cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורי-און
רקע
בהמשך הסדרה מנסה אורי לעזור לטייס ישראלי בשם יורם הראל אשר הפך לאיש עקרב ענקי במהלך הקרב עם הפולשים. היצור, אשר נודע בכינויו "עקרב-איש", מגיע למקום מגוריו, אך אינו יכול לדבר. אנשים מתייחסים אליו כאל מפלצת ופוגעים בו, וכתוצאה מכך הוא הופך להיות אלים ואכזרי, ואף מתכחש לעברו האנושי. אורי אינו מוותר, ובסופו של דבר מצליח לרפא את העקרב-איש.
כוחות
כוחותיו העיקריים של אורי-און כוללים:
אספן הנשמות
אספן הנשמות (אנגלית: The Collector) היא סדרת דרמה על טבעית קנדית משנת 2004.
גיבורי הסדרה
מורגן פים (כריס קרמר) שירת את השטן כאספן נשמות מן המניין עד למאה העשרים. לאחר מספר פעמים בהן נוכח לדעת שה"לקוחות" לא זכו לגמול בו ציפו בעסקה מחד, אך הגיעו לגיהנום מאידך, (השטן די נטה לדקדק על נוסחי העסקאות, מה שגרר תוצאות לא צפויות) בחר לשנות את תפקידו. הוא ביקש מהשטן (קולין קנינגהאם) שבגמר העסקה יתאפשר ללקוחות לכפר על הנזקים שנבעו ממנה, על ידי מתן עזרה לאדם שאליו הגיע מזלם הרע (זוהי תוצאה של שימור האיזון העולמי). השטן, משועשע, חיבב את הרעיון ונענה. ככלל, בעסקה, זוכה הלקוח בעשר שנים בהן הוא בן-אלמוות, ובסופן הוא מאבד את כל שרכש במשך אותן שנים תוך 48 שעות. עם סיום יומיים אלו, נפתח פורטל לגיהנום ונשמתו נשאבת. ב-48 שעות אלו על מורגן לעזור ללקוח.
בסדרה נתן השטן למורגן נערה הדומה לנערה בה היה מאוהב בעבר - מאיה קנדינסקי (קרלי פופ בעונה הראשונה, סוניה סלומה החל מהעונה השנייה), כדי להסיח את דעתו. נוסף לכך, כתבת עיתון בשם ג'רי סלייט (אלן דובין) עוקבת אחרי מורגן ומנסה לחשוף את סודו. בנה, גבריאל, נחנק בלידתו מחבל הטבור וסובל מאוטיזם. הוא קשור בצורה מסוימת למורגן (אביו מכר את נשמתו כדי שייוולד ומורגן "אסף את הנשמה"), מושפע ממעשיו, והשטן מבקרו לעיתים קרובות.
הביוגרפיה של מורגן
מורגן נולד ב-1322 בנירנברג, גרמניה. הוא הצטרף למנזר מקומי כדי ללמוד רפואה, והצליח בלימודיו. ב-1348 התאהב במשרתת מקומית, קטרינה. מגפה שפרצה באזור המיתה רבבות אנשים. גם הנערה גססה, ומורגן הלך לחדר התפילה כשהוא מלא בטענות כנגד האלוהים. לפתע, הופיע השטן והציע לו עשר שנות חיים לנערה, תמורה לנשמתו. ביאושו, קיבל מורגן את העסקה. הוא עזב את המנזר עם הנערה הבריאה, למורת רוחו של ראש המסדר. לאחר מסע בן עשר שנים ברחבי אירופה הגוססת ב-1358, ב-48 שעות האחרונות של העסקה, חלתה שוב הנערה, בפראג. הם שבו לנירנברג, בחיפוש אחר צמחי מרפא אותם שתל מורגן בזמנו. השטן סיפר לו שהנערה הייתה הסיבה בגללה המשיכו האנשים למות - היא עדיין הייתה נשאית, גם אם לא חולה. הוא הראה למורגן את הגיהנום, והציע לו להציל את עצמו על ידי כך שיאסוף עבורו נשמות, וכך הפך מורגן לאספן הנשמות הראשון. הוא קיבל מהשטן טבעת עם[אבן אודם שפותחת את השער לגיהנום ושעון חול של 48 שעות. במאה ה-19 שעון החול התחלף בשעון כיס. בשנות ה-90 של המאה העשרים השעון והטבעת התחלפו בסלולרי אנלוגי עם כפתור לפתיחת השער, שמאוחר יותר השתדרג לסמסונג דיגיטלי עם כפתור אדום בולט.
הנשמות הנאספות
במהלך 3 השנים בהן ניסה למצוא גאולות ללקוחות היחס בין הלקוחות שמצאו גאולה לאלה שהגיעו לגיהנום הוא כמעט 1:1, פרט לכמה יוצאי דופן:
מנדלי מוכר ספרים
שלום יעקב אברמוביץ', הידוע בשם העט מנדלי מוכר ספרים (ביידיש: מענדעלע, קרי "מֶנְדֶלֶה מוֹיְכֶֿר סְפֿוֹרִים", בינואר 1836 יוליאני: 21 בדצמבר 1835  – 8 בדצמבר יוליאני: 25 בנובמבר  1917), היה מחשובי סופרי היידיש והעברית בעת החדשה.
מנדלי, שנודע בכינוי "הסבא" של הספרות העברית והיידית המודרנית, היה בן הדור האחרון להשכלה, אולם בהמשך חייו חווה את תקופת חובבי ציון וראשית הציונות, שהשפיעו על יצירתו. מרבית ספריו וכתביו תורגמו לעברית ויצאו לאור בישראל.
מקור הכינוי "מנדלי מוכר ספרים"
בשיחה שניהל שלום אברמוביץ' עם הרב מזא"ה הוא סיפר לו כיצד נוצר הכינוי "מנדלי מוכר ספרים":
קורות חייו
שלום יעקב אברמוביץ' נולד בעיירה קאפוליע שבקרבת מינסק (כיום בבלארוס) לחיים משה ברוידא. אברמוביץ' קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר, ולאחר שהתייתם מאביו ב-1849 למד בישיבות בטימקוביץ', בסלוּצק ובווילנה, וספג הרבה מהווי היהודים שם, שבהמשך השתקף ביצירותיו. על תלאותיו בתקופה של יתמות הוא מעיד באוטוביוגרפיה קצרה שכתב, בה הוא התייחס למות אביו כשהוא היה בן 13: "ויעזוב אחריו אשה ובנים בחוסר כל. ומרוב עוני גליתי ממולדתי והלכתי לנוע על בתי הישיבות בערי ליטא... ובעת ההיא אמי נשאת לאיש חוכר בית הרחיים... ותלך אמי לבית אישה היא ובניה הצעירים ממני, ואני נשארתי גלמוד בעיר בלי משען ומשענת. בלא חמדה הלכתי אז וקצתי בחיי מכאב לב ומשבר רוח, כי נער אנוכי, ימי חיי עוד מעטים וצרותי רבות עד מאוד. ובלכתי קודר בחמת רוחי והנה קראני אבי חורגי אליו. ולמען לא אוכל לחם עצלות למדתי מספר שעות ביום את בניו..."
לאחר שנתיים בסלוצק שב להתגורר עם אמו בבית בעלה בכפר הקטן מלניק (Mielnik), אז באימפריה הרוסית, כיום בפולין. בגיל 17 לערך החל לכתוב את שיריו הראשונים, בעברית מליצית ועל נושאים תנ"כיים.
בהמשך נסע מנדלי לדרום האימפריה הרוסית עם דודתו, בניסיון להתחקות אחרי בעלה הנמלט. חוויות אלה שימשו בסיס לספרו היידי הנודע ביותר, 'פֿישקע דער קרומער' ("פישקֶ'ה החיגר", ביידיש). בסוף נסיעותיהם התיישב מנדלי בעיירה קמניץ פודולסק שבמערב אוקראינה, ושם נישא לאישה שהתגלתה כסובלת ממחלת נפש. בתקופה זו פגש את המחבר המשכילי אברהם בר גוטלובר, שהשפיע על יצירתו. גוטלובר, שהיה מורה בבית ספר ממשלתי ליהודים, הדריך את מנדלי הצעיר, שלמד בעזרתו ובעזרת בנותיו ספרות, מתמטיקה ומדע, גרמנית ורוסית, עבר בחינות הוראה ואף עבד כמורה בבית הספר שבעיירה. בתקופה זו כתב את חיבורו הראשון שיצא בדפוס: "מכתב בדבר החינוך", שהודפס בעיתון "המגיד".
לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה נישא לפסי לוין ונולדו לו 5 ילדים, ארבע בנות ובן. אווה חווה, נדיזדה ורחל ובת אחת ששמה לא ידוע ובנו מאיר שהתנצר ונשא אשה פראבוסלבית. מנדלי קבל את התנצרות בנו בצער רב. בנו של אחיו חיים משה, היה הגינקולוג ד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שניהל בשנות הארבעים והחמישים את בית החולים הדסה בתל אביב. רבים מצאצאיו של מנדלי המתגוררים בבלגיה הם נוצרים אדוקים.
בערוב ימיו שב לקיום מצוות. מנדלי נפטר באודסה, בשלהי שנתו השמונים ושתיים ושם נקבר. הוא היה קבור תחילה בבית הקברות היהודי הישן באודסה, אך בשנת 1933, כאשר השלטונות הרסו את בית הקברות היהודי, הם העבירו את קברו בשלמותו עם קברים נוספים לבית עלמין נוצרי, שבו בין שלל המצבות נושאות צלב בולט קברו המרשים של מנדלי עם מגן דוד ואותיות עבריות.
כשנה לאחר מותו של מנדלי מוכר ספרים פרסמו חיים נחמן ביאליק, ויהושע חנא רבניצקי חוברת לזכרו, תחת הכותרת: "מנדלי מוכר ספרים (שלום בן משה חיים אברמוביץ): קובץ מאמרים על תולדותיו וערכו האישי והספרותי (בצירוף תמונותיו ועצם כתב ידו)".
מאפייני יצירתו
בתחילת דרכו בשנות ה-60 של המאה ה-19 הִרבה מנדלי לכתוב ספרי מדע פופולרי, ספרות שימושית, ביקורת ספרים ומאמרים פובליציסטיים שהעסיקו את הציבור היהודי (בעיקר בעיתון "המגיד"). מנדלי תבע התייחסות פעילה לבעיות החברה היהודית ברוסיה. תוכניתו להפיץ מדע והשכלה מעשית באה לידי ביטוי בתרגומיו לספרי טבע ותולדות ישראל לשימושם של הקוראים והתלמידים העבריים, ובעיבודים ותרגומים ליידיש מן הספרות המסורתית.
מבחינה ספרותית היה מנדלי קשור למסורת המשכילית ולספרות התחייה הלאומית. יצירתו רוויה אהבה ליהודים הפשוטים, תוך יציאה נגד ההסתה האנטישמית ונישולם הכלכלי והאזרחי של יהודי רוסיה. לצד זאת, ביטאו יצירותיו ביקורת סאטירית נוקבת על דרכי החינוך היהודי ועל אופי החיים המסורתי בעיירות היהודיות, ומצד שני גם על היהודים המשכילים ועל מגמת ההתבוללות שלהם.
מנדלי היה פעיל בעיתונים יהודיים של ההשכלה, למרות היותו נתון גם לתחייה היהודית הלאומית והציונית. מסיבה זו כתב הן בעברית והן ביידיש, לסירוגין.
השפה והלשון ביצירתו
יצירתו של מנדלי הייתה מורכבת גם מבחינה לשונית, בהיותו ממניחי היסודות לספרות היידית המודרנית ולסגנון העברי.
מנדלי החל את כתיבתו בעברית כסופר משכילי וכתב ספרות לפי כל כללי העברית המשכילית. בשלב מסוים פנה לכתוב ביידיש וערך גם בשפה זו מהפכה לשונית, שהתבטאה בהרחבת השימוש ביידיש המדוברת לצורכי ספרות יפה. אחרי הפסקה גדולה חזר ב-1886 לכתוב בעברית בעיתון "היום", אבל החליט לוותר על השימוש בכללי העברית המקראית והכניס לתוך אוצר המילים והדקדוק שלו את לשון חז"ל והלשון הרבנית של ימי הביניים. בספרו "בסתר רעם" (1886) פתח מנדלי סגנון חדש בכתיבה העברית, סגנון קולח ומגוון המשקף את היידיש שדוברה בסביבתו ומשתמש בכל הרבדים ההיסטוריים של העברית.
שפתו של מנדלי נתפסה כ"לשון סינתטית", כלומר, מורכבת מכמה רובדי לשון קודמים ולא כהמשך ישיר של רובד לשון מסוים.
בעת האחרונה עברו חוקרים רבים להחזיק בתפיסה שלפיה מהווה לשונו המשך ישיר של הספרות הרבנית והחסידית של תחילת העת החדשה, בליווי תוספת של יסודות חדשים, דקדוקיים בעיקר.
יוצר "הנוסח"
מנדלי נחשב בעיני רבים כיוצר "הנוסח" של הלשון העברית המתחדשת בספרות. ספרות יפה, אמר ביאליק, הייתה גם לפני מנדלי. אבל את 'הנוסח' המוצק, שהולך וכובש את הספרות העברית בימינו – הביא לעולם מנדלי. עד מנדלי היו רוב הסופרים כותבים בלא נוסח. הנוסח איננו סגנון בלבד או ריתמוס וצורה בלבד, מסביר ביאליק, אלא הוא השם הכולל של טכניקות הכתיבה הללו, ונראה שגם התולדה שלהם. עד מנדלי לא היה נוסח מקובל בכתיבה ספרותית. הסופרים נשענו על הפסוק, על הציטוטים המוכנים מהמקרא. אך לעיתים קרובות הייתה זו עבורם משענת קנה רצוץ, טוען ביאליק. אין היא מספקת כדי לתאר את תהליך התפתחותה של העברית והתפתחותו של הדור. יוצר הנוסח הספרותי מסייע לדורו לחשוב ולנסח היטב את מחשבותיהם ואת הרגשותיהם. הוא יוצק משמעת לעולמם הפנימי ובעקבותיה לדרך כתיבתם.
הנוסח של מנדלי, כותב החוקר אבנר הולצמן, נעשה מעין תקן מחייב של פרוזה עברית ראויה, הן בתוכנה והן בלשונה. מנדלי כתב על חיי החברה היהודית במזרח אירופה, על אורחות החיים, המנהגים, האמונות וההווי. הוא התמקד בגיבורים לא הרואיים, (בניגוד לגיבוריו של אברהם מאפו, למשל) אלא תיאר את היהודי הטיפוסי המצוי על צדדיו הקומיים והפתטיים. לשונו התיאורית התבססה על הרמוניה עשירה של כל רבדיה ההיסטוריים של הלשון העברית, תוך שימוש נרחב בלשון חז"ל, ספרי דת ומוסר ובמטבעות לשון ארמיות. כתיבתו ודמותו של מנדלי היוו נושא לחיקוי ולהערצה והכינוי האוהד "סבא" שנתן לו שלום עליכם, אומץ על ידי כל.
מנדלי, טוען יוסף חיים ברנר במאמרו הידוע: "הערכת עצמנו בשלושת הכרכים", היה האמן הראשון שכתב באמת על אודות היהודים בתקופתו. הוא הביט במציאות בצורה ישירה ולא משוחדת, ובכך השיג את המהות של היהדות שלנו. הייחוד שלו הוא שאינו כותב על הכלל מתוך ניסיונו וחוויותיו האישיים. הוא מעמיד את האובייקט: החברה היהודית, העיירה היהודית - כדבר שעומד בפני עצמו. לכסלון (עיירה בדיונית בכתביו של מנדלי) יש האמת שלה!
הנצחתו
מנדלי מוכר ספרים מונצח בשמות רחובות ברבות מערי ישראל, בעיר תל אביב-יפו מחולק על שמו פרס המעודד את יצירתם של סופרים ביידיש, אתר לממכר ספרים אלקטרוניים בעברית וכן רשימת התפוצה "מענדעלע" המוקדשת לשפה ולספרות היידיש, בטריניטי קולג'.
דוד סלימאן ששון
דוד סלימאן שַׂשׂוּן (8 בדצמבר 1880 ד' בטבת תרמ"א – 10 באוגוסט 1942 כ"ז באב תש"ב) היה חוקר, פילנתרופ ואספן נודע של כתבי יד יהודים נדירים, בן למשפחת ששון שמוצאה מבגדאד וצברה הון מופלג באמצעות המסחר הבינלאומי מהודו והמזרח הרחוק לבריטניה. אוסף כתבי היד שהקים הוגדר בזמנו כאוסף כתבי היד העבריים הגדול ביותר בעולם המצוי בידיים פרטיות.
ביוגרפיה
דוד סלימאן ששון נולד במומבאי, הודו בד' בטבת התרמ"א (1880). אביו היה סלימאן ששון (1841–1894) שניהל את מרבית עסקי משפחת ששון מאז חזרתו משליחות עסקית בסין בשנת 1875. כשדוד היה בן 13 נפטר אביו סלימאן ואמו פרחה (פלורה) ששון (1859-1936) גידלה אותו. פרחה הייתה בת למשפחת גבאי מבגדאד, ששמה נודע כאשת אשכולות ומלומדת ברזי היהדות. היא קיבלה לידיה את ניהול חלק ניכר מעסקי משפחת ששון לאחר פטירתו של בעלה בשנת 1894.
בשנת 1910 עבר ביחד עם אמו ושתי אחיותיו ללונדון, שהייתה למקום מגוריו ומקום משכנה של ספרייתו הגדולה. אהבתו של ששון לספר העברי הביאה אותו להתחיל בפעילות איסוף שקדנית של כתבי יד יהודים נדירים מרחבי העולם. האוסף כלל אוצרות תרבות יהודיים רבים מתור הזהב של יהודי ספרד, צרפת ואיטליה בימי הביניים, פרס, עיראק, צפון אפריקה, כתבי יד שומרונים ייחודיים, עותקים עתיקים או ייחודיים של התנ"ך ועוד. האוסף הוגדר כאוסף הפרטי העשיר ביותר בעולם של כתבי יד יהודים. ביתו בלונדון היה מקום עלייה לרגל לגדולי חוקרי מדעי היהדות, כגון גרשם שלום, וכן לסקרנים כגון ביאליק שהתעניין בכתבי היד של שירת ספרד של ימי הביניים. אחד מכתבי היד הנדירים ביותר שרכש ששון היה כתב היד השלם ביותר של דיוואן השירים של שמואל הנגיד, שנמצא עד אותה עת, אותו ההדיר והוציא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1934. את הפרסום הקדיש לאמו פרחה. מלבד ספר זה לאורך השנים הוא ההדיר והוציא לאור כתבים נוספים מאוספו, מספרד, תימן, מומבאי, פרס ועוד.
לצורכי הנגשת המידע, הוא חיבר והוציא לאור קטלוג מלא של אוסף כתבי היד הגדול, שכלל תיאור ומידע רב על כל פריט המצוי בו. הקטלוג יצא לאור בשני כרכים גדולים תחת השם "אהל דוד" (אוקספורד, תרצ"ד). הספר נחשב לתרומה גדולה למדעי היהדות וזכה לשבחים רבים בעולם המחקר.
מלבד הספרים שההדיר, לאורך חייו ששון היה חוקר פורה של יהדות ארצות המזרח. הוא חיבר מספר רב של מאמרים לכתבי עת מחקריים בעברית ואנגלית, כולל את הערך על "בגדאד" באנציקלופדיה יודאיקה (אשכול). בשנותיו האחרונות שקד על ספר גדול על ההיסטוריה של יהדות עיראק, בין היתר תוך שימוש בכתבי היד שבאוספו שעין חוקר עוד לא בחנה אותם. הוא נפטר לפני שהספיק להשלים ולפרסם את הספר, אך בנו סלימאן דוד ששון הוציא אותו לאור בשנת 1949 תחת השם "A history of the Jews of Iraq". הספר זכה מאז למספר מהדורות מחודשות.
עבור איסוף כתבי היד ששון נסע ברחבי העולם. באחת מנסיעותיו עם אמו לעיראק בשנת 1910 הוא כתב יומן מסע בעברית. לאחר פטירתו פרופ' מאיר בניהו ערך וההדיר את יומן המסע של ששון והוציא אותו לאור תחת השם "מסע בבל". בנספח לספר פורסם גם מחקר שחיבר ששון אודות שמות המשפחה של יהודי עיראק, הכולל רשימה של שמות המשפחה ומשמעותם או המקור שלהם.
ששון, אמו ואחיותיו עסקו בפעילות פילנתרופית ענפה עבור מוסדות הקהילה היהודית באנגליה, אירופה, ארצות המזרח ובארץ ישראל. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 סייע גם עבור קליטת פליטים יהודים משאר אירופה בבריטניה.
דוד סלימאן ששון נפטר בכ"ז באב תש"ב (1942). חמש שנים לאחר פטירתו הוא הובא למנוחות בירושלים ביחד עם אמו, והם נטמנו בחלקת המשפחה בהר הזיתים. מאשתו סלינה היו לו שני ילדים הקרויים על שם הוריו; פרחה וסלימאן דוד ששון. בנו היה גם כן חוקר והיסטוריון והמשיך את מלאכת איסוף כתבי היד. בשיתוף עם מכון בן צבי ומשרדי ממשלה ישראלים הוא גם דאג לשלוח לישראל צילומים מכתבי היד באוסף. בתו פרחה (פלורה) נישאה לרב אשר פויכטוונגר, שהיה רב בלטשוורת שבאנגליה.
בשנות ה-70 צאצאי המשפחה החליטו למכור חלק מכתבי היד, דבר שעורר חשש גדול בישראל שכתבי היד לא יגיעו לספריה הלאומית. עקב שוויים הרב של כתבי היד נפתח מבצע התרמה מהציבור הכללי, באמצעותו גויס הכסף כדי לרכוש את כתבי היד שהוגדרו בתור החשובים ביותר.
קישורים חיצוניים
H. Rabinowicz, The Sassoon Treasures, The Jewish Quarterly Review, New Series, Vol. 57, No. 2 (Oct., 1966), pp. 136-153.
דיסקוגרפיה של פרנק סינטרה
קולומביה רקורדס
1946
1947
1948
1949
1950
קפיטול רקורדס
1954
1955
1956
1957
1958
1959
1961
1962
רפרייז רקורדס
1962
1963
1964
1965
1967
1968
1969
1970
1972
1973
1974
1980
קווסט רקורדס
1984
לינפילד
מועדון הכדורגל לינפילד הוא מועדון כדורגל מצפון אירלנד מהעיר בלפסט. המועדון הוקם במרץ 1886 וקבוצת הכדורגל שלו, מהחשובות בכדורגל הצפון אירי, משחקת כיום בוינדזור פארק, אצטדיונה הביתי של נבחרת צפון אירלנד בכדורגל.
היסטוריה
מועדון הכדורגל לינפילד הוקם במרץ 1886 ב"לינפילד אתלטיק קלאב" על ידי עובדי טחנת הרוח לינפילד. בתחילה שיחקה הקבוצה את משחקיה במגרש האחורי של טחנת הרוח, מגרש שזכה לכינוי "האחו". ב-1889 גדילת הקבוצה גרמה למעברה למגרש בסמטת אלסטרביל בבלפסט. במהלך שהותה של הקבוצה במגרש זמני זה, היא שיחקה נגד קבוצת נוטינגהאם פורסט בסיבוב הראשון של גביע ה-FA (באותה התקופה הורשו מועדונים מכל ארבעת חלקי האיים הבריטיים להשתתף במפעל זה). במשחק הראשון, שנערך בנוטינגהאם, סיימו הקבוצות בתיקו 2-2 ולינפילד פרשה מהמשחק השני, דבר שהקנה לפורסט עלייה לשלב השני. בשל כך, לינפילד היא בעלת תואר של הקבוצה היחידה בהיסטוריה שהשתתפה אי-פעם בגביע האנגלי ולא הפסידה ולו משחק אחד.
כמועדון המוביל לאורך השנים בכדורגל הצפון-אירי, לינפילד השתתפה באופן קבוע במפעלים האירופיים. בעונת 1963/1964 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. ההישג המשמעותי ביותר של הקבוצה הוא הגעה לרבע-גמר גביע אירופה, בשנת 1967. הקבוצה עברה את קבוצות אריס בונבואירה הלוקסמבורגית וואלרנגה הנורווגית עד שהפסידה ברבע הגמר לקבוצת צסק"א סופיה הבולגרית, תיקו 2-2 ביתי והפסד 0–1 בבולגריה.
בעונת 1984/85 הקבוצה עברה את קבוצת שמרוק רוברס האירית התמודדה הקבוצה מול קבוצת פנאתנייקוס היוונית, שהגיעה בסופה של אותה העונה לסגנות. לאחר הפסד 1–2 ביוון הגיעו הקבוצות למשחק בבלפסט, שהחל ביתרון 0–3 ללינפילד אך נגמר בתיקו 3-3 שגרם להדחת לינפילד מהמפעל.
מונולוגים מהווגינה
המונולוגים
המחזה מורכב מרצף של מונולוגים הנאמרים על ידי נשים. כל מונולוג מתייחס לווגינה מזווית מיוחדת, כמו יחסי מין, מחזור חודשי, אהבה, אונס, מילת נשים, אוננות, לידה ואורגזמה. המונולוגים מנסים להראות שאיבר המין הנשי יכול לשמש כמוקד של כוח וגאווה. מדי שנה, ביום שנקרא V Day (יום הווגינה), מתווסף למחזה מונולוג חדש המתמקד במצב כלשהו המשפיע על נשים ברחבי העולם.
לינפילד
היסטוריה
בעונת 1987/88, במהלך משחק ביתי מול לילסטרום הנורווגית אוהדי הקבוצה החוליגנים התפרעו, דבר שגרם לביטול משחקי הבית של הקבוצה בצפון אירלנד והעברת לוויילס עד שנת 1990.
מונולוגים מהווגינה
היסטוריה
לאחר ראיונות שערכה איב אנסלר עם כ-200 נשים על דיעותיהן וניסיונותיהן הקשורים ביחסי מין, יחסים זוגיים, ואלימות נגד נשים, כתבה המחזאית את המונולוגים הראשונים. ההקשר לווגינה נעשה עקב נשים שהן קורבן לאלימות פיזית, נפשית ומינית. איב אנסלר טוענת שאלימות כזו נגרמת עקב הבדל יחיד בכך שלנשים יש ווגינה, ולכן רצתה לעורר את נושא האלימות בקרב קורבנות האלימות ובקרב גברים אלימים ושוביניסטים. כמו כן, היא רצתה "לפאר" את קיומו של המין הנשי ולעורר כבוד כלפי נשים. באמצעות המונולוגים, היא פיתחה מעין כוחנות לווגינה, המעודדת נשים להיות גאות במינן, ולחזק את כוח האישה כדי למנוע אלימות ברחבי העולם.
לינפילד
היסטוריה
בעונת 1993/94 הקבוצה הפסידה במצטבר 2–3 לקבוצה הגאורגית דינמו טביליסי אך בשל הדחתה של זו מהמפעל הקבוצה במשיכה לשלב הבא, בו התמודדה מול קבוצת פ.צ. קופנהגן הדנית. המשחק הראשון נגמר בניצחון צפון-אירי 0–3 אך במשחק הגומלין ניצחה קופנהגן 0–4 ועלתה לשלב הבא, לצמד משחקים מול קבוצת מילאן.
ללינפילד ישנו קשר ארוך שנים עם מועדון הפאר הסקוטי גלאזגו ריינג'רס ובכל עונה נערך משחק הוקרה בין שני המועדונים. המועדון מזוהה עם הפרוטסטנטים בצפון אירלנד ומכאן גם הקשר עם הגלאזגו ריינג'רס. בנוסף לכך בסיום עונת 2019/2020, זכתה הקבוצה באליפות המקומית מספר 54 שלה, והישוותה את שיא האליפויות המקומי העולמי של הגלאזגו ריינג'רס (54) בעונה לאחר מכן זכתה שוב באליפות אך גם גלאזגו ריינג'רס ושתיהן מחזיקות בשיא (55) במשותף. בעונת 2021-2022 זכתה שוב באליפות בפעם ה-56 בתולדותיה, ובכך נותרה לבדה בפסגת שיא האליפויות המקומי העולמי.
מונולוגים מהווגינה
היסטוריה
מלבד בארצות הברית ובקנדה, מוצג המחזה גם במדינות הבאות:
לינפילד
תארים
56''' (שיא עולמי של אליפויות מקומיות)
מונולוגים מהווגינה
היסטוריה
אינדונזיה, אלבניה, אקוודור, בולגריה, ברזיל, דרום אפריקה, הודו, הונג קונג, הונגריה, ונצואלה, יפן, ישראל, מצרים, מקדוניה, מקסיקו, ניגריה, צרפת, קולומביה, קניה ורוסיה.
בישראל מוצג המחזה באנגלית בהיברו יוניון קולג' בירושלים מאז 2005, וברוסית מאז 2006.
הפקה בעברית
המחזה בעברית הועלה בתיאטרון הבימה בסוף שנת 2000 בבימויה של דדי ברון, בכוכובם של גילה אלמגור, עידית טפרסון, סיון ששון (הוחלפה בהמשך ביעל צפריר). את הנוסח העברי כתב שלומי מושקוביץ. תפאורה ותלבושות: דדי צרפתי; מוזיקה: רן בגנו; תאורה: חני ורדי. המחזה רץ לסירוגין כ-10 שנים והוצג כ-450 פעמים.
V Day (יום הווגינה)
יום ה-V מתקיים ברחבי העולם מדי שנה מאז 1998 בחודשים פברואר ומרץ. V Day הפך לתנועה גלובלית הפועלת להגברת מודעות לתופעת האלימות כלפי נשים והפסקתה. כמו כן מגייסת התנועה תרומות, שיעזרו במאמציה לסיים כל סוג של תוקפנות כלפי נשים כולל אונס, אלימות, גילוי עריות, שיעבוד מיני ומילת נשים. ה-V במילה V Day מסמל את ולנטיינ'ס דיי (Valentine's Day) יום האהבה הלועזי, ווגינה (Vagina), וויקטורי (Victory) ניצחון.
החוק החוקתי של הממלכה המאוחדת
החוק החוקתי של הממלכה המאוחדת נוגע לחוקי היסוד של ממשל הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. עם המערכת הפוליטית הרציפה העתיקה ביותר על פני כדור הארץ, החוקה הבריטית אינה כלולה בדמות מסמך אחיד, אך עקרונותיה התפתחו במשך מאות שנים מחוקים, פסיקות, מוסכמות פוליטיות ומוסכמות חברתיות. בשנת 1215, המגנה קרטה הכפיפה את המלך לקרוא ל"ייעוץ משותף" או לפרלמנט, לקיים בתי משפט במקום קבוע, להבטיח משפט הוגן, להבטיח תנועה חופשית של אנשים ולשחרר את הכנסייה משליטת המדינה; הוא גם עיגן את זכויותיהם של אנשים "פשוטים" להשתמש באדמה. לאחר מלחמת האזרחים האנגלית והמהפכה המהוללת של 1688, הפרלמנט זכה בעליונות על המלך, כמו גם על הכנסייה ועל בתי המשפט, ומגילת הזכויות משנת 1689 רשם כי "בחירת חברי הפרלמנט צריכה להיות חופשית". חוק האיחוד של 1707 איחד את אנגליה, ויילס וסקוטלנד, בעוד שאירלנד הצטרפה בשנת 1800, אך הרפובליקה של אירלנד נפרדה רשמית מהממלכה ב-1921 באמצעות סכסוך מזוין מר. לפי חוק ייצוג העם (זכיינות שווה) משנת 1928, כמעט כל גבר ואישה בוגרים זכאים להצביע לבית המחוקקים הבריטי. בריטניה היא חברה מייסדת של ארגון העבודה הבינלאומי (ILO), האו"ם, חבר העמים, מועצת אירופה וארגון הסחר העולמי (WTO). עקרונות הריבונות הפרלמנטרית, שלטון החוק, הדמוקרטיה והבינלאומיות מנחים את המערכת הפוליטית המודרנית של בריטניה.
המוסדות המרכזיים של הממשל המודרני הם הפרלמנט, הרשות השופטת, הרשות המבצעת, שירותי המדינה וגופים ציבוריים המיישמים מדיניות וממשלים אזוריים ומקומיים. הפרלמנט מורכב מבית הנבחרים, הנבחר על פי אזורי בחירה, ומבית הלורדים שמתמנה ברובו על פי המלצת סיעות חוצות מפלגות. כדי לחוקק חוק חדש לפרלמנט, צורת החקיקה הרמה ביותר, שני הבתים חייבים לקרוא, לתקן או לאשר את הצעת החקיקה שלוש פעמים. בראש מערכת המשפט עומד בית המשפט העליון של בריטניה בן שנים עשר חברים. מתחתיו פועלים בית המשפט לערעורים עבור אנגליה וויילס, בית המשפט לערעורים בצפון אירלנד, ובית המשפט של סקוטלנד. מתחת לאלה מסתתרת מערכת של בתי משפט גבוהים, בתי משפט הכתר, או בתי דין בהתאם לנושא בתיק. בתי המשפט מפרשים חוקים, מקדמים את המשפט המקובל ואת עקרונות השוויון המשפטי ויכולים להשפיע על שיקול דעתה של הרשות המבצעת. בדרך כלל לבתי המשפט בבריטניה אין סמכות להכריז על חוק פרלמנטרי שאינו חוקתי. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, שעליו לפקוד רוב בבית הנבחרים. ראש הממשלה ממנה קבינט של אנשים שמובילים כל מחלקה ומרכיבים את ממשלת הוד מלכותו. המלך עצמו הוא דמות טקסית, שנותן הסכמה מלכותית לחוקים חדשים. לפי המוסכמה החוקתית, המלך אינו גוזל את התהליך הדמוקרטי ולא סירב להסכמה מלכותית מאז הצעת חוק המיליציה הסקוטית ב-1708. מעבר לפרלמנט ולקבינט, שירות המדינה ומספר רב של גופים ציבוריים, ממשרד החינוך ועד שירות הבריאות הלאומי, מספקים שירותים ציבוריים המיישמים את חקיקות וממלאים זכויות פוליטיות, כלכליות וחברתיות.
בפועל, מרבית ההתדיינות החוקתית מתרחשת באמצעות סכסוכים במשפט המנהלי, הנוגעים להפעלת גופים ציבוריים וזכויות אדם. לבתי המשפט יש סמכות מובנית של ביקורת שיפוטית, לוודא שכל מוסד פועל על פי חוק. מלבד הפרלמנט עצמו, בתי המשפט רשאים להכריז על מעשיו של כל מוסד או איש ציבור בטלים, כדי להבטיח ששיקול הדעת ייעשה רק באופן סביר או מידתי. מאז הצטרפותה של בריטניה לאמנה האירופית לזכויות אדם ב-1950, ובמיוחד לאחר חוק זכויות האדם משנת 1998, בתי המשפט נדרשים לבדוק האם החקיקה תואמת נורמות זכויות האדם הבינלאומיות. אלה מגינים על זכויותיו של כל אדם מפני כוח ממשלתי או תאגידי, לרבות חירות מפני מעצר שרירותי, הזכות לפרטיות מפני מעקבים בלתי חוקיים, הזכות לחופש הביטוי, חופש ההתאגדות לרבות הצטרפות לאיגודים מקצועיים ונקיטת פעולות שביתה, חופש ההתארגנות וחופש המחאה. כל הגופים הציבוריים והפרטיים המשפיעים על זכויותיהם וחירויותיהם של התושבים נתונים לביקורת משפטית לפי החוק.
היסטוריה
במהלך תקופה זו, עם המצאת מנוע הקיטור החלה המהפכה התעשייתית. פערי עושר ועוני גדלו במהירות מואצת גם באמצעות מערכת של חוקי העניים על ידי סבסוד מעסיקים ובעלי קרקעות עם אחריות קהילתית. חוקי הדגן משנת 1815 נועדו לשמור על בעלי הקרקעות בבריטניה מתחרות מול שווקים חיצוניים ובכך האטו את ההתפתחות הכלכלית ואת התפתחות המסחר הבינלאומי. בעוד שחוק הרפורמה הגדולה משנת 1832 הכפיל את מספר התושבים שניתנה להם זכות הצבעה, רק לבעלי רכוש היה ייצוג כלשהו בפרלמנט. למרות שחוק ביטול העבדות 1833 ביטל את סחר העבדים בתוך האימפריה הבריטית, הוא גם פיצה את בעלי העבדים וגרם לעבדים לשעבר במושבות לשלם חובות עבור חירותם. עם תיקון חוקי העניים משנת 1834, הוטלה ענישה נוספת על עניים ואנשים הוכנסו מטעם המדינה לבתי עבודה, לעיתים בתנאים מסכני חיים, אם נמצאו מובטלים. בפסק דין מאותה השנה, קבוצה של עובדים חקלאיים שהקימו איגוד מקצועי הועמדה לדין ונידונה להובלה לאוסטרליה, מה שגרם להפגנות המוניות. התנועה הצ'רטיסטית צמחה וקראה למתן זכות הצבעה לבני כל המעמדות בבחירות חופשיות והוגנות. כשהרעב הגדול פגע באירלנד ומיליונים היגרו לארצות הברית, ערכו צ'ארטיסטים צעדה המונית מקנינגטון קומון לפרלמנט ב-1848 עם פרוץ מהפכות ברחבי אירופה. בעוד שמלחמת קרים הסיחה את דעת הציבור מהרפורמה החברתית, בריטניה אפשרה בהדרגה חופש פוליטי גדול יותר. בחוק הרפורמה השנייה של 1867 זכו יותר בעלי נכסים ממעמד הביניים לזכות הצבעה, חוק החינוך היסודי 1870 סיפק חינוך יסודי חינם, וחוק האיגוד המקצועי 1871 איפשר התאגדות חופשית ללא ענישה פלילית. חוק ייצוג העם משנת 1884 הפחית עוד יותר את ההסמכה לרכוש, כך שכשליש מהגברים יכלו להצביע. ובכל זאת, מחוץ לבריטניה, חירויות האדם וזכות הבחירה הודחקו באלימות ברחבי האימפריה הבריטית העצומה, באפריקה, הודו, אסיה והאיים הקריביים. מתחילת המאה ה-20, בריטניה עברה שינוי חברתי וחוקתי משמעותי, החל בניסיון של בית הלורדים לדכא את חופש האיגודים המקצועיים. בתגובה, מפלגת הלייבור התארגנה לכדי גוף פוליטי בעל נציגים בפרלמנט, ובבחירות הכלליות של 1906 זכתה ב-29 מושבים ותמכה בתוכנית הרפורמה של המפלגה הליברלית שקודמה בידי דייוויד לויד ג'ורג'. התוכנית כללה ערובה חוקית לזכותם של איגודי עובדים למשא ומתן קיבוצי ולשבות למען שכר הוגן, קצבת זקנה, מערכת של שכר מינימום, ותקציב עממי עם מיסים גבוהים יותר על העשירים. לאחר בחירות נוספות שנגרמו עקב חסימת בית הלורדים את הרפורמה, הפרלמנט העביר מערכת ביטוח לאומי לרווחה, וחוק הפרלמנט משנת 1911 מנע מבית הלורדים חסימת חקיקה במשך יותר משנתיים, והסיר ממנו את הזכות לעכב הוצאות כספיות. למרות זאת, הממשלה הליברלית, נגד אופוזיציה של הלייבור, התחמשה לקראת מלחמת העולם הראשונה ונכנסה אליה. בסוף המלחמה, עם מיליוני הרוגים, העביר הפרלמנט את חוק ייצוג העם משנת 1918 שהעניק לכל גבר בוגר את זכות ההצבעה, למרות שרק לאחר מחאה המונית חלה חקיקה נוספת שהשוותה קביעה זאת גם עם נשים ב-1928. המלחמה גם עוררה התקוממות באירלנד, ומלחמת העצמאות האירית הובילה לחלוקת האי בין הרפובליקה של אירלנד בדרום וצפון אירלנד שנותרה חלק מן הממלכה.
מערכת המשפט הבינלאומי הכושלת, הוחלפה לאחר מלחמת העולם השנייה באו"ם, שבו מחזיקה בריטניה במושב קבוע במועצת הביטחון. אולם האימפריה הבריטית החלה להתפורר כשהודו ומדינות ברחבי אפריקה נלחמו למען ועצמאות. כדי למנוע חזרה על מלחמות העולם והשואה, הוקמה מועצת אירופה כדי לנסח את האמנה האירופית לזכויות אדם ב-1950. יתרה מכך, נראה שהדרך היחידה למנוע סכסוך היא באמצעות אינטגרציה כלכלית. הקהילה הכלכלית האירופית, שהפכה לאיחוד האירופי ב-1992, נתמכה על ידי וינסטון צ'רצ'יל עם הכוונה להפוך את בריטניה להיות "במרכז" הארגון, אם כי היא לא הפכה חברה בשורותיו עד 1972. בשנות השבעים מדיניות הכלכלה הקיינסיאנית התמוטטה לנוכח סטגפלציה חריפה והתחזקה הקריאה הציבורית למדיניות שוק חופשי יותר. תחת מרגרט תאצ'ר מהמפלגה השמרנית, מדיניות זו אכן יצאה לפועל, בצד קיצוץ משמעותי בשירותים הציבוריים, בזכויות עובדים ובסמכויות השלטון המקומי, כולל ביטול מועצת לונדון רבתי. עם זאת, כמה סמכויות הוחזרו לרשויות המקומיות בחוק סקוטלנד 1998, חוק צפון אירלנד 1998, חוק רשות לונדון רבתי 1999 וחוק ממשלת ויילס 2006. לאחר שנים רבות של סכסוך מזוין בצפון אירלנד, הסכם יום שישי הטוב משנת 1998 הביא להסדר שלום מורכב שהביא סוף לשפיכות הדמים. חוק זכויות האדם משנת 1998 הסמיך בתי משפט להחיל את זכויות האדם הטבועות באמנה האירופית ללא צורך בתובעים להגיש תיקים לבית המשפט לזכויות אדם בשטרסבורג. חוק בית הלורדים משנת 1999 צמצם אך לא ביטל לחלוטין את הסדר מינוי עמיתים תורשתיים. מאז המשבר הפיננסי של 2007–2008, השיקה קואליציה של השמרנים והמפלגה הליברל-דמוקרטית תוכנית של קיצוץ "צנע". לאחר בחירות 2015, נערכו בחירות מוקדמות ב-2017, בעקבות משאל עם על חברות באיחוד האירופי שהביא לכך ש-51.9% מהמצביעים העדיפו לעזוב, ו-48.1% מהמצביעים העדיפו להישאר. בריטניה עזבה רשמית את האיחוד האירופי ב-31 בינואר 2020, לאחר משבר פוליטי סביב שאלת הפרישה (Brexit) שנמשך חמש שנים.
עקרונות
החוקה הבריטית לא קודדה במסמך אחד, כמו החוקה של דרום אפריקה, חוקת ארצות הברית או חוקת גרמניה. עם זאת, עקרונות חוקתיים כלליים מקובעים בחוק וצוין כי "[חוקת בריטניה] כוללת עקרונות חוק רבים, הניתנים לאכיפה על ידי בתי המשפט באותו אופן כמו עקרונות משפטיים אחרים. במתן תוקף, על בתי המשפט מוטלת האחריות לקיים את ערכי ועקרונות החוקה שלנו ולהפוך אותם ליעילים." חוקים מרכזיים הוכרו כבעלי ערך "חוקתי". מקורות המשפט העיקריים, ה"מהווים" את הגוף הפוליטי של בריטניה, הם חוקי הפרלמנט, מקרים שהוכרעו על ידי בתי משפט ואמנות לגבי אופן התנהלות הקבינט, ראש הממשלה, הפרלמנט והמונרך. באמצעות חקיקה, פסיקה ואמנות, בדרך כלל מוכרים לפחות ארבעה עקרונות עיקריים. ראשית, ריבונות פרלמנטרית היא עיקרון יסוד. באמצעות הרפורמציה האנגלית, מלחמת האזרחים, המהפכה המהוללת של 1689 וחוקי האיחוד 1707, הפרלמנט הפך למקור המשפט הדומיננטי, מעל הרשות השופטת, המבצעת, המונרכיה והכנסייה. ריבונות פרלמנטרית פירושה שהפרלמנט יכול לחוקק או לבטל כל חוק שבסמכותו המעשית לעשות זאת, עובדה שבדרך כלל מוצדקת על ידי הפרלמנט שמקיים עקרונות אחרים, הם שלטון החוק, דמוקרטיה ובינלאומיות. שנית, שלטון החוק מקובע בחוקה מאז המגנה כרטה ועתירת הזכות מ-1628. המשמעות היא שהממשלה רשאית להתנהל רק על פי סמכות חוקית, לרבות כיבוד זכויות אדם. שלישית, לפחות מאז 1928, הדמוקרטיה הפכה לעיקרון חוקתי בסיסי. במקור רק גברים עשירים בעלי קרקעות החזיקו בזכויות הצבעה לבית הנבחרים, בעוד שהמלך או המלכה, ואו בית הלורדים התורשתי, שלטו בפוליטיקה. אבל משנת 1832 זכו דרך רפורמה ארוכה יותר ויותר אזרחים בוגרים בזכות לבחירה כללית. רביעית, החוקה הבריטית מקושרת לפעילות בינלאומית: הפרלמנט הגדיל בעקביות את ריבונותו ואת כוחם המעשי של אזרחי בריטניה באמצעות חברות בגופים בינלאומיים, כולל ארגון העבודה הבינלאומי, האומות המאוחדות, האמנה האירופית לזכויות אדם, האיחוד האירופי (בו הייתה בריטניה חברה בשנים 1972–2020), ארגון הסחר העולמי ובית הדין הפלילי הבינלאומי.
ריבונות פרלמנטרית
שלישית, בריטניה הפכה לחברה באיחוד האירופי לאחר חוק הקהילה האירופית משנת 1972 ובאמצעות אשרור אמנת מאסטריכט ב-1992. רעיון האיחוד נתמך זה זמן רב על ידי מנהיגי אירופה, כולל וינסטון צ'רצ'יל, שב-1946 קרא להקמת "ארצות הברית של אירופה" עם בריטניה "במרכז". מאז ומתמיד נקבע כי חוקי האיחוד האירופי גוברים בכל התנגשות בין חוקי המדינות החברות בתחומים המצומצמים שבהם המשפט האירופי נוגע, אך המדינות החברות והאזרחים מקבלים שליטה על ההיקף והתוכן של חוקי האיחוד האירופי, וכך מרחיבים את ריבונותם הבינלאומית. הדבר נעשה באמצעות ייצוג משותף בפרלמנט האירופי, במועצת השרים ובנציבות. משמעות הדבר היא כי כל עוד בריטניה הייתה חברה באיחוד, היא הסכימה מרצונה לשחק לפי חוקיו. עיקרון זה נבחן בפסק דין בו עסק דיג טען שאין לדרוש ממנו כי 75% מבעלי המניות של העסק יהיו בריטים, כפי שנאמר בחוק שילוח מסחרי משנת 1988. על פי חוקי האיחוד האירופי, עקרון חופש ההתבססות קובע שאזרחים של כל מדינה חברה יכולים להתאגד ולנהל בחופשיות עסק ברחבי האיחוד האירופי ללא התערבות בלתי מוצדקת. בית הלורדים קבע שמכיוון שחוק האיחוד האירופי מתנגש עם סעיפי החוק מ-1988, סעיפים אלה לא יאכפו, ולא יחולו. מחובת בתי המשפט, עד שהפרלמנט הביע רצון ברור לעזוב את האיחוד האירופי בתנאים מסוימים, הייתה להחיל את חוקי האיחוד האירופי. מצד שני, בפסק דין שונה קבע בית המשפט העליון שעקרונות יסוד מסוימים של החוק החוקתי הבריטי לא יתפרשו על ידי בתי המשפט כאילו הם מבוטלים עקב החברות באיחוד האירופי, או כל ארגון בינלאומי אחר.
רביעית, האצלה בבריטניה פירושה שהפרלמנט נתן סמכות לחוקק חקיקה בנושאים ספציפיים לאומות ואזורים: חוק סקוטלנד משנת 1998 יצר את הפרלמנט הסקוטי, חוק ממשלת ויילס משנת 1998 יצר את האספה הוולשית, וחוק צפון אירלנד משנת 1998 יצר הנהלת צפון אירלנד בעקבות הסכם יום שישי הטוב ההיסטורי, שנועד להביא שלום באי. בנוסף, חוק השלטון המקומי משנת 1972 וחוק רשות לונדון הגדולה 1999 מעניקים סמכויות מוגבלות יחסית לרשויות מקומיות. מבחינה חוקתית, זה הפך יותר ויותר מקובל שאסור לקבל החלטות עבור בריטניה אשר יעקפו, ויעמדו בניגוד לרצונן של ממשלות אזוריות. עם זאת, בפסק דין מילר נגד מזכיר המדינה בדבר הפרישה מהאיחוד האירופי, קבוצה של אנשים שביקשו להישאר באיחוד האירופי שאלה את הממשלה האם ראש הממשלה יוכל להודיע לנציבות האירופית על כוונתה של בריטניה לעזוב, מבלי חקיקה בפרלמנט. זאת בעקבות משאל העם של 2016 שבו 51.9% מהמצביעים הצביעו לעזוב בתנאים לא קבועים, המהווים 27% מסך האוכלוסייה הבריטית. התובעים במשפט טענו כי, מכיוון ש"ברקזיט" ימחק זכויות שהפרלמנט העניק באמצעות חוקים (למשל הזכות לתנועה חופשית של אזרחים בריטים באיחוד האירופי, הזכות לתחרות הוגנת באמצעות בקרת מיזוגים, או הזכות להצביע למוסדות האיחוד האירופי) רק הפרלמנט יכול היה להסכים להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן לעזיבה. הם גם טענו שאמנת סיוול (Sewel) לאספת הרשויות המקומיות, שבה על האספה להעביר את אישור הרשויות הפרלמנטריות להצעת חקיקה של וסטמינסטר שמשפיעה על כולן, פירושה שבריטניה לא תוכל לנהל משא ומתן לעזוב ללא הסכמת המחוקקים בסקוטלנד או צפון אירלנד. בית המשפט העליון קבע שהפרלמנט חייב להעביר חוק, ואינו יכול להתחיל בתהליך של עזיבה אך ורק באמצעות מענק חסות מלכותית לפעולות הממשלה. מכאן שראש הממשלה תרזה מיי קידמה את חוק האיחוד האירופי (הודעת פרישה) משנת 2017, שנתן לה את הסמכות להודיע על הכוונה לנהל משא ומתן על עזיבת האיחוד האירופי.
דמוקרטיה
העיקרון של "חברה דמוקרטית" נתפס בדרך כלל כגורם לגיטימציה בסיסי הן של הריבונות הפרלמנטרית והן של שלטון החוק. דמוקרטיה ייצוגית ודיונית מתפקדת, המקיימת זכויות אדם נותנת לגיטימציה לעובדת הריבונות הפרלמנטרית, משום היותה של הדמוקרטיה בלב תפיסת שלטון החוק, כיוון שההפך מסמכות שרירותית המופעלת על ידי אדם אחד היא "הניהול הנמצא בידי רבים ולא מעטים". על פי ההקדמה לאמנה האירופית לזכויות אדם, כפי שנוסחה על ידי עורכי דין בריטיים לאחר מלחמת העולם השנייה, זכויות האדם והחירויות הבסיסיות "נשמרות בצורה הטובה ביותר... על ידי דמוקרטיה פוליטית יעילה". בדומה לכך, "עקרון אופייני לדמוקרטיה" מעוגן בפרוטוקול הראשון, סעיף 3, המחייב את "הזכות לבחירות חופשיות" כדי "להבטיח את הביטוי החופשי של דעת העם בבחירת הרשות המחוקקת". הלגיטימיות של החוק בחברה דמוקרטית תלויה בתהליך מתמיד של דיון ציבורי, במקום הטלת החלטות בצורה שרירותית וללא ייעוץ של ההנהגה עם הרוב בעם. כמו כן, מוסכם באופן כללי שסטנדרטים בסיסיים בזכויות פוליטיות, חברתיות וכלכליות נחוצים כדי להבטיח שכל בעלי זכויות ההצבעה יוכלו למלא תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים. מסיבה זו, הזכויות להצבעה חופשית בבחירות הוגנות ו"רווחה כללית בחברה דמוקרטית" התפתחו יד ביד עם כל זכויות האדם, ומהוות אבן יסוד במשפט הבינלאומי. ב"חוקה הדמוקרטית המודרנית" של בריטניה עיקרון הדמוקרטיה בא לידי ביטוי באמצעות חוקים ופסיקה המבטיחים את הזכות להצביע בבחירות הוגנות, ובאמצעות השימוש בו כעקרון פרשנות על ידי בתי המשפט. בשנת 1703, בפסק דין אשבי נגד וייט, השופט לורד הולט הצהיר כי זכותו של כל אחד "לתת את הקול [שלו] בבחירתו של אדם לייצג [אותו] בפרלמנט, שם יתן את הסכמתו עם חקיקת החוקים שנועדו לאגד את חירותם ורכושם, הוא דבר טרנסצנדנטי ביותר, ובעל חשיבות רמה". משמעות הדבר היא שבתי המשפט מבטיחים באופן אקטיבי את ספירת קולות המצביעים, וכי בחירות דמוקרטיות מתנהלות על פי חוק. בפסק דין מורגן נגד סימפסון בית המשפט לערעורים קבע שאם ההצבעה "נערכה בצורה כה גרועה שלא הייתה בהתאם לחוק באופן מהותי" אז היא תוכרז בטלה, וכמוהה גם אי סדרים מזעריים שישפיעו על תוצאות הבחירות. גופי רגולציה שהוקמו מטעם המגזר הציבורי על סמך חקיקות פרלמנטריות, מגביל הוצאות או כל התערבות זרה מכיוון שלדברי הברונית ברנדה הייל "לכל אדם יש ערך שווה" ו"אנחנו לא רוצים שהממשלה שלנו או המדיניות שלה יוכרעו על ידי ההוצאות הגבוהות ביותר [במסעות הבחירות]". באופן רחב יותר, המושג "חברה דמוקרטית" ומה ש"הכרחי" לתפקודה עומדים בבסיס כל תוכנית הפרשנות לאמנה האירופית לזכויות אדם כפי שהיא מיושמת במשפט הבריטי, במיוחד לאחר חוק זכויות האדם משנת 1998, מכיוון שכל זכות בדרך כלל ניתן להגביל רק אם "בהתאם לחוק" ובעקבות צורך "הכרחי בחברה דמוקרטית". מקומה של מדינת הרווחה הנחוצה לתמיכה בחיים הדמוקרטיים בא לידי ביטוי גם בפרשנות בתי המשפט. לדוגמה, בפסק הדין דעת הרוב, השופט לורד סטיין קבע שזה "הכרחי" לראות את ההתייחסות החוקית כלפי רשלנות בהקשר של "קווי המתאר של מדינת הרווחה החברתית שלנו". באופן כללי יותר, המשפט המקובל התפתח עם הזמן כדי לעמוד בקנה אחד עם זכויות סטטוטוריות, וגם כדי שיעמוד בהרמוניה עם הזכויות העקרוניות הקבועות על פי המשפט הבינלאומי.
אינטרנציונליזם (בינלאומיות)
כמו מדינות דמוקרטיות אחרות, עקרונות המשפט הבינלאומי הם מרכיב בסיסי בחוקה הבריטית, הן ככלי עיקרי לפרשנות של החוק הפנימי, והן באמצעות תמיכתה העקבית של בריטניה במימוש אותן העקרונות בין היתר דרך חברות בארגונים בינלאומיים גדולים. עוד במגנה קרטה, החוק האנגלי הכיר בזכות לתנועה חופשית של אנשים לסחר בינלאומי. ב-1608, המשפטן הבכיר סר אדוארד קוק כתב בביטחון שהמשפט המסחרי הבינלאומי, או חוקי המסחר, הוא חלק מחוקי הממלכה, בעוד שהמשברים החוקתיים של המאה ה-17 התרכזו בין היתר בכך שהפרלמנט עצר את ניסיונו של המלך להטיל מס על סחר בינלאומי מבלי הסכמתה. בתחילת המאה ה-18, השופט לורד הולט ראה במשפט הבינלאומי כלי כללי לפירוש המשפט המקובל, והמשפטן לורד מנספילד אישר כי חוקי המסחר הבינלאומי "איננו חוק של מדינה מסוימת אלא חוק של כל העמים", ו"חוק הסוחרים ודיני הארץ זהים". בשנת 1774, בפסק דין סאמרסט נגד סטיוארט, אחד מפסקי הדין הבולטים והחשובים ביותר בהיסטוריה המשפטית, לורד מנספילד קבע שמכיוון שהעבדות אינה חוקית "בשום מדינה" על המשפט המקובל להתאים עצמו לכך. בפסיקה מודרנית מקובל באופן עקבי כי "זהו עיקרון של מדיניות משפטית שהחוק [הבריטי] צריך להתאים עצמו למשפט הבינלאומי הציבורי". בית הלורדים הדגיש כי "קיים עיקרון בעד פרשנות של החוק האנגלי (בין אם המשפט המקובל או חוקי הפרלמנט) באופן שאינו מעמיד את הממלכה המאוחדת בהפרה של התחייבות בינלאומית". לדוגמה, בפסק דין הונגה נגד אלן מ-2014 בית המשפט העליון קבע שלגברת צעירה שנסחרה באופן בלתי חוקי לבריטניה יש זכות להגיש תביעה בדבר אפליה גזעית נגד מעסיקיה, למרות שהיא עצמה הפרה את חוק ההגירה משנת 1971. בעשותו כן, בית המשפט התבסס פה אחד על אמנות בינלאומיות שנחתמו על ידי בריטניה, המכונות פרוטוקולי פאלרמו, וכן האמנה האירופית לזכויות אדם. בקרב גורמים משפטיים ואקדמיים עדיין נדון אם על בריטניה לאמץ תיאוריה הרואה במשפט הבינלאומי חלק מבריטניה ללא כל שינויים, או שמא עדיין יש להידרש לעקרונות המשפט הבינלאומי בהתאמה שלהם למשפט המקומי. לשם השוואה, העמדה הנוכחית בדיני האיחוד האירופי היא שבעוד שהמשפט הבינלאומי מחייב את האיחוד האירופי, אין הוא יכול לערער עקרונות יסוד של חוקת האיחוד האירופי או זכויות אדם. מאז שמלחמות העולם הביאו לסיומה של האימפריה הבריטית והרסו פיזית חלקים נרחבים מהמדינה, בריטניה תמכה בעקביות בארגונים שהוקמו על פי החוק הבינלאומי. מחוזה ורסאי ב-1919, בריטניה הייתה חברה מייסדת של ארגון העבודה הבינלאומי, שקובע סטנדרטים אוניברסליים לזכויות של עובדים. לאחר כישלון חבר הלאומים ומלחמת העולם השנייה, בריטניה הפכה לחברה מייסדת של האו"ם, שהוכר על ידי הפרלמנט באמצעות חוק האומות המאוחדות מ-1946, המאפשרת יישום כל החלטה של מועצת הביטחון, למעט שימוש בכוח. על פי ההצהרה האוניברסלית על זכויות האדם 1948, המשך הכיבוש הקולוניאלי ודיכוי הדמוקרטיה וזכויות האדם באימפריה הבריטית איבדו כל לגיטימציה שנותרה על פי החוק הבינלאומי עד לאותה העת, ובשילוב עם תנועות עצמאות זה הוביל לפירוקה המהיר של האימפריה בתהליך דה-קולוניזציה. במקרה של שתי אמנות יסוד, האמנה הבינלאומית על זכויות אזרחיות ופוליטיות, והאמנה הבינלאומית על זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966 בריטניה אשררה את רוב הזכויות מההכרזות האוניברסליות. בעקבות חוק פונסונבי מ-1924, סעיף 20 של חוק הרפורמה והממשל החוקתית של 2010 קובע כי אמנה בינלאומית או בין-מדינית מאושררת ברגע שהיא מונחת בפני הפרלמנט למשך 21 יום ולא התקבלה החלטה שלילית נגדה.
מבחינה אזורית, בריטניה השתתפה בניסוח האמנה האירופית לזכויות אדם משנת 1950, אשר ביקשה להבטיח סטנדרטים בסיסיים של דמוקרטיה וזכויות אדם לשמירה על השלום באירופה שלאחר המלחמה. במקביל, בעקבות חזונות ארוכי טווח לאינטגרציה אירופית עם בריטניה "במרכזה", מדינות אירופה הדמוקרטיות ביקשו לשלב את הכלכלות שלהן ולהסיר מגבלות רגולטוריות הן כדי להפוך מלחמה ביניהן לבלתי סבירה ככל הניתן, והן כדי לקדם שיתוף פעולה חברתי. בשנת 1972, בריטניה הצטרפה לקהילה האירופית (ששמה שונה לאיחוד האירופי בשנת 1992) והתחייבה ליישם את חוקי האיחוד האירופי בו השתתפה, בחוק הקהילות האירופיות 1972. בשנת 1995, בריטניה גם הפכה לחברה מייסדת של ארגון הסחר העולמי. כדי להבטיח שהאמנה האירופית תיושם ישירות על ידי בתי המשפט, התקבל חוק זכויות האדם משנת 1998. הפרלמנט גם העביר את חוק בית הדין הפלילי הבינלאומי משנת 2001 כדי לאפשר העמדה לדין של פושעי מלחמה, והכפיפה את עצמה לסמכות השיפוט של בית המשפט האירופי. ב-2016, לעומת זאת, בריטניה הצביעה במשאל עם בעד עזיבת האיחוד האירופי ("ברקזיט"), עם התוצאה של 48.11% בעד "להישאר", 51.89% בעד "לעזוב" בתנאים לא מוגדרים. עם זאת, רוב גדול הן בסקוטלנד, בצפון אירלנד והן באזורים בתוך אנגליה כגון לונדון עצמה העדיפו להישאר בשורות האיחוד האירופי. הבחירות הכלליות של 2019 פתרו את הנושא עם רוב פרלמנטרי שנבחר על בסיס מצע לפרוש מהחברות בארגון. ב-2020 הושלמה ההיפרדות ומאז חוקי האיחוד האירופי בטלים בבריטניה.
יהודה שפירא
יהודה שפירא (יום הכיפורים תרנ"ד ספטמבר 1893 – 1992) היה מראשוני המהנדסים של היישוב היהודי בארץ ישראל. תרומתו הגדולה ביותר הייתה לעיר ירושלים, שבה התגורר מ-1930.
חייו
יהודה שפירא נולד בעיירה שפטובקה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). לאחר שסיים בהצלחה את לימודי ההנדסה באוניברסיטת קייב, עלה לארץ ישראל בשנת 1920 יחד עם אנשי גדוד העבודה שהתיישבו בטבריה. שם נשא לאישה את חיה רוזנברג, אחת מרופאות השיניים הראשונות ביישוב היהודי בגליל והעמקים.
במסגרת עבודתו בפיק"א, היה שפירא שותף בבניית תחנת הכוח ההידרו-חשמלית בנהריים ובפרויקטים נוספים עד שמוּנה לסגן המהנדס הראשי במחוז-הצפון. בין עבודותיו: הגשר על הירמוך, גשר בנות יעקב, מגדל הפיקוח בנמל התעופה בן-גוריון (אז "לוד") והשטח המיובש של הנמל בחיפה.
היה אב לשתי בנות: רות שפירא, אשת "קול ישראל" (ואשתו של הדיפלומט שמעיה סמילן), וצפורה שר, מורה. נישא בנישואים שניים ליפה לויצקי.
על שמו נקרא רחוב מעלות יהודה בירושלים.
How Deep Is Your Love (שיר של בי ג'יז)
הישגים
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבריטי והאוסטרלי, והתברג במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי ב-24 בדצמבר 1977, ונשאר בעשרת הגדולים למשך 17 שבועות (מה שנחשב אז לשיא). השיר זכה לגרסת כיסוי על ידי להקת הבנים הבריטית טייק ד'את, באלבום שיצא בשנת 1996 עם להיטיהם, ושהה מצעד הסינגלים הבריטי במקום הראשון במשך שלושה שבועות.
השיר נמצא במקום ה-366 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים שערך המגזין "רולינג סטון" בסוף שנת 2004.
גרסאות כיסוי
במהלך השנים השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות, מלבד הגרסה המוצלחת של טייק ד'את, שהבולטות שבהן הם בביצועים של מייקל בובלה משנת 2010, En Vogue משנת 2003, ו-The Temptations משנת 2007.
תביעה משפטית
בשנת 1983 הבי ג'יז נתבעו על ידי רונלד סלה (Ronald Selle), כותב שירים משיקגו שטען כי האחים גיב גנבו חומר מלודי מאחד משיריו "Let It End" והשתמשו בו ב-"How Deep Is Your Love". בשלב הראשון הב' ג'יז הפסידו במשפט ואחד המושבעים ציין כי הם לא הצליחו להציג עדות של מומחה שתפריך את טענת התובע כי לא ייתכן ששני השירים נכתבו באופן עצמאי. אולם פסק הדין בוטל לאחר מספר חודשים.
הליגה המוסלמית
הליגה המוסלמית של כל הודו (בקיצור נפוץ: הליגה המוסלמית) הייתה התנועה הבדלנית המוסלמית בהודו הבריטית. התנועה נוסדה בשנת 1906 בדאקה שבבנגל המזרחית ודגלה בהקמת מדינה מוסלמית נפרדת בתת-היבשת ההודית. הליגה המוסלמית הייתה הגורם שדחף לייסודה של פקיסטן בנפרד מהודו בשנת 1947. מנהיגה הבולט ביותר היה מוחמד עלי ג'ינה.
הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד
המרד בהנרי הרביעי
על אף קרבתם למלך בראשית דרכו, תמיכתם בו לקראת הכתרתו והכיבודים שקיבלו בראשית מלכותו, מצאו עצמם בני פרסי במספר מחלוקות עם הכתר. הנרי לא שילם להם די, לדעתם, על משרת מגני הגבול הסקוטי; הוא חיזק ברית עם בית דנבאר הסקוטי, למורת רוחם ובפרט דרש שישוחררו השבויים הסקוטים שנשבו במהלך דיכוי המרד; המלך קידם את בנו, הנסיך הנרי והעניק לו סמכויות צבאיות בצפון ויילס, תוך דחיקתו של הוטספור מהפיקוד ולא הצליח (או לא ניסה מספיק) לפדות את אדמונד מורטימר, רוזן מורטימר ה-5, גיסו של הוטספור (אחי-אשתו) מהשבי הוולשי.
בקיץ 1403 הרימו בני פרסי את נס המרד ויצאו נגד המלך, אותו הגדירו כטירן. בראש המרד ניצבו תומאס פרסי, רוזן ווסטר, אחיו של הנרי פרסי ו"נסיך ויילס", אווין גלינדור. הוטספור החליט לצאת לקרב גלוי בשרוסברי עוד בטרם הגיע אביו עם צבאו מן הצפון. קרב שרוסברי התחולל ב-21 ביולי בין צבא המלך, שכלל כ-14,000 חיילים לצבא המורדים, שכלל 10,000. בפעם הראשונה בהיסטוריה ניצבו על אדמת אנגליה אלה מול אלה קשתים חמושים בקשת ארוכה. מספר האבדות היה גדול, ובהם הנרי פרסי (הוטספור) עצמו, אשר לפי חלק מהמקורות נפגע מחץ כאשר הרים את מגן-הפנים של קסדתו על מנת לסקור את שדה הקרב. בראותם שמנהיגם נפגע, נפוצו אנשיו המורדים וכוחות המלך ניצחו.
הנרי פרסי עצמו לא היה נוכח בשדה הקרב ולא היה מעורב באופן ישיר במרד ולפיכך לא הואשם על ידי המלך בבגידה, אולם תפקידו כמפקד הצבא נשלל ממנו.
ב-1405 תמך פרסי במרד שארגן ריצ'רד לה סקרופ, ארכיבישוף יורק נגד הנרי הרביעי. לאחר שהמרד נכשל, נמלט פרסי לסקוטלנד ואחוזתו, טירת אניק, הוחרמה ממנו על ידי הכתר.
ב-1408 פלש פרסי מסקוטלנד לאנגליה בראש צבא ונהרג בקרב ברמהם מור (Battle of Bramham Moor). ראשו נערף לאחר הקרב והוקע על גשר לונדון.
משפחתו
ב-1358 נשא לאשה את מרגרט נוויל (1339-1372) ונולדו להם ארבעה בנים (הנרי פרסי (הוטספור), תומאס, ראלף ואלן) ובת אחת (מרגרט). ב-1381 נשא לאשה את מוד לוסי (1343-1398).
בתרבות ובספרות
הנרי פרסי (הקרוי נורת'מברלנד) הוא אחת מהדמויות הראשיות במחזות שייקספיר הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני.
בסדרה הפתן השחור מבוססת עליו דמותו של לורד פרסי פרסי מנורת'מברלנד (בגילומו של טים מקינרני).
אקרוטירי ודקליה
אקרוטירי (באנגלית: Akrotiri; ביוונית: Ακρωτήρι; בטורקית: Agrotur) ודקליה (באנגלית: Dhekelia; ביוונית: Δεκέλεια; בטורקית: Dikelya) הם שני בסיסים של הצבא הבריטי בקפריסין, במעמד של שטח בסיס ריבוני של הממלכה המאוחדת.
הבסיסים, המצויים באזורים בעלי חשיבות אסטרטגית לחופי הים התיכון, נותרו שטח בריטי אוטונומי בעת שהפכה קפריסין ממושבה בריטית למדינה עצמאית באוגוסט 1960.
היסטוריה
בשנים שבין 1960 - 1964 שילמו הבריטים דמי חכירה בגין השימוש בשטח, אולם בשל המחלוקת הקפריסאית של שנת 1964 הפסיקו הבריטים לשלם את דמי החכירה, וממשלת קפריסין ממשיכה לטעון שהם מגיעים לה. באוקטובר 1964 קיימו קפריסאים יוונים מהשמאל הפגנות נגד קיום הבסיסים באי. בשנת 1968 השתתפו מטוסים מאקרוטירי בחיפוש אחרי הצוללת אח"י דקר. הבסיס גם שימש את מטוסי ארצות הברית במעקב אחר המצב בתעלת סואץ ובסיני.
ביולי 1974 קיבל מקאריוס השלישי, הנשיא שהודח בהפיכה, מקלט מדיני בשטח הבסיסים. בלחימה שפרצה לאחר מכן, מצאו אזרחים שברחו מהקרבות מפלט בבסיסים ומהם הועברו לבריטניה במטוסים של חיל האוויר הבריטי.
פלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 לא השפיעה על מעמדם של הבסיסים מאחר שבריטניה לא השתתפה בלחימה, והטורקים לא נכנסו לאזורים הבריטיים מחשש למלחמה עם בריטניה (בזכות זה נותרה איה נאפה בשליטה יוונית, מאחר שהבסיס ניצב בינה לבין הכוחות הטורקיים). בסוף 1974 צמצמה בריטניה את כוחותיה בבסיסים באי, אך הותירה במקום נשק גרעיני.
פוליטיקה
שטח הבסיסים מנוהל על ידי "המנהלן של שטחי הבסיסים הריבוניים" (the Administrator of the Sovereign Base Areas) שהוא מפקד הכוחות הבריטיים בקפריסין. המנהלן ממונה על ידי המונרך הבריטי בעצת שר ההגנה הבריטי. הוא מהווה הן את הרשות המחוקקת והן את הרשות המבצעת, ומשמש למעשה כמושל השטח.
משפט
בבסיסים פועלת מערכת משפטית עצמאית הנפרדת מזו הקפריסאית וחלים בה חוקי מושבת קפריסין נכון לאוגוסט 1960 (בשינויים הנדרשים). בשטחים מצויה הן מערכת בתי משפט אזרחיים והן מערכת בתי משפט צבאיים.
גאוגרפיה
אקרוטירי ודקליה מהווים 3% משטחי היבשה של קפריסין (254 קמ"ר) מהם 122 קמ"ר באקרוטירי ו-132 קמ"ר בדקליה. 60% מהשטחים מצויים בבעלות פרטית (בין של אזרחים קפריסאים ובין של אזרחים בריטיים) ויתרת השטח מהווה שטח צבאי המצוי בחזקת הכתר הבריטי.
אקרוטירי ממוקמת בדרום מערב האי, בקרבת העיר לימסול. דקליה ממוקמת בדרום מזרח האי, בקרבת לרנקה. אקרוטירי גובלת בשטחי רפובליקת קפריסין ודקליה גובלת הן בשטחי רפובליקת קפריסין והן בשטחי האו"ם המפרידים בין רפובליקת קפריסין לבין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
הכפרים קסילוטימוו ואורמידליה הם מובלעות קפריסאיות בשטח בסיס דקליה, גם תחנת הכוח בדקליה וישוב הפליטים שנמצא בבעלותה מהווים מובלעות בשטח הבסיס דקליה.
דמוגרפיה
בעת שהוקם השטח העצמאי של הבסיסים נקבעו גבולות השטחים במטרה שמספר מועט של אזרחים יהיו בשטח. כיום כ-14,000 תושבים מתגוררים בשטחים מהם כ-7,000 אזרחי קפריסין וכ-7,000 חיילים ובני משפחותיהם. כל אזרח קפריסאי המתגורר בשטח זכאי לקבל אזרחות של מושבה בריטית (British Overseas Territories citizenship), אולם קפריסאים אלו אינם זכאים לאזרחות בריטית מלאה.
כלכלה
כלכלתם של התושבים המקומיים מתבססת על סיפוק צורכי הבסיסים הצבאיים ועל חקלאות.
תחבורה ותקשורת
הכבישים הקפריסאים עוברים בשני האזורים. אין נמל תעופה ציבורי בתוך השטחים, אבל בסיס האוויר אקרוטירי של חיל האוויר המלכותי, אשר נמצא שם, ושיש לו מסלול מתאים לטיסות למרחקים ארוכים, אינו משמש לטיסות מסחריות.
אזורי הבסיס מהווים חלק מקידומת הטלפון של הרפובליקת קפריסין, תוך שימוש בקידומת הבינלאומית 357+. מספרים קוויים נמצאים באותו פורמט בן 8 ספרות, כאשר ארבע הספרות האחרונות הן מספרי ההרחבה. המספרים בדקליה מתחילים עם הספרות 2474, ואילו אלה באקרוטירי מתחילים עם הספרות 2527. שירותי הדואר מסופקים על ידי משרד הדואר של הצבא הבריטי. הדואר אל אקרוטירי מופנה אל BFPO 57, בעת שהדואר אל דקליה ואל אייקוס ניקולאוס מופנה אל BFPO 58.
לוח חשמל
לוח חשמל או לוח חלוקה הוא מערכת שתפקידה להעביר את האנרגיה החשמלית ממקור ההזנה שלה אל הצרכן או הצרכנים. רוב לוחות החשמל מכילים בתוכם גם מערכות הגנה בפני תקלות. בנוסף להגנות בפני נזקים נהוג להשתמש בלוחות חשמל לצורכי פיקוד ובקרה על מערכות חשמל שונות.
מקור ההזנה ללוח חשמל יכול להיות ישירות מיצרן חשמל - בדרך כלל תחנת כוח או גנרטור, מצברים, או אף מלוח חשמל אחר.