cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האראלד החמישי, מלך נורווגיה
בריאותו
ב-1 בדצמבר 2003 נודע כי האראלד לוקה בסרטן שלפוחית השתן. בנו, הנסיך הוקון, מילא את מקומו כמלך בעת שהוא עבר ניתוח בבית החולים הלאומי, ריקסהוספיטאלט (Rikshospitalet), עד ששב לתפקידו באפריל 2004.
הוא נודע כמעשן כבד. ב-1 באפריל 2005 נותח שוב, הפעם בלב, ניתוח שעבר בהצלחה. לאחריו עבר כמה שלבי שיקום וחזר לתפקידו כמלך ב-7 ביוני 2005, יום ההפרדה של נורווגיה משוודיה.
מורשתו
על שמו קרוי חוף הנסיך האראלד בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
תפקידים
מלבד היותו מלך, האראלד משמש במספר תפקידים שונים:
המדאן (פרובינציה)
פרובינציית המדאן (בפרסית: استان همدان) הוא אחד מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר המדאן.
שטחה 19,368 קמ"ר, בערך 1.1 אחוז משטח איראן, והיא נמצאת בצפון-מערב המדינה. ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה כ- 1,790,770 תושבים.
בעיר המדאן קיים אתר קבורה של מרדכי היהודי ואסתר המלכה, על פי המסורת היהודית והמוסלמית, המזוהה כקבר מרדכי ואסתר.
הורמוזגאן
פרובינציית הורמוזגאן (בפרסית: استان هرمزگان) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה משתרעת בדרום-מזרח המדינה מול עומאן והאמירויות הערביות המאוחדות ובירתה היא העיר בנדר עבאס. הפרובינציה כוללת ארבעה-עשר איים במפרץ הפרסי ויש לה כ-1,000 ק"מ של חוף במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן. בפרובינציה יש 13 ערים מרכזיות: בנדר עבאס, בנדר לנגה, חאג'יאבּאד, מינאבּ, קשם, סרדשת (בּשאגרד), בּסְתכּ, סיריכּ, ג'אסכּ, בנדר ח'מיר, פּארסיאן, רודאן ואבו מוסא.
שטחה 70,669 קמ"ר, כ-4.3 אחוז משטח איראן. במפקד האוכלוסין של שנת 2011 מנתה הפרובינציה כ-1.5 מיליון בני אדם. הפרובינציה כוללת 13 מחוזות, 69 ערים ו-2,046 כפרים.
היסטוריה
מרקו פולו ביקר פעמיים בנמל בנדר עבאס, עוד כשנקראה "גמרון", בשנת 1272 ובשנת 1293. הוא דיווח על מסחר בתכשיטים פרסיים, שנהב, משי מחצי האי הודו-סין. וכשביקר בנמל הורמוז הוא דיווח על פנינים שיובאו מבחריין .
ב-1497 נחתו אירופאים באזור בפעם הראשונה, בראשותו של ואסקו דה גאמה.
בשנת 1508 פלשו הפורטוגזים לאזור, בראשות אפונסו דה אלבוקרקי, עם שבע ספינות מלחמה, באמתלה של הגנה על קשרי המסחר שלהם ממצרים ומוונציה. הכיבוש הקנה שליטה במצר הורמוז ובכך שליטה על המעבר במפרץ הפרסי.
בינתיים התחרו הבריטים על ההשפעה באזור עם ההולנדים, שפלשו לאי קשם ושלחו ספינות מלחמה לבנדר עבאס בשנים האחרונות לשלטונו של שאה עבאס. הממשלה הפרסית לא הצליחה להגן על עצמה מפני התקפה זו. עם זאת, בשל ערעור יחסי בריטניה והולנד, המתחים הצבאיים גדלו באזור. ההולנדים שניסו להעביר את הבסיס שלהם עד לאי ח'ארג. האמיר של ח'ארג, מיר מאנה, הביס בסופו של דבר את הכוחות ההולנדים בח'ארג, והבריטים יצאו וידם על העליונה באזור כולו. עד מהרה השתלטה בריטניה על כל המפרץ הפרסי באמצעות חברת הודו המזרחית. הבריטים אימצו מדיניות שעודדה אוטונומיה מקומית בכל רחבי המפרץ הפרסי כדי למנוע גיבוש כוח מאוחד שיאיים על המפעלים שלהם במפרץ.
החשיבות האסטרטגית של המפרץ הפרסי עלתה עוד יותר לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם גילוי הנפט באזור.
דמוגרפיה. קבוצות אתניות
כ-90% מהאוכלוסייה בפרובינציית הורמוזגן, המונה כ-1.5 מיליון נפש, הם פרסים. האוכלוסייה הערבית של הורמוזגן מדברת במגוון ניבים ערביים, ולפי מפקד 2006 היוותה כ-10% מכלל התושבים.
גאוגרפיה
הפרובינציה היא בעיקר הררית. היא משתרעת בחלק מהרי הזגרוס. האקלים חם ולח מאוד, בקיץ הטמפרטורה יכולה לעלות עד 49 מעלות צלזיוס. בכל השנה כמות המשקעים נמוכה מאוד.
הורמוזגאן כיום
גרמניה הציעה לאחרונה לבנות גשר שיחבר את האי קשם ליבשת.
הורמוזגן כוללת שני אזורי סחר חופשי, הראשון באי כיש והשני באי קשם. באי כיש שוכנת בורסת הנפט האיראנית, אחת מחמש בורסות יחידות מסוגן בעולם והיחידה מביניהן שבה לא נסחר נפט בדולרים אמריקאיים.
חצר ראשונים בדגניה
חצר ראשונים היא החצר של קבוצת דגניה א' שנבנתה בשנת 1912 בעת שחברי הקבוצה עברו מאום ג'וני ליישוב הקבע שלהם סמוך למוצא הירדן מהכנרת ושוחזרה בשנות השמונים של המאה העשרים. המקום הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
היסטוריה
חצר הראשונים נבנתה בצורה דומה לחצרות במקומות אחרים כמו בבן שמן, כנרת וסג'רה במתכונת של חוות גרמניות לפועלים. המבנים מוקפים חומה, גדר ושער כניסה. קירות הבניינים בעובי של כחצי מטר בנויים מאבן בזלת מסותתת מבחוץ ומטויחת מבפנים. הגגות מכוסים רעפי חרס שצבעם אדום. במקום נבנו רפת, מחלבה, אסם, לול מחסנים ובתי מלאכה ובאמצע שובך יונים. מחוץ לחצר ניבנו חדר אוכל, מקלחת, בית מגורים גדול ומפואר בעל שתי קומות לו גג רעפים. החצר נבנתה על ידי יוסף טריידל ואליהו קראוזה.
המקום שופץ ושוחזר בשנות השמונים של המאה העשרים, כשמלאו לדגניה שבעים שנה. במקום הוקם מוזיאון המציג את ראשיתה של דגניה מימי הקומונה החדרתית שהלכה להתיישב באום ג`וני ועד יישוב הקבע וההחלטה על השם דגניה. מטרת המקום היא להנציח את ראשוני דגניה שהיו הגרעין הראשון להגשמת רעיון הקבוצה. בנוסף במקום הוקמו גם אולם לזכרו של יוסף בוסל, ספרייה, ארכיון וחדר הנצחה.
השטח המרכזי של החצר רוצף וגונן. את תוכנית השחזור והשיפוץ הכין האדריכל אלכס קשטן. נעשה שימוש בחומרי הבניה המקוריים, עצים שניטעו בעת שנבנתה החצר המקורית והוצבו בסביבה כלים חקלאיים ישנים לקישוט ולתצוגה. המקום משמש גם כמקום לעריכת טקסים ציבוריים ולחגיגת אירועים קבוצתיים.
שמעונה הולנדר
שמעונה הוֹלַנדֶר (פלדי) (נולדה ב-1965) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1983 ומעצבת פנים.
שמעונה הולנדר נולדה וגדלה בתל אביב. בגיל 17, בעודה תלמידת תיכון, זכתה בתחרות מלכת היופי, וייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל 1983.
בגיל 18 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר כפקידה. בסיום השירות הצבאי למדה באוניברסיטת בר-אילן לתואר כללי והתחתנה עם איש עסקים. לאחר שילדה שני ילדים החלה ללמוד עיצוב פנים.
נכון ל-2001, חברה הולנדר בעמותת "מעגל נשים 9" שדואגת לצורכי נזקקים.
נחלת שמעון
נחלת שמעון היא שכונה יהודית במזרח ירושלים בין שכונת שייח ג'ראח ושכונת בית ישראל. השכונה הוקמה ממערב לדרך שכם. שמה הוענק לה עקב קרבתה למערת שמעון הצדיק, אשר נמצאת ממזרח לאותו הרחוב.
היסטוריה
שכונת נחלת שמעון הוקמה בשנת 1891 כחלק מתהליך היציאה מהחומות. התגוררו בה בני עדות שונות, כמו תימנים, חלבים וגאורגים (גורג'ים), ולכל עדה היה בית כנסת משלה. בתקופת המנדט, דמי השכירות בשכונה היו מהנמוכים בירושלים, וגרו בה ובבתי נבון שמצפון למערת שמעון הצדיק הסמוכה כמאה משפחות יהודיות.
ב-1930 הוקמה בסמוך שכונת שייח' ג'ראח עבור משפחות ערביות מבוססות ומכובדות. ככלל, היחסים בין תושבי השכונה ושכונת בתי נבון הסמוכה לבין שכניהם הערבים היו תקינים.
מלחמת העצמאות
בשנת 1948, ערב סיום השלטון הבריטי בארץ ישראל, הידרדר מאוד מצבה הביטחוני של השכונה. עזיבת משפחת נשאשיבי את ביתה בשייח' ג'ראח הסמוכה סימנה את התגברות כוחם של הקיצונים מבין הערבים והתקפות על השכונה גברו. ב-14 במרץ 1948 פקדו הבריטים על תושבי שכונות "שמעון הצדיק" ו"נחלת שמעון" לעזוב במהירות את בתיהם. תושבי השכונה פונו לבית מנדלבאום ולבית ספר אליאנס (כי"ח) ליד שוק מחנה יהודה.
בד' בניסן ה'תש"ח (13 באפריל 1948) נהרגו בשיירת הדסה 78 אנשי צוות בית החולים "הדסה" ואנשי ההגנה ליד השכונה הנטושה. כוחות "הראל" (פלמ"ח) שחשו לעזרתם נהדפו על ידי הבריטים. בחול המועד פסח כבש הפלמ"ח את שייח' ג'ראח ושטח השכונות היהודיות. הבריטים הכריחו אותם לסגת בתואנה שציר התחבורה העובר שם נחוץ להם ונתנו את מילתם שיעדכנו לכשיסיימו להעביר את גייסותיהם שם. לבסוף בעוזבם עדכנו רק את הערבים שמיהרו והשתלטו על המקום.
במלחמת העצמאות כבש הצבא הירדני את השכונה, וזו נותרה בשליטה ירדנית עד מלחמת ששת הימים.
אחרי מלחמת העצמאות
השכונה ממוקמת בסמוך לקו העירוני, אבל נמצאת במזרח ירושלים, ולכן הייתה בלתי-נגישה לאזרחי ישראל. בתיה הנטושים של השכונה נתפסו על ידי "האפוטרופוס לנכסי אויב" של ירדן, והוא שיכן בהם פליטים פלסטינים.
בסוף שנות התשעים של המאה ה-20 החלו יהודים להתיישב בבתי נבון, הסמוכים למערת שמעון הצדיק. המתיישבים רכשו את הזכות לגור בבתים אלו מוועד הקהילה הספרדית בירושלים, הבעלים של השטח. בשנת 2009 התקיימו מאבקים משפטיים בסופם שלושה בתים נוספים יושבו בידי יהודים. כניסת הדיירים היהודים לבתים בלב השכונה הערבית התבצעה בתמיכת תנועות ימין שראו בהחזרת הבתים לידי יהודים תיקון עוול מתמשך, אך עוררה התנגדות בקרב מדינות העולם, ובקרב תושבי השכונה ופעילי שמאל, אשר הביעו את עמדתם בתהלוכות, הפגנות ומשמרות מחאה על בסיס שבועי. בשנים 2020 ו-2021 ניתנו בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי פסקי דין נוספים לפינוי דיירים מוגנים תושבי המקום. הוגשה בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון וטרם ניתן פסק דין.
רופוס סוול
רופוס פרדריק סוול (באנגלית: Rufus Frederik Sewell; נולד ב-29 באוקטובר 1967) הוא שחקן אנגלי.
סוול הופיע בסרטים רבים, ביניהם: סוחרי העץ, יופי מסוכן, איש ללא חשיבות, עיר אפלה, סיפורו של אביר, אמן האשליות, ומרתה, פרנק, דניאל ולורנס. בטלוויזיה הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו בדמות ויל לאדיסלו בסדרה "מידלמארץ'", עיבוד של הבי בי סי לרומן של ג'ורג' אליוט "מידלמארץ'".
קורות חייו
סוול נולד ברובע ריצ'מונד שעל התמזה, אשר בדרום מערב לונדון, בנו של ויליאם סוול, אנימטור אוסטרלי וג'ו, מלצרית ואומנית ולשית. הוריו התגרשו כאשר הוא היה בן חמש ואמו עבדה על מנת לפרנס את שני בניה. אביו מת כאשר היה בן 10. ב-1984 עזב סוול את בית הספר אולינס פארק. בו משך את תשומת לבה של מורה לדרמה בווסט טימס קולג' אשר שלחה אותו לאודישנים בבית ספר לדרמה.
קריירה
ב-1993 פרץ סוול לתודעה הציבורית כאשר שיחק במיני סדרה של ה-BBC עיבוד לרומן "מידלמארץ'" של ג'ורג' אליוט ועל הבמה במחזה "ארקאדיה" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
בקולנוע הופיע סוול בתפקידים שונים כמו: "עיר אפלה", "אמן האשליות" ו"החופשה". הוא שיחק מספר פעמים את הנבל, כמו ב"סיפורו של אביר", "האגדה של זורו" ו"הלנה מטרויה". סוול טען כי "הוא לא מרוצה ושהוא אינו מעוניין לשחק בחור רע שוב".
למרות שהוא ידוע בעיקר בשל תפקידיו בדרמות תקופתיות, הוא מעדיף תפקידים מודרניים יותר. ב-2005 הוא הופיע בגרסה מודרנית למחזה של שייקספיר "אילוף הסוררת" ותפקיד זה העניק לו ב-2006 מועמדות לפרס הבאפטא לשחקן הטוב ביותר בדרמה טלוויזיונית.
בשנים 2008–2009 הופיע סוול בסדרת הטלוויזיה "Eleventh Hour" בה גילם את דמותו של מומחה למדעים המסייע לאף. בי. איי לפתור מקרי פשע. באותה שנה שיחק בסרט "להוריד את ננסי" בכיכובה של מריה בלו.
ב-2010 כיכב סוול בסדרה המשטרתית "זן" בה גילם את דמותו של בלש משטרה איטלקי. הסדרה מבוססת על סדרת ספרי "אורליו זן" מאת הסופר מייקל דיבדין.
החל מ-2015 מגלם את אוברגרופנפיהרר ג'ון סמית', גנרל אמריקאי המפקד על האס-אס בשטחי מזרח ארצות הברית, בעיבוד הטלוויזיוני לספר "האיש במצודה הרמה".
בשנת 2016 גילם את ראש ממשלת בריטניה, לורד מלבורן, בסדרת הדרמה הבריטית "ויקטוריה" ביחד עם ג'נה קולמן.
בשנת 2019 שיחק בסרט "ג'ודי - מעבר לקשת", ובשנת 2020 שיחק במיני-סדרה "תעלומת המגייה השחורה" של רשת BBC One.
במרץ 2022 לוהק סוול לתפקיד בסדרת הטלוויזיה הדיפלומטית.
חיים פרטיים
סוול מחלק את זמנו בין לוס אנג'לס ללונדון. סוול היה נשוי פעמיים; אשתו הראשונה הייתה עיתונאית האופנה האוסטרלית יסמין עבדאללה. הם התחתנו ב-1999 והתגרשו לאחר מספר חודשים. בשנים 2004–2006 היה נשוי לאמי גרדנר, ממנה יש לו שני ילדים.
סקוטי בארנס
סקוט ויין בארנס הבן (באנגלית: .Scott Wayne Barnes Jr; נולד ב-1 באוגוסט 2001) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בטורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA.
קריירת תיכונים ומכללות
בעונתו השנייה בתיכונים, עזר בארנס לתיכון לרשום מאזן 2–36 ולזכות באליפות, כשהוא נבחר לשחקן המצטיין של הגמר לאחר שהעמיד 15 נקודות ו-8 ריבאונדים מול תיכון המזרחי. בטורניר הראווה של התיכונים, העמיד בארנס ממוצעים של 21.3 נקודות ו-9.7 ריבאונדים למשחק, כשקבוצתו סיימה במקום השני. בעונתו השלישית, העמיד בארנס ממוצעים של 13.1 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-4.8 אסיסטים למשחק, מה שהוביל את התיכון למאזן 5–27 ולזכייה באליפות שנייה ברציפות.
ב-5 באוגוסט 2019, בארנס הודיע ​​כי הוא מצטרף לאקדמיה של מונטוורדה במונטוורדה, פלורידה עבור עונתו האחרונה. באקדמיה שיחקו גם קייד קנינגהם ודיירון שארפ, מה שגרם לאנליסטים רבים לראות את תיכונו כאחד הטובים בתולדות הכדורסל תיכונים. בארנס העמיד ממוצעים של 11.6 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים למשחק, מה שהוביל את מונטוורדה למאזן מושלם של 0–25 עם ממוצע הפרש של 39 נקודות במשחק, ואת בארנס לחמישייה הראשונה של העונה מטעם מקס פרפס. בארנס נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, בג'ורדן ברנד קלאסיק ובנייקי הופ סאמיט, אך כל שלושת המשחקים בוטלו עקב מגפת הקורונה.
בארנס נבחר כפאוור פורוורד הטוב ביותר וכשחקן הרביעי בטיבו במחזור 2020 על פי ESPN. ב-14 באוקטובר 2019, הודיע ​​בארנס על התחייבותו לאוניברסיטת המדינה של פלורידה. הסיבה העיקרית שבחר בה זה כי הם נתנו לו לשחק כרכז.
ב-12 בדצמבר 2020, בארנס קלע 17 נקודות ומסר 5 אסיסטים בניצחון 71–83 על אוניברסיטת פלורידה, וזכה בתואר רוקי השבוע.
קריירה מקצוענית
ב-9 באפריל 2021, בארנס הכריז על התמודדות בדראפט ה-NBA 2021, שם נבחר בבחירה הרביעית על ידי טורונטו ראפטורס.
סקוט קרפנטר
סקוט קרפנטר (באנגלית: Malcolm Scott Carpenter; 1 במאי 1925, בולדר – 10 באוקטובר 2013, דנוור), היה אסטרונאוט בתוכנית מרקורי.
ביוגרפיה
סקוט קרפנטר נולד בבולדר, קולורדו. הוריו התגרשו כאשר הוא היה בן שלוש. אמו חלתה בשחפת ולכן הוא גדל אצל חברי המשפחה. בשנת 1943 הוא התגייס לצי ארצות הברית והחל ללמוד טייס. המלחמה הסתיימה לפני שהוא סיים את הקורס המלא. בשנים 1945–1949 הוא למד באוניברסיטת קולורדו וסיים אותה עם תואר באווירונאוטיקה. לאחר סיום האוניברסיטה קרפנטר חזר לצי. בשנת 1951 הוא הוסמך לטייס צי. במהלך מלחמת קוריאה הוא ביצע מספר משימות מבצעיות. לאחר סיום המלחמה הוא עבר קורס טייסי ניסוי.
בשנת 1959 קרפנטר נכלל בצוות טייסים להכנות לטיסת חלל. בשנת 1962 הוא היה טייס עתודה לג'ון גלן. במרץ 1962 הוא היה טייס של חללית מרקורי-אטלס 7. תחילת המשימה הייתה מוצלחת. בהמשך קרפנטר לא ביצע מספר הנחיות של צוות הקרקע. במהלך הנחיתה היו בעיות במערכות אוטומטיות. כתוצאה מכך הוא נחת כ-400 ק"מ מהמקום המתוכנן. קרפנטר המתין מספר שעות עד שהתגלה על ידי מסוקי הצי.
בנאס"א לא היו מרוצים מהתנהגות של קרפנטר במהלך הטיסה והוחלט להשעות אותו מהכנות לטיסות נוספות.
בשנת 1965 קרפנטר השתתף בניסויים תת-ימיים של הצי. באוגוסט 1965 הוא בילה 30 ימים במעבדה 60 מ' מתחת למים. במהלך שהייה מתחת למים הוא ערך שיחת טלפון עם צוות ג'מיני 5 שהיו בחלל.
באוגוסט 1967 קרפנטר עזב נאס"א ובשנת 1969 פרש משרות בצי ארצות הברית. הוא פתח חברה Sear Sciences שעסקה בניצול משאבי האוקיינוס. הוא שיתף פעולה עם ז'אק קוסטו. קרפנטר השתתף במספר משימות תת-ימיות.
קרפנטר היה נשוי ארבע פעמים ונולדו לו שמונה ילדים.
בספטמבר 2013 הוא עבר שבץ מוחי, אושפז בבית חולים בדנוור ונפטר כעבור חודש.
על פעילותו לקרפנטר הוענקו עיטורים של ארצות הברית, קוריאה הדרומית והאומות המאוחדות.
קרפנטר כתב מספר ספרים על פעילותו וספרי מדע בדיוני.
איה כורם
קורות חייה
כורם נולדה בנצרת עילית לאם קצינת משטרה, שלומית כורם (המפקדת הראשונה של תחנת משטרה בישראל, תחנת מגדל העמק) ואב מהנדס. בתום לימודיה בבית הספר "יגאל אלון" בנצרת עילית, שירתה בצה"ל כמדריכת שריון, ולאחר מכן למדה ב"רימון".
עוד לפני שהתפרסמה כורם כזמרת, כתבה והלחינה שירים לסדרות טלוויזיה ולזמרים אחרים. המוכרת מביניהם היא מירי מסיקה.
תחילת הדרך
בשנת 2006 הוציאה כורם את אלבומה הראשון, "איה כורם", בהפקתו של אורי זך. מהאלבום יצאו לרדיו הסינגלים "קיץ", "שיר אהבה פשוט", "קליפה", "יונתן שפירא", "בסוף הלילה", "אתה זורם אצלי בדם" ו"השיר של איתי". השירים, שאת כולם כתבה והלחינה כורם פרט לאחרון, זכו להשמעות רבות, ולכמה מתוכם צולמו וידאו קליפים. האלבום זכה להצלחה רבה והגיע למעמד אלבום זהב. הסינגל "קיץ" אף הגיע למקום הראשון בתחנת רדיו נורווגית. במצעדי סוף השנה של תחנות הרדיו השונות, הגיעו השירים למקומות הגבוהים וכורם זכתה בתואר "זמרת השנה". לפי אקו"ם, "שיר אהבה פשוט" היה השיר המושמע ביותר בישראל בשנת 2006.
במאי 2006 פתחה כורם בסיבוב הופעות ארוך עם שירי האלבום ובלוויית להקה. אחרי שהפיקה הופעה חדשה עבור פסטיבל הפסנתר, המשיכה בסבב הופעות אקוסטי, בלווית פסנתר וצ'לו בלבד.
ב-28 בפברואר 2008 הוציאה כורם את אלבומה השני, "שפה זרה", גם הוא בהפקתו של אורי זך. הסינגל הראשון מתוכו, "הסוף של הסיפור" שכתבה יחד עם אריק ברמן, יצא בדצמבר 2007. אחריו יצאו הסינגלים "אל תאמיני", שנכתב בהשראת השיר Stars של ג'ניס איאן, "אוטוביוגרפיה" ו"עכשיו כזאת" שכתבה כורם והלחין עילי בוטנר. האלבום כולל גם שיר שכתבה כורם בשם "זהב שחור", כתשובה נשית לשירו של אברהם חלפי "עטור מצחך". את השיר הלחין יוני רכטר, שהלחין גם את "עטור מצחך". האלבום לא זכה להצלחה מסחרית דומה כשל הראשון, אולם סימן שינוי כיוון עבור הזמרת, מהפופי אל האישי ומספר הסיפורים. האלבום נמכר ביותר מ-15,000 עותקים ונחשב למצליח אם כי לא כמו האלבום הראשון. בשנים 2008–2010 הקליטה כורם גרסת כיסוי לשירם של כרמלה גרוס ואגנר "ערב ב' כסלו" עבור הפרויקט "עבודה עברית", כתבה שירים לזמרים אחרים וביניהם מירי מסיקה ונורית גלרון והפיקה מוזיקלית ערב מחווה נשי ללהקת כוורת בהשתתפותן של תמר אייזנמן, אפרת גוש, אמילי קרפל ואניה בוקשטיין.
כיכבה בתפקיד הראשי במחזמר "אנה ומלך סיאם" (עיבוד למחזמר הידוע המלך ואני). בנוסף הנחתה במשך שתי עונות, יחד עם דני רובס, את התוכנית "דואט ישראלי" בטלוויזיה החינוכית, בה אירחו את מיטב המוזיקאים הישראלים ושרו משיריהם.
ב-2009 הצטרפה להרכב מוזיקלי הנקרא "My Favorite Enemy", שיתוף פעולה בין מוזיקאים ידועים ישראלים, פלסטינים, ירדנים ואירופאים. ההרכב כתב יחד עשרות שירים, הקליט אלבום בכורה והופיע מאז ברחבי העולם, בין היתר הופיע ההרכב ב-National Prayer Breakfast מול הקונגרס האמריקאי, באו"ם, מול נשיא ארצות הברית ברק אובמה ועוד.
המאבק בחברת התקליטים
בשנת 2010 יצאה כורם למאבק משפטי נגד חברת התקליטים "עננה" במטרה להשתחרר מחוזה למשך 18 שנה עליו הייתה חתומה החל מ-2005. בשנת 2013 דחה בית המשפט המחוזי את תביעת כורם. בדיון הערעור שהתקיים באוקטובר 2014 הפנה בית המשפט העליון את הצדדים לגישור ולסיים את ההתקשרות עם חברת התקליטים תוך 90 יום ובינואר 2015 תם הליך הגישור בין הצדדים כך שכורם שוחררה ממחויבותה לחוזה מעתה והלאה.
לאחר המאבק
ביוני 2011 יצא אלבומה השלישי של כורם, "לאלף את הסוסים", בהפקתם של גיל לואיס ותומר לנצינגר וללא תמיכת חברת תקליטים עקב הסכסוך עם חברת "עננה". האלבום זכה לביקורות משבחות ולהשמעות רבות. בייחוד בלטו הסינגלים "שש ועשרים", והסינגל השני "רונה אומרת", גרסה מחודשת לשיר של כורם בשם "האישה עם השקית", שיצא לראשונה בסוף שנת 2008. האלבום כלל אף גרסת כיסוי לשיר "צלצולי פעמונים" של אהובה עוזרי.
ב-5 בינואר 2015, יום לאחר ששוחררה כורם מהחוזה שלה עם חברת "עננה", הוציאה אלבום חדש בשם "הלב הזה, המשומש", אותו הציעה להאזנה ולהורדה ללא תשלום באתר הרשמי שלה.
באוקטובר 2015 פתחה פרויקט מימון המונים באתר הדסטארט בשם "2023, האלבום החופשי הראשון של איה כורם", המסמל בסיפורו בסגנון המדע הבדיוני של אדם בשם אלכס ושירים שיבוצעו בידי רבים, את המאבק שלה בחברת התקליטים. האלבום יצא בספטמבר 2016. לאלבום יצאו שלושה סינגלים, מתוכם הסינגל "מצרים" (בביצוע לאה שבת) שנכנס לפלייליסט של גלגלצ. כמו כן, זכתה כורם בפרס אקו"ם על שם יוסי בנאי למחברת עבור האלבום.
ב-2019 החלה כורם לשחרר סינגלים מתוך הפרויקט "שלך, א. כורם״ המוגדר כ"פרשנות אישית, נשית ומקומית לשירי לאונרד כהן" ומכיל תרגומים חדשים לשיריו מאת כורם, אלכס בן-ארי ותומר קמרלינג. השיר הראשון שיצא היה "המעיל הכחול" (מבוסס על Famous Blue Raincoat) ב-21 ביוני, אחריו ב-18 ביולי "מלון צ'לסי" (מבוסס על Chelsea Hotel #2), דמוקרטיה (מבוסס על Democracy) וב-24 בספטמבר "מי באש" המשלב בין Who by Fire בביצועה של כורם ובין ונתנה תוקף (עליו מתבסס שירו של כהן) בביצועו של החזן שי אברמסון ללחנו של יאיר רוזנבלום. את הפרויקט מלווה סיבוב הופעות יחד עם המוזיקאים אדם בן אמיתי, דניאל רובין, אלכס משה, שולי ווטרמן ונעה איילי. ב-27 באוקטובר יצא השיר החמישי, ללא קליפ, בשם "בסוף אתה תחזור אלי" וכל חמשת השירים יצאו כמיני-אלבום.
ב-11 בפברואר 2020 הוציאה את הסינגל הראשון מתוך אלבומה השביעי, הכוכבת של נצרת עילית, "רק אהבה".
ב-18 בפברואר 2021 הוציאה את אלבומה השביעי, "הכוכבת של נצרת עילית".
ב-12 במאי 2022 הוציאה את אלבומה השמיני, "איה כורם 2022", שכולל גרסאות חדשות לשירים שהזכויות על הביצוע שלהם נותרו בבעלות חברת "עננה", ושיר אחד חדש - "תגיעי לירח".
ב-8 בדצמבר 2022 הוציאה ביצועים שלה לשני שירים מאלבומה "2023" - "מצרים" ו-"אלף פעם", לקראת ההופעה החגיגית לאלבום ב-1 בינואר 2023.
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת הפסים 2023" בו השתתפה לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
חיים אישיים
מ-2011 היא בזוגיות עם המוזיקאי אדם בן אמיתי ולהם בת שנולדה ב-2017, ובמרץ 2021 נולד להם בן. מתגוררת ביפו.
דליה ביבס
דליה ביבס-הררי (נולדה ב-11 באפריל 1945), היא מתעמלת וכדורסלנית עבר, פעמיים אלופת ישראל (1963 ו-1967). היא ייצגה את ישראל בשתי אליפויות עולם (פראג 1962 ודורטמונד 1966). נוסף לכך, היא רקדנית בלט קלאסי ומודרני בעלת סטודיו למחול.
ביוגרפיה
ביבס נולדה וגדלה בירושלים. היא החלה לרקוד בלט קלאסי מגיל 4. הייתה רקדנית בלהקות מחול, מהטובות בארץ ובחו״ל, בסגנונות קלאסיֿ מודרני וג׳אז. סיימה את מגמת המחול באקדמיה בירושלים ואת בית הספר להוראת המחול באקדמיה. ביבס התאמנה בהתעמלות מכשירים בקבוצת הפועל ירושלים בהדרכתה של אגנס קלטי בווינגייט. היא הייתה אלופת ישראל בהתעמלות מכשירים ושימשה כמאמנת המחוננים בנבחרת ישראל. היא סיימה את המכללה האקדמית בווינגייט לחינוך גופני במגמת מחול ובנוסף סיימה את לימודי הפיזיותרפיה.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 סיימה ביבס בתחרות הקבוצתית במקום 15.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1963 זכתה ביבס בתואר אלופת ישראל בהתעמלות בתוצאה של 69.1 נקודות, לפני רינה כהן מהפועל ירושלים (62 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 סיימה אבלס בתחרות הקבוצתית במקום 16 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 90 בתוצאה של 70.732 נקודות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1967 זכתה ביבס במדליית זהב במשותף עם רות אבלס בתוצאה של 71.55 נקודות.
חייה האישיים
בשנת 1966 נישאה ביבס לאלוף ישראל בהיאבקות משה ויינברג. השניים התגרשו, מספר שנים לפני שנרצח בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
בשנת 1970 הקימה סטודיו למחול בשם "הסטודיו של דליה" הנמצע בחרות.
ג'וזפה מוריאלי
ג'וזפה מוריאלי (באיטלקית: Giusseppe Moreali; 1980 – 1895) היה רופא וחסיד אומות העולם מהעיירה נוננטולה, שליד מודנה במחוז אמיליה-רומאניה באיטליה. הוא הציל 120 יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה באיטליה, רובם ילדים. שותפו העיקרי להצלה היה אריגו בקרי (Arrigo Beccari). בשנת 1964 הכיר יד ושם במוריאלי ובבקרי כחסידי אומות העולם. על שמו של מוריאלי ניטע עץ בשדרות חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
לפני המלחמה
ג'וזפה מוריאלי נולד ב-1895 בעיר סאסואולו שליד מודנה, לרפאל מוריאלי (Raffaele Moreali) ולאגריפינה באשיירי (Agrippina Baschieri). משפחתו הייתה במעמד הבינוני, הוא למד בבית הספר במודנה ונחשב לסטודנט צעיר ומבריק. לאחר שסיים את לימודי התיכון, החל ללמוד רפואה. בשנה הראשונה ללימודיו התחוללה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה הוא סייע בבית חולים בקרבת שדה הקרב. הזוועות שראה השפיעו עליו עמוקות, וכתוצאה מהם, הוא סבל מסיוטים רבים בשנה האחרונה לחייו. ההתנסות בבית החולים במהלך המלחמה תרמה לגיבוש אופיו והתבגרותו, וביססה את עמדתו האנטי-פאשיסטית. עד מהרה, הפך מוריאלי לדמות בולטת בתנועה האנטי-פשיסטית באמליה, עיר בצפון איטליה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1925, התמודד מוריאלי לתפקיד הרופא הראשי של נוננטולה. אולם, השלטון הפשיסטי באיטליה ומתנגדיו החריפים של מוריאלי לא קיבלו את התמודדותו בשל עמדותיו הפוליטיות וניסו להוציא אותו מרשימת המתמודדים, בטענה שאינו עונה על הקריטריונים. כפי שתיאר יוסף איתאי בספרו: "הוא, מוריאלי, לעולם לא יענוד את סמל המפלגה [הפאשיסטית]. משום כך נפסל הוא כרופא עירוני. מי שאינו חבר המפלגה [הפאשיסטית] ואין לו אמצעים משלו, דינו רעב". עובדה זו עיכבה את התקדמותו המקצועית של מוריאלי למרות היותו רופא ידוע, ובכל זאת הוא נשאר להתגורר בנוננטולה.
פעולותיו במלחמת העולם השנייה
ביולי 1942 הגיעה לנוננטולה קבוצה של 50 ילדים יהודים, לאחר ששהו באזור הכיבוש האיטלקי בצפון יוגוסלביה והופרדו מהוריהם. כשגברה ביוגוסלביה פעילות הפרטיזנים, פנו השלטונות האיטלקיים ליושקו אינדיג (לימים יוסף איתאי), מדריך קבוצת הילדים. הם הציעו לו לעזוב את יוגוסלביה ולעבור למקום מבטחים באיטליה. הילדים והמדריך מצאו מקלט בנוננטולה, בבית כפרי גדול, המכונה וילה אמה, שהושכר על ידי דלאסם (Delasem) - ארגון עזרה של יהדות איטליה, הידוע גם בתור D.A.E.E: סוכנות הסעד היהודית. דלאסם הוקם ב-1 בדצמבר 1939 כאגודה שהוסמכה על ידי הממשלה הפאשיסטית, ביוזמתם של דנטה אלמאנסי, עורך הדין היהודי מגנואה לליו ויטוריו ואלברה, יו"ר האגודה ויו"ר איגוד הקהילות היהודיות באיטליה. מטרתו הרשמית של הארגון הייתה לסייע לפליטים ולזרים אחרים שנכלאו באיטליה ולהקל עליהם.
לקבוצת הילדים צורפו עוד 50 ילדי פליטים. מוריאלי פגש בקבוצת הנוער בנוננטולה, העמיד את עצמו לרשותם ודאג לבריאותם. יוסף איתאי מתאר בספרו את מוריאלי כ"אדם נמוך קומה עם ראש מקריח, בעל מבט שקט וחודר שלא נעלם ממנו דבר". במשך 14 חודשי שהותה של הקבוצה בוילה אמה, פעל מוריאלי, יחד עם אריגו בקארי, למען הילדים והנערים, עודד אותם וניחם אותם. כשכבשו הנאצים את צפון איטליה עקב נפילת משטרו של מוסוליני ב-8 בספטמבר 1943, הבינו מוריאלי, בקארי ומדריכי קבוצת הילדים כי המקום אינו בטוח עוד עבור הילדים ולכן הגיעה שעת הכושר להבריחם מצפון איטליה. מוריאלי וחבריו היו צריכים לפעול מהר על מנת שהילדים לא יפלו לידי הנאצים, והם קיוו שהילדים יגיעו במהרה לארץ ישראל. תוך 24 שעות הצליחו מוריאלי וחבריו לפזר את כל הצעירים ומלוויהם מוילה אמה לבתי תושבים בסביבה, ברדיוס של כעשרה קילומטרים, הודות לרצונן הטוב ולעזרתן המעשית של הכמורה, האוכלוסייה המקומית והמחתרת שהתארגנה באותם ימים. כ-30 מן הילדים הקטנים נלקחו לבית ספר לכמרים יחד עם כמה נערות. כך, בפעם הראשונה נכנסו נשים בשערי המוסד הדתי. בפעולה זו היו מעורבים בקארי, אשר יחד עם פלאטי (Pellati) ומורה נוסף, אניו טרדיני (Tardini), הצליחו להפיג את חשדותיהם של הנאצים כשהצהירו שאין במוסד הכנסייתי נערים מן החוץ. שאר הילדים נלקחו לבתי משפחות בנוננטולה. מספר ילדים מבוגרים יותר חיפשו מקלט בחוץ. שלושה מהם התחבאו במגדל הפעמונים של הכנסייה המקומית, ומשפחות במקום דאגו לספק להם מזון בתורנות. כאשר הגבירו הנאצים את חיפושיהם אחר יהודים באזור, הוכנה התוכנית להברחת כל 120 הצעירים אל מחוץ לאזור הכיבוש הגרמני.
התוכנית הראשונית להברחת הילדים היהודים מהנאצים
תחילה חשבו להבריח את הצעירים דרומה, אל מעבר לקווי החזית, לשטח שנכבש על ידי בעלות הברית. אולם, התברר שרעיון זה אינו מעשי ולכן נזנח.
התוכנית השנייה להברחת הילדים מהנאצים
מוריאלי ובקארי החליטו להבריח את הילדים לגבול שווייץ ומשם צפונה. בעזרתו של מוריאלי הונפקו תעודות זהות מזויפות לקבוצת הילדים ומדריכיהם, עליהם חתם בעצמו, והוא השיג עבורם תצלומים ואישורים על מנת שייראה הדבר אמין. בכך סיכן מוריאלי את חייו. הצעירים הוברחו ברכבת לגבול שווייץ בערב יום הכיפורים 1943. בזכות התעודות שסיפק להם מוריאלי, הצליחו לעבור את הביקורת של אנשי האס.אס. סכנות נוספות ארבו בדרך לשיירת הילדים בעלי המראה הזר ולמדריכיהם. כך למשל, הילדים, שרובם נולדו ביוגוסלביה, קיבלו שמות איטלקיים, ואף נשאו מסמכים איטלקיים אך בקושי ידעו לדבר מילה באיטלקית. אף על פי כן, הברחתם הצליחה, ולאחר שחצו את הגבול לשווייץ שהתה הקבוצה במשך שנתיים בכפר שווייצרי כפליטים. יוסף איתאי מתאר בספרו- כאשר הגענו לגבול של שווייץ,] תחילה לא נתנו לנו להיכנס. הסברתי לחיילים העומדים על הגבול כי הממשלה יודעת שאנחנו באים ושיש לנו אישורים. הוא מתאר שבמהלך המתח האיום הוא שמע את הילדים מעיפים נשיקות לחיילים שאינם מבינים את פשר השימחה. הובילו אותנו לתחנת הגבול של משטרת שווייץ. שם יוסף מסביר בשנית לקצין כי השגרירות יודעת שהם באים והם קיבלו את הסכמת הממשלה לכניסתם לשווייץ. באותו הלילה העבירו אותם למחנה קרוב והם היו צריכים לחכות ולראות מה יעלה בגורלם. השווייצרים ראו בעין יפה את התארגנותם הפנימית כיוון שהם לא היו מוטרדים והיו פטורים מהדאגה על קבוצת הילדים. יוסף הסביר לסרן שיהיה מוכן כי עומדת להגיע עוד קבוצה של ילדים. יום נוסף של אי ודאות חלף ועבר, בלי ידיעה ובלי בהירות. אחר הצהרים מצווה הסרן שעליהם להתאסף באולם. הם הולכים לשם כדי לשמוע את פסק הדין. הוא מתאר כי הסרן נכנס ומעיף בהם מבט רציני. הוא מספר על מצבה של שווייץ, חוקיה וצרותיה, שיחות וחקירות ועוד. ואז בא המשפט המסכם - ״בהתחשב בכל אלה ובהסתמך על השיחות שנוהלו בימים האחרונים, החליטה הסמכות המרכזית של הברית השווייצרית, שאתם, גבירותיי ורבותיי, תוכלי להישאר על אדמת שווייץ. כולם שמחו והתרגשו, חשו הקלה ומאושרים שניצלו מיידי הגרמנים.
עם תום המלחמה בשנת 1945, עברה הקבוצה לברצלונה, משם הפליגה ארצה באונייה "נון פלוס אולטרה", וחבריה הגיעו לארץ כעולים חוקיים דרך נמל חיפה.
גם לאחר הצלת 120 הילדים היהודים, המשיכו מוריאלי ובקארי בפעולות הצלה לכל מי שנזקק למזון, בגדים, תמיכה כספית ומסמכים מזויפים במהלך המלחמה. למוריאלי נמסר המחסן של הג'וינט בווילה אמה, שם היה גם משרד הסעד של יהדות איטליה למען הפליטים. מוריאלי דאג למחסן יחד עם בקארי. מוריאלי ובקארי סייעו לחיילים איטלקיים שניסו לחזור לבתיהם, לאסירים בריטים שנמלטו ממחנות הכליאה של מודנה וקרפי, וליהודים זרים אחרים שהגיעו לנוננטולה מאזורים שונים באיטליה וקיוו למצוא עזרה בווילה אמה.
הכרה והנצחה
בשנת 1964 הכיר יד ושם במוריאלי ובבקארי כחסידי אומות עולם. הם הגיעו לטקס בו נטעו עץ בשדרות חסידי אומות העולם ביד ושם.
בנוסף, הוקם גן המשחקים "נוננטולה" בחיפה, המוקדש לזכרם של בקרי ומוריאלי.
ב-2016 הונצח זכרו של מוריאלי, יחד עם יתר חסידי אומות העולם של נוננטולה, בגן חסידי אומות העולם בקלויסאנו.
הרחוב המוביל לווילה אמה בעיירה נוננטולה נקרא על שמו.
חצי האי קרים
חצי-האי קְרים (באוקראינית: Піво́стрів Кри́м, ברוסית: Полуо́стров Кры́м) הוא חצי אי הממוקם בדרום אוקראינה, לחופו של הים השחור וים אזוב, דרומית-מערבית לשטחה של רוסיה
בשל מיקומו המרכזי, במשך שנים רבות עברה השליטה על חצי האי בין האימפריות השונות. ב-1783 סיפחה האימפריה הרוסית את חצי האי שקודם לכן נשלט על ידי האימפריה העות'מאנית, ובין השנים 1853–1856 הייתה קרים למרכז מלחמת קרים בין הרוסים, העות'מאנים ומדינות נוספות באירופה. לאחר המהפכה הרוסית הייתה קרים לתקופה קצרה לרפובליקה עצמאית. לאחר סילוק הכיבוש הנאצי בידי הסובייטים, הייתה קרים לחלק מברית המועצות, ולמרכז לתיירות ונופש. בשנת 1954 הועבר חצי האי משליטתה של הרפובליקה הרוסית לרפובליקה האוקראינית כמחווה של רצון טוב, ולכן, עם נפילת ברית המועצות, הפך חצי-האי לרפובליקה האוטונומית של קרים תחת שלטון אוקראינה ולא תחת רוסיה.
הערים המרכזיות בחצי האי קרים הם סימפרופול - עיר הבירה והמרכז האדמיניסטרטיבי, עיר הנמל ההיסטורית סבסטופול, יאלטה ויבפטוריה.
במרץ 2014, בעקבות מלחמת האזרחים באוקראינה, הכריזה רוסיה על סיפוח חצי האי קרים לאחר שפלשה לחצי האי, ביצעה משאל עם בין תושביו והכריזה על הקמת הרפובליקה של קרים תחת שלטונה. מהלך זה לא הוכר על ידי הקהילה הבינלאומית, זכה לגינוי מצד האומות המאוחדות והביא להטלת סנקציות בינלאומיות על רוסיה. אוקראינה ממשיכה לתבוע את זכותה על קרים.
גאוגרפיה
את חצי-האי קרים מקיפים הים השחור וים אזוב. הקשר הטבעי היחיד בין חצי-האי לבין היבשת הוא דרך מצר יבשה הידוע בשם "מצר פרקופ", אשר רוחבו נע בין 5 ל-8 ק"מ. בנוסף, נבנה באזור גם גשר קרים שיחבר את חצי האי ליבשה בנקודה נוספת. הנקודה המזרחית ביותר בחצי האי, היא חצי-האי הקרצ'י, והנקודה המערבית ביותר - הטרחאנקוט. אורכו של חצי-האי, מצפון לדרום, 207 ק"מ, וממזרח למערב - 324 ק"מ; שטח חצי-האי 26,100 קמ"ר, והיקפו כ-2500 ק"מ.
72 אחוזים משטח חצי-האי הם המישורים שלחופי הים השחור הנקראים "הסטפ" (ערבות). 20% משטחו הם הרי היאלה-דאג, המקבילים לחופו הדרום-מזרחי במרחק של כ-10 ק"מ ממנו. שאר 8% הם אגמים. חוף חצי-האי משופע במפרצים ומעגנים, ולכן יש בו נמלים רבים, שהחשוב בהם הוא נמל סבסטופול.
האקלים בחלקי הערבה של חצי האי הוא יבשתי, ממוזג חם, בעל חורפים קרים יחסית ומשקעים בכמות של 300–500 מ"מ. המשקעים בחלק ההררי של חצי-האי נעים בטווח 1,200-1,000 מ"מ ואזור זה מיוער. הרצועה בדרום חצי-האי, בין ההרים לים, היא בעלת מאפיינים סוב-טרופיים ואקלימה דומה לאקלים ים-תיכוני.
התעשייה העיקרית בקרים היא תעשיית התיירות - בשל האקלים הנוח, חופו הדרום-מזרחי של חצי-האי, הקרוי לעיתים "הריביירה הרוסית", משופע בערי קיט, שהחשובות שבהן הן פאודוסיה, אופטוריה ויאלטה. כמו כן ישנן בחצי-האי תעשיות יין, שמן ודיג. בירת חצי האי היא העיר סימפרופול.
חי וצומח
מאחר שבחצי-האי שלושה אזורי אקלים (ערבתי-ממוזג, ממוזג-הררי וים-תיכוני), הוא עשיר במיני צמחים ובעלי חיים. ידועים בו יותר מ-2700 מינים של צמחים עילאיים. צמחים רבים בחצי האי קרים הם רליקטים מאזורים חמים מלפני תקופת הקרח. בין אלה יש את הקטלב המצוי (Arbutus andrachne) ואורן קרים (תת-מין של האורן השחור Pinus nigra). אחרים הם רליקטים מתקופת הקרח עצמה ואינם מצויים בקרבת ההרים, אלא רק בקווי רוחב צפוניים יותר. בין אלה נמצא שדר משולשל (Betula pendula) וקלתאה ביצתית (Caltha palustris). כ-140 ממיני הצמחים באי אנדמיים לו. בין אלה מצויים אדר סטיבן (Acer stevenii), כרבולת פלאס (Onobrychis pallasii), עוזרר פויארקובה (Crataegus pojarcoviae) ואחרים.
אזור הערבה של חצי-האי מאופיין בערבה של לענה ובן-אפר. באזור ההררי שולט יער, בו העצים העיקריים הם אלון, אשור, אורן ועצים מהסוג Carpinus. האזור הים-תיכוני ברצועת החוף שמדרום להרים, מאופיין בעצי ערער, אלון, אלה (Piscia mutica) וקטלב, כמו גם צמחי עצבונית וקיסוס.
עולם החי עשיר, אך פחות מזה של הארצות השכנות. מבין היונקים מצויים 5 מיני חדפים ומין אחד של קיפוד, 18 מיני עטלפי-חרקים, שני מיני ארנבאים (ארנבת השדה וארנבון אירופי), 16 מיני מכרסמים, 7 טורפים (דלק סלעים, סמור, חמוס גמדי, גירית, שועל מצוי וכלב דביבון) ופרסתנים (אייל אציל, אייל הכרמל, כבש מופלון, חזיר בר ומתבצעת השבה של יחמור אירופי).
בקרים מצויים כ-300 מיני עופות (117 מקייצים, 61 יציבים), 14 מיני זוחלים (צב ביצות אירופאי, 6 מיני לטאות ו-7 מיני נחשים, מהם אחד ארסי), 6 מיני דו-חיים (מין אחד מכל משפחה: טריטון, קרפדה, צפרדע, חפרית, אילנית ובומבינה) ו-36 מיני דגי מים מתוקים.
היסטוריה מוקדמת
תושביו הקדומים ביותר של חצי-האי הם הקימרים, אשר הובסו על ידי הסקיתים במאה ה-7 לפנה"ס ושאריתם נמלטה להרים ונודעה בעתיד בתור ה"טאורים". באותה תקופה החלו להתיישב בחצי-האי מתיישבים מיוון, אשר ייסדו את חרסונסוס (חרסון), תיאודוסיה ופנטיקפיאום (כיום קרץ').
בשנת 438 לפנה"ס נטל מושל העיר פנטיקפיאום את התואר מלך והפך בכך את עירו לעצמאית. שושלתו החזיקה מעמד במשך מעט יותר משלוש מאות שנה, עד אשר המלך האחרון, פאיריסאדס ה-5, הסכים להיות נתין של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס בשנת 114 לפנה"ס על-מנת לקבל הגנה מהסקיתים. חצי מאה לאחר מכן, בשנת 63 לפנה"ס, מסר פומפיאוס את פנתיקפיאום לבנו של מיתרידטס, כאות הוקרה על כך שעזר לרומאים במלחמה באביו. בשנת 15 לפנה"ס שבה פנתיקפיאום להיות חלק מממלכת פונטוס, הפעם בתור חלק מהאימפריה הרומית.
בשנים שלאחר-מכן נשלט חצי-האי על ידי הגותים, ההונים, הבולגרים והכוזרים. בשנת 967 נכבש חצי-האי על ידי סוויאטוסלאב נסיך קייב והפך לנסיכות טמוטרקאן. בשנת 988 כבש ולדימיר, בנו של סוויאטוסלאב, את העיר הביזנטית חרסונסוס ובעקבות זאת הוא התנצר בעיר זו. ברם, מאוחר יותר, עזבו הרוסים את אזור קרים, והוא שב לשליטת הביזנטים. לאחר מכן, אחרי היחלשותה וחלוקתה של הקיסרות הביזנטית, התיישבו בחופי חצי-האי אנשי ונציה; אלה בתורם גורשו על ידי יריביהם מג'נובה, אשר התיישבו באופטוריה וקאפה (כיום פאודוסיה).
המאה ה-17 עד ה-19
בשנת 1654 איחד חמלניצקי את אוקראינה עם רוסיה לאחר ששחרר אותה מהשלטון הפולני. בשנת 1774 הובסו הטורקים במלחמה העות'מאנית-רוסית הראשונה, ובשנת 1783 הח'אן האחרון של קרים ויתר על הכס והעביר את ממלכתו לרוסיה. למושל המחוז החדש מונה הנסיך גריגורי פוטיומקין, אשר מיד פתח ביישוב חצי-האי והחופים הסמוכים לו ובפיתוח הצי הרוסי בים השחור. פיתוח זה התעצם לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה השנייה, שכתוצאה ממנה התבסס מעמדה של רוסיה בים השחור בכלל ואחיזתה בקרים בפרט.
ברבע השלישי של המאה ה-19, לאחר מלחמת קרים, החלו טטרים קרימיים רבים לעזוב את מולדתם בשל הרס התשתיות כתוצאה מהמלחמה, ורבים מהם התיישבו בטורקיה.
המאה ה-20
לאחר מהפכת אוקטובר הכריזו הטטרים של קרים על הקמת הרפובליקה העממית של קרים, אך היא החזיקה מעמד רק בין דצמבר 1917 ובין ינואר 1918 ונפלה לידי הבולשביקים. בשנות מלחמת האזרחים ברוסיה, חצי-האי קרים היה מעוזם של ה"לבנים", והוא נכבש שוב על ידי ה"אדומים" המהפכנים רק בשנת 1920, בעקבות מבצע פרקופ. בשנת 1921 הפך חצי-האי קרים לרפובליקה אוטונומית בתוך הרפובליקה הפדרטיבית הרוסית, וכעבור שנה הפך לחלק מברית המועצות.
תקופת מלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשלהי קיץ 1941 נכבש חצי-האי על ידי הגרמנים לאחר התנגדות ולוחמה עיקשת משני הצדדים. רק העיר סבסטופול הצליחה להחזיק מעמד עד ליולי 1942 (וזכתה על כך לתואר "עיר גיבורה"). מספטמבר 1942 ועד מאי 1944 נוהל חצי-האי במסגרת "מחוז קרים" (Generalbezirk Krim).
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בחצי האי כ-65 אלף יהודים (5.8%) מכלל אוכלוסיית האזור. רובם נרצחו בתקופה בה חצי האי היה בשליטת הגרמנים.
עם שחרור חצי-האי על ידי הכוחות הסובייטיים, במאי 1944, הוחל באופן מידי בגירוש הטטרים מקרים כענישה קולקטיבית על כך ששיתפו פעולה עם הכובשים הנאצים ונציבות הרייך באוקראינה. תוך ארבעה ימים (מ-18 במאי ועד 21 במאי) גורשו מחצי-האי כל הטטרים; כ-46% (כ-100,000 אנשים) מתוכם מתו ברעב ובמחלות. בסך הכל גורשו כ-230,000 איש, בעיקר לרפובליקה הסובייטית האוזבקית. בהליך זה גורשה קהילת הטטרים כולה, אשר היוותה חמישית מאוכלוסיית חצי האי, וכן חלקים קטנים מהקהילה הבולגרית והיוונית. הטטרים של קרים זוכו רק בשנת 1967, אבל גם אז נאסר עליהם לשוב לקרים, ואיסור זה בוטל רק עם סופה של ברית המועצות. ב-12 בנובמבר 2015, לאחר לחץ מצד אקטיביסטים טטרים, העביר הפרלמנט האוקראיני החלטה המכירה בגירוש כרצח עם והכריז על ה-18 במאי כיום זיכרון לאומי לקורבנות הגירוש.
תחת ברית המועצות ולאחר נפילתה
בשנת 1945 הפך חצי-האי מרפובליקה אוטונומית למחוז מן השורה בתוך הרפובליקה הרוסית, ובשנת 1954 הועבר משליטתה לרפובליקה האוקראינית כמחווה של רצון טוב לציון השנה ה-300 לאיחודה של אוקראינה עם רוסיה. לכן, עם נפילת ברית המועצות, הפך חצי-האי לחלק מאוקראינה ולא מרוסיה, למורת-רוחה של האוכלוסייה המקומית, הרוסית ברובה. הדבר גרם למתיחות בין רוסיה לאוקראינה, אשר הוחמרה נוכח העובדה שסבסטופול הייתה הבסיס של צי הים השחור הרוסי. בסופו של דבר המתיחויות נפתרו, וקרים הוכרז על ידי אוקראינה כרפובליקה אוטונומית.
על פי מפקד אוכלוסין משנת 2001, אוכלוסיית חצי האי מונה כ-2.4 מיליון תושבים, מהם כ-60% רוסים, 25% אוקראינים וכ-10% טטרים של קרים.
סיפוח חצי האי לרוסיה
בשנת 2014 בעקבות אירועי יברומאידאן, עלתה שוב שאלת החזרה של חצי האי קרים לשליטה רוסית. במהלך הפגנות המוניות סמוך למבנה פרלמנט המועצה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של חצי האי קרים, הורד הדגל האוקראיני על ידי התושבים (שרובם המוחלט ממוצא רוסי ולא דוברים אוקראינית) הוחלף בדגל רוסי, בעוד התושבים קוראים לערוך משאל עם שיחליט האם חצי האי קרים יישאר תחת ריבונות אוקראינית או יועבר לריבונות רוסיה.
בעקבות המהומות באוקראינה ובמיוחד בקייב החליטה המועצה של קרים להציב חמושים, רובם ילידי המקום, לשמירת השקט בחצי האי. למרות הסכם שכירות בין רוסיה לאוקראינה אשר מרשה הימצאות עד 25,000 חיילים רוסים בחצי האי ובסיס צבאי ימי (אשר נמצא בחצי האי קרים מלפני 250 שנה, מימי יקטרינה הגדולה), בתגובה למעשים אלו הכריז שר החוץ של אוקראינה על פלישה צבאית של צבא רוסיה לחצי האי בעוד רוסיה הכחישה את הדברים בטענה שכוחות רוסיים לא פעלו בשטח המדובר. פוטין הודה מאוחר יותר כי חיילים נפרסו כדי "לעמוד מאחורי כוחות ההגנה העצמית של קרים". אמנת החלוקה הרוסית-אוקראינית בדבר המעמד והתנאים של צי הים השחור שנחתמה ב-1997 והוארכה ב-2010, קבעה את מעמדה של הנוכחות הצבאית הרוסית בקרים והגבילה את פעולותה, כולל דרישה להציג את "תעודות הזיהוי הצבאיות שלהם" "בעת חציית הגבול הבינלאומי וכי פעולות מעבר לאתרי פריסה ייעודיים הותרו רק לאחר תיאום עם אוקראינה.
במרץ 2014, בעקבות הדחתו של הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' במהפכה האוקראינית, פלשו כוחות מזוינים מיוחדים של רוסיה ובדלנים פרו-רוסיים אל מבני ממשלה מרכזיים, בסיסים צבאיים ומתקני תקשורת של מדינת אוקראינה. ב-16 במרץ 2014 נערך משאל עם בחצי האי קרים, בניגוד לעמדת אוקראינה, האם להסתפח לרוסיה. על פי תוצאות משאל העם 85% מהתושבים הגיעו להצביע, מתוכם 97% הצביע בעד חזרה לגבולות רוסיה (אשר היו בה עד שנת 1954). ב-17 במרץ 2014 קרים הכריזה על עצמאותה וביקשה מרוסיה להסתפח אליה ולמחרת בעקבות אישור הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, סופחה רשמית לרוסיה.
רוב הקהילייה הבינלאומית (למעט אפגניסטן, בלארוס, ונצואלה, ניקרגואה, סודאן, סוריה, קובה וקוריאה הצפונית) אינה מכירה בסיפוח ומחשיבה את קרים כטריטוריה אוקראינית. בתגובה לסיפוח, הטיל המערב, בראשות ארצות הברית והאיחוד האירופי, סנקציות כלכליות על רוסיה.
על פי דו"ח שפורסם באתר האינטרנט של נשיא המועצה הרוסי לחברה אזרחית וזכויות אדם המנוהלת על ידי ממשלת רוסיה, הטטרים שהתנגדו לשלטון הרוסי נרדפו והוטל החוק הרוסי המגביל את חופש הביטוי. גם תחנת הטלוויזיה הטטרית של קרים נסגרה על ידי השלטונות הרוסיים. ב-16 במאי 2014 הוציאו השלטונות הרוסיים החדשים של קרים איסור על הזיכרון השנתי ליום השנה לגירוש הטטרים מקרים על ידי סטלין ב-1944.
חסימת התעלה ב-2014 גרמה למחסור חמור במים בחצי האי קרים. ניסיונות הידברות של רוסיה כלפי אוקראינה נדחו על הסף, כשהאוקראינים מכריזים שחידוש זרימת המים לחצי האי קרים מותנה בהשבת הריבונות האוקראינית על חצי האי. ב-2015 הקציבה אוקראינה את הכספים הדרושים לחסימת התעלה בסכר שימנע זרימה לצפון קרים ובאפריל 2017 הושלמה בניית הסכר. המחסור במים פגע קשה בחקלאות של חצי האי קרים, גדלו מאוד האזורים הצחיחים, נפסק גידול האורז ונפסקו גידולי תבואות אחרות המצריכות הרבה מים. לאחר ששנת 2020 הייתה השנה השחונה ביותר בחצי האי קרים מזה 150 שנה נאלצו השלטונות העירוניים לצמצם את אספקת המים לשש שעות ביום, שלוש שעות בבוקר ושלוש הנותרות בערב.
רוסיה הגדירה צו ביצועי שהוסיף את קרים וסבסטופול ל"רשימת שטחי הגבול של רוסיה שבהם אזרחים זרים, חסרי אזרחות וישויות משפטיות זרות אינם יכולים להחזיק בקרקע". ככזה, ניתן היה לשלול מרכושם שאינם רוסים, לרבות אזרחים אוקראינים שעדיין מתגוררים בחצי האי קרים הכבושה אך סירבו לקבל דרכון רוסי.
בשנת 2021, אוקראינה השיקה את פלטפורמת קרים, יוזמה דיפלומטית שמטרתה להגן על זכויות תושבי קרים ובסופו של דבר לבטל את הסיפוח של קרים.
כלכלה
כלכלת חצי האי מבוססת בעיקר על ענפי התיירות, התעשייה והחקלאות.
כמו כן, יש חשיבות גדולה לכך שבחצי האי נמצא בסיס מרכזי של הצי הרוסי בים השחור.
התעשייה מרוכזת באזור הצפוני של חצי האי בעיר ג'נקוי, בעיר הבירה סימפרופול ובערי נמל סבסטופול וקרץ' והענפים העיקריים הם מזון, כימיה, בניית ספינות, ייצור פחמימנים וייצור חשמל.
בשנת 2017, כלכלת חצי האי תרמה לתמ"ג הרוסי כ-0.4% בלבד. מאז 2015 קרים מהווה אזור כלכלי חופשי הכולל הקלות במיסוי.
תיירות
התעשייה העיקרית של אזור קרים היא תעשיית התיירות - בשל האקלים הנוח, חופו הדרום-מזרחי של חצי-האי, קרוי לעיתים "הריביירה הרוסית" (שם שהוא חולק עם עיר הנופש סוצ'י) והוא משופע בערי קיט, שהחשובות שבהן הן פאודוסיה, יבפטוריה, סודאק ויאלטה - מושב הקיץ לשעבר של הצארים הרוסיים. כמו כן, בחצי-האי ישנה תעשיית יין מפותחת המושכת מבקרים רבים מכל רחבי אירופה.
החלק העיקרי של התיירים נופש בחוף הדרומי של קרים (44% בשנת 2018 מכלל תיירי חצי האי). האזור שני הכי פופולרי הוא החוף המערבי (25%), השלישי הוא החוף המזרחי (19%). שאר האזורים (אזורי סימפרופול ובחצ'יסראאי) מהווים 12% מהתיירים.
בשנת 2018 קיבלה קרים 6.8 מיליון תיירים, שהם 28% יותר מאשר בשנה הקודמת. מתוך המספר הזה 47% מהתיירים הגיעו דרך גשר קרים, 37% - מהאוויר, 16% - ממעברי הגבול של חצי האי קרים עם אוקראינה.
דיג וחקלאות
חשיפה לים איפשרה את פיתוח ענף הדיג, המספק חלק ניכר מצריכת המזון הימי במדינה. בזכות אקלים נוח, קרים היווה מקום מרכזי באוקראינה לגידול משמש, אפרסק, דובדבנים ופירות אחרים.
החקלאות מפותחת מאוד בחצי האי קרים. ההתמחות העיקרית היא גידול תבואה, גידול בעלי חיים, גינון, גידול ירקות ועוד. חקלאות הדגנים מפותחת בחצי האי קרים.
האזור סובל מחוסר במים מתוקים. לאספקת מים סדירה בתקופת ברית המועצות נבנתה תעלת צפון קרים.
בשנת 2017 נאספו בקרים 1.7 מיליון טונות של תבואה - יבול שיא מאז סיפוחה לרוסיה. נפח יבול התבואה הוא בערך פי שניים מכלל צורכי אוכלוסיית חצי האי.
תקשורת ובנקאות
חברות התקשורת הגדולות ברוסיה רוסטלקום, מגאפון ו-МТС אינן מפעילות שירותים בחצי האי. במקומן, חברת קרים טלקום מפעילה את תשתיות התקשורת והאינטרנט ומספקת גם תקשורת סלולרית, כאשר בחצי האי פועלים גם חברות נוספות כדוגמת "וולנה מובייל", Tele2, SevMobile ו-WinMobile.
בנקים רוסיים גדולים כמו VTB וסברבנק אינם מפעילים סניפים בחצי האי כדי להימנע מסנקציות בינלאומיות. באי פועל בנק המסחר הלאומי הרוסי שבבעלות ממשלת רוסיה ולו סניפים בכל היישובים בחצי האי, בו גם סניפים של גנבנק ובנק רוסיה מפעיל סניף בסימפרופול.
אנרגיה
גזפרום וחברות גז רוסיות לא מספקות גז לחצי האי, חברת צ'רנומורנפטגז הפועלת בחצי האי קרים מאז 1978 מספקת את הגז.
בנייה
ישנם כ-309 חברות בנייה בקרים (נכון לשנת 2016). בשנת 2016 היקף עבודות הבנייה שבוצעו על ידי חברות הבנייה הסתכם ב-7.5 מיליארד רובל. בשנת 2017 הוזמן בקרים 834 אלף מ"ר דיור, שגובהו פי 2.9 מאותו מדד בשנת 2016.
הממשל מממן בניית מספר מתקנים גדולים בשטח קרים, כולל סלילת הכביש הפדרלי "טברידה", מקרץ' לסבסטופול.
תחבורה
רשת הכבישים של קרים מחוברת לרשת הכבישים של רוסיה בזכות גשר קרים, שתנועת הרכבים נפתחה לתנועה ב-16 במאי 2018. בחצי האי נסלל הכביש הפדרלי "טאברידה" באורך 253 ק"מ.
גשר קרים גם מחבר את חצי האי לרשת מסילות הברזל של רוסיה מאז יולי 2020. בשנת 2015 הובילו הרכבות בקרים 3.5 מיליון טונות מטען ו-62 אלף נוסעים.
נמל התעופה הגדול ביותר בקרים הוא נמל התעופה הבינלאומי סימפרופול. לאחר סיפוח קרים לרוסיה, תנועת הנוסעים בשדה התעופה גדלה בחדות ממיליון איש בשנת 2013 ל-2.8 מיליון בשנת 2014, 5.0 מיליון בשנת 2015 ו-5.2 מיליון בשנת 2016 והממשל מעודד תיירות פנים לחצי האי.
במאי 2016 החלה בניית טרמינל חדש בשטח של יותר מ-78,000 מ"ר בשדה התעופה סימפרופול. עלות העבודות הכוללת נאמדה ב-32 מיליארד רובל. באביב 2018 הסתיים השלב הראשון של עבודות הבנייה, ב-16 באפריל 2018, הטרמינל החדש קלט טיסה ראשונה.
בקרים ישנם 4 נמלי ים: יבפטוריה, קרץ', פאודוסיה ויאלטה. בשנת 2015 טיפלו נמלי קרים ב-8.7 מיליון טונות של מטען, 90% מנפח זה התקהל בנמל קרץ'.
לפני בניית גשר קרים מעבורת קרץ' מילאה תפקיד חשוב בתקשורת התחבורתית של קרים, המחברת את קרים עם שאר רוסיה דרך מיצר קרץ'. בשנת 2015 הובילו מעבורות קרץ' 4.76 מיליון נוסעים, מיליון מכוניות, 42 אלף אוטובוסים ו-217 אלף משאיות.
מסחר
המסחר הקמעונאי ממלא תפקיד חשוב בכלכלת קרים עקב התמחותו בתיירות. הדינמיקה של מחזור הקמעונאות היא בעלת אופי עונתי בולט, הקשור לנהירת התיירים בקיץ. נפחו הגדול ביותר הוא מיוני עד ספטמבר. בחודשים אלה בערי הנופש בחצי האי קרים (סודאק, יאלטה, פאודוסיה) מספר המיזמים המסחריים, בתי הקפה, המסעדות גדל משמעותית.
שותפי הסחר הגדולים ביותר של קרים בשנת 2015 היו אוקראינה, פנמה, טורקיה, בלארוס, סין והודו.
ממשל
בתחומי חצי האי קרים נמצאת הרפובליקה של קרים ובראשה ראש המדינה, שנבחר בבחירות ישירות על ידי העם. בעבר נשיא קרים היה ממונה על ידי נשיא אוקראינה. לאחר הסיפוח לרוסיה ראש הרפובליקה נקרא ראש קרים. מאז 2014, בראש הרפובליקה עומד סרגיי אקסיונוב, שכיהן בעבר כראש ממשלת קרים וכיו"ר המפלגה הפרו-רוסית "אחדות רוסית".
המועצה המחוקקת היא מועצת המדינה של קרים ובה 75 מושבים. בבחירות הפרלמנטריות שנערכו בספטמבר 2014 זכו 2 מפלגות בלבד: רוסיה המאוחדת שזכתה ב-71.06% וב-70 מושבים והמפלגה הליברל-דמוקרטית שזכתה ב-8.14% ובחמישה מושבים בלבד.
ספורט
תחום הספורט הפופולרי ביותר בחצי האי קרים הוא הכדורגל ושתי קבוצות הכדורגל הגדולות ביותר הן טאבריה סימפרופול (שבינתיים עברה למחוז חרסון באוקראינה והוקם לה מועדון כדורגל חלופי בסימפרופול) וקבוצת סבסטופול.
ישנם גם מועדוני הוקי קרח (כמו צ'רנומורץ סבסטופול), קטרגל, כדורעף וכדורסל (כדוגמת מוסון סבסטופול) אך אלה לא פופולריים כמו מועדוני הכדורגל.
ויויאן צ'רויוט
ויויאן צ'רויוט (באנגלית: Vivian Cheruiyot; נולדה ב-11 בספטמבר 1983) היא אתלטית קנייתית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלופת העולם (ברלין 2009 וטגו 2011) בריצת 5000 מטר, ואלופת העולם (טגו 2011 ובייג'ינג 2015) בריצת 10000 מטר.
ביוגרפיה
צ'רויוט נולדה ליד קייו שבמחוז ריפט ואלי. היא מתאמנת בהדרכתו של ריקי סימס.
תחילת הקריירה
בשנת 1999 זכתה צ'רויוט במדליית כסף באליפות העולם במרוצי שדה לנוער. אותה שנה באליפות העולם באתלטיקה לנוער היא זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר.
בשנת 2000 זכתה צ'רויוט במדליית זהב באליפות העולם במרוצי שדה לנוער.
2007
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן באוגוסט 2007 זכתה צ'רויוט במדליית כסף בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 14:58.50 דק דקות, אחרי מסרט דפאר מאתיופיה (14:57.91 דקות) ולפני בת ארצה פריסקה ג'פלטינג צ'רונו (14:59.21 דקות).
2008
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה צ'רויוט במקום חמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:46.32 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 14:57.27 דקות.
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט 2009 זכתה צ'רויוט במדליית זהב בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 14:57.97 דקות, לפני בת ארצה סילביה צ'ביווט-קיבט (14:58.33 דקות) ודפאר (14:58.41 דקות).
2010
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר, במרץ 2010 זכתה צ'רויוט במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:51.85 דקות, אחרי דפאר (8:51.17 דקות) ולפני סנטיהו אג'יגו מאתיופיה (8:52.08 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו באוקטובר אותה שנה זכתה צ'רויוט במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:55.12 דקות, לפני בנות ארצה צ'ביווט-קיבט (15:55.61 דקות) ואינס צ'נונג' (16:02.47 דקות).
2011
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית באוגוסט 2011 זכתה צ'רויוט בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:55.36 דקות, לפני צ'ביווט-קיבט (14:56.21 דקות) ודפאר (14:56.94 דקות) ובכך הגנה על תוארה, ובריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:48.98 דקות, לפני סלי קיפייגו (30:50.04 דקות) ואלופת העולם היוצאת לינט מסאי (30:53.59 דקות). היה זה ניצחון משולש של קנייה השני, לאחר ניצחונן של הנשים הקנייתיות בריצת המרתון בבוקר אותו היום.
מדליית כסף אולימפית
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה צ'רויוט בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:04.73 דקות, אחרי מסרט דפאר אתיופיה (15:04.25 דקות) ולפני שיאנית העולם טירונש דיבאבה מאתיופיה (15:05.15 דקות) ובמדליית ארד בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:30.44 דקות, אחרי טירונש דיבאבה (30:20.75 דקות) וסאלי קיפייגו מקניה (30:26.37 דקות).
מדליות זהב וכסף אולימפיות
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה צ'רויוט במדליית כסף בריצת ה-10000 מטר בשיא קניה חדש של 29:32:53 דקות, אחרי אלמז איינה שקבעה שיא עולם חדש של 29:17.45 דקות ולפני האלופה היוצאת טירונש דיבאבה 29:42.56 דקות, שתיהן מאתיופיה. בריצת 5000 מטר קבעה שיא אולימפי חדש של 14:26.17 דקות וזכתה במדליית זהב.
פרנק לויד רייט
פרנק לויד רייט (באנגלית: Frank Lloyd Wright; 8 ביוני 1867 – 9 באפריל 1959) היה אחד האדריכלים החשובים ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.