cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמנואל הצופה
קורות חייו
במלחמת העצמאות הצטרף להכשרה המגויסת של הצופים בקיבוץ דפנה, ושירת בגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח בפלוגה ט'. בינואר 1948 השתתף בקרב ליד הכפר מנסורה. באתר מרכז המידע פלמ"ח מסופר שמפקד הכיתה שנפצע העביר את הפיקוד לעמנואל אשר ניהל את הקרב בתושיה ובגבורה במשך רוב שעות היום. לאחר פציעות בקרבות נוספים, נאלץ לעזוב את החי"ר והתגייס לקורס החובלים הראשון של חיל הים. לאחר שחרורו הצטרף לצי הסוחר, ועבד כ-50 שנה בימאות בתפקידים שונים, כמו רב חובל, נתב, מפקח ויועץ ימי. הצופה אף כתב עם חברו רב החובל עמנואל קלמפרר ספר ניווט ימי ואסטרונומי.
תולדות ביתא ישראל: 1270–1529
איחודם של היהודים
מאז הכיבוש של חלק מהממלכה היהודית על ידי הקיסר יסחק, האזור חולק לשלושה מחוזות עיקריים. בתקופתו של הקיסר זרע יעקב הנציבים המקומיים היו: עמדה נהד (Amba-Nahad) שליט סלמט, צגאי (Saggay) שליט סימן, והקַנטִיבַּה (שליט של אזור דמביה). נציבים אלו, שנראה שהיו יהודים, איחדו ב-1450 את מחוזותיהם עם הממלכה היהודית תחת גדעון החמישי (שהומלך כבר ב-1434) והחלו בהכנות ללחימה כנגד כוחות הקיסר.
המלחמה שנכשלה
בשנת 1462 הלחימה החלה. תוכניתו של המלך גדעון הייתה לכבוש את האימפריה האתיופית ולהכתיר את בנו של הקיסר מאשתו ציון ציפורה, אסקל. ציפורה הייתה יהודיה שהתנצרה אך שמרה על יהדותה בסתר. ציפורה, שהייתה בעמדה רגישה בבית המלוכה, הייתה למעשה מרגלת והדליפה לבני עמה היהודים את תוכניותיו הצבאיות של הקיסר זרע יעקב. תוכניתו של הקיסר הייתה להדיח את גדעון החמישי ולהחזיר את שלטון הנציבים בכוח, גם אם יידרש טבח ביהודים. המועד שבחרו ביתא ישראל לפלוש לאימפריה הנוצרית היה כאשר הקיסר היה עסוק בלחימה בסולטונות אדאל. המידע על עזיבתו של הקיסר את עיר הבירה לעבר אזורי הקרבות בדרום המוסלמי הודלף על ידי ציפורה, והיהודים החלו לנוע עם כוחות רבים מסאמיאן מזרחה, ללב האימפריה הנוצרית.
עמנואל הצופה
קורות חייו
הצופה נפטר ב-19 ביולי 2019. הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים, בהם הגר אלמביק הצופה, ונכדים. התגורר בתל אביב.
תולדות ביתא ישראל: 1270–1529
המלחמה שנכשלה
המידע על הפלישה היהודית הגיעה לבסוף אל הקיסר, והוא עזב מידית את אזורי הקרבות בדרום מכיוון שידע שתושבי אתיופיה לא יתקוממו כנגד המלכת אסקל, מכיוון שהוא בנו ובשל כך משתייך לשושלת הסולומונית. זרע יעקב גייס את צבאו ונלחם כנגד היהודים מלחמה חסרת רחמים. כאשר כוחותיו התנגשו עם היהודים התוצאה הייתה הרת אסון - לוחמים יהודים רבים נהרגו. הקיסרית ציון ציפורה נרצחה על ידי הקיסר במו ידיו, מול עיני ילדיהם המשותפים. זרע יעקב לקח בשבי מנהיגים יהודים רבים, ביניהם הנזיר אבא צברה. הלחימה הסתיימה בניצחון נוצרי באותה השנה והיהודים נסוגו להרי סאמיאן, כשבראשם גדעון החמישי. לאחר הלחימה זרע יעקב הוסיף לשמו את התואר "משמיד היהודים".
כל המנהיגים שנלקחו בשבי הוחזקו בכלא מיוחד במחוז שאווה. הקיסר הדיח את בנו אסקל מתפקיד יורש העצר, ומינה אותו למפקד הכלא המיוחד, לאחר ששוכנע שהאשמה במרידה הייתה הקיסרית. אסקל, אשר שמר טינה לאביו מפני שרצח את אמו לנגד עיניו, שכנע בסופו של דבר את אבא צברה לברוח מהכלא ולקחת אותו יחד איתו. אבא צברה החזיר את אסקל ליהדות ושינה את שמו לצאגה אמלק ("בן המלך") שני אישים אלו פיתחו וחיזקו את מעמד הנזירים אצל יהודי אתיופיה ופסקו הלכות שונות.
עמנואל הצופה
עבודתו כפָּסל
הצופה פיסל באבן בלבד, ופעל בבית המלאכה שלו שבדרום נמל יפו. הוא הציג בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד בכמה מקומות בישראל ומחוצה לה. כמו בדיסלדורף ובקלן שבגרמניה, בניו יורק שבארצות הברית, בטויאמורה שביפן ועוד. הוא זכה בפרס ביפן ובפרס מוזיאון תל אביב. על עבודתו כתב הצופה:. הסופר והעיתונאי אדם ברוך כתב עליו:
תולדות ביתא ישראל: 1270–1529
הרקע ללחימה
לקראת סוף חייו של זרע יעקב, יותר ויותר אנשים מבית המלוכה התנכלו ליורש החדש באדה מריאם, בגלל היות אמו יהודייה שהתנצרה והשמועות שהמשיכה לעבוד את היהדות גם לאחר שהתנצרה. לאחר מות אמו הוא קבר אותה באופן חשאי בכנסיית מקדס מריאם ליד עיר הולדתו דברה ברהן, ושיחד את הכמרים המקומיים במתנות שלא יגלו את סוד קבורת אמו. כאשר הקיסר גילה את דבר הקבורה, הוא כעס עליו אך לאחר שהבין שבאדה מריאם לא יבגוד בו ולאחר שכנוע מהכנסייה האורתודוקסית האתיופית הוא השלים עם בנו. שמונה שנים לאחר מות אמו ובריחת אחיו הגדול, באדה מריאם הוכתר לקיסר אתיופיה. נראה שהאשמות של התושבים שבאדה מריאם הוא למעשה יהודי וממשיך לעבוד את היהדות הובילה אותו ללחימה כנגד יהודי מחוז באגמדיר. מלחמה זו, שנמשכה כשבע שנים, הייתה בראשותו של הגנרל מרקוס.
הנציב מרקוס
מרקוס שהיה נוצרי אדוק היה אכזרי בשיטותיו והרג כל מתנגד, בתקופתו על כל יישוב יהודי היה אחראי מושל מקומי שדיווח ישירות אליו. מהלכיו של מרקוס כללו הריסת בתי כנסת והקמת כנסיות במקומם, הטבלה של היהודים המקומיים באיומים ורצח של אנשים שסירבו להתנצר. הלחימה כנגד היהודים המשיכה ללא הפרעה מכיוון שהקיסר חתם על הסכם שלום ב-1465 עם סולטאן אדאל מוחמד אבן בדלאי, מה שנתן למרקוס חופש פעולה נרחב, וכן חיילים שהועברו מהגבולות ללחימה ביהודים. מרקוס למעשה ביצע אינקיוויזציה אכזרית, וכאשר מנהיגי הקהילות היהודיות פנו אליו הוא נתן פקודה לערוף את ראשם כנקמה על צליבת ישו, ברשומות של הקיסר נרשם:
אירועים אלו גרמו ליצירה של נוצרים חדשים וקהילה נוספת של 'אנוסים'. למרות כל זאת, הקהילה היהודית שהתבצרה בהרי סאמיאן המשיכה להתקיים ומרקוס לא הצליח לכבוש אותה, ב-1468 נהרג המלך היהודי גדעון החמישי בקרבות כנגד כוחות מרקוס. נראה שהמלחמה של הנוצרים ביהודים הפסיקה בשנת 1472 כאשר סולטאן אדאל נפטר, ויורשו שמס א-דין אבן מוחמד הפר את הסכם השלום ופנה ללחימה, מה שגרם להפניה של החיילים שהוצבו באזורי היהודים דרומה לסולטנות אדאל.
העדויות על מפלת היהודים
התנגשות הכוחות היהודים והנוצרים באתיופיה והתפיסה בשבי של רבים גרמו למכירה של עבדים יהודים מקרב ביתא ישראל בשוקי העבדים של מצרים. בעקבות זאת הגיעו שלל עדויות לגבי הממלכה היהודית באתיופיה.
דוד בן שלמה אבן זמרא
ההגעה הזו של עבדים מקרב קהילת ביתא ישראל לשוקי העבדים גררה מצב חדש בו יהודי מצרים קנו עבדים מבלי שידעו שהם יהודים. לאחר שעבדים אלו הצהירו שהם יהודים, יהודי מצרים פנו לחכמים בשאלה האם עבדים אלו מקרב ביתא ישראל הם אכן יהודים על פי ההלכה. רבה הראשי של יהדות מצרים הרדב"ז דן בנושא זה ומתאר שביתא ישראל ומלחמותיהם עם הנוצרים נודעו למרחוק. הרדב"ז כותב שהביתא ישראל הם כמו הקראים אך אינם כמותם מכיוון שאינם יודעים את התורה שבעל פה, הרדב"ז כותב כך:
הרדב"ז בפסק זה מצהיר שביתא ישראל הם משבט דן, אך משום שלא הייתה בידיהם התורה שבעל פה, הם הקשיבו לתנ"ך ומפסקו מהכתוב בו בלבד. לכן הם אינם כמו הקראים שיודעים על קיום התורה שבעל פה, ומתכחשים לה. בסופו של דבר הרדב"ז הוציא, יחד עם רבנים נוספים, פסק הלכה הקורא לפדות את יהודי אתיופיה שנמכרים לעבדות ואכן יהודי מצרים פדו את העבדים היהודים.
רבי עובדיה מברטנורא
רבי עובדיה מברטנורא, שיצא מאיטליה בשנת 1485 והגיע לירושלים בשנת ה'רמ"ח (1488), עבר בדרכו במצרים ופגש שם שני שבויים יהודים מאתיופיה, שנמכרו לעבדות ונפדו בידי יהודי מצרים. רבי עובדיה כותב באיגרתו שממלכת היהודים שוכנת בגבולות האימפריה האתיופית וליהודים ישנם חמישה מלכים שנלחמים כבר יותר ממאה שנה כנגד הנוצרים מלחמות אכזריות, אך הנוצרים גברו עליהם והכו בהם מכה ניצחת שכללה גם רצח בממדים גדולים. רבי עובדיה כותב שאלו שלא נהרגו במלחמות, אולצו להתנצר והקיסר הנוצרי גזר עליהם גזרות שמד, מכר רבים לעבדות שנפדו על ידי יהודי מצרים. נראה מתיאוריו של רבי עובדיה מברטנורא שהוא מתייחס בוודאות למעלליו של הנציב מרקוס. בהמשך החלו להגיע ידיעות גם מיהודי תימן, שהנוצרים באתיופיה הביסו את היהודים.
מותו של סולטאן: סוף המלחמה
הידיעות של תבוסתה של הממלכה היהודית היו מוקדמות. על פי איגרתו של רבי עובדיה, הקיסר שמשל באתיופיה בשנת 1488 היה הקיסר אסכנדר שהיה למעשה קיסר בובה, והקיסרות האתיופית נשלטה בפועל על ידי הקיסרית הלני. כוחה של אתיופיה הנוצרית החל לדעוך והיהודים שיקמו את עצמם והכינו את עצמם לבאות. על פי האגרות השונות נראה שיהודי אתיופיה היו מדוכאים תחת הקיסר באדה מריאם והנציב מרקוס, אך לאחר מותו של סולטאן אדאל, האימפריה הנוצרית הפנתה את חייליה לדרום המוסלמי, מה שנתן ליהודים הזדמנות לשקם את עצמם ואכן הם הצליחו לאחד שוב את הממלכה ולארגן צבא חדש.
ב-1489 רבי עובדיה מברטנורא כותב מכתב לאחיו שנרשם בו "ומעבר לנהר סמבטיון, רבים ישראל כחול הים" ומתייחס בכך לביתא ישראל שהם עם רב ועצום, על פי איגרת זו ניתן ללמוד שיהודי אתיופיה עדיין היו עם רב והנוצרים לא הכניעו אותם לגמרי. תיאור נוסף מגיע מרבי ישראל מפירושא ששוחח עם עבד יהודי שנפדה במצרים וכותב כך:
היהודי ממשיך ומספר שבארצו התורה שבעל פה אינה כתובה והיהודים שם משתייכים לארבעה שבטים שמעון, יששכר ועוד שניים שחיים בלב הנוצרים. עדויות נוספות ותיאורים על הממלכה ממשיכים להגיע בתקופה זו, אחד מהאיגרות המעניינות ששופכות אור על מוצא הקהילה היא מהרב משה באסולה שכותב שחלק מביתא ישראל מוצאם ביהודים מבית ראשון וחלק מבית שני, כך ניתן ללמוד על מספר גולים מתקופות שונות שהגיעו לאתיופיה.
ההתאוששות של הממלכה היהודית ידועה גם דרך המקובל רבי אברהם בן אליעזר הלוי, ממגורשי ספרד שעלה לארץ ישראל וחי בירושלים וכתב על הממלכה היהודית באתיופיה. הלוי, שהיה מתעסק לרוב בחישובי גאולה ובוא המשיח, חשב שהגאולה קרבה והמלחמה של יהודי אתיופיה כנגד האימפריה הנוצרית הם המבשרים על בואה. באחד מהאיגרות שלו משנת ה'רפ"ה (1525) כותב הלוי:
על פי הלוי, מיקומה של ממלכת היהודים - הנקראת בפי קיסרי אתיופיה הנוצרית בשם "פלאשה" ובאיגרתו בשם "פלאסה" היא בין שלושה לחמישה ימים מהעיר סואקי"ם המזוהה עם עיר הנמל סואכין הנמצאת בסודאן דהיום. בנוסף הלוי כותב שהממלכה היהודית היא ממלכה חזקה ובכך אפשר לזהות שאיגרתו נכתבה לאחר סיום המלחמות כנגד האימפריה האתיופית. נראה שיהודי אתיופיה המשיכו לשקם את עצמם תחת קיסרי הבובה עמדה ציון השני ונהואד.
האיום האסלאמי
הלחימה כנגד המוסלמים הייתה מקבילה למלחמה התמידית כנגד יהודי אתיופיה. תחת הקיסר לבנה דנגל ב-1517 שיתפה אתיופיה פעולה עם פורטוגל, כבשה את בירת אדאל זילע והצליחה להרוג את האמיר מחפוז בעוד הפורטוגזים מפגיזים את זילע שהועלתה באש והושמדה. בעזרתם של הפורטוגזים אתיופיה הצליחה להכניע את אדאל במשך שש שנים עד אשר הצי הפורטוגזי עזב את אתיופיה והמוסלמים יכלו לשקם את עצמם. התפנית בהיסטוריה האסלאמית של סומליה ואתיופיה החלה בשנת 1526 כאשר האימאם אחמד גראן רצח את הסולטאן אבו בכר אבן מוחמד ומינה במקומו את אחיו עומר דין שהיה סולטאן בובה, בעוד אדאל נשלטה על ידי גראן עצמו. האימאם אחמד כרת מערכת בריתות והסכמים עם המדינות המוסלמיות השכנות ובכך יצר קונפדרציה נגד הצפון הנוצרי יחד עם גיבוי שכלל אספקת נשק סדירה וחיילים מתנדבים שהגיעו מהאימפריה העות'מאנית. הפלישה הראשונה לאתיופיה הייתה ב-1528 כאשר גראן עבר את נהר האוואש, נכנס למחוז פטגאר ושרף את העיירה בדאקה לפני שצבא אתיופיה הגיע לאזור. בהמשך חיילי גראן שלא היו מיומנים בקרב ראש בראש מול הנוצרים נסוגו חזרה לאדאל.
שליחתו של דוד הראובני
דוד הראובני הוא נוסע יהודי שמוצאו אינו חד משמעי. רוב ההיסטוריונים כיום גורסים שהיה מקהילת ביתא ישראל, ושלמעשה נשלח על מנת לבקש עזרה ולשתף פעולה עם הנוצרים במלחמה כנגד המוסלמים. היסטוריונים אחרים גורסים שהיה מיהודי תימן, אך הניב של הערבית שבפיו לא היה תימני אלא היה ניב שמדובר באזור מרוקו. בנוסף, באחת מהאיגרות שמסר האפיפיור קלמנס השביעי לקיסר אתיופיה, נשאל על מוצאו של הראובני - דבר המחזק את הטענה שמוצאו באתיופיה.
הראובני טען שהוא חלק מממלכה יהודית, ושביכולתו לגייס צבא יהודי גדול, דבר שמתיישב עם התחזקותם של יהודי אתיופיה במהלך שלטונו של לבנה דנגל. התחזקות המוסלמים לאחר שהצבא הפרטוגזי עזב את אתיופיה בשנת 1523 הביאה כנראה את יהודי אתיופיה ולבנה דנגל לכרות ברית ולשתף פעולה נגד המוסלמים מאדאל שהחלו להתאחד בהנהגת אחמד גראן. הראובני, שניסה לשכנע את הפורטוגזים לשלוח חיילים להילחם כנגד המוסלמים ולשחרר את ארץ ישראל, ראה בכך מלחמת דת בין הנוצרים למוסלמים (מלחמת גוג ומגוג). מאמציו של הראובני לשכנע את מדינות אירופה הובילו רבים לחשוב שהוא אינו שפוי. הראובני הוצא להורג על ידי האינקוויזיציה הספרדית ב-8 בספטמבר 1538.
פלישת המוסלמים
נקודת המפנה ביחסים בין הקונפדרציה המוסלמית בראשותו של האימאם אחמד גראן לבין האימפריה הנוצרית הייתה בקרב שימברה קור במרץ 1529. קרב זה, שלא היו בו מנצחים ברורים, הראה שכוחם של המוסלמים שווה לכוח הנוצרים. גראן הכין את צבאו ותקף את אתיופיה שוב ב-1531 יחד עם כלי נשק חדש - תותחים שקיבל מהאימפריה העות'מאנית. צבאו של גראן הכריח את הכוחות הנוצרים לסגת למחוז אמהרה. זוהי הפעם הראשונה שהמוסלמים הצליחו להביא את הנוצרים לסגת.
פלישת המוסלמים לאתיופיה מהווה נקודת מפנה ביחסם של היהודים לנוצרים. ביתא ישראל בתחילה חוברים לנוצרים אך לאחר שראו שהאתיופים מפסידים העבירו את תמיכתם לצבא גראן שכובש את סאמיאן, ואז הם שוב משנים את עמדותיהם וקוראים לצבא הקיסר עם הגיבוי הפורטוגזי לכבוש את האזור. לאחר מכן הם חוברים שוב לצבא מוסלמי - הפעם לאימפריה העות'מאנית ולמערכה חדשה, המלחמה האתיופית-עות'מאנית.
ססיליה (זמרת)
אוונחלינה סוברדו גאלאנס (בספרדית: Evangelina Sobredo Galanes) הידועה כססיליה (11 באוקטובר 1948 – 2 באוגוסט 1976) הייתה זמרת ומשוררת ספרדייה.
ביוגרפיה
ססיליה הייתה בתם של דיפלומטים וילדותה עברה עליה בארצות שונות - בריטניה, ארצות הברית, פורטוגל, אלג'יריה וירדן - ולפיכך קיבלה את חינוכה בשתי שפות, אנגלית וספרדית. נזירה אמריקנית שחינכה אותה לימדה אותה לנגן בגיטרה, וכבר בנעוריה החלה לכתוב שירים באנגלית ובספרדית.
עם שובה לספרד סיימה תואר ראשון במשפטים, אך לאחר מכן החליטה להקדיש את זמנה למוזיקה, להלחין ולשיר את מילותיה שלה.
ב-1975 ייצגה את ספרד בפסטיבל הזמר של ארגון הטלוויזיה האיברו-אמריקני (OTI), עם השיר "Amor de Medianoche" (אהבת חצות), וזכתה במקום השני. בסוף אותה שנה הוציאה לאור אלבום בשם זה, ובו, מלבד שיר הנושא, ביצועים חדשים למבחר משיריה.
באוגוסט 1976 נהרגה בתאונת דרכים בדרכה חזרה מהופעה בוויגו, ונקברה במדריד.
כחודש לאחר מותה הוצא לאור תקליטון ובו שני שירים שהקליטה וטרם הספיקה לפרסם. ב-1983 יצא לאור אלבום שלם של שירים שלא פורסמו בחייה, "Canciones Ineditas". בשנים שלאחר מכן יצאו מספר תקליטי אוסף משיריה.
מייק קונורס
מייק קונורס (אנגלית:  Mike Connors; 15 באוגוסט 1925 - 26 בינואר 2017) היה שחקן אמריקאי. קונורס הוא הזוכה הראשון בתולדות פרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה על משחקו בסדרה "מאניקס".
ביוגרפיה
קונורס נולד בשם קרקור אוהניין בעיר פרנזו שבקליפורניה. שירת במלחמת העולם ה-2 בחיל האוויר האמריקאי. לאחר שחזר מהמלחמה למד קונורס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם הוא גם שיחק בנבחרת הכדורסל תחת המאמן האגדי ג'ון וודן. קונורס נכנס לתחום המשחק דרך הבמאי ויליאם ולמן שגילה אותו. בשנותיו הראשונות התפרסם תחת שם הבמה "טאץ' קונורס", "טאץ" היה הכינוי של קונורס בקרב חבריו לקבוצת הכדורסל.
קריירת משחק
קונורס החל את דרכו כשחקן קולנוע בתפקידי משנה כשהבולטים מהם היו במותחן "פחד פתאומי" בשנת 1952 ובסרטו של רוג'ר קורמן "היום שבו נגמר העולם". ב-1964 שיחק קונורס בדרמה של אדוארד דמיטריק "לאן נעלמה האהבה" בתפקיד לוק מילר ובקומדיה "השכן הטוב סאם" בתפקיד הווארד אבטס הגרוש של ג'נט לגרולף (רומי שניידר). ב-1965 השתתף בדרמה הביוגרפית "הארלו".
קונורס זכה לתפקיד ראשי ראשון בקריירה שלו בשנת 1967 בסדרת המשטרה "מאניקס" בה גילם את הבלש ג'ו מאניקס. קונורס הופיע בסדרה במשך כ-8 שנים וזכה על תפקידו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנת 1969, קונורס היה השחקן הראשון שזכה בקטגוריה זו.
בשנת 1988 השתתף קונורס במיני סדרה המצליחה "מלחמה וזיכרון" בתפקיד הקולונל האריסון פיטרס.
חיים אישיים
קונורס היה נשוי למרי לו וויילי ואב לבן לבת, והתגורר בשכונת אנסינו שבלוס אנג'לס. הוא נפטר ב-26 בינואר 2017, בגיל 91.
מחלבת המאירי
תולדות המחלבה
בשנת 1837 פקדה את צפת רעידת אדמה קשה שהחריבה את רוב מבני העיר ושליחים יצאו למדינות רבות לאסוף כספים לבניית העיר מחדש. בעקבות שליחים אלו החליט מאיר ארזוני, שגר בפרס, לעבור לצפת ולעזור לשיקום העיר. ארזוני היה צורף במקצועו אך מכיוון שלא היה ביקוש למקצוע זה בעיר, הוא למד מערביי העיר את מלאכת הגיבון ופתח מחלבה. ארזוני רכש בית גדול מעל לנביעת מעיין (ממנו מתמלא מקווה האר"י), חצב חדרים נוספים אל תוך הסלע, וכך הנכס שימש כבית המשפחה למעלה ומחלבה מתחת לאדמה.
ארזוני בצוואתו העמיד שני תנאים לבעלות הבית:
לפני קום המדינה שכן במבנה גם מועדון של תנועת בית"ר ואשר שימש בשנים ה'ת"ש-ה'תש"ד (1940–1944), את מחתרת האצ"ל לשם אימונים בנשק וכמקום מסתור לאחסנתו.
כיום
המחלבה מתפעלת כיום כמחלבת בעלת מחזור קטן יחסית. היא אינה משווקת ברשתות המזון הגדולות אלא במעדניות ומסעדות. המחלבה מייצרת שני סוגי גבינות צאן: ברנז'י - המזכירה גבינה בולגרית, וגבינה צפתית שהומצאה על ידי משפחת המאירי.
לאחר פטירת מאיר המאירי (הדור החמישי) בשנת 2019, עברה בעלות המתחם לבנו שלמה, כפי שדורשת הצוואה, אך מכיוון ששלמה הוא בעל מוגבלות פיזית, המחלבה מנוהלת על ידי אחיו, יניב המאירי.
מדליית אליוט קרסון
מדליית אליוט קרסון היא פרס שהוענק בין השנים 1875–1997 על ידי מכון פרנקלין בפילדלפיה, ארצות הברית.
המדליה הייתה בעלת הערך הגבוה ביותר בין הפרסים שהוענקו על ידי מכון פרנקלין. המדליה נוסדה על ידי אליוט קרסון, חבר לכל החיים של מכון פרנקלין, בשנת 1848. הפרס ניתן עבור: גילויים באומנויות ובמדע, המצאות או שיפורים במכונה שימושית, או עבור תהליך או הרכב חומרים חדש, או עבור מיומנות גאונית או שלמות ביצירה".
בשנת 1998 אוחדה המדליה לתוך מדליית בנג'מין פרנקלין במסגרת ארגון מחדש של הפרסים של מכון פרנקלין. במהלך השנים הוענקה המדליה 268 פעמים.
This Is What the Truth Feels Like
This Is What the Truth Feels Like (בעברית: זו מה שהאמת מרגישה) הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת האמריקאית גוון סטפאני. האלבום יצא לאור ב-18 במרץ 2016 על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
רקע
במקור היה אמור האלבום לצאת בדצמבר 2014, אך לאחר חוסר הצלחת השירים שקדמו ליציאת האלבום ומחסום הכתיבה ממנו סבלה סטפאני באותה תקופה היא החליטה לגנוז את האלבום ולהקליט אותו מחדש. תחילה עבדה עם המפיק בני בלנקו אך אחריי גניזת האלבום עבדה עם מפיקים כמו מייק גרין, ג'יי אר אותם והצוות סטארגייט.
סטפאני לקחה הפסקה ולאחר מכן החלה לעבוד על האלבום מחדש. היא כתבה שירים בהשראת גירושיה ומערכת היחסים החדשה בחייה עם הזמר בלייק שלטון. בעזרת מספר כותבים כמו ג'וליה מישלס וג'סטין טרנר כתבה את האלבום תוך מספר חודשים. בעקבות גירושיה היא יצרה שירים באווירה קודרת יותר משיריה הקודמים עם נגיעות של הומור לצד שירים שמחים יותר בדומה לשירים באלבומיה הקודמים. את האלבום תיארה סטפאני כ"אלבום פרידה". באלבום סטפאני שיתפה פעולה עם הראפר פטי ואפ.
ביקורת והצלחה
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים אשר שיבחו את אופיו הכנה והפגיע ועל כך שמרגישים שזה האלבום האישי ביותר שלה. אם כי יש כאלה שחשבו כי האלבום לא היה מפוקס ואיבד מהמהות שלו כאלבום פרידה. האלבום זכה להצלחה בינונית. בארצות הברית הוא הגיע למקום הראשון אך בשאר המצעדים בעולם הוא הגיע מתחת ל-40 העליונים.
סינגלים וקידום
על מנת לקדם את האלבום יצאה לסיבוב ההופעות "This Is What the Truth Feels Like Tour" בצפון אמריקה עם הראפרית איב אשר שימשה כמופע חימום בכמעט כל המופעים.
מתוך האלבום יצאו 3 שירים כסינגלים: "Used to Love You", אשר יצא כסינגל הראשון מהאלבום ב-23 באוקטובר 2015 אך לא זכה להצלחה רבה בעולם. לאחר מכן יצאו גם השירים "Make Me Like You" ו-"Misery" כסינגלים מתוך האלבום אך גם הם לא זכו להצלחה רבה. השיר Misery יצא לאור בהתחלה כסינגל שיווקי ולאחר מכן יצא לאור כסינגל רשמי במאי 2016.
תרזה סובייסקה
תרזה סובייסקה (בפולנית: Teresa Kunegunda Sobieska; ) הייתה בתו של יאן השלישי סובייסקי, מלך פולין, ואשתו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה.
ביוגרפיה
בשנת 1726 מת בעלה מקסימיליאן עמנואל, ובנם קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה, עלה לשלטון במקומו.
ב-10 במרץ 1730 מתה תרזה בוונציה.
משפחתה
ב-12 בינואר 1694 התחתנה תרזה עם מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, ממנו היו לה 10 ילדים:
SimCity (משחק מחשב, 2013)
סים סיטי (באנגלית: SimCity) הוא משחק מחשב מסוג סימולציה בו השחקן מנהל עיר. המשחק פותח על ידי Maxis, חברה בת של Electronic Arts. זוהי הגרסה השישית של סדרת SimCity. המשחק יצא לראשונה ב-5 במרץ 2013 ל Microsoft Windows, ול-OS X המשחק יצא באוגוסט 2013.
משחקיות
יחד עם רבים מהשינויים סים סיטי כולל את מנוע ה-GlassBox שאמור להעצים את רמת הסימולציה במשחק. בניגוד למשחקים קודמים בסדרה, במשחק הזה יהיו כבישים מעוקלים ואזורי תכנון ובנייה שיכולים להתאים לסוגי דרכים שונות. סוגי האזורים יכללו מגורים, מסחר ותעשייה. הצפיפות תהיה מונעת על ידי סוגי הכבישים ותנועה כללית סביב אזורים אלה. הערים במחוז מחוברות זו לזו באמצעות רשתות אזוריות כגון כבישים, מסילות ברזל, ותעלות מים.
מצב Multiplayer
גרסה זו של סים סיטי היא הראשונה עם מצב משחק מקוון מלא. מהדורת הרשת של Maxis, מאפשרת לאזורים לאכלס ערים מרובות משחקנים שונים. סים סיטי ידרוש מהשחקנים להיות מחוברים לשירות EA's Origin כדי לשחק את המשחק. החיבור הוא סינכרוני, לכן הפרעות רשת קצרות לא יפסיקו את המשחק.
שיתוף פעולה - הערים באזור יכולות לעבוד יחד כדי לבנות "עבודות גדולות". ערים שונות יכולות גם להחליף משאבים שונים ביניהן כגון כוחות משטרה או נפט.
מבנים
בסים סיטי ישנם שלושה סוגים עיקריים של מבנים: מגורים, עסקיים ותעשייתיים. את אלה בונים באמצעות פיתוח אזורים מתאימים והם נבנים באופן אוטומטי. בניגוד למשחקים קודמים בסדרה לא תהיה חלוקה לסוגי מבנים (נמוך, בינוני וגבוה) אלא המבנים ישתנו בהתאם לסוגי הכבישים. חוץ מאלה, ניתן לבנות מבנים יותר גדולים, כגון מפעלים ומגדלים. המבנים בסים סיטי יוכלו לצרף לעצמם הרחבות שונות, כגון חניון נוסף לתחנת כיבוי אש שיספק מקום לכבאיות נוספות להגנה מוגברת. התוספות למבנים ניתנות להוספה מכל מקום וכיוון של המבנה שהמשתמש חפץ בו, בניגוד למשחקים הקודמים.
התמחויות
שחקנים יכולים להתמחות בתעשיות מסוימות, כגון ייצור, תיירות, חינוך, או אחרים. לכל אחת מהן יש מראה ייחודי, התנהגות סימולציה, ואסטרטגיות כלכליות. לשחקנים יש את האפשרות להתמחות מוגברת בתחום אחד או לבנות התמחויות מרובות בכל עיר.
כלכלת העולם
המשחק כולל כלכלה עולמית מדומה. המחירים של המשאבים העיקריים כמו נפט או מזון ישתנו בהתאם להיצע והביקוש של עולם המשחק.
תאריך הוצאה
ב-24 באוקטובר 2012 הודיעה חברת EA, שסים סיטי יהיה זמין בצפון אמריקה ב-5 במרץ 2013. הוא יהיה זמין בחנויות ולהורדה באינטרנט. המשחק זמין באירופה החל מ-8 במרץ ובאוסטרליה החל מ-7 במרץ. בטא סגור הוכרז ב-14 אוגוסט 2012, על ידי הרשמה באתר הרשמי.
סטים וחבילות הרחבה
חבילת "הרחבה ערים של מחר" (Cities Of Tomorrow) היא חבילת ההרחבה היחידה במשחק, שמוסיפה אפשרות לבניית גורדי שחקים מיוחדים, זימון אסון חדש, בניית מערכת תחבורה בעזרת כלי תחבורה מיוחדים וכולל גם שתי התמחויות חדשות. נמכר לבדו במחיר של 30 אירו, או ברכישת החבילה ביחד עם סים סיטי במחיר של 60 אירו.
סט פארק שעשועים (Amusement Park) מאפשר בניית לונה-פארק כאטרקציה תיירותית, חלק אחר חלק כרצון ראש העיר. נמכר לבד במחיר של 10 אירו.
פרסים
ב-E3 2012, ביוני 2012, סים סיטי זכתה ב 8 פרסים מבין 24 מועמדויות.
ב-23 באוגוסט 2012, סים סיטי זכתה בפרס של Gamescom "משחק המחשב הטוב ביותר". Gamescom תארו, משחק וידאו כבעל "גרפיקה מדהימה".
גלות בארץ
גלות בארץ, יישוב ארץ-ישראל בטרם ציונות הוא קובץ מאמרים מאת ההיסטוריון הישראלי פרופ' ישראל ברטל. ראה אור בהוצאת "הספרייה הציונית" על-יד ההסתדרות הציונית העולמית בירושלים, בשנת תשנ"ה 1995.
„מבוא: גלות בארץ”
בפתח הספר מסביר המחבר את גבולות התקופה שבה נוגע הספר: "התקופה שהם מכסים ראשיתה בעליות לומדי תורת הנסתר ומחשבי קצין אל ארץ נידחת בשולי האימפריה העות'מאנית, וסופה בעליות הלאומיות הראשונות, כשהנוכחות האירופית הולכת וכובשת מקום מכריע במציאות הארץ ובנופה". הוא סוקר את כברת הדרך שעשתה ההיסטוריוגרפיה הישראלית ואת ראשיתו של מחקר ארץ ישראל, שמראשוני החוקרים היהודים שעסקו בו היו תושבי ארץ ישראל, אנשי היישוב הישן, כגון ר' יהוסף שווארץ ואברהם משה לונץ. ברטל טוען כי היישוב היהודי בארץ-ישראל במאה ה-19, היה "כעין מיקרוקוסמוס של הפזורה". היישוב הישן נפלג לעדות מתוחמות, השומרות היטב על מנהגיהן ועל הזיקה והקשר התרבותי עם חברות המוצא שלהן בחוץ לארץ. בתולדות היישוב הטרום-ציוני הוא מוצא שני שלבים עיקריים, הגם שהגבולות ביניהם אינם ברורים בכל מקרה: הראשון, שלב העליות המסורתיות, שמניעי העולים בהן היו כפי המקובל מקדמת דנא, והשני, שלב העליות האורתודוקסיות, שבו נהגו העולים וחברי קהילות היישוב, במיוחד האשכנזים, בהתנהגות חשדנית ומתגוננת כלפי המודרנה, שהושפעה הן מתהליכי המודרנה הכלליים, והן מעמדתן והתנהגותן של קהילות המוצא שלהם באירופה.
„עליית ר' אלעזר מאמסטרדם לארץ-ישראל בשנת תק"א (1740)”
הפרק הוא חיבור היסטוריוגרפי וחיבור על הדרכים לכתיבת היסטוריוגרפיה. הדמות ההיסטורית העומדת במרכזו הוא ר' אלעזר מאמסטרדם; סיפורים עליו ועל עלייתו של ר' אלעזר לארץ ישראל, הובאו בספר שבחי הבעש"ט בנוסחיו השונים. הוא נולד ככל הנראה בקרקוב לאמו ולאביו שמואל לנדאו (מרגליות), בשנת 1665. נעשה תלמיד חכם וכיהן ברבנות קהילות טרנוב, ראקוב, ברודי ואמסטרדם. חיבר פירוש על המשנה בשם "מעשה רוקח". בי' בסיוון ת"ק (1740), עזב את כהונת הרבנות, ויצא לארץ ישראל; הגיע לצפת בחול המועד סוכות תק"א (1740), ונפטר כשנה לאחר עלייתו. במקורות נאמר, כי באחרית ימיו הסתכסך עם האשכנזים בצפת על משמעותו של ספר "חמדת ימים", שנחשד כחיבור שבתאי. מסיפור תולדותיו, כפי שמצטייר מהמקורות השונים והמגוונים, ניתן ללמוד על קיימותו של "קשר ימי תדיר ורצוף בין נמל מארסיי לחופי סוריה וארץ-ישראל"; אזכורו בספר "שבחי הבעש"ט" שימר "ידיעות היסטוריות, שמות ותאריכים", והדגמה למידע ההיסטורי הרב הגלום בו.
„"היישוב הישן" בארץ ישראל (1914-1777)”
בפרק זה סוקר המחבר את הרכבה החברה היישובית והשינויים האופייניים שחלו בו מאז עליית החסידים בתקל"ז (1877) ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914. לכאורה הוא ניצב "בשולי התהליכים ההיסטוריים המרכזים" של התקופה. בשלהי המאה ה-18 הוא מנה כששת אלפים נפש, וכלל את צאצאי היישוב היהודי שישבו בארץ במאות הקודמות (מיעוט), בני קהילות היהודים במזרח התיכון: עיראק, פרס, סוריה לבנון, האימפריה העות'מאנית וצפון אפריקה, שעלו אליה טיפין טיפין, בני הקהילות הספרדיות שבאימפריה העות'מאנית ומחוצה לה (הרוב), ומיעוט קטן אשכנזי. ראשיתן של הקהילות האשכנזיות המאורגנות: חסידים ומתנגדים, אירעה בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-18; ובראשית שנות השמונים של המאה ה-19, עת החלה העלייה הראשונה, הוא מנה כ-26,000 נפש, וחלקם של האשכנזים בו גדל.
מפנה נוסף בחיי החברה היהודית התחולל בשנות השלושים של המאה ה-19, כאשר נכבשה הארץ על ידי צבאות שליט מצרים, מוחמד עלי, אשר ביכר שיתוף פעולה מוגבר עם המעצמות האירופאיות; ומאז זכתה ארץ ישראל לתשומת לב פוליטית בינלאומית, שכללה גם תוכניות להושבה מאורגנת ומוכרת של יהודים בה. בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19, הסתמנה התרחבותו של היישוב, כאשר נוסדו מוסדות חינוך, בריאות וחסד חדשים, והחלה היציאה מהחומות אל השכונות החדשות ממערב לעיר העתיקה; ובמקביל, התגברה הביקורת על אופני הכלכלה והפרנסה של היישוב, שהושתתו במידה רבה על "החלוקה". ברטל טוען, כי החברה היישובית "הישנה" (דימויה שהתקבע), הייתה ברובה, חברה חדשה, אשר התרחבותה נשענה בעיקר על תנועת העלייה המתמדת לארץ (ותרומתו של הריבוי הטבעי הייתה משנית). אולם "החדש" שהביאו עמהם רבים מהעולים שלאחר 1881, היה לא רק חברה מתיישבת בארץ, אלא גם מסכת רעיונות חדשנית מודרנית, שכללה אידאולוגיות עדכניות, כגון מהפכנות רדיקלית, לאומיות וחילון. על כן, לנוכח המגמות שסימנו אנשי "העלייה הראשונה", הגיב חלק ממנה בהסתגרות מוגברת וחלק אחר בפתיחות ובשיתוף פעולה.
מוזיאון רודן
מוזיאון רודן (בצרפתית: Musée Rodin) הוא מוזיאון בפריז שבצרפת המוקדש לעבודותיו של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן. המוזיאון נפתח בשנת 1919 וממוקם באוטל בירון (Hôtel Biron), בית אחוזה אלגנטי מהמאה ה-18, ברח' וארן 77 ברובע השביעי.
ההיסטוריה של המוזיאון
המוזיאון שוכן במבנה ההיסטורי של אוטל בירון, בית אחוזה שנבנה בשנת 1730 עבור ייצרן פאות נוכריות מצליח בשם אברהם פרנק. מאוחר יותר עבר המבנה לידיה של הדוכסית ממיין אשת בנו של לואי ה-14, ממנה לידי מאדם דה מונטספאן, ולבסוף לידי המרשל בירון, שהיה גנרל בממשלה המהפכנית. בשנת 1753 רכש אותו המרשל דה-בירון בן למשפחת מפקדי צבא מהוללת שטיפח מאוד את הגנים, אך הוצא להורג בגיליוטינה בשנת 1793. בהמשך, עד שהפך למוזיאון, אוטל בירון עבר מספר גלגולים מעניינים, בין היתר הוא שימש כאולם ריקודים, כמקום מגורים לנזירות וכבית ספר לבנות, עד שבשנת 1908 הפך לדירות סטודיו לאמנים. באוטל בירון התגוררו נסיכים, חשמן, שגריר רוסיה ונזירות. בראשית המאה ה-20 נבנו מבנים ששימשו אומנים כמו איזדורה דאנקן, ז'אן קוקטו, אנרי מאטיס ורודן עצמו שהציל את הבית מהרס. בשנת 1911 המדינה רכשה את המקום.
רודן התפרסם וזכה להכרה רבה עוד בימי חייו. הצלחתו הייתה רבה כל כך שהמדינה הציעה לו להתגורר ולעבוד באוטל הפרטי ללא שכר דירה ובתנאי שיוריש את עבודותיו למדינה לאחר מותו. רודן מצדו דרש שעבודותיו יוצגו לציבור הרחב ויישארו באותו המקום. כך נולד בשנת 1919 מוזיאון קטן, מרגש, נפלא וחשוב, באחד המקומות השלווים והנעימים ביותר במרכז פריז. רודן התגורר באוטל בירון מאז שנת 1908 ועד מותו בשנת 1917.
המבנה
אוטל בירון, המשתרע על שטח של 3 דונם בפאריס. עיצוב הפנים של המוזיאון מהודר למדי: מדרגות שיש, רצפת עץ ותקרות מעוצבות. באולמות התצוגה ובגנים פזורות יצירות רבות אשר חלקן זכו לתהילת עולם.
ב-12 בנובמבר 2015, לרגל  יום הולדת 175 שנה לרודן, נפתח המוזיאון מחדש לאחר שיפוץ וחידוש הבניין המתפורר שארך מספר שנים. מבנה לא תוחזק באופן נאות מאז המאה ה-18 ונדרשו לשם כך תיקונים רבים, כולל הצגת רפליקות היסטוריות מדויקות. Catherine Chevillot מנהלת המוסד, מסרה ש"לכל גילוי התבקש פתרון מתאים, שכן זו הייתה הזדמנות לעשות דברים בדרך הנכונה; לאפשר נגישות למוגבלים, ולדאוג לטכנולוגיה עכשווית במקום". שיתוף פעולה ייחודי נוצר בין המוזיאון לבין  Farrow & Ball לשם צביעת המקום, והצבע Biron Gray, צבע אפור ירוק, נוצר במיוחד עבור הפרויקט.
היצירות
בגן המוזיאון ממוקמות המפורסמות ביצירותיו של רודן לרבות האדם החושב, פסלו המפורסם של רודן, שהפך לסמלה האוניברסלי של הפילוסופיה. הפסל הראשון בגודל מלא נוצק מארד בשנת 1902 והוא זה שמוצג כיום בגן המוזיאון.
הפסל שערי הגיהנום הוזמן בשנת 1880 ככניסה למוזיאון לאמנות דקורטיבית. המוזיאון לא נבנה, אבל רודן עבד על הפסל עד יום מותו. הפסל מתנשא לגובה של שישה מ', רוחבו ארבעה מ', ומקשטות אותו 180 דמויות המייצגות סצנה מתוך התופת של דנטה.
חלקים רבים מהאוסף נמצאים באתר המשני של המוזיאון הנמצא במודון Meudon מחוץ לפאריס.
אולם מספר 16 במוזיאון מוקדש ליצירותיה של קאמי קלודל. מטרתו להזכיר את חשיבות הקשר המיוחד שהיה בין רודן לקלודל.
למוזיאון רודן שייך גם מוזיאון במאודון (Villa des Brillants, Meudon). מוזיאון נוסף המוקדש ליצירותיו של רודן שוכן בעיר פילדלפיה שבארצות הברית.
מיונאריוס
הכחול ולבן מיונאריוס פוטבול קלוב (בספרדית: El Azul y Blanco Millonarios Futbol Club S. A) המוכר בשם מיונאריוס, הוא מועדון כדורגל מהעיר בוגוטה, בירתה של קולומביה. הוא נחשב לאחד מהמועדונים הגדולים ביותר במדינה בגלל ההיסטוריה שלו. נוסד באופן רשמי ב-18 ביוני 1946 תחת השם "קלוב דפורטיבו לוס מיונאריוס" ושוב ב-20 באפריל 2011 כאשר עבר לידיה של חברה פרטית ושמו שונה באופן רשמי ל"מיונאריוס פוטבול קלוב". המועדון שיחק עד כה בליגת העל הקולומביאנית החל משנת הקמתה ב-1948 ועד היום ביחד עם אתלטיקו נסיונל ואינדפנדיינטה סנטה פה כמועדונים היחידים שמעולם לא החסירו שנה בליגה הבכירה. היא הקבוצה השנייה הכי מעוטרת במדינה, עם 17 תארים המחולקים כך:15 אליפויות קולומביה, שני גביעי קולומביה וגביע מרקונורטה אחד. המועדון חווה את שנותיו היפות ביותר בעיקר בשנות ה-50 והה-60. עקב הישגיו ברמה הבינלאומית, זכה המועדון לכינויים "הבלט הכחול" (בספרדית El Ballet Azul) וכן "השגריר" (בספרדית El Embajador), לאחר שהקבוצה הרשימה בטורניר יוקרתי בספרד מול ריאל מדריד. צבעי המועדון הם כחול ולבן.
דור הזהב הראשון
כשהקימה הדימאיור את הליגה הקולומביאנית ב-1948, היא אינה הייתה כפופה להגבלות והחוקים של פיפ"א ולכן יצרה תקופה שנקראה תקופה הזהב של הכדורגל הקולומביאני או בספרדית, תקופת אל-דוראדו (El Dorado). מיטב השחקנים ברחבי היבשת הגיעו לקולומביה ומיונאריוס הייתה אחת הקבוצות שניצלו את המצב. הכוכב הגדול ביותר ששיחק אצלה באותה תקופה היה אלפרדו די סטפנו אבל גם אדולפו פדרנרה, אלסידס אגילרה ופדרו קבייון היו חלק מהקבוצה שזכתה בשלוש אליפויות בשנים 1952, 1951, 1949 וגם באליפות של 1953 עם נסטור ראול רוסי במקום די סטפנו שגם סימנה את סיום תקופת הזהב בכדורגל הקולומביאני. פיפ"א הרחיקה את קולומביה והאשימה אותה שהקימה ליגה פיראטית. השחקנים הזרים נאלצו לשוב למדינותיהם בעקבות האיסור של פיפ"א להמשיך את הליגה במתכונת הנוכחית מבלי שתהיה תחת חוקיה של ההתאחדות הכדורגל העולמית.
תקופת הזהב של שנות ה-60
לאחר 5 שנים ללא תואר, חזרה מיונאריוס להיות הקבוצה המובילה בקולומביה. ב-1959 לקח את משרת המאמן מי שהיה שוער הקבוצה בתקופת הזהב הראשונה, גבריאל אוצ'ואה אוריבה. הקבוצה שיחקה 44 משחקים, בהם הפסידה רק 8 פעמים וזכתה באליפות החמישית שלה כאשר היא מסיימת עם שש נקודות יתרון על פני אינדפנדיינטה מדיין השנייה. לאחר הפסקה של שנה, בה לא זכתה באליפות בעיקר מפני שהשקיעה את מירב מאמציה בקופה ליברטדורס שבו הגיעה לחצי הגמר, שבה הקבוצה וזכתה באליפות של 1961. זו הייתה קבוצה שאף שברה את הסטטיסטיקה וזכתה באליפות כאשר היא מנצחת 25 משחקים ומפסידה רק שבע פעמים. השחקן המצטיין היה דליו גמבואה ששיחק באותה תקופה באטלס המקסיקנית והגיע למיונאריוס לבקשתו של המאמן אוריבה. היא המשיכה את התקופה המצוינת כאשר זכתה גם באליפויות של 1964, 1963, 1962 והפכה בעצם לקבוצה הראשונה שזוכה בארבע אליפויות קולומביה רצופות. אחד משחקניה הבולטים היה הברזילאי ז'וז'ה רומיירו שכונה "פפה" ונבחר לשחקן המצטיין באליפות של 1963. בכך השלימה הקבוצה סך הכל תשע אליפויות ב-16 שנות קיומה של הליגה.
הבצורת שנשברה אחרי 24 שנים
שליטתה האבסולוטית של הקבוצה הלכה וקטנה ככל שמועדונים אחרים נאבקו על התארים וכך מצאה עצמה מיונאריוס בהמתנה ארוכה יחסית בין תואר לתואר, דבר שאליו לא הייתה רגילה. האליפות העשירית הגיעה אחרי 8 שנים תמימות שבהן אומנם סיימה את חלקן כסגנית, אבל לא יותר מכך. עם חזרתו לספסל האימון של אוריבה, הציגה מיונאריוס שלישייה קדמית שכללה את הכוכב הגדול, ווילינגטון אורטיס, חיימה מורון ואלחנדרו ברנד. במחזור האחרון השיגו תיקו 0-0 ביתי מול דפורטיבו קאלי, שהייתה חייבת ניצחון בשביל לקחת את התואר והשלימו עשר זכיות בתואר האליפות.
באותן ימים הייתה למיונאריוס קבוצה חזקה שהספיקה להגיע פעמיים לחצי גמר גביע הליברטדורס וכן הגיעה פעמיים לגמר הטורניר המקומי אך כשלה. את הטורניר ב-1978 היא החלה רע וסיימה במקום השישי בטורניר האפרטורה ובמקום השני בטורניר הקלאוסורה כדי להעפיל לבית הגמר שכלל את אתלטיקו נסיונל, דפורטיבו קאלי ואינדפנדיינטה סנטה פה. ללא ברנד הפצוע אבל עם אורטיס ומורון וגם אם שחקנים כמו חואן איריגויין ודניאל אונגה, מיונאריוס ניצחה את נסיונל במדיין, ניצחה את הקלאסיקו מול סנטה פה וסיימה בשלוש תוצאות תיקו מול נסיונל ופעמיים מול דפורטיבו קאלי. במחזור האחרון היא התמודדה מול אינדפנדיינטה סנטה פה וכבר בדקה ה-18 הוליכה 0–3 משערים של איריגויין, מורון ואורטיס. סנטה פה רק צימצמה במחצית השנייה אבל לא הצליחה למנוע ממיונאריוס את הזכייה באליפות ה-11.
המועדון היה צריך לחכות תשע שנים עד לאליפות ה-12, בעשור שהיה שייך בעיקר לאמריקה קאלי. אבל בשנת 1987, תחת הדרכתו של המאמן לואיס אוגוסטו גרסיה, הצליחה מיונאריוס לזכות באליפות אחרי ניצחון בבית הגמר במשחק האחרון על ג'וניור 0-1. זה היה הטורניר הטוב ביותר של המועדון, שלא הפסיד 22 משחקים, ניצח גם בטורניר האפרטורה וגם בקלאוסורה וכבש 101 שערים.
שנה מאוחר יותר, שוב השיגה הקבוצה תואר אליפות, ה-13 שלה, שהיה מאוד קשה. המצב בטבלה המשוקללת היה צמוד בינה לבין אתלטיקו נסיונל, כאשר מיונאריוס מוליכה בגלל הפרש שערים טוב יותר. במחזור האחרון התארחה הקבוצה בברנקייה מול ג'וניור בעוד שנסיונל התמודדה בבוגוטה מול סנטה פה. לאחר המחצית הראשונה פיגרה מיונאריוס 0–1 בעוד שנסיונל הוליכה במשחקה 0–1, אבל בחצי השני השיגה מיונאריוס את השוויון במשחקה. אף על פי שניסתה לנצח ולא להיות תלויה בכלום, לא הצליחה לבסוף מיונאריוס והמשחק נגמר בתיקו, אבל כאשר התקב הדיווח כי גם בבוגוטה נגמר המשחק בתיקו, חגגה הקבוצה אליפות מספר 13.
מכאן החלו שנים מאוד רעות של הקבוצה, שפעם אחר פעם כשלה בניסיון לזכות בתואר. ב-1989 גם החלה היריבות המרה עם אתלטיקו נסיונל, כאשר שתי הקבוצות נפגשו ברבע גמר גביע הליברטדורס שבו גברה בסיכום המשחקים הקבוצה ממדיין והעפילה לחצי הגמר. לאנשי מיונאריוס היו טענות קשות כלפי השופט וחלקם אף טענו שברון הסמים פבלו אסקובר, מעורב בנושא ונתן הוראה להעלות את קבוצתו האהודה על חשבונה של מיונאריוס. בסופו של דבר, הקבוצה הצליחה לשבור בצורת ארוכה בת 24 שנים, כאשר זכתה בטורניר הפינליססיון של 2012. תחת המאמן הרנן טורס, הגיעה הקבוצה לחצי גמר הקופה סודאמריקנה והעפילה לפלייאוף בליגה. ההתחלה הייתה מאוד קשה, עם הפסדים לג'וניור ודפורטיבו פאסטו, מה שהצריך את מיונאריוס לנצח לפחות שלושה מתוך ארבעת המשחקים שנותרו. ניצחון כפול על דפורטס טולימה וניצחון פאסטו, הביאו את הקבוצה למרחק משחק אחד מהגמר. את המשחק האחרון לא הצליחו ה"שגרירים" לנצח וסיימו בתיקו 0-0 מול ג'וניור. האוזניים הקשיבו לתוצאה שהגיעה מפאסטו והתיקו שהשיגה טולימה קבע כי מיונאריוס העפילה לגמר מול אינדפנדיינטה מדיין. המשחק הראשון באצטדיון אטאנסיו חיררדוט הסתיים בתיקו 0-0, מה שהותיר תקווה גדולה מאוד למיונאריוס לקראת הגומלין. לעיני 36,000 צופים העלה ווילברטו קוסמה את מיונאריוס ליתרון וקירב אותם לקראת אליפות אחרי כל כך הרבה זמן, אבל מדיין השוותה בחצי השני ושלחה את ההכרעה להקבע על ידי פנדלים. הגיבור היה השוער של מיונאריוס, לואיס דלגאדו, שכבש ועצר את הפנדל המכריע, כדי לקבוע 4–5 בסיום ואליפות ראשונה אחרי 24 שנים.
עבור התואר ה-15, האוהדים לא היו צריכים לחכות יותר מדי זמן, חמש וחצי שנים ליתר דיוק. מיונאריוס סיימה את הליגה הסדירה במקום הרביעי ונקבעה כראש בית בפלייאוף, בו התמודדה מול לה אקידד ברבע הגמר. לאחר תיקו 1-1 במשחק הראשון עם שער של החלוץ, איירון דל וייה, ניצחה מיונאריוס בבית 1–2 בגומלין משערים של הקפטן אנדרס קדויד ודויד מקליסטר סילבה. בחצי הגמר פגשה מיונאריוס יריבה היסטורית - אמריקה קאלי. הכחולים הצליחו לגבור בחוץ על אמריקה 1–2 משערים של דל וייה וסילבה והבטיחו העפלה לגמר לאחר שבגומלין באצטדיון אל קמפין נפרדו הקבוצות בתיקו 0-0. לראשונה בהיסטוריה נקבע משחק גמר אליפות הליגה בין שתי הקבוצות הבכירות של בוגוטה - מיונאריוס מול אינדפנדיינטה סנטה פה. למרות ששתי הקבוצות משחקות באותו האצטדיון, שמיונאריוס אירחה ראשונה לעיני הקהל שלה, משחק אותו ניצחה 0–1 משער של מתיאס דה לוס סנטוס. בגומלין כעבור ארבעה ימים, הצליחה מיונאריוס לחלץ 2-2 בדקות הסיום כאשר הנרי רוחאס כובש שער שוויון חמש שדקות מהסוף כדי להעניק את האליפות לכחולים.
הגביע הקולומביאני
בניגוד למספר האליפויות הרב שיש לקבוצה, מספר מועט של זכיות יש לה בגביע הקולומביאני. הסיבה היא העובדה שעד לשנת 2008 הגביע התקיים רק בשנים בודדות. מיונאריוס זכתה בו פעמיים עד לעידן החדש. תחילה בשנת 1953 כאשר ניצחה במפגש כפול 2–5 את בוקה ג'וניורס קאלי, יריבתה הגדולה באותם זמנים. עשור מאוחר יותר, שוב חזרה הקבוצה להניף את הגביע, עם ניצחון על דפורטס טולימה 1-4. באותן שנים שלטה מיונאריוס ללא עוררין וזכתה בארבע אליפויות רצופות. ב-2011 הצליחה מיונאריוס לזכות בגביע במתכונתו החדשה. היה זה תואר מקומי ראשון מאז 1988 והונח בו הבסיס לאותה קבוצה טובה שגם זכתה באליפות שנה מאוחר יותר. היא פגשה בגמר את בויאקה צ'יקו וניצחה אותה בשני המפגשים בתוצאה הגלובלית של 0–2. מאייר קנדלו, אדיסון טולוסה, פדרו פרנקו ואריק מורנו הוליכו את הקמפיין של מיונאריוס בדרך לזכייה.
ב-7 בפברואר 2018 הוסיפה הקבוצה לארונה בפעם הראשונה בהיסטוריה גם את הסופרליגה אחרי שגברה בגמר על אתלטיקו נסיונל. לאחר 0-0 במשחק הראשון באצטדיון אל קמפין, הצליחה מיונאריוס לנצח דווקא בחוץ 1–2 מצמד של רוברטו אובלר.
טורנירים בינלאומיים
מיונאריוס היא אחת מהקבוצות הקולומביאניות שהשתתפו הכי הרבה בגביע הליברטדורס. הישגה הטוב ביותר במפעל היה בטורנירים של 1960, 1973 ו-1974, בהן הגיעה הקבוצה לחצי הגמר. בקופה סודאמריקנה הגיעה הקבוצה פעמיים לחצי הגמר, בשנתונים 2007 ו-2012. התואר הבינלאומי הרשמי היחיד שהשיגה היה בשנת 2001, כשהשתתפה בטורניר האחרון של גביע מרקונורטה. שנה לאחר שהפסידה בגמר הטורניר לאתלטיקו נסיונל, הצליחה מיוס לזכות בגביע. היא צלחה את הבית המוקדם עם 12 נקודות מתוך 18 מול יריבות כמו צ'יבאס גוודלחרה ממקסיקו, איטלצ'קאו מוונצואלה וניו יורק מטרוסטארס מארצות הברית. לאחר שהשיגה שער ניצחון בדקה ה-93 באצטדיון הג'יאנט סטאדיום שבארצות הברית, העפילה מיונאריוס לחצי הגמר מול עוד יריבה מקסיקנית, נקקסה. הפסד 2–3 בחוץ וניצחון בבית בתוצאה דומה, העבירו את ההכרעה לנקודה הלבנה, אותה ניצחה מיונאריוס והעפילה לגמר מול אמלק מאקוודור. גם כאן התוצאה בסיכום הייתה זהה לאחר שני משחקי תיקו 1-1. בדו-קרב הפנדלים היה זה שוערה של מיונאריוס, רפאל דודאמל, שהדף שתי בעיטות והיה מהגורמים המכריעים בזכייה ההיסטורית של המועדון.
יריבויות
שלוש היריבות העיקריות של מיונאריוס בליגה הן אינדפנדיינטה סנטה פה, אתלטיקו נסיונל ואמריקה קאלי. מול סנטה פה מדובר על יריבות גאוגרפית, מה שקרוי דרבי. שתי הקבוצות מייצגות את העיר בוגוטה ומאחר ושתיהן שיחקו מתחילתה של הליגה ועד היום מבלי לרדת לליגת המשנה, מדובר בקלאסיקו הגאוגרפי הוותיק בקולומביה. מול אתלטיקו נסיונל החלה היריבות להתעצם בעיקר מהמפגש בין השתיים ברבע גמר גביע הליברטדורס ב-1989. המפגש הכפול היה טעון מאוד בין השתיים, פיזי ובסיומו היו לשחקני מיונאריוס המון טענות לשופט הצ'ילאני שלטענתם גם קיבל איומים על חייו מאנשיו של ברון הסמים המנוח, פבלו אסקובר, אם לא ישפוט לטובת נסיונל. מאותו הרגע, עבור רבים מאוהדי הקבוצה, השנאה והיריבות מול הקבוצה ממדיין, היה הגדולה ביותר. לעומת זאת, מול אמריקה קאלי היריבות הייתה עד לא מזמן בין שתי הקבוצות שזכו הכי הרבה פעמים באליפות קולומביה, אבל מאז שנת 2011 ועד 2017 שיחקה אמריקה בליגת המשנה ובינתיים גם מיונאריוס וגם נסיונל עברו אותה במספר התארים. ועדיין, מדובר בקבוצה אולי השנייה בגודלה מבחינת כמות האוהדים וגם משחק שלה מול מיונאריוס נחשב לקלאסיקו במדינה.
סמל המועדון
הסמל החל את דרכו עם הכיתוב CM בחלקו הפנימי כראשי תיבות של Club Municipal אבל בהמשך ירדה האות C ונשארה רק ה-M של השם מיונאריוס. הסמל, שצבוע בצבעי המועדון כחול ולהן, אבל מספר שינויים מזעריים עם השנים, למעט גרסאות מיוחדות שיצאו לו עבור ציון לאירועים חשובים בהיסטוריה של המועדון. בשנת 2012 ועד 2014 המסגרת שהקיפה את הסמל הייתה מודגשת בזהב כציון לתקופת אל דוראדו הגדולה של המועדון בשנות ה-50' וה-60'. בשנת 2016 צוין הכיתוב "70 שנים" מתחת לסמל, כציון ל-70 שנות קיום של מיונאריוס.
1947 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1947.
H.264/MPEG-4 AVC
H.264 הוא תקן לדחיסת וידאו. התקן מספק וידאו באיכות טובה ובקצב נתונים נמוך משמעותית (מחצית או פחות) ממה שדרשו תקנים קודמים לו. התקן הוגדר באופן פשוט מספיק כך שיישומו יהיה כלכלי מחד, ובעל גמישות שמאפשרת שימוש במגוון יישומים רחב. גמישותו של התקן מאפשרת לשדר וידאו בקצבי נתונים גבוהים או נמוכים, או איכות וידאו גבוהה או נמוכה, וגם יכולת לפעול תוך העברה דרך מגוון רחב של רשתות ומערכות. מגוון היישומים של התקן כולל בין השאר שידור וידאו דיגיטלי, אחסון DVD, תעבורת וידאו ברשתות RTP/IP ורשתות טלפוניית מולטימדיה של ITU-T.
בתחילת 2013 הוכרז על תקן הדור הבא בשם H.265, אשר יוכל לקודד וידאו לקובץ קטן פי שניים מאשר התקן הקיים.
גיבוש התקן
התקן נכתב כמיזם משותף המכונה "צוות וידאו משותף" (JVT) שהקימה "קבוצת המומחים לקידוד וידאו" (VCEG) של ארגון התקינה ITU-T בשיתוף עם "קבוצת המומחים לתמונות נעות" (MPEG) של ארגון התקינה הבינלאומי (ISO). לעיתים מתייחסים אל התקן כאל "the JVT codec". טיוטת הגרסה הראשונה שלו הושלמה במאי 2003. מאז השלמת התקן המקורי במאי 2003 השלים ה־JVT סבב של תיקון טעויות ופיתח אוסף של כלים משלימים לתקן, המספקים פונקציונליות נוספת. סבבים נוספים של השלמות ותיקונים התבצעו עד שנת ב-2009 (גרסה מספר 13 של התקן).
מאפייני התקן
H.264/AVC מאופיין על ידי מספר תכונות חדשות המאפשרות לו לדחוס וידאו ביעילות אלגוריתמית רבה יותר מאשר מקודדים אחרים, ולספק גמישות נוספת ליישומים למגוון רחב של סביבות רשת. ניתן לומר ש-H.264 הוא צאצא ישיר של H.263 ושל MPEG-4. התבוננות מעמיקה בתכונות של H.263+ ו־H.263++ מראה כי פרוטוקול דחיסה זה דומה יותר ל־H.263 מאשר ל־MPEG-4.
תכונות חדשות שהוספו ל־H.264 אינן בהכרח יעילות ביחס לעוצמת החישוב הנדרשת. להלן מספר דוגמאות לתכונות אלו:
טכניקות אלו יחד עם אחרות עוזרות לתקן H.264 להיות בעל ביצועים טובים משמעותית מתקנים קודמים, תחת מגוון רחב של נסיבות ובמגוון רחב של סביבות יישומים. H.264 בעל ביצועים טובים בהרבה מאלו של MPEG-2 כאשר באופן אופייני הוא ישיג ביצועים זהים במחצית קצב הנתונים ואף פחות.
"צוות הווידאו המשותף" (JVT) השלים תוספות לתקן המקורי הידועות בשם FRExt. תוספות אלו תומכות בקידוד ודאי נאמן יותר למקור באמצעות תמיכה בדיוק דגימה גדול יותר (כולל קידוד של 10 סיביות ושל 12 סיביות) ומידע צבע בהפרדה גבוהה יותר (כולל מבני דגימה הידועים כ־YUV 4:2:2 ו־YUV 4:4:4).
H.264/AVC נמצא בשימוש רחב בוועידות וידאו כפי שניתן לפגוש במוצריהן של שתי חברות בולטות בענף (Polycom ו־Tandberg). התקן גם אומץ על ידי שני פורמטים הראשים ל־DVD המתחרים ביניהם (HD-DVD ו־Blu-ray). ארגון האירופאי לשידור וידאו דיגיטלי אישר לאחרונה את השימוש ב־H.264/AVC לשידורי טלוויזיה באירופה. מספר גופי שידור ביפן וקוריאה אישרו את תמיכתם בתקן הקידוד, והוא נמצא בבחינה לשידורים נוספים. למשל הוא נמצא בבחינה של גוף התקינה של הוועדה לשידורי טלוויזיה מתקדמים בארצות הברית. בעולם האלחוטי אומץ התקן כחלק מגרסה 6 של "פרויקט השותפות לדור השלישי" (3GPP).
נכון ל-2005 מייצרות ארבע חברות שבבים המסוגלים לקודד H.264/AVC וידאו: BroadCom, Conexant, Sigma Designs ו-ST - Micro. שבבים אלו יאפשרו פריסה רחבה של התקנים זולים המסוגלים לנגן H.264/AVC וידאו ברזולוציה של טלוויזיה סטנדרטית ושל טלוויזיה ברזולוציה גבוהה.
כמו תקני ISO/IEC MPEG אחרים, גם ל־H.264/AVC יישום לדוגמה שאותו ניתן להוריד חינם מאתר ISO. מטרתו העיקרית היא לתת דוגמה ליכולותיו של H.264/AVC ולא לשמש כיישום שלו.
כמו בתקן MPEG-2 וחלק 2 של תקן MPEG-4, ספקי מוצרים של H.264/AVC נדרשים לשלם תמלוגים עבור שימוש ברכיבים שמשתמשים בפטנטים שהוצאו על התקן. המקור העיקרי לרישיונות לפטנטים הרלוונטיים לתקן זה הוא ארגון פרטי הידוע כ- MPEG-LA, LLC. ארגון זה אינו קשור ישירות לארגון התקינה MPEG, אך הוא מטפל מנהלית במאגר הרישיונות של תקן MPEG-2 וחלק 2 של תקן MPEG-4.
יישומים
פורמט HD-DVD תוכנן על ידי פורום ה־DVD, וכולל בתוכו את H.264/AVC כמאפיין חובה של נגני ה־DVD התואמים לפורמט זה. גם פורמט Blu-Ray Disc תוכנן בצורה דומה על ידי איגוד Blu-Ray Disc. מוצרים התואמים לפורמטים אלה הגיעו לשוק לראשונה ב-2005.
DVB, גוף התקינה האירופי לשידורי וידאו דיגיטליים, אישר בסוף 2004 את השימוש ב־H.264/AVC עבור שידורי טלוויזיה באירופה.
ATSC, גוף התקינה של הוועדה לטלוויזיה מתקדמת בארצות הברית, שוקל את השימוש בתקן H.264/AVC לשידורי טלוויזיה בארצות הברית.
בקוריאה, השירות לשידורי מולטימדיה דיגיטלית (DMB) ישתמש ב־H.264/AVC.
שדרנים גדולים ביפן הכריזו על תמיכה ב־H.264/AVC לחלק הנייד של שרותי שידור קרקעיים.
פרויקט שותפות הדור השלישי (3GPP) אישר את הכללתו של H.264/AVC כמאפיין אופציונלי של גרסה 6 של ספציפיקציות טלפונית המולטימדיה הניידת שלו.
מועצת התקן לדימות תנועה (MISB) של משרד ההגנה של ארצות הברית (DoD) אימצה את H.264/AVC לערוצים המסוגלים להעביר Bit Rate נמוך (למשל פחות מ־1Mbits/sec) ושוקלת את אימוצו של התקן לשימושים אחרים.
כוח המשימה להנדסת האינטרנט (IETF) נמצא בשלבים אחרונים של העבודה על הגדרת פורמט "אריזת מטען במנות" לנשיאת וידאו H.264/AVC תוך שימוש בפרוטוקול RTP.
מדור התקנים של ITU-T אימץ את H.264/AVC למפרט של קבוצת מערכות טלפוניית המולטימדיה שלו – H.32x. כמעט כל מוצרי ועידות הווידאו החדשים כוללים תמיכה ב־H.264/AVC, הבולטים מביניהם - Polycom ו-Tandberg.
"קבוצת המומחים לקידוד וידאו" (MPEG) כללה תמיכה מלאה ב־H.264/AVC בתקן המערכות שלה (כלומר MPEG-2 ו־MPEG-4) וגם במפרט לפורמט קובצי המדיה בתצורת ISO שלה.
חברת "אפל" עובדת על שילוב H.264 לתוך "טייגר", מערכת ההפעלה של מחשבי מקינטוש (Mac OS X 10.4). אפל שילבה את H.264/AVC ישירות לתוך "QuickTime", נגן המולטימדיה שלה. גם נגן האייפוד של אפל, בגרסה תומכת הווידאו שלו, מנגן וידאו בפורמט H.264, עם סיומת MP4.
PSP, קונסולת המשחקים הניידת של סוני, כוללת מפענח חומרה לקובצי וידאו בפורמט H.264.
חברת התוכנה Ahead שילבה מקודד H.264 לתוך תוכנת הצריבה המפורסמת שלה, Nero.
ספריית x264
x264 היא ספריית תוכנה חופשית עבור קידוד זרמי וידאו לפורמט H.264/MPEG-4 AVC, המופצת תחת התנאים של הרישיון הציבורי הכללי של גנו. הספרייה נכתבה כחלק ממיזם Videolan שבו נכתב גם נגן המדיה VLC, הנחשב לאחד המימושים הטובים ביותר של x264. בתחילת השימוש בתקן H.264 לא היה ניתן לכתוב תוכנה הממירה וידאו לתקן זה ללא תשלום גבוה לארגון התקינה עבור רישיון שימוש בתקן. כיום, לאחר פיתוח הספרייה היא זמינה לשימוש חופשי ובנוסף ל VLC משתמשים בה מגוון רחב של כלים ויישומים חופשיים לקידוד, המרת ופענוח וידאו, כגון FFmpeg ו-HandBrake.
פיש אנד צ'יפס
פיש אנד צ'יפס (באנגלית: Fish and chips - "דג וטוגנים") הוא מאכל טייק אוויי פופולרי, המזוהה עם המטבח הבריטי וכן פופולרי בניו אינגלנד, קנדה, אירלנד, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה. המאכל מורכב מדג שנטבל בבלילה ומטוגן בשמן עמוק, אשר לידו מוגשים טוגנים (או בצל כבוש). במקור הוגש עטוף בנייר עיתון.
מהמחקר האקדמי עולה שמקור המאכל במנה מהמטבח היהודי ספרדי, שהובאה לאנגליה על-ידי מגורשי ספרד שהתיישבו בממלכה במאה ה-16. בשנת 1858 פתח ג'ון לי את מסעדת הפיש אנד צ'יפס הראשונה המוקדמת ביותר שידועה על קיומה, בחבל לנקשייר בצפון אנגליה. בשנת 1863 נפתחה חנות בלונדון על ידי ג'וזף מאלין, יהודי ממזרח אירופה, שהציע מזון זה כטייק אוויי.
מקובל להגיש את המנה בליווי רוטב טרטר בו טובלים את המאכל, רוטב על בסיס מיונז מתובל בצלפים, לימון ועוד. יום הפיש אנד צ'יפס הבינלאומי חל ב-3 ביוני בכל שנה.
היסטוריה
המסורת הבריטית של אכילת דג שנטבל בבלילה ומטוגן בשמן עמוק מקורה ביהודים מגורשי ספרד ופורטוגל שעברו בהולנד לפני שהתיישבו בבריטניה החל במאה ה-16. הם הכינו דג בסגנון דומה למנת הפסקדו פריטו - דגים המצופים בקמח ולאחר מכן מטוגנים בשמן. דגים בנוסח זה נאכלו בסעודת ליל שבת ושוב למחרת, כשהם קרים, כחלק משלוש סעודות.
הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס מזכיר "מחסנים של דגים מטוגנים" בספרו אוליבר טוויסט (1838), ובשנת 1845 השף הצרפתי אלקסי סואייה כלל בספר מתכונים שכתב מנה של "דגים מטוגנים בנוסח יהודי", הנטבלים בבלילה של קמח ומים לפני טיגונם. לא ידוע מקומה של חנות הפיש אנד צ'יפס הראשונה. העדויות המוקדמות ביותר הן על חנויות שנפתחו בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובהן אחת שנפתחה בידי ג'ון ליס במוזלי, לנקשייר, ואחת נוספת שנפתחה ב-1860 באיסט אנד בלונדון על ידי ג'וזף מאלין, יהודי שהיגר ממזרח אירופה. המאכל נעשה לפופולרי במיוחד בקרב מעמד הפועלים באנגליה כתולדה של ההתפשטות הזריזה של דיג בעזרת מכמורת בים הצפוני, וכן התפתחותן המואצת של מסילות רכבת בבריטניה במחצית השנייה של המאה ה-19. מסילות אלו חיברו את ערי הנמל למרכזים תעשייתיים חשובים, ואיפשרו את שינועם המהיר של דגים טריים לריכוזי אוכלוסין גדולים.
השפעות תרבותיות
המסורת הקתולית ארוכת השנים של הימנעות מאכילת בשר בימי שישי, בייחוד בתקופת התענית, והחלפת הבשר בדגים באותו יום ממשיכה להשפיע על ההרגלים האלו, בעיקר בקהילות שנחשבות פרוטסטנטיות, אנגליקניות, חילוניות וחילוניות בחלקן. ארוחות ימי שישי בערב נשארו מועד מסורתי לאכילת מנות פיש אנד צ'יפס; והרבה מזנונים ואתרי הסעדה ברחבי העולם, המציעים תפריטים משתנים במהלך ימות השבוע, מקפידים על הגשת מנה קבועה של פיש אנד צ'יפס בימי שישי.
באוסטרליה וניו זילנד, המושג "פיש אנד צ'יפס" לרוב משמש כאמצעי זיהוי הגייתי כדי להדגיש את הבדלי ההיגוי בין מדינות שונות של צלילי האות I באנגלית.