cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצוות ירושת ארץ ישראל
כיבוש במלחמה
המצווה להילחם (בזמן יהושע או לדורות) היא רק נגד אומה הטוענת בעלות על הארץ, אבל גוי יחיד הגר בארץ, אין חיוב לסלקו מהארץ (אמנם יש הסוברים שצריך שיקבל עליו ז' מצוות - רמב"ם ע"ז י, ו), אבל מצווה לקנות ממנו את הקרקע
סוטו (קבוצה אתנית)
היסטוריה והשפעה תרבותית
משטרי הצ'יף התפצלו שוב ושוב, בדרך כלל כתוצאה מיריבות בין המתמודדים על תפקידו של הצ'יף. חדירה בלתי-סדירה של קבוצות פליטים התרחשה, ואלו התיישבו בין הסוטו, דבר שהחל תהליך ארוך של אינטראקציה תרבותית.
מצוות ירושת ארץ ישראל
כיבוש במלחמה
הרמב"ם חולק על הרמב"ן וסובר, שיהושע נצטווה להילחם מפני שהיה זה ז' עממין שהיו עובדים עבודה זרה ונצטוינו עליהן "לא תחייה כל נשמה". ולא נתבררה דעתו האם יש מצווה להילחם באומות אחרות אפילו בזמן יהושע.
סוטו (קבוצה אתנית)
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו
העימות בין אנשי הבסוטו לבין המתיישבים הלבנים במה שנקרא היום "המדינה החופשית"/"אזור לסוטו", כלל שלוש מלחמות (1858–1868). המטרה של שלוש המלחמות הללו הייתה שמירה על זכויות טריטוריאליות באזור שבין קאלדון (Caledon) ונהר אורנג' (Orange Rivers).
מצוות ירושת ארץ ישראל
כיבוש במלחמה
כל זה אינו עניין לסוג אחר של מלחמת מצווה שהיא הצלת ישראל ועזרתן מיד צר, מצווה זו ישנה בכל מקום ובכל זמן.
סוטו (קבוצה אתנית)
רקע היסטורי
הגירה המונית של מספר קבוצות של נגוני, קדמה למלחמות בסוטו. הגירה זו התרחשה בתקופת שלטונו של המלך של זולו (Zulu), שמו היה שאקה (Shaka), אשר כבש כמה קבוצות נגוני, שנקלטו לתוך ממלכת זולו. שאקה רדה בהן בצורה קשה. היו אבדות רבות, בין השאר של נשים ושל ילדים, ומעט השורדים נכפו להישבע לו אמונים. שבטים אחרים של נגוני שהצליחו להימלט התיישבו באזורים אחרים, התמודדו עם תנאי רעב גוברים, ואף חלקם נאלצו לאמץ אורח חיים קניבלי בשביל לשרוד. התקופה ההיא ידועה בשם אמפקאנה (Mfecane) או דיפיקאנה (Difiqane), ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור".
מצוות ירושת ארץ ישראל
במקום סכנה
דנו הפוסקים האם מותר להיכנס לספק סכנה בשביל מצוות כיבוש הארץ, יש סוברים שמותר, שהרי שציוותה התורה להילחם בשביל לירש את הארץ, ודאי הייתה כוונתה שנכנס לספק פיקוח נפש לשם כך, נמצא שמצוות כיבוש דוחה פיקוח נפש. לדעות אלו מותר לגור במקום מסוכן מבחינה ביטחונית בארץ ישראל, אם על ידי כך מיישב את ארץ ישראל וגורם שלא תימסר לאומות. וכך עשו אנשי העליות הראשונות, שגרו במקומות שהיו סכנת נפשות.
סוטו (קבוצה אתנית)
רקע היסטורי
ב-1818, המלך משאוושאוו (Moshoeshoe), שהיה בנו של הצ'יף של קבוצת הבקוטלה (Bakotela) של קלאן קואנה/קוואנה (Koena/Kwena) (קלאן הקרוקודיל) בשבט הסוטו, סייע להשיג כוח על קלאנים קטנים של פליטים. הייתה לו גישה הרבה יותר הומאנית שהעריכה חיי אדם ודגלה בשאיפה לשלום. משאוושאוו ביסס שליטה על מספר קבוצות קטנות של דוברי הסוטו והנגוני, אשר נעקרו על ידי הדיפיקאנה. חלק מהקהילות הללו ביססו קשרים לאנשי הסאן, שגרו מערבית לשטחו של משאוושאוו. כתוצאה מכך, השפה של הבסוטו, שהיא סהסוטו (seSotho), משלבת מספר קולות של "קליקים" שמקושרים לשפות קויסאן, בניגוד לשפה של צפון סוטו.
מצוות ירושת ארץ ישראל
במקום סכנה
דעת הרב עובדיה יוסף הייתה, שהיות ובכיבוש של מדינת ישראל, אין אנו רשאים לפנות את בתי העבודה זרה של האומות, לכן אין זה נקרא מצוות כיבוש, שדוחה פיקוח נפש.
סוטו (קבוצה אתנית)
רקע היסטורי
ב-1820 משאוושאוו הפך לצ'יף של יחידה גדולה יותר של קבוצות מדרום סוטו, שנפלה תחת סמכותו המרכזית בעקבות התחרות על המשאבים, שהתגברה בעקבות בצורת. התחרות הזו על המשאבים גרמה לקבוצות הללו לחפש הגנה מקבוצות משוטטות אחרות, ומשאוושאוו ואנשיו נסוגו למבצר ההר של טאבה בוסיו (Thaba Bosiu [ידוע גם בשם Thaba Bosigo]) ב-1824.
מצוות ירושת ארץ ישראל
הכנה למצוות
מצוות ירושת הארץ, מלבד שהיא מצווה כשלעצמה, הרי היא גם הכנה להרבה מצוות אחרות התלויות בארץ. מצוות תרומות ומעשרות (ראשון, שני ועני) שמיטה ויובל, ערי חומה עבד עברי ועוד, שאינם נוהגות עד שיורשים את הארץ ומחלקים אותה לשבטים.
דיני המצווה
גבולות הארץ לגבי מצוות ירושת הארץ, הם גבולות ההבטחה. אסור להילחם בשום ארץ מהארצות שסביב ארץ ישראל, עד שתיכבש כל הארץ שסימן הקב"ה גבולותיה בתורה בפרשת עקב (גבולות ההבטחה, עד נהר פרת). יש אומרים שגם אין לכבוש את גבולות הארץ המובטחת עד שכובשים את הגבולות המובאות בפרשת מסעי תחילה.
סוטו (קבוצה אתנית)
רקע היסטורי
הבריטים, שבזמנו שלטו על האזור שבין אורנג' ריבר לואאל ריבר (ריבונות אורנג' ריבר), הכריזו בסופו של דבר על גבול וורדן (Warden line). הגבול הזה חילק את השטח בין הטריטוריה של הבריטים לבין השטח של הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו. גבול וורדן עורר כעס רב, שכן עמק קאלדון הפורה, שלפי הגבול שהוכרז היה בשטח הבריטי, שימש שטח חיוני מבחינת החקלאות הן לבריטים והן לבסוטו. לפיכך, הגבול הזה לא היה מקובל על משאוושאוו, מה שהביא לעימות בין הבסוטו לבין הבריטים, שהובסו למשאוושאוו בקרב פירפואט (Viervoet) ב-1851. בתקופה זה משאוושאוו אף ניסה לחתום על הסכם עם הבורים כנגד הבריטים.
סויוז TM-11
סויוז TM-11 (ברוסית: Союз TM-11) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-2 בדצמבר 1990 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: ויקטור אפנסייב, מוסה מנארוב (טיסה שנייה) וטויוחירו אקיאמה (יפני ראשון בחלל). המטרה העיקרית של הטיסה הייתה עגינה בתחנת החלל מיר וביצוע מחקרים שונים. טויוחירו אקיאמה היה התייר הראשון בחלל שהוטס תמורת תשלום.
עגינה לתחנת החלל מיר עברה ללא בעיות וצוות התחיל בביצוע מחקרים לפי התוכנית. טויוחירו אקיאמה טס לחלל כעיתונאי של רשת יפנית "TBS". כל היום הוא שידר תוכנית של 10 דקות לטלוויזיה ו-20 דקות לרדיו. מכיוון שציוד יפני לא היה תואם את הציוד של התחנה היה צורך להביא לחלל ציוד במשקל של 170 ק"ג.
ב-10 בדצמבר 1990 סויוז TM-10 התנתקה מתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ כאשר על סיפונה בנוסף לצוות המרעה גם טויוחירו אקיאמה שהגיע בחללית סויוז TM-11 שבוע לפני זה.
לאחר מכך, הצוות המשיך בתוכנית מחקרים רחבה. בין היתר הם ביצעו מספר פעמים פעילות חוץ רכבית כאשר התקינו ציוד נוסף מחוץ לתחנה.
ב-26 במאי 1991 סויוז TM-11 התנתקה מתחנת החלל מיר וחזרה לכדור הארץ כאשר על סיפונה בנוסף לצוות המרעה גם הלן שרמן שהגיע בחללית סויוז TM-12 שבוע לפני זה.
סוטו (קבוצה אתנית)
רקע היסטורי
ב-1854, העלות של השמירה על הריבונות באזורים הסמוכים לבסוטו הפכה לגבוהה מדי עבור הבריטים, ומשום כך הם מסרו את הטריטוריה לבורים, דרך חתימה על האמנה של סנד ריבר (Sand River). הבורים דרשו אפוא את האדמה שמעבר לקאלדון ריבר, וכינו אותה בשם הרפובליקה של מדינת אורנג' החופשית. הכינוי גרם לעוד עימות על האדמה ועל גבולות לא מוגדרים עם הבסוטו, אשר ראו עצמם כבעלים החוקיים והמשיכו להשתמש בקרקע הזו לרעיית צאן.
מלחמת בסוטו הראשונה
התנהלו דיונים בין הבסוטו והבורים שנגמרו ללא הצלחה והובילו למלחמה. הבסוטו היו יריבים קשים והבורים סבלו מאבדות משמעותיות, כיוון שלא יכלו לחדור למבצר ההר של הבסוטו של טאבה בוסיו. המלחמה הזו ידועה גם כ"מלחמת סאנקל" (War of Senkal [לפעמים Senegal]).
במהלך המלחמה הזו, הבורים הרסו בנוסף תחנות משימה רבות בממלכת הבסוטו, מכיוון שהם האשימו את הבסוטו בחינוך והשרשת תחושת הגאווה בקרבם. תחנות המשימה הללו הוקמו על ידי מיסיונרים מהחברה האוונגליסטית מפריז, שהגיעה לטאבה בוסיו ב-1833. הם עזרו לאחד את הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו והיו הראשונים לכתוב את שפת הבסוטו.
מלחמת בסוטו השנייה (מלחמת סקיטי [Seqiti War])
היה חילוף נשיאים במדינה החופשית, וכך החלו מגעים חדשים למשא ומתן בין הצדדים, שרצו עדיין להשיג גבולות ברורים. עם זאת, העוינות עדיין צפה על פני המים והנשיא האמין שיש לו יתרון צבאי הודות לתותחים חדשים שהיו בידיו. משוואשאוו הבין את מצבו והגיש בקשה להגנה מהבריטים. הגבול של וורדן (Warden) אושר מחדש למורת רוחם של הבסוטו, ועל אף שניתנה לבסוטו הזדמנות לסגת, ההתקפות נמשכו מאוחר יותר.
ב-1865 מדינת אורנג' החופשית התחילה את מלחמת בסוטו השנייה, שידועה גם כ"מלחמת סקיטי". המילה "סקיטי" מתייחסת לצליל שנוצר על ידי התותחים החדשים שהבורים השתמשו בהם בשביל להרוס את מבצר בסוטו.
צבא המדינה החופשית החל אז להשתלט על הבקר ולהרוס יבולים, ולאחר מכן נעשו שני ניסיונות להתפרץ למבצר של משאוושאוו מטאבה בוסיו. משאוושאוו נאלץ לקבל את תנאי השלום ב-11 באפריל 1866, עקב מחסור באספקת האוכל של הבסוטו.
מלחמת בסוטו השלישית
המדינה החופשית אורנג' החלה לגייס כוח מזוין, שגבר לאחר שתי רציחות שהתרחשו בשטחם, כנראה על ידי הבסוטו. הייתה דרישה לנקום ברוצחים, אבל משאוושאוו הצהיר כי הוא לא מקבל את קו הגבול שנקבע ב-1866, ולכן האירועים לא התרחשו על אדמת המדינה החופשית, אלה על אדמת בסוטו, ולכן הרציחות הן בתחום אחריותו.
ב-12 במרץ 1868, הכריז הפרלמנט הבריטי על ממלכת בסוטו כעל מדינת חסות של הבריטים. מדינת אורנג' החופשית נאלצה להפסיק את המלחמה, כי היא לא רצתה ליצור בעיות עם האימפריה הבריטית. בפברואר 1869, נקבעו גבולות המדינה לסוטו (Lesotho) כפי שאנו מכירים כיום. באותו הזמן נקבעו שטחים גם למדינה החופשית. לאחר מכן, לא התרחשו עוד עימותים מזוינים בין המדינה החופשית אורנג' לבין הבסוטו. הגבולות החדשים אפשרו למשאוושאוו את היכולת לשמור על ממלכתו ולמנוע מהבורים לפלוש אליה. המלך משאוושאוו נפטר שנתיים לאחר תום המלחמה ב-1870, והוא נקבר במדינתו, לסוטו, בפסגת הר טאבה בוסיו.
תוצאות המלחמות
עד ראשית המאה ה-20, הכפרים של הסוטו איבדו את תביעותיהם לקרקע, כלומר הם איבדו את היכולת הממשית שלהם לתבוע את הזכות לקרקע כשלהם, בעיקר בגלל לחץ מצד הלבנים. גידול הבקר נעשה קשה יותר, וככל שהלחצים הכלכליים מצד המערב התעצמו, אנשי הסות'ו שגרו בלסוטו ובדרום אפריקה, פנו יותר ויותר למכרות, על-מנת למצוא עבודה. בתחילת שנות ה-90, כ-1000,000 בסוטו עבדו במכרות בדרום אפריקה ורבים אחרים היו חלק מכוח העבודה העירוני של דרום אפריקה בכל רחבי הארץ.
תרבות שבט הסוטו במדינת לסוטו
המדינה שנוצרה בחסות בריטניה בראשותו של המלך משאוושאוו לאחר הקרבות במאה ה-18, ובה מתגוררים מעל מיליון וחצי מאוכלוסיית שבט הסוטו, עם רב לאנשי שבט הסוטו הדרומי.
חיי היום-יום ומנהגים חברתיים
חיי הכפר מתמקדים בעיקר בשדות, בבית המשפט של הצ'יף, בבקתות, בביתי הספר, בכנסייה ובבתי חניכה. המילה מהווה חלק בלתי-נפרד מטקסי החניכה, שמכשירים את הבנים לקחת את חלקם כחברים מלאים במשפחה, בקלאן ובאומה – שלושת מרכזי הלכידות החברתית. צעירים רבים עוברים חלק גדול מחייהם כרועי צאן, בעוד נשים ונערות צעירות עושות את רוב העבודה הקשה בשדות.
בחיי הכפר שולטות משימות חקלאיות בסיסיות שמלוות באחריויות כבדות, שנופלות על הנשים. עבודות המלאכה עדיין מתקיימות בכפרים וכוללות בתוכן: קדרות, אריגת דשא (בעיקר של כובעי סוטו מסורתיים) וציור של עיטורים משוכללים על הקירות של הבתים. הרועים מנגנים בכלי נגינה מסורתי שנקרא לסיבה (Lesiba), כלי מיתר ורוח המורכב מחוט ונוצה שהמוזיקאי נושף בו. כובע המוקורטולו (Mokortolo) המסורתי משמש כסמלם של הבסוטו ושל המדינה לסוטו.
ריקוד המוהובלו (mohobelo) המסורתי הוא ריקוד רקיעות גברי, המורכב מתנועות מסונכרנות ובעיטות גבוהות. נשים מבצעות את הריקוד שלהן כשהן כורעות על ברכיהן ומכות את האדמה בברכיהן.
במדינה מציינים את רוב החגים הנוצריים, כולל חג המולד והפסחא. המדינה חוגגת גם את החגים החילוניים כגון:
פסטיבל התרבות והאומנות מוריג'ה (Morija) מתקיים מדי שנה במוריג'ה, מדרום למסרו (Maseru) והוא מציג לראווה את האומנים, ההופעות והקבוצות התרבותיות השונות במדינה.
תרבות הסוטו נהנית ממסורת עשירה של ספרות שבעל פה, המופיעה בשירים עממיים, פתגמים, בדיחות, מיתוסים ואגדות. המסורות ההיסטוריות והמורשת של משאוושאוו הראשון נשארות חזקות וישנה גאווה לאומית בהיסטוריה של ההתנגדות שהראה מול אלו שניסו לכבוש אותם, בתפקידו של הסוטו בבניית דרום אפריקה המודרנית ובהישגיהם של סופרים ומלחינים ממוצא סוטו.
הסוטו בתוך ומסביב למדינת אורנג' החופשית
עליית האפרטהייד בדרום אפריקה ב-1940 סימנה שינויים נוספים עבור כל השחורים בדרום אפריקה. ב-1953 ממשלת דרום אפריקה הציגה את המולדות, או בנטוסטנים (Bantustan), אזורים קטנים בדרום אפריקה שהוקצו לשחורים לפי קבוצות אתניות, והיה מותר לצאת מהם רק באישור מיוחד. אנשי מערב סוטו הוקצבו לבנטוסטן הקטן קוואקווא (QwaQwa, משמעות בסהסוטו: לבן מלבן. בשל תנאי מזג האוויר באזור), הגובל בלסוטו. רק כ-200,000 אנשי סוטו חיו בקוואקוואה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
בוטשאבלו (Botshabelo), טאוונשיפ (Township), ערים בהם התגוררו שחורים. היו בסמוך לערים מרכזיות לבנות בדרך כלל), קהילה של יותר מ-300,000 אנשים, שולבה לתוך קוואקווא ב-1987 בשל מאפיינים אתניים דומים כמו שפה. עובדי ציבור בבירת קוואקווא ותושבים רבים בה התנגדו למהלך, ובית המשפט העליון של דרום אפריקה השיב את בוטשאבלו לסמכות השיפטית של מדינת אורנג' החופשית זמן קצר לאחר מכן. המולדת הוסיפה להיות צפופה מדי באנשים עם בסיס כלכלי לא מספק, עד לביטול הבנטוסטנים ואיחודם עם דרום אפריקה, שהתרחש עם סיום שלטון האפרטהייד ב-1994.
תרבות
התרבות, הארגונים החברתיים, הטקסים, השפה והאמונות הדתיות של דרום סוטו, כמעט זהים לשתי קבוצות הסוטו האחרות (פדי וטסוואנה); עם זאת, ישנם הבדלים תרבותיים גדולים בין הסוטו לנגוני (Zulu, Xhosa, Ndebele, Swazi). למשל אנשי הסוטו נוטים להחזיק את המשקים/חוות שלהם מחוץ לכפרים, בניגוד לנגוני.
נישואין
ההבדל הגדול ביותר כנראה בין החברה בסוטו ונגוני הוא מנהגי הנישואין. גבר דובר סוטו מחפש כלה לעיתים קרובות מקבוצה שאליה הוא כבר משתייך או מכיר היטב, בעוד שנישואין בקרב בני משפחה בחברת הנגוני לא מקובלים.
מנהגים חברתיים במשטר הצ'יף
באופן מסורתי, הסוטו נתנו את אמונם בצ'יף העליון והם נשלטו על ידי הצ'יף של המחוז, בסיוע ראשי הקהילה. ניהול הצדק הוא עדיין בידיים של המנהיגים הללו במובן מסוים. בעבר, הקוד המשפטי התבסס בעיקרו על מנהגים.
מנהיגי הקהילה התגודדו סביב ביתו של הצ'יף. הכפרים של הסוטו צמחו לעיתים לעיירות גדולות של כמה אלפי אנשים. שטחים חקלאיים היו בדרך כלל מחוץ לכפרים, לא סמוך לבית. ייתכן והארגון הכפרי עזר לאנשי הסוטו הכפריים להגן על עצמם ביעילות רבה יותר מאשר הם יכלו עם משקי בית מפוזרים, וזה כנראה הקל על השליטה של הצ'יף ומשפחתו על ראשי הקהילה.
הכפרים של הסוטו התארגנו גם לפי קבוצות גיל או קבוצות של נשים וגברים שהיו קרובים בגילם. לכל קבוצת גיל יש אחריות ספציפית. למשל, הגברים אורגנו ללוחמה. קבוצת גיל שלמה עוברת בדרך כלל ביחד ממשימה אחרת לאחרת, והכפר חגג את השינוי במשימה בסדרה של טקסים ובמקרים מסוימים בטקסי חניכה. טקסי החניכה הקודמים שנערכו לכבוד הבגרות היו טקסים מפוארים שנמשכו כמה חודשים והבנים והבנות נלקחו בנפרד לסימול המעבר, בתקופת החורף. הבנים נימולו.
דת
הישות הנעלה ביותר שאנשי הסוטו האמינו בה מוזכרת בעיקר כמודימו (Modimo). לפי האמונה, אל מודימו ניתן להגיע רק דרך בלימו (Balimo) הרוחות של אבותיהם של אנשי השבט - שמכובדים בחגיגות פולחניות. הרוחות יכולות להביא מחלות ואסונות למי שישכח אותן או יתייחס אליהן בחוסר כבוד.
כיום, הנצרות התקבלה על ידי רוב דוברי הסוטו, גם אם לא לחלוטין. רוב האנשים בלסוטו הם קתוליים, אבל יש גם הרבה זרמים דתיים פרוטסטנטיים. כיום, כנסיות עצמאיות רבות משלבות אלמנטים של תזות של הדת האפריקאית המסורתית עם הנצרות.
יחס לאוכלוסיות שונות בשבט
בתרבות של הסוטו, הגבר נחשב לאחראי על משק הבית. הנשים מוגדרות כחוואיות ומטפלות בילדים ובמשק הבית. נישואים פוליגיניים (ריבוי נשים) אינם נדירים בקרב האליטה, אבל הם נדירים בקרב פשוטי העם. הנישואין מאורגנים על ידי העברת בוהדי (Bohadi – מוהר).
בסהסוטו, המילים לאבא (Ntate) ואמא (Mme) משמשות בדרך כלל כצורה להבעת כבוד לזקני השבט. היחס הכללי כלפי הילדות תומצת היטב על ידי האמרה: "Lefura la ngwana ke ho rungwa", שמשמעותה בתרגום חופשי היא "ילדים מפיקים תועלת מלשרת את זקניהם".
מאפייני לבוש ואומנות עממית
אנשי דרום סוטו של לסוטו (בסוטו – baSuto) מזוהים עם המעטה/שמיכה בצבע בהיר שהם לובשים לעיתים קרובות במקום מעילים. לשמיכות הללו יש עיצובים שמתארים הכל – ממטוסים, כלה בכתרים ועד דפוסים גאומטריים. השמיכות "קנויות מחנות", אין הכנה מסורתית שלהם. כובע המוקורטולו, עשוי קש בצורת קונוס מסורתי בדרום סוטו, ומשמש לסמל של הבסוטו ולסמל של המדינה לסוטו. יש שרואים בצורתו עדות להשפעות קדומות מהמזרח בשל הדמיון לצורתם של כובעי הקוניאל (Conical) האסיאתיים.
מסורות של אומנות עממית כוללות בתוכן: חרוזים, תפירה, קדרות, קישוט הבית ואריגה. פריטים שימושיים כגון: מחצלות שינה, סלים ומסננות בירה, ממשיכים להיות ארוגים ביד מקש. מלאכות מסורתיות עממיות הוחיו והותאמו כתגובה לסחר התיירות.
שפה
סהסוטו, היא שפת בנטו (Bantu), הקשורה קשר הדוק לשפה סהטסוואנה (seTswana). הסוטו משתמשים בעיצורי קליק (click consonants) בכמה מילים בשל השפעות היסטוריות משבט הסאן, בעוד שבסהפדי (sePedi) ובסהטסוואנה אין קליקים.
הסוטו מדוברת בממלכת לסוטו ובדרום אפריקה. היא מרוכזת במדינה החופשית, חאוטנג (Gauteng) ובמחוזות הקייפ המזרחי (Eastern Cape), עם קבוצות קטנות של דוברים בנמיביה (Namibia) וזמביה (Zambia).
הסות'ו היא אחת מתוך 11 השפות הרשמיות המוכרות על ידי החוקה הדרום אפריקאית ו-7.9% מהאוכלוסייה הדרום אפריקאית משתמשת בה כשפת אם. זוהי שפה מוזיקלית הנשלטת על ידי עצם (noun), אשר מחולקת לסוגים שונים. היא ידועה בתור שפה מצמידה (שילוב של אלמנטים של מילים פשוטות והבעת משמעות מסוימת), עם סיומות וקידומות רבות, המשמשות בבניית המשפט וגורמות לשינויים הקוליים.
השפה עשירה בפתגמים, ניבים וצורות מיוחדות של טקסטים. נכון לעכשיו, בשפה יש שתי מערכות איות, אחת משמשת במדינת לסוטו והאחרת בדרום אפריקה. למשל, ברכה מוכרת בלסוטו היא "Khotso, le phela joang?" (היי, מה שלומך?). בדרום אפריקה, את המילה "joang" ("איך") רושמים "jwang" ו"khotso" רושמים "kgotso".
סהסוטו הייתה אחת השפות הראשונות מהשפות האפריקאיות שהפכה לשפה כתובה על ידי מיסיונרים אוונגליסטיים מפריז במאה ה17, ולכן הספרות של הסוטו היא נרחבת. כיום, השפה הכתובה מבוססת בעיקרה על הניבים של קוואנה ופוקנג, אם כי קיימות וריאציות שונות.
M62
M62 (מ-Messier 62, נקרא גם NGC 6266) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-22,500 שנות אור ממערכת השמש.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-7 ביוני 1771, אך רק 8 שנים מאוחר יותר, לאחר תצפית נוספת שכללה רישום מדויק של מיקומו הוא הוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית יפהפייה דומה לשביט קטן עם מרכז בהיר מוקף בזוהר עמום. בשנת 1814 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים וציין שהוא נראה כמיניאטורה של M3.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 7.4 כך שהוא עמום יחסית, בעיקר ביחס לצבירים M10 ו-M12 הנמצאים באותה קבוצת כוכבים ומרשימים בהרבה ודומה ל-M14 ול-M9. ניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 15, יש צורך בטלסקופ מקצועי. בשל עמימותו קשה לאתר אותו, הוא נמצא על הגבול עם קבוצת הכוכבים עקרב מעט פחות מ-5 מעלות צפון-צפון-מזרח לכוכב ε בעקרב, כ-8 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לאנטארס וכ-10 מעלות מצפון-מערב לשאולה. מעט פחות מ-4 מעלות מצפון לו, נמצא הצביר הכדורי M19.
מאפייני הצביר
צורתו של M62 א-סימטרית, חלקו הבהיר והצפוף ביותר לא נמצא במרכז הצביר אלא נוטה לכיוון דרום מזרח. הסיבה לעיוות זה בצורתו של הצביר היא קרבתו היחסית למרכז הגלקסיה, כ-6,100 שנות אור בלבד, כך שהוא מושפע מכוחות גאות חזקים. קוטרו של M62 הוא כ-100 שנות אור ומסתו מוערכת בכ-1.2 מיליון מסות שמש מרחקו ממערכת השמש הוא כ-22,500 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-15 דקות קשת – כמחצית קוטרו של הירח המלא. בצביר התגלו בו כ-90 כוכבים משתנים, רובם מסוג משתני RR בנבל. עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 45,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F9. בצביר התגלו מקורות רבים יחסית של קרינת רנטגן, ככל הנראה מדובר בזוגות כוכבים שקרובים מאוד זה לזה.
יחסי הודו–מאוריטניה
יחסי הודו–מאוריטניה הם היחסים הבינלאומיים הקיימים בין הודו למאוריטניה.
היסטוריה
מאוריטניה הוסמכה במקור במקביל לשגרירות הודו בדקר שבסנגל. ההסמכה הועברה לשגרירות הודו בבמקו שבמאלי, לאחר פתיחתה במאי 2009. הודו מחזיקה גם קונסוליית כבוד בנואקשוט. למאוריטניה אין נציגות דיפלומטית בהודו.
שר הכלכלה והפיתוח של מאוריטניה, דידי ולד טה, ביקר בהודו בשנת 2009 כדי להשתתף בכנס CII Africa. השרים של מאוריטניה לפיתוח כלכלי ולפיתוח הכפר ביקרו בניו דלהי במרץ 2013 כדי להשתתף בכנס ה-9 של CII EXIM-Bank. הנשיא מוחמד ולד עבד אל-עזיז השתתף בפסגת הפורום השני של הודו-אפריקה (IAFS) שהתארחה על ידי הודו באדיס אבבה, אתיופיה במאי 2011. עזיז גם קיים דיונים דו-צדדיים עם ראש הממשלה מאנמוהאן סינג בשולי הפסגה.
לבקשת ראש הממשלה נרנדרה מודי, הנשיא עבד אל-עזיז הוביל משלחת בכירה הכוללת שרים בקבינט ובכירים אחרים להשתתף בפסגת הפורום השלישית של הודו-אפריקה בניו דלהי באוקטובר 2015. זה היה הביקור הראשון של ראש מדינה ממאוריטניה בהודו. הוא קיים דיון דו-צדדי עם ראש הממשלה מודי ב-29 באוקטובר. מודי הזמין את מאוריטניה להצטרף לברית השמש הבינלאומית. עזיז הודיע כי מאוריטניה תפתח שגרירות בניו דלהי כדי להגביר את היחסים הבילטרליים.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין הודו למאוריטניה צמח מ-2.24 מיליון דולר בשנים 1996–1997 ל-102.4 מיליון דולר בשנים 2014–2015. המסחר ירד ל-76.91 מיליון דולר בשנים 2015–2016. הודו ייצאה למאוריטניה סחורות בשווי 58.35 מיליון דולר, וייבאה בשווי 18.56 מיליון דולר בשנים 2015–2016. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו למאוריטניה הן דגנים, תמציות שיזוף וצביעה, מוצרי פלסטיק, מוצרי כותנה, קרמיקה, ברזל ופלדה, כורים גרעיניים, דוודים ומכשירים מכניים נלווים וכלי רכב. הסחורות העיקריות המיובאות על ידי הודו ממאוריטניה הן ברזל ופלדה, עפרות, סיגים, אפר, כותנה ונחושת, אלומיניום ומכונות חשמליות.
למאוריטניה אין השקעות בהודו. כמה חברות כרייה, חשמל ונפט הודיות פועלות במאוריטניה. כמה חברות הודיות היו מעורבות בביצוע פרויקטים הממומנים באמצעות קווי אשראי מממשלת הודו. Archean Group הפכה לחברה ההודית הראשונה שהחלה בכרייה מסחרית של פוספטים במאוריטניה בנובמבר 2010. Archean פועלת במדינה באמצעות מיזם משותף עם ממשלת מאוריטניה בשם Bofal Indo Mining Company SA.
יחסי תרבות
סחורות ממוצא הודי נמצאות בדרך כלל בשווקים ובקרב קמעונאים במאוריטניה. בד הודי משמש במיוחד לייצור שמלה מסורתית שלבשו נשים מאוריטניות. לבוש צפון הודי פופולרי בקרב מאוריטנים. סרטים ותוכניות טלוויזיה הודיות מדובבים פופולריים במדינה.
נכון לינואר 2016, מתגוררים במאוריטניה כ-200–250 הודים. הקהילה עוסקת בעיקר במגזרי כרייה, חשמל, תרופות, חיפושי נפט וגז, בנייה ואגרו-תעשייתי. כ-40 הודים מועסקים כפועלים באתרי בנייה שונים במדינה. יש גם קבוצה קטנה של נזירות קתוליות מהאחיות בת'אני הממוקמות במנגאלור שמנהלות בית ספר ובית חולים במאוריטניה.
סיוע חוץ
הודו מספקת סיוע התפתחותי, פיתוח משאבי אנוש וסיוע תשתיתי למאוריטניה באמצעות סיוע דו-צדדי ישיר, השותפות החדשה לפיתוח אפריקה (NEPAD) ודרך יוזמות IAFS. הודו יישמה את פרויקט הרשת האלקטרונית הפאן-אפריקאית, שהציעה ב-IAFS הראשון ב-2008, במאוריטניה. מספר הצעות נוספות לסיוע הועלו גם הן במסגרת ה-IAFS, כגון הקמת מרכז מדעי החווה במאוריטניה. הודו הציעה להקים מרכז להדרכה בשפה האנגלית במדינה בספטמבר 2011. מאוריטניה גם נבחרה לאחת מחמש מדינות אפריקאיות להקים מרכז התיישבות אנושי.
בינואר 2010, הודו סיפקה שני קווי אשראי של 15 מיליון דולר לתעשיות אגרו ו-6.8 מיליון דולר עבור פרויקט מי שתייה במאוריטניה. חלק מהכספים שימש את ממשלת מאוריטניה לרכישת קוצרים ומכונות חקלאיות אחרות. הודו גם העבירה קו אשראי של 65.68 מיליון דולר למאוריטניה עבור פרויקט חשמול כפרי סולארי-דיזל היברידי במדינה.
זורח שבץ
זורח שְבֶץ (שוועץ) (1906 - 21 במאי 1996) היה מפקד "ההגנה" בבני ברק וסגן ראש העירייה.
שבץ נולד בביאליסטוק, שם למד ב"חדר" ובישיבה, ואחר כך למד את מקצוע הטקסטיל בבית הספר למלאכה בעירו. הוא היה בין מייסדי תנועת "החלוץ" בביאליסטוק, שימש יו"ר התנועה בעיר, והיה פעיל בחינוך קבוצות נוער ובהכנתן לעלייה לארץ ישראל. בשנת 1930 עלה לארץ ישראל, התיישב בבני ברק ונשא לאישה את מינה (מינדל לאה) בת חיים והינדה שמרגד. הוא עסק בעבודות מזדמנות עד שנת 1935, אז הוקם ברמת גן הסמוכה בית החרושת "קשת" לצביעה ולאשפרת טקסטיל - שם עבד עד לפרישתו לגמלאות.
שבץ נמנה עם מייסדי ארגון "ההגנה" בבני ברק, ושימש מפקד הארגון בעיר. כינויו היה "יפה", על שם בתו הבכורה. הוא היה פעיל בהסתדרות העובדים, והיה בין מייסדי מועצת הפועלים בעירו. בין השנים 1960 - 1965 שימש סגן ראש העירייה מטעם מפא"י. כהוקרה על פעילותו הציבורית קיבל את התואר "יקיר העיר" וכן את התואר "יקיר ההסתדרות".
שבץ עסק שנים רבות גם בעבודה עיתונאית, וכתב לעיתונים ביידיש בביאליסטוק, לפני ואחרי עלייתו ארצה. לאחר השואה פרסם מדי פעם מאמרים בשפה זו בכתבי העת של איגוד יוצאי ביאליסטוק בניו יורק ובבואנוס איירס. לאחר מותו פרסמו בני משפחתו אוסף ממאמריו בספר לזכרו, בשם "טעג און יארן" (ימים ושנים).
אבנר מבורגוס
לאחר התנצרותו ניסה אבנר לגרום ליהודים להתנצר על ידי כתיבה פולמוסית וויכוחים פומביים. רבת חשיבות הייתה החלטתו לכתוב גם בשפה העברית חיבורי פולמוס כנגד היהדות. כתיבתו השפיעה מאוד על ההגות היהודית בספרד למשך שנים רבות ובמיוחד הושפע ממנו רבי חסדאי קרשקש. בדומה לאישים רבים בתקופתו, מלבד היותו פילוסוף עסק גם במדע. תפיסתו הפילוסופית של אבנר, שבמסגרתה ביקר את הפילוסופיה של אריסטו, הייתה נאופלאטונית והתייחדה בשני תחומים: דטרמיניזם והשילוש הקדוש.
ביוגרפיה
אבנר מבורגוס נולד כיהודי בשנת 1260 לערך בעיר בורגוס. על חייו בתקופה היהודית ידועים מעט מאוד פרטים. הפרטים המעטים שידועים על אבנר לפני שהמיר את דתו הם שהוא שימש כראש ישיבה וכרב בבורגוס (ואולי גם כרופא) ובנוסף עסק במכירת ספרים. בשנת 1320 לערך אבנר המיר את דתו לנצרות בפומבי. ככל הנראה, אבנר האמין גם קודם לכן באמיתת הנצרות, זאת לאחר תקופת התלבטות ארוכה שהחלה בפרשת הציפיות המשיחיות באווילה בשנת 1295. לאחר שהמיר את דתו, שימש כשומר ההקדשים בכנסייה של ואיאדוליד. אבנר טען שחלום שחלם שימש כגורם חשוב בהתנצרותו. הוא ראה עצמו כמורה הצדק שאמור לקרב כמה שיותר יהודים אל גאולתם הסופית שהיא התנצרות. לשם הפצת הנצרות בקרב היהודים נקט אבנר בשתי דרכים עיקריות: כתיבה פולמוסית וויכוחים פומביים.
כתיבה פולמוסית
מתוך כל חיבוריו הפולמוסיים ידועים רק חמישה ששרדו:
1. "מורה הצדק" - חיבורו המרכזי, שהוא ויכוח ארוך בין 'מורד' יהודי למורה נוצרי. החיבור דן באריכות בביקורתו של אבנר על היהדות, בניסיון לשכנע את ה'מורד' בצדקת הנצרות ובשאלת הקץ.
2. "ספר החוק" (חיבור שהגיע רק באופן חלקי) - בו נטען, בין השאר, שיהודים שכחו את תורתם האמיתית (הזהה עם הנצרות).
3. "תשובה למחרף" - חיבור שהוא תשובה לאיגרת של תלמידו לשעבר, רבי יצחק פולקר, ובה אבנר דן באריכות בשילוש ובהתגלמות ומבקר את הפילוסופים היהודים.
4. שלוש איגרות פולמוסיות העוסקות בנושא הקץ, שנשלחו ליהודים שונים.
5. תשובתו לאדם בשם ר' יוסף שלום, העוסקת גם היא בנושא הקץ.
בנוסף, אבנר כתב לפחות ספר פולמוס אחד שלא הגיע לידנו, וקרא לו "מלחמות השם". אבנר גם שלח מכתב לקהילת טולדו במטרה לשכנעם בכך שהיהודים טעו בקביעת התאריך של פסח 1334 (ה'צ"ד).
ויכוחים פומביים
כדי לשכנע את היהודים בצדקתו, אבנר יזם ויכוחים פומביים עם יהודים. ידוע כי אבנר יזם לפחות ויכוח פומבי אחד, ויכוח ויאדוליד. נושא הוויכוח היה ברכת המינים, ולבסוף אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, הכריז שליהודים אסור להגיד את הברכה ויש למחוק אותה מן הסידורים. אבנר גם קרא בספריו לנקוט צעדים קשים נגד היהודים במטרה ללחוץ עליהם להמיר את דתם לנצרות. בשל פעילות זו, ההיסטוריון יצחק בער טען שפעילותו של אבנר הייתה אחת הסיבות לפרעות קנ"א.
פעילויות נוספות
בנוסף לפעילותו הפולמוסית, המשיך אבנר לכתוב ספרים הקשורים בנושאים אחרים. ספרים אלו היו כתובים בעברית וקהל יעדם היו היהודים. ידועים על שני ספרים בלבד ששרדו:
1. "מישר עקוב" העוסק בעיקר בגאומטריה.
2. "מנחת קנאות" העוסק בשאלת הדטרמיניזם.
משנתו הפילוסופית
הגותו הפילוסופית של אבנר מתייחדת בשלושה תחומים שונים: דטרמיניזם, שילוש והתגלמות ותפיסתו המדעית.
דטרמיניזם
המומר מבורגוס הוא למעשה ההוגה היהודי הראשון שצידד חד-משמעית בדטרמיניזם סיבתי. לדעתו, אנו חיים בעולם המנוהל על ידי מערכת מורכבת ביותר של כוחות, שאין בהם שום יסוד שאינו ידוע מראש או שיש לו אפשרות ממשית כלשהי. המקרה, האפשרות והבחירה – כולם יחסיים בלבד. מה שמבדיל את הבחירה מן ההכרח אינו אפשרותה הממשית, אלא דרך ביצועה. האבן נופלת בגלל כוח המשיכה, ואילו האדם (ושאר בעלי החיים) בוחר כרצונו. אבל, ברצון האדם יש בדיוק אותה מידה של הכרח שיש בנפילת האבן. כלומר, האדם רק חושב שהוא בוחר מרצונו החופשי כאשר בפועל הוא מונע לחלוטין על ידי כוחות שונים שמנתבים אותו לפעולה המסוימת שהוא "בחר".
בנוגע לאסטרולוגיה, אבנר חשב שהכוכבים משפיעים על העולם, ובכלל זה על בחירת האדם. למרות השפעתם, הכוכבים עצמם אינם נעים באורח דטרמיניסטי מכני לחלוטין (כפי שנבראו), אלא הם מוּנעים בדטרמיניזם תאולוגי. ברצונו הקדום והקבוע מראש (שנקבע בעבר), האל משנה את מהלך תנועתם של הכוכבים (כיום). לכן, אף על פי שהעולם הוא דטרמיניסטי לחלוטין ויש לכוכבים תפקיד בהנהגתו, אין ההוברים (החוזים בכוכבים) יכולים לתת תחזיות מדויקות של העתיד, מכיוון שהכוכבים משתנים באופן פתאומי על פי רצונו הקבוע והלא ידוע של האל.
בנוגע לגמול, אבנר חשב שתפקידן של המצוות במערכת הדטרמיניסטית הן להורות לאדם מהי הדרך הטובה לפעול בעולם הזה. אין זאת אומרת שיש לו בחירה ממשית אם לעשותן אם לאו. המצוות, כמו כהפצרות התורה לקיימן, אינן אלא סיבה נוספת בתוך שרשרת הסיבות הדוחפת את האדם לעשייתן. האדם אחראי למעשיו מפני שיש ביכולתו, התאורטית, לעשותם או לא לעשותם. אף על פי כן, יש בעולם הזה מצב של "צדיק ורע לו", מפני שמצבו של האדם מושפע גם מגורמים אחרים. דבר זה יתוקן בעולם הבא, ששם יקבל כל אדם גמול מושלם על מעשיו.
מהשוואת שיטתו הדטרמיניסטית של אבנר עם מקורותיו הנוצריים, היהודיים והמוסלמיים עולה מסקנה מעט פרדוקסלית. שיטה דטרמיניסטית מעין זו, שבמוקדה דטרמיניזם סיבתי ומדעי חמור ביותר, ולפיה האדם מתפקד באורח דטרמיניסטי לחלוטין, והוא דומה לבעל חיים – שיטה כזו לא הייתה קיימת ביהדות, שבה התחנך אבנר והתבגר, ואף לא בנצרות (לפחות לא בגלוי ובבירור), שאליה הצטרף. אבנר אמנם מפרש את מקורותיו היהודיים (בעיקר את הרמב"ם, וכן את רבנו בחיי) כמחזיקים בדטרמיניזם, אך פירוש זה רחוק מאוד מכוונתם של אותם הוגים ומן הדרך שתפסו את הגותם שאר היהודים בימי הביניים ולכן הסבירות שמהם שאב את גישתו הדטרמיניסטית אינה גבוהה. אשר לנצרות, ריחוקו מן המקורות הנוצריים בנושא הבחירה ברור עוד יותר מריחוקו מהם בנושא השילוש. אבנר איננו מנסה לפרש שום הוגה נוצרי על פי דרכו, אלא רק מזכיר בסוף ספרו שהגישה שתיאר היא מה שהנוצרים מכנים ידיעה מראש (פרדסטינציה). הוא גם לא דן במסגרת זו בחטא הקדמון, שהיה אחד המוקדים של ההגות הנוצרית בשאלת הבחירה, ולא ברור אם ראה קשר כלשהו בין הסוגיות. כמו בנושא השילוש, ואף ביתר בהירות, ניכר כי המקורות העיקריים לדטרמיניזם של אבנר הם מוסלמיים. המקור העיקרי להגדרת שיטתו הדטרמיניסטית הוא הפילוסופיה של אבן-רושד, המצדד אף הוא בדטרמיניזם סיבתי ופסיכולוגי. באמצעות שיטה זו פירש אבנר את התורה, את חז"ל, את הרמב"ם ואת רבנו בחיי. הנה כי כן, באמצעות גישה שמצאהּ אצל פילוסוף מוסלמי דגול, הגדיר המומר היהודי את הדוֹגמה הנוצרית של ידיעה מראש בדרך שסותרת את פירושה הרשמי בזמנו.
שילוש והתגלמות
לדעתו של אבנר, העולם נוצר בירידה של האור האלוהי אל תוך החומר. גישה נאו-אפלטונית זו עומדת ביסוד נימוקיו והסבריו לכל האמונות הנוצריות. לדעתו, השילוש מחויב המציאות, כי ללא חלוקה כלשהי ב, האור האלוהי הטהור חזק מכדי שיוכל העולם לסבול אותו. לכן העצמות הגבוהה של האל מתחלקת לאב ולבן העליון, שבאמצעותו האור האלוהי מותאם למהות העולם ומתחלק לבריאות השונות שבו. גם את יסוד התגלמות האל בבשר מסביר המומר מבורגוס על פי הדגם הנאו-אפלטוני של זרימת האור האלוהי. לשיטתו, האל לא התגלם בישו המשיח בלבד, אלא בכל העולם. הרובד של האלוהות המצוי בעולם הנברא נקרא בן האל או הבן תחתון. רמתו האונטולוגית של בן תחתון זה נמוכה מרמתו של הבן העליון, הקיים בעצמות האלוהית בטהרתה ואינו בא במגע כלשהו עם החומר. לשיטתו של אבנר, התגלמות הבן בישו היא שיא חד-פעמי בהיסטוריה של זרימת האור אל החומר (הנובע מאיכות החומר של ישו), אך מכל מקום, היא שיא של תופעה כללית, ולא תופעה ממין אחר לחלוטין.
באמצעות אותה תמונת עולם אבנר מסביר גם את החטא הקדמון. האדם (בעצתה הגרועה של חוה) לא הבין שהשכל הפועל שבתוכו הוא חלק מאותו אור אלוהי. משום כך חשב אדם את עצמו לאלוה, ובא לאמונה בריבוי אלים. התרופה לאמונה זו היא תורת משה, הדוגלת במונותאיזם קיצוני מדי. לפי תורה זו, אין באל חלוקה כלל ואין זרימה של אור אלוהי לעולם – מה שמבטל, לדעת אבנר, כל אפשרות לקיום הנפש ולשכר ועונש לאחר המוות, וגורם לשחיתות מוסרית. האדם לא היה יכול לצאת בכוחות עצמו מן המצב המסובך הזה: האמונה הנכונה על הזרימה האלוהית הייתה מחזיר אותו לעבודה זרה, ואילו תורת משה הרחיקה אותו מן האמת ומן החיים המוסריים. כדי לתקן מצב זה באה ההתגלמות הייחודית בישו. בגלל עוצמת האור האלוהי שבו, בזכות נסיו הרבים, ובעיקר בזכות סקרמנט המיסה, הייתה האנושות מסוגלת להבין את עובדת ההתגלמות (על רבדיה השונים) של האל בעולם הנברא. כתוצאה מהבנה זו האדם מסוגל להבין את האמת, לחיות חיים מוסריים ולקנות את חלקו בעולם הבא. על פי אותו דגם הסביר אבנר גם את מהות ההתגלמות. בשרו ודמו של ישו אינם נכנסים לבשר וליין של סקרמנט המיסה. האל קיים ברובד הקיום הבסיסי ביותר של כל העולם, והשינוי בשעת המיסה אינו כניסתו לבשר וליין, אלא התגלות הרובד האלוהי שבהם על ידי טיהורם מן המקרים החומריים.
כאשר בוחנים את ההגדרות של אבנר בפריזמה הקתולית המקובלת, מתגלה תמונה יוצאת דופן. בקווים כלליים אבנר מקבל את הדוֹגמה הנוצרית הקתולית של זמנו: הוא מאמין ב, בהתגלמות חד-פעמית של האל בישו המשיח, בחטא הקדמון שהביא אסון על האדם, באי-יכולתו של המין האנושי להיגאל מאותו חטא ללא עזרה חיצונית וכו'. ואולם, כשבוחנים את תוכנן של אמונותיו ניכר מיד ההבדל הגדול שבינו לבין מקורותיו הנוצריים (והדוֹגמה של הכנסייה). הדבר בולט במיוחד בנושא השילוש וההתגלמות. אין ספק שההשקפה שהאור האלוהי זורם לתוך העולם לא הייתה זרה לתאולוגיה הנוצרית, אך ההסבר הבלעדי של השילוש ושל ההתגלמות באמצעותם נדחה בכנסייה הקתולית הרשמית. לפי הדוֹגמה הזאת (כפי שנתפסה בזמנו של אבנר), השילוש איננו רק מכשיר להעברת האור האלוהי לעולם הגשמי, וההתגלמות איננה רק שיאה של הזרימה האלוהית הזאת; מדובר בירידה של חלק מן ה אל תוך העולם החומרי כדי לגאול את המין האנושי. אבנר אמנם קיבל את הגדרה זו, אך מהותה בהגותו שונה ממהותה בדוֹגמה הנוצרית. לפי שיטתו הנאו-אפלטונית, הבן העליון איננו יכול לרדת אל העולם החומרי, כי הדבר סותר את מהותו כטהור מכל חומר. לדידו, התגלמות האל בישו הוא שיאה של התגלמות האל בכל העולם הגשמי, ולא ירידה חד-פעמית של העצמות האלוהית אל תוך אותו עולם. גם הגדרת החטא הקדמון כאי-הבנה של השילוש ושל ההתגלמות זרה לפרשנות הנוצרית בימי הביניים – כמוה כהגדרת סקרמנט המיסה כגילוי האלוהות הנמצאת בלאו הכי בכל העולם (ובכלל זה בבשר וביין), הסותרת לגמרי את הדוֹגמה הנוצרית הבסיסית, הרואה בטקס זה כניסה מחודשת של ישו לעולם החומרי.
את ההבדלים הללו ניתן להסביר בשני כיוונים שונים ומשלימים: מטרת הכתיבה של אבנר והסיבות להמרת דתו.
באשר לנסיבות המרתו של אבנר עצמו – מקורותיו הנוצריים היו דלים למדי. אבנר ציטט בעיקר ממאמרים אחדים של ההוגים הבולטים ביותר בכנסייה המערבית (אוגוסטינוס ותומאס), ומסתבר ביותר שידיעותיו על הנצרות בעת המרת דתו – שעה שהשתכנע בנכונות השילוש, ההתגלמות ויתר האמונות הנוצריות – הייתה דלה עוד יותר. בנוסף לכך יש לזכור שהוא חי כיהודי עוד שנים אחדות לאחר שהשתכנע באמיתות הדת הנוצריות. לעומת זאת, המומר מבורגוס מוכיח בקיאות גדולה בספרות היהודית והערבית לגווניה, ובפרט בספרות הפילוסופית. נראה אפוא שלפחות בעת המרתו הכיר אבנר את התוכן התאולוגי של הדוֹגמה הנוצרית באורח סכמטי בלבד, ויש לשער שגם אחר כך לא השתנו דעותיו. לפי הסבר זה, אבנר – המנהל ברבים מכתביו דו-שיח סמוי עם הרמב"ם – מצא בעיות בסיסיות בתמונת העולם האריסטוטלית, שבה החזיק כנראה בחלק מן התקופה היהודית של חייו. אחת הבעיות המרכזיות שהטרידו את אבנר כיהודי הייתה כנראה כיצד נברא העולם: כיצד נבע מן האל השלם והמאוחד עולם כה רבגוני ורחוק משלמות? אבנר ביקש להשיב על שאלה זו בתשובה הנאו-אפלטונית שהכיר מכתביהם של ראב"ע ואבן-טפיל, ותשובה זו תאמה, לדעתו, את הדוֹגמה הנוצרית (שאת תוכנה הגדיר באמצעות אותה תשובה). מממצאים אלו נובע שהסיבה העיקרית לכך שאבנר הגדיר את האמונות הנוצריות בצורה שונה מן הדוֹגמה המקובלת בנצרות הייתה שהוא יצק תוכן נאו-אפלטוני יהודי-ערבי למונחים נוצרים שהיו ידועים לו, אך הוא לא הכיר כלל את תוכנם התאולוגי המקובל.
שני ההסברים הללו שונים במידה מסוימת. על פי ההסבר הראשון, אבנר לא אימץ את התאולוגיה הנוצרית המקובלת משום שסבר כי סטייה ממנה תקל עליו את מלאכת שכנוע היהודים להתנצר. על פי ההסבר השני, הוא לא ידע את התאולוגיה הזאת או שחלק עליה. עם זאת, שני ההסברים גם משלימים זה את זה. לדעתו של החוקר שלום צדיק, ההסבר המכריע הוא ההסבר השני: אין בכתביו של אבנר ולוּ רמז שהבין את התאולוגיה הנוצרית המקובלת, וסביר מאוד שבזמן המרתו אפילו לא שם לב שחלק עליה. עם זאת, ההסבר הראשון יכול לעזור להבין מדוע לאחר המרתו, בתקופת חייו כנוצרי, לא התאמץ אבנר להפנים את התאולוגיה הזאת. הנצרות שיצר ויצק למילות הדוֹגמה הנוצרית הועילה לצרכיו הפולמוסיים יותר מן התאולוגיה הנוצרית המקובלת בזמנו.
אמנם אבנר לא היה הנוצרי הראשון שהסביר את הדוֹגמה הנוצרית על פי דגם נאו-אפלטוני קיצוני, אך אין כל רמז שאבנר הכיר את ההוגים הללו או שהושפע בדרך כלשהי מכתביהם. לפיכך, ככל הנראה אבנר הכיר את הדוֹגמה הנוצרית היכרות שטחית, ויצק לתוכה דגם נאו-אפלטוני שהכיר לא ממקורות נוצריים שקדמו לו, כי אם ממקורות יהודיים ומוסלמיים. כתוצאה מכך מופיעה תוצאה יוצאת דופן: אבנר השתמש במקורות יהודיים ופילוסופיים (בעיקר מוסלמיים) לא רק כדי לשכנע יהודים להמיר את דתם; הוא עצמו הבין את הנצרות כמתואר בכתביו, ומכיוון שלא הכיר את הדוֹגמה הרשמית, לא היה יכול לדעת שהוא מנסה לשכנע יהודים לעבור לדת שאיננה זהה לנצרות, כפי שהתאולוגיה הרשמית של הכנסייה הגדירה אותה.
תפיסתו המדעית
אבנר ניסה בספרו האבוד "הפילוסופיה החדשה" לבקר את המדע האריסטוטלי. ביקורת זו נכתבה באותו הזמן שבה כתב גם ויליאם איש אוקאם את ביקורתו על המדע האריסטוטלי. עם זאת, לא היה קשר בין שני ההוגים וגם דרכם בביקורת על אריסטו שונה. את תפיסתו של אבנר ניתן לשחזר באופן חלקי על בסיס סיכום "הפילוסופיה החדשה" שנכתב על ידי תלמידו לשעבר רבי יצחק פולקר ודבריו של אבנר עצמו בספרו המרכזי "מורה הצדק". שתי דוגמאות בולטות לתפיסתו של אבנר:
על פי הגישה של אריסטו, כפי שהיא נתפסה בימי הביניים, החומר כולל כמה תכונות כגון המרחקים והמשקל. אבנר ביטל את הקשר בין החומר לבין תכונות אלו והסביר שהחומר כשלעצמו, הזהה עם בשרו של ישו, נטול כל תכונה. לדעתו מתווסף על החומר תכונות אחרות שלא קשורות בו בהכרח. החומר יכול במצב מסוים להיות ללא כל תכונה וזה היה מצבו של ישו ההיסטורי או של "עוגת הכומר" (לחם הקודש) בזמן המיסה. תפיסה מדעית זו אפשרה לאבנר להסביר כמה מן הנסים של הנצרות, כמו לידת הבתולים של ישו. על פי הסבר זה, ישו היה יכול לעבור בקרום הבתולים של אמו מבלי לקרוע אותו מכיוון שהוא לא היה בעל ממדים.
אבנר גם תמך בקיומו של הריק וביטל את המושג האריסטוטלי, "מקום טבעי". לדעתו העצמים נעים בחלל בגלל ההשפעות הדדיות ביניהם ולא בגלל משיכתו של מקום טבעי כל שהוא.
השפעתו של אבנר
השפעתו של אבנר הייתה משמעותית מאוד. ניתן ללמוד על הסכנה לתפיסה היהודית שהיוו חיבוריו מן העובדה שרבי משה הכהן מנמק את כתיבת ספרו "עזר האמונה" בכך שבתקופתו רבו "ממירי תורתנו" המשתמשים בכתבי אבנר, וזאת עשרות שנים לאחר מות המומר. בנוסף, אנו יודעים על לא מעט תשובות של יהודים שנכתבו נגד ספריו הפולמוסיים: רבי יצחק פולקר, שהיה תלמידו של אבנר כשהאחרון היה יהודי, כתב את ספרו "עזר הדת" כדי לסתור את דברי רבו. ר' יוסף שלום, ענה לשלושת המכתבים שאבנר כתב לאנשים אחרים. רבי יצחק בן יוסף ישראלי הצעיר ענה למכתב שאבנר שלח לקהילת טולדו בנוגע לתאריך של פסח 1334. שם טוב אבן שפרוט הקדיש לאבנר את החלק ה-15 של ספרו הפולמוסי "אבן הבוחן". גם חיים אבן מוסא מבקר את אבנר (לצד מומרים אחרים). בנוסף לכל ההתייחסויות המפורשות לאבנר סביר ביותר שחלק ממחברי הפולמוסים היהודים המרכזיים כיוונו לבקר את כתביו מבלי לצטטו.
נוסף על ההתנגדות לכתביו הפולמוסיים הייתה גם התנגדות לעמדתו הדטרמיניסטית: חלק ניכר מביקורתו של רבי יצחק פולקר על אבנר מתמקדת בנושא זה, רבי משה מנרבון כתב ספר שבו הוא מבקר במפורש את אבנר וגם יוסף אבן שם טוב מציין חיבור שכתב נגד גישתו הדטרמיניסטית של אבנר בפירושו ל"אתיקה", מהדורת ניקומאכוס. חשובה יותר מהשפעתו השלילית של אבנר על ההוגים היהודים שניסו לדחות את דבריו הייתה השפעתו החיובית על המנהיג העיקרי של יהדות ספרד בסוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, רבי חסדאי קרשקש, שקיבל חלקים מתפיסתו. השפעתו של אבנר על רבי חסדאי קרשקש ניכרת בתחום הבחירה החופשית וביקורת המדע אך היא חרגה מנושאים אלו והשפיעה גם על תורת התארים והאלוהות שלו, ואולי גם על נושאים אחרים.
האגדה על אבנר מבורגוס, תלמיד הרמב"ן
בספר "שלשלת הקבלה" של רבי גדליה אבן יחיא, נכתב שאבנר היה תלמידו של הרמב"ן. הסיפור שמסופר שם אודות תלמיד הרמב"ן בשם אבנר מופיע בספרים רבים במספר נוסחאות.
סיפור זה כמעט בוודאות עבר שיבוש, כיוון שהרמב"ן נפטר בשנת 1270 כשאבנר היה בן עשר בלבד. בנוסף, אין שום עדות בכתבי אבנר לכך שהוא ניסה לפרש אי פעם את כתבי הרמב"ן כרומזים לנצרות (דבר שהוא כן עשה לגבי כתבי הרמב"ם). לפי עדותו של רבי יצחק פולקר, תלמידו (לשעבר) של אבנר, קודם המרתו היה אבנר מתנגד לקבלה, ולא סביר לומר שלמרות התנגדותו לקבלה הוא היה תלמיד של מקובל כמו הרמב"ן.
קמינאר
קמינאר (ברומנית: Căminar) היה בנסיכויות הרומניות דרגטור שגבה את המיסים על בתי המרזח.
היסטוריה חברתית
היסטוריה חברתית היא תחום של המחקר ההיסטורי, שנחשב על ידי רבים כאחד ממדעי החברה, שמנסה לראות את העדויות ההיסטוריות מנקודת המבט של מגמות חברתיות מתפתחות. בראייה זו, ניתן לכלול בהיסטוריה חברתית את תחומי ההיסטוריה הכלכלית, המשפטית, ובחינות היבטים אחרים של החברה האזרחית שמראות על ההתפתחות של נורמות חברתיות והתנהגות.
בעוד שתומכי ה"היסטוריה מלמטה" - חקר ההיסטוריה מבעד לעיניו של האיש הפשוט שבעבר, או החפצים שלו, ואסכולת האנאל הצרפתית, רואים עצמם כהיסטוריונים חברתיים, יש לראות את התחום כרחב בהרבה בהתפתחות ההיסטוריוגרפיה. בניגוד לגישות אחרות, ההיסטוריה החברתית מנסה לראות עצמה כצורה סינתטית של היסטוריה, שאינה מוגבלת להצגת עובדות היסטוריות, אלא מוכנה לחקור את המידע ההיסטורי באופן שיטתי יותר.
יחסי טורקיה–מאלי
יחסי טורקיה–מאלי הם יחסי החוץ בין מאלי לטורקיה. טורקיה פתחה שגרירות בבמקו ב-1 בפברואר 2010 ומאלי פתחה שגרירות באנקרה ב-27 ביוני 2014.
יחסים דיפלומטיים
לאחר 68 שנות שלטון קולוניאלי צרפתי, מאלי וטורקיה כוננו יחסים דיפלומטיים. במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 טורקיה - בשיתוף עם הבנק העולמי - סיפקה סיוע טכני וניהולי לחברות מדינה. הסיוע נמשך ב-1982 לאחר שמאלי וקרן המטבע הבין-לאומית חתמו על הסכם לקידום יזמות פרטית. טורקיה סיפקה סיוע כספי בסילוק החוב של אייר מאלי לפני שניתן היה להפריט את אייר מאלי ב-1985.
סיוע טורקי
טורקיה, באמצעות סוכנות TİKA, סייעה גם בפיתוח תשתיות במאלי. טורקיה, יחד עם קרן אופ"ק לפיתוח בינלאומי שילמה 142 מיליון דולר עבור הכביש הסלול בן 359 קילומטרים בין סבארה לגאו, שהחליף את דרכי העפר שדרשו שלושה ימים למעבר. באופן דומה, טורקיה שיתפה פעולה עם שווייץ ביצירת תוכנית תחזוקת כבישים בשנים 1981 עד 1983. טורקיה סיפקה 43.3 מיליון דולר לתחזוקה של 6,600 מיילים של כביש, והשלימה את בנייתו מחדש של כביש במקו–סגו, המהווה חלק מהכביש המהיר חוצה סהרה.
רמתיים צופים
רָמָתַיִים צוֹפִים, או הרמתיים צופים, היא עיר מקראית המוזכרת בספר שמואל כעירו של אלקנה.
אזכור והיחס לרמה של שמואל
"רמתיים צופים" מוזכרת פעם אחת בתנ"ך, בתחילת ספר שמואל:.
לדעת מספר פרשנים, רמתיים צופים של אלקנה, אביו של שמואל, היא הרמה של שמואל, בה חי ובה נקבר. בין המחזיקים בדיעה זאת, יוחנן אהרוני ויואל אליצור. לעומת זאת, אחרים הפרידו וטענו שהרמתיים צופים והרמה של שמואל הם שני מקומות שונים.
זיהוי
יואל אליצור טוען כי רמתיים צופים והרמה של שמואל הם רמה בהר אפרים המוזכרת במקומות אחדים בתנ"ך. בעקבות הצמדה זו הוא טוען שאין לנו אפשרות לזהות את מיקומה המדויק, ויש למצוא אותה באזור ארץ צוף, נווה צוף דהיום, ועל יד הכפר ביתילו, שמשמר את השם בית אל של הר אפרים.
יוחנן אהרוני מזהה את הרמה של שמואל ואת רמתיים צופים ברמה של בנימין.
יש סוברים שרמתיים צופים הוא יישוב קדום ליד קרני שומרון שבו צמד שיאים בולט ואוכף ביניהם, הנמצא לא רחוק משילה, ואחרים מזהים אותה עם רמלה בנחלת שבט דן.
"במשך תקופות ארוכות של צליינות, מסעות ומחקר הוזכרו זיהויים רבים ושונים לעיר רמתים צופים ולקבר שמואל". המחקר החדש נקט בגישה ביקורתית כלפי מסורות בכלל ובחר להסתמך על ממצאים באתרים.
סכוליה
סְכוֹלְיָה (ביחיד: סכוֹליוֹן, מיוונית עתיקה: σχόλιον, scholion = הערות שוליים, פירוש הוא כינוי למקבצי הערות, פירושים וגלוסות שנכתבו בשולי כתבי היד של יצירות קלאסיות, או כתוספת להן, בידי מדקדקים ומפרשים מהתקופה הקלאסית. הסכוליה החלו כהערות דקדוקיות קצרות, והתפתחו לכדי פירושים של ממש, שנספחו לכתבי היד של היצירה המקורית.
הסכוליה הידועות ביותר הן אלו שנכתבו על האיליאדה, כגון זו שנמצאה בכתב היד "Venetus A" מהמאה ה-10, המכילה הערות שמקורן במדקדק החשוב אריסטרכוס מסמותרקי, שהיה הספרן של ספריית אלכסנדריה במאה ה-2 לפנה"ס.
ואני
ואני (בגאורגית: ვანი) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת ואני שבדרום-מערב המחוז.
ואני ממוקמת במישור קולכתי, על גדות הנהר סולורי (אחד מיובליו של ריוני), בגובה 60 מ' מעל פני הים. בזמן המפקד שנערך בשנת 2014, אוכלוסיית ואני מנתה 3,744 נפש.
ואני מרוחקת ב-41 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמצפון-מזרחהּ; תחנת הרכבת הקרובה ביותר לעיירה נמצאת בעיר סמטרדיה שבמרחק 19 קילומטרים מצפון-מערבהּ.
בשנת 2007, חורבת העיר שהתקיימה בשטחה של ואני בעת העתיקה, הוכנסה לרשימה הניסיונית של אתרי מורשת עולמית.
דת, תרבות וספורט
ואני היא מקום מושב הבישוף של הדיוקסיה ואני-בר'דתי. בשנת 2010 במרכז ואני נחנכה קתדרלת זַבּוּלוֹן וְסוֹסַנַה (על שם הוריה של נינו הקדושה - מטבילת הגאורגים לנצרות לפי המסורת הנוצרית-אורתודוקסית).
בְּואני פועל תיאטרון, שאולם ההצגות שלו יכול להכיל 600 צופים; בבניין התיאטרון ישנם גם ארבעה חדרי חזרות ושני חדרי איפור.
בְּואני פועלים שני מוזיאונים: מוזיאון לאמנות יפה ומוזיאון ארכאולוגי.
המוזיאון הארכאולוגי של ואני נוסד בשנת 1985 ואוצר את ממצאי החפירות בחורבת העיר הקולכית העתיקה בתל שסמוך לעיירה; הממצאים מתוארכים למאות ה-7 -1 לפני הספירה וכוללים עבודות צורפות מזהב, יצירות אמנות מזהב, כסף וברונזה (כולל פסלי ברונזה), מטבעות ועוד.
בְּואני פועל מועדון הכדורגל "סוּלוֹרי". קבוצת "סולורי" ואני משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה, אחרי ליגת העל); אצטדיון הקבוצה יכול להכיל 2,000 צופים.
העת העתיקה
החפירה הארכאולוגית הראשונה בחורבת ואני העתיקה (בתל שסמוך לעיירה) נערכה בשנת 1896 על ידי ההיסטוריון והארכאולוג אכוותימה תקאישווילי. החפירות השיטתיות במקום החלו רק בשנת 1947.
בשכבות התחתונות של חורבת ואני העתיקה נמצאו שברי חרס מהמאות ה-8 -6 לפני הספירה, שמעידים על כך שהמקום היה מיושב לפני שצמחה בו עיר. על פי הממצאים החומריים, ההיסטוריה של העיר הקולכית ואני מחולקת לשתי תקופות עיקריות: המאות ה-6 -4 לפני הספירה והמאות ה-3 -1 לפני הספירה.
המאות ה-6 -4 לפני הספירה
מבחינה חומרית, התקופה הראשונה התאפיינה במבני פולחן ומגורים עשויים מעץ, מזבחות שחצובים בקרקע המסולעת, כלי חרס וברונזה, פסלי ברונזה, תכשיטי זהב וכסף וכן קברים עם תכשיטים וכלים יקרים (נזרים, קישוטי צדעים, עגילים, שרשראות, צמידים עם תבליטי בעלי חיים, גביעים ועוד).
בקברים ובשכבות מגורים מאותה תקופה נמצאו, בין השאר, כלי חרס ומתכת מיובאים, שמעידים על קשרי מסחר ענפים עם ערי מדינה יווניות.
במאות ה-6 -4 לפני הספירה ואני שימשה כמרכז של אחת היחידות הפוליטיות-מנהליות של קולכיס ובעיר התגוררה שכבת ההנהגה של אותה יחידה.
המאות ה-3 -1 לפני הספירה
מראשית המאה ה-3 לפני הספירה ואני התפתחה למרכז פולחן דתי. מממצאי התקופה השנייה בולטים שרידי החומה שהקיפה את העיר, שער העיר, מקדש מעוגל, מזבח בעל שבע מדרגות וכן מבני פולחן וציבור נוספים.
בזמן החפירות באתרים שצוינו לעיל נמצאו, בין השאר, פסלים גדולים של ראשי אריות, כותרת עמוד מקושטת בתבליטי אֵלוֹת, פסלים קטנים ומסכות פולחן עשויים מברונזה וטרה קוטה וכן כלי חרס מקומיים ויווניים.
העיר הקולכית ואני נחרבה באמצע המאה הראשונה לפני הספירה.
ימי הביניים
בשטחה של ואני השתמרו ההריסות של מבצר סַצ'ינוֹ מימי הביניים המאוחרים; השרידים נמצאים על גבעת משווידוֹבַּה (השלום). שרידי מבצר נוסף, סֵבֵּקַה, השתמרו על תל שסמוך לבית החולים של ואני; על אותו תל נמצאות הריסות כנסיית החצר הקטנה של משפחת האצולה המקומית - צ'יגַ'ווַדזֵה.
פרנסואה לואי דה רוסלה, המרקיז דה שאטורנו
פרנסואה לואי דה רוסלה, המרקיז דה שאטורנו (1637 בפריז - 15 בנובמבר 1716) היה סגן אדמירל בצי הצרפתי, מרשל ואיש אצולה.
חייו
בצעירותו נלחם שאטורנו נגד הספרדים בקרב הדיונות (1658). בשנת 1661 הצטרף לצי הצרפתי והצטיין בכיבוש של ז'יזל תחת פיקודו של הדוכס בופור.
ב-1672 קיבל שאטורנו דרגת קפטן ופיקוד על ספינה משלו. הוא נשלח להילחם במימי הים התיכון נגד שודדי ים מסייל, מרוקו של היום. בשנת 1673 הוביל שייטת בים הצפוני לקרב נגד האדמירל ההולנדי מיכאל דה רויטר שהתרחש ב-1675. בשנת 1677 התמודד שאטורנו בהצלחה עם התקפה של צי הולנדי שהורכב מ-25 אוניות בסמוך לחוף הספרדי, כשלרשותו שש אוניות בלבד.
במהלך המלחמה עם בעלות הברית (ציי אנגליה והולנד) הנחית שאטורנו צבא צרפתי על חופי אנגליה, לאחר קרב עם האדמירל האנגלי הרברט, כדי לסייע לג'יימס השני לשוב לכס המלכות של אנגליה. שנה מאוחר יותר, לאחר שהתברר שהצבא נכשל מול האנגלים, חילץ שאטורנו את החיילים חזרה לצרפת.
בשנת 1701 הועלה שאטורנו לדרגת סגן אדמירל, וב-1702, כשהוא מפקד על ספינת הדגל "לה פורטה", הוביל צי צרפתי בקרב על מפרץ ויגו. ה"לה פורטה" נשרפה וטבעה בקרב.
בשנת 1704 התמנה שאטורנו למושל ברטאן.
ב-7 בספטמבר 1684 נשא שאטורנו לאישה את מארי אן דה לה פורטה. בנו היחיד לואי עמנואל המשיך בדרכו של אביו והצטרף לצי.
צ'רצ'יל (קנדה)
צ'רצ'יל (באנגלית: Churchill, שפות אינואיטיות: Kuugjuaq) היא עיירה בצפון מזרח פרובינציית מניטובה שבקנדה. צ'רצ'יל שוכנת בשפה המערבית של מפרץ הדסון. העיירה נמצאת כ-110 קילומטרים מגבול פרובינציית מניטובה וטריטוריית נונאווט. העיירה מפורסמת בדובי הקוטב הנמצאים בסביבתה, ואף מכונה "בירת דובי הקוטב של העולם". נכון ל-2011, בצ'רצ'יל מתגוררים 813 תושבים.
היסטוריה
הפעילות האנושית בצ'רצ'יל החלה לערך בשנת 1000 לספירה, כששבטים אינואיטיים הגיעו לאזור העיר מפנים היבשה. שבטים אינואיטיים אחרים הגיעו לאזור העיר כ-500 שנים אחר כך, מהארכיפלג הארקטי הקנדי.
בשנת 1619, משלחת בראשות מגלה הארצות הדני-נורווגי ינס מונק הגיעה לאזור העיר בשתי ספינות. רק 3 מתוך 64 חברי הצוות שרדו את החורף ושבו לדנמרק-נורווגיה.
בשנת 1717 חברת מפרץ הדסון הקימה את יישוב הקבע הראשון באזור - מוצב נהר צ'רצ'יל שנקרא על שם ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו. המוצב נבנה כמה קילומטרים במעלה נהר צ'רצ'יל ממיקומה של העיר כיום, ומטרתו העיקרית הייתה שליטה על סחר הפרוות באמריקה הצפונית. המקום הפך לצומת דרכים חשוב בסחר הפרוות, אליו הגיעו פרוות מכל רחבי קנדה של היום.
כחלק מהסכסוך האנגלי-צרפתי על צפון אמריקה, המוצב הוחלף במבצר הנסיך מוויילס, מבצר גדול עשוי אבן בחצי האי המערבי שבשפך נהר צ'רצ'יל. בשנת 1782, המבצר נכבש על ידי הצרפתים, והאנגלים, שהיו במיעוט ביחס לצרפתים, נכנעו ללא קרב. מנהיגי בריטניה וצרפת הסכימו ש-32 אזרחים בריטיים ישוחררו מהמבצר, 32 אסירים צרפתיים ישוחררו מבתי סוהר ברחבי האימפריה הבריטית, ושנווט בריטי יסייע לספינות הצרפתיות לנווט במפרץ הדסון למשך כשנה, כדי שלא יתרסקו לתוך קרחונים.
תחת שלטון הצרפתים, כמעט ולא התרחש מסחר במבצר, ואף נעשה ניסיון כושל כדי להרוס אותו. הפסקת הפעילות המסחרית במבצר השפיעה בעיקר על האינואיטים, שהרוויחו כסף ורכוש רבים מהסחר בפרוות, ולאחר הפסקת המסחר, הפכו לעניים מאוד.