cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היידי בת ההרים
ספרי ההמשך
ארבעה ספרי המשך נכתבו ל"היידי", מתוכם שניים ('היידי ופייר' ו'ילדי היידי') על ידי צ'ארלס טריטן, מתרגם הספר לאנגלית, ושניים ('אורחי היידי' ו'סבתא היידי') על ידי מחבר אלמוני בשם ריא. במהלך ספרים אלה לומדת היידי בפנימייה יוקרתית, שבה אל דורפלי, הופכת למורה, מטפחת נער מוזנח המגלה כישרון נדיר לציור, נישאת לפייר, הופכת לאם לשלושה (התאומים טובי ומרתלי והבן פול), יורשת בית גדול ונאה, חושפת פרטים מרעישים מההיסטוריה של משפחתה ואף הופכת לסבתא. הספרים תורגמו לעברית בשנים 1961-1959, אך מעולם לא זכו להצלחה לה זכה "היידי בת ההרים" המקורי.
עיבודים
בשנת 1937 יצא העיבוד הקולנועי הראשון של היידי בת ההרים. הסרט היידי בת ההרים מבוסס על הספר אבל שונה ממנו בכמה דברים. אחד ההבדלים הבולטים הוא בחלק שבו היידי (שירלי טמפל) שבה לסבה. בעוד בספר היא חוזרת אל הסב ששהה בכפר, בסרט הסב הולך ברגל לפרנקפורט כדי לקחת אותה. בשנת 1969 עובד הספר למחזה בידי תיאטרון ארץ עוץ של אברהם לוריא, בבימוי ביטוש דוידוב.
עיבודים נוספים לקולנוע יצאו בגרמנית ב-1952 1955 ו-2015 ובאנגלית בשנים: 1968, 1978, 1990, 1993, 2005, 2008.
על בסיס הספר הופקו גם סדרות טלוויזיה, למשל סדרת אנימה הנושאת את שם הספר.
סדרת טלוויזיה
בעקבות הספר שהפך להצלחה מסחררת הופקה סדרת טלוויזיה, המשודרת בערוץ KidZ.
השראת הסיפור
באפריל 2010, גילה האקדמאי משוויץ פטר ביטנר, ספר משנת 1830 בשם "אדלהייד, ילדת האלפים", פרי עטו של הסופר הגרמני הרמן אדם פון-קאמפ. גם ספר זה מתאר ילדה המתגוררת עם סבה בהרי האלפים, עוברת למדינה אחרת ומתגעגעת להרים. אמנם יש הבדלים ניכרים בין הסיפורים, אך בשל קווי הדמיון, רגינה שינדלר, הבגיורפית של ספירי, ציינה כי זו גדלה בבית ספרותי ובהחלט ייתכן כי שאבה השראה מפון-קאמפ.
מונטריי
מונטריי (בספרדית: ) ובחיבה "העיר של ההרים" ומושלת הצפון (Sultana del Norte) היא בירת מדינת נואבו לאון בצפון־מזרח מקסיקו. היא מרכז תעשייתי ומסחרי מודרני. העיר נחשבת לשנייה בגודלה בשטחה במקסיקו אחרי מקסיקו סיטי, ושלישית בגודל השטח העירוני שלה. היא בעלת ההכנסה לנפש הגבוהה ביותר במקסיקו. מונטריי נחשבת לעיר בעלת רמת הביטחון האישי הגבוהה ביותר במקסיקו.
היסטוריה
במחצית המאה ה-16, האזור בו שוכנת מונטריי נקרא בשם עמק אקסטרמדורה. היה זה אזור גדול שטרם התגלה על ידי הספרדים.
משלחות בפיקודו של אלברטו דל קאנטו (Alberto del Canto) ניסו ליישב את האזור. הניסיון הראשון היה בשנת 1577, אך המתיישבים גילו במהרה כי במקומות אחרים צפויה להם הצלחה כלכלית ונטשו את האזור. המשלחות הבאות שהגיעו לאזור ניהלו משא ומתן עם ממשלת ספרד על מנת לבנות בצפונה של מקסיקו מדינה חדשה "ספרד החדשה" אשר תקרא הממלכה החדשה של לאון (New Kingdom of León). לממלכה ניתן שטח רחב אבל גם היא לא הצליחה למשוך אליה מתיישבים. משלחת שלישית לאזור ובה 12 משפחות הגיע לעמק בשנת 1596 והקימה את Ciudad Metropolitana de Nuestra - הבסיס לעיר של ימינו.
במרוצת השלטון הספרדי, מונטריי נשארה עיר קטנה עם אוכלוסייה שנעה בין מאות תושבים לתריסר אלפים. העיר הייתה לצומת מסחרית בין סן אנטוניו (היום במדינת טקסס שבארצות הברית) בצפון ועיר הנמל טמפיקו (Tampico) במזרח ובין סלטיו בצפון-מרכז מקסיקו. סן אנטוניו הייתה מוקד המסחר עם המושבות הצרפתיות והבריטיות באמריקה הצפונית. בטמפיקו היה נמל, אליו הגיע ייבוא מארצות אירופה. סלטיו ריכזה את המסחר בין ערי צפון מקסיקו לבין עיר הבירה מקסיקו סיטי.
במאה ה-19, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, הפכה מונטריי למרכז כלכלי חשוב במדינה החדשה שהוקמה. היה זה בזכות קשרי המסחר שלה עם עיר הנמל טמפיקו, עם סן אנטוניו בצפון ועם הבירה מקסיקו סיטי בדרום. בשנת 1824 הפכה ממלכת לאון למדינת נואבו לאון ומונטריי הייתה לבירתה.
העדר היציבות הפוליטית של המדינה, בחמישים שנות קיומה הראשונות הביאו לשתי פלישות ממדינות באמריקה הצפונית לתחומה. לאחר לחימה מוצלחת, תחום המדינה הורחב. היא סיפחה אליה שתי מדינות נוספות: קואווילה וטמאוליפס ומונטריי הפכה לבירת המדינה החדשה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (מ-1846 עד 1848), בספטמבר 1846 התנהל בה במשך שלושה ימים קרב מונטריי. הכוחות המקסיקניים נכנעו, אך נגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים. המלחמה הייתה בתוך העיר ונשאה אופי של קרב פנים אל פנים. הניסיון שנרכש בקרבות אלה הביא לכך שרוב המפקדים המקסיקניים במלחמה הפרנקו-מקסיקנית היו ממונטריי.
במאה ה-19 חוברה מונטריי לרשת מסילות רכבת, אשר תרמו לפיתוח התעשייתי של העיר. במונטריי הוקמה אוניברסיטה לא קתולית. נבנה בה בית חולים שהוא היום אחד מבתי החולים הציבוריים הטובים בצפון מקסיקו. הוא גם משמש את בית הספר לרפואה באוניברסיטת מקסיקו.
מפעל לייצור פלדה שהוקם בעיר, האיצה את ההתפתחות התעשייתית של העיר והיה זה אחד המפעלים הגדולים בעולם בזמנו.
בשנת 1988 פגע בעיר הוריקן, אשר גרם לעליית נהר סנטה קתרינה על גדותיו. התוצאה הייתה מאה הרוגים ונזק כלכלי ניכר.
ארצות הברית מפעילה קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
שמורות הטבע
ההרים המקיפים את מונטריי מציעים מבט עוצר נשימה לנופים הכוללים קניונים, נתיבי הליכה ודרכים המובילים ליערות ולמדבריות. הנתיבים מיועדים למטפסי הרים חובבים או מקצוענים.
הפארק, "פארקה נסיונל קומברס דה מונטריי" כולל את הפרקים הבאים:
צפרות היא גם פעילות באזור מונטריי.
אירועים בינלאומיים
בעשור האחרון התקיימו בעיר אירועים בינלאומיים. הכינוסים הטילו עומס כספי ניכר על העיר, אך תרמו לפיתוח התשתיות שלה. להלן רשימת האירועים:
יהדות מונטריי
ההיסטוריה של מונטריי והמדינה שבה היא מצויה, נואבו לאון, אינן חדשות ליהודים ולהיסטוריה היהודית. העיר מונטריי נוסדה למעשה מתחילתה על ידי יהודים אנוסים אשר ברחו מספרד והגיעו למקסיקו כדי לחפש שקט ושלווה מהכנסייה הקתולית ומחרבה של האינקוויזיציה. הכנסייה חששה שהגעתם של אנוסים בני דת משה תהיה גורם משפיע לרעה על האינדיאנים המקומיים, אשר לא מכבר הפכו לנוצרים טריים על ידי המיסיונרים הנוצרים.
בשנת 1526 נוסד בית הדין העליון של הכנסייה אשר שפט את הכופרים והאנוסים. אחד הסיפורים המפורסמים בעיר הוא על דמותו של הכובש והמייסד של העיר מונטריי, לואיס קרווחל, שנשלח כנציג המלך והמלכה בספרד ליישב את האזור. הוא לא ידע שבקרב משפחתו יש עדיין יהודים אנוסים אשר דבקים בדת היהודית בסתר. בשנת 1588 כל משפחתו נשפטה על כך, ואחיינו של ראש העיר נשפט ונשרף על ידי האינקוויזיציה בשנת 1596. יודעי דבר מספרים שכאשר שרפו אותו מצאו דפים של מורה נבוכים לרמב"ם מוסתרים בתוך הכובע שלו.
יש מבין תושבי המקום הוותיקים, הגויים, היודעים כי הם צאצאי יהודים. יש סברה לפיה ייתכן ומנהגים רבים שנשתמרו באוכלוסייה המקומית מצביעים על ההשפעה היהודית, החל מהדלקת נרות בתוך ארונות בקיר ועד המנהג הנפוץ באזור לאכול כבש, אשר לדעת רבים מקורו במנהגי יהודים.
במקסיקו יש כיום (2007) כחמישים אלף יהודים. רובם גרים בעיר הבירה מקסיקו סיטי. הקהילה היהודית במונטריי היא קהילה קטנה. הקהילה מונה 450 יהודים ב-120 משקי בית. למרות המספרים המצומצמים, הקהילה מחזיקה בית ספר יומי ל 100- תלמידים, מכיתה א' ועד כיתה ט'.
הרב אליהו בירנבוים, ראש תוכנית "עמיאל" השולחת רבנים לקהילות יהודיות ברחבי העולם, ביקר בעיר בסוף שנת 2007 וחלק את רשמיו בעיתון מקור ראשון. הוא מסכם שזו אחת הקהילות היחידות בעולם שניתן לקבוע כי רוב ילדיה לומדים בבית הספר היהודי. כדי להגיע לאחוז הגבוה הזה משקיעה הקהילה היהודית מאמצים רבים כדי שבית הספר יהיה ברמה גבוהה מבחינה אקדמית ויהודית.
בקהילה משרת הרב קיימאן כבר 63 שנה. הוא הגיע למונטריי בשנת 1944. הקהילה מפעילה בנוסף לבית ספר יומי ובית כנסת גם תנועת נוער, שיעורי תורה, אטליז כשר, חנות למוצרים כשרים, מקווה ומוסדות הקהילה.
הומוסקסואליות
בהקשר של מיניות האדם, הוֹמוֹסֶקסוּאליות (הלחם של המילים: "ὁμός" (תעתיק: "הומוס"; מיוונית: "זהה") ו־"sex" (תעתיק: "סקס"; מלטינית: מין), כלומר "מין זהה") פירושה משיכה מינית של אדם אל בני מגדרו. משיכה מינית של אשה אל אשה אחרת מכונה גם לֶסבִּיּוּת.
הומו (או "גיי") הוא גבר הנמשך בעיקר לגברים ונמשך ברמה מועטה, או אינו נמשך כלל, לנשים. לסבית היא אישה הנמשכת בעיקר לנשים ונמשכת ברמה מועטה, או אינה נמשכת כלל, לגברים.
הגדרתהּ של ההומוסקסואליות אינה מוסכמת על כלל החוקרים.
מונחים
המונח "הומוסקסואליות" נטבע בשנת 1869 על ידי העיתונאי האוסטרי קרל מריה קֶרטבֶּני, במסגרת עיתון קיר שיצא כנגד סעיף 143 בחוק הפרוסי האוסר על מעשי סדום (שבהמשך התגלגל לסעיף 175 בחוק העונשין הגרמני). מונח זה נקלט במהירות והחליף מונחים אחרים שהיו נפוצים עד אז, כגון "סִימִילִיסקסואליות", "אוּרָנִיזם" ורבים אחרים. טביעת המונח אפשרה התייחסות לתופעה ובכך הפך אותה לאנושית, אך מאידך, צמצמה אותה לפעילותו המינית של האדם.
שם התואר "הומו" (ובריבוי: "הומואים") הוא המונח השגור והמקובל כיום לתיאור גבר שנמשך לגברים אחרים. המילה אומצה על ידי ציבור ההומואים והלסביות, למרות ובגלל שבמקורה היא הייתה כינוי גנאי, ועל אף שהיא עדיין נמצאות בשימוש פוגעני כעלבון ואף כקללה. המונח אומץ גם בתקשורת ובעיתונות הכללית, והמילה נמצאת בשימוש נרחב בעברית הישראלית המדוברת והכתובה. לעיתים קרובות משתמשים במילה "הומו" לתרגום המילה gay מאנגלית, כשמדובר בגבר.
שם התואר לסבית, הוא המונח המקובל לתיאור אישה הנמשכת לנשים אחרות. ובהתאם הנטייה המנית המקבילה אצל נשים נקראת לסביות, לצד המונח הומוסקסואליות התקף לשני המינים. המונח נגזר משמו של האי היווני לסבוס, שבו חיה המשוררת הקלאסית סאפפו, שכתבה שירי אהבה לנשים בעת העתיקה.
המילה "גאה" על הטיותיה נפוצה כשם תואר בהקשרים תרבותיים להט"בים. לדוגמה המרכז הגאה, המשחקים הגאים, מצעד הגאווה וכדומה. בהקשר זה היא מתייחסת ללהט"ב בכלל ולא רק להומואים וללסביות. פופולריות המילה נובעת בין השאר מהקושי להטות את המילה "הומו" כשם תואר בעברית.
המילה, "גיי", שהושאלה מאנגלית, משמשת לעיתים בעברית לתיאור גבר בעל נטייה מינית הומוסקסואלית. משמעותה המקורית של המילה האנגלית gay היא "שמח, עליז", אך במאה ה־19 בבריטניה קיבלה משמעות לוואי של "פרוצה, אישה לא מוסרית", ואחר־כך "הומוסקסואל נשי". בימינו, בעולם הדובר אנגלית המילה gay נחשבת כמילה נייטרלית לתיאור הומו או לסבית, ומשמעויותיה, הן המקורית והן האחרות, אבדו כמעט לגמרי. יש נטייה לאמץ את המילה הזאת בשפות אחרות, בעיקר שפות אירופיות, בזכות העובדה שאין לה כשלעצמה קונוטציות שליליות או חיוביות.
המונח "נטייה מינית הפוכה" (או "נטיות הפוכות"), נמצא בשימוש בעיקר בקרב רבנים, ואנשי חינוך דתיים המבקשים לבטא באמצעותו את העמדה כי נטייה מינית הומוסקסואלית אינה נורמטיבית, ויש לשנותה או לדכאה. מקורו של המונח הוא במפנה המאה ה־20, אז השתמשו בו סקסולוגים כגון הבלוק אליס, שגרסו שהומואים ולסביות הם אנשים החווים ״היפוך מיני״, בו התנהגותם המגדרית אינה תואמת את מינם. בתקופה זאת הבידול בין נטייה מינית וזהות מגדרית טרם התבסס. מונח זה נחשב כפוגעני בקרב אלה שמזהים עצמם כהומואים או כלסביות.
הנטייה המינית ההופכית ל"הומוסקסואליות" היא "הֶטֶרוֹסקסואליות", כלומר, משיכה למין הנגדי. ("הטרו" ביוונית = "שונה, אחר"). באנגלית מקובל המונח "סטרייט" (straight; 'ישר') כניגוד ל־"גיי" (gay), והמילה התקבלה גם בעברית המדוברת לתיאור הטרוסקסואל. ביסקסואליות מתארת משיכה לאנשים משני המינים.
הומוסקסואליות ביוון וברומא בעת העתיקה
במערב, מעליית הנצרות ועד למחצית השנייה של המאה ה־20, נחשבה פעילות הומוסקסואלית לסטייה, אך המצב היה שונה בעת העתיקה. לפי עדויות ההיסטוריונים הרומאים פעילות הומוסקסואלית הייתה נפוצה בקרב הלוחמים הקלטים. גם היוונים בירכו על התופעה וחשבו שגברים שמשרתים לצד מאהביהם צפויים להילחם בצורה טובה; כך התבנים הקימו את הגדוד הקדוש של תבאי שהיה יחידת עילית של צבאם וכל חבריה הורכבו מזוגות של מאהבים. גם בצבא הספרטני הדבר היה מקובל.
סוג נוסף של יחסי מין בין גברים ביוון הקלאסית היה פדרסטיה: יחסי מין בין גבר לנער, בלי הקשר צבאי. כמעט כל הפילוסופים היוונים קיימו יחסי מין עם גברים אחרים, בדרך כלל עם שוליותיהם הצעירים. אפלטון, כפי שמשתקף בדיאלוג המשתה, סבר שמשכב אישה מביא לפורקן גופני בעוד שמשכב זכר מביא גם לפורקן הנפש. משכב זכר הייתה נורמה מקובלת בקרב בני אצולה רבים, ביוון העתיקה, סין, בביזנטיון ובפרס של ימי הביניים.
הרומאים הסתייגו בהתחלה מהתופעה והתנגדו לה בתוקף. אחרי כיבושה של יוון במאה ה־2 לפנה"ס התרבות היוונית החלה לחדור לאימפריה הרומית ועם הזמן רוב הרומאים, במיוחד אנשי מעמד הביניים, קיבלו את הפעילות ההומוסקסואלית ולא ראו בה סטייה. לעומתם האריסטוקרטיה הרומית ראתה בפעילות הומוסקסואלית תופעה מגונה. המשורר הרומי גאיוס ואלריוס קאטולוס (84–54 לפסה"נ) מציין בשיריו את ההומוסקסואליות לגנאי, מתקיף את מתנגדיו על "נשיותם" ומהלל את מוסד הנישואין, אך לצד שירי האהבה המפורסמים שלו ל"לֶסְבּיה" (היא קלודיה מֶטֶלוּס) הוא כתב גם שירי חשק לנערים ושירי אהבה נכזבת לגבר בשם יובנטיוס. על כל פנים, גם ביוון וגם ברומא היה קוד התנהגות מורכב שראה התנהגויות הומוסקסואליות מסוימות כנורמטיביות, ואחרות כפסולות; בין השאר התנהגות הומוסקסואלית שנתפסה כנשית (מין אנאלי פאסיבי, התנהגות "רכרוכית" או "זנותית") נחשבה לגיטימית רק עבור עבדים ונערים, אך בקרב אזרחים מבוגרים הייתה עלולה להוביל לעונש.
הרומאים השתמשו במונח אירומטור ככינוי גנאי לאותם גברים שמבחירתם, כל תפקידם בזוגיות ההומוסקסואלית היה לענג גברים אחרים מבלי שידאגו שיענגו גם אותם, בעיקר לאלה שסיפקו שירותי מין אוראלי. בכך ראו כניעה וביטול עצמי מוסרי.
הומוסקסואליות בקרב קבוצות לוחמים בעת העתיקה
סוג דומה של יחסי מין הקשור לגבריות וללוחמה התקיים בתרבויות נוספות. למשל, אצל בני האזנדה, בדרום סודאן, הכוח הצבאי הקבוע של רווקים צעירים, "נשאו" נערים צעירים שסיפקו את צורכיהם המיניים עד אשר התעשרו מספיק כך שיכלו לשאת אישה. אותם נערים הפכו ברבות השנים ללוחמים, ו"נשאו" נערים משל עצמם. תופעה דומה התרחשה גם בגינאה החדשה אצל בני הסמביה. במשך שבע שנים הנערים הצעירים הופרדו ממשפחתם וקיימו יחסי מין אוראליים עם בוגרים מהם. לדעת בני סמביה, על מנת להפוך ללוחמים קשוחים יש לבלוע זרע שפלטו לוחמים מבוגרים יותר – רצוי כמה שיותר לוחמים, ופעמים רבות ככל האפשר.
בתרבויות מסוימות, דוגמת זאת שבניקרגואה, נעשתה הבחנה בין המחדיר לנחדר בשעת הפעילות המינית. בעוד החודר, שקיים יחסי מין גם עם נשים ואף נישא להן, נחשב לגבר נורמטיבי, ואף לגברי מאוד, הרי שהנחדר הועמד בקטגוריה מינית נפרדת; אך גם בחברות אלה, הנחדר לא היה מורחק ומוקע מהחברה, אלא היה חלק אינטגרלי ממנה. בתרבויות מסוימות, כגון בסיביר יוחסו לחלקם סגולות מיוחדות, כמו יכולת שמאניסטית. למעשה, ההומוסקסואליות כקהילה נפרדת ממוסדת ומוקעת התקיימה רק בחברה המערבית. המקרה הדומה ביותר לזה הוא קאסטת ההיג'רה שבהודו. אך גם שם, גבר המקיים יחסי מין עם היג'רה אינו נחשב להומוסקסואל, בעוד שבחברה המערבית הוא עשוי להיחשב ככזה.
רדיפת הומוסקסואלים באירופה הנוצרית
לאורך ההיסטוריה, בכל רחבי העולם הנוצרי והמוסלמי נחשבה הפעילות ההומוסקסואליות לפשע חמור הנוגע לפגיעה במוסר, ואנשים שקיימו פעילות כזאת נרדפו. אחת הסיבות לכך היא הסתעפות התרבות היהודית, האוסרת על משכב זכר, לנצרות ולאסלאם.
בשלהי המאה ה־4, לאחר שהתקבלה הנצרות כדתה הרשמית של האימפריה הרומית, הסובלנות המינית פסקה לחלוטין כי הנצרות בדומה ליהדות רואה ביחסי מין אלה חטא. בימי הביניים היו הומוסקסואלים נתונים לרדיפות ואף היו עלולים להישרף על המוקד בעוון קיום פעילות הומוסקסואלית.
בעת החדשה, כבר לא שרפו הומוסקסואלים על המוקד, אך היחס אליהם היה קשה, והם נכלאו לעיתים קרובות. יחסי מין הומוסקסואליים הוצאו מחוץ לחוק בחלק ניכר ממדינות אירופה. עם התפתחות ענפי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה בסוף המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 התפתחה גישה חדשה להומוסקסואליות. במקום לראות בהומוסקסואלים פושעים, החלו לראות בהם לוקים במחלת נפש ונעשו ניסיונות לפתח טיפולי המרה כדי לרפאם. במדינות מערביות ודמוקרטיות, שתי הגישות, זאת הרואה בהומוסקסאליות פשע וזאת הרואה בהומוסקסואליות מחלה התקיימו זאת בצד זאת עד שנות ה־70 של המאה ה־20.
היחס להומוסקסואליות מראשית העת החדשה
רדיפת הומוסקסואלים הגיעה לשיא בגרמניה הנאצית, שבה, בהתאם לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, נשלחו גברים הומוסקסואלים למחנות ריכוז, וזכו ליחס בלתי־אנושי. בחלק ממחנות הריכוז סומנו הומוסקסואלים באמצעות טלאי ורוד בצורת משולש הפוך שנתפר על בגדיהם. הנשים הלסביות בגרמניה הנאצית סבלו אף הן התנכלויות, אך לא נרדפו באופן שיטתי כגברים. אנדרטה באמסטרדם, הנקראת "הומומונומנט", מציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם.
ענישה, הפליה וטיפולים אכזריים של גברים הומוסקסואלים הייתה דבר נפוץ גם במדינות דמוקרטיות. במשך זמן רב הומוסקסואליות נחשבה כתסמין של סכיזופרניה. בשנות ה־40 וה־50 של המאה העשרים, הוביל הנוירולוג וולטר פרימן לכך שלובוטומיה עם דקר דמוי דקר קרח הוצעה כטיפול נפוץ לבעיות נפשיות כמו סכיזופרניה בארצות הברית. הניתוח נועד "לתקן" גם את המשיכה המינית לגברים. בשיטה של פרימן הוחדר דוקרן תוך חלל הגולגולת כדי להרוס את האונות הקדמיות של המוח. פרימן עצמו ביצע מעל 3,400 ניתוחי מוח כאלה ב־23 מדינות, מוערך כי בערך 40% מהמטופלים של פרימן היו גברים הומוסקסואלים. בנוסף לכך הוא ביצע את הניתוח גם בנשים עם "בעיות מין" שלא רצו לשכב עם בני זוגן. הוא פעל עד 1967 וכ-15% מהמטופלים מתו מההליך. לעיתים קרובות היה צורך ללמד מחדש את מטופליו כיצד לאכול ולהשתמש בשירותים.
היחס להומוסקסואלים התחיל להשתנות רק מחצית השנייה של המאה ה־20. הלגיטימציה שניתנה להומוסקסואליות במערב היא מהשינויים התרבותיים הניכרים שחלו בתקופה זאת. בין יתר הסממנים לכך ניתן למנות את הביטויים "פאג האג" המתאר אישה המעדיפה להמצא בחברת הומואים, ו"גיי פרנדלי" המתאר אנשים, מוסדות ועסקים המגדירים עצמם כידידותיים כלפי אוכלוסיית הלהט"ב. עם זאת, עדיין ברוב ארצות העולם השלישי, נותר היחס להומוסקסואליות שלילי.
נטייה מינית כקטגוריה מודרנית
עצם החלוקה של אנשים על סמך רצונותיהם, ומינו של האדם בו הם חושקים, היא פרקטיקה מודרנית. ישנם פילוסופים פוליטיים וחברתיים הטוענים כנגד כל ניסיון להגדיר אדם כמשתייך לקבוצה או מעמד מסוים על־פי סוג יחסי המין שהוא מקיים. המפורסם ביניהם גור וידאל קובע כי ניתן לדבר על יחסי מין הומוסקסואליים אך לא על אנשים הומוסקסואלים.
השימוש במונח הומוסקסואליות בהתייחס לחברות קדם־מודרניות הוא בעייתי, מכיוון שפעמים רבות תפיסת המיניות בחברות אלה היא שונה. בחברות מסורתיות מסוימות יחסי מין בין בני אותו המין מקובלים, אך הם כפופים לכללים חברתיים השונים מהמקובל בחברה המודרנית ואינם מהווים תחליף לקשר ממוסד בין גבר ואישה.
הקשר בין זהות מגדרית לנטייה מינית
יש להבחין בין הומואים ולסביות לבין טרנסקסואלים וטרנסג'נדרים, שהם אנשים החשים אי התאמה בין זהותם המגדרית לבין המגדר שהוקצה להם בלידתם או לבין מינם הביולוגי. ככלל, יש להבחין בין נטייה מינית לבין זהות מגדרית. בשונה מנטייה מינית המגדירה לאיזו קבוצה מגדרית נמשך הפרט. זהות מגדרית עוסקת, באופן כללי, בשאלה האם אדם מגדיר עצמו כגבר, אישה או בזהות מגדרית לא בינארית. אין בהכרח קשר בין הזהות המגדרית לנטייה המינית וכך רוב הזכרים מגדירים עצמם כגברים ללא תלות בנטייתם המינית, ובהתאמה רוב הנקבות מגדירות עצמן כנשים ללא תלות בנטייתן המינית. אמנם, עבודת מחקר חלוצית ורחבת היקף בניצוחו של הפסיכולוג־סקסולוג ריצ'רד גרין תיעדה קשר מתאמי מובהק סטטיסטית וגבוה בין נון־קונפורמיות מגדרית בילדות המוקדמת או בגיל הגן (GIDC), לבין הזדהות הומוסקסואלית (ואף טרנסקסואלית) בגיל מאוחר יותר. מחקרי המשך אישרו את הממצא. במילים אחרות, על פי ממצאים אלה, בנים שהתנהגו באופן הנתפש כ"נשי" בתרבותם ובנות שהתנהגו באופן הנתפס כ"גברי" בתרבותן, סביר היה להניח שבעתיד יזדהו כהומוסקסואלים או כבעלי זהות מינית דומה.
גם בקרב אנשים טרנסג'נדרים קיימות נטיות מיניות לא הטרוסקסואליות, למשל נשים טרנסג'דריות לסביות.
השערות לגבי הגורמים המשפיעים על הנטייה המינית
המידה בה כל אחד מהגורמים הידועים המשפיעים על נטייה מינית (בשפה מקצועית: האטיולוגיה של התופעה) משפיע עליה, איננה תמיד ברורה די הצורך. הדבר נכון הן לגבי נטייה מינית הטרוסקסואלית והן לגבי נטייה מינית הומוסקסואלית. אף לא ברור אם נטייה מינית אצל גברים ואצל נשים מתעצבת, לפחות ברוב המקרים, על פי אותם קווים כלליים בדיוק. הוצעו כמה הסברים להתהוות נטייה מינית אצל בני־אדם ולחלקם אף הוצגו תימוכין אמפיריים, אך אף הסבר לא הוכח במידה התקפה לכל המקרים כולם.
ההסברים שהועלו מציעים שלוש סיבות עיקריות להתעצבות נטייה מינית: סיבה גנטית, סיבה סביבתית ביולוגית וסיבה סביבתית פסיכולוגית. מקובל להניח כי הומוסקסואליות מושפעת משילוב של הגורמים הנזכרים לעיל (או לפחות השניים האחרונים), וכי הבסיס הנוירוביולוגי לה מתקבע לפני הלידה או מעט לאחריה, והבסיס האישיותי שנקשר בה, מתבסס כבר בגיל הרך.
המחקרים המוקדמים של שנות ה־50 של המאה ה־20 מתבססים בעיקרם על דיווחיהם של הומוסקסואלים ולסביות ושל אנשים שראיינו אותם (אלפרד קינסי הוא הבולט שבהם, ראו להלן). מחקרים אלה ניסו להשתמש בשיטות שונות על מנת להתגבר על חוסר שיתוף פעולה מצד נחקרים שנובע מכך שנושא המיניות בכלל, ונטייה מינית הומוסקסואלית בפרט הם נושאים עליהם קיים במידה רבה טאבו גם כיום ואפילו בארצות המערב. כיום המחקרים מתבססים יותר על ממצאים מתחום הנוירופסיכולוגיה, הטרטולוגיה, הביוכימיה, האמבריולוגיה ועוד. גם בקרב המחקר הפסיכולוגי נערכו שינויי פרדיגמות ונטישת תאוריות פסיכואנליטיות מסוימות לעבר אחרות.
ההתמקדות בנטייה ההומוסקסואלית דווקא, נובעת ככל הנראה מהדעה הרואה בנטייה המינית ההטרוסקסואלית הנפוצה יותר את המובן מאליו, ובנטייה מינית ההומוסקסואלית את החריג הדורש הסבר.
גורמים גנטיים
קיימת מחלוקת לגבי קיום הסבר גנטי להומוסקסואליות. עם זאת, מחקרים המצביעים על גנים ספציפיים (Xq28 ואחרים), הקשורים לנטייה הומוסקסואלית בגברים. כמו כן, נטייה לסבית זוהתה כבעלת פוטנציאל תורשתי. חוקרים מאוניברסיטת אילינוי בדקו מאות אחים הומוסקסואלים ומצאו דמיון בשני אזורים על גבי שני כרומוזומים המחזק לדבריהם את העדויות המדעיות הגורסות כי נטייה מינית היא תורשתית.
מחקרי גנטיקה השוואתית
אילו נטייה מינית הייתה נקבעת על ידי הגנטיקה באופן בלעדי, אזי בדרך כלל הייתה צריכה להתקיים התאמה של 100% בין נטיותיהם המיניות של תאומים זהים (מונוזיגוטים), אשר בדרך כלל חולקים 99.8% חומר גנטי. במחקרים נמצא שבין תאומים זהים קיים דמיון שהוא רק מעט רב יותר מאשר אצל תאומים לא זהים; בסקר שערך Kenneth S. Kendler נמצא כי הסיכוי של תאום זהה שאחיו הומוסקסואל להיות גם כן הומוסקסואל הוא כ־32% בהשוואה ל־13% אצל זוגות תאומים לא זהים.
מחקרי תאומים מעין אלה מעידים לכאורה על השפעה גנטית מתונה על הנטייה המינית אך בו בעת מפריכים את הטענה כי הומוסקסואליות (לפחות זאת האנושית) היא תופעה גנטית גרידא; תאומים זהים נושאים מטען גנטי־נוקלוארי זהה לכן תופעות גנטיות אמורות להתבטא בהם בדרך כלל בצורה שווה; היות שתאומים זהים חולקים 99.8% חומר גנטי, הרי שהעיקר הנותר הוא להבין עד כמה מטים ה־0.2% של החומר הגנטי המיטוכונדריאלי (הפועל כמעין "בקרה גנטית" על ה־DNA הנוקלוארי) את ביטוי הגנטיקה הנוקלוארית עצמה בהקשר זה, אם בכלל; מטלה מחקרית זאת אינה בהכרח פשוטה שכן תועדו מצבים רבים בהם מוטציות ב־DNA המיטוכונדריאלי גורמות למצבים פנוטיפיים אבנורמליים (חלקם בעיתיים או מסכני חיים) באדם.
השפעות בשלב העוברי
לפי חלק מהמחקרים, נטייה הומוסקסואלית קשורה לסביבה ההורמונלית שחווה העובר במשך ההיריון. כמה תכונות הקשורות במידת החשיפה של העובר להורמוני מין קשורות גם להומוסקסואליות:
מחקרי מוח הראו הבדלי גודל במספר מצומצם של גרעינים במוח (למשל בהיפותלמוס) בין הומוסקסואלים גברים להטרוסקסואלים נשים וגברים, אולם לא נקבע אם שוני זה הוא הגורם להומוסקסואליות, או ביטוי להתנהגות המינית השונה (כלומר, קשר הסיבה והמסוּבב אינו ברור).
גורמים סביבתיים ופסיכולוגיים
הומוסקסואליות אינה ממוקדת באנשים שעברו חוויות חריגות בילדותם או בנעוריהם, או באנשים שהתנהגותם בגיל הילדות הייתה חריגה. אף לא הוכח כי לחוויות חריגות בילדות יש קשר לגיבוש נטייה מינית הומוסקסואלית, בהנחה שזאת אכן מתגבשת רק לאחר הלידה. דו"ח שפרסם אלפרד קינסי בארצות הברית ב־1948 הראה כי נטייה מינית הומוסקסואלית נפוצה הרבה יותר ממה ששיערו תחילה, וכי היא נפוצה בקרב כלל הנחקרים, בין אם חוו ילדות נורמטיבית ובין אם לאו. מחקרים נוספים שנעשו בעקבות קינסי אישרו ממצאים אלה. פסיכואנליטיקאים אף העלו את ההשערה כי נטייה מינית תלויה באופי הקשר בילדות עם אחד ההורים, אך השערות אלה לא בוססו אמפירית.
זיגמונד פרויד האמין שהאדם נולד ללא נטייה מינית וכי זאת נקבעת על ידי האינטראקציות העתידיות של היילוד עם הוריו והבניה חברתית של הסביבה. פרויד היה הראשון שייחס את ההומוסקסואליות כקיבעון לא פתיר של התסביך האדיפלי. הסבר נוסף על־פי פרויד הוא תא משפחתי המאופיין באם דומיננטית ובעלת מעורבות יתר ובאב מרוחק ופסיבי. פרויד ראה בתופעה זאת תוצאה של שילוב של נטיות פרה־דיספוזיציות ביולוגיות ודפוסים משפחתיים בעייתיים, וזה המקור לכך שבמשך שנים ההומוסקסואליות נתפסה כפתולוגיה, כלומר, סוגיה רפואית. באופן דומה, גם משפחות של הומוסקסואלים נתפסו כפתולוגיות, בהיותן מספקות את "התנאים לצמיחתם" של הומוסקסואלים. עם זאת, פרויד לא ראה בהומוסקסואליות סטייה (פרוורסיה) כפי שראה זאת הממסד הרפואי באותה עת, אלא אינוורסיה. לטענתו, בעוד אלה הסובלים מסטייה הם חסרי יכולת לאהבה מעמיקה ומורכבת, אלא באהבה של חלקי אובייקט (כמו בפטישיזם), אלה הסובלים מאינוורסיה מסוגלים לאהבה עמוקה ומלאה ככל אדם בריא אחר.
גישתו של פרויד בעייתית היות שאינה מספקת כלים למענה לסוגיות הבאות:
שינוי הנטייה המינית ההומוסקסואלית
במהלך השנים נערכו ניסיונות שונים לשינוי הנטייה המינית, עיקר הניסיונות היו "למחוק" נטייה מינית קיימת או לחלופין, לפתח נטיות אחרות במקומה, וזאת באמצעות פסיכואנליזה ושיטות טיפול אחרות (המכונות "טיפול המרה") או מתן תרופות. ניסיונות שכאלה פגעו באנשים שאותם ניסו לשנות. הממסד הרפואי בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה גורס שלא ניתן לשנות הומוסקסואליות. עמדה זאת נסמכת על ניסיון קליני שנצבר בעשרות השנים האחרונות ועל כישלונם של ניסיונות רבים לשינוי לשנות נטייה מינית בשיטות מגוונות. לאור זאת, המלצתם היא שאדם המתייסר עקב נטייתו המינית יבחר בטיפול שיעזור לו להשלים עם נטייתו (Sexual affirmation therapy).
ב־5 באוגוסט 2009 פרסמה האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה החלטה לפיה יש להימנע לחלוטין מהצעת טיפולים לשינוי הנטייה המינית של המטופל באמצעות טיפולי המרה או כל שיטה אחרת, נוכח היעדר הוכחות להצלחת הטיפול ונוכח הפגיעות הנפשיות שמהלך זה מציב למטופל (למשל דיכאון, חרדה והרס עצמי).
למרות קביעת הגופים המקצועיים, ישנם גופים המציעים לשנות נטייה מינית בעזרת טיפול – לרוב מדובר בגופים בעלי אוריינטציה דתית, אשר עושים זאת לרוב מתוקף תפיסת עולם דתית, אף על פי שלעיתים נטען מצידם אחרת. גופים אלה משתמשים לרוב בשיטת טיפול בהתמכרויות על מנת לגמול לכאורה את המטופל מנטייתו המינית. בישראל פועל ארגון "עצת נפש", ארגון דתי לאומי המציע טיפול המרה לגברים הומואים, ומפעיל סדנאות תחת הכותרת "חזרה אל הגבריות". יש לבצע הבחנה בין ניסיונות מחתרתיים כאלה, לשנות נטייה מינית, לבין מניפולציות מחקריות הנעשות במסגרת מחקר מדעי, לרוב פסיכולוגי, המתיימר לחשוף שלבים באטיולוגיה של ההתפתחות המינית של האדם במהלך חייו. אף על פי הדעה המקובלת בקהילת החוקרים והקלינאים, הומוסקסואליות של אדם, בדומה להטרוסקסואליות, היא חלק אינטגרלי מחוויית חייו והתנהלותו, וכהיבט כה בסיסי באישיותו ואף בזהותו, אשר לפחות בטכנולוגיה הפסיכולוגית הקיימת, בדרך כלל לא ניתן למנועו או לשנותו, ישנם הומואים ולסביות הפועלים בסתירה לנטייתם המינית וחיים עם בן זוג מהמין השני. רבנים רבים מעודדים דרך זאת, וחלקם אף מציעים להסתיר את "הנטייה ההפוכה" מבן הזוג. לעומתם, התומכים בזכויות להט"ב מעודדים אנשים לקבל את נטייתם המינית ולממש אותה.
התנהגות הומוסקסואלית בטבע
יחסים הומוסקסואלים תוארו בתקופות מסוימות כ"יחסים שאינם כדרך הטבע", אולם בפועל תועדו עד היום 1,500 מינים של בעלי חיים בטבע שנצפו מקיימים התנהגות הומוסקסואלית. חוקרים בעבר התעלמו מתופעה זאת מטעמים שונים. מקרה שכזה זכה לתשומת לב העיתונות בישראל כאשר זוג נשרים זכרים בגן החיות התנ"כי בירושלים החלו לחזר זה אחר זה ואף בנו יחדיו קן.
פרטים של בונובו ("שימפנזה ננסי") מקיימים ביניהם יחסי מין לצורך הנאה או לצרכים חברתיים (יצירת קשר או "ברית" בין שני פרטים לצורך הגנה או חיפוש מזון) ולא רק לצורך רבייה. יחסי מין להנאה או לצרכים חברתיים מתקיימים בלהקות של בונובו גם בין פרטים מאותו המין. עם זאת, יש שוני מהותי בין ההומוסקסואליות בקרב קופי הבונובו, לבין ההומוסקסואליות אצל בני אדם – אצלם לא נצפתה התנהגות הומוסקסואלית קבועה.
לעומת זאת, פינגווינים, הידועים גם הם כחיות הנוטות לשמור על מערכות יחסים בלעדיות, לא רק לצורך רבייה, נצפו פעמים רבות בזוגות בני אותו מין. ביניהם, מפורסמים וונדל וקאס, זוג פינגווינים אפריקאים מאקוואריום ניו יורק, אשר שומרים על מערכת יחסים בלעדית כבר מעל 10 שנים. בגן החיות של סנטרל פארק, גם בניו יורק, אף ניתנה לזוג פינגווינים מאותו מין ביצה, בה טיפלו בני הזוג כראוי ודאגו לאפרוח שבקע ממנה. חיות אחרות המקיימות זוגיות עם בני מינם הם לווייתנים ועופות פלמינגו.
הפער בין משיכה התנהגות וזהות
נטייה מינית מוגדרת כשילוב בין רצונו של האדם, התנהגותו וזהותו, ולכן אין מבחנים חיצוניים מוחלטים לקביעת נטייתו המינית של אדם. אנשים עשויים להתנהג שלא בהתאם לנטייתם המינית, לתקופה קצרה או כתוצאה מסיטואציה חולפת, ואין בכך להעיד על נטייתם המינית. לדוגמה, בסביבות חד־מיניות נוצרים פעמים רבות קשרים אינטימיים בין שני אנשים בני אותו המין, שבסביבה פתוחה יעדיפו את בן המין הנגדי. ולעומת זאת בחברות שמרניות יעדיפו אנשים לחיות עם בן המין הנגדי גם אם הם נמשכים באופן בלעדי לבני מינם.
מתבגרים רבים חווים פנטזיות ומשיכה לשני המינים, והדבר אינו תלוי בנטייתם המינית ולא מאפשר להסיק לגבי היותם הטרוסקסואלים, הומוסקסואלים או ביסקסואלים.
אנשים רבים המקיימים יחסי מין עם בני מינם מעדיפים לזהות עצמם כסטרייטים, או כביסקסואלים. אנשים מזהים עצמם כבעלי נטייה מינית הומוסקסואלית עושים זאת ברוב המקרים רק לאחר שעברו תהליך אישי ארוך כפי שמתאר המודל של קאס לגיבוש זהות מינית הומוסקסואלית.
יחס היהדות
התורה אוסרת באיסור חמור על שני גברים לקיים יחסי מין אנאליים. מקור האיסור בפסוק מספר ויקרא:, והעונש עליו נלמד מפסוק המופיע שני פרקים לאחר מכן באותו הספר:. העונש לעובר על איסור זה במזיד, בפני שני עדים ולאחר שהתרו בו, הוא מיתת בית דין בסקילה. יחסי מין בין גברים שאינם כוללים חדירה כלשהי של הפין לפי הטבעת, אינם נחשבים ליחסי מין לפי הקריטריון ההלכתי. ממילא איסור התורה על 'משכב זכור', חל על יחסי מין אנאליים בלבד. עם זאת, ההלכה אוסרת יחסים חד מיניים במובן הרחב יותר, באיסור "כמעשה ארץ מצרים לא תעשו". ההלכה מתייחסת להתנהגות המינית אך לא לנטייה המינית עצמה.
יחס הנצרות
הנצרות, שקיבלה את הכתוב בספר התנ"ך כבסיס רעיוני, אף החמירה את ההתייחסות השלילית להומוסקסואליות. הנצרות הקדומה שגינתה את ההומוסקסואליות תחת איצטלה של מוסר, נאבקה למעשה במאבק דתי מר בין הכנסייה המונותאיסטית לדתות הפגאניות העתיקות שנהגו קודם ברומא, בתרבותן ובמנהגיהן. הלגיטימציה כלפי משיכה בין גברים שהייתה קיימת בתקופת האימפריה הרומית התחלפה באיסור חמור. אין אזכור מפורש לאיסור על הומוסקסואליות בדברי ישו; והאיסור הנוצרי מבוסס בעיקר על דברי פאולוס: "אוֹ שֶׁמָּא אֵינְכֶם יוֹדְעִים כִּי עוֹשֵׂי עָוֶל לֹא יִירְשׁוּ אֶת מַלְכוּת הָאֱלֹהִים? אַל תִּטְעוּ; לֹא זוֹנִים וְלֹא עוֹבְדֵי אֱלִילִים, לֹא מְנָאֲפִים וְלֹא עוֹשֵׂי זִימָּה וְלֹא יוֹדְעֵי מִשְׁכַּב זָכָר" . בהסתמך על פסוק זה, בעוד אין חיוב בנצרות על קיום המצוות והאיסורים הרשומים בתנ"ך, הרי האיסור התנ"כי על משכב זכר תקף לגבי הנוצרים.
באופן אירוני, המוקדים המעטים שנותרו לחיים הומוסקסואליים היו דווקא המנזרים. קיים תיעוד על יחסי מין בין נזירים, וקיים תיעוד אף על ספרות רומנטית המופנית לגברים, שנכתבה במהלך המאות 10–12. שינוי משמעותי חל עם התעצמות הכנסייה במהלך מסעות הצלב. בתקופה זאת הוחמר האיסור, לאחר שהומוסקסואליות זוהתה עם מנהגי המוסלמים והאשמה בפעילות זאת הפכה להאשמה בכפירה. החל מהמאה ה־13 הועברו חשודים במעשי סדום לידי האינקוויזיציה שדנה אותם למוות לאחר משפט. בתקופה זאת הוגברה גם אכיפה של חוקים נגד מעשי סדום על ידי השלטונות החילוניים. באנגליה, למשל, הונהג בימי אדוארד הראשון עונש שרפה על מוקד להומוסקסואלים. בממלכת קסטיליה כלל העונש סירוס ותלייה. עם זאת, בשכבות הבוהמה והאריסטוקרטיה היה היחס להומוסקסואליות מתון הרבה יותר. אמנים רבים בני תקופת הרנסאנס היו מוכרים כחובבי בני מינם, אף אם לא אמרו זאת במפורש, וקיום פטרונים רבי עוצמה הגן עליהם מפני רדיפות האינקוויזיציה. עם זאת, היחס הכללי כלפי הומוסקסואליות בעולם הנוצרי לא השתנה גם לאחר הרפורמציה.
הנצרות הפרוטסטנטית שנוסדה בתחילת המאה ה־16, והעלתה את חשיבות כתבי הקודש הנוצריים, הקפידה על נושא מעשי סדום אף יותר מהנצרות הקתולית. רק במהלך תקופת ההשכלה וקידום הליברליזם במדינות הנוצריות, חל שינוי מסוים בהיבט של ירידה בחומרת העונשים ובהיקף האכיפה. ואילו ביטול החוקים כנגד משכב זכר הוא תהליך שהתרחש במרבית מדינות אירופה רק בעשרות השנים האחרונות.
בעוד שבתקופת האפיפיור יוחנן פאולוס השני התרכך מעט היחס כלפי ההומוסקסואלים, והם נתפסו כתועים יותר מאשר כחוטאים, נחשב האפיפיור אחריו, בנדיקטוס ה־16, כמתנגד נחרץ הלוחם כנגד ההומוסקסואליות בדרשותיו השונות. עם מינויו של האפיפיור פרנציסקוס הוא הנהיג שינוי בולט במדיניות הכנסייה כלפי להט"בים. בין השאר אמר "אם אדם הוא הומו ומחפש את האל, מי אני שאשפוט אותו?" באחת מההתבטאויות היוצאות־דופן ביותר שהשמיע אי פעם בכיר בכנסייה הקתולית, האפיפיור פרנציסקוס אמר כי "אסור לדחוק אותם לשולי החברה, אלא יש לשאוף לקבל אותם כחלק בסיסי מהחברה". כמו כן הדיח פרנציסקוס מתפקידו בישוף, שנהג להתבטא נגד נישואים חד־מיניים ולהתנגד בחריפות להפלות, ואף קבע כי "הכנסייה אובססיבית כלפי הומואים". עם זאת, ממשיכים הן הכנסייה הקתולית והן הימין הנוצרי הפרוטסטנטי הקיצוני, בארצות הברית ובמקומות נוספים, להוקיע באופן נמרץ את ההומוסקסואליות.
יחס העולם המוסלמי
האסלאם אוסר על יחסי מין בני אותו המין, אולם העולם המוסלמי היה סובלני לאהבה בין גברים, ולפדרסטיה, עד המאה ה־18, והדבר אף בא לידי ביטוי בתרבות ובשירה. במאה ה־18 עם עליית השפעתה של התרבות האירופאית בעולם המוסלמי, הפך היחס לסובלני פחות. במדינות אסלאמיות רבות הומוסקסואליות אסורה על פי החוק, באיראן, ערב הסעודית, מאוריטניה, ניגריה וסודאן העונש המרבי ליחסי מין בין גברים הוא מוות. אולם רוב מדינות אלה נוטות להקל בעונשים ולהגבילם לקנסות, מאסר בפועל והצלפות פומביות. היחס הסלחני ליחסי מין בין גברים קשור לתפישת המיניות בחברות אלה בהן רצונו של גבר לחדור לגבר אחר נתפס כנורמטיבי, אך הסכמה של גבר להיחדר נחשבת כמבזה. מדינות כמו מצריים מגלות יחס פחות סלחני לסממנים של 'אורח חיים הומוסקסואלי' כפי שהוא נתפס בעיניהן. בלבנון, ירדן, טורקיה, אינדונזיה ומאלי קיום יחסים הומוסקסואלים אינו אסור, אך נחשב למגונה ועל כן מוסתר מהציבור, ומדוכא בשיח החברתי.
איראן נוקטת ביד קשה כנגד הומוסקסואלים ומאז המהפכה האסלאמית ב־1979 הוצאו להורג יותר מ־4,000 איש שהורשעו בהומוסקסואליות. עם זאת, האייטולות באיראן סובלנים מאוד לטרנסקסואלים, במדינה מתקיים מספר רב של ניתוחים לשינוי מין מזכר לנקבה, והוא לפעמים אף נכפה על גברים הומואים כ'פתרון' למשיכתם לגברים.
ברשות הפלסטינית אין חוק האוסר על הומוסקסואליות, אך במקרים רבים, השוטרים הפלסטינים האשימו הומוסקסואלים על לקיחת סמים, שוד ופשעים אחרים אף על פי שלא עשו כן.
בודהיזם
קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם הם "חמשת הכללים", אותם ממלאים מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית. הכלל השלישי הוא "להימנע ממיניות לא נאותה" (בסנסקריט: Kāmesu micchācāra, בתרגום חופשי: "מענקים הנובעים מחמשת החושים") אך ההגדרה של התנהגות מינית לא נאותה נתונה לפרשנות ביחס לנורמות החברתיות המאפיינות את המאמין עצמו. למעשה הבודהיזם הפונדמנטלי אינו מגדיר מה טוב ומה רע עבור העמאים במונחים חד משמעיים ולכן הפרשנות של מיניות נאותה או בלתי־נאותה אינה נבחנת בבודהיזם כלל במונחים דתיים.
דאואיזם
נטען על ידי סופרת בשם סנדרה וואוריטקו כי "הדאואיזם הסיני דוגל בדואליות, והוא מגנה את התופעה (של הומוסקסואליות) בטענה שאינה מביאה לשיקוף או מילוי של התכלית האנושית". חרף טענה זאת, בטקסטים הקלאסיים המבססים את הדאואיזם, הם ה"דאו דה ג'ינג" וה"ג'ואנג דזה", לא בלבד שאין כל אזכור להומוסקסואליות, אלא שלא קיים בהם דיון כלשהו על מיניות כלל. עוד נעדר מהם מינוח "התכלית האנושית" שעליו כותבת הסופרת האמורה, שכן הדאואיזם עוסק בעיקרון של טבעיות ולא מתיימר להתוות "תכלית", "מטרה" או "אג'נדה" לבני אדם.
ג'ייניזם
בג'ייניזם, המקדשת זוגיות הטרוסקסואלית בלבד, הומוסקסואליות נתפסת כמקור לקארמה שלילית.
הדת הסיקית
בדת הסיקית, אין התייחסות מפורשת של הגורו נאנאק להומוסקסואליות, אך ב־2005 תיאר חכם דת סיקי את ההומוסקסואליות כ"נוגדת את הדת הסיקית ואת קוד ההתנהגות הסיקי, ונוגדת לחלוטין את חוקי הטבע", וקרא לבני הדת הסיקית לתמוך בחוקים האוסרים על נישואים חד־מיניים. עם זאת, יש מבני הדת מתנגדים לתפיסה זאת, וטוענים שכתבי הקודש הסיקיים תומכים בשוויון ולא מגנים הומוסקסואליות.
הדתות הפרסיות
בדת הזורואסטרית, שוכבי משכב זכר נחשבים לבעלי דיבוק. הדת הבהאית אינה מוקיעה את ציבור הלהט"ב ופתוחה להומוסקסואלים, אך עם זאת מגנה פרקטיקה הומוסקסואלית, לצד תופעות מוגדרות אחרות, שהן שונות בתכלית, ומפצירה במאמיניה ההומוסקסואליים להתנזר מלממש את משיכתם.
הדת הבהאית
על פי החוק בדת הבהאית, ביצוע מעשים הומוסקסואליים הוא דבר אסור. לאחרונה עולה הדרישה בקרב להט"בים בהאים להתאמת החוק הבהאי למציאות הנוכחית, מתוך תפיסה שהאיסורים על משכב זכר בחוקי העולם העתיק נובעים בחלקם מפני שהם תמיד מבוססים על יחסים אדנותיים והפעלת כוח. מעבר לכך, הם גם נובעים מכך שהחוק לא מתייחס לכוונה מאחורי המעשים הללו, ולכן חל איסור על יחסי מין בין בני אותו מין. הרעיון של יחסים בין בני אותו מין מתוך נטייה מינית ולא מתוך רצון לשליטה של החזק על החלש, הוא רעיון יחסית חדש בתרבות האנושית. הומוסקסואליות כיחסים שנובעים מתוך רצון הדדי בין שני בני הזוג, התחיל להופיע בעת המודרנית.
הומופוביה
המונח הומופוביה מתאר סלידה, רתיעה ופחד משולל היגיון מהומוסקסואלים ולסביות והבאתן של תחושות אלה לידי ביטוי באפליה, דחייה, שנאה, או זלזול כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין, גברים או נשים. הסיבות לשנאת הומוסקסואלים הן בדרך־כלל תרבותיות. בתרבויות ובדתות שונות, נתפשת הומוסקסואליות כטאבו. כלומר, במסגרת הנורמות המגדירות את המותר והאסור, הנכון והסוטה בקשרים רומנטיים ומיניים בין בני אדם, הומוסקסואליות נתפשת סטייה חמורה. חלק מהאנשים המאמצים תפישות אלה, מגלים עוינות כלפי אלה המתנהגים באופן שונה מהנכון והמקובל בעיניהם. בנוסף, הומופוביה נובעת גם מדעות קדומות שנקשרו בהומוסקסואלים וקשורה גם בפריבילגיה חברתית.
מקומם של הומוסקסואלים ולסביות בחברה כיום
כיום המגמה הנפוצה במדינות המערב היא להכיר בהומוסקסואליות כנטייה מינית לגיטימית ולא כסטייה מינית. עם זאת, בתרבויות מסוימות נחשבה פעילות ההומוסקסואליות למחלת נפש, סטייה, ואף לעבירה פלילית. בשנת 1973 הוציאה האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית את ההומוסקסואליות מרשימת ההפרעות הנפשיות, ה־DSM. במהדורה DSM II שיצאה לאור ב־1968 עוד מופיעה הומוסקסואליות ברשימת ההפרעות הנפשיות, אך במהדורות שיצאו מ־1973 ואילך אין התייחסות להומוסקסואליות כהפרעה. ב־17 במאי 1990 נקט גם ארגון הבריאות העולמי בצעד דומה.
התייחסות להומוסקסואלים ולסביות בחקיקה ובפסיקה
הומוסקסואליות נחשבה לעבירה פלילית בבריטניה. הסופר אוסקר ויילד נידון בסוף המאה ה־19 לשנתיים מאסר בעוון "הפקרות רבתי", כלומר מין הומוסקסואלי עם נערים שלא ממעמדו. בשנת 1952 הורשע המתמטיקאי אלן טיורינג בהומוסקסואליות, ובגזר הדין ניתנה לו האפשרות לבחור בין עונש מאסר לבין טיפול הורמונלי. טיורינג בחר באפשרות השנייה, וכעבור שנתיים התאבד באכילת תפוח מורעל, כנראה בעקבות הטיפול שניתן לו. כיום ידוע שאין בטיפול שקיבל, או בטיפול הורמונלי אחר, כדי לשנות נטייה מינית. החוק האוסר על הומוסקסואליות בבריטניה בוטל בשנות השבעים.
בעבר נחשבו יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה פלילית בכמה ממדינות ארצות הברית. ב־2004 התקבל פסק דין לורנס נגד טקסס שהוגש על כך לבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע כי חוקים נגד "מעשי סדום" סותרים את חוקת ארצות הברית. בכך נתקבלה החלטה הפוכה מ־1986 שבה נאמר כי הכשרת הומוסקסואליות תהווה "השלכת אלף שנים של הדרכה מוסרית". עוד קודם לכן נאסרה בארצות הברית אפליה על רקע נטייה מינית, אך הותר לארגון פרטי כתנועת הצופים לסלק משורותיו מדריך הומוסקסואל.
ב־2015 בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי נישואים חד־מיניים יוכרו בכל מדינות ארצות הברית.
זוגיות חד־מינית
החל מסוף המאה העשרים ניכרת מגמה בקרב מדינות מעטות להתייחס לנישואים אזרחיים כאל זכות שהמדינה מחויבת להעניק לכל אזרחיה ללא הבדל נטייה מינית. נכון ל־2020, המדינות או המחוזות שבהם נהוגים נישואים חד־מיניים או ינהגו בעתיד הן:
שירות צבאי
לצבאות העולם השונים התייחסות שונה ללהט"ב, אך מרבית צבאות העולם המערבי הסירו מגבלות ואיסורים על שירות צבאי של הומואים ולסביות. מתוך 26 מדינות החברות בנאט"ו 22 מתירות ללהט"בים מוצהרים לשרת. מתוך חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם שלוש מתירות שירות צבאי ללהט"ב (צבא בריטניה, צבא צרפת וצבא רוסיה). בין השנים 1993 ל־2011 עוגנה המדיניות "אל תשאל, אל תספר" בצבא ארצות הברית, אשר אסרה על להט"בים להצהיר על נטייתם המינית. נשיא ארצות הברית ברק אובמה הוביל את ביטולה של מדיניות זאת כליל בשנת 2011 וכיום אין מגבלת שירות בצבא האמריקאי על להט"בים.
הורות להט"בית
הורות להט"בית היא הורות שבה הזוג המגדל את הילד מורכב משני אנשים בני אותו המין או שלפחות אחד מהורי הילד הוא הומו או לסבית. הומואים ולסביות משמשים כהורים במסגרות משפחתיות שונות ומגוונות. אפשרויות העומדות בפני זוגות הטרוסקסואלים כגון אימוץ ילדי בן הזוג, אימוץ כזוג, והיעזרות באם פונדקאית, עדיין אינם זמינים לזוגות גברים ולזוגות נשים. נושא זה נמצא במרכז המאבק הציבורי של הקהילה ההומו־לסבית.
סמלים
שני הסמלים הבולטים המשמשים פעילי ציבור וארגונים העוסקים בענייני ההומואים והלסביות ובזכויותיהם הם המשולש הוורוד ההפוך, ודגל הגאווה בעל ששת צבעי הקשת.
דגל הגאווה בששת צבעי הקשת הוא אחד הסמלים הידועים של תנועות השחרור של ההומוסקסואלים, הלסביות, הטרנסג'נדרים והביסקסואלים (ראשי תיבות: להט"ב). צבעוניותו מסמלת את ערכי הרבגוניות והסובלנות שהוא בא לקדם. הוא נקרא כך משום שנועד לבטא תחושת ערך עצמי, היינו גאווה, שהומוסקסואלים לסביות וטרנסג'נדרים, הרגישו כי נשללה מהם, על שום היותם שונים בנטייתם המינית, או בזהותם המגדרית.
מצעד הגאווה
מצעד הגאווה הוא מצעד שנתי המתקיים בערים שונות ברחבי העולם ובישראל, בו מציינים לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסאולים (להט"ב) את מאבקם להכרה ולשוויון זכויות, ומכריזים על גאוותם בזהותם המינית השונה. מצעדים מתקיימים במרבית הערים הגדולות בעולם המערבי. בישראל מתקיים מצעד הגאווה בירושלים, בתל אביב, באילת ובחיפה. האירוע נחגג בדרך כלל בחודש יוני, כציון למהומות סטונוול.
כוונת הגאווה אותה מפגינה הקהילה באמצעות המצעד היא לשדר לכלל הציבור מספר מסרים:
איידס ו־HIV
איידס (AIDS - תסמונת הכשל החיסוני הנרכש) הוא מחלה המתפתחת בעקבות הידבקות בנגיף ה־HIV, ומתבטאת באוסף תסמינים המופיעים בשל כשל של מערכת החיסון.
שכיחות האיידס בקרב הומוסקסואלים
נגיף ה־HIV חולל בראשית שנות ה־80, מגפה קטלנית שפגעה באופן קשה במיוחד בגברים הומואים ונשים טרנסיות, ומוטטה קהילות שלמות של אנשים להט"בים בערים הגדולות בעולם המערבי. לכך היו כמה סיבות: בממוצע, גברים הומואים מקיימים יחסי מין עם יותר פרטנרים מאשר גברים סטרייטים, ובנוסף הסיכוי להידבקות ביחסי מין אנאליים גבוה יותר מאשר במין וגינלי, אלא אם כן משתמשים בקונדום. הקונדום לא היה נפוץ בעבר בקרב גברים הומוסקסואלים, אולי משום שנחשב בעיקר כאמצעי למניעת היריון, ופחות כאמצעי למניעת מחלות מין.
בישראל ובארצות הברית, שיעור נשאי האיידס בקרב גברים הומואים גבוה משמעותית מאשר בציבור הרחב. הוועד למלחמה באיידס בישראל פרסם ב־2006 שקרוב ל־25% מנשאי האיידס הרשומים בישראל הם הומוסקסואלים.
גם במערב אירופה, יחסי מין בין הומוסקסואלים הם גורם משמעותי להידבקות באיידס. בממלכה המאוחדת, דווח שבשנת 2007 כ־40% מהנשאים החדשים שזוהו נדבקו בנגיף האיידס כתוצאה מיחסי מין בין גברים, ושיעור זה נמצא בעלייה. בספרד, המצב חמור ביותר וכ־15% מקהילת ההומסקסואלים הם נשאי איידס. גם באפריקה ההומוסקסואליות היא משתנה בולט בין הסיבות להדבקות באיידס. באתר האו"ם מובאת הערכה שבמצרים, כ־6.2% מההומוסקסואלים הם נשאי איידס, בח'רטום כ־9% הם נשאי איידס ובזמביה כשליש מההומוסקסואלים הם נשאי איידס.
השפעת האיידס על הקהילה הלהט"בית
בתגובה למשבר האיידס, הקימו נשים לסביות שנפגעו בצורה פחותה מהמגפה, יחד עם גברים הומואים ונשים טרנסיות, מערכי תמיכה לחולים ולגוססים. הם התארגנו ככח פוליטי בדרישה לפעולה מצד הממשל האמריקאי, ותביעה מחברות התרופות לספק תרופות כבר בשלבי ניסוי. המשבר היה בין הגורמים שהפכו את הציבור הלהט״בי לכח פוליטי אפקטיבי בארבעים השנים הבאות.
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים אחרים יכולים להימנע מהידבקות בנגיף על ידי שימוש בקונדום. בישראל ובעולם המערבי מציעות קופות החולים והביטוחים הרפואיים טיפול מונע לפני חשיפה.
לסביות והומוסקסואלים בישראל
מעמדם של ההומוסקסואלים והלסביות בישראל בחברה ובמשפט עבר שינויים מפליגים. מאז שנת 1988, אין בישראל איסור על קיום יחסי מין בין שני אנשים מאותו המין. כמו כן, בני זוג מאותו המין זוכים לכל הזכויות הפיננסיות להם זוכים ידועים בציבור.
הומוסקסואלים ולסביות זוכים ליחס שוויוני בצבא ובמקומות העבודה. כמו כן, זוגות בני אותו מין שהתחתנו מחוץ לישראל יכולים להירשם במרשם האוכלוסין בארץ.
עם זאת הומוסקסואלים ולסביות אינם נהנים עדיין משוויון זכויות חוקי מלא, והם נלחמים על מקומם בחברה. זוגות בני אותו מין עדיין מופלים בנישואים ובאימוץ ילדים.
הומוסקסואלים ולסביות בצה"ל
צה"ל אינו מפלה על רקע נטייה מינית. כל התפקידים בצה"ל לרבות תפקידי לחימה ופיקוד ותפקידים בעלי סיווג ביטחוני רגיש פתוחים בפני הומוסקסואלים ולסביות. נטייה מינית אינה מהווה עוד פרמטר בקביעת סיווגו הביטחוני של אדם. צה"ל מכיר בבני זוג מאותו המין ובכלל זה באלמנים ואלמנות של בן זוג מאותו המין. פקודות צה"ל אוסרות על הטרדה על רקע נטייה מינית. כמו כן צה"ל מתיר לחיילים להשתתף באופן פרטי במצעדי הגאווה.
לא תמיד היו פני הדברים כך. בשנות ה־70 ובשנות ה־80 של המאה העשרים מנע צה"ל מהומוסקסואלים להתקדם לדרגת קצונה או להמשיך בשירות קבע. צה"ל אף דחף חיילים הומוסקסואלים שהודו בנטייתם לדווח על חיילים אחרים המוכרים להם כהומוסקסואלים. ב־1993, על־פי החלטת ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, הותר להומוסקסואלים גלויים לשרת בקהילת המודיעין. קודם לכן, גויסו הומוסקסואלים לשירות סדיר בצה"ל, אולם הם נפסלו משירות בקהילת המודיעין, ולפעמים שוחררו משירות כסובלים ממחלת נפש. החלטתו של רבין הושפעה מאוד מעדותו של עוזי אבן, הומוסקסואל ששירת שנים רבות כפיזיקאי במערכת הביטחון ועסק בענייני ביטחון רגישים. אבן שמר את זהותו המינית בסוד, עד שהחליט לחשוף אותה בכנס שנערך בכנסת ביוזמת חברת הכנסת יעל דיין. מספר שנים לאחר מכן, בכנסת ה־15 כיהן אבן כחבר הכנסת מטעם מרצ. הוא היה חבר הכנסת הראשון שהצהיר על נטייתו המינית בגלוי, ואף העמיד את ענייניהם של ההומוסקסואלים בראש סדר יומו.
הקהילה הגאה וארגוני להט"ב בישראל
המציאות הקשה עמה התמודדו הומואים ולסביות בישראל של שנות ה־50 עד ה־80 של המאה ה־20 גרמה להיווצרותה של קהילה שהתכנסה סביב אישים כתיאו מינץ וסביב ארגונים כגון אגודת הלהט"ב להומואים ו"קלף – קהילה לסבית פמיניסטית" ללסביות.
המציאות החברתית הסובלנית יותר, והתחזקותה של הקהילה הלסבית בסוף המאה ה־20 ובעשור הראשון של המאה ה־21, הביאו לשני תהליכים מנוגדים. מחד גיסא, הקהילה ההומו־לסבית גדלה והתחזקה ואף הקימה מספר ארגונים נוספים המתמחים כל אחד בתחום מסוים. ומאידך גיסא יותר הומואים ולסביות אינם רואים עצמם כיום כחלק מקהילה. החופש היחסי ממנו נהנים להט"ב בתל אביב מאפשר לאנשים אלה לחיות בחופשיות מבלי להזדקק לשיוך קהילתי.
שתי קבוצות בציבור הלהט"בי מקימות קהילות חברתיות במהותן: הקהילה הטרנסית והקהילה הדתית הגאה. טרנסיות וטרנסים סובלים מאפליה גם כיום והם ממשיכים להתכנס סביב השירותים שמציעה הקהילה הלהט"בית. הומואים ולסביות דתיים רבים, וכן דתיים לשעבר, חשים צורך בקהילה. בעודם מתמודדים עם חוויות ואתגרים ייחודיים, הם אינם רוצים לוותר על חיים בקהילה כמו זאת שבה גדלו. לכן קהילות דתיות ייחודיות התגבשו סביב הארגונים חברותא ובת קול וסביב מספר מניינים אורתודוקסיים סובלניים בתל אביב ובירושלים.
גם בשנת 2010 נוהגים מנהיגי ציבור ומובילי דעת קהל בישראל לכנות את ציבור ההומואים והלסביות בביטויים כמו "הקהילה ההומו־לסבית", "הקהילה הגאה", או "קהילת הלהט"ב" לרבות טרנסג'נדרים וביסקסואלים. כינויים המוצדקים חלקית.
בישראל פועלים מספר ארגונים שמטרתם תמיכה, קידום סובלנות, ומאבק על שיויון, ללסביות, הומואים, טרנס, ביסקסואלים ובני משפחותיהם. הארגונים פועלים באופן עצמאי, כל אחד בתחומו, ומשתפים ביניהם פעולה בנושאים שונים.
תאי סטודנטים להט"בים
ראו גם קטגוריית ארגוני להט"ב בישראל.
קישורים חיצוניים
{|
אורן ג'פרי
אורן ג'פרי (שם מדעי: pinus jeffreyi), הקרוי באנגלית Jeffrey pine, או Jeffrey's pine, או Yellow pine, או Black pine, הוא עץ אורן הגדל באמריקה הצפונית. תחום תפוצתו העיקרי הוא בקליפורניה שבארצות הברית, אבל הוא גדל גם בחלק המערבי ביותר של נבדה, בדרום-מערב אורגון ובצפון באחה קליפורניה. השם מנציח את הבוטנאי הסקוטי ג'ון ג'פרי ; 1826–1854) שגילה מין עץ זה ב-1852.
תיאור
אורן ג'פרי הוא עץ אורן מחטני ירוק עד גדול המגיע לגובה עד 40 מטרים ובמקרים יוצאי דופן עד 60 מטרים, נמוך יותר סמוך לקו העצים. קוטר בגובה חזה הוא בין 0.6 ל-1.2 מטרים, במקרים יוצאי דופן עד 2.5 מטרים. הנוף של אורן ג'פרי הוא חרוטי, ונשמר כך עד שהעץ מזדקן. הענפים החזקים נוטים מעט כלפי מעלה. בעצים עתיקים מאוד הנוף הוא רחב כשממנו בולטים ענפים הנוטים כלפי מעלה.
מערכת השורשים של האורן עמוקה ומפותחת. העץ מפתח שורש שיפודי עמוק. השורשים הצדיים החזקים גדלים בחלקם לצדדים ובחלקם אלכסונית כלפי מטה. בעצים עתיקים נתגלו שורשים צדיים עבים בקוטר של 5 סנטימטרים במרחק של 30 מטרים מהעץ. למין זה יש מיקוריזה (מוטואליזם (הדדיוּת) בין תפטיר של פטרייה ובין שורשי העץ) עם הפטריות: אורנייה מצויה ו-Cenococcum geophilum.
קליפת הגזע של עצים עתיקים היא בגוון חום אדמדם כהה, נטולת שרף וחרוצה בתלמים עמוקים. קליפת הגזע, בייחוד של עצים עתיקים, מדיפה בתקופה הצמיחה ריח המזכיר ריח וניל, אננס, סיגליות או לימון. הריח מיוחס להרכב השרף, המכיל כמעט 100% הפטאן (אלקאן שנוסחתו C7H16). לענפים צעירים יש קליפה בגוון חום בהיר עד אפור-כחול.
הגוון של עצת הירך כמעט לבן עד צהוב חיוור והוא עוטפת את עצת הגלעין שגונה חום עד מעט ורוד. בשל הגוון הכהה של העצה המאוחרת יותר ניתן לזהות בקלות את טבעות הצמיחה השנתיות. העצה האחידה של האורן קלה ורכה יחסית. היא נחצית הן לאורך והן מהמרכז החוצה על יד תעלות של שרף. לשרף יש ריח דמוי תפוז והוא כולל כ-90% הפטאן. צפיפות העץ היא 0.42 גרם לסמ"ק. במבנה ובתכונות המכניות העצה של אורן ג'פרי דומה לזו של אורן הזפת.
הניצנים האדומים ונטולי השרף של עונת החורף הם בקצוות של נצרים קיצוניים. צורתם גלילית באורך 25 עד 30 מילימטרים. לניצנים האופקיים צורת פלך והם נשארים קטנים.
העלים הם מחטים בגוון ירוק-כחלחל שחתך הרוחב שלהם משולש. אורכם בין 16 ל-23 סנטימטרים ורוחב כ-2 מילימטרים. הם מקובצים בקבוצות של שלושה. הם מוקפים בנדן באורך 25 מילימטרים, שבתחילה הוא אדמדם ואחר-כך שחרחר. המחטים הנוקשות אינן נשברות כאשר מכופפים אותן לאחור. קצה המחט מחודד, אבל אינו דוקר. בכל שלושת הצדדים של המחט יש שורות של פיוניות. בנצרים צעירים הבסיס מכוסה בחפות בצבע חום במקום במחטים. אין דור ביניים. המחטים חיות על הענפים בין 5 ל-9 שנים, מה שמשרה צפיפות לנוף העץ. בדומה לקליפת העץ גם המחטים פולטות ריח המזכיר אננס, וניל או סיגליות.