cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי השישי, חלק ראשון
הנרי השישי, חלק ראשון (באנגלית: Henry VI, Part 1; מסומן בקיצור 1H6) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר. המחזה הראשון ברביעיית המחזות העוסקים במלחמות השושנים הכוללת בנוסף את המחזות הנרי השישי, חלק שני, הנרי השישי, חלק שלישי וריצ'רד השלישי. מועד חיבור המחזה אינו ברור, המחזות הקרויים כיום "חלק שני" ו"חלק שלישי" ראו אור לפניו (ב-1594 וב-1595 בהתאמה), כך שייתכן שהמחזה חובר כ"פריקוול" לאור הצלחתם של שני המחזות הללו. טקסט מלא של המחזה לא ראה אור לפני הכללתו במהדורת הפוליו הראשונה ב-1623, שם מסודרים המחזות לפי סדר ההתרחשויות הכרונולוגי. המקורות ההיסטוריים למחזה הם הכרוניקות של רפאל הולינסהד (המהדורה משנת 1587) ו-The Union of the Two Noble and Illustrate Families of Lancastre and Yorke מאת אדוארד הול. על אף שמו, ועל אף העובדה שהשתלשלות האירועים בהם הוא עוסק מתחילה לפני התחלתו ומסתיימת לאחר סופו - המחזה הוא יצירה שלמה ועצמאית, גם אם לעיתים נדירות ביותר הוא מוצג בפני עצמו.
הדמויות
האנגלים
הצרפתים אחרים
רקע
הנרי החמישי, מלך אנגליה מת ו"כל אנגליה אבלה". המחזה נפתח עם עלייתו לשלטון של בנו, שהוא ילד רך, כאשר אנגליה מצויה בשיא כיבושיה על אדמת צרפת במסגרת מלחמת מאה השנים. לפיכך מנוהל השלטון על ידי דודיו, המפרי, דוכס גלוסטר, הממונה ללורד פרוטקטור וג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד הממונה לעוצר צרפת. היותו של המלך היושב על הכס חסר ידע וכישורים מעודד עלייתם של כוחות מתחרים המבקשים לצבור כוח ולהפילו. בראשם, עם תחילת המחזה, הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר.
תמצית העלילה
המחזה בנוי מתמונות המתרחשות באנגליה ובצרפת לסירוגין.
המחזה נפתח במסע ההלוויה של הנרי החמישי במנזר וסטמינסטר. שני אחיו של המלך, בדפורד וגלוסטר מספידים אותו יחד עם דודו, דוכס אקסטר. ריב מתגלע ביניהם לבין בישוף וינצ'סטר לגבי יכולתם למשול במקום המלך-הילד ולשמור על הנכסים שנכבשו בצרפת. בד בבד, מגיע שליח מצרפת המדווח על התקוממות בראשותו של שארל, דופן צרפת ובתולה מסתורית (ז'אן ד'ארק) שניצח את הכוח האנגלי באורליאן והצליח לקחת בשבי את טלבוט.
גלוסטר ווינצ'סטר ממשיכים את ויכוחם במצודת לונדון, כאשר גלוסטר מאשים את וינצ'סטר בניסיון לרצוח את המלך המנוח ולהשתלט על המצודה, וינצ'סטר טוען שגלוסטר הגיע למצודה על מנת להשתלט עליה ולהכתיר את עצמו כמלך. ראש העיר לונדון מבקש מהם לא להפריע לסדר הציבורי ולאבל הלאומי ולהתפזר עם תומכיהם.
בצרפת משתחרר טלבוט משביו בהתערבות בדפורד וחוזר לפקד על הצבא האנגלי, שניגף שוב מפני הצרפתים בהנהגתה של ז'אן ד'ארק (אותה מגדיר טלבוט כמכשפה). עם זאת, האנגלים מצליחים לכבוש מחדש את אורלאן.
באנגליה, ריצ'רד פלנטג'נט מבית יורק מסתכסך עם דוכס סאמרסט מבית לנקסטר. השניים מכנסים את תומכיהם בגן בלונדון, וכל אחד משני הצדדים מתבקש להזדהות על ידי שושן לבן לאנשי יורק ושושן אדום לאנשי לנקסטר. זוהי ראשיתה של "מלחמת השושנים". (סר וולטר סקוט טבע את המונח לפי סצנה זו, שהיא המוכרת והמצוטטת ביותר מבין הסצנות במחזה ומשולבת לעיתים בהקשרים אחרים כגון בעיבודים למחזה ריצ'רד השלישי).
מורטימר, הכלוא במצודה, מגולל על ערש דווי את ראשית הסכסוך בין שתי השושלות ואומר לריצ'רד (בן אחיו) כי כתרו (שהובטח לו לדבריו על ידי ריצ'רד השני) נגזל ממנו על ידי הנרי הרביעי (בולינברוק). מאז מקופח בית יורק על ידי בית לנקסטר (גם סצנה זו משולבת פעמים רבות כהקדמה לעיבודים של המחזה ריצ'רד השלישי). המלך הצעיר מנסה לפשר בין הכוחות הניצים. הוא משכנע את גלוסטר ווינצ'סטר ללחוץ ידיים ולהשלים ומבטיח להשיב לריצ'רד את כל שנגזל מבית יורק ומכתירו לדוכס יורק. הסדרת הסכסוכים מבית מפנה את הנרי לעבור לצרפת, להיות מוכתר שם למלך ולקבץ את נאמניו.
בצרפת נערכים קרבות בין הצרפתים בהנהגת ז'אן ד'ארק לבין האנגלים בראשות טלבוט וז'אן אף מצליחה להעביר לצדה את דוכס בורגונדיה, שתמך לפני כן באנגלים. במעמד ההכתרה של הנרי בפריז מתגלע שוב הסכסוך בין ריצ'רד מיורק לבין סאמרסט והאנגלים הנוכחים עונדים שושנים לבנות או אדומות לפי הצד בו הם מצדדים. הנרי, העונד שושן לנקסטר אדום בגלל שיוכו המשפחתי, מכריז על עצמו כנייטרלי. באותה עת טלבוט, הצר על בורדו, משווע לתגבורת, אך זו איננה מגיעה בשל חילוקי הדעות בחצר. טלבוט ובנו מתים בסופו של דבר בקרב, אך האנגלים מנצחים ושובים את ז'אן ד'ארק ואת מרגרט מאנז'ו. ז'אן ד'ארק מקללת את האנגלים ומועלית על המוקד. סאפוק מציע לחתן את הנרי ומרגרט כחלק מהסכם עם שארל, בו יסכים הדופן הצרפתי למשול כמלך-ואסל תחת שלטון אנגלי. שארל מסכים לברית, תוך הבטחה לנאמניו שיבגוד בה ברגע הכושר הראשון.
המחזה מסתיים בנישואי הנרי ומרגרט מאנז'ו, שסאפוק בטוח שהיא כלי בידיו על מנת לשלוט במלך.
תמות
התדרדרותה של האבירות. טלבוט האמיץ מגלם את דמות האביר העשוי ללא-חת, אך המחזה מדגיש שבעולם התככים הפוליטיים החדש של אנגליה תחת שלטונו הרופף של הנרי השישי, אין מקום לאבירות ושהעתיד שייך לתככנים הפוליטיים. החייל הפחדן פאסטולף מהווה את הניגוד החריף לאומץ-ליבו של טלבוט.
פטריוטיות ולאומיות. המחזה נכתב לאחר שכוחות בריטניה הביסו את הארמדה הספרדית ב-1588, אירוע שהזניק את תודעת הלאומיות הבריטית המודרנית. המחזה ספוג בתחושת פטריוטיות אנגלית לאומית המתבטאת בשירי הלל לחיילים האנגלים המנצחים בקרבות מעטים מול רבים ובגינוי חריף לבוגדים.
כישוף, שטניות והעל-טבעי נוכחים בכמה תמונות במחזה, בפרט בכל הקשור לדמותה הדמונית של ז'אן ד'ארק. הצגתה הדמונית, השלילית ביותר ואף המיזוגנית, של ז'אן ד'ארק מוסרת פעמים רבות בעריכה של המחזה להצגה, הן בשל סיבות פמיניסטיות והם משום שמאז 1910 ז'אן ד'ארק היא קדושה של הכנסייה הקתולית.
הפקות ועיבודים
ייתכן שהמחזה הועלה לראשונה על במה ב-1592, אך מאז הייתה הפקתו אירוע נדיר יחסית. ההפקה המוקדמת ביותר של המחזה כהצגה בפני עצמה הייתה בקובנט גרדן ב-13 במרץ 1738. רק ב-1906 נזכר אירוע כזה שנית, במסגרת העלאתם של כל המחזות ההיסטוריים של שייקספיר מריצ'רד השני ועד ריצ'רד השלישי (עם זוג מחזות הנרי הרביעי ושלישיית מחזות הנרי השישי בתווך). בתקופה המודרנית הועלה המחזה לראשונה ב-1953 בברמינגהאם. מאז מועלה המחזה לעיתים, לרוב בהקשר של הפקות מיוחדות של השלישייה, לעיתים נדירות באופן בלתי-ערוך לגמרי (הפקה אחת כזו לדוגמה היא הפקת הרויאל שייקספיר קומפני של מייקל בויד בסטרטפורד אפון אייבון מ-1977). בשנת 2000 הופק המחזה על ידי הרויאל שייקספיר קומפני בתיאטרון הגלוב. ב-2012 הוצג המחזה בתיאטרון הגלוב במסגרת הפסטיבל Globe to Globe, בו הוצגו כל מחזות שייקספיר, כאשר כל מחזה הועלה על ידי תיאטרון ממדינה זרה אחרת (הפסטיבל היה חלק מאירועי אולימפיאדת לונדון). את המחזה העלתה קבוצת התיאטרון הלאומי של בלגרד מסרביה, שהסבה את האירועים המתוארים בו על מלחמות יוגוסלביה.
המחזה שולב במספר הפקות של ה-BBC, בהן המיני-סדרה An Age of Kings מ-1960 בה קוצר כל המחזה לפרק בודד באורך שעה, שהתרכז רק בהיבטים הפוליטיים והשמיט את הנושאים הצבאיים והקרבות; ב-1965 עובדו מחזות הנרי השישי וריצ'רד השלישי להפקה בימתית מצולמת של הרויאל שייקספיר קומפני בשם "מלחמת השושנים", אשר שודרה ב-BBC כמיני-סדרה בת שלושה פרקים, הטקסט של המחזה לא רק נערך וקוצץ, אלא גם נוספו לו שורות נוספות; המחזה שודר במלואו בעונה השלישית של הפקת מחזות שייקספיר לטלוויזיה (BBC Television Shakespeare) מ-1983, בניגוד להפקות האחרות בסדרה ששאפו לריאליזם, הצטיינו הפקות שלושת חלקי "הנרי השישי" וריצ'רד השלישי (עם אותו צוות שחקנים) בביצוע אמנותי שתרגם את זירת ההתרחשות למגרש משחקים ילדותי ורבים מהשחקנים גילמו תפקידים כפולים של דמויות המהוות תמונת מראה זו של זו.
שלושת חלקי הנרי השישי נכללו במסגרת המחזור השני של הסדרה הכתר החלול מ-2016. החלקים הראשון והשני אוחדו לסרט אחד, בעוד החלק השלישי הופיע כסרט נפרד. עם סמואל וסט כווינצ'סטר, יו בונוויל כגלוסטר, אדריאן דאנבר כריצ'רד דוכס יורק, לוסי רובינסון כססלי דוכסית יורק וסופי אוקונדו כמלכה מרגרט.
המכשפה המרשעת מן המערב
המכשפה זכתה לפרסום רב בעקבות הסרט ההוליוודי הקלאסי משנת 1939, "הקוסם מארץ עוץ", בו גילמה אותה מרגרט המילטון. גון העור הירוק שניתן למכשפה בסרט הפך למזוהה עמה וחזר והופיע ביצירות כגון הספר "מרשעת" מאת גרגורי מגווייר והמחזמר בברודוויי בשם זה, שעובד על בסיסו.
בספר הקוסם מארץ עוץ (1900)
המכשפה המרשעת מן המערב היא השליטה הרשעה והמרושעת של הרובע המערבי של ארץ עוץ המכונה "מחוז הווינקים". באופן מפתיע, בספרו של באום טירתה מתוארת כבעלת עיצוב פנים מפואר, הכוללת חדרים צהובים ויפים, במקום מבצר חשוך ואפל האופייני לימי הביניים, כפי שמוצג בסרט משנת 1939. כמו כן, אין בספר כל אזכור להיותה של המכשפה בעלה עור בצבע ירוק. עם זאת, באום עצמו ציין שיש לה רק עין אחת, ובכל זאת - הייתה לה יכולת ראייה "כמו של טלסקופ ... יכולת לראות כל מקום", יכולת אשר איפשרה לה לדעת כל מה שקורה ברחבי הממלכה המערבית. וכמו בכל הגרסאות המתארות אותה, היא סבלה מאקוופוביה.
למכשפה המרשעת מן המערב לא היה כל כך קשר עם המכשפה המרשעת מן המזרח (קשר שכן היה במספר אדפטציות מאוחרות יותר), אך היא שיתפה עמה פעולה, וכן עם המכשפה המרשעת של הדרום והמכשפה המרשעת של הצפון, במטרה לכתוב את ארץ עוץ ולחלק אותו ביניהן לארבעה חלקים, כפי שסופר בספר ההמשך משנת 1908, "דורותי והקוסם בארץ עוץ". בספר המקורי, המכשפה לא מביעה שום עניין או דאגה בדבר מותה של המכשפה מהמזרח; כל מה שהיא מעוניינת בו הוא קבלת נעלי הכסף הקסומות, אשר יסייעו לה להעצים את כוחותיה. באיוריו של ויליאם וולאס דנסלו עבור הספר "הקוסם מארץ עוץ", היא מוצגת כמכשפה זקנה וכרסתנית, בעלת חוש אופנה אקסצנטרי, שלוש צמות ורטייה. מאיירים אחרים, כגון פול גריינג'ר, ציירו את עינה במרכז המצח שלה, כמו קיקלופ. בדרך כלל, היא מוצגת לובשת רטייה, עם זאת בכמה איורים היא מוצגת, באופן שגוי, עם שתי עיניים. כמו כן, בספר המקורי, המכשפה המרשעת מן המערב לא עפה על מטאטא, אלא נשאה עימה מטריה צעקנית, ככל הנראה על מנת להגן על עצמה מהגשם, ואשר באמצעותה היא משתמשת, בהזדמנות אחת, על מנת להכות את טוטו, כלב המחמד של דורותי גייל.
רוב כוחה של המכשפה נובע מהיצורים העוינים שהיא מחזיקה. לרשותה עומדת להקה של 40 זאבים רצחניים, נחיל של 40 דבורים צורבות ולהקה של 40 עורבים שחורים. היא שולטת גם בצבא של עבדים וינקים, אותם היא הפכה לחיילים שלה (למרות שהם אינם אלימים או אמיצים באופן טבעי, אך הם מצייתים למכשפה המרשעת, כי הם חוששים מאוד). היא הצליחה להניח את ידיה על כובע זהב קסום, באמצעותו היא שולטת בקופים המכונפים, שחייבים לציית לה בשלוש הזדמנויות בהם היא לוחשת את מילות הקסם של הכובע. בהזדמנות הראשונה, היא פיקדה עליהם לעזור לה לשעבד את הוינקים ולהשתלט על חלקה המערבי של ארץ עוץ. בהזדמנות השנייה, היא הורתה להם לעזור לה להבריח את הקוסם מארץ עוץ, כשהוא ניסה להתקומם כנגדה.
כאשר דורותי גייל וחבריה נשלחים על ידי הקוסם לחסל אותה, המכשפה שולחת 40 זאבים גדולים, להקה של 40 עורבים, נחיל של דבורים שחורות וקבוצת עבדים וינקים, על מנת שיתקפו אותם, כל אחד מניסיונות אלו מסוכל, אבל בסופו של דבר הקופים המכונפים מכריעים את החבורה. עם זאת, המכשפה הזקנה לא יכולה להרוג את דורותי, כי היא מוגנת על ידי המכשפה הטובה של הצפון. ועל כן, היא מסתפקת בשעבודה של דורותי, ומנסה להכניע את האריה הפחדן על ידי הרעבתו (אם כי דורותי מגניבה לו אוכל). כאשר המכשפה מבחינה בנעלי הכסף הקסומות על רגליה של הילדה, היא מחליטה לגנוב אותם, על מנת להעצים עוד יותר את כוחותיה.
כאשר המכשפה הרעה מצליחה לשים את ידיה על אחת משתי נעלי הכסף, דורותי משליכה עליה בכעס דלי מלא מים, הגורם לה להתמוסס. באום לא הסביר בדיוק למה דווקא למים הייתה השפעה שכזו עליה, וכמו כן הוא לא ציין שבאופן זה כל המכשפות הרעות יכולות להישמד. עם זאת, המכשפה הרעה מומבי מובסת באופן דומה בספר "המלך האבוד של עוץ" והמכשפה המרושעת סינגרה מפחדת מגורל דומה בספר "המכשפה המרשעת מעוץ". ההסבר הסביר ביותר, מדוע באום קבע כי מים הם העקב אכילס של מכשפות אלו, הוא האמונה הארוכה הקיימת בקרב הדתות הגדולות שמים משמשים לצורך טיהור הנשמה ומאבק ברוע (ומכאן טקס ההטבלה הנוצרי, מנהגי הטבילה ביהדות וכדומה).
ברומן המקורי, המכשפה לא נושאת עימה מטאטא, אלא מטרייה, שבה היא משתמשת בהזדמנות אחת, על מנת להכות כלבה של דורותי - טוטו. טבעה הוא הפכפך, והיא פחדנית, במידת-מה; למרות כוחה העצום, היא נמנעה ממפגש פנים-אל-פנים עם אויביה, והיא מפחדת מדורותי בתחילה, כשהיא רואה בפעם הראשונה את הילדה, נועלת את נעלי הכסף. כמו כן, בסיפור המקורי היא גם מפחדת מהחושך, מסיבות שמעולם לא נחשפו. מסיבה זו, המכשפה מעולם לא ניסתה לגנוב את נעלי הכסף מדורותי בעודה ישנה. למרות הפחד שלה ממים ומחושך, המכשפה הרעה מהמערב הייתה אחת המכשפות החזקות ביותר בכל ארץ עוץ. ככל שמתפתחות העלילות המתוארות בסדרת ספרי עוץ, כוחה מתואר ככוח כל כך גדול, שאפילו גלינדה, המכשפה הטובה של הדרום, חששה מפניה.
בסרט משנת 1910
בסרט אילם משנת 1910 בשם "הקוסם מארץ עוץ", מופיעה דמות בעלת מאפיינים הדומים לאלו של המכשפה המרשעת מן המערב. דמות זו מכונה "מומבה המכשפה". בסרט, למומבה יש שליטה לא מוגדרת על הקוסם, שמבטיח את הכתר שלו לכל מי שיצליח לשחרר אותו מכוחה של מומבה. מומבה לוכדת את דורותי ואת חבריה, והיא מושמדת כאשר דורותי שופכת עליה דלי מים.
בסרט משנת 1914
דמותה של מומבי והתלבושת שלה, הנראים בסרט אילם משנת 1914 בשם "His Majesty, the Scarecrow of Oz", מבוססים על האיורים של המכשפה הרעה של המערב מאת ויליאם וולאס דנסלו.
בסרט משנת 1939
בסרט "הקוסם מארץ עוץ", עיבוד קולנועי משנת 1939 של הספר "הקוסם מארץ עוץ", מרגרט המילטון מגלמת את דמותה של המכשפה המרשעת מן המערב, כבעלת עור בצבע ירוק, לבושה בשמלה שחורה ארוכה, עם כובע מחודד שחור. שלא כמו בספר המקורי, היא לא לובשת רטייה. ייצוג זה של המכשפה הרעה הפך לסטנדרטי, עבור איך מכשפות נראות, ולאב-טיפוס של רשעות אנושיות.
בעוד שמערכת יחסים זו אינה מוזכרת בספריו של באום, בסרט, המכשפה המרשעת מן המערב היא אחותו של המכשפה המרשעת מן המזרח. למעשה, היא מופיעה בסרט הרבה יותר מוקדם מאשר ברומן המקורי של באום, בדרישה מהמנצ'קינים לחשוף בפניה מי הרג את אחותה, זמן לא רב לאחר הגעתה של דורותי לארץ עוץ. היא מתוארת על ידי גלינדה, המכשפה הטובה מהצפון (ולא מהדרום, כפי שמופיע בספר), כ-"גרועה יותר מהשנייה". באופן זה, תפקידה של המכשפה הופך למשמעותי יותר מאשר ברומן, שכן כעת היא מוצגת כמי שמחפשת לנקום את נקמתה כנגד דורותי על הריגת אחותה, למרות שזו הייתה "תאונה". עם זאת, ברגע שהמכשפה נזכרת בנעלי האודם, היא שוכחת לחלוטין את דבר מותה של אחותה, וכל מה שאכפת לה ממנו הוא להשיג לידיה את הנעליים, שיאפשרו לה להשתלט על ארץ עוץ.
בהשוואה למקבילתה הספרותית, המכשפה הקולנועית מאיימת הרבה יותר, מה שגורם לדורותי לפחד ממנה. המכשפה מוודאת שדורותי יודעת עד כמה היא חזקה, כאשר דורותי פוגש בדחליל, על ידי זריקת כדור אש לעברם. לפני שדורותי וחבריה מגיעים אל עיר הברקת, המכשפה מטילה כישוף שינה מעל שדה של פרגים, שדרכו הקבוצה חייבת לעבור. מרחוק, גלינדה מנטרלת את הקסם עם שלג. המכשפה הרעה טסה על המטאטא שלה על עיר הברקת, בדרישה כי דורותי תיכנע לה, והקוסם מארץ עוץ דורש מדורותי את השמדתה של המכשפה, וכי תשוב עם המטאטא שלה כהוכחה; בתמורה, הקוסם ימלא אחר רצונותיהם של דורותי (לשוב הביתה לקנזס) ושל חבריה (לקבל שכל, לב ואומץ). בניגוד לתיאור המקורי של באום, המכשפה הרעה שולחת את הקופים המכונפים כגל הראשון של התקפה. כאשר אין כל התייחסות אל כובע הזהב; עם זאת, לאחר הכישלון של כישופה בשדה הפרגים, המכשפה מחזיקה, ולאחר מכן משליכה בכעס, חפץ שעשוי להיות כובע הזהב (החפץ דומה מאוד לכובע, כפי שהוא נראה באיוריו המקוריים של ויליאם וולאס דנסלו, בספר "הקוסם מארץ עוץ"). המכשפה מוצאת את מותה כאשר דורותי שופכת עליה דלי מים, בניסיון לכבות את האש שהמכשפה הציתה בדחליל. ברומן, דורותי פשוט זורקת את הדלי בהתקף של כעס. בסרט, אין כל אזכור מוקדם של הפגיעות של המכשפה הרעה למים, למעט דבריה של המכשפה, רגע קצר לפני מותה, כשהיא צורחת: "אל תיגעי במים הללו!". לאחר שהמכשפה הרעה מהמערב מתה, חייליה שמחים להיות חופשיים משליטתה, והם מריעים: "הידד לדורותי! המכשפה הרעה מתה!" ("Hail to Dorothy. The Wicked Witch is dead").
דמותה של המכשפה המרשעת מן המערב מדורגת במקום הרביעי ברשימת מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים של מכון הסרטים האמריקאי, מה שהופך אותה לדמות הנשית של נבל עם הדירוג הגבוה ביותר. כמו כן, הדמות מופיעה במקום 90 ברשימת 100 הדמויות הקולנועיות הגדולות ביותר של כל הזמנים, שפרסם המגזין אמפייר.
בנוסף לתפקיד המכשפה, המילטון מגלמת בסרט זה גם את דמותה של מיס אלמירה גאלץ', דמות חדשה שנוצרה עבור הסרט על ידי התסריטאי נואל לנגלי. מיס גאלץ' מגיעה רכובה על אופניה אל חווה משפחת גייל, ואומרת לדוד הנרי, "מר גייל! אני רוצה לדבר איתך ועם אשתך מייד". מאחר שגייל הוא גם שם המשפחה של דורותי, הדבר מרמז כי לה ולהנרי יש קרבת-דם, ואם היא דודתה כי נישאה לו. הדודה אם נוזפת במיס גאלץ', ואומרת לה: "אלמירה גאלץ', רק מפני שאת הבעלים של מחצית המחוז לא אומר שיש לך את הסמכות לנהל את כולנו. במשך 23 שנים אני מתה כבר לומר לך מה אני חושבת עליך! ועכשיו ... טוב, מאחר שאני אישה נוצרית, אני לא יכולה להגיד את זה!" (זאת בעוד שהדמויות של באום לא מזכירות שום דבר על דת). דורותי רואה שוב את מיס גאלץ' מחוץ לחלון חדר השינה שלה, כאשר ביתה נסחף על ידי הטורנדו. באותו רגע, מיס גאלץ' הרכובה על אופניים הופך למכשפה הרעה מהמערב המתעופפת על מטאטא.
הופעות נוספות של המילטון
בפרק של תוכנית הטלוויזיה האמריקנית "רחוב סומסום" משנת 1976, המכשפה המרשעת, בגילומה של המילטון עצמה, מאבדת את המטאטא שלה ונופלת ברחוב סומסום. על מנת להשיב לעצמה את המטאטא, עליה להוכיח שהיא יכולה להיות נחמדה. כולם פוחדים ממנה, פרט לאוסקר הפרצופן ולציפורת. אחרי שהיא מוכיחה שהיא נחמדה, ציפורת נעצב כשמגיע הזמן שתעזוב. המכשפה מרגיעה אותו שהיא תחזור יום אחד. הורים לילדים קטנים התלוננו כי הפרק הפחיד את ילדיהם, ולפיכך הפרק מעולם לא שודר שוב. גורלו של סרט הצילום המקורי אינו ידוע.
המילטון שיחקה את המכשפה גם בתוכנית " The Paul Lynde Halloween Special" (1976), וכן שבה לגלם את התפקיד מספר פעמים על במת התיאטרון, בין השאר ב-St. Louis Municipal Opera.
המילטון הופיעה בתפקיד עצמה בתוכנית הטלוויזיה לילדים של מיסטר רוג'רס. בהופעה זו, היא הסבירה שכישורי המשחק שלה, והתחפושת, הם שהפכו אותה להיראות כמכשפה, והבטיחה לצופים הצעירים שאין שום סיבה לפחד ממנה עצמה, כי גילום דמותה בסרט היה רק "בכאילו".
במחזמר משנת 2003
אידינה מנזל גילמה את דמותה של אלפבה הירוקה - המכשפה המרשעת מן המערב - במחזמר "מרשעת", המבוסס על רב המכר של גרגורי מגוויר "מרשעת: תולדות חייה וזמנה של המכשפה הרעה מהמערב"; עלילת הספר/המחזמר מתארת את הסיפור על הקוסם מארץ עוץ (על פי הספר מאת ל. פרנק באום) מנקודת מבטן של המכשפות (רומן מוכמן).
המחזמר עלה לראשונה בתיאטרון גרשווין שבברודוויי ב-30 באוקטובר 2003, ומאז הוצג למעלה מ-5,000 פעמים (וההצגה עדיין רצה). בשנת 2004 המחזמר היה מועמד ל-10 פרסי טוני, וזיכה את מנזל בפרס השחקנית הטובה ביותר.
בסרט משנת 2013
מילה קוניס גילמה את דמותה של המכשפה הרעה מהמערב, שנקראה בשם תיאודורה, בסרט של אולפני דיסני משנת 2013, "ארץ אוז". שהיא מוצגת תחילה כמכשפה טובה, אחותה הצעירה של איבונורה (רייצ'ל וייס), המסוכסכת עם גלינדה (מישל ויליאמס), שנאבקת איתה על שליטה בארץ עוץ. תיאודורה, מצידה, רוצה שהשלום יחזור לארצן; היא מתאהבת באוסקר דיגס (ג'יימס פרנקו), ורוצה להיות המלכה של ארץ עוץ לצידו, כשליט של ארץ עוץ, אבל רגשותיה כלפיו הם חד-צדדיים. כאשר אוסקר נפגש עם גלינדה, איבונורה גורמת לתיאודורה לחשוב שהוא בוגד בה, ומציעה לה תפוח קסם שיעזור לה לשכוח את אכזבתה. תיאודורה נוגסת בתפוח, ומבינה כי איבונורה הייתה מכשפה מרשעת לאורך כל הזמן. תיאודורה לא מספיקה לעשות דבר, ומיד חשה בכאב, שכן התפוח היה נגוע בשיקוי שמסיר מהלב שלה את כל הטוב שבו, והופך אותה למרשעת טהורה; היא נופלת והאף שלה מתעקם, וגוון עורה הופך לירוק. אף על פי שאיבונורה מציעה לה להסתיר את כיעורה באמצעות כשף, תיאודורה דווקא מאמצת בחיבה את המראה החדש שלה, ומסייעת לאחותה במזימתה להרוג את גלינדה, לנקום באוסקר, ולהשתלט על ארץ עוץ. עם זאת, שתי האחיות מובסות על ידי אוסקר. תיאודורה נאלצת לברוח מהעיר על המטאטא שלה, אבל היא מאיימת לחזור. אוסקר אומר לה שהוא יודע שרשעותה היא לא באשמתה, ושאם אי פעם היא תמצא שוב את הטוב שבתוכה, היא מוזמנת לחזור. עם זאת, היא מסרבת, עפה למערב, ונשבעה לנקום.
עד עצם היום הזה
המכשפה המרשעת מן המערב, בגילומה של רבקה מדר, מופיעה כדמות האנטגוניסט העיקרית במחצית השנייה של העונה השלישית של הסדרה "עד עצם היום הזה" בגרסה זו, שמה של המכשפה הוא זלינה (שפירושו "ירוק" בכמה שפות סלאביות). השתתפה בתפקיד משמעותי גם בעונות 5 ו-6.
הופעות מאוחרות יותר
להלן רשימה חלקית של הופעות מאוחרות יותר של המכשפה המרשעת של המערב ביצירות שונות בתרבות הפופולרית (קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ועוד):
קודש הקודשים
קודש הקודשים או הדְּבִיר היה החדר הפנימי, המערבי, החשוב והקדוש ביותר במשכן ובבית המקדש. בקודש הקודשים הוצב ארון הברית שבו לוחות הברית המעידים על ברית מעמד הר סיני.
רק ביום הכיפורים הורשה הכהן הגדול בלבד להיכנס לקודש הקודשים, כחלק מעבודת היום, על מנת להקטיר קטורת בין השאר, שנאמר :
תכולה
בבית המקדש הראשון שבנה שלמה המלך, ניצבו לצדי הארון שני כרובים גדולים עשויים עץ שמן (לפי רוב הפרשנים הוא עץ הזית, יש שפירשו שהוא מין ממיני הארזים שמפיקים ממנו זפת ויש שפירשו שהוא העץ שממנו הפיקו את שמן האפרסמון) בציפוי זהב, גובהם עשר אמות (כחמישה מטרים) ומוטת כנפיהם גם היא עשר אמות.
חז"ל מתארים שלקראת סוף תקופת בית ראשון גנז יאשיהו את הארון כדי שלא יבזזו הבבלים את לוחות הברית שבארון, שלא ניתנים לשחזור, ובבית שני נותר רק סלע היסוד של ההר - אבן השתייה (בגובה של שלוש אצבעות, שהיא הנקודה המרכזית שממנה נברא העולם על פי המסורת היהודית.
מבנה
מידות קודש הקודשים היו עשר על עשר אמות (כחמישה על חמישה מטרים) במשכן, ועשרים על עשרים אמה (כעשרה על עשרה מטרים) בבית המקדש. אורך ורוחב קודש הקודשים זהים לאורך בדי הארון. אורך הבדים אינו כולל את רוחב הארון (שאליו חוברו הבדים). כמו כן מסופר שהבדים היו מדויקים באורך קודש הקודשים, ונראו מבחוץ כמין שתי בליטות על הפרוכת - "כשני דדי אישה", זאת כדי שביום הכיפורים יוכל הכהן הגדול לדעת היכן להזות את דם פר יום הכיפורים והשעיר לה' (ראו "יום הכיפורים בבית המקדש").
בבית המקדש הראשון לא היו חלונות כלל בקודש הקודשים הפתוחים לבחוץ, והכהן הגדול בכניסתו לשם ביום הכיפורים, היה מהלך לאור ארון הברית שהיה זורח ומאיר באור ניסי.
בבית המקדש השני שלא עמד ארון הברית במקומו בקודש הקודשים, היו חלונות הפתוחים לבחוץ וכן היה חלון מיוחד במערבו ששימש להכשרת אחורי בית הכפורת לשחיטת קרבנות קודשים קלים.
כניסה
בדרך-כלל חל איסור מוחלט להיכנס לקודש הקודשים, מלבד הכהן הגדול ביום הכיפורים. במקרים בהם נדרשו תיקונים בקודש הקודשים או שהיה שם דבר מת שהיה צריך להוציאו, היו נכנסים. אופן הכניסה המועדף לכתחילה היה שלשול האומן דרך פתחים מיוחדים שהיו בנויים בגג קודש הקודשים ונקראו "לולים", באמצעות תיבה המוחזקת בחבל ופתוחה מצד אחד בלבד, על מנת שהוא יראה רק את המקום הנחוץ תיקון, ולא ייהנה סתם מיופיו של קודש הקודשים. הכניסה לצורך תיקון או הוצאת דבר טמא הייתה מותרת לאומנים ישראלים אף שאינם כהנים, אך רק אם אין בנמצא אומן כהן או לוי. הכניסה מותרת אפילו לטמאים אם לא נמצאו אומנים טהורים. כאשר לא ניתן היה לבצע את התיקון באמצעות התיבות הללו, הותר לאומנים להיכנס אף דרך פתח קודש הקודשים הרגיל.
מיקום
לדעת רוב החוקרים, קודש הקודשים נמצא במקום שבו עומדת היום כיפת הסלע. עם זאת, יש דעות הממקמות את קודש הקודשים צפונית, דרומית, ומערבית לכיפת הסלע.
השוואה לארמון אחשורוש
רבים מצביעים על דמיון העולה מתיאוריו של מחבר מגילת אסתר, בין מבנה בית המקדש: חצר המקדש, ההיכל ולבסוף קדש הקדשים שהנכנס אליו שלא על פי הכללים עונשו מוות, למבנה ארמונו של אחשורוש: חצר חיצונה, חצר פנימית, ובית המלך, שהנכנס אליהם ללא רשות עונשו מוות.
השוואה לגן העדן
ישנם המצביעים על דמיון בין קודש הקדשים לגן העדן: בתוך גן העדן ניצב עץ החיים, ולאחר חטא עץ הדעת הוצבו בפתחו כרובים שנועדו לשמור שלא ייכנס לשם האדם. וכך גם במרכזו של קודש הקודשים ניצב ארון הברית ובו לוחות הברית וספר התורה, שנקרא "עץ חיים", ומעליו שני הכרובים, וגם לשם אסור לאדם להיכנס, מלבד לכהן הגדול ביום הכיפורים, לאחר הכפרה והטהרה מן החטא.
שיר בארבעה בתים
"שיר בארבעה בתים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1969 חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
על השיר
כשמו, "שיר בארבעה בתים" מורכב מארבעה בתים בעלי מבנה דומה. תחילה רודפת אילנית אחרי השיר בשדה ירוק, בחשכת הליל, בדרכי עפר ובין המון אדם. עם זאת, הוא נקסם על ידי אוכלוסייה מסוימת אחרת. תחילה אלו הילדים, לאחר מכן האוהבים והחיילים ולבסוף הזמרים. לטענתה, בפיהם הוא יפה מאין כמוהו. לסיום, בארבעת הבתים היא שואלת "עד מתי, שירי, מפני תסתתר?". ב-18 במאי נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום השמיני. ב-15 ביוני עלה למקום השלישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. לבסוף, ב-7 ביולי, לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה, יצא השיר מהדירוג השבועי. במצעד הפזמונים העברי לשנת ה'תשכ"ט דורג "שיר בארבעה בתים" במקום ה-20.
בודוג שומלו
ביוגרפיה
בודוג שומלו היה בנם של ליפוט פליישר, מהנדס ושל יוזפין ויינברגר. הוא למד בקלוז'-נפוקה, בלייפציג, ובהיידלברג. בשנת 1899 הפך למרצה למשפטים באוניברסיטת קלוז' ובשנת 1903 גם במדע המדינה. הוא לימד גם באקדמיה למשפטים באוראדיה משנת 1899. הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת קלוז' בשנת 1905. משנת 1918 היה פרופסור למדע המדינה ולמשפט בינלאומי באוניברסיטת בודפשט. הוא התאבד בשנת 1920 כיוון שלא יכול היה להשלים עם הסכם השלום בטריאנון שנטל שטחים נרחבים מהונגריה.
פעילותו
ב־29 במרץ 1903, קיימה האגודה למדעי החברה ישיבה בה דר' בודוג שומלו קרא את מחקרו בנושא: התאוריה של ההתפתחות החברתית וכמה יישומים מעשיים. גיליון מרץ של כתב העת "המאה העשרים" (Huszadik Század) פרסם את נוסח ההרצאה והציג את הוויכוח שלאחר מכן. המשורר אנדרה אדי כתב על כך מאמר. הטקסט המעוות של המאמר נשלח לשר כהסתה נגד המלוכה. בסופו של דבר אדי חולץ על ידי הפרלמנט - מה שאדי ראה כניצחון המאבק נגד אנשי הדת. שומלו המשיך להסתתר ברקע ולהימנע מאור הזרקורים. (("המאה העשרים" היה כתב עת בורגני מתקדם למדעי החברה, שפורסם בין השנים 1900–1919 ומשנת 1901 ואילך בהוצאת האגודה למדעי החברה. עורכי כתב העת היו גוסטב גראץ (1900–1903), בודוג שומלו (1903-1906) ואוסקר יאסי משנת 1906 עד לפירוק כתב העת)).
בשלב הראשון בקריירה של שומלו, עד שנת 1910, הייתה לסוציולוגיה האבולוציונית של הרברט ספנסר השפעה רבה. עבודות התקופה השנייה מפריכות את הראשונה. הוא נטש את תחום הסוציולוגיה הנטורליסטית ומרכז העניין שלו הפך הפילוסופיה של החוק והמוסר. עבודתו הראשונה ששרדה "הפרלמנטריזם במשפט ההונגרי", היא עבודה בהיסטוריה של המשפט. לדעתו, פרלמנטריזם יכול להיות רק תופעה חולפת בחיי האנושות והממשלה, ברמת התפתחות מסוימת. עבודותיו סוציולוגיה (1901), אתיקה (1900) ופילוסופיה משפטית (1901) המחישו בבירור את קווי המחשבה שהשפיעו עליו באופן מכריע: הסוציולוגיה האבולוציונית של ספנסר, תיאורית התובנה של דיולה פיקלר והסוציולוגיה של קרל מרקס.
אברהרד יקל
אברהרד יקל (גרמנית: Eberhard Jäckel; 29 ביוני 1929 - 15 באוגוסט 2017) היה היסטוריון גרמני סוציאל-דמוקרטי, שנודע בזכות מחקריו על מקומו של אדולף היטלר בהיסטוריה של גרמניה. מאז 1967 לימד באוניברסיטת שטוטגרט כפרופסור להיסטוריה מודרנית.
בודוג שומלו
פעילותו
תיאורית התובנה של פיקלר עצמה מלמדת אנשים ליצור בצורה רציונלית חוק, מדינה, התאחדות, וכך כל מוסד, אם הם מגלים כי שצרכיהם מוגשים טוב יותר על ידי המוסד חדש מאשר על ידי הקודם. בהיות התהליך רוחני, שומלו הסיק שחוקיות סוציולוגית אינה אפשרית. שומלו דחה במהרה את הקשר לפיו הגורמים התורמים ליצירת תופעה חברתית אפשריים רק בגוף האדם, כלומר שהם פסיכולוגיים.
עבודתו נמשכה עד מותו ומשמשת עד היום חוקרים וסטודנטים כאחד.
אברהרד יקל
ביוגרפיה
התפרסם לראשונה בעקבות ספרו משנת 1969 "Hitlers Weltanschauung" ("היטלר השקפת עולמו וחותמו בהיסטוריה"), שבו בחן את השקפת עולמו ואת אמונותיו של הפיהרר הנאצי. במחקריו ראה יקל את היטלר כמקבילה ההיסטורית לאסון צ'רנוביל. הוא טען כי להיטלר, בניגוד לעמדתו של ההיסטוריון האנגלי אלן בולוק שגרס כי היטלר היה אופורטוניסט ללא אמונות מוצקות, היה מטען מגובש של אמונות והוא פעל במהלך חייו בעקביות מתוך פילוסופיית "הגזע והמרחב". לטענת יקל, במוקד תפיסת עולמו של היטלר ניצב מאבק ההישרדות חסר הרחמים בין "הגזע הארי" ל"גזע היהודי" והאמונה הנגזרת מתוך מאבק זה כי גזעים חזקים חייבים להחזיק במרחבי מחיה גדולים.
יקל היה אחד הבולטים בקרב ההיסטוריונים ה"תכליתיים" שניהלו ויכוח עם ההיסטוריונים "הפונקציונליסטים", כדוגמת הנס מומזן ומרטין ברושאט. ההיסטוריונים "התכליתיים" טענו כבר מאז שנות השישים כי להיטלר הייתה תוכנית ארוכת טווח להשמיד את היהודים כבר משנת 1924.
לאחרונה הגדיר יקל מחדש את עמדותיו, וכעת הוא מאמין שרוב היוזמות לביצוע השואה באו ישירות בפקודתו של היטלר, והיו יותר תולדה של סדרת החלטות אד הוק מאשר תוכנית פעולה כוללת. בוויכוח שפרץ בין ההיסטוריונים הגרמנים בין השנים 1986–1988 היה יקל מבקר חריף של ההיסטוריון ארנסט נולטה, והוא טען כי התאוריה של נולטה לפיה פשעי המלחמה הנאציים היו תגובה לפשעים הסובייטים שביצע סטלין, היא "א-היסטורית". בהסברו זה נשען יקל על הבוז והזלזול שהיטלר הפגין כלפי ברית המועצות, דבר המצביע לדעתו על כך שהיטלר לא יכול היה לחוש מאוים על ידי הסובייטים, כפי שטען נולטה.
בסוף שנות ה-70 של המאה העשרים הוביל יקל את הביקורת נגד ההיסטוריון הבריטי דייוויד אירווינג, שטען בספרו "מלחמתו של היטלר" כי הרודן הנאצי לא היה מודע לשואה. יקל כתב עשרות מאמרי תגובה בעיתונות בהם טען כי ספרו של אירווינג אינו אלא ניתוח היסטורי שגוי, שכן לדבריו היטלר היה מעורה היטב בכל מהלכי השואה ואף אישר אותם.
גמישות מחשבתית
גמישות מחשבתית היא היכולת של אדם להתמודד כראוי עם שינויים סביבתיים וחוויות אישיות. גמישות מחשבתית היא תהליך דינמי מתמשך שמתאר תבנית של אינטראקציה עם הסביבה. התהליך כולל מודעות לזמן הנתון, יכולת לשנות פרספקטיבה, איזון הצרכים או שינוי התנהגות כדי להגיע לתוצאות טובות.
חשיבות הגמישות המחשבתית
הגמישות המחשבתית, מאפשרת לאדם לשקול מגוון גישות לבעיה מסוימת ולבחון את המצב, גם מנקודות מבט לא קונבנציונליות. כמו כן, היצירתיות נשענת על גמישות מחשבתית, שמאפשרת חשיבה רב-ממדית ורב-כיוונית.
גמישות מחשבתית באה לביטוי כאשר נדרשת שליטה ברגשות, מחשבות והתנהגויות. היא מתבטאת בהפחתת הנוקשות ובהפחתת יישום של תבניות קבועות יתר על המידה. חוסר גמישות מחשבתית עלול להפחית אפשרויות לחוויות חיוביות ולהגביל אפשרויות תגובה.
הסטה קוגניטיבית
הסטה קוגניטיבית היא אחת הצורות של גמישות מחשבתית, אשר באה לידי ביטוי ביכולת של האדם להסיט באופן מודע את מוקד תשומת הלב שלו מדבר אחד לאחר. היא כוללת זניחה של סט מנטלי בלתי רלוונטי לטובת שפעול של מטלה או סט מנטלי חדשים ורלוונטיים יותר. היכולת לשנות את מוקד תשומת הלב באופן מודע היא חלק מהתפקודים הניהוליים והיא יכולה לסייע לאדם להסתגל למצבים חדשים. כאשר חל שינוי בסיטואציה או בתנאים הסביבתיים, יכול לחול שינוי גם באוסף החוקים והתגובות ההולמים את הסיטואציה החדשה.
הקשר בין אמפתיה לגמישות מחשבתית
לפי פיאז'ה ילדים מתחת לגיל שבע אינם מודעים לאגו של עצמם ואינם מבחינים בין נקודת המבט שלהם לבין נקודת המבט של אחרים. כלומר אמפתיה היא יכולת שנרכשת ומשתכללת עם השנים. בין אמפתיה לבין גמישות מחשבתית נמצא קשר משמעותי בקרב אנשים עם גידול מוחי. הקשר ביניהן יכול לנבוע מכך שגמישות מחשבתית היא כישור הכרחי לאמפתיה או שלשתיהן נדרש אותו תהליך עצבי. כמו כן, ייתכן שכתוצאה מפגיעה מוחית בגיל מבוגר, הגורמת להופעת מוגבלויות שונות, ביניהן פגיעה גמישות מחשבתית, נוצרת תגובה רגשית הפוגעת ביכולת האמפתיה.
חינוך לגמישות מחשבתית
הורים ומחנכים שמודעים לרגשותיהם ולרגשות הילדים, עוזרים לילד לסווג רגשות, ולהתמודד עם שינויים. ילדים שמקבלים את אותו "אימון רגשי" מסוגלים יותר להוריד את רמת ההתרגשות במצבים שמעוררים רגשות חזקים. כך מתאפשר לילדים למקד תשומת לב ולהתארגן לפעולה מתואמת למטרה מסוימת. התנהגויות הוריות שמעוררות אשמה, פחד או טינה, עלולות למנוע מילדים את האפשרות לפתח מיומנות בקרה עצמית. ילד שבקביעות מקבל תגובות דחייה, ענישה או זלזול בהבעות עצב, פחד או כעס, עלול ללמוד לסווג רגשות אלו כבלתי חשובים, לא הולמים או מביישים. התנהגויות הוריות כאלו עלולות גם להסיט את תשומת לב לרגשות השליליים ולגרוע מתשומת הלב למצב ולפעולות הילד.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
קליפת המוח הקדם-מצחית מאפשרת גמישות מחשבתית והיא מעורבת בחשיבה יצירתית. היא מעורבת גם בתפקודים מחשבתיים גבוהים ומכילה חלק מהמערכות המורכבות המעורבות בתפקודים ניהוליים.
בנוסף, התפקוד הדופמינרגי של הסטריאטום מאפשר את הגמישות המחשבתית החיונית לחשיבה יצירתית. הקשר בין הדופמין בסטריאטום ליצירתיות הוא בעל צורת U הפוכה, כאשר רמות מתונות של דופמין מסייעות לגמישות המחשבתית ותורמות ליצירתיות, בעוד שרמות גבוהות או נמוכות של דופמין פוגעות בגמישות המחשבתית וביצירתיות. בהתאם לכך, נשא הדופמין DAT מקושר לזמינות הדופמין בסטריאטום ולגמישות מחשבתית.
יבגני קושלב
יבגני ולנינוביץ' קושלב (ברוסית: Евгений Валентинович Кошелев; נולד ב-20 ביולי 1979, בדונצק, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא מנהל ספורטיבי ומתורגמן אוקראיני-רוסי, המכהן כמנהל קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
קריירה
בשנת 2001 סיים את לימודיו בפקולטה לפילולוגיה גרמנית של האוניברסיטה הלאומית של דונצק עם תואר בשפות וספרות אנגלית וצרפתית. בשנת 2004 קיבל תעודה מאוניברסיטת קיימברידג' בידע המקצועי של השפה האנגלית.
הוא החל את הקריירה שלו בעולם הכדורגל שלו בשנת 2004, בגיל 25, כשמונה לעוזר במחלקה ליחסים בינלאומיים של מועדון הכדורגל שחטאר דונצק. מאז 2006 עבד כעוזרו של מנהל האקדמיה לכדורגל בשחטאר וסיפק תמיכה מנהלית למנהל האקדמיה בניהול השוטף של עבודתה. הוא היה מעורב בניהול הלוגיסטי של המועדון והיה אחראי לארגון משחקי ליגת האלופות וגביע אופ"א עבור שחטאר. בשלב זה הוא פגש את המאמן הנק ואן סטי שהיה זקוק למתורגמן מקצועי. ההולנדי העריך מאוד את הפוטנציאל של קושלב והציע לו הצעה עסקית. יחד עם ואן סטי עבר יבגני לסנקט פטרבורג ושימש כמתורגמן שלו.
בשנת 2009, ביום הולדתו ה-30, מונה לסגן מנהל האקדמיה של זניט סנקט פטרבורג, הידע מבשפות וניסיון רב בתחום היחסים הבינלאומיים סייעו לו ליצור שיתוף פעולה הדוק עם המנהל הספורטיבי של לוקומוטיב אריק שטופלהאוס. לבסוף ביוני 2014 מונה למנהל הקבוצה ומאז אחראי לניהולה השוטף והתקין של הקבוצה בעיקר בתחום הלוגיסטי.
הפה והטלפיים (להקה)
הפה והטלפיים היא להקת רוק ישראלית, מעין "פרויקט-צד" של נושאי המגבעת ששרד אחרי התפרקות להקת האם ב-1992 וממשיך לפעול. המוזיקה של הלהקה משלבת בין כתיבת שירים רצינית ומורכבת לבין רוח הקלטה שטותית ושימוש בכלי נגינה זולים והומור ילדותי. שילוב מקורי זה והיצמדות למערכת חוקים ("הקוד"; ראו בהמשך) יצרו סביב הלהקה "פולחן" של מעריצים נאמנים.
הקוד של הפה והטלפיים
הפעילות והאלבומים של הפה והטלפיים בנויים בעיקרם לפי "קוד". זוהי מערכת כללים שכל אחד מאלבומיה חייב לעמוד בהם. לדברי חברי הלהקה, הקוד נועד לעזור להישרדות הלהקה, ובכך לתת המשכיות ליצירה ולמלא מראש בתוכן את האלבום הבא עוד לפני שהוא יוצא. להלן החוקים לפיהם פועלת הלהקה:
כמו כן, יש בקוד חוקים שאינם מכוונים על ידי הלהקה ואינם נמצאים כלל בשליטתה, אלא מגשימים את עצמם:
היסטוריה
היוצר העיקרי בלהקה הוא אסף גברון, שלימים התפרסם בעיקר כמתרגם וסופר ("מובינג", "תנין פיגוע"). ידידיו רם אוריון ואהד פישוף היו חברי להקת נושאי המגבעת. אוריון היה גם חבר בלהקת הדה בושס יחד עם רוגל אלפר (שלימים הפך למבקר טלוויזיה בעיתון הארץ, כמו הדה בושס, שעל שמה נקראה הלהקה).
1989 - בין הים והביצות
האלבום הראשון של הפה והטלפיים, "בין הים והביצות", הוקלט ברובו ביום אחד, 29 ביוני 1989 באולפן הפרטי של הלהקה בירושלים, ויצא על קלטת באורך של כ-23 דקות בלבד. גברון עוד היה אז חייל צה"ל. האופי של האלבום היה שטותי ומגוחך והצליל היה משופע בגיטרות רועשות, לעיתים לא מכוונות, ושימוש במכונות תופים וקלידים פשוטים וזולים. אחד מהשירים, "דוד אשכנזי" נכתב והוקלט יחד עם חברי "פלוגה ח'", הפלוגה שגברון היה בה בשירותו הצבאי. השיר הסוגר את האלבום היה ביצוע פאנקיסטי כאוטי לשיר "גבעת התחמושת" של להקת פיקוד מרכז (מילים: יורם טהר-לב, לחן: יאיר רוזנבלום; ר' גבעת התחמושת). הקלטת הופצה על ידי האוזן השלישית ונמכרה בכ-300 עותקים.
לאחר הוצאת האלבום אוריון ופישוף התרכזו בפעילות של נושאי המגבעת ובשנת 1991 הוציאו את האלבום המצליח מי רצח את אגנתה פאלסקוג. למרות ההצלחה נושאי המגבעת התפרקו בשנת 1992. אוריון גם ניגן באלבום "עיוור בלב ים" של ערן צור-כרמלה גרוס וגנר. פישוף עבר להתגורר בלונדון ופנה לעיסוק במחול מודרני. גם גברון עזב ללונדון לטובת לימודים לתואר בתקשורת.
1995 - הפה והטלפיים בחלל
בהתאם לקוד של הלהקה, אחרי שש שנים יצא האלבום השני, "הפה והטלפיים בחלל". כמו קודמו, האלבום הוקלט ברובו ביום אחד, 3 בדצמבר 1994, בלונדון. האלבום היה רציני יחסית לקודמו וכלל בין היתר את השיר נגד האלימות של כיבוש השטחים שנקרא "בין הים והביצות" (שנכלל באלבום בהתאם לקוד הלהקה שעל-פיו בכל אלבום יהיה שיר ששמו כשם האלבום הקודם). גם שני השירים האחרונים היו בהתאם לקוד הלהקה: ה"שיר הסופני" היה "שיר סיום", שנכתב על ידי רוגל אלפר ובוצע לפני זה על ידי להקת "הדה בושס". השיר האחרון וה"פטריוטי" היה "הנה בא השלום" (מילים: אהוד מנור, לחן: נורית הירש) בעיבוד אלקטרוני ארוך (9 דקות) עם רעשים אוונגרדיים. האלבום הניב שני להיטים קטנים שגם בוימו להם קליפים: "שיר סיום" ו"קנדה". "קנדה", ומספר שירים נוספים באלבום, התאפיינו בקצב דאנס אלקטרוני עדכני, אך הסגנון המילים והשירה הכאילו-אינפנטילית היו חורגות מאוד בנוף המוזיקה האלקטרונית הפופולרית. האלבום הופץ על ידי חברת קסבה רקורדס. הודפסו 1,000 עותקים של האלבום, ורובם נמכרו.
לאחר הוצאת האלבום גברון פנה לקריירה בתקשורת וספרות ויצא ללימודים בוונקובר בקנדה. אוריון חזר לנגן גיטרה בהופעות של ערן צור והוציא אלבום עם להקה חדשה, בתרי זוזי, בה היה הגיטריסט והסולן. כמו כן, גברון ואוריון ניגנו באלבום של רוגל אלפר שיצא בשם "פסיכופת צעיר".
2001 - ירושלים
אחרי עוד שש שנים, בשנת 2001, הלהקה הקליטה והוציאה את האלבום "ירושלים". האלבום יצא בחברת התקליטים של קובי אוז "לבנטיני". הדיסק יצא מלווה בדיסק בונוס שעליו שני האלבומים הראשונים שאזלו מחנויות.
גם באלבום הזה חלה התקדמות באיכות הצליל וההקלטה, אך עדיין נשמר האופי הפשטני-שטותי. זהו האלבום הבוגר ביותר של הלהקה מבחינת הטקסטים - השיר "יהלום" עסק בצורה רצינית בהתמכרות לסמים: "באוטובוס בלילה בכיוון הלא נכון / קניתי לי כרטיס ישיר אקספרס לגיהנום / יורד בסוף הקו הוא מחכה לי עם שקית / אני לא רוצה להיות פה אני הגעתי לתחתית". בשיר "סטארט-אפ" הייתה ביקורת נוקבת על חיי עובדי ההיי-טק: "יומי צפוף / כמו זנב הסוס / ורק נוזלים מחממים ... / במהירות חיי עוברים ... / יומי מתיש / כמו גוש קטיף / ורק מטוס מנהלים" (בתקופת ההקלטה גברון עבד בעצמו כמנהל תוכן בחברת תקשורת סלולרית). מילות השיר "הד" תורגמו משיר של אלכסנדר פושקין ואילו "אנונימי" חובר על ידי אתגר קרת. למרות הרצינות היחסית של האלבום הפה והטלפיים הפגינו את רוח השטות שלהם בשיר הפטריוטי הסוגר - "מוכרחים להמשיך לנגן" (מילים: עודד פלדמן, לחן: יאיר רוזנבלום) שאורכו באלבום - 12 דקות והוא נשמע קקופוני; גם המילים שונו: "מוכרחים להפסיק לנגן / כי את המנגינה הזאת אי-אפשר להמשיך."
לאחר הוצאת האלבום חברי הלהקה שוב חזרו לקריירות נפרדות. גברון המשיך לכתוב, פישוף עוסק באמנויות במה ואילו אוריון הוציא אריך נגן בשם "גיבור גיטרה" שבו הופיעה גרסה חדשה לשיר "חיוך קטן" מתוך "ירושלים".
2007 - קליגרו
ב-31 בדצמבר 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "קליגרו", הקרוי על שם כפר בדרום אפריקה שבו התגוררו בני משפחתו של אסף גברון. האלבום זכה לביקורות חיוביות.
2013 - תחת
ב-31 בדצמבר 2013 יצא אלבומה החמישי של הלהקה, "תחת", בלייבל אוגנדה. האלבום כולל את הסינגל בשפה הגרמנית "שלוק בטון", ואת הסינגל "חנות הממתקים" אשר כתב אסף עדן.
2019 - קו המשווה
ב-13 בדצמבר 2019 יצא אלבומה השישי של הלהקה, "קו המשווה" בהפקת הלייבל "קמע - קבוצת מוזיקה עצמאית". האלבום כולל את הסינגל "כל נשימה" אשר יצא ב-8 בנובמבר 2019 המתייחס באופן ביקורתי לשירו של האמן סטינג, "Every Breath You Take". כמו כן, מופיע באלבום הקטע "תנכ"ת" בו מצוטט קטע מפרק ל"ג מספר במדבר המתאר את התחנות שעברו בני ישראל בצאתם ממצרים (כולל מקום בשם "תחת" אשר אליו התייחסה הלהקה בשמו של האלבום הקודם), הקטע "אנטי אהבה" אשר מהווה תרגום לשירו של מייקל שייבון, ו"שירו של קורט" המבוסס על קטעים מיומן המלחמה של קורט פליישר, סב אימו של רם אוריון אשר לחם במלחמת העולם הראשונה. ארבעה מהקליפים לשירים באלבום בוימו על ידי עמית איצקר.
קישורים חיצוניים
עם צאת "קליגרו":
עם צאת "תחת":
שירים מהופעות:
דרוידאס שרנאס
דרוידאס שרנאס (בליטאית: Darvydas Šernas; נולד ב-22 ביולי 1984) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת החלוץ ולעיתים כקשר התקפי.
קריירת מועדונים
שרנאס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דיינאבה אליטא ובשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. בשנת הצטרף לקבוצה וטרה בה שיחק 6 עונות. בינואר הושאל לספטק נלצ'יק מליגת העל הרוסית. בשנת חתם בוידז'ב לודז' מליגת העל הפולנית. בשנת נבחר לכדורגלן השנה בליטא.
ב-14 ביולי 2011 חתם לשלוש שנים בזגלבי לובין. בינואר הושאל לגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית, ובקיץ נרכש על ידי הקבוצה.
בינואר עזב לראשונה את אירופה כאשר הושאל לפרת' גלורי מליגת העל האוסטרלית. בהמשך שרנאס שיחק בויגרי סובאלק, רוס קאונטי, ז'לגיריס וילנה, אלניהספור ולאחר מכן חזר לז'לגיריס.
ב-16 בינואר 2018 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
קריירה בינלאומית
ב-31 במאי 2008 שרנאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא במשחק הידידות נגד. ב-11 בפברואר 2009 שרנאס הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-2 נגד.
מחשב לכל ילד (ישראל)
מחשב לכל ילד הוא מיזם שמטרתו לאפשר לילדים משכבות מצוקה לרכוש מיומנויות שימוש במחשב והתחברות למאגרי מידע, כדי שאלה יסייעו בפיתוח חשיבה יוצרת, יתרמו להתפתחות הילד ולהעלאת דימויו העצמי, וישמשו מנוף לצמצום הפער הדיגיטלי והפער החברתי. המיזם החל לפעול בשנת 1996, ביוזמתם של אנשי עסקים ושל שר הכלכלה והתכנון פרופ' שמעון שטרית, והוא פועל בחסות משרד ראש הממשלה. המיזם פועל מראשיתו במסגרת עמותת המפעל הלאומי לפיתוח חברתי. בשנת 2003 הצטרפה למיזם עמותת "חלון לעולם המחר".
בשנים 1996–2020 עמד בראש מיזם "מחשב לכל ילד" פרופ' אריה סקופ. משנת 2020 עומד בראש המיזם יוסי רוזן.
למיזם מועצה ציבורית, שבראשה עומד נציג משרד ראש הממשלה.
במסגרת המיזם מוענקת למשפחת הילד ערכת מחשוב הכוללת -
תקציב העמותה בשנת 2013 היה כ-21 מיליון ש"ח. במימון המיזם שותפים הממשלה (שמעניקה לעמותה קרוב ל-40% מתקציבה), העמותה, באמצעות תרומות שגייסה, הרשויות המקומיות ומשפחות הילדים (בשיעור סמלי). התורמים העיקריים של הפרויקט: מיקרוסופט ישראל, אשר תורמת את כל תוכנות המחשבים לפרויקט משנת 1996, קרן אדמונד ג'יי ספרא, ג'ון גנדל ועוד.
בחודש יוני 2013 הוחל בהסבת המיזם מחלוקת מחשבים שולחניים לחלוקת מחשבי לוח ומחשבי Smart Micro PC.
עד אמצע שנת 2020 הוענקו במסגרת הפרויקט למעלה מ-92,000 ערכות מחשב בכ-213 רשויות מקומיות מכל המגזרים בישראל. המיזם מקדיש תשומת לב גם לילדים בעלי צרכים מיוחדים. להערכת העמותה יש בישראל 168,000 משפחות ללא מחשב שבהן יש ילדים בגיל חינוך, ובשנת 2020 היא מתכננת להעניק מחשבים ל-6,200 משפחות מתוכן.
דבורייה
דַּבּוּרִיַּה (בערבית: دبورية) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל, השוכנת בשולי עמק יזרעאל ולמרגלות הר תבור. דבורייה בנויה על צלע הר תבור, בחיבור בינו למישור בקעת כסולות הצמוד אליו. רוב היישוב, שתושביו ערבים מוסלמים, בנוי על שיפועים תלולים יחסית. צורת הבנייה בו היא כפרית מסורתית, ומתאפיינת במבנים בעלי קומה אחת עד ארבע קומות.
היסטוריה
היישוב נמצא באזור העיר המקראית דָּבְרַת, הנזכרת מספר פעמים בתנ"ך, אשר התקיימה כיישוב יהודי גם בתקופת בית שני, וככל הנראה משמר את שמה. יש המניחים כי מקור השם דבורייה מהמילה הכנענית "דבר" שפירושה מקום לרעיית הצאן, ואכן סביבת הכפר עשירה במקומות מרעה. במהלך חפירת יסודות לבית בשנות ה-60, נמצאו שברי חרסים עתיקים. החרסים תוארכו לתקופת הברזל, תקופת התלמוד והתקופה המוסלמית הקדומה.
המקום נזכר בכתבי אוסביוס (תחילת המאה ה-4) כ"כפר של יהודים".
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-200 נפשות, כולם מוסלמים, בבתים רעועים מופרדים בסמטאות צרות ובמערות. במפקד האוכלוסין של שנת 1922 נמנו בכפר 602 נפשות. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 747 נפשות, ב-170 בתים מיושבים, כולם מוסלמים למעט 15 גברים וארבע נשים שככל הנראה התגוררו במנזר על הר תבור שתושביו נמנו עם תושבי דבורייה. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל נאמד מספר תושבי הכפר בכ-1,290 נפש ושטחו נרשם כ-18,185 דונם, מתוכם 4,241 דונם של אדמה ציבורית ו-571 דונם אדמה בבעלות יהודית.
מניין המצוות על פי הרמב"ן
מניין תרי"ג מצוות על פי השגות הרמב"ן על מניין המצוות של הרמב"ם, הוא רשימת תרי"ג (613) המצוות על פי דעת הרמב"ן, כפי שהיא מופיע בהשגות הרמב"ן - חיבור מאת רבינו משה בן נחמן המיוסד על חיבורו של הרמב"ם על מניין המצוות. החיבור מתייחס גם אל מניין המצוות על פי ספרו של בעל ההלכות גדולות, מן הגאונים, שעל חיבור זה ביסס הרמב"ם את חיבורו על מניין המצוות.
הרמב"ן מצהיר שהוא איננו משוכנע אילו מצוות בדיוק יש למנות על מנת להגיע למניין תרי"ג, והוא כותב את השערתו.
המצוות שמשמיט הרמב"ן
על פי סיכומו בסוף ספר המצוות, משמיט הרמב"ן 50 מצוות בסך הכל ממניין המצוות של הרמב"ם.
מצוות עשה
על פי דבריו בסיכום ספר המצוות, הרמב"ן משמיט מספר המצוות לרמב"ם 26 מצוות עשה, והן: הרמב"ן חולק על ארבע מצוות נוספות ברמב"ם, כפי שכתב בשורש י"ב, והן:
המצוות שמוסיף הרמב"ן
על מנת להשלים לתרי"ג מצוות מוסיף הרמב"ן מצוות אחרות.
בהתאם למספר ההשמטות במצוות עשה דרמב"ם הרמב"ן מוסיף 26 מצוות עשה לפי דעתו:
מצוות עשה
בשכחת העשין מונה הרמב"ן מצווה נוספת - להשתמש בעצי הפרי מסביב לערים שצרים עליהן לאכילה בלבד ולא להשחתה, וכבר הקשו שזו מצווה מיותרת, ובסוף חיבורו הרמב"ן לא הזכירה. הרב יהודה רוזאניס מסביר בחיבורו "דרך מצותיך" שהרמב"ן מנה מצווה זו רק לשיטת הרמב"ם שמונים לאו הבא מכלל עשה, אבל הרמב"ן עצמו לא מנאה.
בשרש י"ב הרמב"ן משלים את ארבע המצוות שהחסיר בנתינת מתנות כהונה:
מצוות לא תעשה
כאמור, הרמב"ן משמיט 24 מצוות לא תעשה. בנוסף, בנוסח ספר המצוות שהיה לפי הרמב"ם היו חסרות שבע מצוות לא תעשה, ועל כן הוא מוסיף 31 לאוים:
לאחר מכן הרמב"ן מסיק שיש למנות גם את האיסור להילחם במואב, עמון ואדום ולכבוש את ארצם כשלושה לאוים נוספים. בשל כך, הוא מציע למנות את ארבעת האיסורים ברמב"ם בהקרבת בעל מום – איסור להקדישו, איסור לשחוט אותו, איסור לזרוק את דמו ואיסור להקטיר את איבריו (לאוים צא-צד) כאיסור אחד, וכך להגיע למספר הנכון.
נגורנו קרבאך
נַגוֹרְנוֹ-קַרָבָּאך (ברוסית: нагорный Карабах (נגורני קרבאך) - רמת קרבאך, משפות איראניות: קלה-באך - גן גדול; בארמנית: Լեռնային Ղարաբաղի Հանրապետություն; תעתיק: לֶרְנָיִין גָרָבָּגִי יַנְרָפֵטוּתְיוּן) או ארצאך היא ישות מדינית, עצמאית דה פקטו, שהכריזה באופן חד-צדדי על התנתקותה מהרפובליקה החילונית המוסלמית, על פי הגדרתה, של אזרבייג'ן ועל עצמאותה כ"רפובליקה של נגורנו-קרבאך". רוב תושביה הם ארמנים נוצרים, שנמצאים בסכסוך רב-שנים עם שכניהם האזרים המוסלמים. הישות היא מקור מתמיד למחלוקת ומתח צבאי בין אזרבייג'ן לארמניה, מאבק שהסלים והחריף בעקבות התפרקות ברית המועצות בשנת 1991. בשנה זו החלה מלחמה על החבל בין אזרבייג'ן לארמניה, שהסתיימה בשנת 1994. בעקבות הסכם הפסקת האש נותר השלטון בחבל הארץ במחלוקת בין אזרבייג'ן, שהשטח היה בתחומה לאחר פירוק ברית המועצות, לארמניה.
בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך השנייה בשנת 2020, איבדה ארמניה את השליטה על כל השטחים הכבושים מסביב למובלעת. בהסכם הפסקת האש שנחתם בסיום המלחמה נקבע שהמעבר בין המובלעת לארמניה יתאפשר דרך "מסדרון לצ'ין" – מסדרון צר שנמצא תחת שליטה רוסית. באפריל 2023 הציבה אזרבייג'ן מחסום במסדרון לצ'ין, ובכך ניתקה את המובלעת מארמניה. באוגוסט 2023 עתרה ארמניה למועצת הביטחון של האו"ם בבקשה לכנס דיון חירום בנושא.
סכסוך נגורנו קרבאך הוא אחד הסכסוכים עקובי הדם והארוכים ביותר מבין הסכסוכים שלאחר התפרקות ברית המועצות. הוא כלל מספר רב של נפגעים ומעשי זוועה רבים, שבוצעו על ידי שני הצדדים. זה סכסוך אזרחי פנים-מדינתי ובין-מדינתי בעת ובעונה אחת. מספר העקורים האזרים באזרבייג'ן מגיע לכמה מיליונים.
אטימולוגיה
קרבאך עצמה היא חבל ארץ הכולל את נגורנו קרבאך. המילה קרבאך מורכבת משני חלקים: קארא (=שחור) ו-באך (=גן), כלומר גן שחור. המילה באך או באע' (باغ) מגיעה מהשפה הפרסית והיא נפוצה גם בשפות אחרות כגון פשטו, כורדית, אורדו, אזרית, ארמנית, גאורגית ועוד (בשפות טורקיות: bāgh). משמעותה גן או פרדס.
בארמנית האזור נקרא "ארצאך" על שם מחוז זה בתקופת ממלכת ארמניה העתיקה.
היסטוריה
האומה הארמנית התפתחה בימי קדם בסביבות האלף ה-2 לפנה"ס, בעוד הממלכה הארמנית הראשונה, אוררטו, נוסדה במאה ה-9 לפנה"ס. האזור הגאוגרפי המכונה רמת ארמניה סובב את ימת ואן וגובל בכורדיסטן, אסיה הקטנה, הרי זגרוס ורכס הקווקז הקטן. שיא התפרשותה הטריטוריאלית של הממלכה הארמנית הגיע בתקופת מלכות טיגראנס הגדול במאה ה-1 לפנה"ס. ארמניה הייתה האומה הראשונה שקיבלה את הנצרות כדתה הראשית, והתפתח בה בפרט זרם הכנסייה האפוסטולית הארמנית. קהילה ארמנית נרחבת עברה לקיליקיה, בעיקר עקב בריחה מהשושלת הסלג'וקית, ובעת מסעי הצלב הוקמה ממלכת קיליקיה הארמנית. במהלך העת החדשה המוקדמת הייתה האומה הארמנית מחולקת בין מזרח תחת שלטון פרסי שחילק את שטחי האימפריה הארמנית (כפי שהיה נהוג באימפריה הפרסית באותם ימים) ל"חאנים", אזורים אדמיניסטרטיביים שונים שנשלטים בידי שליט שנבחר על ידי הנהגת האימפריה ויחד מרכיבים את שטחי האימפריה, ומערב תחת שלטון עות'מאני, כשנגורנו קרבאך נכללת בשטחי האימפריה הארמנית מימיה הראשונים ונכללת בחאן החדש שהוקם ונקרא חאנות קרבאך.
בהתאם להסכם קורקָצ'אי בין האימפריה הרוסית והאימפריה הפרסית, שנחתם בשנת 1805, הפכה חאנות קרבאך (כולל נגורנו קרבאך) למדינת חסות של האימפריה הרוסית. מעמדה זה קיבל אשרור בהסכם גוליסטן משנת 1813, שבו למעשה האימפריה הפרסית ויתרה על השליטה בה עוד לפני שהשליטה על כל עבר הקווקז עברה לידי האימפריה הרוסית בהתאם להסכם השלום של טורקמנצ'אי (1828). בעקבות הסכם השלום הייתה תזוזה של אוכלוסיות בין שתי האימפריות כאשר אזרים מוסלמים מצד אחד היגרו לתחומי האימפריה הפרסית וארמנים נוצרים מהאימפריה הפרסית היגרו לתחומי האימפריה הרוסית. ההגירה חידדה את המאזן הדמוגרפי בנגורנו קרבאך.
השלטון הרוסי
בשנת 1822, התפרקה חאנות קרבאך רשמית והפכה לחלק מפלך אליזבטפול של מלכות המשנה של הקווקז. הגישה המסורתית של האימפריה הרוסית לאזור הקווקז הייתה ניצול הסכסוכים בין הקבוצות האתניות לשם קידום השפעתה של האימפריה הרוסית. מגמה זו נמשכה במדיניות "הפרד ומשול" גם בתקופת השלטון הסובייטי בקווקז.
התפוררות האימפריה הרוסית והקמתן של מדינות עצמאיות לזמן קצר, הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן מחד והרפובליקה הראשונה של ארמניה מאידך, בשנת 1918, הביאה לניצני הסכסוך, והוא נמשך עד לכיבוש הסובייטי של הקווקז. הסכסוך הטריטוריאלי לא שכך עד 1920, כששתי המדינות הצעירות הפכו לחלק מברית המועצות. במהלך תקופה זו, אזרים רבים נהרגו בידי ארמנים.
בשנת 1924 הכריז השלטון הסובייטי על קרבאך כאוטונומיה בתוך שטח אזרבייג'ן למרות שתחילה קבע ששטחים אלו ייכללו בשטחי הרפובליקה הסובייטית הארמנית. ייתכן שהסיבה לכך נעוצה ברצון של השלטון הבולשביקי החדש לרצות את טורקיה תחת מנהיגותו של אטאטורק ולהעניק לאזרבייג'ן העשירה בנפט והמוסלמית-שיעית מעמד בכורה ושליטה על הארמנים והנוצרים שבתוכה, או במדיניות הפרד ומשול המסורתית של השלטון הרוסי או בשניהם גם יחד.