cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טקס ההכתרה של אליזבת השנייה
טקס
לפני המלכה הגיע למנזר וסטמינסטר כתר אדוארד הקדוש, שנישא למנזר על ידי הלורד המנהל העליון של אנגליה, אנדרו קנינגהם מהינדהופ, שלצדו שני עמיתים אחרים, בעוד הארכיבישופים והבישופים העוזרים של הכנסייה האנגליקנית המתינו מחוץ לדלת המערבית הגדולה לבואה של המלכה אליזבת השנייה. כשהיא הגיעה בערך בשעה 11:00, היא גילתה שהחיכוך בין הגלימות שלה והשטיח גרם לה לקושי להתקדם, והיא אמרה ל, ג'פרי פישר, "תתחיל!" לאחר שהלכה, התהלוכה, שכללה את הנציבים העליונים השונים של חבר העמים הנושאים כרזות הנושאות את הסמלים של מדינותיהם, עברה בתוך המנזר, במעלה המעבר המרכזי ודרך המקהלה אל הבמה, בזמן שהמקהלות שרו "שמחתי", פסוקים 1–3, 6 ו-7 של תהילים קכ"ב עם לחן מאת סר הוברט פארי. בזמן שאליזבת התפללה ולאחר מכן התיישבה על כיסא האחוזה מדרום למזבח, הבישופים נשאו את האביזרים הדתיים – הביבליה, הפאטן והגביע - והעמיתים המחזיקים בהכתרה מסרו אותם לארכיבישוף מקנטרברי, שבתורו העביר אותם לדיקן מווסטמינסטר, אלן קמפבל דון, כדי להציב אותם על המזבח.
לאחר שעברה לעמוד בפני כס אדוארד הקדוש, אליזבת פנתה, בעקבות פישר, יחד עם הלורד צ'נסלור (גאווין סימונדס), לורד צ'מברלין הגדול (ג'ורג' צ'למונדלי), לורד המשטרה הגדול (אלן ברוק) והרוזן המרשל (ברנרד פיצאלאן-הווארד, הדוכס מנורפוק), כולם בראשות האחראי על הסמלים של מסדר הבירית ג'ורג' בליו. הארכיבישוף מקנטרברי שאל את הקהל לכל כיוון של המצפן בנפרד: "אדונים, אני מציג בפניכם את המלכה אליזבת, המלכה הבלתי מפוקפקת שלכם: אי לכך שכולכם באתם היום לעשות מחווה ושירות, האם אתם מוכנים לעשות אותו הדבר?" והקהל ענה "אלוהים, נצור את המלכה אליזבת!" בכל פעם, ולאחר מכן המלכה קדה בתמורה.
לאחר שהתיישבה שוב על כיסא האחוזה, אליזבת נשבעה את שבועת ההכתרה, שנוהלה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי. היא נשבעה למשול בכל אחת ממדינותיה על פי החוקים והמנהגים שלה, לקיים חוק וצדק ברחמים, לקיים את הפרוטסטנטיות בבריטניה, להגן על הכנסייה האנגלית ולשמר את הבישופים והכמורה שלה. היא המשיכה למזבח שם אמרה, "את הדברים שהבטחתי כאן, אקיים ואשמור. אז עזור לי אלוהים", לפני שנישקה את התנ"ך והכנסייה את מדריך הסימנים המלכותי לשבועה כשהתנ"ך הוחזר לדיקן מווסטמינסטר. לאחר מכן לקח אותו מנחה האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד, ג'יימס פיט-ווטסון, הגיש אותו שוב לאליזבת, ואמר:
אליזבת החזירה את הספר לפיט-ווטסון, שהחזיר אותו לדיקן מווסטמינסטר. לאחר מכן נערך טקס הקודש, הכולל תפילות הן של הכמורה והן של אליזבת, ופישר ביקש, "הו אלוהים... הענק למשרתתך זו, אליזבת, מלכתנו, את רוח החוכמה והממשל, שבהיותה מסורה לך בכל לבה, היא תוכל לשלוט בחוכמה רבה, שבזמנה תוכל הכנסייה שלך להיות בטוחה, והמסירות הנוצרית תוכל להמשיך בשלום", לפני קריאת קטעים שונים מאיגרת פטרוס הראשונה, תהילים והבשורה על-פי מתי. אליזבת נמשחה אז כשהמקהלה שרה את "צדוק הכהן"; התכשיטים של המלכה ושכמיית הארגמן הוסרו על ידי לורד אנקסטר והגבירה אשר על הגלימות, הדוכסית מדבונשייר, והיא לבשה רק שמלת פשתן לבנה פשוטה שעוצבה גם על ידי הארטנל כדי לכסות לחלוטין את שמלת ההכתרה. המלכה עברה לשבת בכס אדוארד הקדוש, שם פישר, בסיוע הדיקן מווסטמינסטר, עשה צלב על מצחה, ידיה וחזה בשמן קדוש עשוי מאותו בסיס ששימש בהכתרת אביה. לבקשתה, טקס המשיחה לא שודר בטלוויזיה.
מהמזבח העביר הדיקן ללרוד צ'מברלין הגדול את הדורבנים, שהוגשו לאליזבת ולאחר מכן הונחו בחזרה על המזבח. לאחר מכן נמסרה חרב המדינה לאליזבת, שלאחר תפילה שנאמרה על ידי פישר, הניחה אותה בעצמה על המזבח, והאציל שהחזיק בה קודם לכן לקח אותה בחזרה לאחר ששילם סכום של 100 שילינג. לאחר מכן עוטרה אליזבת בארמילים (צמידים), הצעיף המלכותי, הגלימה המלכותית וגלובוס הריבון. לאחר מכן היא ענדה את טבעת ההכתרה ושרביט אדוארד הקדוש (השרביט עם הצלב) על יד ימינה ולקחה בידה השמאלית את שרביט היושר והרחמים (השרביט עם היונה), והוכתרה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, כשהקהל קרא "אלוהים נצור את המלכה!" שלוש פעמים ברגע המדויק שכתר אדוארד הקדוש נגע בראשה של המונרכית. הנסיכים והאצילים התאספו ואז חבשו את נזריהם ומטח כבוד של 21 תותחים נורה ממצודת לונדון.
עם הקראת הברכה, עברה אליזבת לכס המלכות והארכיבישוף מקנטרברי וכל הבישופים נשבעו לה אמונים, ולאחר מכן, בזמן שהמקהלה שרה, האצולה של הממלכה המאוחדת – בראשות בעלה של אליזבת, דודה הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר ובן דודה הנסיך אדוארד, דוכס קנט - כל אחד המשיך, לפי סדר הקדימות, לחלוק לה כבוד ונאמנות אישית. לאחר בני המשפחה המלכותית, חמשת האצילים הבכירים ביותר, אחד מכל דרגה, נשבעו אמונים בשם השכבה שלהם למלכה: דוכס נורפוק בשם הדוכסים, המרקיז האנטלי בשם המרקיזים, הרוזן שרוסברי בשם הרוזנים, ארבתנוט בשם הוויקונטים ומובריי בשם הברונים.
כשהברון האחרון סיים את שבועתו, האספה צעקה "אלוהים נצור את המלכה אליזבת. תחי המלכה אליזבת. מי יתן והמלכה תחיה לנצח!" לאחר שהסירה את כל התכשיטים המלכותיים שלה, אליזבת כרעה ברך ולקחה את ספר הקודש, כולל וידוי כללי ומחילה, ויחד עם הקהילה, קראה את תפילת האדון.
כעת, כשהיא עונדת את כתר האימפריה הממלכתי ומחזיקה את השרביט עם הצלב וגלובוס הריבון, וכשהאורחים שנאספו שרו "אלוהים נצור את המלכה", אליזבת עזבה את מנזר וסטמינסטר דרך את הדלת המערבית הגדולה.
מוזיקה
אף על פי שרבים הניחו שהממונה על המוזיקה המלכותית, סר ארנולד באקס, יהיה מנהל המוזיקה להכתרה, הוחלט במקום זאת למנות את נגן העוגב ואמן המקהלות במנזר, ויליאם מק'קי, שהיה אחראי על המוזיקה בחתונה המלכותית של המלכה ב-1947. מק'קי כינס ועדה מייעצת עם סר ארנולד באקס וסר ארנסט בולוק, שניהלו את המוזיקה בהכתרה הקודמת.
בכל הנוגע לבחירת המוזיקה, המסורת דרשה ש"צדוק הכהן" של הנדל ו"שמחתי" של פארי יכללו בין המזמורים. יצירות מקהלה נוספות שנכללו היו ההמנון האנונימי מהמאה ה-16 "תשמח באלוהים תמיד" ו"אתה תשמור אותו בשלווה מושלמת" של סמואל סבסטיאן וסלי. מסורת נוספת הייתה שיצירות חדשות יוזמנו מהמלחינים המובילים באותו זמן: רייף וון ויליאמס הלחין מוטט חדש בשם "הו, טעם וראה", ויליאם וולטון הלחין רקע לטה דאום, והמלחינה הקנדית הילי וילן כתבה המנון בשם "הו אלוהים המושל שלנו". תוכננו ארבעה יצירות תזמורת חדשות: ארתור בליס הלחין את "תהלוכתי", וולטון את "הגלובוס והשרביט", וארנולד באקס את "מארש ההכתרה". בנג'מין בריטן הסכים להלחין יצירה, אבל חלה בשפעת ונאלץ להתמודד עם שיטפונות באזור מגוריו, כך שהוא לא היה יכול לכתוב את המנגינה לאירוע. "מארש ההוד והנסיבות" מספר 1 ברה מז'ור של אדוארד אלגר הושמע מיד לפני המארש של באקס בסיום הטקס. חידוש שנערך לפי הצעתו של וון ויליאמס, היה הכללת שיר הלל בו יכלה הקהילה להשתתף. הצעה זו גררה מחלוקת ולא נכללה בתוכנית עד שאליזבת עצמה התוודעה להצעה ותמכה בה. וון ויליאמס כתב עיבוד משוכלל למזמור המטרי המסורתי, "המאה הישנה", שכלל תרועות חצוצרה צבאיות והושר לפני ספר הקודש. גורדון ג'ייקוב כתב עיבוד מקהלה ל"אלוהים נצור את המלכה", גם הוא כלל תרועות חצוצרה.
המקהלה להכתרה הייתה שילוב של המקהלות של מנזר וסטמינסטר, קתדרלת סנט פול, הקפלה המלכותית וקפלת סנט ג'ורג'. בנוסף לאותן מקהלות מבוססות, בית הספר המלכותי למוזיקת כנסייה ערך מבחנים כדי למצוא עשרים בנים השרים סופרן ממקהלות כנסיות קהילתיות המייצגות את האזורים השונים של הממלכה המאוחדת. יחד עם תריסר סופרנואים שנבחרו ממקהלות קתדרלות בריטיות שונות, הנערים שנבחרו בילו את החודש שקדם להכתרה בחזרות בארמון אדינגטון. ההרכב הסופי של המקהלה כלל 182 סופרנואים, 37 אלטים, 62 טנורים ו-67 בסים, כולם בנים. התזמורת, שמנתה 60 נגנים, כללה את החברים המובילים בתזמורות הסימפוניות וההרכבים הקאמריים הבריטיים. כל אחד מ-18 הכנרים, ובראשם פול בירד, היה כנר ראשי של תזמורת גדולה או להקה קאמרית. המנצח היה סר אדריאן בולט, שניצח על התזמורת גם בהכתרה הקודמת.
חגיגות, אנדרטאות ותקשורת
בכל רחבי מחוזות המלכה, מדינות חבר העמים, ובחלקים אחרים של העולם, נערכו חגיגות הכתרה. מדליית ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה הוענקה לאלפי נמענים ברחבי מחוזות המלכה ובקנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה והממלכה המאוחדת הונפקו מטבעות הנצחה. שלושה מיליון מדליוני הכתרה מארד הוזמנו על ידי ממשלת קנדה, הוטבעו על ידי המטבעה המלכותית הקנדית וחולקו לתלמידי בתי ספר ברחבי המדינה. החלק הקדמי של המטבעות הציג את דמותה של אליזבת והצד האחורי את הקיצור המלכותי של המלכה (EIIR) מעל המילה CANADA, מוקפים על ידי הכיתוב ELIZABETH II REGINA CORONATA MCMLIII.
כמו בהכתרתו של ג'ורג' השישי, בלוטים מאלונים בפארק וינדזור הגדול, ליד טירת וינדזור, נשלחו ברחבי חבר העמים ונשתלו בפארקים, בשטחי בתי ספר, בבתי קברות ובגנים פרטיים כדי לגדול למה שמכונה "אלונים מלכותיים" או "אלוני הכתרה". בלונדון אירחה המלכה ארוחת צהריים של הכתרה, שעבורה הומצא המתכון של עוף ההכתרה, ומופע זיקוקים הועלה מעל רציף ויקטוריה. יתר על כן, מסיבות רחוב נערכו ברחבי הממלכה המאוחדת. טורניר הכדורגל גביע ההכתרה נערך בהאמפדן פארק, גלאזגו במאי, ושבועיים לפני ההכתרה, מגזין הספרות לילדים "קולינס מגזין" מיתג את עצמו מחדש כ"אליזבתני הצעיר". חדשות כי אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי הגיעו לפסגת האוורסט הגיעו לממלכה המאוחדת ביום ההכתרה של אליזבת, מה שכונה "מתנת הכתרה למלכה החדשה". בחודש שלאחר מכן התקיימה תצוגת ראווה מעל נהר התמזה כמחוות הכתרה למלכה. מפגנים צבאיים, מרוצי סוסים, תהלוכות ותצוגות זיקוקים נערכו בקנדה. המושל הכללי של המדינה, וינסנט מאסי, הכריז על היום כחג לאומי וניהל את החגיגות בגבעת הפרלמנט באוטווה, שם שודר נאום ההכתרה של המלכה והתקן המלכותי האישי שלה הוטס ממגדל השלום. מאוחר יותר, נערך קונצרט פומבי בגבעת הפרלמנט והמושל הכללי אירח נשף באחוזת רידו. בניופאונדלנד, 90,000 קופסאות של ממתקים חולקו לילדים, חלקן נמסרו על ידי חיל האוויר המלכותי הקנדי, ובקוויבק, 400,000 איש חגגו במונטריאול, כ-100,000 בפארק ז'אן-מאנס בלבד. מופע רב-תרבותי הוצג במתחם התערוכות בטורונטו וב הקהילה הסינית ביצעה ריקוד אריות ציבורי. בחצי האי קוריאה, חיילים קנדים ששירתו במלחמת קוריאה ירו ביום זה פגזי עשן ב, אדום, כחול ולבן, לעבר האויב, ושתו רום.
סקירת ההכתרה של הצי
ב-15 ביוני 1953, המלכה השתתפה בסקירת הצי בספיטהד, מול החוף בפורטסמות'. בפיקודו של האדמירל סר ג'ורג' קריזי היו 197 ספינות מלחמה של הצי המלכותי, יחד עם 13 ממדינות חבר העמים ו-16 של ציים זרים, וכן ספינות ייצוגיות של צי הסוחר הבריטי וציי הדייג. בסקירה נכחו יותר ספינות מאשר בסקירת ההכתרה של 1937, אם כי שליש מהן היו פריגטות או ספינות קטנות יותר. יחידות הצי המלכותי הגדולות כללו את ספינת הקרב האחרונה של בריטניה, אה"מ ואנגארד, ארבע ספינות צי ושלוש נושאות מטוסים קלות. הצי המלכותי האוסטרלי והצי המלכותי הקנדי כללו כל אחד נושאת מטוסים קלה ביחידותיהם, סידני ו- מגניפיסנט.
המלכה ומשפחת המלוכה החלו לסקור את קווי הספינות שעגנו ב-15:30, והשתמשו בפריגטה אה"מ סורפרייז כיאכטה מלכותית. הספינה עגנה בחזרה ב-17:10. לאחר מכן חלף מטס של זרוע האוויר של הצי, בו השתתפו 40 טייסות אוויר של חיל הים, כאשר 327 מטוסים טסו מארבע תחנות אוויר. המערך הונהג על ידי אדמירל משנה וולטר קוצ'מן שהטיס דה הבילנד ומפייר. לאחר שהמלכה עברה לוואנגארד לארוחת ערב, היום הסתיים בהארת הספינות ומופע זיקוקים.
תכשיטי הכתר של סקוטלנד
במהלך ביקור בן שבוע בסקוטלנד, ב-24 ביוני 1953, השתתפה המלכה בטקס חגיגת הודיה לאומית בקתדרלת סנט ג'יילס שבאדינבורו, במהלכו הוענקו לה באופן חגיגי את תכשיטי הכתר של סקוטלנד. בעקבות תהלוכת כרכרה בעיר בליווי החברה המלכותית של קשתים, בטקס, בראשות מנחה האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד, ג'יימס פיט-ווטסון, השתתפה קהילה של 1,700 איש מכל חלק בחברה הסקוטית. שיא האירוע היה הצגת התכשיטים, שקיבלה המלכה מדיקן הגדילן, צ'ארלס וור, ולאחר מכן העבירה את כתר סקוטלנד לדוכס מהמילטון, את חרב המדינה לרוזן יום, ואת השרביט לרוזן מקרופורד ובלקרס. זו הייתה הפעם הראשונה שהטקס הזה נערך מאז 1822 במהלך ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי.
בזמן הטקס המלכה הייתה לבושה ב"בגדי יום" עם תיק יד, ולא בגלימות טקסיות, מה שהעיתונות הסקוטית תפסה כהקלה בכבודה של סקוטלנד. ההחלטה לא להתלבש באופן רשמי התקבלה על ידי המזכיר הפרטי של הריבון, סר אלן לסלס, וסר אוסטין סטרוט, עובד מדינה בכיר במשרד הפנים. בציור הרשמי של הטקס, שצייר סטנלי קורסיטר, הושמט התיק הפוגע בכוונה.
מסקר ההכתרה של חיל האוויר המלכותי
ב-15 ביולי 1953, המלכה השתתפה בסקירה של חיל האוויר המלכותי בבסיס חיל האוויר אודיהם בהמפשייר. החלק הראשון של הסקירה היה צעדה שלוותה על ידי נציגים המייצגים את הפיקודים השונים של חיל האוויר המלכותי, בהובלת פיקוד המפציצים, ואחריו ארבעה מטוסי דה הבילנד ונום של ממסד הקרב המרכזי שכתבו את הסימן המלכותי (EIIR) בכתב שחקים. לאחר ארוחת הצהריים סיירה המלכה במכונית פתוחה בין שורות של כ-300 מטוסים שהיו מסודרים בתצוגה סטטית. היא חזרה לאזור המרכזי למטס של 640 מטוסים בריטים וממדינות חבר העמים, מתוכם 440 מטוסי סילון. את המטס הוביל מסוק בריסטול סיקמור שגרר את נס חיל האוויר המלכותי, בעוד שהמטוס האחרון היה אב טיפוס של סופרמרין סוויפט. לבסוף, ארס הכותב שחקים איית את המילה "vivat" ("לחיי!").
דורון נשר
דורון נשר (נולד ב-28 במרץ 1954) הוא שחקן, סופר, תסריטאי, משורר, במאי, קומיקאי, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
נשר נולד וגדל ברעננה. אביו, מקסי נשר, עבד כנהג אגד והשתתף במספר סרטים: "בלוז לחופש הגדול" ו"הקיץ של אביה".
את שירותו בצה"ל עשה נשר בחיל השריון ולאחר שירות של שנה, עבר לפקד על להקת גייסות השריון. הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
נשר החל את דרכו כשחקן בשנת 1976, במחזה המבוסס על היצירה מסעות בנימין השלישי בתיאטרון בימות ושיחק בסרטים הקצרים "מקום בטוח" (1977) בבימוי עמוס גוטמן, ו"הקרב על מבצר ויליאמס" (1981) בבימוי רנן שור. בהמשך שיחק בדרמת הטלוויזיה "אינדיאני בשמש" (1981), ובתפקיד המרכזי בסרט העלילתי באורך המלא "צלילה חוזרת" (1982).
בשנת 1979 החל לעבוד על תסריט לסרט עם רנן שור, שנקרא תחילה "באוגוסט 1970". נשר ושור כתבו בין השנים 1978–1985 שש גרסאות לתסריט, עד שהוא אושר אושר לבסוף להפקה על ידי קרן הקולנוע הישראלי ב-1985. הסרט, "בלוז לחופש הגדול", בבימויו של רנן שור, יצא לאקרנים ביוני 1987. הוא היה הסרט הישראלי הראשון שנבחר לפתוח את פסטיבל הקולנוע ירושלים, ביולי 1987, וזכה לאהבת הקהל ולביקורת אוהדות.
בשנת 1983 שיחק בסרט קצר, שביים מודי קלינבורט, ששודר בטלוויזיה בשם "בריחה ראשונה".
בשנת 1984 שיחק בשני פרקים בסדרת קומדיית המצבים "קרובים קרובים", כדייר משנה בדירתה של חנה מרון. באותה שנה השתתף גם בסרט ההוליוודי "המתופפת הקטנה".
בשנת 1990 העלה את תוכנית הבידור "הצעות לסדר", שזכתה לביקורת אוהדות והוצגה במשך כשנתיים.
בין השנים 1984–1987 כתב והנחה את תוכנית הטלוויזיה לילדים ולנוער "שיישאר בינינו" בערוץ הראשון.
בתחילת שנות ה-90 הגיש פינה קומית קבועה בתוכנית ערב יום שישי של הטלוויזיה "סופשבוע", שזכתה לפופולריות בימי מלחמת המפרץ. בעקבות הצלחת הפינה קיבל עליו להנחות שנתיים אחר כך את תוכנית יום השישי כולה, בהפקת חיים מלובן. התוכנית, "שולחן ארוך עם דורון נשר", שודרה לסירוגין בימי שישי בערוץ הראשון עד סוף 1992. לאחר שספגה ביקורות נוקבות הוא הוחלף בידי דודו טופז כמנחה "סופשבוע".
בשנת 1992 פרסם שני ספרי ילדים, "סיפור מביצה" (בספריית הפועלים) ו"מתן צ'יק צ'ק" (בהוצאת כנרת), וכן ספר שירה בשם "גלידה בטעם מוות" (בספריית הפועלים).
החל מספטמבר 1993, הגיש אחת לשבוע במשך למעלה מחמש שנים את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" בגלי צה"ל, אשר כללה השמעת קטעי מוזיקה מסגנונות שונים ושיחות עם טכנאי הקול באולפן. כמו כן, הגיש בימי ראשון תוכנית בוקר הומוריסטית שבה השמיע את דעותיו על הידיעות שהתפרסמו בעיתוני היום. ב-1997 הגיש בערוץ 8 את תוכנית האירוח "פונדק הרוחות", בעריכה משותפת עם ירון בלוך.
כבמאי קולנוע ביים פרסומות רבות, כתבות טלוויזיה, סרט דוקומנטרי באורך מלא על המוזיקאי שלמה גרוניך "האיש שבא לכמה תווים" ואת הסרט העלילתי "אגדת האיש ששתק" (1998).
בשנים 2000–2006 שימש כשליח הקרן הקיימת לישראל באזור צפון קליפורניה בארצות הברית. ב-2006, בתום תקופת השליחות, הקים בארצות הברית חברה בשם "TimelessCities" שמטרתה הקמה באינטרנט של מודלים בגרפיקת תלת-ממד של ערים היסטוריות. החברה הקימה מודל של ירושלים בימי בית שני וכן מודל של קרקוב.
בשנת 2001 יצא לאור רומן פרי עטו, "אחד מרעננה" במסגרת הוצאת "הספריה החדשה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2010 חזר דורון נשר עם משפחתו לישראל. על תהליך השיבה לישראל, יצר סרט בשם "כל עוד בלבב". בשנת 2011, החל להגיש את התוכנית "תושב חוזר" בימי שבת בגלי צה"ל, והחל לכתוב רומן בשם "האדמה זוכרת". ב-2012 העלה נשר מופע יחיד "זה לא פשוט", בו הוא מספר על אביו מילדותו בברלין, דרך השירות בצבא הבריטי ועד לעבודתו כנהג אגד. המופע הוא שילוב של סיפורים מצחיקים ומרגשים על אביו שהלך לעולמו.
באוגוסט 2012 לקה נשר באירוע מוחי ואושפז במצב קשה. צוות מגן דוד אדום שהוזעק לביתו, מצא אותו עם סימנים לאירוע מוחי. הצוות ביקש לפנותו, אך הוא התנגד לכך בתוקף ולא הסכים להתפנות. הצוות המשיך בטיפול בבית המשפחה ובמשך כשעתיים, אך הוא המשיך להתנגד בתוקף. הצוות עזב, מאחר שעל פי החוק חל איסור על צוותי מגן דוד אדום לפנות חולה לבית חולים כאשר הוא מתנגד לכך בתוקף, ואשתו פינתה אותו לבית החולים. בעקבות האירוע הקים משרד הבריאות ועדת בדיקה. הוועדה קבעה כי הצוות נהג כהלכה, ולא היה בסמכותו לכפות את פינויו של נשר לבית החולים. אך הוחלט לגבש נהלים ברורים למקרים מסוג זה בעתיד.
בשנת 2021 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "המוח שלי ואני", בו הוא מתאר את תהליך השיקום שלו בעקבות האירוע המוחי.
חיים אישיים
נשר היה נשוי לזהר, בתו של הרמטכ"ל חיים בר-לב, ונולד להם בן. מנישואים שניים, לנילי, הוא אב לשתי בנות. מתגורר ברמת השרון.
זקסנהאוזן
מחנה הריכוז זקסנהאוזן (בגרמנית: KZ Sachsenhausen) היה מחנה הריכוז הראשי לאזור ברלין בתקופת המשטר הנאצי. הוא הוקם ברובע זקסנהאוזן של העיר אורניינבורג, פרבר צפוני של ברלין, כאחד משלושה מחנות ריכוז שהוקמו באותה עת בגרמניה למתנגדי המשטר הנאצי (לצד דכאו ובוכנוואלד). המחנה פעל כמחנה ריכוז נאצי בין השנים 1936–1945, ועל פי הערכות הומתו במחנה קרוב למאה אלף איש מתוך כמאתיים אלף אסירים שנכלאו בו.
הקמת המחנה ושנים ראשונות: 1939-1936
במרץ 1933, שבועות אחדים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, הוקם מחנה ריכוז מאולתר בעיר אורניינבורג, לאחר שכוחות אס אה השתלטו על מפעל נטוש בעיר והשתמשו בו לכליאת מתנגדים פוליטיים. מחנה זה מילא תפקיד חשוב בתקופה הראשונה של התבססות המשטר הנאצי בברלין באמצעים של טרור, רדיפת האופוזיציה והעלמתה. מתנגדים פוליטיים שהצליחו להימלט מגרמניה לגלות הפיצו ידיעות על הזוועות המתחוללות במחנה אורניינבורג, ומכונת התעמולה הנאצית גויסה להזמתם.
לאחר חיסולו המעשי של האס אה בליל הסכינים הארוכות עבר מחנה אורניינבורג לידי האס אס, שהחליט על סגירתו ב-13 ביולי 1934. כעבור שנתיים, ב-1936, הקים האס אס תחתיו מחנה חדש, מודרני, מתוכנן בקפידה, שמוקם ברובע זקסנהאוזן שבפאתי העיר ולא במרכזה, ונודע בשם "מחנה ריכוז זקסנהאוזן" (KZ Sachsenhausen). העיר אורניינבורג עצמה נודעה כ"עיר האס אס", בה התגוררו רבים מבכירי הארגון עם משפחותיהם, ובה מוקמו חלק ממתקניהם ומטותיהם, בצד מחנה זקסנהאוזן.
זקסנהאוזן היה המחנה הראשון להיבנות לאחר הכפפת כוחות המשטרה של הרייך לפיקודו של היינריך הימלר. המחנה תוכנן בידי אדריכלי האס אס כ"מחנה ריכוז אידיאלי", כך שמבנהו יבטא את השקפת העולם האידאולוגית של האס אס, ובמקביל יכפיף את אסיריו אל עוצמתו הבלתי ניתנת לערעור של האס אס. הימלר הגדיר את המחנה "אבטיפוס של מחנה ריכוז מודרני, עדכני, אידיאלי וניתן להרחבה". לזקסנהאוזן היה מעמד מיוחד ומוביל בין מחנות הריכוז הנאציים, שנבע מבכורתו ומקרבתו לבירת הרייך, עובדה שהועצמה כאשר הוחלט ב-1938 למקם בצידו את מנהלת הפיקוח של כלל מחנות הריכוז ברחבי הרייך.
מחנה זקסנהאוזן נפתח רשמית ב-12 ביולי 1936, עם העברתה של קבוצה בת 50 אסירים ממחנה אסטרווגן לבניית המחנה. המחנה נבנה בצורת משולש שווה-שוקיים, כאשר מבניו מקובצים באופן סימטרי סביב ציר התיכון של המשולש. מבנה מנהלת המחנה ממוקם בבסיס המשולש, כאשר בחזיתו מגרש מסדרים בצורת חצי-עיגול. סביב מגרש המסדרים נבנו בחצי גורן ביתני האסירים, ובהמשך ציר התיכון לקראת קודקוד המשולש מוקמו מגורי האס אס. שער המחנה, בבסיס המשולש וכחלק ממתחם ההנהלה, נשא את הכיתוב המפורסם "העבודה משחררת" (Arbeit Macht Frei).
בתקופת פעילותו הראשונה של מחנה זקסנהאוזן נכלאו בו בעיקר אסירים פוליטיים. לאחר פוגרום ליל הבדולח בליל ה-9 בנובמבר 1938, נכלאו בזקסנהאוזן כ-6,000 יהודים מתוך 30,000 יהודי גרמניה שנעצרו על פי הוראתו של ראש האס אס, היינריך הימלר. גם מחנות דכאו ובוכנוואלד אוכלסו באסירי מבצע זה. מרביתם של אסירים אלה שוחררו מקץ שבועות אחדים, לאחר שחויבו לשלם קנס גבוה לשלטונות הרייך ולחתום על התחייבות לעזוב את גרמניה.
במלחמת העולם השנייה
מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 עצרה המשטרה הגרמנית 900 מיהודי ברלין, שנכלאו בזקסנהאוזן. כמו כן נכלאו בזקסנהאוזן יהודים חסרי אזרחות גרמנית שברחו ממזרח אירופה ("אוסט יודן").
עם כיבוש פולין הגיעו כעצירים לזקסנהאוזן חלק מאלפי פולנים מבין האליטות – אישי ממשל, אינטלקטואלים, כמרים, מורים וכדומה – שנעצרו בידי הגרמנים כדי לנטרל כל מנהיגות פולנית. התנאים במחנה הורעו עם התגברות הצפיפות, ובהיעדר תנאים סניטריים ראויים ומנות מזון מספיקות נפטרו רבים מהאסירים מרעב, מחלות ותשישות.
מאפריל עד יוני 1941 ערך רופא האס אס ד"ר פרידריך מנקה סלקציה בין אסירי המחנה, כשהוא ממיין למוות אסירים תשושים וחולים במסגרת מבצע להרחבת תוכנית T4 - אותנסיה והחלתה על אסירי מחנות שהיו חלשים מכדי לעבוד. האסירים הממוינים למוות הועברו לזוננשטיין, מרכז שבו נכים פיזית ונפשית הומתו באופן שיטתי בגז בידי רופאי אס אס.
במהלך המחצית השנייה של 1941 נכלאו בזקסנהאוזן כ-18,000 שבויי מלחמה סובייטים. כ-13,000 מהם הוצאו להורג במחנה.
בסוף מאי 1942 הומתו כ-96 יהודים בירי.
במרץ 1943 הוקם במחנה תא גזים מוסווה כחדר מקלחת, אשר שימש בעיקר להמתת שבויי מלחמה סובייטים.
לאורך כל התקופה המשיכו להישלח למחנה יהודים, קומוניסטים, הומוסקסואלים, צוענים ומתנגדי משטר מכל רחבי הרייך. כן נכלאו במקום, בתקופות מסוימות, כמה מהמנהיגים הפוליטיים של מדינות אירופה הכבושות. באוגוסט 1944 נשלחו למחנה 3,500 פולנים ממגורשי ורשה, במהלך הניסיונות לדיכוי מרד ורשה.
בתחילת 1945 מנתה אוכלוסיית המחנה כ-65,000 אסירים, מתוכם כ-13,000 נשים. המחנה גדל והתרחב עד שכלל למעלה מ-60 מחנות משנה, שסיפקו כוח עבודה למפעלי תעשיית החימוש הגרמנית בסביבות ברלין – תעשייה שנשענה על עבודת כפייה. מגפת טיפוס שהשתוללה במחנה, כבמחנות ריכוז אחרים, הפילה חללים רבים.
עם התקדמות בעלות הברית לכיוון ברלין החלו שומרי האס אס בפינוי כפוי של אסירי המחנה. 30,000 אסירים הוצעדו במצעד מוות לכיוון צפון-מזרח, כשרבים מהם מתים בדרך מתשישות ורעב או נורים בידי אנשי האס אס.
ב-2 במאי 1945 שחרר הצבא האדום את שארית הפליטה של צועדי מצעד המוות, ליד העיר שוורין בגרמניה. מחנה זקסנהאוזן עצמו שוחרר בידי הכוחות הסובייטיים ב-22 באפריל 1945. במקום נמצאו בזמן השחרור רק כ-3,000 אסירים תשושים, חולים ומזי רעב.
על פי רישומי הגרמנים היו בזקסנהאוזן בסך הכול 140,000 אסירים רשומים, מהם 30,000 נפטרו במהלך שהותם במחנה. נתונים אלה אינם כוללים עוד עשרות אלפי עצירים שלא נרשמו, ובכלל זה למעלה מ-18,000 שבויי מלחמה סובייטים שמרביתם הומתו במחנה זמן קצר לאחר הגעתם. מקורות אחדים אומדים את מספר הנספים במחנה בכ-100,000.
מבצע ברנהרד
בזקסנהאוזן הפעיל האס אס את מבצע ברנהרד (בגרמנית: Aktion Bernhard). היה זה מבצע שיזמו הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה לשם ערעור כלכלת בריטניה על ידי הצפת בריטניה בשטרות כסף מזויפים בסכום כולל של מיליוני לירות שטרלינג.
תוכנית המבצע הייתה פרי יוזמת האס אס, וקיבלה את אישורו של היינריך הימלר. ביצוע המבצע הוטל על מיור האס אס ברנהרד קריגר, והמבצע נשא את שמו.
שטרי הכסף המזויפים הודפסו בזקסנהאוזן. קריגר הרכיב צוות של 142 אנשים, חלקם מבין אסירי המחנה, שהיה להם ידע וניסיון בדפוס, ובאמצעותם זייף לירות שטרלינג. אנשי הצוות זכו ליחס מאוד מועדף משאר האסירים שכלל: מזון רב, טיפול רפואי, ומגורים נאים. המבצע היה כל כך סודי שאפילו השומרים ששמרו סביב המבנים שבו התבצע המבצע, לא ידעו על מה הם שומרים.
עד לסיום המלחמה הצליחו הנאצים לזייף קרוב לתשעה מיליון שטרי כסף בריטי בסכום שהתקרב ל-135 מיליון לירות שטרלינג. השטרות זויפו בצורה כמעט מושלמת שהקשתה להבחין בינם לבין שטרות בריטיים מקוריים.
הנאצים התכוונו לפזר את השטרות מעל האי הבריטי, מתוך אמונה כי פרט לכמה אנשים ישרים, רוב מוצאי השטרות ישמרו אותם לעצמם וישתמשו בהם. כוונה זו לא התממשה מאחר שעם התהפכות גלגל המלחמה בשנת 1943 נזקקו הנאצים לשטרות המזויפים למטרות חיוניות יותר, כייבוא חומרי גלם אסטרטגיים ותשלום לסוכני הביון הנאצי, כדוגמת ציצרו, המרגל שהמציא לנאצים מסמכים בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה שצולמו מכספתו של השגריר הבריטי בטורקיה יו נצ'בול-האג'יסן. יש סברה כי חלק משטרות אלה גם מימנו את מבצע החילוץ של הרודן המודח בניטו מוסוליני בספטמבר 1943 ממקום מאסרו בפסגת הר מהרי האפנינים.
כשכוחות בעלות הברית התקרבו למחנה זקסנהאוזן, הועבר צוות הזייפנים למחנה הריכוז מטהאוזן באוסטריה. לקראת התבוסה הסופית במאי 1945, תכננו הנאצים לרצוח את אנשי הצוות באבנזה (Ebensee), תת-מחנה של מטהאוזן. אך כאשר כוחות צבא ארצות הברית התקרבו למקום, נסו השומרים, וכל אנשי הצוות התפזרו בין 16,000 האסירים באבנזה, וחייהם ניצלו. האנשים שוחררו ב-5 במאי על ידי הצבא האמריקאי.
במחנה זקסנהאוזן שירת רודולף פרנץ הס, קודם למינויו כמפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, וזיכרונותיו של הס מוסרים מידע רב על שיטות פעולתו של המחנה. מקור מידע חשוב נוסף הוא עדויותיהם של העדים והנאשמים במשפט ברלין.
ההתקוממות
ב-23 באוקטובר 1942 הורה ראש האס אס היינריך הימלר על גירושם לאושוויץ של כל היהודים הנמצאים במחנות ריכוז הממוקמים בגבולות 'הרייך הישן'. הדבר הוביל לאקט התנגדות בזקסנהאוזן, כאשר נוכח מוות מיידי צפוי, שמונה-עשר צעירים יהודים התמרדו במסדר, רצו לעבר אזור המפקדה ונאבקו באנשי האס אס. משום מה לא הורה מפקד המחנה על הוצאתם המיידית להורג וב-23 באוקטובר 1942 יצאה שיירה מזקסנהאוזן לאושוויץ עם 454 אסירים יהודים, בהם 18 המורדים.
לאחר המלחמה
ועדת חקירה סובייטית ביקרה במחנה לאחר המלחמה, במטרה לאסוף ראיות לפשעי הנאצים שבוצעו במקום. בעקבות עבודת הוועדה הועמדו לדין 16 אנשי אס אס מבין שומרי המחנה בפני בית דין צבאי סובייטי בברלין בסוף 1947. 14 מתוכם נידונו למאסר עולם עם עבודת פרך, ושניים נוספים ל-15 שנות מאסר. הם נשלחו לרצות את עונשם בעבודה במכרות הפחם של הים הצפוני. שישה מתוכם מתו בתוך חמשת החודשים הראשונים לריצוי עונשם. הנותרים שוחררו ב-1956 ונשלחו לגרמניה המזרחית, שם הועמדו למשפט מחדש וחלקם נידונו לתקופות מאסר נוספות.
מחנה מעצר סובייטי
החל מאוגוסט 1945 שימש המקום כמחנה מעצר סובייטי, שהיה לגדול מבין המחנות הסובייטיים בשטחי הכיבוש שלהם. המחנה נקרא "מחנה מיוחד מס' 1" ונכלאו בו גרמנים נאצים, פעילים אנטי-קומוניסטים ומשתפי פעולה סובייטים עם המשטר הנאצי. ב-1950 פינו הסובייטים את המחנה ופירקו את מרבית מתקניו. על פני 5 שנות פעילותו כמחנה סובייטי נכלאו בו כ-60,000 אסירים, ומעריכים שלפחות 12,000 מהם מצאו בו את מותם כתוצאה מרעב וממחלות. אף שהשאלה אם הסובייטים פגעו פיזית באסירים במטרה להביא למותם בצורה שיטתית שנויה במחלוקת, חוקרים מערביים קובעים בוודאות כי נערכו במחנה הוצאות להורג והלקאות.
אתר הנצחה
מאז 1961 משמש המקום אתר הנצחה. פיתוחו הראשוני כאתר הנצחה כלל את הריסת מרבית מבניו ומתקניו והקמת אנדרטאות, שהנציחו בהבלטה יתרה את המתנגדים הפוליטיים למשטר הנאצי על פני קורבנות אחרים של המחנה, ברוח המשטר המזרח-גרמני. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ואיחוד גרמניה הוקמה קרן ציבורית המפעילה את האתר ואחראית על תצוגות ההנצחה שבו.
בתחילת המאה ה-21, פועלים באתר מוזיאונים אחדים, אחד מהם מנציח את שנותיו של המתקן כמחנה סובייטי. כמה ממבני המחנה שוקמו או שוחזרו, ביניהם מבנה הכניסה, מגדלי שמירה, תנורי הקרמטוריום וביתני כליאה.
בדמינטון באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
טורנירי הבדמינטון באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בטכנפוליס בין ה-7 ל-12 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מטורניר נערים וטורניר נערות, בהשתתפות 32 ספורטאים לכל מגדר. בנוסף, התקיים טורניר קבוצות מעורב שהורכב משמונה קבוצות. כל קבוצה הורכבה מארבעה נערים וארבעה נערות מלאומים שונים.
העפלה
ההעפלה היא אישית והמכסה ניתנת לספורטאים עצמם. כל הספורטאים המשתתפים בטורניר נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. כל הספורטאים המשתתפים בטורניר נדרשים להיות בני 15 עד 18, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2003).
הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה העולמית לבדמינטון סיכמו ש-32 ספורטאים יעפילו לכל טורניר. כל נבחרת לאומית יכולה לשלוח ספורטאי אחד מכל מגדר אלא אם שני הספורטאים דורגו בארבעת המקורות הראשונית בדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון ב-3 במאי 2018. 32 מכסות לכל טורניר יחולקו באופן הבא: מכסה בודדת ניתנה למדינה המארחת,. ארבע מכסות יחולקו כהקצאה עולמית. יתר, 27 המכסות, יחולקו בהתאם לדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון כפי שפורסם ב-3 במאי 2018.
הדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון עבור העפלה לטורניר האוליפי יהיה מבוסס על התוצאות שהושגו בין ה-3 באפריל 2017 ל-29 באפריל 2018. ברשימת העפלה יהיה יצוג לכל אחת מחמש היבשות: אמריקה, אירופה, אסיה, אפריקה ואוקיאניה. ספורטאים שזכאים למכסה באמצעות הייצוג העולמי נחשבים כמייצגים של היבשת. בהתאם לכך, אפ בחלוקת המכסות הראשונית אין ייצוג ליבשת מסוימת, הספורטאים הנמצאים בדירוג הגבוהה ביותר מאותה יבשת בדירוג העולמי לנוער יהיה זכאי לקבלת המכסה. אולם, אם אין ספורטאי מיבשת מסוימת, ההקצאה למכסה תועבר לספורטאי הזכאי הבא בתור ללא כל התחשבות ליבשת אליה הוא משתייך.
האריה מנמאה
לפי המיתולוגיה היוונית, האריה מנמאה הוא אריה מפלצתי ששכן בנמאה, מצפון לארגוס. לגבי הוריו של האריה מנמאה יש גרסאות שונות:
האריה מנמאה היה מגיח ממערה בעלת שני פתחים ומשמיד כל מי שמצא בדרכו.
פרוותו הייתה חסינה לכל כלי נשק מכל סוג שהוא, רק ציפורניו של האריה יכלו להוריד את הפרווה מעל גופו.
הרקולס והאריה מנמאה
המשימה הראשונה שהוטלה על הרקולס הייתה להביא לאוריסתאוס את עור האריה. לכך יש קשר מסוים עם משימתו השנייה כי ההידרה מלארנה הייתה צאצא של האריה.
הרקולס טיפס על ההר, פילס דרך בסבך השיחים, ולפנות ערב הבחין באריה הענקי וירה בו חץ. אלא שעורו של האריה היה חסין בפני כלי נשק, והחץ החליק מעליו בלא שיעורר את תשומת לבו. החץ השני פגע בחזהו של האריה, אך גם הוא לא חדר אל תוך גופו אלא צנח בין רגליו. אז הבחין האריה בהרקולס וזינק לעברו. הרקולס הלם באלה על ראש האריה אך האלה שהייתה עשויה מענף עץ זית, נשברה. האריה לא נפגע, רק עיניו התערפלו והוא נסוג למאורתו. הרקולס חסם את מבואה האחורי של המאורה ופרץ מפתחה הקדמי. ומכיוון שהבין שנשק לא יועיל לו החליט להאבק באריה בידיים חשופות. הוא תפס את האריה מגבו כדי לא להפגע מציפורניו ולפת בעוצמה את צווארו. וכך בעודו דורך בכפות רגליו על בהונותיו של האריה ומחשק בירכיו את צלעותיו, חנק אותו הרקולס למוות.
האריה מת, אך מכיוון שעורו היה חסין בפני כלי נשק, אי אפשר היה לחתוך אותו בסכין כדי להפשיטו, ולכן הרקולס השתמש בציפורני האריה כדי לחתוך את העור. מאז נהג הרקולס להתעטף בעור הזה כשריון, וראש האריה שימש לו כקסדה. כשהופיע כך במיקנה נבהל אוריסתאוס ומאז אסר עליו להיכנס העירה עם שללו.
על מנת לשבח את ניצחונו של הרקולס נקבעו "המשחקים הנמאים" ביוון.
בתרבות פופולרית
בספר פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן פרסי מצליח להביס את האריה מנמאה על ידי הלעטתו במזון לאסטרונאוטים, שממנו הוא נחנק. עורו של האריה הפך למעיל פרווה חסין כדורים. פרסי מעניק את המעיל כמנחה לאביו בתמורה להגנה על גרובר והאופיאוטאורוס במסעם לאולימפוס.
יחסי הודו–נאורו
יחסי הודו–נאורו הם היחסים הבינלאומיים בין הודו לנאורו, אשר כוננו מאז עצמאותו של האי ב-1968. הודו ונאורו הן רפובליקות בחבר העמים הבריטי.
היסטוריה
נאורו השקיעה ב-Paradeep Phosphates Ltd (התאגדה ב-1981) מיזם משותף בין ממשלות הודו ונאורו. הנשיא ברנרד דוויוגו ביקר בהודו ביוני 1993, כאשר נאורו עזבה את מניותיה עקב הפסדים שנגרמו בשווי 63.8 מיליון דולר אוסטרלי ב-Paradeep Phosphate Ltd. הודו קנתה את ההון העצמי של נאורו בסכום שהשקיעה נאורו בתחילה. הנשיא קינזה קלודומאר ביקר בהודו במהלך אפריל 1998 כדי להשתתף באספת האספה הראשונה של מתקן הסביבה העולמי (GEF). הביקור נוצל לחילופי דעות דו-צדדיים והנשיא התקבל כאורח מדינה במשך יומיים לאחר פגישת ה-GEF.
ראש הממשלה נרנדרה מודי אירח ועידת פורום של 14 מדינות הודו–מדינות איי האוקיינוס השקט בסובה, פיג'י, במהלך ביקור במדינת האי שכלל משלחת מנאורו שבה הודו התחייבה להקים משרד סחר בניו דלהי, בניית רשת תקשורת פאן-פסיפיק, להגדיל את הסיוע למענק ל-$200,000 בשנה לאזור ומתן אשרת הגעה לאזרחי נאורו.
שר ההגנה של הודו, סובהאש בהמר, ביקר בנאורו לרגל יום השנה ה-50 שלהם ליום החוקה. ממשלת הודו גם סייעה למשטרת נאורו עם אספקת המדים שלהם לחגיגות ועם אספקת 22 רכבי שטח ו-2 אוטובוסים למדינה.
סיוע חוץ
הודו היא אחת התורמות הגדולות ביותר לאי על ידי סיוע למשרד החינוך להקים מתקני תחבורה לתלמידים וקרנות לגיוס מורים נוספים לבתי הספר, ושיפרה את התשתית של הפרלמנט על ידי הקמת חיבורי תחבורה ומחשבים לחברי הפרלמנט וליו"ר.
בנובמבר 2003, ממשלת נאורו ביקשה שוב למלא צוות מומחים בתחום המחשוב, כריית פוספט, ייצור חשמל ומפעל התפלה. הנשיא מרקוס סטיבן ביקר בהודו באוקטובר 2010 למשחקי חבר העמים בניו דלהי שם זכה האי במדליית זהב ובמדליית כסף בהרמת משקולות במשחקים.
בתחום העבודה, ממשלת הודו הקצתה 5 משבצות לנאורו לקורסי הכשרה במסגרת התוכנית הודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי (ITEC) בשנים 2010–2011. משבצת מלגה אחת מוצעת גם במסגרת מלגת תרבות כללית של ICCR (תוכנית עממית).
הודו התקבלה כשותפת הדיאלוג של פסגת פורום איי האוקיינוס השקט ה-33 כסיוע מתמשך לנאורו ולמדינות אחרות באיי האוקיינוס השקט. הנציב העליון ההודי בפיג'י מוסמך במקביל לנאורו ולנאורו יש קונסוליית כבוד בניו דלהי.
דיכאון עונתי
דיכאון עונתי או דיכאון חורף (ובלשון המקצועית SAD - ראשי תיבות באנגלית של הפרעה רגשית עונתית) הוא דיכאון המופיע בעיקר בעונת החורף. אנשים מוגדרים כלוקים בהפרעה זו, אם לקו בה במהלך השנתיים הקודמות לאירוע, ובתנאי שהדיכאונות חלפו בתקופת האביב ונשללו אירועי דיכאון שאינם עונתיים. מחקרים הראו כי קיים קשר בין אור לבין מצב הרוח, והוא מושפע לרעה משעות חושך ארוכות וחשיפה פחותה לאור השמש ובזמן שהטמפרטורות יורדות ההפרעה נפוצה יותר אצל נשים ואצל אנשים צעירים בשנות העשרים לחייהם.
הפרעה ריגשית עונתית מקשה על האדם לתפקד. לפי מייקל טרנר, נשיא "המרכז לטיפולים סביבתיים", "מצב הרוח יורד פלאים כחודש אחרי תחילת התסמינים. אנשים שסובלים מההפרעה הזאת מפתחים דיכאון עמוק, הכולל תחושת צער מתמשכת, התרחקות מידידים ומבני משפחה, ואיבוד עניין בפעילויות שמהם נהנו בעבר".
התופעה אינה שכיחה בישראל ומקיפה רק כאחוז אחד מהאוכלוסייה, אלא שכיחה יותר באזורים בהם שעות החושך ארוכות יותר, כגון בארצות סקנדינביה, שם כ-10% מהאוכלוסייה לוקה במהלך החורף בדכדוך, חוסר חשק, עייפות ונטייה לצריכת מאכלים מתוקים. הסיבות לדיכאון העונתי טרם נחקרו עד תומן. משערים כי העלייה ברמת הורמון המלטונין, האחראי על ויסות זמני שינה ועירות, משפיעה לרעה על ייצור הכמויות הסדירות של המוליכים העצביים סרוטונין ונוראדרנלין. בנוסף, ירידה בכמויות של המוליך העצבי דופמין נגרמת בשל החשיפה המעטה לאור.
אחד הטיפולים האפשריים בדיכאון עונתי הוא פוטותרפיה, הכולל חשיפה לאור מלאכותי, (בעבר לכמה שעות ביום וכיום מקובל לחצי שעה בלבד). בנוסף מקובל טיפול במגוון תרופות נוגדות דיכאון, כגון פרוזק ממשפחת תרופות ה-SSRI. עוד מומלץ להרבות ביציאה מהבית ולעסוק בפעילות ספורטיבית בשעות המוארות. דיאטניות ממליצות על דיאטה המבוססת על פחמימות (רצוי מלאות) כגון: אורז, פסטה ולחם.
The Girls (שיר)
The Girls (בעברית: הבנות) הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק הסקוטי קלווין האריס. הוא פורסם בתור הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלו אלבום האולפן, I Created Disco, ב-4 ביוני 2007. "The Girls" היה לשיר שדורג במקום הגבוה ביותר במצעד הסינגלים הבריטי באלבומו הראשון, בכך ששבוע לאחר שפורסם, הוצג במקום ה-3. גרסה מוברחת של השיר דלפה על קובץ והופצה מספר חודשים לפני שהאלבום פורסם.
אוטוקלב
אוֹטוֹקְלָב או דוד עיקור (על פי האקדמיה ללשון העברית: אַקְטָר) הוא מכשיר שנועד לבצע טיהור של כלים רפואיים, כלי מעבדה שונים ואף ציוד לקעקועים אשר לא חד פעמי.
הפיזיקאי והמיקרוביולוג שארל שמברלן נחשב ליוצר האוטוקלב הראשון, לאחר שבנה ב-1879 פילטר חרסינה בעל נקבים זעירים מאוד, שסינן נוזלים מחיידקים.
פעילות האוטוקלבים המודרניים מבוססת על יצירת קיטור בטמפרטורה גבוהה ובלחץ אוויר גבוה.
חירלדה
החירלדה (בספרדית: Giralda) היא מגדל הפעמונים של קתדרלת סביליה, אחת מהכנסיות הגדולות בעולם ודוגמה מצוינת לסגנון הבנייה הגותי והבארוק. שני השלישים התחתונים של המבנה שימשו בעבר כמינרט, שכאשר נבנה, היה הבניין הגבוה בעולם בגובה 97.5 מ'. הבניין שימש כסמל חשוב של העיר בימי הביניים.
המגדל נבנה במקור כמינרט בתקופת האל-מוואחידון בסביליה. הוא נבנה בכמה סגנונות בנייה מובהקים: שני השלישים התחתונים נבנו בסגנון בנייה שאופייני לאל-מוואחידון והשליש העליון בסגנון האדריכלות של הרנסאנס הספרדי.
כיפת הנחושת שהייתה במקור בראש המגדל נפלה ברעידת האדמה של שנת 1365. הנוצרים החליפו אותה בצלב ופעמון.
לחירלדה מספר מגדלים דומים. האדריכל שבנה את המגדל, ג'אבר בן אפלח, בנה גם מספר מגדלים דומים במרוקו. המגדל של מסגד כותוביה בעיר מרקש שימש כמודל עבור החירלדה ועבור מגדל חסאן ברבאט.
לחירלדה תפקיד בספרו של דן בראון "שם הצופן: מבצר דיגיטלי", זהו המקום בו דייוויד בקר הורג לבסוף את יריבו הולהוט.
איוואן פאנפילוב
איוואן ואסילייביץ' פאנפילוב (ברוסית: Иван Васильевич Панфилов; 1 בינואר 1893 - 18 בנובמבר 1941) היה גנרל סובייטי שנטל חלק בקרב על מוסקבה במהלך מלחמת העולם השנייה כמפקד דיוויזיית הרובאים ה-316.
שנים מוקדמות
איוואן פאנפילוב נולד בעיר פטרובסק כבנו של פקיד. בעודו ילד מתה אמו, והוא נאלץ לעזוב את בית-הספר ולעבוד בחנות בהיותו בן שתים עשרה.
מלחמת האזרחים
ב-1918, עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, הוא התנדב לצבא האדום ומונה למפקד מחלקה באוגדה ה-25 של וסילי איבנוביץ' צ'פאייב. במרץ 1919 יצאה האוגדה להרי אורל כדי לבלום את צבא הקוזקים הלבן של אלכסנדר דוטוב, אחד מתומכיו של אדמירל אלכסנדר קולצ'ק. בסתיו, הופרדה חטיבתו של פאנפילוב מהאוגדה ונשלחה לצאריצין, שם השתתפה בהגנת העיר נגד כוחותיו של אנטון דניקין. במהלך המערכה, הוא לקה בטיפוס הבהרות ונאלץ להתפנות לעורף.
באפריל 1920, לאחר שהתאושש, התנדב פאנפילוב לחזור לשירות פעיל. הוא מונה למפקד מחלקה בחטיבת חיל הרגלים ה-100 וככזה השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית. בספטמבר, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. לאחר סיום המלחמה, הצטרף לגדוד הגבול ה-183 באוקראינה ונטל חלק בפעילות נגד לוחמי הגרילה באזור. בנובמבר 1921, החל בלימודים בבית הספר למפקדי חיל רגלים ע"ש סרגיי קמנב בקייב, אותם סיים בספטמבר 1923. אז הוצב כמפקד פלוגה בחטיבת חיל הרגלים ה-52 בירוסלבל.
מרכז אסיה
במרץ 1924 התנדב פאנפילוב לצאת לטורקסטן ולהשתתף בדיכוי הבסמצ'י, מורדים מוסלמים שפעלו נגד השלטון הסובייטי באזור. באפריל, הוא הגיע לאזור וניתן לו הפיקוד על הפלוגה ה-1 בחטיבת הרובאים הטורקסטנית. באוקטובר, הוא נעשה למפקד בית-הספר החטיבתי. באוגוסט 1925 הוחזר לתפקידי שדה והוצב כמפקד מוצב בהרי פמיר. באפריל 1928 ניתן לו הפיקוד על חטיבה, תפקיד בו החזיק במשך שלוש שנים. ביוני 1931 עבר לשמש כמפקד גדוד חיל הרגלים העצמאי ה-8. בדצמבר 1932 מונה למפקד חטיבת חיל הרגלים ההררי ה-9. החל מ-1935 שימש בתפקידי הדרכה באקדמיית הדגל האדום ע"ש לנין בטשקנט. בספטמבר 1937 קודם לראש המטה של הפיקוד הצבאי המרכז אסיאתי. באוקטובר 1938 נעשה לראש מנהל הגיוס של הרפובליקה הסובייטית הקירגיזית. הוא קיבל דרגת קומבריג - המקבילה בערך לתת-אלוף - ב-26 בינואר 1939. ב-4 ביוני 1940, קודם לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
ב-12 ביולי 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, מונה פאנפילוב למפקדה של דיוויזיית הרובאים ה-316, עוצבת מילואים שהוקמה בעיר אלמא אטא. באוגוסט נשלחה היחידה לחזית ליד לנינגרד, לשם הגיעה ב-27 לחודש. כבר ב-2 בספטמבר הופנתה לעתודה. ב-7 באוקטובר, עם התקרבות הגרמנים למוסקבה, נשלחה האוגדה להגן על הבירה. חייליו של פאנפילוב התפרסו בגזרה בת ארבעים קילומטר סמוך לעיר וולוקולמסק, 130 ק"מ מצפון-מערב למוסקבה, כחלק מהארמייה ה-16 של הגנרל קונסטנטין רוקוסובסקי. ב-15 באוקטובר תקפו הגרמנים. לאחר שבועיים של לחימה, נסוגה הדיוויזיה. אף שסבלה אבדות כבדות, הצליחה העוצבה לעכב מאוד את ההתקדמות הגרמנית לעבר הבירה ולרכוש זמן יקר עבור מגיניה. קו ההגנה החדש של הדיוויזיה ה-316 סמוך לכפר דובוסקובו נפרץ על ידי האויב ב-15 וב-16 בנובמבר. עיתונים סובייטים דיווחו לאחר מכן כי עשרים ושמונה מבין חייליה השמידו מספר גדול של טנקי אויב כשהגנו על האזור, אך הסיפור הסתבר כבדיה עיתונאית לאחר המלחמה, במה שנודע כמיתוס של אנשי פאנפילוב. האיום לאגפו השמאלי של רוקוסובסקי דרבן את פיקוד הצבא האדום לשגר את הדיוויזיה ה-78 לאזור על מנת לעצור את הנסיגה. מזג האוויר הקשה וההתנגדות הנמרצת של הסובייטים האטו את האויב עד שנעצר בהדרגה.
ב-17 בנובמבר אישר יוסיף סטלין לקדם את הדיוויזיה ה-316 למעמד של אוגדת משמר. למחרת, קבוצת עיתונאים נסעה למוצב הפיקוד של פאנפילוב בכפר גוסניובו והספיקה לבשר לו על כך. בעודו מתדרך אותם באוויר הפתוח, נפתחה עליהם אש מרגמות וכוחות גרמניים התקדמו לעבר הכפר. פאנפילוב נהרג במקום מרסיס פגז שפילח את רקתו. הצו של סטלין נכנס לתוקף באותו היום, והדיוויזיה ה-316 הפכה לדיוויזיית המשמר ה-8. ב-23 לחודש, היא נקראה על שם מפקדה ההרוג.
מורשתו
פאנפילוב נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה. ב-12 באפריל 1942 הוענק לו התואר גיבור ברית המועצות בדיעבד.
הגנרל התפרסם הן כמפקדם של עשרים ושמונה החיילים שנהרגו ב-16 בנובמבר, שהיו גיבורים לאומיים עד שבשנות ה-80 נחשף כי סיפור המעשה היה מוגזם מאוד, והן כאחד מגיבורי ספרו המצליח של אלכסנדר בק, "כביש וולוקולמסק" (בעברית: "אנשי פאנפילוב"), אותו כתב הסופר ביחד עם אחד ממפקדי גדודיו של הגנרל, קצין קזחי בשם באורג'ן מומיש-אולי. "אנשי פאנפילוב" היה מוכר מאוד בישראל, השפיע רבות על בני דור הפלמ"ח וקציני צה"ל היו מחויבים בקריאתו. מקומות רבים נקראו על שמו של הגנרל: העיר ז'רקנט שבקזחסטן נקראה פאנפילוב בין 1942 ל-1991, וישנם שני מחוזות בשם זה, אחד בקזחסטן ואחד בקירגיזסטן. גם פסגה בגובה 4,300 מטר בהרי טיין שאן נקראה על שמו.
פיקוס הגומי
פיקוס הגומי (שם מדעי: Ficus elastica) הוא מין של פיקוס, סוג עץ ממשפחת התותיים. תחום התפוצה הטבעי שלו בחלקים המזרחיים של דרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה, והוא התאזרח בסרי לנקה, איי הודו המערביים ומדינת פלורידה בארצות הברית, ובמדינות רבות אחרות באזורים הטרופיים והסובטרופיים, בשמשו לעיתים קרובות כצמח נוי בפארקים בגנים וברחובות.
תיאור
פיקוס הגומי הוא אפיפיט למחצה, סוג של תאנה חונקת, עץ ירוק-עד שיכול להגיע לגובה שבין 20 ל-40 מטרים (לעיתים רחוקות 60 מטרים) וקוטר בגובה חזה של עד 2 מטרים. קליפת הגזע חלקה וגונה חום בהיר עד חום בינוני. צורת הגזע בלתי סדירה והוא מפתח שורשי אוויר וסמוכות לעגון יציב באדמה ולתמיכה בענפים הכבדים. צמחים צעירים גדלים כאפיפיט.
במקרה של פגיעה בצמח, חלקים בו משחררים שפע של מיץ חלב לבן (לטקס). מכיוון שהוא יכול להוות מקור לתגובות אלרגיות ולתגובות אנפילקטיות עבור אנשים הסובלים מאלרגיות ללטקס, עליהם להימנע ממגע איתו.
העלים הסרוגים מחולקים לפטוטרת וטרף. אורך הפטוטרת בין 2 ל-5 סנטימטרים. הטרף הוא עלה פשוט בשרני בעל שוליים ישרים באורך בין 8 ל-35 סנטימטרים וברוחב בין 5 ל-15 סנטימטרים. החלק העליון של העלה הוא בגון ירוק כהה מבריק וחלקו התחתון הוא ירוק בהיר. העלים הגדולים ביותר (לעיתים עד 45 סנטימטרים) גדלים בצמחים צעירים שחייבים להתמודד עם מעט אור תת-היער בטבע והם קטנים הרבה יותר בעצים בוגרים. העלים מתפתחים בתוך נדן במריסטמה הקודקודית, אשר גדל ככל שמתפתח העלה החדש. אורכו כ-10 סנטימטרים וגונו אדום כהה. כאשר העלה נפתח הנדן נדחף ונופל. בתוך העלה החדש מחכה להתפתח עלה נוסף בוגר נוסף. העלים מכילים ציסטולית.
עץ פיקוס הגומי הוא צמח חד-ביתי, כלומר פרחים זכריים ונקביים גדלים על אותו העץ. כמו במינים אחרים של פיקוס, הפרחים דורשים סוג מיוחד של סימביוזה (הדדיות הכרחית) עם צרעות הפיקוס להאבקה. לכן פיקוס הגומי אינו זקוק לפרחים צבעוניים או ריחניים כדי למשוך מאביקים. הפרחים נמצאים בתוך תפרחת. תפרחות אלו נוצרות בזוגות על ענפים קטנים ונטולי עלים, וגודלן 10 על 5 עד 8 מילימטרים. זכר ונקבה, יש פוריים ויש עפצים עקרים. לפרחי הזכר יש עוקץ וארבעה עלי גביע ורק אבקן אחד ללא אבקנים. הפרחים הנקביים נטולי עוקץ הם בעלי עמוד עלי ארוך, המסתיים בצלקת מוגדלת, דמוית ראש פחות או יותר.
הפרי הוא תאנה קטנה, צהובה-ירוקה, סגלגלה באורך 1 סנטימטרים, שכמעט ואינה אכילה. זרעים פוריים כלולים רק בפרח שהואבק על ידי צרעת הפיקוס הספציפית.
תחום תפוצה
תחום התפוצה הטבעי של פיקוס הגומי נע בין נפאל בצפון עד אינדונזיה, בהוטן, צפון-הודו, בורמה והרפובליקה העממית של סין (יונאן) ומלזיה. הוא נשתל באופן נרחב ברוב האזורים טרופיים בעולם, כולל איי הוואי ואיי הודו המערבית. לבסוף, באירופה, ניתן למצוא אותו בגנים המוגנים של הריביירה הצרפתית ובחופי ספרד ואיטליה.
פרט בודד בולט של פיקוס הגומי גדל בפלאסה פרנסיה מול בית הקברות לה רקולטה בשכונת רקולטה בבואנוס איירס בירת ארגנטינה. ענפיו התחתונים העצומים דמויי המחושים, המשתרעים עד למרחק שמעל ל-20 מטרים מהגזע, נתמכים על ידי סמוכות (אחד מהם בדמות פסל אדם). העץ המכונה "גרן גומרו" (Gran Gomero) נשתל ב-1791 על יד מרטין חוסה אלטולגירה, הבעלים של אדמות אלו באותה תקופה, ורוחבו מגיע ל-50 מטרים.
תרבות ושימושים
פיקוס הגומי משמש ברחבי העולם כצמח נוי – בחוץ באזורים חמים, וכצמח בית באקלימים קרירים יותר. ישנם סוגים שונים, לרבות בעלי עלים מחליפי צבעים כגון עלים לבנים-ירוקים.
פיקוס הגומי מעדיף אור שמש בהיר אך יכול להסתגל גם למעט אור. הוא סובלני לבצורת, אך מעדיף אדמה לחה שאינה רוויה במים. הוא גדל היטב במיוחד בסביבה לחה וטרופית.
מין זה וזניו מתרבים ברבייה וגטטיבית באמצעות על ידי ייחורים. זריעה אפשרית. ניתן להשתמש בתרבית רקמות לקצב צמיחה מהיר.
יער האמזונאס
יער האמזונאס (בפורטוגזית: Floresta Amazonica) הוא יער הגשם הטרופי הגדול בעולם, אשר מצוי באזור הטרופי של אמריקה הדרומית. יער האמזונאס מכסה קרוב ל-7,769,994 קמ"ר (אף על פי שגבולותיו המדויקים שנויים במחלוקת), ומשתרע על פני תשע מדינות: ברזיל שבה כ-60% משטחו הכולל, קולומביה, פרו, ונצואלה, אקוודור, בוליביה, גיאנה, סורינאם, וגיאנה הצרפתית. היער קרוי על שם נהר האמזונאס הזורם בו ומגוון המינים בו הוא הגדול בעולם. בשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחר היער והנהר הזורם בו לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.
ביער מתגוררים שבטי אינדיאנים שונים המתקיימים מציד חיות, דגים וחרקים המשמשים להם כמזון, בונים לעצמם בקתות ומכינים את בגדיהם מצמחים, עורות ונוצות.
מגוון המינים
האזור משמש בית לכ-2.5 מיליון מינים של חרקים, ולמעלה מ-400 מיני יונקים, ביניהם היגואר והפומה, בנוסף לכך יש בו 1,300 מינים של עופות, אחד מכל חמישה עופות בעולם חי ביער האמזונאס. 5,500 מינים של דגים, בנהר הזורם ביער. למעלה מ-1,000 מינים שונים של דו-חיים ו-400 מיני נחשים. גם הצמחייה בו עשירה במיוחד: מספר העצים המשוער ביער מגיע ל-400 מיליארד, והם מורכבים מ-16,000 מינים שונים. מגוון מיני הצמחים הוא מהגבוהים בעולם; מומחים מעריכים כי קמ"ר אחד יכול להכיל מעל 75,000 מיני עצים ו-150,000 מיני צמחייה גבוהה. קמ"ר אחד ביער האמזונאס יכול להכיל כ-90,000 טון של צמחייה חיה, ולכן היער מהווה את אוסף מיני הצמחים ובעלי החיים הגדול בעולם.
הפלורה ביער האמזונאס
הפלורה ביער האמזונאס גדולה מאוד וכוללת מיני צמחים רבים, ככל הנראה מעל 430 אלף מיני צמחים שונים בריכוז גבוה בהרבה מכל מקום אחר. ביניהם צמחי פירות מאכל רבים כמו אגוז ברזילאי, בלזה, עצי פיקוס, בוטן, שעונית, קאנה, אנונה, אננס ועוד ברומליים, וצמחים רבים מהמשפחות: סחלביים, פואתיים, אלתיים, עריים, לופיים, עצי דקל ועוד רבים. חלק מהצמחים הם מטפסים, אחרים צמחים טפילים החונקים את הצמח המארח וצמחים רבים נתלים כאפיפיטים. יש גם מספר צמחים טורפים באזור.
צמחים שונים אלה תרים אחר אור השמש ועם תחרות רבה כל כך רוב העצים מגיעים לחופה ומייצרים עלים רבים לקליטת אור מרבית בעוד קרקע היער הופכת לשוממה ומתה. רק כאשר עץ גדול נופל ומת מתחילים זרעים רדודים להתעורר ולנוע במהירות מעלה.
באזורים מוצפים ביער ישנם צמחי מים כמו ויקטוריה מלכותית שרוחבה עד 2 מטרים, נימפיאה או איכהורניה. סמוך לחופים ניתן למצוא גם עצים מנגרובים שונים.
פאונת היער
בדומה לצמחים הפאונה ביער כוללת מינים רבים שאינם מצויים באף מקום אחר. ביער מצויים יונקים גדולים מעטים והגדול שבהם הוא טפיר ברזילאי שמגיע למשקל 270 ק"ג, החי על הקרקע וניזון מצמחייה קרקעית ומפירות. יונקים נוספים החיים על הקרקע כוללים מיני פקאריים, איילי מזאמה, אגוטיים, פאקות וארמדיליים. הללו עלולים להיטרף בידי טורפי היער כמו היגואר, הפומה, האוצלוט, זאב היער ושועל קטן-אוזן.
על העצים ישנם מינים המתמחים בטיפוס כמו דובי נמלים, עצלנאים, פרימטים שונים, מכרסמים כמו סנאיים, אוגריים, חולדות קוצניות וסמרניים, מיני ראקוניים, סמורים כמו הטאירה וכן אופוסומיים – הכיסאים היחידים ביבשת. כמו כן יש הרבה עטלפים שחלקם ציידים כמו עטלף הבולדוג או ערפד חקיין ואילו הערפדים האמיתיים ניזונים מדם שהם מוצצים.
מבין הזוחלים והדו-חיים ישנו מגוון גדול של דמויי איגואנות, אילניתיים וקרפדיים, מיני חנקיים וצפעוני גומה קטלניים כמו גומצן אימתן. על הקרקע חיים טגואיים, דנדרובטיים, תולעניים וצב אדום רגליים. ישנם ביער גם הרבה חסרי חוליות כמו עכבישי טרנטולה עצומים וטורפים, עקרבים, מקלונאים, גמלי שלמה ונמלי גדוד הטורפות כל יצור העובר בדרכם.
מבין העופות ישנו מגוון גדול היכול לעופף לצמרות וכולל מיני תוכאים, דמויי-טירן שונים, טנגריים, הוקיים, טוקניים, נקראים שונים וקוליבריים יונקי צוף. ביער ישנם עופות דורסים והגדול שבהם הוא ההרפיה שיכולה לטרוף עצלנים ודומים לה עיט גואני מצויץ ועיט נצי אורמטי. ביער ישנם גם קונדוריים, בזי יערות, קרקרים, עקב שחור, ינשופיים ועוד.
יערות רבים מוצפים דרך קבע ובהם מצויים דגים שונים כמו אמנוניים, דגי עלה, שפמנונאים והפיראניה התוקפנית, טריגוני נהרות, צלופח חשמלי היכול לנשום אוויר וגרומי לשון כמו הארפאימה, תחש האמזונאס, והקפיבארה. ביער שוחים גם להקות של דולפין נהרות אמזוני ושל לוטרות ענק.
גלריה:
אובדן היער
לאמזונאס חשיבות סביבתית בקנה מידה עולמי, מכיוון שנוסף על היותו אזור מחייתם של מינים רבים מן החי והצומח, יערותיו אוגרים בתוכם כ-90 מיליארד טונות של פחמן דו-חמצני ובעלי תפקידים שונים באקלים האזורי והעולמי.
ארגונים בינלאומיים רבים ובהם הקרן לשימור חיות הבר (WWF), ארגונים של האו"ם וגרינפיס, זועקים מזה שנים כנגד כריתת היער. רישוי לכריתת עצים ביער האמזונאס דורש תוכנית ניהול יער בר-קיימא עם מחזור גידול של לפחות 25 שנה. מרבית בעלי היערות מכינים תוכנית ניהול בת-קיימא על פי תקינה בינלאומית בלתי תלויה. מרבית ההרס ביער נגרם משרפות שנועדו לפינוי שטחים חקלאיים. הציפייה לסלילת דרך סנטרם–קויבה הביאה לאזור עבריינים רבים שעוסקים בהשתלטות על קרקעות בשיטות של אלימות ורמייה מתוך ציפייה לעלייה בערך הקרקע עם סלילת הדרך. אלו רצחו מספר פעילים ובהם הנזירה הברזילאית דורותי סטאנג, בת 73, שהייתה מהפעילות הבולטות נגד כריתת יערות הגשם, וסייעה לאוכלוסייה המקומית לפתח חקלאות בת-קיימא ולהתנגד לגזלני הקרקע. סטאנג נרצחה בפברואר 2005.
חברות שמספקות את הדרישה העולמית לעץ פרצו דרכים וכרתו עצים. לאחר מכן, היה זה קל ופשוט לאיכרים להגיע לאזורים שהיו קודם לכן מרוחקים ובלתי נגישים. שרפות ענק בוערות ביער האמזונאס חודשים רבים בכל שנה. את השריפות מציתים איכרים המנסים "לכבוש" שטחי עיבוד חדשים. האיכרים מציתים את שרידי היער והשרפות מתפשטות על פני אלפי קמ"ר ובוערות עד שהגשמים העונתיים מכבים את האש. בוקרים שורפים שטחים כדי להאיץ צמיחה של עשב טרי, וחוואים מכשירים שטחי ענק לגידול סויה לייצוא לאירופים החוששים מהסויה שמייצאת ארצות הברית, אשר עברה שינוי גנטי. כעבור עונות אחדות מתברר לחקלאים כי הקרקע ענייה והם נעים הלאה, מציתים חלקות נוספות וכך ממשיך ההרס של היער. בעצים שנשרפים לא נעשה כלל שימוש.
אחת התמונות המפורסמות של יער האמזונס צולמה ממעבורת החלל קולומביה, בטיסה שהסתיימה בהתרסקות באטמוספירה ב-2003 – בתמונה מופיעה שרפה ביערות האמזונס, שסביבתה נקייה מעננים.
מחקר שפורסם בשנת 2022 בכתב העת Nature הראה שבמשך 30 שנים של תצפית, נמצאו בלמעלה מ־75% משטחי היער ראיות לאובדן חוסן של היער.