cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בניין ג'נרל מוטורס (מנהטן)
היסטוריה
הבניין נבנה לפי יוזמת הנהלת ג'נרל מוטורס ולאחר השלמתו בו עבדו 3,027 עובדי החברה שאכלסו כמחצית הבניין. בשנת 1981 החברה העבירה רוב העובדים לדטרויט וצמצמה את החלקה שלה ל-12 קומות בלבד. בשנת 1991 הבניין נמכר תמורת 500 מיליון דולר. בשנת 1995 ג'נרל מוטורס תכננה לעזוב את הבניין באופן סופי, אך בלחץ העובדים היא המשיכה לשכור כ-2000 מ"ר של הבניין.
בשנת 1998 דונלד טראמפ וחברת העסקים שלו רכש את הבניין תמורת 878 מיליון $. הוא ושותפויו החזיקו את הבניין בבעלותם עד לשנת 2003 כאשר מכרו אותו ב-1.4 מיליארד $. בפברואר 2008 הבניין הוצא למכירה ונמכר תמורת 2.8 מיליארד $.
עד לשנת 2015 בקומה הראשונה של בניין היה חנות הראשי של אף איי או שוורץ. כמו כן הוא כולל חנות של אפל סטור.
Lonely Boy
"Lonely Boy" (בעברית: נער בודד) הוא שיר, שכתב והקליט הזמר פול אנקה. השיר הוקלט ב-1958 ויצא לאור ב-1959. אנקה שר את השיר בסרט "Girls Town". הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100. זה היה השיר הראשון של אנקה שהגיע לראש המצעד, אם כי קודם לכן הגיע השיר "דיאנה" לראש מצעד המכירות של בילבורד. השיר דורג במקום החמישי במצעד הבילבורד לשנת 1959.
בשנת 1975 ביצע בילי "קראש" קרדוק גרסת כיסוי של השיר עבור אלבומו "Knock Three Times". ב-1972 הוציא דוני אוסמונד סינגל עם השיר, שנכנס למצעד כבי-סייד של להיטו "Why".
קתדרלת ריו דה ז'ניירו
קתדרלת ריו דה ז'ניירו (שמה הרשמי: הקתדרלה המטרופוליטנית סאו סבסטיאו (Catedral Metropolitana de São Sebastião)) היא מקום מושב הארכיבישוף הרומי-קתולי של העיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל. היא קרויה על שם סבסטיאן הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר.
הקתדרלה נבנתה במרכז העיר בין השנים 1964–1979. היא תוכננה על ידי האדריכל אדגר דה אוליוירה דה פונסקה (Edgar de Oliveira da Fonseca) בסגנון מודרניסטי, בהשראת פירמידות של תרבות המאיה. הקתדרלה היא הנוכחית בשורה ארוכה של כנסיות ששימשו כמקום מושב הארכיבישוף של העיר. הקודמת לה היא כנסיית גבירתנו מהר הכרמל של הכס העתיק (ידועה יותר כקתדרלה הישנה של ריו דה ז'ניירו).
הקתדרלה היא מבנה מעגלי בקוטר של 106 מטרים ובגובה של 75 מטרים. מותקנים בה ארבעה חלונות ויטראז' בגובה של 64 מטרים. היא יכולה להכיל 5,000 איש בישיבה או 20 אלף בעמידה.
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים הוא האירוע שבו מוכרזת באופן רשמי פתיחתם של המשחקים האולימפיים, לרבות משחקי חורף והמשחקים הפאראלימפיים. בדרך כלל, כולל הטקס אלמנטים המאפיינים את העיר המארחת את המשחקים, תוך שמירה על מסגרת של אלמנטים קבועים שהתפתחו כמסורת לאורך השנים, כגון מצעד המשלחות, הדלקת הלפיד האולימפי, השבועה האולימפית, ועוד. מאז אולימפיאדת אטלנטה הטקס מתקיים בימי שישי בשעה 20:00 לפי אזור הזמן של העיר המארחת.
טקס הפתיחה נחשב כיום לחלק בלתי נפרד מהמשחקים, אך לא תמיד היה הדבר כך. באולימפיאדת פריז (1900) לא נערך טקס פתיחה, ובאולימפיאדת סנט לואיס (1904), שהייתה בפועל רק חלק מהתערוכה העולמית של סנט לואיס, נערך טקס צנוע.
אף שהטקס מהווה את פתיחתם הרשמית של המשחקים, לעיתים נפתחות התחרויות עצמן כמו במשחקי הכדורגל ימים ספורים לפניו, בשל אילוצי לוחות זמנים.
האלמנטים המרכיבים את הטקס
הטקס כולל מספר אלמנטים, המבוצעים בסדר הבא:
הישאם קנדיל
בשנים 1995–2005 עבד במרכז לחקר המים במצרים ושימש מומחה בכיר למים בבנק האפריקאי לפיתוח בתוניסיה. ב-21 ביולי 2011 מונה לשר המים בממשלתו של עיסאם שרף, והמשיך בתפקיד זה בממשלתו של כמאל גנזורי.
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים
התוכנית האמנותית
התוכנית האמנותית היא מופע שבו מציגה המדינה המארחת לראווה היבטים בולטים בתרבותה ובהיסטוריה שלה. למשל, בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012) הוצגו קטעים המתייחסים למהפכה התעשייתית, שראשיתה בבריטניה, ונטלו בו חלק דמויות מוכרות בתרבות הבריטית, בין היתר פול מקרטני, רואן אטקינסון ודניאל קרייג, המגלם את דמותו של ג'יימס בונד. באולימפיאדת סיאול (1988) ביצעו מאות משתתפים תרגילי טאקוונדו. בחלק מהמקרים, מציגות לראווה המדינות המארחות את עוצמתן הטכנולוגית. באולימפיאדת מוסקבה (1980) בירכו את הספורטאים אנשי צוות תחנת החלל סליוט 6, וברכתם שודרה באצטדיון. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) נעשה שימוש בתרמיל ריחוף.
הישאם קנדיל
ביולי 2012 הטיל נשיא מצרים, מוחמד מורסי, על קנדיל להרכיב ממשלה חדשה, שתחליף את הממשלה הזמנית שבראשות כמאל גנזורי. ב-2 באוגוסט הציג קנדיל את ממשלתו החדשה, המונה 35 שרים, ובהם שר ההגנה, הגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי, שר החוץ, כאמל עמרו ושר האוצר, ממתאז א-סעיד.
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים
מצעד המשלחות
משלחות הספורטאים נכנסות בזו אחר זו כאשר אחד הספורטאים צועד בראש כל משלחת כשהוא נושא את דגל המדינה, ולצדו אדם מקומי נושא שלט עם שם המדינה. הספורטאים אינם חייבים להשתתף במצעד, וספורטאים שהתחרויות שהם משתתפים בהן נערכות בסמוך לטקס, מעדיפים לעיתים לוותר על ההשתתפות בטקס, כדי שלא לפגוע בהכנתם לתחרות.
הישאם קנדיל
עקב הדחת מורסי מתפקידו בידי הצבא, קנדיל הוחלף בחאזם אל-בבלאווי, שמונה במקומו לתפקיד ראש ממשלת מצרים.
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים
מצעד המשלחות
מאז אולימפיאדת אמסטרדם (1928) מקובל שהמשלחת היוונית צועדת ראשונה, והמשלחת מטעם המדינה המארחת צועדת אחרונה. יתר המשלחות צועדות בסדר אלפביתי לפי שפתה הרשמית של המדינה המארחת. באולימפיאדת ברצלונה (1992) עוררה סוגיית הרגישות פוליטית. ברצלונה, שאירחה את המשחקים, היא בירתה של קטלוניה, קהילה אוטונומית בספרד, שלרבים מתושביה שאיפות בדלניות. כדי להתגבר על המתיחות, הוחלט כי הסדר האלפביתי יהיה לא בספרדית ולא בקטלאנית, כי אם בצרפתית. המסורת לפיה יוון ראשונה והמארחת אחרונה יצרה קושי באולימפיאדת אתונה (2004), שנערכה ביוון, וכדי להתגבר על כך הוחלט כי בראש מצעד המשלחות יצעד לבדו מרים המשקולות פירוס דימאס, כשהוא נושא את דגל יוון, ואילו יתר חברי המשלחת צעדו אחרונים.
הישאם קנדיל
בדצמבר 2013 נעצר על ידי משטרת מצרים לאחר שניסה לברוח לסודאן.
טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים
מצעד המשלחות
באולימפיאדת לונדון (1908) נדרשו נושאי הדגלים להרכין את הדגל מול תאו של המלך אדוארד השביעי. נושא הדגל האמריקני, ראלף רוז, סירב לעשות זאת, במחאה על סירובה של בריטניה להעניק עצמאות לאירלנד, ועקב כך לא הונף דגל ארצות הברית באצטדיון במהלך המשחקים.
ההכרזה על פתיחת המשחקים
לפי האמנה האולימפית, ראש המדינה המארחת מכריז על פתיחת המשחקים, בנוסח קבוע:.
מסורת פתיחת המשחקים בידי ראש המדינה החלה כבר באולימפיאדת אתונה (1896), אז פתח את המשחקים מלך יוון גאורגיוס הראשון, ואולם בשנים הראשונות היו גם מקרים בהם פתחו את המשחקים אישים אחרים. וילהלמינה, מלכת הולנד נמנעה מלפתוח את אולימפיאדת אמסטרדם (1928) מאחר שלא הייתה מעוניינת לקטוע חופשה בנורווגיה, ואת המשחקים פתח בעלה, הדוכס הנדריק ואן מקלנבורג-שוורין. את אולימפיאדת החורף הראשונה, אולימפיאדת שאמוני (1924), פתח אדם בדרג זוטר למדי, תת-שר החינוך הצרפתי לענייני חינוך גופני.
על אף המנהג, במשך שנים רבות לא פתחו נשיאי ארצות הברית את המשחקים האולימפיים שנערכו בארצם. את אולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא פתח נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, אלא דייוויד פרנסיס, שניהל את תערוכת רכישת לואיזיאנה, שהמשחקים היו חלק ממנה. גם את האולימפיאדות שנערכו בארצות הברית ב-1932, לא פתח הנשיא הרברט הובר. את משחקי החורף פתח מושל ניו יורק, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ואת משחקי הקיץ פתח סגן הנשיא, צ'ארלס קרטיס. ב-1980 שוב נערכו משחקי החורף על אדמת ארצות הברית (אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980)), והם נפתחו בידי סגנו של ג'ימי קרטר, וולטר מונדייל. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היה רייגן לנשיא האמריקני הראשון שפותח את המשחקים, ומאז הקפידו לעשות זאת גם ממשיכיו, ביל קלינטון באולימפיאדת אטלנטה (1996) וג'ורג' בוש באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
שלושה אישים הכריזו פעמיים על פתיחתם של משחקים אולימפיים. אדולף היטלר הכריז על פתיחתן של אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) ואולימפיאדת ברלין (1936), קיסר יפן הירוהיטו הכריז על פתיחתן של אולימפיאדת טוקיו (1964) ואולימפיאדת סאפורו (1972), ואליזבת השנייה, מלכת בריטניה, הכריזה על פתיחתה של אולימפיאדת לונדון (2012), ובהיותה גם ראש המדינה בקנדה, הכריזה 36 שנים קודם לכן על פתיחתה של אולימפיאדת מונטריאול (1976). באולימפיאדת ונקובר (2010) פתחה את המשחקים נציגתה של המלכה, המושלת הכללית של קנדה, מיקאל ז'אן. גם באוסטרליה המלכה אליזבת הייתה ראש המדינה, ואולם את אולימפיאדת מלבורן (1956) פתח בעלה, הנסיך פיליפ, ואת אולימפיאדת סידני (2000) פתח המושל הכללי של אוסטרליה, ויליאם דין.
הדגל האולימפי וההמנון האולימפי
לאחר ההכרזה על פתיחת המשחקים, מוכנס לאצטדיון הדגל האולימפי, כשהוא מתוח אופקית. בעת העלאתו לראש התורן, מושמע ההמנון האולימפי. לפי האמנה האולימפית, על הדגל להיות מונף באצטדיון במשך כל תקופת המשחקים. הפעם הראשונה בה הונף הדגל האולימפי כחלק מהטקס הייתה באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
השבועה האולימפית
מאז אולימפיאדת אנטוורפן (1920) משביע אחד הספורטאים את חבריו בשבועה להגינות ולרוח ספורטיבית. את השבועה המקורית ניסח פייר דה קוברטן, ומאז שונתה מספר פעמים. באולימפיאדת מינכן (1972) נוספה גם שבועה של השופטים, ברוח זו, ומאז אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נוספה גם שבועת המאמנים.
הדלקת הלפיד
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) החלה מסורת נוספת, של הדלקת הלפיד האולימפי באצטדיון. באולימפיאדת ברלין (1936) נוסף נוהג נוסף, לפיו מודלק תחילה לפיד בעיר אולימפיה, שבה נערכו המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, ובסיומו של מסע בן מספר שבועות, הוא מגיע לאצטדיון האולימפי בטקס הפתיחה, ואז נדלק הלפיד המרכזי.
בדרך כלל, מדליק את הלפיד האצטדיון ספורטאי בעל שם מהמדינה המארחת. בין הדוגמאות הבולטות: האתלטים הפינים פאבו נורמי והנס קולמיינן (הלסינקי 1952), הכדורסלן הסובייטי סרגיי בלוב (מוסקבה 1980), המתאגרף מוחמד עלי (אטלנטה 1996) והאתלטית קתי פרימן (סידני 2000). האישה הראשונה שהדליקה את הלפיד הייתה האתלטית המקסיקנית אנריקטה בסיליו, באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
הדלקת הלפיד נעשתה לעיתים בדרכים לא שגרתיות. באולימפיאדת ברצלונה (1992) ירה הקשת הפאראלימפי הספרדי אנטוניו רבויו חץ שבאמצעותו הודלק הלפיד. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הדליק המתעמל הסיני לי נינג את הלפיד כשהוא מרחף באוויר ומשתלשל באמצעות כבל מעל האצטדיון האולימפי.
לקראת המשחקים בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בקיץ 2016 הוזמן האמן האמריקאי אנתוני האווי לתכנן את קדירת הלהבה האולימפית. מארגני האולימפיאדה החליטו, משיקולים של התחשבות בסביבה, להימנע מהצבת קדירת אש גדולה בטקס הפתיחה. כתוצאה מכך עיצב האווי קדירה קטנה שעוטרה בפסל קינטי גדול. הפסל, במשקל של למעלה מ-1,800 ק"ג, נבנה מטבעת בקוטר של כ-12 מטרים ועליה סבבו מוטות מעוצבים שכללו משטחים וכדורים מחזירי-אור שנועדו להעצים את אורה של האש האולימפית, ולשוות ביצירה כולה מופע את האנרגיה הפועמת וההחזרים של אור השמש.
הפרחת יונים
בעבר, כלל הטקס גם הפרחת יונים, כסמל לשלום. בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סיאול (1988), עפו חלק מהיונים לעבר הלפיד האולימפי, ונשרפו למוות. מארגני אולימפיאדת ברצלונה (1992) החליטו לבצע את הפרחת היונים שעות לפני הדלקת הלפיד, כדי להימנע מתקרית דומה. באולימפיאדת לילהאמר (1994) החליפו את היונים בלונים דמויי יונים, ובהמשך הופסק המנהג לחלוטין.
קישורים חיצוניים
Olympic Games ceremony
דנס רפשיס
דנס רפשיס (בליטאית: Danas Rapšys; נולד ב-21 במאי 1995) הוא שחיין ליטאי, אלוף עולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018) ואלוף אירופה בבריכת 25 מטר (גלאזגו 2019) במשחה ל-400 מטר חופשי. סגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר (האנגג'ואו 2018), סגן אלוף אירופה (גלאזגו 2018) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה בבריכת 25 מטר (קופנהגן 2017 וגלאזגו 2019) ואלוף האוניברסיאדה (טאיפיי 2017) במשחה ל-200 מטר חופשי.
ביוגרפיה
רפשיס נולד וגדל בפוניבז'.
2016
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, במאי 2016 זכה רפשיס במדליית ארד במחשה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.22 דקות, אחרי רדוסלב קבנצקי מפולין (1:55.98 דקות) ויעקב טומרקין מישראל (1:56.97 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום 21 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.58 דקות ובמקום 24 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.40 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 3:35.90 דקות, כשחיין גב הוא קבע תוצאה של 54.85 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בשיא לאומי חדש של 1:50.87 דקות, במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 51.10 שניות ובמקום 18 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.19 דקות.
אלוף האוניברסיאדה
חודש אחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטאיפיי, טאיוואן בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:45.75 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:56.52 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.17 שניות.
אלוף אירופה (בריכת 25 מטר)
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:40.85 דקות, לפני אלכסנדר קרסניך מרוסיה (1:42.22 דקות) ודנקן סקוט מבריטניה (1:43.07 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:49.06 דקות, אחרי קלימנט קולסניקוב ברוסיה שקע שיא עולם חדש לנוער של 1:48.02 דקות ורדוסלב קבצקי מפולין (1:48.46 דקות).
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, במאי 2018 זכה רפשיס במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.07 דקות, אחרי דנקן סקוט (1:45.34 דקות) ולפני מיכאיל דובגליוק מרוסיה (1:46.15 דקות).
אלוף עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:34.01 דקות, לפני הנריק כריסטיאנסן מנורווגיה (3:36.64 דקות) וגבריאלה דטי מאיטליה (3:37.54 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:41.78 דקות, אחרי בלייק פירוני מארצות הברית (1:41.49 דקות) ולפני אלכסנדר גרהם מאוסטרליה (1:42.28 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:52.25 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי 2019 סיים רפשיס ראשון במשחה 200 מטר חופשי אך התברר שפסל בזינוק. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.50 דקות ובמקום 15 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.29 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו, בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:41.12 דקות, לפני דנקן סקוט (1:41.42 דקות) ומיכאיל וקובישצ'ב מרוסיה (1:41.52 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אליפות חדש ובשיא לאומי חדש של 3:33.20 דקות, לפני תומאס דין מבריטניה (3:37.95 דקות) וגבריאלה דטי (3:38.06 דקות).
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.78 דקות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:45.32 דקות ועלה מהמקום השלישי למשחה הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.32 דקות.
ITV
ITV היא חברת תקשורת מסחרית גדולה בבריטניה. הרשת הוקמה ב-1955 בכפוף לרגולציה של סוכנות ממשלתית (ITA) Independent Television Authority על מנת לספק תחרות ל-BBC. בתקופת שנים 1954–1961 חולקו 15 זיכיונות אזוריים ותחנות הטלוויזיה החלו לפעול. מאז הרגולציה עברה כמה שינויים ומספר הזיכיונות השתנה והבעלות על הזיכיונות השתנה. גם בהווה יש 15 זיכיונות שנמצאים בבעלות שתי חברות, כאשר הרוב נמצא בבעלות ITV plc שמפעילה שתי חברות בנות שפועלות באנגליה וצפון אירלנד.
ITV Plc עוסקת בהפקה ושידור משולבים. היא פועלת באמצעות מגזרי Broadcast & Online ו-ITV. מגזר השידור והאינטרנט עוסק בהזמנה ותזמון של תוכניות בערוצי ה-ITV, פרסום שיווקי ותוכניות וניצול זכויות מקוונות. מגזר אולפני ITV עוסק בהפקת תכנות לערוצים של ITV ועבור שדרנים אחרים בבריטניה במגוון רחב של ז'אנרים של תוכניות. החברה הוקמה ב-2 בפברואר 2004 ובסיסה נמצא בלונדון. שניים מן הזיכיונות בבעלות חברת STV Group שפועלת באזור סקוטלנד.
במהלך 60 שנות קיומה הופקו מספר רב של תוכניות מקוריות שזכו להצלחה רבה. חלק מהתוכניות שבמקור שודרו ברשת הגיעו גם לערוץ הילדים (דוגמת סייברנט) ולערוצים אחרים בישראל.
היתבין בשמרין
הַיָּתְבִין בְּשָׁמְרָיִן (בתרגום מארמית לעברית: היושבים בשומרון), היו קבוצת תושבים זרים שחיו בארץ ישראל בימי שיבת ציון. בין היתבין בשמרין נמנו אוכלוסיות שהוגלו לארץ ישראל על ידי מלכי אשור שלמנאסר החמישי, סרגון השני, אסרחדון ואשורבניפל. זאת כאשר הוקמה פחוות שומרון, וכן קבוצות של נכרים שחיו בארץ מזה דורות.
רקע
היתבין בשמרין מוזכרים בספר עזרא:
פרקים ד'- ו' בספר עזרא מתארים את השתלשלות ההתנכלויות של היתבין לבוני החומות והמקדש, את העיכוב של 18 שנה, שנגרם לפרויקט בעקבות התנכלויות אלו, ואת הסוף הטוב - חנוכת הבית השני, בשנת 6 למלך דריווש הגדול.
דחיית בקשת היתבין להשתתף בשיקום ירושלים והמקדש
על פי המסופר היתבין (צרי יהודה), לא התנגדו אלא ביקשו להשתתף במלאכת בניית בית המקדש, בנימוק שמאז שהם חיים בשומרון, הם מתפללים וזובחים לאלוהי ישראל.
ואכן, על פי האמור ב, המקדש בבית אל היה אחד ממרכזי הפולחן של פחוות שומרון, ומהאמור ב, מובן כי היתבין אף קיימו פולחן באתר מקדש שלמה החרב, שבירושלים.
זרובבל בן שאלתיאל וראשי האבות סירבו לבקשה. על פי המסופר בספר עזרא, הנימוק לסירוב היה טכני-פוליטי, והתבסס על כך שאישורו של כורש, היה לבניית מקדש בירושלים אשר במחוז יהודה, ולא במחוז השומרון. אולם בספר מלכים מובהר כי הבעייתיות של היתבין, שהם שילבו עבודה זרה בעבודת השם, ואם כן הנימוק בוודאי היה אידאולוגי-דתי.
ההפרעות לעבודות השיקום
בעקבות סירובו של זרובבל, החלו היתבין בפעילות כנגד שיקום חומות ירושלים ובניית המקדש. בספר עזרא מוזכר "מכתב שטנה" אשר כתבו היתבין אל המלך אחשוורוש.
. מכתב זה גרר אחריו את הפסקת פעולות השיקום ודחייתם. העיכוב נמשך עד לימי ארתחששתא בנו של אחשוורוש (אכן, יש הסבורים כי ארתחששתא הוא אחשוורוש, ולשיטתם העבודה נדחתה לתקופה מאוחרת יותר בימי מלכותו).
בימי ארתחשסתא, חלו כמה וכמה מרידות כנגד השלטון הפרסי. בין המורדים ניתן למנות את המצרים, היוונים האתונאים, ומלכי קפריסין, שסייעו זה לזה כנגד הפרסים. המרד דוכא במאמצים לא קטנים, ורק בשנת 448 לפנה"ס נחתם הסכם שלום. אירועים אלו יצרו תחושת ביטחון אצל היהודים, וככל הנראה, עודדו אותם לחדש את עבודות בניית החומה והמקדש. חידוש הבנייה הביא בעקבותיו להתנגדות אקטיבית של היתבין, אשר שלחו מכתב שטנה ממוען לארתחשסתא, ובו הם מזהירים כי אם הבנייה תבנה והחומות יושלמו, אזי ירושלים תחדל לשלם מסים, והמלך יינזק. הם לא הסתפקו בכך, והוסיפו כי אם העיר תבנה על חומותיה, המלך יאבד את אחיזתו בשומרון.
מאמציהם של היתבין נשאו פרי, ובפקודתו של ארתחששתא הופסקו כל העבודות. המלך העביר צו אל רְחוּם הַמְפַקֵּד, שִׁמְשַׁי הַסּוֹפֵר, וּשְׁאָר חַבְרֵיהֶם, ואלו עלו מיד לירושלים והפסיקו את עבודות הבנייה בכוח הזרוע.
מהלכיהם של עזרא ונחמיה לביטול הצו
מאמציו של נחמיה, הוכתרו בהצלחה מאוחר יותר, ורק ב-445 לפנה"ס מינה אותו ארתחשסתא לפחה ביהודה והתיר לו לבנות את חומות ירושלים. נחמיה לא התמהמה, וחילק את המלאכה בין אנשי העם אשר הציבו את הקירות, השערים, והדלתות. אך הדבר לא מצא חן בעיני ראשי היתבין בשמרין: סַנְבַלַּט הַחֹרֹנִי, גֶשֶׁם הָעַרְבִי, וטוֹבִיָּה הָעַמּוֹנִי, אשר קשרו קשר להרוג את העושים במלאכה. הדבר נודע לנחמיה, והוא חילק את העם לשניים, חצי העם המשיך במלאכת הבניין והחצי השני אחז בנשק, כדי להגן על הבונים מפני הקושרים.
בלוטת סקין
באנטומיה של גוף האשה, בלוטת סקין (ידועה גם בשם בלוטת סקנה) או בריבוי, בלוטות סקין (באנגלית: Skene's glands, Skene glands, periurethral glands, paraurethral glands, ו-female prostate) הן בלוטות הממוקמות לפני שלפוחית השתן (פאראוריטליות), או המקבילה ההומולוגית הנקבית לבלוטת הערמונית). אלה הן בלוטות אקסוקריניות הממוקמות על הקיר הקדמי של הנרתיק, סביב הקצה התחתון של השופכה. הן מתנקזות לתוך השופכה וליד פתח השופכה ולעיתים קרובות ממוקמות ליד או כחלק מנקודת הג'י. בלוטות אלו מוקפות ברקמה אשר כוללת את החלק של הדגדגן, אשר מגיעה לתוך הנרתיק ומתנפחת בדם במהלך עוררות מינית. הבלוטות מכונות על שמו של הרופא שתיאר אותן לראשונה בספרות המערבית, אלכסנדר סקין.
מבנה ותפקוד
המיקום של בלוטות סקין הוא האזור הכללי של הפות, והן ממוקמות על הקיר הקדמי של הנרתיק סביב הקצה התחתון של השופכה. בלוטות סקין הן ההומולוגיה הנשית של בלוטת הערמונית אצל גברים, אך הן עצמן אינן מקבילות מפורשות של בלוטת הערמונית הגברית. במהלך ההתפתחות העוברית הרקמות מתחלקות לאיברים נשיים או זכריים בהתאמה למין העובר. אצל גברים הרקמה מתפתחת להיות איבר ייחודי באנטומיה הגברית, הנקרא בלוטת הערמונית ואילו אצל נשים הרקמה מתפתחת להיות איבר אחר ייחודי באנטומיה הנשית, הנקרא בלוטת סקין. בלוטת הערמונית ובלוטת סקין אומנם חולקיות הומולוגיה זהה, אך מבחינה אנטומית ותפקודית הן שונות ונפרדות לגמרי. בשל היותן איברים היסטולוגיים, לעיתים קרובות מתייחסים לבלוטות סקין כמקבילה הומולוגית לבלוטת הערמונית. דוגמה נפוצה אחרת של רקמות הומולוגיות מובהקות היא העטרה של הדגדגן והעטרה של הפין. הדגדגן הוא הומולוגי לפין, עם זאת, הדגדגן הוא לא הפין. לבלוטות סקין יש זוג צינורות המובילים מהבלוטה אל פני השטח של הפות, אל הצד הימני והשמאלי של פתח השופכה.
ישנה הנחה מקובלת על פיה בלוטות סקין הן המקור לשפיכה נשית. לשפיכה נשית, אשר עשויה להתרחש במהלך פעילות מינית עבור חלק מהנשים במיוחד במהלך אורגזמה נשית, יש הרכב דומה במידת מה לנוזל הנוצר אצל גברים על ידי בלוטת הערמונית. חומר זה מכיל סמנים ביוכימיים של התפקוד המיני, כמו חלבון 1 בשתן, והאנזים PDE5, כשאצל נשים ללא הבלוטות יש ריכוז נמוך יותר של חלבונים ואנזימים אלו. במחקרים על הבלוטות בדקו את ההפרשות בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני, והבלוטות הראו הפרשה דומה של המבנים, כששניהם התנהגו באופן דומה במונחים של אנטיגן ספציפי, הערמונית וחומצה זרחתית. כיוון שהתפיסה הולכת וגוברת לפיה בלוטות סקין היא גרסה שונה של אותה בלוטה, ישנם חוקרים שנמנעים מהמונח בלוטות סקין ומתייחסים אליהן כבלוטת הערמונית הנשית.
בשנת 2002, עמנואל גאניני, חוקר איטלקי, הראה כי עשוי להיות הסבר לקיום של שפיכה נשית ובמקביל להכחשות תכופות לקיומה. בלוטות סקין משתנות אנטומית אצל כל אשה ואשה ובמקרים קיצוניים הן נעדרות לחלוטין. אם בלוטות סקין הן האחראיות לשפיכה נשית ואורגזמה שמקורה בנקודת הג'י, זה עלול לתת הסבר להיעדרות התופעה אצל נשים רבות.
הוכח כי כמות גדולה של נוזלים יכולים להיות מופרשים מבלוטות אלו כאשר הן מגורות מהחלק הפנימי של הנרתיק. ישנם דיווחים המצביעים על כך שמבוכה לגבי שפיכה נשית, מקורו ברעיון כי החומר הוא שתן, והוא יכול להוביל במצבים מסוימים לדיכוי של פורקן מיני, ועלול להוביל נשים לקבלת טיפול רפואי ואפילו לעבור ניתוח לבריחת שתן.
חשיבות קלינית: הפרעות בבלוטה
הפרעות של בלוטות סקין או הקשורות אליהן כוללות:
היסטוריה
בעוד הבלוטות תוארו לראשונה על ידי המנתח הצרפתי אלפונס' גוורן (1816–1895), הן נקראות על שמו של הגינקולוג הסקוטי אלכסנדר סקין, אשר כתב עליהן, בספרות הרפואה המערבית בשנת 1880.
ממלכת עכברי השן
ממלכת עכברי השן (באנגלית: Tales of the Tooth Fairies, "סיפורי פיות השיניים") היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-גרמנית-בריטית לילדים, שנוצרה על ידי פרנסואז קספאן. הסדרה בוימה על ידי וינסנט מונלוק, והופקה על ידי חברות ההפקה Siriol Productions, Scott Dahls Productions, La Fabrique ו-Les Films du Triangle, בשיתוף עם JEP-Animation.
הסדרה שודרה במקור בבריטניה בערוץ BBC One החל מ-7 בספטמבר 1993 עד 14 בדצמבר באותה שנה. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי בשנת 1993. הסדרה כוללת עונה אחת בעלת 13 פרקים באורך 5 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר מרטין וג'יזל, שני עכברי שן המבצעים את תפקידם של פיות השיניים. כשילד מאבד שן חלב, שני העכברים, בעזרת חברם ארתור, לוקחים את השן ומעניקים לילד מתנה מתאימה. הם עושים זאת בהוראה של המלכה אליסה.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי קובי אשל, והופק על ידי רוני ערן ועוזי פוקס. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי יובל סגל ודבי בסרגליק.
קלטות וידאו
לסדרה הופקו שני כריכי VHS שכוללים את פרקי הסדרה:
דאגלס (מחוז, אורגון)
מחוז דאגלס (באנגלית: Douglas County) הוא מחוז בדרום החלק המערבי של מדינת אורגון בארצות הברית. נכון למפקד של 2010 התגוררו במחוז 107,667 תושבים. שטח המחוז הוא 13,297 קילומטרים רבועים ובירתו היא העיר רוזברג (Roseburg). המחוז קרוי על שם סטיבן דאגלס, פוליטיקאי שהיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות שבהם היה יריבו אברהם לינקולן. דאגלס הונצח בשם המחוז בשל תמיכתו בהענקת מעמד מדינה לאורגון.
היסטוריה
במחוז שכנו במקור בני שבט האומפקווה (Umpqua), קבוצה אתנית של אינדיאנים, המדברים שפה השייכת למשפחת השפות האתבסקיות (אף על פי שכמה בלשנים ממקמים אותה במשפחת השפות הפנוטיניות). לאחר מלחמת האינדיאנים של הנהר רוג (Rogue River Indian War) ב-1856, הועברו מרבית הילידים שנותרו לשמורת האינדיאנים גרנד רונד (Grand Ronde Indian Reservation) מערבית לסיילם. עם זאת, שבע משפחות של בני אומפקווה התחבאו בהרים, והתחמקו מהניסיונות ללוכדם במשך כמה עשרות שנים. כיום הם מוכרים רשמית על ידי הממשל הפדרלי כקבוצת קאו קריק (Cow Creek Band) של בני האומפקווה. השבט מנהל שמורה קטנה בקניונוויל (Canyonville) באורגון והוא בעלים של מכלול הכולל קזינו ובית מלון המכונה שבע נוצות (Seven Feathers), שם שנועד להנציח את שבע המשפחות שסירבו להעברתם הכפויה לשמורת גרנד רונד.
מחוז דאגלס נוצר ב-7 בינואר 1852 מחלקים מהמחוז לשעבר אומפקווה ששכן מזרחית לפסגות של רכס הרי החוף. ב-1856 סופח עמק קמס (Camas Valley) שהיה שייך למחוז קוס. ב-1862 סופח כל החלק שנותר במחוז אומפקווה. הסיבה לסיפוח שנויה במחלוקת יש הטוענים כי נבעה בשל אובדן האוכלוסייה לאחר שהסתיים עידן הבהלה לזהב, בעוד שאחרים מייחסים את הסיפוח לפוליטיקה. שינויי גבול נוספים נעשו מול מחוזות ג'קסון וליין ב-1915.
ב-1 באוקטובר 2015 אירע במחוז פיגוע ירי שבו נרצחו 10 בני אדם. הפיגוע התרחש במכללה הקהילתית אומפקווה הנמצאת בסמוך לעיר רוזברג.
גאוגרפיה
שטח המחוז, על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, הוא 13,297 קילומטרים רבועים, שמתוכם 13,043 קמ"ר אדמה ו-254 קמ"ר (1.9%) מים. זהו המחוז החמישי בשטחו באורגון, ואחד משני המחוזות באורגון המשתרעים מהאוקיינוס השקט עד רכס קסקייד (השני הוא מחוז ליין). המחוז גובל במחוזות אורגון ליין מצפון, קלאמת ממזרח, ג'קסון וג'וזפין מדרום, קארי מדרום מערב וקוס ממערב.
בתחומי המחוז שוכנים הפארק הלאומי קרייטר לייק (חלקי), היער הלאומי סיוסלאו (Siuslaw National Forest) (חלקי), היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו (Rogue River-Siskiyou National Forest) (חלקי), היער הלאומי אומפקווה (Umpqua National Forest) (חלקי), והיער הלאומי ויליאמט (Willamette National Forest) (חלקי).
כל אגן הניקוז של הנהר אומפקווה שוכן בגבולות מחוז דאגלס.
מרכזי האוכלוסייה העיקריים הם רוזברג עם מעל ל-21,000 תושבים, סתרלין (Sutherlin) עם מעל ל-7,000 תושבים, וינסטון (Winston) עם מעל ל-5,000 תושבים, רידספורט (Reedsport) עם מעל ל-4,000 תושבים. ומירטל קריק (Myrtle Creek) עם מעל ל-3,000 תושבים.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של 2010 התחלקה האוכלוסייה כלהלן: השפה הנפוצה היא אנגלית, אם כי במפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווחו 4% שנהגו לדבר בביתם בספרדית.
כלכלה
המחוז המיוער ברובו כולל קרוב ל-7,300 קילומטרים רבועים של אדמות יער עבור תעשיית העץ. בין 25% ל-30% מכוח העבודה במחוז מועסק בתעשיות הקשורות לתעשיית מוצרי העץ, בהם בולטת חברת מוצרי היער של רוזברג (Roseburg Forest Products). ענף כלכלי חשוב נוסף במחוז דאגלס הוא חקלאות, בעיקר יבולי שדה, מטעים ומשק חי (בעיקר כבשים). מאז 1954 מזקקים ניקל ברידל (Riddle).
הקרקעות במחוז דאגלס מתחלקות בערך לחצי אדמות ציבור וחצי קרקעות בבעלות פרטית. יש נוכחות משמעותית של סוכנויות הממשל הפדרלי במחוז. שירות היערות של ארצות הברית והלשכה לניהול הקרקעות של ארצות הברית מפקחות על מעל ל-50% מהקרקעות במחוז.
תעשיית היין שלאחר תקופת היובש החלה באורגון כאשר ריצ'רד סומר (Richard Somer), שתל גפנים בכרם הילקרסט (Hillcrest Vineyard) בקצה הדרומי של עמק אומפקווה ב-1961. האפלאסיון של עמק אומפקווה שוכן כולו בתחומי מחוז דאגלס.
חרגולניים
חַרְגּוֹלָנִיִּים (שם מדעי: Locustellidae) היא משפחה של ציפורי שיר. בעבר היא נחשבה לתת-משפחה במשפחת הסבכיים, אך מחקרים מ-2012 העלו את הקניות, לצד משפחות רבות אחרות, למעמד של משפחה עצמאית; כשהסבכים נעשו לעל-משפחה. היא נקראת לעיתים Megalurinae, אך יש עדיפות ל-Locustellidae.
עופות אלו חיים מאירופה ואפריקה עד לאוסטרליה ביערות, שיחים, ערבות אזורי סלעים ואזורים יבשים והם בעלי נוצות חומות, מקור דק וזנבות ארוכים. חלקם עופות חברתיים החיים בלהקות על הקרקע.
הם פעילי יום וניזונים מחרקים שונים.
עווית קריקופרינגיאלית
עווית קריקופרינגיאלית היא עווית בלוע, בשריר של הסחוס הטבעתי (Cricopharyngeus muscle). מדובר במצב שגורם אי נוחות ללוקה בו, אולם במרבית המקרים אינו מזיק וחולף עם הזמן.
פיזיולוגיה
הוושט מורכב משני סוגרים – השריר הסוגר העליון (Oropharyngeal Dysphagia) והשריר הסוגר התחתון. במצב הטבעי, שני שרירים אלו מתכווצים באופן תדיר, למעט בעת בליעת מזון, אז הם נרפים על מנת לאפשר את מעבר המזון אל עבר הקיבה. מיד לאחר מעבר המזון, השרירים מתהדקים בחזרה על מנת למנוע מעבר חומרים מן הקיבה לכיוון הלוע. כאשר ישנה לקות בתפקוד שרירים אלו, עלול האדם ללקות בעווית.
תסמינים
התסמינים מחריפים בדרך כלל בשעות הלילה, ועשויים להיות מושפעים גם מלחץ נפשי. תסמינים אלו אינם בהכרח קבועים, ועשויים להמשך זמן ממושך.
ספיי קידס 3: סוף המשחק
ספיי קידס 3: סוף המשחק (באנגלית: Spy Kids 3-D: Game Over) הוא סרט הרפתקאות אמריקני משנת 2003 בבימויו של רוברט רודריגז. זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי ספיי קידס.
תקציר העלילה
הסוכן החשאי ג'וני (מגולם על ידי דריל סברה) נקרא על ידי סוכנות הריגול הבינלאומית להתחבר לתוך משחק וידאו תלת־ממדי הפועל על בסיס טכנולוגיית מציאות מדומה אשר מהפנט את השחקנים שמשחקים בו. ג'וני צריך הפעם להציל את העולם ואת אחותו כרמן (מגולמת על ידי אלסקה וגה) אשר נחטפה על ידי יצרן צעצועים מרשע בשם סבסטיאן (מגולם על ידי סילבסטר סטאלון) שמתכנן להשתלט על בני נוער ברחבי העולם באמצעות משחק.
תדיראן (פירושונים)
תדיראן הוא שמן של מספר חברות ישראליות, שראשיתן בקונצרן תדיראן.
קניתיים
קניות (שם מדעי: Acrocephalidae) היא משפחה של ציפורי שיר. בעבר היא נחשבה לתת-משפחה במשפחת הסבכיים, אך מחקרים מ-2012 העלו את הקניות, לצד משפחות רבות אחרות, למעמד של משפחה עצמאית; כשהסבכים נעשו לעל-משפחה.
הקניות הן מהגדולות שבמיני הסבכיים לשעבר. הן חיות בעיקר באירואסיה, עם מספר מינים שמגיעים גם לאפריקה ולאוסטרליה, ומינים בודדים שאף הרחיקו עד לאיים נידחים עמוק לתוך האוקיינוס השקט. הן מצויות בעיקר באזורי ביצות וכן ביערות או בשדות עם עשבים גבוהים. חלקן מצויות גם בישראל.
אלו מינים קשים לזיהוי; הן בעלות גוונים שונים של חום, כהות יותר בחלקים העליונים ובהירות יותר בחלקים התחתונים, לעיתים עם פספוס ולעיתים חלק. ברוב המקרים מצחן שטוח וגבוה. מקורן ארוך ומחודד, כיאה לאוכלות חרקים.
מיקלוש פראגו
מיקלוש פַרַאגוֹ (במקור גולדמן עד שנת 1899, בהונגרית: Faragó Miklós; צ'ונגראד, 24 בפברואר 1884 – תל אביב, 15 במרץ 1972) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מוציא לאור, ניצול שואה שעלה לישראל בשנת 1946 מקים הוצאת "הרומן הזעיר", יחד עם שני בניו שעלו לישראל בתחילת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
פראגו סיים את לימודיו בתיכון בסולנוק ובסגד, לאחר מכן המשיך את לימודיו כסטודנט באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובשנת 1905 נכנס למקצוע העיתונאות. הוא הפך ראשית לכתב בעיתונים בארד, ולאחר מכן עבד במערכת העיתונות של "סגד והמחוז". משנת 1907 כבר עבד בעיתונים בבודפשט, משנת 1910 ועד סוף המהפכות בשנת 1919 עבד באֶשְט ("ערב" בהונגרית). עבודתו העיתונאית המצטיינת ביותר נופלת לתקופה זו. במהלך מלחמת העולם הראשונה שלח כתבות משדה הקרב. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה חבר במנהלת העיתונות ולאחר הנפילה היגר לאוסטריה, ומשם עבר לקלוז'-נפוקה שהפכה אז להיות חלק מרומניה. בתקופה זו הקים את "חברת הספרים וההפצה פאלאס", אותה פיתח להיקף משמעותי. הוא שב לאוסטריה בשנת 1926, ושנתיים לאחר מכן שב להונגריה בשנת 1928, אך לא הצליח לעסוק בעיתונות. בשנת 1932 ייסד את סדרת החוברות בכריכה רכה בשם "רומני המטרופולין" (הו') שפורסמו בין השנים 1932–1942. אלו היו רומנים בכריכה רכה (יומני משרתות) שנודעו במחירם "עשרה גרוש לחוברת" ובתוכן האיכותי שבהם. עד קיץ 1942, עד שנכנס לתוקפו צו שנקרא "יומני המשרתות". בעשר השנים הללו הוא הוציא לאור כמעט 1,000 סיפורים. בשנת 1939 הגיע מיקלוש פרגו לארץ ישראל עם אשרת תייר, ואחריו הגיעו לאשקלון באונית מעפילים שני בניו אברהם וישראל (אנדראש ואישטוואן). הוא סייע להם בהקמת הוצאת "הרומן הזעיר", וחזר בשנת 1940 לאשתו שנשארה בהונגריה. לאחר שאשתו נספתה, עלה בשנת 1947 לארץ ישראל, והצטרף לבניו בניהול ההוצאה. ההוצאה פעלה בין השנים 1939–1961 במהלכן יצאו לאור קרוב ל-1000 חוברות של "הרומן הזעיר", שהפך בשנת 1952 לשבועון "הקולמוס". חלק גדול מן החוברות היו תרגומים של ספרוני הסדרה שיצאו לאור בהונגריה. הוא נפטר בתל אביב בשנת 1972.
יש דין ויש דיין
יש דין ויש דיין הוא ביטוי תאולוגי המופיע במקורות היהדות, המבוסס על האמונה בשכר ועונש אלוהיים. גם היפוכו של ביטוי זה נפוץ במקורות: "אין דין ואין דיין" (בארמית: "לית דין ולית דיין"), והוא מתאר מצב של אנרכיה ושל הפקרות משפטית, בה "אִישׁ הַיָּשָׁר בְּעֵינָיו יַעֲשֶׂה". הביטוי משמש בהתייחסות לאירועים שהתרחשו שהדובר מוצא בהם מימוש של צדק אלוהי, או גם כאזהרה לעתיד.
בשפה העברית המודרנית הביטוי הפך למטבע לשון המתייחס גם לגמול או ענישה בידי-אדם.
על הביטוי
בתרגום ירושלמי לספר בראשית מופיעים הביטוי והיפוכו בוויכוח שבין קין להבל: (בעברית: ענה קין ואמר להבל: אין דין ואין דיין ואין עולם הבא ואין שכר לצדיקים ואין עונש לרשעים. ענה הבל ואמר לקין: יש דין ויש דיין, ויש עולם הבא ויש שכר טוב לצדיקים ויש עונש לרשעים).
גם בבראשית רבה מופיעים הביטוי והיפוכו:.
התייחסויות בפוליטיקה ובתרבות
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות טענו מתנגדי ההתנתקות שפוליטיקאים שתמכו בתוכנית סיימו את תפקידם או נענשו כתוצאה מהתערבות אלוהית, כי "יש דין ויש דיין". המטה להצלת העם והארץ, הפיץ גישה זו בפליירים ובחוברות. גישה זו הוצגה גם בשיר "יש דין ויש דיין" שכתב ושר הזמר אריאל זילבר בשנת 2007. השיר נכלל באלבומו השמיני "פוליטיקלי קורקט", והופק גם כווידאו קליפ.
בתעמולת הבחירות לכנסת השבע עשרה השתמשה מפלגת תפנית בססמה "אין דין. יש דיין" כמשחק מילים על שמו של מספר 1 במפלגה, עוזי דיין.
"יש דין ויש דיין" הוא גם שמו של אחד מסרטיו של יהודה גרובייס, העוסק בסיפר על הבעל שם טוב.
אריאל קופרוב
אריאל קופרוב (ביידיש: אַריִעל קאָפּראָװ; 1913 קפרשטי בסרביה - 15 ביוני 2007 טורונטו) היה סופר יידי.
ביוגרפיה
נולד בעיירה קפרשטי בבסרביה (היום חלק ממולדובה), להוריו קראו מוטל (מרדכי) ופרל. אביו נפטר כשאריאל היה צעיר ומשפחתו עברה לטלנשטי. הוא עבד בתור מורה בכפרים ועיירות סמוכות. למד בקישינב ואוניברסיטת יאשי. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא התנדב והתגייס לצבא האדום, במלחמה הוא נפצע. לאחר המלחמה סיים את לימודי עיתונאות באוניברסיטת מוסקבה, לאחר מכן גר בקישינב ועבד בתור עיתונאי בעיתונים יהודיים ולאחר סגירתם בעיתונים רוסים ומולדביים.
ב-1973 הוא עלה לארץ, בארץ היה אחד מכותביהם של ספרי זיכרון של הקהילות היהודיות בקפרשטי וטלנשטי. ב-1984 הוא ירד מהארץ והשתקע בקנדה, שם פרסם שלושה ספרים ביידיש. כמו כן כתב גם ברוסית. הוא כתב גם בשביל העיתון היידי פארווערטס היוצא לאור בניו יורק.
פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לזמר האהוב ביותר
הטקס החל משנת 1987, בתור טקס הנקרא "The Big Ballot". מוענק מאז שנת 1987. תיאור הפרס הרשמי הוא כדלקמן: "לאמן הזכר שמוציא לאור במהלך שנת הזכאות את ההקלטה הראשונה המבססת את זהותו הציבורית של אותו אמן" זה לאו דווקא האלבום הראשון שהוציא אמן. כאשר רק בשנת 2000, החלו להתווסף עוד קטגוריות בחלקת המוזיקה; הלהקה האהובה ביותר, הצמד האהוב ביותר, האמן החדש האהוב ביותר, ושיר הפסקול האהוב ביותר. כמו כן בשנים 1993 ו-1994 לא התקיים פרס זה, עקב ביטול הטקס, ומועמדויות בהם היו נשים בלבד, בהתאמה. שנה לאחר מכן, בשנת 1995 התחברו שני המינים לקטגוריה אחת "האמן האהוב". ב-2016, התווסף קטגוריה הנקראת "שיתוף הפעולה האהוב ביותר". '''בשנת 2022, הוחלט כי כמות המועמדים תוגדל לכשישה מועמדים בסך הכל. '''
רקע
הטקס החל משנת 1987, בתור טקס הנקרא "The Big Ballot". כמו כן בשנים 1993 ו-1994 לא התקיים פרס זה, עקב ביטול הטקס, ומועמדויות בהם היו נשים בלבד, בהתאמה. שנה לאחר מכן, בשנת 1995 התחברו שני המינים לקטגוריה אחת "האמן האהוב". משנת 1998 (הטקס השני) עד שנות האלפיים בקטגוריה זו בעצם היו מועמדים גם בנים וגם בנות. והחלו לפצל זאת שוב הפעם בשנת 2000.
מספר מועמדויות וזכיות
ג'סטין ביבר הוא האמן עם מספר הרב ביותר של זכיות בפרס זה עם 5 פרסים, כאשר מספר הרב ביותר של מועמדויות שייך לביבר עם 8 מועמדויות סך הכל.
אליעזר ירושלמי
אליעזר ירושלמי (יֶרוּסַלִימְסקי) (יולי 1900 – 10 בדצמבר 1962) היה מורה, סופר ופעיל ציבור בליטא ובחיפה.
קורות חיים
לאחר סיום לימודיו החל לעסוק בהוראת היסטוריה גאוגרפיה ומקצועות נוספים בבתי ספר תיכוניים בווירבלן ובשאוולי (בגימנסיה על שם ביאליק). בד בבד עם עבודתו החינוכית החל להיות פעיל בצעירי ציון ובמפלגה הציונית-סוציאליסטית. הוא נשא את שרה קליין, והיה אב למרדכי ויוסף. הוא האמין בתחיית הלשון העברית ושמר עליה במשפחתו, גם בתקופת השלטון הסובייטי ובגטו.
צדוק דולגופולסקי
צדוק דולגופולסקי (ביידיש: צדוק דאָלגאָפּאָלסקי; 11 באוגוסט 1879 הרדוק - 16 ביולי 1959 מינסק) היה סופר יידי סובייטי.
אליעזר ירושלמי
קורות חיים
ב-1941 נשלח לגטו שאוולי והתמנה כמנהל בית הספר שהתנהל בחשאי במרפסת ששימשה גם כמקום בית הכנסת. בגטו עבד בבוקר כסנדלר, אחר כך עסק בחינוך ולעת לילה בכתיבת יומן ובאיסוף מסמכים היסטוריים. ארכיון זה תפח לכדי אלפי מסמכים שהוחרמו, בעקבות הלשנה, לידי השלטונות הסובייטים לאחר מלחמת העולם השנייה וממנו ניצל רק "פנקס שאבלי", שפרסם לימים בשנת תשי"ח.
צדוק דולגופולסקי
ביוגרפיה
נולד למשפחה ענייה בעיירה קטנה הרדוק קרוב לעיר ויטבסק (כיום חלק מבלארוס). בהיותו בן 13 הוא החל לעבוד במפעל. הוא היה אוטודידקט, הוא הצליח לעבור מבחנים לקבלת אישור לעסוק בהוראה ופתח בית ספר לילדים יהודים בעירו. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 הוא החל לכתוב מאמרים קצרים בנושא חייהם של הפועלים בשביל כתבי עת ביידיש.
אליעזר ירושלמי
קורות חיים
ב-1944 נמלט מן הגטו, הצטרף לפרטיזנים. לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום - התגייס לשורותיו, בו שירת זמן מה ולאחר-מכן הגיע לעיר ווילנה. בווילנה הקים בית ספר יהודי שכלל גם פנימייה עבור ילדים יהודים שנותרו אחרי המלחמה בחוסר כול. ב-1945 עבר ללודז', ועם תנועת הבריחה עבר לאיטליה. ברומא ניהל את המחלקה לתרבות וחינוך של מרכז ארגון הפליטים, לימד ספרות עברית בבית המדרש לרבנים וכמנהל המחלקה לחינוך היה בין מקימי רשת בתי ספר עבריים, בתי הבראה לילדים וארגון קורסים להשתלמות מורים והדרכתם. היה חבר מערכת הירחון הספרותי "אין גאנג", עורך הקובץ העברי "ניר", השתתף בעיתון "בדרך", וכתב ליומון היידי הניו-יורקי "פאָרווערטס" ולעיתונים יידיים נוספים.
צדוק דולגופולסקי
ביוגרפיה
ב-1917, לאחר המהפכה הוא עבר להתגורר במינסק, שם פרסם סיפורים בכתבי עת ועיתונים. ב-7 בנובמבר 1929 בתיאטרון היהודי הממלכתי הועלה מחזה פרי עטו של דולגופולסקי. מדי פעם הוא כתב ביקורת סאטירית תחת שם העיט הורודיקער.
אליעזר ירושלמי
קורות חיים
ב-1948 השתתף כציר בכנס היסוד של הקונגרס היהודי העולמי לתרבות שנערך בניו יורק.
צדוק דולגופולסקי
ביוגרפיה
ב-1936 הוא נעצר יחד עם מספר סופרי יידיש בלארוסים, אך הוא שוחרר ועבר להתגורר עד ראשית שנות החמישים בוויטבסק.
אליעזר ירושלמי
קורות חיים
בפברואר 1949, לאחר קום המדינה, הגשים את שאיפתו הציונית, עלה לישראל והשתקע בחיפה. בחיפה הקים את "בית חינוך תיכון לילדי עובדים", שנוהל בידי קואופרטיב מורים והשתייך לזרם העובדים, וסמינר למורים של זרם העובדים (לימים מכללת גורדון), וניהל אותם שנים אחדות. לאחר מכן המשיך את עבודתו בהוראה בבית חינוך תיכון כמורה להיסטוריה, גאוגרפיה וסוציולוגיה. כן המשיך בחיפה את פעילותו הציבורית והיה חבר הוועד המקומי של הסתדרות המורים ומרכז ועדת התרבות. אחר-כך היה ממייסדי ארגון המורים של בתי הספר התיכוניים, חבר מרכז ההנהלה ועורך העיתון של ארגון "מעלות".
כניצול שואה עזר רבות לארכוב המידע ביד ושם על התקופה בליטא, ובעזרת ניסיונו בהוראה היה חבר ועדה שתפקידה היה להכין תוכנית של הוראת השואה בבתי הספר.
בשנת 1957 זכה בפרס הקונגרס היהודי על ספרו "מיערות הצפון עד חורשות הכרמל", עוד בטרם הופעתו.
בנו נהרג ב-1954 במסגרת שירותו בצה"ל. אחיו אהרון ירושלמי ואחיינו ליאון יוריס היו גם הם סופרים.
על שמו רחוב בחיפה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
יאיר אסייג
יאיר אסייג (נולד ב-18 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ. כיום מאמן את בית"ר עירוני מעלה אדומים מליגה ב'.
קריירה
אסייג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל ירושלים, במדיה שיחק 12 עונות. בקיץ הצטרף למכבי הרצליה במדיה שיחק עונה אחת וכבש שער אחד ב-26 משחקים. בסיום העונה, חזר לירושלים ורשם 5 הופעות בלבד בליגה ובינואר של אותה עונה חתם בבית"ר תל אביב. בסיום העונה פרש מכדורגל.
בקיץ מונה למאמן הפועל ירושלים בה אימן עונה אחת ובמהלך עונת  חזר לתפקיד זה. בהמשך, אימן גם בבית"ר גבעת זאב, בית"ר רמת גן, עירוני בית שמש וקבוצת הנוער של הפועל ירושלים. כיום מאמן את בית"ר עירוני מעלה אדומים.
אסייג נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בירושלים.
המנון פרו
ההמנון הלאומי של פרו אומץ בספטמבר 1821, כחודשיים לאחר ההכרזה על עצמאות המדינה. לחן ההמנון נכתב על ידי חוסה ברנארדו אלסדו, ומילותיו נכתבו על ידי המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה.
היסטוריה
שבע יצירות הוגשו לתחרות, ומתוכן נבחרה היצירה Somos Libres, Seámoslo Siempre (אנו חופשיים, מי יתן ונשאר כך לנצח) מאת חוסה ברנרדו אלסדו. בשומעו את היצירה, נעמד הגנרל חוזה דה סן מרטין והכריז "ללא ספק, זהו ההמנון הלאומי של פרו". למחרת יום התכנסות הוועדה נחתם צו שאישר באופן רשמי את הכרזתו הנלהבת של הגנרל. ההמנון בוצע לראשונה בציבור בלילה של ה-23 בספטמבר 1821 בתיאטרון של לימה, בנוכחותם של סן מרטין ותומכי עצמאות פרו, שבאותו היום איחדו את עיר הבירה. ההמנון הושר על ידי הגברת רוזה מרינו, לפי מילותיו של המשורר חוסה דה לה טורה אוגרטה. אלסדו ניצח על התזמורת.
פרסומים שונים של ההמנון הכילו שינויים קלים במילים ובמנגינה, וב-1869 ההמנון שוחזר ועובד מחדש על ידי קלאודיו רבגליאטי, לבקשתו של חוסה ברנרדו אלסדו. ב-1874 הוגשה בקשה לתיקון מילות ההמנון, בהתחשב בגרסאות מאוחרות יותר שלו ובטעויות קטנות שנמצאו. היוזמה אושרה אך לא הצליחה, עקב התנגדות הציבור וההכרה בכך שהגרסה הנוכחית כבר התקבעה כמסורת.
גלסון דאלה
קריירת מועדונים
גלסון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל פרימיירו דה אגוסטו המקומית. בשנת כבש 23 שערים ב-27 משחקי ליגה ומשך את עיניהם של סקאוטים מטעם בנפיקה ליסבון, אך לבסוף חתם ביריבה העירונית.
המנון פרו
היסטוריה
ב-1901 היה ניסיון נוסף לשינוי ההמנון, הפעם באישור הממשל של אדוארדו לופז דה רומניה, שהעדיף את המנגינה המשוחזרת של קלאודיו רבגליאטי. רומניה הכריז על תחרות חדשה לבחירת מילות ההמנון, כיוון שלדעתו המילים המקוריות הביעו תוקפנות כלפי ספרד, שבאותה תקופה ניהלה יחסים ידידותיים עם פרו. המנצח בתחרות היה המשורר חוסה סנטוס צ'וקנו. מילות ההמנון החדשות עדיין כללו את הפזמון הישן, אבל נוספו התייחסויות לגיבור הדרום אמריקני סימון בוליבאר, כמו גם לחוסה דה סן מרטין, מייסד האומה, בבית הראשון.
גלסון דאלה
קריירת מועדונים
ב-15 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים בהפסד 4-0 לפורטימוננסה. שמונה ימים לאחר מכן הוא כבש את שערו הראשון, בתיקו 1-1 נגד ספורטינג קובילייה. ב-2 באפריל כבש רביעייה בניצחון 5–1 נגד אולהאננסה. ב-21 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 1-4 נגד צ'אווס.
המנון פרו
היסטוריה
לא עבר זמן רב עד שהציבור חזר לדרוש את שחזור המילים המקוריות. הלחץ הציבורי היה כה גדול עד שבשנת 1913, בתקופת שלטונו של הנשיא דון גיירמו בילינגהרסט, הקונגרס הפרואני נאלץ להכריז על מילות ההמנון כבלתי ניתנות לשינוי.
אוחניה
אוחניה (בפולנית: Uchanie) היא עיירה בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, במחוז הרוביישוב, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
המנון פרו
היסטוריה
בשנת 1959, לבקשתו של ראול פוראס בארנצ'אה, שהיה שר החוץ הפרואני באותו הזמן, צ'אבוקה גראנדה הלחין חלופה לבית הראשון של ההמנון, אבל חלופה זו מעולם לא נכנסה לשימוש.
גלסון דאלה
קריירת מועדונים
ב-4 בינואר 2018 הושאל לריו אבה במדיה שיחק עונה וחצי. ב-23 באוגוסט 2019 הושאל לאנטליהספור מליגת העל הטורקית במדיה שיחק עד ינואר. בסיום העונה שוחרר מספורטינג וחתם בריו אבה.
אוחניה
היסטוריה
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1485 כיישוב בבעלות משפחת אצילים. באותה שנה העניק לה קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, זכויות עיר והיתר לקיים יום שוק שבועי וירידים שנתיים.
המנון פרו
היסטוריה
בית הדין החוקתי קבע בשנת 2005 שהבית הראשון של ההמנון לא נכתב על ידי חוסה דה לה טורה אוגרטה, ושהוא תוצר של פולקלור פופולרי, אבל הכנסתו להיסטוריה של ההמנון גילמה את רצון העם הפרואני, כפי שבא לידי ביטוי בחוק מס' 1801 שהעביר הקונגרס, שקבע כי המילים ומנגינת ההמנון אינם ניתנים לשינוי. כמו כן, בית הדין אימת שהבית החמישי המקורי הוחסר מההמנון, ועל כן, על מנת לשמר את זכויות היוצר ואת שלמותה של היצירה, בית הדין הורה להשיב את הבית החמישי של ההמנון כך שישמש בתור הבית השישי שלו, כך שההמנון כולל כעת שבעה בתים.
אוחניה
היסטוריה
במאה ה-16 גדלה העיירה, והייתה למרכז מסחר ומלאכה לסביבתה החקלאית. ב-1795, בעקבות חלוקתה השלישית של פולין, נכללה העיירה בתחומה של אוסטריה, ובשנת 1807 צורפה לנסיכות ורשה.
המנון פרו
היסטוריה
החל בספטמבר 2009, על פי החלטתה של הממשלה הפרואנית, הפך הבית השביעי של ההמנון הלאומי להיות הבית המושר הרשמי, במקום הבית הראשון, כפי שהיה נהוג עד אז. השינוי נכנס לתוקף בבתי ספר החל משנת 2010. הצבא והמשטרה הפרואנים אימצו גם הם את השינוי, ובחודש שבו השינוי נכנס לתוקף הופק וידאו קליפ של ההמנון לכבוד המאורע.
גלסון דאלה
קריירת מועדונים
ב-11 באוגוסט 2021 הושאל לאל-וכרה מליגת העל הקטרית.
המנון פרו
היסטוריה
נהוג כי אזרחים שרים את ההמנון עם יד ימין על לבם, בעוד שחיילים, שוטרים וכבאים מחויבים להצדיע בעת השמעתו. בטקסים והופעות נשמעת הכריזה הבאה בסוף שירת ההמנון:
אוחניה
יהודי אוחניה
יהודים תושבי אוחניה שעסקו בסחר בתבואות נזכרים לראשונה בשנת 1640.
גלסון דאלה
קריירה בינלאומית
ב-13 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה בניצחון 0-4 נגד. ב-4 ביולי של אותה שנה, הבקיע צמד בניצחון 2-4 נגד סווזילנד.
אוחניה
יהודי אוחניה
במאות ה-19 וה-20 הייתה בעיירה קהילה מאורגנת, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבוה רבים מיהודיה בשל קרבתה לחזית. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב יהודה זינדל ליפשיץ.
גלסון דאלה
קריירה בינלאומית
גלסון השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019.
אוחניה
בשואה
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה למעלה מ-1,000 יהודים.
בסוף ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים. יהודי העיירה נלקחו לעבודת כפייה מזדמנות, רכושם נגזל מהם, הם צוו לענוד סימן היכר על בגדיהם, ונאסר עליהם ללכת על מדרכות העיירה, ולקיים קשרים כלשהם עם לא יהודים.
ביום 10 ביוני 1942 חיסלו הגרמנים את קהילת העיירה. היהודים הובלו לתחנת הרכבת במיונצ'ין, ושולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור, שם נרצחו כולם.
היינריך פון באטנברג
היינריך פון באטנברג (בגרמנית: Heinrich Moritz von Battenberg; 5 באוקטובר 1858 – 20 בינואר 1896), היה בעלה של ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ואביה של ויקטוריה אאוחניה, מלכת ספרד.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-5 באוקטובר 1858 במילאנו למשפחת אצולה גרמנית. הוא היה בנם של אלכסנדר, נסיך הסן, בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ואשתו, יוליה פון האוקה, שקיבלה את תואר האצולה "נסיכת באטנברג". היינריך קיבל חינוך צבאי, ואף התגייס לצבא הפרוסי, שם שירת כקצין ברגימנט ההוסרים ה-1. בנוסף מונה היינריך על ידי אחיו אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה, לקולונל של כבוד ברגימנט הבולגרי ה-1.
בשנת 1884 התארס היינריך עם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וב-27 בינואר 1885 נתנה המלכה ויקטוריה את הסכמתה לנישואים, בתנאי שבני הזוג ימשיכו להתגורר עמה בביתה. ב-22 ביולי העניקה המלכה ויקטוריה להיינריך תואר אביר מסדר הבירית, ולמחרת נישאו השנים בוויפינגהם שבאי וייט, לא רחוק מבית אוסבורן המלכותי. לאחר הטקס יצאו בני הזוג לירח דבש באי, והמלכה נפרדה באומץ מבתה האהובה.
ב-22 באוגוסט 1885 מונה היינריך לקולונל גדוד המתנדבים ה-5, רגימנט המפשייר, ובתחילת 1886 דווח על מינויו למפקד רגימנט משמר החיים ה-1, אך המינוי לא יצא לבסוף אל הפועל.
היינריך שקיבל חינוך צבאי ושירת בצבא הפרוסי, התעקש על שירות פעיל בצבא הבריטי דבר שהכעיס מאוד את המלכה שפחדה כי הוא ייפגע. במקום זאת היא מינתה אותו למושל האי וייט בשנת 1889, אולם תפקיד זה לא סיפק אותו ובשנת 1895 הוא שכנע את המלכה להרשות לו להצטרף לצבא הבריטי שנלחם במערב אפריקה נגד האשנטי. הוא נשלח לחזית ב-6 בדצמבר אולם נדבק במחלת המלריה זמן קצר לאחר מכן ונשלח הביתה. אשתו ביאטריס, שחיכתה להיינריך החולה באי מדירה, קיבלה ב-22 בינואר 1896 מברק בו נכתב כי הנרי מת מהמחלה יומיים קודם לכן על ספינה בריטית מול חופי סיירה לאון. אשתו ביאטריס קברה אותו ב-5 בפברואר, באותה הכנסייה באי וייט בה נישאו.
משפחתו
לביאטריס והנרי נולדו ארבעה ילדים:
כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה גם ילדיהם של היינריך והנסיכה ביאטריס נשאו את הגן למחלת ההמופיליה, שנקראה גם ה"מחלה המלכותית". הנסיך לאופולד מת בשל המחלה לאחר ניתוח ברך פשוט בגיל 31. הנסיכה ויקטוריה יוג'ני, העבירה את הגן לשניים מבניה, שמתו מהמחלה בגיל צעיר. לא ברור האם גם הנסיך מוריס ירש את המחלה והאם מותו במלחמה היה קשור לכך.
חואנגלונג
חואנגלונג (סינית: 黄龙; פין-יין: Huánglóng – מילולית "הדרקון הצהוב") הוא אזור נוף ועניין היסטורי בצפון מערב מחוז סצ'ואן שבמערב סין. הוא שוכן בחלק הדרומי של רכס הרי מינשאן, כ-150 קילומטרים מצפון-צפון מערב לבירת המחוז צ'נגדו. האזור נודע בשל הבריכות הצבעוניות שנוצרו על ידי משקעים של קלציט, בייחוד בחְוָאנְגְלונְגְגוֹאוּ ("ערוץ הדרקון הצהוב"), כמו גם בשל המערכות האקולוגיות המגוונות של היערות הגדלים בשטחו, הפסגות המכוסות שלג עד, מפלי המים והמעיינות החמים. חואנגלונג משמש בית גידול למינים בסכנת הכחדה, כולל הפנדה הענקית והקוף סלוד אף זהוב (Rhinopithecus roxellana).
ב-1992 הכיר ארגון אונסק"ו בחואנגלונג כאתר מורשת עולמית.
תיאור
שמורת חואנגלונג שוכנת בנפת סונְגְפָּאן (Songpan) בצפון מערב מחוז סצ'ואן, כ-150 קילומטרים מצפון-צפון מערב לצ'נגדו בירת המחוז. השמורה שוכנת בחלק הדרומי של רכס הרי מינשאן, רכס המשתרע ממזרח רמת טיבט- צִ'ינְגְהָאי ועד אגן סצ'ואן. האזור הררי ותלול, בייחוד מעל קו העצים, המכוסה בשלג רוב השנה. גובה השמורה נע בין 1,700 מטרים מעל גובה פני הים ב"מערת המניפה" (שָׁאנְדְזְה-דונְג – Shanzidong) ועד 5,588 מטרים ב"פסגת הר השלג" (שׂוֵּ'בָּאודִינְג – Xuebaoding). על הפסגה, המכוסה שלג כל השנה, מצוי הקרחון המזרחי ביותר בסין.
השמורה נחלקת לשני אתרים:
השמורה גובלת בשמורות נוספות: שמורת הטבע וָאנְגְלָאנְג (Wanglang) מצפון מזרח ואתר המורשת העולמית שמורת ג'יוג'איגואו (Jiuzhaigou) מצפון.
גאולוגיה
שמורת חואנגלונג שוכנת בתחום של כמה העתקים ופעילות טקטונית המתבטאת ברעידות אדמה התדירות למדי באזור. שכבות המסלע בנויות מסלעי משקע קרבונטיים מעידן הפלאוזואיקון בעובי מעל ל-4,000 מטרים, שמעליהם שכבה בעובי של לפחות 1,000 מטרים של סלעי משקע קטקלסטיים שונים מעידן המזוזואיקון, ולבסוף משקעים מעידן הקנוזואיקון הכוללים חצץ סחף, מורנות מפעילות קרחונים ומשקעים קרבונטיים.
התופעה הגאולוגית המעניינת ביותר באתר היא ההשקעה הנרחבת של קלציט, בייחוד לאורך הערוץ בן ה-3.6 קילומטרים המכונה חְוָאנְגְלונְגְגוֹאוּ שפירושו "ערוץ הדרקון הצהוב". כינוי זה ניתן לערוץ בשל הדמיון של הקלציט הצהוב לעור של דרקון באגדות הסיניות. ההשקעה יוצרת מגוון של תופעות קרסטיות. כך יש בערוץ מספר רב של בריכות טרוורטין. אצות וחיידקים השוכנים במימי הבריכות צובעים את מימיהן בשלל צבעים: כתום, צהוב, ירוק וכחול. כמו כך יש בערוץ שרטונים של אבן גיר, בייחוד בחלקים המכונים לְיוֹגִ'ינְשָׁאן (Liujinshan – "מניפה מזוגגת זהובה"), וגִ'ינְשָׁטָאן (Jinshatan – "חוף חול זהוב"). אלו מדרונות נרחבים, רוחבו של לְיוֹגִ'ינְשָׁאן לדוגמה נע בין 40 ל-125 מטרים, שעליהם יש התגבשות נמשכת של אבן גיר שמעליה זורמת שכבה דקה של מים. כמו כן יש באתר מערות קטנות, חלקם מלאות במים ובאחרות יש השקעה של קלציט.