cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולינום סימטרי
הדיסקרימיננטה ופולינומים כמעט סימטריים
כהכללה של המשפט היסודי, כל פונקציה שאינה משתנה תחת הפעלת תמורות זוגיות אפשר לכתוב בצורה, כאשר f,g פונקציות סימטריות.
טי רקס (להקה)
טי רקס הייתה להקת רוק בריטית בהנהגתו של מארק בולאן. הלהקה נוסדה בלונדון של שנות ה-60 והייתה לאחת מלהקות הגלאם רוק המצליחות של שנות ה-70. היא החלה את דרכה תחת השם "טירנוזאורוס רקס" וניגנה בעיקר מוזיקת פולק. עם כניסת שנות ה-70 והתפתחות ז'אנר הגלאם-רוק קיצרה הלהקה את שמה ונודעה בשם טי רקס.
טירנוזאורוס רקס
טי רקס נוסדה בשנת 1967 על ידי מארק בולאן. בתחילה מנה ההרכב ארבעה חברים, אך כבר לאחר הופעתם הראשונה קמו מחלוקות בין החברים ושניים מהם החליטו לעזוב. ההרכב הפך למעשה לצמד - מארק בולאן כסולן וגיטריסט בליוויו של סטיב טוק על כלי ההקשה.
הסגנון המוזיקלי של הלהקה בתקופה ראשונית זו התאפיין בפשטות פולקית ספוגה בהשפעות מהמיתולוגיה הטולקינאית עם מחוות קלות לזמרי הרוקבילי, אדי קוקרן וג'ין וינסנט.
עד שנת 1968 הספיקה הלהקה לצבור הצלחה מתונה במכירות תקליטים והשמעות רדיו, בעיקר בזכות עזרתו של שדרן הרדיו ג'ון פיל איתו התיידדו החברים בתחילת דרכם. אולם תמיכתו של פיל בלהקה הייתה גם לעוכריה, שכן מבקרי מוזיקה שונים מטעם מגזיני המוזיקה הבריטיים נטו להרים גבה לנוכח חשיפת היתר שקיבלה בתוכנית הרדיו שלו.
בשנת 1969 החלו שני חברי הלהקה להתרחק זה מזה. בולאן העדיף לחיות חיים שקטים ושלווים עם בת-זוגו בעוד טוק נמשך לסצנה המחתרתית של לונדון באותה תקופה, התמכר לסמים ועבר לחיות בקומונה. הצמד נפרד סופית לאחר סיבוב הופעות כושל בארצות הברית, במהלכו נאלצה הלהקה השקטה לנגן לצידן של להקות רוק רועשות כמו הסטוג'ס. עם החזרה לבריטניה, החליף את מקומו של טוק נגן בונגו בשם מיקי פין. השניים חלקו ביניהם כימיה טובה ונשארו ביחד עד שנת 1975.
עם הצטרפותו של פין החלה הלהקה להתנסות בשימוש גם בגיטרה חשמלית ובצליל "רוקיסטי" יותר. השינוי הגיע לשיאו עם הסינגל King of the Rumbling Spires שהתאפיין ברמת הפקה גבוהה יותר, בשילוב עם מילים פשוטות יותר שכתב בולאן ושימוש בלהקת רוק מלאה. ב-יוני 1970 הופיעה הלהקה לעיני 350,000 איש בפסטיבל הרוק בפארק קרלינגן, (Stamping Ground Festival) על יד העיר רוטרדם שבהולנד לצד להקות כמו פינק פלויד, סנטנה, ג'פרסון איירפליין והבירדז. בספטמבר של אותה שנה הם הופיעו בפסטיבל גלסטונברי הראשון.
טי רקס
אשתו של אמרגן הלהקה הוסיפה לבולאן איפור מנצנץ (גליטר) מתחת לעיניים לפני אחת מהופעותיו בתוכנית טופ אוף דה פופס, מהלך שלטענת רבים הוביל ללידתו הרשמית של סגנון הגלאם רוק, לכל הפחות בבריטניה (יש הטוענים שהיה זה דווקא אליס קופר שייסד את הסגנון בהופעותיו בבגדי נשים).
המעבר לגיטרות חשמליות גרם לבולאן לכתוב לשירי הלהקה טקסטים בעלי אופי מיני, להבדיל מהאופי המיתולוגי של טירנוזאורוס רקס, וגרם ללהקה לאבד רבים ממעריציה ההיפים שהכריזו עליה כממוסחרת.
אלבומה השני של הלהקה תחת השם טי רקס, שיצא בשנת 1971, היה להצלחה מסחרית גדולה והגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. האלבום כלל את הסינגל Get It On שהפך לשיר המפורסם והמצליח ביותר של הלהקה, והיה גם לאחד משירי הגלאם רוק היחידים שהצליחו גם במצעדים בארצות הברית.
פירוק ומוות
בולאן התגרש מאשתו שהייתה גם אמרגנית הלהקה, והחל מערכת יחסים עם הזמרת גלוריה ג'ונס האחראית לגרסת המקור לשיר Tainted Love של להקת סופט סל.
הופעתו הציבורית האחרונה של בולאן הייתה בפרק הסיום של תוכניתו, בו התארח חברו הטוב דייוויד בואי. פחות משבוע לאחר מכן, לאחר בילוי במועדון לילה עם בת-זוגו, נהרג בולאן בתאונת דרכים בלונדון. היה זה שבועיים בלבד לפני יום-הולדתו ה-30.
למרבה האירוניה, הייתה זו בת-זוגו של בולאן שנהגה ברכב, שכן הוא עצמו סבל מחרדת נהיגה ופעמים רבות ציין שפחד למות בתאונת דרכים, פחד שביטא יותר מפעם אחת גם במילות שיריו. גלוריה ג'ונס שרדה את התאונה וחזרה להתגורר בביתה בארצות הברית, ביחד עם בנה המשותף עם בולאן - רולאן.
בשנת 2000 נחשפה הלהקה לקהל חדש, לאחר ששיריה שימשו בסיס עיקרי לפסקול הסרט בילי אליוט.
השפעה מוזיקלית
הלהקה השפיעה רבות על התפתחות סגנונות הפאנק רוק והבריטפופ, כמו גם על להקות אינדי מודרניות המנגנות מוזיקה המושפעת מהגלאם רוק בכלל, ומטי רקס בפרט. החומרים האקוסטיים שיצרה הלהקה בתחילת דרכה סייעו להתפתחות הרוק המתקדם וזמרי הפולק של המאה הנוכחית.
להקות רבות הקליטו גרסאות כיסוי ומחוות ללהקה, ביניהן איגי פופ, פלסיבו, באוהאוס והסמיתס שלהיטם הגדול Panic משנת 1986 מכיל קטעים מוזיקליים הלקוחים משירם של טי רקס Metal Guru.
גם להקות רוק כבד כמו AC/DC הושפעו מטי רקס, לא רק מבחינה מוזיקלית אלא גם מהטקסטים המיניים המפורשים בשירים כמו Get it On ו-Baby Strange. הזמר פרינס הושפע אף הוא מהסגנון המיני שאפיין את הטקסטים של בולאן בשיא הקריירה, השפעה הניכרת בבירור במילות להיטיו הגדולים.
בישראל הושפעה ממנו בעיקר להקת הרוק קילר הלוהטת, שסולנה וכותב השירים שלה, יורם מארק-רייך סיפר בהזדמנויות שונות על הערצתו העיוורת בתקופת העשר'ה שלו למארק בולאן.
דיסקוגרפיה
המספרים מייצגים את המקום הגבוה ביותר אליו הגיע האלבום\סינגל במצעד הבריטי.
מנחם זמבה
הרב מנחם זֵמְבָּה (נכתב גם זמבא; י"ג באלול תרמ"ג, 15 בספטמבר 1883 – י"ט בניסן תש"ג, 24 באפריל 1943) היה מגדולי רבני יהדות פולין וממנהיגיה קודם השואה. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. מאחרוני הרבנים בגטו ורשה.
שנותיו הראשונות
נולד בי"ג באלול תרמ"ג (1883) בפראגה, פרוור של ורשה, השוכן על גדות נהר הוויסלה. אביו רבי אלעזר וסבו רבי אברהם היו חסידי קוצק וגור. ניחן בכוח זיכרון נדיר ותפיסה מבריקה. עם זאת, מילדותו סבל מבריאות לקויה. בגיל תשע נפטר אביו והוא עבר לחסותו של סבו שקירבו אל החסידות עם נסיעותיו התכופות לאדמו"ר מגור, ה"שפת אמת".
בגיל שמונה עשרה נשא לאשה את מינדל, בתו היחידה של ישעיה חיים צדרבוים. אחר חתונתו המשיך ללמוד תורה כאשר חותנו העשיר מפרנס אותו. בשנת תרע"ט הדפיס את ספרו הראשון, שו"ת "זרע אברהם". את ספרו השני, "תוצאות חיים", הוציא לאור לזכר חותנו שנפטר בשנת תר"פ (1920). גם לאחר פטירת חותנו סירב לקבל על עצמו עול רבנות והעדיף להמשיך לנהל את חנות הפלדה שהוריש לו חותנו, אף על פי שבאותן שנים כבר היה מפורסם כתלמיד חכם גדול. תשובותיו ומאמריו התפרסמו בספרים ובירחון התורני "דגל התורה" בעריכת הרב מנחם מנדל כשר. ביתו בפראגה הפך למקום כינוס לתלמידי חכמים מחוגים שונים ולתלמידים צעירים שבאו ללמוד מתורתו. הרב זמבה היה רגיל לנסוע לאדמו"ר מגור ויחסי חיבה והערכה הדדית שררו בין השניים. בשנת תרפ"ח הוציא את הספר "גור אריה יהודה" - לזכר בנו שנפטר בחייו (חתנו של רבי מנחם מנדל אלתר, בנו של השפת אמת).
פעילות ציבורית
ב-1935 נכנע ללחץ הרבנים וקיבל על עצמו את החברות ב"ועד הרבנים" של ורשה, יחד עם רבי יעקב מאיר בידרמן ורבי אברהם ויינברג. בין השאר היה בין החותמים על האיסור להמם את הבהמה לפני שחיטתה, בפולמוס הגדול על השחיטה שהתנהל באותם ימים.
בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בשנת תרפ"ג נבחר למזכירות הכבוד של התנועה, עוד בטרם מלאו לו ארבעים, והיה אחד מעמודי התווך שלה. בנאומו בכנסייה הגדולה השלישית האגודה (תרצ"ז), שהתכנסה על רקע ועדת פיל, התנגד נחרצות לחלוקת ארץ ישראל. בנאומו אמר:
בשנת 1935 שלח איגרת לרב אברהם יצחק הכהן קוק, שבה ביקש סיוע בקבלת אשרת כניסה לארץ ישראל, לו ולבני משפחתו. ב-28 בפברואר 1935 הוגשה הבקשה של הרבנות הראשית לארץ ישראל למתן רישיון עלייה לו ולבני משפחתו, אולם ב-20 במרץ 1935 הבקשה נדחתה.
בראשית 1936 הזמינו אותו חסידי גור מירושלים להיות רבם, אך היוזמה לא יצאה אל הפועל.
תקופת השואה
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה ורשה בידי הנאצים, והם דרשו להקים "מועצת הזקנים" (יודנראט). רבי מנחם זמבה התנדב לעמוד בראשו, אך עמיתיו הרבנים מנעו זאת ממנו ושלחו שני רבנים אחרים למועצה. בתחילת המלחמה נעשה ניסיון להבריחו מחוץ לגבולות פולין הכבושה יחד עם האדמו"ר מגור ובני לווייתו, אך בכרטיסי הוויזה לארצות הברית נרשם שם המשפחה של הרבי מגור, אלתר, וכך היה מנוע הרב זמבה לצאת מהאזור הכבוש. לאחר התעללות קשה של הנאצים בתחילת שנת 1940, הוא נאלץ להעביר את דירתו לעיתים קרובות, והשאיר את כתבי היד הרבים של חידושיו במסתור בדירתו הישנה.
עם גירוש היהודים לתחומי גטו ורשה, עבר לשם גם הרב זמבה יחד עם בני משפחתו ועבד בבית החרושת שולץ. על פעילותו בגטו ישנן עדויות ביומן גטו ורשה שכתב הלל זיידמן. בסוף אדר תש"ג (1943) הכריז על תענית ציבור וחיבר תפילה מיוחדת לקראת ר"ח ניסן. כל אותה תקופה קיים מניין קבוע בביתו ועסק בתורה. לדבריי זיידמן, חידש הרב זמבה חידושים בהלכות קידוש השם, ובפתחם כתב: "מה שחידשתי בעזרת ה' בימי הזעם תחת חמת המציק, בעניין קידוש השם על פי הרמב"ם והראב"ד ז"ל, ביום בו נלקחה ממני אשתי היקרה". משום היותו אחד הרבנים החשובים של ורשה השתדלו הרב וייסמנדל וחבריו להצילו (הוא מופיע כאחד הרבנים שמשתדלים להצילם, במכתב של הרב וייסמנדל אל הרב משה בלוי, מראשי האגודה בארץ). כמו כן, לקראת חיסול הגטו הייתה פנייה מצד ראשי הכנסייה הפולנית להציל אותו, אך הוא סירב. ממש סמוך לפרוץ המרד הוא ערך ליל סדר פסח, ועוד לפני כן ארגן אפיית מצות קטנות שיוכלו לשאתן בכיס במהלך החג. בשבת חול המועד פסח, י"ט בניסן, במהלך דיכוי מרד גטו ורשה, החל ביתו לבעור. דיירי הבית ניסו לחצות את הרחוב אל עבר הבית שממול, כאשר לפתע נשמעו יריות והרב מנחם זמבה נהרג. הוא הובא לקבר זמני בחצר הבית. ימים אחדים לאחר מכן השלימו הנאצים את חיסול הגטו ומשפחתו נרצחה גם היא.
ב-1958 בעת פעולת חפירות שערכו הפולנים לשיקום אזור הגטו היהודי, נמצא קברו של הרב זמבה מתקופת המלחמה. עצמותיו הועלו לארץ ישראל ונטמנו בהר המנוחות בירושלים בכ"ט בסיון תשי"ח (1958) בלוויה רבת משתתפים, ובתוכם הרבנים הראשיים והאדמו"ר מגור. בזמן הלוויה קיימה הכנסת טקס ודקת דומייה לזכרו. על שמו רחובות בבני ברק ובנתניה.
תמיכתו במרד
ישנן כמה עדויות שהרב מנחם זמבה נמנה בין הרבנים שקראו למרד מזוין ולנקמה בגרמנים. הראשון שפרסם דברים על עמדתו בעניין זה היה הלל זיידמן. זיידמן מספר ביומנו על דיון שהתקיים כמה חודשים לפני פרוץ המרד. בדיון השתתפו רבנים, פוליטיקאים ופילוסופים, ודובר בו על גירושם של יושבי הגטו.
ועוד אמר:
עדות נוספת היא עדותו של ניצול השואה, יהודה אריה פיינגולד, פורסמה בעיתון הצופה ב-1946, מיד אחרי השואה. על פי עדות זו שהה פיינגולד בסוכתו של הרב זמבה ביום הראשון של חג הסוכות תש"ג (26.9.1942) ולדבריו קרא הרב זמבה "להתקומם, להתנגד במעשה בנשק ביד".
הרברט צ'פמן
הרברט צ'פמן (19 בינואר 1878 - 6 בינואר 1934), היה מאמן כדורגל אנגלי מצליח ורב השפעה, ששינה מן היסוד את תפקיד המנג'ר בכדורגל האנגלי; חדשן טקטי ואדמיניסטרטיבי, שהעמיד שתי קבוצות דומיננטיות בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים: האדרספילד טאון וארסנל, וזכה עם כל אחת מהן פעמיים באליפות הפוטבול ליג ופעם אחת בגביע ה-FA.
מנחם זמבה
תמיכתו במרד
אחיינו, הרב אברהם זמבה, שהיה עם דודו עד רגעיו האחרונים אישר שדודו תרם כסף עבור "ועד ההתגוננות" שהוקם בגטו. בנוסף ישנן עדויות שהוא יעץ למי שיכול להימלט ולא להתמסר לגרמנים משום שפירושו של דבר הוא איבוד מרצון.
הרברט צ'פמן
לידס סיטי
ב-1912 התמנה לתפקיד מזכיר המועדון לידס סיטי מהליגה האנגלית השנייה. במונחים מודרניים יש לראות את תפקיד המזכיר כזה של מאמן או מנג'ר, כאשר לצ'פמן עצמו היה חלק רב באבולוציה של המשרה. בלידס העמיד קבוצת צמרת, אך לא הצליח להעלותה לליגה הבכירה. לאחר מלחמת העולם הראשונה פורק המועדון, בשל אי-סדרים כספיים. רבים מהמעורבים בקבוצה הורחקו מכדורגל לכל החיים, אולם צ'פמן הצליח למלט עצמו מגורל זה, בטענה שלא היה אחראי לתשלומים הלא חוקיים.
מנחם זמבה
משפחתו
הרב מנחם זמבא היה נשוי למינדל, בתו של ישעיה חיים צדרבוים. מילדיהם: כמו כן היו לו עוד שתי בנות צעירות שלא נישאו, אחת מהן התארסה בגטו ורשה.
הרברט צ'פמן
האדרספילד טאון
לאחר השערורייה בארסנל עבד צ'פמן זמן מה כמנהל מפעל. ב-1920 קיבל לידיו את המושכות במועדון שלא מכבר עלה לליגה הראשונה, האדרספילד טאון. הקבוצה שבנה צ'פמן בהאדרספילד הייתה לטובה ביותר באנגליה, זכתה בגביע ה-FA ב-1921-1922 והייתה לקבוצה הראשונה אי פעם שזכתה בשלוש אליפויות רצופות, החל ב-1923-1924. השלישית מבין האליפויות לא נרשמה על שמו של צ'פמן, שנענה להצעה כספית מפתה מטעם ארסנל, ועבר ב-1925 לנהל את המועדון הלונדוני.
מנחם זמבה
חיבוריו
כמו כן, הוציא לאור את ספרים שהתכתבויות אחרים עמו (כאשר רוב הספר ממנו):
הרברט צ'פמן
ארסנל
המשימה שעמדה בפני צ'פמן בהגיעו לדרום לא הייתה קלה: קבוצות מהצפון שלטו בכדורגל האנגלי, ובראשן האדרספילד טאון האימתנית, שהוא עצמו בנה. עד אותה עת לא זכתה אף קבוצה מלונדון באליפות הליגה הראשונה, וארסנל בפרט הייתה קבוצת מרכז טבלה חסרת השראה, שאיש לא ציפה ממנה לשנות מצב עניינים זה. במאי 1925 הכריז המנג'ר החדש של ארסנל כי הוא צופה שייקח לו חמש שנים להפוך את ארסנל לקבוצה מנצחת, תחזית שהתבררה כמדויקת עד כדי ימים בודדים. ב-26 באפריל 1930 ניצחה ארסנל בגמר גביע ה-FA את האדרספילד טאון 2-0, תוצאה שסימנה חילופי משמרות: ארסנל ירשה את האדרספילד כקבוצה הדומיננטית בכדורגל האנגלי, בראשית שנות השלושים, עם שתי אליפויות, שהושגו בעזרת תצוגות כדורגל התקפי וחדשני.
צ'פמן מת לפתע ב-1934, בגיל 55, מדלקת ריאות, באמצע עונה שסופה היה באליפות שלישית של ארסנל. המועדון אותו שם על המפה, תרתי משמע (הוא שכנע את הרשויות לשנות את שמה של תחנת התחתית הסמוכה לאצטדיון ארסנל), המשיך וזכה עד תום העשור בשלושה תארים נוספים. אף מאמן לפניו לא זכה באליפות עם שתי קבוצות שונות. בהייבורי הוצב פסל בדמותו, מאת הפסל יעקב אפשטיין. שבעים שנה לאחר מכן הוצב הפסל בחלקו הפנימי של אצטדיון האמירויות, ביתה החדש של ארסנל.
מורשת
ההצלחה שהשיג בארסנל נבנתה ממספר גורמים, שמייצגים היטב את תרומתו להתפתחות הענף. בחלקה היא נבעה מהמערך והשיטה שהנהיג. ב-1925 שונה חוק הנבדל, כשמספר השחקנים הדרושים מעבר לשחקן ההתקפה ירד משלושה לשניים. צ'פמן הפנים את משמעות השינוי וייצר מערך חדש, 3-3-4 שנודע כ-WM. שחקן הגנה מרכזי אחד היה אחראי על "מלכודת הנבדל", בעוד המגנים נדחפו קדימה לתפקידים התקפיים יותר. את שחקני הכנף, שתפקידם המסורתי היה לרוץ על הקו ולהגביה, עודד לחתוך פנימה ולאיים על השער ישירות. את הדגש שם צ'פמן על התקפות מתפרצות מהירות והנעת כדור מהירה ויעילה ממרכז השדה לאגפים ובחזרה.
יותר מכל ידוע צ'פמן כמי שדרש וקיבל סמכות מלאה על כל ההיבט המקצועי של ניהול הקבוצה. סכומי כסף גדולים שולמו על שחקנים שאותם הביא לארסנל, כדייוויד ג'ק ואלכס ג'יימס, אף שהשכיל גם להביא שחקנים צעירים כקליף באסטין ולפתח את כישרונם. את הזכות לקבוע את ההרכב שמר לעצמו, אף שבאותה תקופה היא הייתה בדרך כלל נחלתם של חברי מועצת המנהלים ובעלי הקבוצה. שחקנים שלא הכפיפו עצמם לסמכותו נפלטו מהר מאוד מהמועדון. עוד סמכות ששמר לעצמו בלבד, הייתה הרשות לצעוק הוראות מהקווים בעת משחק. עבור מי שעמדו בדרישותיו ועבדו תחתיו, דרש וקיבל תנאים חסרי תקדים: שהייה במלונות הטובים ביותר, טיפול רפואי מקצועי, כולל פיזיותרפיה, ומתקני אימונים וחדרי הלבשה מפוארים.
בין חידושיו הרבים ניתן למנות עוד את אספות הקבוצה השבועיות, את השימוש בכדור משחק לבן, את מספור חולצות השחקנים ואת השימוש בזרקורים. שיטת הכדורגל שהנהיג, כמו גם עליית המדרגה בתחום המקצוענות של המועדונים, ליוו את הכדורגל האנגלי שנים רבות אחרי מותו.
ב-10 בדצמבר 2011, לרגל חגיגות 125 שנים להיווסדה של ארסנל, הוצב פסל ברונזה בדמותו של צ'פמן מחוץ לאצטדיון האמירויות.
יחסי איי מרשל–פלאו
יחסי איי מרשל–פלאו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין הרפובליקה של פלאו.
היסטוריה
היחסים השוררים בין איי מרשל לפלאו הם חמים מאוד וידידותיים, הם מושפעים מאוד מהתלות של שתיהן בארצות הברית.
אזרחי איי מרשל יכולים להישאר בפלאו למשך שנה שלמה (365 ימים) ללא אשרת כניסה ואילו לאזרחים פלאואניים יש חופש תנועה בלתי מוגבל לאיי מרשל. שתי המדינות תומכות אחת בשנייה, בנוסף לתמיכתן בארצות הברית ובמיקרונזיה, מדינה נוספת החברה בהסכם התלות בארצות הברית. בנוסף לכך, תומכות המדינות באופן אוטומטי כמעט בישראל בהצבעות באו"ם ובפורומים שונים, באופן דומה לארצות הברית ולמיקרונזיה.
חומצה פחמתית
חומצה פחמתית (Carbonic acid) היא תרכובת שנוסחתה H2CO3 נוצרת בהמסת פחמן דו-חמצני במים.
כאמור, חומצה פחמתית מתקבלת בתגובה של CO2 עם מים
קבוע שיווי המשקל של התגובה (K=1.7*10-3 (0.0017 כלומר רוב ה-CO2 המומס אינו מגיב ליצירת החומצה.
קבוע שיווי המשקל של תגובה 1 : Ka1=2.5*10-4 ; pKa1=3.6 קבוע שיווי המשקל של תגובה 2 : Ka2=5.6*10-11 ; pKa2=10.25
קבוע הפירוק של תגובה 1 גבוה למדי כלומר H2CO3 היא חומצה חזקה יותר מחומצה אצטית או חומצה פורמית אבל כיוון שחומצה פחמתית מתפרקת ל CO2 ומים הרי שניתן לרשום את נוסחת שיווי המשקל כך:
קבוע שיווי המשקל Ka = 4.30×10−7; pKa = 6.36 (מכפלת Ka1 וקבוע ריאקצית ההמסה). זהו, למעשה, קבוע החומצה של CO2 במים.
חומצה פחמתית בדם
פחמן דו-חמצני הנפלט מהתאים הופך בדם לחומצה פחמתית שמאבדת פרוטון ומתקבל יון הביקרבונט -HCO3. כדי להיפטר מ CO2 הביקרבונט נכנס לכדורית דם אדומה, מקבל פרוטון והופך לחומצה פחמתית שמתפרקת למים וCO2 גזי שיוצא מהנימים לריאות. שיווי המשקל בין ביקרבונט לחומצה פחמתית חשוב בוויסות מאזן חומצה ובסיס של הדם ושאר נוזלי הגוף. כמעט לכל אורגניזם יש אנזים קרבוניק אנהידרז המאיץ את תגובות המעבר מפחמן דו-חמצני לביקרבונט פי קרוב למיליארד.
עלובי החיים (מחזמר)
עלובי החיים (בצרפתית: Les Misérables) הוא מחזמר מצליח על-פי הרומן "עלובי החיים" מאת הסופר הצרפתי ויקטור הוגו. המחזמר, שנכתב במקור על ידי הפזמונאי אלן בובליל והמלחין קלוד-מישל שנברג בשפה הצרפתית, הופיע ב-1980 כתקליט קונספט, ובאותה שנה הועלה לראשונה על הבמה בפריז. מאז עבר המחזמר גלגולים שונים, והופיע על מיטב בימות התיאטרון ברחבי העולם.
המחזמר מושר במלואו, ללא דיבורים (למעט מילה או משפט קצר פה ושם). הוא מציג את סיפורו של ז'אן ולז'אן, לשעבר אסיר בכלא הצרפתי שהפך לראש העירייה. ולז'אן פוגש בפנטין, אשה ענייה ואם חד-הורית שמתה ממחלה. ולז'אן נשבע לה שיטפל בבתה היחידה - קוזט. אחרי ולז'אן עדיין רודף קצין המשטרה ז'אבר, שזוכר את ולז'אן בגלגולו הקודם, וכל זאת על רקע ההתפתחויות בצרפת, בין השאר מהפכת הסטודנטים של 1830 ו-1832. הלוגו המפורסם של המחזמר, שמציג את דיוקנה של קוזט, לקוח מתוך ציוריו של הצייר אמיל בָּיָאר לספר "עלובי החיים".
מערכה ראשונה
ז'אן ולז'אן, אסיר מספר 24601, ישב בכלא 19 שנים – 5 שנים על כך שגנב 2 כיכרות לחם כיוון שמשפחתו גוועה ברעב, ועוד 14 שנים כיוון שברח ונתפס. סוהרו היה ז'אבר, לעתיד שוטר קפדן וחסר רגש המאמין בעליונות החוק מעל הכל. כעת הוא משתחרר על תנאי, אך מגלה שהוא אינו אדם חופשי: כרטיס השחרור הצהוב שהוא מחויב להציג על פי חוק מניא את החברה מלבטוח בו, והוא אינו מצליח להתקבל לעבודה או אפילו להשיג לעצמו לינה. מושפל, הוא מגיע לבית הבישוף, והלה מקבל אותו בסבר פנים יפות, מאכיל ומלין אותו. באמצע הלילה גונב ולז'אן את כלי הכסף של מארחו ונמלט. לאחר שנתפס על ידי השוטרים הוא מובל לבית הבישוף, וטוען שקיבל ממנו את הכלים במתנה. לתדהמתו הבישוף משקר עבורו ומאשר את גרסתו, ואף מעניק לו בנוסף פמוטי כסף. ולז'אן נקרע בין הזעם שהוא חש כלפי החברה, שממשיכה להתייחס אליו כאל פושע, לבין טוב הלב והחמלה שגילה כלפיו הבישוף. לבסוף הוא מחליט לצאת לחיים חדשים כאדם ישר והגון, ולצורך כך מגיע למסקנה שעליו להתכחש לעברו. הוא קורע את הכרטיס הצהוב שקיבל ופותח דף חדש.
לאחר שמונה שנים ולז'אן, כעת מסייה מדליין, הוא ראש עיריית מונטריי ומנהל בית החרושת. העוני בעיר גדול, וגם מי שהשיג עבודה מתפרנס בדוחק. פנטין, אחת מעובדות בית החרושת, מגדלת בסתר את בתה קוזט. אביה ניהל עם פנטין רומן קצר ונטש אותה בהריון, ללא אמצעים. היא נאלצת להפקיד את גידול בתה בידי זרים ולצאת לעבוד, ואת עיקר משכורתה היא שולחת לפונדקאי ואשתו שמגדלים אותה. אחד המכתבים שבו הם כותבים לה לשלוח עוד כסף, מתגלה על ידי העובדות, והן דורשות שתפוטר, בעילה שהיא ודאי "משלימה הכנסה" מזנות. מנהל העבודה, שניסה לחזר אחריה ללא הצלחה, לא מהסס ומפטר אותה. פנטין מושלכת לרחוב ועתה נאלצת באמת לעסוק בזנות. כשהיא מסרבת לקבל לקוח עשיר, הוא משפיל אותה ומתפתחת ביניהם תגרה. למקום מגיע השוטר ז'אבר. הוא מאמין ללקוח ואוסר את פנטין. ולז'אן (מדליין), שאף הוא נקלע למקום, פוקד עליו לקחת אותה לבית החולים כיוון שהיא חולה מאוד. ז'אבר מציית בחוסר שביעות רצון.
בעודם עומדים ברחוב, הם עדים לכרכרה דוהרת ללא שליטה, והיא מוחצת תחתיה אדם. איש מבין עוברי האורח לא מושיט יד מחשש שימחץ. ולז'אן מהסס, אך באין מתנדבים הוא נחלץ לעזרתו ומרים את הכרכרה הכבדה, פעולה הדורשת כוח פיזי רב, דבר שהוא יודע שעלול לעורר את חשדו של ז'אבר. הלה אכן נזכר שהכיר רק אדם אחד חזק כל כך: אסיר 24601, ששבר שחרור על תנאי, ומאז הוא מנסה לאתרו ולהשיבו לכלא. הוא מספר זאת לולז'אן ומוסיף שמלאכתו הושלמה: אותו פושע־נמלט נתפס, ויובא למשפט בקרוב. ולז'אן מתלבט האם להתוודות ולהציל את הנשפט החף מפשע, או להמשיך בחייו הנוכחיים, שבהם הוא מקפיד להיות אדם ישר, בפרט שתושבי העיר ופועלי בית החרושת תלויים בו. לבסוף המצפון מכריעו והוא חושף את זהותו האמיתית בבית המשפט. משם הוא ממשיך היישר לביה"ח, לבקר את פנטין.
פנטין על ערש דווי, הוזה שהיא רואה את קוזט. כשולז'אן נכנס היא מספרת לו עליה והוא מבטיח שידאג לילדה וייקח אותה תחת חסותו. לאחר שהיא מתה בזרועותיו, מגיע למקום ז'אבר, שלא מוכן לוותר ולאפשר לולז'אן להימלט שוב. ולז'אן מסכים להסגיר את עצמו, אך רק לאחר שידאג לקוזט. ז'אבר מסרב להאמין, ובין השניים מפתח עימות. ולז'אן יוצא כשידו על העליונה ונמלט.
הוא מגיע לפונדק של הזוג תנרדייה, מגדליה של קוזט. לזוג בת בשם אפונין שאותה הם מגדלים כנסיכה, ואילו בקוזט הם מתעללים ומשתמשים בה כשפחה. ולז'אן נחרד לגלות את מצבה של קוזט ופודה אותה בכסף רב. הוא לוקח אותה איתו לפריז ומגדל אותה כבתו.
בעיר חיים ולז'אן וקוזט, ז'אבר שדולק בעקבותיהם, וגם משפחת תנרדייה, שנאלצה לסגור את הפונדק ללא תמיכתה הכספית של פנטין, וכעת מתפרנסת מגנבות ומכיוסים. הרחוב הפריזאי מקבץ אליו עניים, פושעים, זונות, טיפוסים מפוקפקים וסטודנטים, וגם את גברוש, ילד רחוב פוחח (בספר מצוין כי הוא בנם הזנוח של הזוג תנרדייה, במחזמר אין לכך אזכור). במעבר אקראי של ולז'אן וקוזט ברחוב, תנרדייה מזהה אותו כאדם ש"גזל" ממנו את קוזט. תנרדייה לוכד את ולז'אן, אך התערבותו של ז'אבר - כעת שוטר בדרגת מפקח - נותנת לולז'אן את ההזדמנות לברוח יחד עם קוזט. מריוס, אחד הסטודנטים, מתאהב בקוזט ממבט ראשון. הוא מבקש מאפונין שתנסה לאתר אותה בעבורו, בלי להבחין שאפונין מאוהבת בו בסתר. היא מאוכזבת, אך מסכימה.
הרחוב תוסס משמועות על הדחתו של הגנרל למרק, האדם היחיד בממשלה שדואג לעניים. הסטודנטים, תחת הנהגתו של אנז'ולרא הכריזמטי, נאספים בבית הקפה ABC כדי לתכנן מהפכה, מתוך מטרה להיאבק על זכויותיהם הסוציאליות ולהשפיע על עתיד השלטון המסואב (האירוע המיוחס, המרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832, אכן התרחש במציאות). במהלך האספה מגיע גברוש ומבשר על מותו של למרק. הסטודנטים רואים בכך אות לתחילת המאבק ויוצאים לרחוב בהנהגת אנז'ולרא. מריוס נמצא פיזית בין חבריו הסטודנטים אך מחשבותיו נודדות אל קוזט.
בינתיים, בביתם המפואר, מתברר שגם קוזט התאהבה במריוס. ולז'אן, שרואה אותה יושבת בחצר טרודה במחשבות, מנסה לדובב אותה. בתגובה היא מנסה לחלץ ממנו מידע על עברה ועל עברו, אך כמו תמיד הוא מסרב לספר לה, ויוצא מן החצר. אפונין מביאה את מריוס אל החצר, והוא וקוזט מתוודים על אהבתם, בעוד שהיא נשארת שבורת לב מעבר לגדר. חבורת הפושעים של תנרדייה מגיעה כדי לשדוד את הבית, ואפונין בוגדת בהם מתוך דאגה למריוס ומבריחה אותם. ולז'אן משוכנע שידו של ז'אבר השיגה אותו וקורא לקוזט לשוב הביתה כיוון שהם עומדים לברוח השכם בבוקר.
ערב המהפכה: קוזט ומריוס שבורי לב מפרידתם הצפויה. מריוס נקרע בין הרצון ללכת אחר קוזט לבין חובתו המוסרית להישאר עם חבריו, ולבסוף בוחר להצטרף למאבק הסטודנטים. ז'אבר - נאמנו של השלטון - מתכנן להתחזות לאחד מהם, ולהפיל אותם מבפנים. הזוג תנרדייה מתכננים לנצל את המצב כדי לבזוז את גופות המתים (הצפויים).
מערכה שנייה
הסטודנטים מקימים את המתרס ברחוב. ז'אבר מממש את תוכניתו ומצטרף אליהם כמרגל. מריוס מופתע למצוא את אפונין על המתרס, מחופשת לנער. הוא חושש לחייה וכדי לשלוח אותה משם הוא מבקש ממנה למסור מכתב לקוזט, בתקווה שעוד לא עזבה. אפונין מוסרת את המכתב לולז'אן, והוא קורא בו ומגלה על אהבתה של בתו. אפונין שבורת הלב חוזרת למתרס כדי להיות עם מריוס, ובדרך חולמת על האושר שהיה מנת חלקה לו השיב לה אהבה.
בינתיים במתרס, ז'אבר נותן עצות כוזבות לסטודנטים, אך מזימתו מסוכלת על ידי גברוש, שחושף את זהותו האמיתית. הסטודנטים כובלים אותו בפינה. אפונין חוזרת למתרס פצועה, מדממת מכדור שספגה בדרך. מריוס מבין לראשונה שהיא מאוהבת בו, והיא מתה מאושרת בזרועותיו.
ולז'אן מגיע למתרס ומתנדב לסייע במאבק, מתוך מטרה לאתר את אהובה של בתו ולשמור עליו עבורה. הסטודנטים מבהירים לו שאם יבגוד בהם יסיים כמו ז'אבר. ולז'אן יורה והורג צלף שניסה לפגוע באנז'ולרא, ובתמורה להכרת התודה מבקש שיניחו לו לטפל בז'אבר. ז'אבר משוכנע שולז'אן ינצל את ההזדמנות כדי "לסגור איתו חשבון", אולם להפתעתו ולז'אן מתיר את כבליו ומסביר לו שהוא מבין שהוא בסך הכול מילא את תפקידו. ז'אבר שוטח בפניו את משנתו: פעם גנב – לעולם גנב, ומתרה בו שאם ישחררו הוא ישוב לרדוף אותו. ולז'אן מסביר לו בפשטות שהוא טועה והוא אדם כמו כולם, ואף נותן לו את כתובתו למקרה שישוב בחיים. הוא מעמיד פנים כאילו ירה בז'אבר, והלה נמלט.
הסטודנטים חוגגים את הערב הראשון על המתרס בשתייה ובשירה, ובמהלכה מגלה ולז'אן שמריוס הוא אהובה של בתו. כשהלילה יורד וכולם ישנים, הוא נושא תפילה לאל שישמור על מריוס ושישיב אותו בשלום אל ביתו, אפילו בתמורה לחייו שלו.
למחרת היום המצב מחמיר והתחמושת של הסטודנטים אוזלת. גברוש מתנדב לאסוף קליעים מאנשי־משמר מתים, וקופץ מעבר למתרס לפני שמספיקים לעצור בעדו. הוא מספיק לזרוק את התיק עם הקליעים לעבר הסטודנטים ואז נורה ומת. אנשי המשמר מקיפים את הסטודנטים אך הם מסרבים להיכנע. בקרב האחרון נהרגים כולם ומריוס נפצע אנושות. ולז'אן, פצוע גם הוא, נושא אותו על כתפיו דרך תעלות הביוב. ז'אבר חוזר בניסיון לאתר את גופתו של ולז'אן. כשהוא לא מוצא אותה הוא מסיק כיצד נמלט ויורד אל הביוב. תנרדייה בוזז את גופות הסטודנטים וגם את מריוס, בשעה שהוא וולז'אן שכבו בביוב מעולפים, והוא חשב שהם מתים.
ז'אבר משיג לבסוף את ולז'אן בביוב, ומזכיר לו את הבטחתו. ולז'אן לא מנסה להתחמק אך מבקש שעת חסד כדי להביא את מריוס לבית החולים. ז'אבר מהסס אך מסכים. לאחר מכן נתקף ז'אבר במשבר אמונה חריף – אמות המוסר והחסד שגילה אצל ולז'אן סודקות את תמונת עולמו ומערערות את צדקת דרכו. הוא הקדיש את חייו במטרה לאסור שוב את ולז'אן, וכעת חש שהקרקע נשמטת תחת רגליו. הוא מחליט לשים קץ לחייו ומשליך את עצמו לנהר הסן.
בתום הקרבות הנשים מחזירות את הרחוב לקדמותו, ומבכות את מותם של הבחורים הצעירים. בבית הקפה השומם יושב מריוס לבדו, מתקשה להתמודד עם העובדה שהוא חי בעוד חבריו מתים. כמו כן המחשבה על מצילו המסתורי טורדת את מנוחתו. עם הזמן הוא מחלים ומתחזק בעידודה ובתמיכתה של קוזט האוהבת. הוא מבקש את ידה מולז'אן. ולז'אן נעתר לבקשתו, ובשעה שהם לבד מספר לו את סיפור חייו ומשביע אותו שלא לספר לקוזט. הוא מסביר לו שז'אבר עדיין בעקבותיו ולמען שלומה של קוזט עליו להסתלק מחייה.
בחתונתם של קוזט ומריוס מופיע הזוג תנרדייה. מצבם השתפר בעקבות הבזיזות והם מציגים את עצמם כאנשי החברה הגבוהה. הם מנסים לסחוט את מריוס ומספרים לו שאביה של קוזט הוא רוצח. כהוכחה הם מציגים בפניו טבעת שהייתה על הגופה שהרג, היא טבעתו של מריוס שתנרדייה שדד ממנו בביוב. מריוס מבין שולז'אן היה האיש שהצילו אותו, ויחד עם קוזט הם ממהרים לוז'אן ומבקשים את סליחתו ואת אהבתו.
ולז'אן, בודד ועל ערש דווי, יושב לאור הנרות בפמוטים שקיבל מהבישוף, ונושא תפילה לאל שיסלח לו על חטאיו ושיאסוף אותו אליו. הוא הוזה שדמותה של פנטין המנוחה מודה לו על דאגתו לקוזט וקוראת לו לבוא אליה. כשמריוס נכנס הוא מתנצל בפני ולז'אן, מודה לו על שהציל את חייו ומספר על כך לקוזט. ולז'אן מאושר לפגוש במריוס ובקוזט, ובקשתו האחרונה היא שיקראו את המכתב שבו כתב את סיפור חייה המלא של קוזט. ולז'אן מת, והבמה מתמלאת בכל משתתפי המחזמר לשיר סיום מלא תקווה לגורלם של עלובי החיים.
המחזמר בתחילתו
אף על פי שכבר במאה ה-19 שקלו מלחינים רבים להפוך את "עלובי החיים" לאופרה, רק 120 שנה לאחר מכן הפזמונאי הצרפתי אלן בובליל החליט להפוך את הרומן האהוב למחזמר, שלימים הפך למפורסם כמעט כמו הספר עצמו. בובליל פנה לשותפו, קלוד-מישל שנברג, שילחין את מילות השירים. "על מנת להתחיל במלאכת ההלחנה", אומר שונברג, "אתה חייב לאהוב את הספר. כשקראתי אותו, כבר שמעתי את המוזיקה".
המחזמר בלונדון וברודוויי
בשנת 1982, במאי תיאטרון צעיר בשם פיטר פראגו התרשם מאוד מההקלטה של "עלובי החיים", והביא אותה לתשומת לבו של המפיק הבריטי קמרון מקינטוש. מקינטוש, מפיק בעל עבר עשיר במחזות זמר (היה אחראי על "אוליבר!", "גבירתי הנאווה" ועוד), החל לעבוד על גרסה אנגלית למחזמר. הוא ביקש מהעיתונאי והפזמונאי הרברט קרצ'מר ליצור גרסה אנגלית למחזמר יחד עם בובליל ושונברג, ומהבמאי טרבור נאן לביים. ההצגה הראשונה באנגליה הועלתה באוקטובר 1985 בלונדון, והמחזמר מציג עד היום (נכון ליוני 2022).
ההפקה בברודוויי עלתה במרץ 1987. המחזמר זכה בשמונה פרסי טוני (פרסי התיאטרון האמריקני) ביניהם פרס טוני למחזמר הטוב ביותר, ופרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר. המחזמר תוכנן לרדת במרץ 2003, כעבור 16 שנים מאז שעלה, אך הורדת המחזמר נדחתה, בין השאר בגלל דרישת הקהל, למאי 2003. המחזמר נמצא במקום הרביעי ברשימת מחזות הזמר שהציגו בתקופה הארוכה ביותר (לפניו ברשימה- "פנטום האופרה", "קאטס" ו"שיקגו"). באוקטובר 2006 הועלה שוב המחזמר על במות ניו יורק לתקופה מוגבלת של שישה חודשים שהוארכה מספר פעמים ולבסוף ירד מהבמה בינואר 2008.
עלובי החיים הוא המחזמר שמוצג במשך התקופה הארוכה ביותר בלונדון. באוקטובר 1995 חגגו בלונדון את חגיגות העשור למחזמר, עם הפקה מיוחדת שבה אחד משירי הסולו של ז'אן ולז'אן הושר על ידי 17 שחקנים ששיחקו את ולז'אן במדינות שונות, כל שחקן מהמדינה ומההפקה שלו.
באוקטובר 2010 חגג המחזמר את יום הולדתו ה-25 באירוע חגיגי שנערך באצטדיון הO2 בלונדון. לשם כך הורכב קאסט שחקנים מיוחד הכולל את אלפי בו בתפקיד ואל-ז'אן, מאט לוקאס כוכב הטלוויזיה הבריטי בתפקיד תרנדייה וניק ג'ונאס (מהלהקה האחים ג'ונאס) בתפקיד מריוסז. לקאסט נבחרו גם שחקני עבר מהמחזר ביניהם ליאה סלונגה בתפקיד פנטין (שכיכבה במשך שנים במחזמר בלונדון, ברודוויי ובחגיגת העשור בתפקיד אפונין). הקונצרט שודר בשידור חי ברחבי האולם באולמות קולנוע ותיאטראות. בסוף הקונצרט התכנס הקאסט המקורי משנת 1985 לשיר את השיר "One Day More", ואל הבמה עלו כל חברי הקאסט ששיחקו במחזמר לאורך השנים.
בשנת 2019 הוחלט על שיפוץ אולם התיאטרון בו הוצג המחזמר בלונדון ובעקבות זאת נוצרה גרסת קונצרט שלו, שהוצגה במשך תקופת השיפוצים מ-10 באוגוסט ועד 30 בנובמבר של אותה שנה בתיאטרון גילגוד הסמוך. לשם כך הוחזרו לתפקיד ז'אן ולז'אן אלפי בו וג'ון אואן ג'ונס, הנחשבים בין המבצעים הטובים ביותר בכל הזמנים של תפקיד זה. את תפקיד ז'אבר בהפקה זו מילא מייקל בול. המחזמר שב לתיאטרון הבית שלו, שנחנך כעת בשם תיאטרון סונדהיים (כהוקרה לפועלו של המלחין היהודי סטיבן סונדהיים), בדצמבר 2019 ונערכו בו מעט שינויי תפאורה ועלילה.
המחזמר בשפות שונות
המחזמר תורגם מאנגלית לשפות שונות, והוצג ב-38 ארצות ברחבי העולם, ביניהן:
המחזמר בישראל
המחזמר הופק בישראל בתיאטרון הקאמרי בשנת 1987 בתרגומו של אהוד מנור ובבימויו של הבמאי האנגלי סטיבן פימלוט. ישראל הייתה בין המקומות הראשונים בהם הוצג המחזמר בגרסה מקומית. המחזמר זכה להצלחה גדולה והציג מאות פעמים במשך מספר שנים (השחקנים בתפקידי הילדים הוחלפו כשגדלו). ההצגה ה-300 שודרה בשידור ישיר וחגיגי ב-17 בנובמבר 1988 ברדיו ברשת ג'. בהפקה נמכרו תקליט ויניל וקלטת שהכילו שירים נבחרים מתוך המחזמר בעברית (בהקלטות אולפן). ההקלטה לא יצאה בפורמט של תקליטור ובשנות האלפיים, נדיר להשיגה. ההפקה הוצגה מה-25 ביולי 1987 ועד ל-31 במרץ 1989.
בתפקיד הראשי של ז'אן ולז'אן הופיע השחקן והזמר דודו פישר, שעסק עד אז בעיקר בחזנות וזו הייתה הופעתו הבימתית הראשונה. פישר זכה להצלחה גדולה בתפקיד, ובעקבותיה הופיע כז'אן ולז'אן בברודוויי בשנים 1993 ו-1994. לאחר מכן הוזמן להופיע בהפקה הלונדונית של המחזמר, שם הופיע בפני המלכה אליזבת. בכל ההפקות הללו סירב פישר, כיהודי אורתודוקסי, להופיע בלילות שבת ובשבת.
בשנת 1999 הועלה מחדש המחזמר בהפקת המשכן לאמנויות הבמה ובבימויו של טים סאפל (בשיתוף מלי סטיל; עוזר במאי: משה קפטן) כשדודו פישר שב לתפקיד הראשי.
בשנת 2012 הופק המחזמר בידי "בית צבי", בבימויו של דניאל אפרת, והוצג בתיאטרון רמת גן.
בין ספטמבר 2016 ליולי 2018 הוצג המחזמר כ-350 פעמים בהפקה של תיאטרון הבימה, בבימויו של משה קפטן.
הסרט המבוסס על המחזמר
מיד לאחר חגיגות חצי היובל למחזמר הודיע המפיק אלן בובליל כי בכוונתו להפיק סרט קולנוע אשר יהיה מבוסס על המחזמר (בניגוד לסרטים הקודמים שהופקו על בסיס הספר). הוא חבר לבמאי טום הופר וגייס צוות כוכבים מרשים: אן האת'וויי, יו ג'קמן, ראסל קרואו, סאשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר, אמנדה סייפריד ועוד. הסרט יצא למסכים ב-5 בדצמבר 2012. הסרט זכה לביקורות טובות במיוחד לאור ההפקה המרשימה, והעובדה שהשחקנים שרו חי בזמן הצילומים ולא הוסיפו אחר כך את השירה באולפן ההקלטות. אן התוואי אף זכתה על תפקידה בסרט בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
קרחון קיילי
קרחון קיילי (באנגלית: Cayley Glacier) הוא קרחון הזורם לכיוון צפון ומערב, ונשפך אל חלקו הדרומי של מפרצון בריאלמון, בחוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גילוי הקרחון
הקרחון צולם לראשונה על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, אשר צילמה מהאוויר את האזור בשנים 1957–1956.
הקרחון מופה בהתבסס על תצלומים אלה, על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של סר ג'ורג' קיילי, מהנדס אנגלי, המכונה "אבי אווירונאוטיקה"; וזאת בדומה לאתרים רבים אחרים באזור שנקראו על שמם של חלוצי תעופה.
Naked and Funny
לתוכנית שני סוגי מתיחות: הסוג הראשון הוא מתיחה בה הנמתחים הם גברים, ומצולמת תגובתם לאחר שהם רואים אישה בעירום. מתיחה בולטת מסוג זה היא מתיחה בה המותחת נכנסת טופלס לבריכת קצף, וכאשר נכנס הנמתח לבריכה, היא לפתע יוצאת מן המים להפתעתו. הסוג השני הוא מתיחה בה המותחים גורמים לנמתחת להיות עירומה אל מול המצלמה הנסתרת. כך, במתיחה אחת מתבקשת עוברת אורח להתלבש בבגדים מיוחדים עבור "הקרנבל של ריו", וכשיוצאת חלקה התחתון נשמט בלחיצת כפתור ושדיה נחשפים. במתיחה נוספת, הנמתחת מחליפה בגדים בתא הלבשה בחוף הים, אך כאשר התפשטה קירות התא מתרחקים אלה מאלה והיא נותרת במרכז החוף עירומה כאשר אנשי החוף מתבוננים בה.
על פי המפיצים, הנמתחים הם אנשים רגילים שנבחרו באקראי, אך העובדה ששלטים וכיתובים רבים כתובים באנגלית, מורידה מאמינות אמירה זו. כמו כן, אמינות התוכנית נפגמת עקב העובדה שהרוב המוחלט של הנשים העירומות בו אינן לובשות חזייה, בניגוד לרוב הנשים אשר לובשות חזייה ביומיום.
אחמדים
האחמדיה (באורדו: جماعت احمدیہ مسلمہ, בערבית: الجماعة الإسلامية الأحمدية) היא פלג מוסלמי שנוסד בהודו הבריטית (הראג' הבריטי) ומטיף לחידוש דת האסלאם, לנאורות, שלום ודאגה לזולת.
היסטוריה
התנועה האחמדית נוסדה במדינת פנג'אב שבהודו הבריטית (הראג' הבריטי), במאה ה-19 על-ידי מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני (1908-1835) ונקראת על שמו. בהיותו כבן 40 הכריז ע'ולאם אחמד כי אללה הטיל עליו לחדש פני הדת המוסלמית, ולהשליט בעולם צדק ויושר. תומכיו התכנסו בעיר ההודית לודהיאנה ב-23 במרץ 1889 ונשבעו לו אמונים (ביעה بيعة). תאריך זה נחשב כתאריך בו נוסד הפלג האחמדי. במהלך השנים עשו אנשי התנועה פעולה מיסיונרית רחבת היקף וכך גדל מספר המאמינים. לאחר חלוקת הודו למדינה בעלת רוב הינדי ולמדינה מוסלמית, עברו אחמדים רבים מהודו לפקיסטן והמרכז הדתי עבר לעיר חדשה שהוקמה על ידי האחמדים - רבואה. התנועה נרדפה בפקיסטן במשך שנים והפעילות הדתית שלה הועברה ללונדון. כיום מפוזרים מרכזים של התנועה האחמדית במדינות רבות כולל ישראל (בחיפה).
לאחר מותו של מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני ב-1908 התמנה אחד מתלמידיו הראשונים, חכים נור א-דין (حکیم نور الدین) כיורשו ותארו היה "היורש של המשיח". לאחר מותו של חכים נור א-דין ב-1914, 25 שנה בלבד אחרי ייסוד התנועה, התפצלה התנועה לשני זרמים שכל אחד מהם הונהג על ידי מנהיגים אחרים. הזרם המרכזי נשאר בקדיאן (Qadian), העיר בה נולד מייסד התנועה ובראשו עמד מירזא בשיר אל-מימון מחמוד אחמד בנו הבכור של מייסד התנועה; הזרם השני עבר ללאהור ובראשו עמד מולאי מוחמד עלי. התנועה האחמדית של לאהור התקרבה יותר לאסלאם המסורתי ובעיני מוסלמים, חברי התנועה לא נחשבים ככופרים באסלאם.
כיום
נכון לשנת 2016 יש ריכוזים שונים של בני הקהילה ב-209 מדינות וטריטוריות, בעיקר בדרום אסיה, מערב אפריקה, מזרח אפריקה ואינדונזיה. קשה להעריך את גודלה המדויק של אוכלוסיית האחמדים. הנהגת הקהילה מדברת על "עשרות מיליונים" אולם רוב המקורות העצמאיים מעריכים כי האוכלוסייה נעה בין 10 ל-20 מיליון ברחבי העולם כלומר כ-1% מהמוסלמים בעולם, כאשר בפקיסטן לבד יש כ-4 מיליון.
עיקרי האמונה
התורה האחמדית שוללת שלילה מוחלטת של אלימות במסגרת הג'יהאד. התנועה מתגאה בהטפה לנאורות, שלום ואהבה לאחר. האחמדיה רואה בעצמה דת גלובלית, שאמורה לכלול בנוסף למוסלמים גם נוצרים, יהודים והינדים. לפי האמונה האחמדית, ישו היה בן-אדם שלא נצלב ולא הועלה השמימה, אלא הורד מן העץ על ידי תלמידיו, עבר להודו, ושם מת בגיל 120 בעיר סרינגר שבקשמיר. ע'ולאם אחמד, מבשר הדת, היה לפי דבריו גלגול של קרישנה, ישו ומוחמד גם יחד. הוא "אל-מועוד" - המובטח (מילה המקבילה במשמעותה למהדי). בניגוד לתפיסה האיסלאמית המקובלת לפיה מוחמד הוא "חותם הנביאים", האחמדים מאמינים שלאחר מותו לא חדלה הנבואה והיא עברה לע'ולאם אחמד ולתלמידיו אחריו.
עקרונות התורה האחמדית מחייבים את מאמיניה להיות נאמנים למדינה בה הם חיים. האחמדאי חייב במצוות הדת כדי להגיע לעולם הבא ואסור לו לעבור על חוקי ממשלת מדינתו, כדי שיחיה בשלום בעולם הזה. כל מאמין מפריש 6.5% מהכנסתו לפעילות הדת בתחומי החינוך והדת.
במהלך המאבק ההודי לעצמאות מבריטניה לא תמכו אנשי האחמדיה במאבק והעדיפו שלטון זר ששומר על זכויות המיעוטים על פני שלטון הינדי שעלול לדכא אותם, זה השתלב בגישתם לציות לחוק (בעוד שאנשי הקונגרס הלאומי ההודי פעלו נגד החוק הקיים בשאיפתם לעצמאות).
כחלק ממטלת קירוב הלבבות שנטלו על עצמם, מתרגמים האחמדים את הקוראן לשפות רבות, עד כה תורגם הקוראן בידיהם ובידי אחרים לכ-100 שפות, בתוכן יידיש.
שתי סיעות באחמדיה וההבדלים ביניהם
אנשי הזרם שבסיסו בקדיאן מאמינים שמייסד התנועה, ע'ולאם אחמד היה "חותם הנביאים" (ח'אתם אל נביין) כלומר, הנביא האחרון, זה שחותם את רשימת הנביאים. זאת לעומת האמונה האסלאמית המסורתית שתואר זה שמור בלעדית למוחמד.
אנשי הזרם שבסיסו בלאהור מאמינים שע'ולאם אחמד היה הוגה דעות מוסלמי חשוב אך לא נביא, ולפיכך אינו "חותם הנביאים".
בכנוס אסלאמי בינלאומי באסלאמאבאד בשנת 1974 בהשתתפות נציגים מוסלמיים מ-124 מדינות, כולל ממדינות רבות שאינן בעלות רוב אסלאמי, הוקעו האחמדים על שני פלגיהם, ה"קדיאנים" וה"לאהורים", כ"כופרים בני כופרים".
האחמדים בישראל
ב-17 במרץ 1928 הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לשכונת כבאביר שבחיפה. המקום היה עד אז כפר קטן בשיפולים המערביים של הר הכרמל, מעל נחל שיח. כפר זה הפך לשכונה קטנה המונה מעל 1,000 איש, מוקפת מכל צדדיה בשכונות יהודיות. לקהילה האחמדית בחיפה מסגד גדול שצריחיו ניכרים במבט מהחוף. המסגד קרוי "אדוננו מחמוד", על שם החליף השני של הדת. הוא בנוי כמבנה מתומן לפי מתכונת כיפת הסלע בירושלים. על הקיר בפתח מתנוססת ההבטחה: "כל מי שישהה כאן, בטוח יהיה".
אימאם העדה האחמדית בישראל כיום הוא מוחמד שריף עודה, והוא כפוף לח'ליף מירזא מסרור אחמד, שמושבו בלונדון. מזכ"ל העדה בישראל נבחר בבחירות בין כל חברי העדה, וכיום, מועד עודה מכהן בתפקיד. לעדה ירחון הקרוי "אלבושרא אלאסלאמיה אלאחמדיה" - "הבשורה המוסלמית האחמדית", אשר מופיע מאז שנת 1932. כבר בגיליונו הראשון פנה ליהודים בהצעה להתאסלם.
מספרם של האחמדים בישראל נאמד בכמה אלפים.
מר שמסודין אל-מלאבארי, נולד בעיר מנרקאד שבחבל קראלה, הודו. הוא הגיע לארץ מהודו בשנת 2004 לאחר שהוצב על ידי הח'ליף מירזה מסרור אחמד של העדה האסלאמית האחמדית כמסיוניר הראשי במדינה לאחר שלמד באוניברסיטת העדה בקדיאן (Qadian), הודו.
מחתרת (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אל-ח'יאם
אל-חִ'יַא֫ם (בערבית: الخيام) היא עיירה בנפת מרג' עיון, מחוז א-נבטיה בדרום לבנון דרומית מזרחית למרג' עיון וכ-4 ק"מ מהגבול עם ישראל. העיירה שוכנת בגובה 695 מטרים מעל פני הים. כ-90% מאוכלוסייתה היא מוסלמית שיעית, ושאר התושבים הם נוצרים.
היסטוריה
במהלך מבצע ליטני רצחו מיליציות נוצריות 70 גברים נשים וילדים שהסתתרו במסגד בעיירה.
שמה של העיירה יצא למרחוק בשל כלא אל-ח'יאם שנמצא בקרבתה. כמו כן, בסמוך לעיירה שכנה עמדה של יוניפי"ל שנפגעה מאש צה"ל במלחמת לבנון השנייה.
בשנת 1986 צולם בעיירה הסרט הישראלי שתי אצבעות מצידון.
יחסי איי מרשל–מיקרונזיה
יחסי איי מרשל–מיקרונזיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה.
היסטוריה
היחסים השוררים בין מיקרונזיה לאיי מרשל הם חמים מאוד וידידותיים, הם מושפעים מאוד מהתלות של שתיהן בארצות הברית. ארצות הברית נותנת לשתי המדינות תוכניות סיוע ועזרה בשווי מיליוני דולרים.
לאזרחי שתי המדינות חופש תנועה בלתי מוגבל האחת בשנייה. שתי המדינות תומכות אחת בשנייה, בנוסף לתמיכתן בארצות הברית ובפלאו, מדינה נוספת החברה בהסכם התלות בארצות הברית. בנוסף לכך, תומכות המדינות באופן אוטומטי כמעט בישראל בהצבעות באו"ם ובפורומים שונים, באופן דומה לארצות הברית ולפלאו.
חוג קוהרנטי
לחוגים קוהרנטיים יש אפיון הומולוגי: חוג הוא קוהרנטי אם ורק אם כל מכפלה ישרה של מודולים שטוחים היא שטוחה. כל חוג קומוטטיבי נתרי הוא קוהרנטי, אבל יש גם דוגמאות נוספות, כגון חוג הפולינומים באינסוף משתנים מעל שדה k.
חוג קומוטטיבי הוא קוהרנטי אם ורק אם החיתוך של כל שני אידיאלים נוצרים סופית הוא נוצר סופית ובנוסף המאפס של כל איבר הוא נוצר סופית. בחוג קומוטטיבי קוהרנטי, כל המנות נוצרות סופית (תכונה זו נכונה גם בתחומי gcd). כל חוג תורשתי למחצה קומוטטיבי הוא קוהרנטי; למעשה החוגים התורשתיים למחצה הקומוטטיביים הם בדיוק החוגים הקוהרנטיים הקומוטטיביים, בעלי ממד גלובלי חלש = 1.
מרצדס AMG GT
מרצדס AMG GT היא מכונית ספורט גראן טוריסמו במרכב 2 דלתות ושני מושבים ובעלת הנעה אחורית או במרכב 4 דלתות וארבעה מושבים ואפשרות להנעה כפולה המיוצרת על ידי מרצדס-בנץ החל משנת 2014.
המרצדס AMG GT היא המכונית השנייה לאחר ה-SLS AMG אשר פותחה בלעדית וישירות על ידי חטיבת AMG של מרצדס-בנץ. נועדה להתחרות בעיקר בפורשה 911, כמו גם באאודי R8.
משנת 2017 מוצעת גם גרסת רודסטר, עם גג בד הנפתח באופן חשמלי. בשנת 2018 החל ייצור מרצדס AMG X 290.
ב-28 באוקטובר 2021, מרצדס בנץ הכריזה על מרצדס AMG SL החדשה כיורשת הישיר של גרסת הרודסטר.
היסטוריה
פנים המכונית הוצג לראשונה באפריל 2014, כאשר דגם הייצור הסופי הוצג בספטמבר. שני הדגמים שהוצגו הם דגם ה-GT בעל מנוע 8 צילינדרים ומגדש טורבו כפול בנפח 4.0 ליטרים אשר הספקו 476 כ"ס, ודגם GT S אשר מפיק 510 כ"ס.
מאז עונת 2015 משמשת מכונית המרצדס AMG GT כמכונית הבטיחות במירוצי פורמולה 1.
ב-28 באוקטובר 2021, מרצדס בנץ הכריזה על מרצדס-AMG R232 SL-Class החדשה כיורשת הישיר של גרסת הרודסטר.
נתונים
שלדת המכונית אשר משקלה 231 קילוגרמים בלבד נעשתה מאלומיניום, מכסה תא המטען נעשה מפלדה ומכסה המנוע נעשה ממגנזיום, כמו כן בבניית מערכת המתלים נעשה שימוש באלומיניום, בסך הכל משקלה של המכונית כולה עומד על 1,645 ק"ג. מנוע המכונית מרכזי בן 8 צילינדרים בתצורת V, בנפח 4.0 ליטרים ומגדש טורבו כפול, משתמש בעוקת שימון יבשה. לרכב יחידת הינע עשויה סיבי פחמן המניעה את הגלגלים האחוריים, ותיבת 7 הילוכים כפולת מצמדים אוטומטית (AMG Speedshift dual-clutch transmission), מערכת מתלים אדפטיביים מבוקרי מחשב, ודיפרנציאל מוגבל החלקה בגרסת ה-GT S. על פי נתוני היצרן דגם ה-GT מאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.9 שניות, ודגם ה-GT S עושה זאת ב-3.7 שניות, אולם מבחנים הראו כי המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.0 שניות.
במשטרת דובאי
דגם "מרצדס AMG GT" מופעל כניידת משטרה במשטרת דובאי.
I Admit
השיר ספג ביקורות שליליות. המבקרים טענו כי השיר מגוחך ושהוא אינו מפריך את ההאשמות הפליליות נגד הזמר. תוכן השיר הושווה לספר אילו עשיתי זאת: וידויו של רוצח ולסדרה "Trapped in the Closet" בה שיחק קלי עצמו ואף כתב והפיק את הסדרה. המבקרים מתחו ביקורת על כך שבשיר קלי יותר מתגונן מאשר מודה בטעויותיו. בעקבות השיר שיחררו אשתו לשעבר אנדראה קלי ואחיו קארי קלי שיר תגובה המפריך את טענותיו של קלי בשיר ומציג נגדו טענות חדשות. גם שיר זה הוביל לבאזז תקשורתי. בעקבות הטענות נגד קלי תנועת Time's Up קראה להחרים את המוזיקה של הזמר.
רקע והפצה
ביולי 2017 העיתונאי ג'ים דרוגטיס כתב מאמר עבור אתר "BuzzFeed News" המפרט שלוש חקירות משפטיות לאחר ששלוש משפחות הגישו תלונה נגד הזמר על כך שהוא חטף לכאורה את בנותיהן לאחר שהוא ביסס את מערכת היחסים שלו איתן. במאמר קלי הואשם בניהול כת ואף כלל גם עדויות מטעם שלושה אנשים אשר מקורבים לזמר, עם זאת קלי עצמו וגם אותן בנות שסביבן עסק המאמר דחו את הטענות.
עוד ב-2015 נוצרה תנועת להשתיק את אר קלי אשר נוצרה כתוצאה ממספר בנות שהתראיינו לתקשורת וענו כי קלי ניצל אותן מינית ואת התעלל בהן. התנועה יצאה להפנות כנגד קלי על כך שצריך להחרים את ההופעות שלו ולגרש אותו מחברת התקליטים שלו. כתוצאה מפרסום המאמר גם התת-עמודה "Women of color" של עמותת Time's Up תמכה בתנועה. על פי מאמר שפורסם במגזין "The Root" לחברת התקליטים של קלי RCA ולחברה שמעליה סוני מיוזיק ולגופים נוספים כמו אפל מיוזיק, טיקטמאסטר וספוטיפיי בבקשה לסיים את היחסים העסקיים שלהם עם קלי. בסופו של דבר בעקבות עליית הסדרה לשרוד את אר קלי RCA פיטרו את קלי מהחברה וספוטיפיי הסירו את המוזיקה שלו מהפלייליסטים שלהם ואף שדרני רדיו הפסיקו לנגן שירים שלו. ספוטיפיי למעשה הסירו את המוזיקה של קלי מהפלייליסטים שלהם עוד במאי אותה שנה בעקבות חוק "תוכני הסתה ושנאה" אך כחודש לאחר מכן החוק בוטל לאחר שמספר מוזיקאים ובניהם קנדריק לאמר האשימו את ספוטיפיי בצנזורה.
השיר יצא לחשבון הסאונדקלאוד של יוליוס דרינגטון, מנכ"ל חברת התקליטים AudioDream ב-23 ביולי 2018. חברת התקליטים של קלי RCA לא אישרה את מעורבותה בשיר. על מנת לקדם את השיר הפיץ קלי פוסט עם הכיתוב "היום הוא היום שלו חיכיתם" בכל החשבונות שלו ברשתות החברתיות.
בינואר 2019 שוחררה הסדרה "לשרוד את אר קלי" אשר מציגה עדויות של נשים רבות אשר טוענות כי קלי קיים איתם יחסי מין עוד שהיו קטינות, התעלל בהם פיזית ורגשית ובתמורה לכך הבטיח להם דברים שלא קיים. כתוצאה מכך הרתאיין קלי לתוכנית הבוקר של CBS. במהלך הריאיון שאל המראיין האם השיר הוא הדרך שלו להתדוודות על אותן האשמות. בתגובה קלי אמר: "לשאלה הזו אין שום היגיון, לא ביצעתי שום עבירה, אבל מה שאני אומר זה: השירמבטא את רגשותיי לגבי הדברים שעברתי. אם אתה מקשיב לזה, אתה יכול לשמוע בדיוק מה שאני מודה".
מילים
בשיר מודה קלי במספר דברים שונים הקשורים לחייו, בין היתר בעובדה שהוא נשר מבית ספר ולא הלך לכנסייה. הוא מודה בשיר כי הוא סובל מדיסלקסיה ולכן הוא לא היה יכול לקרוא את חוזה ההקלטות שלו כמו שצריך מה שגרם לו להפסיד הרבה כסף על המוזיקה שלו, מה שבין היתר גרם לו להיכנס לחובות של 20 מיליון דולר. לאחר מכן הוא מודה כי הוא אכן בגד בבנות הזוג שלו ואף נהג ללכת באופן קבוע למועדוני חשפנות. בנוסף הוא גם הודה כי נאנס בגיל צעיר על ידי קרובת משפחה מבוגרת יותר ופירט על דברים שדיבר עליהם בסרט הביוגרפי שלו.
אך למרות זאת קלי לא הודה בשום מעשה פלילי שיוחס אליו בשיר. קלי הכחיש את ההאשמות מיוחסות לו על אלימות במשפחה, ניהול כת מין ופדופיליה. בנוסף הוא הכחיש את ההאשמות אשר יוחסו לו ב-2001 על צילום קלטת מין עם קטינה. אם כי קלי הודה כי הוא אוהב לקיים יחסי מין מרובים עם נשים צעירות ומבוגרות אך אף אחת מהן לא הייתה קטינה. בנוסף הוא גינה את העיתונאי שפרסם את המאמר עליו לראשונה על כך שהוא מנסה לעשות כסף על חשבונו ואף גינה מוזיקאים כמו ג'ון לג'נד, סטיב הארווי וטום ג'וינר על סירובם להגן עליו בפומבי.
בנוסף הוא התייחס לתנועת "להשתיק את אר קלי" כאשר הוא שר "רק אלוהים יכול להשתיק אותי". הוא מביע תמיכה בנשים אך הוא טוען כי ניסו להוציא אותו "כמו ביל" (בהתייחס לביל קוסבי כאשר הואשם בתקיפה מינית באותה שנה). קלי מסיים את השיר במשפט "תפסיקו לעזאזל להתערב בחיים שלי" ואמר כי הוא מהווה מודל לחיקוי עבור הצעירים בשיקגו (בהתייחס לעובדה שנולד שם).
תגובות
העיתונאי אשר חשף את הפרשה לראשונה ב-2017 טען כי המאמר שהוא כתב אינו שקרי ושהוא עדיין מקבל פניות מקורבנות של קלי שמאשרות את הדברים שהיו כתובים במאמר. הוא טען כי "אתה לא עיתונאי או בן אדם אם אתה מקבל את השיחות האלה ולא עושה את העבודה שלך."
אשתו לשעבר של קלי, אנדראה קלי הוציאה שיר תגובה לשיר ב-24 ביולי בחשבון האינסטגרם שלה. בשיר שלה טוענת אנדראה כי קלי התעלל בה פיזית והזניח את ילדיהם ושאם אימו הייתה בחיים היא הייתה מזועזעת ממעשיו. בנוסף היא גם האשימה אותו בכך שהכה את ילדיהם ואמרה כי הוא צריך לקבל עזרה מקצועית.
אחיו של קלי, קארי קלי פרסם שיר תגובה משלו ב-3 באוגוסט בשם "I Confess". בשיר קארי מתייחס לטענה של אר קלי על כך שהוא נטש אותו. בנוסף הוא מגנה את ההתנהגות שלו ומתייחס לווידוי של אחת המנשים בפרשה שטענה כמה חודשים לפניי כן כי קלי העביר לה זיהום בזמן שקיימו יחסי מין. בנוסף הוא גם מספר כי קלי קיים יחסי מין עם גברים.
תנועת טוויטר שחור הביע ביקורת שלילית כלפי השיר ותומכים רבים בתנועה הביעו גם הם סלידה מהשיר. גם הראפר טאליב קוולי נתן ביקורת שלילית כלפי השיר כאשר אמר כי "חוסר המודעות העצמית שלו היא זוועה". המוזיקאי קווסטלאב הגיב גם הוא בשלילה על השיר כאשר כתב "אני רוצה את 19 הדקות שלי בחזרה". אורוניק אודליי אשר הייתה ממייסדות תנועת להשתיק את אר קלי לעגה לשיר וקראה לו "המנון סקס לגיוס תרומות בן 19 דקות" ואמרה כי השיר הוא הישג של התנועה. בנוסף אמר כי התנועה תמשיך לפעול על מנת לבטל את כל המופעים שנשארו לקלי.
ג'ודי עומאר, הדוברת של הרשת הלאומית לאונס, התעללות וגילוי עריות מתחה ביקורת על מילות השיר ואמרה כי "חוקים הם אינם דעות". עורך הדין המייצג את משפחה של ג'ויסלין סאבאג', אחת הנשים מתח ביקורת על ניסיון של קלי "לשנות את הנרטיב" ודרש לשחרורה של ג'ויסלין.
ביקורות
הרבה מהמבקרים כינו את השיר כניסיון "להטריל". אליזה וונשל מהפינגטון פוסט ציינה את הדמיון בין השיר לספר אילו עשיתי זאת: וידויו של רוצח אודות או. ג'יי. סימפסון. סטריאו ויליאמס מ-"The Daily Beast" תיאר את השיר כ"20 דקות של הסתובבות הגנתית" ושקלי "ממסמר את עצמו לצלב". בנוסף הוא טען כי הוא מנצל את הדיסלקסיה שלו ואת האונס שעבר כדי לצייר את עצמו כקורבן.
האנה ג'ורגיס מהאטלנטיק השוותה את השיר לאופרת הראפ של הזמר "Trapped in the Closet" ואף אמרה טענה כי מילות השיר מציגות "רחמים עצמיים", את "חטא ההיבריס" ואף מתחקה ביקורת על כך שקלי לא פנה לקורבנות באופן ישיר וכי הוא שם את עצמו בעמדת הגיבור ולא את הקורבנות בפרשה.
אן דריק גאלו מ-The Outline ראתה את השיר כ"שיר רע" וכ"הצהרה ארוכה של 20 דקות על מנת להציל את הקריירה הגוססת שלו". בנוסף היא אמרה שהשיר מראה כי קלי כבר לא "בלתי מנוצח". מייקל ארקנו מרולינג סטון טען כי קלי השתמש בטראומה שלו כתירוץ למה שעשה. ליילה אטצ'פיני מ-Broadly אמרה כי השיר הוא "ניסיון מוזר לצבור קצת אהדה מהציבור בתקווה שזה יכול לעזור לקלי להיות לא אשם בפשעים שביצע כנגד נשים ונערות אך נראה כי השיר לא השיג את האפקט הרצוי".
דנבולה
דנבולה או β באריה (נקרא גם גליזה 448 או LHS 2462) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים אריה ומייצג את זנבו. שמו של הכוכב הוא שיבוש של שמו בערבית ذنب الاسد - דנב אל-אסד, כלומר זנב האריה. למרות שהוא פחות בהיר מהכוכב γ באריה הוא קיבל את ציון באייר β באריה.
תכונות
דנבולה הוא כוכב צעיר יחסית לשמש שגילו מוערך במאות מיליוני שנים בלבד. זהו כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A3 V, צבעו לבן - כחלחל ועוצמת ההארה שלו היא פי 12 משל השמש. תכונותיו דומות לשל אלטאיר, אך מרחקו יותר מכפול, כ-36 שנות אור לעומת מרחק של 16 שנות אור לאלטאיר, ולכן בהירותו נמוכה בהרבה, כרבע משל אלטאיר.
עוצמת ההארה של דנבולה משתנה במעט מאוד במחזוריות של מספר שעות במנגנון דומה לזה של δ במגן, אך ההשתנות קטנה מכדי להיות מורגשת וניתן להבחין בה רק באמצעות מכשירי מדידה רגישים. את הכוכב מקיפה דיסקת אבק קר (כ-120 קלווין) הפולטת קרינה בתחום התת-אדום, בדומה לכוכבים צעירים דומים כמו וגה או β בכן-ציור. בשל כך ובשל מרחקו הקטן יחסית, מהווה הכוכב מטרה לחקר תהליכי היווצרות כוכבי לכת.
רוטב סופרם
רוטב סופרם (בצרפתית: suprême) הוא אחד מהרטבים הקלאסיים של המטבח הצרפתי. רוטב זה נחשב לאחד מ"הרטבים הקטנים" - היינו, רוטב הנוצר משילוב בין רוטב אם למרכיב אחד נוסף.