cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אודט סנסום
הגעתה ל-SOE
בשנת 1942 אודט הקשיבה למשדר של האדמירליות ברדיו שבו ביקשו מאנשים שיש ברשותם תמונות שצולמו בחוף הצרפתי שישלחו אותן לכתובת מסוימת בלונדון. אודט שלחה מכתב עם התמונות שהיו לה וציינה שם שהיא צרפתייה מלידה ומכירה היטב את המקום, אך בטעות במקום לשלוח לאדמירליות שלחה את המכתב למשרד המלחמה. לאחר מספר שבועות היא קיבלה מכתב ובו הזמנה לראיון שהיא חשבה שבו יחזירו לה את התמונות ששלחה. בפועל היא התראיינה לארגון שנקרא ה SOE (Special Operations Executive) שהיה ארגון בריטי, אשר הוקם בהוראתו של וינסטון צ'רצ'יל, במטרה להילחם בגרמנים באמצעים לא צבאיים. בראיון לא סיפרו לאודט את מטרת הפגישה, אבל אמרו שאנשים שגויסו ישלחו למדינות שנכבשו על ידי הגרמנים או לטריטוריות אחרות. המראיינים בחנו תכונות שונות אשר קובעות אם המתראיינים מתאימים לשרת כסוכנים, ביניהן: מגדר, מראה, שפה, התנהגות, תכונות אופי. המראיינים התייחסו במיוחד לתכונות הבודקות אם המועמד יוכל להיטמע בטבעיות באוכלוסייה המקומית.
תפקידה במלחמה
אודט הייתה אחת הנשים הראשונות שהצטרפו ל-SOE. היא הצטרפה גם לארגון עזרה ראשונה המורכב כולו מנשים בשם (FANY (First Aid Nursing Yeomanry וזאת כדי שיהיה לה סיפור כיסוי במקרה שתיתפס. היא עברה הכשרה קצרה שהכינה אותה לעבוד מתוך שטח האויב, וקיבלה תפקיד מסוכן של שליחת מידע מצרפת לבריטניה. בנובמבר 1942 הגיעה אודט לחוף צרפת בעזרת אוניה ושם יצרה קשר עם פיטר צ'רצ'יל (שכינויו "ראול") שהיה חלק מה-SOE ופעלה איתו. כחלק מהעבודה ב-SOE בצרפת עבדה אודט בשיתוף פעולה עם הרזיסטאנס (תנועת ההתנגדות הצרפתית).
אודט פעלה בהצלחה במשך שישה חודשים בתנאים מסוכנים ומפחידים והצליחה להעביר מידע לבריטניה. הכינוי שלה היה ליז (Lise ) והיו לה מסמכים מזויפים. בתחילת אפריל 1943 נפגשה אודט עם הוגו בלייכר שהציג עצמו כ"קולונל הנרי", אנטי נאצי שרוצה לעבוד איתם נגד הנאצים כדי לסיים את המלחמה. אך ב-16 באפריל 1943 הוגו בלייכר הפסיק להעמיד פנים, חשף את זהותו כנאצי ועצר את אודט ואת צ'רצ'יל.
נפילה בשבי
אודט וצ'רצ'יל הושלכו לכלא פרנזס ( Frenses prison ) בזמן החקירה אודט וצ'רצ'יל העמידו פנים שהם נשואים ושפיטר צ'רצ'יל היה האחיין של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל. בנוסף אודט לקחה את האחריות של המבצע על עצמה, וכך חסכה מצ'רצ'יל חקירות ומנעה את הסיכוי שהוא לא יעמוד בעינויים ויגלה סודות. אודט נחקרה על ידי הגסטפו 14 פעמים, היא עונתה אך לא גילתה שום מידע. הגרמנים קבעו לה עונש מוות יחד עם פיטר צ'רצ'יל ליולי 1943, אך הדבר לא יצא לפועל. ביולי 1944 הועברה אודט למחנה הריכוז ראוונסבריק בגרמניה, שם שמו אותה בבידוד מתחת לאדמה בניסיון לשבור את רוחה והיא נשארה במקום במשך שלושה חודשים. משלא נשברה רוחה, נאמר לה לאחר תקופה שהיא לא תקבל אוכל, אלא אם תסגיר סודות, ובמשך ימים כך היה עד שגילו שהיא חלתה בשחפת, והרופאים חזו שאם היא תישאר בתא היא תמות בתוך זמן קצר. אודט לא נכנעה למחלה, התעקשה לקבל טיפולים והסתמכה על השם צ'רצ'יל ועל העובדה שהגרמנים חושבים שהיא קשורה לראש ממשלת בריטניה. בדצמבר 1944 הוחזרה אודט לתא כלא רגיל, וכמה חודשים לאחר מכן היא חולצה ממחנה הריכוז.
אחרי המלחמה
לאחר המלחמה, ב-1945 קיבלה אודט סנסום מבריטניה את הפרס צלב ג'ורג' על הפגנת אומץ בשבי, והייתה האישה הראשונה שקיבלה אותו, ומצרפת קיבלה את פרס לגיון הכבוד.
ב-1946 התגרשה מבעלה רוי סנסום וב-1947 התחתנה עם פיטר צ'רצ'יל.
רמת דביסי
רמת דביסי (באנגלית: Debussy Heights) הוא רכס הרים בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הרמה ממוקמת ממזרח להדום הקרח מוצרט.
שיא גובהה של הרמה - 1,300 מטרים מעל פני הים (בפסגת ראוול).
גילוי ומיפוי הדום הקרח
הרמה התגלתה ומופתה לראשונה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הרמה נקראת על שמו של המלחין הצרפתי קלוד דביסי; וזאת בדומה לאתרים נוספים באזור שנקראו על שמות של מלחינים.
המטבח הפורטוגזי
המטבח הפורטוגזי מתאפיין בשימוש נרחב בדגים ופירות ים טריים, מבחר רחב של יינות מקומיים וגבינות מקומיות. המטבח הפורטוגזי מפורסם גם בזכות הליקרים והקינוחים שלו, שרבים מהם נקראים "נזיריים", שכן הם נעשו במקור על ידי נזירים ונזירות במנזרים קתולים. קינוחים פורטוגזיים מאופיינים בשימוש נרחב ביותר בחלמונים. נפוצים גם קינוחי שקדים דמויי מרציפן ומאפים מקומיים, הדוגמה המפורסמת ביותר שלהם היא פסטל דה נאטה. אחד הקינוחים הפורטוגזים המסורתיים ביותר הוא מרמלדת חבושים (והמילה הרוסית "מרמלדה" עצמה מגיעה מה"מרמלו" הפורטוגזי – "חבוש"). בחלקים של הארץ המרוחקים מהים, בשר בקר הוא הבסיס למנות שניות.
שמן זית הוא בסיס חשוב במטבח. לפורטוגל מסורת עתיקה של ייצור יין. הסוג הידוע ביותר הוא "פורט" (פירוש המילה "פורט" המילולי הוא "יין מפורטו").
בפורטוגל קיימת מסורת של מה שמכונה "ליקריה", שבה מבקרים, בעיקר גברים, דנים בענייניהם על כוס ליקר דובדבנים מקומי ג'ינג'ינה. בנוסף, יש מספר רב של בתי קפה ומסעדות.
בנוסף לברזיל, השפעת המטבח הפורטוגזי (כמו גם התרבות) מורגשת בכל המדינות שהיו פעם מושבות של האימפריה הפורטוגזית: באנגולה ובמוזמביק, באיי כף ורדה, באי טימור בארכיפלג האינדונזי ובעיר הסינית מקאו (עמדת מסחר לשעבר של פורטוגל).
מנות
בקליאו הוא הדג הנפוץ במטבח הפורטוגזי. מסחר בדג זה החל עוד במהלך המאה ה-15. דגים נוספים הם סרדינים ולברק חלק. בצפון המדינה נפוצים בטאים מיובשים.
המנה הנפוצה בתקופת החורף היא cozido à portuguesa, גרסה מקומית לפוט-או-פה. באזור העיר פורטו נפוצה פרנסזיניה, כריך עם תוספות שונות. קיימות מנות שונות של בשר חזיר. אנוסים היו מוכרחים לאכול מנות אלו כדי לכוהיח העברתם לנוצרות. באזור ליסבון נפוצה הכנה ביטוק, סטייק מקומי.
סבולאדה הוא מאכל מבוסס בצל ועגבניות מבושלים. דובראדה הוא מאכל בשר שנפוץ בפורטוגל וגם בברזיל.
טיג'לדה ופיליו הם מאפים מתוקים נפוצים בפורטוגל ומדינות דוברות פורטוגזית.
התקוממות העבדים בניו יורק, 1712
מרד העבדים של ניו יורק ב-1712 היה התקוממות במחוז הבריטי של ניו יורק של 23 עבדים אפרו-אמריקאים. במהלך המרד העבדים הרגו תשעה לבנים ופצעו שישה נוספים. בעקבות המרד כ-70 שחורים נעצרו ונכלאו. 27 מתוכם הועמדו למשפט, ו-21 הורשעו והוצאו להורג.
רקע
בתחילת המאה ה-18, הייתה בניו יורק אחת מאוכלוסיות העבדים הגדולות ביותר בכל מושבותיה של אנגליה. העבדות בניו יורק הייתה שונה מהמושבות האחרות כיוון שלא היו בניו יורק מטעים גדולים. העבדים גרו זה ליד זה, מה שהקל על התקשורת ביניהם. הם גם עבדו לעיתים קרובות בסמוך לשחורים חופשיים, מצב שלא היה קיים במרבית המטעים. עקב כך עבדים בעיר יכלו לתכנן תוכניות בקלות רבה יותר מאשר במחוזות אחרים.
האירועים שהובילו כנראה למרד כוללים את הירידה בחופש ובמעמד כאשר המושבה החליפה ידיים מהולנדית לבריטית. תחת השלטון ההולנדי, לעבדים המשוחררים היו זכויות משפטיות מסוימות, כמו הזכות לבעלות על אדמות והזכות להינשא. לאחר שהבריטים השתלטו על ניו אמסטרדם בשנת 1664, והפכו אותה לניו יורק, הם חוקקו חוקים שהגבילו את זכויות העבדים המשוחררים. שוק העבדים שנבנה ליד וול סטריט נבנה על מנת להתאים את הגידול של ייבוא העבדים על ידי החברה האפריקנית המלכותית. בתחילת המאה ה-18, 20 אחוזים מהאוכלוסייה היו עבדים שחורים משועבדים. הממשלה הקולוניאלית הגבילה את הקבוצה הזו מבחינה חברתית בכמה צעדים: דרישה מהעבדים לבקש אשרת מעבר אם עליהם לנסוע יותר מקילומטר מביתם; נישואין נמנעו; הם לא יכלו להתאסף בקבוצות של יותר משלושה אנשים; והם הופרדו בכנסייה.
ההתקוממות
בליל ה-6 באפריל 1712, התאספה חבורת עבדים והעלו באש בניין ליד ברודוויי כאשר המתיישבים הלבנים ניסו לכבות את האש התנפלו עליהם השחורים המשועבדים, חמושים באקדחים, גלימות וחרבות, ולאחר מכן ברחו.
תוצאות ההתקוממות
לאחר ההתקוממות נעצרו ונכלאו 70 שחורים. מתוכם 27 הועמדו למשפט, ו-21 מהם הורשעו ונידונו למוות. 20 נשרפו למוות ואילו אחד הוצא להורג בגלגל שבירה. באותה תקופה דרך זו לא הייתה בשימוש על לבנים. חומרת העונש הייתה תגובה לפחדם של הלבנים מפני התקוממות עבדים נוספת.
לאחר המרד, החוקים הקולוניאליים המסדירים את חייהם של העבדים השחורים וההודים בניו יורק נעשו מגבילים יותר. נאסר על העבדים להחזיק בנשק, והימורים הוצאו מחוץ לחוק. פשעים אחרים, כגון נזק לרכוש, אונס ותכנון לרצח, עונשם שונה לעונש מוות. לשחורים חופשיים הותר להחזיק בקרקעות.
ג'ון אדייר
ג'ון אדייר (9 בינואר 1757 – 19 במאי 1840) היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כמושלה השמיני של קנטקי, ואף ייצג אותה בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט. בצעירותו התגייס למיליציה המדינית ושירת במלחמת העצמאות האמריקנית, בה נחטף פעמיים והוחזק בשבי הבריטי. בעקבות המלחמה הוא נבחר לשמש כציר בוועדה בקרוליינה הדרומית לאשרור חוקת ארצות הברית.
לאחר שעבר לקנטקי בשנת 1786 השתתף אדייר במלחמה נגד האינדיאנים בטריטוריה הצפון-מערבית של ארצות הברית. בשנת 1792 נבחר לכהונתו הראשונה כחבר מלא בבית הנבחרים האמריקני. הוא נבחר לעוד שמונה קדנציות רצופות, ואף כיהן כיושב ראש הבית בשנים 1802–1803, וכציר הוועדה החוקתית השנייה של המדינה בשנת 1799. לאחר שג'ון ברקינרידג' פרש מתפקידו בסנאט הלאומי, אדייר מונה להחליפו. אולם הוא לא הצליח להיבחר פעם נוספת לתפקיד כיוון ששמו נקשר לאישים שסייעו לארון בר בניסיונו, לכאורה, לכונן מדינה חדשה בדרום ארצות הברית. תאוריית קשר זו הופרכה בבית המשפט, אך אלה, ששמם נקשר בה צברו ביקורות נוקבות מצד בכירי הצמרת הפוליטית והציבור האמריקאים.
אהדת אזרחי קנטקי כלפיו נסקה שוב בעקבות הגנתו על חיילי המדינה מהאשמותיו של הגנרל אנדרו ג'קסון כי הם גילו פחדנות והיו חסרי משמעת בקרב על ניו אורלינס. הוא שב למדינה בשנת 1817, ומונה על ידי אייזק שלבי למזכיר הצבאי של המיליציה המדינתית. בשנת 1820 ניצח במערכת הבחירות למושלות קנטקי, בעיקר בזכות מצעו שהתמקד בשיקום כלכלת המדינה לאחר המשבר שהתחולל שנה קודם לכן והמיתון הכלכלי שבא אחריו.
ראשית חייו
אדייר נולד במחוז צ'סטר שבפרובינציית קרוליינה הדרומית, ב-9 בינואר 1757. הוא היה בנם של ברון ויליאם ומרי (מור) אדייר, נצר למשפחה סקוטית שהיגרה לארצות הברית. על אף שנולד במחוז קטן בצפון המדינה, למד בבתי הספר בשארלוט שבקרוליינה הצפונית. עם סיום תקופת לימודיו התגייס למיליציה הקולוניאלית של קרוליינה הדרומית, מייד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית. אדייר הוצב ברגימנט של הקולונל תומאס סאמטר, יחד עם חברו אדוארד לייסי. יחד הם השתתפו במפלה בקרב נגד מאחז-חוץ בריטי בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ורג' טרנבול, ובניצחון בקרב במחוז לנקסטר בעזרתם של הפטריוטים, מתיישבים בריטים שמרדו במלוכה הבריטית. ב-16 באוגוסט 1780, לאחר תבוסה נוספת שנחלה המיליציה האמריקנית, נפל בשבי. במהלך שהותו בשבי, שנמשך כמה חודשים, הוא חלה באבעבועות שחורות. בסיוע של גורמי חוץ הוא הצליח להימלט מידי הבריטים. אולם שלושה ימים אחר כך, כשבושש להגיע למקום המבטחים שהוסדר לו מבעוד מועד, נתפס שוב על ידי הקולונל הבריטי בנסטר טרלטון. לאחר מכן שוחרר אדייר במסגרת עסקת חילופי שבויים. בשנת 1781 קיבל את דרגת סגן במיליציה המדינית, ולחם בקרב יוטאו ספרינגס שהסתיים בניצחון לאמריקנים. לאחר המלחמה אדוארד לייסי, שהתגייס יחד עם אדייר לרגימנט של תומאס סאמטר בצעירותו, החל לכהן כשריף מחוז צ'סטר. את משרתו הקודמת, שופט בית המשפט לשלום המחוזי, קיבל אדייר. מאוחר יותר נבחר לכהן כציר בוועדה לאשרור חוקת ארצות הברית.
בשנת 1784 נישא לקתרין פאלמר. במרוצת השנים נולדו לזוג שנים עשר צאצאים, מתוכם עשר בנות. בשנת 1786 עזבו את מחוז צ'סטר ועברו לקנטקי, במחוז מרסר.
שירותו הצבאי במלחמה נגד האינדיאנים (1791–1795)
בשנת 1791 התגייס לשירות במלחמה כנגד השבטים הילידים בטריטוריה הצפון-מערבית של ארצות הברית בדרגת קפטן (סרן). תוך כמה שבועות בלבד הוא הועלה לדרגת המייג'ור, והוצב בחטיבתו של ג'יימס וילקינסון. ב-6 בנובמבר 1792 נתקלו אדייר והחטיבה בפיקודו, שמנתה 100 חיילים, בקבוצת אינדיאנים משבט המיאמיקי בפיקודו של ליטל טארטל. אדייר וחטיבתו היו אז במשימת סיור ליד פורט סנט קלייר באוהיו. אדייר ביצע תנועת מלקחיים, שהותירה את המיאמיקים אובדי עצות. הם נסוגו לאחור, בואכה מאחזם, ואפשרו לאנשיו של אדייר לעבור. שישה חיילים אמריקניים נהרגו בתקיפה, ארבעה דווחו כנעדרים וחמישה נפצעו. בין הפצועים נמנו ג'ורג' מדיסון, המושל השמיני של קנטקי, וריצ'רד טיילור, אביו של זאכרי טיילור.
על פועלו וגבורתו הצבאית שהפגין בלחימה נגד האינדיאנים, קודם אדייר לדרגת לוטננט קולונל. הוא סייע לצ'ארלס סקוט בימיה האחרונים של המלחמה, השתתף בבניית פורט גרינוול ב-1794 והעביר אספקה חשובה לאנתוני ויין, מפקד הלגיון של ארצות הברית.
ראשית הקריירה הפוליטית
כשהוא מלווה ברוח גבית על גבורתו הצבאית במלחמה נגד האינדיאנים, אדייר נבחר לכהן כציר בוועדה החוקתית של קנטקי בשנת 1792 – הוועדה החמישית והאחרונה בה קראו תושבי המדינה להיפרדותה מווירג'יניה וכוננו את חוקתה העתידית. עם הצטרפותה של קנטקי לרשימת מדינות ארצות הברית, אדייר הצליח לתפוס מושב בבית הנבחרים של קנטקי לקדנציה אחת בשנים 1793–1795. הגם שתפקידו החדש גזל נתח גדול מזמנו, המשיך אדייר להיות פעיל במיליציית קנטקי. ב-25 בפברואר 1797 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ועמד בראש הבריגדה השנייה של המיליציה. לאחר זמן קצר, הועלה בדרגה פעם נוספת וקיבל את התואר מייג'ור גנרל. ב-16 בדצמבר 1797 החל לפקד על האוגדה השנייה של המיליציה.
מחלוקת בדבר ארון בר
סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ארון בר ביקר בקנטקי בשנת 1805. ב-25 במאי אותה השנה הגיע לעיר פרנקפורט, ודר בביתו של הסנאטור ג'ון בראון. במרוצת ביקורו במדינה הצעירה דן בר עם פוליטיקאים רבים, ביניהם נמנה אדייר, לגבי סיוע אפשרי לכוחות המקסיקניים נגד השלטונות הקולוניאליים של האימפריה הספרדית. רוב אנשים שעמם נועד סברו כי הוא פועל מטעם הממשל הפדרלי, במטרה להרחיב את שטחה של ארצות הברית. גם אדייר סבר כך, במיוחד לאחר שקבל מכתב ממפקדו לשעבר, ג'יימס וילקינסון. במכתב אחר, אל הנשיא ג'פרסון, הטיל וילקינסון רבב בבר וטען כי מטרתו היא לכונן מדינה אמריקנית חדשה על שטח שהיה נתון תחת שלטונות ספרד. בשנת 1806 נעצר בר בפרנקפורט באשמת בגידה.
הנרי קליי ייצג את בר כסנגור, בעוד שג'וזף המילטון דייוויס שימש כתובע. הארי אינס ניהל את המשפט, שהחל ב-11 בנובמבר. כיוון שאחד העדים המרכזיים בתביעה לא נכח במשפטו עקב שירותו בעצרת הכללית של אינדיאנה, הוא נדחה בהתאם לבקשתו של דייוויס. חבר המושבעים התכנס לאחר מכן ב-2 בדצמבר. התובע נאלץ לבקש את דחיית המשפט פעם נוספת כיוון שאדייר, אחד ממצבת עדיו לתיק, לא נכח. אדייר נסע ללואיזיאנה כדי לבדוק שטח אדמה שרכש כמה חודשים לפני כן. עם הגעתו לניו אורלינס נעצר בהוראת ג'יימס וילקינסון, מושל טריטוריית לואיזיאנה.
קליי התעקש ודרש שהמשפט יתנהל גם ללא נוכחותו של אדייר. למחרת, דייוויס הגיש את כתבי האישום נגד בר בגין בגידה במולדת, ונגד אדייר כשותף לפשע. לאחר שמיעת העדויות שמסרו כמה פוליטיקאים איתם בר שוחח במסעו בקנטקי, חבר המושבעים דחה את כתב האישום נגד אדייר, כמו גם את כתבי האישום נגד בר יומיים אחר כך. לאחר ההחלטה של חבר המושבעים, הוא תבע את וילקינסון בבית משפט פדרלי. המאבק המשפטי נמשך מספר שנים, ולבסוף הגיע השופט למסקנה כי לווילקינסון אין ראיות מוצקות נגד אדייר. הוא פסק עליו לפרסם התנצלות בפומבי ולשלם לאדייר 2,500 דולר אמריקני פיצויים. לאחר המשפט המתוקשר פרש אדייר מהקריירה הפוליטית שלו. הוא התפטר ממשרתו כסנאטור בסנאט של ארצות הברית ב-18 בנובמבר 1806.
שירותו הצבאי במלחמת 1812
עם פרוץ מלחמת 1812 הצטרף אדייר למיליציית קנטקי. ב-10 בספטמבר 1813, לאחר ניצחונו של אוליבר הזארד פרי האמריקני ב, ביקש ויליאם הנרי הריסון ממושל קנטקי אייזק שלבי לגייס עבורו חיילים. הם היו אמורים להצטרף למיליציית המדינה, שמתכוננת לפלישה העתידית לקנדה, שהייתה תחת שלטון האימפריה הבריטית. שלבי מינה את אדייר ואת ג'ון קריטנדן לשלישיו. ויליאם ברי, לימים המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, מונה למזכירו הצבאי. אדייר וקריטנדן פעלו במלחמה, בפרט בקרב תמזה ב-5 באוקטובר 1813. שלבי שיבח את השניים על שירותם, והעלה את אדייר לדרגת שליש בכיר.
ב-7 בינואר 1815 נסע אדייר לניו אורלינס, וביקש ממנהיגי העיר להשאיל לו כמה כלי נשק מנשקיית העיר הגדולה, במטרה לחמש את אנשי המיליציה שלו. העירייה הסכימה, בתנאי שהוצאת הכלים מהנשקייה תעשה בשקט, ללא ידיעתם של תושבי העיר. כלי הנשק הוכנסו לארגזים ונמסרו למחנה של אדייר בלילה. הוא תכנן לשלוח את אנשי המיליציה של קנטקי למושל טנסי ג'וזף מקמין; שם הם אמורים להצטרף לוויליאם קרול, וינועו במהירות לחזק את הקו האמריקני שנחל תבוסה קשה נגד הבריטים במפרץ מקסיקו.
באותו הערב הקולונל ג'ון דייווידס הורה ל-400 חיילים מהמיליציה של קנטקי, לצעוד לניו אורלינס ולקחת מהנשקייה כלי נשק. הדבר נעשה בשגגה, שכן אדייר עשה זאת כמה שעות לפני כן. דייווידס תכנן לקחת כלי נשק שיספיקו ל-400 החיילים תחתיו ול-450 חיילי המיליציה של לואיזיאנה, שהיו תחת פיקודו של דייוויד בי. מורגן שישב על הגדה המערבית של נהר המיסיסיפי. כשהגיעו לניו אורלינס נודע להם כי אדייר לקח את כל הכלים שהיו בנשקייה. תושבי העיר, בניגוד לבקשתה של העירייה, השאילו לחיילים את 200 כלי הנשק שהיו ברשותם. 200 חיילים בלבד היו חמושים – כחצי מהיחידה של דייווידס. שאר החיילים הלא-חמושים חזרו למחנה הראשי, כמה שעות לפני תחילת המסה למפרץ מקסיקו.
ב-8 בינואר נודע לכוחות האמריקניים כי הבריטים מתכננים לפרוץ את קו ההגנה שלהם, דרך מדינת טנסי. אדייר הצעיד את אנשיו למקום. הקו האמריקני הראשי החזיק והדף את מתקפות הבריטים. שישה חיילים מכוחותיהם נהרגו ושבעה נפצעו. בד בבד חייליו של דיווידס צעדו לקראת מפגש עם יחידה בריטית קטנה. החוסר בכלי נשק ובתמיכה ארטילרית גרע מאיכותם של החיילים, והם נאלצו לסגת מידי האויב. הבריטים נטשו במהירות את העמדה שזה עתה כבשו, וצעדו לכיוון מפרץ מקסיקו לסייע בפריצת קו ההגנה האמריקני.
סכסוך עם אנדרו ג'קסון
בדו"ח הצבאי הרשמי שהגיש אנדרו ג'קסון לממונה עליו, הוא האשים את המיליציה של קנטקי בקריסת קו ההגנה של הגדה המערבית. חיילי המיליציה הרגישו כי ג'קסון גורע מאיכותם, שלא בצדק, שכן בזכות סיועו של אדייר בקו ההגנה המזרחי, הכוחות האמריקנים הצליחו להדוף את מתקפות הבריטים. אנשיו של דייווידס טענו כי הדו"ח מבוסס על טענות חסרות שחר, ואף עודדו את אדייר לצאת למאבק משפטי נגדו. בית המשפט התכנס לדון בדבר בפברואר 1815. ויליאם קרול, מייג'ור גנרל מטנסי שלחם במלחמה, תפקד כשופט. לאחר גידופים הדדיים שהוטחו זה בזה, בית המשפט קבע כי:
ב-10 בפברואר 1816 קיבל אדייר ציון לשבח מטעם האספה הכללית של קנטקי על שירותו הצבאי במלחמת 1812 ועל פועלו להגנה על איכותם של חיילי המדינה. ג'קסון קיבל את החלטת בית המשפט, על-אף שהיא נראתה בעיני תושבי קנטקי - ביניהם אדייר - כמזערית ביחס לזלזול שהפגין, שכן היא לא ביטלה את הדו"ח שלו. במכתב שהתפרסם מאוחר יותר בעיתונות ביקש אדייר מג'קסון להתנצל בפניו, ובפני המיליציה המדינית, על המקרה. הוא מאן להתייחס לבקשתו של אדייר. הפופולריות של הפרשה דעכה עד יוני 1815. ה. פ. הלם, מזכירו הצבאי של ג'ון תומאס, העביר לעיתון הראשי של העיר פרנקפורט את "הערותיו" של תומאס לגידופיו של ג'קסון נגד המיליציה של קנטקי. ב"הערות" כתב כי הפחדנות שהפגינו אנשיו של דייווידס בנסיגתם מקו ההגנה הוצגו בצורה שגויה. הוא אף טען כי הנסיגה הייתה מוצדקת לחלוטים. הלם טען שלאחר פרסום הדברים, שלח לעיתון כמה תיקוני עריכה, שלא הודפסו מעולם.
ג'קסון לא גילה על ההערות עד אשר פורסמו מחדש בינואר 1817, כתגובה לעיתון בבוסטון המבקר את אנשי המיליציה של קנטקי. ג'קסון שלח מכתב לכתב העיתון, וטען כי ה"הערות" שנכתבו על ידי תומאס הן מזויפות. המכתב שנשלח מג'קסון לא פורסם במהדורת העיתון, מחשש שהנושא יותר מדי נפיץ ורגיש. אולם בכל זאת הכתב חקר את המקרה, ופרסם הסבר כיצד "הערותיו" של תומאס יוחסו לג'קסון. עורכי העיתון הציעו לג'קסון פשרה: אם הסרת הכתבה לא תמלא את רצונו, הם יפרסמו את כל ההשגות שיש לו על הנושא. באפריל 1817 פרסם ג'קסון את תגובתו הרשמית למעשה. בנאומו לאומה רמז שאדייר הציג מצג שווא של "הערותיו" של תומאס. הוא טען שוב כי מדובר בזיוף, ואף הוסיף כי ייתכן ומדובר בפעולת תחבולה פוליטית של אדייר. אדייר ראה זאת כניסיון להציף מחדש את המשפט שלו בדבר ארון בר בשנת 1806. כדי להוכיח, לכאורה, שהוא אינו נוטר טינה לאזרחי קנטקי, ג'קסון כתב כי הוא לא דיווח על ההתנהגות ה"נבזית", לטענתו, של המיליציה המדינית בזמן הקרב על קו ההגנה האמריקני בדרום. המכתב שפורסם הפך בן רגע למוקד התעניינות בעיתונות ובכלי התקשורת במדינה, וגרם לאדייר לחדש את ההתכתבות עם ג'קסון, כדי להגן על אנשיו של דייווידס ולהפריך את ההאשמות שהופנו אליו. במאי אותה השנה פרסם את תגובותו, שכללה חזרה על תמיכתו וחיזוק אנשי המיליציה של קנטקי, ודחייה של דבריו של ג'קסון.
המתחים בין השניים דעכו במרוצת השנים. בשנת 1828 הגיע אדייר לביתו של ג'קסון, לנחמו על מות אשתו רייצ'ל. במהלך מסעותיו לנשיאות ארצות הברית בשנים 1824, 1828 ו-1832 תמך בו אדייר.
מושל קנטקי
השתתפותו של אדייר במלחמת 1812 ושיפור של יחסיו עם אנדרו ג'קסון השיבו לו את המוניטין שלו במדינת קנטקי. הוא המשיך לשרת בתפקידו כמפקד השלישות עד שנת 1817, כנבחר לכהן פעם נוספת בבית הנבחרים של קנטקי. הוא ניסה להיבחר אף לראש בית הנבחרים. אולם ניסיון זה כשל, חרף תמיכתם של חלק מחברי האופוזיציה בו.
בשנת 1819 פקד את ארצות הברית משבר כלכלי עצום בגודלו. המשבר נמשך עד שנת 1821, כשבסופו הנושא סביבו נרקמו רוב השיחות הפוליטיות במדינה הוא סיוע בחובות האזרחיות. בשנת 1817 הקימה הממשלה הפדרלית את הבנק השני של ארצות הברית, ובעלי החובות בקנטקי נפגעו ממדיניות האשראי הנוקשה. המושל הנוכחי, גבריאל סלוטר, הוביל כמה צעדים משמעותיים בניסיון להקל על בעלי החובות. הוא הטיל מיסים כבדים על סניפי הבנק הפדרלי בלואיוויל ובלקסינגטון. על-אף שמערכת המפלגות השנייה הייתה בחיתוליה, קמו שני פלגים מנוגדים בסוגיית הסיוע לבעלי החובות. האחד - שהורכב בעיקר מספקולנטים שקנו קרקעות גדולות באשראי ולא היו מסוגלים להחזיר את חובותיהם למוסד הפיננסי עקב המשבר הכלכלי; והשנייה - שהורכבה בעיקר מאצולת המדינה, דרשה מהספקולנטים לקיים את החוזים שלהם, ללא כל סיוע מהממשלה. הם טענו שהתערבות ממשלתית לא תוכל לסייע ביעילות לבעלי החובות, וכי הניסיונות הללו רק יגרעו את המצב הכלכלי של ארצות הברית.
אדייר היה תומך נלהב של הפלג שתמך במתן סיוע מדיני לבעלי החובות. במערכת הבחירות של 1820 למושלות קנטקי גרף 20,493 קולות, וזכה בבחירות. הסנאטור האמריקאי ויליאם לוגן הגיע למקום השני עם 19,497 קולות. אל המקום השלישי והרביעי הגיעו ג'וזף דשה ואנתוני באטלר בהתאמה. חוק מענק הסיוע הכספי לבעלי החובות של קנטקי התקבל באספה הכללית ברוב של שני שלישים.
המאבק במתן הסיוע הכספי לבעלי החובות
לואל ה. הריסון, אחד ההיסטוריונים המתמחים בקנטקי, טען כי האמצעי החשוב ביותר שיושם בממשלתו של אדייר למען הסדרת ההקלות לבעלי החובות הוא הקמת בנק הקהילה ב-1820. הבנק העניק הלוואות גבוהות לחייבים וחופש בהנפקת שטרות כסף. השטרות שהודפסו על ידי הבנק ירדו עד מהרה למתחת ערכם הנקוב, והנושים מאנו לקבל אותם. בניסיון לעורר אמון בהן החדשים הורה אדייר כי כל פקידי הממשל יקבלו את שכרם בשטרות שהונפקו על ידי בנק הקהילה.
הבנק השני של המדינה, בנק קנטקי, דבק בשיטות בנקאיות ישנות ושמרניות יותר. השטרות שהודפסו על ידו החזיקו מעמד הרבה יותר מאלו של בנק הקהילה, אך ההלוואות הפכו לזמינות פחות – דבר שעורר את חמתם של המחוקקים שתמכו במתן סיוע כספי לבעלי החובות. לכן, בדצמבר 1822 בוטלה אמנת הבנק. במסגרת מאבקו של אדייר למיגור תופעת ההימורים, הוא אישר כמה תקנות קפדניות חדשות בנושא, שמקשות על מוסדותיהם. המחוקקים אף הגדירו מספר מוצרים, דוגמת סוס, מחרשה, מעדר וגרזן כמוצרי צריכה בסיסית, ומנעו מכירה כפויה שלהם לצורכי פרנסה.
בית המשפט לערעורים של קנטקי שהיה בזמנו הערכאה העליונה בקנטקי, ביטל את החוק שציווה על השארה של שנתיים על החזרת מוצרים גנובים לבעליהם המקוריים, כיוון שהוא היה מנוגד לחוק התחייבות החוזים. במקביל פרסם בית המשפט העליון של ארצות הברית את הכרעתו בתיק "גרין נגד בידל". הוא קבע כי תביעות קרקע במחוז קנטקי שניתנו על ידי ממשלת וירג'יניה, כלומר לפני עצמאותה של המדינה, יקבלו עדיפות על פני אלו שניתנו מאוחר יותר. אדייר גינה החלטה במסר שכתב לבית המחוקקים ב-1823, ואף הזהיר אותם מפני התערבות ברמה הפדרלית והשיפוטית בענייני הפנים של קנטקי. תומכיו של אדייר דרשו לפטר את שלושת השופטים שישבו בבית המשפט לערעורים, כיוון שהוציאו פסק דין שאינו תואם את השקפותיו של אדייר להכרעת בית המשפט העליון של ארצות הברית. לבסוף, השופטים לא פוטרו היות שלא הושג רוב של שני שלישים בבית המחוקקים בסוגיה.
המשך הקדנציה
אדייר הפציר במחוקקים להקים מערכת חינוכית ציבורית, שתשבור את המונופול של בתי הספר הפרטיים בקנטקי. האספה הקימה קרן השתלמות ייעודית, שקיבלה מחצית מהרווחים של בנק הקהילה. הקרן הייתה אמורה לממן מערכת חינוך כללית לכל מחוז באופן פרופורציונלי למספר תושביו. אולם במקום זאת, לקחו המחוקקים את כספיה כדי להסדיר את התשלומים של נושאים אחרים, דוגמת בנייה ושיפור התשתיות המקומיות.
סגנו של אדייר, ויליאם ט. בארי, וג'ון פופ, מזכיר המדינה בדימוס, עמדו בראש הוועדה, בת שישה אנשים, שכוננה את מתווה הבנייה של מערכת בתי הספר המשותפים בקנטקי. "דו"ח בארי", שהוצג בפני המחוקקים בדצמבר 1822, צבר אהדה גבוהה בקרב מדינאים ופוליטיקאים רבים, הכוללים את ג'ון אדמס, תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון. הוא נכתב על ידי אחד מששת חברי הוועדה, איימוס קנדל. באותו הדו"ח קבע קנדל כי קרן ההשתלמות איננה מסוגלת לממן לבדה את בניין מערכת בתי הספר הציבוריים. הוא המליץ כי יש לתת תמיכה כספית מהממשלה הפדרלית למחוזות שהקדישו חלק מכספי המיסים לבניין מערכת בתי ספר ציבורית. המחוקקים התעלמו במידה רבה מהדו"ח, ופעלו באופן שהסתמך על כספי הקרן. הדבר תואר על ידי ההיסטוריון תומאס ד. קלארק, אזרח קנטקי, כ"אחת הטעויות הגדולות ביותר בהיסטוריה של תחום החינוך בארצות הברית.
בימיה האחרונים של כהונתו כמושל צידד אדייר בפשרת מיזורי, חוק שהסדיר את ההתייחסות החוקית לעבדות בטריטוריות המערביות, הטריטוריות שנוספו לארצות הברית ברכישת לואיזיאנה, ביניהם קנטקי. תמיכתו הייתה גורם מפתח בהעברת החוק באספה הכללית של קנטקי. הוא אף ניסה לקדם רפורמות חדשות בטיפול בפסיכופתיים. בנוסף, שיפר את תוואי התחבורה בסמוך לנהר אוהיו.
ערוב ימיו ומותו
כיוון שחוקת קנטקי הגבילה את כהונתו של המושל לקדנציה אחת בלבד, אדייר פרש מחייו הפוליטיים עם בחירת המושל החדש, ג'וזף דשה. הוא עבר לחוותו במחוז מרסר. בחלוף כמה שבועות הוא החל להתלונן בפני המחוקקים על תהליך אינפלציה המתמשך במדינה, שהוריד את שווי שטרות בנק הקהילה, ועתר לבית המחוקקים בבקשה לטפל בבעיה הכלכלית. תרומתו האחרונה של אדייר לעולם הפוליטי הייתה בחירתו לכהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בשנת 1831. בתקופת ההשבעה של הקונגרס ה-22 היה חבר בוועדה לענייני צבא וביטחון. במהלך הקדנציה שלו הוא נשא נאום אחד בלבד, בהקשר לדיון על חיל הפרשים הפדרלי, מול בית המחוקקים. כלי התקשורת במדינה טענו כי מדובר היה בנאום "נייטרלי", שנראה כמו "התנערות פוליטית" מזהותו הדמוקרטית של אדייר. הוא לא התמודד לקדנציה נוספת בשנת 1833, ועזב את החיים הציבוריים לתמיד.
הוא נפטר בביתו בהרודסבורג ב-19 במאי 1840. גופתו נטמנה בשטח אחוזתו, וייט הול. בשנת 1872 שרידיו הועברו לבית הקברות בפרנקפורט, בירת המדינה. על שמו הוקמו שלושה מחוזות במיזורי, קנטקי ואיווה, ושתי ערים בקנטקי ואיווה.
Someone Else
Someone Else (בעברית: מישהו אחר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר ההולנדי דאנקן לורנס. את השיר הוציאה לאור ב-13 במאי 2020 חברת התקליטים ספארק רקורדס. הוא נכלל כסינגל השלישי וכרצועה הרביעית במיני-אלבום הראשון של הזמר, Worlds on Fire. בנוסף, הוא נכלל גם כרצועה התשיעית באלבום הבכורה של לורנס, Small Town Boy. השיר נכתב על ידי לורנס עצמו, לילנד, בראם אינסקור, ג'וני פרייס ופיג'יי הארדינג.
רקע
בריאיון על השיר סיפר לורנס כי "Someone Else" עוסק בזמן בו הראש עסוק בהעלאת זכרונות ממערכת היחסים הקודמת. סמוך לצאתו הועלה השיר לפלטפורמות הספוטיפיי שם צבר כ-9.5 מיליון השמעות.
הופעות חיות
ב-16 במאי 2020 ביצע לורנס את השיר בשידור חי באירוויזיון: Europe Shine a Light – המשדר שהחליף את שידור גמר אירוויזיון 2020 שבוטל עקב מגפת הקורונה בהולנד.
Bit
bit (בִּיט) היא אפליקציית תשלומים מבית בנק הפועלים, שבאמצעותה ניתן לשלם ולקבל תשלום. האפליקציה נתמכת במערכות ההפעלה אנדרואיד ו-iOS.
בפברואר 2021 אישר בנק ישראל ל-bit לשמש כארנק דיגיטלי.
היסטוריה
האפליקציה, שפותחה על ידי בנק הפועלים, הושקה בדצמבר 2016, במטרה לספק ממשק לביצוע תשלומים באמצעות הטלפון החכם, תוך חיוב כרטיס האשראי של המשלם. בשלב הראשון האפליקציה אפשרה העברת כספים בין אנשים, ובהמשך נוספה האפשרות לבקשת תשלום. בשלב הבא נוספה האפשרות לאסוף כסף מקבוצת אנשים באמצעות בחירה באנשי קשר או על ידי שליחת קישור לווטסאפ. בהמשך, bit החלה לאפשר ללקוחותיה קבלת זיכויים מחברות ביטוח, קרנות פנסיה ושירותי בריאות, ישירות לחשבון הבנק. כמו כן, bit החלה לאפשר תשלום במגוון אתרים ואפליקציות. בנוסף, bit מאפשרת לעסקים ולעצמאים לקבל תשלום באמצעות האפליקציה.
באוגוסט 2020 הודיע בנק הפועלים על פתיחת ה-API של היישומון לשימושם של מפתחים, אך נכון לינואר 2022 הדבר לא יצא לפועל.
האפליקציה אפשרה חיוב של אותו כרטיס אשראי ממכשירי טלפון שונים. משתמשים התלוננו שיכולת זו מהווה פרצת אבטחה, ושבפועל נגנבו להם אלפי שקלים תוך שימוש בפירצה זו. הפירצה נובעת משום שגם מי שאינו בעל הכרטיס אך בידיו פרטי כרטיס האשראי יכול לחייב כרטיס אשראי זה. בנק הפועלים הודיע על סגירת אפשרות זו.
אופן התשלום
זיהוי מקבל התשלום נעשה לפי מספר הטלפון הסלולרי שלו, שגם בו מותקנת אפליקציית bit. לאחר שהמשלם סיים את העברת התשלום באמצעות האפליקציה, המוטב מקבל הודעה על התשלום שהועבר אליו, ועליו לאשר את קבלתו תוך שלושה ימים. את מספר הטלפון של המוטב ניתן לבחור מתוך רשימה של מוטבים קודמים, או להקליד מספר של מוטב חדש. מספר טלפון אינו כולל ספרת ביקורת, ולכן טעות בהקלדת המספר לא תזוהה על ידי האפליקציה, והכסף יועבר אל בעל המספר השגוי, שברצותו יקבל את הכסף שהועבר אליו וברצותו יתעלם מההעברה השגויה.
העברת כספים באמצעות האפליקציה, כאשר היא מבוצעת בין משתמשים פרטיים, נעשית תוך חיוב כרטיס האשראי של המשלם, שמחויב במועד חיוב כרטיס האשראי, וקבלת הסכום באופן מידי בחשבונו של מקבל התשלום, המחויב בעמלת שורה (מלבד חשבונות בנק הפועלים הפטורים מעמלה). להערכת העיתון TheMarker סבסוד זה, בדמות אשראי ללא ריבית, עלה לבנק הפועלים 250 מיליון ש"ח בארבע השנים הראשונות לפעולתו. בשנת 2022 פורסמו הערכות שהפעלת האפליקציה עולה לבנק הפועלים יותר מ-100 מיליון ש"ח בשנה.
סכום ההעברה המצטבר מוגבל ל-3,600 ש"ח ליום ו-12,000 ש"ח לחודש. הסכום אותו ניתן לקבל בשנה קלנדרית באמצעות bit, בחשבון שאינו עסקי, לא יעלה על 50,000 ש"ח.
יחסי ארמניה–רומניה
יחסי ארמניה–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לרומניה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בדצמבר 1991. לארמניה יש שגרירות בבוקרשט; לרומניה יש שגרירות בירוואן. שתי המדינות חברות בארגון שיתוף הפעולה הכלכלי בים השחור.
ברומניה חיים כ-3,000 אנשים ממוצא ארמני. היחסים המודרניים בין ארמניה לרומניה נעוצים בחלקם בהיסטוריה המודרנית של העם הארמני: לאחר רצח העם הארמני בשנת 1915 הייתה רומניה המדינה הראשונה שהעניקה רשמית מחסה ופליטים למחנות לפליטים מהאזור; וכאשר באוקטובר 2007 קיבל נשיא ארמניה, סרז' סרקיסיאן, את המשלחת בראשות שר ההגנה הרומני, תאודור מלקאנו, הוא ציין כי הידידות הארמנית-רומנית הייתה מושרשת עמוק בהיסטוריה ולא במקרה רומניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה רשמית בעצמאות ארמניה מברית המועצות.
מונבז (תנא)
מונבז היה תנא שחי ככל הנראה בדור הרביעי של התנאים. הוא מוזכר כמי שדן בלימוד לפני רבי עקיבא, ועל כן נחשב כתלמידו. יש הסוברים כי היה צאצא של מונבז המלך.
אזכורו
מונבז מוזכר בספרות חז"ל כמי שדן לפני רבי עקיבא בשני דיונים הלכתיים:
בשני הדיונים משתמש רבי עקיבא בהוכחה בדרך השלילה: שאם כדבריו של מונבז, יוצא לכאורה דין תמוה או אבסורדי. למרות זאת, מונבז משיב שאכן כן הם הדברים ("כל שכן [ש]הוספת"), ואין זו תמיהה או אבסורד. בדיון השני, לגבי מצורע, רבי עקיבא ממשיך ומתמיה את מהלכו של מונבז (תוך שימוש בכלל של דיו לבא מן הדין להיות כנידון). לא מופיעה תשובת מונבז לדברי רבי עקיבא אלו.
זהותו
מונבז נחשב כתנא. מונבז מופיע כתלמידו של רבי עקיבא. על פי זה, הוא מצוין כבן הדור הרביעי לתנאים.
יש הסבורים כי קיים קשר בין מונבז שדן לפני רבי עקיבא למונבז המלך, וככל הנראה היה אותו מונבז שדן לפני רבי עקיבא צאצא של מונבז המלך (ונקרא על שמו). לאור הדברים עולה הנחה כי גיורו של מונבז המלך היה בין גויים, ובדיונו עם רבי עקיבא ניסה למצוא צד פטור על שגגותיו של מונבז המלך בתקופה שהיה בין הגויים. רבי דוד פארדו העלה את ההשערה כי מונבז הדן לפני רבי עקיבא הוא מונבז המלך בעצמו.
העת החדשה המוקדמת
העת החדשה המוקדמת (באנגלית: Early modern period) הוא השם שניתן בהיסטוריוגרפיה המערבית לחלקו הראשון של העידן המודרני, מתחילת המאה ה-16 עד סוף המאה ה-18 (1500-1800 בקירוב). התקופה הקודמת לה בתולדות התרבות המערבית היא ימי הביניים המאוחרים, וזו שלאחריה היא העת החדשה המאוחרת. היסטוריונים נוהגים להשתמש במאורעות היסטוריים חשובים כתאריכים סמליים לציון סופה של תקופה אחת ותחילתה של תקופה חדשה, אף שהחלוקה מלאכותית בלבד. את ראשית העת החדשה המוקדמת מקובל לציין בגילוי אמריקה ב-1492 ואת סיומה בפרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789, אך ישנם היסטוריונים החולקים על כך.
היסטוריונים בעשורים האחרונים טענו כי מנקודת מבט כלל עולמית, המאפיין החשוב ביותר של התקופה המודרנית המוקדמת היה אופייה העולמי המתפשט. כלכלות ומוסדות חדשים הופיעו, והפכו מתוחכמים יותר והתבטאו באופן עולמי במהלך התקופה. התקופה המודרנית המוקדמת כללה גם את עליית הדומיננטיות של המרקנטיליזם כתיאוריה כלכלית. מגמות בולטות אחרות של התקופה כוללות התפתחות של מדע מבוסס ביצוע ניסויים, התקדמות טכנולוגית מהירה יותר ויותר, פוליטיקה אזרחית חילונית, נסיעות מתרבות עקב שיפורים בספנות, והופעת מדינות לאום.
המלחמות העות'מאניות–פרסיות
המלחמות העות'מאניות–פרסיות (בטורקית: İran-Osmanlı savaşları; בפרסית: جنگ‌های ایران و عثمانی) היו סדרת מאבקים צבאיים, אשר התרחשו מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 בין שתי המעצמות הגדולות במזרח התיכון, האימפריה העות'מאנית והאימפריה הספווית.
הדם הרע בין המדינות נגע בין לבין לנושא דתי, האימפריה העות'מאנית היוותה את המרכז הסוני של האסלאם (בראשה היה הח'ליפה) ופרס המרכז השיעי של האסלאם, נושא מדיני-אסטרטגי, פרס היוותה חוד משויף המכוון אל תוך מרכז האימפריה העות'מאנית אשר ביכולתו לאיים על אסיה הקטנה, דבר אשר מנע מהאחרונה לרכז כלל כוחותיה במאבקים בחבל הבלקן, נגד מעצמות אירופאיות כגון האימפריה הרומית הקדושה, האיחוד הפולני-ליטאי, רוסיה הצארית ועוד רבים אחרים.
המלחמות השפיעו על מצבו של המזרח התיכון בשלוש המאות המדוברות ולבסוף קבעו את גבולה המערבי של איראן.
קרב צ'לדיראן (1514)
הכוחות הטורקים, אשר השתוו לפרסים במספרים של 1 ל-1.5 לטובתם של הטורקים, הביסו את הפרסים במערך מוחץ אשר עצר את ההתפשטות הפרסית מערבה ופתח את דרכה של האימפריה העות'מאנית לעבר הקווקז. השאה הפרסי אסמאעיל הראשון נפגע וכמעט נחטף במהלך הקרב ולבסוף הורה על נסיגה צבאית. הטורקים דחקו בכוחותיו של אסמאעיל עד לבירה הפרסית של תבריז, שם נכנע השאה והוחלט על מסירת שטחים לאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1516 הפרסים פעלו להחזרת השטחים הכבושים. המערך המחודש נגמר באסון גדול מהקודם לפרסים והביא ניצחון עות'מאני מכריע, צבאות טורקים סיפחו את דרום-מזרח אנטוליה, צפון מזרח סוריה וצפון עיראק.
מלחמת 1532–1555
המלחמה הגדולה בין פרס לטורקיה התרחשה עקב סכסוך גבול, כאשר הביי של ביטליס הכריז על העברת השטחים שבשליטתו לידי הפרסים ומאוחר יותר בעת שאה תהמאספ הראשון (שאה פרס), התנקש במושל בגדאד אשר היה תומך של סולימאן הראשון (הפאדישאה הטורקי השלט).
על תהמאספ נאמר כי למד מטעויות אביו אסמאעיל וידע כי מערך ישיר נגד הצבא הטורקי, אשר זמן קצר לפני כן כבש את ממלכת הונגריה וכעת היה מוכן בכללו למערך בחזית המזרחית, יביא לסופה של האימפריה הספווית, על כן השאה חישב מהלכים ופינה את כל מערב המדינה מעבר לאספהאן, לעבר ח'וראסאן.
הכוחות הטורקים, אשר לא ידעו על המאורע נעו דרך הרי הזגרוס, בפעולה שגרמה לאיבוד חיים חמור, עד אשר הגיעו אל הבירה הפרסית של תבריז ומצאו אותה שוממת. הכוחות נעו אל חוף הים הכספי, אך איש לא נמצא גם שם. בהחלטה אסטרטגית להשיג מרכזים חשובים, הכוחות הטורקים נעו דרומה אל בגדאד, בפעולה שדרשה תנועה חוזרת דרך הזגרוס. בנוסף לכך, הפרסים האזרים (אשר במקורם היו נוודים) השתמשו בטקטיקת אדמה חרוכה והרעיבו את הצבא העותמא'ני אשר נעצר בצדו המערבי של הרי הזגרוס לבסוף עם כוח אדם אשר הופחת מחיל של 200,000 לכדי 170,000 בלי ירייה אחת.
גבולות חדשים נקבעו לאחר שהכוחות הפרסים חזרו לכבוש את הבירה ולבסוף כלל מסופוטמיה ועיראק הועברו לידי טורקיה.
מלחמת 1578–1590
לאחר מותו של שאה תהמאספ וסכסוכי הירושה בין שאה אסמאעיל השני לבין מוחמד ח'ודאבנדה בפרס, הצליחו הווזיר הגדול ויועצי הסולטאן לשכנע את אדונם מוראט השלישי להתחיל בתקיפה טורקית על פרס. במלחמה הזאת לא היו אלו רק טורקיה ופרס במלחמה, אלא השתיים פעלו עם תמיכת מדינות חסות, חאנות קרים תמכה בטורקיה, בעוד ממלכת קאחתי תמכה בפרס.
לאחר 3 שנים הטורקים תקפו מחדש והפעם מתוך הקווקז הם הקיפו את הרי הזגרוס האימתניים. עם מותו של מוחמד ח'ודאבנדה יועצי הממשל (קיזילבאש) החלו להיכנס למשא ומתן אשר היווה את ההפסד הגדול ביותר לאומה הפרסית שלא הביא לקריסה מוחלטת של המדינה. הרי הזגרוס, הקווקז ואף חצי מפארס סופחו לטורקיה. אספהאן הייתה על גבי הגבול והערים באקו, ירוואן, אורמיה, תבריז, אהוואז, ריי, קום ועוד כולל כל גאורגיה היו עמוק בתוך שטח טורקי מסופח.
מלחמת 1605–1618
בשנת 1605 החל במערכה ראשונה במתקפת פתע נגד הטורקים. חיל אשר יצא מן הדרום השתמש בזגרוס כגבול למעבר הכוחות הטורקים וכבש את הדרך עד לתבריז והחזיר לאימפריה את חלק מהשטחים הפרסים אך לא כולם, בהם לא את אזרבייג'ן. בשנת 1610 התרחשה תקיפה טורקית שהביאה לסיפוח מחודש של שטחים מינוריים מארמניה המערבית. בשנת 1615 העות'מאנים יצאו במערכה חדשה לכיבוש תבריז, כוחותיו של עבאס דחקו את הטורקים מעבר לימת אורמיה וכאשר עלה מוסטפא הראשון, הוא נטש את הלחימה בפרס.
מאוחר יותר פעל השאה מתחת לעיני הטורקים בפעולות שלא השפיעו עליהם ישירות ובכך מנע מלחמה ישירה. תחילה יצא עבאס במערכות צפוניות לכיבוש עבר הקווקז, הוא כבש את ממלכת כארתלי וממלכת קאחתי ובכך החזיר את השטחים של ארמניה ואזרבייג'ן של היום. כיבוש באקו היווה נקודת מפנה בתולדות השושלת.
המערכה בעיראק
בשנת 1623 החל שאה עבאס בתוכניתו הגדולה לכיבוש עיראק. הוא תקף דרך הזגרוס ובתוך חודש החיל הפרסי הראשי הגיע עד לגבול העות'מאני עם שבטי חצי האי ערב. בגדאד נפלה במהרה. החיל הפרסי דאז התחלק לדרום, אשר פנה לכיבוש מהיר של כלל מסופוטמיה ועד אל המפרץ הפרסי אשר בחופו פנה דרומה עד אל מצר הורמוז וצפון, אשר פנה דרך הפרת והחידקל אל עבר כורדיסטן ומאוחר יותר אנטוליה, לב האימפריה העות'מאנית.
משלחת טורקית אשר נעה לבגדאד כותרה והושמדה. בשנת 1629 נפטר עבאס שאה ובנו, סאפי שאה ירש אותו. הסולטאן הטורקי מוראט הרביעי השתמש בחילופי השלטון כחלון הזדמנויות לתקוף את השטחים הכבושים. לאחר ניסיון כושל לתקוף אל תוך עיראק פנה הסולטאן לתקיפה מעבר לזגרוס, בעבר הקווקז, תקיפה זאת, אשר הייתה להסחת דעת אפשרה למוראט הרביעי לצאת במערכה מרכזית אחת ולכבוש את בגדאד ועיראק מחדש.
מאותה הנקודה והאלה נותרה עיראק בידיים טורקיות, אך לורסתאן וח'וזסתאן הוחזרו לידי האימפריה הספווית. בנוסף לקח, פרס קיבלה השפעה על נסיכויות עבר הקווקז ואף צפון הקווקז, שם שלטה על אזור דאגסטן אשר ממוקם היום ברוסיה.
קריסת הספווים
במאה ה-18 לאחר תקופה די ארוכה של שלום בין שתי המדינות, החלה האימפריה הספווית לקרוס. מרד במזרח המדינה הביא את הפשטונים להכריז על מדינה אפגנית בשם האימפריה ההוטכית אשר עם היווצרותה החלה לכבוש את הספווים. תחילה נכבשו סיסתאן ובלוצ'סתאן, כמו גם ח'וראסאן, אך מאוחר יותר כרמאן, אספהאן הבירה, ריי ואף שיראז נכבשו. בעודם רואים את האימפריה הספווית מתפרקת, קפצו האימפריה הרוסית והאימפריה העות'מאנית על ההזדמנות לקרוע שטחים מתוך פרס המתפרקת.
תחילה נעו הטורקים די בחופשיות לכיבוש מחודש של השטחים מעבר לזגרוס ומאוחר יותר לקחו את אזרבייג'ן האיראנית והאימפריה הספווית חדלה להתקיים. הטורקים אז נעו נגד האימפריה ההוטכית כאשר לפתע, גנרל אחד אשר נותר נאמן לספווים, נאדיר שאה, כבש את המדינה האפגנית בעצמו ושחזר את הספווים.
השטחים על עברי רכס הזגרוס נכבשו מחדש לידי פרס ובנקודה זאת אהמט השלישי תקף את פרס אך נפטר עוד לפני הגעת הכוחות. יורשו מהמוט הראשון לא היה מעוניין במלחמה בפרסים והחזיר את השטחים הכבושים לידי פרס.
מלחמות נאדיר
בשנת 1736, לאחר שהשיג שלטון מלא דה פקטו על השאה הספווי, נאדיר שאה מחק את האימפריה הספווית מהמפה והכתיר עצמו שאה של פרס בהקמת השושלת האפשארית. הוא החל במסעות מלחמה מול האימפריה המוגולית, מדינות הקווקז, חצי האי ערב והאימפריה העות'מאנית להאדרה מחודשת של פרס.
מלחמת 1733
תחילה בעודו רק שליט דה פקטו ועם הספווים עדיין דה יורה בשלטון, יצא נאדיר שאה במלחמה נגד הטורקים בה ערך שלוש התקפות, הראשונה לעיראק, השנייה לכורדיסטן הטורקית והשלישית לעבר הקווקז. תחילה נאדיר כבש מחדש את אזרבייג'ן מידי הממשל הטורקי והוסיף לפלוש לתוך עיראק לאחר שהפלישה המינורית לכורדיסטן נכשלה, כוחותיו נעצרו בדרך קצרה מבגדאד ונאדיר לבסוף נאלץ לוותר על המערכה לכיבוש מחודש של עיראק.
לאחר ניצחון על ימת סוואן הכריז נאדיר על גבולות חדשים וסיפוח של השטחים אשר היו מעבר לקווקז הגדול ועד לצפון הקווקז. כאמור דאגסטן הייתה עוד לפני כן חלק מפרס, אך כעת הוענקה חסות על צ'צ'ניה ועל צ'רקסיה. בנקודה זאת יצא במערכה אחרונה לתוך כורדיסטן העיראקית עד אשר הוצע הסכם שלום בידי הסולטאן מהמוט הראשון.
מלחמת 1743–1746
לאחר ייצוב ממשל נאדיר, השאה הפרסי דרש מהאימפריה הרוסית והאימפריה העות'מאנית להחזיר את השטחים אשר נלקחו בזמן המשבר הפנימי מול האפגנים. בעוד האימפריה הרוסית הסכימה, האימפריה העות'מאנית פעלה לשמור על השטחים, דבר אשר הביא את נאדיר להכריז מלחמה בשנת 1743.
נאדיר ראה את הבעייתיות בפלישה דרך הזגרוס אפילו בשביל חייליו שלו, אשר חיו באדמה זאת ולכן יצא לתקיפה מעבר הקווקז, שיא הפשיטה הפרסית הייתה בהגעתם אל חוף הים השחור, לאחר מכן הטורקים הרימו את ראש צבאם נגד הפלישה מחשש כי נאדיר יפנה בדרך החוף לצפון אנטוליה ומשם יוכל לאיים על הבירה הטורקית של קונסטנטינופול.
מנקודה זאת הכוחות הפרסים נהדפו חזרה עד אל קו הגבול אשר קדם למלחמה, כמו שאירע במערכה בכורדיסטן. המלחמה המשיכה על עבר הגבול לעוד שנתיים, אף צד לא יצא בתקיפה משמעותית וכאשר בשנת 1746 פקידי ממשל רצחו את נאדיר, פרס נכנסה לעת כאוס שלטוני והמלחמה על כן נעצרה.
מלחמת 1775–1776
בשנת 1775 נעמדה על הגבול הפרסי-טורקי שושלת זנד תחת קארים חאן זנד, מקים השושלת ומצביא כריזמטי. באותה השנה הכריז קארים על מלחמה בטורקים. בהנהגת אחיו, סאבק חאן זנד, הצבא הפרסי תקף את דרום עיראק והטיל מצור מתמשך על בצרה. העיר נפלה למצור עד אשר נכנעה בתוך שנה.
הטורקים, חסרי יכולת לשלוח חיילים עקב מלחמה עם רוסיה היו חייבים להסתמך על השושלת הממלוכית של עיראק (אשר היוותה את שושלתם של מושלי המחוזות שהרכיבו את עיראק) במלחמה נגד הפרסים. הטורקים הטילו עיצומים נגד סוחרים אשר באו לסחור בשטחים שנלקחו לידי פרס בניסיון להקטין את ריווחי הפרסים מכיבוש ולקיחת האזור.
ניסיונות להגיע למשא ומתן והסדר נכשלו ודרום עיראק נשלטה בידי האימפריה הפרסית עד שנת 1779, כאשר קארים חאן זנד נפטר ובניו החלו מריבה על הכס, העות'מאנים ראו חלון הזדמנויות להחזיר את השטחים, וכך הם עשו.
מלחמת 1821–1823
בסוף המאה ה-18 שושלת אצולה מצפון פרס כבשה את כלל פרס והכריזה על הקמת השושלת הקאג'ארית והפיכת כפר קטן ליד העיר ריי, העונה לשם טהראן, לבירה החדשה של פרס. השאה הפרסי השני בשושלת, פתח עלי שאה קאג'אר, ירש מקודמו את מדיניות ההתפשטות ובשנת 1821 החל במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית לאחר סכסוכי גבול שבערו עקב פשיטות של שבטי כורדים מהאימפריה העות'מאנית ופעולות מרד באזרבייג'ן.
הצבא הפרסי יצא ממדינת החסות הגאורגית בצד אחד ומאזרבייג'ן האיראנית מצד שני למען יכבוש את ימת ואן ומעבר לה. הכוחות שלטו כמעט שנה בשטחים די נרחבים מתוך כורדיסטן הטורקית וארמניה המערבית עד אשר שנה מאוחר יותר הטורקים תקפו והחזירו את קו האש לגבול המדיני. בעוד התרחשה המלחמה התבושש לחץ כבד על האימפריה העות'מאנית עקב מלחמת העצמאות היוונית ולחץ בידי האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית.
הלחץ על האימפריה העות'מאנית באותה עת היה כה גדול עד שמעמדה נחלש אפילו בחצי האי ערב כאשר בית סעוד השתחרר מחסות טורקית בתור אמירות נג'ד.
הסכם שלום לא הושג עד לשנתיים של סטטוס קוו ממושך על הגבול עם חתימת הסכמי ארזורום בין שתי האימפריות אשר קבע את שימור הגבולות שקדמו למלחמה. גבולות אלו ייקבעו מחדש בשנות ה-60, תקופת שלטונם של אבדילאזיז ונאסר א-דין שאה קאג'אר.
אנדראש השלישי, מלך הונגריה
אנדראש השלישי ה"ונציאני" (בהונגרית: Harmadik Velencei András, בקרואטית: Andrija Treći Mlečanin, בסלובקית: Ondrej Tri; סביבות 1265 – 14 בינואר 1301) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין השנים 1290–1301, ובנו של אישטוואן "פוסטומוס" (בהונגרית Utószülött István), שנולד למלך אנדראש השני אחרי מותו ושנחשב ל"ממזר" על ידי אחיו. אנדראש השלישי גדל בוונציה והוזמן לבוא להונגריה בשנת 1278 על ידי הברון המורד איוואן קסגי. קסגי ניסה להעמיד את אנדראש כטוען לכתר מול המלך לסלו הרביעי "הקומני" אבל הקנוניה נכשלה ואנדראש שב לוונציה. הוא נבחר למלך אחרי מותו של המלך לסלו הרביעי בשנת 1290 והיה היורש הזכר האחרון של בית ארפאד. הוא היה גם כן המונרך ההונגרי הראשון שהנפיק דיפלומת הכתרה שאישרה את זכויות היתר מהן נהנו האצילים והכמרים. קמו נגדו לפחות שלושה טוענים לכתר – אלברכט מאוסטריה, מריה מהונגריה, מלכת נאפולי ועוד הרפתקן אחד שקרא לעצמו "אנדראש, דוכס סלבוניה". אנדראש גירש את ההרפתקן מהונגריה ותוך שנה אילץ את אלברכט מאוסטריה לחתום הסכם שלום. אולם מריה מהונגריה וצאצאיה לא ויתרו על טענותיהם. אנדראש סמך בעיקר על תמיכתם של הבישופים ההונגרים ושל משפחתו מצד אמו מוונציה. ראשי האצולה הקרואטית והסלבונית התנגדו לשלטונו. בימי מלוכתו הייתה הונגריה שרויה באנרכיה מתמדת. בני המשפחות קסגי, צ'אק ואחרות שלטו באחוזותיהם הגדולות ביד רמה כשליטים אוטונומיים וכמעט כל שנה התקוממו נגד המלך. עם מותו של אנדראש השלישי נכחד בית ארפאד ופרצה מלחמת אזרחים על הירושה, שנמשכה יותר משני עשורים והסתיימה בניצחונו של קארוי רוברט (קארוברטו), נכד של מריה מהונגריה.
ילדות וצעירות
אנדראש היה בנו של אישטוואן "פוסטומוס" שקרא לעצמו "דוכס סלבוניה" ושל רעיתו השנייה, טומזינה לבית מורוזיני ,. האב נולד לביאטריצ'ה ד'אסטה, אשתו השלישית של המלך אנדראש השני, אחרי מות המלך ומסיבה זו נקרא "פוסטומוס". אולם שני בניו הגדולים של אנדראש השני, בלה וקלמן מהליץ' האשימו את ביאטריצ'ה ד'אסטה בגילוי עריות וסירבו להכיר באישטוואן פוסטומוס כאחיהם החוקי. אמו של אנדראש, טומזינה מורוזיני, הייתה בת של אציל אמיד מוונציה, מיקלה מורוזיני. התאריך המדויק ללידת אנדראש אינו ידוע. לדעת ההיסטוריונים טיבור אלמאשי, דיולה קרישטו ואטילה ז'ולדוש, הוא נולד בסביבות 1265, לפני מותו בשנת 1272 מינה אישטוואן פוסטומוס שני קרובי משפחה של אשתו, כולל אחיה אלברטו מורוזיני לאפוטרופסים של הילד אנדראש.
טוען לכתר 1290-1278
אנדראש הגיע להונגריה לראשונה בשנת 1278 להזמנת המגנט איוואן קסגי. קסגי ביקש להשתמש באנדראש במאבק שניהל נגד המלך לסלו הרביעי. אנדראש היה הצאצא הזכר היחיד של בית ארפד להוציא המלך. הוא אימץ את התואר "דוכס סלבוניה, דלמטיה וקרואטיה והגיע עם מלוויו עד לאגם בלטון. הוא לא הצליח דבר ובסתיו שב לוונציה.
בתחילת שנת 1290 חזר אנדראש להונגריה. הפעם גם הארכיבישוף של אסטרגום, לודומר, האיץ בו לבוא, מכיוון שיחד עם איוואן קסגי רצה להדיח את המלך לאסלו שהשניא עצמו על הכנסייה ונודה על ידה. גם הפעם לא עלה בידי אנדראש להשיג את יעדיו מפני שהמגנאט ארנולד השלישי האהוט, אויב של בני קסגי, שהזמין אותו במרמה למבצר שטריגובה לקח אותו בשבי. האהוט שלח את נער לווינה, שם הוחזק בשבי על ידי דוכס אוסטריה, אלברכט. ב-10 ביולי 1290 שלושה קומנים רצחו את המלך לסלו. הארכיבישוף לודומר שלח אז שני נזירים לווינה כדי ליידע את אנדראש על מות המלך. בעזרת הנזירים ברח אנדראש בתחפושת ומיהר להגיע להונגריה.
ההכתרה והטוענים לכתר 1293-1290
בהגעתו של אנדראש, ניסו יריביו לשחד את תאודור טנגרדי, ראש (פרובוסט) של צ'פטר הקתדרלה בסקשפהרוואר, על מנת שלא ימסור את הכתר הקדוש של הונגריה לידי המועמד הצעיר, אבל הלה דחה את דרישתם. הארכיבישוף לודומר הכתיר את האנדראש בסקשפהרוואר ב-23 ביולי 1290. בכירי האצולה והכמרים נשבעו אמונים לאנדראש, אך רק אחרי שהוא הוציא צ'רטר שבו הבטיח להחזיר את השלום הפנימי ולכבד את הפריבילגיות של האצולה והכמורה. את ראשי המגנטים, שכבר מזה שנים רבות שלטו באחוזותיהם באופן אוטונומי, הוא מינה בתפקידים הבכירים ביותר בממלכה. אמדאוש אבא ששלט בצפון-מזרח הונגריה, התמנה כפלטין הונגריה, איוואן קסגי, ששלט בחלקים המערביים של טרנסדנוביה התמנה לשר האוצר ורולנד בורשה הושאר בתפקיד ווייבוד טרנסילבניה. לפני 1 בספטמבר כינס המלך החדש את הדייטת הונגריה על מנת לשים קץ לאנרכיה "הכמרים, הברונים והאצילים" התבקשו להרוס את הטירות שבנו באופן בלתי חוקי, ללא רשות המלך ולהחזיר את האחוזות שכבשו ללא היתר, לבעלים החוקיים. אנדראש השלישי הבטיח שיכנס את הדייטה כל שנה בשנה.
בהמשך קמו נגד אנדראש יריבים חדשים שטענו גם הם לכתר הונגריה. אחד מהם, רודולף הראשון, מלך גרמניה טען שהוא היורש הלגיטימי של המלך לאסלו הקומני שהיה חסר ילדים, וזאת מכיוון שבימי פלישת המונגולים להונגריה סבו של לסלו, בלה הרביעי נשבע אמונים להקיסר פרידריך השני. אף על פי שמזמן שחרר האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי את בלה הרביעי משבועתו, ב-31 באוגוסט 1290 ניסה רודולף לנכס את הונגריה לטובת בנו, אלברכט מאוסטריה,. הופיע גם הרפתקן שקרא לעצמו "אנדראש, דוכס סלבוניה" והזדהה כאחיו הצעיר של המלך לסלו המנוח - ופלש להונגריה מכיוון פולין. זמן קצר אחר כך אולץ לשוב לפולין שם נרצח.
בסוף שנת 1290 נשא אנדראש לאישה את הנסיכה הפולניה פננה מקויאוויה, בתו של זיימומיסל מקויאוויה. בתחילת שנת 1291 הוא כינס בנאג'וואראד (כיום אוראדיה) אספה כללית של הברונים וכלל האצילים מחמישה מחוזות ממזרח לנהר טיסה: ביהר, קראסנה, סבולץ', סטמר וסולנוק. האספה הוציאה מחוץ לחוק את אישטוואן באלוגשמיין, אחד המקורבים של המלך הקודם, לסלו הקומני, בגין עבירה חמורה,. המלך הצעיר המשיך לאספה כללית נוספת בעיר אלבה יוליה (גיולאפהרוואר) בטרנסילבניה, שבה השתתפו אצילים ומנהיגים מקומיים:הונגרים, סקסונים טרנסילבנים, סקלרים ורומנים ("ולאכים"). באותה תקופה החליף המלך את אמדאוס אבא על ידי איוואן קסגי בתפקיד פלטין הממלכה.
עוד התקוממויות וניסיונות המלך לחזק את השלטון - 1298-1293
ב-23 במאי 1294 הטיל וויבוד טרנסילבניה, רולנד בורשה, מצור על מבצרו של בנדק, בישוף אוראדיה{ואראד בפנש (כיום פיניש) וכבש אותו. אנדראש כינס אספה כללית ועל בורשה הוטל חרם. לפי ההיסטוריון אטילה ז'ולדוש, בהזדמנות הזאת מינה המלך את מיקלוש קסגי לפלטין הונגריה. למשך שלושה חדשים צר אנדראש השלישי על מבצרו של בורשה ביישוב אדוריאן (כיום ליוואדה, במחוז סאטו מארה של רומניה) עד שנכנע למלך בחודש אוקטובר. במקום רולנד בורשה התמנה לסלו השלישי קאן בראש הוויבודות טרנסילבניה, אבל בורשה שמר עדיין אחוזות גדולות ממזרח לטיסה.
בתחילת שנת 1295 פנה שוב השוע הקרואטי פאבל שוביץ' נגד המלך והצטרף למחנה של קרלו מרטלו, אולם קרלו הלך לעולמו בחודש אוגוסט,תוך חודשיים גם בני בבוניץ' מרדו נגד המלך. . בהתחלת השנה הבאה, אנדראש, שהתאלמן לא מזמן, ביקר בווינה וקיבל את ידה של אגנס מאוסטריה (1364-1281), בתו של הדוכס אלברכט במהרה גם בני קסגי קמו בגלוי נגד המלך. אנדראש הכריז מלחמה במורדים והארכיבישוף לודומר הטיל עליהם חרם. באוקטובר אנדראש יחד עם אלברכט כבשו את המבצר העיקרי של משפחת קסגי ביישוב קסג, אבל לעא הצליחו לגבור עליה סופית. בשלהי השנה ככל הנראה מתה אמו של אנדראש, מכיוון ששמה ומעשיה נעלמו מתעודות התקופה.
מתיאש השלישי צ'אקי שהתמנה לפלטין בשנת 1296, קם גם הוא נגד המלך בסוף שנת 1297. המלך איבד את עזרתו של הארכיבישוף לודומר, תומך עקבי שלו, שמת באותם הימים. בתחילת פברואר 1298 אנדראש ביקר שוב אצל חמיו אלברכט בווינה והבטיח לו תמיכה נגד מלך גרמניה, אדולף מנסאו. אנדראש עמד במילתו ושיגר כוח צבאי לעזרת אלברסט והמלך אדולף הובס על ידי האוסטרים בקרב גלהיים ב-2 ביולי 1298.