cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום ללא קניות
היסטוריה
היום הוכרז לראשונה בוונקובר שבקנדה בספטמבר 1992, כיום שבו "החברה צריכה לבחון את סוגיית צריכת היתר". בשנת 1997 האירוע הועבר לראשונה לבלאק פריידיי, שהוא אחד מעשרת ימי הקניות העמוסים ביותר בארצות הברית. היום חל ביום שישי גם בישראל הואיל ויום שישי נחשב ליום קניות מובהק. פרט לצפון אמריקה ולישראל, יום ללא קניות חל ביום השבת שלמחרת.
"מכסחי הפרסומות" הקנדים ניסו לפרסם את האירוע באמצעות פרסומות בכלי התקשורת הציבוריים, אך מרביתם מנעו את הפרסום בשל המחלוקת שהתעוררה סביב הפגיעה בחנויות הגדולות. רשת CNN לעומת זאת כן איפשרה את הפרסום. האירוע תפס תאוצה וקמפיינים הופיעו בארצות הברית, בריטניה, ישראל, אוסטריה, גרמניה, ניו זילנד, יפן, הולנד ונורווגיה. כיום באירוע משתתפות למעלה מ-65 אומות.
ביקורת
חיצי ביקורת רבים הושמעו כנגד יום ללא קניות, ועיקרם שמה שהצרכנים לא יקנו ביום זה הם יקנו ביום שלאחר מכן. מול טענות אלו, "מכסחי הפרסומות" גרסו שהכוונה היא להתחיל ביום זה שינוי מתמשך באורח החיים ולא רק להימנע מקניות ליום בודד. במקומות מסוימים בעולם מתארגנות פעילויות חלופיות במהלך היום ללא קניות, למשל אירוע ה-"Buy Nothing Day Hike" (צעדת יום ללא קניות).
ביקורת אחרת על יום ללא קניות התייחסה לעובדה שמדובר בפעילות שמבוססת על חוסר פעולה, שמשכיחה את העובדה שאוכלוסיות רבות לא יכולות להרשות לעצמן להיות חלק מתרבות הצריכה, ולמעשה מקיימות את יום ללא קניות על בסיס יומי ולא מבחירה. קבוצת פעילים במונטריאול קידמה בתגובה את יום הגנבה (Steal Something Day).
ציון היום בישראל
יום ללא קניות הראשון צוין בישראל בשנת 1998 על ידי חברים מעמותת אנימלס, אך האירוע שהתקיים עסק בעיקר בזכויות בעלי חיים ורק בעקיפין נגע בתרבות הצריכה. הציון המשמעותי הראשון של יום ללא קניות חל שנה לאחר מכן ב-1999 בתל אביב ובירושלים.
שחורי (ספר)
בנובלה "שחורי" מסופרות קורות חייו של כלב נבון ומשעשע, השומר על הדרך אל איי החלום. סיפורו של שחורי מתחיל בחלום ומסתיים בחלום: בין שני החלומות שזורות קורות חייו של הכלב, אולם סיפור המסגרת החלומי מפקפק בעצם קיומה של מציאוּת חוץ-חלומית, וסופו ששחורי, כמוהו כקוראיו, אינו יכול עוד לדעת בוודאות מתי מת או שמא עודו חי. כיצירה מודרנית הנובלה מסתיימת בהדגשת היחסיות, חוסר היציבות וחוסר הוודאות בכל מה שנוגע לתפישה חד משמעית של המתרחש. עיצוב דמותו של שחורי משמש לנובלה הן סיפור מסגרת והן ציר שהעלילה מתפתחת סביבו. סיפור המסגרת של הנובלה קושר את עלילות הכלב לקורות הדוב, שהוא הגיבור הראשי בנובלה "כף-דבש", ואפשר לקרוא את שתי הנובלות גם יחד כיצירות מלבבות שחוכמת חיים ותום ילדות משולבים בהן זה בזה או כאלגוריות מחכימות על טבעו של עולמנו.
ראדו לופו
לופו הקליט אלבומים רבים. הוא היה מועמד לשני פרסי גראמי וזכה באחד, ב־1996, עבור אלבום שכלל שתי סונאטות לפסנתר של שוברט. בין אותות הכבוד שקיבל היה מפקד (CBE) במסדר האימפריה הבריטית.
חייו
ראדו לופו נולד לעורך הדין מאיר ולמורה אנה לבית גאבור. בגיל שש החל ללמוד נגינה בפסנתר, ובגיל 12 הופיע לראשונה בתוכנית מלאה של יצירות שהלחין בעצמו. בגיל 14 זכה במלגה והחל ללמוד בקונסרבטוריון של בוקרשט, שם למד בין שאר אצל מורתו של דינו ליפאטי. בשנת 1961 זכה במלגה ללימודים בקונסרבטוריון של מוסקבה, שם למד אצל היינריך נויהאוס ובהמשך אצל בנו, סטניסלב נויהאוס, עד שנת 1969. הוא זכה בפרס ראשון בשלוש תחרויות: ואן קלייברן (Van Cliburn) בשנת 1966, תחרות אנסקו (Enescu) הבינלאומית בשנת 1967, והתחרות הבינלאומית של לידס בשנת 1969. בשנת 1989 זכה בפרס "אוויאטי" היוקרתי של אגודת המבקרים האיטלקית.
ראדו לופו הוזמן דרך קבע לנגן עם כל התזמורות הגדולות בעולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, (שאיתה פתח את פסטיבל זלצבורג 1986, בניצוח ריקרדו מוטי), תזמורת הקונצרטחבאו ההולנדית, כל התזמורות החשובות של לונדון, וכל התזמורות האמריקאיות הגדולות. הופעתו הראשונה החשובה בארצות הברית הייתה בשנת 1972, עם תזמורת קליבלנד ודניאל בארנבוים בניו יורק ועם התזמורת הסימפונית של שיקגו וקרלו מריה ג'וליני. לופו ניגן בכל פסטיבלי המוזיקה החשובים והיה אורח קבוע בפסטיבל זלצבורג ובפסטיבל לוצרן.
ביוני 2019 הצהיר על רצונו לסיים את הקריירה האמנותית שלו בתום אותה עונה.
לופו נפטר בלוזאן לאחר מחלה ממושכת, בגיל 76.
בית אולדנבורג
בית אולדנבורג (בגרמנית: Haus Oldenburg) הוא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה כשמונה מאות שנה, מהמאה ה-12 ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה. ענפי המשפחה שלטו בדנמרק, בשוודיה, בנורווגיה, ברוסיה וביוון, וכן באולדנבורג ובשלזוויג-הולשטיין.
רוזנות אולדנבורג
בשנת 1101 הקים אלימאר הראשון, רוזן אולדנבורג שהיה צאצא של וידוקינד, דוכס סקסוניה את רוזנות אולדנבורג, שהייתה וסאלית של דוכסות סקסוניה. בשנת 1189 קיבלה הרוזנות מעמד עצמאי באימפריה הרומית הקדושה, לאחר שפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הדיח את היינריך הארי והקטין את נחלותיו. האזורים מצפון-מערב לאולדנבורג היו בשליטת הפריזיים, שהיו עובדי אלילים, ובמהלך חלקה הראשון של המאה ה-13 כבשו רוזני אולדנבורג את השטחים הללו. בנוסף לחמו רוזני אולדנבורג בבישופות מינסטר ובעיר החופשית ברמן.
בשנת 1440 מת דיטריך, רוזן אולדנבורג, ובנו כריסטיאן השביעי, רוזן אולדנבורג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1448 מת כריסטופר השלישי, מלך דנמרק, וכריסטיאן מונה במקומו למלך דנמרק, ומסר את השלטון ברוזנות לאחיו גרהרד השישי, רוזן אולדנבורג. בשנת 1450 הוכתר כריסטיאן למלך נורווגיה, בשנת 1457 הוכתר למלך שוודיה, ובשנת 1460 ירש את שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1521 פתח גוסטב ואסה במלחמת העצמאות השוודית, ובשנת 1523 הכריז על עצמאות שוודיה וניתוקה מאיחוד קאלמאר.
בית הולשטיין-גוטורפ
אחד מענפי המשפחה היה בית הולשטיין-גוטורפ, שבניו שלטו בדוכסות הולשטיין-גוטורפ משנת 1544, ובשנת 1751 הוכתר אדולף פרדריק מהולשטיין-גוטורפ למלך שוודיה, והקים שושלת ששלטה בשוודיה עד לשנת 1818.
בשנת 1761 הוכתר קרל פטר אולריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ כפיוטר השלישי, קיסר רוסיה, אולם הוא הודח בשנת 1762 על ידי אשתו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה. זמן קצר לאחר מכן מת פיוטר השלישי, ובנו פאבל ירש את דוכסות הולשטיין-גוטורפ. בשנת 1773 נחתמה אמנת צארסקויה סלו, ולפיה אוחדו נחלות שלזוויג-הולשטיין תחת כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, ואילו פאבל מונה לרוזן אולדנבורג. בדצמבר אותה שנה מסר פאבל על פי בקשת אמו את רוזנות אולדנבורג לפרידריך אוגוסט, בישוף ליבק, שהיה אף הוא נצר לבית הולשטיין-גוטורפ. פרידריך אוגוסט איחד תחתיו את כל נחלות בית אולדנבורג, ובשנת 1774 קיבל את התואר דוכס. בשנת 1785 מת פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, ובנו וילהלם, דוכס אולדנבורג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שווילהלם היה נכה ורפה שכל, משל בן דודו פטר, בישוף ליבק כעוצר בשמו.
קיסרות רוסיה
בשנת 1797 מתה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, ובנה פאבל הראשון, קיסר רוסיה שהיה מבית הולשטיין-גוטרפ עלה לשלטון במקומה. צאצאיו של פאבל שלטו באימפריה הרוסית, עד לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917.
הדוכסות הגדולה של אולדנבורג
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הצטרף העוצר פטר, ששלט בדוכסות במקום דודו הנכה וילהלם, דוכס אולדנבורג, לצד הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית. בשנת 1806 נכבשה דוכסות אולדנבורג על ידי הצרפתים וההולנדים, אך בשנת 1807 שוקמה הדוכסות, ובשנת 1808 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין. עם זאת, בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון, ופטר עוצר הדוכסות הצטרף לבעלות הברית. במהלך קונגרס וינה קיבלה הדוכסות שטחים נוספים, ובשנת 1829 קיבל פטר הראשון, דוכס אולדנבורג תואר של דוכס גדול. בשנת 1829 מת פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ובנו אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
במהלך מהפכות 1848 התעוררה מעט תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובשנת 1849 חוקק אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג חוקה מאוד ליברלית. בשנת 1852 הוכנסו כמה שינויים לחוקה, ובכל זאת היא נשארה אחת המתקדמות ביותר מבין מדינות הקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1855 נעשו שינויים חשובים במערכת המנהלית, ובשנת 1868 נוספו שינויים.
ב-11 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג
ענף נוסף של המשפחה היה בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ובשנת 1853 נבחר כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות יורשו של פרדריק השביעי, מלך דנמרק, לאור היכחדותו של הענף העיקרי של בית המלוכה, שכן נראה שפרדריק השביעי לא יצליח להעמיד צאצאים. ההצדקה לבחירה זו הייתה נישואיו ללואיזה, נסיכת הסן-קאסל, שכאחייניתו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק, קדמה לבעלה בסדר הירושה לכתר הדני.
כפי שצפו אומות אירופה, צאצאיה הרבים של הלוויג משאונבורג, החלו להתחרות על כס המלוכה הדני. פרדריק השביעי השתייך לענף הראשי של יורשיה של הלוויג. ב-1863 תבע לעצמו פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (מי שלימים יהיה חמיו של וילהלם השני, קיסר גרמניה), את התואר פרידריך השלישי, דוכס שלזוויג-הולשטיין. פרידריך השלישי הפך להיות סמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין, לאחר שאביו, בתמורה לפיצוי כספי, ויתר על תביעותיו כראשון בתור לרשת את שתי הדוכסויות. לאחר החתימה על פרוטוקול לונדון ב-8 במאי 1852, ששם קץ למלחמת שלזוויג הראשונה, ובהתאם לויתורו של אביו, נמנעה מפרידריך הזכות לרשת את הדוכסיות.
קרובות המשפחה הקרובות ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי, היו דודתו מצד אביו, הנסיכה לואיז שרלוט, שנישאה לווילהלם מהסן-קאסל, ובנותיה. עם זאת, הן לא היו יורשות אגנאטיות למשפחה המלכותית, ולפיכך לא היו בעלות זכות ירושה בשלזוויג-הולשטיין.
לבית גליקסבורג היה אינטרס משמעותי לירושת הכתר. כענף זוטר של בית המלוכה, הם גם היו צאצאים של פרדריק השלישי דרך בתו של פרדריק החמישי. בסופו של דבר, לא היה ענף זוטר יותר מהם שהיה זכאי לרשת את דוכסויות שלזוויג הולשטיין. אחריהם היו כריסטיאן עצמו ושלושת אחיו הגדולים. הבכור מביניהם, קרל, היה חשוך ילדים.
הנסיך כריסטיאן היה נכד מאומץ של הזוג המלכותי חשוך הנכדים, המלך פרדריק השישי והמלכה מריה. כמי שהייתה לו היכרות קרובה עם חצר המלכות ומסורותיהם של המלכים הקודמים, היה בן החסות הצעיר בן אחיינה של המלכה מריה וצאצא של בן הדוד מדרגה ראשונה של פרדריק השישי. הוא גודל כדני, חי באזורים דוברי דנית ולא הפך להיות לאומן גרמני. בכך הוא היה מועמד טוב יחסית מנקודת המבט הדנית. כיורש זוטר, הוא היה זכאי לרשת את השלטון בשלזוויג-הולשטיין, אך לא כראשון בסדר הירושה. כצאצא של פרדריק השלישי, הוא היה זכאי לרשת את כס המלכות הדני, למרות שאף כאן הוא לא היה ראשון בסדר הירושה.
ב-1842 נשא כריסטיאן לאישה את לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של קרוב המשפחה הקרוב ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי. אמה של לואיזה, אחיה ואחותה הבכירה ויתרו על זכותם לטובתה של לואיזה ובעלה. אשתו של הנסיך כריסטיאן הייתה כעת היורשת הקרובה ביותר לפרדריק השביעי מהקו הנקבי.
ב-8 במאי 1852 נפתר משבר הירושה הדני עם חתימת פרוטוקול לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי ודודו. ההחלטה יושמה על ידי חוק הירושה הדני שנחקק ב-31 ביולי 1853, או בשמו המדויק "הצו המלכותי המסדיר את ירושת הכתר על ידי הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג", שהגדיר אותו כיורש הכתר לכלל ממלכת דנמרק בעקבות היכחדותו של הקו הזכרי של צאצאי פרדריק השלישי והעניק לו את התואר "נסיך דנמרק".
לאחר אובדן הדוכסויות, פעל כריסטיאן התשיעי מאחורי גבה של ממשלת דנמרק, קיים מגעים עם הפרוסים והציע להם שכל דנמרק תצטרף לקונפדרציה הגרמנית, בתנאי שדנמרק תוכל להישאר מאוחדת עם שלזוויג והולשטיין. הצעה זו נדחתה על ידי אוטו פון ביסמרק, שחשש שהסכסוך האתני בשלזוויג בין הדנים לבין הגרמנים לא יבוא לידי פתרון. דבר קיומם של המגעים הללו של כריסטיאן התשיעי לא נודע עד שב-2010 פורסם ספר שיצא לאור לאחר שנפתחו הארכיונים המלכותיים על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
השושלת שהקים כריסטיאן התשיעי, שולטת עד היום בדנמרק, וכיום (2021) מולכת מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק. בנוסף, ארבעה מילדיו של כריסטיאן ישבו על כיסאות מלוכה (הן כמלכים והן כבנות זוג של מלכים) בדנמרק, בבריטניה, ברוסיה וביוון. בתו תירה הייתה הופכת להיות מלכת הנובר, אלמלא פורקה ממלכה זו לפני שבעלה היה למלך. לבנו הצעיר ולדמר הוצאו כתרי המלכות של נורווגיה ובולגריה, אך הוא דחה את שתי ההצעות עקב לחץ בינלאומי. נכדו קרל מלך מאוחר יותר כהוקון השביעי, מלך נורווגיה.
ההצלחה בשידוכם של ששת ילדיהם של כריסטיאן ושל לואיזה לא נזקפה לזכותו של כריסטיאן עצמו, אלא לזכות השאפתנות של אשתו. רבים השוו את יכולותיה של לואיז לאלו של המלכה ויקטוריה. גורם נוסף להצלחה זו הייתה העובדה שדנמרק לא הייתה אחת ממעצמות העל של אירופה, כך ששאר המעצמות לא חששו לכך שמאזן הכוחות ביבשת יתערער כתוצאה מנישואי ילדיו של כריסטיאן עם נסיכי ונסיכות בתי המלוכה האחרים.
על נכדיו של כריסטיאן התשיעי נמנו ניקולאי השני, קיסר רוסיה, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק והוקון השביעי, מלך נורווגיה.
כיום, רוב בתי המלוכה ומשפחות המלוכה לשעבר של אירופה הם צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי ורוב המלכים הנוכחיים ביבשת הם צאצאיו, כולל מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, פיליפ, מלך הבלגים, האראלד החמישי, מלך נורווגיה, פליפה השישי, מלך ספרד ואנרי, הדוכס הגדול מלוקסמבורג. בעלה של המלכה אליזבת השנייה הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו וסופיה, מלכת ספרד לשעבר, נמנים גם על צאצאיו, בנוסף לקונסטנטינוס השני, מלך יוון לשעבר ורעייתו, אנה מריה. על צאצאי של כריסטיאן התשיעי נמנים גם מיכאי הראשון, מלך רומניה לשעבר ורעייתו הנסיכה אנה מרומניה.
מלך בריטניה כיום, צ'ארלס השלישי, הוא צאצא זכרי ישיר, בן אחר בן (27 דורות), של אלימאר הראשון, דוכס אולדנברג ומייסד השושלת.
Splunk
ספלאנק (באנגלית: Splunk) הוא מוצר לריכוז וניתוח מידע רב בפורמט חיפוש פשוט, המאפשר עיבוד המידע והצגתו בתצורת גרפים, דוחות והתראות.
המוצר מפותח על ידי התאגיד האמריקאי Splunk הממוקם בסן פרנסיסקו, קליפורניה. החברה הוקמה בשנת 2003, הפכה לרווחית בשנת 2009, והונפקה בנאסד"ק בשנת 2012 תחת הסמל SPLK. בשנים שלאחר מכן, רכשה החברה מספר רב של חברות-בת ובכך הרחיבה את יכולותיה.
תהליך עיבוד המידע
מוצר הבסיס של החברה הוא תשתית לריכוז וניתוח מידע רב. מוצר זה מתרגם את המידע הגולמי שנכנס אל התשתית ל-event-ים בודדים ומאפשר תצוגתם, על ידי מספר שלבים:
מוצרים נוספים
מעבר למוצר הבסיסי, ספלאנק מייצרת ומשווקת מספר מוצרים נוספים.
לספלאנק יש מוצר SIEM בשם Splunk Enterprise Security (בקיצור SE), המקבל מידע מרכיבי רשת מחשבים ומבצע ניתוח שלו על מנת לזהות איומי התקפת סייבר ברשת.
בשנת 2011 השיקה החברה את Splunk Storm, תשתית ענן עבור מוצר החיפוש הבסיסי Splunk, אך סגרה שירות זה בשנת 2015.
קרב אוטיקה
קרב אוטיקה היה קרב שהתרחש בשנת 240 לפנה"ס במהלך מלחמת שכירי החרב, בין כוח קרתגי בפיקודו של חנו הגדול, לבין כוח מורדים תחת פיקודו של ספנדיוס. הקרב התרחש ליד העיר אוטיקה, ובסופו הובסו הקרתגים. הקרב גרם להחלפתו של חנו במפקד חדש, חמלקרת ברקה.
Splunk
מוצרים נוספים
בשנת 2016 גוגל הודיעה כי תשתית הענן שלה תתממשק למול תשתית הספלאנק.
קרב אוטיקה
רקע
לאחר סיום המלחמה הפונית הראשונה התחייבה קרתגו לשלם לרומא פיצויי מלחמה בסך 3,200 כיכר כסף במשך 15 שנים. לפיכך לא היה באפשרות קרתגו לשלם לשכירי החרב שלחמו בצבאה את המגיע להם. לפיכך החליטה המועצה לכנס את כל השכירים יחד כדי לשכנע אותם לוותר על חלק מהשכר. השכירים קובצו בעיר קיסה, וחנו נשלח אליהם למשא ומתן. אולם חנו היה זר לשכירים שלא חיבבו אותו, והשכירים איימו לעלות על קרתגו העיר. לפיכך שלחו הקרתגים את גיסקו שהיה יותר מוכר לשכירים למשא ומתן חדש. גיסקו הצליח להגיע להסדר עם השכירים, אולם שני בעלי אמביציות מאתוס הלובי, וספנדיוס הקמפני, החזיקו בדעה שהרצון הטוב של הקרתגים הוא אך זמני עד שהשכירים יתפזרו ואז יהיה קל יותר להשמיד אותם.
Splunk
מוצרים נוספים
בשנת 2018 ספלאנק השיקה את Splunk Industrial Asset Intelligence, אשר משמש לניטור רכיבי IOT.
קרב אוטיקה
רקע
בעזרת טרור והסתה הצליחו השניים להפוך למנהיגים בפועל של השכירים. גיסקו הרגיש בדבר ופעם העליב את השכירים כשאמר להם לדרוש את שכרם ממאתוס. השכירים נעלבו ובזזו את המטען של הנציגים הקרתגים. את גיסקו ועמיתיו לקחו במאסר. ספנדיוס ומאתוס החליטו לנצל את התלהבות החיילים והשביעו אותם להילחם לנצח בקרתגו. כל ערי אפריקה המשועבדות לקרתגים הצטרפו גם הן למורדים, וסיפקו להם ציוד ואספקה. כך נפתח המאבק המכונה מלחמת שכירי החרב.
הצבא הקרתגי
קרתגו השתמשה לרוב בשכירי חרב, ורק הקצינים וחלק מהפרשים היו פונים. אולם כעת כאשר השכירים התמרדו נאלצו הקרתגים לשלוח לקרב את אזרחי העיר. מרבית צבאו של חמלקרת היה מורכב מבני קרתגו, ומיעוטו מעריקים מהצבא המורד.
הקרתגים צעדו אז לקרב בשיטת חומת מגנים הדומה לפלנקס היווני. מאוחר יותר החלו להשתמש בשיטה המאניפולארית. גם חימושם היה דומה לאלו של הופליטים יוונים, קסדה עשויה ברונזה, שריון חזה מקשקשים או פשתן, מוקיים, מגן עגול וחנית קצרה.
מעט מאוד ידוע על איכותם של הפרשים בני קרתגו. אולם חמלקרת נעזר בפרשים הנומידיים של נארוואס, שנודעו כפרשים איכותיים במיוחד. הם רכבו על סוסים ללא רסן או אוכף ולרוב השליכו כידוני הטלה תוך כדי דהירה. הם נעזרו גם בחרבות קצרות ומגן קל. הם לא הוגנו בשריון וחלקם עטו עורות של בעלי חיים כגון נמרים. כמו כן חמלקרת נעזר בפרשים בני תערובת שנודעו בשם לובי-פונים, חמושים במגנים עגולים וחניתות.
יתרון הקרתגים על המורדים בא מחיל הפילים שלהם. הקרתגים השתמשו לרוב בפילים מזן פיל צפון אפריקני. פילים אלו היו קטנים יותר מהפילים האסייתיים, אם כי אוזניהם היו גדולות יותר וגבם קעור. גובהם היה 2.5 מטר והם היו כנועים ונוחים לאילוף. משקלם היה כמעט 6 טון, והם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים שלושה אנשים קשתים או מטילי כידונים. מלבד זאת היה גם נהג שכיוון את הפיל. במקרה שהפיל איבד שליטה נהגו הקרתגים לתקוע גרזן או אזמל בין עיניו. לעיתים נדירות השתמשו הקרתגים גם בפילים אסייתיים גדולים יותר אך קשים לשליטה.
צבא המורדים
צבא המורדים היווה תערובת של שלל עממים שונים, ביניהם לובים, איברים, גאלים, נומידיים, וכו' מה שהקשה לפקד עליהם וגרם לא פעם לחיכוכים בינם לבין מפקדיהם.
הלובים לחמו במבנה הדוק, הם השתמשו בעיקר בחניתות קצרות ומגנים עגולים. מיגונם כלל קסדות ושריון חזה עשוי פשתן. האיברים לחמו במבנה אחיד, הם לבשו טוניקות סגולות, וחבשו קסדות עור. הם השתמשו בעיקר בכידוני הטלה ובחרבות פלקטה. הגאלים לחמו ברובם ללא שריון, וחלקם אף לחמו ללא בגדים כלל. הם השתמשו בחרבות ארוכות שנועדו בעיקר לשיסוף, ולרבות מהן אף היה קצה מעוגל.
הקרב
מרבית ערי צפון אפריקה הצטרפו אל המורדים. בין הערים הבודדות שנותרו נאמנות לקרתגו נמנו אוטיקה והיפקארה. בתגובה גייס מאתוס כוח שמנה על פי טענות פוליביוס 70,000 איש, ופתח במצור על היפקארה, בעוד ספנדיוס צר על אוטיקה. חוקרים מודרניים סוברים שהמספר שמציע פוליביוס הוא מוגזם. בשעה קשה זו, בחרו הקרתגים כמפקד את חנו הגדול. אריסטוקרט עשיר, שנתפס כמייצג מעמד האצולה בקרתגו. בחירה זו מעלה תמיהות, שכן חנו היה הגורם לפרוץ המרד מלכתחילה. על התשובה לכך רומז פוליביוס עצמו, כאשר הוא מציין שחנו כבר הצליח להכניע פעם עיר בצפון אפריקה. משמע לחנו הייתה כבר היכרות עם המקום ועם צורות הלחימה האפריקאיות.
חנו, הצליח לחדור לעיר עם מספר חיילים לא ידוע. אולם כוחותיו כללו ככל הנראה בערך 100 פילי מלחמה וכן נשק כבד כגון קטפולטות מרגמות ובליסטראות. חנו, הורה לערוך את הנשק הכבד מול החומות, והוציא את כל החיילים מול הצבא המורד. על פרטי הקרב עצמו ידוע מעט. המורדים לחמו באומץ, אולם לא יכלו לפילי המלחמה שהתפרצו אל מחנם ולכן הורה מאתוס על נסיגה. חנו, למרות ניסיונו הצבאי הדל, הכיר את שיטות הלחימה של הנומידים והאפריקאים, וידע שלרוב אחרי הפסד הם נוהגים לדהור על סוסיהם הרחק מהאויב במשך כמה ימים, ורק אז לחזור ולתקוף בכוחות מחודשים. לפיכך "הזניח את החיילים והמחנה, חזר העירה ודאג רק לנוחותו האישית".
אלא שהשכירים כבר לחמו בעבר תחת פיקודו של חמלקרת ברקה. ברקה לימד אותם להעז, לפעול בצורה מפתיעה ולתקוף התקפות מהירות בנוסח פגע וברח. מצוידים בלקחים אלו, התכנסו חזרה החיילים על גבי גבעה מוקפת קוצים שהגישה אליה הייתה קשה, ותקפו את החיילים הקרתגים שחגגו את ניצחונם והזניחו את השמירה. התקפת הפתע הפתיעה את החיילים, והם נאלצו להימלט אל תוך החומות תוך שהם מפקירים מאחור ציוד, נשק ואספקה. וכן את כלי הירי הכבדים שחנו הורה להוציא לפני כן מחוץ לחומות.
תוצאות
בקרתגו התאכזבו מהקרב, המצור על אוטיקה הודק הודות לכלי המצור החדשים שנלקחו שלל מהקרתגים. חנו החמיץ הזדמנות נוספת להכות בשכירים באזור גורזה (gurza), ובלחץ ההמונים, נבחר חמלקרת ברקה למפקד החדש. המורדים לא יכלו לנצל עד הסוף את ניצחונם, בשל תבוסתם בקרב מקאראס, ועריקתם של חיילים נומידים רבים בפיקודו של נארוואס. אוטיקה והיפקארה נכנעו לבסוף רק בשנה הבאה.
הקרב בתרבות
בספרו של גוסטב פלובר "שלמבו", ישנו פרק בשם "חנו" המתאר את הקרב.
שמעון השני
שמעון השני בן חוניו השני, היה כהן גדול מבית חוניו בתקופת בית שני, שחי בשלהי המאה השלישית לפנה"ס ותחילת המאה ה-2 לפנה"ס. יש הרואים בו את "שמעון הצדיק" המוזכר רבות בכתבי חז"ל.
תקופת חייו
הדעות חלוקות לגבי תקופת כהונתו של שמעון השני.
בקדמוניות היהודים ‪ XII, 4, 10‬כתוב‪:‬‬ "בעת ההיא משל באזיען סילייקוס פהילאפאטאר (סלאוקוס הרביעי) בנו של‬ ‫אנטיוכס הגדול. בימיו מת יוסף בן טוביה אבי הורקנוס ... וגם אחי אמו‬ ‫חניו מת זמן קצר אחריו, ויכהן תחתיו במשרת כהן גדול שמעון‬ ‫בנו, ואחרי מותו הי׳ לכהן גדול חניו בנו.״‬
על פי דברים אלו טוען יצחק אייזיק הלוי ששמעון השני התמנה לכהן גדול רק בתקופת סלאוקוס הרביעי שנתמנה למלך ב-187 לפנה"ס. צבי גרץ לעומת זאת טוען שיוסף בן טוביה מת שנים רבות קודם לכן, זמן קצר אחרי לידתו של תלמי החמישי בשנת 210 לפנה"ס. את עמדתו זאת מבסס גרץ על כך שיוסף בן טוביה מתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כזקן מכדי לנסוע לחגיגות הולדת תלמי החמישי, וכי במקום זאת שלח את הורקנוס בנו. בנוסף, אזכור מותו של יוסף בן טוביה מופיע אצל יוסף בן מתתיהו מיד אחרי תיאור השתתפות הורקנוס בן יוסף בחגיגות הולדת תלמי החמישי. בהתאם, קובע גרץ את תחילת כהונתו של שמעון השני ככהן גדול בשנת 208 לפני הספירה.
עמדה שלישית, המתבססת על התיאור בספר מקבים ג' של ביקורו בירושלים של תלמי הרביעי לאחר ניצחונו בקרב רפיח ובקשתו להיכנס לקודש הקודשים. בתיאור זה מופיעה תפילה של הכהן הגדול ששמו הוא שמעון. בהתאם, בעלי עמדה זאת מקדימים את כהונת שמעון הצדיק לפחות אל שנת 217 לפנה"ס, זמן קרב רפיח. בעלי העמדות האחרות טוענים מנגד שספר מקבים אינו ספר היסטורי ולא ניתן לסמוך על דבריו לקביעות היסטוריות.
שמעון השני נפטר לפני המלכתו של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175, שכן בנו חוניו השלישי הודח ממשרת הכהן גדול זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי. יצחק אייזיק הלוי טוען שחוניו השלישי כהן לפחות מספר שנים לפני שהודח, ועל כן קובע ששמעון השני נפטר מספר שנים לפני 175 לפנה"ס.
פועלו
ישנם המייחסים לשמעון השני את פרק נ' בספר בן סירא, שהוא שיר הלל לשמעון בן יוחנן הכהן הכולל את המילים:
התומכים בתקופת הכהונה הארוכה של שמעון השני, טוענים שהוא היה בין המתנגדים ליוסף בן טוביה המוכס וסיעתו שתמכו בשליטתם של מצרים התלמיית בירושלים, והיה מאלו שביקשו להעביר את שלטון ארץ ישראל לידי הממלכה הסלאוקית.
לאחר מותו
על פי יוסף בן מתתיהו, לאחר מותו כיהן בנו חוניו השלישי ככהן גדול. ולאחר מותו של חוניו השלישי לחמו שני יורשיו, חוניו הרביעי וישוע-יזון אחיו על הכהונה. בעקבות כך נמלט חוניו הרביעי למצרים וייסד שם את מקדש חוניו.
בהקשר לכך, נשנתה אגדת חז"ל הבאה:
עם זאת, כאמור, על פי יוסף בן מתתיהו, לא היה זה חוניו (השלישי) בנו של שמעון שייסד את מקדש חוניו במצרים, כי אם נכדו, חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי ונכדו של שמעון (השני).
הערכה
חלק מהחוקרים מזהים את שמעון השני עם שמעון הצדיק המוזכר בפרקי אבות כמי שהיווה חוליה בשרשרת העברת התורה ורבו של אנטיגנוס איש סובו. יצחק אייזיק הלוי חולק על עמדה זאת וטוען שתמיכתו של שמעון השני בבניו של יוסף בן טוביה במקום לסלקם מירושלים, מעיד עליו שהיה רשע, ועל כן לא יכל לזכות אצל חז"ל בכינוי "הצדיק" ולהוות חוליה בשרשרת מסירת התורה.
קברו
על קברו נכתב: "פה קבור שמעון בן יוחנן, בשבועה שכל הפותח קבר זה ימות בסוף רע".
מארק אליהו
מארק אליהו (נולד ב-13 ביולי 1982) הוא נגן, מוזיקאי, מלחין, ומפיק מוזיקלי ישראלי. מנגן בעיקר בכלי קשת פרסי המכונה קמנצ'ה, ובבגלמה טורקית. יצירותיו שואבות השראה מקשת רחבה של השפעות, בהן מוזיקה יהודית, מוזיקה פרסית קלאסית, מוזיקה אלקטרונית ומוזיקה טורקית. זוכה טקס פרסי הטלוויזיה בשנת 2021. אליהו הישראלי השישי המושמע ביותר בספוטיפיי עם כ-1.6 מיליון מאזינים חודשיים (נכון למאי 2022).
ראשית חייו
נולד ב-1982 בדאגסטן אשר בהרי הקווקז ועלה לישראל עם הוריו בשנת 1989. אביו הוא פרץ אליהו, מעדת יהודי ההרים, נגן טאר, מוזיקולוג ומלחין בולט בתחום המוזיקה מן המזרח, זוכה פרס ראש הממשלה בשנת 2008.
מארק למד נגינה בכינור מגיל 4 אך בגיל 15 החליט לעזוב את לימודיו בבית הספר באריאל וללמוד לנגן בבגלמה ובפרט מוזיקה טורקית. לשם כך חי בביתו של המוזיקאי האירי רוס דאלי (Ross Daly) כחצי שנה ביוון, שלימדו לנגן על סאז. לאחר ששמע תקליטור של הנגן אביל אלייב החליט להקדיש את זמנו ללימוד הקמנצ'ה ותורת המוזיקה הפרסית-אזרית, ונסע לבאקו, בירת אזרבייג'ן, שם התגורר כשנתיים והיה תלמידו של אדלט וזירוב (אזרית: Ədalət Vəzirov).
שיתופי פעולה
בשנת 2009 העלה עם אביו את הקונצרט "בין הרי קווקז להרי יהודה" בפסטיבל ישראל, בשיתוף הזמרת ביימקנום מירזויבה מאזרבייג'ן. בשנת 2010 החל להשתתף כאמן אורח בתזמורת ירושלים החדשה. בשנת 2011 שיתף פעולה עם הלהקה הברזילאית ז'וורו (Javaro) במסע הופעות בברזיל, וכן השתתף כסולן ומלחין בסדרת הקונצרטים "קזבלנקה" של התזמורת האנדלוסית הים-תיכונית.
בנוסף שיתף פעולה עם הזמרת ריטה ועיבד שירים פרסיים לאלבומה השמחות שלי (2011) והופיע איתה כסולן באו"ם וברחבי ארצות הברית. באותה שנה העלה עם אביו את המופעים "שירת היהודים ההרריים" במסגרת פסטיבל הפיוט בירושלים, "מעגלים" בפסטיבל העוד הבינלאומי, "המקאם היהודי" עם הפייטן הרב דוד מנחם בבית אבי-חי בירושלים, ואת מעגל החיים בפונטיקה הלאומית.
בשנת 2013 הלחין יצירות עבור להקת המחול "פורטל" והתזמורת האנדלוסית ירושלים ויצא עמן לסדרת הופעות. כמו כן, הופיע עם האנסמבל שלו (אנסמבל מארק אליהו), בין היתר ב"פסטיבל גיברלטר למוזיקה עולמית" (Gibraltar World Music Festival, 2013) וב"עיר המוזיקה" (Cité de la Musique) במרסיי. לצד הופעותיו, מלמד תאוריה על כלי נגינה בסגנון פרסי וכן להרכבים שלהם בבית הספר למוזיקה שורשית של מרכז דהאן, אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2014 זכה בפרס מטעם אקו"ם לתמיכה בהפקת אלבומו מן השנה החולפת - חולות (ראו להלן). נימוקי השופטים:.
חיים אישיים
נשוי לעליה ואב לשלושה, והם מתגוררים במושב אלוני אבא הסמוך לקריית טבעון.
מונטיצ'ליט
מונטיצ'ליט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) השייך לקבוצת האוליבין.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של מונטיצ'ליט טהור היא CaMgSiO4. המונטיצ'ליט יוצר תמיסה מוצקה (שורה איזומורפית, כלומר תרכובות דומות בהרכבן) עם המינרל קירששטייניט העשיר בברזל (CaFeSiO4), אף הוא חבר בקבוצת האוליבין.
כמו שאר המינרלים בקבוצת האוליבין, המונטיצ'ליט מתגבש במערכת האורתורומבית (חבורת סימטריות מרחבית Pbnm) כפי שמוצג באיור 1. היונים של המגנזיום מצויים באתר M1 והיונים של הסידן באתר M2. תא היחידה גדול יותר מתא היחידה של האוליבין נטול הסידן, הפורסטריט, והפרמטרים שלו הם: Åa=4.815, b=11.155Å, c=6.438Å.
המונטיצ'ליט מופיע בטבע בדרך כלל במקבצים גרגריים או חסרי צורה. אך גם כגבישים מפותחים שצורתם מנסרות דקות עד 5 ס"מ. הקשיות של המינרל בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.05.
אופטית המינרל הוא דו-צירי שלילי. מקדם השבירה של המונטיצ'ליט נע בין 1.63 ל-1.68. צבעם של גבישי המונטיצ'ליט הוא בדרך כלל לבן, אפור ירקרק עד אפור. פיסה דקה מנוסרת של מונטיצ'ליט היא חסרת צבע.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1831 בהר סומה (Monte Somma) במחוז קמפניה, שבאיטליה. המינרל קרוי על שם תאודורו מונטיצ'לי (Teodoro Monticelli; 1845-1759), מינרלוג איטלקי הידוע בשל מחקריו על הגאולוגיה והוולקנולוגיה של הר הווזוב, ובשל אוסף המינרלים הגדול שהיה במוזיאון שהקים על שמו בנאפולי. הדגימה המקורית שנתנה את השם למינרל מצויה באוניברסיטת נאפולי.
מקור ותפוצה
המונטיצ'ליט נוצר בהתמרה של דולומיט צורני, בהתמרת מגע בין אבני גיר לגברו עשיר באוליבין, בסלעי סקארן בהתמרת מגע בין גרניט לדולומיט, ובסלע היסוד קרבונאטיט שהוא תוצר של מאגמה ענייה בסיליקה ועשירה בפחמן דו-חמצני. במקרים נדירים בסלעי היסוד פרידוטיט ונפליניט.
מקומות לדוגמה בהם ניתן למצוא מונטיצ'ליט כוללים את הר סומה, סמוך להר הגעש וזוב שבמחוז קמפניה שבאיטליה (המקום שבו נתגלה המינרל לראשונה); בגבעת סקאוט (Scawt Hill), ליד העיר הנמל לרן במחוז אנטרים שבצפון אירלנד; באי מאק (Muck) שבסקוטלנד; בקרסטמור (Crestmore) מחוז ריברסייד שבקליפורניה, ובמגנט קוב (Magnet Cove) במחוז הוט ספרינג (Hot Spring) שבארקנסו שבארצות הברית, ובמסיב קובדור בחצי האי קולה שברוסיה.
בישראל ניתן למצוא מונטיצ'ליט בתצורת חתרורים שבאזור מדבר יהודה.
חי פארק
"חי פארק" הוא גן חיות ומרכז לימודי הפועל מאז שנת 2002 בקריית מוצקין.
היסטוריה
החי פארק הוקם בשנת 2002 על שטח בן 100 דונם. המתחם כולל, מלבד גן החיות, מגרש משחקים לילדים, תיאטרון בלתי-מקורה (מכונה "אמפיפארק"), אגם ברבורים, פינות ישיבה מוצלות, פארק מתנפחים ומתקני לונה-פארק לגיל הרך, מזנונים ומסעדה. ב"אמפיפארק" נערכים, מדי שנה, מופעים שונים, כולל אלה של יום העצמאות וטקס הסיום של בית ספר התיכון "אורט קריית מוצקין".
בגן חיות ניתן לצפות בלמעלה מ-1,000 פרטים של בעלי חיים, בתצוגות ובבתי גידול המדמים את סביבתם הטבעית.
ב-2006 הגיעה לחי פארק להקה של 25 פינגווינים. ב-2014 הצטרפו שישה פינגווינים חדשים ל-18 שנותרו.
בדצמבר 2020 נגזרו 9 חודשי מאסר בפועל על דב נוי, ספק של הגן, אשר שיחד את מנהל הגן, יגאל פדידה.
באפריל 2021 נערך בבית משפט השלום בחיפה דיון בבקשתה של עמותת "תנו לחיות לחיות" לסעד זמני, שימנע מהחי פארק להמשיך בפעילות הרכיבה על סוסי פוני וגמלים, תוך עבירה על תקנות צער בעלי חיים. בקשת העמותה עסקה גם בתנאי המחיה הקשים שמהם סובלים, לטענתה, בעלי החיים בחי פארק, המנוגדים לחוק צער בעלי חיים והתקנות שהותקנו מכוחו. בית המשפט דחה את בקשת העמותה והיא הודיעה שתתבע את הפארק. פניית עמותת "תנו לחיות לחיות" לבית המשפט הגיעה בעקבות דיווחים על כך שמאות אנשים מדי יום רוכבים על סוסי הפוני והגמלים.
הארמייה ההררית ה-20 (ורמאכט)
הארמייה ההררית ה-20 (בגרמנית: 20. Gebirgs-Armee) הידועה לעיתים גם בתור ארמיית לפלנד (בגרמנית: Armee Lappland), הייתה ארמייה של הוורמאכט, שלחמה במלחמת העולם השנייה.
חי פארק
היסטוריה
החי פארק מוכר כאתר תיירותי על ידי החברה הממשלתית לתיירות בישראל (חמ"ת) והוא חבר בעמותת התיירות גליל מערבי, חבר בארגון גני החיות הישראלי, האירופאי, הרוסי והעולמי.
יונקים
בפברואר 2019 הביאו בעבר את האריות הברברים והטיגריסים הסיבירים במתנה מהחי כיף בראשון לציון אבל בתחילת 2023 הלכו לעולמם בשיבה טובה וכרגע התצוגה שהיו בה בשיפוצים.
הארמייה ההררית ה-20 (ורמאכט)
היסטוריה
הארמייה נוסדה ב-14 בינואר 1942, בנורווגיה, לאחר שהגרמנים הבינו את היתרונות האסטרטגיים הרבים של חופי נורווגיה. מטרתה העיקרית של הארמייה הייתה להגן על נורווגיה מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית. היא נאלצה לפעול בעיקר באזורים הרריים, ומכאן שמה. כמפקדה הראשון מונה אדוארד דיטל, גיבור המערכה בנורווגיה. דיטל נהרג בהתרסקות מטוס שלושה ימים לאחר מכן, את מקומו מילא לותר רנדוליץ. כאשר הצטרפה פינלנד לצד מדינות הציר, הרחיבה הארמייה את תחומי שליטתה גם אל מחוז לפלנד בפינלנד. הארמייה לחמה לצד הצבא הפיני נגד הצבא האדום, במהלך מלחמת החורף.
המפקד הפיני, גנרל היילמאר סילאסוואו הוביל את הפעילות כנגד הגרמנים ובאוקטובר ונובמבר 1944 גרש אותם מרוב השטח הצפוני של פינלנד. בהוראתו של רנדוליץ הגיבו אנשי הארמייה ההרית בהרס שטחים נרחבים בצפון פינלנד תוך שימוש בטקטיקה של אדמה חרוכה. יותר משני שלישים ממבני המגורים באזור זה נהרסו ובירת המחוז רובניימי נשרפה עד היסוד. בנוסף לאובדן הרכוש המוערך בשווה ערך ל-$300 מיליון דולר (של שנת 1945), כ-100,000 תושבים הפכו לפליטים. לאחקר המלחמה נשפט רנדוליץ על פשעי מלחמה. לאחר הנסיגה התבצרה הארמייה בנורווגיה והמשיכה במשימתה המקורית. רנדוליץ הוחלף בינואר 1945, בידי פרנץ במה שנכנע לצבא הבריטי במאי של אותה שנה.
מבצע ברברוסה
במהלך מבצע ברברוסה כללה הארמייה את היחידות הבאות:
נמלי גדוד
נמלי גדוד או נמלי לגיון (באנגלית: Army ant) הוא שם של קבוצות נמלים החיות ביערות גשם טרופיים, בעיקר באמריקה הדרומית ובאפריקה ויוצאות למסעות ציד גדולים. נמלים אלה כוללות מעל 200 מינים אך הם אינם קשורים אחד לשני טקסונומית. הדמיון ביניהם נובע מאבולוציה מתכנסת, בה כל מין התאים את עצמו לשיטת חיים זו.
מאפיינים
נמלים אלה חיות בעיקר ביערות של אגן הקונגו ושל יער האמזונאס (אך כמה מינים חיים גם בהודו, דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה) ויוצאות למסעות מציאת מזון על פני היער. נמלים אלה יכולות בעזרת מספרן להכניע כל חיה ביער ולגרום למוות המוני של כל יצור שיימצא. אחד המינים הנפוצים ביותר הוא Eciton burchellii מאמריקה הדרומית. באפריקה נפוצות ביותר נמלי Dorylus.
הנמלים בעלות גופים אדומים-כתומים עם לסתות שחורות עצומות המזריקות ארס לטרפן. הן יכולות ליצור מגופן גשרים על-מנת לסייע לאחיותיהן לטפס על ענפים. הנמלים צדות כל יצור: חרקים, עכבישים, עקרבים, נדלים וחולייתנים קטנים. כמו כן הן הורגות להקות של צרעות או של נמלים אחרות ולוכדות את זחליהן. הן עלולות להוות סכנה גם ליצורים הגדולים מהן בהרבה. היערות יכולים להיראות ריקים כמעט לגמרי מיצורים לאחר שהן מסיימות לאכול.
מספר חיות למדו לעקוב אחרי הנמלים ולתפוס חרקים הבורחים מהן או אף לחטוף את החרקים היישר מלסתותיהן. ביניהן נמנים: ציפורי נמלים שונות, נקריים וקוקייתיים וכן חיפושיות ממשפחת הקצרחפיתיים (Staphylinidae) וכינים שונות מיטפלות למושבות הנמלים.
מיון
נמלי הגדוד אינם קבוצה טקסונומית אלא מיני נמלים המתנהלות באופן דומה באזור חיותם:
מתת-משפחת Dorylinae: מתת-משפחת Leptanillinae מתת-משפחת Myrmicinae מתת-משפחת Ponerinae מתת-משפחת Amblyoponinae
היבריס
הִיבְּרִיס (ביוונית: Ὕβρις) במובנו המודרני הוא רגש של גאווה וגבהות־לב מוגזמים, הגוררים בעקבותיהם עונש ותבוסה. ביוון העתיקה היה מובנו של המושג שונה מעט, והתייחס לפגיעה בוטה בזכויות הזולת, אשר מביאה להשפלתו.
במיתולוגיה היוונית
במיתולוגיה היוונית הייתה היבריס נימפה, אשר יצרה ביחד עם הרמס את האל־למחצה פאן.
משמעותו הקלאסית של ההיבריס
אריסטו הגדיר את רגש ההיבריס כך: "ההיבריס הוא עשייתם של דברים או אמירתם במטרה להשפיל את מושאם, לא לשם רווח כלשהו לאומרם, אלא לשם סיפוק עצמי בלבד. ההיבריס אינו נועד לנקום עלבונות מן העבר; זוהי הנקמה. ההנאה שבהיבריס, זו סיבתה: בני האדם סבורים שאם ינהגו בגסות בזולתם, קרנם תעלה".
להבנת ההגדרה הזו, חשובים המושגים היוונים של כבוד (טימֵה) ושל בושה. לפי השקפתו של אריסטו, מעשה של היבריס הוא מעשה המבייש את קורבנו על לא-עוול-בכפו, למען מילוי הסיפוק של עושה המעשה.
ההיבריס היה פשע באתונה הקלאסית. עבירות ההיבריס כללו עבירות שונות, למשל כאלה שהיו נקראות בימינו תקיפה, תקיפה מינית, הונאה וגנבה. שני מקרים מפורסמים מופיעים בנאומיו של דמוסתנס. הראשון הוא מקרה שבו חבט מדיאס באגרופו בפניו של דמוסתנס בתיאטרון (מתוך "נגד מדיאס"). המקרה השני, מתוך "נגד קונון", הוא מקרה שבו נאשם תקף אדם אחר וקרא מעליו קריאות כשל תרנגול; ההיבריס מתגלה במקרה הזה יותר בקריאות המעליבות מאשר בתקיפה עצמה.
מקרים מוקדמים של היבריס בספרות היוונית הקלאסית של הומרוס: אצל אודיסאוס ואנשיו באיליאדה שלא הכירו תודה לאלים ובמיוחד לפוסידון - אל הים על ניצחונם הגדול בטרויה. דבר שגרם למסע ייסורים בלב ים, שבו כולם למעט אודיסאוס (שאתנה מגינה עליו) נהרגו. ואצל מחזריה החוצפנים של פנלופה, באודיסיאה, שנאלצו לשלם בסוף במותם, על הסגת הגבול היהירה שלהם בביתו של אודיסיאוס.
ההיבריס מתואר לעיתים קרובות בתור שגיאתן (άμαρτία) של הדמויות בטרגדיה היוונית, והסיבה לחורבנם, או הנמסיס שלהן. אלא שהטרגדיה מייצגת רק חלק קטן ממקרי ההיבריס בספרות היוונית, וברוב המקרים ההיבריס מתייחס לעבירות שבין אדם לחברו. כיום ידוע שהיוונים לא חשבו על פי רוב על ההיבריס כעל עניין דתי שהאלים מענישים בגללו.
משמעותו המודרנית של ההיבריס
במובנו המודרני, היבריס משמעו גאווה וגבהות־לב מוגזמים. הוא נקשר בחוסר ידיעת ההיסטוריה ובחוסר ענווה. לפי המקובל, מי שנאשם בהיבריס צפוי להיענש, בדומה לקשר הקלאסי בין היבריס לנמסיס בעולם היווני ולציטוט התנ"כי "לִפְנֵי־שֶׁבֶר - גָּאוֹן, וְלִפְנֵי כִשָּׁלוֹן - גֹּבַהּ רֽוּחַ".
"היבריס" הוא שם חלקה הראשון של הביוגרפיה של אדולף היטלר, מאת איאן קרשו (שם החלק השני הוא "נמסיס").
הכוכב הבא 2021
הכוכב הבא 2021 היא העונה השמינית של תוכנית המציאות הישראלית הכוכב הבא. העונה שודרה החל מ-1 ביוני 2021 בערוץ 12 ועד 1 בספטמבר 2021.
זוכה העונה הוא תמיר גרינברג. במקום השני ואלרי חמאתי, במקום השלישי מתן לוי ובמקום הרביעי שי המבר.
רקע
בסיום העונה השביעית, הודיעה קשת על פתיחת האודישנים לעונה השמינית. זוהי העונה הראשונה – מאז העונה הראשונה של התוכנית – בה הפרס אינו ייצוג ישראל באירוויזיון. לראשונה, יינתן פרס כספי של מיליון שקל לזוכה, ואל השופטים היה צפוי להצטרף אביב גפן, אך לבסוף מהלך זה לא צלח. במקום זאת מי שהצטרפה היא נינט טייב, זוכת העונה הראשונה של התוכנית "כוכב נולד".
שלב האודישנים
שלב האודישנים שודר מ-1 ביוני 2021 עד ל-12 ביולי 2021. 64 מתמודדים עברו את שלב האודישנים, כאשר 5 מהם לא קיבלו לפחות 70%, אך ניצלו מהדחה על ידי המנחים. בין המשתתפים הבולטים היו: דורין הירבי, משתתפת העונה הרביעית של The Voice ישראל; ליה שקד, שדיבבה את נלה הגורה בחידוש של מלך האריות; הזמר נאור אורמיה, שחקנית התיאטרון שי הראל; שי המבר, משתתפת העונה הראשונה של בית ספר למוסיקה; הפייטן בנג'מין בוזגלו; טופז אבדנג, משתתפת העונה הראשונה של The Voice ישראל; מעיין בוקריס, משתתפת The Four, המוזיקאי אוריין שוקרון; מעצב האופנה דניאל זילברשטיין.
הזמר-יוצר נועם בנאי הודיע מאוחר יותר שהוא פורש מהתחרות מספר ימים לאחר שידור האודישן שלו.
המבחן הגורלי
בשלב זה, יצומצם מספר המתמודדים שעברו את האודישן הראשוני מ-63 ל-22 מתמודדים.
בשלב הראשון על כל מתמודד היה לקבל מינימום ארבעה כחולים מהשופטים על מנת שיוכל לעבור לשלב השני. אלו שקיבלו פחות הודחו אוטומטית. מתמודד שקיבל שישה כחולים, יכול להיכנס אוטומטית לנבחרת – "22 הגדולים", בהסכמת כל השופטים.
בשלב השני השופטים בחרו, מבין אלו שעברו את השלב הראשון, את מי מהמתמודדים להציל מהדחה ולהכניס לנבחרת – "22 הגדולים".
שלב הדו-קרב
בשלב הראשון, מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לשלב הבא. בנוסף ניתן למנחים להציל שני מפסידים מהדחה בסיום הדו-קרב שלהם, בעזרת כפתור "הצלה".
בשלב השני, השופטים הצילו מהדחה 3 מתוך 9 המתמודדים שלא עברו את השלב הראשון. בשלב זה הנבחרת צומצמה מ-22 ל-16 מתמודדים.
שישה דו-קרבים הודרכו על ידי אחד מהשופטים ומתמודדי חמשת הדו-קרבים האחרים קיבלו נושא מאתגר.
שלב הדואטים
שלב הדואטים שודר ב-3 באוגוסט 2021 והורכב משני שלבים:
בשלב הראשון, המתמודדים ביצעו דואטים. מכל דו-קרב, המתמודדים עם הציון הגבוה ביותר עברו לשלב הבא.
בשלב השני, השופטים הצילו מהדחה 7 מתוך 8 המתמודדים שלא עברו את השלב הראשון. בשלב זה הנבחרת צומצמה מ-16 ל-15 מתמודדים.
שלב התלת-קרב
שלב התלת-קרב שודר ב-8 וב-10 באוגוסט 2021 והורכב משני שלבים:
בשלב הראשון, מכל תלת-קרב, שני המתמודדים עם הציון הגבוה יותר עברו לשלב הבא.
בשלב השני, השופטים הצילו מהדחה שני מתמודדים מתוך 5 המועמדים להדחה.
במשדר הראשון השופטת שירי מימון לא הייתה נוכחת מסיבות אישיות, ולצורך השלמת פאנל השופטים, הוזמנה עדן אלנה, זוכת הכוכב הבא לאירוויזיון 2020 ונציגת ישראל באירוויזיון 2021.
בתלת-קרב הראשון במשדר השני השופטת שירי מימון חזרה, ובנוסף לכך הוזמנה שופטת אורחת, אלה לי להב, מקום שני בהכוכב הבא לאירוויזיון 2020 ושפטה ביחד עם סטטיק, ותבורי עבר לשפוט עם לוי.
שלב שמינית הגמר
שלב שמינית הגמר שודר ב-15 וב-17 באוגוסט 2021. 12 המתמודדים חולקו ל-2 קבוצות, בכל קבוצה 6 מתמודדים. בקבוצה הראשונה, כל מתמודד ביצע שיר ורק לקראת סוף השיר גילה עם איזה זמר הוא שר. המתמודד שהשיג את התוצאה הנמוכה ביותר, הודח. בקבוצה השנייה, ששת המתמודדים חולקו ל-3 דו קרבים, מכל דו-קרב, המנצח עלה לשלב הבא, המפסיד הועמד להדחה. מתוך שלושת המועמדים להדחה, השופטים הצילו שניים מהדחה. משלב זה לכל שופט ניתן 8%. בשלב זה סטטיק לא חש בטוב ולכן במשדר הראשון רק בן אל תבורי הצביע. במשדר השני הזמר דודו אהרון הצטרף לשולחן השופטים ושפט יחד עם תבורי.
שלב רבע הגמר
שלב רבע הגמר שודר ב-22 וב-24 באוגוסט 2021. 10 המתמודדים חולקו ל-2 קבוצות, בכל קבוצה 5 מתמודדים. על המתמודדים היה לבצע שירים של הזמר חנן בן ארי. בכל קבוצה המתמודד שהשיג את הציון הנמוך ביותר הודח. בשלב זה השופטת שירי מימון לא הייתה נוכחת מסיבות אישיות ולצורך השלמת פאנל השופטים סטטיק ובן אל הצביעו בנפרד.
שלב חצי הגמר
בשלב חצי הגמר חולקו המתמודדים לשתי קבוצות.
בסיבוב הראשון, מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה יותר עבר לסיבוב השני. אחד מתוך שני המועמדים להדחה, ניצל מהדחה על ידי השופטים ועבר לסיבוב השני.
בסיבוב השני, השופטים מסרו את הצבעתם על ידי מתן 6, 8 ו-10 נקודות לכל מתמודד והצבעת הקהל לשלושת המתמודדים התחלקה מ-70 נקודות. שני המתמודדים עם מספר הנקודות הגבוה ביותר עברו לשלב הגמר.
חצי הגמר הראשון
חצי הגמר הראשון שודר ב-26 באוגוסט 2021.
חצי הגמר השני
חצי הגמר השני שודר ב-29 באוגוסט 2021.
שלב הגמר
שלב הגמר שודר בשידור חי ב-1 בספטמבר 2021 מזאפה לייב פארק, ראשון לציון. בשלב זה השופטת נינט טייב לא הייתה נוכחת עקב היריון מתקדם.
סיבוב ראשון
בסיבוב הראשון, מכל דו-קרב, המתמודד עם הציון הגבוה ביותר עבר לשלב הבא של התחרות. בשלב זה לכל שופט הייתה אפשרות להעניק 5% מההצבעה.
בתום הסיבוב הראשון הצופים הצילו מהדחה את אחד מתוך שני המפסידים על ידי הצבעה ביישומון Mako.
בפתיחת הערב שרו כל ארבעת המתמודדים את השיר "Wake Me Up". בנוסף, רביב כנר ביצע יחד עם ארבעת המתמודדים את השיר "רסיסים".
סיבוב שני
בסיבוב השני התמודדו שלושת המבצעים הנותרים מול השופטים והקהל. אחרי שלוש ההופעות, הצופים הצביעו למתמודד האהוב עליהם באמצעות אפליקציית mako. כל שופט דירג את שלושת הביצועים (מקום שלישי, מקום שני ומקום ראשון). לשופטים ניתנו 10% מההחלטה הסופית, ולצופים ניתנו 90%.
בנוסף, הופיעה אלה לי להב עם הלהיטים שלה.
הקלאסיקה של המסמכים
הקלאסיקה של המסמכים (בסינית מסורתית: 書經; בסינית מפושטת: 书经; בפין-יין: shū jīng, שׁוּ גִ'ינְג), הידועה במערב גם בשמות "הקלאסיקה של ההיסטוריה" ו"ספר המסמכים", ובסינית גם בשמות "הכתובים הנערצים" או סתם "הכתובים" (書), היא אחת מחמש הקלאסיקות של הספרות הסינית. זהו אוסף של טקסטים רטוריים המיוחסים לדמויות מפתח מסין הקדומה, ושימשו כבסיס לפילוסופיה הפוליטית הסינית במשך יותר מאלפיים שנים.
הקלאסיקה של המסמכים גם שימשה נושא לאחת מהמחלוקות הספרותיות העתיקות ביותר בסין, בין תומכיהן של שתי גרסאות של הטקסט: גרסת "הטקסט החדש" וגרסת "הטקסט הישן".
התייחסויות מוקדמות
על פי מסורות מאוחרות, הקלאסיקה של המסמכים נערכה בידי קונפוציוס (551–479 לפנה"ס) כלקט מתוך מבחר גדול בהרבה של מסמכים, כאשר חלק מהמסמכים השלא נכללו ביצירה הוכנסו ל"ספר ג'ואו המוסתר". ועם זאת, ההיסטוריה הקדומה של שתי היצירות הללו אינה ברורה. החל מקונפוציוס השתמשו מלומדים בקלאסיקה של המסמכים כדי להדגים עקרונות כלליים, אם כי נראה שהסתמכו על כמה גרסאות שונות של היצירה.
במאמרות מופיעות שש ציטטות של "הכתובים" ללא ציון שמו המלא. על אף שקונפוציוס התייחס בהן אל הקיסרים הטרום-שושלתיים יָאו ושׁוּן, ולדמויות משושלות שְׂיָה ושָׁאנְג, הוא גם התלונן על חוסר בתיעוד מתקופות שקדמו לשושלת ג'וֹאוּ. בספריהם של מנציוס ומו דזה ובדְזְווֹ גְ'ווָאן מן המאות 4–5 לספירה מופיעה כמות גדולה יותר של ציטטות מן הקלאסיקה של המסמכים, חלקן עם הכותרות מן המקור. יוצרים אלו העדיפו מסמכים שנוגעים ליָאו, שׁוּן ושושלת שְׂיָה, מהסוג שכיום משייכים את יצירתו לתקופתם של אותם הוגים, תקופת המדינות הלוחמות. הפרקים שכיום נחשבים העתיקים ביותר, וברובם מתייחסים לשושלת ג'וֹאוּ המערבית, לא קיבלו כמעט תשומת לב בקרב ההוגים של תקופת המדינות הלוחמות, אולי בגלל הקושי שבשפתם המיושנת או בשל השקפות העולם הפחות מוכרות שהציגו. פחות מחצי מן המקטעים המצוטטים בידי ההוגים הללו נמצאים גם בגרסת "הקלאסיקה של המסמכים" שהגיעה לימינו. על אף שציטטו מן הקלאסיקה של המסמכים, יוצרים כמנציוס ושו'ן דזה סירבו להכיר בה במלואה כאותנטית. גישתם מנוגדת להערצה שהופגנה כלפי הכתובים בתקופת שושלת האן, אשר ייחסו את עריכתה לקונפוציוס.
בתקופת שושלת האן
הקיסר וו מהאן הוא שהפך את הגדרת חמש הקלאסיקות, וביניהן הקלאסיקה של המסמכים, להגדרה ממלכתית, והוסיף להן את התואר "קלאסיקות". גם המושג "הכתובים הנערצים" שימש בתקופת שושלת האן. מאחר שרוב המלומדים של שושלת האן התעלמו מגרסת "הטקסט הישן", הייתה זו גרסת "הטקסט החדש" שנחשבה לרשמית, ואף קלאסיקות האבן של שִׂיפִּינְג שנחקקו מחוץ לאקדמיה הקיסרית בשנים 175-183, כללו את גרסת "הטקסט החדש" של הקלאסיקה של המסמכים. התעלמות זו מן "הטקסט הישן" הביאה לבסוף להיעלמותו בסוף תקופת שושלת האן.
מחלוקת הטקסט הישן והטקסט החדש
באירוע שריפת הספרים בידי הקיסר הראשון הושמדו כל העותקים של הקלאסיקה של המסמכים שהקיסר הצליח לשים את ידו עליהם, מלבד העותקים שאוחסנו בספריית הקיסר. "הטקסט הישן" ו"הטקסט החדש" שניהם תוצאה של שחזור או שימור טקסטים מלפני אירוע שריפת הספרים.
הטקסט החדש
יותר מ-35 שנים לאחר שריפת הספרים, כאשר השושלת הבאה, שושלת האן, ניסתה לשחזר את הקלאסיקה של המסמכים, היה המלומד פֿוּ שֶׁנְג היחיד שהצליח לשחזר אותה, על פי חלק מהגרסאות מעותק שהחביא בקיר ביתו, ועל פי גרסאות אחרות, מזכרונו. זוהי גרסת "הטקסט החדש". שם זה ניתן לה משום שהייתה כתובה בכתב הכוהני שהיה נהוג משושלת האן והלאה, ואפילו משמש כיום כגופן לסינית מודרנית.
בגרסת "הטקסט החדש" היו במקור 29 פרקים, אולם הפרק "הנאום הגדול" אבד במהרה, והוחלף בגרסה חדשה. מספר הפרקים הורחב ל-33 במאה הראשונה לספירה, כאשר דוּ לִין חילק כמה מן הפרקים.
הטקסט הישן
גרסת "הטקסט הישן", לפי העדויות, התגלתה בקיר הבית של משפחתו של קונפוציוס בצ'וּפֿוּ בשנת 18 לפנה"ס, כאשר נסיך מקומי הרס את הבית כדי להרחיב את ארמונו. גרסה זו הייתה כתובה בכתב החותם, הכתב העתיק והמסולסל של השפה הסינית שאפיין את תקופת טרום שושלת צ'ין, ולפיכך נקראה "הטקסט הישן". על פי ספר האן בגרסה זו נכללו הפרקים המצויים ב"טקסט החדש" ו-16 פרקים נוספים. קוֹנְג אָנְגְווֹ, מצאצאיו של קונפוציוס, כתב פרשנות לגרסה זו בסוף המאה השנייה לפנה"ס אשר אבדה בסוף ימי שושלת האן, ועמה אבדה גם גרסת "הטקסט הישן".
ישנו גם רישום של גרסת "הטקסט הישן" עם מאה פרקים, שרבים מהם מוזכרים ברשומות ההיסטוריון, אך ללא ציטוטים.
הופעתו מחדש של הטקסט הישן
במאה הרביעית, תקופת שושלת ג'ין המזרחית, הגיש המלומד מֵיי דְזֶה לקיסר עותק של גרסת "הטקסט הישן" ובה, מעבר ל-33 הפרקים המוכרים, גם 25 פרקים שאינם מופיעים ב"טקסט החדש" והקדמה ופרשנות של קונג אנגוו, בטענה כי מצא את הטקסט האבוד. מאז נחשבה זו לגרסת "הטקסט הישן" המקובלת. במהלך השנים, גרסת "הטקסט הישן" שנמצאה מחדש הפכה למקובלת יותר מגרסת "הטקסט החדש", עד שמעמדה התקבע במהדורה קיסרית של הפרשנות "משמעות נכונה לכתובים הנערצים" (尚書正義) בשנת 653, בתחילת שושלת טאנג. גרסה זו הונצחה ב"קלאסיקות האבן של קָאיְצֶ'נְג" בשנים 833-837.
ערעור אמינותו של הטקסט הישן של מיי דזה
לאחר שהמלומד ווּ יוּ' (吳棫) מתקופת שושלת סונג ערער את אמינות הפרקים הייחודיים בגרסת הטקסט הישן של מיי דזה (אלו שאינם מופיעים גם בגרסת הטקסט החדש), העלו מלומדים עוד ועוד תהיות בנוגע אליהם.
במאה ה-16 פרסם מֵיי ג'וֹאוּ (梅鷟) טיעון מפורט על פיו הפרקים הייחודיים, כולל ההקדמה והפרשנות זויפו במאה ה-3 תוך גנבת חומר ממקורות היסטוריים כגון ה"דְזְווֹ גְ'ווָאן" ו"רשומות ההיסטוריון". המאמר זיהה את המקורות המדויקים מהם הועתקו טקסטים, ואף הגדיל להציע כי הזייפן היה הרופא חְוָאנְגְפֿוּ מִי (皇甫謐).
גרסת הטקסט הישן של מֵיי דְזֶה החזיקה בעמדת עליונות עד סוף המאה ה-17, בתקופת שושלת צ'ינג. אז נפוץ כתב יד שלא פורסם מעולם של המלומד יֵן זְ'ווֹצ'וּ' (阎若璩), בשם "מחקר בטקסט הישן של הכתובים הנערצים" (尚書古文疏證), ובו ראיות ששכנעו את רוב המלומדים כי הפרקים הייחודיים ל"טקסט הישן" שהציג מֵיי דְזֶה הם זיוף מהמאות ה3-4.
תגליות בתקופה המודרנית
בשנת 1993 נחשפו בגִ'ינְגְמֶן שבמחוז חוביי מצבורים של טקסטים עתיקים על גבי ספרי במבוק, בתוך קברים ממדינת צ'וּ. ספרים אלו מתוארכים לסוף תקופת המדינות הלוחמות, בסביבות 300 לפנה"ס, ולפיכך קדמו למאורע שריפת הספרים. פיסות הבמבוק של צ'ו מגְווֹדְייֵן והקובץ של מוזיאון שאנגחאי כוללים ציטוטים מפסקאות של הקלאסיקה של המסמכים אשר לא היו ידועות עד כה.
פיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה שנמסרו לחוקרים באוניברסיטת צִ'ינְגְחְווָה ב-2008 כוללות את הפרק "תיבת הזהב" (金滕) בתצורה כמעט זהה לזו המופיעה ב"טקסט החדש", וכמה פרקים נוספים שאינם מופיעים בגרסה המוכרת כיום. שניים מאותם פרקים נוספים, "יש סגולה אחת לכל" (咸有一德) ו"הענקת תואר ליְוֵּ'ה" (說命), מוכרים מגרסת הטקסט הישן בלבד, אולם בגרסת הטקסט הישן התוכן שלהם שונה לחלוטין מזה המופיע בפיסות הבמבוק העתיקות. בכך מאשרת התגלית הארכאולוגית כי הפרקים הייחודיים של ה"טקסט הישן" של מֵיי דְזֶה הם זיוף. בכרך 9 של הטקסטים של פיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה, כפי שפורסם בנובמבר 2018, נחשף כי גם הפרק "הציווים של גְ'יונְג" (冏命) זוייף בגרסת הטקסט הישן, ותוכנו המקורי היה שונה מזה המוכר כיום.
תוכן ותיארוך
הפרקים מקובצים לארבעה חלקים המייצגים תקופות שונות: שלטונו האגדי-למחצה של יו' הגדול, שושלת שְׂיָה, שושלת שָׁאנְג ושושלת ג'וֹאוּ. החלק על שושלת ג'וֹאוּ ממלא יותר ממחצית מהספר. חלק מפרקי הטקסט החדש הם בין הדוגמאות הקדומות ביותר לפרוזה סינית, והם מתעדים נאומים משנותיה הראשונות של שושלת ג'וֹאוּ בסוף המאה ה-11 לפנה"ס. למרות ששלושת החלקים האחרים מתיימרים לתעד חומר מוקדם יותר, מאמינים רוב החוקרים כי אפילו פרקי הטקסט החדש בחלקים הללו חוברו מאוחר יותר מאלו שבחלק על שושלת ג'וֹאוּ, כאשר הפרקים שמיוחסים לתקופות הקדומות ביותר מתוארכים למעשה למאות השלישית והרביעית לפני הספירה.
מבנה הפרקים
במסורת הסינית הקלאסית מופיע סוג נוסף של מסמך: "קאנון" (dian 典).
סוּ שְׁה (1037-1101) הצליח לבודד שמונה הכרזות משושלת ג'ואו הקדומה אל אנשי שאנג, אולם שלושה מתוך שמות הפרקים שציין אינם מוכרים מן הטקסט שהגיע לימינו.
צֶ'ן מֶנְגְגְ'יָה (1911-1966) מציין כי הכרזות וציוויים נבדלות רק בכך שציוויים בדרך כלל כוללים הענקת חפצים יקרי ערך, אדמות או משרתים לממוענים.
הסידור המסורתי של הפרקים
הפרקים ביצירה מקובצים בארבעה חלקים:
שני החלקים הראשונים מכילים שני פרקים כל אחד בגרסת הטקסט החדש, ועל אף שהם מתיימרים לתעד את החומר הקדום ביותר ביצירה, החל מהאלף ה2 לפנה"ס, מאמינים רוב החוקרים כי הם נכתבו במהלך תקופת המדינות הלוחמות.
חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים
חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, התשס"ב-2002 נחקק בישראל בשנת 2002, לאחר קביעת בג"ץ בפרשת פלונים לפיה לשר הביטחון אין סמכות להחזיק במעצר מינהלי אזרחים לבנוניים כ"קלפי מיקוח", וכי ניתן להחזיק אנשים במעצר מינהלי רק כאשר הם עצמם מסוכנים לביטחון המדינה. בפסיקה בעתירה שהוגשה נגד שחרורם של מרבית העצירים (למעט דיראני ועובייד) בעקבות פסק הדין, העיר אהרן ברק כי בית המשפט לא רואה בהליך החקיקה המסתמן עקיפה של פסיקתו הקודמת, כי אם יצירת דין חדש.
החוק שנחקק מגדיר לוחם בלתי חוקי כ"אדם שנטל חלק בפעולות איבה נגד מדינת ישראל, בין במישרין ובין בעקיפין, או נמנה עם כוח המבצע פעולות איבה נגד מדינת ישראל שלא מתקיימים לגביו התנאים המקנים מעמד של שבוי מלחמה במשפט הבינלאומי ההומניטרי, כמפורט בסעיף 4 לאמנת ז'נבה השלישית מיום 12 באוגוסט 1949 ביחס לטיפול בשבויי מלחמה".