cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד דאווס דקר
חיבור "מקס האוולאר" ופרסומו
במאי 1860 ראה הספר אור בהוצאת דה ראוטר (De Ruyter) האמסטרדמית, וזאת עבור סכום של 4 זהובים, הגבוה באופן יוצא דופן לאותה תקופה. קודם לפרסומו שינה ון לנפ לבלי הכר את שמות המקומות הנזכרים בהודו ההולנדית, וכן ערך שינויים אחדים נוספים. לאמיתו של דבר חלף זמן מה טרם השיג הספר את התפוצה המיוחלת, אך עם זאת התפרסם דקר בכינויו מולטטולי כבר חודשים ספורים לאחר יציאתו לאור, והיה ל"אדם המדובר ביותר בהולנד". עם זאת, כעבור זמן מה נחל דקר אכזבה מראוטר וּון לנפ, כיוון שספרו כמעט שהיה בלתי ניתן להשגה ב"מזרח", ועל שום מחירו הגבוה – רק ידם של אזרחים אמידים הייתה משגת לרוכשו. למרות הפצרותיו של הסופר סירבו השניים להדפיס מהדורה עממית זולה. הפרשה הסתיימה בתביעה משפטית, בה דרש דקר מוון לנפ דין וחשבון על מעשיו, ואולם פעמיים נחל תבוסה במאבקו נגד עורך הדין המנוסה, שוַן לנפ, ככלות הכול, היה.
ברומן "מקס האוולאר" חשף דקר בסגנון עשיר מבע את עוולות הקולוניאליזם בהודו ההולנדית, עוולות שהיה עד להם מקרוב, והגיב להם לבלי הועיל. כך נכללים בין דפיו סיפורים מרטיטים כדוגמת "סאיג'ה ואדינדה" (Saïdja en Adinda) על פשעי הרשויות והשלכותיהם על האוכלוסייה. בדמותו של סוחר הקפה דְרוֹחְסְטוֹפֶּל (Droogstoppel) מתגלמת קריקטורה אלמותית של הסוחר ההולנדי הקלוויניסטי התמים והערמומי גם יחד, המקיים באמצעות תועלתו האישית האדוקה והמובנת מאליה את מנגנון השעבוד, בעודו תופס באופן מעוות את המתרחש בצדו האחר של העולם. לצד שיחות-חולין מעניינות המתארות פרקים משהותו של דקר בסומטרה, מכיל הספר תיאורים מילוליים של מסמכים רשמיים, שדקר שלח וקיבל במסגרת משרתו כנציב המשנה בלבאק, השופכים אור על ה"אמת שמתחת לפני השטח".
תגובות לספר
התגובות לרומן "מקס האוולאר" נעו בהולנד בין גינויים וזעזוע להתפעלות נלהבת, אם כי נעשו גם ניסיונות להטיל ספק במהימנותו של המחבר ולהתכחש לספרו. אך לשווא; "מקס האוולאר" נמכר ברחבי אירופה וזכה להערצה רבה. למורת רוחו של דקר התמקדו דברי השבח באיכויותיו הספרותיות של הרומן, ופחות בחשיפתה של פרשת לבאק ובגורל התושבים המקומיים – מטרתו המקורית. בתוך כך קיווה דקר כי הממשל ההולנדי יטהר את שמו ואף יעניק לו משרה ביצועית בהודו ההולנדית, כך שיוכל להביא לשינויים הנחוצים במושבה, אך בחלוף השנים נכזבו ציפיותיו מרה.
המשך פועלו הספרותי ואחרית ימיו
מהעת ההיא ואילך החליט דקר להקדיש את זמנו לכתיבה, וזאת אגב שימוש בשם העט מולטטולי. בשנת 1886 היגר לגרמניה, שם עתיד היה להתגורר עד סוף ימיו. בתוך כך קנה לו קהל קוראים נרחב, וסגולותיה הסגנוניות של כתיבתו זכו להכרה חובקת עולם, גם בזכות ספריו "מכתבי אהבה" (Minnebrieven) וה"אידיאות" (Ideeën) על שבעת כרכיו, המכיל את רומן הנעורים הפילוסופי הלא-גמור "וַאוּטֶרְטְיֶה פִּיטֶרְסֶה" (Woutertje Pieterse) ואת המחזה "בית ספר לנסיכים" (Vorstenschool).
עם זאת נותר דקר שנוי במחלוקת בקרב בני זמנו על שום גישתו הבלתי מתפשרת, וסבל ללא הרף מחסרון כיס. בשנת 1874 נפטרה רעייתו טינה, ממנה חי בנפרד זה זמן ממושך. ב-1 באפריל 1875 נישא בשנית למריה הַמִינְק סְחֵייפֶּל "מימי" (Maria Hamminck Schepel). נישואים אלה היו בבחינת כניעה מסוימת לערכי המוסר שרווחו בזמנם; באותם ימים כבר היו תוכניות בשלות למדי להעלאתו הראשונה של מחזהו "בית ספר לנסיכים", וה"חיים בחטא" לא היו מקובלים כלל ועיקר, כך שמיסוד יחסיהם איפשר לשניים להופיע כבני זוג בהצגות הראשונות. הבכורה התקיימה באוטרכט, והתשואות וערבי ההוקרה שנלוו להם היו משיאי הקריירה הספרותית של דקר.
מקץ זמן לא רב, בשנת 1877, החליט להפסיק לצמיתות כתיבתה של פרוזה חדשה, וזאת בשל בריאותו הרופפת. לעומת זאת הוסיף להיות מעורב בהוצאתן לאור של הדפסות חדשות משל יצירותיו. הוא עסק בתיקונם של גיליונות ההגהה, וכן הוסיף הערות ותיקונים רבים לספריו. דוגמה לכך היא המהדורה השישית של "מקס האוולאר" משנת 1880 בהוצאה לאור הנודעת אֶלְסֶפִיר (Elsevier).
בפברואר 1887 נפטר דקר בביתו שבאינגלהיים אם ריין (Ingelheim am Rhein) כתוצאה מהתקף אסתמה, והוא בן 67. לאחר מותו חסה אלמנתו – במידת מה בגלל מצבה הכספי הרעוע – על עזבון המכתבים הנרחב שהותיר לאחר פטירתו, ופרסמה רבים מהם ב-10 כרכים. רבים אחרים השמיטה והשמידה לעד.
שריפת גופתו
מקץ ארבעה ימים נשרפה גופתו בקרמטוריום שבעיר גותה (Gotha), ובכך היה דקר להולנדי הראשון שנשרף לאחר מותו. כד האפר היה ברשות רעייתו השנייה עד שנת 1930, ומשזו נפטרה הועבר למוזיאון מולטטולי, שהיווה באותה עת חלק מהספרייה האוניברסיטאית של אמסטרדם. ב-6 במרץ 1960 הוצבו כדי האפר של דקר ואלמנתו באנדרטה לזכרו של הסופר בבית הקברות ווסטרפלד (Westerfeld) שבכפר דְרִיהַאוּס (Driehuis) בגליל צפון הולנד, פרי יוזמתה של ה"אגודה לשריפה מבחירה" (Vereniging voor Facultatieve Lijkverbranding).
על שם העט מולטטולי
הכינוי הספרותי שאול מיצירתו של הורטיוס על אמנות הפיוט, ספר שדקר התוודע לו מן הסתם כבר בעת שחבש את ספסל הלימודים. באיגרת השלישית ביצירה מופיעות השורות:
המיתרגמות לעברית כך:
דקר השתמש בכינוי לראשונה במכתבו מה-24 בספטמבר 1859 לעורך הדין ו.י.ק ון הסלט:
במכתבו זה ניסה דקר לשווק את מחזהו "הכלה מהקומה שמעל", בתקווה שהעלאתו על הבמה תעורר עניין ציבורי כלשהו בפסבדונים, כך שעם פרסום ספרו יצוד כינויו הספרותי את לבם של קוראים נוספים.
כעבור ימים אחדים, ב-27 בספטמבר, שלח דקר מכתב לרעייתו הראשונה טינה, וגולל בו באריכות את שיקוליו בבחירת שם העט החדש:
אלא שתוכניותיו של הסופר נתקלו ללא הרף במכשולים, ולא באו במהרה לכלל מימוש. לראשונה השתמש דקר בשם העט רק בשנת 1859, עת פרסם את המשל "הצהרת אמונה" (Geloofsbelijdenis) בכתב העת לחשיבה חופשית "השחר" (De Dageraad). באותם ימים הצטרף דקר למסדר הבונים החופשיים, שעם חבריו נמנו גם עורך הדין ון לנפ ורודולף שארל מייר (Rudolf Charles Meyer), מו"ל ובעל חנות ספרים באמסטרדם, וכן מוציאם לאור של שני הכרכים הראשונים של ה"אידיאות".
שם העט מולטטולי מתנגן להפליא, וכיום, כמאה וחמישים שנה לאחר שדקר אימצו לראשונה, מחייב ביאור ותרגום. קוראים בני המאה ה-19, שהספר היה בהישג ידם, ידעו על פי רוב לתרגם את הפסבדונים, מה גם ששמות עט לטיניים לא היו בלתי שגורים באותה עת. ואולם לא היה בכך כדי למנוע מדקר לבאר מפורשות את כינויו הספרותי באחרית ספרו, ולשחק במשמעותו בין דפיו.
קווים ליצירתו
דקר התפרסם במולדתו בעת שהמוסר הפרוטסטנטי משל בספרות ההולנדית; השינוי העמוק שחל בה במחצית השנייה של המאה ה-19 נזקף במידה לא מבוטלת להשפעתו. ביצירתו המוקדמת ניכרות רמיזות ברורות לזרם הרומנטי, שכמעט ופסח על הולנד. עדות לכך אפשר למצוא ב"מקס האוולאר", במובאות מחיבוריו המוקדמים של היינה, ובשירה הגרמנית שכתב דקר בהשראת היינה. כבר בצעירותו הייתה הרומנטיקה בדמו; עדות לכך מגולמת בדמות האלטר-אגו הילדית שלו, וַאוּטֶרְטְיֶה פִּיטֶרְסֶה, החפץ למלוך על אפריקה. אפשר שתפיסתו הרומנטית נובעת הן מהתנתקותו המוקדמת מכבלי רקעו הפרוטסטנטי, שבגרסתו המנוניטית כבר היה מודרני מהרווח בזמנו, והן מהשפעתו של רוסו.
אגב התפתחותה של דרכו הספרותית אימץ דקר בהדרגה השקפת עולם אתאיסטית-רציונליסטית, בפרט כדוגמת זו שהולידה הנאורות הצרפתית; כך חתר, במילותיו של חוקר הספרות הבלגי פיליפ פרמורטל (Philip Vermoortel), ל"שילובם של לב ובינה", מעין מיזוג שאין לשייכו לתבנית, או לזרם ספרותי מוגדרים. להדגמת רעיונותיו האסתטיים נהג לצטט לא פעם אנקדוטות מחייו הפרטיים; כך למשל גולל בספרו "מכתבי אהבה" מקרה שאירע לו בעת שקפץ למימי תעלה באמסטרדם כדי למשות כיפה של דרדק יהודי. יצירתו מתאפיינת אם כן באידיאליזם רומנטי מחד גיסא, ובמחויבות חברתית עמוקה, המתבססת על תיאור ריאליסטי של עובדות, מאידך גיסא.
קוראיו של דקר נחשפים לסגנון המתייחד בהתנכרות בולטת לכללים ולתבניות, להוציא, אולי, המודלים המתמטיים שפיתח למשחקי הימורים – אלה התפרסמו בסדרת מאמריו "מחקרים על מיליונים" (Millioenen-studiën) – אך המתמטיקה הייתה ככלות הכול תחום אחד ממיעוט התחומים ששלט בהם. דקר שלל למעשה את הצנעתם של כישורים מסוג זה, כנהוג בזמנו; בחיבורו הסאטירי "אלף ומשהו פרקים על התמחויות" (Duizend en eenigehoofdstukken over specialiteiten) הלין על מנטליות זו, וחרף היותו היתולי מהיבטים רבים התייחס אליו דקר בכובד ראש, ללא ספק משום שראה במו עיניו כיצד התמנו אישים בלתי ראויים לתפקידים משטח התמחותו-הוא, לאמור "הודו ההולנדית". לרוב היו אלה פקידים גבוהים לשעבר, שלא היטיבו להכיר את הודו ההולנדית, זולת הבירה בטאוויה, שם ניהלו חיים נטולי סיכונים.
הסופר ומבקר הספרות המנוח מֶנוֹ טֶר בְּרַאק (Menno ter Braak) גרס כי אימוצן התדיר של עמדות בסוגיות שונות, נוהג שיצירתו של דקר מעודדת לכאורה, עלול להביא להתעלמות מההקשר הרחב, המונח ביסוד מכלול יצירתו, הלוא הוא כבוד האדם. אליבא דטר בראק, התרבות הליברלית הכירה בערכו כאזרח וכסופר, אך לא כאדם. המוטו "תכליתו של אדם – להיות אדם!", שטבע ודבק בו בחייו, נפל על אוזניים ערלות למדי בקרב החוגים הנוגעים בדבר, אף שדקר הצליח בכל זאת לרכוש לעצמו קהל חסידים ססגוני. יש במוטו כדי להצביע על האקטואליות המתמשכת של הסופר, אשר בשילוב עם סגולותיו הסגנוניות הקנו לו עדיפות ברורה על פני רוב רובם של הסופרים ההולנדיים בני המאה ה-19.
ה"אידיאות" של דקר, המנוסחות על דרך הפתגם, מצטיינות בביקורת חברתית. בסגנון שאימץ לשם כתיבתן הפנה עורף לצורות ישנות, והשתמש תחת זאת בלשון דיבורית, המעידה עם זאת על שליטה מרשימה בשפה. לצד הרומן "מקס האוולאר", מיצירות הסיפורת המעטות שתרמה הולנד לספרות העולם, ראוי לציין את משליו עזי המבע, כדוגמת "הצהרת אמונה" משנת 1859, "התמרים של חסן" (De dadels van Hassan) מ"מכתבי אהבה", וה"מחזה שלא פורסם" (Onuitgegeven toneelspel) הפותח את הרומן "מקס האוולאר". ממחזותיו אהובה במיוחד הדרמה בחרוזים "בית ספר לנסיכים", בשל הסרקזם השנון והמסר האידיאליסטי שבה.
ביקורת יצירתו
התמונה המצטיירת מעיון במכלול יצירתו היא כי דקר בא חשבון עם החברה הזעיר בורגנית, שאמנם עלה בידו להימנע ממנה בעת שעשה מחוץ לארצו, אך שב להתעמת אתה עם חזרתו להולנד, והפניית חיצי הביקורת שלו כלפי דעת הקהל במדינה. מעריצו לימים, המשורר, הסופר והמבקר שרל אדגר דוּ פֶּרוֹן (Charles Edgar du Perron), התבטא בנושא: "אין להתחמק מהאקוסטיקה באולם שנושאים בו נאום". אפשר שבכך טמון שורש הבעיה בעבודתו: מבקרים רבים סברו כי דקר היה מסוגל להשיג יותר – אולי אף את משרת השר לענייני מושבות שכה חשק בה – אילולא שלטו בו דחפיו, אלמלא בחר להתבלט ללא הרף, ואילו שיפר את סגנון חייו ועבודתו, כפי שאמנם עשה בספרו "מקס האוולאר" – למעט בסופו, שם הטיח את תלונותיו נגד השלטון ההולנדי בפניו של המלך כביכול. בדברי ביקורת מעין אלה, שדקר צפם מראש, היה כדי להוציאו מכליו, כיוון שלטעמו קדמו האמת והיושרה לכול, והדריכו אותו במעשיו, כמשתמע מהפסקה הבאה, המופיעה לקראת סופו של "מקס האוולאר":
"..לא היה זה מתפקידי לכתוב היטב... ביקשתי לכתוב רק כדי שדבריי יישמעו. וכשם שמי שקורא 'תעצרו את הגנב!' אינו מקפיד במיוחד על סגנון פנייתו המאולתרת לציבור, כך גם אותי אין הדבר מעניין כהוא זה כיצד ישפטו את האופן שבחרתי לנסח בו את קריאתי 'תעצרו את הגנב!'"
גם אם דמויותיו הספרותיות של דקר מתוארות לעיתים קרובות ברוב מבע, הרי שעל פי רוב אין הן מצטיינות בדקות הבחנה – כך למשל לוקה בעמימות הניגוד בין טובים ורעים בספרו הנודע ביותר: מקס האוולאר, בתמיכתה של רעייתו טינה, לעומת סוחר הקפה דרוחסטופל (Droogstoppel), העוצר לעומת הריבון ההולנדי הבוגדני. דמויות הפועלות במרחב שבין שתי התרבויות, כפקח פרברוחה (Verbrugge), או הנציב סליימרינג (Slymering), זוכות לתיאור פסיכולוגי שטחי ביותר, ומשויכות בסופו של דבר בין אם למחנה ה"טובים" ובין אם למחנה ה"רעים". בהקשר זה מעוררת השקפתו המוסרית הדיכוטומית סקרנות מסוימת, לאור טיפולה בדמויותיהם של דרוחסטופל ופוליטיקאים רבים ממעמד הביניים, שדקר נאבק בהם. את התמרמרותו תיעל בעיקר למישור פוליטי; את המאופק והאקספרסיבי שבחלקו הגדול של "מקס האוולאר" כתב באופן מודע והצליח להשיג באמצעותו את האפקט העז ביותר – הישג שלא נישנה באף לא אחת מיצירותיו האחרות, וזאת חרף סגנונו האנקדוטי והתפניות המפתיעות ב"אידיאות", למשל, שהקריאה בהן, עם זאת, קולחת פחוּת מזו שב"מקס האוולאר". התנצחויותיו המילוליות עם אנשי כמורה ופוליטיקאים בני דורו, עלומי שם בימינו, ממחישות לקורא בן זמננו מה רבה גם כיום השפעתן של חולשות אנוש על הנסיבות החברתיות.
הפרלמנט המצרי
הפרלמנט המצרי (בערבית: البرلمان المصري) הוא מוסד המהווה את הרשות המחוקקת של רפובליקת מצרים הערבית המורכב מאז 2014 מבית נבחרים יחיד.
כיום מורכב הפרלמנט בשיטה הבאה: הפרלמנט מורכב מ-596 מושבים, כאשר 448 מושבים נבחרים באמצעות מערכת המועמדות האינדיבידואלית באופן ישיר, 120 נבחרים באמצעות רשימות המפלגות בשיטת המנצחת-לקחת את הכל, כאשר תחת קטגוריה זו קיימים מכסות לנציגים צעירים, נשים, נוצרים ואנשי מעמד העובדים. בנוסף כ-28 מקומות משוריינים לבחירת הנשיא.
היסטוריה
עד ניסוח החוקה ב-2014 הפרלמנט הורכב משני בתים ולאחר משאל העם במצרים ב-2019 צפוי הפרלמנט לשוב לשיטה זו, אך כרגע מורכב הפרלמנט מבית אחד: שני בתי הפרלמנט מתכנסים בעיר הבירה של מצרים, קהיר.
באחריות הפרלמנט המצרי מצויים תחום החקיקה, אישור מדיניות ממשלת מצרים, אישור תקציב המדינה, פיקוח על הרשות המבצעת, וכן זכות ההצבעה על הדחת נשיא מצרים והצבעת אי אמון בממשלת מצרים והעומד בראשה.
המבנה הארגוני של הפרלמנט המצרי
הפרלמנט המצרי שינה את מבנו הארגוני לאורך השנים. משנת 1866 ועד 2015 שונה אופי הרשות המחוקקת של מצרים שמונה פעמים, ובין 33 הפרלמנטים שכיהנו בשנים אלו השתנה מספר החברים ונע בין 75 ל-596. נכון ל-2015, על פי חוקת מצרים מורכב הפרלמנט המצרי מאספת העם של מצרים כשבעברה הייתה הבית תחתון הפרלמנט מקיים דיונים במשך תשעה חודשים בשנה, ובידי נשיא המדינה היכולת לכנסו במהלך תקופות הפגרה. בשנת 1980 הוכנסו תיקונים לחוקת המדינה לשם חיזוק הפרלמנט, אך עוד קיימת ביקורת רבה על יכולתו המוגבלת אל מול סמכויותיו של נשיא המדינה. בשנת 2012 פורק הפרלמנט על ידי הנשיא מוחמד מורסי ולא התכנס עד לבחירות של שנת 2015, מהבחירות של שנת 2015 ועד 2019 התקיים הפרלמנט במתכונת של בית אחד ובו אספת העם בלבד. בשנת 2019 ולקראת בחירות 2020 צפוי מנגנון בית הנבחרים להתשנות בעקבות משאל העם ב-2019.
המועצה המייעצת
המועצה המייעצת הייתה גוף שנוסד בשנת 1980 במסגרת תיקון לחוקת מצרים. כהונתה נמשכת שש שנים, ומחצית מחבריה היו מתחלפים מדי שלוש שנים. בין 264 חבריה מונו 88 על ידי נשיא המדינה. תפקידה בחקיקה היה מוגבל, אך אישורה היה נדרש לשינויים בחוקת המדינה ולחתימת הסכמים ואמנות הנוגעים לצורת הממשל ולגבולות המדינה. לנשיא המדינה הייתה שמורה היכולת לפנות למועצה לייעוץ בנושאי מדיניות וחקיקה, והמלצותיה היו מוגשות לנשיא ולאספת העם.
הפרלמנט לאחר בחירות 2015
לאחר הבחירות לנשיאות והבחירות ב-2012 פורק הפרלמנט ולא התכנס מחודש יולי 2012 ועד הבחירות ב-2015. לאחר בחירות 2015 שונה מבנה הפרלמנט לבית מחוקקים חד-ביתי ובוטל הבית העליון והמועצה המייעצת. הבית התחתון שנקרא אספת העם הפך לרשות המחוקקת היחידה אשר עובדת בפרלמנט ונקרא בית הנבחרים.
רוז מקנמרה
רוז מקנמרה (באנגלית: Rose McNamara; באירית: Róis Nic Chon Mara; 10 בספטמבר 1885 – 6 במרץ 1957) הייתה לאומנית אירית רפובליקנית, וסגן מפקדת במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916.
תחילת דרכה
רוז אן מקנמרה נולדה בדבלין לבנג'מין מקנמרה, נהג משאית, וג'ואנה (שיבון) מנגן, ב-10 בספטמבר 1885. אבא שלה נפטר ב-1898 כשרוז הייתה בת 15. היא הייתה אחת משבעה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בגיל צעיר.
פעילות רפובליקנית
מארי Perolz הכירה למקנמרה את ארגון איניניה נה הרין בסביבות 1906. אחותה של פרוולז, דיליה, הייתה גיסתה של מקנמרה, נשואה לאחיה מתיו. רוז עבדה עם מתיו בחנות הרהיטים שלו. ב-1911, השתתפה מקנמרה במחאות נגד הביקור של המלך ג'ורג' בדבלין, המחאה בה נעצרה הלנה מולוני על שבירת חלון ראווה שבו הוצגו דמויות של המלך והמלכה.
מקנמרה הצטרפה לשין פיין והייתה חברה בקומן נה מאן כשזו נוצרה והתמזגה עם איניניה ב-1914. במסגרת פעילותה זו, היא צעדה במצעדים, ארגנה הפגנות, למדה עזרה ראשונה קרבית, וגייסה כסף בשביל תחמושת וציוד למתנדבים האירים.
ההתקוממות
ביום שישי שלפני הפסחא ב-1916, לקראת המרידה, מקנמרה וחברות קומן אחרות הכינו תחבושות שדה. ביום שני, בפתיחת המרידה, כל חברות המדור שלה בקומן התייצבו במדיהן בכיכר אמרלד, שם קיבלו את פקודותיהן מאיימון קנט. רוז שימשה כסגנית מפקדת הקבוצה ששירתה במרובון ליין, אשר התבססה במזקקה של ג'יימסון.
היו לה מספר תפקידים במהלך המרידה. היא שמשה כאפסנאית, ופעלה כצופה עבור הצלפים, וסידרה את המתקנים הרפואיים עבור הפצועים. ביום ראשון, 30 באפריל, הגיעה פקודת הכניעה. הוצע לנשים לעזוב את העמדה מכיוון שהבריטים לא החשיבו אותן כלוחמות, אך מקנמרה, יחד עם שאר נשות קומן, סירבה לעזוב, והנשים צעדו מהמבניין בין לוחמי המתנדבים, ויחד איתם, נעצרו ונכלאו.
בזמן שהנשים היו כלואות בכלא קילמיינהאם הן שמעו את ההוצאות להורג של מנהיגי המרידה, כפי שחזה מקברייד. הנשים ארגנו ריקוד קבוצתי אירי באותו היום, כהמשך מחאתן. היא שוחררה ב-9 במאי.
בתקופה שלאחר המרידה, חברות קומן, שרובן אכן שוחררו כעבור זמן קצר, הקימו יוזמות לגיוס כספים ותמיכה באסירים ומשפחותיהם. בשנת 1917 מקנמרה מונתה כסגן ראשונה במדור, וקומן חזרו לתרגל באימונים קרביים. ב-1918 היא הייתה מעורבת יחד עם המדור שלה בפעילויות נגד גיוס לצבא הבריטי.
לאחר המרידה
במהלך מלחמת העצמאות האירית, מקנמרה עבדה עם הנשים האחרות בגיוס כספים, השתתפות בהלוויות ובתהלוכות מחאה בבתי הכלא בהם הוחזקו האסירים ששבתו אז רעב. ב-1919 מקנמרה קודמה למפקדת המדור. התפקיד שלה היה להבטיח שירותי סיעוד בכל תחנות העזרה הראשונה במהלך מארבים. היא הייתה מקבלת הודעה מראש כדי להכין את הבית לקבל פצועים.
במלחמת האזרחים האירית, היא שירתה תחת פיקודה של הרוזנת מרקייביץ'. היא נטלה חלק באירועים במתחם בית המשפט, אז התנגשו הכוחות שבעד ונגד האמנה האנגלו-אירית. מקנמרה, יחד עם קומן נה מאן, הייתה בצד אנטי-ההסכם. היא השיגה מים ומזון לחיילים, ונשאה הודעות עבורם.
רוז מקנמרה נפטרה ב-6 במרץ 1957.
Disco Tits
Disco Tits (בעברית: דיסקו ציצי) הוא שיר של הזמרת-יוצרת השוודית טובה לו. השיר פורסם כרצועה השנייה באלבומה השלישי, Blue Lips. השיר יצא לאור ב-7 בספטמבר 2017, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טובה לו, יעקב ג'רלסטרום, לודוויג סדרברג. בארצות הברית נמכר השיר בסדר גודל מצומצם של כ-5,498 עותקים, אך בכל זאת הצליח לכבוש את פסגת מצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
ביקורת
BuzzFeed דירגו את השיר כשיר ה-5 הטוב ביותר שיצא בשנת 2017, בעוד Stereogum דירגו אותו במקום ה-36. בנוסף לכך, מגזין הבילבורד מיקם אותו במקום ה-51 ברשימת השירים הטובים ביותר שיצאו בשנת 2017.
כמו כן, הפנה מגזין הבילבורד כלפי השיר ביקורת חיובית.
יחסי אזרבייג'ן–אנטיגואה וברבודה
יחסי אזרבייג'ן–אנטיגואה וברבודה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין אנטיגואה וברבודה. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות והאו"ם.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לאנטיגואה וברבודה כוננו ב-5 באפריל 1995. לרוב, המדינות לא מקיימות קשרים כלכליים וזאת בשל המרחק הגאוגרפי הרב הקיים ביניהם.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאנטיגואה וברבודה לאזרבייג'ן הגיעה לסך 8.48 אלף דולר אמריקאי והיא כללה מתכות להרכבה.
טיפולי בוטוקס
טיפולי בוטוקס הם טיפולים אסתטיים שמבוצעים בהזרקה ואינם כרוכים בהליך כירורגי, הגורמים להפחתת פעילות יתרה של שרירי ההבעה בפנים וכתוצאה מכך לטשטוש ואף להעלמת קמטים.
היסטוריה
בוטוקס הוא אחד משמותיו המסחריים של רעלן הבוטולינום, חומר המכיל חלבונים המופקים מחיידק ה-Clostridium botulinum. החלבון זוקק לראשונה בשנות השמונים של המאה העשרים.
בתחילה שימש רעלן הבוטולינום לטיפול בבעיות פזילה ועין עצלה, ובהמשך גם לטיפול בטיקים ובעוויתות לא רצוניות בחלקי גוף שונים, כדוגמת העפעפיים, הגפיים והצוואר. במקביל, השתמשו בבוטוקס לטיפול בבעיות של הזעת יתר ומיגרנות. רק בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, החל השימוש בבוטוקס למטרות מחיקת וטישטוש קמטי הבעה וקמטים דינמיים בפנים. בתחילת שנות האלפים אושר החומר לשימוש בתחום הרפואה האסתטית, ובתוך זמן קצר הפכה הזרקתו לאחת משיטות הטיפול הנפוצות ביותר בעולם לטשטוש קמטי הבעה.
טיפולי בוטוקס נפוצים
טיפול אסתטי בבוטוקס המיועד להעלמת ולטשטוש קמטים, פועל על ידי הזרקת החומר אל הקמט מתחת לעור, דבר הגורם לאזור להימתח ולהתיישר. טיפולים אלו יעילים בעיקר עבור קמטי הבעה בחלק העליון של הפנים כגון בין הגבות, סביב העיניים ובמצח. במקרים מיוחדים בעזרת רופא מומחה ניתן לטפל גם בקמטי הבעה בחלק התחתון של הפנים, כדוגמת הצוואר וסביב הפה.
בנוסף לכך טיפולי בוטוקס משמשים לעיצוב מראה הפנים, והנפוצים שבהם הם הרמת גבות, עיצוב העיניים, סנטר, קו הלסת והצוואר, וכן טיפול בבעיות סימטריה.
בטיחות
השימוש בטוקסין הבוטולינום מלווה את הרפואה מזה ארבעים שנה במגוון תחומים, וביניהם רפואת עיניים, נוירולוגיה ואורתופדיה. החומר עבר מחקרים ובדיקות רבות אשר הוכיחו את בטיחותו ויעילותו, ואילו הבוטוקס מאושר לשימוש על ידי משרדי הבריאות של יותר משבעים מדינות בעולם, כולל מדינות אירופה וארצות הברית. הסיכוי לתופעות לוואי במינונים הנמוכים של הטיפול האסתטי נמוך ונדיר. תופעות אלו עשויות להתבטא בתחושת כבדות באזור הראש, החולפת מעצמה תוך פרק זמן קצר, ובמקרים נדירים יותר יופיעו נפיחות ושטפי דם מקומיים, או כאבי ראש שחולפים לאחר ימים בודדים.
נוסף על כך, טיפולי בוטוקס למטרות אסתטיות הם הליכים מהירים הנמשכים דקות בודדות, מבוצעים ללא הרדמה ונטולי כאבים. הם מאפשרים חזרה מיידית לשגרת החיים ללא צורך בתקופת החלמה והתאוששות, מלבד האיסור לשכב במשך כארבע שעות לאחר הטיפול. עם זאת, במידה והטיפול בוצע בידיו של מטפל בלתי מקצועי עלול הבוטוקס לדלוף אל אזורים אחרים ולגרום לצניחת הגבות או העפעפיים.
הרשאות לביצוע טיפולי בוטוקס
אמנם טיפולי הבוטוקס הם טיפולים פשוטים יחסית, אך על פי חוקי מדינת ישראל רק לרופא מותר להזריק בוטוקס. לרופאי שיניים יש אישור מיוחד להזריק בוטוקס לאזור הפנים. אבל חשוב להסתייע ברופא מנוסה בתחום, עדיף מנתח פלסטי או בעל התמחות בטיפולים אסתטיים. יש לזכור כי הבוטוקס הוא חומר רעיל שבמינונים גבוהים מאוד יכול לגרום נזק בלתי הפיך. הרעלן מוחדר לאזור המיועד בעזרת מזרק עם מחט דקה בגודל 31G, בדיוק כמו שמזריקים אינסולין, כדי לשתק את השרירים שגורמים להופעת הקמטים, וביצוע מוצלח של ההליך דורש ידע מקיף ודיוק רב מבחינת כמויות החומר ואופן ההזרקה. יש לציין כי בהרבה מדינות כמו בריטניה וחלק ממדינות ארצות הברית מתירות גם לקוסמטיקאיות להזריק בוטוקס. לאחר שעברו קורס הכשרה בין 6 שעות. בחודש אוגוסט 2015 קבע השופט יורם נועם כי גם בישראל מותר לקוסמטיקאיות להזריק בוטוקס וכי הזרקת בוטוקס אינה בבחינת "עיסוק ברפואה" כהגדרתו בחוק.
כמו כן יש מספר רמות בחוזק של הבוטוקס. הוא נמדד ביחידות בינלאומיות הנקראות "יוניט". 50 יוניט. 100 יוניט. 200 יוניט. כמות החוזק נקבעת על ידי דילול החומר במים פיזיולוגים. כלומר שככל שתשים יותר מים אחוז החומר בנפח ירד. לדוגמה אם נשים 2 מ"ל בבקבוקון 100 יוניט או שנשים 4 מ"ל בבקבוקון 200 יוניט נקבל תוצאה זהה של חוזק החומר בנפח.
בשאר המקומות בפנים כמו סנטר בקמטים אחרים הטיפול הוא חומצה היאלורונית. התייחסות ל"בוטוקס בשפתיים" אינה נכונה כיוון שעיבוי שפתיים משתמשים בחומצה היאלורונית שנותנת נפח. אך לא בבוטוקס שתפקידו לשתק שריר.
דרך פעולה
הבוטוליניום טוקסין הוא חלבון אשר מופק מחיידק מסוים. אותו חלבון אשר מוזרק אל שריר מסוים, חוסם את ההולכה העצבית של השריר ואז למעשה השריר לא מגיב/ משותק. במערכת העצבית שלנו ישנם קולטנים, אותם קולטנים רגישים לגירויים ומעבירים אינפורמציה מהמוח ישירות אל השרירים עצמם ככה שאם אתם רוצים להרים את הגבות אז אתם מרימים את הגבות וגם שריר המצח שמעל הגבות מתקמט גם כן. כאשר אנחנו מזריקים בוטוקס במצח אנחנו למעשה חוסמים את הגירוי העצבי בשרירי המצח וכאשר אנחנו נרים את הגבות שרירי המצח לא יתקמט. חשוב להדגיש כי הטיפול בבוטולניום טוקסין מיועד לשרירים בלבד והוא אינו חומר מילוי. אותו החלבון שחוסם לנו את הגירוי העצבי לא מחזיק לתמיד, משמע הבוטוקס אינו חומר קבוע. החלבון מתפרק ומשתחרר אחרי פרק זמן ממוצע של בין 3-6 חודשים והשריר חוזר לתפקוד רגיל. חשוב לציין כי יש הוכחה מחקרית וטיפולית כי מי שמתמיד בטיפולים בבוטולניום טוקסין נהנה מתוצאה יותר ארוכת טווח והסיבה היא השריר עצמו. ניתן להשוות את התהליך שקורה בהזרקות בוטוקס קבועות לגבס על היד לדוגמה ואנחנו נסביר. אם היה לכם גבס על היד או על הרגל פעם אתם בוודאי זוכרים כי אחרי שהורדתם אותו השרירים שלכם היו כל כך חלשים שפעולות בסיסיות למדי התלוו בקשיים יוצאי דופן. הסיבה היא כי השריר התנוון ונחלש בגלל שהרבה זמן הוא לא היה פעיל וכך למעשה פועל כל שריר. אם הזרקנו בוטוקס במצח 5-6 פעמים ברצף בתקופות זמן קבועות של 4 חודשים כאשר אנחנו יוצאים מנקודת הנחה שהטיפול הראשון החזיק 4 חודשים, אתם תופתעו לגלות כי אחרי הטיפול השישי לשריר שלכם ייקח יותר מ-4 חודשים על מנת לחזור לעצמו. חשוב לציין כי יש אפשרות גם לפתח נוגדנים לבוטוליניום טוקסין ומי שמפתח נוגדנים לבוטוקס הטיפול לא יהיה אפקטיבי כלפיו כי החלבון ישתחרר מהר מאוד ולעיתים אף לא ייתפס במערכת העצבית. מצב זה קורה במידה ומבצעים יותר מדי טיפולי בוטוקס בפרק זמן קצר. נציין כי מומלץ לא לבצע יותר מטיפול אחד בבוטוקס בתקופה של שלושה חודשים מהחשש לפתח נוגדנים לחומר. לדוגמה מטופל שעבר הזרקת בוטוקס והחומר השתחרר אצלו כעבור חודשיים עקב פעילות שרירים חזקה, יומלץ לו לחכות עוד חודש כדי לחדש את הטיפול על מנת להימנע ממצב בו הלקוח פיתח נוגדנים והטיפול הופך להיות לא רלוונטי לאותו מטופל. טיפול בבוטוליניום טוקסין מתבצע בשני חלקים. קודם כל מנת הבוטוקס הראשונית תהיה מוזרקת במינונים מעט נמוכים ממה שהרופא חושב לנכון. לאחר תקופת זמן של בין שבועיים לשלושה שבועות על המטופל לחזור לביקורת והרופא משלים נקודתית את ההזרקת בוטוקס על מנת להגיע לתוצאה מדויקת. הסיבה היא כי אין דרך לפרק את הבוטוקס אחרי שהוא הוזרק ואם מזריקים אפילו קצת יותר מדי בוטוקס זה עלול להשפיע על שרירים בסמוך לאזור שבו אנחנו מעוניינים לטפל וזה עלול להביא לסיבוכים קוסמטיים -במקרה ומדובר בהזרקת בוטוקס לצרכים קוסמטיים ובמקרים יותר קשים גם בעיות תפקודיות למטופלים שסובלים מעוויתית שרירים, מיגרנות ושאר הטיפולים בבוטוקס שאינם קוסמטיים.
סוגי בוטוקס
חלבון הבוטוליניום טוקסין הוא אותו החלבון בכל אחת מהחברות אשר מייצרות את הבוטוקס. ההבדלים בגדול הם בריכוזים ( מה שמעניין רק את הרופא המבצע) ובמיתוג החומר. הבוטוקס שאנחנו מכירים היום הופק לראשונה בחברת אלגרן תחת השם המקורי בוטוקס. חברת אלרגן מכרה את הפטנט שלה למתחרים שמייצרים מוצר דומה תחת שם מותג שונה. בישראל לדוגמה ישנם שלושה מותגים מובילים המייצרים בוטוליניום טוקסין וב-99% מהמקרים בארץ ההזרקה של הבוטוליניום טוקסין תהיה של אחת משלושת החברות.
ברוס מאזליש
ברוס מאזליש (באנגלית: Bruce Mazlish; 15 בספטמבר 1923 – 27 בנובמבר 2016) היה היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ומומחה בתחום הפסיכוהיסטוריה.
אודות
נולד ב-15 בספטמבר 1923 בניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה.
מאזליש קיבל תואר ראשון (1944), שני (1947) ודוקטורט, בנושא היסטוריה אירופאית מודרנית (1955) מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק. בין השנים 1946 ל-1948 לימד באוניברסיטת מיין. בין השנים 1949 ל-1950 לימד באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1955 הצטרף למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ולימד שם כמעט ברציפות עד לפרישה לגמלאות בשנת 2003. זכה בפרס טוינבי בשנת 1986.
בשנת 1967 נבחר כעמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
מנישואיו הראשונים אב לשלושה בנים ובת. בשנת 1988 נישא בשנת לניבה גודווין (Neva Goodwin), כלכלנית.
LA to the Moon Tour
LA to the Moon Tour הוא סיבוב ההופעות הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, אשר התקיים ב צפון אמריקה, אירופה, דרום אמריקה, אוקיאניה. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-38 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-5 בינואר 2018, והסתיים, ב-10 באוגוסט 2018.
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים:
מארי סטופס
מארי שרלוט סטופס (באנגלית: Marie Charlotte Stopes; 15 באוקטובר 1880 – 2 באוקטובר 1958) הייתה סופרת בריטית, פלאו-בוטנאית, לוחמת למען זכויות נשים ותמכה באאוגניקה. היא תרמה תרומה משמעותית לפלאונטולוגיה וסיווג פחם, והייתה האישה הראשונה בסגל האקדמי של אוניברסיטת מנצ'סטר. עם בעלה השני, המפרי ורדון רו הקימה את המרפאה הראשונה למניעת היריון בבריטניה. היא ערכה ניוזלטר "פיקוח לידה", אשר נתן עצות מעשיות לנשים במניעת הריון. כמו כן כתבה מדריך למיניות "אהבה בנישואים" (1918), שהיה ספר שנוי במחלוקת, אבל הביא את נושא פיקוח ילודה לשיח ציבורי רחב בתום מלחמת העולם הראשונה. סטופס התנגדה להפלות מלאכותיות, בטענה שמניעת ההריון היא כל מה שנדרש כדי לשנות את החברה.
חיים אישיים
בשנת 1910, חברה שעסקה בסקר הגאולוגי של קנדה הזמינה את סטופס לקבוע את גילו של מבנה גאולוגי בסנט ג'ון, ניו ברונסוויק. סטופס הגיעה לצפון אמריקה לפני חג המולד כדי להתחיל את המחקר שלה. ב־29 בדצמבר פגשה את הגנטיקאי הקנדי רג'ינלד ראגלס גייטס בסנט לואיס, מיזורי. הם התארסו יומיים לאחר מכן. היא החלה את עבודתה ב-1911, ועבדה בתחום הגאולוגיה וחקרה באוספים גאולוגיים במוזיאונים והעבירה דגימות לאנגליה לחקירה נוספת. בני הזוג נישאו וחזרו לאנגליה ב -1 באפריל באותה שנה. מארי סטופס שמרה על שם משפחתה המקורי מתוך עקרון, מעשה נדיר באותם ימים. נישואיה לגייטס עלו על שרטון, ובשנת 1913, הגישה בקשה לגירושין בטענה כי הנישואים מעולם לא מומשו. גייטס עזב את אנגליה בשנה שלאחר מכן. כישלון הנישואים הראשונים היה גורם מאיץ חשוב בהמשך פעילותה של מארי סטופס בתחומי תכנון משפחה וחינוך מיני.
בשנת 1918 נישאה להמפרי ורדון רו, בנקאי עשיר ופילנתרופ. בנם, הארי סטופס-רו (אנ׳ ) נולד ב-1924 (נפטר 2014) לימים נעשה הארי סטופס-רו פרופ׳ לפילוסופיה והתאהב בבחורה צעירה. סטופס לא אהבה את חברתו של בנה וכאשר הארי הכריז על האירוסין באוקטובר 1947, מארי סטפס ניסתה לחבל בהן. היא הבחינה כי כלתה המיועדת היא קצרת ראייה, וסטופס, שדגלה בעיקור בעלי מוגבלויות בחברה, הייתה חרדה שפגם זה יועבר לנכדיה. סטופס ניסתה להשיג את תמיכתו של בעלה נגד הנישואין של בנם. בנה לא שוכנע לבטל את הנישואין. מארי סטופס האמינה כי בנה בגד בה בנישואין אלה, כתוצאה מכך ניתקה את הקשר איתו וסילקה אותו מירושתה הגדולה.
במהלך השנים, מארי סטופס כתבה גם שירים ומחזות. הצלחתה הגדולה הייתה המחזה - "היענים שלנו", מחזה שעסק בגישה של החברה למעמד הפועלים שנאלצו ל״ייצר״ תינוקות במשך כל חייהם. המחזה הוצג שלושה חודשים בתיאטרון בלונדון. עוד מחזה שסטופס כתבה היה ניסיון אוטוביוגרפי לנתח את כישלון הנישואים הראשונים שלה. המחזה היה נועז מאוד לזמנו ונאסר להצגה על ידי הצנזורה בבריטניה. כמו כן פרסמה כמה כרכים של שירה בשנותיה המאוחרות. ביניהם "שירי אהבה לאוהבים צעירים" ב-1939.
סטופס מתה ב-2 באוקטובר 1958, בגיל 77, מסרטן בביתה. בצוואתה השאירה את רשת המרפאות שלה לאגודת האאוגניקה הבריטית. רוב האחוזה שלה נמסרה לחברה המלכותית לספרות. בנה הארי סטופס-רוי קיבל רק את העותק שלה ממילון אוקספורד הגדול ופריטים קטנים אחרים. אישיותה הייתה במחלוקת בעקבות קשריה עם גרמניה הנאצית. אבל בראשית המאה 21, זכתה להכרה רשמית: בשנת 2008, הנפיק הדואר המלכותי של בריטניה במסגרת סדרת בולים על ״נשים דגולות״, בול לזכרה, בערך של 50 פני, ועליו דמותה המלווה בכתובת ״חלוצת תכנון המשפחה״.
מחקר מדעי
במהלך שהותה של סטופס במנצ'סטר, היא התמחתה מרבצי הפחם וחקרה משפחת שרכים מאובנים שנמצאו במרבצים אלה. המחקר שלה ניסה להוכיח, בין השאר, את התאוריה לגבי קיומה של Gondwana או Pangea - יבשות קדומות. פגישה מקרית עם חוקר אנטארקטיקה, רוברט פלקון סקוט, באחת ההרצאות שנתן ב-1904, העלתה את האפשרות כי אפשר להוכיח תאוריה זאת. הרצון של סטופס להוכיח את התאוריה הנזכרת הובילה אותה לדון איתו באפשרות להצטרף למסע הבא לאנטארקטיקה. היא לא הצטרפה למשלחת, אבל סקוט הבטיח להחזיר דוגמאות של מאובנים כדי לספק ראיות לתאוריה. סקוט נפטר במהלך משלחת לטרה נובה ב־1912, אך מאובנים של צמחים שנמצאו ליד גופותיהם של סקוט ושל חבריו סיפקו עדות זו. בשנת 1907, סטופס נסעה ליפן במשימה מדעית. היא בילתה שמונה-עשר חודשים באוניברסיטה הקיסרית, בטוקיו בחקירת צמחים מאובנים במכרות פחם בהוקאידו.
כאמור, בעקבות כישלון נישואיה הראשונים ומלחמת העולם הראשונה, סטופס ניהלה מאבק בנושא מניעת הריון ונישואים. היא כתבה את ספרה החשוב ״אהבה בנישואים״. המאבק הפמיניסטי הציבורי שלה הביאה לצמצם את פעילותה האקדמית, אבל המשיכה לפרסם מאמרים בתחום הפלאונטולוגיה עד שנת 1935 ותרמה תרומה חשובה לתחום מחקר זה.
״אהבה בנישואים״
בתחילת הליכי הגירושין בשנת 1913, החלה סטופס לכתוב ספר על האופן שבו היא חושבת שנישואים צריכים ״לעבוד״. כתיבת הספר של סטופס הסתיימה בסוף 1913. היא הציעה אותו להוצאות ספרים לונדוניות, אך הן סירבו להדפיסו מאחר שהנושא היה לדעתם שנוי במחלוקת - השימוש באמצעי מניעה. בשנת 1917 הכירה סטופס את מי שיהיה בעלה השני Humphrey Verdon Roe. המפרי רו היה פילנתרופ שדגל במניעת הריון, הוא שילם להוצאת ספרים בניו-יורק - Fiffield & Co כדי לפרסם את ספרה של סטופס. הספר הפך מיידית לרב-מכר וזכה להצלחה מיידית והופיע בחמש מהדורות בשנה הראשונה.
״אהבה בנישואים״ פורסם ב-1918. באותו יום ביקרה סטופס את המפרי רו, שחזר עם קרסול שבור משירות במלחמת העולם הראשונה, לאחר שמטוסו התרסק. פחות מחודשיים לאחר מכן הם נישאו, ולסטופס הייתה ההזדמנות הראשונה לתרגל את מה שהטיפה בספרה. ההצלחה של ״אהבה בנישואים״ עודדה את סטופס להמשיך לכתוב בנושא, והוציאה חוברת - ״מדריך על אמצעי מניעה״ שפורסם מאוחר יותר באותה שנה. מארי סטופס קיבלה תגובות נלהבות מקוראות ששיתפו אותה בחייהן, והודו לה על מה שכתבה.
בשנה שלאחר מכן, סטופס פרסמה חוברת תקציר של דעותיה ב״מכתב לאמהות עובדות״ גרסה תמציתית על ״הורות חכמה״ שהייתה מכוונת לאוכלוסיית העניים. זה היה קונטרס בן 16 עמודים והיה אמור להיות מופץ ללא תשלום. קהל היעד הרגיל של מארי סטופס היו אנשי המעמד הבינוני. בשלב הקודם בחייה היא לא גילתה עניין רב במעמד הפועלים, ולא כיבדה אותם, החוברת נועדה לתקן את ההטייה שלה.
תכנון משפחה
ב-1917, לפני הפגישה עם מארי סטופ, הציע מי שהיה בעלה השני, המפרי רו, לבנות מרפאה למניעת הריון, בבית החולים סנט מרי בעיר מנצ'סטר. הוא הציע שכל המטופלות תהיינה נשואות ושלא יעשו הפלות במרפאה, אך ההצעה נדחתה. נושא תכנון המשפחה היה חשוב מאוד עבורו ולאחר נישואיהם הוא וסטופס תכננו לפתוח מרפאה לאמהות עניות בלונדון.
מארי סטופס התפטרה מיוניברסיטי קולג' בלונדון בסוף 1920 כדי להתרכז בפתיחת המרפאה לתכנון המשפחה. היא ייסדה את האגודה ״לפיקוח על הלידה ובקרה גזעית״, כארגון תמיכה לפתיחת הקליניקה. סטופס הסבירה כי מטרת האגודה היא לנטרל את התופעה של הגדלת מספר הילדים בשכבות החלשות של החברה, המתאפיינת באנשים עניים וחסרי השכלה, ולהקטין בהן את קצב הילודה כדי שהחברה תגיע לרווחה כללית. בתחילת שנת 1921, פתחו מארי סטפס והמפרי רו את המרפאה הראשונה, שהתנהלה על ידי מיילדות ורופאים. המרפאה הציעה לאמהות לשלוט באמצעי המניעה ונתנו להן הסברה מינית. המרפאה הייתה פתוחה לנשים נשואות ולא דרשה תשלום עבור ההדרכה. סטופס בדקה במרפאה אמצעי מניעה חדשים, ואף חזרה, בדקה והציעה אמצעי מניעה שתועדו במקורות יוונים ורומאיים.
בשנת 1925 עברה מרפאת אמהות למרכז לונדון, שם היא נותרה עד שנת 2015. בהמשך חייה פתחה מארי סטופס מרפאות רבות נוספות בבריטניה ובסקוטלנד.
עם כל פעולתה לתכנון משפחה, מארי סטופס התנגדה מאוד להפלות והפסקת הריון. במהלך חייה לא ביצעו המרפאות שלה הפלות. סטופס חשבה שמניעת הריון היא האמצעי היחיד שמשפחות צריכות להשתמש בו כדי להגביל את מספר צאצאיהן ולא הפלות.
אאוגניקה
דרך אביה פגשה מארי סטופס את פרנסיס גולטון ממייסדי האאוגניקה המודרנית. היא הצטרפה לאגודת החינוך של אאוגניקה בשנת 1912. בהתחלה מארי השתמשה בטרמינולוגיה האאוגניקית, כאשר הרגישה שהדבר משרת את מטרותיה, אבל מאוחר יותר הפסיקה להשתמש בטרמינולוגיה זו. בביוגרפיה של מארי סטופס, טענה רוז, כי מארי סטופס הייתה אליטיסטית, אידיאליסטית, המעוניינת ליצור חברה שבה רק הטוב והיפה צריך לשרוד. התלהבותה של סטופס מתורת ה״אאוגניקה״ ושיפור הגזע עלתה בקנה אחד עם זו של אינטלקטואלים ואנשי ציבור רבים בברטניה ובארצות הברית באותה תקופה כמו ג'ורג' ברנרד שו, עיליתות חברתיות ותרבותיות, פמיניסטיות ופוליטיקאים.
בפרק העשרים של ספרה משנת 1920 “Radiant Motherhood” מארי סטופס הטיפה לרעיונות האאוגניקה וכתבה כי יש בעולם שתי סכנות: הראשונה היא חוסר הידע - הבורות והשנייה היא הכמות הגדולה של אנשים מוגבלים, פושעים או נכים שמביאים להרס החברה. היא דימתה אותם לטפילים התוקפים עץ והורגים אותו מבפנים בסופו של דבר.
רעיונות אלה שאבה מתורה אאוגניקה ששלטה בשיח הציבורי של המעמדות הבינוניים והגבוהים בבריטניה ובארצות הברית מסוף המאה ה-19. רעיונות אלה, שנתמכו במחקרים מדעיים חדשים בגנטיקה, בתורתו של דרארווין לגבי האבולוציה האנושית, ובפרסומים דמוגרפים רשמיים. כל אלה הצביעו על כך כי לאוכלוסיות חלשות ״רפות שכל״ (Feeblemindedness) ועניות ישנם הרבה ילדים, שהם בתורם ממשיכים להיות רפי שכל ועניים - לגדוש את בתי הסוהר ולהיות נטל כלכלי על החברה. הפתרונות על פי האאוגניקה היו לגרום להקטנת מספרם של ״רפי השכל״ והעניים על ידי פעולות כמו בידוד מיני או עיקור וזאת כאמור עוד בראשית המאה העשרים.
אין פלא כי מארי סטופס הסבירה בספרה כי החלטות של השלטון בבריטניה יכולות להביא להקטנת הסכנה לחברה האנגלית, על ידי עיקור של אותם רפי שכל - חסרי תקווה וחסרי תועלת לחברה. סטופס פרסמה את רעיונותיה הנזכרים לפוליטיקאים הבריטים, ושלחה להם עותק של ספרה כולל לראש הממשלה. זמן קצר לפני הבחירות הכלליות, שלחה שאלון למועמדים פרלמנטריים שבו ביקשה כי ייחתמו על הצהרת תמיכה בדעותיה. בראשית שנות השלושים, היה נראה כי מארי סטופס נסוגה מחלק מדעותיה בתחום האאוגניקה, אבל בשנת 1935 היא השתתפה בקונגרס הבינלאומי ל״מדעי הדמוגרפיה״ בברלין, שיזמה המפלגה הנאצית ועסק בשאלות של ״טוהר הגזע והדרך ליצור חברה בריאה יותר״. דעותיה של סטופס עלו בקנה אחד עם המדיניות הנאצית. היא התנגדה לנישואי תערובת, ואמרה שאם יהיו כאלה - צריך לעקר את הנשים על מנת שלא יביאו לעולם ילדים שיהיו אומללים כל חייהם.
המורשת בעולם השלישי
לאחר מלחמת העולם השנייה, והתפרקות האימפריה הבריטית, החלה מארי סטופס וארגונה להקים מרפאות לתכנון משפחה בעולם השלישי, שנקראים על שמה - Marie Stops International. זהו ארגון לא ממשלתי בין-לאומי המספק שירותי מניעה והפלה בטוחה ב-37 מדינות ברחבי העולם. ״מארי סטופס אינטרנשיונל״ כארגון שדולה פועל לטובת שינוי הגישה כלפי הפלות ומספק מגוון רחב של שירותי בריאות מינית כולל ייעוץ, ביצוע הפלות בבריטניה ובארצות אחרות שבהן הפרוצדורות האלה חוקיות.
בשנת 2015 היו כ 21 מיליון נשים ברחבי העולם שהשתמשו באמצעי מניעה שסופקו על ידי ״מארי סטופס אינטרנשיונל״. כתוצאה מפעולת הארגון יש להניח כי קטן גידול האוכלוסייה בכמה מקומות בעולם השלישי. שירותי הליבה של הארגון מקיפים תכנון משפחה; הפלה בטוחה וטיפול לאחר הפלה; בריאות האם והילד, מילדות, אבחון וטיפול בזיהומים המועברים במגע מיני ומניעת איידס.
מיץ אשכוליות
מיץ האשכוליות מיוצר ביצור מסחרי ומכיל סוכר, דקסטרוז, גלוקוז וחומצות כגון, benzoic וcellulase.
על פי תקנות של מנהל המזון והתרופות האמריקאי, מיץ האשכוליות אמור להכיל כ-70 מיליגרם של אשלגן ל-100 מיליליטר מיץ. במהלך תהליך הייצור, המיץ חייב להכיל 0.7% עד 2.1% חומצה לפי משקל חומצה ציטרית. מיץ אשכוליות משמש בנוסף לייצור מגוון בשמים לטיהור ריח וטואלט.
מיץ אשכוליות משמש במספר קוקטיילים, כגון רוח הים המורכב ממיץ אשכוליות, וודקה ומיץ אוכמניות.
השפעות בריאותיות וסכנות
מיץ אשכוליות ידוע כמסוכן כאשר הוא מערבבים אותו עם תרופות רבות. הסיבה לכך היא עקב מרכיבים מסוימים במיץ האשכוליות (כמו פלבונואידים) הגורמים לעיכוב בפעילותיו של אחד האנזימים, שאחראים לפירוק התרופות בגוף. אנזים זה ממוקם בדפנות של המעי הדק, ותפקידו לפרק תרופות לפני שהן נספגות בזרם הדם. כאשר מעוכב האנזים, ישנה עליה משמעותית ברמות התרופות בדם, וכתוצאה מכך, נגרמת הרעלה.
לעומת זאת, מיץ האשכוליות מגביר את החומציות של מיץ הקיבה, ולכן הוא מומלץ לאנשים עם חומציות נמוכה.
ערך תזונתי
מיץ אשכוליות מכיל כ-39 קלוריות. יש בו 0.5 גרם חלבונים ו-9.2 ג' פחמימות. בנוסף, יש בו 22 מק"ג ויטמין A ו-38 מ"ג ויטמין C. יש בו כ-0.2 מ"ג ברזל, 9 מ"ג סידן, 12 מ"ג מגנזיום, 162 מ"ג אשלגן ו-1 מ"ג נתרן.
פגוש את העיתונות
פגוש את העיתונות (באנגלית: Meet the Press) היא תוכנית חדשות וראיונות המופקת על ידי רשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. התוכנית החלה את שידוריה ב-1945 כתוכנית רדיו בהפקת מרתה ראונטרי ולורנס ספיבאק ונקראה "אמריקן מרקורי מציגים: פגוש את העיתונות" (באנגלית: American Mercury Presents: Meet the Press). לאחר כשנתיים עשתה התוכנית הסבה למדיום הטלוויזיה, ושודרה לראשונה ב-6 בנובמבר 1947, מה שהופך אותה לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית הוותיקה ביותר שעדיין משודרת.
בכל תוכנית מתארח אורח שעוסק בנושא שעל סדר היום הציבורי, לרוב מתחום הפוליטיקה, הכלכלה, או מדיניות חוץ, אך לעיתים גם מתחומי הבידור והדת. התוכנית משודרת בכל יום ראשון בבוקר. המנחה הראשונה של 'פגוש את העיתונות' הייתה מרתה ראונטרי. השינוי הגדול ביותר שעברה התוכנית נעשה בעידן טים ראסרט, שהגיש אותה לפרק הזמן הארוך בתולדותיה - 17 שנים. תחת הגשתו, הוארכה התוכנית לשעה במקום 30 דקות, והפורמט השתנה גם הוא - מתוכנית המורכבת מפאנל של מראיינים, היא הפכה לתוכנית עם מראיין אחד קבוע, והדיונים הקבוצתיים הפכו לראיונות אישיים ונוקבים.
הנשיא הראשון שהופיע בתוכנית היה ג'ון פיצג'רלד קנדי, ומאז הופיע בה כל אחד מנשיאי ארצות הברית. הנתון תקף גם לגבי סגני הנשיא, שהתארחו כולם בתוכנית מאז עשה זאת אלבן בארקלי ב-1952. התוכנית ידועה גם בראיונותיה עם מדינאים זרים מפורסמים, כפידל קסטרו, מיכאיל גורבצ'וב וטוני בלייר. גם ארבעה ראשי ממשלה ישראלים הופיעו בה: דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, יצחק רבין, ובנימין נתניהו. האורח הראשון שהופיע בתוכנית היה ג'יימס פארלי, שהיה מנהל שירות הדואר של ארצות הברית, ואילו האורחת הראשונה, המרגלת אליזבת' בנטלי, הופיעה רק כעבור שנה ב-12 בספטמבר 1948.
סן-ז'רמן-אן-לה
סן-ז'רמן-אן-לה (בצרפתית: Saint-Germain-en-Laye) היא עיר במעמד קומונה במחוז איוולין בצפון-מרכז צרפת, בחבל איל דה פראנס. זהו אחד מפרבריה המערביים והמשגשגים של פריז, במרחק כ-20 ק"מ ממרכז פריז.
החל מ-1 בינואר 2019, בעקבות סיפוח קומונת פורקה, זכתה למעמד של "קומונה חדשה". בתחילת המאה ה-21 הפכה לסובפרפקטורה של מחוז איוולין ולעיר מגורים מבוקשת, בעלת אופי בינלאומי, הידועה בשדרותיה האלגנטיות, בשכונותיה היוקרתיות ובאתרי הפנאי האיכותיים (ראו המשולש של איוולין).
שטח העיירה הוא 48 קמ"ר, מה שהופך אותה ל"קומונה" הגדולה ביותר במחוז איוולין. כאן נמצאת אחת מתחנות הסופיות המערביות של קו A של ה-RER. תושביו נקראים Saint-Germinois (סן ז'רמינואה) או Saint Germanois (סן ז'רמנואה).
ההיסטוריה של העיר נקשרה תקופה ארוכה לטירת סן-ז'רמן-אן-לה שהייתה אחד ממקומות המגורים הקבועים של מלכי צרפת עד שפחת בחשיבותו עם מעבר המלך לואי הארבעה עשר לארמון ורסאי. היישוב נודע גם ביער סן-ז'רמן-אן-לה, בעבר אחוזת ציד של מלכי צרפת. פרט לטירה העתיקה (Château Vieux) המפורסמת, ידועה העיר גם בשרידי "הטירה החדשה" (Château Neuf), בטירת אנמון (Hennemont) ובבינייניה ההיסטוריים - ה"אוטלים" דה גיז, דה נוואי ודה רוהאן, וכמו כן במוזיאונים שלה - המוזיאון לארכאולוגיה הלאומית, המוזיאון המחוזי "מוריס דני", מוזיאון "לכה פריארה" ומוזיאון קלוד דבוסי.
שם העיר ומקורותיו
במהלך המהפכה הצרפתית שונה זמנית שם היישוב ל"מונטאן-בון-אר" ("הר אוויר טוב"). בנוגע למקור השם Laye של היער קיימות שתי השערות עיקריות: המילה הצרפתית laie או laide במשמעות של "משעול יער" שמקורה במילה הפרנקית laida, וכן הפועל laier - לסלול שביל בתוך היער או להפריד על ידי שביל את חלקת היער שנועדה למכירה. ההשערה השנייה מתייחסת למילה laie שמקורה בפועל layer = לסמן את העצים שיישארו אחרי חטיבת עצים ביער (מהפועל הפרנקי העתיק lakan). ההשערה הראשונה תואמת יותר את הצורות הלטיניות Lida ו-Ledia.
סמל העיר
סמל העיר הוא בצבע כחול ועליו מוצגים בצבע זהב עריסה מכוסה פרחי שושן, מעליה פרח שושן ומתחתיה התאריך 7bre 1638 כלומר 7 בספטמבר 1638, תאריך הולדתו של לואי הארבעה עשר. סמל זה הוענק לעיר על ידי המלך לואי השמונה עשר ב-17 באוגוסט 1820. בימי הרסטורציה ביקשה הנהלת העיר לאמץ סמל הכולל את סמלהן של צרפת (שלשה פריח שושן מוזהבים) משמאל ושל נווארה (מגן בצבע אדום (גולס) עם שרשראות, צלב וצלב באלכסון (סלטיר), המחוברים כולם ובאמצע - אזמרגד ובחוד התחתון את האות L בזהב.
פרהיסטוריה והעת העתיקה
בשטח העיר נמצאו מעט שרירים ארכאולוגיים מכיוון שהייתה מכוסה תקופה ארוכה ביער לה לה, בימי קדם "לידה", חלק צפוני של יער איוולין שהוא עצמו החלק הצפוני של יער הקרנוט ודיוקסיית שארטר.
ימי הביניים
המסורת מקשרת את המלך טיירי השלישי במותו לקדושת האמונה הנוצרית של הקדוש המעונה הבישוף לז'ה מאוטן ביער איוולין. בהמשך, לשם טיהור שמו, הקים המלך מספר קפלות לזכר לז'ה הקדוש באיוולין וביער לה. היישובים הראשונים בסביבה היו סן לז'ה ופייאנקור. במאה השביעית התנחלו הפרנקים בעמק ביזו. שם התפתחה אחוזת פייאנקור (Feuillancourt, Filioli curtis, Viliolicors), מקום לידתו של הקדוש ארמבר, לימים בישוף טולוז, שלקח חלק בניצור האזור. בית קברות מרובינגי נתגלה שם בשנת 1925
בשנת 845 פשטו על האזור ויקינגים בראשות רגנאר "בעל מכנסי הפרווה" ושדדו אותו לפני שהטילו מצור על פריז. כפי שהעיד הביוגרף שלו, אלגו, וגם הצ'רטר של בנו אנרי הראשון, בשנת 996 הקים המלך רובר החסיד על גבעות (alpicium) פק (Pecq) כנסייה חדשה המוקדשת לוינצנטוס הקדוש (סן ויסנטה דה אאוסקה או מסרגוסה) ולז'רמן מפריז, בתוך היער המכונה לדיה (בצרפתית: "לה"). מעשה זה אושר וחוזק פעמים חוזרות בין השנים 1031 ל-996. שנת 1025 נחשבת בתאריך הרשמי במונוגרפיה של העיר.
בשנים 1031–1060 קיבל אמבר, בישוף פריז, מידי המלך אנרי הראשון את אישור הזכויות על "מנזר קטן זה" (abbatiola) ומעניק אותו לכנסיית נוטר דאם בפריז. אולם אנשי נוטר דאם העדיפו להעבירו לידי המנזר הבנדיקטיני קולון על ידי נוז'אן-לה-רואה. המנזר הפך לפריורות והפריור הראשון שלו היה אולריק. פריור אחר, רובר, השיג מהמלך לואי השישי השמן צ'רטר מ-1124 שדרכו הוענקו לו אדמות הכפר שליד הכנסייה ואושרו לו התרומות והפריבילגיות הקודמות, זכוות של אחוזה פאודלית בעלת סמכות לעריכת משפטים ועונשין. במקום, בנקודה שבה תפצלת הדרך לפריז לכיוון מאנט ולכיוון פואסי, על יד כנסיית לז'ה הקדוש הוקמו עמודי קלון (fourches patibulaires), שנועדו לעניקה פומבית של הפושעים. הם נשארו שם עד להמאה ה-17 כשהועברו למקום אחר.
בסביבות 1124 הקים המלך לואי השישי השמן (1137-1081) מקום מגורים מלכותי בקרבת הטירה הנוכחית, ממול לפריורות סן ז'מן. לצד המנזר התחיל להתפתח במאה ה-12 יישוב כפרי. בשנת 1223 בנה המלך פיליפ אוגוסט קפלה המוקדשת ללמרים, אם ישו, "נוטר דאם" (גברתנו). כעוצרת המלכות בשנים 1226–1236, דאגה בלאנש מקסטיליה לטיפוח הדרך בין סן ז'רמן לפואסי דרך היער. לואי התשיעי "הקדוש" הגדיל את הטירה ובנה קפלה קדושה שהושלמה ב-1238. בניין זה עדיין נראה והמיוחס לפעמים, ללא הוכחות, לאדריכל פייר דה מונטריי, יוצר ה"סנט שאפל" בפריז. ב-1286, בימי שלטונו של פיליפ הרביעי "היפה", קיבל הכפר מעמד של prévôté, דרגה ראשונה בהיררכיה המשפטית. בצו מלכותי מנובמבר 1305 זכה רובר דה מדון לקבל וילה (mas) (maison, manse) בסן-זרמן-אן-לה. רובר דה מדון, האחראי על מאפיות המלך התמנה ל"שוער" (concierge) אחראי על טירת סן ז'רמן -אן-לה.
ב-15 באוגוסט 1346 בימי מלחמת מאה השנים בעת פשיטתו של אדוארד השלישי, בן המלך, אדוארד מוודסטוק שנודע כ"נסיך השחור" כבש את פואסי, שדד והבעיר אותה. אז הוצתה גם טירת סן-ז'רמן-אן-לה שממנה רק הקפלה הקדושה בלבד. כעבור עשרים שנה נבנתה הטירה מחדש על ידי המלך שארל החכם ונהפכה למבצר לפי תוכנית האדריכל רמון דו טאמפל. עד לאמצע המאה ה-16 המגורים המלכותיים של סן ז'רמן נקראו בלטינית "domus" (דומוס) ובצרפתית: hostel (אוסטל או אוטל. אחרי השיפוץ על ידי שארל החמישי הם כונו "chastel" (שאטל) כלומר "טירה". בשנת 1390 סופה יוצאת דופן פגעה קשות ביער סן-ז'רמן אן-לה, וכן בטירה ובכפר בעלי אותו השם.
מרנסאנס ועד למאה ה-18
כשב-18 במאי 1514 התחתן המלך פרנסואה הראשון עם נסיכת קלוד מצרפת (1524-1499) בקפלה של סן ז'רמן, הפכה הטירה למגורים האהובים על המלך. ב-1539 הוא ביקש מהאדריכל פייר שאמביז' לשפץ את הטירה בסגנון רנסאנס כפי שהיא ידועה כיום מאז השיפוץ במאה ה-19. פייר שאמביז' בנה בתוך היער גם את טירת דה לה מואט (château de la Muette) שביער. בעקבות המסחר הקשור לחצר המלכותית שגשג הכפר, גדל והגיע לאוכלוסייה של 3500 תושבים. המלך אנרי השני, שנולד בסן-ז'רמן-אן-לה, עלה על כס המלכות בשנת 1547. באותה שנה ביולי בברכת המלך אנרי השני ברחבה שבחזית הטירה התקיים דו-קרב שהתפרסם בהיסטוריה על ידי "מכת ז'ארנאק" המנצחת. אנרי השני הפקיד על האדריכל פיליבר דלורם את בנייתה של טירתו החדשה. הבנייה התחלה ב-1559 אך הסתיימה רק בסביבות שנת 1600 בימי שלטונו של אנרי הרביעי גם המלך שארל התשיעי נולד בסן-ז'רמן. הוא הקים בה בשנת 1561 את בית החרושת הראשון למראות לפי דוגמת בית חרושת דומה בוונציה. ב-17 בינואר 1562 צו מלכותי שנחתם על ידי המלך העניק לפרוסטנטנטים הצרפתים חופש תודעה וחופש פולחן מסוים. ב-8 באוגוסט 1570 נחתם הסכם השלום בסן-ז'רמן-אן-לה ששם קץ למלחמת הדתות השלישית. מכיוון שלא הרגיש בטוח בפריז, בשנת 1574 נמלטו שארל התשיעי וחצרו לסן-ז'רמן-אן-לה. אחרי שמגיד עתידות ניבא כי אמו קתרין דה מדיסיס תמות על יד סן-ז'רמן היא החליטה לעזוב מהר את העיירה ולעבור לגור בארמון הלובר שנמצא בתחום פרוכיית כנסיית סן-ז'רמן-ל'אוקסרואה בנובמבר 1583 כינס המלך אנרי השלישי בס-ז'רמן-אן -לה אספת נכבדים שנועדה לבדוק את כתבי הפטור ממס הטאליה ולהסיר את העוולות שנעשו באזורי המס. במרץ 1587 בעת ביקור בסן-ז'רמן הוכשל ניסיון לחטיפה שאורגן נגד המלך אנרי השלישי על ידי סיעה של הליגה הקתולית ועל ידי מלך ספרד. ב-1599 פטר אנרי הרביעי את תושבי סן-ז'רמן מכל מיסים, סידור שנמשך עד לשנת 1789 בנו של אנרי הרביעי, לואי השלושה עשר בילה את ילדותו בשאטו-וייה - טירה הישנה (Château-Vieux) של סן -ז'רמן. מאוחר יותר בעת מסע ציד ב-23 בספטמבר 1617 הוא גילה את האתר ורסאי ובנה בו ביתן ציד. ביום ראשון 3 בספטמבר 1638 נולד אחרי המתנה מתוחה לואי דיידונה, לימים לואי הארבעה עשר. ב-14 במאי 1643 הלך לעולמו בטירה הישנה בסן ז'רמן המלך לואי השלושה עשר.
בימי הפרונדה בלילה של 5-6 בינואר 1649 המלך הקטין לואי הארבעה עשר ומלכת האם והעוצרת אן מאוסטריה מצאו מקלט בטירה הישנה של סן-ז'רמן. אירוע זה נחקק בזיכרונו של לואי הארבעה העשר וככל הנראה השפיע לימים על החלטתו להעביר את חצרו לוורסאי. עם זאת בשנים 1682-1661 בילה המלך זמן רב בסן-ז'רמן-אן-לה. בשנים 1680-1663 לפי פקודתו דאג האדריכל לה נוטר לגנים הצרפתיים ולטראסה הגדולה במקום. גם מגורי המלך בטירה הישנה עוצבו מחדש לפי טעמו על ידי לה ברן ולא וו. בשנת 1680 בניהולו של ז'ול ארדואן מנזאר התחילו העבודות להרחבת הטירה על ידי בניית חמשת ביתנים פינתיים שלדעת כמה היסטוריונים השרו לטירה "מראה מוזר ולא נעים". ב-1680 הגיעה אוכלוסיית העיירה ל-12000 תושבים. מאדאם דה מונטספאן הוסיפה לה בית מחסה מלכותי לעניים (אופיטל ז'נרל רואיאל- hôpital général royal) ואת מנזר האורסולינות. האצילים בנו גם כן בניינים פרטיים מרובים שחלקם קיימים עד היום. במישור הסחף אשר נבנה גם מחנה צבאי בשם סן סבסטיין. כנסיית העיירה שהוצתה בשנת 1346, שנבנתה מחדש ושופצה ב-1562 על ידי שארל התשיעי, הורחבה ב-1677 והתמוטטה ב-1681. לפי פקודת לואי הארבעה עשר נבנתה במקומה כנסייה חדשה שהושלמה ב-1683
ב-20 באפריל 1682, עוד לפני סיום הרחבת הטירה בסן-ז'רמן, עברה החצר סופית לארמון ורסאי. סן-ז'רמן ידעה אחר כך תקופת דעיכה אף על פי ששימשה למגורים למלך הגולה ג'יימס השני, בן דוד של לואי הארבעה עשר, שחי כאן בטירה החל משנת 1689 ועד מותו ב-1701 אלמנתו, מרי ממודנה המשיכה לגור כאן בעוד שבנו, ג'יימס-אדוארד עבר לגור בלורנה אחרי מותו של "המלך-שמש" ב-1715. משם הוא נארגן את הניסיון הראשון להחזיר לשושלת סטוארט את כס המלכות של אנגליה לפני שנמלט לאביניון יחד עם תומכיו, הג'ייקוביטים. ב-1698 ידעה סן ז'רמן והסביבה סופה חזקה ביותר.