cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיק הארווי
הפקה ושיתופי פעולה
מיק הארווי הפיק מוזיקלית אלבומים רבים. בין הבולטים: הפקה ושיתוף פעולה עם הזמרת, כותבת האנגלית פי. ג'יי הארווי (אין קשר משפחתי). הפקה ונגינה באלבום של הזמר האוסטרלי רוברט פורסטר. הפקה ונגינה באלבומו הראשון של הזמר, כותב, המלחין והקלידן האוסטרלי קונווי סוואג', שהוא אף חבר ב"זרעים הרעים" משנת 1994. הפקת אלבום אוסף, המאגד עשור של יצירה עם כל חברי הזרעים הרעים ולהקותיהם, ואלבום נוסף שיצא בשנת 2001, לזמרת כותבת האוסטרלית אניטה ליין.
שירת עצמי
אזכורים במדיה
סיימון ויילדר מוסר את השיר הזה למונטי קסלר בקומדיה הקנדית With Honors. יצירתו של ויטמן מופיעה באופן בולט לאורך הסרט, וסיימון ויילדר מכונה לעיתים קרובות "רוח הרפאים של וולט ויטמן".
מיק הארווי
הפקה ושיתופי פעולה
הארווי הפיק וניגן באלבומם השלישי של ההרכב הגרמני "דיי האוט", להקתו של מתופף הזרעים הרעים תומאס ווידלר. ניגן על מגוון כלים באלבומו הרביעי של הזמר, גיטריסט, כותב והמלחין האוסטרלי הוגו רייס. הפיק וניגן באלבומו הראשון של הבאסיסט, זמר, מלחין והסופר אינסטרומנטליסט האנגלי ברי אדמסון.
שירת עצמי
אזכורים במדיה
השיר מופיע בעלילת הרומן לנוער משנת 2008, ערים של נייר מאת ג'ון גרין.
מיק הארווי
להקות
1977-1980 - The Boys Next Door 1981-1983 - The Birthday Party 1983-2006 - Nick Cave and The Bad seeds
1986-1993 - Crime and The City Solution
שירת עצמי
אזכורים במדיה
השיר הוא מרכזי בעלילת המחזה "אני ואתה" מאת לורן גונדרסון.
"שירת עצמי" היה השראה מרכזית לאלבום המטאל הסימפוני Imaginaerum של נייטוויש משנת 2011, כמו גם לסרט פנטזיה המבוסס על אותו אלבום.
גיבור הסרט "תשעה ימים" (2020) מדקלם מבחר מהשיר בסיומו.
העיר החדשה של אדינבורו
העיר החדשה של אדינבורו (באנגלית: New Town, Edinburgh) היא האזור המרכזי של אדינבורו, בירת סקוטלנד, ונחשבת ליצירת מופת בתחום תכנון הערים. בשל כך היא הוכרזה בשנת 1995 כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו. במקביל הוכרזה גם העיר העתיקה באדינבורו כאתר מורשת עולמית.
למרות שחלק זה של העיר מכונה "העיר החדשה", הוא נבנה למעשה בכמה שלבים נפרדים בין 1765 ל-1850 ומשמר את רוב מאפייני האדריכלות הנאו קלאסיציסטית המקורית שלו. הרחוב המוכר ביותר באזור זה הוא רחוב הנסיכים, הניצב מול טירת אדינבורו והעיר העתיקה לאורך שקע גאוגרפי של נור לוך.
הכנת הקרקע
ההחלטה לבנות חלק חדש לעיר התקבלה על ידי פרנסיה, לאחר שצפיפות האוכלוסין בתוך חומות העיר הייתה בלתי נסבלת. עידן האורות הגיע לאדינבורו, והמראה הלא מעודכן של העיר לא התאים למנהגי אותה תקופה. הלורד פרובוסט ג'ורג' דראמונד הצליח להרחיב את גבולות העיר כך שהיא תכיל את השדות הצפוניים ואת נור לוך, שהיא לוך מזוהם ששכן בעמק ששכן צפונית לעיר באותה תקופה. הנהגת העיר החלה לפעול על מנת לייבש את הלוך, אך התהליך הושלם רק ב-1817. נבנו מספר נקודות חצייה על מנת להגיע לקרקע החדשה: הגשר הצפוני ב-1772 וגבעה מלאכותית, שהחלה כבליטה של חומרים שנחפרו במהלך בניית העיר החדשה. הגבעה קיבלה את צורתה הנוכחית רק בשנות ה-30 של המאה ה-19.
כאשר העיר החדשה המשיכה להתפתח העשירים עברו להתגורר בחלקה הצפוני, ובנו בתים ג'ורג'יאנים רחבים במקום הבתים הצרים של העיר העתיקה. האוכלוסייה הענייה נותרה בעיר העתיקה.
העיר החדשה הראשונה
בינואר 1776 נערכה תחרות עיצוב שמטרתה הייתה לבחור במתאר מודרני עבור הפרוור החדש. המנצח היה ג'יימס קרייג בן ה-22, שהציע רשת בנייה פשוטה עם דרך ראשית המחברת בין הכיכרות השונות. שתי דרכים ראשיות נוספות נבנו במורד הגבעה לכיוון צפון ודרום, כאשר שני מזים מהווים שביל עבור הבתים הגדולים. החלקים האחרים של הרשת הבסיסית הם שלושה רחובות שנבנו בכיוון צפון-דרום.
שמות הרחובות
הרחוב הראשי נקרא רחוב ג'ורג', על שמו של המונרך ג'ורג' השלישי ששלט באותה תקופה. רחוב המלכה, על שם רעיית המלך, היה אמור להיבנות צפונית לרחוב זה ורחוב סנט גיילס הנקרא על שם הקדוש המגן של העיר דרומית לרחוב ג'ורג'. כיכר סנט אנדרוז וכיכר סנט ג'ורג' היו השמות שנבחרו על מנת לייצג את האיחוד בין סקוטלנד לאנגליה. הרעיון המשיך להתפתח עם בנייתו של רחוב הדרדר (עבור הפרח הלאומי של סקוטלנד) בין רחוב ג'ורג' ורחוב המלכה, ורחוב השושנה (עבור הפרח הלאומי של אנגליה) בין רחוב ג'ורג' ורחוב הנסיכים.
אולם, המלך ג'ורג' התנגד לקרוא לרחוב בשם סנט גיילס, ובמקום זאת הוא נקרא רחוב הנסיכים על שם הבנים שלו. שמה של כיכר סנט ג'ורג' שונה לכיכר שארלוט על שם אשתו, על מנת למנוע בלבול עם כיכר ג'ורג' שבחלק הדרומי של העיר. שמם של החלקים המערביים של רחוב הקוץ שונה לרחוב היל ולרחוב יאנג, כך שאורכו של הרחוב "הסקוטי" היה חצי מזה של הרחוב "האנגלי". שלושת הרחובות המשלימים את הרשת הבסיסית הם רחוב הטירה, רחוב פרדריק ורחוב הנובר. הרחובות נקראו על שם הנוף הנשקף מהטירה, אביו של המלך ובית הנובר שאליו השתייך ג'ורג' השלישי.
התפתחות
קרייג הציע כי רחוב ג'ורג' יסתיים בשתי כנסיות גדולות, הנמצאות בכל אחת מהכיכרות. אולם, סר לורנס דאנדאס היה הבעלים של הקרקע, והחליט לבנות שם את ביתו הפרטי בתכנונו של סר ויליאם צ'יימברס. האחוזה הפלדיאנית שנבנתה הושלמה ב-1774, וכיום היא משמשת כמקום המשכן של מטה הבנק המלכותי של סקוטלנד. כתוצאה מכך נוצר הכרח להעביר את כנסיית סנט אנדרוז לאתר אחר ברחוב ג'ורג'. בעיית המחסור בנקודת סיום בולטת לרחוב באה על פתרונה ב-1823, כאשר האדריכל ויליאם ברן בנה מונומנט לזכרו של הנרי דאנדאס.
האירוע המסמל את סוף הבנייה של העיר החדשה הראשונה היה גמר העבודות על כיכר שארלוט ב-1800. הכיכר נבנתה לפי תוכנית של רוברט אדם, והייתה החלק היחיד בעיר החדשה שהיה אחיד מבחינה אדריכלית. אדם הכין גם תוכנית עבור כנסיית סנט ג'ורג', אך תוכניתו נדחתה לטובת זו של רוברט ריד. הבניין משמש כיום את הארכיונים הלאומיים של סקוטלנד, וידוע בכינוי בית הרשומה המערבי. בצד הצפוני של כיכר שארלוט נמצא בית ביוט, שבעבר היה מקום המגורים הרשמי של מזכיר המדינה של סקוטלנד. אולם, כיום הבית משמש את השר הראשון של סקוטלנד.
פיתוח מחודש
לפי התוכניות המקוריות העיר החדשה הייתה אמורה להיות פרוור מגורים בלבד. לאורך הרחובות הראשיים היו שורות של בתים טוריים. אולם, בתוך זמן קצר החלו אנשים שונים לנצל את הפוטנציאל המסחרי של האזור. ברחוב הנסיכים נפתחו חנויות שונות, ובמהלך המאה ה-19 רוב הבתים העירוניים ברחוב הוחלפו בבניינים מסחריים גדולים יותר. מדי פעם יש תנופות פיתוח בחלק זה של אדינבורו, אם כי ברחובות המקוריים עדיין יש מבנים רבים שהשתמרו בצורתם המקורית מהמאה ה-18. גם חלקים מהעיר החדשה השנייה, שנבנתה החל מתחילת המאה ה-19, נותרו כפי שהם היו בעבר.
תוספות מאוחרות
הצלחתה של העיר החדשה הובילה לאחר 1800 להכנת תוכניות גדולות יותר. האזור השני שתוכנן, שזכה לכינוי "העיר החדשה חדשה", היה אמור להאריך את שטחה של אדינבורו עד לנהר ליית', ולחבר את העיר עם הכפרים העתיקים סטוקברידג', דין, קאנומילס וסילברמילס. תוכניות הפיתוח היו יותר אחידות, למרות שכמה עשרות שנות פעילות של בית המלאכה לעיבוד עורות בסילברמילס גרמו לעיכוב בתוכניות. הפיתוחים החדשים היו במתווה של כיכר שארלוט, כאשר רחובות שלמים נבנים בבת אחת. בצד של הצפוני של רחוב המלכה שכנו גני רחוב המלכה; מעבר לגנים הבניינים נמשכו ברחוב הנובר המורחב, שבאזור זה כבר נקרא רחוב דאנדאס והגיע עד למרחק של קילומטר מנהר ליית' בקאנונמילס. משני צידי הנהר נבנו רחובות וכיכרות גדולים.
בשלב הפיתוח השלישי הגדול והסופי נבנה בית מוראי והרחובות שמסביבו. הקרקע ששימשה לצורך זה הייתה שייכת לרוזן מוראי, ומיקומה היה מערבית לאזור שבו התרחשה תנופת הפיתוח השנייה.
תרבות
בעיר החדשה נמצאות הגלריה הלאומית של סקוטלנד והאקדמיה הסקוטית המלכותית. גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד נמצאת ברחוב המלכה. בניינים ידועים אחרים כוללים את חדרי האספה ברחוב ג'ורג', מלון בלמורל (בעבר נקרא המלון הצפון בריטי על שם חברת רכבות) עם מגדל השעון שלו המתנשא מעל תחנת ווייברלי, ומונומנט סקוט לזכרו של סר וולטר סקוט.
בעיר החדשה נמצאים רחובות הקניות הראשיים של אדינבורו. ברחוב הנסיכים נמצאות חנויות של כמה רשתות שיווק וקניון אחד. רחוב ג'ורג' היה בעבר מרכז עסקים, אך כיום יש בו מספר פאבים מודרניים, ואילו שביל מאלטריס החדש בכיכר סנט אנדרוס מכיל כמה חנויות מעצבים. בקצה המזרחי של העיר נמצא מרכז סנט ג'יימס, הנחשב לתוספת גרועה לעיר החדשה כיוון שנבנה בסגנון הברוטליזם.
לייב 8
Live8 היה קונצרט רוק בינלאומי גדול, שהתקיים ב-2 ביולי 2005, בהשתתפות אמנים רבים בשמונה במות ברחבי העולם.
המטרה
מטרת האירוע הייתה להפעיל לחץ ציבורי על מנהיגי שמונה המדינות המתועשות, אשר נועדו להתכנס מספר ימים אחר כך לוועידת ה-G8 בסקוטלנד בתחום מחיקת החובות של מדינות אפריקה. מדינות אפריקה, שרובן ככולן מצויות בגירעון תקציבי, חייבות כחמישה מיליארד דולר למערב, דבר המעיב על התפתחות כלכלתם. מחיקת החוב, על פי טענתם של מארגני האירוע תסייע לצמצום העוני באפריקה.
צופיו ומשתתפיו של הקונצרט נתבקשו לחתום על עצומה שיועדה למנהיגי ה-G8, שכללה את הדרישות הבאות:
המופע
המופע התקיים בו זמנית ב-8 המדינות, וכן בדרום אפריקה. הערים בהן התקיים המופע: לונדון, פריז, ברלין, רומא, פילדלפיה, בארי (קנדה), טוקיו, יוהנסבורג, מוסקבה, פרויקט עדן (ליד קורנוול, בריטניה).
את האירוע יזמו מספר ארגונים ואישים ידועים, ובראשם הזמר בוב גלדוף וסולן להקת U2, בונו.
הכניסה למופע הייתה בחינם, והוא הועבר בשידור חי ברוב מדינות העולם המערבי.
מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, נאם באירוע, וכן מנהיג דרום אפריקה לשעבר, נלסון מנדלה.
המופע שודר ב-182 תחנות טלוויזיה ברחבי העולם ובכ-2,000 ערוצי רדיו. השידור בישראל הועבר בערוץ ישראל 10 בהנחייתם של טל ברמן ואביעד קיסוס. בסך הכל כמיליון צופים נכחו במופעים השונים ברחבי העולם ושני מיליארד צופים ראו אותם בטלוויזיה ובאינטרנט.
חברת האינטרנט AOL רכשה את זכויות השידור והעבירה את המופע בשידור ישיר דרך האינטרנט לכ-5 מיליון צופים.
יורם גרוס
יורם גרוס (18 באוקטובר 1926 – 21 בספטמבר 2015) היה במאי ומפיק פולני-אוסטרלי יהודי. נחשב לאחד מחלוצי ההנפשה בישראל.
קורות חיים
נולד בשם יז'י גרוס ב-18 באוקטובר 1926 לשרה וליעקב בקרקוב שבפולין, למשפחה יהודית בת שלושה ילדים. גרוס הוא דודו של איש הקולנוע יעקב גרוס. בתקופת השואה, אביו נעלם כשהיה בן 12, וככל הנראה נרצח בידי אוקראינים. לאחר שהצטוו להתפנות לגטו קראקוב, החליטה המשפחה להמלט מן העיר והגיעו בעזרת מסמכים מזויפים ברכבת לוורשה. גרוס אף עבד בבית יתומים. אמו נשלחה לאושוויץ ולמחנה רוונסבריק ושרדה את השואה. היא שבה לקראקוב לאחר המלחמה והתאחדה עם ילדיה. סיפור משפחתו הופיע בסרט רשימת שינדלר של סטיבן ספילברג. גרוס למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת קראקוב והחל לעבוד בתעשיית הסרטים הפולנית ב-1947. נמנה עם תלמידיו הראשונים של יז'י טפליץ, לימים, מייסד מכון הסרטים הפולני.
בשנת 1960 החל עם רעייתו הראשונה לעבוד על "בעל החלומות", סרט הנפשה באורך מלא, המבוסס כולו על סיפור יוסף ואחיו. הסרט הוקרן לראשונה בפברואר 1962, הוצג באותה שנה בפסטיבל קאן והוזמן לאחר שנה לפסטיבל סרטים תנ"כיים בווינה, שם הוקרן שלוש פעמים עם תרגום סימולטני. ב-1964 ביים והפיק את הסרט רק בלירה.
ב-1968 היגר לאוסטרליה יחד עם רעייתו השנייה, סנדרה, ושם הם השתקעו בסידני והקימו את "סטודיו הסרטים של יורם גרוס" וזכו להצלחה גדולה ולפרסים רבים על הפקותיהם. ב-1999 נקנה סטודיו ההפקות שלו על ידי EM.TV. באפריל 2011 הופצה האוטוביוגרפיה של גרוס.
גרוס הפיק 16 סרטי אנימציה עלילתיים מלאים כשמתוכם שמונה מהווים המשך לסרטו הראשון, "דוט והקנגורו". סדרות ההנפשה הקומיות שהפיק בחברה שלו לאחר שהיגר לאוסטרליה היו בלינקי ביל, משטרת האגדות, ופליפר ולופקה, שלוש הסדרות נוצרו על ידי היוצרים האוסטרלים רון אייזק וליאורה קמנצקי.
גרוס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה אלינה. הותיר אישה ושני ילדים מרעייתו השנייה. בנו, גיא, הוא מלחין פסקולים.
מדי שנה, במסגרת "אסיף" בפסטיבל אנימיקס מעניקה משפחתו פרס גרוס למצוינות באנימציה ליוצר אנימציה ישראלי אשר הביא אל האנימציה מצוינות יוצאת דופן והוכיח עשייה לאורך זמן.
לרגל יום הולדתו ה-95, הקדישה גוגל לזכרו דודל (ציור) בעמוד החיפוש הראשי שלה.
מישל בראס
מישל בראס (בצרפתית: Michel Bras; נולד ב-4 בנובמבר 1946) הוא שף צרפתי, ושם מסעדות בבעלותו הקרויות "בראס".
ביוגרפיה
מסעדתו הקודמת Lou Mazuc, שהייתה מסעדת אימו נחלה הצלחה מסחררת כל כך עד שנאלץ להתרחב, דבר שאליו נדרש גם כדי להעפיל בסולם המישלן. ב-1992 פתח את מסעדתו עטורת התהילה.
בראס חיבר מספר ספרי בישול, אחד מהם עם כריסטיאן מיו מייסד הגו מיו. הספר זכה בפרס Prix des Arts Culinaires, Brillant-Savarin, אחד מהפרסים החשובים בצרפת המוענקים לספר בישול. ספריו הם מעין אלבומים בוטניים הפורשים את אוכלוסיית הצמחים של אזור האובראק ופורטים תבשילים הנטועים במסורת האיכרית האזורית ששודרגו ליצירות אומנות.
ב-1987 הוענק לבראס הניקוד המקסימלי של 19 נקודות במדריך הגו מיו. ב-1992 זכה בתואר שף השנה של המדריך. ב-1 במרץ 1999 זכתה מסעדתו בשלושה כוכבים במדריך המישלן - התואר הרם ביותר המוענק למוסד גסטרונומי בצרפת (עליהם היא שומרת מאז ועד היום - 2011). בשנת 2006 וב-2007 נבחרה מסעדת בראס לשישית בטיבה בעולם, בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט, שנערך בין בכירי המסעדנים, השפים ומבקרי המסעדות. ב-2008 וב-2009 הייתה במקום השביעי בסקר זה וב-2011 הגיעה למקום 30 בסקר.
לבראס גם מסעדה בטויה שביפן, שנבחרה על ידי האתר dininginfrance כאחת מעשר המסעדות הצרפתיות הטובות ביותר בעולם מחוץ לצרפת.
המסעדה נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
מסעדתו של בראס
המסעדה שבנייתה הסתיימה בשנת 1992 שוכנת ברום של 3960 רגל (או 1350 מטר), במאסיף סנטראל, מרכז צרפת, ליד העיירה לאיול, והיא חלק ממלון בוטיק מפואר ביותר המשתייך לרשת הרלה א שאטו. במלון חמישה עשר חדרי אורחים. עלות בניית המסעדה הייתה חמישה מיליוני דולרים והיא עוצבה על ידי אריק ראפי, ארכיטקט מבורדו. היא פתוחה רק שבעה חודשים בשנה, מאפריל עד אוקטובר וסגורה מנובמבר עד מרץ.
סמל המסעדה הוא מין שומר שבראס גילה באקראי באחד משיטוטיו באזור. במבנה המסעדה רצה בראס להראות מוטיבים של חלל, אבן וחיי צמחים ולבנייתה השתמשו בבזלת, גרניט וצפחה מקומיים וכן בזכוכית והיא מזכירה את הסרט 2001: אודיסיאה בחלל של סטנלי קובריק. הכיסאות נבנו בצורה שתזכיר ראשי בקר. ברגע שהסועדים מתיישבים, החלונות מתקפלים וחוסמים כל מראה של אזור הכפר המקיפים אותם, משום שהאנשים באו לראות את הנוף שעל פני הצלחת.
תבשיליו וגישתו הגסטרונומית
בראס שגדל באזור הכפרי של לאיול, חובב טעמים חזקים ועשבי תיבול מקומיים. הוא יוצא בארבע לפנות בוקר לשוק של עיר המחוז מאנד, להיפגש עם כחמישים מגדלים מקומיים עימם הוא עובד ומעודדם לטעת מחדש ירקות, עשבים, פרחים וגבעולים שמזמן היו בלתי נראים בשווקים ומלוקטים עבורו מכל רחבי חבל האובראק. בראס גם מגדל בעצמו ירקות בחצר המסעדה. הוא נוהג לשוטט מדי יום ברחבי האזור ולחפש עשבים נדירים, דבר שהפרה את מוחו ברעיונות לתבשילים. יש ביכולתו להיזכר בהבדלים הפרטניים בין שלושים סוגי כרוב והוא עובד עם כמאה וחמישים סוגי ירקות ועשבים. אורחים השוהים במלון מקבלים כוסות מרהיבות וערכה על מנת ללקט בטיולם באזור עשבים. בתפריטו גם בקר, יונה ודגים מהאזור.
בראס המציא בשנת 1981 עוגת שוקולד נוזלית הידועה. עוגת שוקולד עם נוזל חם בתוכה, ברגע שנועצים בה מזלג פורצת ממנה לבה של שוקולד נוזלי, זהו אחד התבשילים שקנה לו את המחקים הרבים במטבח הצרפתי ובמסעדות בכל רחבי תבל.
זוהי מסעדה משפחתית מישל ובנו סבסטיאן (העובד במסעדה מאז 1996) מבשלים ומנהלים את המטבח, אשתו ז'ינט וכלתו ורוניק מארחות בחדר האוכל, אנג'ל, אימו, עדיין מבשלת את ארוחות הצוות מדי יום (וכן מבשלת מנה המככבת על בסיס יומי בתפריטה של המסעדה אליגו (aligot), תבשיל מאובראק, הכולל פירה תפוחי אדמה וגבינת לאיול) ואביו מרסל מסייע בגינון.
שעון הקיץ בישראל
שעון הקיץ בישראל (IDT-Israel Daylight saving Time) הוא התאמת שעות היממה לשעות היום, המונהגת במדינת ישראל למשך תקופה המתחילה באביב ומסתיימת בסתיו – בשונה מן השעון הנוהג בה ביתר ימי השנה לפי זמן אוניברסלי מתואם. השינוי בקביעת הזמנים מתבטא בהזזת השעון שעה אחת קדימה. שעון הקיץ מהווה נושא למחלוקת בישראל בין דתיים לחילונים. כתוצאה מכך, מועדי הפעלתו השתנו פעמים רבות בשנות קיומה של המדינה.
שעון הקיץ מופעל בישראל בין יום שישי שלפני יום ראשון האחרון של חודש מרץ בשעה 02:00, לבין יום ראשון האחרון של חודש אוקטובר בשעה 02:00.
אזור הזמן של ישראל
ישראל ממוקמת בסביבות קו רוחב 32°, מצפון לחוג הסרטן, אך עדיין קרוב יחסית לקו המשווה. מספר שעות האור בישראל הוא כ-10 בשיא החורף, ומעט יותר מ-14 בשיא הקיץ. מאז ימי המנדט הבריטי מתואמת השעה בארץ ישראל עם השעה במצרים וביוון שנמצאות ממערב לה. ישראל שוכנת בחלק המזרחי של אזור הזמן שלה ומשתרעת על טווח מצומצם של קוי אורך, ועל כן הזריחה והשקיעה הן מוקדמות יחסית למצרים ויוון. שעת זריחת השמש נעה על פי שעון החורף בין 04:30 בשיא הקיץ ו-6:45 בשיא החורף. מכיוון שרוב בני האדם אינם קמים לפני 6:00 בבוקר, הפעלת שעון קיץ בקיץ תזיז שעת אור משעת בוקר מוקדמת בו רוב בני האדם ישנים לשעות הערב בהם רוב בני האדם ערים.
בירדן ובלבנון, אשר מצבן מבחינה זו דומה לזה של ישראל, מונהג שעון קיץ מסוף מרץ עד סוף אוקטובר, בדומה לנהוג באירופה.
המחלוקת סביב שעון הקיץ בישראל
הדעות כיום בישראל חלוקות לגבי הצורך בשימוש בשעון קיץ, הסיבות העיקריות הן סיבות כלכליות, אולם המחקרים לגבי החסכון במשק בזכות השימוש בשעון קיץ שנויים במחלוקת בעקבות השינויים בהרגלי צריכת האנרגיה בעשורים האחרונים והמחסור במחקרים עדכניים וחד-משמעיים, מקשים על הערכת יעילותו של שעון הקיץ. מחקר שנערך במערב אוסטרליה בעת הנהגת שעון הקיץ בשנים 2006–2007, אף טען לעלייה של 0.6% בצריכת האנרגיה. ישנן תוצאות סותרות במחקרים שבדקו האם הנהגת שעון קיץ מובילה להגדלת מחזור העסקים של בתי עסק מתוך השערה שאנשים נוטים לערוך קניות רבות יותר בשעות אור מאשר בשעות חושך. גם בשאלת ההשפעה של שעון הקיץ על הבריאות הנפשית ואיכות החיים ישנן תוצאות סותרות.
שעון הקיץ הפך בישראל לנושא למחלוקת בין חילונים לבין דתיים וחרדים בפרט. התנגדות חרדים לשעון קיץ ממושך, והתחשבות בעמדתם בחקיקה (ראו להלן), נתפסת בחלק מהציבור החילוני ככפייה דתית. התנגדות על רקע דתי נובעת מכמה סיבות:
עם זאת, קיימות גם נקודות זכות לשעון הקיץ בקרב הציבור הדתי.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי הוחל בהנהגת שעון קיץ במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1940 ניתנה "פקודת קביעת הזמן" בידי הנציב העליון הבריטי:. מועדי שעון הקיץ לא היו קבועים, בדרך-כלל מאפריל עד ספטמבר. בחלק מתקופת מלחמת העולם השנייה, בין 1 ביוני 1940 ל-31 בדצמבר 1942 הונהג שעון קיץ ברציפות, גם בחורף, כדי להגביר את החיסכון באנרגיה. שעון הקיץ הונהג גם בחורף כדי להגביר את שעות האור בימי ההאפלה. גם בתום התקופה הזאת הונהג שעון קיץ ארוך מהרגיל: בשנים 1943-1944 הונהג שעון קיץ מ-1 באפריל עד 31 באוקטובר, ובשנים 1945-1946 מ-16 באפריל עד 31 באוקטובר. ב-1947 לא הונהג שעון קיץ, וב-1948 הוא הונהג רק לאחר הקמת מדינת ישראל.
מקום המדינה ועד חקיקת החוק ב-1992
עם הקמת המדינה עברה הסמכות לקבוע את השעה הרשמית למשרד הפנים, וכך גם קביעת מועדי שעון הקיץ. מיד לאחר הכרזת המדינה, בעיצומה של מלחמת העצמאות, הונהג שעון קיץ בכל רחבי המדינה. בירושלים, שהייתה נתונה במצור, כוונו השעונים שעתיים קדימה. ב-22 במאי 1948 הונהג שעון קיץ כפול גם ביתר חלקי המדינה. ב-3 ביוני תוקנה פקודת קביעת הזמן, כך שתאפשר לשר הפנים לקבוע כי הזמן בישראל יקדים את הזמן הממוצע של גריניץ' בכל פרק זמן, לאו דווקא בשלוש שעות. ב-1 בספטמבר 1948 עברה כל המדינה לשעון קיץ רגיל של שעה אחת, וב-31 באוקטובר הוחזר שעון החורף.
שעון קיץ הונהג בישראל בין השנים 1948–1957, אולם משך תקופת שעון הקיץ השתנה במידה ניכרת משנה לשנה. בשנים 1951–1952 הוא הונהג למשך שבעה חודשים בערך, ובשנת 1952 התכוונה הממשלה לקבוע שעון קיץ כפול בחודשים יולי אוגוסט, במטרה להביא לחסכון כספי. הדבר עורר מתנגדים רבים לשעון הקיץ שטענו שאין הוכחה ששעון הקיץ מביא לחסכון ובעקבות זאת הצטמצם השימוש בשעון הקיץ. בשנים 1953–1954 הוא הונהג למשך כשלושה חודשים בלבד. בשנת 1958 בוטל שעון הקיץ על ידי שר הפנים ישראל בר יהודה, לאחר שמשאל בקרב הציבור לא הראה העדפה לשעון קיץ בקרב הציבור. במשאל בקרב 38 מוסדות גדולים נמצא רוב גדול נגד שעון הקיץ. בין המתנגדים היו דן, קול ישראל, הנהלת בתי המשפט, אל על, מגן דוד אדום, הקאמרי ומשרד מבקר המדינה. גם משרד החינוך התנגד לשעון הקיץ בגלל החשש מעייפות של התלמידים ומהארכת שעות הפנאי שלהם, דבר הדורש מסגרות משלימות לאחר הצהריים.
הנהגת שעון הקיץ חודשה בשנים 1974–1975 עקב המשבר הכלכלי שחוללו מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה העולמי.
בשנת 1976 החליט שר הפנים יוסף בורג (ראש המפד"ל) שלא להנהיג עוד את שעון הקיץ, לאחר שבדיקות שנערכו גילו שהחסכון באנרגיה היה קטן והתלונות על אי נוחות היו רבות. הדבר עורר התמרמרות, בעיקר בקרב הציבור החילוני והמחלוקת החלה לתפוס גוון של מחלוקת בין דתיים לחילוניים. בשנת 1980 קבע בג"ץ, בהחלטת רוב של חיים כהן ושלמה לוין כנגד דעתו החולקת של אהרן ברק, בעקבות עתירה של המהנדס, זאב סגל, שלפי פקודת קביעת הזמן, שר הפנים רשאי להחליט על מועדי שעון הקיץ, אך אינו רשאי לבטלו. לפיכך הונהג שעון קיץ באותה שנה למשך חודש וחצי, וב-1981 הפקודה תוקנה כך שתאפשר שלא להנהיג שעון קיץ כלל. בשנת 1982 עתרו אזרחים לבג"ץ על-מנת לחייב את השר להנהיג שעון קיץ, ועתירתם נדחתה.
חקיקת חוק קביעת הזמן
חקיקת ב-1992, במקום פקודת קביעת הזמן המנדטורית משנת 1940, קבעה ששעון הקיץ יופעל מדי שנה למשך 150 יום לפחות. עם זאת, לא הוגדרו מועדים קבועים להפעלתו. ההחלטה על מועדים אלה הייתה בסמכותו של שר הפנים, בתאום עם ועדת הפנים של הכנסת. החוק קבע שמועדי ההפעלה ייקבעו מדי פעם בפעם לתקופה של לפחות שלוש שנים מראש.
התוצאה הייתה ששעון הקיץ הופעל לתקופה קצרה כאשר משרד הפנים נמצא בשליטת מפלגה חרדית, ולתקופה ארוכה כששר הפנים היה חילוני, ועורר חוסר ודאות מדי שנה, עקב חילופי השרים הרבים לקראת סוף העשור ותחילת שנות ה-2000. צווים לקביעת הזמן יצאו בשנים 1993 ו-1996. בשנת 1997, ביטל השר אליהו סויסה את החלטת קודמו חיים רמון, והקדים את סיום שעון הקיץ לשנת 1998, שהיה אמור להיות אחרי סוכות, ב-43 יום. בשנת 1998 יצא צו התקף עד ל-2001. בשנת 2000 דחה השר נתן שרנסקי את סיום שעון הקיץ, שנקבע על ידי קודמו סויסה, אל אחרי חג הסוכות. השינוי נעשה ללא אישור ועדת הפנים, בראשות דוד אזולאי. כנגד השינוי הוגשה עתירה לבג"ץ. לבסוף הושגה פשרה בחקיקה פרטית, וסיום שעון הקיץ הוקדם ב-17 יום, לאחר שכבר הופעל, אל לפני יום הכיפורים. בחקיקה זו נקבעו גם מועדי שעון הקיץ בהוראת שעה לארבע שנים מראש. בשנת 2002 עלתה הצעת חוק מטעם ש"ס לקצר את שעון הקיץ לאחר שכבר נכנס לתוקף. הממשלה אישרה את ההצעה, אולם היא נמשכה. על פי דבריו של נציג נמל התעופה בן-גוריון בוועדת הפנים של הכנסת, מצב זה יצר בעיות בתיאום לוח הטיסות בנמלי התעופה.
בשנת 1999 הסתיימה תקופת שעון הקיץ בישראל ב-3 בספטמבר, לפני המועד ברשות הפלסטינית. יומיים לאחר מכן התפוצצו בו-זמנית שתי מכוניות תופת בחיפה ובטבריה, והרגו שלושה מחבלים תושבי ישראל. תחקיר האירוע העלה, כי המחבלים, אשר לא היו מודעים לשינוי השעה, היו עדיין בתנועה בכלי הרכב לעבר יעדם בעת הפיצוץ. ההערכה במערכת הביטחון הייתה כי שולחיהם הפלסטינים כיוונו את הפצצות לפי שעון הקיץ. בגין האירוע הוענק להם פרס דרווין ההיתולי.
תיקון חוק קביעת הזמן בין השנים 2012-2005
בתחילת שנת 2005 הגיעה הכנסת להסכמה על מועדים קבועים בחוק לשעון הקיץ, בעקבות הצעת תיקון לחוק קביעת הזמן שהגישו חברי הכנסת דוד אזולאי (ש"ס) ואלי אפללו (הליכוד). לפי הצעת החוק המקורית היה אמור שעון הקיץ להתחיל במוצאי ראשון של פסח, ולהסתיים במוצאי שבת שלפני יום כיפור. לבסוף הגיעה הכנסת ביום 1 במרץ 2005 להסכמה, לפי הצעתו של חבר הכנסת חיים אורון (מרצ-יחד) לפיה מתחולת החוק ואילך:
כיוון ששעון הקיץ התחיל לפי הלוח הגרגוריאני והסתיים לפי הלוח העברי, משכו והתאריכים להפעלתו השתנו מדי שנה באופן משמעותי. מספר הימים שבהם חל שעון הקיץ מנה בין 163 ל-198 יום, ובממוצע משוקלל כ-180 יום בשנה. התאריך המוקדם ביותר להפעלת שעון הקיץ היה 26 במרץ, והמאוחר ביותר – 1 באפריל. התאריך המוקדם ביותר לחזרה לשעון חורף היה 8 בספטמבר והמאוחר ביותר היה 13 באוקטובר.
החוק הנוכחי - החל משנת 2013
באפריל 2013 מינה שר הפנים הנכנס, גדעון סער, ועדה נוספת, בראשות שמואל אבואב, לבחינת שעון הקיץ. במאי 2013 הודיע סער שהוועדה המליצה על הארכת שעון הקיץ בשלושה שבועות, עד יום ראשון האחרון בחודש אוקטובר. סער המליץ לממש המלצה זו כבר בשנת 2013, וב-8 ביולי 2013 אישרה הכנסת את החוק ששילב את הצעת החוק הממשלתית ואת הצעת החוק הפרטית של ניצן הורוביץ וחברי סיעת מרצ:
כלל זה נכנס לתוקפו בשנת 2013 לפני שהסתיימה התקופה שנקבעה בחוק הקודם.
לפי חוק זה שעון הקיץ יחל ביום שישי שבין 23 ל-29 במרץ ויעמוד בתוקפו עד ליום ראשון שבין 25 ל-31 באוקטובר. שעון הקיץ בישראל יחל יומיים לפני המועד בו הוא מתחיל באירופה ויסתיים באותו התאריך כבאירופה.
עקב חוסר עדכון של מערכות ההפעלה, השיבו רוב הטלפונים החכמים את שעון החורף בטרם עת - ב-8 בספטמבר וב-6 באוקטובר 2013 - מועדים שהוגדרו כימי השינוי בהחלטות הכנסת הקודמות. גם ב-2014 המשיכה תופעה הזו, עקב אי עדכון מערכות ההפעלה במכשירים שלא עודכנו, וגם באפליקציות מסוימות במכשירים שעודכנו.
כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות
כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות הם גוף צבאי, משטרתי ואזרחי ששייך לארגון האומות המאוחדות ותפקידו לסייע למדינות שנמצאות בסכסוך, להגיע לשלום. הוא נמצא תחת פיקודה של המחלקה למבצעי שמירת שלום באו"ם והוא מסייע, מפקח וצופה באזורים שהסתיים בהם סכסוך, כדי לוודא שהצדדים עומדים בתנאי סיום הסכסוך, או במקרים מסוימים, באזורים בהם האו"ם מורה על הפסקת הסכסוך.
החיילים המשרתים בו מגיעים מצבאות של מדינות החברות באו"ם ומושאלים לאו"ם, מאחר שלאו"ם אין כוח צבאי של ממש. נכון לפברואר 2014, משרתים בכוחות שמירת השלום כ-98,000 לובשי מדים ועוד כ-19,000 אזרחים ומתנדבים. הכוחות ידועים גם בכינוי "הקסדות הכחולות" על שם צבע הקסדות והכומתות אותן חובשים החיילים. ב-1988 זכו כוחות השלום בפרס נובל לשלום על כלל פעולותיהם למניעת סכסוכים ולשמירת שלום בעולם.
לאחר המלחמה הקרה
במהלך השנים השתנו אופי המשימות שהוטלו על כוחות השלום ובמקום לפקח על סכסוכים בין מדינות, הלכו ורבו המקרים שבהם הוא נדרש לפעול במאבקים פנימיים במדינות. סיום המלחמה הקרה איפשר את אישור הפעולות באו"ם ומספר הפעולות שבוצעו, גדל משמעותית. בין השנים 1989 ו-1994 השתתפו הכוחות ב-20 משימות חדשות ומספר החיילים גדל מ-11,000 ל-75,000. כמו כן, מאז הוא לא מסתפק בפעילות צבאית בלבד, אלא נותן שירותים נוספים כגון ניטור זכויות האדם, פירוק נשק, נטרול מוקשים, פיקוח על בחירות וסיוע כלכלי לאזרחים והוא מסייע למדינות שזה עתה קיבלו את עצמאותן, להקים בסיס חוקתי, כלכלי וצבאי. ב-1988 הוקם כוח UNAVEM שמטרתו הייתה לפקח על יציאת הכוחות הקובניים מאנגולה, לאחר שאלה תמכו במפלגת UNITA במהלך מלחמת האזרחים באנגולה. UNAVEM פעל מינואר 1989 עד מאי 1991 עם 70 פקחים צבאיים ומשימתו הושלמה בהצלחה. כח UNAVEM II הוקם מיד לאחר מכן כדי לפקח על הפסקת האש בין הצדדים היריבים ולהביא את המדינה למצב של בחירות דמוקרטיות. לאחר שמפלגת MPLA ניצחה בבחירות, התלקחה המלחמה מחדש והמנדט של כוח השלום התחדש עם משימה מעודכנת, לנסות להשיג הסכמה בין היריבים ולגרום להפסקת אש. הכוח כלל 350 משקיפים צבאיים, 126 שוטרים, כ-80 אזרחים זרים, 155 אזרחים מקומיים ו-400 משקיפים בבחירות. במהלך שנות פעילותו נהרגו 5 מאנשיו. ב-1994 נחתם הסכם השלום וכוח משימה שלישי הוגדר כדי לפקח על יישומו. באפריל 1989 נשלח כוח UNTAG לנמיביה כדי לאבטח את העצמאות שזו קיבלה זה עתה באמצעות קיום בחירות, לפקח על נסיגת צבא דרום אפריקה ולאפשר את חזרת הפליטים לביתם. הכוח פעל עד מרץ 1990 והוא כלל 4,493 חיילים ו-3,500 שוטרים ואזרחים. במהלך פעילותו נהרגו 19 מאנשיו. ביולי 1991 הוקם כוח ONUSAL כדי לפקח על ההבנות שהושגו בין הצדדים הלוחמים במלחמת האזרחים באל סלוודור. הוא פעל לשמירה על הפסקת האש, לצמצום הכוחות החמושים, הקמת כוח משטרה חדש, ביצוע רפורמה בחוק ובמערכת הבחירות, שמירה על זכויות אדם ונושאים כלכליים ואזרחיים נוספים. הוא פעל עד אפריל 1995 בכוח של 368 חיילים, 315 שוטרים ואזרחים מקומיים. 5 מאנשי הכוח נהרגו במהלך פעילותו. באוקטובר 1991 הוקם כוח UNAMIC שפעל בקמבודיה כדי לפקח על הפסקת האש בין הכוחות הווייטנאמיים שפלשו אליה ובין המורדים. לאחר מכן הוא פעל להגברת המודעות למוקשים בקרב האוכלוסייה האזרחית ופעל כחלק מכוח UNTAC. הוא החל את פעילותו עם 116 חיילים ואנשי צוות והגדיל את כוחו ל-1,090 חיילים ואזרחים. בינואר 1992 הוקם כוח UNTAC כדי לפקח על יישום הסכם השלום וההבנות שהושגו לגבי עתידה של קמבודיה. סמכויותיו כללו פיקוח על זכויות אדם, ארגון בחירות, הסדרים צבאיים, תשתית אזרחית, קיום חוק וסדר והשבת פליטים ועקורים לביתם. UNTAC פעל עד ספטמבר 1993, בכוח של 15,547 חיילים, 893 משקיפים ו-3,500 שוטרים, בנוסף לאלפי אזרחים זרים ומקומיים ומתנדבים רבים. במהלך פעילותו נהרגו 82 מאנשי הכוח. בדצמבר 1992 נשלח כוח ONUMOZ למוזמביק, במטרה לסייע ביישום תהליך השלום שנחתם בין מפלגת השלטון ובין המורדים, לפקח על הפסקת האש, לפקח על יציאת כוחות זרים מהמדינה ולסייע בתהליך הבחירות. הכוח פעל עד דצמבר 1994 וכלל 6,576 חיילים ואזרחים, מתוכם נהרגו במהלך הפעילות 26.
הקשיים בשנים 1990-1994
הגידול החד של הדרישה למשימות, הקשה על האו"ם לספק מענה לכל המקרים. מחוסר הגדרה ברורה של תהליך יצירת כוח ושליחתו ליעד, באזורים מסוימים הוא נכנס לפעולה ללא שנחתם הסכם כלשהו בין היריבים או שהוא לא כובד או אזורים בהם הצדדים לא הכירו בסמכות כוחות השלום. בעיות אלו באו לידי ביטוי בעיקר בשלוש הפעולות הבאות של כוחות השלום:
על שלוש המשימות האלו ביצע האו"ם חקירה עצמאית ומקיפה. כמו כן, הוא ספג ביקורת רבה על חוסר היעילות שלו. האבדות הרבות והאכזריות בסומליה כלפי כוחות סיוע, גרמו למדינות רבות ובמיוחד ארצות הברית להסס בטרם ישלחו את חייליהן למשימות כאלו.
עד סוף שנות ה-90
הכוחות ביצעו בהמשך העשור, פעולות נוספות:
מאז תחילת המאה ה-21
בבורונדי פעל כוח ONUB מ-2004 עד 2006 בכוח של 5,650 איש, מתוכם נהרגו 24. לאחר שמנדט הכוח הסתיים, הוא הוחלף בכוחות שלום אחרים שפעלו שם עד פברואר 2013. ברפובליקה המרכז-אפריקאית פעל כוח MINURCAT בשנים 2007 - 2010 עם 5,200 חיילים שהוחלפו לאחר מכן ב-300 שוטרים. בחוף השנהב פועל כוח UNOCI מאז 2004 בסדר גודל של 9,433 איש, מתוכם נהרגו במהלך השנים 118. בקונגו פועל כוח MONUSCO שמ-1999 עד 2010 נקרא MONUC וכוחותיו כוללים (נכון למרץ 2014) 21,189 איש. מאז תחילת פעילותו נהרגו 72 מאנשיו. באתיופיה ואריתריאה פעלה משלחת האו"ם לאתיופיה ולאריתריאה (UNMEE) בשנים 2000-2008, בכוח מקסימלי של 4,154 איש, מתוכם נהרגו 20. בליבריה פועל מאז 2003 כוח UNMIL בסדר גודל התחלתי של 15,000 חיילים ושוטרים ומאז ספטמבר 2012 בכוח של 7,439 איש (נכון למרץ 2014). במהלך פעילותו ספג הכוח 182 הרוגים. בסיירה לאון פעל מ-1999 עד 2005 כוח UNAMSIL בכוח מקסימלי של 17,368 חיילים, בנוסף לכ-1000 שוטרים ואזרחים. הכוח צומצם במהלך השנים ובזמן נסיגתו הכיל הכוח 1,043 איש. בשנות פעילותו נהרגו 192 מאנשיו. בסודאן פעל מ-2005 עד 2011 כוח UNMIS עם למעלה מ-10,000 חיילים. הכוח פעל לשמור על הסכם השלום בין סודאן לבין דרום סודאן, אז אוטונומיה בסודאן. הוא סיים את פעילותו עם עצמאותה של דרום סודאן ובמהלך השנים נהרגו 60 מאנשיו. בחבל דארפור פועל מאז 2007 כוח UNAMID במטרה לסייע לאוכלוסייה האזרחית שנפגעה במהלך רצח העם בדארפור ולסייע בהשגת הסכם שלום. הוא החל את פעילותו עם 19,555 חיילים, 6,432 שוטרים ואזרחים רבים, וכעת (נכון למרץ 2014) הוא מונה 18,211 לובשי מדים וכ-4,400 אזרחים, בהם זרים, מקומיים ומתנדבים. במהלך פעילותו נהרגו 192 מאנשיו. בחבל אביי (Abyei) שבין סודאן לדרום סודאן פועל כוח UNISFA מאז 2011, במטרה להגן על גבול השטח השנוי במחלוקת, על האזרחים ועל המערכת ההומניטרית שבו. הוא מונה 4,124 חיילים ו-187 אזרחים ובמשך הזמן נהרגו 13 מאנשיו. מאז הקמתה של דרום סודאן פועל בה כוח UNMISS כדי לשמור על היציבות באזור. הכוח פועל בסדר גודל של 8,747 לובשי מדים וכ-2,600 אזרחים ונהרגו 25 מאנשיו. בסוריה פעל כוח UNSMIS מאפריל 2012 עד אוגוסט באותה שנה. הכוח הוקם כדי לפקח על הפסקת מעשי האלימות שנעשים במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה, אולם לא הצליח למנוע את המשך הלחימה שם ולכן נסוג לאחר כמה חודשים. הוא הוקם עם 278 חיילים, 81 אזרחים זרים ו-40 אזרחים מקומיים שמתוכם נהרג אחד.
עלות ושכר
כל המדינות החברות באו"ם משתתפות בתשלום הוצאות כוחות השלום, כאשר כל מדינה משלמת חלק מסוים שנקבע בנוסחה מורכבת. הנוסחה מחשבת בין השאר את מצבה הכלכלי של כל מדינה וחמש החברות הקבועות במועצת הביטחון משלמות חלק גדול יותר. התקציב המאושר לשנת הכספים 2013-2014 הוא כ-7.83 מיליארד דולרים. למרות חובת התשלום, כ-1.73 מיליארד דולרים טרם שולמו על ידי המדינות החברות. כיוון שלאו"ם אין צבא משלו, מורכבים הכוחות מצבאות המדינות החברות, והן תורמות את כוח האדם באופן עצמאי. המדינות משלמות בעצמן את השכר הרגיל לחיילים ומקבלות החזר מהאו"ם בגובה 1,028 דולרים לכל חייל. שוטרים ואזרחים שפועלים במסגרת הכוחות, מקבלים שכר מתקציב הפעילות לה הם שייכים. ישראל השתתפה בפעילות הכוחות בפעם הראשונה ב-2010, כששלחה 14 שוטרים להאיטי.
פשיעה בקרב חיילי הכוחות
במספר מדינות בהן השתתפו כוחות האו"ם במשימות שמירת שלום, נשמעו טענות על פשעים שביצעו החיילים, כגון אונס, שימוש בזנות של קטינות, רצח, סחיטה וגנבות. הדיווחים נשמעו בקונגו, בהאיטי ובליבריה, בחוף השנהב ובבוסניה.
טרי פויזן
טרי פויזן (באנגלית: Terry Poison) היא להקת אלקטרו-פופ ישראלית הפועלת בישראל ובאירופה.
חברי הלהקה הם לואיז קאהן (שירה באנגלית, סינטיסייזר), סיוון מלר (המכונה "פטיט"; שירה בצרפתית ועברית, סינטיסייזר), גילי סער (סינטיסייזר, ווקודר, קולות רקע), עידן גרייף (הידוע בכינוי "ברונו", סינטיבאס, גיטרה, סינטיסייזר, סמפלר, מכונת תופים ועיבודים והפקה מוזיקלית), אנה לנדסמן (גיטרה חשמלית) ואיסר טננבאום (מלהקת "רוקפור", נגן תופים המנגן עם הלהקה בהופעות).
הקמת הלהקה
בשנת 2003 הקימו לואיז קאהן ונגה נצר את הצמד "צ'רי פויזן". לאחר הופעה אחת בלבד פגשו השתיים את המפיק המוזיקלי עידן גרייף. גרייף התגייס לסייע להרכב והוסיף להרכב את בת טיפוחיו סיוון מלר ("פטיט"). לאחר השינויים שנערכו בהרכב הלהקה שמה שונה ל"טרי פויזן". הלהקה החלה בסיבוב הופעות קטנות ברחבי הארץ, בפאבים ומועדונים. סיבוב ההופעות הראשון נמשך בין השנים 2004–2005.
בסוף שנת 2005 עזבה נצר את הלהקה ואת מקומה תפסה גילי סער. ביחד עם סער, הלהקה טסה לסיבוב הופעות באירופה שנחל הצלחה ותרם לקידומה. לצד סיבוב ההופעות באירופה הקליטה הלהקה את שיר הנושא "פלאש פלאש" לתוכנית מציאות בYES הטלוויזיה בלוויין - "החיים על פי Y".
בשנת 2007 חזרה הלהקה לארץ לסיבוב הופעות מצליח נוסף ובין היתר הקליטה, ביחד עם רוני אלטר, את שיר הנושא לטלנובלה בובות (בה שיחקה גילי סער את דמותה של מוניק בלילי). שיר הנושא של הטלנובלה ("בובות") הביא ללהקה פרסום רב וביקוש להופעות נוספות. באותה השנה הצטרפה ללהקה אנה לנדסמן, אשר הביאה אלמנט נוסף למוזיקה של "טרי פויזן" עם הגיטרה החשמלית בה היא מנגנת. "טרי פויזן" תפסה תאוצה והחלה לעבוד במרץ על אלבומה, במקביל, חוזקה הלהקה בידי איסר טננבאום (מלהקת "רוקפור"), אשר הוסיף תופים חיים למוזיקה של הלהקה.
בתחילת 2009 הוציאה הלהקה סינגל ראשון לתחנות הרדיו בישראל, "סמאק סנאק", אשר קיבל דירוג גבוה במצעדי המוזיקה בישראל. במאי 2009, חיממה הלהקה את "דפש מוד" בהופעתם בישראל. בתחילת חודש יוני הלהקה השיקה את אלבומה הראשון, "Terry Poison". מיד לאחר השקת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף בישראל.
הלהקה הייתה מועמדת במספר קטגוריות במצעד העברי השנתי של גלגלצ: שיר השנה ("סמאק סנאק" ו"קומסי קומסה"), הרכב השנה ותגלית השנה.
במרץ 2010 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית, במסגרתו הופיעה בין השאר גם בפסטיבל South by Southwest, ובמקביל הוציאה לאור את הסינגל "Fix The Night", שלווה בווידאו קליפ בו מופיעות חברות הלהקה בהלבשה תחתונה בלבד.
בשנת 2012 סיימה הלהקה סיבוב הופעות בן כמה חודשים באירופה, שם כתבה והקליטה שירים חדשים לאלבומה השני. ביולי 2013 הוציאה לאור הלהקה סינגל ראשון מהאלבום השני שלה.
אלבום הבכורה – Terry Poison
אלבום הבכורה של "טרי פויזן" הושק ב-1 ביוני 2009, לאחר שנים של פעילות, הקלטות דמו, יציאתם של EP ברחבי העולם וסיבובי הופעות. בהפקת האלבום השתתפו במספר רצועות אמנים אורחים, כגון רוני אלטר (שירה) ואבי סינגולדה (גיטרות).
דוד מידן
דוד מידן (נולד בשנת 1955) הוא בכיר לשעבר במוסד והיה מועמד לכהן כראש הארגון. מידן היה מתאם מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו לנושא השבויים והנעדרים, ומתוקף תפקידו ערך בפועל את המשא ומתן לשחרורו של החייל השבוי גלעד שליט.
ביוגרפיה
נולד במצרים לנתן ורוז מוסרי. בשנת 1957 עלה עם משפחתו לישראל. מידן בוגר תיכון עירוני א', תל אביב במגמת מזרחנות. שירת בצה"ל ביחידה 8200. במוסד שירת בין השאר כקצין איסוף באגף "צומת", האחראי לגיוס ולהפעלת סוכנים והיה אחראי על כמה שלוחות של המוסד מחוץ לישראל. שימש מנהל מחלקת הביטחון במטה המוסד. בשנת 2006 מונה לראש אגף "תבל", האחראי לקשרי המוסד עם ארגונים עמיתים בעולם. בתוקף תפקידו היה מעורב בפעולות הקשורות לגלעד שליט, שנפל בשבי החמאס ביוני 2006.
באפריל 2011 מונה מידן על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו למחליפו של חגי הדס כנציגו במשא-ומתן לשחרורו של גלעד שליט. היה חבר מרכזי במשלחת הישראלית שפעלה אצל ראשי הממשל במצרים בהתוויית העסקה לשחרור שליט. במסגרת תפקידו נועד עם הגורמים השונים, וכן היה בקשר עם משפחת שליט. לאחר 6 חודשי פעילות בתפקיד זה, הושג ההסכם לעסקה בין ישראל לחמאס, שנחתם ב-6 באוקטובר 2011, במסגרתו שוחרר שליט בתמורה לשחרורם של 1027 מחבלים פלסטינים הכלואים בישראל. לאחר אישור העסקה על ידי ממשלת ישראל יצא מידן למצרים לתאום הסידורים הטכניים של ביצוע העסקה. היה הנציג הישראלי הראשון שקיבל את גלעד שליט במעבר הגבול בכרם שלום.
בנובמבר 2011 נבחר לכהן כמתאם מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו לנושא השבויים והנעדרים. ביוני 2012 פורסם כי הוא פרש מן המוסד.
נשוי לדפנה לבית ויינשטיין, ואב לשתי בנות.
מחסום (צה"ל)
בתקופת האינתיפאדה השנייה היו המחסומים חלק מהמערך למניעת פיגועי טרור, לצד אמצעים אחרים כגון גדר ההפרדה. פלסטינים רבים טוענים שהמחסומים ביהודה ושומרון מפרים את חופש התנועה שלהם וכן זכויות אדם נוספות.
היסטוריה
מאז שנת 1972, בוטלו הצווים על סגירת השטחים, וניתנו לתושבי השטחים הפלסטינים היתר עבודה והיתר מעבר כללי, שאיפשר להם לעבוד בישראל, או להעתיק את מקום מגוריהם מאזור יהודה ושומרון אל חבל עזה ולהפך. בשלהי שנת 1987, לאחר פרוץ באינתיפאדה הראשונה, ובייחוד משנת 1989, הוטלו הגבלות על מעבר התושבים הערבים של יהודה והשומרון וחבל עזה אל ישראל. החל מחודש ינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, בוטל אישור המעבר הכללי, ורק אישורי מעבר אישיים היו בשימוש. החוקים הוחמרו לאחר-מכן, כתגובה לפיגועי טרור, והחל ממרץ 1993 הוקמו מחסומים שנועדו לשימוש בעת הטלת סגר כללי על השטחים.
סגר מוחלט (בו אישורי המעבר של הפלסטינים מהשטחים אל תחומי ישראל בטלים) וסגר פנימי (מצור או עוצר על יישובים מסוימים), היו מופעלים לסירוגין אחר פיגועי טרור או פגיעה באנשי כוחות הביטחון. הם היו מופעלים גם למטרת מניעת פיגועים, במידה והיו התרעות מודיעין ביטחוניות, או בעת חגים יהודיים.
בשנים שלאחר הסכמי אוסלו (1994 עד 1997) התרחש גל טרור שכלל סדרה של פיגועי התאבדות גדולים בהם נרצחו מאות יהודים, ובתגובה הוקמו מחסומים נוספים. בעקבות פרוץ האינתיפדה השנייה בשנת 2000 והתקפות הטרור והגרילה התכופות, הצרת צעדיהם של התושבים הפלסטינים בשטחים על ידי צה"ל התחזקה מאוד והפכה להיקפית וממושכת יותר, ומאות מחסומים מסוגים שונים הוקמו.
בשנת 2005, בעקבות דו"ח מבקר המדינה הוחלט על הקמת רשות מעברים יבשתיים ואזרוח המעברים. לאחר סיום האינתיפאדה החל מהלך של שיפוץ המחסומים, תוך כדי חלוקתם לשלבים שונים, שילוב אולמות המתנה ומיזוג אוויר, מתוך כוונה להפחית את החיכוך בין האוכלוסייה הפלסטינית לבין חיילי המחסום. כמו כן ניכרת מגמה מצד כוחות הביטחון לכנות חלק מהם בשם "מעבר" או "מסוף מעבר".
החל משנת 2008, עקב רגיעה חלקית בפיגועי ההתאבדות בתחומי ישראל, שיפור במצב הביטחוני ביהודה ושומרון והחזרת התיאום החלקי עם מנגנוני הביטחון הפלסטיניים בגדה, החליטו הממשלה וצה"ל על סדרת הקלות משמעותיות בהגבלות התנועה שהוטלו על הפלסטינים. במהלך השנה הסיר צה"ל חסימות פיזיות, וכן 140 מחסומי-דרכים ושמונה מחסומים מרכזיים. זאת למרות חששות אצל חלק מהישראלים, וטענות כי הסרת המחסומים תביא להתגברות הפיגועים. עד 2011 דווח על הסרת מאות מחסומים מסוגים שונים באזור יהודה ושומרון.
בפברואר 2019 הודיע צה"ל על הקמת 27 מעברים ביומטריים, שבהם משולבים אמצעים מתקדמים כמו זיהוי פנים.
נכון לשנת 2021, כל המחסומים בגדה המערבית שודרגו והוחלפו למחסומים חדשים עם מעברים נוחים שמאפשרים כניסה המהירה לעובדים הפלסטינים שנכנסים לארץ.
סוגי מחסומים
מחסומים פנימיים: מחסומים קבועים בתחומי יהודה ושומרון המאוישים לעיתים בכוחות ישראלים. נועדו בעיקר לאפשר שליטה ביטחונית בשטח ולהגן על התנחלויות וכבישים. מספר מחסומים אלו הולך וקטן, ובשיא פעילותם, בדרך-כלל החיילים בדקו את כל העוברים במחסום.
מחסומים ניידים: מחסומים ניידים מוקמים עקב התראות ביטחוניות קצרות ונקודתיות, או לצורך סריקות אחר מחבלים העומדים לבצע או כבר ביצעו פיגוע ומנסים להימלט. גוף פלסטיני בשם "המכון למחקר יישומי בירושלים (ARIJ)" מנה 121 מחסומים ניידים שצה"ל הקים ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים בתקופה שבין אוקטובר 2006 עד אפריל 2007. רוב המחסומים מסוג זה ממוקמים בחלק הצפוני של יהודה ושומרון, בעיקר באזורי שכם, טובאס וג'נין.
מחסומים ארעיים או סגורים: מתחלקים לשני סוגים:
מחסומים פנימיים בחברון: מחסומים המוצבים באזורים מסוימים על מנת להגן על המתנחלים תושבי חברון מן האוכלוסייה המקומית הערבית. מחסומים אלה מאוישים בקביעות ומתבצעת בהם בדיקות של העוברים.
חסימות פיזיות: חסימות לא מאוישות אלה באות בצורת קוביות בטון, תלוליות עפר או תעלות המונעות מעבר בכלי-רכב אל יישובים פלסטיניים ומהם, ומאלצות נוסעים לעבור דרך מחסומים מאוישים. החסימות בולטות במיוחד לאורך כביש 443 באזור רמאללה וכביש 60 באזור חברון.
כבישים אסורים: ישנם כמה קטעי כבישים ביהודה ושומרון, האסורים או נתונים לתנועה מוגבלת של פלסטינים ולמעבר חופשי לישראלים. לדוגמה, כביש 443 באזור רמאללה, הקטע המרכזי של כביש 60 בין רמאללה לבית לחם, חלק מכביש 1 מירושלים ליריחו וכביש 90 באזור ים המלח, כמו גם כבישי גישה רבים להתנחלויות.
החיילים ואופן הבדיקה במחסום
הבדיקות שעורכים החיילים על החולפים במחסומים עשויות להיות שונות מאוד זו מזו, החל מחוסר בדיקה כלל או בדיקה סלקטיבית של תעודות זהות ואישורי מעבר, וכלה בבדיקה פיזית מלאה של כל האזרחים ומטלטליהם. לעיתים בודקים החיילים גם כלי רכב ישראלים בחיפוש אחר הברחת סחורות אסורה ושוהים בלתי-חוקיים.
ישנם סוגים שונים של אישורי מעבר לפלסטינים הנבדלים בדרגת חופש התנועה שהם מספקים. קיימים היתרים המאפשרים לבעליהם הקלות במעבר במחסומים, דוגמאות לכך הם תושבים הזקוקים לטיפול רפואי קבוע, או אנשי-ציבור פלסטיניים בכירים.
חיילים במחסומים חשופים להתקפות רבות מצד מחבלים ומתפרעים, הן מאלו שבמקור היו מכוונות לאוכלוסיית ישראל, והן מאלו שמכוונות אליהם ישירות. במהלך אירועי האינתיפאדה השנייה נהרגו מספר חיילים על רקע זה. בשנים 2004 ו-2005 גם אירעו מספר מקרים בהם הגיעו למחסומים "ילדי נפץ" שניסו לעבור את המחסומים ולפגוע בחיילי המחסום עם חגורות נפץ. באחד ממקרים אלו, ב-24 במרץ 2004 עצרו חיילי צה"ל נער בן 15, חוסאם עבדו, שנלכד לעיני המצלמות במחסום.
מעבר כלי רכב רפואיים במחסומים
בתחילת האינתיפאדה השנייה הורשו אמבולנסים של הסהר האדום הפלסטיני לעבור דרך המחסומים ללא כל בדיקה. מצב זה איפשר לארגוני טרור לעשות באמבולנסים שימוש, על מנת להעביר חומרי נפץ ופעילי טרור דרך המחסומים. מאז מרץ 2002, אז נמצאו חומרי נפץ באמבולנס בוטלה הרשאת המעבר האוטומטית לאמבולנסים אלה, ומאז צה"ל מקיים הליכי בדיקה ובקרה גם על תנועתם. במהלך החיפושים באמבולנסים נלכדו חומרי חבלה ופעילים בארגוני טרור, אך בד בבד מתעכב הטיפול הרפואי בחולים המובלים באמבולנסים, ובמספר מקרים נטען כי חולים מתו בגלל העיכוב במחסומים. על מנת לחצות חלק מהמחסומים בין הערים הפלסטיניות ביהודה ושומרון, נדרש היתר מיוחד גם במקרי חירום רפואיים. לפי נתוני משרד הבריאות הפלסטיני, 68 נשים פלסטיניות ילדו במחסומים צה"ליים בשנים 2000–2006, 5 מתוכן מתו ול-35 מתוכן נגרמה הפלה.
יחידות המעברים
כיום, רוב המחסומים מאוישים על ידי חיל המשטרה הצבאית או משמר הגבול, ומיעוטם על ידי חברות אבטחה פרטיות. בסביבת המחסומים מוצבים לרוב כוחות של יחידות קרביות המאבטחות את המחסום.
מערך המעברים, אשר הוקם בשנת 2004 מתוך חיל המשטרה הצבאית, הוא היחידה המרכזית לאבטחת המחסומים. הוא אמון בין היתר על תפעול מעברי התפר באזור יהודה ושומרון ובעוטף ירושלים. הנקראים "מאבחנים ביטחוניים", עוברים השתלמויות שונות למניעת אי-הבנות מיותרות. יחידות המשנה הן: גדוד ארז בעל ניסיון רב והצלחות רבות בסיכול פעולות טרור במחסומים. היום הגדוד פרוס באזור "עוטף ירושלים".
תלונות על פעולת המחסומים
פלסטינים רבים, בעיקר תושבי יהודה ושומרון, טוענים שהמחסומים מפרים את חופש התנועה שלהם וכן זכויות אדם נוספות. תלונות של פלסטינים הן נפוצות: "המחסומים הם נקודת תורפה בתחום שמירת זכויות האדם", אמר הפרקליט הצבאי הראשי, האלוף ד"ר מנחם פינקלשטיין לפני ועדת חוקה, חוק ומשפט. "אכן היו תלונות רבות, רבות מדי, על התעללות והשפלה של פלסטינים בידי חיילים במחסומים".
מספר ארגוני שמאל וארגוני זכויות אדם מביעים התנגדות אקטיבית למדיניות צה"ל במחסומים. הבולט בהם הוא ארגון מחסום Watch, המנהל מעקב אחר התנהגות החיילים והשוטרים במחסומים, תוך ניסיון לאתר הפרות זכויות אדם של הפלסטינים.
ישנם חיילים הטוענים שתלונות רבות מקורן בהאשמות שווא ובהגזמות מסולפות של פלסטינים ועורכי-דינם בעידוד מצד ארגונים המתנגדים למחסומים, ושעניין זה מקשה אפילו יותר את מלאכתם הקשה ממילא. חיילים אחרים מסרו עדויות שתומכות בגרסה לפיה מתבצעות הפרות זכויות אדם במחסומים.
במטרה למנוע חריגות מהנהלים בטיפול באוכלוסייה הפלסטינית במחסומים, פורס צה"ל בחלק מהמחסומים גם קצינים הומניטריים שמטרתם להקל על האוכלוסייה האזרחית ולספק פתרונות לבעיות מיוחדות שנוצרות וכך להפחית במספר התקריות.
תושבי התנחלויות ביהודה ושומרון מחו על פקקים ועיכובים במחסום חיזמא, מחסום המנהרות ומחסומים נוספים וטענו כי "הם גורמים לעיכוב רב באופן שמאריך את זמן הנסיעה פי שניים מזמן נסיעה הרגיל".
המחסומים החדשים שמוצבים היום, מקבלים ביקורות חיוביות מהעובדים הפלסטינים, ורבים אף השוו אותם לשדה תעופה מתקדם.
מחסומים בולטים
להלן מספר מחסומים צה"ליים בולטים ביהודה ושומרון:
מחסומים נוספים שהוזכרו בתקשורת:
איג דה ורמנדואה
איג דה ורמנדואה (בצרפתית: Hugues Ier de Vermandois; 1057 - 18 באוקטובר 1101), בנו של אנרי הראשון ואחיו הצעיר של פיליפ הראשון מלך צרפת.
חייו
בנובמבר 1095 התקיימה מועצת הכנסייה הקתולית בעיר קלרמון (כיום קלרמון-פראן בצרפת) שבה קרא האפיפיור אורבנוס השני למסע צלב נגד הסלג'וקים שבמרוצת המאה האחת עשרה הצליחו לכבוש את מסופוטמיה, את אסיה הקטנה, את סוריה ואת ארץ ישראל.
יעקב חסדאי
יעקב חסדאי (נולד ב-20 במאי 1938) הוא לשעבר אלוף-משנה בצה"ל, איש חינוך, היסטוריון ומשפטן ישראלי. זכה לעיטור העוז.
איג דה ורמנדואה
חייו
פיליפ הראשון, מלך צרפת לא היה רשאי לקחת חלק במסע הצלב משום שנודה על ידי האפיפיור אורבנוס השני באשמת נישואים לא חוקיים, ולכן אחיו הצעיר איג דה ורמנדואה יצא למסע הצלב במקומו.
באוגוסט 1096 הוא יצא עם צבאו מצרפת לאיטליה. מעיר הנמל בארי שבדרום מזרח איטליה צלח את הים האדריאטי בכוונה להגיע לטריטוריה של האימפריה הביזנטית, אך רבות מספינותיו נטרפו בים בגלל סערה שהתחוללה לחופי עיר הנמל הביזנטית דורס.
יעקב חסדאי
שירות צבאי
בשנת 1956 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר חסדאי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לגדוד כמפקד מחלקה לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בצנחנים. הוא נטל חלק בפעולות תגמול ובמלחמת ששת הימים, פעלה חטיבת הצנחנים, בה שירת אז כסמג"ד 202 ולחם בכיבוש רצועת עזה וצפון סיני, זאת במסגרת אוגדה תחת פיקודו של האלוף ישראל טל. חסדאי נפצע פעמיים בקרבות בהם השתתף גדודו בכיבוש מוצב אל-קובה, סמוך לעזה. חסדאי קיבל על כך את צל"ש הרמטכ"ל, שהומר לאחר קבלת חוק העיטורים לעיטור העוז, על חלקו ותפקודו כמפקד בקרבות אלה. לאחר המלחמה החליף את צבי בר ומונה למפקד גדוד 202 בדרגת סא"ל. כמג"ד, לחם חסדאי במרדפים ובמלחמת ההתשה, בה פיקד בין היתר על כוח מן הגדוד בפשיטה על האי שדואן.
איג דה ורמנדואה
חייו
איג דה ורמנדואה ומרבית צבאו נתפסו בידי הביזנטים והובאו לקונסטנטינופול בנובמבר 1096. לפני שהגיע לקונסטנטינופול שלח מכתב שחצני ומעליב לאלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית שבו נאמר: הקיסר, שהיה למוד ניסיון, החזיק את איג דה ורמנדואה כעציר במנזר, ושחררו רק לאחר שהאחרון נאות לקיים טקס שבועת אמונים להישבע לו אמונים כוואסל.
ביולי 1098, אחרי שהצלבנים הצליחו לעבור דרך הטריטוריה של הסלג'וקים ולכבוש את אנטיוכיה (כיום אנטקיה שבדרום טורקיה), איג דה ורמנדואה השתתף במשלחת אל אלכסיוס הראשון שמטרתה הייתה לבקש ממנו להגיע לאנטיוכיה ולקחת לידיו את הנהגת מסע הצלב. הקיסר, שחשש מכוונותיהם של הצלבנים, התחמק מלתת תשובה לפני שיובטח לו השלטון על העיר.
יעקב חסדאי
שירות צבאי
במהלך מלחמת יום הכיפורים, פיקד כסא"ל על פלוגת צנחנים בקרב על העיר סואץ, שבצדה המערבי של תעלת סואץ. הכוח שבפיקודו נפגע בלחימה, ואף הוא נפצע, והיה לכוד באחד המבנים במשך שעות. גם לאחר חילוץ רוב הכוח נותר חסדאי במקום, והתפנה עם הפצועים רגלית, תחת חיפוי ארטילרי.
חסדאי הוזמן לשמש כחוקר בוועדת אגרנט, שמונתה לחקור את אירועי מלחמת יום הכיפורים. בין האירועים אותם חקר נמנו קרבות בין 6 ל-8 באוקטובר בסיני, וקרב בין 6 ל-7 באוקטובר בגולן. ממצאי חקירותיו נזכרים לעיתים קרובות בדו"ח הצבאי של הוועדה.
איג דה ורמנדואה
חייו
איג דה ורמנדואה הצטרף למסע הצלב של 1101, אך בספטמבר של אותה שנה נפצע בקרב, ובאוקטובר מת מפצעיו בעיר טרסוס (כיום בדרום טורקיה).
יעקב חסדאי
שירות צבאי
לאחר מלחמת יום הכפורים הוענקה לו דרגת אל"ם. חסדאי הקים את בית-הספר למ"כים, שאיגד בתוכו את גדודי ההדרכה שבאו מחטיבות החי"ר השונות ופיקד עליו. בית ספר זה הפך מאוחר יותר לבית הספר למקצועות חי"ר (חטיבת ביסלמ"ח).
לאחר השירות בצה"ל
לאחר שיחרורו מצה"ל, השלים את לימודיו לתואר שלישי בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1985 הוענק לו תואר דוקטור מטעמה, על מחקרו בתחום תולדות יהודי פולין. לאחר מכן, המשיך ללמד בה בחוג להיסטוריה של עם ישראל במשך שש שנים. הוא אף הוסמך לעורך דין לאחר שסיים לימודי משפטים.
ב-1979 היה חסדאי ממקימי תנועת לאו"ר (ראשי תיבות של לב אחד ורוח חדשה), קבוצה רעיונית שביקשה לגבש תוכנית ליציאה מן המשבר שפקד את מדינת ישראל, אשר בא לידי ביטוי במלחמת יום הכיפורים. בבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 התמודדה רשימה מטעם לאו"ר, שבראשה חסדאי, אך לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 נרשמה התנועה כמפלגה בשם אחריות - לב אחד ורוח חדשה, ורשימה מטעמה, אף הפעם בראשות חסדאי, התמודדה בבחירות ללא הצלחה.
ב-1979 יעקב חסדאי גם הגה את "פרויקט חסדאי" / "מסלול עליית הנוער בצנחנים", והוביל אותו במשך 10 שנים. במהלך שירותו הצבאי, נוכח חסדאי לדעת שלוחמים מקרב בוגרי מוסדות עליית הנוער אינם מקודמים מספיק בדרגות הפיקוד, והוא יזם, באישור ובברכת הרמטכ"ל דאז, רפאל איתן (רפול), את הפרויקט. מטרת הפרויקט הייתה ליצור מסלול ייעודי לפיקוד עבור חיילים מרקע סוציו-אקונומי נמוך בעלי נתונים גבוהים ומוטיבציה לשירות משמעותי. זאת, על מנת להופכם למפקדים וקצינים אשר יחזרו לשרת בגדודים מהם צמחו וישתלבו בשרשרת הפיקוד. במסגרת הפרויקט, איתר חסדאי תלמידים בעלי נתונים גבוהים בפנימיות עליות הנוער והאגודה לקידום החינוך, והם נשלחו בטרם גיוסם לגיבוש צנחנים של כשבועיים. במהלך תקופה זו, עברו המועמדים מיונים שונים אשר כללו מסעות, מורשת קרב ומורשת ישראל וכן מבדקי קצונה. בוגרים אלו גויסו כקבוצה עם מחזורי אוגוסט, עברו שרשרת חיול מקוצרת והצטרפו לגיוסי מאי של שני גדודי הצנחנים. חסדאי השתתף באופן אישי במיון של כל אחד ואחד מן המועמדים, בליווי שלהם לאורך שירותם הצבאי - בטירונות, באימונים ובקורסים והיה שותף ביחד עם הסוכנות היהודית במעקב אחר אותם בוגרים גם לאחר שיחרורם. רבים מבוגרי המסלול השתלבו בתפקידי פיקוד וקצונה בצבא ובתפקידי ניהול ועשייה משמעותית לאחר שחרורם, וחלקם אף שומרים על קשר עם חסדאי עד היום.
חסדאי חבר במכון לאסטרטגיה ציונית. כיום הוא גר ברובע היהודי, בירושלים.
משנתו החברתית
משנתו החברתית עוסקת בעיקר בשאלות יסוד של חברה, זהות יהודית ולאומית במדינת ישראל, וביחס ביניהם. הוא מזהה משבר הולך ומעמיק בחברה הישראלית, וקורא לחשבון נפש ולביקורת עצמית ללא מורא ('על סף היובל').