cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל רוזנפלד
כפרטיזן יהודי ביערות וישקוב
עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18 בידי הגרמנים, מיכאל היה בין המפקדים והלוחמים של אי"ל שיצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה ב-10 במאי 1943. בין המפקדים שיצאו איתו היו מרק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן, ישראל קאנאל, יהודה ונגרובר, הירש ברלינסקי, אליעזר גלר וטוביה בוז'יקובסקי. הלוחמים הועברו ליערות לומיאנקי, כ-7 ק"מ צפונית לוורשה, במטרה להצטרף לפרטיזנים, באמצעות משאיות שארגן שמחה רותם (קז'יק).
משם הועברו הלוחמים, בסביבות 20 במאי, בשתי משאיות ליערות וישקוב, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה, ולחמו במסגרת יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'. הפרטיזנים קיבלו נשק וחומרי חבלה מברית המועצות והדרכה מפרטיזנים רוסיים ופעלו בחסותה של המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה. הם ביצעו פעולות רבות נגד הכוחות הגרמנים, וביניהן חבלה במסילות ברזל, החרמה וחבלה ברכוש גרמני, וכן פעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים. "מיכאל התבלט בין הפרטיזנים ברמתו הקרבית והמוסרית".
נפילתו בקרב עם הגרמנים בבית היערן
מיכאל נמנה עם קבוצה של 12 לוחמים, בפיקודו של יאנק שוורצפוס, שעליה הוטל, ב-1 בספטמבר 1943, לפוצץ רכבת גרמנית בתחנת הרכבת אורלא, על הדרך לתחנת הרכבת במלכיניא, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה. "זו הייתה אולי הפעולה הגדולה והנועזת ביותר שביצעה היחידה ע"ש מרדכי אנילביץ'". כתוצאה מהפעולה נהרסה רכבת צבאית גרמנית עמוסת תחמושת ונהרגו חיילים גרמנים רבים שהיו בדרכם מזרחה.
לאחר ביצוע הפעולה, הסתתרו הלוחמים בביתו של שומר יער פולני ליד הכפר קרבצוביזנה. שוורצפוס שלח שני לוחמים לבדוק את תוצאות הפעולה. באותה העת אשתו של שומר היער הצליחה להתחמק מהבית ולהזעיק את המשטרה הגרמנית. המשטרה הקיפה את הגורן שבו נמצאו הלוחמים, התפתח קרב בין הלוחמים והמשטרה הגרמנית ובמהלכו נהרגו כל 12 הלוחמים ועמם בתו של שומר היער שהוחזקה על ידם כבת ערובה.
קבלת אות הצטיינות מממשלת פולין
ביום השנה השני למרד גטו ורשה, 18 באפריל 1945, מיכאל נמנה עם 50 לוחמים שעל פי צו הפיקוד העליון של צבא פולין, קיבלו אותות הצטיינות על מלחמתם בנאצים. למיכאל הוענק העיטור "ויריטוטי מיליטרי" דרגה 5. תוכן הפקודה: "על סמך מנשר מיום 23 בדצמבר 1944 של הוועד הפולני לשחרור לאומי, ובשם נשיא המועצה הלאומית הארצית, הנני מעניק את אותות ההצטיינות האלה ביום השנה למרד גטו ורשה, למשתתפים בעלי הזכויות הגדולות ביותר במרד זה על מלחמתם בכובש הנאצי".
הנצחתו
הוקמה אנדרטה לזכרו באוניברסיטת ורשה.
הוקמה אנדרטה בבית קברות אוקופובה בוורשה לזכרם של הלוחמים מיחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' שנפלו בבית היערן. האנדרטה כוללת סלע גרניט ועליו נחצבה הכתובת: "פה טמון אפרם של הגיבורים הלוחמים מגטו ורשה, הפרטיזנים של היחידה על שמו של מ. אנילביץ'". על 12 לוחות קטנים חרוטים השמות או הכינויים של הלוחמים.
יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'
יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' הוקמה על ידי שרידי הלוחמים בגטו ורשה, חברי אי"ל. היא כללה כ-80 לוחמים יהודים, שיצאו מהגטו הבוער דרך תעלות הביוב בשתי קבוצות בסוף אפריל ובראשית מאי 1943. בסיוע של המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה, הם הועברו ליערות וישקוב, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה, ובמשך כ-5 חודשים [מאי-ספטמבר 1943] הם ביצעו פעולות נגד הכוחות הגרמנים, וביניהן חבלה במסילות ברזל, וכן פעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים. מרבית הלוחמים נהרגו במהלך יולי-ספטמבר 1943 ביערות וישקוב בלחימה נגד חיילים גרמנים, שקיבלו סיוע מתושבים מקומיים ופולקסדויטשה שהסגירו את הלוחמים היהודים. חלקם נהרגו על ידי חברי המחתרת הפולנית הגדולה, ארמייה קריובה, שהתנגדו לפעילות של כוח פרטיזני חדש, שקשור לארמייה לודובה, באזור שנתון למרותה. לוחמים יהודים נוספים נהרגו עקב הלשנה במקום מסתור בוורשה. אחרים נהרגו בלחימה במרד הפולני ב-1944. בסיום המלחמה נותרו 20-10 לוחמים מהיחידה.
היציאה של הלוחמים מגטו ורשה בסיום המרד והמעבר ליערות לומיאנקי
לקראת סיומו של המרד בגטו ורשה, לאחר שמפקדי המרד הגיעו למסקנה שאין כל אפשרות להמשיך ולהילחם בתוך השטח הבנוי ובין הבתים, החליטו הנותרים לחפש דרך לבריחה והצלה ולהמשך המאבק נגד הגרמנים. הדרך היחידה שנותרה הייתה יציאה אל מחוץ הגטו הבוער דרך תעלות הביוב. חלקם הצליחו בכך ואילו השאר נספו בלחימה או במהלך המילוט מהגטו. ב-29 באפריל וב-10 במאי 1943 יצאו מהגטו הבוער שתי קבוצות של לוחמים יהודים, שמנו ביחד כ-80 איש.
שתי הקבוצות הועברו במשאיות על ידי חבר המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה, ולאדיסלאוו גאייק (קשאצ'ק), אל יערות לומיאנקי (Lomianki), כ-7 ק"מ צפונית-מערבית לוורשה, והתחבאו בחורשה דלילה שלא היוותה מסתור ראוי. הניצולים סבלו מקור, תשישות, רעב וצמא.
חלק מהניצולים חזרו לוורשה ולערים אחרות, כדי לסייע ליהודים ואחרים לא היו כשירים ללחימה עקב פציעות ופגיעות במהלך הבריחה בתעלות הביוב, שכן הגרמנים ניסו למנוע את בריחתם על ידי הטלת פצצות גז והזרמת עשן. אל הניצולים הצטרפו יהודים שהצליחו לברוח באופן עצמאי מוורשה ומעיירות בסביבה.
המעבר ליערות וישקוב והקמת יחידת פרטיזנים יהודית
מפקד אי"ל, יצחק (אנטק) צוקרמן, ניסה למצוא פתרון ללוחמים שרוכזו ביערות לומיאנקי, שכן הוא הבין שזה לא מקום מסתור קבוע עבורם. הלוחמים היהודים חיפשו דרכים לצאת מיערות לומיאנקי ולחבור לפרטיזנים ביערות, כדי להמשיך בלחימה ובהתנגדות לנאצים כיחידה לוחמת ומלוכדת, בעלת ניסיון קרבי ומחתרתי עשיר בלחימה במרד גטו ורשה במסגרת אי"ל. לארמייה לודובה לא היו תוכניות לנצל את הלוחמים היהודים בפעולות פרטיזניות באזור זה ולכן לא גילתה עניין בגורלם. הלוחמים שלחו קשרים לסניפים שונים של המחתרת הפולנית לבקשת סיוע. צוקרמן קיבל הוראה ממפקד האזור של ארמייה קריובה להוציא את הלוחמים ליערות הפרטיזנים בווהלין במזרח פולין [כיום מערב אוקראינה]. צוקרמן השיב שווהלין מרוחקת מאות ק"מ ואין סיכוי ללוחמים היהודים להגיע ליעד בשלום ובנוסף באזור מתנהלת לחימה בין רוסים אוקראינים וגרמנים ולכן אין בה מקום לפרטיזנים יהודים.
רק לאחר שלושה שבועות בחורשה, בסביבות 20 במאי, הסכימה ההנהגה של ארמייה לודובה להעביר את הלוחמים היהודים ליערות וישקוב (Wyszkow), שעל גדות נהר הבוג, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה. זאת כדי להרחיב את השפעתה לאזור זה, שבו פעלה עד אז רק ארמייה קריובה, המחתרת הפולנית הימנית. בשתי משאיות הועברו כ-80 איש ואילו הרכב השלישי נתפס וקבוצת הלוחמים נהרגה. 28 הרובים שהובטחו לצוקרמן עם פרוץ המרד אך לא נמצאה דרך להכניסם לגטו, ניתנו עכשיו לאלה ששרדו את המרד. כאשר הלוחמים יצאו מוורשה בדרכם ליערות וישקוב, הם פרצו בשירה ספונטנית של שירי מולדת ושירים בפולנית. יעקב פוטרמילך העיד: "שירתנו בקעה מתוך גרונותינו מרוב שמחה ונישאה למרחקים. ידענו שאנו הולכים לקראת משימות של מאבק ביערות, אך שקענו בשיכחה - כה שטפה אותנו ההתלהבות. שכחנו שאנו עושים דבר שאין לעשותו בשום פנים ושאנו עלולים לשלם על כך בחיינו".. אם כן, העברת הלוחמים היהודים ליער וישקוב בוצעה מחוסר ברירה ובלחץ זמן, שכן ביערות לומיאנקי לא הייתה להם אפשרות לפעול, היו ללא מזון ומים והיו צפויים להיתפס על ידי הגרמנים בהיעדר מסתור.
מאחר שיחידות הפרטיזנים הפולניות סירבו לקבל לשורותיהן יהודים, והיו אף שהסגירו יהודים לגרמנים, חברו הלוחמים היהודים ל-20 רוסים שברחו מהשבי הגרמני והכירו את היער [חלקם עזבו לאחר מספר ימים] והקימו יחידה פרטיזנית עצמאית, שנקראה יחידת הפרטיזנים על שם מרדכי אנילביץ' – על שם מפקדם הנערץ באי"ל. במפקדת הפלוגה היו ישראל קאנאל, הירש ברלינסקי, דוד נובודבורסקי ומארק פולמן (עד לחזרתו לוורשה). בראש הקבוצות עמדו מרדכי גרובס מהשומר הצעיר, שהיה ממפקדי המרד בגטו, דב שניפר, בקבוצתו השתתפו חברי השומר הצעיר, הבונד ו-פ.פ.ר. ואדם שווארצפוקס, חבר פ.פ.ר. שבקבוצתו היו חברי פ.פ.ר. בלבד. הלוחמים הצטיידו ב-23 רובים שנלקחו ממחסן גרמני בתיעוד מזויף. הם התארגנו ב-4 פלוגות בנות 20-15 איש בכל אחת ופעלו בפועל באופן עצמאי ללא פיקוד מרכזי. שתי פלוגות פעלו בצידו המערבי של נהר הבוג ושתיים בצידו המזרחי, כשהמרחק בין פלוגה לפלוגה כ-15 ק"מ. החצייה של הבוג הייתה מסוכנת מאוד, עקב השמירה החזקה של הגרמנים באזור ועל המעברים בנהר.
פעילות היחידה
הפלוגות ביצעו מספר פעולות, ביוזמתן וביוזמת המחתרת הפולנית, שכללו חבלה במסילות ברזל והורדת רכבות גרמניות מהמסילה, לקיחת אספקה מהגרמנים והעברת עודפי התוצרת לאיכרים המקומיים, חבלה ברכוש גרמני, כמו חבלה בקוי טלפון ומארב לגרמנים שבאו לתקן את הקו ולקיחת נשקם, הפצת כרוזי תעמולה ופעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים. הפעולות הודרכו ע'י פרטיזנים רוסים מ'הצבא האדום' שברחו מהשבי הגרמני, היו בעלי ניסיון בלחימה ביערות והכירו היטב את הדרכים בתוכם.
סיוע סובייטי לפרטיזנים היהודים
יחידת הפרטיזנים היהודית הוכפפה למפקדת ארמייה לודובה במסגרת "הגליל השלישי/מחוז ורשה/פרבר פראגה" והיא סיפקה להם נשק. זאת במטרה להביא להעברת יחידות צבא גרמניות מחזית הלחימה נגד ברית המועצות לאזורים עורפיים, כדי לתפוס את הפרטיזנים ולאבטח מתקנים צבאיים שונים באזורים שבהם פעלו.
באחד המקרים הועבר לפרטיזנים היהודים משלוח נשק שהונחת ממטוס סובייטי שכלל 36 רובים אוטומטיים, מוקשים אנגליים לפיצוץ רכבות, רימונים וחומרי נפץ. שני ארגזי נפץ התפוצצו באוויר בעת ההורדה. חלק מהמשלוח נפל לנהר הבוג ולא נמצא. במשלוח הייתה גם חבילת כסף בת 25 מיליון זלוטי ותחנת שידור, אולם החבילה הלכה לאיבוד ונמצאה כנראה על ידי איכרה פולנייה שמסרה אותה למשטרה הגרמנית וקיבלה על כך תשלום זעום.
הקשיים של הפרטיזנים היהודים ביער וישקוב (יולי-ספטמבר 1943)
אם כן, יחידת הפרטיזנים של לוחמי אי"ל לא התארגנה באופן ספונטני, כפי שאירע בקבוצות פרטיזניות אחרות של יהודים שברחו מהגטאות, אלא הגיעה ליערות וישקוב כקבוצה מלוכדת בעלת ניסין קרבי עשיר בלחימה נגד הגרמנים. לכן מבחינת הארגון, המשמעת, הניסיון הקרבי ובזכות הנשק בידיהם היו התנאים של היחידה ע"ש אנילביץ' נוחים במידה ניכרת מהתנאים של מרבית היחידות היהודיות האחרות בראשית פעילותן הקרבית. על פניו, התנאים האלה יצרו סיכוי טוב להמשך המאבק נגד הגרמנים ביערות, אך היו גורמים שמנעו את מימושן של השאיפות האלה: הפרטיזנים היהודים לא הכירו את האזור, האוכלוסייה - פולנים ופולקסדויטשה - הייתה עוינת ליהודים וכן לא היה שיתוף פעולה, ולו מוגבל, עם תאים אחרים של פרטיזנים. גרוע מכך, התמיכה של ארמייה לודובה הקומוניסטית בפרטיזנים יהודים, גרמה באופן מיידי לסכסוך של הלוחמים היהודים עם התאים המקומיים של המחתרת הגדולה בפולין, ארמייה קריובה. זאת עקב יחסי עוינות ומאבק על שטחי השפעה בין שתי המחתרות הפולניות.
למרות זאת, בהתחלה היה יחסם של המקומיים אל הפרטיזנים היהודים תקין והם סיפקו להם מזון ולבוש, אבל בראשית יולי 1943 הסיתו פרטיזנים חברי הארמייה קריובה את האוכלוסייה הכפרית נגד הפרטיזנים היהודים. זאת כנראה עקב החלטתה של הנהגת הארמייה קריובה לא לאפשר לכוח פרטיזני חדש שקשור לארמייה לודובה לפעול באזור שנתון למרותה. ייתכן שהחלטה זו גם נבעה מנטיות אנטישמיות. בעקבות החלטה זו נאלצו הפרטיזנים היהודים לפעול בשתיים או שלוש חזיתות במקביל - הגרמנים, ארמייה קריובה והאוכלוסייה הכפרית המקומית שגילתה בדר"כ עוינות כלפיהם.
בניסיון לשפר את המצב, נשלח זיגמונט איגלה לוורשה, בסיועו של יצחק צוקרמן, מפקד אי"ל, כדי להתלונן במפקדת הארמייה קריובה, אולם הוא לא קיבל מהם הבטחה לבלום את פעילותם העוינת של לוחמי המחתרת נגד הלוחמים היהודים. גם שמחה רותם (קז'יק) קיבל הוראה מיצחק (אנטק) צוקרמן להיפגש עם נציגי ארמייה קריובה באזור וישקוב. זאת במטרה להסדיר את היחס העוין של חברי המחתרת הפולנית לפרטיזנים היהודים ולבטל את ההתנכלויות מצידם כלפי חברי אי"ל. קז'יק הציג עצמו בפגישה עם המפקד המקומי של ארמייה קריובה כחבר של המחתרת בוורשה שפועל 'על דעתם ומטעמם' והסביר שמפקדת ארמייה קריובה מעוניינת בשלומם של חברי אי"ל והוא גם הוכיח אותם על מעשיהם בעבר כלפי חברי אי"ל. קז'יק קיבל את הרושם שהוא הצליח בשליחותו, שכן נציג המחתרת הבטיח שיעשה הכל למען ביטחונם ושלומם של הפרטיזנים חברי אי"ל וביקש מחברי אי"ל להימנע מלהתנכל לאיכרים בסביבה.
העניינים נרגעו לזמן-מה, מה שיצר הרגשת ביטחון לפרטיזנים היהודים, אבל העוינות של חברי ארמייה קריובה לפרטיזנים היהודים לא התפוגגה. כך פלוגת מרדכי גרובאס שיתפה פעולה עם לוחמי הארמייה קריובה בפעולת חבלה ברכבת גרמנית ביולי 1943, אך בשלב מסוים נעלמו עקבותיהם, ויש חשש מבוסס שהם נרצחו בסיום הפעולה על ידי אנשי הארמייה קריובה. הלוחמים היהודים שנרצחו הם: גרובאס מרדכי, ארבוז חיים, טאסנקרויט ברל, זנדמאן אברהם, פוטרליך חגית, קרוטקי ישראל, יוגנהייזר יולק ולבסקי איז'ו. יצחק צוקרמן כתב: "אחת מפלוגותינו חוסלה בידי ארמייה קריובה. הוכחתי זאת למפקדה הצבאית של הארמייה קריובה... היו לי לכך כל הנתונים והמסמכים...."
בשלב מאוחר יותר, מפקד ארמייה קריובה בפולין, תדיאוש בור קומורובסקי, כתב שפרטיזנים יהודים באזור וישקוב הם בחסות ארמייה קריובה. מכתב זה נשלח על ידי יצחק צוקרמן. ייתכן שמכתב זה מנע רצח פרטיזנים יהודים על ידי אנשי ארמייה קריובה, אבל החשיד פרטיזנים יהודים בעיני פרטיזנים סובייטים.
נפילת לוחמים בקרב עם הגרמנים בבית היערן ובמצוד באזור נהר הבוג
ב-1 בספטמבר 1943 הוטל על קבוצה בת 12 לוחמים, בפיקודו של יאנק שוורצפוס, לפוצץ רכבת גרמנית בתחנת הרכבת אורלא כ-60 ק"מ מוורשה, על הדרך לתחנת הרכבת במלכיניא. "הייתה זו אולי הפעולה הגדולה והנועזת ביותר שביצעה היחידה ע"ש מרדכי אנילביץ, כתוצאה מהפעולה נהרסה רכבת צבאית גרמנית עמוסת תחמושת ונהרגו חיילים גרמנים רבים שהיו בדרכם מזרחה". לאחר ביצוע הפעולה, הסתתרו הלוחמים בביתו של שומר יער פולני ליד הכפר קרבצובינזנא. שוורצפוס שלח שני לוחמים לסייר ולהעריך את תוצאות הפעולה, ובאותה העת אשתו של שומר היער הצליחה להתחמק מהבית ולהזעיק את המשטרה הגרמנית. המשטרה הגיעה, הקיפה את הגורן שבו נמצאו הלוחמים, התפתח קרב בין הלוחמים והמשטרה הגרמנית ובמהלכו נהרגו כל 12 הלוחמים, ובהם יאנק שוורצפוס, גוטה טייכלר ומיכאל רוזנפלד, וכן בתו של שומר היער שהוחזקה על ידם כבת ערובה. על פי מקורות פולניים, לגרמנים היו שני הרוגים ושלושה פצועים באירוע זה.
לאחר כל פעולה של הפרטיזנים, ערכו הגרמנים מצוד על יחידות הפרטיזנים, בסיוע התושבים המקומיים שהלשינו והסגירו אותם. במצוד שערכו הגרמנים על נהר הבוג נפלו לוחמים יהודים נוספים מהיחידה: גוטשטאט ציפורה, יושקביץ' אפרים, ליטמן יוסף, סטולק אברהם, קירשנבוים רחל, רוטמן צבי.
מעבר לוחמים לוורשה ונפילתם בקרב
כמה לוחמים שחזרו מווישקוב לוורשה, עברו לדירת מסתור ברחוב פרוזנה 14 פינת טוורדה 6. בעקבות הלשנה נתפס המקשר היהודי על ידי הגסטפו, עונה קשות ובכיסו נמצאה רשימה עם כתובות חברים ומקומות מחבוא וכך גילה הגסטאפו את הדירה ברחוב פרוזנה 14. בקרב עם הגרמנים נהרגו איגלה זיגמונט משה, פיינגנבלט יעקב וקאבאנוקי גוטה.
לוחמים אחרים חזרו לוורשה, הסתתרו בה תקופה ממושכת. חלקם השתתפו במרד הפולני בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1944 ונפלו במהלכו, וביניהם ארליך אליהו וברלינסקי הירש.
היחידה בסיום המלחמה
עקב האבדות ועזיבת לוחמים, היחידה התפוררה בהדרגה ומהקבוצה המקורית נותרו 13 לוחמים. אלה המשיכו לבצע פעולות נגד הגרמנים ביערות וישקוב והשאירו כרוזים במקומות שבהם פעלו, שהפעולה בוצעה על ידי "היחידה הפרטיזנית היהודית על שמו של אנילביץ'". אחרים הצטרפו לאחר זמן לפרטיזנים סובייטים, שהתחילו להופיע באזור. כאשר "הצבא האדום" שחרר את האזור באוגוסט 1944, נותרו 15-10 לוחמים יהודים, שקיימו קשר חלקי עם ורשה. הם נחשדו בשיתוף פעולה עם הגרמנים והועמדו למשפט בפני בית דין של ה-נ.ק.וו.ד., אבל למזלם הקצין הרוסי שנשלח לחקור אותם היה יהודי, שהציל אותם וגייס אותם כמתורגמנים בשירות המודיעין הרוסי. בתום המלחמה שרדו 20-10 לוחמים יהודים מהיחידה.
הנצחתם של הלוחמים היהודים
בבית העלמין אוקופובה בוורשה הוקמה אנדרטה לזכרם של הלוחמים מהיחידה הפרטיזנית ע'ש אנילביץ' שנפלו בבית היערן. האנדרטה כוללת סלע גרניט ועליו נחצבה הכתובת: "פה טמון אפרם של הגיבורים הלוחמים מגטו ורשה, הפרטיזנים של היחידה על שמו של מ. אנילביץ'". על 12 לוחות קטנים חרוטים השמות או הכינויים של הלוחמים: יאנק שוורצפוס ביאלה ["הלבן"], מיכאל רוזנפלד ביאלה ["הלבן"], יואל יונגר, איציק יאנקלביץ', יוזף פפיר, שמוליק יושקוביץ', סטפן, רחל'קה, אדק, טולה רבינוביץ, חיים צירניקה, רות'קה.
הערכת פעילותם של הפרטיזנים היהודים
ההיסטוריון ישראל גוטמן הסביר את העובדה שהלחימה הפרטיזנית היהודית בפולין הייתה בהיקף מוגבל על ידי הגורמים הבאים: ראשית, יערות דלילים במרכז פולין, יחסית למזרח. שנית, המחתרת הפולנית החזקה, ארמייה קריובה, שפעלה בחסות הממשלה הפולנית הגולה, העדיפה להתרכז בהכנות ללחימה נגד הכובש הנאצי בשלבים הסופיים של הלחימה. לכן היא לא עודדה יהודים לצאת ליערות וברוב המקרים מפקדיה לא היו מוכנים לקבל יהודים אל שורותיהם. אומנם היו חברי ארמייה קריובה שהגנו על יהודים ביערות, אבל האנטישמיות הייתה נפוצה בקרב חברי הארגון והיא התבטאה גם ברצח של יהודים שברחו ליערות. שלישית, התנועה הפרטיזנית בגנרלגוברנמן הייתה דלה בשנים 1943-1942 כאשר מסע הרצח של היהודים בגטאות היה בעיצומו. לכן כאשר גברה התנועה הפרטיזנית באזור לאחר מכן, כבר לא נותרו יהודים במרבית הגטאות.
לדבריו, הקומוניסטים הפולנים היו נוחים יותר ליהודים, שכן הם רצו לפתוח במאבק מיידי נגד הגרמנים, כדי להקל את הלחץ הצבאי הגרמני על "הצבא האדום", והם מצאו ביהודים שותפים טבעיים למהלך כזה. בנוסף, יהודים קיימו קשרים אמיצים עם קומוניסטים ואנשי שמאל פולנים עוד לפני המלחמה. הפעילות הפרטיזנית הקומוניסטית החלה באמצע 1942 והתרחבה באופן משמעותי במהלך 1943. הם היו מוכנים לקלוט אל שורותיהם יהודים, כפי שהיה ביחידה של חברי אי"ל ביערות וישקוב, אבל הקפידו ששיעור היהודים לא יהיה גבוה מדי, כדי שלא יטענו שהם ארגון יהודי. בפועל, ליהודים היה חלק חשוב בגיבוש הכוח הפרטיזני ביוזמת הקומוניסטים, הארמייה לודובה, ויהודים רבים מילאו תפקידי פיקוד במחתרת זו. מתוך כ-25 אלף פולנים שפעלו בשתי המחתרות באזור הגנרלגוברנמן, רק כ-2,000 יהודים זכו להילחם עם נשק ביד. עוד כ-3,000 איש שוטטו ביערות ובכפרים. מנגד, עשרות אלפי יהודים נתפסו, נרצחו או נספו ביערות.
יצחק צוקרמן, מפקד אי"ל החל ממאי 1943, לאחר שמרדכי אנילביץ' נהרג ב"מילא 18", כתב ש"בפולין לא היה מקום לפרטיזניקה יהודית גדולה. אין פרטיזניקה בלי עורף, בלי כפר, לא תיתכן פרטיזניקה שאיננה מקבלת בכבוד את הלחם מהאיכר, לא תיתכן פרטיזניקה שאיננה יכולה להישען על הילד בכפר, על העובר ביער. לא תיתכן פרטיזניקה שאינה מלווה באהבה, שאין לה שורשים בארץ, שהשמים לא של אנשיה הם והארץ לא שלהם... הפרטיזניקה בפולין הייתה חלשה, טרגית ונתחסלה כמעט כולה". לדבריו, "מבחינת ארמייה קריובה, היינו מיותרים בכל מקום על אדמת פולין,... היינו מיותרים בשבילם בגטו הלוחם, והיינו מיותרים גם כחוליות לוחמות בצד הארי של ורשה, היינו מיותרים גם בפרטיזניקה - כיהודים, בכל מקום היינו מיותרים. אומנם הם הציעו שנצא לפרטיזניקה, אבל אחר כך הם הרגו אותנו..... לא האמנתי באפשרות קיומה של פרטיזניקה יהודית על אדמת פולין. גם המקום לא היה מתאים, מבחינת נתוניו האובייקטיביים. זה היה הספר המזרחי על יערותיו וביצותיו. לא היה שם מקום לפרטיזניקה גדולה. הבוג איננו יותר מנהר בסדר גודל בינוני... ברי היה לי שבגלל היחס העוין של האוכלוסייה, אין סיכוי לפרטיזנים יהודים להישרד ללא שום עורף. ההפך מזה - הסביבה הייתה עוינת.... אנחנו שיתפנו פעולה עם הגורם החלש ביותר שבין הגורמים הפולנים - הקומוניסטים... כאשר השוויתי את הפעילות הפרטיזנית שלנו לעומת המרד - ברי היה לי שהפרטיזניקה אינה מהווה עלייה, כי אם ירידה טראגית.... ".
ספר הפרטיזנים היהודים הציג את הקשיים הרבים בפעילותה של היחידה ביערות וישקוב: היער והסביבה היו בשליטה גרמנית מלאה, פעלו במקום צר ללא יערות גדולים, האוכלוסייה הכפרית לא אהדה פרטיזנים בכלל ופרטיזנים יהודים בפרט, הכוחות הפרטיזנים היהודים ביער היו דלים מכדי לפתח פעילות פרטיזנית נרחבת, רמת הפיקוד הנמוכה של הפלוגה הגבילה את פעילותה בכל התקופה, הרעת יחסים עם קבוצות מקומיות חזקות של ארמייה קריובה, שטענו שהפרטיזנים היהודים הם קומוניסטים עקב קשריהם עם ארמייה לודובה וגם בגלל שקיבלו נשק מברית המועצות שהוצנח ממטוסים. חלק מאנשי ארמייה קריובה היו אנטישמיים, במספר תקריות הם לקחו נשק מפרטיזנים יהודים ואף הרגו קבוצת פרטיזנים יהודים, בפיקודו של מרדכי גרובאס, לאחר שביצעו פעולה משותפת נגד הגרמנים. המצודים שהטילו עליהם הגרמנים. כך חיילים שהיו בדרך לחזית הלחימה עם ברית המועצות קיבלו משימה – לסרוק את היער ולטהר אותו מפרטיזנים. כאשר הפרטיזנים היהודים ביצעו מספר פעולות מוצלחות, גבר הלחץ הגרמני והם העבירו לאזור יחידות טובות יותר עם אנשי ס.ס. לפרטיזנים היהודים הייתה "תחושת בדידות רצופה יום-יומית.... ניתוק וחוסר אונים". הקשר עם ורשה שהיה מאוד חשוב, אבל קשר לא יכול להחליף כוח ויכולת ארגונית שחסרו לפרטיזנים. רגשי הבדידות נבעו מהעדר כוח פרטיזני נוסף ביער שעליו יוכלו להישען ולפעול ביחד ולכן הפרטיזניקה באזור לא הפכה לתנועה רחבה יותר, בניגוד לציפיותיהם. בנוסף, בעקבות התגברות הלחץ הגרמני עליהם והעוינות כלפיהם מצד אנשי ארמייה קריובה והכפריים, פרטיזנים יהודים לא האמינו ביכולתם להילחם. הייתה בקרבם אווירה של ייאוש. בשעה הקשה הזו הועמדו למבחן ערכי השותפות והאחווה שאפיינו את לוחמי אי"ל במהלך המרד בגטו ורשה, למרות שהגיעו ממפלגות שונות. בעת ההיא נוצר פיצול בקרב הפרטיזנים על פי השתייכות מפלגתית ותנועתית. ההתעלות של תקופת המרד הפכה לתחושת אכזבה מהאחווה, מהשותפות ומהיהודי הלוחם.
ההיסטוריון שמואל קרקובסקי, שחקר את פעילותה של יחידת הפרטיזנים ע"ש אנילביץ', כתב שהיא ביצעה "פעילות קרבית קצרת ימים ביערות וישקוב". לדבריו, העברת הלוחמים ליערות וישקוב הייתה "בחירה אומללה ביותר", שכן הם "הוצרכו לפעול בשטח בלתי מוכר להם לגמרי, בלי כל תמיכה מהאוכלוסייה המקומית ובלי אפשרות - ואפילו מצומצמת - לשיתוף פעולה עם כוחות פרטיזנים אחרים". כך, למרות שהם הגיעו ליער כ"יחידה לוחמת ומלוכדת" ולחבריה היה ניסיון קרבי עשיר, לא הצליחו לנהל מאבק ממושך נגד הנאצים ביערות. זאת בעיקר עקב "עמדתה השלילית של המחתרת הפולנית העיקרית", ארמייה קריובה, שהתנגדה "לפעילותו של כוח פרטיזני חדש שקשור לארמייה לודובה, ולא מן הנמנע שפעלו כאן בנוסף לכך נטיות אנטישמיות" של חברי המחתרת הפולנית. ביולי 1943 החלו חברי ארמייה קריובה להתגרות בפרטיזנים היהודים ולהסית נגדם את האוכלוסייה הכפרית, לא ייפלא, שחברי ארמייה קריובה הרגו קבוצת פרטיזנים יהודים באותו חודש, לאחר שביצעו ביחד פעולה נגד הגרמנים. חודשיים-שלושה לאחר מכן הסגירה פולניה כפרית לוחמים אחרים מהיחידה, שהתחבאו בביתה, לאחר חבלה ברכבת גרמנית. לאחר "התבוסה" בבית היערן - נהרגו 12 לוחמים מהיחידה - ו"נוכח ההתקפות המתמשכות מצד אנשי ארמייה קריובה, התפוררה לחלוטין שארית היחידה".
ועדת גרוניס
ועדת גרוניס היא ועדת חקירה ממלכתית לחקירת רכש הצוללות וכלי השיט. בראש הוועדה עומד נשיא בית המשפט העליון בדימוס אשר גרוניס. על הקמתה החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש ב-24 בינואר 2022.
פרשת הצוללות
במאי 2015 חתמה ישראל עם חברת "טיסנקרופ" הגרמנית על רכישת ארבע קורבטות מדגם "סער 6". בשנת 2016 התקיימו מגעים בין ישראל לחברת "טיסנקרופ" לחתימת הסכם מסגרת לרכישת שלוש צוללות נוספות מסדרת דולפין AIP, בעלות של 1.5 מיליארד אירו. בעקבות חשדות לאי-סדרים בהליכי הרכש הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על פי המלצת פרקליט המדינה, שי ניצן, על פתיחת בדיקה בחשד לביצוע עבירות שוחד והפרת אמונים בכל הקשור לעסקאות שבין תאגיד "טיסנקרופ" לבין מדינת ישראל, וזאת בעקבות חומרים שהתקבלו ממספר גורמים ומקורות. הבדיקה הוטלה על היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית בלהב 433. בעקבות ממצאי הבדיקה המשטרתית אשר העלו חשד לפלילים, ב-27 בפברואר 2017 הודיע פרקליט המדינה, כי בהתייעצות עם מנדלבליט הוחלט לעבור מבדיקה לחקירה פלילית.
בעקבות ממצאי החקירה הודיעה פרקליטות המדינה, ב-5 בדצמבר 2019, על כוונתה להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, את מיקי גנור, אליעזר מרום, דוד שרן, אליעזר זנדברג, דוד שמרון, רמי טייב ויצחק ליבר. בפברואר 2020 הודיעה הפרקליטות על כוונתה להעמיד לדין, בכפוף לשימוע, גם את אבריאל בר יוסף ושי ברוש. בסופו של דבר הועמדו לדין רק אחדים מבין חשודים אלה.
ועדת בדיקה ממשלתית
ביום 22 בנובמבר 2020 הורה שר הביטחון, בני גנץ, על הקמתה של ועדת בדיקה "לבחינת התנהלות מערכת הביטחון וכלל הגורמים שהיו מעורבים בתהליך קבלת ההחלטות שנתקבלו ביחס להליכי הרכש של ספינות המגן סער 6 והצוללות". הוועדה כללה את השופט בדימוס אמנון סטרשנוב (יושב ראש), מפקד חיל הים לשעבר אברהם בן-שושן ויעל גריל, לשעבר מנהלת הרכש במשרד ראש הממשלה ומנהלת היחידה הכלכלית של מנהל הרכש במשרד הביטחון. כעבור כחודש התפטרו חברי הוועדה, עקב המגבלות שהטיל היועץ המשפטי לממשלה על עבודתה ועל סמכויותיה.
ניסיונות קודמים להקמת הוועדה
ב-5 באוגוסט 2020 דחתה מליאת הכנסת את הצעת החוק של יו"ר האופוזיציה ח"כ יאיר לפיד להקמת ועדת חקירה ממלכתית לרכש כלי השיט והצוללות לחיל הים.
הקמת הוועדה
ב-31 באוקטובר 2021 הגיש שר הביטחון בני גנץ למזכירות הממשלה, הצעת החלטה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית לעניין רכש הצוללות וכלי השיט.
ב-23 בינואר 2022 אושרה הקמת ועדת חקירה ממלכתית לעניין רכש הצוללות וכלי השיט על ידי ממשלת ישראל ה-36. עשרים ושישה שרים הצביעו בעד ההחלטה, ראש הממשלה נפתלי בנט נמנע, ושרת הפנים איילת שקד התנגדה. נקבע שהוועדה לא תחקור את התנהלות הנאשמים בהליך הפלילי אלא נושאים אחרים כמו התנהלות הדרג המדיני.
ב-20 בפברואר 2022 קבעה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, את הרכב הוועדה. בראש הוועדה יעמוד נשיא בית המשפט העליון בדימוס אשר גרוניס, ולצידו יכהנו בוועדה שופט בית המשפט העליון בדימוס צבי זילברטל, נגידת בנק ישראל לשעבר קרנית פלוג, מפקד חיל הים לשעבר האלוף (מיל') אברהם בן-שושן וראש להק הציוד לשעבר, תא"ל (מיל') פרופ' יעקב בורטמן . ביוני 2022 הודיע בן-שושן על פרישתו מהוועדה מטעמים אישיים. הוא הוחלף בגדעון פרנק, יו"ר הוועד המנהל של הטכניון וראש הוועדה לאנרגיה אטומית לשעבר.
בהחלטת הממשלה הוטל איפול מלא על ועדת החקירה. בהמשך, ועדת החוץ והביטחון קבעה שדיוני ועדת החקירה יהיו פומביים.
ועדת החוץ והביטחון צמצמה את החיסיון על הדיונים והפרוטוקולים כך שגרוניס יקבע אילו פרוטוקולים ניתן יהיה לפרסם לציבור. בנוסף נקבע כי כל המידע שקשור ליכולות ולהיבטים המבצעיים של הצוללות יישאר מסווג.
דיונים
הדיונים בוועדה החלו ביולי 2022. עוד דווח כי בחקירה, שנערכת במתקן ביטחוני במרכז הארץ, הראשונים להעיד יהיו מנכ"לי ממשלה ומנכ"לי משרד ביטחון רלוונטיים. הדיונים היו בשלב איסוף העובדות, לכן העדויות בדלתיים סגורות. הם ייקראו שוב, בדלתיים פתוחות.
עד ל-1 במאי 2023 הועדה דיווחה ששמעה כמאה עדויות וראיונות. זאת, לצד המשך איסוף מסמכים ולמידתם. בשל ענייני סודיות ההליכים עדיין מתקיימים בדלתיים סגורות.
בין העדים היו הרמטכ”ל לשעבר גבי אשכנזי, ראש המוסד לשעבר וראש המטה לביטחון לאומי לשעבר יוסי כהן, מפקד חיל הים לשעבר אליעזר מרום, מנכ”ל משרד ראש הממשלה לשעבר איל גבאי וממלא מקום ראש המטה לביטחון לאומי יעקב נגל. בין המרואיינים היו היועץ המשפטי לממשלה לשעבר אביחי מנדלבליט, מפקדי חיל הים לשעבר ידידיה יערי, דוד בן בעש”ט ואליהו שרביט, מפקדי חיל האוויר לשעבר אמיר אשל ועידו נחושתן, השר לשעבר דן מרידור והנשיא לשעבר ראובן ריבלין.
בדמינטון במשחקים האולימפיים
בדמינטון הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברצלונה (1992).
כבר באולימפיאדת מינכן (1972) נערכה תחרות ראווה בבדמינטון, וטורניר דומה נערך גם באולימפיאדת סיאול (1988). באולימפיאדת ברצלונה נכלל הענף לראשונה במשחקים באופן רשמי. באותם משחקים נערכו ארבעה מקצים, לגברים ולנשים, ליחידים ולזוגות. באולימפיאדת אטלנטה (1996) נוסף מקצה חמישי, לזוגות מעורבים. חידוש נוסף שנעשה באטלנטה היה הוספת משחק על המקום השלישי, לאחר שבברצלונה שני המפסידים בשלב חצי הגמר זכו במדליית ארד.
שיטת הטורניר
בתחרויות היחידים, כל מדינה יכולה לשלוח לכל היותר שני שחקנים. השחקנים מחולקים ל-16 בתים, שבכל אחד מהם שניים או שלושה שחקנים. מחולקים השחקנים בסיבוב הראשון לבתים שבכל אחד שניים או שלושה. 16 השחקנים שסיימו כראשי הבתים מעפילים לשמינית הגמר, והמשך הטורניר מכאן ואילך הוא בשיטת נוקאאוט. המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, והמפסיד במדליית כסף. שני המפסידים בחצאי הגמר נפגשים למשחק על מדליית הארד.
לתחרויות הזוגות רשאית כל מדינה לשלוח שני זוגות. מספר הזוגות הכולל הוא 16, והם מחולקים לארבעה בתים. שני הזוגות שסיימו במקומות הראשונים בכל בית מעפילים לשלב רבע הגמר, בשיטת הצלבה. גם כאן, הזוג המנצח בגמר זוכה במדליית זהב, הזוג המפסיד זוכה במדליית כסף, ושני הזוגות שהפסידו בחצאי הגמר מתחרים על מדליית הארד.
מדליות
לאורך השנים זכו שחקני בדמינטון מ-10 מדינות במדליות אולימפיות. סין נהנית מדומיננטיות בענף, במיוחד מאז אולימפיאדת סידני (2000). שחקני הבדמינטון הסינים זכו ב-16 מדליות זהב מתוך 29 שחולקו עד כה, כולל כל 5 מדליות הזהב באולימפיאדת לונדון (2012) וב-38 מתוך 91 המדליות שחולקו בכלל. גם המדינות הבאות אחריה בטבלת המדליות, קוריאה הדרומית ואינדונזיה, הן מדינות אסיאתיות. בששת הטורנירים האולימפיים שנערכו עד כה גם יחד, היה רק אלוף אולימפי אחד שלא היה אסיאתי, ורק 10 מדליות חולקו לשחקני בדמינטון שאינם ממדינות אסיה.
שחקני בדמינטון ישראלים במשחקים האולימפיים
שחקן הבדמינטון הישראלי היחיד שהשתתף במשחקים האולימפיים, היה מישה זילברמן, שהתחרה באולימפיאדת לונדון (2012),אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובאולימפיאדת טוקיו (2020). בשתי האולימפיאדות הראשונות הודח בשלב הבתים סיבוב הראשון, בלונדון לאחר שני הפסדים ובריו לאחר ניצחון והפסד.
האישה מן הים
תקציר העלילה
"האישה מן הים" הוא מחזה סמלי שסובב סביב דמותה של אישה בשם אלידה. היא בתו של שומר מגדלור, וגדלה במקום בו הפיורד נפגש עם הים. היא נשואה לדוקטור ואנגל, רופא בעיר קטנה במערב נורווגיה (בהרים). הוא אב לשתי בנות (בולטה והילדה) מאשתו המנוחה. הוא ואלידה שכלו את בנם בהיותו תינוק, מאורע שהכניס לנישואיהם מתח רב. ואנגל, החושש לבריאותה הנפשית של אלידה, הזמין את ארנהולם, מורה לשעבר של בולטה וכעת מנהל בית ספר, מתוך תקוה שיהיה בידו לסייע לאלידה. ברם, ארנהולם סבור שבולטה מחכה לו והוא מבקש את ידה. היא נאותה להתחתן עם מורה לשעבר, מכיוון שהיא רואה בכך את ההזדמנות היחידה עבורה לצאת לעולם.
שנים ספורות קודם לכן אלידה הייתה מאוהבת במלח עמו התארסה, אולם מכיוון שהוא רצח את רב-החובל, היה עליו להימלט על נפשו. ברם, הוא מבקש ממנה לחכות לו עד שהוא יבוא לקחת אותה. היא מנסה לשבור את ההסכם ביניהם, אולם יש לו השפעה חזקה עליה. כעבור שנים המלח שב ודורש שתבוא עמו. כעת עליה לבחור בין אהבתה משכבר הימים לבין בעלה. דוקטור ואנגל מכיר לבסוף בכך שעליו להעניק לה את חופש הבחירה מכיוון שהוא נוכח לדעת שאין לו כל אפשרות אחרת. הדבר נזקף לזכותו כשהיא צריכה להחליט והיא בוחרת לבסוף בבעלה. המחזה מסתיים כשהמלח עוזב ואילו אלידה וואנגל חוזרים זה לזרועות לזו כשהקשר ביניהם חם וחזק מאי-פעם.
המחזה בתיאטרון הישראלי
1. תיאטרון הקאמרי - הצגת בכורה: 10 בנובמבר 1968
2. תיאטרון החאן - הצגת בכורה: דצמבר 1998 3. תיאטרון תמונע - הצגת בכורה: 2010
הוועד הציבורי היהודי לעזרת נפגעי הפוגרומים
יקופ"ו
רפייר
רפייר (אנגלית וגרמנית: Rapier), רָפְּיֵר (צרפתית: Rapière) או אספאדה רופרה (ספרדית: espada ropera) הוא סוג של חרב שהיה נפוץ באירופה בתקופת הרנסאנס, במאות ה-16 וה-17.
אטימולוגיה
בלשנים הציעו השערות שונות למקור המילה "רפייר", אך הנפוצה ביניהן תולה אותו במונח הספרדי "אספאדה רופרה" (espada ropera) שפירושו המילולי "חרב לבוש". מונח זה משקף את תפיסת החרב כפריט חובה בלבושו האזרחי של גבר בן-אצולה, אשר היה מצופה ממנו להיות מוכן תמיד להגן על כבודו בדו-קרב. המילה הספרדית "רופרה" מקורה מאותו שורש כמו המילה האנגלית robe (גלימה).
דווקא בספרי ההדרכה האיטלקים לסיף מן המאה ה-16, אשר הפיצו את שיטת הלחימה ברפייר ברחבי אירופה, המונח "רפייר" כמעט שאיננו נזכר, והם התייחסו אליו בפשטות כ"חרב" (איטלקית: spada). המונח "רפייר" נעשה נפוץ יותר באירופה במאה ה-17, אך גם בתקופה זו השימוש בו היה חופשי ולא תמיד מדויק. רק החל מן המאה ה-19 משמש המונח בעיקר אספני נשק עתיק וחובבי אמנות לחימה לתיאור טיפוס מוגדר מאוד של חרב.
בעברית אין תרגום אחיד ומקובל למילה רפייר. היו שהציעו את המילה "דקר" אך מונח זה נהוג כיום בעיקר כשם העברי של חרב ה-Épée המשמשת בספורט הסיף המודרני. חרב זו פותחה לתרגול ולתחרויות במאה ה-19, והיא שונה מאוד בתכונותיה מן הרפייר ההיסטורי.
מאפיינים
הרפייר התאפיין בלהב ישר, צר וארוך מאוד – בדרך-כלל 90 עד 115 ס"מ, ולעיתים רחוקות אף ארוך יותר. זהו הלהב הארוך מבין כל סוגי החרבות המיועדות לאחיזה ביד אחת בהיסטוריה הצבאית של אירופה. רק להבי כמה חרבות ענק המיועדות להנפה בשתי הידיים, למשל מטיפוס הקלאימור הסקוטית, עלו עליו באורכן. הלהב היה בדרך-כלל בעל שתי שפות חדות משני צדדיו, וחוד דק וחד מאוד (פרט לחרבות אימון שלהבן הסתיים בקצהו במעין כפתור קהה על-מנת לשמור על בטיחות המתאמנים). להב כזה התאים מאוד לדקירה, אך לעומת זאת הגביל את יכולת החיתוך. הלהב היה בדרך-כלל בעל חתך רוחב בצורת מעוין שטוח, וקשיח מאוד על-מנת להגדיל את עומק החדירה בדקירה. זאת בניגוד בולט לחרבות מודרניות לספורט הסיף, שהן גמישות מאוד מן הסיבה ההפוכה – הקטנת סיכון החדירה לגוף היריב על מנת לשפר את הבטיחות.
המאפיין הבולט ביותר של הרפייר, והמוכר ביותר בציבור, הוא המבנה המשוכלל של שמורות הניצב, שהגנו על יד המשתמש מפגיעת חרבו של היריב. חרבות רפייר מתקופת הרנסאנס הצטיינו בתצורות ניצב מגוונות, בהתאם לאופנות מקומיות, כישרונו של חרש הנשק והעדפותיו האישיות של בעל החרב. מבני הניצב של חרבות רפייר לעיתים קרובות מצטיינים בפיתולים אלגנטיים, המדגישים את יופייה ו"אצילותה" של החרב, ובחרבות יקרות וטקסיות הם לעיתים אף מקושטים בעיטורים ובאבני חן. שמורות הניצב של הרפייר שונות מן השמורות דמויות ה"סלסלה" (אנגלית: basket-hilt), הפחות אלגנטיות אך יותר מוצקות, שרווחו במאות ה-17 וה-18 להגנת היד בחרבות שיועדו לשדה הקרב ולא לדו-קרב אזרחי. החל משנות ה-40 של המאה ה-17 נפוץ חיפוי ניצב בצורת ספל (אנגלית: cup-hilt).
בניגוד לתפיסה מוטעית נפוצה כיום, הרפייר לא היה קל-משקל במיוחד. משקלו בדרך-כלל נע בין 800 ל-1,500 גרם - כבד פי שניים עד פי ארבעה מחרבות מודרניות לספורט הסיף, ודומה למשקלם של מרבית סוגי החרבות האחרות מימי הביניים ומתקופת הרנסאנס. עם זאת, מבנה הרפייר העביר חלק מן המשקל אחורנית, מן הלהב הצר לניצב המשוכלל, וכתוצאה מכך הסיט את מרכז הכובד של החרב כולה לאחור. מקומו הטיפוסי של מרכז הכובד ברפייר היה בבסיס הלהב, במרחק קצר מאוד (פחות מ-12 ס"מ) מידו של האוחז בניצב – איזון שהקל על תמרון הלהב, שינויי כיוון מהירים ושליטה מדויקת בחוד.
היסטוריה
הרפייר פותח בהדרגה מן החרב האירופית הטיפוסית של ימי הביניים, שהתאפיינה בלהב רחב וישר בעל שתי שפות חדות המותאם גם לחיתוך וגם לדקירה, ובשמורות ניצב מוצלבות פשוטות להגנת כף ידו של הלוחם. אופן אחיזה מקובל יותר ויותר בחרב היה כריכת האצבע הראשונה (ולעיתים אף האצבע השנייה והאגודל) על בסיס הלהב מעל השמורות המוצלבות, על-מנת לשפר את השליטה בחוד. בעקבות זאת נהגו להוסיף החל מן המאה ה-15 טבעות ברזל מעל השמורות להגנת האצבעות החשופות. מאוחר יותר נוספו בהדרגה גם טבעות בצדדים השטוחים של בסיס הלהב להגנה על צידי כף היד, ובמאה ה-16 נוסף לעיתים גם מגן לפרקי האצבעות מצידו של הניצב, והשלים בכך את כל מרכיבי הניצב המשוכלל של הרפייר.
פריחתו הגדולה של הרפייר התרחשה באיטליה במחצית השנייה של המאה ה-16 כתוצאה ישירה של התפשטות מנהג האצולה להילחם בדו-קרב של כבוד. המנהג החדש להילחם ללא שריון גוף איפשר שימוש בלהב עדין וארוך יותר, מותאם לאחיזה ביד אחת ולהתקפות דקירה מהירות. מורים איטלקים לסיף פתחו אקדמיות, נתנו שיעורים פרטיים לאנשי המעלה, וכתבו ספרי הדרכה מפורטים ומאוירים שהיו בין רבי-המכר הפופולריים בתקופתם. בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 התפשטה האופנה האיטלקית לדו-קרב ברפייר, יחד עם אופנות רבות אחרות של הרנסאנס האיטלקי, לחלקים נרחבים בשאר אירופה.
באנגליה, סייף נודע בשם ג'ורג' סילבר פרסם בשנת 1599 חיבור שגינה את השימוש ברפייר כמנהג איטלקי הזר לרוח האנגלית, וטען ליתרון "החרב הקצרה" (שלא הייתה קצרה, וכונתה כך בשל היותה פחות ארוכה מן הרפייר) המקובלת באותו זמן באנגליה. אך למרות התנגדותו של סילבר, עדויות היסטוריות רבות מראות שאופנת הרפייר השתלטה באופן כמעט מוחלט גם על האצולה האנגלית. במשך מרבית המאה ה-17 היה הרפייר הנשק הנפוץ ביותר לדו-קרב גם בספרד, בצרפת, במדינות גרמניה, ובארצות מערב-אירופיות נוספות. כמה מחרבות הרפייר ההיסטוריות המפורסמות ששרדו השתייכו לגוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה. לעומת זאת היה הרפייר נדיר בארצות מזרח-אירופה.
עם זאת, בכל ארצות אירופה יצאו חיילים וקצינים למלחמה עם חרבות בעלות להב פחות צר וארוך (היסטוריונים כיום מתייחסים אליהן לעיתים במונח הכללי "חרבות חיתוך ודקירה", אנגלית: cut and thrust swords), אשר היו חסונות מן הרפייר ושימושיות יותר לחיתוך ולשיסוף, לחדירת שריון גוף, להדיפת נשקי מוט כבדים ולמהלומות כלפי מטה מאוכף הסוס. כתוצאה מכך החל במאה ה-17 תהליך התפצלות של אמנויות הסיף האירופיות לשני תחומים נפרדים שהתפתחו במקביל: הדו-קרב האזרחי מחד והלחימה הצבאית מאידך. התחום האזרחי נשלט על ידי הרפייר ולאחריו על ידי החרב הקטנה (אנגלית: small sword), שניהם חרבות המיועדות לדקירה, בעוד שהתחום הצבאי נשלט על ידי חרבות בעלות ניצב סלסלה, סיף הפרשים והקטלס הימית, המיועדות לחיתוך ושיסוף יותר מאשר לדקירה.
הרפייר החל לצאת מן האופנה באירופה לקראת סוף המאה ה-17, ובמאה ה-18 הוחלף כנשק המועדף לדו-קרב על ידי האקדח, ועל ידי החרב הקטנה, שהייתה קצרה וקלה מן הרפייר ובעלת ניצב פשוט יותר, ותודות לכך נוחה יותר לנשיאה בחיי היומיום. להב קצר יותר והגנה מופחתת לכף היד אמנם היו חסרונות בלחימה עם חרב קטנה נגד רפייר, אך מוסכמות הדו-קרב ההוגן באותה תקופה הבטיחו שהיריבים יילחמו בכלי-נשק שווים. בתחילת המאה ה-18 קוצצו להביהן של חרבות רפייר רבות באירופה על-מנת להפוך אותן לקצרות ואופנתיות יותר. רק בספרד ובמושבותיה מעבר לים נשאר הרפייר בשימוש נפוץ עד כמחצית המאה ה-18, עם העלמות הנוהג לחגור חרב בחיי היומיום.
ספורט הסיף המודרני פותח במאה ה-19 בעיקר מתוך הסיף בחרב הקטנה, השונה מסגנון הסיף ברפייר הארוך והכבד. לא נותרו עוד מורים ואקדמיות שהדריכו סיוף ברפייר, ומסורת הלחימה בו אבדה. בסוף המאה ה-20 ובמאה ה-21, חובבי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות משחזרים את טכניקת הלחימה ברפייר באמצעות ניסויים ברפליקות של חרבות ממוזיאונים, ובהסתמך על האיורים וההסברים בספרי ההדרכה מתקופת הרנסאנס. חובבים כאלו גם עורכים לעיתים תחרויות ברפייר ובחרבות היסטוריות אחרות, בחוקי תחרות שונים ומעשיים יותר מחוקי הסיף האולימפי. טורניר ברפייר ופגיון הוא חלק קבוע באירועי ה"סורדפיש" (Swordfish) בגטבורג וה"לונגפוינט" (Longpoint) באליקוט-סיטי, מרילנד, התחרויות השנתיות החשובות ביותר באמנויות לחימה אירופיות היסטוריות, בעשור השני של המאה ה-21.
טכניקה ואמנות לחימה
אמנות הלחימה ברפייר פותחה במאה ה-16 על ידי מורי חרב איטלקים, ושוכללה לאחר מכן על ידי מומחים ומדריכי חרב רבים בארצות אירופה. ברוחה הנאורה והשכלתנית של תקופת הרנסאנס, שיטת הלחימה נחשבה למדע או לאמנות, נלמדה באקדמיות לסיוף והתבססה לעיתים על טיעונים לוגיים, חישובים מתמטיים ושרטוטים גאומטריים.
עם זאת, שיטת הלחימה עוצבה מתוך שאיפה מעשית ליעילות מרבית, במטרה לשפר ככל הניתן את סיכויי השרידה בדו-קרב שבדרך-כלל הסתיים במות אחד המשתתפים, ולעיתים אף במות שני המשתתפים גם יחד. לכל טכניקה היו מספר טכניקות-נגד, והלוחם נדרש לנחש באילו מהן יבחר יריבו על מנת להערים עליו. רווחו טכניקות סודיות ו"לא הוגנות", דוגמת תפיסת הלהב או הניצב של היריב ביד הפנויה, אשר בתקופות מאוחרות יותר נחשבו כבלתי יאות לג'נטלמן אמיתי. היד הפנויה לא הוחזקה מאחורי הגוף כמו בסיף המודרני, אלא בצידו או מלפניו על-מנת לסייע בקרב, לפעמים כשהיא מוגנת בכפפת עור או שריון, או בגלימתו של הלוחם שנכרכה עליה. תפקידה היה לסבך או להסיט את להב היריב לרגע קצר שבו ניתן היה לדקור אותו ברפייר המוחזק ביד האחרת. השימוש בשתי הידיים שוכלל אף יותר באופן לחימה נפוץ באמצעות רפייר מוחזק ביד אחת ופגיון המוחזק ביד האחרת. סוג פגיון שפותח במיוחד ללחימה בלווית רפייר נקרא "מאן גוש" (צרפתית: main-gauche, מילולית: "יד שמאל"). המאן גוש צויד בשמורות ארוכות, לעיתים מעוקלות כקלשון או אף נפתחות באמצעות התקנים קפיציים לצורך לכידת להב היריב, ובטבעת גדולה או חיפוי רחב בצידו החיצוני של הניצב להגנה על כף היד.
בתרבות הפופולרית
תאורי דו-קרב מתקופת הרנסאנס פופולריים בספרות, בתיאטרון ובקולנוע. רבים מן הדו-קרבות המפורסמים הללו התבצעו ברפייר, כגון אלו שבמחזות השייקספירים המלט או רומיאו ויוליה, ברומנים היסטוריים דוגמת שלושת המוסקטרים של אלכסנדר דיומא, ובסרטים הוליוודיים כמו הנסיכה הקסומה. שחקנים בתיאטרון השייקספירי נדרשים גם כיום ללמוד שיעורי סיף כחלק מהכשרתם. עם-זאת, הצגת הרפייר בתיאורים אלו לעיתים קרובות בלתי-מדויקת מבחינה היסטורית, ונוטה יותר לשקף את סגנון הסיוף המודרני בחרבות קלות-משקל וגמישות. למשל, תנועת ההצלפה המהירה שבה חורט גיבור הקומיקס זורו את האות Z על פני יריביו איננה מעשית ברפייר אמיתי.
ייקופ"ו
יקופ"ו
ליזי קפלן
אליזבת אן "ליזי" קפלן (באנגלית: Elizabeth Anne "Lizzy" Caplan; נולדה ב-30 ביוני 1982) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית, מועמדת לפרס אמי על תפקידה כוירג'יניה ג'ונסון בסדרה "הסקס של מאסטרס".
ביוגרפיה
קפלן נולדה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ארצות הברית, למשפחה יהודית-רפורמית ממוצא אשכנזי. קפלן חגגה בת מצווה, ואף הלכה למחנה קיץ יהודי. אביה ריצ'רד קפלן, היה עורך דין, ואמה ברברה (לבית ברגמן), הייתה עוזרת פוליטית שנפטרה מסרטן כשקפלן הייתה בת 13. היא בת הזקונים ולה אח ואחות גדולה.
בקולנוע
קפלן התפרסמה לראשונה בקולנוע בשנת 2004 בקומדיית הנעורים "ילדות רעות" של טינה פיי בתור התיכוניסטית ג'ניס איאן.
בשנת 2008 שיחקה בסרט האסונות "קלוברפילד" בתפקיד מרלנה דיאמונד, חברתה של לילי פורד, ובסרט הקומדיה הרומנטית "החברה של החבר הכי טוב שלי" בתפקיד אמי, חברתה של אלכסיס.
בשנת 2010 שיחקה בסרט קומדיית המדע בדיוני "מכונת זמן בג'קוזי". שיחקה גם בסרט הדרמה בבימויו של דני בויל "127 שעות" בתור סוזנה, אחותו של הגיבור ארון רלסטו.
בשנת 2015 שיחקה בקומדיית הפעולה "ראיון סוף" שביימו סת' רוגן ואוון גולדברג. באותה שנה שיחקה בסרט הקומדיה "הלילה שלפני" בתפקיד דיאנה, אהבת נעוריו של איתן.
בשנת 2016 שיחקה במותחן הריגול התקופתי בבימויו של רוברט זמקיס "בעלי ברית", ובתפקיד ראשי בסרט המותחן "האשליה 2".
בטלוויזיה
קפלן החלה את קריירת הטלוויזיה שלה בגיל 17, בסדרת ההתבגרות הקומית "זרוקים ויורמים", בה שיחקה בתפקיד שרה חברתו של ניק אנדו פוליס (ג'ייסון סיגל) מחבורת הפריקים.
בשנת 2005 שיחקה בסדרת הדרמה הקומית "קרובות" בתפקיד מארגנת המסיבות הצעירה מרג'י מהאחיות סורלי.
ב-2006 שיחקה בתפקיד קאט וורבלר בקומדיית המצבים "הכיתה" שלא זכתה להצלחה המיוחלת.
בשנת 2008 חזרה קפלן לתודעה בארצות הברית בזכות הופעותיה בסדרת הערפדים הפופולרית "דם אמיתי" בתפקיד איימי ברלי המכורה לסמים ולדם ערפדים.
בשנים 2013–2016 כיכבה בסדרה "הסקס של מאסטרס". על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית ראשית בסדרת דרמה ולפרס סטלייט.
ב-2019 הצטרפה לקאסט העונה השנייה של הסדרה "קאסל רוק".
חיים אישיים
בשנים 2006–2012 יצאה קפלן עם השחקן מת'יו פרי.
קפלן התארסה במאי 2016 בניו יורק לשחקן האנגלי טום ריילי. הם נפגשו בינואר 2015 בזמן צילומי הסרט "האשליה 2" בלונדון. השניים נישאו בספטמבר 2017. בשנת 2021 נולד בנם הראשון.
פרסים ומועמדויות של מדונה
מדונה היא זמרת-יוצרת ושחקנית אמריקאית, אשר קיבלה מספר רב של פרסים ומועמדויות במגוון טקסי מוזיקה רבים. המועמדות הראשונה של מדונה הייתה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 1984 עבר פרס "האמן החדש הטוב ביותר" עבור הסינגל "Borderline" מתוך אלבום בכורתה, Madonna. הסינגל "Lucky Star" אשר מדונה כתבה לבדה עבור האלבום, זיכה את מדונה למועמדות הראשונה שלה עבור כתיבת שירים מטעם האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור. לאור הצלחת האלבום האולפן השני שלה, Like a Virgin (1984), היא זכתה בכ-7 קטגוריות בטקס של בילבורד האמריקאי "פרסי המקומות הראושנים", כולל בפרס "זמרת הפופ המובילה של השנה". הפסקול משנת 1985 "Crazy For You" נתן למדונה את המועמדות הראשונה שלה בטקס פרסי הגראמי עבור "פרס הגראמי לביצוע הפופ הווקאלי הנשי הטוב ביותר". מדונה קיבלה כמה וכמה שבחים והישגים בינלאומיים לאחר הוצאת האלבום, True Blue (1986). בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 1986, היא נהפכה לאישה הראשונה המקבלה את הפרס Video Vanguard Award.
מדונה המשיכה לקטוף פרסים בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV במשך הקריירה שלה יחד עם אלבומה הזוכה לשבחים, Like a Prayer (1989), ובטקס פרסי הגראמי האלבום הושפל על ידי מחברי האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה על חוסר חשיבות, ומקצועיות עקב שלא קיבלה מועמדות עבור האלבום למרות נתוני מכירותיו ושבחיו. לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, מדונה קיבלה את התואר "אמנית העשור" על ידי כמה מגזיני בידור ביניהם MTV, ובילבורד. בשנת 1990, הוועדה של שדרת הכוכבים של הוליווד החליטו פה אחד על הענקת כוכב למדונה בשדרות הוליווד, אך סירבה לקבלת הפרס. הסיבוב ההפועות Blond Ambition World Tour זכה בפרס "הפקת הבמה היצירתית ביותר" בטקס פרסי Pollstar לשנת 1990. מדונה זכתה לראשונה בפרס הגראמי עבור "פרס הגראמי לסרט המוזיקלי הטוב ביותר" על הוצאת גרסת הווידאו של סיבוב ההופעות. בשנת 1998, מדונה הוציאה לאור את האלבום עטור הפרסים Ray of Light אשר העניק לה שלושה מועמדויות בפרסי הגראמי, כמו כן גם עבור "אלבום השנה" ו"תקליט השנה". בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 1998, מדונה זכתה בכ-6 פרסים, כולל "קליפ השנה" שנה לאחר מכן, השיר "Beautiful Stranger" העניק למדונה את הזכייה ה-20 שלה בתולדות הטקס יותר מכל אמן אחר, עד שהזמרת-יוצרת האמריקאית ביונסה שברה את שיאה של מדונה בשנת 2016.
מדונה לראשונה זכתה בפרסי המוזיקה הבריטית בפרס עבור "אמנית הבינלאומית הטובה ביותר" על הוצאת אלבומה השמיני Music (2000). היא קיבלה את הפרס בשנית לאחר הוצאת אלבומה Confessions on a Dance Floor (2005) בעל אותו ז'אנר מוזיקת הדאנס כמו אלבומה הקודם, כמו כן אלבום זה זיכה אותה במועמדות עבור "אלבום הדאנס/אלקטרוני הטוב ביותר" בטקס פרסי הגראמי. מדונה זכתה בפרס השביעי שלה במספר בפרסי הגראמי עבור אלבום הווידאו של סיבוב ההפעות The Confessions Tour (2007). במשך העשור הראשון של המאה ה-21, מדונה כובדה ארבע פעמים בטקס פרסי סיבובי ההופעות של בילבורד, כולל שתי מועמדויות בתור "סיבוב ההופעות המוביל ביותר". הראשונה עבור Re-Invention World Tour, סיבוב ההופעות שנערך ב-2004, והשנייה עבור Sticky & Sweet Tour, אשר היה לסיבוב ההופעות הטוב ביותר שלה, ולסיבוב ההופעות אשר מכר הכי הרבה כרטיסים. עם סיומו הפך סיבוב ההופעות למכניס ביותר על ידי אמן יחיד, ברווח של כ-407 מיליון דולר, עד שנשבר על ידי סיבוב ההופעות של אד שירן עם Divide Tour.
חוץ מתרומותיה ועיסוקיה במוזיקה, מדונה החלה לפצוח גם כן בקריירה בתעשיית הקולנוע, מדונה הועמדה בטקס פרס סאטורן עבור השחקנית הראשית הטובה ביותר על תפקידה בסרט דיק טרייסי (1990), וזכתה בטקס גלובוס הזהב עבור שחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי עבור כיכובה באוויטה (1996). אולם, מדונה גם הועמדה מספר פעמים בפרסים אשר שמו אותה ללעג (פרסים בקטגוריות השונות על הביצועים הגרועים ביותר בתעשיית הקולנוע האמריקאית בשנה החולפת) כתוצאה מתפקידיה בסרטים, כולל תשעה מועמדויות בטקס פרסי פטל הזהב. מדונה כובדה על תרומתה לקהילת הלהט"ב על ידי המוסד ללא כוונת רווח איידס בשנת 1990. סרט הדוקומונטרי שלה I Am Because We Are (2008) קיבל מועמדות בטקס VH1 עשה משהו!. בטקס פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה לשנת 2019, מדונה קיבלה את הפרס הכבוד עבור תמיכה בשינויים.
הזמרת האמריקאית מדונה, לאורך כל הקריירה שלה, בתחום המוזיקה, המשחק השיגה סדרה מרשימה של הישגים, פרסים ומועמדויות, כך גם מראה חיצוניה זכה להערצה ולהוקרה במוסדות שונים ברחבי העולם, וגרף אין ספור של ביקורות מעורבות, עם השנים מדונה החלה לקבל ביקורות אשר נתונות למחלוקת בפני כתבי עת, מגזינים וצהובונים. מדונה החלה לקבל מספר רב של מועמדויות ופרסים עבור הופעות הלבוש שלה, כולל חמישה פרסים בטקס פרסי האופנה של VH1 כמו כן גם בפרס "אייקון סטייל" על ידי מגזין Elle. נכון לשנת 2021, מדונה קיבלה במשך הקריירה שלה כ-656 מועמדויות כאשר זכתה בכ-256 פרסים מתוכם, מה שהופך אותה לזמרת עם מספר הרב ביותר של זכיות בכל הזמנים, עד ששיא זה נשבר על ידי הזמרת האמריקאית ביונסה אשר זכתה במשך הקריירה שלה בכ-594 פרסים.
AIDS Project Los Angeles
APLA Health הוא ארגון ללא מטרות רווח, אשר משימתו היא "להשיג שוויון בתחום הבריאות ולקדם רווחה עבור הלהט"ב וקהילות מוחלשות אחרות ואנשים החיים עם HIV ומושפעים ממנו". APLA Health הוא אחד מארגוני השירות ל-HIV הגדולים ללא מטרות רווח בארצות הברית. פעילותה כוללת שיפור הנגישות לטיפול; מתן טיפול; הגדלת מספר האנשים שהם משרתים; ושיתוף פעולה עם ארגונים אחרים. מדונה זכתה בפרס אחד על תרומתה לקהילת הלהט"ב.
פרסי המוזיקה האוסטרית של אמדאוס
פרסי המוזיקה האוסטרית של אמדאוס הוא טקס הענקת הפרסים השנתי למצוינות בתעשיית המוזיקה האוסטרית. הוא הוענק למוזיקאים האוסטרים המצליחים ביותר מאז שנת 2000, ומתקיים בווינה בכל חודש מרץ מאז 2012. טקס פרסים האוסטרלי זה מקביל לטקס הגראמי המפורסם.
קרן האמריקנית לחקר איידס
amfAR, הקרן לחקר האיידס, הידועה עד 2005 כקרן האמריקנית לחקר איידס, היא ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח המוקדש לתמיכה בחקר האיידס, מניעת HIV, חינוך לטיפול וקידום מדיניות ציבורית הקשורה לאיידס. מדונה זכתה בפרס אחד על תרומתה לקרן חקר האיידס.
פרסי המוזיקה האמריקאית
פרסי המוזיקה האמריקאית הוא טקס שנתי שנוסד על ידי דיק קלארק בשנת 1973. מדונה הוא בין האמנים הוותיקים עם מרבית המועמדויות בטקס זה, כאשר הועמדה בכ-17 פעמים בכל הקריירה וזכתה בשלושה פרסים בלבד.
אנטל פליישר (כימאי)
אנטל פליישר (בהונגרית: Fleischer Antal; קצ'קמט, 19 ביולי 1845 – קלוז'-נאפוקה, 28 בנובמבר 1877) היה כימאי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה ששם קץ לחייו בגיל צעיר מאוד. פליישר היה הפרופסור היהודי הראשון באוניברסיטה בהונגריה. הוא היה בין עשרות המדענים היהודים שלא התנצרו כדי לקבל תואר פרופסור.
ביוגרפיה
אנטל פליישר היה בנם של ברנאט פליישר, סוחר ושל יוזפין שווייגר. את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הראשית הקלוויניסטית בקצ'קמט. הוא רצה להיות רוקח ולכן אביו סידר לו התמחות אצל הרוקח אמיל גאלה בקצ'קמט, שם בילה שנתיים כמתמחה ושנה נוספת כעוזר. בגיל שמונה עשרה עבר לפשט לבית המרקחת פאוזר ואחר-כך לבית המרקחת ביטינגר בעיר שטייר באוסטריה עלית. הוא בילה שם שנה ועשרה ימים. בין השנים 1865 – 1866 למד רוקחות באוניברסיטת וינה ואחר כך קיבל משרת רוקח בעיר מושון בהונגריה מזרחית לגבול אוסטריה של היום, שם הזמין אותו הרופא הראשי של המחוז באופן רשמי להציג את תעודת הטבלתו לנצרות ואת תעודת הסמכתו לרוקחות. לאחר שהראשון לא קרה, הוא קיבל מכתב דחייה פרטי מהרופא הראשי וכתוצאה מכך עזב את העיירה מושון וחזר הביתה להוריו. באותה תקופה עדיין היה בתוקף חוק שאסר על אנשים ממוצא יהודי לעסוק ברוקחות. מכשול זה פגע עמוקות בצעיר בעל ההערכה העצמית והפך לנקודת מפנה של ממש בחייו.
הוא התאבד בגלל ההפרעה בחייו הפרטיים. בהלווייתו ספדו לו הרופא אנטל גנרזיך והמתמטיקאי לאיוש מרטין.
במהלך קריירת ההוראה הקצרה שלו, בת חמש השנים, הוא קנה את שמו עם תגליות רבות בכימיה. לא רק בספרות הכימיה המקומית אלא גם הזרה. הוא עסק בעיקר בניתוח מים מינרליים ובתרכובות ציאניד.
קהילת יהודי סוקולוב פודלסקי
ראשית הקהילה
סיפור חייהם של האוכלוסייה היהודית בעיירה נמשך למעלה מ-700 שנים, בו התקיים אורח חיים יהודי. אותו אורח חיים יהודי היה זהה לקהילות רבות בעיירות נוספות ברחבי פולין.
סוקולוב רכשה את מעמדה כעיירה בשנת 1424, וכבר באותם ימים הייתה אוכלוסייה יהודית האזור. כמו בעיירות רבות בפולין, לאוכלוסיות היהודיות הייתה שפה, דת, ספרות, מוזיקה ואף חוקים משלהם.
בית הכנסת הראשון בסוקולוב נבנה בשנת 1650.
התפתחות הקהילה
עד שנת 1650 לא נמצא הרבה עדויות באשר לחיי הקהילה היהודית. בשנה זו היהודים קיבלו זכויות שונות להיות בעלי מקצוע כגון סוחרים ובעלי מלאכה, על ידי בוגוסלב ראדזיוויל, הבעלים של העיירה. הם היו אוכלוסייה משכילה מאוד - הן גברים והן נשים – הם שלטו בשפה הפולנית כמו בשפת האם שלהם- היידיש. בסוקולוב הייתה באותם ימים אוכלוסייה חסידית גדולה. בית הכנסת החדש נבנה ברחוב דלוגה, בשנת 1845. הבניין הזה עדיין קיים כיום, אם כי עכשיו הוא משמש בתור חנות בגדים. אחד הרבנים המפורסמים ביותר בסוקולוב היה יצחק זליג מורגנשטרן (1866–1939).