cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעבד תמלילים
תוכנות עיבוד תמלילים בישראל
מעבדי התמלילים החלוציים שפעלו במחשבים אישיים היו "וורדמיל" (פותח על ידי אבינועם גוזנר ), "תמר" (פותח על ידי שבתאי גרשון), "ורד" (פותח על ידי ערן סיטניק), "א-ב" (פותח על ידי עמי גרינברג), "נועם" (פותח על ידי אלון צוקר) ו"קיוטקסט" (פותח על ידי קיבוץ דביר).
לצד הפיתוחים הישראליים המקוריים הופיעו בשוק התוכנה הישראלי גם כמה תרגומים והתאמות של מעבדים אמריקאיים כמו "איינשטיין", "וורד-פרפקט" ו"וורדסטאר". עם המעבר לתוכנת "חלונות" פותח מעבד התמלילים תואם החלונות הישראלי הראשון: "דגש" (על ידי אירווין רוזנבאום).
מתן פתרונות הולמים לבעיית עיבוד התמלילים העברי היה בעל השפעה מכרעת על תפוצתם של המחשבים האישיים בתחילת דרכם.
כיום נפוצות תוכנות עיבוד תמלילים לסביבת חלונות הפועלות היטב בעברית:
נגישות
מעבד התמלילים חוסך מהקורא את הצורך להתמודד עם כתב יד, ומסייע לאנשים עם מוגבלות בכתיבה, כגון דיסגרפיה, בעיות תנועה בידיים או מוגבלות בראייה. מעבד התמלילים מכיל גם תת-תוכנות שאנשים עם מוגבלות נוטים להשתמש בהן יותר מן האוכלוסייה הכללית. בין תת-תוכנות אלו ניתן למנות את המאקרו, התמליל האוטומטי, תיקון השגיאות האוטומטי והזום. ניתן לכוונן את מעבד התמלילים כך שהשימוש בתת-תוכנות אלה יהפוך לנוח יותר מהרגיל. מעבר לזאת, ניתן לקנות תוספי נגישות למעבד התמלילים כמו משוב קולי.
מעבד התמלילים עשוי לשמש גם כאביזר נגישות לפעולות שונות מכתיבה, כגון קריאה. אדם שמתקשה בקריאה בספר עשוי לסרוק את עמודי הספר, להורות למחשב שיפענח את צילומי העמודים בתוכנת OCR ויעביר את החומר המפוענח אל מעבד התמלילים כדי לערוך בו שינויים שיהפכו אותו לנגיש. שינויים כאלה יכולים להיות הגדלה של הרווחים בין השורות ובין המילים, הסרת כתמי דיו מן הדף, והשלמת צורת האותיות במקרה שההדפסה דהויה. מניפולציות פשוטות יותר על חומר הקריאה, כמו הגדלת הטקסט ושינוי הצבע בו הוא כתוב (למשל משחור על גבי לבן לצהוב על גבי שחור).
לאונטי מרובלי
לֶאוֹנְטִי מְרוֹבֵלי (בגאורגית: ლეონტი მროველი) היה כותב רשומות גאורגי מהמאה האחת עשרה, כפי הנראה כרוניקן כנסייתי, שכתב מספר חלקים של הרשומות הגאורגיות, בהן את כַּרתְּלִיס צחוֹברֶבָּה (ქართლის ცხოვრება). מרובלי איננו שם משפחה אלא שם תואר לבישוף הדיוקסיה של רוּאִיסִי, שהיה כפי הנראה הבישוף שלו. תרגום נוסף לשמו הוא לאונטיוס מרואיסי.
מחוץ לפירושים מאוחרים לכתבי-היד המכונים בשם "הרשומות הגאורגיות" או "הכרוניקות הגאורגיות", אוזכר לאונטי בכתובים על ידי הארכיבישופים של רואיסי שלוש פעמים: בכתב-יד מן המאה האחת עשרה מהר אתוס; בתרגום הפירוש של יוחנן כריסוסטומוס לבשורה על-פי מתי שנעשה על ידי אֶכּוותִּימֶה מאתוס ; ובכתב-יד משנת 1066 ממערות תּרֵחווִי שבמרכז גאורגיה, שבו התייחסות ספציפית אליו. כתב יד זה הפריך את ההשערה כי לאונטי היה בן המאה השמינית או תחילת המאה העשירית.
ידוע כי בשנת 1103 הוא כבר לא כיהן בתפקיד כנסייתי, כיוון שלא סיפר בכתביו על כינוס הסינוד הכנסייתי שכונס על ידי המלך דוד הבנאי ברואיסי ובקתדרלה הסמוכה אוּרבּנִיסִי. חלק מההיסטוריונים זוקפים לזכותו של לאונטי את כתיבתם של חלקים מהרשומות הגאורגיות של ימי הביניים, ואילו היסטוריונים אחרים רואים בו רק מהדר של טקסטים מוקדמים יותר שאסף. מכל מקום, מרובלי ככותב רשומות התמקד בכתיבה ספרותית על חשבון כתיבה בסגנון כנסייתי.
מבין ההיסטוריונים המוקדמים רק לאונטי והיסטוריון אלמוני של תמר המלכה, הציגו רשימה מלאה של בני מעמד האצולה אריסתווי.
חיבורים
החיבורים המיוחסים ללאונטי מרובלי:
עמוס לין
עמוס לין (לינקובסקי) (2 ביולי 1933 – 21 בספטמבר 2020) היה כדורסלן ומאמן ישראלי, בגובה 1.80 מטר, ששיחק, בשנות ה-50 וה-60 בעמדת הקלע בהפועל משמר העמק והפועל חולון ובנבחרת ישראל. מלך הסלים של הפועל משמר העמק בכל הזמנים.
ביוגרפיה
באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, שוחק הכדורסל בישראל בשתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל". לין שיחק בקבוצת הפועל משמר העמק ששיחקה בליגה של "הפועל". בשנת 1949 שיחק במדי הקבוצה בטורנירי כדורסל נוספים. בהמשך התגייס לצה"ל וכן השתתף במסע נבחרת צה"ל לצרפת.
בקיץ 1952 בגיל 19, השתתף לין במדי נבחרת ישראל במוקדמות המשחקים האולימפיים בהלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת. לין היה אחד מארבעת השחקנים שייצגו את ההתיישבות העובדת, יחד עם ראובן פכר, משה דניאל ושמעון שלח. הנבחרת שיחקה ארבעה משחקים והפסידה בכולם. בטורניר באולימפיאדה רשם לין הופעה אחת וקלע 3 נקודות. כן בשנת 1952 אימן את נבחרת הכדורסל של פיקוד צפון,
בשנת 1953 הוקמה ועדת הכדורסל, שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן. שני המרכזים (הפועל ומכבי) התבקשו לשלוח ארבע קבוצות לליגה הראשונה ושש לשנייה. שבועות ספורים לפני פתיחת הליגה קיימה "הפועל" מבחנים באולם בחדרה. הפועל תל אביב, הפועל חולון, הפועל גבע והפועל מעין ברוך זכו בכרטיסים הנכספים. הפועל משמר העמק, שבה שיחק לין, שולבה בעונת 1953/1954 בליגה השנייה באזור צפון (הליגה חולקה לצפון ודרום), יחד עם הפועל חיפה, הפועל מזרע, מכבי רמת גן, מכבי קריית מוצקין ומכבי חולון.
בשנת 1953 ניפה מאמן הנבחרת יעקב שאלתיאל את לין מהנבחרת, ולכן לא השתתף לין באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
בעונה השנייה של הליגה, עונת 1954/1955, גדלה הליגה הראשונה ל-12 קבוצות, שש מכל מרכז. מעין ברוך וגבע התפרקו. הפועל משמר העמק, הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי ירושלים הצטרפו. למיקום הקבוצות בשתי הליגות בעונה הראשונה לא הייתה שום השפעה על רשימת המשתתפות. חמישיית משמר העמק כללה את לין, אדם גורן, יואש אזוב, אמיר יבזורי ועמיר שפירא. באותה עונה תפקד לין כמאמן/שחקן במשמר העמק במשך 11 משחקים כאשר החליף במהלך העונה את המאמן ברטו בנטל. הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי ולין רשם 21 משחקים וקלע בממוצע של 15.5 נקודות למשחק.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב מלחמת סיני. בשלוש העונות הבאות שמרה הקבוצה על מעמדה כקבוצת מרכז טבלה, ולין היה בין הקלעים המרכזיים בכל עונה. בעונת 1957/1958 שימש לין כמאמן/שחקן את הקבוצה למשך כל העונה. כן בשנת 1958 פספס לין נסיעה עם הנבחרת לאחר שקיבוץ לא אישר לו לטוס. בעונת 1958/1959 החליף לין את המאמן יוסף אבו ראשיד ושימש כמאמן/שחקן במשך 11 משחקים.
בשנת 1959 השתתף לין במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1959 שנערכה באיסטנבול, תחת המאמן אליהו עמיאל. ישראל סיימה במקום ה-11 והאחרון בטורניר, עם שלושה ניצחונות מול חמישה הפסדים. לין השתתף ב-8 משחקים וקלע 41 נקודות. בשנת 1960 נופה לין מסגל נבחרת ישראל, והתקשורת הישראלית ביקרה את ניפויו מהסיבה שמוזמנים לנבחרת שחקנים לפי "מפתח" של שחקני הפועל ומכבי ולא משיקולים מקצועיים.
בסך הכל שיחק לין 14 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע 3,122 נקודות, והוא מלך הסלים של הפועל משמר העמק בכל הזמנים. בנבחרת ישראל רשם לין 10 הופעות, קלע 46 נקודות, ולקח חלק בשני טורנירים בינלאומיים.
כן היה חבר לין בתזמורת שפייה ותזמורת כלי הפריטה הר ועמק. בשנת 2013, לרגל יום הולדתו ה-80, ערך הוועד האולימפי טקס לכבודו.
נפטר ב-21 בספטמבר 2020.
דברת (דיבור)
דַּבֶּרֶת (בלועזית: לוגוריאה, logorrhea או Logorrhoea; מיוונית: λογορροια, "שטף מילים") היא דיבור מופרז. במובן הרפואי, הכוונה לפטפטת יתר, פעמים רבות בשפה חסרת היגיון או קוהרנטיות, על רקע הפרעה נפשית, כגון מאניה.
במובן הלא-רפואי, הכוונה לשימוש בלשון מליצית, מכבירת מילים ומיותרת על מנת לגרום למסר פשוט או טפשי להראות כאינטלקטואלי, ובגסות עוקצנית מכנים אותה "שלשול וורבלי" או "שלשול של הפה".
דברת בהפרעות נפשיות וניורלוגיות
דברת היא הפרעת שפה שמופיעה בשלל בעיות פסיכיאטריות או נוירולוגיות כמו אפזיה, סכיזופרניה קטטונית ואפקט לבילי. הדברת יכולה להופיע במלמול חדגוני, קטפזיה, שינוי אקראי של נושאי שיחה וכדומה. הגורמים לדברת עדיין אינם ברורים דיים, אך נראה כי מקורה הוא באונה המצחית, שככל הידוע קשורה לשפה והגייה. כמו כן, הדיבור הלא מאורגן משקף לרוב את הפגיעה שהתרחשה במהלך החשיבה בהפרעות אלו.
דברת בתרבות
בספרו מ-1946, "פוליטיקה והשפה האנגלית", לגלג ג'ורג' אורוול בשימוש המיותר, אבנורמלי ומסווה של מילים, מה שמתקשר לדברת.
ראובן וימר
ביוגרפיה
ראובן וימר נולד בחיפה, גדל והתחנך בקיבוץ מזרע ושירת בחטיבת גולני. אחרי גמר השירות עזב את הקיבוץ ועבר ללמוד בירושלים ואחרי כן עבר להתגורר בתל אביב.
בשנת 1963 החל לעבוד בתחום הפרסום: תחילה במשרד בינג-ליניאל, אחרי כן בפרסום דחף ולבסוף בחברת פרסום שבבעלותו. במשך השנים טבע ססמאות פרסום רבות המוכרות עד היום, בהן טוב לי עם עלית, איזה זיפ שותים היום, החמצן של המדינה ורבות אחרות, וכן טבע שמות מותגים נפוצים כגון "כספומט", "נשיקולדה", "פלא-פון" ואחרים. וימר אף חידש מילים וביטויים בעברית כגון ידוענים, הכי-הכי, מקוון ואחרים. במחצית שנות השמונים כיהן כראש האיגוד הישראלי לפרסום, ובשנת 2006 זכה לאות הוקרה על מפעל חיים בתחום.
בשנים האחרונות עוסק וימר בתרגום, עיבוד וכתיבה.
תזמורת רדיו שטוטגרט
ז'ורז' פרטר כיהן כמנצח הכבוד של התזמורת משנת 2003.
ב-2016 מוזגה עם התזמורת השנייה של רשת Südwestrundfunk, תזמורת רדיו דרום-מערב גרמניה, ליצירת תזמורת SWR Symphonieorchester.
פוליגלוט
פוליגלוט (מיוונית: poly - רב, glossa - שפה), רב־לשוני או מולטילינגואל (מלטינית - multi - רב, lingua - שפה) הוא אדם בעל רמת שליטה גבוהה במספר רב של שפות. דיגלוט, דו־לשוני או בילינגואל הוא אדם הדובר שתי שפות באופן שוטף, טריגלוט, תלת־לשוני או טרילינגואל - בשלוש, וכן הלאה; אונילינגואל, חד־לשוני או מונוגלוט הוא אדם הדובר שפה אחת בלבד.
קשה לקבוע באופן מוחלט את מספר השפות אותן מדבר הפוליגלוט, מפאת הקושי בהגדרת המושג "דובר שפה": ניתן להסתפק אם מסוגלוּת לנהל שיחה יומיומית בשפה זרה תיחשב לידיעת השפה, למרות חוסר האפשרות לנהל שיחה בשפה זרה זו ברמה גבוהה, או האם דיפלומטים שמסוגלים לנהל שיחות בשפות שונות, אך אין ביכולתם לכתוב בשפות אלה בצורה נאותה, נחשבים לדוברי שפות אלו. כמו כן, ניתן לתהות אם ידיעת שפה מסוימת, המקלה מאוד על הבנת שפות דומות (וייתכן שאלו ניבים), תחשב כידיעת מספר שפות. לדוגמה, דוברי נורווגית רבים יהיו מסוגלים להבין בקלות יחסית שוודית ודנית
פאוול ג'נולוס מקנדה שולט ב-42 שפות ועל כך נכלל בספר השיאים של גינס.
ארגמון הוורד
ארגמון הוורד (שם מדעי: Chicoreus palmarosae, שם עממי: Rose-branch Murex) הוא מין של חילזון ימי טורף במשפחת הארגמוניים. גודלו הוא. בשל יופייה הקונכייה היא פריט אספנות מבוקש. סוחרי קונכיות במזרח אסיה נוהגים לטבול את הקונכיות בצבע ורוד עדין על-מנת להקנות לה מראה יפה ומרשים יותר.
תיאור
חילזון זה מפורסם בעיקר הודות לקונכייה המרשימה והמיוחדת שלו, שהצבעים השולטים בה הם אדום, כתום, ורוד וחום. הצבעים חזקים בעיקר כשהחילזון בחיים ואחרי מותו הם דוהים, ולכן הקונכייה נפוצה יותר בגווני חום. צורתה הבסיסית של הקונכייה היא פלכית, עם צריח גבוה ופיתול גוף אליפטי גדול. מכל פיתול יוצאות בליטות מסועפות ובקצותיהן בליטות קטנטנות בצבע ורוד, המזכירים ורדים קטנים. על "גזעי" הבליטות המסועפות ישנם קפלים בצבעים בהירים יותר וגווני כתום-ורוד. על גוף הקונכייה יש צלעות עדינות ספירליות בצבעים כהים יותר. פתח הקונכייה אליפטי בצבע לבן ונסגר באופרקולום בצבע חום. בקצה התחתון של פתח הקונכייה בולטת תעלת סיפון ארוכה ורחבה, שמכוסה אף היא בבליטות מסועפות.
תפוצה ובית גידול
חילזון זה נפוץ ברחבי האוקיינוס ההודי ובמערב האוקיינוס השקט. ניתן למצאו מדרום יפן, בסרי לנקה, ובאיים והאטולים שנמצאים מצפון-מזרח למדגסקר.
ויקטוריה נולנד
ויקטוריה ג'יין נולנד (באנגלית: Victoria Jane Nuland; נולדה ב-1961 בקונטיקט, ארצות הברית) היא מדינאית אמריקאית ממוצא יהודי, המכהנת כתת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים.
בעבר כיהנה כעוזרת שר החוץ של ארצות הברית לענייני אירופה ויורואסיה (2013–2017); דוברת מחלקת המדינה של ארצות הברית (2011–2013), ושגרירת ארצות הברית בנאט"ו (2005–2008).
ביוגרפיה
נולנד היא בתו מנישואיו הראשונים של דוקטור שרוין נולנד (במקור - נודלמן, יהודי, בן למהגרים יהודים ממזרח אירופה), רופא מנתח, סופר, ופרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל. אמה, רונה מק'אן, היא נוצרית. נולנד היא בוגרת אוניברסיטת בראון שברוד איילנד. נשואה לרוברט קגן, היסטוריון, סופר, מומחה במדיניות חוץ אמריקאית ואנליסט נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו. יש להם שני ילדים. אבי בעלה הוא דונלד קגן, היסטוריון של העת העתיקה, מומחה נודע ליוון העתיקה ומבכירי האישים הנאו-קונסרבטיבים בארצות הברית. אחי בעלה הוא פרדריק קגן, סופר והיסטוריון צבאי, אשר הוא ואשתו קימברלי קגן, מייסדת ונשיאת המכון לחקר המלחמות, היו ככל הנראה מהגורמים האינטלקטואליים העיקריים שהשפיעו על ג'ורג' בוש (הבן) להגביר את הנוכחות הצבאית האמריקאית בעיראק בשנים 2007–2008, במהלך הקרוי "ה-Surge", שהביא להקטנה בהיקף הטרור שם ואיפשר את יציאת צבא ארצות הברית מעיראק.
קריירה מקצועית
נולנד עבדה בשירות החוץ האמריקאי כמעט מהרגע בו סיימה את לימודיה. בשנים 1985–1986 שירתה בקונסוליה האמריקאית בגואנגז'ו שבסין, שם גם למדה לדבר סינית. ב-1987 הייתה חלק מהדסק לענייני מזרח אסיה והאזור הפסיפי במשרד החוץ האמריקאי. ב-1988 הייתה בין מקימי השגרירות האמריקאית החדשה באולאנבאטר בירת מונגוליה. בשנים 1988–1990 שירתה בדסק הסובייטי במשרד החוץ, ולאחר מכן ועד 1993 בשגרירות האמריקאית במוסקבה כמומחית לענייני רוסיה ונשיאה דאז בוריס ילצין. באותה תקופה גם למדה לדבר רוסית. בשנים 1993–1996 הייתה ראש המטה של סטרוב טאלבוט, סגן שר החוץ האמריקאי בתקופת הנשיא ביל קלינטון, והתמקדה בפירוק הנשק הגרעיני של מדינות ברית המועצות לשעבר אוקראינה, בלארוס וקזכסטן וכן, בין השאר, במעורבות האמריקאית בהאיטי (ולכן היא גם דוברת צרפתית).
בשנים 1996–1997 הייתה נולנד חברה בתור נציגת משרד החוץ, במועצה ליחסי חוץ (CFR), מרכז חשיבה רב השפעה המוציא לאור את הדו-ירחון החשוב ביותר כיום בארצות הברית לענייני מדיניות חוץ, "פוריין אפיירס". במסגרת זו הייתה גם מראשי הצוות של הסנאטור ריצ'רד לוגאר לענייני רוסיה ושכנותיה ולהרחבת נאט"ו לכיוונן. בשנים 1997–1999 שימשה סגנית מנהל משרד החוץ (מזכירות המדינה) האמריקאי, לענייני ברית המועצות לשעבר ובעיקר רוסיה ומדינות הקווקז. בסופה של תקופה זו קיבלה את מדליית השירות האזרחי המצוין, בשל דרך ניהולה את היחסים עם רוסיה בעת התקיפה האווירית של יוגוסלביה (סרביה) במרץ-יוני 1999, תקופת מלחמת קוסובו. בשנים 1999–2000 הייתה שוב חברה ב-CFR.
מיולי 2000 עד יולי 2003 שימשה נולנד סגנית שגריר ארצות הברית לנאט"ו והייתה בין הגורמים המקצועיים הראשיים להרחבתה של הברית וצירוף מדינות מזרח אירופה לארגון ולכך שהפלישה האמריקאית לאפגניסטן אחרי תקיפת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001 נעשתה כחלק ממשלוח צבאי של כל מדינות ברית נאט"ו כמעט, ולא כפלישה אמריקאית עצמאית. מיולי 2003 עד מאי 2005 שימשה סגנית היועץ לביטחון לאומי לסגן הנשיא של ג'ורג' בוש הבן, דיק צ'ייני. במשך שלוש השנים שלאחר מכן, 2005 - 2008 כיהנה בתפקיד שגרירת ארצות הברית לנאט"ו, עדיין תחת ממשל בוש (הבן). בשנים 2008–2009 הרצתה ב"קולג' הלאומי למלחמה" (NWC, קולג' ממשלתי המיועד בעיקר לאנשי הממשל הבכירים) והחל מפברואר 2010 הייתה השליחה המיוחדת של ארצות הברית לשיחות הרב-צדדיות להגבלת הנשק הקונבנציונלי באירופה (CFE).
דוברת משרד החוץ
במאי 2011 מונתה נולנד לדוברת משרד החוץ, מינוי מקצועי לא פוליטי ראשון לתפקיד זה, מזה כמעט שלושים שנה. הרקע המקצועי של נולנד בשירות החוץ האמריקאי, במשך כעשרים וחמש שנים, לא מנע את התעוררותן של טענות כנגד מינויה, לגבי היותה אשת ימין נאו-קונסרבטיבי כביכול ולא אשת מקצוע גרידא, כפי שהוצגה. הרקע המשפחתי שלה, הכולל דמויות נאו-קונסרבטיביות ידועות, ובמיוחד שירותה כסגנית היועץ לביטחון לאומי לסגן הנשיא דיק צ'ייני, במשך שנתיים (2003–2005), שימשו בסיס לטענות אלה. המתנגדים אף טענו כי נרקמו עסקאות "מתחת לשולחן", שיצדיקו מינוי אשת ימין כביכול, לתפקיד כה רם דרג, המוחזק בדרך כלל כמישרת אמון פוליטית ולא כמישרה ממשלתית מקצועית. הועלו במקביל גם השערות כי מינוי זה מסמן תזוזה אידאולוגית של ממשל הנשיא אובמה ימינה. כך או כך, המינוי עבר למרות המחלוקת, ונולנד נכנסה לתפקיד כמינוי מקצועי לא-אידאולוגי.
היא כיהנה כדוברת משרד החוץ האמריקאי עד פברואר 2013, עת הוחלפה בג'ן סאקי, שהייתה קודם לכן הדוברת של מסע הבחירות של הנשיא ברק אובמה לכהונה שנייה. האירוע הבולט ביותר בתקופת כהונתה ובהקשר לכהונתה היה מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי בספטמבר 2012, בה נרצח בין השאר גם שגריר ארצות הברית בלוב. רפובליקנים רבים האשימו אותה כי היא הייתה אחד הגורמים שניסו לטייח את העובדה שההתקפה הזו הייתה התקפת טרור מתוכננת ולא התגלגלות מקרית של הפגנה שהתלהטה.
עוזרת שר החוץ
במאי 2013 מונתה נולנד לעוזרת מזכיר המדינה ג'ון קרי, לענייני אירופה ואירואסיה. המינוי לא עבר בקלות, ואושר בקונגרס רק כעבור ארבעה חודשים, בשל ההאשמות נגדה בדבר טיוח המשמעות האמיתית של רצח השגריר האמריקאי בבנגאזי.
בתחילת 2014 התחוללה סערה סביב דבריה "!Fuck the EU". היא שוחחה בסוף ינואר 2014 עם שגריר ארצות הברית באוקראינה, וככל הנראה הוקלטה על ידי הרוסים. השיחה, בה תקפה נולנד את איטיותו של האיחוד האירופי בסיוע לאוקראינה בפתרון המשבר הפנימי, הודלפה לאינטרנט בפברואר 2014, אך מה שעורר סערה יותר מכל, היה אותו משפט בו השתמשה כנגד האיחוד האירופי, ולאו דווקא התוכן המהותי של דבריה.
פלבן
פלבן (בבולגרית: Плевен) היא העיר השביעית בגודלה בבולגריה, בירת מחוז פלבן וממוקמת 170 קילומטרים צפונית מזרחית לבירה סופיה, באמצע המישור ההררי של הדנובה.
העת העתיקה
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת של שבטים תראקים לתקופת הברונזה המאוחרת. באזור נמצאו שרידי יישובים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא האימפריה הרומית ובהמשך הפך חלק מפרובינציית מואסיה של האימפריה. במקום הוקם יישוב ומצודת דרכים בשם סְטוֹרְגוֹסְיָה. בשלהי המאה ה-4, עם הפיצול באימפריה הרומית, עבר היישוב לחזקת האימפריה הביזנטית.
ימי הביניים
במהלך המאה ה-7 היגרו לאזור שבטים סלאבים שהיו בסיס אתני להקמת האימפריה הבולגרית הראשונה. היישוב כונה בשם פלבניה שנגזר מהשם הסלאבי לאסם. התיעוד הכתוב הראשון לשם המודרני מצוי בתעודה מ-1270 שכתב מלך ההונגריה סטפן החמישי בהקשר למאבקי גבול מול צבאות האימפריה הבולגרית השנייה.
התקופה העות'מאנית
ב-1395 כבשו את פלבן צבאותיו של באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1593 חצה הנסיך מיכאי האמיץ מוולאכיה את הדנובה, כבש את פלבן והעלה אותה באש. ב-1797 נכבשה העיר על ידי הוואלי העות'מאני המורד אוסמאן פאזוואנטואולו ואוכלוסייתה נשדדה בטרם המשיכו הכוחות לכיוון וידין. ב-1810, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית ובמהלך נסיגת הרוסים נשדדה שוב אוכלוסיית העיר. העיר נפלה בידי הכוחות הרוסים גם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829).
במהלך המאה ה-19 חלה תקופת התחייה הלאומית הבולגרית ובמסגרתה ידעה בולגריה ככלל ופלבן בתוכה תנופת בנייה של כנסיות, של בתי ספר ושל מבני ציבור והתעוררות חברתית ולאומנית. ב-1825 הוקם בית הספר החילוני הראשון בעיר וב-1840 בית הספר לבנות, שהיה הראשון מסוגו בכל בולגריה. ב-1869 הקים וסיל לבסקי את הוועדה המהפכנית הראשונה בבולגריה שהחלה את תנועת המרי נגד העות'מאנים. ב-1871 מנתה אוכלוסיית העיר 17,000 נפשות. פלבן שימשה זירת לחימה מרכזית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועיכבה את התקדמות הרוסים לשטחי מרכז בולגריה בואכה סופיה ואדירנה.
המצור על פלבן
הצבא הרוסי-רומני חדר לבולגריה ביולי 1877 ולא נתקל בהתנגדות רצינית. ב-16 ביולי 1877 נכבשה העיר ניקופול והצבא העות'מאני בפיקודו של עות'מאן פאשה נסוג לפלבן והתבצר בה. הקרבות והמצור על פלבן החלו ב-20 ביולי 1877 ונסתיימו ב-10 בדצמבר 1877. בשלושה קרבות מרכזיים ב-20 ביולי 1877, ב-30 ביולי 1877 וב-11 בספטמבר 1877 לא הצליחו הרוסים לכבוש את העיר.
לאחר כישלונותיהם החליטו הרוסים להדק את המצור על העיר ולמנוע הגעת כל אספקה אליה. עות'מאן פאשה ביקש רשות מהפיקוד הצבאי העות'מאני לסגת, אך קיבל תשובה שלילית. משנדלדלה האספקה, החליט ב-9 בדצמבר 1877 לפרוץ את קווי הרוסים ולסגת מהעיר. הניסיון לא צלח ולמחרת הוא נכנע עם צבאו ומסר את חרבו למפקד הכוח הרומני. בקרבות ובמצור על פלבן נהרגו ונפצעו 40,000 חיילים עות'מאנים ו-34,000 מהצבא הרוסי-רומני.
לאחר עצמאות בולגריה
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, הפכה פלבן חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. בראשית המאה ה-20 התפתחה העיר והייתה למרכז כלכלי ותרבותי אזורי. ב-1926 חוברה העיר למסילת הרכבת בין סופיה לרוסה שהאיצה עוד את פיתוחה הכלכלי. ב-1934 מנתה העיר 32,000 תושבים וב-1956 עלה מספרם ל-58,000.
אקלים
בפלבן שורר אקלים ממוזג עם השפעות מקצינות מכיוון רמת הדנובה, הגורמות להפרשי טמפרטורות ניכרים בין הקיץ לחורף וכמות משקעים נמוכה יחסית. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12oc וערכי הקיצון נעים ממינוס 1oc בינואר עד 23.5oc בחודשים יולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 290 מילימטרים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון מתונה, בשל שיעור תמותה הגבוה משיעור הילודה. מגמת ההגירה מאוזנת. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה כי 94% הם בולגרים ו-5% צוענים. 90% מהתושבים מחזיקים בדת הנוצרית אורתודוקסית, 5% הם קתולים ו-5% מוסלמים סונים.
כלכלה
בעידן השלטון הקומוניסטי נסמכה כלכלת העיר על תעשייה במספר מגזרים שכללו ייצור מכונות, עיבוד מתכות, עיבוד שמן ומזון. המשבר הכלכלי החריף שחוותה בולגריה לאחר קריסת המשטר הקומוניסטי ב-1989 הביא לסגירתם של מפעלים רבים. במהלך שנות ה-90 החלה להתפתח תעשיית טקסטיל לצד תעשיית המזון המסורתית. בראשית המאה ה-21 חזרה פלבן למצב עצמה כיעד תיירותי, בעיקר לתיירים ממזרח אירופה. אחוז האבטלה שהאמיר לכדי 17.5% ב-2000, ירד ל-7.5% ב-2005. פלבן ממוקמת על קו מסילת הרכבת סופיה-בוקרשט-מוסקבה ובסמוך אליה חולף נתיבם של מספר כבישים מהירים ובכלל זה לסופיה ולווארנה.
הפנורמה של פלבן
ב-10 בדצמבר 1977, במלאת מאה שנים לקרבות ולמצור על פלבן, נחנך מבנה ובו ציור פנורמי ענקי בגודל 115 על 15 מטרים, המתאר את הקרב על פלבן, שהסתיים ב-10 בדצמבר 1877. את הציור ציירו 11 ציירים רוסים ו-2 בולגרים. המבנה ממוקם בפארק סקובלב, שהוקם לזכרו של הגנרל הרוסי מיכאיל סקובלב. זו אחת הפנורמות הגדולות ביותר בעולם והיא יעד תיירותי מרכזי בבולגריה בכלל ובפלבן בפרט. ממדי הציור ואופן הצבתו, נועדו להעניק למבקר במקום את התחושה כאילו הוא נמצא בתוך שדה הקרב עצמו.
הקהילה היהודית
קהילה יהודית רומניוטית התקיימה בפלבן מהמאה ה-7. בסוף המאה ה-14 הגיעו לעיר יהודים שגורשו מהונגריה והקימו בה קהל נפרד. בהמשך הגיעו לעיר מגורשי בוואריה שהקימו קהל מתפללים בנוסח אשכנז. בראשית המאה ה-16 הגיעו לפלבן מגורשי ספרד ופורטוגל ויצרו קהל נפרד, אשר בכמותו שינה את צביונה של הקהילה לספרדי. בתקופה העות'מאנית עסקו היהודים בעיקר במסחר זעיר. הקהילה הרומניוטית נטמעה בהדרגה בקרב הקהל הספרדי.
יהודי העיר ידעו מספר פוגרומים, החל מנסיך ולאכיה מיכאי האמיץ שטבח ביהודי העיר בשלהי המאה ה-16 עד חיילי צבא האימפריה הרוסית אשר פגעו ביהודי העיר במסגרת המלחמות מול העות'מאנים במהלך המאה ה-19. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה 500 נפשות והתפתחה מערכת חינוך יהודית עצמאית שבה התחנכו מרבית בני הקהילה. במהלך מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 1,000 נפשות והוחל עליה החוק להגנת האומה. במאי 1943 נקלטו בפלבן 6,000 ממגורשי סופיה והם רוכזו באזור שכונה בפי בני הקהילה גטו פלבן. כ-5 קילומטרים מהעיר פעל עד ספטמבר 1944 מחנה הריכוז קאייליקה שבו נאסרו כמה מאות ממגורשי סופיה וערים אחרות. מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה מבולגריה בין 1948 ל-1950.
לופן השלישי
לופן השלישי (ביפנית: ルパン三世) היא סדרת מאנגה שנוצרה על ידי קאזוהיטו קאטו, ויצאה לאור לראשונה ביפן ב-10 באוגוסט 1967.
בעקבות הצלחת המאנגה, נוצרו שלוש סדרות אנימה המבוססות עליה, בשנות ה-70 וה-80, והופקו שישה סרטי קולנוע באורך מלא ושני סרטים קצרים המבוססים עליה. בנוסף, נוצרו משחקי וידאו, תקליטורי מוזיקה, מחזמר ועוד, המבוססים על המאנגה.
תקציר העלילה
גנב בשם ארסן לופן השלישי (מדובב על ידי יאסואו יאמאדה), נכד לגנב תכשיטים נודע בשם ארסן לופן, מנסה, בעזרת דאיסוקה ג'יגן, הצלף, פוג'יקו מינה בתפקיד הפאם פאטאל וסמוראי בשם גואמון אישיקאווה ה-13, לגנוב חפצים יקרי ערך ברחבי העולם. אחר לופן רודף מפקח המשטרה זניגאטה, שעובד עבור האינטרפול.
גמר מונדיאל 1958
גמר מונדיאל 1958 התקיים באצטדיון רוסונדה בסטוקהולם, בירת שוודיה, ב-29 ביוני 1958, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1958 היא נבחרת ברזיל, שניצחה את נבחרת שוודיה בתוצאה.
הייתה זו הזכייה הראשונה בתולדותיה של ברזיל בטורניר, והיא הייתה לנבחרת הרביעית שזוכה בתואר אלופת העולם. עבור שוודיה, הייתה זו הופעה ראשונה, ויחידה עד כה, בגמר הטורניר. כמו כן, היא הייתה לנבחרת השלישית שמגיעה לגמר המונדיאל בטורניר ביתי (אחרי ב-1930 ו ב-1934), והיחידה עד כה שמפסידה גמר מונדיאל ביתי.
במשחק הגמר, הפתיעה שוודיה כשעלתה ליתרון כבר אחרי ארבע דקות משער של נילס לידהולם. ואוה הברזילאי השווה את התוצאה כעבור חמש דקות בלבד, והשלים צמד שקבע מהפך בדקה ה-32. שערים של פלה ומריו זגאלו במהלך המחצית השנייה העלו את ברזיל ליתרון 4-1. אגנה סימונסון צימק ל-4-2, אך פלה השלים צמד בתוך תוספת הזמן, וקבע את תוצאת המשחק, 5-2 לברזיל.
משחק זה היה גמר המונדיאל הפורה ביותר בכל הזמנים, עם שבעה שערים. כמו כן, הוא אחד משלושת משחקי הגמר שהסתיימו בהפרש הגבוה ביותר, כשגם בשניים האחרים הייתה מעורבת ברזיל. בגמר מונדיאל 1970 היא גברה על איטליה בתוצאה 4-1, ובגמר מונדיאל 1998 הפסידה 3-0 ל. שניים מהכובשים במשחק מחזיקים בשיאים היסטוריים: פלה הוא צעיר הכובשים בגמר המונדיאל בכל הזמנים (17 שנים ו-249 ימים), ולידהולם הוא המבוגר ביניהם (35 שנים ו-263 ימים).
הדרך אל הגמר
בשלב הראשון של הטורניר חולקו 16 הנבחרות המשתתפות לארבעה בתים, כששתי הראשונות מעפילות לשלב רבע הגמר. החל משלב זה התקדמו הנבחרות בשיטת נוקאאוט במשחק אחד.
נבחרת ברזיל החלה את דרכה בטורניר בבית ד', לצדן של, ו. כבר במשחק הראשון בטורניר הפגינה ברזיל יכולת מרשימה והביסה 3-0 את אוסטריה, עם צמד של ז'וזה אלטפיני. המפגש השני של ברזיל הסתיים בשוויון 0-0 עם אנגליה, שהיה לשוויון המאופס הראשון בהיסטוריה של גביע העולם. צמד של ואוה העניק לברזיל ניצחון 2-0 על ברית המועצות במשחק השלישי, וקבע כי ברזיל עולה מהמקום הראשון בבית, ללא הפסד וללא שערי חובה.
נבחרת שוודיה החלה את דרכה בטורניר בבית ג', לצדן של, ו. צמד של אגנה סימונסון סייע לה לנצח 3-0 את מקסיקו במשחקה הראשון בטורניר, וצמד של קורט האמרין העניק לה ניצחון 2-1 על הונגריה במשחק השני והבטיח מעשית את העפלתה. שוויון 0-0 מול ויילס במשחק השלישי הבטיח לה את המקום הראשון בבית, ללא הפסד.
בשלב רבע הגמר פגשה ברזיל את סגניתה של שוודיה בשלב הבתים, ויילס, וגברה עליה 1-0 משער של פלה, שהיה שערו הראשון בתולדות המונדיאלים. שוודיה פגשה את סגניתה של ברזיל בשלב הבתים, ברית המועצות. כוכביה בשלב הבתים, האמרין וסימונסון, כבשו בניצחון 2-0 שהעניק לשוודיה את הכרטיס לחצי הגמר.
בשלב חצי הגמר פגשה ברזיל את. על אף שספגה את שעריה הראשונים בטורניר, הפגינה ברזיל יכולת התקפית משובחת והביסה את יריבתה בתוצאה 5-2, תוצאה אותה תשחזר מאוחר יותר בגמר הטורניר. פלה כיכב במשחק עם שלושער אישי. בחצי הגמר המקביל פגשה שוודיה את האלופה המכהנת,. אף על פי שנקלעה לפיגור 1-0, הצליחה שוודיה להגיב עם שלושה שערים שהעלו אותה לגמר המונדיאל הראשון בתולדותיה.
שופט המשחק
מוריס גיג הצרפתי נבחר לשופט המשחק. עוזרי השופט, אלברט דוש הגרמני וחואן גרדיאסבאל הספרדי, נבחרו לשמש כקוונים במשחק.
גיג, השופט הצרפתי השני שמנהל את גמר המונדיאל, שפט פעמיים את ברזיל בשלב הבתים של הטורניר, בניצחונותיה על אוסטריה ועל ברית המועצות. כמו כן, הוא שפט את משחק השובר שוויון בבית א', בו ניצחה את  בתוצאה 2-1 לאחר הארכה.
עוזרי השופט שימשו גם הם כשופטים ראשיים במהלך הטורניר. דוש שפט את ברזיל במשחקה מול אנגליה בשלב הבתים, וכן את משחק שובר השוויון בבית ד' בו גברה ברית המועצות 1-0 על אנגליה. גרדיאסבאל שפט בשני ניצחונותיה של 7-3 על  בשלב הבתים ו-4-0 על צפון אירלנד ברבע הגמר.
מהלך המשחק
אל מול כ-50,000 אוהדים ביציעים, כבש כוכבה השוודי של מילאן, נילס לידהולם, שער יתרון מרהיב לזכותה של שוודיה, לאחר שעבר שני שחקני הגנה ברזילאים על סף הרחבה, ובעט כדור מדויק לפינה שהכניע את ז'ילמר. אמנם, היתרון השוודי החזיק מעמד חמש דקות בלבד. כדור רוחב שטוח של גארינצ'ה מאגף ימין, שעבר דרך מספר שחקנים בתוך הרחבה השוודית, הגיע לרגלו של ואוה שדחק בנגיעה מקרוב, וקבע שוויון 1-1 מהיר. בדקה ה-32, השלים ואוה צמד אישי ומהפך במשחק בשער דומה, כשכדור רוחב שטוח נוסף של גארינצ'ה מאגף ימין נמסר למרכז הרחבה, ותוך כדי גלישה ואוה דחק את הכדור אל הרשת וקבע את תוצאת המחצית.
בדקה ה-55 כבש פלה שער מרהיב שהעלה את נבחרתו ליתרון 3-1, כשהשתלט על כדור גובה בתוך הרחבה, הקפיץ מעל לשחקן הגנה יריב, ובנגיעה בעט לפינה ולרשת. בדקה ה-68 העלה מריו זגאלו את ברזיל ליתרון 4-1, לאחר שהשתלט על כדור באגף שמאל של הרחבה, ומהפינה השמאלית של תיבת החמש בעט את הכדור לרשת. בדקה ה-80 חזרה שוודיה למשחק, לאחר שמסירת עומק של לידהולם השאירה את אגנה סימונסון לבד מול ז'ילמר, והאחרון גלגל בנגיעה אל הרשת. בתוך תוספת הזמן קבע פלה את תוצאת המשחק, כשנגח כדור קשתי מעל לשוער השוודי קאלה סוונסון והשלים צמד אישי. 5-2 לברזיל בסיום. הילדרלדו בליני, קפטן ברזיל, היה הברזילאי הראשון להניף את גביע העולם.
שופט: מוריס גיג קוונים: אלברט דוש,  חואן גרדיאסבאל
ג'אנלואיג'י ג'למטי
ג'אנלואיג'י ג'למטי (באיטלקית: Gianluigi Gelmetti; 11 בספטמבר 1945 – 11 באוגוסט 2021) היה מנצח איטלקי.
ביוגרפיה
נפטר ב-11 באוגוסט 2021 במונקו .
קתרינה שראט
קתרינה שראט (בגרמנית: Katharina Schratt; 11 בספטמבר 1853 - 17 באפריל 1940) הייתה שחקנית אוסטרית אשר בשל מערכת היחסים הארוכה שלה עם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, נודעה בכינוי "הקיסרית הלא מוכתרת של אוסטריה".
ביוגרפיה
שראט נולדה ב-11 בספטמבר 1853 בעיר באדן שבאימפריה האוסטרית. לסוחר בשם אנטון שראט (1804-1883). היו לה שני אחים. מילדות היא התעניינה בתיאטרון וחלמה להיות שחקנית. הוריה ניסו להניא אותה משאיפתה זו ושלחו אותה ללמוד בפנימייה בקלן. בסופו של דבר נכנעו הוריה לתשוקתהושלחו אותה לווינה לקחת שיעורי משחק. בגיל 17 היא הופיעה לראשון בבאדן עיר הולדתה.
ב-1872 היא הצטרפה לתיאטרון המלכותי בברלין ותוך זמן קצר זכתה להצלחה ולפרסום. לאחר מספר חודשים עזבה את גרמניה בעקבות בקשה של וינאים רבים שתצטרף לתיאטרון בווינה. עד מהרה הפכה לשחקנית המובילה בווינה. ב-1879 נישאה לקצין ההונגרי הברון מיקלוש קיס דה איטבה (1852-1909). היא ילדה לו בן אחד, אנטון (1880-1970) אולם התגרשה ממנו זמן קצר לאחר מכן. שראט עשתה מספר הופעות ברחבי העולם ובין היתר בניו יורק לפני שהחלה לעבוד בבורגתיאטר. היא הייתה מהשחקניות הפופולאריות ביותר באוסטריה עד לפרישתה ב-1900 בעקבות חילוקי דעות עם מנהל התיאטרון. אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה הזמין אותה אליו לארמון הארכיבישוף בקרומייז'יז', ופרדיננד הראשון, מלך בולגריה היה ידיד קרוב שלה.
הופעותיה של שראט בבורגתיאטר משכו את תשומת לבו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ועד מהרה החל במערכת יחסים עמה. יש הטוענים שלמעשה הייתה זו אשתו של פרנץ יוזף, הקיסרית סיסי אשר עודדה את הקשר בין בעלה לבין שראט הצעירה ממנו בעשרים שנה. באותה תקופה נהגה סיסי לצאת למסעות ארוכים, וחיפשה מי שיעודד וישעשע את בעלה בהיעדרה. אחרי רציחתה של סיסי ב-1898 התהדקו היחסים ביניהם. הקיסר בנה עבורה וילה ליד ארמון שנברון, ועוד אחת בבאד אישל, וכן שילם את כל חובות ההימורים שלה. ב-1900 היא ירשה, מבעלה לשעבר, גם וילה נוספת ברינגשטראסה ממש מול האופרה של וינה.
שרה איטה פלמן
שרה איטה פֶלמַן (א' בניסן תרט"ז, 6 באפריל 1856, מזריטש, פולין – ח' באלול תרצ"ו, 26 באוגוסט 1936, תל אביב) טיפחה את הפרדס היהודי הפרטי הראשון בארץ, כונתה "אם הפרדסנות העברית בארץ ישראל" או "חלוצת הפרדסנות העברית בארץ ישראל".
שנים ראשונות
שרה איטה פלמן נולדה בכפר בסביבות מזריטש בפולין, לחיים וגניה-רחל דומב, שהיו חקלאים וגידלו פרות.
בשנת 1870, בגיל 14, נישאה לדב דוד (ברקו) פלמן מן העיר מזריטש, אלמן שהיה מטופל בשני ילדים קטנים. דב דוד היה סוחר עורות אמיד שעסקיו השתרעו בין פולין לגרמניה, אבל ב-1882 עם תחילת העלייה הראשונה, החליט לעלות לארץ ישראל ולקנות בה חלקת אדמה. הוא הגיע לארץ ב-1883, ללא משפחתו, ובניגוד למקובל אז, לא הצטרף לאחת המושבות החדשות, אלא קנה בכספו 40 דונם אדמה, שחלקה הייתה נטועה בהדרים, בשולי הכפר הערבי סומייל, ארבעה קילומטרים מהיישוב היהודי הקרוב ביפו. אז שב למזריטש, כדי לצרף אליו את בני משפחתו. לדב דוד ולשרה איטה כבר היו בשלב ההוא שבעה ילדים: שני הבנים מאשתו הראשונה, שנפטרה, וחמישה שנולדו לבני הזוג. לאלה הצטרפו גם אמו של דב דוד, מלמד לילדים, שוחט ומשרתת גויה שלא הסכימה להיפרד מהמשפחה.
בדרכם אל הנמל, רכשו בני הזוג ספר לימוד ערבית ובדרך למדו מילים בסיסיות שיעזרו להם לתקשר עם שכניהם החדשים.
הם בנו את ביתם בחלקת האדמה שרכשו, בפאתי הכפר הערבי סומייל, הרחק מכל קהילה יהודית. מיד עם בואם החל דב דוד לטעת את החלקה בעצי הדר. את ידיעותיו המעטות על חקלאות למד מן השייח של כפר סומייל ומשכניו החדשים. בצד הפרדס זרע דב דוד שעורים וחטים ללחם, ובחצר הבית גידל תרנגולות אחדות שהטילו ביצים, שלוש פרות לחלב ולגבינות, וירקות. את התוצרת היה מוכר ליהודי יפו ומהם התפרנס. אלא שדב דוד לא הוציא את שנתו בארץ. באחד מחודשי הקיץ החמים, כאשר עבד בפרדס ללא כיסוי ראש, הוא קיבל מכת שמש ומת.
באחוזה בסומייל נשארה שרה איטה, אלמנה צעירה שטרם מלאו לה 30, עם שבעה ילדים גדולים וקטנים. לא לאורך זמן: שבועיים לאחר מותו של דב דוד מתה מקדחת גם התינוקת, אלקה, ואחריה עוד בת קטנה - חיה. עם זאת, שרה איטה סירבה לבקשותיהם של בני משפחה ורבנים שדחקו בה לשוב לפולין, והחליטה להישאר ולהמשיך את מפעלו של בעלה. באיגרת ששגרה לאחד הרבנים כתבה: "יקרה לי ירושת בעלי ועמלו אתו עבדתי ועמלתי. בפינה הזו ראה את פינת חייו, ואני לא אלך מכאן! את נפשי אתן לאדמה הזו שהקריב את עצמו עליה".
שרה איטה המשיכה את מלאכת שתילת הפרדס, שקיבל את השם "גינת דוד", לזכרו של דב דוד, אבל חלפו עוד שנים ארוכות עד שהפרדס החל להניב, וכספה של שרה איטה אזל. היא מכרה את תכשיטיה, וביקשה מבני המשפחה במזריטש למכור את שארית רכושה שם ולשלוח אליה את הפדיון. וכאשר גם אלה לא הספיקו, פנתה אל הברון אדמונד דה רוטשילד וביקשה הלוואה של 300 פרנק.
האיש שפרש את חסותו עליה היה השייח המקומי של סומייל, מחמד אבו ג'ברא. הוא הפיץ הודעה בכל הכפרים מסביב, שמי שיפגע ב"סית שרה", ילדיה או רכושה, דמו בראשו. ואכן, היו מקרים ששודדי דרכים זרים לא שמעו את האזהרה, ושדדו בהמות או ציוד מהפרדס. במקרים כאלו היו יוצאים אנשי השייח בעקבותיהם לנקום ולהחזיר את הגזלה. פעם אחת שחה בבריכה של הפרדס (לימים בריכת גן הדסה) ילד ערבי, וטבע. הפרשה כמעט שהתפתחה לעלילת דם, הערבים מכפר סומייל השתוללו, ורצו לפרדס במקלות ובגרזנים. אלא שאמו של הילד המת, לא נתנה לפגוע בשרה איטה והגנה עליה בגופה.
התבססות כלכלית
בתום חמש שנים מיום בואה ארצה, החל הפרדס להניב פרי. משלוח הפרי הראשון לארצות אירופה (שעליו היו מוטבעות האותיות ג"ד - גינת דוד) נחל אמנם כישלון, כי שרה איטה וילדיה הגדולים לא ידעו איך לארוז את הפרי כך שישתמר, אבל בשנים הבאות למדו את תורת האריזה וחוו רווחה כלכלית. עד כדי כך, שכאשר ביקר הברון רוטשילד שוב בארץ, בשנת 1899, התייצבה אצלו שרה איטה, והייתה לאחת מהאנשים היחידים בארץ ישראל שהחזירו את חובם לברון.
עם השנים הפכו שרה איטה ובניה למומחים לפרדסנות, ומי שביקש ללמוד את תורת ההרכבה היה מגיע לגינת דוד. איכרי פתח תקווה, שב-1889 ניטעו בה הפרדסים הראשונים, היו מן הראשונים שלמדו פרדסנות ממשפחת פלמן. בנו הבכור של דב דוד, אהרן לייב, שהיה יד ימינה של שרה איטה, אמו החורגת, הוציא, ב-1891, את הספר העברי הראשון על פרדסנות - "מעין גנים - הלכות נטיעת גנים ופרדסים בארץ הקודש".
גם טיילים ותיירים היו פוקדים את הפרדס, כפי שתיאר זאת זלמן בן-טובים, מראשוני העיתונאים בארץ בעיתון החבצלת (מ-1897): "והבאיארה דמיונה כיער רענן גדול... אל כל אשר נשאנו עינינו נפגשנו בים תפוחי-הזהב רבים מרהיבי העין... ונצא מהגן ונבוא הביתה... ישבנו סביב השולחן ונטיב את לבנו בלביבות ויין ואנוכי הרימותי את כוסי ואשתה לחיי הגברת שרה איטה ובני משפחתה האהובים."אלו היו גם השנים שבהן הוקמו השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו, והפרדס בסומייל לא היה שוב מבודד כל כך. בימיהם הראשונים בארץ, הצטער דב דוד, איש דתי מאוד, על כך שלא יכול היה להגיע ליפו לתפילות השבת. הדרך הייתה ארוכה הרבה יותר ממה שמותר על פי תחום שבת, ואפילו עירוב לא פתר את הבעיה. עם הקמת נוה צדק, בשנת 1887, הצליחו בניו להניח עירוב במחצית הדרך (במקום שבו משתרע עכשיו רחוב המלך ג'ורג') ולהצטרף סוף סוף לתפילה במניין.
המעבר לנוה צדק
בניית השכונות החדשות מצפון ליפו הביאה גם לפרידתה של שרה איטה מסומייל. בניה של שרה איטה, וכלותיה, שגרו עד אז בבית בשולי סומייל, לחצו מאוד על האם לעבור לנוה צדק. הם רצו לעבור לסביבה יהודית ולהעניק לילדיהם חינוך הולם. שרה איטה, שניסתה תחילה להתנגד, נענתה לבסוף, ובשנת 1899, 15 שנה לאחר בואה לארץ ישראל ולאחר שהקימה את ביתה בסומייל, עזבה שרה איטה את הפרדס ועברה לגור עם ילדיה בנוה צדק. מאז, אפשר היה לראות את שרה איטה רוכבת על חמור בין הבית בנוה צדק לפרדס בסומייל.
מלחמת העולם הראשונה, שפרצה ב-1914, הביאה למצוקה כלכלית. שוקי אירופה נסגרו בפני הפרי שהגיע מן האימפריה העות'מאנית, אבל המשאבים שנדרשו לאחזקת הפרדס לא פחתו. ובאביב של שנת 1917 בא הגירוש מתל אביב ומיפו. בניגוד לרוב היהודים בארץ, ששמרו על אזרחותם האירופית, דב דוד פלמן, ואיתו כל משפחתו, קיבלו על עצמם אזרחות עות'מאנית מיד עם בואם לארץ ישראל. ובכל זאת, נמנו גם הם עם המגורשים, מיפו לפתח תקווה, ומשם - לצמח. ערב הגירוש הגיע השייח אבו ג'ברה לשכונת אחווה, שם התגוררה המשפחה, והוביל על בהמות המשא שלו את המשפחה ואת רכושה לסומייל. שם הטמינו הבנים את רכושם, כולל כדי יין שבהם סחרו בעת ההיא, הפקידו את הטיפול בפרדס בידי השייח, ויצאו צפונה. בצמח, שהייתה אז צומת חשוב, קיבלו בניה זיכיון להקים חנות לשימוש הצבא הטורקי, והחנות שימשה כיסוי לפעולות הברחה, של כסף ומכתבים, לתושבי הארץ הגולים.
עם תום המלחמה שכרה שרה איטה עגלה רתומה לשתי פרדות, בדרך הביתה. פעמיים במהלך המסע, שארך שלושה ימים, התהפכה העגלה, ושרה איטה שבה הביתה חבולה, אחת מצלעותיה שבורה, ונאלצה לעבור ניתוח. בפרדס שרר עם תום המלחמה חורבן ממש, עציו נעקרו, ונדרש לו שיקום ארוך ומסור עד ששב לפרוח. הפעם נטלו הבנים את עיקר העול על עצמם.
שנים אחרונות
בשנת 1934 החליטו בתל אביב לחגוג מלאת 50 שנה לנטיעת הפרדס העברי הראשון. אנשי מועצת העיר ובראשם מאיר דיזנגוף, ולצדם ידידים ובני משפחה, הרב הראשי של תל אביב, הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ונציג הפרדסנים - כולם התאספו במלון "שפת הים", ערכו לה חגיגה רבתי, והכתירו אותה בתואר "חלוצת הפרדסנות העברית".
שרה איטה בת ה-80 כבר לא הצליחה לרכוב על החמור, ובביקוריה הנדירים בפרדס הייתה מוסעת במכונית. אלו היו השנים שבהם העיר תל אביב צמחה והתפשטה צפונה, עד אשר סגרה על הפרדס, והמשפחה החליטה לעקור את הפרדס ולמכור את האדמות. בחודש ניסן תרצ"ו נסעה שרה איטה בפעם האחרונה לפרדס, תשושה ושחוחה, להיפרד ממפעל חייה. כאשר חזרה הביתה, נכנסה למיטה וכמעט לא קמה מאז. חמישה חודשים אחר כך, בחודש אלול, נפטרה.הימים היו ימי המרד הערבי הגדול, ימים של מתח רב בין יהודים לערבים, ובכל זאת שלחו ערביי סומייל נציגים, בחשאי, לנחם את המשפחה האבלה.
לימים, נבנו בשטח הפרדס גם גן העיר ובניין עיריית תל אביב-יפו בכיכר רבין. שני רחובות בארץ מאזכרים את פועלה של שרה איטה פלמן - "רחוב הפרדס" שנטוע באזור הפרדס בתל אביב, ורחוב "חלוצת הפרדסנות" בפתח תקווה.
טראונשטיין (עיר)
טראונשטיין (בגרמנית: Traunstein) היא בירת מחוז טראונשטיין שבדרום-מזרח מדינת בוואריה שבגרמניה. העיר משמשת כמרכז, מנהלי, מסחרי, תחבורתי, חינוכי ובריאותי לאזור הסובב אותה.
כיכר השוק ההיסטורית, הכנסת האורחים הבווארית, מבשלות הבירה המקומיות, מתקני הספורט שבה, מצעד הסוסים של יום שני של הפסחא והיותה המקום שבו עברה על האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר תקופת ילדותו, תרמו להתפתחות העיר כיעד תיירותי.
ימי הביניים וראשית העת החדשה
למרות שרישומים כנסייתיים משנת 790 מציינים נחלה בשם "אד טורן" (ad Trun) ולמרות שידוע על כמה מבנים מבוצרים הקיימים בסביבה מאז המאה ה-10, טראונשטיין עצמה מוזכרת לראשונה בכתבי יד של מנזר באומבורג (Baumburg) מ-1245. משמעות שם המקום היא "מצודת טראון", ומשמעות נוספת היא "מקום מושבו של האדון טראון", שהיה מוקף ביישוב קטן.
אצילי בית ויטלסבאך היו הראשונים להרחיב ולבצר את היישוב. באופן זה הם שלטו על הדרך החשובה שבה הובילו מלח מבאד רייכנהאל (Bad Reichenhall) למינכן, על גבול הארכיבישופות של זלצבורג. ב-1120 התיישבו האדונים של טורנה, עקב משיכתם למיקום האסטרטגי, במקום בו ניצבת היום טראונשטיין. הם בנו את המצודה בשוליו של המישור בו ניצבת העיר, המוקף בנהר ובדרך הסחר העוברת במקום.
טראונשטיין השתייכה לממלכת בוואריה מאז שנת 1275 לפני כן היא השתייכה לזלצבורג. בראשית המאה ה-14 הוענק לטראונשטיין מעמד של עיר. ב-1493 היו כבר רחובותיה של העיר מרוצפים. כנסיית אוסוואלד נבנתה מחדש ב-1501 וב-1526 הושלמה בנייתה של מזרקת "לינדלברונן" (Lindlbrunnen), כחלק ממערכת אספקת המים של העיר.
במאה ה-17, מערך ייצור המלח, שהוזן על ידי צינור עץ שהוליך מי מלח מבאד רייכנהאל, היה חלק חשוב מהתעשייה של העיר ומעושרה. הצינור נבנה בין השנים 1616-1619.
על טראונשטיין פסח החורבן שהיה מנת חלקן של הערים בסביבה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618-1648).
שריפות
במהלך ההיסטוריה שלה, חוותה טראונשטיין לפחות שתי שריפות משמעותיות. ב-1704 העלו את העיר באש כוחות צבא אוסטריה במהלך מלחמת הירושה הספרדית ושרפה שנייה התחוללה ב-1851. עם זאת, לא תועד קיומה של "השרפה הראשונה" המוכרת לתושביה המקוריים של העיר ושעדיין לומדים עליה בבתי הספר עד היום. רק חפירות ארכאולוגיות מעידות על שרפה שהתחוללה בעיר לפני שנת 1400. מסמכים כתובים, בכל אופן, לא מתעדים את השרפה הזאת. תיעוד מצומצם ביותר קיים גם על השרפה של 1851. ב-1587 הוסדרה התארגנות של העיר להתמודדות עם שרפה בפעם הראשונה בתולדותיה.
בלילה שבין ה-25 באפריל וה-26 באפריל 1851 החריבה שרפה גדולה את העיר שוב. הסיבה לכך לא התגלתה מעולם. הלהבות התפשטו לכמעט 100 בתים, כולל בניין העירייה, בית המשפט המחוזי, המשרד הראשי של תעשיית המלח, הכנסייה וכמה שערים ומגדלים, להוציא המגדל העליון. כמו ב-1704 נבנתה העיר מחדש תוך כמה שנים. הועלתה ההשערה שהשרפה פרצה כהצתה של תושבי עיר סמוכה בשם האזלאך (Haslach) על רקע של סכסוך קרקעות. מאוחר יותר צצו שמועות שהשרפה פרצה עקב רשלנות של תושבים מקומיים. יחד עם זאת לא נתמכה השערה זו בעדויות מוצקות ולא נמצאו אשמים בפרוץ השרפה.
לאחר השרפה נותרו 700 מתושבי העיר ללא קורת גג, אך עד מהרה הוגשה להם עזרה. מקסימיליאן השני, מלך בוואריה ביקר בעיר למחרת השרפה, עודד את התושבים ותרם סכום כסף גדול. בזכות סיוע זה הצליחו תושבי העיר לבנות את העיר עד מהרה. כמו כן שוקמה כיכר העיר הימיביניימית.
המאה ה-20
ב-1912 נפסקה פעולתה של תעשיית המלח בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוסב מתקן ייצור המלך לשעבר כמחנה ששיכן מעל 1,000 אסירים ושבויים. לאחר המלחמה הכה המשבר הכלכלי של 1923 וכמו בערים אחרות, נפוץ בעיר השימוש בשטרות בערכים של מיליארדי מארקים עקב ההיפר-אינפלציה.
במהלך השלבים העיקריים של מלחמת העולם השנייה, הייתה טראונשטיין מטרה להפגזות האוויריות של האמריקנים במשך כמה פעמים. ב-11 בנובמבר 1944, ב-21 בינואר 1945, ב-18 באפריל 1945 וב-25 באפריל 1945. בחודש אפריל 1945 החריבו ההפגזות האוויריות חלק ניכר מאזור תחנת הרכבת, אירוע שבו נהרגו מעל 100 איש. זמן קצר לאחר מכן, ב-2 במאי, חלפה רכבת עם עצירים יהודים ממחנות הריכוז דרך טראונשטיין. ביום המחרת נורו 61 מעצירים אלה בסוברג (Surberg) הסמוכה ואנדרטה הניצבת שם היום מנציחה את האירוע. העיר נכנעה ללא קרב ב-3 במאי 1945.
המטופל
המטופל (באנגלית: The Patient) היא מיני-סדרת מתח פסיכולוגית אמריקאית שנוצרה ונכתבה על ידי ג'ואל פילדס וג'ו וייסברג.
תקציר העלילה
עלילת המיני-סדרה עוקבת אחר אלן שטראוס, פסיכולוג יהודי רפורמי המתקשה לעכל את מותה הטרי של אשתו ואת התנכרותו של בנו, שנחטף יום אחד על ידי אחד ממטופליו, סם.
פיתוח
באוקטובר 2021, נמסר לראשונה על פיתוחה של המיני-סדרה. עוד נמסר כי את המיני-סדרה יצרו וכתבו ג'ואל פילדס וג'ו וייסברג, וכי על הפקתה יהיה אמון השחקן סטיב קארל. בצוות ההפקה נמנים גם קרוליין מור, ויקטור סו וכריס לונג, שאף היה אמון על בימוי הפרקים.
ליהוק
לצד ההכרה על הפקת המיני-סדרה, נמסר כי קארל ייככב בתפקיד הראשי. בינואר 2022, נמסר על ליהוקם של דונל גליסון, לינדה אמונד, לורה נימי ואנדרו לידס; ואילו בפברואר 2022, על ליהוקם של אלכס ריץ' ודייוויד אלן גריר.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו בינואר 2022 בלוס אנג'לס.
אחוזי צפייה
לפי האתר "Whip Media", המיני-סדרה הייתה הסדרה המקורית התשיעית הנצפית ביותר בארצות הברית בכל שירותי הזרמת המדיה הזמינים במהלך השבוע בו חל 4 בספטמבר 2022, השישית בשבוע בו חל 9 באוקטובר 2022, החמישית במהלך השבוע בו 23 באוקטובר 2022, והשלישית במהלך השבוע בו חל 30 באוקטובר 2022. לפי האתר "Reelgood", המיני-סדרה הייתה לסדרה הרביעית הנצפית ביותר בכל שירותי הזרמת המדיה במהלך השבוע בו חל 9 בספטמבר 2022.
תגובת הקהל
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכתה המיני-סדרה מחזיקה לציון 88%, עם דירוג ממוצע של 7.1/10 על סמך 57 ביקורות. בקונצנזוס המבקרים של האתר נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic, זכתה המיני-סדרה לציון 74/100 על סמך 30 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
סימפלי רד
סימפלי רד (באנגלית: Simply Red, "פשוט אדום") היא להקת פופ בריטית שפעלה בין השנים 1984–2010, וחזרה לפעול החל משנת 2015.
הלהקה הוקמה ב-1984 במנצ'סטר על ידי מיק האקנל (Mick Hucknall, שירה), טים קלט (Tim Kellett, חצוצרה וקלידים) ופריץ מק'אינטייר (Fritz McIntyre, שירה וקלידים), שהיו לגרעין הקבוע של הלהקה; סביבם הצטרפו ועזבו אמנים אחרים באופן תדיר. סימפלי רד ידועה למעשה כפרויקט של אדם אחד—האקנל; הוא עצמו ציין זאת בראיונות רבים. שם הלהקה מתייחס לשערו האדמוני של האקנל וגם למועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד, שאותו הוא אוהד.
בלהקה השתתפו נגנים ממוצא מגוון: ברזיל (הגיטריסט הייטור ט"פ, Heitor T. P.) ויפן (המתופף גוטה, Gota, אשר הוציא מספר אלבומי סולו), למשל. האקנל כתב כמעט את כל שירי הלהקה בעצמו (בחלקם השתתף מק'אינטייר בהלחנה), למעט מספר שירים שהלהקה חידשה. כל עטיפות אלבומי הלהקה מציגות את האקנל לבדו, ללא עמיתיו.
אלבומה הרביעי של סימפלי רד, "Stars", אשר יצא ב-1991, הוא המצליח ביותר של הלהקה ואחד האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, עם למעלה מ-20 מיליון עותקים שנמכרו. Stars היה נקודת השיא של הלהקה; האלבומים שהקליטה מאז זכו לביקורות צוננות ולהצלחה מסחרית מצומצמת.
ב-27 באוגוסט 1992 הופיעו סימפלי רד בפארק הירקון בתל אביב וב-29 באוגוסט אותה שנה בבריכת הסולטן בירושלים במסגרת סיבוב ההופעות של האלבום Stars.
ב-19 בדצמבר 2010, התקיים מופע סיום חגיגי באולם O2 ארנה שבלונדון, מופע שציין את פירוק הלהקה לאחר 25 שנות פעילות, אך הקבוצה שבה להקליט ולהופיע בשנת 2015.
ב-14 ביוני 2016 הופיעה הלהקה בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
נייטקרולר
נייטקרולר (באנגלית: Nightcrawler, בתרגום לעברית: "זחלן הלילה") הוא דמות בדיונית של גיבור-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Giant-Size X-Men #1 ממאי 1975 ונוצרה על ידי הכותב לן ויין והמאייר דייב קוקראם.
נייטקרולר הוא האלטר אגו של קורט וגנר, מוטאנט ממוצא גרמני בעל יכולת טלפורטציה שמאפשרת לו להשתגר ממקום למקום. גוון עורו הוא בצבע אינדיגו שמאפשר לו להיטמע בצללים והוא בעל מראה שמקנה לו דמות שד - רגליים בנות שתי אצבעות, ידיים בנות שלוש אצבעות, עיניים צהובות וזנב אחיזה גמיש. דמותו מתוארת לרוב כבדחן מעשי וליץ, בעל שמחת חיים וחובב הרפתקאות סיף. נייטקרולר הוא נוצרי קתולי מאמין, ולמרות שהדבר לא מודגש בהופעותיו המוקדמות בקומיקס, הרי שבהמשך הוא דבק באמונתו ואינו חושש להביע אותה.
דמותו של נייטקרולר מדורגת במקום ה-80 ברשימת גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN. היא הופיעה בעיבודי אנימציה שונים של האקס-מן כמו "אקס-מן: סדרת האנימציה" (שם נקראה דמותו בעברית "אפלוליין"), "אקס-מן: הדור הבא" ו"וולברין והאקס-מן". את גרסתו המבוגרת בסרט הלייב אקשן "אקס-מן 2" גילם השחקן אלן קאמינג, בעוד את גרסתו הצעירה בסרטים "אקס-מן: אפוקליפסה" ו"אקס-מן: הפניקס האפלה" גילם השחקן קודי סמית-מקפי, ששב לגלם את הדמות בהופעת קמע ללא קרדיט בסרט "דדפול 2".
שנים מוקדמות
לפי שני סיפורי מקור שפורסמו בשנים 2003 ו-2010, המוטאנטית בעלת כוחות השינוי צורה מיסטיק התחזתה לאשת אצילות גרמניה והתחתנה עם הברון כריסטיאן וגנר. באותה עת היה לה רומן עם עזאזל המסתורי מאי השדים והיא הרתה לו ילד. עזאזל אמר לה לגדל את התינוק כאילו היה בנו של הברון. רייבן שבורת הלב הסכימה וכאשר הברון החל לחשוד לגבי אבהותו של הילד, הרי שמותו הפתאומי ב"תאונה" הבטיח שאף אחד לא גילה את חשדותיו. התינוק נולד עם חזות חיצונית של פרווה כחולה, אוזניים מחודדות, עיניים צהובות וזנב אחיזה גמיש. עקב ההלם והמתח מהלידה הקשה, מיסטיק איבדה את הריכוז וחשפה את המראה האמיתי שלה. השמועה לגביה ולגבי בנה התפשטה במהירות, והמון זועם נושא לפידים החל לרדוף אחריה. במהלך מנוסתה, מיסטיק התעלפה לצד הנהר והשאירה את קורט וגנר הצעיר לשוט במעלה הזרם.
חיי הקרקס
באורח פלא, התינוק שרד וניצל בידי המכשפה ומלכת הצוענים מרגאלי זארדוס, שהפכה למגדת עתידות בקרנבל מקומי ככיסוי לפעולותיה כמכשפה. מרגאלי לקחה את התינוק איתה חזרה לקרקס. היא שימשה כאמו המאמצת, וזאת מאחר שקורט מעולם לא אומץ באופן רשמי. הוא גדל בקרב אנשי הקרקס, אשר לא החזיקו בדעות קדומות נגד "פריקים", מלבד אדון הזירה. שני חבריו הקרובים ביותר היו אחיו המאמצים סטפן וג'ימיין זארדוס. ככל שקורט וג'ימיין התבגרו, הם פיתחו חברות קרובה, ואילו סטפן ידע שמורשתו הקסומה תמשוך אותו לצד הרוע ביום מן הימים. לפיכך, ג'ימיין השביעה אותו שבועת דם שבמידה וסטפן יהרוג ללא כל סיבה, אז קורט יהרוג אותו. הרבה לפני התפתחות כוחות הטלפורטציה שלו, קורט החל להדגים זריזות גבוהה ובשנות התבגרותו הפך לאקרובט הכוכב של הקרקס. הקהל שהגיע להופעותיו שיער שמדובר באדם רגיל שלובש תחפושת של שד.
ככל שקורט התבגר, יכולותיו משכו פחות ופחות קהל, עד שיום אחד אדון הזירה לא יכול היה להרשות לעצמו להחזיקו והחליט למכור אותו. מרגאלי פחדה מכך, ויחד עם אדם בשם ארמן פרייליך שחררה את קורט. בבריחתו, קורט הפיל בטעות לפיד בוער שהצית את אוהל הקרקס. אדון הזירה ואנשיו הבריונים רדפו אחרי קורט ביער ועמדו לירות בפניו כשהוא השתגר לראשונה. נדהם ומרוצה מהימלטו, קורט עשה את דרכו לכנסייה קרובה של האב וגנר. יומיים לאחר מכן הוא התגלה והתקבל בברכה, כשהוא מבצע מטלות שגרתיות תמורת מחסה. ערב אחד, ארמן פרץ את הדלת, וזאת לאחר שנרדף בידי אנשי הקרקס. האב וגנר ניסה לעצור בעדם מלקחת את הנערים, אך בריוני הקרקס התבררו כחזקים מדי עבורו והציתו את הכנסייה במהלך הקטטה ביניהם. קורט שיגר את ארמן לחווה סמוכה בטרם חזר להתעמת מול אדון הזירה. בדיוק לפני שהצליח להרוג אותו, האב וגנר הזכיר לו את אנושיותו. לאחר שנרגע, הבריונים עמדו לירות בקורט אך הוקפאו לפתע. פרופסור צ'ארלס אקסבייר הגיע והשתלט על מוחם. הוא גרם להם להאמין שקורט מת בשריפה.
מספר שנים לאחר מכן, המיליונר הטקסני ארנוס ג'ארדין, שניהל קרקס גדול בפלורידה, שמע על הקרקס שקורט עבד בו וקנה אותו. ג'ארדין התכוון להעביר את כמה מפעלוליו הטובים ביותר של וגנר הגרמני אל הקרקס האמריקני, אולם הוא דרש שוגנר ימוקם במופע המפלצות של הקרקס. מזועזע מכך, וגנר עזב ועשה את דרכו לכפר הבדיוני וינזלדורף שבגרמניה, שבו התגורר אחיו החורג סטפן. קורט גילה שאחיו השתגע ורצח באכזריות כמה ילדים. שני לילות אחרי שעזב את הקרקס, קורט מצא את סטפן ונאבק בו, בתקווה לעצור את התקף הזעם שלו. במהלך המאבק ביניהם, קורט שבר את מפרקתו של סטפן ללא כוונה.
אקס-מן
וגנר עזר לאקסבייר ולסייקלופס להציל את קבוצת האקס-מן המקורית מידי האי התבונתי קרקואה. לאחר שחברי הקבוצה עזבו לזמן מה, וגנר נשאר במכון אקסבייר לצעירים מחוננים ויחד עם המגויסים החדשים סטורם, קולוסוס, וולברין, באנשי ות'אנדרבירד הצטרף לקבוצה חדשה של האקס-מן. בזמן חברותו בקבוצה, הוא נודע בכינוי נייטקרולר. חברי קבוצה זו היו מבוגרים ברובם, ולא נדרשו לקבל הדרכה מאקסבייר, אך עדיין התאמנו בשימוש בכוחותיהם בחדר הסכנה. ביום הולדתו ה-21 של קורט, ג'ימיין שיגרה את נשמתו לצלם גיהנום. שם, הוא התעמת עם מרגאלי זארדוס, שהטילה עליו את האחריות למותו של סטפן. כאשר הוא שכנע אותה שסטפן נדחף לשיגעון, היא סלחה לו. אחותו החורגת ג'ימיין גילתה לו שחיה לצידו תחת מסווה קסם של חברתו אמנדה ספטון.
וגנר הצעיר ליווה את וולברין לאוטווה, קנדה, שם עזר לקבוצת אלפא פלייט להילחם בוונדיגו. לאחר מכן, האקס-מן מנעו התנקשות בסנטור רוברט קלי בידי אחוות המוטאנטים שבהנהגת מיסטיק, וקורט היה המום לאחר שגילה את הדמיון הרב ביניהם ושהיא יודעת את שמו הפרטי. וגנר נטל מנהיגות על האקס-מן לאחר שסטורם איבדה את כוחותיה. בעקבות אחד מסיפורי ההרפתקאות שלו, קיטי פרייד ניסתה ליצור העתק של עולם חייזרי בתוך חדר הסכנה, אך למעשה פתחה בטעות שער לעולם עצמו, ונייטקרולר נמשך לתוכו. הוא עבר מספר הרפתקאות בעולמות שונים, וכן נלחם במכשף שאגרין. במקומות אלו הוא נתקל לראשונה בבאמפים, יצורים משונים שדמו לגרסאות מיניאטוריות של עצמו ואשר הופיעו בהרפתקאות מאוחרות יותר שלו.