cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונה, ציורים מג'יברני - מטבע למופשט
במשך שנות מגוריו בג'יברני הקים הצייר קלוד מונה גן בסגנון יפני, שבו צייר מאות מציוריו המוכרים והמונומנטליים ביותר.
עם חלוף השנים, ניתן לעקוב אחר תהליך גיבושו של סגנון ייחודי, אניגמטי ופילוסופי שהתבטא בהפשטה של נושאי הציור.
הקמת הגן
מונה השקיע זמן ומשאבים רבים בגנו עד למימוש חזונו אשר היה מושא לציורים רבים במהלך השנים. הוא נעזר בגנן ראשי וחמישה עוזרים כדי לטפח ולעצב את הגן כראותו. ב־1893 רכש מונה חלקה נוספת אשר הייתה צמודה לאחוזתו, שבה הייתה בריכה טבעית קטנה שאותה חצה נחל האפט.
בשנים הבאות עיצב מונה את החלקה מחדש; במשך שלוש שנים הועלתה הטמפרטורה בבריכה על מנת שתתאים לנימפאות (חבצלות) אותן הזמין מונה מיפן. גשר קטן בסגנון יפני הוקם מעל חלקה הצר של הבריכה.
ב־1901, לאחר משא ומתן ארוך מול המועצה המקומית, נחל האפט הוסט ממסלולו ולגשר הוספו קשת גבוהה ושיחי ויסטריה. גנן אחד הועסק במיוחד עבור טיפול בנימפאות שפוזרו בבריכה באופן אותו הנחה מונה על מנת ליצור את הקומפוזיציה המדויקת שרצה.
הגן עצמו הפך ליצירת אומנות, לעיצוב הטבע כקומפוזיציה של צבעים וצורות מפוסלת במים, צמחים, השתקפויות ושמים. הבריכה בגן הפכה למקור ההשראה העיקרי של מונה, הוא אמר: "נופים אלו של מים והשתקפויות הפכו לאובססיה. הם מעבר לכוחו של זקן כמוני, ועדיין אני רוצה להצליח ולהעביר את התחושה שלי. אני מקווה שהמאמץ שלי יצלח במשהו."
במאי 1909 הוצגו 48 ציורים מהגן בתערוכה של דוראן-רואל. הציורים חולקו לשש קטגוריות של אזורים בגן ותומחרו במחיר גבוה.
ביטוי אומנותי
בחלקם של הציורים בסדרה, נושאי הציור כגון שמיים, מים, השתקפויות, עצים או פרחים, ממלא את בד הציור ואין בהם מידע על קו האופק או רמזים אשר מסייעים בהתמצאות מרחבית, דבר אשר יוצר לעיתים אצל הצופה תחושה של מידע חלקי, או חוסר התמצאות. בכך מונה ניתק את עצמו ממסורת קונבנציונלית של ציורי נוף אופקיים, ברורים וקריאים. הצבע מונח על הבד באופן מופשט ולעיתים קשה למתבונן להבין האם הוא מסתכל על אובייקט או על ההשתקפות שלו במים.
בחלק מהציורים, עלי הנימפאות על המים אשר בהם השתקפויות נראים כמרחפים בחלל לא מוגדר. העתקה זו של האובייקט מסביבתו הטבעית למרחב מופשט היא פתח לדיון אפיסטמולוגי על יכולתנו לתפוס את המציאות ולהסיק מסקנות על מה שנתפס.
הפרטים שעדיין ניתן לזהות בציור ויכולים להוות איזשהו עוגן הכרתי במציאות, גם הם השתקפויות צפות במרחב לא ידוע.
את הציורים המונומנטליים והאניגמטיים ביותר שלו, צייר מונה בשנים שלאחר מותם של אשתו ובנו. חלקם קודרים, מופשטים כמעט לחלוטין, ויכולים להשרות על המתבונן תחושת ריחוף בחלל ריק מצורות מוכרות.
יוצא דופן
יוצא דופן בהלכה הוא כינוי תלמודי למי שנולד בניתוח המוכר כיום בשם 'ניתוח קיסרי', שבו מוציאים את העובר והשליה מהאם דרך דופן הרחם, ולא כפי הדרך הרגילה בלידה נרתיקית, ומכאן שמו התלמודי "יוצא דופן" כאשר הכוונה היא ליציאתו של העובר מדופן בטן האישה.
ישנם מספר חילוקי דינים הן לגבי הוולד והן לגבי האישה שמשתנים בין לידה רגילה לבין לידת 'יוצא דופן'. לדוגמה, להלכה תינוק 'יוצא דופן' אין לערוך לו את טקס ברית המילה בשבת, אף אם היא חלה ביום השמיני ללידתו, בניגוד לברית מילה של תינוק מלידה רגילה שדוחה שבת.
גדר לידת 'יוצא דופן'
מעמדה ההלכתי של לידה שהתבצעה בניתוח קיסרי איננו זהה לזה של לידה נרתיקית. באותו אופן, גם מעמדם ההלכתי של הילוד והיולדת (בין אם מדובר בלידת אדם ובין אם מדובר בלידת בעל חיים בניתוח קיסרי) שונה מזה של ילוד אחר שנולד בלידה נרתיקית.
המשמעויות נוגעות לשתי סוגיות עיקריות:
השימוש בניתוח לדעת ההלכה
לגבי הסיבות לעריכת הניתוח, חלק מפוסקי ההלכה מתנגדים לעריכת ניתוח קיסרי למעט מקרים של מצגים המסכנים את העובר או את האם. עם זאת, רוב הפוסקים מעניקים את סמכות ההחלטה בנושא לשיקול הדעת הרפואי.
המונח 'יוצא דופן'
כיום רגילים לכנות בשם: ׳יוצא דופן׳ דבר חריג או שונה. מקור המונח הוא בביטוי התלמודי, המתאר לידה שאינה רגילה 'חריגה', מכאן נתגלגל הביטוי לשאר הדברים שהם חריגים.
רכבת טרוצקי
רכבת טרוצקי (ברוסית: Поезд Троцкого) הוא כינויה של רכבת משוריינת אישית שהוקמה בהוראת לב טרוצקי בשנת 1918. הרכבת כללה תחנת טלגרף, ספרייה, בית דפוס, מרכז רדיו, מוסך מכוניות ואפילו טייסת קטנה; צוותו כלל מומחי אספקה צבאיים ואזרחיים רבים. הרכבת פרסמה עיתון משלה, "בדרך", ששימש למסע פרסום בקרב חיילי הצבא האדום: אירועים רוסיים ועולמיים כאחד שכיסו בחומרי החדשות שלה. הרכבת המשוריינת וצוותה ספגו שוב ושוב ממתקפות אוויר וירי תותחים של האויב, ולעיתים הם נאלצו לקחת חלק ישיר בלחימה.
במהלך מלחמת האזרחים ביקרו ברכבת הרבה דמויות בולשביקיות מפורסמות, בהן יוסיף סטלין, כמו גם עיתונאים וסופרים. הרכבת כונתה "רכבת הניצחון" והוענק לה בשנת 1919 עיטור הדגל האדום, על תרומתה להקמת הצבא האדום ולביסוס כוחו של הבולשביזם ברוסיה הסובייטית לאחר מכן. בשנת 1922 תוכנן לארגן את הצגת הרכבת המפורסמת בתערוכה, וכן לקיים את "שבוע היסטוריית הרכבת"; מאוחר יותר, בקשר לרדיפת טרוצקי, סיפור ההיסטוריה של הרכבת הושתק בברית המועצות.
כימיה אורגנו-מתכתית
כימיה אורגנו-מתכתית (או אורגנומטלית) היא ענף בכימיה העוסק בחקר תרכובות כימיות הכוללות קשר בין אטום פחמן למתכת. לעיתים הגדרה זו מצומצמת מדי, מכיוון שתרכובות רבות שאינן כוללות קשרים כאלה דומות מבחינה כימית. הגדרה חלופית תהיה "תרכובות הכוללות קשר מתכת-יסוד בעלי אופי קוולנטי בעיקרו". כימיה אורגנומתכתית משלבת בין הכימיה האורגנית לכימיה האנאורגנית. תרכובות אורגנומטליות מצוינות על ידי התחילית "אורגנו-".
תרכובות אורגנו-מתכתיות משמשות בעיקר כקטליזטורים. בשל חשיבותם הרבה של זרזים לעולם הכימיה, פיתוחם של תרכובות אורגנו-מתכתיות חדשות נמצא היום בחזית המחקר.
עקרונות
על ידי חוק 18 האלקטרונים ניתן לחזות את יציבות הקומפלקס האורגנומתכתי. מילוי קליפת הערכיות ל-18 אלקטרונים בקומפלקס מתבצעת באמצעות הליגנדים הקשורים למתכת. מנגנוני התגובה של הליגנדים הם:
דוגמאות
קבוצות חשובות של תרכובות אורגנו-מתכתיות הן קרבונילים מתכתיים, מטלוצנים (ובהם פרוצן), וקומפלקסי קרבן. כמו כן קיימת קבוצת מתכות המעבר העמידות, כמו אלומיניום, היוצר טריאלקילאלומיניום, ואלומינואוקסן, המשחקים תפקיד חשוב בזרזי זיגלר-נטה. המושג "מתכת" משמש כאן באופן רחב, כאשר גם מתכות למחצה, כמו צורן, ארסן ובור נחשבים כמתכות לעניין זה, כמו בתרכובת טטרמתילסילאן (Me4Si,TMS).
ספרות ישראלית
בשנת 2010 יצא ספר מבוא מקיף בנושא, "מבוא לכימיה אורגנו מתכתית" על ידי פרופסור א. זילכה מהאוניברסיטה העברית. הספר יצא בהוצאת אקדמון. הספר מכיל חומר תאורטי ותרגילים פתורים. מתוך גב הספר:
אנתרופולוגיה יישומית
אנתרופולוגיה יישומית - המונח מתייחס לשימוש בתאוריות ובשיטות המחקר של האנתרופולוגיה לצורך ניתוח ופתרון בעיות ממשיות בתחומים שונים. באופן מסורתי האנתרופולוגיה מתחלקת ל 4 ענפים מרכזיים: אנתרופולוגיה תרבותית-חברתית, אנתרופולוגיה פיזית-ביולוגית, ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בלשנית. יישום בכל אחד משדות המחקר הללו יחשב אנתרופולוגיה יישומית. יש המכנים את האנתרופולוגיה היישומית בשם "הענף החמישי של האנתרופולוגיה". אנתרופולוגים יישומיים עובדים לרוב עבור גופים שאינם אקדמיים כגון ממשלות, סוכנויות פיתוח, גופים לא ממשלתיים, תאגידים ועוד. אנתרופולוגים יישומיים עוסקים בתחומים שונים החל משיווק חברתי, הערכת פרויקטים, אנתרופולוגיה עסקית, קביעת מדיניות, אנתרופולוגיה רפואית, אנתרופולוגיה משפטית, אנתרופולוגיה של סייברספייס וכן בתחומי עיצוב רבים כגון אדריכלות, תעשייתי, אופנה, ועוד. לרוב, משתמשים האנתרופולוגים היישומיים בשיטות מחקר איכותניות כגון תצפית משתתפת, קבוצת מיקוד וראיונות עומק. כמו כן, הם משתמשים גם בשיטות כגון ניתוח תוכן, סקר ושיטות אמפיריות נוספות.
אנתרופולוגיה יישומית בישראל
בישראל פועלים כיום מספר לא מבוטל של אנתרופולוגים יישומיים, אשר פועלים בשדות שונים. תחום זה אף נלמד כתחום התמחות בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במכללה האקדמית עמק יזרעאל וגם באוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף החוג לעיצוב תעשייתי מכליל במכללת הדסה שם דגש על גישה זו של אנתרופולוגיה יישומית בעיצוב, לדוגמה אחד ממרצי החוג הוא האנתרופולוג פרופ' יונתו ונטורה
ביו-ביבליוגרפיה
ביו ביבליוגרפיה הוא ענף מתחום הביבליוגרפיה וענף מתחום הביוגרפיה, הבא לתאר את שני המרכיבים העיקריים של יוצרים בתחום הכתיבה: תולדות חייהם ופרסומיהם.
הביו ביבליוגרפיה סוקרת הן את הביוגרפיה של היוצרים והן את ספריהם. במאגרי המידע למיניהם, רוב הערכים העוסקים ביוצרים, סופרים ומשוררים הם ביו ביבליוגרפים. רצון הציבור להכיר היכרות ראשונית וקצרה, מהירה ומיידית, את היוצרים המדוברים, הביא ליצירת לקסיקונים, אנציקלופדיות ומאגרים אחרים בהם בערך היוצר נכללים תמונותיו, תולדות חייו ורשימות ספריו.
הביו ביבליוגרפיה בעברית נוסדה והתעשרה עם פרסום שני הכרכים של "לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים", מאת מייסד הביו ביבליוגרפיה העברית, גצל קרסל.
במקביל, הניח אוריאל אופק את המסד לביו ביבליוגרפיה החדשה של ספרות הילדים העברית והכללית, בשני הכרכים של "לקסיקון אופק לספרות ילדים".
לאחרונה ייסד הביו ביבליוגרף יוסף גלרון גולדשלגר לקסיקון מקוון בשם "לקסיקון הספרות העברית החדשה".
בהאם
בהאם (בצרפתית: Baham) היא עיירה שנמצאת באזור המערב שבקמרון.
סביהה גקצ'ן
סבּיהה גקצ'ן (Sabiha Gökçen; 22 במרץ, 1913, בורסה, האימפריה העות'מאנית – 22 במרץ 2001, אנקרה, טורקיה) הייתה הטייסת הטורקית הראשונה ונחשבת לטייסת הקרב הראשונה בעולם. גקצ'ן הייתה אחת משמונה ילדיו המאומצים של אתאטורק, והוא שהעניק לה את שמה.
בהאם
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-20 ק"מ מבירת האזור באפוסם וכ-204 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה נמצאת כ-156 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה.
אקלים
הטמפרטורה בבהאם נעה בין 15 מעלות צלזיוס ל-28 מעלות צלזיוס.
תנועה ותחבורה
בהאם ממוקמת ליד הכביש הלאומי N5 וכ-3 ק"מ מהכביש הלאומי N4.
הנס רוסלינג
הנס רוסלינג (בשוודית: Hans Rosling; 27 ביולי 1948 - 7 בפברואר 2017) היה רופא שוודי, אפידמיולוג, מומחה בסטטיסטיקה, בתזונה וברפואה ציבורית. כיהן כפרופסור לבריאות בינלאומית במכון קרולינסקה (אוניברסיטה לרפואה מהגדולות באירופה), מייסד קרן גאפמיינדר (Gapminder Foundation) ומנהלה. הקרן היא גוף ללא כוונות רווח המפתח ומספק כלים חופשיים לניתוח נתונים על התפתחות האדם.
ביוגרפיה
רוסלינג נולד באופסלה שבשוודיה. למד סטטיסטיקה ורפואה בין השנים 1967 ל-1974 באוניברסיטת אופסלה. בשנת 1972 למד בריאות הציבור בקולג' הרפואי סיינט ג'ון בבנגלור שבהודו. הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1976 ומשנת 1979 עד 1981 שימש רופא מחוזי בצפון מוזמביק.
ב-21 באוגוסט 1981 גילה התפרצות של מחלת שיתוק שלא הייתה ידועה קודם לכן. חקר המחלה שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלו, שאותה סיים בקבלת תואר דוקטור בשנת 1986 באוניברסיטת אופסלה. במשך כעשרים שנה חקר את המחלה באזורים כפריים ברחבי אפריקה והנחה עשרה דוקטורנטים שחקרו עמו את המחלה. קבוצת המחקר שלו כינתה את המחלה בשם "קונזו" ("רגל קשורה" בשפתם של החולים הראשונים במחלה). המחלה פורצת בקרב האוכלוסייה מוכת הרעב במזרח ומרכז אפריקה, הניזונים משורשי קסאווה שלא עובדו דיים. המחלה מופיעה עקב שילוב של תזונה ירודה וצריכת ציאניד המשתחרר מהקסאווה שלא עובדה בצורה מספקת. מחקריו עוסקים גם בקשר שבין התפתחות כלכלית, חקלאות ובריאות באפריקה, באסיה ובאמריקה הלטינית.
פעילות הסברתית
בפברואר 2005 יסד בסטוקהולם יחד עם בנו אולה רוסלינג וכלתו אנה רוסלינג–רונלונד את קרן גאפמיינדר (לדברי רוסלינג מקור השם בהודעה הנשמעת במעברים של הרכבת התחתית של לונדון: "Mind the gap" ("שימו לב לפער" - בין הקרונות לרציף), שכן נתוני הקרן מציגים את הפערים בחברה העולמית). הקרן מפתחת עם אוניברסיטאות, עם ארגוני או"ם, עם סוכנויות ציבוריות ועם ארגונים חוץ-ממשלתיים, תוכנה סטטיסטית "טרנדאלייזר" (Trendalyzer) הממירה נתונים סטטיסטיים בינלאומיים לגרפים נעים ואינטראקטיביים המוצגים בצורה שמקלה על הבנת תהליכים. המטרה היא לקדם את ההסתכלות על העובדות במבט עולמי על ידי ניצול והבנה של מאגרי מידע ציבוריים חופשיים לכל. לפי רוסלינג, קיים מידע רב שנאסף אצל ארגונים כגון האו"ם, אלא שחוסר באמצעי גישה הופך את דליית המידע לקשה עד בלתי-אפשרית. הנתונים שנאספו במשך שנים רבות (לעיתים אפילו 100 שנה) יכולים לשקף, כשהם מוצגים נכון, התפתחויות ומגמות בחברות, במדינות ובכלל העולם. השוואות בין קצב וצורת ההתפתחות הפרמטרים הנבדקים יכולות לשמש כלי להבנה טובה יותר של הגורמים המשפעים על התפתחות האדם. הגרפים ניתנים לצפייה והפעלה בצורה חופשית באתר הקרן. במרץ 2007 רכשה גוגל את תוכנת טרנדאלייזר בכוונה להופכה לזמינה בצורה חופשית עבור סטטיסטיקה פומבית.
הרצאותיו של רוסלינג, הממחישות את ההתפתחות העולמית בעזרת כלי גאפמיינדר, נחשבות הומוריסטיות אבל בעלות תוכן רציני. הוא אף מדגים כישורי בליעת חרבות, כפי שניתן לראות בדקות האחרונות של הרצאתו בשנת 2007 (ראו פרק קישורים חיצוניים).
סביהה גקצ'ן
קורות חייה ופועלה
סביהה גקצ'ן נולדה בעיר בורסה להורים ממוצא בוסני, שמתו בילדותה. היא אומצה ב-1925, בגיל 12, על ידי אתאטורק, והודות לכך קיבלה חינוך בבתי-ספר פרטיים באנקרה ובאיסטנבול. בתמיכתו של אתאטורק, שראה חשיבות רבה בטיפוח התעופה בטורקיה, התקבלה לבית הספר הממלכתי לטיסה. ב-1935 החלה בלימודי דאייה ונשלחה לרוסיה להשלמתם, ובהמשך עברה לכלי טיִס ממונעים. ב-1936 התקבלה לבית הספר הצבאי לטיסה באסקישהיר שבו הוכשרה לטיִס במשימות צבאיות.
ב-1937 השתתפה בתמרונים צבאיים באזור תראקיה והים האגאי. באותה שנה מילאה משימות הפצצה במבצע הצבאי לדיכוי מרד הכורדים שהנהיג סֶיִיד ריזה, מבצע המוכר כטבח דרסים. על חלקהּ בתקיפות האוויריות הוענק לה עיטור בטקס ממלכתי, שבו השתתפו נשיא המדינה, ראש הממשלה והרמטכ"ל, ונקבע מעמדה כגיבורה לאומית. באותה שנה לקחה גקצ'ן חלק בפעולות בחבל אלכסנדרטה (האטיי) נגד מפגינים שמחו על התוכניות לקריעתו מסוריה וסיפוחו לטורקיה בתום המנדט הצרפתי. בשבוע הראשון של יוני 1938 ביצעה טיסות יחיד בין איסטנבול, אתונה, סופיה, בלגרד ובוקרשט, וזכתה בכך לפרסום עולמי. גקצ'ן השתחררה משירות צבאי אחרי מותו של אתאטורק. היא מונתה למדריכה בבית הספר לטיִס של האגודה האווירונאוטית הטורקית ומילאה תפקיד זה עד שנת 1955. כמו כן נמנתה עם חברי מועצת המנהלים של האגודה. גקצ'ן המשיכה להטיס מטוסים עד שנת 1964. לזכותה כ-8,000 שעות טיסה, מתוכן 32 שעות במשימות קרביות.
ב-1991 קיבלה מדליית זהב מאת הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה. ב-1996 הייתה האישה היחידה בכרזה של "20 האוויראים הגדולים בהיסטוריה", שהפיק חיל האוויר האמריקאי. יום הולדתה ה-96 (22 במרץ 2009) נחגג בשרבוט גוגל.
סביהה גקצ'ן הייתה לאחד מסמלי טורקיה המודרנית והחילונית וגילמה בחייה את התמורות המהפכניות שהנהיג אתאטורק במעמד האישה. לכבודה נקרא נמל התעופה הבינלאומי השני של איסטנבול על שמה – סביהה גקצ'ן.
באיאן
כל אחד משני הכתבים היה אמור לכלול 19 יחדות (واحد - "ואחיד") שבכל אחד מהם 19 פרקים (باب - "שער"), דהיינו 361 פסוקים סך הכל (בגימטריה ערבית - "קול-אי שאי" או "כל דבר"), אך הם לא הושלמו. בבאיאן הפרסי כתב הבאב תשעה פרקים, ובבאיאן הערבי אחד-עשר. הבאב הורה כי יורשו, אותו כינה "זה שהאל יגלה אותו", ישלים את חיבור הבאיאן  "בבוא העת". נושא זה יצר את אחת מאבני המחלוקת בנוגע לזהות יורשו של הבאב. המחלוקת נגלעה בין שני האחים למחצה מירזא יחיא נורי, שכונה סובח-י אזל (صبح ازل), ומירזא חוסין עלי נורי, הידוע בכינוי "בהאא אללה". מירזא יחיא חיבר את הספר "משלים הבאיאן" (Mutammim-i Bayān), בתור ההשלמה החסרה לבאיאן, כך שגם הוא כולל 11 פרקים בדומה לבאיאן הערבי. הבהאים טוענים כי השלמת כתיבתם של שני הספרים אמורה להיות מושלמת על ידי "זה שהאל יגלה אותו", שהוא לשיטתם מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה. העובדה כי בהאא אללה השלים את פיתוח לוח השנה הבאבי-בהאי מהווה, לטענת הבהאים, עוד הוכחה להיותו יורש הבאב.
פרסום ותרגום
A. L. M. Nicolas, Le Beyan arabe, Paris, 1905; Le Beyan persan, 4 vols., Paris, 1911-14 "Persian Bayan, a summary," translated by E. G. Browne, edited by Moojan Momen, published in Selections from the Writings of E. G. Browne on the Babi and Bahá'í Religions, Oxford: George Ronald, 1987, pages 316-406 Denis MacEoin, The Persian Bayan: partial translation
שאול חנא קוק
שאול חנא הכהן קוּק (כ"ז בטבת ה'תרל"ט, ינואר 1879, גריבה, לטביה – ה' באב ה'תשט"ו, 24 ביולי 1955, תל אביב, ישראל) היה איש עסקים ופעיל ציבור בתל אביב, וחוקר במדעי היהדות.
ביוגרפיה
נולד לרב שלמה זלמן הכהן קוק ב-1879 בגריבה. למד בישיבות ואצל אחיו הגדול, הרב אברהם יצחק קוק. בעקבות עליית אחיו הרב ליפו בקיץ ה'תרס"ד, עלה גם הוא ליפו בתשרי ה'תרס"ה. באדר א' באותה שנה נשא לאישה את לאה סלוצקין. כל ימיו עסק במסחר ביפו ובתל אביב.
בפעילותו הציבורית היה חבר ועד הקהילה של תל אביב. לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף לתנועת המזרחי והיה פעיל בולט בתנועה. שימש בתפקידים שונים בתנועה - בוועד החינוך, בפיקוח על בתי הספר של התנועה, בבנק המזרחי, וכן ניהל את לשכת העלייה של התנועה. ערך את התקנות הראשונות של תנועת הפועל המזרחי, והשתתף ביסוד אגודת תורה וישיבת תל אביב ובית המלאכה ליד תלמוד תורה שערי תורה בנווה צדק. היה ממייסדי אגודת ההתיישבות "בית וגן", שיסדה את העיר בת ים. כן היה חבר ועדת פרס הרב קוק של עיריית תל אביב.
הרבה לעסוק בתורה ובחכמת ישראל, ופרסם מאות מאמרים בקבצים שונים. מאמריו מקיפים תחומים רבים במדעי היהדות – משנה ותלמוד, ספרות הגאונים והראשונים, פיוט ושירה, הלכה, מנהג היסטוריה ועוד.
אשתו לאה קוק הייתה פעילת ציבור. ילדיהם: דבורה (נולדה בה'תרס"ו) שנישאה לאברהם פרידמן בשנת ה'תרפ"ט, רפאל נחום (נולד בערב ראש השנה שנת ה'תרס"ט) שנישא לחנה פרנק בה'תרצ"ד ואריה (נולד בה'תרע"ג) שנישא למרים לוי בה'תרצ"ט.
שאול חנא קוק נפטר בקיץ 1955 בביתו שבתל אביב. הובא למנוחות בבית הקברות הישן בתל אביב.
כתביו
וועד מיוחד שהוקם לאחר פטירתו הוציא לאור את כתביו בשני כרכים - עיונים ומחקרים, מוסד הרב קוק, ה'תשי"ט-ה'תשכ"ג.
דוידה קרול
דָוִידָה קרוֹל (20 ביוני 1917 – 9 בדצמבר 2011) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע, טלוויזיה ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה
קרול נולדה במוסקבה לבטי ובצלאל קוגוט. עלתה לארץ ישראל מברית המועצות בשנת 1924 עם משפחתה. נמנית עם מייסדי תיאטרון המטאטא. בשנות השלושים הצטרפה לתנועת הכנענים. בין הסרטים בהם השתתפה: "מבצע סבתא", "ברונו מאוהב", "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית", "אודות המוניטין", "אהבה ממבט שני" ו"איים בחוף" ובסרטים הקצרים: "מקרה קריות" (2002), ו"אלכס" (2004). כמו כן, השתתפה בסדרות הטלוויזיה: "פלורנטין", "החיים זה לא הכל", "הוא והיא", "תיק סגור", "בית משותף" ו"ג'וני".
בשנים האחרונות לחייה, הייתה מוכרת לציבור בעיקר בזכות השתתפותה בשש פרסומות של סדרת הפרסומות "שקע ותקע" של חברת החשמל בתפקיד גברת סימן טוב.
היא נפטרה ב-9 בדצמבר 2011 ונקברה בבית העלמין הדרום בחולון.
הייתה נשואה לאלכסנדר קרול ולזוג נולדו שני בנים.
מתרגמת
בנוסף למשחק, עסקה קרול גם בתרגום ספרים, והיא תרגמה 20 ספרים מרוסית לעברית. בין הספרים שתרגמה:
גביע רוקה
גביע רוקה (בספרדית ובפורטוגזית: Copa Roca) היה תחרות כדורגל בין נבחרת ארגנטינה ונבחרת ברזיל, שנערכה באופן לא סדיר בין 1914 ל-1976.
היסטוריה
התחרות נוסדה ב-1913 על ידי הגנרל חוליו רוקה, שכיהן כנשיא ארגנטינה בשנים 1880 עד 1886. רוקה היה אוהד כדורגל נלהב, ובתקופת כהונתו כשגריר ארגנטינה בברזיל סבר כי משחקים בין הנבחרות של שתי המדינות יתרמו ליצירת יריבות כדורגל ראויה ויסייעו בפיתוח הספורט במדינות. הגביע היה אמור להיערך במתכונת שנתית ולסירוגין בשתי המדינות. היה זה אחד ההיבטים היחידים של הטורניר שהשתמרו במדויק לאורך כל שנות קיומו.
רוקה תרם גביע לפדרציית הכדורגל הארגנטינאית, והוסכם כי התחרות תיערך במשך שלוש שנים רצופות במתכונת של משחק יחיד בכל שנה, והנבחרת שתנצח בשני משחקים תקבל את הגביע לחזקתה לצמיתות. אולם, ב-1915 התאחדה פדרציית הכדורגל הארגנטינאית עם התאחדות הכדורגל הארגנטינאית, והמשחקים שלאחר מכן לא נערכו. ב-1922 הסכימה קונפדרציית הספורט של ברזיל להמשיך את התחרות, ונבחרת ברזיל זכתה בו בפעם השנייה, ובכך קיבלה לחזקתה את הגביע על אף שהפסידה לארגנטינה בטורניר השלישי שנערך שנה אחת לאחר מכן.
ב-1938 הסכימו ההתאחדויות לחדש את הטורניר. מבנה הטורניר השתנה, ונקבע כי הגביע יישמר אצל הנבחרת האחרונה שזכתה בו. במקרה ושני המשחקים הראשונים היו נגמרים בתיקו או שכל נבחרת הייתה זוכה בניצחון אחד, אזי היה נערך משחק שלישי. בינואר 1939 גברה ארגנטינה על ברזיל בריו דה ז'ניירו בתוצאה 5 - 1. המשחק הבא היה רווי אירועים, וארגנטינה החליטה לנטוש את המגרש במחאה לאחר שהשופט העניק בעיטת עונשין מ-11 מטרים לברזיל. בעקבות כך נערכו בסאו פאולו שני משחקים, בסיומם זכתה ארגנטינה.
מחנה סולובקי
המחנה המיוחד סולובקי (לימים הכלא המיוחד בסולובקי), הוקם בשנת 1923 באיי סולובצקי שבים הלבן כמקום מעצר מרוחק ובלתי נגיש, הוא היה מיועד בעיקר למתנגדים סוציאליסטים של המשטר הבולשביקי החדש של רוסיה הסובייטית. תחילה, האנרכיסטים, המנשביקים והמהפכנים הסוציאליסטים נהנו שם ממעמד מיוחד ולא נאלצו לעבוד. בהדרגה הצטרפו אליהם אסירים מהמשטר הישן (כמרים, בני אצולה וקצינים של הצבא הלבן) והשומרים והפושעים הרגילים פעלו יחד כדי לשמור על הסדר.
זה היה הגרעין ממנו צמח הגולאג כולו, בזכות קרבתו לפרויקט הבנייה הגדול הראשון של תוכניות החומש, תעלת הים הלבן-הים הבלטי.
בדרך אחת סולובקי ותעלת הים הלבן הפרו שלטון בסיסי בגולאג: שניהם היו קרובים מדי לגבול. זה הקל על מספר בריחות נועזות בשנות העשרים; בזמן שהתרחשה מלחמה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 היא הובילה לסגירת הכלא המיוחד של סולובקי. אלפי האסירים הועברו למקום אחר או נורו ביבשת ובסולובקי.
אלכסנדר סולז'ניצין כינה את סולובקי "אם הגולאג".
צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (סדרת ספרים)
צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (באנגלית: United States Army in World War II) היא סדרה בת 75 ספרים, המהווה את התיעוד ההיסטורי הרשמי של פעולות הצבא האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה. הסדרה, הידועה בכינויה "הספרים הירוקים", פורסמה על ידי המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית (Center for Military History) החל משנת 1947 ועד לשנות התשעים של המאה ה-20.
בשנים האחרונות החל המרכז להיסטוריה צבאית להעלות בהדרגה את כרכי הספר לאתר האינטרנט שלו לשימוש חפשי.
נושאי הספרים
כרכי הסדרה מתחלקים ל-12 תת-סדרות:
שש תת-סדרות זירתיות, המוקדשות לתיאור פעילות צבא ארצות הברית בזירות המלחמה השונות על ציר הזמן:
ארבע תת-סדרות נושאיות:
שתי תת-סדרות מיוחדות:
בשנות התשעים, לרגל מלאת חמישים שנה למלחמת העולם השנייה, הודפסו מחדש מקצת כרכי הסדרה.
העלאת הסדרה לאינטרנט
המרכז להיסטוריה צבאית של צבא ארצות הברית החל להעלות את כרכי הסדרה בשלמותם לאתר האינטרנט שלו, שם הם זמינים לקריאה באופן חפשי.
עד כה (סתיו 2010) הועלו לאתר 19 מן הכרכים, מהם עשרה מן הכרכים הזירתיים.
אלכסנדר ינאי
יהונתן אלכסנדר ("ינאי") (127 לפנה"ס – ב' בשבט, 76 לפנה"ס) היה מלך וכהן גדול נצר לשושלת המלוכה היהודית של החשמונאים, וכיהן בתקופת הבית השני בין השנים 103 לפנה"ס עד מותו בשנת 76 לפנה"ס. עסק רבות במלחמות וכיבושים והרחיב מאוד את שטחה של ממלכת החשמונאים. מדיניות הפנים שלו והעדפתו את הצדוקים גרמה למתח רב, שהתפרץ למרד ומלחמת אזרחים.
מדיניות הכיבושים
מבחינת מדיניות החוץ המשיך אלכסנדר ינאי במדיניות הכיבושים של אביו. עם מותו של ינאי, בשנת 76 לפנה"ס, היו גבולות ממלכתו רחבים אי פעם מימי ממלכת ישראל המאוחדת, וכללו שטחים נרחבים בעמק הירדן אותם כבש מן הנבטים, וכן את הגולן ועמק החולה, ושטחים נוספים כגדר ועזה. במלחמותיו ידע ינאי עליות וירידות, ולעיתים נזקק לסיוע מצד בעלי ברית זרים, כמו מצרים התלמיית.
ינאי ניהל שורה של מבצעים צבאיים מזהירים ומרשימים, שמטרותיהם היו אלה: השגת רציפות היסטורית טריטוריאלית לממלכת יהודה, השתלטות על נקודות מפתח באזור - ערי נמל ודרכי מסחר, חיזוק הכלכלה של יהודה, פיזור האוכלוסייה היהודית והעברתה ממקומות צפופי אוכלוסייה למקומות מדוללי תושבים, ביעור האלילות ומלחמה ממושכת בכל גילויי עבודה זרה בתחומי ארץ ישראל וצמצום חירותן של ערי הפוליס היווניות מול הגברת שלטונו הריכוזי.
אחד ממבצעיו הראשונים של ינאי היה השתלטות על צפון הארץ, ולאחר מכן ניסיון כיבוש העיר עכו (פטולמאיס), שהייתה עיר נמל חשובה ועוינת ליהודים, שהפריעה לשלטון החשמונאי בגליל. אלכסנדר ינאי צר על עכו בשנים 103–102 לפנה"ס, ובמצוקתם פנו תושבי עכו לתלמי לתירוס (תלמי התשיעי), בנה המודח של מלכת מצרים קלאופטרה השלישית, ששלט בקפריסין. תלמי לתירוס הביס את צבא ינאי בקרב צפון, לא הרחק מנהר הירדן, והביא הרג נורא ביהודים וכישלון צורב לינאי. ינאי, מצדו, הזעיק את קלאופטרה השלישית והזהיר אותה שניצחון בנה תלמי יסכן את מלכותה שלה. היא בתגובה שלחה לעזרת אלכסנדר ינאי צבא בפיקודם של שני מצביאים יהודיים, חלקיה וחנניה, בניו של חוניו הרביעי, ממשפחת הכהונה הגדולה, שירד בזמנו למצרים והקים בה מקדש. תלמי לתירוס ניגף לפני הצבא המצרי, אך סכנה חדשה ריחפה עתה על הארץ - סיפוחה למצרים. אולם, בעיקר בזכות נאמנותם של שרי הצבא היהודיים, ששכנעו את מלכת מצרים, ואף לחצו עליה לוותר על כוונת הסיפוח שלה, וגם בשל שיקולים פרגמטיים של הסתכנות בהסתבכות בכיבוש, כמו החשש מתגובת הרומאים ומערכת מצור ממושכת, ניצל אלכסנדר ינאי מהשתעבדות לקלאופטרה.
לאחר שהגיע להסכמה עם קלאופטרה השלישית שעכו תישאר מחוץ לתחומו, השתלט ינאי על שורה של ערי חוף הלניסטיות כמו דור, מגדל סטרטון (לימים קיסריה) ואפולוניה. מגמה זו השתייכה להתרחבות טריטוריאלית של יהודה לכיוון צפון-מערב בעיקר להשתלטות על בסיסי צי מסחרי וצבאי קיימים, וכן על קווי הגנה קדמית חשובה.
בשנת 101 לפנה"ס ניהל ינאי מסעות מלחמה מוצלחים בעבר הירדן המזרחי, הבשן והגלעד, ובמהלכם כבש את גדר לאחר מצור שנמשך עשרה חודשים, ואת חמתן (בקרבת סוכות). מסעות אלה יצרו פרצה בקו הערים ההלניסטיות בעבר הירדן, ואולי נערכו כדי לעצור בעד השבטים הנבטיים שאיימו לעבור גם לעבר הירדן המערבי.
בשנת 100 לפנה"ס פנה ינאי דרומה וכבש את עזה, לאחר שבודד אותה מכל צדדיה, ולאחר שכבש את אנתדון ורפיח ואף רינוקורורה (אל-עריש של ימינו). בשנת 96 לפנה"ס פקד ינאי להרוס את עזה, עיר הנמל וצומת המסחר הבינלאומי החשוב, במקום לנצל אותה כנמל קיים, וזאת מן הטעמים הבאים: נימוק כלכלי - כדי לחנוק את המסחר הנבטי על ידי ניתוקו מן הים, ובכך לחזק את כוחה המסחרי של יהודה, וטעם סמלי - מאז קרב עזה, שנת 312 לפנה"ס, החל פרק שעבודה של יהודה לממלכות ההלניסטיות. ינאי ביקש אפוא למחוק כתם זה מדפי ההיסטוריה היהודית ולפתוח דף חדש בדברי ימי ריבונותה של יהודה.
בין השנים 99 ל-95 לפנה"ס ניהל ינאי מסעות מלחמה כנגד מואב שנועדו להשתלט על מוקדי המסחר הנבטי, וקרב את כל האזור שממזרח לים המלח, בהם הערים ליבה, אגליים, חורוניים, צוער, בקעתה ומחוזה. ובכך ים המלח הפך לאגם פנימי של הממלכה. בין השנים 83 ל-80 לפנה"ס ערך ינאי מסע נוסף לעבר הירדן המזרחי ובמהלכו השתלט על שרשרת ערי הפוליס המקומיות כמו פחל, דיאון, גרשה, גמלא, פניון, אנטיוכיה (של תל דן), היפוס (סוסיתא), ופילוטריה (בדרום הכנרת) ועוד. לאחר מסע זה ינאי כבש את כל הערים ההלניסטיות בעבר הירדן למעט פילדלפיה.
עם כיבושה של רגבה (בתחום גרסה) זמן קצר לאחר מותו של ינאי, הגיעה ממלכת החשמונאים לשיא התפשטותה: בגבולותיה נכללו כל ארץ ישראל המערבית עד ללב הנגב (מלבד מובלעת אשקלון וחוף עכו מצפון לכרמל), וכן אזורים נרחבים ממזרח לירדן, ממואב בדרום ועד לקצה הגולן הצפוני. ההיסטוריון דוד משה הר מעיר כי בניגוד לכיבושיהם של יוחנן הורקנוס הראשון ושל יהודה אריסטובולוס הראשון, שכיבושיהם נספחו לדורות ליהודה, כיבושיו של ינאי בוטלו בשנת 63 לפנה"ס על ידי הרומאים, כיוון שלא הצליח להטמיע את האוכלוסייה שהייתה בהם בגוף המדינה החשמונאית, וכיוון שבאותה העת החשמונאים כבר לא היו במעמד של בני ברית של הרומאים.
סמכותיות ינאי
ינאי ראה עצמו כשליט יחיד, ואף היה הראשון שטבע מטבעות בהם מופיע הביטוי "מלך" וביוונית - "בסיליאוס". כדי להבליט את מידת ריכוזיות שלטונו ואת הבלעדיות שלו ביטל את הטבעת התואר "חבר היהודים" (כלומר נציגי ה"גירוסיה", נציגי העם ונציגי הכהנים) לצד השליט, כפי שהיה נהוג במטבעות שקדמו לזמנו. בכך יש ביטוי לסילוק חבר היהודים ממעמד שלטוני או לפחות לצמצום כוחה והשפעתה. כמו כן, בקביעת מעמדו כמלך בדומה למלכים הלניסטיים, הוא נטל את סמכויות החקיקה והשיפוט לידיו, וכיוון שמלך היה החוק החי, ובכך צמצמם את כוח הסנהדרין.
במטבעות שבהם מכונה המלך כוהן גדול מופיעים הסמלים המסורתיים: זר ובתוכו כתובת וצמד קרני שפע, ואילו במטבעות שבהם מופיעה הכתובת "יהונתן המלך", מופיע בצד אחד חישוק, ובצד האחר - עוגן. השם "יהונתן" מופיע בעברית וביוונית. בעוד שהפרושים ראו בסנהדרין ובנציגי העם שותפים מלאים לשלטון, העדיף ינאי לשלוט ללא שותפים. הפרושים ראו בכך סטייה מהחלטת מועצת העם בימי שמעון התרסי, אשר היוותה את הבסיס לשלטונו של ינאי.
בתלמוד הבבלי, שנערך שנים רבות אחרי זמנו, מסופר שכאשר הגיע לסנהדרין עקב משפט עבדו, סירב לעמוד בפניה, וזו לא העזה להתעמת איתו. התוצאה הייתה החלטה כי "מלך לא דן ולא דנין אותו". המהרש"א מוסיף שעבדו של ינאי המלך שהרג את הנפש ובשל כך זומן לדין הוא הורדוס. במחקר המודרני (למשל ישראל פרידמן בן-שלום, ורד נעם) מקובלת המסקנה כי הסיפור הוא גרסה על זימונו של הורדוס למשפט הסנהדרין, עוד כאשר היה מושל הגליל, בטרם הפך למלך יהודה.
המרד נגד ינאי
הצלחתו הצבאית טבעה בים הסכסוכים הפנימיים בין הפרושים והצדוקים. הפרושים תבעו החזרת סמכויות השיפוט שנלקחו מהסנהדרין, וסמכויות ההנהגה של חבר היהודים, ויש הטוענים גם הפרדה בין משרת הכהונה הגדולה לבין משרת המלוכה. גיסו, על פי המקורות היהודיים, היה שמעון בן שטח, ראש חכמי הפרושים, אך הדבר לא תרם לשיפור היחסים ביניהם. לפרושים הייתה השפעה רבה על המון העם, אך ינאי העדיף את תמיכת עדת הכהנים הצדוקים שבראשה עמד ככהן גדול, שהרכיבה גם את האריסטוקרטיה הצבאית והפוליטית ביהודה. הסכסוכים הפנימיים האלו הובילו בסופו של דבר למלחמת אחים. הסכסוך נמשך 6 שנים, והפיל לפי עדות יוסף בן מתתיהו חמישים אלף הרוגים, כשינאי מדכא את ההתקוממות באכזריות רבה בעזרת חיל שכירים. במסגרת הענישה מסופר כי הוא הורה לצלוב כשמונה מאות פרושים מורדים ושחט את בני משפחותיהם לעיניהם; מאורע אחרון זה מוזכר הן על ידי בן מתתיהו והן במגילות קומראן. אף כי המספרים נחשבים בעיני חוקרי זמננו כמופרכים מעיקרם, יש בהם כדי להצביע על עוצמת הבעיות שבתחומי ממלכתו.
בשל ריחוקו מהפרושים ובשל ניסיונו לבסס עצמו כמלך שהוא "החוק החי", לא היה אהוד על העם ונרגם באתרוגים כשהחליט לקחת כנגד ההלכה את עבודת הכוהן הגדול במקדש. המרירות כלפיו הלכה והצטברה. אחרי כישלונו הצבאי מול הנבטים, בעקבות מארב שנעשה לחילותיו במעבר נקיקים צר, הבשילו התנאים למרד, והחלה מלחמת אזרחים ארוכה. לשם דיכויה נעזר ינאי בשכירי חרב נוכריים. בעקבות מחשבתו כי לבם של תלמידי החכמים אינו נוח מעובדת היותו כהן גדול (מאחר שהשמועה טענה כי אימו הייתה שבויה ולכן היה פסול לכהונה כלשהי ובפרט לכהן גדול, שאין בסמכות אדם לקחת תפקיד זה לעצמו) הוציא אותם ינאי להורג. שמעון בן שטח ניצל על ידי אחותו (שלומציון אשת ינאי) שהחביאה אותו, ואחרים כמו יהושע בן פרחיה, ברחו למצרים ושבו רק אחר ששמעון בן שטח הוחזר למעמדו ומונה כראש הסנהדרין בזכות אחותו המלכה.
המורדים, בייאושם ובזעמם, הזעיקו לעזרתם את דמטריוס השלישי, מלך סוריה, ומשהבינו כי שגו, הפנו חלקם עורף לסורים וחברו לינאי. בסופו של דבר נראה שהושגה פשרה שלפיה יוחזר "חבר היהודים" דהיינו השילוב של נציגי עם, מועצת זקנים ונציגי סנהדרין לעמדת השפעה. השלום הפנימי שב לארץ וינאי - למלחמותיו באויבים מבחוץ.
משפטו האחרון, לפי התלמוד, שזכה לפרסום רב, היה לשלומציון אלכסנדרה אשתו, שירשה אותו והנהיגה יחס אוהד יותר כלפי הפרושים: "אל תתיראי מן הפרושין ולא ממי שאינן פרושין, אלא מן הצבועין שדומין לפרושין, שמעשיהן מעשה זמרי ומבקשים שכר כפנחס".
סיבות המרד
הסכסוך, או המרד כנגד ינאי, פרץ לאחר שהמלך נכשל במסע צבאי כנגד הנבטים בגולן ונחל שם תבוסה קשה. היו מספר גורמים שהביאו למרד:
סכסוך זה הביא לידי כך שבמקורות (שנכתבו על ידי החכמים המאוחרים, שהיו בעלי זיקה לראיית העולם של הפרושים) מופיע ינאי כרודן עריץ. היסטוריונים כגון יוסף קלוזנר, רואים בו מלך חשוב ומוצלח, אשר תרם לקיומם של החיים היהודיים.
מדיניות החוץ
בתחום מדיניות החוץ חרג ינאי מן הקו של קודמיו. הוא לא חידש את הברית עם רומא, בשל החרדה מפני ההתפשטות הרומית במזרח ומדיניות הניצול הכלכלי שלה, במסווה של בריתות, חרדה שהיו שותפות לה כל המדינות באזור ובראשם מיתרידטס השישי מלך פונטוס. כביטוי לחוסנו ולריבונות יהודה לא חש ינאי צורך להיות בקשרים גם עם הממלכה הסלאוקית שירד קרנה. יתירה מזו, ינאי יצר קשרים עם אויבי רומא במזרח, כמו הפרתים. לא ברור אם ינאי היווה כוח אנטי רומאי פעיל או שנקט במדיניות פסיבית, בכל מקרה מבחינת כללי הדיפלומטיה של הרומאים, אי חידוש הברית היה צעד עוין. הר סובר שאין לשפוט את מעשיו של ינאי, כיוון שהיו מעוגנים במציאות המדינית של ימיו.
ינאי שמר כאמור על קשרים טובים עם מצרים התלמיית. הדבר התבטא בהתקשרות עם קלאופטרה השלישית ובעובדה שינאי לא נגע לרעה באשקלון, שכנתה של עזה, בעלת בריתם של התלמיים.
פטירתו וצוואתו
בשנת 76 לפנה"ס, בתום מסע המלחמה שערך בעבר הירדן המזרחי ובגולן, חלה אלכסנדר ינאי במחלת המלריה, ככל הנראה כתוצאה מהדבקות בטפיל P. malariae, הגורם לתסמיני קדחת כל 72 שעות (קדחת רביעונית). למרות מחלתו החליט לצאת למסע מלחמה נוסף, אולם במהלכו קרס ונפטר.
בשנות מלכותו האחרונות ביקש לאחות את הקרע בינו לבין העם, ואף הורה לאשתו, שלומציון אלכסנדרה, להשלים עם הפרושים. ייתכן כי הבין לבסוף, כי מלך לא יוכל לשלוט בעם על חודם של כידונים ולהתבסס על חיל שכירים.
לאחר שנפטר ינאי התפלגה ירושתו והתפצלה לשלושה בעלי תפקידים: אשתו שלומציון נטלה את כתר המלוכה, בנה הבכור, הורקנוס השני, היה לכהן גדול והפיקוד על הצבא נמסר לבן הצעיר, אריסטובולוס השני.
ינאי בהערכה היסטורית
נחמן קרוכמל כתב על ינאי שהוא התאכזר אל העם יותר מהורדוס.
לעומת זאת, ההיסטוריון יוסף קלוזנר התייחס באהדת מה אל ינאי המלך וראה כבדיה את הסיפורים שיש אצל יוסף בן מתתיהו בדבר אכזריותו הגדולה (למשל צליבת 800 פרושים, שחיטת נשיהם ובניהם לעיניהם והתעלסות עם פילגשיו במשתה גדול באותו זמן). מקורו העיקרי של יוסף בן מתתיהו הוא ההיסטוריון ניקולאוס מדמשק, ששימש יועץ למלך הורדוס, ומסתבר לטענת קלוזנר שניקולאוס השתדל להשחיר את דמותם של המלכים החשמונאים שאת שושלתם הכרית הורדוס.
בספרו היסטוריה של הבית השני הוא מציין שעל ידי השגשוג המדיני והכיבושים:
חוקרים אחרים קיבלו את מהימנותם של תיאורי אכזריותו של ינאי, וביססו אותם מממצאי מגילות מדבר יהודה, המספרות על מלחמתו של מלך חשמונאי שנוא, המכונה 'כפיר החרון' ומזוהה במחקר עם ינאי, עם קבוצה המכונה 'דורשי החלקות', המזוהה עם הפרושים. במגילות מתואר כיצד צלב את מתנגדיו: "ויעש נקמות בדורשי החלקות אשר יתלה אנשים חיים".
בשנת 2018 נמצאו בחפירות בירושלים שרידיהם של גופות רבות, ביניהם של נשים וילדים, שמצבם מלמד שהיו קרבנות לטבח ברוטלי. הממצאים תוארכו לימי ינאי, וההערכה היא שמדובר בעדות ליד הקשה שנקט ינאי כלפי מתנגדיו במהלך מלחמת האזרחים.
הרומן ההיסטורי של משה שמיר, מלך בשר ודם, סב סביב דמותו של ינאי.
על שמו רחובות בישראל, וכן היישוב בית ינאי.
רקונקיסטה (עיר)
רקונקיסטה (בספרדית: Reconquista) היא עיר בפרובינציית סנטה פה בארגנטינה. העיר נמצאת על יובל של נהר פרנה במרחק של 315 קילומטרים מסנטה פה, בירת הפרובינציה.
היסטוריה
רקונקיסטה נוסדה ב-27 באפריל 1872 על ידי מנואל אובליגדו בהוראת מושל פרובינציית סנטה פה סימון דה איריונדו כמוצב צבאי. ב-1884 המוצב נסגר ונותרה רק ההתיישבות. באותה שנה נבנה בקרבת ההתיישבות נמל נהר ששימש להעברת סחורות מהכפרים באזור לעיר סנטה פה.
ב-1921 רקונקיסטה קיבלה מעמד של עיר. בעקבות ההכרזה תהליך התיעוש בעיר החדשה גבר. התעשייה בעיר נפגעה במהלך השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך באותו זמן נוצר באזור העיר ענף גידול הכותנה, ובעקבותיו נפתחו תעשיות הקשורות אליו בעיר שעזרו להתגבר על המשבר.
כלכלה
רקונקיסטה היא מרכז מסחרי ותעשייתי חשוב באזור. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בעיקר גידול קנה סוכר, כותנה, חמניות, פשתן ותירס.
תחבורה
את רקונקיסטה משרת נמל התעופה דניאל חוקיק, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים דרומית למרכז העיר.
העיר נמצאת על הכביש הלאומי מספר 11, המקשר בין העיר קלורינדה, בקרבת הגבול עם פרגוואי, והעיר רוסאריו בדרום פרובינציית סנטה פה.
פפיטו ראמוס
חוסה אנטוניו "פפיטו" ראמוס וטה (בספרדית: José Antonio "Pepito" Ramos Huete, נולד ב-3 במאי 1951 בתטואן שבמרוקו) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי-קטלאני. ראמוס שיחק כמגן ימני בקבוצות הליגה הספרדית אספניול וברצלונה במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. בנוסף, ערך 4 הופעות במדי נבחרת ספרד. לאחר פרישתו ממשחק עבד כמאמן במספר קבוצות בקטלוניה.
קריירה כשחקן
ראמוס נולד בתטואן שבמרוקו, אז בשליטת ספרד, ובגיל צעיר עבר לקטלוניה שבספרד. בנעוריו שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה הקטנה מטרו, שם עשה את צעדיו הראשונים בכדורגל מקצועי, בליגה השלישית. בעונת 1970/1971 ירד עם הקבוצה לליגה הרביעית. למרות הכישלון הקבוצתי, יכולתו האישית הטובה של ראמוס משכה את תשומת לבה של אספניול, קבוצה מברצלונה ששיחקה בליגה הראשונה, והוא הצטרף אליה בקיץ 1971. הוא ערך את הופעת הבכורה במדיה ב-10 באוקטובר, כשנכנס כמחליף בתיקו 1-1 עם בורגוס. מנקודה זו החל לשחק בעקביות, והוא שותף ב-25 משחקי ליגה בקבוצה, שהגיעה למקום ה-12 בסוף עונת 1971/1972.
בעונה הבאה איבד את מקומו בהרכב וערך רק 8 הופעות, 3 מתוכן בהרכב הפותח. אספניול הגיעה למקום השלישי ובזכות כך העפילה לגביע אופ"א. אף על פי כן, מנקודה זו והלאה הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה. בעונת 1973/1974 הופיע ב-26 משחקי ליגה, אך לא לקח חלק בהדחתה של אספניול מגביע אופ"א כבר בסיבוב הראשון. הוא שותף בכל משחקי הליגה לעונת 1974/1975, בה הגיעה אספניול למקום ה-11. בעונת 1975/1976 נעדר משני משחקים בלבד בשל פציעה קלה, ואספניול סיימה את העונה במקום הרביעי בליגה. במשך כל תקופתו באספניול שיחק תחת המאמן חוסה סנטמריה.
בקיץ 1976 עזב ראמוס את אספניול ועבר ליריבתה העירונית, ברצלונה, אותה אימן רינוס מיכלס ההולנדי, תמורת סכום העברה של 30 מיליון פסטות. כבר בעונתו הראשונה בקבוצתו החדשה השתלב במהרה. הוא ערך 30 הופעות בליגה, בה הייתה ברצלונה סגנית האלופה, ובגביע אופ"א ערך 8 הופעות וסייע לקבוצה להגיע עד לרבע הגמר, שם הודחה על ידי אתלטיק בילבאו. גם בעונה הבאה הייתה ברצלונה סגנית האלופה, וראמוס השתתף ב-24 משחקי ליגה וב-6 נוספים בגביע אופ"א, שם הגיעה עד לחצי גמר הטורניר. ברצלונה זכתה בגביע הספרדי באותה עונה, אך ראמוס לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את לאס פאלמס. בעונת 1978/1979 הוחלף מיכלס בלוסיאן מולר, שבעצמו הוחלף לקראת סוף העונה בז'ואקים ריפה. מעמדו של ראמוס דעך והוא שיחק ב-8 משחקי ליגה ובמשחק אחד בגביע מחזיקות הגביע, בסיבוב הראשון נגד שחטאר דונצק, כשבסוף העונה זכתה ברצלונה בתואר לראשונה בתולדותיה.
גם בעונת 1979/1980 נותר מעמדו של ראמוס זהה, עד שרפה פוטר ומונה במקומו הלניו הררה, שנתן לראמוס לשחק לקראת סוף העונה. ב-12 באפריל 1980 הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, במשחק הליגה נגד לאס פאלמס שהסתיים בניצחון 1-0. במהלך העונה שיחק במשחק אחד בגביע המחזיקות, בגומלין רבע הגמר נגד ולנסיה, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו לנצח ולעלות לחצי הגמר. בעונה הבאה שב להיות פעיל בהרכב הקבוצה. הוא פתח ב-32 משחקי ליגה ובשני משחקי ברצלונה בסיבוב השני של גביע אופ"א, שם הודחה על ידי פ.צ. קלן. בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-4 בלבד, אך היא זכתה בגביע הספרדי הודות לניצחון 3-1 על ספורטינג חיחון, בו פתח ראמוס בהרכב.
בקיץ 1981 הצטרף המגן הימני חרארדו מירנדה לברצלונה והוא החל לתפוס את מקומו של ראמוס. למרות זאת, פתח בהרכב בליגה 10 פעמים ונכנס כמחליף 6 פעמים נוספות. בגביע המחזיקות השתתף ב-7 משחקים, כולל בחצאי הגמר שם עזר לברצלונה לגבור על טוטנהאם, אך הוא לא שיחק בגמר בו ניצחה ברצלונה את סטנדרד לייז' וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה. לאחר שלא שיחק כלל במחצית הראשונה של עונת 1982/1983, הוא שוחרר מברצלונה בינואר 1983 והצטרף לקרטחנה שמהליגה השנייה. הוא פתח בכל משחקיה עד סוף העונה, עזר לה לסיים במקום ה-16, 2 נקודות מעל המקום ה-17 שמוביל לירידה לליגה השלישית. בתום העונה, בהיותו בן 32, פרש מכדורגל.
ב-12 באוקטובר 1975 ערך ראמוס את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד, כשפתח בהרכב במשחק מוקדמות יורו 1976 נגד בו ניצחה ספרד 2-0. הופעתו הבאה הייתה כשנכנס כמחליף בגומלין רבע גמר המוקדמות נגד, אך לא הצליח למנוע את הדחת נבחרתו שהפסידה 2-0. בהמשך, במהלך מוקדמות מונדיאל 1978, שותף בשני משחקי ידידות. המשחק הרביעי והאחרון שלו במדי הנבחרת היה ב-21 בספטמבר 1977 נגד. בנוסף לחלקו בנבחרת הספרדית, השתתף בשני משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה, הנבחרת הלא רשמית של חבל ארץ זה.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו ממשחק החל לעבוד כמאמן, באופן בלעדי בקבוצות קטנות ברחבי קטלוניה. הוא אימן את הקבוצות ויק וסנטוביה לפרקים קצרים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בסוף עונת 1998/1999 התמנה למאמן ז'ימנסטיק טרגונה שמהליגה השלישית, הקבוצה הבכירה ביותר אותה אימן. הוא עזר לה להישאר בליגה לאחר שניצחה בפלייאוף על המקום בליגה השלישית את קאודל, ולאחר מכן הוא סיים את תפקידו. בהמשך אימן לזמן קצר קבוצות נוספות כמנליו ופראט. ב-2006 אימן את רובי, והיה זה תפקידו האחרון כמאמן.
קוסמיקס
קוסמיקס הוא ספר קומיקס מאת אורי פינק הכולל איגוד של סיפורים קצרים של אורי פינק שהתפרסמו בשבועוני הילדים והנוער, "כולנו", "צ'ופר", ו"מעריב לילדים". הנושא של הספר הוא מדע בדיוני וגיבורי-על ובעיקר פארודיה על ז'אנרים אלה. הספר מחולק לארבעה חלקים שבכל אחד מופיעים סיפורים קצרים מסדרה שונה שהוציא אורי פינק: סופר שלומפר, לוטרה, צ'וקומוקוס וחרצולי החלל.
סופר שלומפר
חלק זה הוא המשך סיפוריו של גיבור-העל הישראלי, סופר שלומפר, שהוצאו לאור בעבר בשני ספרים בשם "סופר שלומפר" (1991) ו"סופר שלומפר מכה שנית" (1993). הסיפורים עוקבים אחר סופר שלומפר בהרפתקאותיו בארץ ישראל, בכדור הארץ ובחלל. כמו בספרים הקודמים הסיפורים הם בעיקר הומוריסטיים ובחלקם שוברים את הקיר הרביעי.
לוטרה
חלק זה בספר עוסק בעלילותיו של לוטרה, מחפש אוצרות ושכיר חרב, שחי בעולם פוסט-אפוקליפטי לאחר שכדור הארץ הוצף במימי הקרחונים שנמסו בקטבים. בעולם זה היונקים היחידים ששרדו הם היונקים הימיים כגון כלבי ים, אריות ים, פילי ים, לווייתנים, דולפינים ולוטרות. רוב היונקים הימיים האלו זקוקים ליבשה לצורכי מחייתם ולכן קו משותף לרוב הסיפורים הוא הצורך באדמה.
הדמויות בסיפורים אלו הם כולם יונקים ימיים, מפני שהם בעלי האינטליגנציה הגבוהה. הגיבור לוטרה (אשר כפי ששמו מציין הוא לוטרה) מקבל עבודות גם מדמויות שמנסות לעזור לקהילתם (מנהיג קהילת אריות ים אשר מבקש לשחרר פיסת אדמה שמוחזקת על ידי מכשף רשע) וגם מדמויות שמנסות להשיג כוח עבור עצמם (מכשף אשר רוצה אוצר טכנולוגי של בני האדם ויעזור לו להשתלט על העולם).
בשונה משאר הסיפורים בספר זה, סיפורי לוטרה אינם מתמקדים בהומור, אלא בהעברת מסרים סביבתיים, כאשר לעיתים יש הומור נלווה.
צ'וקומוקוס
חלק זה בספר הוא פארודיה על גיבורי-על כמו סיפורי סופר שלומפר, אך מתמקד בנבל-על במקום בגיבור-על. הדמות המרכזית הוא צ'וקומוקוס, רשע-על כושל אשר נשלח לכדור הארץ בתא כלא סגור ובטעות שוחרר לאחר שהגיע. צ'וקומוקוס מגלה לאכזבתו שבכדור הארץ אין גיבורי-על שילחמו בו. הוא גם מגלה שהוא לא יכול הזיק לכדור הארץ מפני שתושביו הורסים את הכוכב שלהם בעצמם ושמי שהוא חושב שהם נבלי-העל בכדור הארץ הם למעשה מנהיגי צבאות שנלחמים ביניהם. הוא עובר הרפתקאות נוספות, ביניהן העברתו לכוכב בו אין נבלי-על.
חרצולי החלל
חלק זה בספר עוסק בחרצולי החלל, מחווה ופארודיה על מסע בין כוכבים: הדור הבא. צוות חרצולי החלל מבקר כוכבים שונים ברחבי הגלקסיה על ספינת הישטרפז (שיבוש פארודי של "אנטרפרייז"). הצוות הראשי כולל את:
בשניים מהסיפורים אורי פינק מדגיש שהוא לא יצר את הקומיקס הזה כי הוא מזלזל בתוכנית מסע בין כוכבים, אלא דווקא משום שהוא מעריץ שלה. הקומיקס כולל בעיקר סוגים שונים של שינויים הומוריסטיים לעלילות וביטויים מהתוכנית. כך למשל במקום מהירות האור יש את מהירות החור, מפגש עם חייזרים לא ידועים משתבש מאחר שאצלם להבעות פנים של חיוך והזעפת פנים יש משמעויות הפוכות, חברת צוות מתאהבת בווירוס אינטליגנטי שחי בתוכה, שגריר זר אינו מצליח למצוא את השירותים המתאימים למין שלו בסיפון מלא בתאי שירותים לכל סוג של מין שקיים.
צ'ארלי ינקוס
צ'ארלס תאופולוס "צ'ארלי" ינקוס (נולד ב-29 במאי 1961) הוא כדורגלן עבר אוסטרלי בינלאומי ממוצא יווני, קפטן נבחרת אוסטרליה בין השנים 1986 ו-1989.
ביוגרפיה
ינקוס החל את הקריירה שלו בשנת 1979 במדי היידלברג יונייטד ושיחק בהמשך גם באפי"ה לייכרדט טייגרס, בלקטאון סיטי ווולונגונג סיטי, כולן מהליגה האוסטרלית הראשונה. במשך עונה אחת (1988/1989) שיחק בפאוק סלוניקי היוונית.
תפקודו במגרש היה בעמדת המגן. משחקו התאפיין ביכולת תיקול גבוהה ובכושר מנהיגות. כמו כן, הצטיין בביצוע בעיטות חופשיות ובעיטות עונשין.
ינקוס היה המנהיג הבלתי מעורער של נבחרת אוסטרליה שהתמודדה מול נבחרת ישראל במוקדמות הגביע העולמי 1990. הבעיטה החופשית שהשוותה את תוצאת המשחק בין הנבחרות באצטדיון רמת גן ב-1989 - אותה בעיטה שלאחריה טבע יורם ארבל את הביטוי "ככה לא בונים חומה" - יצאה מרגלו של ינקוס, שכאמור, היה מומחה לבעיטות חופשיות.
בין שני הקמפיינים הכושלים להעפלה למונדיאל 1986 ומונדיאל 1990 השתתף ינקוס בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סיאול (1988), בו הגיעה אוסטרליה לרבע הגמר.
בסך הכול רשם ינקוס 7 שערים ב-49 הופעות עבור הנבחרת. אחד מהשערים, בעיטה קשה מ-25 מטרים שנכנס לרשתה של נבחרת ארגנטינה ב-1988, זכור על אוהדי ה"סוקרוז" עד היום כאחד מהיפים שבשערי הנבחרת.
הרברט אדוארד ג'ון קאודרי
הרברט אדוארד ג'ון קאודרי (באנגלית: Herbert Edward John Cowdrey; 29 בנובמבר 1926 - 4 בדצמבר 2009) היה היסטוריון בריטי שהתמחה במסעי הצלב.
מחקרו אודות נאומו של אורבן
קאודרי ידוע בעיקר בזכות עבודתו פורצת הדרך לגבי נאומו של אורבנוס השני בשנת 1096. על פי נוסחי הנאום הקיימים אצל בודרי מדול (בו ירושלים אינה מוזכרת) ואצל פולקו משארטר (יש ציון יחיד, אולם מקור פחות אמין) לא ברור אם אורבן אכן החל את מסע הצלב הראשון עקב מענה למצוקת האימפריה הביזנטית או עקב דאגתו לשחרור ממלכת ירושלים. קאודרי נעזר בחמישה מקורות משניים כדי לנסות ולהוכיח שאורבן אכן נאם עבור שחרור ירושלים. מחקרו הסתמך על קאודרי עסק במבחר תעודות:
ג'לי רול מורטון
פרדידנד ג'וסף לה-מות' "ג'לי רול" מורטון (Ferdinand Joseph LaMothe "Jelly Roll" Morton; 20 באוקטובר 1890? - 10 ביולי 1941), אחד ממוזיקאי הג'אז הראשונים. פסנתרן רגטיים, מלחין ומוביל הרכב ביג בנד.
הוא היה מלחין הג'אז הראשון שפרסם תווים למוזיקת ג'אז עם קטעים כגון Wolverine Blues, Black Bottom Stomp, ו-Buddy Boldens Blues. לדבריו טען שהוא-הוא המציא את הג'אז ב-1902, על כך כתב המבקר סקוט יאנאו: "מורטון עשה לעצמו עוול (באמירה זו), הישגיו כחלוץ כה גדולים עד שלא היה לו צורך להתרברב ולעוות את האמת".
שנים ראשונות
מורטון נולד בניו אורלינס למשפחה קריאולית, אביו היה ממוצא צרפתי ואמו אפרו-אמריקאית, הוריו לא נישאו רשמית והשם "מורטון" הוא שמו של אביו החורג. בגיל 14 כבר ניגן פסנתר בבית בושת וגר עם סבתו האדוקה, שגירשה אותו לבסוף מביתה כאשר גילתה שהוא מנגן "מוזיקה שטנית". הכינוי "ג'לי רול" (שפירושו המילולי לחמנייה בריבה) הוענק לו, לפי אחת הטענות, על ידי היצאניות. ב-1904 נדד ברחבי דרום ארצות הברית, כשהוא משתתף במופעי מינסטרל (סוג של וודוויל, המערב הצגות קומדיה ומוזיקה ובו הופיעו לבנים מחופשים לאפרו-אמריקאים באופן גרוטסקי). בתקופה זו הלחין כמה מהסטנדרטים המוקדמים ביותר של הג'אז כגון Jelly Roll Blues ו-King Porter Stomp. ב-1910 הגיע לשיקגו וב-1911 לניו יורק, שם הפך לנגן פסנתר סטרייד (Stride Piano) וניגן לראשונה בלוז בצפון ארצות הברית. בשנת 1915 הדפיס את התווים של Jelly Roll Blues והלחן הפך בכך ללחן הג'אז הראשון שהודפס מעולם. ב-1917 הופיע בקליפורניה עם להקת ביג בנד והטנגו שהלחין The Crave הפך ללהיט בהוליווד. הוא גויס לתקופה קצרה עקב מלחמת העולם הראשונה אך שוחרר כעבור זמן קצר.
שיקגו וניו-יורק
ב-1923 השתקע בשיקגו והחל לשווק את המוזיקה שלו בדפי תווים וסרטים מנוקבים (piano rolls) עבור פסנתר מכני, סוג של תיבת נגינה משולבת בפסנתר המנגן באופן אוטומטי את המוזיקה המנוקבת בסרט. כמו כן הקליט תקליטים כסולן ויחד עם להקה. ב-1926 החתימה אותו חברת התקליטים הגדולה ביותר בארצות הברית באותה עת, ויקטור טוקינג משין. חברת התקליטים מימנה הקמת תזמורת קבועה בשם Jelly Roll Morton & His Red Hot Peppers. בתזמורת ניגנו נגנים רבים שהיגרו לשיקגו מניו אורלינס ורמתה הייתה גבוהה.
ב-1928 נשא לאשה את מייבל ברטרנד ועבר לניו יורק. בניו יורק לא הצליח לשחזר תזמורת ברמתה של ה-Red Hot Peppers והתמקד בעיקר בנגינת סולו ובשלישייה עם קונטרבס ותופים. בניו יורק ניגן עם נגנים רבים, שהיו אז בתחילת דרכם בהם ארטי שו וסידני בשה וניהל אורח חיים ראוותני. בשל השפל הגדול בארצות הברית לא חודש חוזה ההקלטות שלו והוא נאלץ להתקיים מעבודות מזדמנות כסוכן הימורים ואיש מכירות נודד. ב-1934 קיבל תוכנית ברדיו והופיע עם פלטשר הנדרסון ובני גודמן.
וושינגטון די. סי.
ב-1935 עבר לוושינגטון די. סי. וניהל מועדון מוזיקה. ב-1938 שמע את נגינתו חוקר הפולקלור אלן לומקס והזמין אותו להקליט מספר ראיונות על המוזיקה שלו עבור ספריית הקונגרס. הראיונות במהלכם מורטון מסביר את המוזיקה החדשה ומדגים בנגינה בפסנתר התארכו לכדי למעלה משמונה שעות הקלטה. החשיבות ההיסטורית של הקלטות אלה רבה ביותר כיוון שהן מתעדות את היווצרות הג'אז מכלי ראשון. עם זאת אמינותם של הסיפורים שמספר מורטון מוטלים בספק כיוון שהוא נטה להדגיש את מקומו בבסיס היצירה של הג'אז, תוך "ניפוח" תרומתו לכל התפתחות הג'אז בניו אורלינס. ההקלטות, שפורסמו בשמונה CD ב-2005 זכו בפרס גראמי וזיכו את מורטון, 64 שנים לאחר מותו, בפרס גראמי למפעל חיים.
בין 1938 ל-1939 נפגע מורטון בקרב סכינים שהתרחש במועדון אותו ניהל. בית חולים "ללבנים בלבד" סירב לטפל בו והוא נאלץ לפנות לבית חולים ברמה ירודה שלא טיפל בפצעיו כהלכה. עקב כך סבל מחוסר נשימה כרוני בהמשך חייו. הוא נפטר כתוצאה מהתקפת אסתמה בלוס אנג'לס, בעת ששהה שם להופעות.
הוקרה והתייחסות תרבותית
בברודוויי הועלו שתי הצגות מוזיקליות על חייו, Jelly Roll ו- Jelly's Last Jam.
הוא מופיע כדמות בסרט מ-1998 "אגדת הפסנתרן", בגילומו של השחקן קלרנס ויליאם השלישי, כמי שעולה לאנייה בה מנגן הפסנתרן האגדתי "1900" (שנולד וגדל בה ומעולם לא ירד לחוף) על מנת להתחרות עמו בנגינה. בסרט הוא מנגן שלושה מהלחנים הידועים של מורטון בזה אחר זה: Big Foot Ham, The Crave ו-Finger Buster.
ב-1963 נבחר על ידי מבקרי דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז. הוא נכלל גם בהיכל התהילה של הרוקנרול ובהיכל התהילה של מדינת לואיזיאנה.
כללי הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית הבין-לאומית
הגישה הדומסטית בכלכלה הפוליטית היא תפיסה תאורטית בתחום הכלכלה הפוליטית הבין-לאומית, המדגישה את חשיבותם של גורמים פנים-מדינתיים, סקטוריאליים וחברתיים בעיצוב התנהגותם של שחקנים בזירה זו.
על פי הגדרתו של תומאס אוטלי (Oatley), תחום הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בוחן את המאבק שבין מרוויחים ומפסידים בסחר בינלאומי. שתי השאלות הכלליות בתחום זה הן: ראשית, כיצד מעצבת הפוליטיקה את החלטות החברה לגבי ניצול המשאבים העומדים לרשותה? ושנית, מהן ההשלכות של החלטות אלו? במשך מאה השנים האחרונות עסק המחקר בתחום הכלכלה הפוליטית הבינלאומית בניתוח סוגיות שונות על פי שלוש פרדיגמות מרכזיות: המרקנטיליזם, הליברליזם והמרקסיזם. ואולם, שלוש גישות אלה בוחנות את המדינה כיחידת בחינה, ומתקשות להסביר את הפן הדומסטי. על כן, במקביל התפתחו גישות המתמקדות בהתבוננות באינטראקציה בין אינטרסים סקטוריאליים ומוסדות פוליטיים, כהסבר לעיצוב מדיניות כלכלית בינלאומית.
מודל רוגובסקי
מודל זה, שפותח על ידי רונלד רוֹגוֹבסקי (Ronald Rogowski), מתאר כיצד כוחות הכלכלה הבינלאומית משפיעים על הפוליטיקה הדומסטית במדינות, וכך מדגיש את חשיבותם של גורמים דומסטיים בקבלת החלטות. בכך, מציע רוגובסקי הסבר למערכת האינטרסים הסקטוריאליים במדינות, ולוּ ברמה הכלכלית. המודל מייחס את האינטרסים הסקטוריאליים בחברות השונות לפתיחות או חסמים לסחר, ואת הפערים בהתנהגותן של מדינות בזירת הסחר הבינלאומי בעיקר לשפע או נדירות של גורמי ייצור. על פי המודל, המפתח להבנת קואליציות במדינות הוא בשפע או בנדירות של גורמי ייצור. יחד עם זאת, יש להדגיש כי המודל אינו מתייחס כלל לגורמים אחרים שעשויים להשפיע על התנהגותה של מדינה או להתהוותן של קואליציות בתוכה, כגון דת, תרבות, מורשת היסטורית, מוסדות וכדומה.