהתנגשות בין אוטובוס לרכב פרטי בסמוך למחצבת ניל"י.
חייל הברונזה של טאלין
חיל הברונזה (אסטונית: Pronkssõdur; רוסית: Бронзовый Солдат) הוא הכינוי הנפוץ לאנדרטה למשחררי טאלין. האנדרטה המציינת מספר קברים צבאיים והמנציחה חללים סובייטים מתקופת מלחמת העולם השנייה הנמצאת בטאלין שבאסטוניה. האנדרטה נפתחה ב-22 בספטמבר 1947, שלוש שנים לאחר כניסתו של הצבא האדום לטאלין ב-1944 במלחמת העולם השנייה.
האנדרטה מורכבת מקיר אבן עשוי דולומיט ופסל ברונזה של חייל הלבוש במדי הצבא האדום מתקופת מלחמת העולם השנייה. מיקומה המקורי של האנדרטה היה בפארק קטן בגבעת טיניסמגי (Tõnismägi) שבמרכז טאלין, מעל אתר קבורה קטן של חללים סובייטים. באפריל 2007 החליטה ממשלת אסטוניה להעביר את האנדרטה ואת גופות החללים הסובייטים לבית העלמין הצבאי של טאלין. לקרובים ניתנה הזכות לבקש שיקיריהם יקברו במקום שונה מהמקום המיועד, וחלק מן הגופות הועברו לקבורה ברוסיה לבקשת המשפחות. גופתה של החובשת היהודייה ילנה (לנינה) וַרְשַבְסְקָיָה (Варшавская) הועברה לישראל ונקברה בהר הזיתים.
הבדלים בפרשנות למשמעות לאירועים שהאנדרטה מייצגת הביאו למחלוקות בין התושבים הרוסים לבין האסטונים, ובין הפדרציה הרוסית לבין אסטוניה. המחלוקת סביב מיקומה החדש את האנדרטה הגיעה לשיאה בשני לילות של מהומות בטאלין (ליל הברונזה) ובמהומות סביב השגרירות האסטונית במוסקבה. האירועים זכו לעניין בינלאומי והובילו למגוון תגובות פוליטיות.
המחלוקת סביב האנדרטה
האנדרטה הוקמה על ידי הרשויות הסובייטיות לזכר משחררי טאלין. ידוע כי לא נערכו קרבות בין הצבא הגרמני לצבא האדום עם כניסתו של הצבא האדום לעיר, ב-22 בספטמבר 1944. מחד גיסא, אף על פי שהגרמנים לא לחמו בסובייטים בטאלין, הם כן נסוגו בעקבות הלחץ מהתקדמותו של הצבא האדום. מאידך גיסא, הוועידה הלאומית של הרפובליקה האסטונית ניסתה להקים מחדש עצמאות אסטונית על ידי תפיסת השלטון בטאלין, הכריזה על ממשלה זמנית ועל עצמאות עוד ב-18 בספטמבר 1944.
האנדרטה הקודמת
לאנדרטה זו קדמה אנדרטה של פירמידת עץ בגובה מטר, ובקוטר 20 ס"מ, שצבעה כחול ומעליה כוכב אדום. אנדרטה זו נהרסה על ידי שתי נערות אסטוניות, אילי יורגנסון ואגידה פאבל, ב-8 במאי 1946, שעשו זאת במחאה על ההרס הסובייטי של אנדרטות לזכר מלחמת העצמאות של אסטוניה. הם נתפסו על ידי הנ.ק.ו.ד. ונשלחו לגולאג.
תיאור האנדרטה
האנדרטה עם פסל של חייל כשמאחוריו קיר אבן הוקמה ב-1947 על ידי הפסל האסטוני אן רוס, ובפיקוח האדריכל ארנולד אלאס. הפסל הושלם ב-22 בספטמבר 1947, יום השנה השלישי לכניסת הצבא האדום לטאלין. במקור יועדה האנדרטה להיות אנדרטה רשמית לזכר חללי הצבא האדום שנהרגו במלחמת העולם השנייה, וב-1964 הוצבה למול האנדרטה אש תמיד. כאשר אסטוניה זכתה לעצמאות ב-1991, הוסרה אש התמיד, וייעוד האנדרטה שונה ל"זכר הנופלים במלחמת העולם השנייה".