cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפאל רומו
קריירה בינלאומית
בצעירותו, רומו שיחק בנבחרת הנוער של ונצואלה. ב-20 באוגוסט 2008 רומו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ונצואלה בניצחון 1-4 נגד.
רומו נכלל בסגל הנבחרת בקופה אמריקה 2019.
ארמופזוס
ארמופזוס (שם מדעי: Eremopezus) הוא סוג של עוף גדול חסר יכולת תעופה שכנראה השתייך לקבוצה עופות קדומים חסרי שיניים, בה נכללים האמו והיען המודרניים, אשר התקיים במשך האאוקן המאוחר שלפני 36 עד 33 מיליון שנה מזמננו בצפון אפריקה.
תיאור
הארמופזוס קרוב במראהו לאמו, יען או לננדו אך משויך למשפחה עצמאית - הארמופזיים (Eremopezidae), כאשר בעבר סברו שמבנה גפיו דמה לזה של עופות הפיל ממדגסקר ובעיקר למולרורניס, הקטן יחסית. בעבר גם סברו שנמצאו ביצים ענקיות שלו, מה שהוביל לקרבתו אליהם, אך אלה התבררו כבני גילאים צעירים יותר.
לפי המאובנים שנמצאו הוא הגיע לגובה של 1.6 מטר ולמשקל של מעל 30 ק"ג ואולי אף מעל 50 ק"ג, אם כי הדעות על כך חלוקות. עקב גודלו כנראה שלא יכל לעוף אלא נע על הקרקע. מספר חוקרים טוענים שלמרות שהיה נע על הקרקע השתייך לקבוצה עופות מפותחים חסרי שיניים, בהם מספר מינים שהותאמו לחיי קרקע כמו הקבוצה דמויי תרנגול וכן המנעלן, החובתיים והלבלר, שאולי היו קרוביו.
רעף
רעף הוא לוח המיוצר מחומרים עמידים נגד חדירת מים וחום, כגון חרס, אבן, לווחה, חרסינה, עץ וזכוכית, ומשמש לקירוי גגות.
עקרונות הבנייה ברעפים בימינו דומים לגגות הרעפים שבנו היוונים והרומאים במאה השישית לפני הספירה. ברוב מדינות העולם המפותח מקורים מרבית בתי המגורים ברעפי חרס או בטון. הרעף הוא האלמנט החיצוני ביותר במערכת הגג, ועל כן נמצא חשוף לפגעי הטבע: חום וקור, קרינה, קרח, פיח. מידותיו הקטנות ואופן חיבורו לגג מאפשרים לו לספוג הפרשי חום וקור קיצוניים ללא עיוותים ופגעים במבנה הגג. עיצובו של הרעף נשאר כמעט ללא שינוי מאז החל ייצורו המודרני התעשייתי, אשר איפשר נעילה מדויקת בין מרכיביו.
ב-1920 הופיעו לראשונה רעפי בטון ננעלים מתועשים באנגליה. רעפי הבטון מיוצרים בתהליך שונה מרעפי החרס ונפוצים מאוד ברחבי העולם.
בשוק העולמי המתועש מקורים מדי שנה כ-1.5 מיליארד מ"ר של גגות רעפים, כ-50% רעפי חרס וכ-50% רעפי בטון.
רעפי מרסיי
באמצע המאה ה-19 הופיעו רעפי חרס מתועשים מדויקים וננעלים, אשר יוצרו בבלגיה ובצרפת. רעפים אלו אשר הגיעו גם לארץ ישראל וכונו כאן רעפי "מרסיי" החליפו בכל רחבי העולם את שיטות הקירוי המסורתיות. עם הזמן נבנו בארץ ישראל מספר מפעלים לייצור מקומי של רעפי מרסיי, בעיקר על ידי הקהיליה הטמפלרית בירושלים.
מרדכי רענן
מרדכי רענן (30 בדצמבר 1922; י"א בטבת ה'תרפ"ג – 11 בדצמבר 2003; ט"ז בכסלו ה'תשס"ד) היה מפקד האצ"ל בירושלים החל ממרץ 1947, במהלך התקופה הקשה של המצור על ירושלים במלחמת העצמאות, ועד לפירוק האצ"ל.
ביוגרפיה
מרדכי רענן (קופמן) נולד ב-30 בדצמבר 1922 בקובנה, ליטא, להוריו פניה (לבית לוריא) ואליהו קופמן. בהיותו בן שישה חודשים עלתה המשפחה לארץ-ישראל והתיישבה בנווה-צדק, תל אביב. שם פתח האב אליהו את הליטוגרפיה הראשונה בארץ, שנקראה "ליטוגרפיה א. קופמן וברסון", כשם המפעל שהיה בבעלותו בליטא. בנין הליטוגרפיה שופץ ונשמר עד היום כ- "בית רענן" בנווה-צדק.
מרדכי למד בבית-הספר "אליאנס" בנווה-צדק, תל אביב, והמשיך את לימודיו בפתח-תקווה, כשמשפחתו עברה להתגורר בכפר-גנים ליד פתח-תקווה. ההורים חשבו כי מעבר לכפר יעזור לאחיו הגדול ממנו, זאב, שלקה במחלת כליות קשה, להחלים – אך זאב נפטר בגיל 13.
בעידוד אביו הצטרף מרדכי לבית"ר בגיל צעיר ואחר כך לשורות האצ"ל. בתקופת הסזון (1945) נחטף על ידי ההגנה, נחקר בקיבוץ גבעת השלושה, הועבר לקיבוץ משמר העמק והוחזק בתנאים קשים במערה ליד הקיבוץ.
פעילות באצ"ל ושירות צבאי
בחודש מרץ 1947, לאחר מעצרו של יצחק אבינועם, מונה למפקד מחוז ירושלים של האצ"ל, בדרגת גונדר, תפקיד בו שימש עד פירוק האצ"ל בספטמבר 1948. רענן שימש בתפקיד זה גם במהלך תקופה הקשה של המצור על ירושלים במלחמת העצמאות. הפעולה הגדולה ביותר שהאצ"ל ביצע באותה תקופה הייתה ההתקפה על הכפר דיר יאסין, ממערב לירושלים, שנערכה בשיתוף עם ה"לח"י" ובהסכמה מפורשת (בכתב) של "ההגנה". מרדכי רענן הדגיש ללוחמים כי חל איסור לפגוע בנשים, ילדים, זקנים ושבויים. רענן אמר גם כי תושבי הכפר יוזהרו בעזרת רמקולים על המתקפה הקרבה על מנת לתת להם הזדמנות לנוס על נפשם, וכי הדרך לעין כארם, שיועדה להיות נתיב מילוט לתושבי הכפר, תישאר פתוחה לשם כך.
בנובמבר 1948 יצא רענן עם משלחת של תנועת החרות לארצות הברית, יחד עם מנחם בגין, עו"ד שמואל תמיר ובצלאל עמיצור, כדי לגייס כספים לשיקום נפגעי האצ"ל. שמואל תמיר הפך לחברו הקרוב. לקראת הנסיעה לארצות הברית, התבקש מרדכי לעברת את שם משפחתו, בהתאם למגמה שרווחה אז בארץ. מרדכי בחר להחליף את שם משפחתו – קופמן, לאחד מכינוייו במחתרת – רענן. (כינויים אחרים היו, בין השאר: חיים שניידרמן, גרינברג, יעקב) מאז נקרא מרדכי בפי כל חבריו בשם רענן, ומשפחתו וידידיו הקרובים קראו לו בשם החיבה – "נני".
עם שובו ארצה התגייס רענן לצה"ל, אשר סירב להעניק לו באופן אוטומטי דרגה מקבילה לזו שהייתה לו באצ"ל. רענן סרב, כמחאה, ללכת לקורס קצינים ולכן נשאר בדרגת סמל.
עסקי הוצאה לאור וייצוא ספרים
רענן החל את דרכו כשכיר, ואחר כך היה לבעלים של "דפוס ישראל", ששכן ליד גשר רידינג בתל אביב, ושהיה אז מבתי הדפוס הגדולים בארץ. בשנות השישים הקים רענן הוצאת ספרים שנקראה "אותפז" והוצאה נוספת בשם "נתיב". ספרים רבים ראו אור בעברית בהוצאות אלו וחלקם היו רבי מכר, ביניהם – "המלחמה על ירושלים" מאת משה נתן (שיצא בשש מהדורות מיד לאחר מלחמת ששת הימים).
גולת הכותרת של עבודתו המקצועית של רענן הייתה היותו העורך והמוציא לאור של סדרת אלבומים מהודרים, שיצאו לאור בזה אחר זה: "בעקבות ישו", "בעקבות משה", "בעקבות הנביאים" ו"בעקבות סנט פאול". את "בעקבות משה", ו"בעקבות הנביאים" כתב משה (מויש) פרלמן, ואת הטקסטים לספרים הנוצריים כתב כומר פרנציסקני בשם וולפגאנג פאקס, מנהל המכון לחקר המקרא בעיר העתיקה בירושלים, (סניף של אוניברסיטת הוותיקן). הספרים, שכללו תמונות צבעוניות רבות, יצאו לאור באנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, איטלקית, שוודית, ספרדית, פורטוגזית וגם בסינית וביפאנית. כל הספרים, פרט למהדורה הסינית והיפנית, הודפסו בארץ בדפוס "מסדה". הספרים נשלחו לחו"ל, והיה זה יצוא הספרים הגדול ביותר בזמנו, שהיווה למדינה מקור הכנסה חשוב של מטבע זר. הספרים זכו להצלחה רבה בכל העולם. הספר "בעקבות ישו" באנגלית, למשל, יצא בלפחות 15 מהדורות, וגם זכה להיות בארצות הברית ספר החודש במועדון היוקרתי "מועדון ספר החודש".
באוקטובר 1970 הוזמן רענן ל"ביקור פרטי" אצל האפיפיור פאולוס השישי בוותיקן, שבמהלכו הגיש לו רענן מתנה - את העותק הראשון של הספר "בעקבות ישו" באיטלקית, בכריכת עור ועליה שם הספר באותיות זהב.
פעילות ציבורית
בשנת 1969 מונה רענן לנציג ציבור בבית-הדין האזורי לעבודה כנציג המעסיקים, שם שימש שופט (לצידו של השופט נחמיה גוטמן). תוקף מינויו הוארך בשנת 1981.
במשך השנים הוזמן רענן פעמים רבות להרצות על ירושלים במלחמת תש"ח – באוניברסיטאות ובמוסדות שונים להשכלה גבוהה, בבתי-ספר תיכוניים, בפני קצינים וחיילים בצה"ל, בקיבוצים ובאולמות ציבוריים ברחבי הארץ.
על אף התעניינותו העמוקה באירועים פוליטיים בארץ, נמנע רענן מלהצטרף לפעילות פוליטית רשמית, מלבד פעם אחת, כשהצטרף ב-1973 למפלגת המרכז החופשי, שם שימש יו"ר המועצה הארצית וחבר הוועדה המדינית. כמו כן פעל בשנת 1976 לשם איחוד מפלגות המרכז והקמת מפלגת התנועה הדמוקרטית לשינוי.
אחרית ימיו
בתחילת שנת 1990 חלה במחלת הפרקינסון. רענן נפטר ביום ט"ז בכסלו תשס"ד, 11 בדצמבר 2003, ונקבר בחלקת הקבר המשפחתית בבית-העלמין קריית-שאול בתל אביב.
על שמו נקרא כיכר בשכונת תל ברוך הישנה, השכונה שבה גר, בעקבות תרומה של משפחתו לקרן תל אביב לפיתוח בשנת 2008.
חיים אישיים
בשנת 1960 נשא רענן לאישה את אורה דרור (דרצ'ינסקי). לאורה ולרענן נולדו שני ילדים.
דגל אירופה
הדגל אומץ במקור על ידי מועצת אירופה ב-8 בדצמבר 1955, מדוגמה שהוצעה על ידי האחראי הראשי על סמלים באירלנד. מלכתחילה רצתה מועצת אירופה שהדגל ישמש ארגונים אזוריים אירופיים נוספים, השואפים לשילוב אירופי. השוק האירופי המשותף אימץ את הדגל ב-26 במאי 1986. האיחוד האירופי, שהוקם באמנת מאסטריכט בשנות התשעים כדי להחליף את השוק האירופי המשותף, אימץ אף הוא את הדגל. מועצת אירופה עדיין משתמשת בדגל זהה לדגלו של האיחוד האירופי, כך שבמקרים מסוימים אפשר לראות מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי משתמשות בדגל כאות לחברותן במועצת אירופה. בצרפת, בגרמניה ובאיטליה מקובל להניף את דגל הלאום בצד דגל אירופה במוסדות השייכים למדינה. הכללים קובעים כי יש להניף את דגל האיחוד האירופי משמאל לדגל הלאום (כשתרני הדגלים ניצבים משמאל לצופה).
עיצוב וסמליות
הדגל הוא דגל כחול בעל מטען של 12 כוכבי זהב מחומשים המסודרים במעגל.
מפרט הדגל
הדגל הוא מלבני ביחס 2:3, ונדרש להניפו בגובה של 1.5 מאורכו לפחות. כלל הכוכבים מחומשים כאשר קודקודם מצביע כלפי מעלה, מסודרים במעגל בעל רדיוס שהוא שליש מאורכו של הדגל, ממוקמים במרחקים שווים זה מזה ובדומה לסידור המספרים בשעון. היקפו של כל כוכב שווה לתשיעית מאורכו של הדגל. עיצובו של הדגל נקבע רשמית במדריך הגרפי לסמליה של אירופה:
בשפת המקור (צרפתית):
סמליות הכוכבים
מספר הכוכבים בדגל נקבע ל-12 ואינו קשור למספר החברות באיחוד האירופי. בעת בחירת עיצוב הדגל נשקלה האפשרות כי מספר הכוכבים ייצג את מספר החברות באיחוד, ובתקופה זו ישבו במועצת אירופה 15 חברות, מכך הוצע לבחור ב-15 כוכבים. גרמניה המערבית התנגדה לרעיון זה שכן אחת החברות הייתה חבל הסאר ששייכותו הייתה שנויה במחלוקת, ובמידה ובדגל יקבע כוכב המייצג את החבל משמעו הכרה מסוימת בריבונותו. מאותה סיבה, התנגדה צרפת לאפשרות דגל בן 14 כוכבים שכן בכך תהיה הכרה בסיפוח חבל הסאר לגרמניה. המספר 13 נפסל משום נחשב באופן מסורתי באירופה לחסר מזל וכי 13 כוכבים המסודרים במעגל היה עיצוב הדגלים המוקדמים של ארצות הברית. לבסוף הוחלט על 12, כמספר ללא קונוטציות פוליטיות וכסמל לשלמות בשל הופעתו במסורות אירופיות שונות כגון: משמעות אפשרית נוספת לבחירה ב-12 כוכבים המסודרים במעגל היא במשמעות הצורה כסמל המייצג את הבתולה מריה, עקב הדמיון להילה בת 12 הכוכבים של מריה המופיעה באומנות הקתולית. מקור תיאור ההילה של מריה כמורכבת מ-12 כוכבים בברית החדשה:
את הבחירה ב-12 כוכבים מסודרים במעגל ניתן לפרש גם כמייצגים את קבוצת הכוכבים כתר צפוני.
דמיון לדגלים נוספים
עיצוב הדגל דומה מאוד לדגל האיחוד הפאן אירופי – ארגון שנוסד במחצית הראשונה של המאה ה-20 לשם עידוד אחדות אירופית. דבר זה הוביל לתאוריות קונספירציה נוספות, שכן נשיא הכבוד של הארגון, עד מותו בשנת 2011, היה אוטו פון הבסבורג, אשר היה במקביל ראש בית הבסבורג, ממנו יצאו 19 מקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
בית הכנסת כדורי
בית הכנסת "כדורי מקור חיים" הוא בית הכנסת של הקהילה היהודית בפורטו, פורטוגל. נתרם ונבנה על ידי משפחת כדורי מהקהילה היהודית-בגדאדית של הונג קונג.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה לאורך רובע גרה ג'ונקיירו בשנת 1929 ונחנך בשנת 1938, והוא בית הכנסת הגדול ביותר בחצי האי האיברי ובדרום מערב אירופה.
על פי הבלוג הרשמי של הקהילה היהודית בפורטו, הוא כולל כ -500 יהודים שמקורם ביותר משלושים מדינות ואוסף סביב אותו שולחן את כל הסטנדרטים והדרגות של שמירת היהדות. בשנים האחרונות חברי הקהילה קשרו את הארגון עם שאר העולם היהודי, כתבו את כללי הקהילה, החזירו את בניין בית הכנסת, ארגנו מחלקות ויצרו את התנאים הדרושים לחיים היהודיים לפרוח שוב בפורטו. בארגון יש בית דין רבני, שני רבנים רשמיים, מבנים לכשרות, הקהילה מציעה קורסים למורים בבתי ספר למאבק באנטישמיות, ויש בה מוזיאון, קולנוע, סרטים על תולדותיה ופרוטוקולי שיתוף פעולה עם המדינה הפורטוגזית, שגרירות ישראל  פורטוגל, בני ברית בינלאומיים, הליגה נגד השמצה, קרן היסוד, ליובאוויטש של חב"ד, וכן עם הקהילה הקתולית בפורטו והקהילה המוסלמית של פורטו.
פירסטנברג
פירסטנברג הוא שם משפחה ממקור גרמני (Fürstenberg).
פוליטיקה של בוסניה והרצגובינה
צורת הממשל של בוסניה והרצגובינה היא רפובליקה דמוקרטית פדרלית ייצוגית. הרשות המבצעת של המדינה נקראת מועצת השרים המורכבת מקואליציה שבראשה עומד ראש הממשלה. אספת הפרלמנט מבקרת את הממשלה ובתי הנבחרים של הישויות השונות. המערכת המשפטית היא עצמאית ונפרדת משאר הרשויות. מערכת השלטון נוסדה בהסכם דייטון שנחתם ב 14 בדצמבר 1995 המעניק לבוסניה והרצגובינה חסות בינלאומית, על פי אותו הסכם הוקם משרד מיוחד הנקרא משרד הנציג הגבוה (OHR) שבראשו עומד הנציג הגבוה תפקידו העיקרי הוא לקדם ממשל דמוקרטי, יציב ורב אתני. הסכם זה נותן לכל שלוש הקבוצות האתניות השונות יצוג וכוח שווה. מבחינה מנהלית מחולקת המדינה לשתי ישויות עצמאיות רפובליקה סרפסקה (שהיא הישות העצמאית של הסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (שמורכבת מפדרציה של הבוסנים והקרואטים). וכן מחוז ברצ'קו שהוא מחוז עצמאי שלא שייך לאחת מן הישויות.
הרשות המבצעת
יושב ראש של הנשיאות נבחר משלושת הנשיאים (הבוסני, הסרבי והקרואטי) המכהנים בתפקיד הנשיא. הנשיאים נבחרים לכהונה בת ארבע שנים ומתחלפים כל שמונה חודשים בתפקיד הביצועי עד גמר הכהונה. הנשיאים נבחרים כל אחד על ידי הקהילתו שלו הנשיא הסרבי נבחר על ידי רפובליקה סרפסקה והנשיאים הבוסני והקרואטי נבחרים על ידי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה. הנשיא הוא ראש המדינה אך תפקידיו העיקרים הם ניהול מדניות החוץ והצעת התקציב.
יושב ראש (ראש הממשלה) והשרים של מועצת השרים ממונה על ידי הנשיא ומאושר על ידי בית הנבחרים. המועצה אחראית על קביעת מדיניות פנים וחוץ, ביצוע החלטות ואחראית גם על יחסי הישויות השונות. לכל אחת מן הישויות ישנה ממשלה משלה שעוסקת במדניות הפנים שלה.
התפקידים העיקרים בממשל:
הרשות המחוקקת
אספת הפרלמנט (Parlamentarna skupština) היא בית הנבחרים הפדרלי של בוסניה והרצגובינה המחולקת לשני בתים.
התפקידים העיקרים של אספת הפרלמנט הם:
לבוסניה והרצגובינה אין תאריך קבוע לבחירות למרות שהבחירות נערכות כל ארבע שנים. הבחירות האחרונות נערכו ב 17 בנובמבר 2014
בית העמים
בית העמים כולל 15 חברים (5 בוסנים, 5 סרבים ו 5 קרואטים) המכהנים לתקופה בת שנתיים, הנציגים הבוסנים והקרואטים נבחרים על ידי בית העמים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה והנציגים הסרבים נבחרים על ידי מועצת העמים של רפובליקה סרפסקה.
בית הנבחרים
בית הנבחרים מכיל 42 חברים (14 בוסנים, 14 סרבים ו 14 קרואטים) המכהנים כארבע שנים בתפקיד, הנציגים הבוסנים והקרואטים נבחרים על ידי בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה והנציגים הסרבים נבחרים על ידי האספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה.
בחירות ומפלגות
לבוסניה והרצגובינה יש מערכת רב מפלגתית, חלק מהמפלגות הם 'רב אתניות' וחלק מפלגות אתניות (סקטורליות).
רשימת המפלגות:
בית המשפט התחוקתי
בית המשפט התחוקתי של בוסניה והרצגובינה הוא בית המשפט העליון, והערכה הסופית. הוא מורכב מתשעה חברים: ארבעה נבחרים על ידי בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, שניים נבחרים על ידי האספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה ושלושה נבחרים על ידי נשיא בית המשפט האירופאי לזכויות אדם לאחר התייעצות עם הנשיא.
בתי המשפט
בתי המשפט של בוסניה והרצגובינה מחולקים לשלוש ערכאות שונות: עירוני, פלילי ובית משפט לערעורים, השופטים על פי רמת הערכאה שלהם, על מנת לערער יש לפנות לבתי המשפט של הישויות השונות. בתי המשפט עוסקים גם בפשע מאורגן ובפשע כלכלי, דוגמה לפשע כלכלי בבוסניה והרצגובינה היא נשיא בוסניה והרצגובינה לשעבר שהודח עקב שותפות בפשע כלכלי מאורגן.
בתי המשפט של הישויות
לכל אחת מהישויות של בוסניה והרצגובינה יש בית משפט עליון. ובנוסף גם בתי משפט בערכאות נמוכות. בפדרציה של בוסניה והרצגובינה ישנם עשרה בתי משפט מחוזיים, וגם מספר בתי משפט בערים שונות. ברפובליקה סרפסקה ישנם חמישה בתי משפט אזורים.
קישורים חיצוניים
বসনিয়া ও হার্জেগোভিনা
דוקשטי
דוקשטי (בליטאית:, דוקשטס; בפולנית: Dukszty; ביידיש: דוקשט) היא עיירה במחוז המשנה איגנלינה במחוז אוטנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
דוקשטי הייתה יישוב בבעלות נסיכים מאז המאה ה-16, ואזכורה הראשון בכתב הוא משנת 1737. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הואץ פיתוחה של העיירה, עם חיבורה לקו מסילת הברזל.
יהודי דוקשטי
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בדוקשטי כ-650 יהודים, כשני שלישים מסך האוכלוסייה בה. בעיירה התקיימה פעילות ציונית, ופעלו בה מוסדות יהודיים שונים, ובהם בית ספר מרשת תרבות ובית ספר יידי.
במהלך מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי רצח ביהודיה, והקימו בה שני גטאות, אליהם צוו יהודי היישוב לעבור ללא רכוש. בד בבד נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה בתנאים קשים.
ב-21 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בידי שוטרים גרמנים וליטאים, והוצעדו לכיוון יער דגוצ'יאי (Deguciai), בו רוכזו יהודים נוספים מהאזור. שם נורו תחילה הילדים והזקנים, ולמחרת יתר היהודים. מספר בעלי מקצוע שהושארו בעיירה נרצחו לאחר מכן.
טבח חברון (תרפ"ט)
טבח חברון בוצע על ידי ערבים מוסלמים תושבי העיר חברון והסביבה ביהודי העיר בשבת, י"ח באב תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט בארץ ישראל. בטבח נרצחו 67 יהודים (חלקם בעינויים), והוא הוביל לחיסול היישוב היהודי בחברון, שהתקיים ברציפות מאות שנים. בחברון התגוררו אז כ-20,000 נפש, מתוכם כ-800 יהודים.
ערב הטבח
לאחר הכיבוש הבריטי, עם התגברות העלייה היהודית והתפתחות התנועה הלאומית הפלסטינית, נוצרה מתיחות בין היהודים והערבים בחברון. תקריות שבהן הציקו ערבים ליהודים הפכו יומיומיות והן כללו גידופים, התנפלויות והכאות, יידוי אבנים בידי ילדים לעבר חלונות של יהודים והפרעה לתפילתם ליד מערת המכפלה. כבר ב-1923, ייחס הוועד היהודי של העיר את התקריות הללו לפעילותה של האגודה הנוצרית-מוסלמית, שלטענתו זרעה שנאה בקרב ההמון הערבי והסיתה את הילדים להתגרות ביהודים, וטען כי הן בעלות אופי פוליטי.
באוגוסט 1929 החלו מהומות אלימות בין ערבים ליהודים ברחבי הארץ. מפקד משטרת חברון בעת הטבח היה הבריטי ריימונד אוסוואלד קפראטה, שהגיע לחברון שלושה שבועות לפני הטבח ולא הכיר את נכבדי הערבים. כוח המשטרה שעמד לרשותו מנה 18 שוטרים על סוסים ו-15 שוטרים רגלים. רק אחד מהם היה יהודי, חנוך ברודז'יצקי, וכל השאר ערבים.
יום שישי
ביום שישי בבוקר, ה-23 באוגוסט, נודע לרב מאיר חדש על תוכנית הטבח בחברון (אשתו שמעה ערבים שתכננו את הטבח) והוא הזהיר את אליעזר דן סלונים שהיה ראש הקהל בחברון. סלונים דיבר עם ידידיו הערבים והם הבטיחו לו שלא יקרה כדבר הזה. סלונים האמין, והודיע לתושבים היהודים שאין צורך להימלט מחברון.
עד הצהריים נשמר הסדר בעיר. בשעה 15:00 הציב קפראטה שלושה שוטרים בכניסה לעיר, כדי לחפש נשק בין הנוסעים במכוניות שחזרו מהתפילה בירושלים. הנוסעים סיפרו על המתרחש שם ושמועה על כך שיהודים הורגים ערבים בירושלים נפוצה במהירות. ליד תחנת האוטובוסים העירונית התקהלו כ-700 איש שרצו לנסוע לירושלים והשייח' טאלב מארקא נאם בפניהם. קפראטה יצא עם 8 שוטרים רכובים לבדוק את המצב בין בתי היהודים. במספר מקומות נוצרו התקהלויות וערבים יידו אבנים על בתי יהודים. קפראטה הבחין שיהודים רבים עומדים על גגות ועל מרפסות בתיהם. הוא פקד עליהם להיכנס לבתיהם, אבל הם סירבו. ליד בית המלון הקטן של משפחת שניאורסון הוא הבחין ברב יעקב יוסף סלונים ובתו, מתרוצצים וצורחים. סלונים צעק עליו ודרש ממנו הגנה. לאחר שהחליף צעקות עם האספסוף, ספג הרב מטר של אבנים. קפראטה החל לפזר אותם, תוך שימוש באלות בלבד. בסביבות השעה 16:00 התקהלו פורעים ליד ישיבת חברון ויידו בה אבנים. באותה שעה היו בה רק זכריה מישאל,שמש הישיבה, ותלמיד אחד, שמואל הלוי רוזנהולץ, יליד פולין בן 24.
הוא נפגע מאבן שחדרה דרך החלון, ניסה לצאת מהבניין ומצא עצמו מול הפורעים הערבים. הוא ניסה לחזור אל הבניין, אבל הם תפסו אותו ורצחו אותו בסכין. השמש הסתתר קודם לכן בבור מים וניצל. קפראטה, שחשש שהלווית רוזנהולץ תביא לחידוש המהומות, אסר לשתף בה יותר משישה מלווים. ראשי היישוב היהודי פנו לקפראטה בדרישה "למלא את חובתו ולהשתלט על המצב". קפראטה השיב: "הסתגרו בבתיכם ולא תיפגעו". בשעה 18:30 חזר השקט וקפראטה ביקש כי תישלח אליו תגבורת מירושלים, אך לא נענה. הוא ביקש סיוע גם מעמיתיו בעזה וביפו. בסביבות 21:00 הגיעו כמה מוכתרים מהסביבה אל קפראטה וסיפרו לו ששמעו שיהודים שוחטים ערבים בירושלים, ושהמופתי דורש מהם להילחם ויקנוס אותם אם יסרבו. קפראטה הבטיח להם שהכל שקט בירושלים והורה להם להישאר בבית. כמה עשרות יהודים שחששו להישאר בבתיהם, הצטופפו בלילה בביתו של אליעזר דן סלונים, בנו של הרב יעקב יוסף סלונים.
יום שבת
אלפי ערבים, מצוידים בסכינים, גרזנים וקלשונים, נאספו והכריזו "הממשלה הבריטית אתנו!", והתנפלו על בתי היהודים. בתחילה פרצו ל"בית אבושדיד", הרגו את אליהו אבושדיד ודקרו למוות שלושה גברים נוספים ואת הנשים והילדים דקרו ופצעו קשה. בהמשך פרצו לבית הרב הזקן, חכם יוסף קאשטיל (קסטל), רצחו אותו ושרפו את הבית. הרב חנוך חסון, רב הקהילה הספרדית, נרצח עם אשתו. בן ציון גרשון, הרוקח במרפאת "בית הדסה" שהגיש עזרה רבה לחולים - יהודים וערבים, פיסח שאינו יכול לזוז ממקומו, נרצח בעינויים, לאחר שבִּתו נאנסה לעיניו על ידי עשרות פורעים ונרצחה. ידיה של רעייתו נקטעו והיא מתה בייסורים.
פורעים רבים הסתערו על ביתו של אליעזר דן סלונים, שהיה מנהל בנק אפ"ק וחבר מועצת עירית חברון. יהודים רבים נמלטו לביתו בתקווה למצוא בו מקלט. סלונים, שהיה מצויד באקדח לא ירה בפורעים, אלא זעק אליהם לשלום בניסיון להרגיע את הרוחות. גרודז'ינסקי סיפר מאוחר יותר על מה שהתרחש בבית:
הפורעים ריסקו את ראשו של אליעזר דן סלונים במוט ברזל, ולאחר מכן רצחו את היהודים בבית תוך כדי עינויים. מלבד רעייתו ובנו של סלונים נרצח גם חותנו - הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב ואשתו. ניצל רק בנו הקטן, שלמה, בן השנה, אשר שכב פצוע מתחת לגוויות בני משפחתו. מנהל בית ספר "תל נורדוי" בתל אביב, הסופר חיים אליעזר דובניקוב ואשתו, שבאו עם ילדיהם לחופשה בחברון, נרצחו בעינויים. ילדיהם, בן שמונה ובת שתים עשרה, הסתתרו בארון סמוך, ושמעו לידם את רצח הוריהם. זעקות אימה מלאו את הרחובות, ודם ונוצות כיסו אותם. האופה נח אימרמן נשרף למוות, כשהרוצחים הכניסו אותו בכוח לתוך תנור האפיה. חסיד חב"ד המנקר משה גולדשמיד עונה בעינויים קשים, עיניו נוקרו וראשו הונח על להבות אש הפרימוס עד שנחרך ומת. בתו בת ה-5 שהייתה עדה לרצח אביה, נרצחה במכת חרב שמחצה את ראשה. אשתו נפצעה קשות מדקירות סכין. לאחר מכן נבזז הבית בידי נשים ערביות.
ליד בית הדסה התאסף המון גדול שתקף את בתי היהודים. קפראטה הורה לירות בהם וירה בהם בעצמו. כמה מהפורעים נפגעו מהיריות וההמון החל להתפזר. לאחר מכן דהר אל רחוב היהודים, שם גילה שהפורעים חדרו למקום, למרות שהציב קודם לכן כמה מאנשיו כדי למנוע את כניסתם. לטענתו, ירה והפיל שניים מהפורעים. הוא שמע צעקה מאחד הבתים. כך תיאר את מה שראה כשנכנס:
את הרב מאיר שמואל קסטל (68), הרב צבי דרבקין (70) ועוד 5 בחורים נוספים - סירסו. את יצחק אבושדיד ודובניקוב חנקו בחבל. את יצחק אבו חנה (70) קשרו אל הדלת והתעללו בו עד שמת. את מנחם סגל בן השנתיים מלקו בערפו. ידיים ואצבעות נקטעו, אולי כדי לגזול צמידים וטבעות. חנויות ובתי כנסת נבזזו והועלו באש. היו אנשים שניצלו מפני ששכבו מתחת לגופות והעמידו פני מתים. לקראת השעה 10:30 בבוקר, פסקו הפרעות בחברון והכפריים חזרו לבתיהם. היהודים ששרדו החלו לצאת ממחבואיהם, המומים מגודל הזוועה. הם הצטוו על ידי הבריטים להתאסף בבית המשטרה. למקום זה הובאו גם הפצועים, אך לא הייתה כמעט כל אפשרות להעניק להם טיפול רפואי, לאחר שהמרפאה ב"בית הדסה" הושמדה כליל.
ביתו של הרופא צבי כיתאין נשדד. הוא טיפל תוך סיכון נפשו בפצועים ובהרוגים והיה היהודי האחרון שיצא מהעיר.
מקרי הצלה על ידי ערבים
היו ערבים שהגנו בגופם על יהודי העיר לרוב ללא הצלחה. על-פי עדותה של זמירה מני שפורסמה בעיתון הארץ ב-12 בספטמבר 1929, הציל אבו עיד זייתון, ערבי מחברון, כמה משפחות של יהודים בכך שיצא חמוש להגן עליהם, ונתן להם מקלט במרתף ביתו. הוא הזעיק את המשטרה הבריטית שהעבירה אותם וכמה יהודים ניצולים נוספים לתחנת המשטרה. גם משפחת עזרא ניצלה מהטבח בזכות ערבים ידידים. מכיוון שהיישוב היהודי בחברון היה מבודד ומנותק, לא יכלו כוחות "ההגנה" להגיע לעזרת התושבים ולמנוע את הטבח. במקום לא היו כוחות הגנה מקומיים בשל אמונתם ביחסיהם הטובים עם שכניהם הערביים.
תוצאות
בטבח בחברון נרצחו 67 יהודים. כשליש מן ההרוגים (24 במספר) היו תלמידי ישיבת חברון. 12 מההרוגים היו נשים ו-3 מהם ילדים בני פחות מחמש. 44 נפצעו קשה ו-21 נפצעו קל. 263 יהודים ניצלו על ידי שכניהם הערבים. הקונסוליה האמריקנית דיווחה על 9 הרוגים ערבים. הבריטים הורו ליהודים לערוך לחללים הלוויה מזורזת, עוד באותו לילה, כשמנין יהודים בלבד מורשה להצטרף ולומר "קדיש". הקורבנות נקברו בקבר אחים, בארבע שורות ארוכות בבית העלמין העתיק בחברון. קבר נוסף נכרה לחלקי האיברים הקטועים, לאפר, לבגדים ולחפצים ספוגי הדם שהוצאו מבתי היהודים. לאחר שלשה ימים, החליטו הבריטים לחסל את היישוב היהודי בחברון. היהודים הועלו למשאיות שהובילו אותם לירושלים. כל רכושם ובתיהם של היהודים נגזל בידי הפורעים: בית הדסה הוסב על ידי ערביי חברון לבית ספר לבנות, בית הכנסת "אברהם אבינו" הוחרב ובית העלמין העתיק חולל. בעקבות הפרעות עברה הישיבה בחברון לירושלים.
תשעה חודשים לאחר הטבח חתמו הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, מנחם אוסישקין, יצחק בן-צבי, ואישים רבים נוספים על קריאה.
היישוב היהודי בחברון חודש שוב בשנת תרצ"א 1931, אולם ב-1936, במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ננטש שוב (משפחה יהודית אחת נותרה בעיר עד 1947). העיר לא יושבה ביהודים במשך 31 שנה, עד לחידוש היישוב היהודי בעיר אחרי מלחמת ששת הימים וכיבוש העיר על ידי כוחות צה"ל.
הנצחה
במוזיאון חברון שבבית הדסה מוקדש אולם לזכר נרצחי הטבח. מוצגות בו תמונות של הפצועים וההרס, מצבת זיכרון להרוגים וכלי הרצח של הפורעים הערבים שנלקחו בידי הנוטר היהודי חנוך ברוז'צקי.
ב-2005, ארגנה מפלגת חד"ש-תע"ל תהלוכה בעכו לזכר שלושה מהרוצחים שהשתתפו בטבח והוצאו להורג על ידי הבריטים. כ-150 איש השתתפו בתהלוכה.
ב-5 באוגוסט 2009 החליטה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים כי מדי עשור, במלאת תאריך עגול, יצוין הטבח בטקס ממלכתי. את קבלת ההחלטה בנושא קיום טקס ממלכתי קידמו נציגי היישוב היהודי בחברון ויושב ראש הוועדה, השר יולי אדלשטיין.
ב-16 בנובמבר 2019, נקרא בפתח תקווה הרחוב בו נמצא בית המדרש "חברון" בשם "משעול קדושי תרפ"ט".
נשיא המדינה, ראובן ריבלין בביקור במערת המכפלה ביום עיון לרגל 90 שנה למאורעות תרפ"ט, ספטמבר 2019.
נעשו מספר ניסיונות חקיקה שנכשלו להנצחת זכרם של קורבנות הטבח בחברון, על פיהם ממשלת ישראל תפעל להנצחת זכרם של נרצחי הטבח בחברון. הניסיון האחרון נדחה על ידי ועדת שרים לענייני חקיקה ב 30 בינואר 2022.
שחייה באולימפיאדת לונדון (1908)
אולימפיאדת לונדון (1908) נערכה בלונדון, בריטניה. תחרויות השחייה נערכו בין ה-13 ביולי 1908 ל-25 ביולי 1908. 6 משחקים לגברים נערכו במשחקים אלו, בהשתתפות 100 משתתפים מ-14 מדינות.
התחרויות התקיימו לראשונה בבריכה של 100 מטר שנבנתה במיוחד, בתוך האצטדיון האולימפי שבו נערכו תחרויות האתלטיקה.
שחיינים מקנדה ומפינלנד השתתפו לראשונה בתחרויות השחייה.
יוז'ף מונק ואימרה זכר היהודים שחו ברביעיית השליחים מהונגריה וזכו במדליית כסף.
השחיין המצטיין
הנרי טיילור היה לשחיין המצטיין במשחקים לאחר שזכה ב-3 מדליות זהב.
פרקמלוס
פרקמלוס (שם מדעי: Paracamelus; משמעות השם: "קרוב לגמל") הוא סוג נכחד של יונק צמחוני ממשפחת הגמליים שחי מאמצע המיוקן ועד הפליסטוקן באמריקה הצפונית. חלק מהמינים חצו את גשר ברינג לעבר אירואסיה והגיע לצפון אפריקה, קצת לפני האירוע המסיני.
הפרקמלוס הוא קרובם של הגמלים המודרניים (הסוג camelus), מה שנתן לו את שמו וייתכן שהם התפתחו ממנו. הוא הוגדר בשנת 1903 בידי החוקר הגרמני מקס שלוסר. הסוג הכיל 9 מינים שונים, שהמין הטיפוסי ביניהם הוא Paracamelus gigas.
המאובנים שלו התגלו ברחבי ארצות הברית, בעיקר בתצורת אסמרלדה שבנבדה וכן באיטליה, בספרד, בצ'אד ובמחוז שאנשי בסין. הוא נכחד מאזורים אלה ושרד באמריקה הצפונית עד לפני מיליון שנה מזמננו, אז התקיים באזורים ארקטיים גבוהים. ככל הנראה הוא חי באזורי יער גבוהים והסתגל גם לתנאים יבשים יותר ואף למדבריות.
גודלו של הפרקמלוס היה גדול מכל הגמלים כמעט, דומה מאוד לטיטאנוטילופוס, אך קטן יותר מהמגקמלוס. הוא הגיע לגובה של מעל 3 מטרים ולמשקל של מעל 900 קילוגרם. על גבו בלטה דבשת כמו של הגמלים המודרניים והיא עזרה לו לשאת תנאי יובש ורעב ממושכים, אך הייתה מעט יותר נמוכה מדבשת הגמלים המודרניים. הוא היה בעל רגליים רחבות שאיתם יכל לחצות מדבריות בלי מאמץ.
הפרקמלוס חי לצד פאונה נכחדת צפון אמריקאית שכללה ממותות, סוסיים נכחדים, ביזוני ענק, טיגריסים שנחרביים ודובים קצרי-פנים טורפים. פאונה זו נכחדה עקב שינויי אקלים קרים וכן בשל ציד משבטים אנושיים.
יורם לס
יורם זכריהו לַס (נולד ב-30 בינואר 1945) הוא פרופסור אֶמֶרִיטוּס בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה, חבר כנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה ומנכ"ל לשעבר של משרד הבריאות.
ביוגרפיה
נולד לאב רופא, ד"ר נתן לס, מומחה לאלרגיה, שעלה מווילנה ב-1935 ולאם רופאת שיניים. התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית, למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כרופא ב-1971. את שירותו בצה"ל עשה כקצין רפואה בגדוד 50, והגיע לדרגת רב-סרן. במלחמת יום הכיפורים שירת כרופא בחטיבת הצנחנים.
בתחילת שנות השבעים הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בהמשך, קודם לדרגת פרופסור מן המניין בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה ושימש גם סגן דיקן הפקולטה.
בשנות ה-80 התפרסם כשהנחה לצד יעל דן את תוכנית הטלוויזיה "תצפית" ששודרה בערוץ הראשון ועסקה בחידושים בתחום המדע.
מנכ"ל משרד הבריאות
בשנים 1988–1989 כיהן כמנכ"ל משרד הבריאות, תחת השרים שושנה ארבלי-אלמוזלינו ויעקב צור. בתחילת תקופת עבודתו במשרד הבריאות, החל מינואר 1988, שבתו הרופאים העובדים בבתי החולים הממשלתיים, במחאה על תנאי עבודתם ושכרם. במהלך המשבר, אשר הלך והחריף לאורך חודשים רבים, הושבתו חליפות שירותי רפואה שונים בבתי החולים ברחבי הארץ. לדוגמה: דליה מזורי וטל שחף, רופאי המדינה ממשיכים בעיצומים, מעריב, 25 בפברואר 1988, עמ' 1; דליה מזורי ושרגא מקל, מאות ניתוחים מבוטלים בכל יום בגלל שביתות הרופאים, שם, 17 במרץ 1988, עמ' 1 ועמ' 2; הנ"ל, רבבות חולים בכל בתי-החולים בארץ לא ינותחו עד יום ראשון, שם, 12 במאי 1988, עמ' 1 ועמ' 2; אורי גינוסר, שרגא מקל ודליה מזורי, 30 אלף עובדי מדינה פתחו בשביתה "בלי הגבלת זמן", שם, 14 ביוני 1988, עמ' 1 ועמ' 2; דליה מזורי, הרופאים משביתים מחר את כל בתי החולים מהבוקר למשך יממה, שם, 11 באוגוסט 1988, עמ' 1 ועמ' 2; דליה מזורי, רופאי המדינה משביתים בתיה"ח הממשלתיים ליממה, שם, 6 בנובמבר 1988, עמ' 1 ועמ' 2; שרי הבריאות והמנכ"ל לס ניהלו משא ומתן מתוקשר לאורך חודשים עם פקידי משרד האוצר, אשר הידרדר גם לחילופי האשמות הדדיות.
בספטמבר 1988 החלה התפרצות מחודשת של נגיף הפוליו בישראל. בתגובה לטענות כי האירוע הוא מגפה, הגיב לס תחילה: "אין מגפה וזוהי התפרצות של המחלה". באותה עת הזמינה הסתדרות הרוקחים מאות אלפי חיסונים, אולם לס סירב לאשר את מכירתם והתבטא: "תושבי מדינת ישראל יקבלו חיסון בהתאם להחלטות משרד הבריאות ועל סמך העובדות בשטח". עם זאת, לאחר זמן הוביל לס מבצע חיסון גדול ומזורז. לאחר שהושמעה ביקורת על לוח זמנים צפוף מדי למבצע החיסונים, חוסנו תחילה הילדים ואחריהם המבוגרים. במאי 1989 התפטר לס מתפקידו.
פעילות פוליטית
בסוף שנות ה-70 היה פעיל במפלגת ד"ש. ב-1990 עמד בראש וועדה לחקירת נסיבות תבוסת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת השתים עשרה, אולם התפטר לפני הגשת מסקנותיה. בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13 מטעם המפלגה. בכנסת הוא היה יושב-ראש ועדת משנה לאשפוז, יושב-ראש ועדת המשנה לענייני התאגידים הממשלתיים, יושב-ראש ועדת משנה למערך בריאות הנפש בצה"ל, חבר בוועדת העבודה והרווחה, חבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה וחבר בוועדה המשותפת לחוק ביטוח בריאות ממלכתי. בוועדת העבודה והרווחה שימש יו"ר ועדת המשנה לבריאות. סיים את כהונתו בכנסת ב-1996.
המשך דרכו
לאחר שעזב את הכנסת חזר לאקדמיה ומאז, הוא מלמד בחוג לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 הקים את חברת "ניופילטריישן", העוסקת במיחזור סלילי דיאליזה לצורכי סינון מים בחקלאות, בתעשייה ואף לשתייה. הוא מעורב בפרויקט פילנתרופי באפריקה, המשתמש בטכנולוגיה זו.
ביולי 2020 החל לס להגיש, מדי יום חמישי, תוכנית רדיו ב-103fm, בה הוא שוחח עם מאזינים על ענייני היום.
לס נשוי ואב לשלושה. מתגורר בשכונת רמת אביב בתל אביב.
משבר הקורונה
בשנת 2020 טען שהיחס של ממשלת ישראל (וכן בעולם כולו) למגפת הקורונה חמור מדי והתנגד לצעדים החמורים שנקטה הממשלה. בין היתר העלה את הסכנות של צעדי הסגר על הפגיעה במשק והשלכותיו על בריאותם הנפשית של האזרחים - מה שעלול להתבטא גם במחלות פיזיות והתאבדויות. כמו כן אמר שהשבתה של המשק בישראל בעקבות הרצון לשמור על הקשישים היא הרסנית ומיותרת. בהמשך הסביר שכוונתו לא להקריב את הקשישים והאוכלוסיות בסיכון, אלא להנחות אותם לשמור על בידוד עצמי גבוה. בעקבות עמדותיו אלה הופיע רבות בכלי התקשורת כמתנגד לטיפול משרד הבריאות במשבר. בהמשך ייחס את ירידת התפשטות הקורונה ליצירת חסינות עדר טבעית ולא לצעדי המנע שננקטו על ידי הממשלה.
בנוגע לחיסון הקורונה התבטא לס כי החיסונים נעשו "בטכנולוגיה חדשה" ו"מתוך היסטריה", וכי הם עלולים לגרום למחלות. עם זאת, המליץ לאוכלוסיית הסיכון להתחסן, וזמן קצר אחר תחילת החיסונים בישראל התחסן בעצמו.
עיריית תל אביב-יפו גייסה אותו להובלה בהתנדבות את הקמפיין "זה הזמן לקנות מקומי" שנועד לסייע לעסקים קטנים שנפגעו מהמשבר. במהלך הסרטון לס הגיב בהומור עצמי על הביקורת והחיקויים שנערכו על דבריו וסגנונו לאורך התקופה.
אבן אל-ראפידן
אִבְּן אֶל־רָאפִידֵן (בערבית: ⁨ابن الرافدين⁩, תעתיק מדויק: אבן אלראפדין, מילולית: בֶּן אֲרַם־נַהֲרַיִם) היה כינויו של שדרן הרדיו סַלמָאן דַּבִּי, וכן שמה של תוכנית הרדיו השבועית שלו שעלתה לשידור ברדיו קול ישראל בערבית באמצע שנות ה-60. עיקר התוכנית הוקדש לפרשנות פוליטית ולחשיפת שחיתותם של שליטי מדינות ערב. שידורי התוכנית נמשכו מעל 25 שנה, ותרמו רבות להסברה הישראלית בעולם הערבי. את התוכנית יצר והגיש סלמאן דבי - הוא אבן אל־ראפידן.
תוכנית הרדיו ״שיחת אבן אל־ראפידיין״
בעקבות מלחמת סיני נקרא עזרא דנין, אחד מגדולי ה"ערביסטים", להעניק תנופה לשידורי קול ישראל בערבית, כחלק מהמאמץ ההסברתי הישראלי במזרח התיכון (קול ישראל היה כפוף באותם ימים למשרד ראש הממשלה). דנין פנה לסלמאן דבי והציע לו להצטרף לבית השידור הישראלי, שעבר משידור בשפה הערבית ספרותית לשידור בערבית מדוברת.
דבי יצר תוכנית שבועית בשם: שיחת אבן אל־ראפידן (בן ארם־נהריים) כאשר הוא פונה אל המאזינים דוברי הערבית במזרח התיכון בערבית מדוברת, שפתו של האדם הפשוט, תוך כדי שימוש ברזי הפולקלור וההומור העיראקי. את עיקר התוכנית הקדיש לפרשנות פוליטית, חושף את השחיתות והכזבים של שליטי ערב, מדבר בשבחי השלום ובגנות רוחות המלחמה נגד ישראל.
במשך כל תקופת שידור התוכנית סירב דבי לעמוד בפומבי כאיש שעמד מאחורי התוכנית, מחשש לביטחונו. בשנת 1981 זכה בפרס מנהל קול ישראל בערבית לענייני חדשות והסברה מדינית על התוכנית "שִׂיחַת אִבְּן אֶל־רָאפִידֵן".
הסיפור שסיים את התוכנית
לקראת סיום התוכנית היה דבי משמיע את המילים להן ציפו מאזיניו בכיליון עיניים: هاي هي القصة تفضلوا اسمعوها! (וַהֲרֵי הַסִּפּוּר לִפְנֵיכֶם, אָנָּא הִסְכִּיתוּ וְשִׁמְעוּ!). אז היה מקנח במעשייה או משל מחוכם, שהדגישו את המסר.
בריאיון עם אורי דרומי סיפר דבי: "בתפקידי כקצין משטרה הסתובבתי ברחבי עיראק, ישבתי עם בדואים, שוחחתי ימים ולילות עם אנשים מכל המעמדות. בכפרים לא היו אז טלוויזיה ולא רדיו. איך מעבירים את הלילה? רק בסיפורים. יושבים אנשים ושואלים מנין נושבת הרוח, למה שבט זה אציל יותר מהשבט האחר, והתשובות מתגלגלות ובאות דרך הסיפורים".
הפופולריות של התוכנית
פינתו הרדיופונית של אבן אל־ראפידן הייתה סיפור הצלחה ועוררה סקרנות לגבי זהותו של המשדר. "מיהו אבן אל־ראפידן, אלוף המקללים בשידור הישראלי", הייתה כותרת מאמר שהתפרסם בעיתון העזתי "ידיעות פלסטין" ביוני 1963. תשובת העיתון:
"אבן אל־ראפידן הוא יהודי עיראקי ששמו שלמה כהן שהיגר לפלסטין לפני שמונה שנים, עבד במחלקת מקרקעין והואשם בגנבת חלקות אדמה ומסמכי טאבו. הוא נאסר במחנה מעשיהו ושוחרר אחרי שנתיים, התחיל לשוטט ברחובות תל אביב ויפו ולא מצא עבודה. לכן התחיל לבקש נדבות במעברות של עולי עיראק ברמת גן והתחיל לנגן ולשיר שירי געגועים לארץ מולדתו. אחר־כך התקשר אתו יעקב חזמה והציע לו עבודה כפרשן בבית השידור הישראלי. יהודי עיראק מדברים רבות על אבן אל־ראפידן ואומרים שהוא איש האספסוף, אדם שמבלה את כל זמנו בבתי־קפה, שותה ומשחק קלפים, מסתכסך ומתהולל ומוקף חברים בעלי עבר פלילי".
ב-1970 הזהיר שר ההסברה העיראקי מפני אבן אל־ראפידן, "האלמנט העיקרי הזורע פירוד הן בקרב העם העיראקי והן בין מדינות ערב". ב-1972 כתב זכי אל־ג׳אבר, שר ההסברה העיראקי ופרופסור לתקשורת באוניברסיטת בגדאד, מחקר על השידורים הישראלים בערבית. "דבריו של אבן אל־ראפידן נתקעים כמסמרים בראש", ואישר כי השיחות האלו נהנות משיא של שיעור ההאזנה לרדיו בעיראק.
ב-1976 הגיע מכתב מאת רופא יהודי-עיראקי, ד"ר סלמאן דרוויש בו הוא מספר על הפגישה שלו עם איש שירות הביטחון העיראקי, הממונה על ההאזנה לשידורי חוץ. באותה פגישה, שנועדה לטיפול רפואי, נכנס אחד העוזרים לחדר והניח על שולחנו של איש הביטחון תמליל משידורי הרדיו הישראליים של אמש. "הרשה לי לקרוא באוזניך את מה שנאמר ברדיו. איני מטפל בשום נושא אישי או משרדי לפני שאקרא את שיחת אל־ראפידן. כל העיראקים – משרים ועד שוכני בקתות רעועות – לא מוותרים על האזנה לשידוריו ולנו אין מי שמסוגל להתחרות בו ובאמנות הדיבור שלו".
בימים שלפני מלחמת המפרץ נדמה היה שהוא עומד לחזור לשידור כאשר פנו אליו אנשים משירות הביטחון הכללי ומשרד החוץ – בנפרד וביקשו שיסייע בהסברה לעם העיראקי. הרעיון היה שמילים משפיעות יותר מטילים. היוזם, האיש שהציע להפעיל שוב את סלמאן דבי, היה יעקב נמרודי. "בשנות השבעים ישבתי בטהראן", מספר נמרודי, "ונוכחתי שבשעה שראפידיין עלה לשידור, כולם היו ליד הרדיו. הייתה אז בטהראן קהילה עיראקית גדולה אבל לא רק הם האזינו אלא גם איראנים, בבתים פרטיים, בשגרירויות. כולם היו משבחים ומקלסים אותו. לפני מלחמת המפרץ התארגנה ועדה של אנשי משרד הביטחון ומשרד החוץ, ואני נזכר באבן אל-ראפידן ובהשפעה האדירה שהייתה לו על העיראקים בטהראן. הצעתי להביא אותו, שידבר עם העם העיראקי".
סלמאן דבי
סלמאן דבי (1917–2002) נולד לסוחר תבואה אמיד בבגדאד, גדל בשכונה לא־יהודית ולמד בבית־ספר עממי ממשלתי. חבר ילדות קרוב שלו היה עבד אל-כרים קאסם, לימים ראש מועצת ההפיכה בעיראק וראש ממשלתה. בתום לימודיו התגייס סלמאן לפקולטה המשטרתית העיראקית, והיה היהודי היחיד מבין 80 התלמידים. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1940, בתקופה בה פרחה התעמולה הנאצית בשורות קצונת הצבא והמשטרה.
בטקס הסיום של הקורס המשטרתי נכחו: יורש־העצר עבד אל-אילה, ראש־הממשלה רשיד עאלי אל-כילאני, שרים, מפקד־המשטרה הכללית חָסַאן אל־דין ג׳ומעה, ראש־הפרלמנט העיראקי מוחמד א-סדר, אנשי חוק ומפקדי הצבא. בטקס זה קִבֵּל סלמאן שעון זהב עליו חרוט הכתר המלכותי.
סלמאן שירת במשטרה העיראקית במשך 15 שנים, מהן שנתיים במעבדה לשעת חירום העיראקית. הוא מונה למפקד הכוחות המזוינים במוסול והיה אחראי על הפטרולים העיראקים סביב הגבולות בין עיראק לסוריה. כך התוודע לשבטים משני צדי הגבול ובפרט לשבט המרכזי ״שִמָּאר״ המקורב למלך פייסל הראשון ורכש שליטה מרשימה בלהג ובמנהגים המקומיים. בהמשך הוצב בכירכוכ וסיים את שירותו כמזכיר לשלושה מפכ״לי משטרה. לדבריו, מעולם לא חש ביחס שלילי כלשהו כלפיו מצד השלטונות, גם כאשר קמה מדינת ישראל.
במרץ 1950 קיבל אישור חריג מהמחלקה לויתור על אזרחות המעיד שלא נשללה אזרחותו העיראקית. אישור זה איפשר לו לצאת מעיראק כתייר, ולא כיהודי שויתר על נתינותו - מעשה שהיה בבחינת בגידה בשל תפקידו כקצין משטרה בכיר. בשנת 1951 יצא כביכול לחופשה באירופה, עם אשתו ושלושת ילדיו, אך המשיך לארץ ישראל כשהוא מותיר את כל רכושו בעיראק. עבור דבי, שעזב מעמד וחיי רווחה בעיראק, הייתה הקליטה בישראל משפילה. במשטרה הציעו לו להיות סמל. הוא סירב והלך לעבוד בחברת שמירה. הוא מיאן להיכנס למעברה ופלש לבית ישן בן חדר אחד על גדות נחל הירקון. בשיטפונות של ראשית שנות ה-50, ירד הרכוש הדל של המשפחה לטמיון. דבי נשא את התלאות בגאון, משנן לילדיו כי "חינוך זה הכול“.
לאחר מלחמת סיני הצטרף לקול ישראל בערבית והחל לשדר את תוכניתו, שזכתה להצלחה ולפופולריות רבה. סלמאן דבי נפטר בשנת 2002.
הספר: וַהֲרֵי הַסִּפּוּר לִפְנֵיכֶם, אָנָּא הִסְכִּיתוּ וְשִׁמְעוּ!
בחודש ינואר 2020 יצא לאור הספר "וַהֲרֵי הַסִּפּוּר לִפְנֵיכֶם, אָנָּא הִסְכִּיתוּ וְשִׁמְעוּ!" מאת סלמאן דבי, בתרגום לעברית. הספר, שיצא לאור על ידי אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל, תורגם מערבית לעברית על ידי עזרא מורד. הספר יצא לראשונה בשפה הערבית על ידי סלמאן דבי בשנת 1990, והוא מכיל מבחר סיפורים, מבין מאות, מלווים בתקציר האירועים הפוליטיים כפי ששודרו בתוכנית הרדיו.
תוכנית הרדיו ״צומת המזרח התיכון״
סלמאן דבי תרם רבות, בעילום שם, על פי דרישתו, גם לתוכנית הפופולרית של אפרים אבא "צומת המזרח התיכון", תוכנית ששודרה ברשת ב' במשך 17 שנים. דבי ליקט וערך את החומר, אפרים אבא הגיש. משרד החוץ נעזר בידע הנרחב של סלמאן דבי על העולם הערבי. במכתב פנימי מינואר 1980 נאמר: "מחלקת ההסברה של משרדינו מעבירה הקלטה של ׳צומת המזרח התיכון׳ למספר שגרירים באירופה ואמריקה כחומר רקע לצורכי הסברה".
הר חילזון
הר חילזון הוא הר בגליל התחתון, בין בקעת סחנין לוואדי סלמה. על ההר שוכנים שני יישובים - לוטם וחמדון.
מקור שמו של ההר נובע מצורתו המזכירה חילזון כשצופים בו מכיוון צפון. בהר זורמים שני נחלים: נחל כמון הנשפך לנחל צלמון ונחל חילזון הנשפך לאזור עכו.
צמחייה
הצמחייה בהר מגוונת מאוד. מורדות ההר משמשים לחקלאות שעיקרה מטעים של עצי זית. בחלק העליון יותר של ההר יש חורש ים תיכוני ועשרות סוגים של צמחי בר הנפוץ ביותר הוא לוטם. כשהוקם היישוב לוטם בשנות ה-70, תושבי הקיבוץ נטעו עצי אורן וכך הם הקימו את יער לוטם. בשנים האחרונות בשל הרחבת היישוב לוטם היער והחורש נפגעו.
פלאופרדוקסיה
פלאופרדוקסיה (שם מדעי: Paleoparadoxia; מילולית: "פרדוקס עתיק") הוא סוג נכחד של פרסתן מהסדרה הנכחדת דסמוסטיליים, אשר היה קרובם של הפילאים והתחשאים. הוא חי בתקופת המיוקן בטווח של 20 עד 10 מיליון שנה לפני זמננו והתאים לחיים בים. הסוג הוגדר ב-1959, והמאובנים שלו התגלו לחופי האוקיינוס השקט ביפן (במחוזות אוקיאמה ופוקושימה), באלסקה, ובבאחה קליפורניה שבמקסיקו. סוג זה כלל 2 מינים: Paleoparadoxia media ו-Paleoparadoxia tabatai.
הפלאופרדוקסיה דמה במראהו לתחש המשכן והגיע לאורך 2.2 מטרים ולמשקל 900 קילוגרם. הוא היה קרובו של הדסמוסטילוס, ונראה ששני הסוגים חפפו בתפוצתם. יונקים ימיים אלה התאימו לאכילת צמחים ימיים כמו עשבי ים, ירוקיות ואצות שונות. הם היו בעלי לסתות כבדות ובשרניות כמו של תחשים ושיניים הדומים לדחפור בצורתם שאיתם תלשו את העשבים מהערוגות או הסלעים. הם היו חסרי זנב ושחו בעזרת ארבע גפיים בדומה להיפופוטם על הקרקעית. עם זאת הם הותאמו גם לחיים מעבר לחופים והם יכלו לצלול לזמן רב מתחת למים.
בדומה לאריות ים או כלבי ים הם עלו לחופים כדי להתרבות.
רצח בן יוסף לבנת
רצח בן יוסף לבנת היה פיגוע טרור פלסטיני שאירע בקבר יוסף שבשכם ב-24 באפריל 2011 (כ' בניסן ה'תשע"א), ובו שוטרים פלסטינים ירו על קבוצת מתפללים המשתייכים לחסידות ברסלב, שהגיעו להתפלל בקבר יוסף בערב שביעי של פסח מבלי לתאם את הביקור עם צה"ל. בפיגוע נהרג בן יוסף לבנת, אחיין של השרה לשעבר לימור לבנת.
הפיגוע
במוצאי שבת, 24 באפריל, ערב שביעי של פסח, נסע בן יוסף לבנת יחד עם אחיו וחמישה עשר חסידי ברסלב נוספים לקבר יוסף ללא תיאום עם הצבא. כשנכנסו החלו שוטרים פלסטינים לירות באוויר, החסידים חזרו למכוניות בהן הגיעו, ואז נפתחה לעברם אש על ידי כוחות המשטרה של הרשות הפלסטינית. חמישה נפצעו, בן יוסף נורה בצווארו ומת במקום.
חקירת הפיגוע והעמדה לדין
השוטרים היורים נעצרו על ידי הרשות הפלסטינית, ובחקירתם טענו תחילה שהישראלים שנכנסו לשכם באופן לא מתואם, ניסו לפרוץ מחסום של המשטרה הפלסטינית, ואף יידו לעברם אבנים, ולכן מדובר בירי לשם הגנה עצמית. הרשות הפלסטינית העמידה לדין ארבעה שוטרים על ירי לא מוצדק באוויר, והם ריצו תקופת מאסר של שנתיים.
לאחר שחרורם מהכלא הפלסטיני נעצרו השוטרים בידי צה"ל. בחקירתם הודו כי חלק מהירי בוצע אף שלא נשקפה סכנה לחייהם מהישראלים. עוד עלה בחקירה, כי טרם חקירתם ברש"פ תיאמו את הגרסאות שימסרו בחקירה. כמו כן, לאחר ביצוע הירי פוזרו אבנים על הכביש במטרה ליצור מצג שווא כאילו יודו לעברם אבנים במהלך האירוע, על מנת לטעון שהירי היה לשם הגנה עצמית. בהמשך בוצעה חבלה יזומה ברגליו של אחד הנחקרים על מנת להציג ראיה מבוימת לאישוש טענתם. בסיום התחקיר של צה"ל נקבע כי לא הייתה התגרות מצד הישראלים. בעקבות התחקיר משרד הביטחון הכיר בהרוג כנפגע פעולת איבה.
בתום חקירתם פרסם השב"כ שהשוטרים הודו שירו לעבר הרכבים מבלי שנשקפה מהם סכנה ושביימו ראיות לאחר הירי. אמנם הרכב בראשותו של נשיא בית המשפט הצבאי לערעורים, אלוף-משנה נתנאל בנישו, זיכה את היורה מעבירת רצח והטיל עליו 6 שנות מאסר על עבירות של ירי לעבר אדם ושיבוש הליכי משפט, תוך שהוא מותח ביקורת חריפה על מחדלי החקירה שביצעה המשטרה, ואשר הביאו לכך שלא ניתן לקבוע באופן וודאי כי נואף הוא זה אשר ביצע את הירי לעבר בן יוסף לבנת.
הנצחה
להנצחתו נחנך בניסן תשע"ה מצפה בניו ליד אלון מורה, היישוב בו התגורר בן יוסף.
טור דה רומאנדי
טור דה רומאנדי (בצרפתית Tour de Romandie) הוא מרוץ אופני כביש, מסוג מרוץ קטעים, המשתייך לסבב UCI World Tour. המרוץ נערך בחבל רומאנדי בשווייץ - חבל דוברי הצרפתית במערב המדינה. המרוץ נערך בפעם הראשונה ב-1947, שהייתה השנה ה-50 לייסוד איגוד האופניים בשווייץ.
המרוץ נפתח, באופן מסורתי בפרולוג - קטע קצר של מרוץ אישי נגד השעון, המתקיים באזור ז'נבה או בלוזאן. בקטעים הבאים פונה המרוץ, בדרך כלל, צפונה, אל אזור הרי האלפים והרי היורה שבקנטון נשאטל. בדרך כלל, מתקיים במרוץ קטע נוסף של מרוץ אישי נגד השעון; בפעמים רבות זהו הקטע האחרון והמכריע במרוץ.
נופך (אבן חן מקראית)
נֹפֶךְ היא האבן הראשונה בטור השני בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט יהודה.
זיהוי
מאחר שאין במקורות פרטים מזהים לאבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה.
בשפה העברית
בעברית ספרותית השם נופך משמש בביטוי הוסיף נופֶך משלו. מובנו של הביטוי: הטביע חותם ייחודי, העשיר דבר מה, הוסיף תוספת משלו על דברים שנאמרו או שנעשו (למשל בעיבוד יצירה קיימת והוספת זווית מקורית), ייפה וקישט משהו בתוספת האישית שלו. ביטוי זה שאול מן קידושין מח ב: "(אמר לה: הרי את מקודשת לי) בין בשכר שעשיתי ובין בשכר שאעשה עמך – אינה מקודשת, ואם הוסיף לה נופך משלו – מקודשת", אולם מובאה זו קוראים כפשוטה: במקרה שאישה מסרה לאיש מקצוע טבעת לתיקון ואחר כך הסכימה להתקדש לו בטבעת המתוקנת, אם הוסיף לטבעת אבן טובה משלו הקידושין תקפים. בדרך זו ספגה המילה נופך משמע של 'דבר־מה נוסף', 'גווֶן כלשהו'. השימוש המורחב מצוי בספרות הפרשנית מן המאה ה-15 ובספרות ההשכלה. לעיתים רחוקות הדוברים משבשים את הביטוי והוגים "נופַך" (כנראה בהשפעת המילה נֶפַח או בשקילה במשקל כֹּרַח).
מוזרון
מוּזרוֹן (באנגלית: strangelet) הוא עצם פיזיקלי משוער המורכב ממספר שווה פחות או יותר של קווארקים מסוג למעלה, למטה ומוזר. העצם עשוי להיות בכל גודל החל מפמטומטרים בודדים (אז יהיה בעל מסה כשל גרעין אטום קל) ועד גדלים משמעותיים יותר. כאשר גודלו מאקרוסקופי (בסדר גודל של מטרים ספורים לרוחב), עצם כזה נקרא בדרך כלל כוכב קווארקים או "כוכב מוזר". באופן שקול ניתן לתאר את המוזרון כרסיס קטן של חומר מוזר. את המונח strangelet באנגלית טבעו א. פרחי ור. יפה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1984. המוזרונים הוצעו כמועמדים אפשריים לתפקיד החומר האפל.
הערות שוליים
Seltsame Materie
חדותא בירבי אברהם
רבי חֶדְוְתׇא בירבי אברהם (בכתיב ארץ ישראלי חֶדְוְתׇה) היה פייטן קדום שפעל בדרום איטליה בתחילת המאה התשיעית. סגנון פיוטיו ממקם אותו בין אחרוני הפייטנים הקלאסים לבין ראשוני פייטני איטליה.
שמו
ככל הנראה שמו של רבי חדותא הוא בארמית ומשמעותו מקבילה לשם העברי 'שמחה'.
ברוב פיוטיו הוא חותם 'חדותא', אך בפיוט המשלש ששרד מהקדושתא שלו לשבועות, הוא חתם 'חדותה'. בארמית הבבלית מקובל לסיים מילים באות א ובארמית הארץ ישראלית מקובל לסיים מילים באות ה, ולטענת פליישר העובדה שרבי חדותא חתם את שמו בשני הכתיבים מראה על מקומו בדרום איטליה הקדומה שהייתה מושפעת מהמרכז הארץ ישראלי והמרכז הבבלי כאחד.
זמנו
בפיוט 'ה' מלכנו' שכתב רבי חדותא לחג הסוכות, הוא כותב, בפשטות פיוט זה נכתב בתחילת שנת 765 לחורבן בית המקדש שהיא סוף שנת 833 לספירה. עזרא פליישר טוען שככל הנראה התאריך הוא אותנטי ולא תיקון של מעתיק מאוחר שביקש להתאים את הפיוט לזמנו שכן הפיוט נמצא בכתב יד מהמאה האחת עשרה ואם המעתיקים שבין המאה השמינית לאחת עשרה לא תיקנו את התאריך אין סיבה להניח שדווקא בתחילת המאה השמינית היה מי שחש שהתאריך מוקדם מידי ותיקן אותו.
פליישר טען, שתאריך זה עולה בקנה אחד עם התיארוך העולה מסגנון פיוטיו של רבי חדותא, שכן כמה תופעות בפיוטיו משייכות אותו לשלהי התקופה הקלאסית בפייטנות, וניכר שהוא מאוחר לזמנו של רבי פנחס הכהן מכפרא שפעל במאה השמינית, ונחשב לאחד מאחרוני הפייטנים הקלאסים.
מקומו
בכל פיוטיו של רבי חדותא אויבי ישראל הם האדומים, שמקובל בספרות היהודית לזהותם עם הקיסרות הרומית והביזנטית ועם הנצרות בכלל אף על פי שזמנו המשוער הוא אחרי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, הוא כלל לא מזכיר את הערבים. לפי פליישר, תופעה זו מלמדת שהוא לא ישב בארץ ישראל אלא במדינה נוצרית, שבה עדיין היו היהודים תחת שלטון נוצרי ולא מוסלמי. בגוף היוצר שכתב רבי חדותא לחג הסוכות הוא כותב, פליישר למד ממשפט זה שבמקומו של רבי חדותא נהגו לחגוג יום טוב שני של גלויות. בכך יש הוכחה נוספת שרבי חדותא לא בעל בארץ ישראל אלא באחת מקהילות הגולה.
כמה וכמה מאפיינים בפיוטיו של רבי חדותא זהים לתופעות שקיימות רק בפייטנות האיטלקית ולכן שיער פליישר שמקומו של רבי חדותא היה בדרום איטליה, שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה הביזנטית. רבי חדותא הוא הפייטן הראשון שידוע ממרכז פייטני זה, וכמה עשרות שנה אחריו פעלו סילנו ואמיתי בן שפטיה שפיוטיהם בעלי מאפיינים דומים לפיוטים של רבי חדותא.
בגוף היוצר שכתב רבי חדותא לסוכות יש סטרופות קדוש מתחלפות שאינם משורשרות למילה האחרונה של קטע הפיוט שלפניה. תופעה זו לא קיימת באף אחד מגופי היוצר שנכתבו במזרח בכל תקופות הפייטנות, אבל היא משותפת לכל מערכות היוצר שנכתבו במרכז הפייטני באיטליה ושלוחותיו באשכנז וצרפת. לדעת פליישר, תופעה זו היא ראיה גמורה לכך שרבי חדותא משתייך למרכז הפייטני האיטלקי.
גם מתכני מערכת היוצר של רבי חדותא עולה שהוא פעל באיטליה, שכן למרות שמערכת היוצר מיועדת לחג הסוכות, רבי חדותא דן בה בהרחבה גם בבריאת העולם. בפייטנות המזרחית, העיסוק בבריאת העולם הוא מצומצם, ועוסקים בו בעיקר יוצרות המיועדים לפרשת בראשית. לעומת זאת, באיטליה ובפייטנות המרכז-ארופית כולה, מקובל מאוד שכל מערכת יוצר לאחד מהמועדים עוסקת בנוסף לנושאי החג גם בתיאור בריאת העולם.
בפיוט שכתב רבי חדותא לפורים הוא מתאר שהמן ובניו ניתלו על 'פורקא'. פורקא היא שיטת המתה בתלייה שהייתה נהוגה באירופה המערבית כתחליף לצליבה, כדי לא לפגוע בכבודו של ישו. שיטה זו לא הייתה מוכרת במזרח, וגם עובדה זו מוכיחה שמקומו של רבי חדותא היה באיטליה. מילה זו מופיעה גם במגילת אחימעץ בתוך משפט שירי שמיוחס לפייטן רבי סילנו שפעל בעיר ונוסה שבדרום איטליה במחצית השנייה של המאה התשיעית, שנים מעטות לאחר זמנו המשוער של רבי חדותא.
בפיוטיו של רבי חדותא יש כמה וכמה מילים הלקוחות מהיוונית. תופעה זאת מובנת על פי מיקומו של רבי חדותא בדרום איטליה שנשלטה בתקופה זו בידי האימפריה הביזנטית ושפת הדיבור בה הייתה יוונית.
הפולמוס על זהותו
בשנת 1929 הדפיס אלבוגן קדושתא ליום כיפור שבכתב היד שבה היא מופיעה היה מצוין שמחברה הוא "רבי חדותא". במקביל התגלתה מערכת קדושתאות למשמרות הכהונה שהייתה חתומה 'הדותהו'. גילויים של שני הפייטנים בעלי השמות הנדירים והדומים יצר פולמוס בשאלה האם מדובר בפייטן אחד או בשני פייטנים. א"מ הברמן וי"נ אפשטיין סברו שמדובר בפייטן אחד שלעיתים חתם את שמו באות ה' ולעיתים באות ח', תופעה קיימת אצל פייטנים ארץ ישראלים שהגו את אותיות אהח"ע באופן זהה. לעומתם, מנחם זולאי סבר שהחתימות השונות מעידות שהדותהו וחדותא הם שני פייטנים שונים.