cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב משה עייאש
ביוגרפיה
בשנת ה'תקל"ט (1779) יצא בשליחות העיר ירושלים כשד"ר למרוקו וארצות צפון אפריקה.
בשנים ה'תקמ"ג-ה'תקמ"ד (1783–1784) היה בליוורנו, שם הביא לדפוס מספר ספרים, בהם ספרו של אביו "מטה יהודה" על השו"ע, ואת הספר "שמע יעקב" שהוא ספר דרשות על התורה של ר' ישראל יעקב אלגאזי מחכמי א"י, ביחד עם ספר "ארעא דרבנן" העוסק בכללי התלמוד והפוסקים. לספר זה צירף את הגהותיו של אביו ר' יהודה עייאש בשם "עפרא דארעא".
לאחר מכן השתקע באיטליה למשך 22 שנים בהן כיהן כרב קהילת סיינה במשך 12 שנים, וכרב קהילת פירארה 10 שנים. בשנים אלו הדפיס ספרים שונים, בהם כמה קונטרסי תפילות כמנהג ירושלים, ואת הספר "דרך חיים", סדר התרת נדרים, סדר תפילות להקפות שמחת תורה, וסדר תפילות המנחה של ערב ראש חודש. סייע לרבי יעקב ב"ר דוד פארדו להדפיס את ספרו "אפי זוטרי" על אבן העזר (הקדמה לס' אפי זוטרי) ועוד. בחתימתו בספריו הנ"ל היה נוהג תמיד לרמוז על שאיפתו לחזור לארץ ישראל וכחרוז לשמו היה רושם "מרחמי ה' לא נתייאש, לשוב אל הר ציון לא נואש".
בין תלמידיו באיטליה היו ר' חננאל ניפי ור' יהודה חי חזקיה מלאוידה.
בשנת ה'תקס"ג (1803), חזר לארץ ישראל ובסיועו של הגביר מפירנצה ר' חזקיה מנוח חיים רפאל הקים בירושלים ישיבה בשם "חיים וחסד".
בשנת ה'תקס"ו (1805) נתמנה לראש ישיבת כנסת ישראל, משרה שהחזיק בה אביו עשרות שנים קודם לכן.
בשנת ה'תקס"ו (1806), נתמנה לתפקיד הראשון לציון ובתפקיד זה שימש עד פטירתו ביום כ"ו בטבת ה'תקע"ז (1817).
בצוואתו הורה על סדר קבורתו והוראה זו נתקבלה אחר כך למנהג ירושלים.
בנו ר' יוסף דוד עייאש היה מרבני קהילת שכם.
קרחון ברוק (אנטארקטיקה)
קרחון ברוק (באנגלית: Brook Glacier) הוא קרחון בצידו המערבי של רכס אוון, בדרום רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מערב, בין הר סטרייבינג, הר אלן לבין פסגת קרושה.
גובהו של הקרחון 2,071 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 2006.
הקרחון נקרא על שם אדוארד ג'י. ברוק (Edward J. Brook) פרופסור למדעי הגאולוגיה, באוניברסיטת אורגון סטייט; חוקר אקלים באנטארקטיקה, במשלחת חקר רבות משנת 1988; יו"ר קבוצת המחקר הלאומית של ארצות הברית לשימוש בליבות הקרח האנטארקטיות למטרות מחקר, בשנים 2005–2004.
פרנאן ברודל
פרנאן ברודל (צרפתית: Fernand Braudel; 24 באוגוסט 1902 - 27 בנובמבר 1985) היה היסטוריון צרפתי שחולל מהפכה במחקר המאה העשרים בשל שיטתו שריכזה דיסציפלינות חוץ-היסטוריות, כמו כלכלה, אנתרופולוגיה וגאוגרפיה והתייחסה אל ההיסטוריה כגלובלית. ברודל הוא בן הדור השני של אסכולת האנאל בהיסטוריוגרפיה, אשר נשענה על ניתוח היסטורי הלקוח ממדעי החברה, והוא הבולט מבין הוגיה.
ביוגרפיה
פרנאן ברודל נולד בגונדרקור-לה-שאטו (Gondrecourt-le-Château) במחוז מז (Meuse) במהלכה של חופשת הקיץ של הוריו. בילדותו גדל אצל סבתו מצד אביו. הוא סיים את חוק לימודיו במוסד האליטיסטי "מכון פריז למחקרים פוליטיים". הוא אף למד לטינית ומעט יוונית עתיקה ואהב היסטוריה וכתב שירה. שאיפתו הייתה להיות לרופא, אך אביו הביע את התנגדותו לרעיון.
ב-1939 התגייס ברודל לצבא, אולם נפל בשבי הגרמנים ונכלא כשבוי מלחמה ב-1940 במחנה ליד ליבק (Lübeck) שבגרמניה, שם דלה מידע מתוך זיכרונו והרכיב את מפעל חייו הגדול La Mediterranee et le Monde Mediterraneen de Philippe II (הים התיכון והעולם הים תיכוני בתקופת פליפה השני). הספר היה לעבודת הדוקטורט שלו ופורסם ב-1949.
חלק מהמוטיבציה אשר הניעה את ברודל לכתיבת הספר הייתה שכ"אדם מהצפון", כדבריו, עלה בידו לאהוב את המזרח התיכון. לאחר המלחמה עבד בצוותא עם פבר בקולג' חדש, שהתפצל מאוניברסיטת הסורבון ושהיה מוקדש להיסטוריה חברתית וכלכלית.
ב-1962 חיבר ברודל את "ההיסטוריה של הציוויליזציות", שהיווה את הבסיס לקורס ההיסטוריה שלו. ברם, ביטולו של הנראטיב המסורתי היה צעד קיצוני מדי עבור שר החינוך הצרפתי, אשר דחה אותה.
ברודל כתב גם ביוגרפיות של פיליפ השני ושל קארל החמישי.
ברודל נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים המודרניים, שהדגישו את תפקידו של קנה המידה הגדול וגורמים כלכליים-חברתיים, בעשייתה ובסיפורה של ההיסטוריה. הוא גם יכול להיחשב כמבשרה של תאוריית המערכות העולמיות. והוא הנציג הבולט ביותר של האסכולה הסטרוקטורליסטית.
מספר אוניברסיטאות קראו על שמו מוסדות לימוד: באוניברסיטת SUNY Binghamton בניו יורק קיים "מרכז על שם פרנאן ברודל", ובסאו פאולו שבברזיל שוכן "מכון פרנאן ברודל לכלכלה עולמית".
תורתו הכלכלית של ברודל
תורתו הכלכלית של ברודל גובשה בחיבורו "ציוויליזציה חומרית וקפיטליזם 1400-1800" ומובאת כתקציר הרצאות בספר "הדינמיקה של הקפיטליזם". תורתו עוסקת בקשר שבין המרחב לפעילות כלכלית ומציעה הסבר להיווצרות הקפיטליזם ולקשר בין כלכלה קפיטליסטית לכוח מדיני.
המבנה המרחבי של המערכת הכלכלית
ברודל מחלק את המערכת הכלכלית למספר אזורים המקיפים את לב המערכת (המוקד, הציר). בלב המערכת ניצבת תמיד עיר מרכזית אשר בה מתרחשת הפעילות המרוכזת ביותר של הכלכלה הכוללת את מרכז הקפיטליזם של מערכת כלכלה-עולם אחת (ערים אלו מכונות כיום "ערי עולם"). ונציה, אנטוורפן, גנואה, אמסטרדם, לונדון וניו יורק היו ערים שכאלה בתקופות שונות בהיסטוריה המערבית. בכלכלות-עולם אחרות (לא מערביות) היו הערים דלהי, איסטנבול, ומוסקבה לב המערכת.
המבנה הארגוני-חברתי של המערכת הכלכלית
ברודל מתאר שלוש סביבות (ספירות) כלכליות העולות ממחקריו אודות אזור הים התיכון ומקיפות את המרכז הכלכלי: הספירה החקלאית-אוטרקית המתקיימת בעיקר בהרים, הספירה של השוק המתקיימת בעיקר בעיירות ובערים והספירה הקפיטליסטית המתקיימת בעיקר בערים. הספירה החקלאית אוטרקית מושפעת בעיקר מתהליכים מבניים ארוכי שנים בעוד השתיים האחרונות מתהליכים מחזוריים קצרים יותר.
הספירה החקלאית-אוטרקית
זוהי החברה החקלאית אשר התקיימה מראשית ההיסטוריה. היא מאופיינת בקהילות קטנות ומסתגרות, היעדר קשרים רחוקים ושינויים איטיים ומתקיימת בעיקר באזורי ההרים ופנים הארץ. הייצור בה הוא כמעט כולו לצריכה עצמית של מוצרים בסיסיים (מזון, ביגוד, בתים, חפצי אומנות וכו') ושל מוצרים טכנולוגיים (כלי חקלאות, נולים לאריגה כלי בניין וכו'). החליפין המעטים נעשים לשם ייעול הייצור אשר מופנה בסופו של דבר לצריכה עצמית. ערכם של המוצרים הוא ערך השימוש בהם. לא מדובר בספירה חברתית קדומה או פרימיטיבית, אלא בכזו שהדפוסים הכלכליים בה מכוונים לצריכה עצמית בקהילות קטנות. בהחלט יכולה להתקיים ספירה אוטרקית בעלת טכנולוגיה מתקדמת כמו באזורי הכפר באירופה או בישראל. הספירה האוטרקית מתקיימת בכל המרחבים של המערכת הכלכלית אולם היא הצורה העיקרית במרחבי הביניים.
הספירה של החליפין
הספירה של החליפין מתגלמת בשוק (הפיזי) כפי שהופיע ומופיע בהיסטוריה. בספירה זו מחליפים את תוצרים הספירה האוטרקית ואף יוצרים מוצרים המיועדים כולם להחלפה. זו הספירה המעודדת התמחות וחלוקת תפקידים, היא היוצרת את כלכלת השירותים. הספירה של החליפין ממוקמת בעיקר בעיירות ובערים באזורי השפלה. כמו כן היא נוכחת בכפרים באמצעות השווקים הנודדים או המתכנסים חלופות. בספירה הזו בני האדם מתמחים בתחום אחד ובאמצעות החלפת התוצרת (באמצעות המגנון הכסף או הברטר) משיגים את שאר צורכי קיומם. הנפח עובר לעסוק רק בנפחות. זוהי הספירה של התמקצעות, גילדות, הכשרה כללית למקצוע, התפתחות שירותים וניהול. ערכם של המוצרים בספירת החליפין הוא ערך השימוש שלהם. בספירה זו יש מספר גדול של שחקנים אשר ביניהם שקיפות רבה, כולם רואים את כולם וכוחם של כולם דומה. הספירה של החליפין יוצרת את הצריכה. הצריכה היא המעבר של מוצרים מהסביבה הכפרית לעירונית ובתוך הסביבה העירונית עצמה. ספירת החליפין מתאפיינת בהיותה מושפעת מתהליכים מחזוריים, בניגוד לספירה האוטרקית.
הספירה הקפיטליסטית
ברודל מתאר ספירה נוספת המתקיימת לצד שתי הקודמות, הקפיטליסטית. לפי ברודל הספירה הקפיטליסטית איננה תופעה מודרנית. היא החלה להתקיים בכיסים קטנים בתקופות שונות בהיסטוריה וצברה תאוצה במערב וביפן במאות האחרונות. במאה העשרים הספירה הקפיטליסטית התרחבה באופן משמעותי עקב יכולתה לשלוט ולהשתלב באופן חלק לתוך המוסדות החברתיים. בכל המקומות בהן הופיעה הספירה הקפיטליסטית היא הופיעה בקרב השכבה הגבוהה ביותר של החברה, תופעה זו קשורה לתאוריה של מעמד הפנאי שהוצגה על ידי תורסטן ובלן. תפיסה זו עומדת בניגוד לתפיסות הרואות בקפיטליזם תופעה של העת מודרנית - תפיסות קפיטליסטיות רווחות ותפיסות מרקסיסטיות.
הגורם המכוון את המסחר בספירת החליפין הוא צורכי הייצור, הלוקחים חלק בשוק עושים זאת על בסיס כישורי הייצור שלהם ומנסים למלא את כישורי הייצור הנחוצים להם. הגורם המכוון את המסחר הקפיטליסטי הוא הרווח - היכולת להגדיל את מלאי ההון שברשותו.
המשוכללות של המסחר בספירה החליפין גבוהה: אין מידע מוסתר, ישנו מספר גדול של מוכרים וקונים והשוק מאוד מבוזר. בשוק החליפין מוכרים מוצרים ושירותים. בשוק הקפיטליסטי מוכרים את הבעלות על תהליכי ייצור, על ארגונים של מספר תהליכי ייצור ומסחר וזכויות יתר לשליטה במסחר - לכן ערך הסחורות בספירה הקפיטליסטית הוא ערך הרווח הניתן להפיק מהם ולא ערך השימוש שלהם. המסחר בספירה הקפיטליסטית בנוי מקרטלים ומונופולים בתחומים שונים, הוא משתמש במערכת ענפה של מתווכי סחורות, הוא מתבסס על הסתרת מידע ומניעת תחרות.
בספירת החליפין השוק שקוף ופתוח לכולם, אין מידע נסתר, בקפיטליזם מושג רווח כתוצאה משליטה במידע שאינו גלוי. כל היוצרים והצרכנים משתתפים בשוק החליפין, בקפיטליזם משתתפים רק אלו שיש בידם הון המאפשר להם לפעול בהיקפים גדולים ולבצע מינופים והשקעות. בשוק החליפין כמעט ואין מתווכים, הקפיטליזם המוקדם הוא כולו מסחר של מתווכים, בייחוד על פני מרחקים גאוגרפיים (לקנות בזול פה ולמכור ביוקר שם). בשוק החליפין נסחרים מוצרים ושירותים בודדים, בקפיטליזם חלקים שונים של תהליך הייצור והמסחר מכונסים תחת בעלות אחת, החל מהייצור, ההובלה ועד למכירה לצרכנים.
שוק החליפין הוא מבוזר, הקפיטליזם נוטה לריכוזיות. בקפיטליזם נולדים המוסדות הפיננסיים המאפשרים השקעה ומופיע מושג החוזה העתידי. הקפיטליסט קונה את תוצרתו העתידית של החקלאי תמורת מזומן היום, סחורות נמכרות לפני שהגיעו ליעדם (ואף לפני שיצאו לדרכם) למעשה נמכרת הבעלות על הרווחים מהמסחר בסחורה ולא מהסחורה עצמה.
גילומו הבולט ביותר של הקפיטליזם לפי ברודל הוא השוק הפרטי (Privet Market) או שוק הנגד. שוק הנגד הוא ההפך משוק החליפין אף על פי שגם הוא תהליך של החלפת סחורות ושירותים. שוק הנגד הוא למעשה המסחר המתבצע 'מחוץ' לשוק הפיזי והידוע - בעסקאות הנסגרות באמצעות מתווכים, לכן הוא אינו נגיש ושקוף לשאר השחקים בשוק. הפועלים בו הם סוחרים ולא יצרנים. לרוב הוא כרוך בפעילויות פיננסיות המכוונות לעתיד כגון קנייה ומכירה של תוצרת עתידית. לרוב תחום המסחר הוא מונופולי או דורש סכומי מזומנים גדולים כדי להתחיל לפעול בו ולכן הוא ריכוזי מאוד.
דוגמה לשוק הנגד הוא המצב בו סוחר קונה כמויות של בדים בצפון אירופה ומוביל אותן לאיטליה ושם הוא מוכר אותם. כך הוא מתווך בין שני שווקים אשר אינם יכולים לראות את המחירים האחד של השני, משתמש במינוף פיננסי כדי לממן את ההובלה על בסיס הרווחים הצפויים לו. הסוחר אינו עוסק עוד באריגים אלא במסחר אשר מטרתו רווח. אם ירד הרווח בשוק האריגים, או שהרווח הצפוי משליחתם לספרד יהיה גבוה יותר, ישנה הסוחר את עסקיו. דוגמה אשר השתמרה לאורך ההיסטוריה של שוק נגד בולט היה המסחר וההובלה של פלפל. התחום היה סגור ברוב החברות בפני כולם למעט שכבת אליטה מצומצמת אשר סחרה בפלפל בין מרכזי הכלכלה העולמית השונים.
כלכלה-עולם
שילובם של שלוש הספירות לתוך מערכת גאוגרפית יוצר את מערכת כלכלה-עולם. זוהי מערכת בעלת גבולות גאוגרפיים עמומים הנמצאים באזורי הספר שבינה לבין מערכות כלכלה עולם אחרות. מרכזה של המערכת הוא אזור עירוני בו נמצא מרכז הפעילות הקפיטליסטית. בעיר המוקד מרוכזים השירותים הפיננסיים המאפשרים את הקפיטליזם כגון בורסות ובנקים מרכזיים. בעיר המוקד מתקיימות גם הספירות האחרות אולם הדומיננטיות היא של הקפיטליזם. המוקד מוקף באזורים עירוניים בהם הספירה המרכזית היא של החליפין אך מתקיימות גם הספירות האחרות. זהו התווך של ערי השדה והעיירות בהן מתקיימים השווקים המקומיים. באזורי הביניים של המערכת, הנמצאים בין ערי השדה לספר מצוי בסיס הספירה האוטרקית, מתקיימים מעט שווקים וכמעט אין פעילות קפיטליסטית. גבולות הכלכלה-עולם מצויים באזורי הספר, בהם אין כמעט מסחר אלא קהילות אוטרקיות מבודדות.
בישראל, לדוגמה, ניתן לראות את גוש דן כמוקד הכלכלי, את ערי הפריפריה כאזורי החליפין, את הנגב הצפוני, הגליל והגדה המערבית כאזורי המערכת האוטרקית ואת הנגב המרכזי כאזור הספר. ישראל איננה מערכת כלכלה-עולם בפני עצמה אלא היא חלק מהכלכלה-עולם המערבית שמרכזה בניו יורק.
ערים באו זו אחר זו כמרכזים של המעגלים הללו: ונציה מהמאה השלוש עשרה עד המאה החמש עשרה (1250 עד 1510), אנטוורפן במהלכה של המאה ה-16 (1510 עד 1569), אמסטרדם מהמאה השש עשרה עד המאה השמונה עשרה (1570 עד 1733), לונדון ואנגליה מהמאה השמונה עשר עד המאה התשע עשרה (1733 עד 1896). במשך ההיסטוריה התקיימו כמה כלכלות-עולם לאורך השנים: אירופה, העולם המוסלמי, אפריקה השחורה, הודו, יאווה, סיו, יפן. כיום הגלובליזציה הולכת ומאחדת את מערכות הכלכלה-עולם אך עדיין ניתן להצביע על שרידי החלוקה הישנה.
מבנה הכלכלה-עולם חופף למבנים פוליטיים-תרבותיים. ברודל מציין כי המרכז שלוט באזורים שמסביבו אשר שולטים באזורים המרוחקים וכו'. לכלכלה-עולם משטר פוליטי/רעיוני אשר תמיד מרכז את החירויות במוקד. ככל שמתקרבים למרכז עולה החירות האישית הפוליטית תרבותית של בני האדם ובשולי המערכת הן דלות.
התגבשות הקפיטליזם
הקפיטליזם יכול לצמוח ולהפוך לשיטה מארגנת בתנאים הפוליטיים-חברתיים המתאימים. שתי הכלכלות-עולם בהן הוא עלה למעמד בכורה ללא זעזועים רבים היו אירופה ויפן. בשתיהן קם הקפיטליזם על שרידי פיאודליזם מתנוון. אולם במקומות אחרים נתקל הקפיטליזם בקשיים מוסדיים. המעמד המוביל בחברות שכאלה, אשר עדיין מבוסס, מונע מהקפיטליסטים לצבור כוחם באמצעות הון על ידי פגיעה פוליטית בקפיטליזם ובייחוד על ידי שבירת זכויות הקניין וזכות ההורשה. שתי מערכות זכויות אלו הן הדרך של הקפיטליזם לבסס את עצמו באמצעות יצירת משפחות הון. באימפריה הסינית המעמד המוביל היה הפקידות שניהלה את האימפריה, תיאורתית יכול היה כל מי שעבר את המבחנים להיכנס למערכת הפקידות ורבים עשו זאת, בנוסף לאחר המוות בוטלו זכויותיו של הפקיד. בעולם המוסלמי לא היה ניתן לצבור קרקעות והן חולקו-החכרו על ידי השליט למקורבים ועל מנת לבסס תומכים פוליטיים, עם מות החוכר שבה הנחלה לשליט. ביהדות מצויים ציווים כנגד ריבית וכנגד צבירת קרקעות וחלוקתן מחדש בשנת היובל.
מחקריו
הופיעו בעברית
מיריק שניר
מיריק שניר (נולדה ב-28 ביוני 1948, כ"א בסיוון תש"ח) היא סופרת ומשוררת ישראלית, ומורה לחינוך מיוחד בבית הספר היסודי בישראל.
ביוגרפיה
שניר נולדה וגדלה בכפר גלעדי, בת רביעית מבין שנים עשר ילדיהם של רחל ושמואל רבינוביץ. מצד אִמהּ היא נכדתו של איש החינוך מרדכי סגל, מייסד סמינר הקיבוצים, וסמינר אורנים ומנהלם במשך שנים רבות.
בהיותה מורה ומחנכת, החלה לחבר סיפורים לילדיה וחניכיה, ולהוציאם בהוצאה ביתית. ב-1982 פרסמה את ספרה הראשון, "גלגלים", ומאז חיברה למעלה מ-100 ספרים, בהם "ספרייה קטנה שלי" - סדרה של 24 ספרי איור-סיפור מחורזים, "יש לי שיר" - סדרה של 10 ספרונים מולחנים, מרים והים, גלגלים ועוד.
היא גם תרגמה לעברית את הספר "לבד על המרבד" של בריאן וילדסמית.
זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, "פרס זאב" מטעם משרד החינוך והתרבות, פרס בן יצחק מטעם מוזיאון ישראל ובפרס על-שם נחום גוטמן.
ארבעה מילדיה השתתפו באיור הספרים, וגם נכדה אחת. נהר שניר, אחד מבניה, הוא משורר מחונן ונכה פגוע ראש מתאונת דרכים.
שניר מתרגמת מיידיש סיפורים-שירים נשכחים פרי עטה של קדיה מולודובסקי, מפעל בו החל סבה מרדכי סגל. שלושה ספרים בסדרת סיפורי קדיה, "עוגת הפלאים", "חנה רוצה מרציפנה" ו"האגרת" שיזמה, יצאו לאור בהוצאת הקבוץ המאוחד וזכו לביקורות מצוינות. כמו כן היא מתרגמת ממיטב ספרות העולם לילדים רכים ואף מספרות הילדים הפלשתינאית. ארבעה מספריה תורגמו לערבית.
היא מקדישה זמן רב לקרב ילדים רכים לסיפורי המקרא ושפת התנ"ך. 21 שנים הקדישה ליצירת הספר הייחודי והעגול "בראשית ברא", יחד עם שלוש מבנות משפחתה ועם האומנית סוניה שכל. הספר התקבל בביקורות טובות בציבור, במוסדות החינוך ובאקדמיה.
לדבריה אהבת הנקרא, חשובה ככל שתהיה, אינה מטרה כשלעצמה, אלא דרך רבת הוד להשיג אהבת האדם.
ב-2014 הושמעה לראשונה הקנטטה "ישרא וישמע" שכתבה שניר, והלחין פרופסור חיים פרמונט בביצוע מקהלות מורן עם נעמי פארן, ואנסמבל סולני תל אביב בניצוחו של ברק טל. היצירה זכתה לשבחים ובוצעה גם בימי המוסיקה בכפר בלום ושודרה במקביל ב"קול המוסיקה".
היא נשואה לישראל שניר, אם לארבע בנות וחמישה בנים ומתגוררת כיום במושב חיבת ציון.
גוש התיישבות
גוש התיישבות הוא מושג שהתקבל על ידי המתכננים של ההתיישבות היהודית בארץ ישראל משנות ה-30 של המאה ה-20. הסתבר שכאשר יש באזור מסוים יישובים אחדים, עד כמה שאפשר הומוגניים, מבחינת התנועה המיישבת או צורת היישוב, יש לכך בעיקר יתרונות ביטחוניים, מוסדיים, חברתיים וכלכליים. דוגמה לגוש התיישבות קלאסי, אשר תוכנן מתחילתו בתור שכזה, הוא חבל לכיש שהוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20.
תחילתו של המושג
ניתן לראות את התממשות החשיבות של המושג "גוש התיישבות" בהימצאות קבוצת היישובים היהודיים באזור שכונה אצבע הגליל בשנות ה-30 של המאה ה-20. החלטת חבר הלאומים על מתן המנדט הבריטי על ארץ ישראל ומנדט צרפתי על סוריה העלתה את השאלה היכן יעבור הגבול בין שתי הארצות. בטרם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל בימי השלטון העות'מאני היו ארץ ישראל וסוריה מחוז שלטוני אחד - הוואלי של דמשק. כאשר חבר הלאומים קבע כי המנדט על סוריה יהיה בידי צרפת ואילו המנדט על ארץ ישראל יהיה בידי בריטניה, הועלה הצורך לקבוע את הגבול בין שתי מדינות. היות שאין תוואי טבעי לגבול הצפון של ארץ ישראל, נקבע קו ישר לגבול, צפונית לאגם החולה שכונה על שם אלה שתוו אותו הסכם סייקס–פיקו. לפי תוואי זה היישובים היהודיים בצפון "אצבע הגליל" - מטולה, כפר גלעדי ותל חי, היו אמורים להיכלל במדינת סוריה. על רקע זה פרצו אירועי תל חי בשנת 1920. אף על פי שאירועי תל-חי גרמו למתנדבים רבים לנוע צפונה, נפילת תל-חי ונטישת מטולה וכפר גלעדי שבאו בעקבותיה, הייתה לעובדה. מן היישובים היהודיים בפינת הצפון נותרו רק קברים ומבנים חרוכים. בסוף שנת 1920 נמסר האזור לשליטה בריטית ושלושת היישובים יושבו מחדש כבר בסתיו 1920. בשנת 1924 תוקן הגבול בין המנדט הבריטי והצרפתי ובכך חזרו היישובים לחיק המנדט הבריטי וגוש היישובים הפך לעובדה.
מצודות אוסישקין
במטרה לחזק את האחיזה היהודית בגבול הצפוני, הוחלט על רכישת קרקעות בצפון עמק החולה ליד גבול הצפון. בשנים 1939–1943 הוחלט להקים חמישה יישובים, ליד הגבול הצפוני של ארץ ישראל, באזור המכונה אצבע הגליל. היישובים נקראו לכבודו נשיא ההסתדרות הציונית, מנחם אוסישקין. היישובים כונו בשם מצודות אוסישקין, כאשר הכוונה המקורית היא הגנה על גבול הצפון. כל "מצודה" ניתנה לתנועה מיישבת אחרת: השומר הצעיר הקים את דן, הקיבוץ המאוחד את דפנה, העובד הציוני את שאר ישוב, תנועת המושבים את בית הלל, והפועל המזרחי את מושב נחלים.
השיתוף בין היישובים היה ביטחוני וכלכלי. אך היה צורך בשיתוף חברתי, ומושב נחלים של הפועל המזרחי (ששכן במקום שבו נמצא כיום קיבוץ הגושרים), שלא עמד בציפיות שאר היישובים, נאלץ לעזוב את המקום.
גושים אחרים בטרם הקמת המדינה
כאשר נרכש שטח אדמה רצוף, כמו על ידי יהושע חנקין בעמק יזרעאל, הוחלט על הקמת שורה של יישובים בגוש אחד. כאמור, המניע הראשוני היה ביטחוני, אך לא פחות היה הרצון לארגן מוסדות ייצור ושיווק שיתופי, מטרה שלמענה נדרש מספר מספיק של יישובים חקלאיים. כך הוקם הגוש המערבי של מושבים כמו נהלל וגוש מזרחי של קיבוצים כמו עין חרוד. עם זאת קיבוצים ומושבים היו בשני הגושים. במסגרת זו הוקם גם גוש ההתיישבות של בקעת עמק הירדן.
גושים דתיים
הניסיון של התיישבות דתית בנחלים אשר במצודות אוסישקין הביא את ראשי תנועת ההתיישבות של הפועל המזרחי למגמה להקים גושי התיישבות נפרדים של יהודים דתיים. אחת המטרות הייתה האפשרות להקים במסגרת הגוש מוסדות חינוך אזוריים דתיים, עם מספר תלמידים סביר בכל כיתה וכיתה. כך הוקם הגוש הדתי בדרום עמק בית שאן ובגוש עציון - בטרם הקמת המדינה. גוש יישובים נוסף הוקם בנגב, במוצאי יום הכיפורים, הלילה שבין ה-5 ל-6 באוקטובר 1946, במסגרת מבצע הקמת 11 הנקודות. במסגרת ה"נקודות" הוקם גוש יישובים דתי שכלל את היישובים סעד, תקומה, בארות יצחק וכפר דרום.
עם הקמת המדינה
הקמת גושי התיישבות בתקופה שלאחר הקמת המדינה היה כבר עניין של מדיניות מנהלית. דוגמה לכך הוא חבל לכיש. תכנון ההתיישבות המרוכז בחבל החל בראשית שנות ה-50. בשנת 1953 הוחלט ליישב את חבל הארץ מדרום לפרוזדור ירושלים עד צפונית לנגב הצפוני ובין הרי יהודה במזרח ובין שפלת החוף במערב. במרכזו הוקמה העיר קריית גת. בשנים 1955–1961 הוקמו בו 20 יישובים, בנוסף לשלושת הקיבוצים שכבר היו במערבו של החבל: גת, גלאון וכפר מנחם.
באזור היו כפרים ערבים נטושים (מלבד יישוב קטן שנותר בתל אל סאפי ליד הקיבוץ כפר מנחם). הוא שימש למעבר מסתננים מהר חברון לרצועת עזה. באזור תוכננו גושי התיישבות אחדים, בין השאר במטרה להגביר את ביטחון היישובים היהודיים מסביב לחבל המתוכנן, שסבלו רבות מהמסתננים. בכל גוש הוקמו מושבים אחדים ומרכז קהילתי, כמו מרכז נהורה, ובלב החבל נוסדה עיר חדשה קריית גת. מתכנן החבל היה לובה אליאב ומשרדי התכנון של החבל היו באשקלון. משם יצאו הוראות ביצוע מפורטות מתי לבנות בית, איך להקים מוסד ציבורי והיכן תוצב כל קבוצת מתיישבים. ההצלחה של החבל נמדדה בכך שרוב תושביו השתלבו בחיי העבודה מיד עם הגיעם ארצה. חלקם הגיעו ליישובים ישירות מנמל חיפה, לאחר שהגיעו ארצה ממדינות צפון אפריקה.
הקמתו של חבל לכיש שימשה דוגמה בינלאומית להקמת חבלי התיישבות ובין השאר נוסתה באיראן. בצורה זו הוקמו גושי התיישבות נוספים ברחבי ישראל.
גושי ההתיישבות שהוקמו לפני קום המדינה ובשנותיה הראשונות היוו את הבסיס להקמת המועצות האזוריות הראשונות.
ביהודה, שומרון וחבל עזה
הגוש המפורסם ביותר בתחומי יהודה, שומרון וחבל עזה הוא גוש קטיף. היוזמה להקמתו הייתה של ממשלת ישראל. המטרה הייתה ליישב בצורה מאורגנת, בין השאר את מפוני חבל ימית (שהיה גם הוא גוש התיישבות). בשנת 1979, לאחר חתימת הסכמי קמפ-דייוויד, הוקם מושב שיתופי ראשון בחבל - המושב עצמונה. בשנת 1982 התארגנו קבוצות של בני מושבים מהדרום ומהשרון שרצו להקים לעצמם יישוב ואף הם הקימו מושבים. כמו במקרים רבים, הגוש חפף את תחום השיפוט של המועצה האזורית חוף עזה, שהוקמה בשנת 1978. המניע להקמת הגוש היה ביטחוני, מימוש תוכנית חמש האצבעות, שהגה יצחק רבין לאחר מלחמת ששת הימים וכלכלי - מציאת פתרון התיישבותי למפוני חבל ימית ובני מושבים ואחרים.
בעת הפינוי של הגוש, באוגוסט 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות, היו בו 17 יישובים, מושבים חקלאיים דתיים, המסונפים לתנועה המיישבת, תנועת המושבים של הפועל המזרחי, כדוגמת גושי התיישבות אחרים של תנועות מיישבות.
במאי 1983 הוקם המרכז האזורי שתוכנן להיות היישוב העירוני של החבל ונקרא בשם נוה דקלים. אף על פי שמדובר בגוש התיישבות, במשרד השיכון ראו את נוה דקלים כיישוב עירוני. משרד השיכון סבר כי היישוב העירוני ייהפך לעיר וכך תכנן אותו.
הפיתוח הכלכלי של החבל, כמו בגושי התיישבות אחרים, היה בידי חברה כלכלית שהבעלות עליה היה בידי משקי הגוש. וכך הוקמה בשנת 1980 "החברה לפיתוח חבל קטיף" שהציבה לעצמה מטרה לפתח בחבל קטיף את ענפי התיירות, החקלאות, התעשייה ועוד מספר ענפי פיתוח כגון המחלקה לבנייה, אחזקה ויזום והנהלת חשבונות.
המיוחד בגוש קטיף היה גודלו, התכנון המפורט שבו הוא נבנה והמימון הנדיב לו הוא זכה. היה זה גוש התיישבות קלסי.
מעמדם של הגושים
עם ההתקדמות במהלך שנות ה-90, בתהליך המדיני בין ישראל והרשות הפלסטינית, התהווה המושג גושי התיישבות, בהקשר המבטא קיבוץ של מספר רב של התנחלויות גדולות, בהן ערים, המובדלות מההתנחלויות המבודדות והקטנות. גושי ההתיישבות, על פי תפיסתו של ראש הממשלה יצחק רבין ערב חתימת הסכם אוסלו ב', היו אמורים להישאר בתחומי מדינת ישראל, גם לאחר חתימת הסכם הקבע עם הפלסטינים ויסוד מדינה פלסטינית. במסגרת פסגת קמפ דייוויד, כלל הצוות הישראלי את גוש אדומים, גוש עציון, גוש אריאל, גוש טלמונים ואזור בנימין בקטגוריה של גושי התיישבות, אשר ישראל מעוניינת לכלול בתחומה, לאחר הקמת מדינה פלסטינית.
לאור ההתנגדות הפלסטינית לעמדות הישראליות ולאחר משא ומתן פרטני וממושך בטאבה בינואר 2001, הסכימו הפלסטינים לגושי התיישבות מצומקים, הכוללים את אריאל, קרני שומרון, ביתר עילית וגוש עציון, אך ללא מעלה אדומים, אפרת וגבעת זאב. הסכמת הפלסטינים להכללת גושי התיישבות בישראל, הותנתה ב"חילופי שטחים" שבתוך הקו הירוק לפלסטין, כגון שטחים בחולות חלוצה או מזרח חבל לכיש.
בשנת 2004, שיגר הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לראש הממשלה אריאל שרון מכתב ובו הוא מצהיר כי עמדת ארצות הברית היא כי בכל הסדר קבע ישראלי-פלסטיני, יש להתחשב במציאות הדמוגרפית שנוצרה בשטח מאז מלחמת ששת הימים וכי אין לצפות שישראל תיסוג באופן מלא מכל שטחי יהודה ושומרון. אריאל שרון ראה במכתב הנשיא בוש הישג ישראלי הנובע מהחלטת ממשלת ישראל על תוכנית ההתנתקות.
עם יסודה של מפלגת קדימה, גיבש המועמד לראשות הממשלה אהוד אולמרט, את תוכנית ההתכנסות הכוללת נסיגה משמעותית ישראלית מהשטחים, אך תוך סיפוחם של גוש אריאל, גוש אדומים וגוש עציון לישראל. פרסומים בעיתון ידיעות אחרונות מיוני 2006, טענו כי חבר הכנסת עתניאל שנלר ממפלגת קדימה, משרטט את קווי הנסיגה הישראלית, כך שלישראל יסופחו גם גוש קדומים-קרני שומרון וכן קריית ארבע. אולם פרסום נוסף מספטמבר 2007 של העיתונאים נחום ברנע ושמעון שיפר מאותו עיתון, קובע כי השר חיים רמון בשיחותיו עם הפלסטינים, סיכם על הכללת מעלה אדומים ואריאל בתחומי ישראל כגושי התיישבות, אך לא על הכללתם של קרני שומרון, עפרה ובית אל.
רשימת גושים
רשימת הגושים, מהגדול לקטן בשיא גודלם:
ספר הערכים
ספר הערכים - חב"ד היא שמה של סדרת אנציקלופדיה תורנית לתורת החסידות. הסדרה מתבססת על כתבי אדמו"רי חב"ד, ונערכת על ידי הרב יואל כהן. הסדרה כוללת תשעה כרכים, והיא עדיין באמצע עבודת עריכתה. הסדרה יוצאת לאור בהוצאת קה"ת.
היסטוריה
האדמו"ר מליובאוויטש רבי מנחם מנדל שניאורסון, הטיל על הרב יואל כהן בתחילת שנות השבעים, את התפקיד לערוך את אנציקלופדיה מקיפה לתורת חסידות חב"ד. הרבי הבהיר במכתב משנת 1971 את חשיבות האנציקלופדיה:
שמה של האנצקלופדיה הוא ספר הערכים חב"ד - 'אנציקלופדיה' בשפה תורנית, וסגנון עריכתה שונה מאנציקלופדיה רגילה בכך שהערכים כתובים בשפה תלמודית. זאת בנוסף לסגנון של הדברים הנכתבים בחסידות ובקבלה, כך שהסדרה היא סדרת לימוד והעמקה ולא סדרת העשרה וקריאה. הערכים כוללים גם ערכים נדחים.
שני כרכים מהסדרה מיוחדים לביאור כל אות מאותיות הא' ב' העברי על פי קבלה ותורת חסידות חב"ד. הכרך השלישי בסדרת האותיות אמור לצאת בעתיד.
מי שהיו העוזרים של הרב כהן במלאכתו הרב שלום דובער ליפסקר והרב שלום חריטונוב.
בשנת תשע"ח נדפסה הסדרה מחדש אחר מספר שנים בהן לא ניתנת הייתה להשגה.
סגנון האנציקלופדיה
העורך הרב כהן נמנע להכניס את ההערות שלו לתוך גוף הספר, כך שהספר עצמו מורכב מחומר המקורות בלבד. אולם, בסוף הספר בחלק המילואים כתב הרב כהן את הערותיו וחידושיו שלו.
שלוש מטלות מרכזיות ספר-הערכים מבצע :
הרבי כתב לעורך האנציקלופדיה התלמודית רבי שלמה יוסף זוין: .
החותם הגדול של קנדה
החותם הגדול של קנדה (באנגלית: Great Seal of Canada, בצרפתית: Grand Sceau du Canada) הוא חותם המשמש את הפרלמנט הקנדי לאישור העובדה שחוק שנחקק בקנדה קיבל את הסכמת המונרך הקנדי - הסכמה הנדרשת על מנת שהחוק יכנס לתוקפו.
היסטוריה
החותם הגדול הראשון של קנדה נחרט בממלכה המאוחדת בשנת 1869 ונשלח לקנדה על מנת להחליף את החותם הזמני בו נעשה שימוש מאז הקמת קונפדרציית קנדה בשנת 1867. החותם מתאר את המלכה ויקטוריה.
עם עלייתו לשלטון של כל מונרך חדש נוצר חותם חדש לכבודו. החותם הנוכחי נוצר על ידי המטבעה הקנדית המלכותית, עם עלייתה לשלטון של מלכת קנדה אליזבת השנייה בשנת 1952. השימוש הראשון שנעשה בחותם היה בשנת 1955.
תיאור החותם
החותם עשוי פלדה מעובדת, משקלו 3.75 ק"ג וקוטרו 127 מילימטרים. החותם מציג את התמונה של המלכה, יושבת על כס המלכות ולראשה כתר. המלכה לובשת גלימת מלכות ואוחזת בגלובוס המלכותי ובשרביט אדוארד הקדוש. בתחתית החותם מופיע הסמל המלכותי של קנדה משנת 1957, ותחתיו הכיתוב "מלכת קנדה - אליזבת השנייה" באנגלית ובצרפתית: "Reine du Canada - Elizabeth II - Queen of Canada".
חותם זה הוא הראשון המשתמש באנגלית ובצרפתית - כאשר בחותמות הקודמים הכיתוב נעשה בלטינית.
שימוש
החותם הגדול מוחזק בידיו של המושל הכללי של קנדה כנציג המונרך בהיעדרו. החותם מוחזק במשרדי הרשם הכללי של קנדה.
חותמות פרובינציאליים וטריטוריאליים
לכל אחת מפרובינציות וטריטוריות קנדה ישנה חותם משלהן, המוחזק על ידי המשנה למושל של הטריטוריה, ומשמש לסמל את הסכמת המונרך לחוקי הפרובינציה והטריטוריה.
הגנה חוקית
חוק שמירת המידע (Security of Information Act) קובע בסעיף 5 (2) (e) כי כל מי שמזייף, מוכר את החותם צפוי לעונש מאסר של עד 14 שנים ולקנס של עד 2,000 דולרים.
השאלה (ספורט)
סיבה נוספת להשאלה היא שלמועדון אין מספיק כסף לרכוש שחקנים אך הוא יכול לשלם את משכורתם, או שלאותו מועדון יש פצועים לאורך זמן כך שהשחקן המושאל יחליף את אותו שחקן עד שיבריא. במקרה כזה המועדון שמשאיל את השחקן יכול לבקש דמי העברה. במקרה נוסף מועדון ישאיל שחקן בשביל לחסוך במשכורתו שכן ממילא הוא כלול בסגל הקבוצה לעיתים רחוקות.
אלקס ריף
אלקס ריף (נולדה ב-8 בפברואר 1986) היא מנכ״לית עמותת ״לובי המיליון״, משוררת, יזמית ופעילה חברתית ישראלית. מייסדת קבוצת "הבריגדה התרבותית", שמטרתה להפוך את הסיפור והתרבות של יוצאי ברית המועצות לחלק מהתרבות הישראלית. ספר שיריה ״טפשונת משטרים״ זכה בפרס מתנאל ובפרס שרת התרבות.
ביוגרפיה
ריף נולדה בצ'רנוביץ, אוקראינה. בשנת 1991, בגיל חמש, היגרה עם משפחתה לישראל. המשפחה התמקמה בנתניה והוריה, שהיו בעלי מקצועות טכניים הועסקו כעובדי קבלן. אמה עבדה כעובדת ניקיון ואביה בחשמל. למדה בטשרניחובסקי, התנדבה במועצת תלמידים ובמד"א, עשתה שנת שירות בקהילה מטעם ״עמיתי ברונפמן״ ושירתה כקצינה בצה"ל בחיל המודיעין. למדה תואר ראשון במדע המדינה ומנהל עסקים ותואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת תוכנית צוערים לשירות המדינה. היא כתבה תזה בנושא שילוב בין עבודה למשפחה בקרב נשים בכירות בשירות המדינה. עבדה במשרד הכלכלה כיועצת בכירה לממונה על התעסוקה, מיכל צוק, בתחום תעסוקת אוכלוסיות ייחודיות.
בשנות ילדותה ונעוריה עשתה ריף כל שביכולתה להטמע בתרבות הישראלית ה"צברית". רק בגיל 25, החלה להתעניין בהיסטוריה של משפחתה ומורשתה וחדלה להתבייש בשפה ובתרבות הוריה וחבריהם.
דור 1.5
ריף ביקשה "לספר את הסיפור שלה" ולפיכך החלה ללמוד תסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. במסגרת עשייתה הקולנועית הבינה שלא מדובר רק בסיפור משפחתה, אלא בסיפור של כל דור הצעירים ילידי ברית המועצות שהיגרו לישראל כילדים וכי היא חלק מדור 1.5 (1.5 generation). ב-2015 היא הצטרפה לקבוצת ״דור 1.5״, הפעילה מימי המחאה החברתית בישראל 2011 ומעלה סוגיות חברתיות הקשורות לציבור דוברי הרוסית, למשל: היעדר פנסיות להוריהם, עובדי קבלן דוברי רוסית מנוצלים, קשישים עניים דוברי רוסית וחוסר יכולתם של דוברי רוסית שאינם יהודים על פי ההלכה להתחתן בישראל. ריף ביקשה לעסוק בתרבות יוצאי ברית המועצות ומתוך הקבוצה צמחה ״הבריגדה התרבותית״.
הבריגדה התרבותית
ב-2015, ריף הקימה ביחד עם ברי רוזנברג את ״הבריגדה התרבותית״ - תנועה חברתית-תרבותית של בני "דור 1.5" הפועלת להכיר את התרבות הברית המועצותית-ישראלית לציבור הרחב, באמצעות פרויקטים תרבותיים בתקשורת, ברשתות החברתיות ובאירועים פיזיים. הבריגדה פועלת בנושאים מגוונים כגון: מוזיקה, אוכל, יהדות, חגים, קולנוע, טלוויזיה ועוד. בין פעילויות התנועה:
ערבי טוסובקה (הראשונים התקיימו בקפה תמול שלשום בירושלים) - ליין מופעי הגירה אינטימיים בעברית מפיהם של אמנים בני דור 1.5, הכולל הקראת שירה, ספוקן וורד ומוזיקה, בליווי סיפורים אישיים המתארים את חוויות ההגירה והתרבות הברית המועצותית עליה גדלו.
נוֹבִי גוֹד ישראלי אשר מהווה מסגרת חילונית-ישראלית לחגיגת חג השנה החדשה ברוח החג שנחוג מתקופת ברית המועצות. הפרויקט נועד לשבור סטיגמות על הקשר בינו לבין חג הסילבסטר ולעודד דוברי רוסית לארח את חבריהם הצברים בחג. בזכות הפעילות, הנובי גוד הפך לחג מוכר בישראל, שנחגג על ידי יותר מ-60% מהישראלים.
מבצע וֵטֵרַן הנחגג ב-9 למאי, נועד לספר את סיפורי הגבורה של הסבים והסבתות של דור 1.5 שלחמו בצבא האדום במלחמת העולם השנייה. בשיתוף עם זיכרון בסלון, מתקיימים מפגשים עם וטרנים ביום השואה וביום הניצחון ברחבי הארץ. בנוסף, הוקם אתר אינטרנט הכולל סיפורים אישיים של וטרנים יהודים, מושגים הקשורים למלחמה ועוד.
בעקבות הפעילות, ב-2017 נחקק חוק הקובע את 9 במאי כיום לציון ההנצחה והזיכרון של ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
פסטיבל אודסה-תל אביב ופסטיבל סנט פטרבורג הם שני פסטיבלי תרבות שהתקיימו בשנים 2018–2019 במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, בית התפוצות, מוזיאון חיפה לאומנות וברחובות ירושלים. אמנים ישראלים יצרו אמנות עכשווית מולטי דיסציפלינרית: מחול, פרפורמנס, מוזיקה, פיסול ועוד ברוח ההיסטוריה העברית, יהודית ובריה״מית של הערים הסובייטיות.
סיפורי מילה, קמפיין ציבורי לשיתוף סיפורי ברית המילה של צעירים בני דור 1.5, שעברו ברית מילה בהגיעם לארץ בשנות ה-90.
עונת ההוכחות, פרויקט המבקש לחשוף את העובדה כי כ-350,000 ישראלים דוברי רוסית לא יכולים להתחתן בישראל ובדרך נדרשים לעבור תהליך משפיל של הוכחת יהדות ברבנות.
לובי המיליון
לובי שמייצג את הצרכים של 1.2 מיליון ישראלים דוברי רוסית בתהליך קבלת ההחלטות ומטרותיו הבטחת ביטחון כלכלי, שוויון זכויות דתיות ואזרחיות וייצוג תרבותי הולם. הלובי הוא עמותה א-מפלגתית ללא מטרות רווח. בדצמבר 2020 ריף הייתה בין המייסדים של לובי המיליון.
כיום ריף מובילה את העמותה. בין מקימיה: יונתן דובוב, ברי רוזנברג, ואדים בלומין, פולה ברקן, בלה אלכסנדרוב ואנה פרוביז.
במאי 2023 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
חוק תביעת הזכויות 1689
חוק תביעת הזכויות (באנגלית: Claim of Right) הוא חוק שנחקק על ידי הפרלמנט הסקוטי בשנת 1689, ומהווה חלק מהמשפט החוקתי הסקוטי עד ימינו.
בעקבות המהפכה המהוללת בה נמלט ג'יימס השני, מלך אנגליה מאנגליה ובהזמנת הפרלמנט הבריטי ויליאם דוכס אורנג' פלש עם צבאו לאנגליה על מנת להגן על הפרלמנט, הועברה לידי ויליאם השלישי מגילת זכויות בה הוצע לו למלוך באנגליה בתמורה לשמירה על זכויות הפרלמנט ותושבי אנגליה. באותה עת היה ג'יימס השני גם מלך סקוטלנד ואירלנד.
בעקבות החלטות פרלמנט הכנס וחקיקת חוק הזכויות 1689 על ידי הפרלמנט הבריטי נקבע בחוק כי ג'יימס ויתר על כיסאו, ועל זכותו וזכות צאצאיו לרשת את הכתר הבריטי. החלטה זו יצרה קשיים בסקוטלנד (שהייתה באותה עת ממלכה נפרדת) מאחר שג'יימס לא נמלט משטחי סקוטלנד (אלא רק משטחי אנגליה), ולכן הבסיס החוקי לקביעה כי ג'יימס ויתר על כיסאו לא היה תקף בסקוטלנד. על מנת לפתור משבר חוקתי זה, התכנס הפרלמנט הסקוטי ב-4 בנובמבר 1689 ואישר את חוק תביעת הזכויות הקובע מספר זכויות יסוד של המשפט החוקתי הסקוטי באותה עת. מאחר שג'יימס הפר זכויות אלה, נקבע כי ג'יימס ויתר על זכותו לכתר סקוטלנד. הכתר הוצע לויליאם השלישי ולמרי השנייה, אשר קיבלו את ההצעה ב-5 בנובמבר 1689 בארמון וייטהול שבלונדון, והוכרזו כמלכי סקוטלנד.
דגל אוסטריה
דגל אוסטריה (גרמנית: Flagge Österreichs) הוא דגל בעיצוב טריבנד אופקי המורכב משלושה פסים בצבע אדום, לבן ואדום. הדגל אומץ על ידי פרידריך השני מבבנברג, שהיה דוכס אוסטריה במאה ה-13.
עיצוב
עיצובו הבסיסי של הדגל, מפורט תחת סעיף 1 תת-סעיף 8a של החוקה האוסטרית הקובע כי.
דוכסות אוסטריה
לאחר תבוסת הנוצרים בקרב קרני חיטין, וכתגובה לכיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאותיו של צלאח א-דין, יצאו הנוצרים למסע הצלב השלישי ובמסגרתו יצא גם לאופולד החמישי מאוסטריה, אשר השתתף במסע בעקבות הזמנתו של האפיפיור קלמנס השלישי. לפי המסורת, עיצובו של הדגל הומצא על ידי לאופולד החמישי אשר היה מעורב בקרב עז, ככל הנראה במצור על עכו במהלך אותו מסע צלב. לאחר הקרב, מעילו היה מגואל כולו בדם. כשהוריד את חגורתו הוא נוכח לראות שחלק המעיל שהיה תחתיה נותר נקי מדם. הוא כל כך הושפע מהמראה עד שהחליט לאמץ אותו בתור דגל הדוכסות. על פי אותה מסורת נשמר המעיל המגואל בדם במשך למעלה מ-400 שנה בכנסיית "Maria auf der Had" אולם לאחר פלישת הטורקים בשנת 1683 אבדו עקבותיו. על פי סברה אחרת הוענק הדגל ללאופולד החמישי בידי המלך היינריך השישי בעקבות אותו הקרב.
העדות הראשונה לשימוש בעיצובו של שלט האצולה האוסטרי ובדגל היא מתקופתו של פרידריך השני, דוכס אוסטריה, משנת 1230. פרידריך ניסה להשיג עצמאות גדולה יותר מהקיסרות הרומית הקדושה, אשר שלטה במרכז אירופה, והוא עשה זאת על ידי עיצוב מחדש של שלט האצולה שלו בצורה הדומה לעיצוב הדגל הנוכחי. עם שקיעתה של שושלת בבנברג עברה השליטה על הדוכסות לידיה של שושלת הבסבורג אולם השימוש במוטיב הפסים לציון הדוכסות נמשך.
הקיסרות הרומית הקדושה
דוכסות אוסטריה הייתה חלק מתוך האימפריה הרומית הקדושה אשר התקיימה בין המאה ה-10 ועד לשנת 1806. לקיסרות לא היה דגל לאומי אלא הצבעים שחור וזהב שימשו כצבעי הקיסר והופיעו בנס המלכותי של הקיסר: עיט שחור על רקע זהב. עיצובו של הנס שונה מעט בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14 כאשר מקור העיט וטלפיו נצבעו באדום. מתחילת המאה ה-15 הפך העיט לדו-ראשי. אולם, השימוש בדגל האדום-לבן-אדום לציונם של נחלאותיו האוסטריות של הקיסר הרומי הקדוש נמשך, הן כדגל והן כמטען בשלטים ההרלדיים.
בשנת 1804 הכריז נפוליאון בונפרטה על כינונה של הקיסרות הצרפתית הראשונה. ובמהלך העשור שלאחר מכן, בתקופה שנקראה בשם המלחמות הנפוליאוניות שונו פניה הפוליטיים של אירופה. הקיסרות הרומית הקדושה חדלה מלהתקיים ופרנץ השני משושלת הבסבורג הכריז על נחלתו כאימפריה האוסטרית ומעתה נקרא פרנץ הראשון מאוסטריה.
יחסי מצרים–מרוקו
יחסי מצרים–מרוקו הם היחסים הבילטרליים בין רפובליקת מצרים הערבית לבין ממלכת מרוקו. מאז כינון היחסים הדיפלומטים ביניהן, שתי המדינות שומרות על יחסים חמים. מצרים ומרוקו חברות בליגה הערבית, GAFTA, WTO, המדינות הבלתי-מזדהות, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, המועצה לאחדות כלכלית ערבית והאומות המאוחדות.
רבדים
רְבָדִים הוא קיבוץ בשפלה הנמוכה, כחמישה ק"מ מדרום-מזרח לגדרה, בסמוך לכביש 3. הקיבוץ נמצא בתחום המועצה האזורית יואב ומהווה היישוב הצפוני ביותר בה. הוא משתייך לקיבוץ הארצי. שטח הקיבוץ כ-8,200 דונם.
יחסי מצרים–מרוקו
סוגיית סהרה המערבית
בשנת 1999 חידשה מצרים את תמיכתה בשלמותה הטריטוריאלית של מרוקו. "מצרים תמיד תמכה במאמציה של מרוקו לשכלל את שלמותה הטריטוריאלית" וזאת בהתייחס לסכסוך בין מרוקו לחזית פוליסריו על סהרה המערבית, אמר סגן שר החוץ המצרי, ג'מאל-אדין ביומי, ליומון המרוקאי אל-מונטאף, בהתייחסו לסוגיה. ביומון הדגיש גם סגן שר החוץ את הצורך במרוקו ובמצרים לבסס את קשרי הסחר בין מדינות ערב.
שיתוף פעולה כלכלי
מרוקו ומצרים הן חתימה על הסכם אגאדיר להקמת אזור סחר חופשי בין אומות הים התיכון הערביות, שנחתם ברבאט ב-25 בפברואר 2004. ההסכם נועד להקמת אזור סחר חופשי בין ירדן, תוניסיה, מצרים ומרוקו. שתי המדינות גם יזמו את הסכם GAFTA, הסכם של הליגה הערבית להשגת גוש כלכלי ערבי שלם שיכול להתחרות בעולם.
יחסים דיפלומטים
מצרים מחזיקה בשגרירות ברבאט. מאידך, מרוקו מחזיקה בשגרירות בקהיר וקונסוליה באלכסנדריה.
דגל אוסטריה
הקיסרות הרומית הקדושה
גם צבעי האדום והלבן היו משמעותיים באותה התקופה. כאשר השתתפה האימפריה הרומית הקדושה במסעי הצלב, דגל קרב הונף לצד הנס האימפריאלי השחור-צהוב. דגל זה, הידוע בשם צלב גאורגיוס הקדוש היה צלב לבן על רקע אדום - הצבעים ההופכיים אשר בשימוש בדגל אנגליה.
האימפריה האוסטרית
עם קריסתה של הקיסרות הרומית הקדושה בשנת 1806, הוקמה על חורבותיה האימפריה האוסטרית אשר הייתה למעשה, לאחר מאות שנים יחידה עצמאית ולה דגל לאומי רשמי, הוא הדגל האדום-לבן-אדום. הבחירה במוטיב באדום-לבן-אדום הייתה ברורה, קשירת האימפריה החדשה לגבורתו של לאופולד החמישי בקרבות מסע הצלב בעודו מוכתם בדמם של הכופרים (המוסלמים). בנוסף לו, הונפו גם צבעי השושלת השליטה - בית הבסבורג כציון לשלטון האוסטרי. אף על פי שהדגל המציג את הצבעים המלכותיים לא היה בשימוש נפוץ, כונתה האימפריה בעקבות השימוש בצבעים הללו לעיתים בשם "המלוכה השחורה-צהובה". הטריבנד האדום-לבן-אדום הוסיף להיות הדגל של האימפריה, ואף כמוטיב מרכזי בשלט האצולה המלכותי של האימפריה.
בשנת 1786 נקבע דגל טריבנד אדום-לבן-אדום אשר הושחת בסמל האוסטרי המוכתר על הפס הלבן בשליש הפנימי של הדגל כדגל הצי האזרחי. דגל זה הפך לדגל הצי הקיסרי האוסטרי בשנת 1869 ועד לשנת 1914.
במהלך שנות קיומה של האימפריה האוסטרית ניסו שליטיה לבצע רפורמות חוקתיות, אולם הכישלון ביישום הרפורמות החליש את האימפריה ואף גרם להסכם הפשרה אשר הוביל לממלכה הדואלית האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 תחת שלטונו של פרנץ יוזף, ומתן מעמד שווה לטריטוריות ההונגריות באימפריה החדשה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית
דגל האימפריה האוסטרו-הונגרית היה למעשה דגל מחולק לשני חלקים, הראשון היה הטריבנד האוסטרי בצבעי אדום-לבן-אדום, והשני הטריקולור הונגרי בצבעי אדום-לבן-ירוק, ושניהם הוטענו בסמלי הממלכות בהתאמה.
הרפובליקה הראשונה
הרפובליקה האוסטרית הראשונה הוקמה על חורבותיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הרעיון אשר עמד בפניהם של המחוקקים אשר הכריזו על הדגל האוסטרי כדגל הלאומי הייתה יצירת אנטיתזה למלוכה השחורה-צהובה של בית הבסבורג והמשכיות של ההיסטוריה המפוארת של אוסטריה מימיו של בבנברגר. הדגל הוכרז כדגל הלאומי ב-12 בנובמבר 1918 בפני הפרלמנט אשר התכנס בווינה.
האנשלוס וגרמניה הנאצית
ב-13 במרץ 1938 סופחה אוסטריה לרייך השלישי בצעד שנקרא אנשלוס, ודגלה בוטל והוחלף בדגל צלב הקרס הנאצי אשר הוכרז כדגל הרייך ב-15 בספטמבר 1935 כשנה לאחר מותו של נשיא הרייך פאול פון הינדנבורג וקידומו העצמי של היטלר למדרגת פיהרר.
דגל צלב הקרס עוצב בידי היטלר עצמו בקיץ 1920 כדגל התנועה: דגל אדום עם דסקה לבנה ומרכזה צלב קרס שחור. הבחירה בשילוב הצבעים שחור-לבן-אדום לא הייתה מקרית, הצבעים הללו שימשו את דגל האימפריה הגרמנית והיוו. אך בנוסף לקשר ההדוק בין הצבעים האימפריאליים, לצבעי הדגל הנאצי הייתה משמעות נוספת; בספרו של היטלר מיין קמפף מוסבר כי.
עם נפילתו של המשטר הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה באירופה, נכבשו שטחי גרמניה ואוסטריה על ידי כוחות בעלות הברית ואוסטריה לארבעה אזורי כיבוש. החוק הראשון שהעבירה מועצת השליטה המאוחדת היה ביטולם והחלפתם של כל החוקים הנאצים ובכללם איסור הנפתם והצגתם של דגלים וסמלים נאציים, תהליך הדה-נאציפיקציה. הצגתם של דגלים נאציים נחשבת עד היום בלתי חוקית ברוב ארצות המערב ובייחוד בגרמניה.
רבדים
בגוש עציון
קיבוץ רבדים הוקם ב-11 בפברואר 1947 בגוש עציון על אדמות שנרכשו על ידי קק"ל מתושבי הכפר נחלין. המתיישבים הראשונים היו כ-65 חברי גרעין "צבר" של השומר הצעיר אליו אוחדו עוד קודם לכן חברי גרעין נחשונים. רובם ככולם של המייסדים היו ילידי ארץ ישראל, בעיקר מקריית חיים, תל אביב וירושלים. היישוב נקרא בעת הקמתו, באופן זמני, "מִסֶּלַע", על פי הפסוקים "וינקיהו דבש מסלע" ו"וּמַיִם מִסֶּלַע הוֹצֵאתָ לָהֶם", אולם כבר בפברואר 1947 נזנח שם זה ונעשה שימוש בשם "רבדים".
במגילת העלייה לקרקע כתבו:
כשבועיים לאחר העלייה על הקרקע, דרש מנהל העתיקות של ממשלת המנדט שהיישוב יועתק בגלל שהגבעה עליה הוא ישב הכיל ממצאים חשובים. בסוף פברואר הועבר היישוב למרחק 400 מטר מהנקודה המקורית.
בחודשים הראשונים היה לקיבוץ סכסוך קרקעות עם תושבי נחלין, שהוסדר בהסכם בספטמבר 1947. בתחילת אוקטובר 1947 עצרו חברי הקיבוץ ערבי מנחלין שאיים עליהם בנשק בעת שעסקו בעבודות ייעור וזקני נחלין התנצלו על האירוע. בנובמבר 1947 היו ברבדים כ-30 איש על 400 דונם.
כעבור שנה מהקמת היישוב הצטרפו לקיבוץ שני גרעיני השלמה של עולים ניצולי שואה מפולין ומבולגריה.
ב-29 בנובמבר 1947 לאחר שאושרה באו"ם תוכנית החלוקה, הוטל מצור על הגוש, והמצב הביטחוני החמיר. בתקופה זו התקיים מאבק על השליטה בצירי התנועה הראשיים, שיירות יהודיות וערביות הותקפו בידי כוחות חמושים, וכן נעשו מספר ניסיונות של כוחות ערבים בסיוע הצבא הירדני לכבוש את הגוש. בהתקפות אלה נהרגו שלושה מחברי הקיבוץ, וחברה נוספת נהרגה בתאונת מטוס. ב-14 במאי 1948 הסתיים הקרב על רבדים בהסכם כניעה בין חברי הקיבוץ לבין הלגיון הירדני, במסגרתו נלקחו החברות והחברים ששהו באותו זמן בקיבוץ לשבי הירדני. הנשים שוחררו לאחר מספר שבועות, והגברים נותרו בשבי במשך 10 חודשים.
בדרום
ב-17 בנובמבר 1948 הקימו חברות וחברי הקיבוץ שנותרו מחוץ לשבי את הקיבוץ בשנית, על שרידיה של חוות שנלר הגרמנית (החווה שימשה כאתר להכשרה חקלאית עבור בית היתומים שהקימו הטמפלרים בירושלים), בסמוך לשרידיו של הכפר הערבי הנטוש אל-ח'ימה. באוקטובר 1949 עבר הקיבוץ לנקודת הקבע שלו, כשני קילומטרים מצפון מערב לשנלר, בסמוך לכביש מספר 3.
בקיבוץ הוקם אתר הנצחה לנופלים בגוש עציון ובו פסל מעשה ידיו של הפסל אהרון אשכנזי.
בתל מקנה שבשטח הקיבוץ נתגלתה העיר הפלשתית עקרון. בכניסה לקיבוץ היה מוזיאון קטן אשר הציג את הממצאים העיקריים מן החפירות, כולל כתובת עקרון. תכולת המוזיאון אינה יותר בקיבוץ. בקיבוץ נותר אתר משוחזר של היישוב הפלישתי ובו עתיקות אשר הושאלו על ידי רשות העתיקות.
בשנת 1991 עבר הקיבוץ מלינה משותפת ללינה משפחתית.
בשנת 1994 החל הקיבוץ במהלך של שינוי אופיו, לאופי עסקי יותר ובשנת 2005 הוא הופרט. בשנת 2006 החל תהליך של צמיחה דמוגרפית אשר כלל קליטה של כ-20 משפחות ובשנת 2013 הושלם השלב הראשון בפרויקט צמיחה דמוגרפית אשר כלל קליטה של כ-28 משפחות נוספות. 22 משפחות נוספות נקלטו בשנת 2019. בקיבוץ היום כ- 370 חברים וכ- 950 תושבים כולל ילדים.
בין השנים 2003 עד 2006 פעל במקום בית הספר האלטרנטיבי "באר" במתכונת "מיתר" מיסודו של דן לסרי, במרכז "חלומי" בניהולה של גליה שקולניק.
ב-2005 אירעה בקרבת הקיבוץ תאונת רכבת קטלנית ועל שמו נקראה "אסון רבדים".
ארכיב הניירת של בנק הפועלים היה בעבר באזור המסחרי של הקיבוץ.
ויוויאן לי
ויוויאן לי (באנגלית: Vivien Leigh; 5 בנובמבר 1913 - 8 ביולי 1967) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגליה. תפקידיה החשובים ביותר היו על בימת התיאטרון, אך לפרסום הרב ביותר זכתה לי כאשר הועדפה על־פני כל כוכבות הוליווד לתפקיד סקרלט או'הרה בסרט "חלף עם הרוח" (1939), שעל תפקידה בו זכתה בפרס האוסקר. היא שבה וזכתה בפרס האוסקר על גילום דמותה של בלאנש דובואה בסרט "חשמלית ושמה תשוקה" (1951).
לי, שיופייה היה לה לעיתים למכשול בבולמו התייחסות רצינית לכישוריה כשחקנית, התמודדה לאורך הקריירה עם דמויות מגוונות ושונות, החל בדמויות חדות הלשון בקומדיות של נואל קאוורד ושל ג'ורג' ברנרד שו, וכלה בדמויות מטרגדיות שייקספיריות, כמו אופליה בהמלט וליידי מקבת' במקבת'.
נעוריה ותחילת דרכה
שם ילדותה של ויוויאן לי היה ויוויאן מרי הארטלי. היא נולדה בעיר דרג'ילינג שבהודו לארנסט הארטלי, קצין בחיל הפרשים ההודי שהיה בן להורים אנגליים, ולגרטרוד רובינסון יאקי, קתולית אדוקה ממוצא צרפתי-אירי-אמריקאי.
לאחר שהמשפחה עברה לבנגלור, הופיעה ויוויאן לי בת השלוש לראשונה על הבמה כשהיא מדקלמת את שיר הילדים "בו-פיפ הקטנה" בפני קבוצת שחקני תיאטרון חובבים שהקימה אמה. אמה חינכה אותה לקרוא את מיטב ספרות העולם, כולל יצירותיהם של הנס כריסטיאן אנדרסן, לואיס קרול, רודיארד קיפלינג, וסיפורים מהמיתולוגיה היוונית.
בשנת 1920, בהיותה בת שבע, נשלחה לי למנזר "הלב הקדוש" בעיר רוהמפטון שבאנגליה, שם יצרה קשרי חברות הדוקים עם מורין או'סאליבן, לימים שחקנית קולנוע בפני עצמה. בפני חברתה התוודתה כי היא שואפת להיות "שחקנית גדולה".
לי סיימה את לימודי התיכון באירופה, ובשנת 1931 חזרה להוריה שבאנגליה. שם גילתה שמורין או'סאליבן משחקת בתיאטראות לונדון. גילוי זה הביא אותה לספר על שאיפות המשחק שלה להוריה, ואלו העניקו לה תמיכה ועידוד, וסייעו לה להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
בסוף שנת 1931 פגשה את הרברט לי הולמן, שהיה ידוע בכינויו "לי", פרקליט שהיה מבוגר ממנה ב-13 שנים. השניים נישאו ב-20 בדצמבר 1932. בעקבות נישואיה הפסיקה את לימודי המשחק באקדמיה המלכותית.
ב-12 באוקטובר 1933 ילדה לי את בתה סוזן. לי לא הרגישה בנוח עם חייה כעקרת בית, ולאחר שחברים קרובים המליצו לה לגלם תפקיד משנה בסרט "הדברים מסתדרים", הופיעה בהופעת הבכורה בקולנוע. אחרי הופעה זו, שכרה את שירותיו של הסוכן ג'ון גלידון, והוא המליץ לה לבחור שם במה. היא בחרה בשם ויוויאן לי. גלידון המליץ עליה כשחקנית לפני הבמאי והמפיק אלכסנדר קורדה, אך קורדה סבר כי היא חסרת פוטנציאל למימוש בענף.
לאחר שנבחרה בשנת 1935 לשחק במחזה "מסיכת המידה הטובה", זכתה לי לביקורות מחמיאות, ולאחריהן היא זכתה לסיקור עיתונאי נרחב. באחת הכתבות, בעיתון "דיילי אקספרס", הבחין המראיין ב"שינוי מיידי שחלף כברק על פניה", רמז לבאות לשינויים הקיצוניים במצבי הרוח שלה, שהפכו עם השנים למאפיין בולט בחייה. ג'ון בטג'מן, לימים "משורר החצר" (Poet Laureate), תיאר אותה בתקופה זו כ"תמצית הנערות האנגלית".
קורדה, שנכח בהופעת הבכורה שלה, הכיר בשלב זה בטעותו, והחתים אותה על חוזה עבודה. היא המשיכה לשחק בתפקידים שונים, עד שהפקותיו של קורדה עברו לתיאטרון גדול יותר, שבו התקשתה לי לבטא את עצמה בקולה ולגעת בקהל.
פגישתה עם לורנס אוליבייה
לורנס אוליבייה פגש את ויוויאן לי על במת "מסיכת המידה הטובה", ולאחר שבירך אותה על הופעתה התפתחה ידידות ביניהם. הידידות הלכה והתהדקה במהלך עבודתם המשותפת בסרט "שרפה מעל אנגליה" שהופק בשנת 1937 ובו גילמו זוג אוהבים. בסיום הפקתו הם כבר היו זוג לכל דבר. בתקופה זו היא גם קראה את הספר "חלף עם הרוח" מאת מרגרט מיטשל, ופנתה לסוכן שלה כדי שיפעל להעלות את שמה לפני המפיק ההוליוודי דייוויד סלזניק, שכבר החל לעבד את הספר לסרט קולנוע.
ויוויאן לי גילמה גם את דמותה של אופליה, לצדו של אוליבייה שגילם את דמותו של המלט בתיאטרון ה"אולד ויק". בתקופה זו נחשף אוליבייה לראשונה למצבי הרוח המשתנים של לי, עד כדי התפרצויות זעם ואובדן עשתונות, ששוככים במהרה. עם זאת, הייתה זו גם התקופה שבה החליטו לעבור ולגור יחד. הן בעלה של לי, הולמן, והן רעייתו של אוליבייה, השחקנית ג'יל אסמונד, סירבו להתגרש מהם.
ב-1937 הופיעה עם לורנס אוליביה בסרט ופלורה רובסון בסרט שרפה מעל אנגליה.
בשנת 1938 הופיעה ויוויאן לי עם רוברט טיילור, ליונל ברימור ומורין או'סאליבן בסרט "אמריקני באוקספורד", הסרט הראשון בהשתתפותה שזכה לתהודה בארצות הברית. במהלך הפקת הסרט החלה להתגבש תדמיתה כאדם קשה וחסר היגיון, וקורדה אף הורה לסוכן שלה להזהירה שאם היא לא תשפר את התנהגותה, הוא לא יחדש את החוזה ביניהם. למרות זאת, היא לוהקה יחד עם צ'ארלס לוטון לסרט "רחוב סנט מרטין", שהופק בשנת 1938.
"חלף עם הרוח"
בשנת 1939 נפתחה בפני לורנס אוליבייה, עד אז אלמוני למדי בארצות הברית חרף הצלחתו באנגליה, ההזדמנות לקריירה הוליוודית עם קבלת הצעתו של סמואל גולדווין לגלם את דמותו של הית'קליף בעיבוד הקולנועי לספר "אנקת גבהים". לוויוויאן לי הוצע תפקיד המשנה של דמות איזבלה בסרט, אך היא דחתה את ההצעה וציינה כי תסכים לגלם אך ורק את דמותה של קאת'י, תפקיד שהוצע כבר קודם לכן למרל אוברון.
היא נסעה ללוס אנג'לס, לכאורה כדי להיות לצדו של אוליבייה, אך מיד עם הגיעה החלה בסדרת פגישות עם מעסיקים פוטנציאליים. באותה עת עסקה הוליווד בחיפושים קדחתניים אחר שחקנית שתגלם את דמותה של סקרלט או'הרה בסרט חלף עם הרוח, שהפקתו הייתה בעיצומה. היא נפגשה עם הסוכן האמריקני של אוליבייה, מיירון סלזניק, שהיה בדעה שיש בה את היכולות והכישורים שאחיו, דייוויד סלזניק, חיפש באותה עת. הוא זימן את לי ואת אוליבייה לאתר הצילומים שבו צילמו באותה שעה את הסצנה של אטלנטה עולה באש, והציג אותה בפני אחיו. למחרת היום היא נבחנה במבחן בד בפני דייוויד סלזניק, שכתב לאחר מכן לרעייתו ש"היא סקרלט האולטימטיבית, והיא יפהפייה בצורה בלתי רגילה, אבל אל תגלי זאת לאיש. היחידים שיודעים הם פולט גודארד, ג'ון ארת'ור, ג'ואן בנט והיא עצמה". הבמאי ג'ורג' קיוקור הסכים עם החלטתו של סלזניק ואף שיבח את "הפראות המדהימה" שלה, ולי זכתה בתפקיד שהזניק את הקריירה שלה ומיצב אותה ככוכבת בינלאומית.
במהלך ההפקה הודח הבמאי ג'ורג' קיוקור מתפקידו והוחלף בבמאי ויקטור פלמינג, עמו היו ללי מריבות רבות. לי וחברתה לסרט אוליביה דה הבילנד נהגו להיפגש בחשאי עם קיוקור, הבמאי המפוטר, בשעות הלילה ובסופי השבוע, ונעזרו בעצותיו על מנת לשפר את משחקן.
על סט הצילומים פגשה לי את השחקן קלארק גייבל (המגלם את רט באטלר) והתחברה איתו ועם אשתו, השחקנית קרול לומברד, שנכחה בזמן הצילומים, אולם היו לה ויכוחים מרובים עם השחקן לסלי הווארד (המגלם את אשלי וילקס), שעמו היה עליה לשחק כמה סצינות רוויות רגשות.
בשל הגעגועים לאוליבייה בניו יורק התעמתה לי עם רוב שחקני הסט, והחלה לסלוד מתעשיית הסרטים בכלל וממשחק בפרט.