cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדינת היהודים (אוניית מעפילים)
רכישה והכשרה להפלגת העפלה
בדרך לנמל באיון פורקו המבנים מתחת לסיפון הראשי, כדי ליצור אולמות ובהם דרגשי שינה. התוכניות שהוגשו למספנה כללו בין היתר בניית מבנה עליון בירכתי הספינה, ליצירת אולם נוסף והארכת הסיפון העליון של הספינה, בניית חדרי שירותים ומקלחות על סיפוני הספינה, התאמת מטבח הספינה לשירות המעפילים והכנת חדר חולים לחמישים איש.
האונייה צוידה במזון לכ-1,700 איש ל-25 יום, בדלק ל-55 ימי הפלגה ובמי שתייה כ-300 טון במכלים. כמו כן הייתה אפשרות לזיקוק מים במתקני הזיקוק שבספינה. מכשירי הקשר שהותקנו בה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' היו תיקניים על פי תקן אמריקאי לספינות (מקלטים-משדרים לטווחים ארוכים).
העבודה במספנה נמשכה שבעה שבועות. במספנה זו הוכנה בו-זמנית הספינה פאדוקה ("Paducah"), לימים "גאולה".
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
בתקופת הכנתה בביון התחוללה פרשת האונייה "יציאת אירופה תש"ז". מעפיליה הורדו בכוח בנמל המבורג, לאחר ניסיון נפל להורידם בנמל פורט דה בוק. המוסד הגיע להסדר עם שלטונות ברית המועצות ורומניה על מתן אפשרות לעלות כ-4,500 יהודים מרומניה, כמספר המגורשים לגרמניה. בעקבות זאת הגיע שאול אביגור לבאיון ומסר כי שתי הספינות שבנמל ("מדינת היהודים" ו"גאולה") נבחרו כדי לקחת את המעפילים מנמל בבולגריה, במקום התוכנית המקורית להעלות מעפילים בצפון אירופה.
הספינה יועדה תחילה לקחת מעפילים בנמל גדנסק שבפולין, אך בעקבות פרשת "אקסודוס - יציאת אירופה" שונתה המשימה, והוחלט שהיא תיקח מעפילים ממדינות הגוש הקומוניסטי בים השחור. באוגוסט 1947 הפליגו שתי ספינות מעפילים, "מדינת היהודים" ו"גאולה" – שתיהן מהאניות "האמריקאיות" של המוסד לעליה ב', מבאיון לבורגס שבבולגריה.
שליחי המוסד לעלייה ב' שייקה דן ואפרים שילה, ניהלו מגעים עם שלטונות בולגריה כדי לאפשר עליית יהודים מבולגריה ודרכה. טרייצ'ו קוסטוב סגן ראש ממשלת בולגריה והממונה של שירותי הביטחון במדינה, הוסמך מטעם הממשלה הבולגרית לטפל בנושא העלייה. שייקה דן נעזר בברוך קונפינו לו היו קשרים בשירותי הביטחון והוא הסתייע באנגל פסקלב בכיר מנגנון שירותי הביטחון אשר תיווך בין הצדדים במהלך המשא ומתן. שייקה דן הציע לבולגרים תשלום בדולר אמריקני עבור כל עולה. באוגוסט 1947 אישר סטפן בוגדאנוב ראש שירות הביטחון הבולגרי ואיש אמונו של קוסטוב, את מעבר עולים מג'יורג'יו שברומניה ומרוסה שבבולגריה לנמל בורגס. בהמשך, דאג קוסטוב לקבל גם את אישורו של גאורגי דימיטרוב, אשר ככל הנראה קיבל גם את ברכתם של הסובייטים. בסיוע הדוק של אנשי שירות הביטחון הבולגרי, הועברו 4,052 עולים מרומניה לבולגריה. 1,388 הועלו לספינה "גאולה" ו-2,664 לספינה "מדינת היהודים". קיימות מספר גרסאות לגבי גובה התשלום הנעות מ-20 דולרים ועד 100 דולרים לעולה.
צוות האונייה
רב החובל היה אמריקאי, בשם מורגן מיצ'ל, ולצדו 26 ימאים, מהם 6 שכירים זרים, שני מכונאים איטלקים, קצין וטבח ספרדים, וכן מתנדב אמריקאי שחור, ו-18 מתנדבים יהודים, ביניהם קצין יהודי אמריקאי ומכונאי ראשי יהודי אמריקאי ארץ ישראלי לשעבר. מפקד האונייה היה איש הפלי"ם יוסף (פינצ'וק) אלמוג. ולצדו אברהם מירצקי-מירון מכונאי איש הפלי"ם ושמואל הוכמן (הרם) בוגר קורס מלווים בפלמ"ח, ו"הגדעונים" אהרון מיכאלי ופתחיה פייג.
המעפילים
ב-23 בספטמבר 1947 עלו על סיפונה של "מדינת היהודים" 2,664 מעפילים בנמל בורגס שבבולגריה. היו בהם משפחות ובודדים; כמחציתם היו בני נוער בגילאים 14–18 - מאורגן מכל תנועות הנוער ומבתי יתומים, כרבע בגילאים 20–50 שנה. בין המעפילים היו חברי מפלגות שונות, חילוניים ודתיים. חלק מהמעפילים הגיעו במאורגן מבוקרשט בהסכמת ברית המועצות, שלטונות רומניה ובולגריה, וחלקם פליטים ניצולי השואה, שהגיעו ממחנות עקורים, ברכבות מבוקרשט או בשיט דרך הדנובה.
עליית המעפילים לאונייה
האונייה עגנה במפרץ בורגס מאז ה-14.9, ונכנסה לנמל בורגס ב-21.9. סוכם עם שייקה דן, נציג המוסד לעלייה ב' במקום, כי "גאולה" תעמיס את נוסעיה ביום שישי, ואילו "מדינת היהודים" – למחרת. הדבר לא הסתדר בגלל תקלות בתדלוק "גאולה", לכן הועלו קודם מעפילי "מדינת היהודים", ב-22 בספטמבר 1947 בלילה.
ההעלאה ארכה כ-6 שעות עם הפסקה באמצע, בגלל איחור בהגעת הרכבת האחרונה. עם שחר יצאה הספינה את הנמל חיפה ועליה כ-2,500 איש. במשך שלושה ימים עגנה במפרץ עד לגמר העלאת האנשים על "גאולה". ב-25 בספטמבר בלילה בעת העגינה במפרץ, הגיעו בסירה כ-80 ילדים עד גיל 14 עם מדריכיהם, לאחר שלא הצליחו לעלות על "גאולה" מחוסר מקום.
יציאה לים ונתיב האונייה
שתי האוניות "מדינת היהודים" ו"גאולה", יצאו ב-26 בספטמבר עם שחר מהנמל ועשו את דרכן בקרבה זו לזו עד אזור רודוס. נתיב ההפלגה המתוכנן של האוניות שהחל בבורגס, כלל את מיצרי הבוספרוס והדרדנלים, הים האגאי, מיצר רודוס סקרפנטו – במקום זה נפרדו שתי הספינות; "גאולה" המשיכה לכיוון חיפה, ואילו 'מדינת היהודים' לכיוון תל אביב. לאחר הכניסה לים האגאי, הוסבו שמות הספינות לשמות עבריים. ב-27 בספטמבר 1947 בערב נכנסו שתי האוניות למצרי הבוספרוס ועברו את הביקורת הטורקית ושילמו שוחד בסכום גדול כדי שהמעבר יתאפשר ללא בדיקות. לקראת ההפלגה מבורגס התקבלו הוראות מהמוסד, באמצעות שייקה דן, להעביר בשלב האחרון של ההפלגה את מעפילי "גאולה" ל"מדינת היהודים" ולשחרר על ידי כך את "גאולה" להפלגה נוספת. כל ההכנות לקראת הביצוע נעשו, וההעברה תוכננה ל-1 באוקטובר 1947 עם שחר. עם בוקר, לקראת הפעולה, התברר כי המצב ב"מדינת היהודים" מתחת לסיפונים הוא בלתי נסבל, ולא היה ניתן להכניס בני אדם נוספים מפאת המחנק. כמו כן, הכנסת בני אדם נוספים הייתה משבשת את תוכניות ההגנה על הספינה. על כן לא התבצעה ההעברה.
עימות עם הבריטים
כבר בצאתן ממצר הדרדנלים לים האגאי המתינו להן שתי משחתות בריטיות. ובעין בוחנת התבוננו בנעשה על סיפוני הספינות, וליוו את הספינה עד מיצרי רודוס – סקרפנטו. הן ליוו את הספינות כברת דרך ואף הזהירו את מפקדי הספינות ממוקשי ים בדרך והמליצו על נתיב חלופי. הבריטים גם אספו מידע על הנעשה בספינה וההכנות עליה. כמו כן, בקטע דרך בים האגאי, שהיה זרוע שדות מוקשים, אף יעצו מדי פעם לבחור נתיב שונה מזה שהפליגו בו, ולאחר שיקול האפשרויות נבחר הנתיב שהמליצו עליו, וניתנה על כך תודה בקשר האיתות.
הקרב באונייה
ביומיים האחרונים להפלגה נתקבלו ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל הוראות לא להתנגד לעליית הבריטים לספינה, ולארגן אך התנגדות פאסיבית, להעברה הכפויה לספינות גירוש לקפריסין. מכיוון שלבריטים היו ידיעות על נשק באונייה, והתנגדות עלולה הייתה לגרום לשפיכות דמים. המעפילים עשו ההכנות האחרונות להגנת הספינה ולהתנגדות במקרה של השתלטות בריטית. אורגנה קבוצת הגנה מצוידת במקלות, בוצרו סיפוני הספינה משלושת צדדיה, פרט לחרטום, ברשת ותיל דוקרני, נעשו סידורים סגירת כל פתחי הספינה והכניסות אל מתחת לסיפונים לבטן הספינה. על הסיפונים הוכנו מכלי מים עם תמיסה מיוחדת לשטיפת העיניים במקרה של מתקפת גז מדמיע, וכן הוכנו מקומות ריכוז לציוד לחימה (אבנים, ברגים, חלקי מתכת וקופסאות). תורגלה כוננות להגנה ומעבר לשליטה בחדר ההגה הרזרבי. התוכנית הייתה לא לאפשר לבריטים לעלות על הספינה, ובמיוחד לא לתת להם להיכנס אל מתחת לסיפון הראשי, אם גשר הפיקוד ייתפש בידיהם. הכוונה הייתה לנטוש אותו ולעבור לשליטה על הספינה באמצעות חדר ההגה הרזרבי, שהיה בירכתי הספינה, מתחת לסיפון הראשי.
ב-2 באוקטובר, בהתקרב הספינות, בנפרד כבר, לחופי ארץ ישראל, הגיעו לקרבתן חמש משחתות בריטיות נוספות. "מדינת היהודים" הוקפה בשלב זה בארבע משחתות, בעודה ממשיכה בהפלגתה לתל אביב.
בשעה 10:00 פנתה "גאולה" והפליגה בנתיב לחיפה, מלווה בארבע משחתות, ו"מדינת היהודים'" הפליגה בנתיב לתל אביב, מלווה בשלוש משחתות. כעבור כשעה הצטרפה לכוח הליווי משחתת רביעית.
בשעה 13:30 החלו הבריטים בניסיונות התקרבות לספינה ובחסימת הנתיב, ובו בזמן גם ניסו לשכנע את הספינה לעצור מרצון. באמצעות כושר התמרון בהנהלת הקצין הראשון (מתנדב יהודי-אמריקאי) נמנעה גישתם, ודבר זה רומם את מצב רוחם של המעפילים. הבריטים המשיכו ברציפות בפעולה זו עד 18:00, כאשר מכל צד מנסה להתקרב משחתת אחת. אז הורו הבריטים לעצור מיד. מאחר שלא נענו, החלו בירי פצצות גז מדמיע ובהתזת סילוני מים מלוחים רבי עוצמה מצינורות כיבוי אש שנמשכו כ-25 דקות. חלק גדול מאנשי ההגנה שעל הסיפונים נפגעו. הגז חדר לבטן הספינה, וכתוצאה מכך נחנק תינוק. אחר כך, נותק גשר הפיקוד והשליטה על הספינה נוהלה מחדר ההגה המשני שבירכתי הספינה.
ב-18:40 שוב התקרבו שתי משחתות לשם היצמדות לצידי הספינה, וגם הפעם הצליחה הספינה להתחמק תוך פנייה חדה שמאלה לעבר המשחתת, ולהתנגש בה. נגרם נזק קל למעקה החרטום, המשחתת נהדפה וחרטומה התקפל פנימה עד לעמדת תותחיה הקדמית. בה בעת הצליחה המשחתת מימין להתקרב, להיצמד לדופן הספינה ולהנחית חיילים חמושים. הבריטים השתלטו על גשר הפיקוד, ועל הסיפון הראשי נאבקו אנשי ההגנה המאורגנת באונייה בכוחות הבריטים, אשר ניסו לפרוץ ולהשתלט על הספינה מעמדת גשר הפיקוד. רבים מהבריטים נפצעו, אחדים מהם נזרקו לים תוך כדי המאבק. היו כמה עשרות פצועים קל מבין המעפילים, אך לא היה שימוש בנשק חם. בהמשך העלו הבריטים לספינה דרך גשר הפיקוד כלי עבודה עם חוליית הנדסה, שפרצה פתח בסיפון העליון אל תוך חדר המכונות וניתקה את צינורות אספקת הדלק למנועים שנעצרו. הספינה הוסטה מנתיבה המזרחי לכיוון צפון, בכוח פעולתה של המשחתת מימין.
הגרירה לחיפה והגירוש
הבריטים קשרו את הספינה למשחתת, וזו גררה אותה לנמל חיפה. השעה הייתה 20:00 בערך, והמרחק היה כעשרה קילומטרים מחוף תל אביב. האונייה נקשרה ל"רציף הדמעות" ליד אחותה "גאולה", שגם עליה השתלטו הבריטים במקביל ואף היא נגררה לחיפה. הבריטים החזיקו את המעפילים על האוניות שלושה ימים ולאחר מכן הועלו מעפיליהן לשלוש ספינות גירוש למחנות המעצר בקפריסין.
חילוץ המלווים
תוכנית ההפלגה כללה צפי לתפיסתה על ידי הבריטים. במקרה זה נקבע כי שמוליק הוכמן ייסע עם המעפילים לקפריסין; והמפקד, המלווים האחרים והגדעונים יישארו בחיפה בתוך הסליק שהוכן באונייה; גדול ונוח לכ-20 איש וציוד חשוב רב, ויחלצו בעיתוי מתאים.עם הכניסה לנמל חיפה נערך משאל בין צוות המתנדבים לגבי רצונם לצאת לקפריסין או להמתין לחילוץ בחיפה. שני מלווים ירדו למקום המחבוא שהוכן עבורם (כולל המפקד); אל הסליק נכנסו שני גדעונים, עשרה אנשי צוות המתנדבים וארבעה מעפילים. הם חולצו על ידי חוליית הנמל של הפלי"ם, שהגיעה בכיסוי של פועלי ניקיון מטעם חברת "העוגן" של סולל בונה. הסליק פונה כאשר היו עדיין על הספינה כמה עשרות מעפילים שטרם עברו לספינות הגירוש, השהייה בסליק נמשכה כשמונה שעות, והאנשים ירדו מהספינה בכיסוי של פועלי ניקיון של חברת "העוגן".
הסניגוריה הציבורית
הסניגוריה הציבורית היא יחידה במשרד המשפטים המעניקה ייצוג משפטי לנאשמים ולחשודים מחוסרי אמצעים ולזכאים לכך על פי החוק. הייצוג המשפטי על ידי הסניגוריה הציבורית ניתן ללא תמורה, ושכר טרחתם של עורכי הדין משולם להם ישירות מקופת המדינה, על פי תעריף קבוע שנקבע אף הוא בחוק.
731
אירועים
אירועים ללא תאריך מדויק:
הסניגוריה הציבורית
הסניגוריה הציבורית מעניקה ייצוג משפטי בכל שלבי ההליך הפלילי, החל ממתן ייעוץ לחשודים עצורים במהלך החקירה המשטרתית, דרך ייצוגם באולמות המעצרים, לרבות במסגרת בקשות למעצר עד תום ההליכים, עובר לייצוגם בשלבי בירור האשמה והטיעון לעונש בתיקים הפליליים, ולהגשת ערעורים, בקשות רשות ערעור, בקשות לדיון נוסף ובקשות למשפט חוזר בעניינם, וכלה בייצוג אסירים בפני ועדות השחרורים, בייצוג עברייני מין בהליכים לפי חוק הגנה על הציבור מפני עבירות מין ובייצוג חולי נפש המאושפזים בכפייה בפני ועדות פסיכיאטריות.
ייצוג נאשמים במימון המדינה מקובל במרבית המדינות הדמוקרטיות, והוא מהווה ערובה חשובה לקיומו של הליך משפטי הוגן ולעשיית צדק, במיוחד בשיטת המשפט האדברסרית.
הקמת הסניגוריה הציבורית
טרם הקמת הסניגוריה הציבורית, מרבית הנאשמים במשפטים פליליים לא היו מיוצגים על ידי עורך דין. במקרים מעטים בהם הואשם אדם חסר אמצעים בפשע חמור, מונה לנאשם "סניגור ממונה", ולא תמיד הייתה איכות הייצוג נאותה. על רקע זה, מינה שר המשפטים בשנות השמונים ועדת בדיקה בנושא הסיוע המשפטי הפלילי, שבראשה עמד שופט בית המשפט העליון בדימוס דוד בכור. ועדה זו מתחה ביקורת קשה על תופעת היעדר הייצוג ועל כך שלא הייתה קיימת באותה עת כל מסגרת מקצועית לפיקוח על איכות הסיוע המשפטי הניתן במשפטים פליליים. הוועדה קראה לשינוי שיטת הסיוע המשפטי בישראל והציעה מעבר לשיטה של סניגוריה ציבורית. באותן שנים נמתחה ביקורת גם בפסיקת בית המשפט העליון על היעדרם של אמצעים הולמים למתן ייצוג לנאשמים מחוסרי אמצעים.
הסניגוריה הציבורית הוקמה בשנת 1996, עם חקיקת חוק הסנגוריה הציבורית, התשנ"ו-1995. מובילי החוק להקמת הסניגוריה הציבורית היו פרופסור דוד ליבאי ופרופסור קנת מן מהפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב אשר היה אף לסניגור הציבורי הראשון. מן פרש לאחר תקופת כהונה אחת בראש הסניגוריה הציבורית, ובשנת 2003 מונתה לכהן בתפקיד עורכת הדין ענבל רובינשטיין, אשר כיהנה כסניגורית הציבורית הארצית עד לפברואר 2012. בספטמבר 2011 הודיעה ועדת הסניגוריה הציבורית על החלטתה לבחור בד"ר יואב ספיר לכהונת הסנגור הציבורי הארצי השלישי, והוא כיהן בתפקידו עד מאי 2021. מפרישתו ועד ספטמבר אותה שנה כיהנה בתפקיד במינוי זמני ד"ר חגית לרנאו, זאת עד למינויה של סנגורית מחוז חיפה, ענת מיסד-כנען.
מבנה הסניגוריה הציבורית
הסניגוריה הציבורית הוקמה כישות סטטוטורית עצמאית, שאינה כפופה ליועץ המשפטי לממשלה. על פעילותה מפקחת ועדת הסניגוריה הציבורית, ועדה עצמאית הכוללת את שר המשפטים, שופט בית המשפט העליון בדימוס, שני עורכי דין העוסקים בייצוג נאשמים ומומחה למשפט פלילי. בראש הסניגוריה הציבורית עומד הסניגור הציבורי הארצי ותחתיו מכהנים סניגורים ציבוריים מחוזיים. תקופת כהונתו של הסניגור הציבורי הארצי היא חמש שנים וניתן להאריכה בחמש שנים נוספות. תפקידו של הסניגור הציבורי הארצי לנהל את הסניגוריה הציבורית, להתוות את מדיניותה, לדאוג להדרכת עובדיה ולפקח על רמתם המקצועית של כל עורכי-הדין הפועלים מטעמה. הסניגור הציבורי הארצי ממונה הן על הסניגורים הציבוריים המחוזיים, הפועלים במחוזות תל אביב, מרכז, ירושלים, דרום, צפון וחיפה, והן על יחידת הסניגוריה הארצית. על פי החוק, מעמדו של הסניגור הארצי הוא כשל מעמדו של פרקליט המדינה.
הסניגוריה הארצית כוללת את לשכת הסניגור הארצי, מחלקה אדמיניסטרטיבית ומחלקת תיקי בית-משפט עליון. בנוסף מרכזת הסניגוריה הארצית נושאים שונים, ובהם: משפטים חוזרים, ייצוג אסירים ועצורים, ייצוג נוער, חקיקה וכיוצא בזה.
הסניגורים הציבוריים המחוזיים אחראים לניהול העבודה השוטפת של הסניגוריה במחוזות. הם נושאים באחריות הכוללת לייצוג הניתן על ידי כל אחד מעורכי-הדין הפנימיים והחיצוניים במחוז, ואחראים על הרכבת רשימת עורכי הדין, מינוי סניגורים ציבוריים, חלוקה ותיאום של עבודתם, פיקוח מקצועי על עבודת עורכי-הדין ומתן ייעוץ משפטי, אישור תשלומי שכר הטרחה, ועוד. בכל אחד ממחוזות הסניגוריה פועלות מחלקות ייעודיות לענייני מעצרים, נוער, ייעוץ ופיקוח, אסירים, פסיכיאטריה ובעלי מוגבלויות ועוד.
שיטת ההפעלה של הסניגוריה הציבורית היא במודל מעורב של "מיקור חוץ": השירות המשפטי ניתן ברובו על עורכי דין פרטיים המועסקים כסניגורים "חיצוניים", ומשובצים לייצוג הלקוחות על פי שיקול דעתה של הסניגוריה הציבורית. בסניגוריה הציבורית מועסקת קבוצה מצומצמת יותר של סניגורים ציבוריים עובדי המדינה (סניגורים "פנימיים"), אשר פרט לביצוע תפקידיהם בייצוג נאשמים וחשודים הם מפקחים על פעולתם של הסניגורים ה"חיצוניים" ומרכזים מקצועית תחומים מסוימים בעבודת הסניגוריה במחוז. מעמדם של הסניגורים עובדי המדינה הוא כמעמדם של עובדי פרקליטות המדינה.
העילות למינוי סניגור ציבורי
תנאי הזכאות לייצוג על ידי סניגור ציבורי קבועים בחוק הסניגוריה הציבורית ובחוק סדר הדין הפלילי. ישנן עילות מינוי התלויות בחומרת העבירה או בחומרת התוצאה האפשרית של ההליך המשפטי (למשל: מאסר בפועל, מעצר עד תום ההליכים, הסגרה, אשפוז כפוי, החזקה בתנאי הפרדה), או כאלה המתייחסות להליכים שיש בהם סדרי דין חריגים (למשל: דיון מקדמי, עדות מוקדמת). קבוצה נוספת של עילות מינוי קשורות במאפיינים מיוחדים של הנאשם או החשוד, כגון מצב כלכלי קשה, מוגבלות פיזית או נפשית, קטינות ועוד.
בנוסף לרשימת מקרים זו, לבתי-המשפט קיימת סמכות כללית להורות על מינוי סניגור גם אם לא מתקיימת אחת מעילות המינוי האחרות, וזאת כאשר בית המשפט סבור "שאינו יכול לנהל את המשפט כאשר הנאשם אינו מיוצג".
היקף הפעילות
בשנים שחלפו מאז הקמתה חל גידול משמעותי בהיקפי הפעילות של הסניגוריה הציבורית. בשנת 2006 ייצגה הסניגוריה הציבורית על חמשת מחוזותיה, בכ-76,000 הליכים פליליים חדשים, בשנת 2010 פעלה הסניגוריה הציבורית במתן ייצוג בכ-87,000 הליכים פליליים, ואילו בשנת 2014 ייצגה הסניגוריה הציבורית בכ-115,000 הליכים.
הסניגוריה הציבורית מייצגת את הנאשמים במרבית ההליכים הפליליים הנדונים בבתי המשפט בישראל. על פי ההערכה ובהתבסס על נתוני הנהלת בתי המשפט, הסניגוריה הציבורית מייצגת כ-41% מהנאשמים בבתי המשפט המחוזיים, כ-57% מהנאשמים בבתי משפט השלום וכ-76% מהקטינים בבתי המשפט לנוער. בשנת 2014 שולמו מקופת המדינה כשכר טרחה לסניגורים ציבוריים כ-180 מיליון ש"ח.
תפקידים מוסדיים
בנוסף לייצוג לקוחותיה הזכאים לכך על פי חוק, לסניגוריה הציבורית תפקיד חשוב כגוף מוסדי במערכת המשפט הישראלית. כך למשל מציגה הסניגוריה הציבורית עמדה עצמאית בהליכי חקיקה, משתתפת בוועדות מקצועיות, מבצעת ביקורים רשמיים בבתי סוהר ובמתקני מעצר ומפרסמת דו"חות על תנאי הכליאה בישראל.
הסניגוריה הציבורית הייתה הגוף הראשון שזכה למעמד של "ידיד בית המשפט", והיא מצטרפת לדיון בתיקים עקרוניים כצד חיצוני המחווה את דעתו ותורם ממומחיותו הייחודית בתחום המשפט הפלילי.
תדמית
במהלך חקירות המשטרה בפשעים חמורים נתגלו מספר מקרים בהם חוקרי משטרה הביעו זלזול באנשי הסנגוריה הציבורית וטענו כי אלו אינם מוכשרים או אינם דואגים לטובת החשודים, במטרה להביא את הנאשמים שלא לשעות לעצותיהם ולהודות בהאשמות שהוטחו בהם. נגד דברים אלו יצאו בחריפות השופטים עוזי פוגלמן ואליקים רובינשטיין שקבעו שאנשי הסנגוריה הציבורית עושים עבודתם נאמנה.
731
נפטרו
שנת פטירה ללא תאריך מדויק:
לקט ופרט
מצוות הלקט מתקיימת בעת קצירת התבואה, ועניינה השארת השיבולים שנופלות במהלך הקציר לעניים. מצוות הפרט מתקיימת בעת בציר הענבים, ועניינה השארת הענבים הנושרים במהלך הבציר לעניים.
מקור המצוות
מצוות הלקט והפרט נזכרות בפרשת קדושים שבספר ויקרא:
בנוסף לכך, בפרשת אמור שנמצאת גם היא בספר ויקרא, נשנתה מצוות הלקט:
דיני המצוות
מצוות הלקט והפרט דומות זו לזו במהותן, ואף דיניהן דומים:
לקט
מצוות הלקט נוהגת בכל מיני התבואה, הקטנית והירק החייבים במצוות פאה.
פרט
מצוות הפרט נוהגת רק בכרם ענבים, ולא בשאר האילנות. המילה 'פרט' היא מלשון פְרַט או פריט, ומובנה: ענב בודד, ולא קבוצת ענבים.
משמעות מצוות הלקט והפרט היא שאם נופלת שיבולת או שתיים, או ענב אחד או שניים, בעת קציר התבואה או בציר הענבים, אסור לבעל השדה או הכרם, או לפועל שעובד מטעמו, לאסוף את מה שנפל, אלא עליו להשאירם לעניים. לעומת זאת, אם נפלו שלוש שיבולים או יותר, או שלושה ענבים או יותר, אין זה נחשב ל'לקט' ו'פרט', ורשאי בעל הבית לאוספם, ואסור לעניים לקחתם לפני שיספיק ללקטם.
לפתית
לְפָתִית או כרוב הנפוס (שם מדעי: Brassica napus) הם כינויים נפוצים של כרוב הלפת, צמח עשבוני ממשפחת המצליבים.
מקור הכינוי "לפתית" למין זה מקורו בטעות תרגום שהופיעה לראשונה במילון אבן-שושן שתרגם את המושג rape seed oil ל"שמן לפתית". המין משתייך לסוג כרוב ואין קשר בינו לבין המין לפתית מצויה.
שימושים עיקריים בלפתית
מזרעי הלפתית מפיקים מספר מוצרים:
בהלכה, נהגו האשכנזים להימנע מאכילת קטניות בפסח. הגדרת הקטניות האסורות לעניין זה (השונה מההגדרה הבוטנית) אינה ברורה, ומעמדה של הלפתית שנוי במחלוקת.
באי מאן משתמשים בשורש הלפתית מזן רוטבגה להכנת עששיות ג'ק-או-לנטרן.
שיר ידידות
שיר ידידות הוא קובץ פיוטים מרכזי במסורת יהודי מרוקו, שהפיוטים בו מושרים על ידם במסגרת מנהג שירת הבקשות, בליל שבת לפני תפילת שחרית של שבתות החורף.
התפתחות שירת הבקשות במרוקו
שירת הבקשות התפתחה במרוקו בשלבים החל מהמאה ה-16, וככל הנראה הובאה למדינה על ידי שד"רים, לאחר שהתפתחה בצפת סביב הקבלה הלוריאנית. בראשיתה, הייתה שירת הבקשות במרוקו תופעה מוזיקלית-פיוטית שנפוצה בצורה מצומצמת יחסית, והתרחבה רק לאחר הוצאתם לאור של קובצי שירה מסודרים. עד הוצאתם לאור של קבצים אלו, שירת הבקשות במרוקו התנהלה לפי נוסחים של קובצי כתבי יד, שהיו מצויים בידי רבנים ופייטנים בלבד. לרוב, לכל קהילה היה נוסח נפרד משלה, וחלק גדול מהפיוטים שהושרו בקהילות אלו היו קבוצות של פיוטים שמקצתם חוברו בתקופת תור הזהב של יהודי ספרד, והשאר חוברו על ידי משוררים ופייטנים מקומיים. מתוך קובצי פיוט אלה היה הפייטן מקריא את הפיוטים, כמנצח על השירה, אולם קבצים אלו לא הכילו את כללי הנובות האנדלוסיות, המחולקות ל-11 מקאמים ו-55 משקלים.
בשנת 1856 הוציא לאור המשורר הרב אברהם אלמליח ממוגדור את הספר "שובע שמחות". הספר, שהודפס בליוורנו, הכיל את פיוטי ה"לקדים" שאסף הרב אלמליח, יחד עם פיוטים שכתב בעצמו.
בשנת 1890 הוציא לאור המשורר "שייח" הרב דוד יפלח יחד עם הרב יצחק בן יעיש (יעיס) הלוי ממוגדור את הספר "רני ושמחי". הספר, שהודפס בווינה, הכיל מקבץ של רוב כתבי היד של שירת הבקשות, והספרים המודפסים שכבר יצאו לאור, והכילו פיוטים שונים. מטרת הקובץ הייתה לייצר נוסח אחיד ומגובש, שיהיה מקובל על כל קהילות יהודי מרוקו.
עריכה והוצאה לאור
בשנת 1921 עלה רעיון לאסוף את שירי ה"לקדים" וה"לג'דיד" מהספר "כתר כהונה", ולהוציאם בשני כרכים נפרדים: כרך שירי ה"לקדים" ייקרא שיר ידידות, והכרך השני, הכולל את המחרוזות העבריות של ה"אלא האנדלוסיה" ייקרא "כתר כהונה". לשם כך התאגדו המשוררים הבולטים במרוקו באותה התקופה, הרב דוד יפלח, הרב דוד אלקיים, הרב חיים אפריאט ותלמידו, הרב חיים עטר ממרקש. תחילה אספו את השירים והפיוטים שחלקם היו עדיין בכתב יד, וסידרו אותם לפי כללי הנובות האנדלוסיות, וחילקו אותם ל-19 חלקים, בהתאם לפרשיות השבוע. כן אספו את הקצידות שלא היו בהישג יד, וצירפו אותן בסוף כל חלק, בהתאם לפרשת השבוע. קצידות אלו הכילו את סיפורן של פרשיות השבוע, אולם לחלק מהפרשיות לא נכתבו עדיין קצידות. בהצעת הרב יפלח, הרב אלקיים חיבר את הקצידות החסרות, בחריזה עברית, לפי כללי החריזה הערבית. מטרתם הייתה ליצור מהדורה מעודכנת וערוכה לקובץ הפיוטים "רני ושמחי", ולאלו שקדמו לו.
עד להוצאת הקובץ לאור, הייתה מסתיימת שירת הבקשות שתי שבתות לפני חג הפורים. שבת זו הייתה חסרה לפייטנים וליהודי מרוקו, בשל קרבתה לחג הפורים, ולשם כך חרז הרב דוד אלקיים תסדיר עברי מלא עבור פרשת זכור, הכוללת גם קצידה המתארת תיאור את ניסי החג. לאחר עבודת העריכה הודפס הקובץ במרקש בשנת 1921. בהקדמה לקובץ, הסבירו העורכים כי בחרו להוציא לאור את הקובץ לאחר שראו כי נפלו טעויות רבות בקובץ "רני ושמחי".
ספר "כתר כהונה" שערכו גם כן, לבסוף לא יצא לאור בחיי העורכים, ובסוף המאה ה-20 הודפס הספר תחת השם "מאיר השחר השלם" על ידי הפייטן הרב מאיר אלעזר עטיה, שקיבץ את כל שירי הרב שלמה הכהן, וחריזות של משוררים נוספים, שחוברו על פי המוזיקה האנדלוסית.
שבר נפחי
שבר נפחי היא יחידה של כמות יחסית של חומר בתוך תערובת. כאשר ישנה תערובת ובה מספר חומרים שונים ורוצים לחשב מהו אחוז הנפח של אחד החומרים מכלל התערובת, השבר הנפחי מוגדר בדומה לשבר מולי. ההגדרה המתמטית היא:
שיר ידידות
תוכן
הקובץ כולל כ-550 פיוטים, ולכל אחת מהשבתות שבתקופת שירת הבקשות, מפרשת בראשית ועד פרשת זכור, הותאמו ונערכו מספר פיוטים מותאמים, בין 16 ל-23 עבור כל שבת.
המודוסים, הלקוחים ברובם מהמוזיקה האנדלוסית הקלאסית של מרוקו, מותאמים לכל שבת ושיר בנפרד, ומסודרים לפי רצף מוזיקלי מתוכנן. מלבד לחנים אלו, ישנם בקובץ גם מעט לחנים עם השפעות מזרחיות, שככל הנראה הגיעו מארץ ישראל על ידי שד"רים, וגם לחנים יהודים ייחודיים, שאין להם מקבילים בתרבות המוסלמית.
שבר נפחי
במאמרים אקדמיים שונים הסימון של השבר הנפחי משתנה. סימונים מקובלים:.
שיר ידידות
תוכן
רוב החריזות בקובץ הן פרי ידיו של הרב שלמה הכהן, והשאר של משוררים נוספים, כדוגמת הרב אברהם קוריאט ממוגדור.
תפוצה
זמן קצר לאחר הוצאתו לאור, הפך הקובץ לאנתולוגיה הקלאסית של הפיוטים בקרב יהודי מרוקו, וכיום שירת הבקשות של יהודי מרוקו מתנהלת ברובה לפי הקובץ.
לאחר צאת המהדורה הראשונה בשנת 1921, יצאו בהמשך מהדורות נוספות בירושלים, בשנים 1961, 1968 ו-1979 על ידי הפייטן הרב משה אלפסי.
עם עליית יהודי מרוקו לישראל, מנהג שירת הבקשות שלהם ידע עליות ומורדות. רבי דוד בוזגלו, שעלה ארצה בשנת 1965, נדד בין יוצאי מרוקו באזורי הפריפריה, וחידש את תרבות הפיוט ושירת הבקשות מתוך הקובץ בישראל.
בשנת 1979 חיבר הרב רפאל חיים שושנה מהדורה מיוחדת ומחודשת של הקובץ בשם "אעירה שחר", הכוללת שלושה חלקים המכילים תיקונים, ניקוד לפיוטים וביאור בשם "כנפי שחר" המפרט אודות מבנה הפיוטים, צורת החריזה שלהם ומוטיבים נוספים. בסוף הכרך השלישי כתב הרב שושנה את תולדות חייהם של המשוררים שחיברו את השירים הכלולים בקובץ. בהמשך הוציא לאור הפייטן הרב שלמה סוויסה גרסה מחודשת לקובץ, יחד עם תיקוני גרסאות והגהות, תחת השם "שיר ידידות החדש".
הרב מאיר אלעזר עטיה הקליט לראשונה את פיוטי הקובץ, ואף הוציא מהדורה משלו לספר שיר ידידות, המותאם לקובץ ההקלטות עבור תלמידים. בנוסף הוציא חלק אחד של הפרשות עם תווים, אך פרויקט זה לא זכה לפופולריות רבה והופסק באמצע.
גם הפייטן ניסים שושן הקליט את רוב הפרשות, חלקן באולפן עם פייטנים צעירים בהם תלמידו ליאור אלמליח, דוד ויצמן ועוד. הקלטות ביתיות נוספות ישנן, וביניהן הקלטות מתוך שיעורי לימוד שירת הבקשות על ידי מעבירי המסורת השונים.
כיום זוכים פיוטים מהקובץ לביצועים אמנותיים של תזמורות אנדלוסיות שונות. הזמר ג'ו עמר הוציא אלבום שירים מתוך הקובץ יחד עם מקהלה, ובשנת 2006 הוציא ארגון "ברית יוצאי מרוקו" אלבום שירים מתוך הקובץ, בביצוע הפייטנים ליאור אלמליח, דוד ויצמן ודוד אוטמזגין. בשנת 2015 הקים המוזיקאי יגל הרוש את אנסמבל "שיר ידידות", העוסק בפיוטי הקובץ ושירת הבקשות של יהדות מרוקו. בשנת 2016 הוציא האנסמבל את האלבום "אעירה שחר", בו משתתפים בין היתר דוד דאור וישי ריבו.
ב-2020 מלחין חנניה סורלו לוי והפייטן יעקב קובי אלקובי הקליט אלבום מתוך קובץ "שיר ידידות" בלחנים מקוריים. ב-2021 עתיד לצאת אלבום "בית אבי" עם לחנים מקוריים ולראות אור במלואו.
מבצע מגן צפוני
ב-13 בינואר 2019 הכריז צה"ל על איתורה של המנהרה הגדולה והמתקדמת ביותר שחפר חזבאללה אל תוך שטח ישראל, על השלמת איתור כלל המנהרות שחפר חזבאללה, ועל סיומו המעשי של מבצע מגן צפוני.
היערכות צה"ל למבצע
לפעולה קדם מאמץ מודיעיני-טכנולוגי בהובלת אגף המודיעין שנמשך מספר שנים. המאמץ המודיעיני הוביל לגילוי פרויקט המנהור של חזבאללה והעובדה שהוא חופר מנהרות תת-קרקעיות מתחת גבול ישראל-לבנון במטרה להחדיר מחבלים רבים (על פי הערכות בישראל: כ-5,000; או עשרה גדודים) לישראל, לשם כיבוש יישובים בגליל. בעקבות הבשלתה של טכנולוגיה ישראלית לאיתור מנהרות, והצלחתה של המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של פיקוד הדרום, הוקמה על-פיה מעבדה נוספת וגדולה יותר בעוצבת הגליל - המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות (פיקוד הצפון) - וזו הובילה את המאמצים הטכנולוגיים לגילוי חפירות ואיתור המנהרות בשיתוף פעולה עם יהל"ם והכוחות ההנדסיים בשטח.
קיים מכנה משותף למאבק במנהרות בגזרות השונות, אבל ההבדלים אינם קטנים – בדרום הקרקע חולית ורכה מאוד, בצפון הסלע קשה ביותר. לאורך גבול הצפון בגליל המערבי כמעט אי אפשר לחפור. באזור שבו התגלתה המנהרה שצה"ל עסק בנטרולה בתחילת המבצע, ניצל חזבאללה תוואי שטח ייחודי ותלול למדי. המנהרה נחפרה בעומק 25 מטרים כדי להקשות על גילויה. את ההכנות למבצע, ריכז באופן אישי הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, שאף פיקד עליו כשיצא לפועל.
רקע פוליטי והמצב הביטחוני
ב-11 בנובמבר 2018 הסתבכה פעולה של כוח מיוחד של צה"ל בזירה הדרומית באזור חאן יונס, כשהכוח נחשף על ידי כוחות חמאס והקצין מחמוד ח'יר א-דין נהרג מירי אש כוחותינו, בעקבות זאת אירעה הסלמה בדרום, שבמהלכה נורו רקטות ופצמ"רים על יישובים ישראלים. בקבינט הביטחוני הייתה מחלוקת האם להגיע לרגיעה עם חמאס או לצאת למבצע צבאי, ובין היתר כדי להימנע מהסלמה בשתי חזיתות הוחלט להגיע לרגיעה עם חמאס. במסגרת הרגיעה הסכימה ישראל להפסקת אש עם חמאס והתירה העברת כסף קטרי לרצועה. ההסכמה הייתה מנוגדת לדעתו של שר הביטחון אביגדור ליברמן, שלתפיסתו המנהרות בצפון לא דרשו טיפול מיידי והמצב בדרומי דחוף יותר. בעקבות זאת הודיע למחרת ההסכם עם חמאס ב-14 בנובמבר על התפטרות וטען:. סיעת הבית היהודי הודיעה על אולטימטום לראש הממשלה למינוי בנט לשר ביטחון, כשהשרים איילת שקד ונפתלי בנט איימו להתפטר, אולם לאחר נאום של נתניהו שבו הודיע על "תקופה שתדרוש הקרבה" חזרו בהם מהאולטימטום.
מהלך המבצע
בערב שלפני תחילת המבצע נערכו בגבול הצפון כוחות גדולים של צה"ל, שכללו מספר רב של כלי צמ"ה (ציוד מכני הנדסי) שכללו דחפורים, שופלים, מחפרים ומקדחי בורות של חיל ההנדסה הקרבית וכן יחידות מיוחדות, בהן יהל"ם. את כוחות ההנדסה תגברו כוחות של חיל הרגלים (גדוד ברק 12 וגדוד 51), חיל התותחנים (גדוד נמר 405, גדוד 334 וגדוד קרן 411) ושריון (גדוד סופה 53) שאבטחו את הפעילות המבצעית, שנערכה כולה בתוך שטח ישראל. חטיבת עוז (חטיבת הקומנדו) הוצבה בכוננות ואבטחה אף היא את העבודות ההנדסיות.
ביום הראשון למבצע (4 בדצמבר) אותרה מנהרת טרור ראשונה שחצתה את הגבול מדרום כפר כילא אל מטולה. המנהרה נחפרה מתוך בית פרטי, במשך למעלה משנתיים, וכללה רשת חשמל ותקשורת. המנהרה חדרה 40 מטר לתוך שטח ישראל. המנהרה נועדה ככל הנראה ליציאה של כוחות קדמיים מיוחדים שישלטו על הגישה למטולה בכביש 90 ובכך ינתקו אותה מדרום ויבודדו אותה.
ביום השני למבצע (5 בדצמבר) החל צה"ל בחיפוש מנהרת טרור שנייה שיצאה מהכפר ראמיה והגיעה בסמוך למושב זרעית, ובהמשך החלו פעולות לאיתור מנהרת טרור שלישית שיצאה מהכפר מיס אל-ג'בל.
ב-8 בדצמבר בצהריים פתחו כוחות צה"ל באש אל עבר שלושה חשודים שהתקרבו לגדר המערכת. החשודים נמלטו. מאוחר יותר באותו היום איתרו כוחות צה"ל מנהרת טרור נוספת שחפר חזבאללה, השנייה מאז החל המבצע. המנהרה מולכדה על-מנת למנוע שימוש בה עד שתנוטרל לחלוטין.
ב-9 בדצמבר פנה דובר צה"ל בשפה הערבית, אביחי אדרעי, לתושבי הכפרים הלבנוניים כפר כילא וראמיה, הסמוכים לגבול עם ישראל, והזהיר אותם כי הם חיים ב"חבית חומר נפץ", כיוון שחזבאללה הקים מתחת לבתיהם רשת של מנהרות טרור. "צה"ל ממליץ לתושבי הכפרים לשקול ולעזוב באופן זמני את בתיהם עד סיום הפעולה". דובר צה"ל עצמו, רונן מנליס הוסיף: "התוואי מולכד על ידי צה"ל וכל מי שייכנס אליו מצדו הלבנוני מסכן את חייו".
ב-11 בדצמבר איתר צה"ל מנהרה שלישית במספר. ב-16 בדצמבר פרסם צה"ל כי חשף מנהרה רביעית במספר. לפי הודעת דובר צה"ל: "התוואי מולכד, מי שייכנס אליה מסכן את חייו" וב-19 בדצמבר פורסם שהמנהרה הרביעית שנחשפה, נחפרה מכיוון ראמיה לכיוון זרעית וחדרה מטרים ספורים לשטח ישראל.
ב-20 בדצמבר החל צה"ל בהריסת המנהרות שנחשפו. באותו לילה פוצצו כוחות יהל"ם את מנהרת הטרור שנחפרה מראמיה. ב-26 בדצמבר פרסם דובר צה"ל שכוחות ההנדסה איתרו מנהרה חמישית במספר במהלך השבוע, ונטרלו אותה. המנהרה נחפרה מהכפר עייתא א-שעב לכיוון מושב שתולה.
ב-27 בדצמבר נטרלו לוחמי ההנדסה הקרבית את המנהרות שנחפרו מכפר כילא. על פי דובר צה"ל נטרול המנהרות ארך מספר ימים ובוצע בשיטה הנדסית, שכללה שימוש באמצעים מגוונים, מפיצוץ ועד להחדרת חומרים הכוללים מים, בנטוניט ומלט.
ביום שבת, 12 בינואר 2019, לאחר התייעצות ואישור הרב הצבאי של עוצבת הגליל להמשיך את החפירות לאיתור גם במהלך השבת, נחשפה המנהרה השישית בסדרת המנהרות שנחפרו מלבנון ועברו את הגבול לישראל. מוצא המנהרה בכפר ראמייה שבדרום לבנון. מנהרה זו כללה מסילות לשינוע ציוד ופסולת ועומקה 55 מטר. בכך הושלם חלק איתור המנהרות של מבצע "מגן צפוני". במהלך החודשים שחלפו למד צה"ל את המנהרה של ראמיה - הגדולה, העמוקה והמתוחכמת ביותר שחפר חזבאללה - וב-30 במאי 2019 ניטרל אותה.
תיאודור דנקר
תיאודור דנקר או דאנקר (בגרמנית: Theodor Dannecker; 27 במרץ 1913 טיבינגן – 10 בדצמבר 1945 באד טולץ) היה קצין אס אס בדרגת האופטשטורמפיהרר ששימש כקצין מיוחד (רפרנט) לענייני יהודים (Judenreferent או Judenberater) בצרפת תחת פיקודו של אדולף אייכמן. נחשב אחד המומחים וראשי המבצעים של "פתרון הבעיה היהודית".
מבצע מגן צפוני
תיאומים צבאיים
ב-5 בדצמבר התקיים מפגש משולש בין נציג צה"ל, יוניפי"ל וצבא לבנון, בנוגע למנהרות הטרור של חזבאללה. מאוחר יותר לקח צה"ל את מפקד יוניפי"ל לסיור אל מרחב המנהרה שנחשפה ודרש מהארגון לנטרל את המנהרות מצידן הלבנוני.
בבוקר 11 בדצמבר אישר יוניפי"ל את קיומה של מנהרה שנייה שחדרה לישראל משטח לבנון.
ב-11 בדצמבר יצאה למוסקבה משלחת קצינים בכירים של צה"ל, בראשות ראש אגף מבצעים אלוף אהרון חליוה. במסגרת הביקור, שארך כיממה, נפגשו חברי המשלחת עם מקביליהם בצבא רוסיה לעדכון בנושא מבצע "מגן צפוני" ובנושאים מבצעיים נוספים. בעקבות כך שלחה רוסיה מכתב אזהרה לממשלת לבנון שלא יפרו את החלטה 1701 ודרשה שיטפלו במנהרות חזבאללה.
תיאודור דנקר
ביוגרפיה
מספטמבר 1940 ועד יולי 1942 היה דנקר ראש המחלקה היהודית של האס דה בפריז. בתפקידו זה יזם את הקמת הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים ואת האוז'י"ף, והיה מעורב בגירוש יהודי פריז להשמדה. ממלא מקומו ומי שהחליף אותו בתפקיד היה היינץ רוטקה (Heinz Röthke).
מבצע מגן צפוני
עיטורים ואותות שניתנו בגין המבצע
על המבצע המוצלח ניתנו צל"שים ואותות הערכה:
תיאודור דנקר
ביוגרפיה
בפברואר 1942 חזר דנקר לברלין ומונה כקצין הבכיר הממונה על הפתרון הסופי בבולגריה, כולל המחוזות שסופחו לבולגריה מיוון ויוגוסלביה. דנקר היה אחראי לשילוחם של יהודי איטליה בין ספטמבר 1943 לינואר 1944 ויהודי הונגריה במהלך 1944.
מבצע מגן צפוני
תגובת בנימין נתניהו
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, עדכן בפגישה בבריסל את מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו, על מבצע "מגן צפוני" בפגישתם זמן קצר לפני תחילת המבצע. למחרת הודיעה ארצות הברית על תמיכה מלאה בפעולות ישראל ובמבצע נגד המנהרות. ראש הממשלה הוסיף שהמנהרות החודרות שבנה חזבאללה הן הפרה בוטה של הריבונות הישראלית ושל החלטת מועצת הביטחון של האו"ם, החלטה 1701, והנחה את שגריר ישראל באו"ם להגיש תלונה רשמית נגד לבנון ויוניפי"ל באו"ם ולדרוש כינוס של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות בעניין חזבאללה.
תיאודור דנקר
ביוגרפיה
ב-9 בדצמבר 1945 נתפס דנקר על ידי כוחות צבא ארצות הברית, ולמחרת התאבד.
מבצע מגן צפוני
תגובת בנימין נתניהו
ב-6 בדצמבר קיים נתניהו מפגש עם שגרירים זרים באזור המנהרה שנחשפה, הציג להם את פרטי המבצע וביקש מהם לגנות את הפרת הריבונות הישראלית.
תיאודור דנקר
לקריאה נוספת
מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, ההצלה הנועזת של יהודי בולגריה מהשמדה, אור יהודה, הד ארצי, 1999.
מבצע מגן צפוני
תגובת בנימין נתניהו
ב-8 בדצמבר שוחח נתניהו על המבצע עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
תגובות במערכת הפוליטית
יואל חסון, יו"ר סיעת המחנה הציוני, תקף את ראש הממשלה על עיתוי המבצע בטענה שייתכן שעיתוי המבצע היא.
תגובות בצד הלבנוני
ראש הפרלמנט הלבנוני, נביה ברי, הטיל ספק בטענות ישראל בדבר קיום מנהרה שאותרה בכפר כילא שבלבנון, והוסיף, שאם הפעילות תתרחב אל שטחה של לבנון, תידרש תגובה לכך.
ב-26 בינואר 2019 לאחר שלא הגיב במשך המבצע, התראיין מנהיג חזבאללה חסן נסראללה לרשת הטלוויזיה אל-מיאדין וטען כי המבצע מורה על כשל מודיעיני של צה"ל. לדבריו לא הופתע מגילוי המנהרות אלא מאיחור הגילוי והטיפול בהן. לטענתו, אחת המנהרות נחפרה כ-14 שנים קודם לכן, וכן ישנן מנהרות נוספות שצה"ל לא גילה אף על פי שהכריז על סיום המבצע.
תגובות באו"ם ומדינות אחרות
ב-19 בדצמבר נערכה ישיבה של מועצת הביטחון של האו"ם בנושא המנהרות ההתקפיות של חזבאללה כלפי ישראל, הפרת ריבונות ישראל והפרת החלטה 1701 של מועצת הביטחון. בישיבה זו, שגריר ישראל באו"ם, דני דנון, הציג תצלומים ומפות של מנהרות חזבאללה המראות את הפרת ריבונות ישראל והפרת החלטה 1701 מהצד הלבנוני.
דלקות הוושט
דלקות הוושט או אסופגיטיס (באנגלית: Esophagitis) יכולות לנבוע מסיבות שונות. באופן כללי דלקות של הוושט מתחלקות לשלוש קבוצות עיקריות:
דלקת פפטית של הוושט
הדלקת השכיחה ביותר של הוושט היא זו הנגרמת כתוצאה מרפלוקס של תוכן הקיבה לוושט. זוהי דלקת שכיחה בעולם המערבי, והיא מאופיינת במצב ההפוך מאכלזיה של הושט, הסוגר התחתון של הוושט לא נסגר וכתוצאה מכך יש הפרשה של חומצה ופפסין מהקיבה אל הוושט עצמו. מצב זה נקרא רפלוקס קיבתי ושטי או GER - Gastro Esophageal Reflux. הסיבות לחוסר הסגירה של הסוגר (הספינקטר) התחתון של הוושט, יכולות להיות כתוצאה למשל מקיומו של בקע, Hiatal hernia, מצב בו הסוגר נמצא במיקום לא נכון, או למשל במצבים בהם יש היצרות של סוגר הקיבה, stenosis of pylorus, בגלל הצטלקויות ופיברוזיס בקיבה עצמה, המביא ללחץ מוגבר על הקיבה. הלחץ יכול להיגרם גם במצבים כגון הריון או אצל אנשים שמנים מאוד, או בעת אכילת ארוחות גדולות. מאורעות של GER, כשהם ממושכים, הופכים לפתולוגיים ומוגדרים כ - GERD - Gastro Esophageal Reflux Disease.
תמונה היסטולוגית של GERD
ניתן לראות כי הרירית בוושט היא אדומה וגדושה בדם (היפרמיה), עם התכייבויות (כיבים). לאחר מכן, במידה והתופעה ממשיכה זמן רב, ניתן לראות היצרות (סטריקטורה) של האזור בגלל הדלקות החוזרות. ישנם שינויים היסטולוגיים אשר ייחודיים ל-GERD והם:
טיפול קליני
הטיפול הוא הסמכת האוכל (הפיכת האוכל לסמיך יותר) כדי להוריד את מינון ההקאה. ניתן להשתמש בחוסמי קולטנים להיסטמין (כגון רניטידין) או תרופות החוסמות את משאבת המימן (אומפרזול) במקרים של אזופגטיס קשה.
סיבוכים
הסיבוכים העיקריים של GERD הם התפתחות של ושט על שם ברט, Barrett's esophagus, מצב בו הרירית של הוושט הופכת בהדרגה להיות דומה לרירית הקיבה (אפיתל עמודי המפריש ריר), ויכול להתפתח כיב פפטי או אף מצב של היווצרות קרצינומה. למעשה, רוב הקרצינומות של הוושט הן על רקע של תסמונת בארט.
דלקת כימית של הוושט
דלקת כימית של הוושט נגרמת לרוב כתוצאה משתיית חומרי ניקוי, בדרך כלל בסיסיים עם pH מעל 10. בשלב הראשון מופיעה נפחיות, דלקת של הוושט ודיספאגיה (קושי בבליעה), שעוברות תוך 2-4 שבועות. לעיתים יש פסק זמן של שבועות עד חודשים בהם אין תסמינים קליניים, עד שנוצרות סטריקטורות (היצרויות). התמונה הקלינית תלויה בכמות החומר ובסוגו. יכול להיווצר נקב בוושט או מדיאטיניטיס (דלקת של המדיאסטינום). לעיתים נשארות צלקות אשר עלולות לאחר שנים להפוך לקרצינומה.
דלקת הוושט כתוצאה מהקרנה
דלקת של הוושט כתוצאה מהקרנה או Radiation esophagitis היא אצל אנשים שמקבלים הקרנה בגלל גידולי שד או גידולי מדיאסטינום. בעקבות ההקרנה, על גבי הדלקת עצמה יכולה להתפתח קרצינומה. השינויים ההיסטולוגיים הם מוקוזה אטרופית עם פיברוזיס בסאבמוקוזה, שינויים קשים בתוך כלי הדם, התנפחות של תאי אנדותל הסותמים את החלל ואיסכמיה של מוקוזה.
דלקת הוושט כתוצאה מבליעת כדור
דלקת הוושט כתוצאה מבליעת כדור נגרמת כאשר כדור שנבלע נתקע בחלל הוושט. מקובל לייחס זאת להרגלי נטילת כדורים גרועים כגון: נטילת כדורים ללא כמות שתייה מספקת או שכיבה מיד לאחר נטילת הכדור. המיקום השכיח ביותר בו הכדור נוטה להיתקע הוא בחלק האמצעי של הוושט קרוב לאזור בו אבי העורקים או הפיצול של הקנה חולפים על פני הוושט. לחץ של מבנים אלו יכול לחסום את מעבר הכדור במורד הוושט. מאז הדיווח הראשון בשנת 1970, למעלה מ-1000 מקרים של דלקת הוושט כתוצאה מבליעת כדור דווחו בספרות הרפואית הכוללים מגוון רחב של סוגי כדורים.
תסמינים אופייניים למצב זה הם הופעה פתאומית של כאב בחזה וכאבים בבליעה. הכאב עשוי להעיר משינה ומתפתח תוך שעות מנטילת הכדור. באנדוסקופיה ניתן לראות סימני דלקת ובהדמיית CT לעיתים ניתן לראות עיבוי של דופן הוושט. בדרך כלל המצב חולף תוך ימים עד שבועות אך התסמינים עשויים להמשך חודשים ובמקרים קשים תתפתח היצרות של הוושט. לא ידוע על טיפול המזרז את תהליך הריפוי אך מקובל לטפל בתרופות נוגדות רפלוקס כדי להקל על הגירוי. במקרה של היצרות יש לטפל באמצעות הרחבה כירורגית.
מחצבות מגדל צדק
מחצבות מגדל צדק הן מחצבות הפועלות באזור שבין הערים ראש העין ואלעד, בסמוך לקיבוץ נחשונים. מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 מספקות המחצבות חומרי בניין כאבנים, חצץ וסיד לאזור גוש דן. שמן של המחצבות, וכן של כפר החוצבים שהתקיים במקום בעבר, נקרא על שמו של הכפר הערבי מג'דל צאדק שהתקיים בסמוך בשנותיה הראשונות של המחצבה.
הקמת המחצבות
בשנת 1924 הקימה חברת סולל בונה את המחצבה הראשונה במקום. קבוצת הפועלים הראשונה מנתה 11 גברים ונשים, כולם בני העלייה השלישית, חברי "החלוץ" מפולין. הקבוצה הגיעה למגדל צדק ובנתה שני צריפי עץ, אחד למגורים והשני לחדר אוכל. בשנת תר"ץ 1929 הוקמה במקום על ידי שרגא קרצ'מר, יעקב סלונים ואשר ברלוי מחצבה נוספת ונוסדה "חברת מפעלי מגדל צדק לסיד וחצץ בע"מ" ביחד עם "תעשיית אבן וסיד בע”מ" (חברת בת של סולל בונה). במקום הוקמו כבשנים וטחנות חצץ בשותפות של ההסתדרות עם בעלי קרקע ערביים. בשנת 1933 הוקם במקום כבשן סיד חדיש של סלונים וברלוי. תוצרת החברה הועברה לאזור תל אביב על ידי משאיות של "קבוצת המניע" שהוקמה באותה תקופה.
בפברואר 1933 הותקף צריף סלונים במקום בידי שישה ערבים במהלך שוד ושני יהודים ושני ערבים נפצעו.
עד 1936 עבדו במחצבות מאות פועלים ערבים וכמה עשרות פועלים יהודים (בשנת 1933 כ-90 ובשנת 1935 כ-40–50). ניסיונות ההסתדרות להגדיל את מספר הפועלים היהודים במקום נתקלו בהתנגדות מצד הפועלים הערבים. מעל דפי העיתונות התנהל ויכוח לגבי מספר הפועלים היהודים העובדים אצל סלונים וברלוי.
העימות בתקופת טרום העצמאות
במסגרת השביתה הכללית והתלהטות הרוחות במאורעות 1936 הושבתו המחצבות. עם זאת המחצבות עצמן לא נפגעו במהלך המאורעות, אולי משום שהערבים ראו בהן מקור הכנסה חיוני בעתיד. פניות אנשי היישוב לשלטון בבקשה להפעיל את המחצבות באמצעות פועלים יהודים נדחו על ידי הבריטים. לאחר ניסיון לחדש את העבודה במאי 1936 פינו בעלי המחצבות את ציודם מהמקום בתחילת יוני 1936. בעקבות המחסור בחומרי בנין הוחלט לחדש את העבודה בהן, על טהרת העבודה העברית, למרות הסירוב הבריטי.
העלייה למגדל צדק
באוגוסט 1936 החלה העלייה למגדל צדק בסלילת כביש המחבר את פתח תקווה אל המחצבות על ידי פועלים יהודים. הפעולה עוררה את התנגדות ערביי הסביבה, שהחלו לחבל במחצבות בלילות, וכן את השלטונות הבריטים שלא אישרו הגנה מזוינת על המחצבות. מרכז ההגנה הטיל על יצחק שדה את ארגון כוח הביטחון שבמקום. ב-13 בינואר 1937 עלתה למשמר על המחצבות קבוצת המתנדבים הראשונה שכללה חברים מפתח תקווה, גבעתיים ורמת גן. לצד רובי הציד החוקיים שהביאו עימם, נשאו המתנדבים גם נשק בלתי-לגאלי, ובמהלך חודשי שמירתם הראשונים תיקנו את הריסות המגדלים ואפשרו את עלייתם של פועלי המחצבות. הפועלים היהודיים, שרבים מהם היו חברי קיבוץ גבעת השלושה הסמוך, גויסו על ידי אליהו בן חור שעתיד היה לרשת את תפקידו של יצחק שדה במחצבות.
עם עלייתם של הפועלים, תחת פיקודו של יצחק שדה, שגשג המקום כמחנה אימונים לשימוש בחומר נפץ להכנת מוקשים ורימונים. בחצר המחצבה אף הוקם בור ששימש לניסיונות בשימוש בחומרי הנפץ, תחת המסוה של פעולת המחצבה. באביב 1937 נקרא יצחק שדה חזרה למרכז ההגנה, ומחצבות מגדל צדק נותרו כעמדת שמירה בחזית היישוב.
תוצאות העלייה למגדל צדק
העלייה למגדל צדק הוכיחה כי כוח יהודי קטן ומאורגן מסוגל לחדור לליבה של סביבה ערבית עוינת, ואף להיאחז בה ולאפשר את עבודתם של מאות פועלים יהודים. הניסיון שרכשו היישוב היהודי וההגנה במהלך העלייה למגדל צדק תרם לעיצוב התפיסה החדשה של ההגנה, תפיסת ה"יציאה מן הגדר" ושימוש בהגנה פעילה. בין היתר השפיע האירוע גם על תפיסת חומה ומגדל שהחלה בשלהי 1936 וכן על הקמת פלוגות השדה על ידי שדה.
במלחמת העצמאות
פעולת המחצבות נמשכה עד פרוץ מלחמת העצמאות, אז ההגנה עליהן ועל עובדיהן וכן אבטחת הציר פתח תקווה-מגדל צדק, ריתקו כוחות גדולים מהניתן. כל אלה הביאו את ההגנה ב-5 במרץ 1948 לפנותן. בשל האיום על פתח תקווה הסמוכה ניסו לוחמי האצ"ל כבר ב-30 במאי 1948 לכבוש את האזור, אך אלו נעצרו בראש העין ונסוגו כעבור יום תחת התקפת נגד קשה. במסגרת מבצע בתק, לפנות בוקר ה-12 ביולי 1948, כבשו לוחמי גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את המחצבות מידי הכוחות העיראקיים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חודשה החציבה במקום והיא נמשכת מאז. החל מ-1974 מנוהלת החציבה על ידי חברת "הנסון מוצרי מחצבה (ישראל) בע"מ" שקיבלה את הרישיון לחציבה במקום.
Forever, Michael
הפקה
האלבום היה מוכן כבר בתחילת שנת 1974, אך בשל ההצלחה הגדולה של האלבום "Dancing Machine" של "חמישיית ג'קסון" שיצא באותה השנה הוחלט לדחות את הוצאת האלבום לינואר 1975. שירי האלבום הופקו על ידי 5 מפיקים: האחים אדוארד ובראין הולנד, האל דייוויס, פרדי פרן וסאם בראון. הסגנון המוזיקלי של האלבום היה שונה מאוד מסגנון הדיסקו שאפיין את האלבום שהוציאה "חמישיית ג'קסון" ונטה יותר לבלדות רכות ולסגנון R&B.
בשנת 1994 יצא האלבום במהדורה מחודשת על גבי תקליטור.
טומאת אדם
בהלכות טומאה וטהרה, אדם יכול להיטמא, ואף לטמא אחרים לאחר שנטמא. אדם יכול ליטמא רק מאבי אבות הטומאה כגון מת - ולהיעשות על ידי כך אב הטומאה, או מאב הטומאה ולהיעשות ראשון לטומאה. אך ראשון לטומאה אינו יכול לטמא אדם לעשותו שני לטומאה.
סוגי הטומאה
בשונה מכלי, (ולדעת חלק מהראשונים בשונה מכלי מתכת), אדם אינו יכול להיחשב בדרגת אבי אבות הטומאה בחייו, אלא רק במיתתו, שאז הוא בהכרח אבי אבות.
אדם יכול להגיע לטומאת אב הטומאה בכמה אופנים:
אדם יכול להיות ראשון לטומאה באופנים הבאים:
התייחסויות אקטואליות
כיום, בזמן שבית המקדש אינו קיים, אין הטומאה נוגעת לחייו הפרטיים של כל אדם, שכן אין שום צורך להיכנס להר הבית ולמקומות מקודשים.
מטול רימונים M-203
ה־M-203 הוא מטול רימונים לירי רימון בודד מתוצרת ארצות הברית. המטול יורה רימונים בקוטר 40 מ"מ מסוגים שונים ומיועד בעיקר למערך הלוחם, לחי"ר, הנדסה קרבית וכוחות מיוחדים. קיימות גרסאות של מטול זה כנשק בפני עצמו אך לרוב המטול מחובר בתחתית רובה סער, לאורך הקנה. מטול ה-M-203 נפוץ בצבאותיהן של מדינות רבות ובהן ישראל, ארצות הברית, מצרים, צרפת, הודו ועוד.
תחמושת
מטול ה-M203 יורה רימונים בקוטר 40 מ"מ לטווחים מקסימליים המגיעים לכדי 300 מטר, כתלות בחימוש. תחמושת המטול מגיעה בתצורת 'כדור', כלומר תחמושת שבה הרימון אחוד עם תרמיל מתכת המכיל אבק שרפה. בצה"ל כדורים אלה מכונים "פצטולים" ("פצצות מטול"). למטול ה-M203 מגוון רחב של רימונים שונים בהתאם לייעוד הירי:
מפרט טכני
מטול ה-M203 מותקן על המתפס הקדמי התחתון של רובה הסער או במקומו. למטול הדק ונצרה משלו וכמו כן כוונות ייעודיות משלו, המותקנות על המתפס הקדמי העליון או במיקום אחורי יותר על חלקו העליון של הנשק. טעינת המטול, או ירי ממנו, אינם מעכבים או משפיעים על טעינה או ירי מרובה הסער. למטול אין מחסנית או שחלה ובתוכו יש מקום לכדור אחד בלבד, אותו צריך היורה לטעון ידנית.
לחיצה על מנוף ייעודי בצד המטול גורמת לקנה המטול להחליק מעט קדימה על מסילה וכך נחשף בית הבליעה של הנשק. היורה מכניס את כדור התחמושת לתוך בית הבליעה ומחליק לאחור את הקנה עד לנעילתו. פעולות אלה טוענות את המטול ודורכות את מנגנון הנקירה הפנימי (מנגנון הירי במטול פועל במתכונת "פעולה בודדת"). כדי לירות, היורה מעביר את נצרת המטול למצב 'ירי', מכוון אל המטרה ולוחץ על הדק המטול. רימון המטול נורה מקצה הקנה והתרמיל הריק נותר בבית הבליעה. פעולה נוספת של פתיחת הקנה, לצורך הטענתו בכדור חדש, תגרום לחליצת התרמיל הריק שנותר בו קודם ולפליטתו.
יתרונותיו של המטול הם פשטותו, קלות הפעלתו, העובדה שאיננו מונע טעינה או ירי מרובה הסער במקביל ומגוון החימוש שלו. חסרונותיו הם משקלו ודיוק נמוך.
חיסרון נוסף של מטול ה-M203 נובע ממגבלת המרווח שנוצר, בין הסדן לבית הבליעה, בזמן החלקת הקנה קדימה לצורך הטענת כדור רימון חדש. תכנון המטול מגביל את המרווח שנוצר כך שאורך הרימון שניתן להטעין לתוך בית הבליעה מוגבל אף הוא. מגבלה זו, על אף שאינה מפריעה לטעון לתוך המטול חימוש קיים, איננה מאפשרת לטעון לתוך המטול כדורי רימון ארוכים יותר – כגון רימונים תרמובאריים. מאחר שבשנים האחרונות צבאות רבים בעולם נלחמים בזירות של לחימה בעצימות נמוכה ולוחמה בשטח בנוי, שהן זירות קלאסיות מבחינת יתרונותיו של הנשק התרמובארי האישי, חיסרון זה הופך למכביד יותר ויותר.
כוונת זאבון
פיתוח ישראלי של חברת מפרולייט להקלה על ירי הרימונים היא כוונת הזאבון. לכוונת שֶנֶת טווחי ירי, כאשר מקבלים חפיפה בין נקודת ההשלכה של הכוונת עם המטרה (כאשר הטווח ידוע והשֶנֶת בהתאמה), אז הטיווח יפול על המטרה. הכוונת יושבת על רובי פלאט-טופ. בלילה השנתות זוהרות, וכן נקודת ההשלכה.
בוריס גודונוב
בוריס פיודורוביץ' גוֹדוּנוֹב (1552 - 13 באפריל 1605. ברוסית: Бори́с Фёдорович Годуно́в) היה הצאר של רוסיה בשנים 1598 - 1605, באופן מעשי (דה פקטו) היה שליט משנת 1585.
ביוגרפיה
הוא התמנה כעוצר של הצאר פיודור הראשון, שלא היה מתאים לניהול המדינה ולכן מינה לו אביו חמישה עוצרים. גודונוב היה דומיננטי מאוד ותוך שנה גירש את כל שותפיו, והשתלט מעשית על כס המלוכה (1585). לאיוואן הרביעי היה בן נוסף - דמיטרי. גודונוב שלח אותו עם אמו לגלות, ולאחר זמן מה הוא נהרג. על אף שלא ידוע מי היה האחראי לרצח, יש שתלו את האשמה בגודונוב לאור המניע הברור שלו.
בשנת 1598 מת פיודור, וכס השלטון עבר לאשתו אירינה (שהייתה אחות של גודונוב) אך לאחר 9 ימים היא התנזרה. ב-17 בפברואר 1598 נבחר גודונוב להיות צאר באופן חוקי בהחלטת זמסקי סובור. בכך פסק שלטון שושלת רוריק ברוסיה.
מדיניותו של בוריס גודונוב הייתה חיזוק המדינה. בהנחייתו, עוד בתקופת היותו של פיודור הראשון צאר רוסיה, החלו בבניית ערים ומבצרים בגבול הדרומי וורונז' (1585), בלגורוד (1596), בהתיישבות מסיבית באזורים דרומית לריאזן, ובהקמת עיר חדשה טומסק בסיביר ועוד. גודונוב יזם מלחמה עם שוודיה במטרה להשיב את השטחים שאיבדה רוסיה במלחמת ליבוניה, והצליח להחזיר לרוסיה הצארית שטחים ומבצרים לאורך החוף הבלטי. הוא הנהיג מדיניות של התקרבות למערב והזמין מספר אנשים מאירופה לרוסיה. בשנת 1601 החורף היה מוקדם וקר במיוחד, וגם האביב היה גשום מאוד. גם בשנת 1602 התנאים האקלימיים היו קשים. כתוצאה מכך החל רעב ברוסיה ומחירי הלחם נסקו פי 100. רק במוסקבה נפטרו מרעב מעל 100 אלף איש. לאור המצב הקשה החלו להתפשט שמועות שהנסיך דמיטרי לא נהרג ולכן בוריס גודונוב צאר לא חוקי. כמו כן, בהתאם לשמועות, האירועים האקלימיים הקשים הם למעשה עונש מאלוהים על כך שבכס המדינה יושב צאר לא חוקי. בשנת 1604 התפשטו השמועות שהנסיך דמיטרי חי אצל הקוזאקים ובכוונתו לחזור לשלטון. ב-16 באוקטובר 1604 צבאו של דמיטרי הכוזב הראשון החל לנוע לכיוון מוסקבה בתמיכת הפולנים והקוזאקים בטענה שהוא המיועד להיות הצאר. הדבר היה למעשה תחילת מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618) שבתחילתה מלך פולין השתמש בצבאות פרטיים לקידום מטרותיו. בקרב שהתרחש בינואר 1605 כוחותיו של גודונוב ניצחו אך לא ידעו לנצל את ההצלחה ולהביס את הנסיך הכוזב באופן סופי.
ב-13 באפריל 1605 מת בוריס, ובנו הצעיר פיודור השני, החל בכהונתו הקצרה.
דמותו של בוריס גודונוב שימשה בסיס למחזה "בוריס גודונוב" מאת פושקין, שלאחר מכן גם עובד לאופרה "בוריס גודונוב" על ידי מוסורגסקי. בנוסף קורות עלייתו לשלטון עובדו גם לסדרת הטלוויזיה "גודונוב" בכיכובו של סרגיי בזרוקוב.
מוביל הרכב
מוביל הרכב (באנגלית: Bandleader) הוא מנהיג של קבוצת מוזיקאים. הביטוי מקובל בעיקר בהקשר של תזמורות מוזיקה לריקודים, תזמורות ביג בנד והרכבי ג'אז. לעיתים קרובות נקראת התזמורת או ההרכב בשמו של המוביל.
במקרים רבים המוביל אף מלחין או מעבד את המוזיקה, אך ישנם מובילים, כמו קאונט בייסי, שלא כתבו לתזמורתם כלל. בהתאם לאופיו של המוביל, גודל ההרכב והצלחתו, תפקיד זה משתנה. לעיתים אחראי המוביל על כל פרט, מהלחנה ועיבוד, דרך קביעת חזרות ועד תשלום לנגנים, ולעיתים תפקידים אלה מתחלקים בין מספר בעלי מקצוע.
ריי (איראן)
ריי (בפרסית: رِیْ או שַהַר-י ריי: شهرری) היא עיר מרכזית בפרובינציית טהראן באיראן.
היסטוריה
העיר מוזכרת באווסטה בשמה הקדום ראגא (Raghā) כאחד המקומות הקדושים שברא אהורא מזדא. בספר טוביה מסופר כי טוביאס נשלח לעיר רגאש כדי להביא משם כסף. האסלאם הגיע לריי בסביבות אמצע המאה ה-7, אך מרידות והתקוממויות נמשכו לאורך שנים. ריי נודעה בתוצרת המשובחת שלה, במיוחד במשי, פיתוחי עץ וקרמיקה. ריי שימשה כאחת מערי הבירה של הסלג'וקים, אך תחת כיבושי המונגולים ניזוקה קשות ומעמדה ירד.
בשנת 1888 חוברה ריי במסילת ברזל לטהראן, דבר ששיפר את מצבה, וכיום היא מקושרת לעיר הבירה במידה כזו שהיא משמשת כאחד מפרברי הבירה.
אישים מפורסמים
הערה: שם המשפחה "ראזי" מעיד לרוב כי מוצא המשפחה בעיר ריי.
רחוב אחד העם
רחוב אחד העם הוא אחד הרחובות הוותיקים במרכזה ההיסטורי של תל אביב הקרוי על שמו של הסופר הציוני אחד העם (שם העט של אשר צבי גינצברג) שגם התגורר ברחוב עד מותו. הרחוב מתחיל בקצה שכונת שבזי במערב ומסתיים במתחם הבימה בצפון מזרח, בפינת שדרות בן ציון, והוא אחד הרחובות החשובים של רובע לב תל אביב.