cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מישל סמית'
אלופה אולימפית
שנתיים לאחר האולימפיאדה הושעתה מתחרויות לאחר שנמצאה אשמה בשיבוש דגימות בדיקות הסמים שלה, השעיה שסיימה למעשה את פעילותה הספורטיבית.
חיים אישיים
סמית' נישאה ב-1996 למאמן שלה, אריק דה בראן, סגן אלוף העולם (טוקיו 1991) בהטלת כידון מהולנד, שהושעה ל-4 שנים מהשתתפות בתחרויות בשל שימוש באימרוץ. הזוג מתגורר עם שני ילדיהם בקלס, אירלנד. בסיום קריירת השחייה שלה, היא למדה משפטים ועוסקת בעריכת דין.
עירית עמית כהן
עירית עמית-כהן (נולדה ב-14 בינואר 1950 בתל אביב) היא פרופסור אמריטה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן, סופרת, חוקרת ומרצה העוסקת בקשרים בין שימור, תכנון ופיתוח נכסי מורשת ונופי תרבות. עמית-כהן היא נשיאת ICOMOS ישראל משנת 2012, פעילה במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, עורכת השנתון "אתרים המגזין" של המועצה וחברה בוועדת השמות הממשלתית.
התמחותה של עמית-כהן בשפה ובספרות העברית, לימודיה והתמחותה בגאוגרפיה והחיבור שלה להיסטוריה, לחברה ולתרבות הארץ-ישראלית, הולידו מינוחים וגישה מחקרית מאחדת, שבאים לידי ביטוי בפרסומים רבים ובעשיה אקדמית וציבורית, שייעודה חינוך לשימור נכסי המורשת התרבותית ונופי התרבות של ישראל.
פרסומיה פונים לקהלים שונים וכוללים ספרי ילדים ונוער, רומנים היסטוריים וביוגרפיות, ספרים ופרסומים בנושא השפה העברית והמחקר האקדמי, ספרים לתיירים, וכן פרסומים ומחקרים שונים בנושאי מורשת, היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל.
ביוגרפיה
עירית עמית-כהן נולדה ב-14 בינואר 1950 לאפרים ושלומית טישלר, בגרעין הכשרה שהוקם על חלקת הכפר שייח' מוניס (בשטחו הוקם לאחר מכן מוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב).
אמה שלומית היא בת למשפחת יזרעאלי, ממייסדי המושבה כנרת. סבה, אב-אמה, דוד יזרעאלי, היה חקלאי והיה ידוע כמלחין, על אף שלא ידע לקרוא או לכתוב תווים. הוא הלחין מזמורים מ"שיר השירים", פסוקים שונים מהתנ"ך ושירים עבריים. את מזמוריו שרו במקהלות, בקונצרטים שונים בארץ ונוגנו ב"קול ישראל". גם מקהלת הגברים בלונדון שרה משיריו. אשתו, חנה יזרעאלי, סבתה של עמית-כהן, הייתה מהמורות הראשונות של המושבה.
שלושה חודשים לאחר לידתה של כהן-עמית ב-1950, עברה משפחתה לקבוצת כנרת. אמה עבדה כמורה ואביה כאדריכל ומהנדס בניין. בשנת 1951, כאשר הייתה עמית-כהן בת שנה וחצי, נרצח אביה, אפרים טישלר, במהלך עבודתו, בידי הפדאיון הסורים. אמה באותו זמן הייתה הרה עם אחיה הצעיר של עמית-כהן.
ב-1957, כשהייתה עמית-כהן בת 7 שנים, נישאה אמה בשנית ליעקב דרורי, יליד לודז' בפולין, ניצול שואה וממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, והמשפחה עברה לנהריה. בנהריה גדלה עמית-כהן עד גיל 18, ושם גם הכירה את בעלה לעתיד, רפאל עמית, ירושלמי במקור, לו נישאה בגיל 22.
בשל משיכתה לנוף, למרקמים בנויים ולסיפורים מאחוריהם ובשל אהבתה לשפה ולספרות העברית, החלה עמית-כהן בלימודי גאוגרפיה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים. את התואר הראשון השלימה ב-1973.
בשנת 1974 נולד בנה הבכור העיתונאי חגי עמית-כהן. בשנת 1975 שהו עמית-כהן ובן זוגה בארצות הברית לאורך ארבע שנים, שם עסקה עמית-כהן בהוראת השפה העברית וספרות עברית בבית ספר יהודי, אותו גם ניהלה. עיקר עיסוקה בשנים אלה היה בבלשנות שימושית - היא חקרה ולימדה כיצד נוצרת שפה, איך נוצרות מילים ואת השפעת השפה על החשיבה.
בארצות הברית נולדו לבני הזוג שני ילדים, ועמית-כהן החלה בכתיבת ספרי ילדים - "הרפתקה הפוכה" ו"ביפו על יד הנמל".
לאחר חזרתם לארץ התגוררו בני הזוג בתל אביב, נולדו להם שני ילדים נוספים וכעבור ארבע שנים עברו לגור ביבנה.
עם גדילת ילדיה, החלה עמית-כהן לפנות בכתיבתה לבני נוער. במחצית הראשונה של שנות ה-90 היא כתבה שלושה ספרים המיועדים לבני נוער - "פירצה בשמי בגדד", ושני ספרים בסדרת "הבריחה" שיצאו בהוצאת מלוא - "הבריחה ממנזר הגבירה השחורה" ו"הבריחה אל הטירה בהרים"; פרסמה רומן ראשון, "יהושע חנקין שתי אהבות" (1996); וכן הוציאה ספרים וסדרת קלטות וידאו העוסקים בלימוד השפה העברית.
במקביל, המשיכה ללימודי תואר שני בגאוגרפיה באוניברסיטה העברית. עבודת התזה שלה עסקה בחיים מרגליות קלווריסקי. את התואר השני סיימה עמית-כהן בשנת 1982, ואת הדוקטורט שלה בגאוגרפיה בנושא מדיניות ברכישת קרקע סיימה בשנת 1994. באותה שנה החלה לעבוד כמרצה במחלקה לגאוגרפיה וסביבה ובמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ולהתמחות בנושאים של שימור המורשת התרבותית והנוף הטבעי והתרבותי.
ניסיונה בכתיבה ספרותית ועיתונאית מחד ובכתיבה אקדמית ועריכת מחקרים מאידך - הולידו עיסוק של עמית-כהן בשילוב שני אופני החשיבה והכתיבה השונים, עיסוק שבא לידי ביטוי בסדרת הרצאות בשם "מחשיבת חקר לעבודת חקר", ובספרים בנושא כתיבה אקדמית שנועדו לקהילה האקדמית: "חיבור מדעי - האתגר" ו"לכתוב עבודות מחקר".
בשנת 2000 הוציאה עמית-כהן את ספרה "שלוש חתונות - מפגשים עם אורנה פורת" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. הספר מספר על תולדות השחקנית אורנה פורת. במהלך שנות האלפיים החלה לחקור לכתוב ולפרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא נכסי מורשת התרבות ונופי תרבות במרחב העירוני והכפרי בישראל.
פעילות ציבורית
באמצע שנות ה-90 של המאה העשרים, החלה עמית-כהן בקידום נושא החינוך במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, במסגרת תפקידה כיושבת ראש ועדת החינוך של המועצה. באותה תקופה הצטרפה כחברה ב-ICOMOS ישראל, השלוחה הישראלית של הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים ICOMOS, ארגון העוסק בשימור אתרי מורשת בעולם ובו מאוגדים מומחים היועצים לוועדה למורשת עולם שבחסות אונסק"ו.
ייעצה לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז מרכז בהכנת מסמך המדיניות לשימור אתרים בשטחים פתוחים. מקדמת סקרים יישוביים במגזר העירוני והכפרי לזיהוי אלמנטים היסטוריים הראויים לשימור. יוזמת כינוס ארצי שנתי לשימור מורשת התרבות בישראל.
החל משנת 2012 מכהנת כהן-עמית כראש המחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן ועומדת בראש תוכנית לתואר שני "שימור, תכנון ופיתוח נוף ונכסי תרבות". כיום, מכהנת עמית כהן כנשיאת ICOMOS ישראל, כעורכת השנתון "אתרים המגזין" של המועצה לשימור אתרי מורשת וכחברה בוועדת השמות הממשלתית.
ספרים
במהלך השנים הוציאה כהן-עמית ספרי ילדים ונוער, ספרות אקדמית להוראת השפה העברית והמחקר המדעי, רומנים היסטוריים-ביוגרפיים, ספרים לתיירים וכן, ספרים בנושא מורשת, היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל.
מאמרים אקדמיים
במסגרת פעילותה האקדמית, עמית-כהן פרסמה מחקרים ומאמרים שראו אור בכתבי עת כגון: קתדרה, אופקים בגאוגרפיה, Land Use Policy, Landscape and Urban Planning, GeoJournal, Journal of Cultural Heritage ועוד. בין פרסומיה הבולטים ניתן למנות:
פרסומים מרכזיים בכתבי עת מדעיים בעברית
1. עירית עמית (1989), תוכניות להתיישבות יהודית בסנג'אק עכו, קתדרה 49: 116-103.
2. עירית עמית (1989), חיים מרגלית קלווריסקי יוצר ההתיישבות בגליל התחתון המזרחי, יהדות זמננו 5: 152-137.
3. עירית עמית (1993), מקומו של ההון הגדול בעיצוב השרון במחצית השנייה של העשור השני של המאה העשרים, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ-ישראל י"ד: 141-122.
6. עירית עמית (1999), זעקי ארץ אבודה, רבעון לאדריכלות ישראלית 37: 18-14.
7. עירית עמית (2001), תולדות קנייה אחת ועוד אחת – התחרות על הקרקע והיבטיה השונים בתקופת המנדט, אופקים בגאוגרפיה 53: 19-40.
8. עירית עמית (2001), מקנדה לארץ הקודש – קווים לדמותם של משקיעים יהודים קנדיים בארץ-ישראל בשנות העשרים של המאה העשרים, הציונות מאסף לתולדות התנועה הציונית והיישוב היהודי בארץ-ישראל כג: 139-109.
9. עירית עמית ועמרם גבריאל (2002), שימור ופיתוח – הקשר בין תמורות במרכז הישן של תל אביב לבין שימור, מחקרים בגאוגרפיה של ישראל ט"ז: 316-289.
11. עירית עמית ואיתמר בן-דוד (2003), חזות ותדמית – לבנת הסיליקט וביטוייה בנוף הבנוי של המרכז הישן של תל אביב, ירושלים וארץ-ישראל 1: 224-197.
13. עירית עמית-כהן (2004), מעמדם, ערכם ושימורם של נכסי מורשת תרבותית בנויה במושבים, אופקים בגאוגרפיה 59: ;149-129.
14. עירית עמית-כהן (2005), בין מערב למזרח: הברון פליקס דה מנשה – עסקן, יזם וציוני, קתדרה 114: 71 – 98.
15. עירית עמית-כהן (2005), עיר גנים - עפולה, חזון ומציאות, אופקים בגאוגרפיה 63: 94-106.
16. עירית עמית-כהן (2006), נופי מורשת תרבות בקיבוצים: ערכים, נכסים, שימור ופיתוח כלכלי. '''אופקים בגאוגרפיה''' 66:154 – 175.
17. עירית עמית-כהן (2009), שרידים מספרים, חוות מרדכי – 'להקדים את המחקר השיטתי להתיישבות המעשית', קתדרה 131:עמ' 118 – 128.
18. עמית-כהן עירית ושלהב יוסי (2011), שלבים וכרזות כמעצבי מרחב תרבות: נוסטלגיה מול עבר נוכח. בתוך: סופר ארנון, מעוז יעקב וכהן-ספר רונית (עורכים) תבניות נופים תרבותיים. חיפה: אוניברסיטת חיפה קתדרת חייקין לגא ואסטרטגיה: 183 – 203.
19. עמית-כהן עירית ואלון קובי (2011). תפיסת מקום והשלכות על יחס למקום: המקרה של ערי הפיתוח בנגב המערבי, אופקים בגאוגרפיה 77: 89 - 109.
20. מרואני צעירה ועמית-כהן עירית (2012), מודלים של שטחים פתוחים, סקירה השוואתית, אופקים בגאוגרפיה 78: 153 – 180.
21. עמית-כהן עירית וחלמיש לשם ריקי (2012). גישור ונוף תרבות: הקונפליקט, ההסכם וההשלכות החברתיות. אופקים בגאוגרפיה 78: 82 – 102.
22. עירית עמית-כהן ואיתמר בן דוד (2012) מכלולי מורשת של ההתיישבות העובדת ויחסם למערך השטחים הפתוחים: המקרה של מישור החוף המרכזי בישראל. אופקים בגאוגרפיה 82-81: 143 – 172.
23. עירית עמית-כהן ויוסי ויטריאול (2013). מארג מוטה שימור – מפגשים בין נכסי מורשת תרבות בנויה ושטחים פתוחים. תכנון 10 (1): 165 – 185.
24. רון שפיר ועירית עמית כהן (2014), 'רגע גדול' או אפיזודה חסרת השפעה: קו הרכבת יפו-ירושלים – המחקר ההיסטורי-ציוני וחלקו בעיצוב זיכרון קיבוצי. אופקים בגאוגרפיה 86: 44-25.
פרסומים מרכזיים בכתבי עת מדעיים באנגלית
1. Irit Amit (2000), Economic and Zionist Ideological Perceptions: Private Initiative in Palestine in the 1920s and 1930s, in: Middle Eastern Studies 36 [2]: 82-102.
2. Irit Amit-Cohen (2005), Synergy between urban planning, preservation and functional changes in the old center, the case of Tel Aviv Jaffa. Land Use Policy. Vol. 22 [4] : 291-300.
3. Naftali Goldshlager, Irit Amit-Cohen (Maxim Shoshany) (2006), A Step Ahead of Time: Allocation and Preservation of Private Open Space in 1920s – the Case of a Garden Suburb in Israel. GeoJournal 67: 57-69.
4. Tseira Maruani and Irit Amit-Cohen (2007). Open space planning models: a review of approaches and methods. Landscape and Urban Planning 81 [1-2]: 1-13.
5. Irit Amit-Cohen (2008), 'Silicatscape' – Preservation of A Building Material in the Landscape of the Old Urban Center: The Case of Silicate Brick and Urban Planning in Tel Aviv-Jaffa, Journal of Cultural Heritage 9: 267-275.
7. Keren Metrany and Irit Amit-Cohen (2009), The Heritage of Modern Movement in Tel Aviv – Spatial Distribution versus Public Consciousness. In: Tel Aviv 100 Years, DOCOMOMO 40: 83-88.
8. Yafit Cohen, Irit Amit-Cohen, Aviuh Cohen and Maxim Shoshani (2009), Least Cost Path for Green Corridors Delineation in Metropolitan Margins: the Distance Weighting Effects, Journal of Spatial Science 54 [1]: 63-78.
9. Tseira Maruani and Irit Amit-Cohen (2010), Patterns of development and conservation in agricultural lands - the case of the Tel Aviv metropolitan region 1990-2000. Land Use Policy 27: 671-679.
10. Irit Amit-Cohen (2010). Contested landscape: the case of the olive trees. RG Revija Geografijo 7 (Journal for Geography): 147-161.
11. Maruani Tseira and Amit-Cohen Irit (2011), Characteristics of development entrepreneurship and their relations to open space conservation. Land Use Policy 28: 887-897.
12. Leshem-Halamish Riki and Amit-Cohen Irit (2013). Mediation Agreement to Resolve an Environmental Conflict and its Social Implications – The Case of Wadi Zalmon (Israel National Park)" GeoJournal 78 (2): 373-387
13. Amit-Cohen Irit (2012), Cultural Heritage in the Kibbutz: Values, Assets and Attitudes. Horizon in Geography (Themes in Israel Geography) 79-80: 210-225.
14. Amit-Cohen Irit (2012), The Status of Vernacular Heritage in the Kibbutz: Attitudes to its Development. Horizon in Geography 81-82: 7-19.
15. Tseira Maruani and Amit-Cohen Irit (2013), Marketing landscapes: The use of landscape values in advertisements of development projects. Landscape and Urban Planning 114: 92– 101.
פסטורלה אמריקנית
פסטורלה אמריקנית (באנגלית: American Pastoral), הוא רומן מאת הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות. במרכז הספר עומדת דמותו של סימור "השוודי" לבוב, יהודי-אמריקאי, שגילם בחייו את התגשמות החלום האמריקני של המעמד הבינוני. אידיליית החיים של לבוב מתוארת על רקע שנות השגשוג של אמריקה לאחר מלחמת העולם השנייה: העוצמה, השאננות והביטחון העצמי בעליונות המוסרית ובצדקת הדרך. לעומת זאת, בחלק השני מתוארת ההתרסקות של לבוב על רקע המבוכה הנוראה של שנות ה-60: המחאה הפוליטית-חברתית, ההסתבכות במלחמת וייטנאם ופשעי המלחמה שנחשפו בה, תחילתו של מיתון כלכלי, מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות, ונדידת התעשייה האמריקנית למזרח הרחוק.
הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 1998 ונכלל ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר של מגזין Time. בשנת 2006 הוא נכלל ברשימת המתמודדים על התואר "היצירה הטובה ביותר בספרות האמריקנית ב-25 שנים האחרונות" שערך מוסף הספרות של הניו יורק טיימס.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "פסטורלה אמריקנית" בו מככבים יואן מקגרגור וג'ניפר קונלי.
עלילה
סיפור המסגרת של הרומן הוא פגישת מחזור של בוגרי תיכון מזדקנים שבה משתתף נתן צוקרמן, דמות המספר, שחוזרת בכמה מספריו האחרים של רות ומשמשת לו מעין אלטר אגו. פגישת המחזור מתרחשת ב-1995, ובמהלכה צוקרמן פוגש את חברו לכיתה ג'רי לבוב. ג'רי מגולל בקצרה את קורות חייו הטראגיות של אחיו הגדול, סימור "השוודי" לבוב, שמהלוויתו הוא מגיע.
הכול התחיל כשמרי, בתו בת ה-16 של סימור, הפעילה פצצה בבית הדואר השכונתי, במחאה על המעורבות האמריקנית במלחמת וייטנאם, והרגה עובר אורח ביש מזל. כתוצאה מכך היא ירדה למחתרת וניתקה את הקשר עם הוריה. חייהם של ההורים אחוזי הטראומה לא שבו עוד למסלולם. המשך הספר מתאר את ניסיונו של צוקרמן לכתוב את סיפור חייו של סימור לבוב מנקודת מבטו של לבוב עצמו. צוקרמן מתבסס על שני מפגשים שהיו לו עם לבוב לפני מותו, ועל קטעי עיתונות בני התקופה שאסף במהלך מחקרו. הסיפור של צוקרמן מסתיים ב-1973, עם חשיפת פרשת ווטרגייט, בשעה שחייהם של כל גיבורי הפרשה מתפרקים לרסיסים.
טרנספקציה
טרנספקציה היא תהליך החדרת DNA לתוך תאים אאוקריוטיים. מבדילים בין 2 סוגי טרנספקציה:
כבודו (סדרת טלוויזיה צרפתית)
כבודו (בצרפתית: Un homme d'honneur) היא מיני סדרה צרפתית בת 6 פרקים באורך 52 דקות שנוצרה על ידי לורן ואשו ושודרה ב־22 במרץ 2021 עד 5 באפריל 2021 ברשת TF1. זהו עיבוד לסדרה הישראלית "כבודו" שיצרו שלמה משיח ורון ניניו, שזכתה גם לעיבוד אמריקאי.
עלילה
השופט רישאר אלטמן רואה כיצד חייו מתהפכים כאשר בנו, לוקאס, מבצע תאונת פגע וברח לאחר שפגע באופנוען שהוא משאיר למות. אלטמן מפציר תחילה בבנו להסגיר את עצמו, אך הוא מגלה כי האופנוען הוא בנה של ראש מאפיה רב עוצמה, וכי לוקאס יהיה בסכנה אם יסגיר את עצמו. מוכן לעשות הכל כדי להגן על בנו, אלטמן מוותר על כל העקרונות שלו למען ההגנה על בנו.
הפקה
הצילומים נערכו בין 29 ביוני ל־5 באוקטובר 2020 באיל-דה-פרנס, בעיקר בפריז ובפרבריה
באסטר קרייב
קלרנס לינדן "באסטר" קרייב השני (באנגלית: Clarence Linden "Buster" Crabbe II; 7 בפברואר 1908 - 23 באפריל 1983) היה שחיין ושחקן קולנוע אמריקאי. הוא אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) ושחקן מפורסם בשנות ה-30 ושנות ה-40. בין תפקידיו המפורסמים היו שחקן ראשי בסדרות "פלאש גורדון" ו"באק רוג'רס".
ביוגרפיה
קרייב נולד באוקלנד שבקליפורניה. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו להוואי בשל עבודתו של אביו כמשגיח במטע אננס. הוא למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
קריירת שחייה
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה קרייב במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 20:28.8 דקות, אחרי ארנה בורג משוודיה שקבע שיא אולימפי חדש של 19:51.8 דקות ובוי צ'רלטון מאוסטרליה (20:02.6 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:05.4 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קרייב במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר בשיא אולימפי חדש של 4:48.4 דקות, לפני שיאן העולם ז'אן טרי מצרפת (4:48.5 דקות) וצוטומו אויוקוטה מיפן (4:52.3 דקות), והעניק למדינתו המארחת של המשחקים את מדליית הזהב היחידה לגברים בשחייה במשחקים אלו. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:02.7 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 19:51.8 דקות.
בשנת 1971 שבר קרייב במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם למאסטרס לגילאי 60 ומעלה.
קריירה כשחקן קולנוע
קרייב שיחק ב-175 סרטים. סרטו הראשון היה "מלך הג'ונגל" שבו גילם את קספה, איש האריה. הוא היה שחקן ראשי בסרט אחד בבימוי של רוברט היל טרזן (טרזן הנועז), שחקן ראשי בסדרות "פלאש גורדון", שחקן ראשי בסדרות "באק רוג'רס" ושיחק ב-65 מערבונים.
קרייב נפטר בשנת 1983 בגיל 75 בסקוטסדייל אריזונה, לאחר שעבר התקף לב ומעד על פח אשפה בעיר מגוריו.
המסדר השחור
המסדר השחור (באנגלית: Black Order) היא קבוצה בדיונית של נבלי-על חייזרים המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת New Avengers Vol.3 #8 מיולי 2013, והיא נוצרה על ידי הכותב ג'ונתן היקמן והמאייר מייק דאודטו ג'וניור. המסדר נודע ברחבי היקום כ"קול אובסידיאן", ביטוי שמשמעותו באחת מהשפות החוצניות ביקום הוא "טבח חצות".
המסדר השחור הוא שמה של קבוצה שמנתה את חמשת הגנרלים הקרובים ביותר לטיטאן המטורף תאנוס, אשר כל אחד מהם הוא חסר רחמים וייחודי בפני ועצמו. חברי המסדר סייעו לתאנוס בהתקפה והרס של עולמות שונים, מהם הוא דרש מחווה בתמורה לרחמים. המחווה אותה דרש תאנוס היא ראשיהם הכרותיהם של בלתי אנושיים בגילאי 16-22, מסיבות שלא נחשפו לקוראי הקומיקס עד החוברות האחרונות של אירועי "אינסופיות".
קבוצת המסדר השחור הופיעה כנבלים המשניים בסרטי הלייב אקשן "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק". בגרסה זו, חברי המסדר לא כללו ביניהם את על-ענקית, וננס שחור נקרא קול אובסידיאן. ארבעת הגנרלים הם בניו המאומצים של תאנוס, בדומה לגאמורה ונביולה. טום ווהן לאולור מגלם את דמותו של לוע-שחור, טרי נוטרי מגלם את דמותו של ננס שחור (המכונה קול אובסידיאן), קארי קון מגלמת את דמותה של פרוקסימה מידנייט, ומייקל ג'יימס שאוו מגלם את דמותו של להב עורב, באמצעות לכידת תנועה.
אינסופיות
מבין חייליהם של תאנוס וחמשת הגנרלים נמנים המבשרים, גזע הומנואידי שהונדס גנטית בידי תאנוס למציאת עולמות חדשים ואידיאליים למטרתו. בסופו של דבר, אחד מהמבשרים מצא את דרכו לכדור הארץ, ודיווח ללהב-עורב על ממצאיו. תאנוס הוביל את כוחותיו לכדור הארץ בחיפוש אחר יהלומי האינסוף, ושלח את חברי המסדר להתעמת עם חברי קבוצת אילומינטי במקומות שונים; להב-עורב ועל-ענקית נשלחו לבית הספר החדש ע"ש ג'ין גריי, פרוקסימה מידנייט לאטלנטיס, ננס שחור לוואקאנדה ולוע-שחור נשלח לטפל בדוקטור סטריינג' באחוזתו, הסנקטום סנטאורום. לוע-שחור השתלט על סטריינג' ולמד את סודותיהם של האילומינטי, בהם מיקומו של בנו של תאנוס, ת'אן. לוע-שחור הגיע למושבה בלתי אנושית בגרינלנד, חטף את ת'אן, ויידע את חברי המסדר על מיקומו. מתגלה כי תאנוס דרש את מחוותו מהעולמות השונים בניסיון לאתר ולגרום למותו של בנו, שנודע לו שירד למחתרת במושבה בלתי אנושית והעריך את גילו.
ננס שחור, שנכשל במשימתו בוואקאנדה, נשאר מאחור כדי לשמור על מפקדת ארגון S.W.O.R.D הכבושה, ונהרג במתקפת כוחותיהם של האוונג'רס בידי רונאן המאשים. על-ענקית נכנסה לעימות עם חברי האילומינטי ומקסימוס בנקרופוליס ואקאנדה, איימה לפוצץ את המקום באמצעות פצצות האנטי-חומר של האילומינטי, אך נהרגה כאשר לוקג'או העביר אותה לכוכב לכת נטוש עם הפצצות המופעלות. חברי המסדר הנותרים, האוונג'רס והאילומינטי הגיעו לגרינלנד והחלו בעימות, במהלכו להב-עורב נהרג בידי היפריון. לפתע לוע-שחור בגד בקבוצתו ושיחרר את ת'אן, שהקפיא את תאנוס ופרוקסימה מידנייט האוחזת בלהבו של להב-עורב. השניים הועברו למתקן כליאה בנקרופוליס ואקאנדה, בו להב-עורב החל להתגבש מחדש על להבו הכלוא בנפרד. לוע-שחור נמלט בליוויו של ת'אן.
הזמן אוזל, מארוול החדשה והשונה
במהלך אירועי "הזמן אוזל", מקסימוס המטורף האיץ את תהליך ההחייאה של להב-עורב. נאמור הגיע לנקרופוליס ואקאנדה ושיחרר את כל הכלואים בו - תאנוס, להב-עורב, פרוקסימה מידנייט, ברבור שחור וטראקס הנאור האמיתי. יחד עם מקסימוס, הקימו נאמור והשבויים את קבוצת הקאבאל, שמטרתה להשמיד עולמות המתנגשים עם ארץ-616. מאוחר יותר הם נתקעו בארץ-1610, שם הצטרף אליהם "הבורא", גרסה מרושעת של ריד ריצ'רדס. הקאבאל הכינו לעצמם ספינת מילוט התאפשר להם לשרוד את התנגשות היקומים ארץ-616 וארץ-1610, שלאחריה הם מצאו את עצמם בעולם המלחמה של האל הקיסר דום, שהחל לרדוף אותם בשל מקורם ביקומים הקודמים לעולם המלחמה. כל אחד מחברי הקאבאל נפרד לדרכו, ולהב-עורב ופרוקסימה מידנייט נלכדו בידי לורד אפוקליפס והועברו לכליאה בטירת דום.
לאחר יצירת המולטי-יקום מחדש בידי ריד ריצ'רדס, תאנוס גורש מעבר לאומני-יקום ונחשב לנעדר. להב-עורב יצר גרסה משלו למסדר השחור המורכבת מהפושעים הנבזיים ביותר שמצא ביקום, הקים את בסיסו בירח שהיה שייך בעבר לתאנוס, ויצא עם קבוצתו למסע כיבוש כוכבי לכת. לאחר שפילס את דרכו חזרה לארץ-616, תאנוס הזועם הגיע להעניש את להב-עורב על ביזוי שמו. כדי להציל את עצמו מחמת זעמו של תאנוס, להב-עורב ביצע התאבדות עם הלהב שלו. פרוקסימה מידנייט חזרה לעבוד בשירותו של תאנוס, שדמות מסתורית הבטיחה לו את המיולניר מארץ-1610 כמחווה. תאנוס, פרוקסימה מידנייט, ברבור שחור והדמות המסתורית יצאו למתקפה על מעוזו של האספן ונכנסו לקרב נגד בטא ריי ביל ובן אודין, שלקח את המיולניר איתו. בעקבות כישלון זה, הדמות המסתורית חשפה את עצמה כאלת המוות הלה, והרגה את פרוקסימה מידנייט כדי להראות את כוחה. לוע-שחור החל לסייע לת'אן בניסיון התנקשות באביו, ולאחר שת'אן החל לעבוד עם ישות המוות, מיקומו הנוכחי לא ידוע.
סימה ארלוזורוב
סימה ארלוזורוב (26 בדצמבר 1901 – 2 במרץ 1976) הייתה אשתו של חיים ארלוזורוב, שהייתה עדת ראייה לרצח ארלוזורוב.
ראשית דרכה
בשנת 1924 עלו בני הזוג לארץ ישראל. בני הזוג ושני הילדים התגוררו בדירה ארעית ברחוב הירקון בתל אביב, סימה עבדה ככימאית לצדו של חיים ויצמן במכון זיו, גילגולו הקודם של מכון ויצמן למדע, וחיים המשיך בפעילותו הציונית. בין השנים 1927 ל-1929 היה ארלוזורוב בשליחות בארצות הברית וסימה ובתה הקטנה נלוו אליו. ב-1931 נתמנה חיים ארלוזורוב לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, דהיינו לשר החוץ של המדינה שבדרך. במסגרת תפקידו יצא פעמים רבות למדינות חוץ. בשנת 1931 השתתף בקונגרס הציוני ה-17 בבזל וסימה נלוותה אליו.
הרצח
עם עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, בשנת 1933, החל ארלוזורוב לפעול להעלאת יהודי גרמניה, ובארגון מנגנון בשם "הסכם העברה" ובעקבותיו הקמת "חברת העברה", שנועדו להציל את רכוש יהודי גרמניה ולהביאו לארץ ישראל. באותה שנה יצא לברלין כדי לבדוק אפשרות למשא ומתן עם הממשלה הגרמנית בעניין יהודי גרמניה ורכושם.
תוך כדי מסעו לגרמניה, התנהל בארץ, כנגדו וכנגד תוכניותיו, מסע בעיתון "חזית העם" הרוויזיוניסטי, שהיה ביטאונו של האגף הקיצוני בתנועה הרוויזיוניסטית.
ארלוזורוב שב לארץ ישראל ב-14 ביוני 1933. בליל שבת, 16 ביוני 1933, בשעה 21:30, ישבו ארלוזורוב ורעייתו סימה בפנסיון "קטה דן" (כיום מצוי במקום "מלון דן") בתל אביב, במרפסת הפונה אל הגן. כשהבחינו כי קהל סקרנים נקהל סביבם, החליטו לצאת לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון צפון. בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי בקצה שכונת מחלול הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה ומגודל, והשני קטן ונמוך. שני הגברים החישו את צעדיהם, חלפו על פני בני הזוג. לבה של סימה ניבא לה רעות והיא העירה על כך לבעלה, שהגיב בביטול. שני הגברים נעצרו, והגבוה עמד בפישוק רגליים והטיל את מימיו, כשחברו ממתין לו. בני הזוג שוב הקדימו את שני הגברים. עתה נגלו לעיניהם אורותיה של שכונת מגורים חדשה שמדרום לשפך הירקון, שנקראה אז "שכונת הירקון". בני הזוג נכנסו לשכונה ושוטטו בין בתיה, ולאחר מכן חזרו לחוף. הם פנו דרומה והלכו בסמוך לקו המים. אז גילו שוב את שני הגברים פוסעים לפניהם ומאיטים. בני הזוג חלפו על פניהם ושני הגברים החישו צעדיהם וחלפו על פני בני הזוג. חילופי מקומות אלה אירעו מספר פעמים. כשהתקרבו לחלק הבנוי של תל אביב, בהיותם ליד הגבעה שעליה בית הקברות המוסלמי (מקום עליו ניטע לימים גן העצמאות) פנו שני הגברים לעבר בני הזוג. הגבוה האיר בפנס את פניו של ארלוזורוב (כדי לזהותו). התפתח דין ודברים קצר. ארלוזורוב שאל את השניים מדוע הם מפריעים, וסימה ביקשה כי יעזבו אותם. העוקב הגבוה שאל בעברית "כמה השעה?" (ביטוי שתיוחס לו בהמשך חשיבות רבה בפרשה). ארלוזורוב השיב כי אין זה עסקו, ושוב חזר הגבוה על שאלתו. בני הזוג המשיכו בצעידתם ואז התייצב מולם העוקב הנמוך, שלף אקדח וירה בארלוזורוב. המתנקש ובן לווייתו הסתלקו בריצה ונעלמו.
מספר זוגות אוהבים שהיו בסביבה נזעקו לזעקותיה של סימה ונשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך של מפעל לעיבוד עורות, בעוד סימה רצה לפנסיון קטה דן כדי לטלפן משם כדי להזעיק אמבולנס. יותר לא תראה עוד את בעלה בחיים.
בינתיים האנשים שהיו סביב ארלוזורוב החליטו שלא להמתין לאמבולנס והובילו את ארלוזורוב במכונית פרטית לבית החולים הדסה. ארלוזורוב, שנפצע מקליע אחד בבטנו, סבל משטף דם פנימי גדול. הוא הספיק לדבר עם כמה אנשים, בהם השוטר יואב פלג, לימים הממונה על משרד המשטרה, שגבה ממנו עדות. ארלוזורוב אף ביקש מהאחות (שאותה הכיר) לקרוא לאשתו סימה. הוא קרא בשמה מספר פעמים. אף על פי שפציעה כזאת לא נחשבת לאנושה, המחסור בציוד לביצוע עירוי דם בבית החולים הוביל לפטירתו של ארלוזורוב כתוצאה מ"חוסר-דם חריף" כעבור שלוש שעות.
סימה הגיעה למלון וניסתה לטלפן למגן דוד אדום, אך מרוב התרגשות לא הייתה מסוגלת לעשות זאת, ובעלת המלון נטלה מידה את השפופרת והזעיקה אמבולנס. סימה בלוויית בעלת המלון חזרה למקום בו השאירה את בעלה, ושם נאמר לה כי הוא הובל לבית החולים. שתי הנשים חזרו לפנסיון, שם כבר המתין להם השוטר שרמייסטר. סימה סיפרה לו על האירוע והוא התקשר להודיע על כך למשטרת יפו ומסר כי שני ערבים התנקשו בחייו של ארלוזורוב. סימה הוסעה לחדר החקירות של המשטרה הבריטית בתל אביב, שם הוצגו בפניה אלבומי תמונות, אך היא לא זיהתה איש. אחרי מספר שעות שבה לבית החולים. ארלוזורוב היה בחדר הניתוחים, וסימה לא הורשתה להיכנס לחדר. את ארלוזורוב ראתה רק כשגופתו הועברה לחדר המתים. במקום נכח הארי רייס, ראש הבולשת הבריטית, שהיה מקורב לחיים וסימה. הוא רשם בפנקסו את הודעתה של סימה שמסרה לו את תיאור המתנקשים: האחד בריא גוף בעל גובה בינוני, שיערו חום-אדמדם ומתנועע בהליכתו כברווז, והשני קטן קומה ושיערו כהה.
סימה נפרדה מבעלה המת. אחת האחיות מסרה לה את הטבעת שהוסרה מעל אצבעו וסימה ענדה אותה מעל טבעתה.
הזיהוי
לאחר הרצח התרכזה המשטרה בחקירתה בחשד שהופנה אל אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, אך לא זנחה גם את חקירתה בכיוון חשודים ערבים וקומוניסטים. לבסוף נעצרו שני החשודים ברצח, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט. אב"א אחימאיר נעצר כחשוד בהסתה לרצח.
סטבסקי, שגר יחד עם אב"א אחימאיר בשכירות בצריף קטן ודל בשכונת הקווקזים בתל אביב, נעצר ב-19 ביוני 1933. מעצרו נעשה לאחר שבעל הבית שלו פנה למשטרה ומסר כי הדייר שלו דומה לתיאורו של היורה הגבוה במודעה שפרסמה המשטרה.
צבי רוזנבלט נעצר ב-23 ביולי 1933. החשד כלפיו התעורר בעקבות הודעה של צעירה בשם רבקה פייגין, לשעבר חברת פלוגת בית"ר בכפר סבא, שפנתה לוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, יריבתה הראשית של התנועה הרוויזיוניסטית, ומסרה כי העורך הראשי של "חזית העם", שבועון התנועה הרוויזיוניסטית, גילה לה כי איש פלוגת בית"ר בכפר סבא, צבי רוזנבלט - או חבר אחר מ"ברית הבריונים", צבי שניידרמן, הוא שירה בארלוזורוב, וכי אברהם סטבסקי הוא האיש שהאיר בפנס.
סימה ארלוזורוב, שהייתה עדת ראייה לרצח בעלה, נקראה לזהות את שני החשודים.
הזיהוי של סטבסקי
ההלוויה של חיים ארלוזורוב נערכה ב-18 ביוני 1933. לאחר ההלוויה נסע מפקד הבולשת הארי רייס למשטרת תל אביב, שם קיבל עותקים מתמונתו של סטבסקי בדרכונו וזימן עצמו לפגישה עם סימה ארלוזורוב באותו ערב. לפני הפגישה בחר רייס תשעה צילומים מאלבום הפושעים של המשטרה. את הצילום של סטבסקי תחב ביניהם. רייס הגיע לבית אמו של ארלוזורוב, שם המתינו לו סימה, האם ושתי אחיותיו של ארלוזורוב. רייס הציג לסימה את התמונות. סימה עיינה בהן, בזו אחר זו. כשהגיעה לתמונתו של סטבסקי התבוננה בה רגע ארוך, ואמרה כי הפנים בתמונה עשויות להיות פניו של המתנקש הגבוה, הניחה את התמונה על השולחן והמשיכה להתבונן ביתר התמונות. כשסיימה להתבונן ביתר התמונות אמרה כי אינה מזהה בהן עוד מישהו. עורכי דינו של סטבסקי יטענו לאחר מכן במשפטו כי תמונתו בלטה בין האחרות מאחר שסטבסקי צולם בה עם עניבה, שלא כמו המצולמים באלבום המשטרה שלא ענדו עניבות.
בהמשך נערכו, בזה אחר זה במשטרת יפו, שלושה מסדרי זיהוי בהם היה כבר זיהוי ודאי. בראשון הוכנסה סימה, כשהיא נתמכת בגופו של הקצין ארנסט סטפורד, למועדון של התחנה, לפניה ניצבה שורה של חמישה עשר גברים. בראותה אותם היא קרסה וסטפורד אחז לתמוך בה. בעוברה על פני סטבסקי הצביעה עליו וקראה: "זה האיש. אין הוא האיש שירה בבעלי; הוא האיש שהיה אתו". היא עברה שנית על פני השורה, מסופה לתחילתה וקראה שוב: "זה האיש שהיה עם האיש שירה בבעלי". המסדר השני נערך בחצר התחנה. סימה ישבה על כיסא ולפניה חלפה שורת הגברים, שפסעו על גבי מצע של חול ים, כדי לדמות את אופן הליכת המתנקשים בחוף, ושוב זיהתה סימה את סטבסקי ואמרה כי הליכתו דומה להליכת הברווז של המתנקש הגבוה. המסדר השלישי היה מסדר-קול. ארבעה גברים הוכנסו לחדר וכל אחד אמר לסימה "כמה השעה" וסימה הכירה את קולו של סטבסקי.
הזיהוי של רוזנבלט
כשלושה שבועות לפני מעצרו של רוזנבלט השתתפה כבר סימה ארלוזורוב בשני מסדרי זיהוי, שנערכו בבית הסוהר המרכזי בירושלים ב-4 ביולי 1933. בראשון היססה מלזהות חשוד מסוים ולבסוף הצביעה על שלושה ממשתתפי הזיהוי ואמרה כי הם מזכירים לה את היורה, אבל איננה חושבת שמישהו מהם הוא הרוצח. ב-11 ביולי 1933 נערך מסדר הזיהוי השני. הוצגו בפניה שלושה עשר אנשים, שניים מתוכם נראו לה כדומים לרוצח אך אינם המתנקשים.
במסדר הזיהוי השלישי השתתף רוזנבלט, לאחר שנעצר. המסדר נערך ב-24 ביולי 1933. סימה לוותה על ידי קצין המשטרה ארנסט סטפורד. בפני סימה הוצגו ארבע קבוצות של אנשים. צבי רוזנבלט היה השלישי בקבוצה הראשונה. בקבוצה השנייה היה צבי שניידרמן, שעליו אמרה רבקה פייגין בעדותה במשטרה כי נמסר לה כי הוא או צבי רוזנבלט הוא אחד משני המתנקשים.
כשעמד מולה צבי רוזנבלט הגיבה כי אינו האיש. בסיימה לסקור את אנשי הקבוצה, ביקשה כי יראו לה שוב את השלישי, את רוזנבלט. היא סקרה אותו שוב ואמרה כי הוא דומה ליורה אבל אינה יכולה לומר כי היא מזהה אותו בוודאות ומבקשת לראותו בעוד כיומיים כשלא יהיה מגולח למשעי, אלא בעל זיפי שיער כפי שהיה היורה. בהמשך הוצגו בפניה עוד שלוש קבוצות והיא לא זיהתה איש מאנשיהן. צבי שניידרמן היה בקבוצה השנייה, וכשעמד למולה, סימה ארלוזורוב הצביעה עליו. לאחר מכן ביקשה כי יתנו לשניידרמן להחזיק חפץ בידיו, משום שבליל הרצח שמה לב לידיו. שניידרמן הרים תיק ניירות שהיה מונח שם, פעם בימינו ופעם בשמאלו ואז הודיעה כי הוא אינו האיש.
משיצאה הקבוצה הרביעית הוכנסה לחדר שוב הקבוצה הראשונה. סימה ארלוזורוב הצביעה הפעם על צבי רוזנבלט ואמרה שהוא היחיד בקבוצה זו הדומה במבנה גופו וארשת פניו ליורה, אך נראה לה כצעיר יותר מן היורה מפני שהוא חיוור ממנו ומגולח.
בכור-שלום שטרית, מי שהיה לאחר מכן התובע במשפטם של סטבסקי ורוזנבלט, סיכם את המסדר בכותבו כי סימה ארלוזורוב זיהתה את רוזנבלט כיורה, אך במידה מסוימת של הסתייגות.
העדות
בתום החקירה המוקדמת (הליך שהיה נהוג בדין המנדטורי כדי לקבוע אם יש מקום להגיש כתב אישום), שנערכה בפני השופט ראלף בודילי, החליט השופט כי יש מקום להעמיד לדין באשמת רצח את סטבסקי, רוזנבלט ואב"א אחימאיר. המשפט החל ב-23 באפריל 1934 בבית המשפט לפשעים חמורים בירושלים. בדין ישבו השופטים אוון קורי ואוליבר פלאנקט הבריטים, יוסף משה ולירו היהודי ועלי חסנה הערבי. מטעם התביעה הופיעו התובע הכללי הארי הרברט טראסטד וסגנו מוסא עלמי. הנאשמים היו מיוצגים על ידי עורך הדין הוראס סמואל וסייעו בידו עורכי הדין יוסף קייזרמן, סניגורו של אברהם סטבסקי, ויצחק בן ימיני, סניגורו של צבי רוזנבלט.
המשפט התרכז בנאשמים סטבסקי ורוזנבלט שנחשדו כזוג הרוצחים, ואילו אחימאיר, שהואשם במעורבות עקיפה ברצח, זוכה מהאשמה כבר ב-29 במאי 1934, עם סיום שמיעת עדויותיהם של עדי התביעה, אך נעצר והועמד לדין כמקים הארגון "ברית הבריונים".
סימה ארלוזורוב, בהיותה עדת ראייה לרצח, הייתה העדה המרכזית וברור היה כי על פי עדותה יקום או יפול דבר. סימה נכנסה לאולם כשהיא נשענת על זרועו של ד"ר אברהם קצנלסון, ממנהיגי היישוב. בחקירה הראשית הצביעה על סטבסקי ורוזנבלט כמי שהיא מזהה בוודאות גדולה כרוצחי בעלה. הוראס סמואל בחר שלא לנהל את החקירה הנגדית בצורה אגרסיבית, והתנהג כלפי סימה בצורה מאופקת והציג לה מספר מועט של שאלות. את טענותיו על עדותה שמר לשלב הסיכומים בהם חלק על תקפות זיהויו של רוזנבלט וטען שבמהלך מסדרי הזיהוי הצביעה סימה ארלוזורוב על חשודים מספר, שונים זה מזה בחזותם לחלוטין, דבר שהבא אותו לדבריו לתהות האם בכלל אפשר להסתמך על הזיהוי. כן חלק על תקפות מסדר הזיהוי של סטבסקי, משום שקודם למסדר הוצגו בפני סימה מספר תמונות, ותמונתו של החשוד סטבסקי הייתה בולטת בשונותה. כן טען כי מיד לאחר הרצח מסרה סימה כי שני התוקפים היו ערבים.
בתום המשפט, ב-8 ביוני 1934, זוכה רוזנבלט מאחר שבית המשפט מצא כי זיהויו על ידי סימה לא היה החלטי, ואילו סטבסקי הורשע ברוב דעות של השופטים קורי, פלאנקט, וחסנה, על יסוד עדותה של סימה, ונדון למוות בתלייה. השופט ולירו, בפסק דין המיעוט, קבע כי יש לזכותו מחוסר ראיות והעלה את הסברה "שהפשע לא היה פוליטי, אלא מסתבר ביותר שהייתה כאן התקפה למטרות מיניות".
סטבסקי הגיש ערעור על פסק-הדין לבית המשפט העליון המנדטורי. ב-20 ביולי 1934 זוכה גם סטבסקי, על ידי כל השופטים, בעיקר על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בראיה נוספת. לדברי השופטים הם לא מצאו דופי בעדותה של סימה ארלוזורוב, ולו היה נוהג בארץ ישראל החוק האנגלי, היו דוחים את הערעור. פסיקה זו של השופטים הייתה על פי הקודקס הפלילי העות'מאני שנהג אז בארץ ישראל. בשנת 1936 ביטלו הבריטים את הקודקס הפלילי העות'מאני, והכניסו לתוקף את פקודת החוק הפלילי, 1936, שהייתה מבוססת על המשפט הפלילי האנגלי. הסופר שבתי טבת בספרו "רצח ארלוזורוב" העלה את ההיפותזה כי "לו היה המשפט נערך באנגליה, או החל מינואר 1937 בארץ ישראל - או במדינת ישראל היה סטבסקי נשאר בהרשעתו וחייב בתליה".
אף על פי ששני הנאשמים הרוויזיונסטים זוכו בסופו של דבר, לא סלחו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית לסימה על עדותה המפלילה את הנאשמים במישרין ואת תנועתם בעקיפין. אב"א אחימאיר נטר לה על כך גם עשרים שנה לאחר העדות. בספרו "המשפט" שנכתב כעשרים שנה לאחר מכן ויצא לאור בשנת 1968, לאחר מותו, הוא מספר (בהתייחסו לעצמו בגוף שלישי) כיצד פגש בטרם מעשה את חיים וסימה ארלוזורוב:
בספרו בחר אחימאיר לכנות את סימה ארלוזורוב בכינוי "הצ'יביריאצ'קה", השאוב משמה של ורה צ'יביריאק, שרצחה בשנת 1911 נער אוקראיני וגרמה לעלילת הדם בה הואשם היהודי מנחם מנדל בייליס ברצח הנער, ולגל הסתה נגד כלל יהודי רוסיה. כמו כן בחר אחימאיר בספרו שלא לקרוא לה בשם משפחתה, ארלוזורוב, אלא קרא לה "סימה רובין-בלאושר", צירוף של שם משפחתה בנעוריה ושל שם משפחתה מנשואיה הראשונים.
לאחר המשפט
סימה ארלוזורוב לא נישאה שוב לעולם. היא גידלה לבדה את שני ילדיה, נאוה, שהייתה בת שמונה בזמן הרצח, ושאול, שהיה אז בן שלוש. היא המשיכה לעבוד ולפרנס את ילדיה. לאחר הקמת המדינה והתמסדות השידורים הקבועים של קול ישראל, שאפו מנהליו ליצור קשרים עם תחנות רדיו בעולם והזמינו את סימה ארלוזורוב לרכז את יחסי הציבור של קול ישראל בארץ ובעולם. בזכות כישוריה היא יצרה מערכת של שיתוף פעולה עם תחנות שידור רבות בעולם. היא עבדה בקול ישראל עד צאתה לגמלאות.
סימה ארלוזורוב הייתה פעילה בגופים ציבוריים שונים, "הארגון הישראלי למען האו"ם" ו"ארגון אמהות עובדות" (שמו הקודם של ארגון נעמת).
בשנת 1968 ערך העיתונאי דב גולדשטיין ראיון ארוך עם סימה על חייה עם ארלוזורוב. הראיון במלואו התפרסם ב"מעריב" ונשא את הכותרת "חיי עם ארלוזורוב".
בתקופת העלייה מברית המועצות בשנות ה-70 הייתה סימה ארלוזורוב פעילה בקליטת העולים.
שנים אחדות לפני מותה כתבה ספר על שנותיו האחרונות של בעלה, אך כתב היד לא הגיע לדפוס.
סימה ארלוזורוב נפטרה בשנת 1976, בהיותה בת שבעים וחמש. היא הובאה לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, בסמוך לקבר בעלה.
יחסי ישראל–ניואה
יחסי ישראל–ניואה הם היחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לניואה. היחסים כוננו ב-1 באוגוסט 2023.
סקירה כללית
ניואה אמנם אינה חברה באו"ם, אך משתתפת במגוון רחב של ארגונים בינלאומיים, בעיקר באזור אסיה והאוקיינוס השקט. היא גם מקיימת יחסים דיפלומטיים עם כ-20 מדינות, בהן סין, יפן, אוסטרליה, הודו, הפיליפינים וצ'ילה. המדינה הזעירה כבר הביעה תמיכה בישראל בכמה פורומים בינלאומיים, כולל תמיכה בצירוף ישראל ל-ADB, בנק הפיתוח המרכזי של אסיה.
ב-1 באוגוסט 2023 הגיע שגריר ישראל בניו זילנד רן יעקובי לבירת ניואה אלופי וקיים קבלת פנים לכבוד 75 שנה לישראל, במהלכה הוכרז על כינון היחסים בין שתי המדינות. ראש ממשלת ניואה דלטון טגלאגי חתם על הסכם כינון היחסים עם השגריר יעקובי.
טרור אדום (הונגריה)
הטרור האדום בהונגריה (בהונגרית: Vörösterror) הייתה תקופה של אלימות ודיכוי בשנת 1919 במהלך ארבעת החודשים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בעיקר כלפי כוחות אנטי-קומוניסטיים ואחרים שנחשבו כאויבי המדינה באצטלה של אויבי הציבור. לדברי ההיסטריון רובין אוקי, המפלגה הקומוניסטית והמדיניות הקומוניסטית זכו לתמיכה עממית ניכרת בקרב המוני הפועלים של מרכזי תעשייה גדולים - במיוחד בבודפשט - שם מעמד הפועלים ייצג יחס גבוה יותר של התושבים. בכפר ההונגרי, על פי ג'ון לוקאץ', סמכות השלטון לא הייתה קיימת לעיתים קרובות, ושימשה נקודת שיגור להתקוממות אנטי-קומוניסטית. השלטון החדש פעל לפי השיטה הסובייטית: המפלגה הקימה את קבוצות השלום המהפכניות שלה (כמו נערי לנין, שהיו ידועים לשמצה) כדי "להתגבר על מכשולי מהפכת הפרולטריון". הוא קיבל את שמו בהתייחסו לטרור האדום של רוסיה הסובייטית (הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית). במהרה הגיע אחריו הטרור הלבן – נגד קומוניסטים, עובדי תעשייה ויהודים.
היסטוריה
במרץ 1919, מפלגת הקומוניסטים של הונגריה, בברית עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, הרכיבה את ממשלת הונגריה לאחר שהנשיא מיהאי קארואי פרש למעשה או לפחות "זז הצידה". זמן קצר לאחר מכן הקימה מפלגת הקומוניסטים של הונגריה בראשות בלה קון את הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הקמת קבוצת הטרור
טיבור סמואלי כתב בדפי ה-Vörös Újság (העיתון האדום): "בכל מקום מתרוצצים אנטי-מהפכנים. הכו אותם! הכו את ראשם במקום בו אתם מוצאים אותם! לו האנטי-מהפכנים היו מקבלים את השליטה אפילו לשעה אחת, לא היו להם רחמים כלפי שום פועל. לפני שהם חונקים את המהפכה, חנקו אותם אתם בדמם!"
בתמיכתו של סמואלי ארגן יוז'ף צ'רני קבוצה של כ-200 אנשים שכונו נערי-לנין, שמטרתם הייתה לחשוף פעילויות "אנטי-מהפכניות" באזור הכפרי ההונגרי. קבוצות דומות פעלו בתוך בודפשט.
נפילת הרפובליקה
הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הסתיימה בשבוע הראשון של אוגוסט 1919, כאשר הכוחות הרומניים הגיעו עד לבודפשט. קון יצא לגלות ברוסיה; סמואלי ברח לאוסטריה אך נתפס ונהרג שם. יוז'ף צ'רני נעצר ונשפט בנובמבר 1919; לשכת עורכי הדין בהונגריה סירבה להגן עליו במשפט, ולכן מונה לו עורך דין על ידי בית המשפט. הוא הוצא להורג בדצמבר. כפי שהיה מקובל בתסיסות הפוליטיות של המאה ה-20, הטרור האדום נענה בגל של פעולות תגמול נגדי ברגע שההנהגה הקומוניסטית ברחה. התקפות אלה על שמאלנים, מהפכנים שנותרו, ויהודים ידועות בשם "הטרור הלבן" ולדברי אנדרו סי. יאנוש, היו הרבה יותר אכזריות, נרחבות וללא אבחנה מאשר הטרור האדום.
הממשלה האוטונומית של דרום צ'האר
הממשלה האוטונומית של דרום צ'האר (בסינית מפושטת: 察南自治政府) הייתה מדינת בובות של האימפריה היפנית.
לאחר הפלישה היפנית לסין במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה ביולי 1937, הוקמו ממשלות בובות מקומיות בשטחים שנכבשו על ידי היפנים.
היסטוריה
בנוסף להממשלה האוטונומית של דרום צ'האר, הוקמו במקביל מדינות בובות נוספות באזור סין, בהם הממשלה האוטונומית המאוחדת של המונגולים, מנגג'יאנג והממשלה האוטונומית של צפון שאנשי. שלוש הממשלות האלו, הקימו את "ועד האיחוד המונגולי" על מנת להקל אחת על השנייה, אך בפועל וועדה זו לא תפקדה כראוי.
בספטמבר 1939 אוחדו שלוש הממשלות למדינת מנגג'יאנג. במקביל, הממשלה האוטונומית של דרום צ'האר אוחדה אף היא ואנשיה שולבו בממשל החדש.
בית התקומה
בית התקומה הוא בניין בחברון שנמצא על ציר ציון - הדרך המחברת בין קריית ארבע למערת המכפלה ושכונת אברהם אבינו ביישוב היהודי בחברון, בשכונת א-ראס בחברון.
קניית הבית
הבית היה שייך למחמד אלג'עברי בן לחמולת אלג'עברי, משפחה מוכרת בחברון. ב-13 במאי 2022 אכלסו קבוצת יהודים את הבית ויחד איתם עברה גם ישיבת ניר קריית ארבע ללמוד במקום.
לטענת הדיירים הבית נקנה כדין על ידי 'הרחיבי', עמותה שקנתה גם את בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה. לפי החוק ברשות הפלסטינית, מכירת בית ליהודי אסורה ועלולה להביא לעונש מוות. משפחת אלג'עברי מיהרה לפרסם הצהרה לפיה הם מכרו את הבית תמורת 500 אלף דינר ירדני (כ-2.5 מיליון שקלים) לתושב מזרח ירושלים בשם אבו עלי חרחש, והוא זה שמכר אותו לעמותה.
פינוי הבית
לאחר כניסת המשפחות, שר הביטחון, בני גנץ, איים בפינוי הבית בטענה שהכניסה לא נעשתה בתיאום עם כוחות הביטחון, לטענת העמותה והדיירים הכניסה החפוזה נעשתה ללא תיאום עקב מידע שערבים מתכוונים לפלוש לבית. בעקבות החשש מפינוי, הגיעו לבית תומכים רבים במטרה למחות נגד פינויו. ח"כ אורית סטרוק אף העבירה את לשכתה למקום.
תגובות בצד הפלסטיני
המשטרה עצרה מספר מתפרעים ערבים שיידו אבנים לעבר דיירי הבית. ערבי ממזרח ירושלים טען לבעלות על הבית והגיש תלונה במשטרה.
איי פן
איי פן היא רופאה סינית ומנהלת מחלקת החירום של בית החולים המרכזי של ווהאן שהייתה שותפה במציאת נגיף הקורונה.
ב־29 במרץ 2020, דווח כי איי פן נעלמה. עיתונאים ללא גבולות ציינו כי פורסם סרטון של איי פן בחשבון ה-Weibo שלה ב־13 באפריל, מה שמראה כי היא חופשייה.
קריירה
בשנת 1997 סיימה איי את הלימודים במכללה הרפואית טונג'י (כיום חלק מאוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של הואז'ונג), ועבדה במחלקה לרפואה קרדיו וסקולרית בבית החולים המרכזי ווהאן. איי כיהנה כמנהלת מחלקת החירום בשנת 2010.
התפרצות נגיף הקורונה
ב־18 בדצמבר 2019 איי באה במגע עם המקרה הראשון של הנגיף בו היא תיארה את הנגיף בתור "צללים מרובעים מטושטשים". ב־27 בדצמבר, היא קיבלה מטופלת שנייה שהייתה נשאית של אותו "זיהום". בשעות אחר הצהריים של 30 בדצמבר, תוצאות הבדיקה של החולה השני הראו כי הוא נדבק בנגיף הקורונה.
ב־1 בינואר 2020, איי דיווחה למחלקת הבריאות הציבורית של בית החולים ולמשרד הרפואה על הנגיף, בתקווה למשוך את תשומת לב של המשרד.
זיגפריד זיידל
ד"ר זיגפריד זיידל (בגרמנית: Siegfried Seidl, 1911 – 1947) היה המפקד הראשון של גטו טרזין, חבר בלשכה המרכזית להגירת יהודים ובנוסף לכך, איש קומנדו של אייכמן בהונגריה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
זיידל נולד ב-24 באוגוסט בטולן שבאוסטריה והיה תלמיד משפטים שנשר מלימודיו, הוא הצטרף למפלגה הנאצית באוסטריה בשנת 1930 וב-1932 הצטרף גם לס"ס. במרץ שנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית והפכה למחוז שלה, אירוע שגרם לזינוק בקריירה הצבאית של זיידל.
ב-2 במרץ 1939 זיידל נישא לאליזבת' סטיבר, גננת לשעבר ותומכת בס"ס.
בשנת 1939, הפך זיידל למפקח משטרת הביטחון בעיר וינה. שנה לאחר מכן שירת במשרד הראשי לביטחון הרייך במחלקת IVB4. כמו כן שירת במשרד הראשי להעברת האוכלוסייה היהודית והפולנית בעיר בלודז'. במסגרת תפקידו גירש אוכלוסיות פולניות ויהודיות משטחי הוורתגאו אל שטחי הגנרלגוברנמן.
זיידל היה מפקד נוקשה שהנהיג בגטו כללים מחמירים מאוד ועונשים כבדים שכללו: כליאת האסירים בתנאים קשים, שימוש באלימות ואפילו הוצאות להורג במקרים חריגים. בתקופת כהונתו כמפקד הגטו נספו אלפי אסירים יהודים. ב-1943 קודם בתפקידו ושימש כאחראי על אסירים יהודים במחנה הריכוז ברגן-בלזן שבסקסוניה.
בשנת 1945, בסוף המלחמה, זיידל נמלט והסתיר את זהותו. בסתיו 1946 הועמד לדין בווינה, נידון לעונש מוות והוצא להורג בפברואר 1947.
ארתור האניקאט
ארתור לי האניקאט (באנגלית:  Arthur Lee Hunnicutt ; 17 בפברואר 1910 – 26 בספטמבר 1979) היה שחקן קולנוע אמריקאי. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1952 על הופעתו בסרט "השמיים הגדולים".
ביוגרפיה
נולד וגדל בגרייבלי, ארקנסו ולמד ב"אוניברסיטת מרכז ארקנסו". לאחר שנשר נסע למרתה'ס ויניארד שבמסצ'וסטס, שם הצטרף להרכב משחק מקומי. החל להתעסק באופן מקצועי במשחק ובתיאטרון רק לאחר שעבר להתגורר בניו יורק. האניקאט החל את דרכו בשנת 1950 במערבונים "חץ שבור" ו"כרטיס לטומהוק". ב-1951 שיחק במערבון של ראול וולש "תופים מרוחקים" בתור הנזיר ובסרט המלחמה של ג'ון יוסטון "אות האומץ האדום".
בשנת 1952 היה האניקאט מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור זב קלאווי במערבון של הווארד הוקס "השמיים הגדולים". בהמשך שנות ה-50 הופיע האניקאט במערבונים "הפקודה האחרונה" של פרנק לויד בתפקיד דייווי קרוקט, "הטי הגבוה" של באד בוטיצ'ר ו"קט בלו".
האניקאט נפטר ב-26 בספטמבר 1971 בוודלן הילס שבלוס אנג'לס בגיל 69 מסרטן שהתגלה בלשונו. הוא נקבר בבית הקברות קופ פריירי שבעיר מנספילד, ארקנסו.
מאן NL262
מאן NL262 (בגרמנית : MAN NL262) הוא אוטובוס עירוני מתוצרת חטיבת המשאיות והאוטובוסים MAN Truck & Bus בבעלות מאן, אשר יצר בין השנים 1992–1998 בגרמניה.
פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר
פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר (באנגלית: BAFTA Award for Best Adapted Screenplay) הוא פרס של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה המוענק משנת 1968. הפרס המקורי (פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר) פוצל לשני פרסים והאחר הוא פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בתוך בתי הסוהר הקשים בעולם
בתוך בתי הסוהר הקשים בעולם (באנגלית: Inside the World's Toughest Prisons) היא סדרת טלוויזיה תיעודית בת חמש עונות שהופקה על ידי Emporium Productions הבריטית ושודרה בערוץ 5 הבריטי ובנטפליקס.
הסדרה התיעודית מציגה בכל 19 הפרקים, את החיים בבתי כלא קשים ברחבי העולם הן מנקודת מבטם של האסירים והן מנקודות מבטם של הסוהרים. העונה הראשונה שודרה בערוץ 5 הבריטי והונחתה על ידי העיתונאי האירי פול קונולי. שאר העונות שודרו בנטפליקס והונחו על ידי העיתונאי הבריטי רפאל רו אשר ריצה בעצמו מאסר של 12 שנים בגין פשע שלא ביצע.
עונה 1
עונה 1 בהנחיית פול קונולי שודרה ב-2016 בערוץ 5 הבריטי.
עונה 3
עונה 3, בהפקת נטפליקס עם המארח רפאל רו, יצאה לאור ב-14 בדצמבר 2018 בנטפליקס.
עונה 4
עונה 4, בהפקת נטפליקס עם המארח רפאל רו, יצאה לאור ב-29 ביולי 2020 בנטפליקס.
יחסי אסוואטיני–שווייץ
היסטוריה
ממלכת אסוואטיני והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לאסוואטיני הם ידידותיים אך אינם אינטנסיביים". המסחר שבין אסוואטיני לשווייץ מוגבל מאוד וזניח. אסוואטיני נמצאת קרוב לדרום אפריקה הגדולה שעמה מתבצע סחר שווייצרי משמעותי.
יחד עם מספר פרטנרים מקומיים, שווייץ מפעילה תוכנית למיגור האיידס בקרב הצעירים בין הגילאים 10–24. נגיף ה-HIV נפוץ מאוד באסוואטיני והוא אחד מגורמי התמותה הגדולים ביותר בה. מטרת התוכנית היא להוריד את שיעור הנדבקים במחלה לצד העלאת איכות החיים של הנשאים שלה.
המועצה הפדרלית של שווייץ הכירה בעצמאותה של אסוואטיני (סווזילנד לשעבר), פרוטקטורט בריטי לשעבר, ב-1968, והאמינה עליה את השגריר השווייצרי בפרטוריה, בירת דרום אפריקה לייצוג שווייץ בפני מלך אסוואטיני.
בשנת 1986 שני אזרחים שווייצרים נחטפו באסוואטיני על ידי חברים בצבא דרום אפריקה. לאחר מאמצים דיפלומטיים שוחררו השניים ושר החוץ הדרום אפריקני התנצל על התקרית באופן אישי. על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה בסוף 2015 התגוררו באסוואטיני 39 תושבים שווייצרים.
פיליפ יאזביץ'
קריירה
יאזביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הרוואטסקי דרגווליאץ. אחרי שעבר את גיל הנוער שיחק ששחקן מושאל ברודאש, ורפאצ'ה ומוסלאווינה בהם הצטיין ובקיץ חזר להרוואטסקי. ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הקרואטית בהפסד 4-1 לדינמו זאגרב. ב-2 באפריל 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בהרוואטסקי בתיקו 2-2 נגד שיבניק.
ב-21 ביולי 2011 עבר לאיסטרה 1961. באיסטרה חלה ירידה ביכולתו של יאזביץ' ובינואר חתם באינטר זאפרשיץ' גם בה לא הצליח לשחזר את יכולתו הטובה. בתום העונה חזר להרוואטסקי. את רוב הופעותיו בעונה זו רשם בתור שחקן מחליף והשלים 90 דקות רק ב-6 משחקים מתוך 19 בהם היה שותף ובתום העונה כבש 3 שערים אך זכה עם קבוצתו באליפות הליגה השנייה.
ביוני הצטרף להפועל חיפה. ב-19 בינואר 2017 שוחרר מהקבוצה וכעבור זמן קצר חזר לרומניה וחתם ב-CSU קראיובה. ב-15 ביולי 2017 חתם בארקה גדיניה מליגת העל הפולנית. ב-2 בפברואר 2018 חתם באולימפיה גרודז'ונדז מליגת המשנה הפולנית.
בקיץ חתם בז'לייזניצ'אר סרייבו.
באוגוסט, יאזביץ' חתם בציבאליה מהליגה הקרואטית השנייה.
Queering the Script
Queering the Script (בעברית: קווירינג את התסריט) הוא סרט תיעודי קנדי-להט"בי שיצא ב-2019. הסרט בוים על ידי גבריאלה זילכה (Gabrielle Zilkha). הוא הופק על ידי חברת "סרטי שפטסברי".
החל מ-ClexaCon, כנס מעריצות לנשים לסביות, ביסקסואליות, קוויריות וטרנסג'נדריות, הסרט מדבר ובוחן על הייצוג הלהט"בי בתקשורת, כולל את הדרכים בהן השפיעה האקטיביזם של המדיה החברתית על סיפור סיפורי נשים קוויריות בתרבות ובאמנות באמצעות ארגון קמפיינים נגד סיפורים טרופים כמו למשל קוויר-בייטניג ומיתת המיטה הלסבית.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הקנדי, Inside Out, ב-26 במאי 2019. כחודש לאחר מכן, הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים Outfest, שבו הודיעו כי הסרט זכה בפרס התכנון המיוחד לחופש.
My World
My World (בעברית: העולם שלי) הוא מיני-אלבום של זמר הפופ הקנדי ג'סטין ביבר. "My World" הוא החלק ראשון מסדרה בת שני חלקים וממשיך אותו אלבום האולפן של ביבר My World 2.0. על הפקת האלבום עבדו אשר, סקוטר בראון, אנטוניו רייד, כריסטופר סטיוארט ומפיקים נוספים.
My World הגיע למעמד של פלטינה כפולה בקנדה ובממלכה המאוחדת, ולפלטינה אחת בארצות הברית ובגרמניה.
שניים משירי האלבום יצאו כסינגלים, סינגל הבכורה של ביבר "One Time" ו-"One Less Lonely Girl", ושני נוספים שירים שהיו זמינים להורדה דיגיטלית ודורגו במצעדים; "Love Me" ו-"Favorite Girl".
רקע
את האלבום החליט ביבר להוציא כמיני-אלבום ולא כאלבום אולפן, כיוון שאת אלבומו My World 2.0, החליט להוציא כאלבום הבכורה שלו.
מצר ביסמרק
מצר ביסמרק (באנגלית: Bismarck Strait) הוא מצר ים בין ארכיפלג וילהם וארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
המצר ממוקם בקצה הדרומי של האיים אונוור ווינצקה (איים אלה הם הקצה הדרומי של ארכיפלג פאלמר).
גילוי המצר
המצר התגלה על ידי ג'ון ביסקו ב-16 בפברואר 1873.