cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילי נאולס
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1956 נלקח נאולס בבחירה העשירית על ידי סנט לואיס הוקס, אך כבר לאחר 19 משחקים הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לסלייטר מרטין. ב-5 העונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של הניקס, לצד ריצ'י גארין וקני סירס, השתתף 4 פעמים במשחק האולסטאר והעמיד ממוצעים של 20.9 נקודות ו-12.3 ריבאונדים למשחק. בשנת 1960 נבחר לשמש כקפטן של הניקס, ובכך הפך לקפטן האפרו-אמריקאי הראשון בכל ליגות הספורט הגדולות בארצות הברית. עונתו הטובה ביותר מבחינה אישית הייתה, בה קלע 25.0 נקודות בממוצע למשחק. ב-2 במרץ 1962 לקח חלק ב"משחק 100 הנקודות של וילט צ'מברלין", ואף קלע בו 31 נקודות.
בדצמבר 1962, לאחר כ-6 שנים בניו יורק, הועבר יחד עם קני סירס בטרייד לסן פרנסיסקו ווריורס בתמורה לטום גולה.
לקראת עונת נמכר על ידי הווריורס לבוסטון סלטיקס, אלופת ה-NBA ב-5 העונות הקודמות. בכל 3 עונותיו עם הסלטיקס סייע לקבוצה לזכות באליפות ה-NBA, עם ממוצעים של 10.3 נקודות למשחק כשחקן ספסל. במשחק מול סנט לואיס הוקס ב-26 בדצמבר 1964 החליף את טום היינסון הפצוע בחמישיית הקבוצה, ובכך יצר את החמישייה הפותחת הראשונה בתולדות ה-NBA המורכבת כולה משחקנים אפרו-אמריקאים, לצד ביל ראסל, סאץ' סנדרס, סם ג'ונס, וקיי. סי. ג'ונס.
ב-22 בנובמבר 2018 נפטר נאולס כתוצאה מכשל נשימתי, אשר נבע מתסמונת צ'רג שטראוס בה נאבק ב-8 השנים האחרונות לחייו.
דירק שוסטר
דירק שוסטר (בגרמנית: Dirk Schuster, נולד ב-29 בדצמבר 1967 בקרל מרקס שטאט שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם, ומאמן כדורגל המאמן את פ.צ. קייזרסלאוטרן.
ככדורגלן שיחק שוסטר במספר קבוצות, והצליח בעיקר בקרלסרוהה. לשוסטר הופעות הן במדי נבחרת גרמניה המזרחית והן במדי נבחרת גרמניה.
כמאמן שוסטר הצליח במדי דרמשטאדט 98, אותה העלה אל הבונדסליגה והצליח מאוד בעונת 2015/16 עם הקבוצה בבונדסליגה, הצלחה שזיכתה אותו בתואר מאמן השנה בגרמניה לשנת 2016. קבוצתו האחרונה של שוסטר כמאמן הייתה דרמשטאדט 98, ממנה פוטר בפברואר 2019.
קריירת מועדונים
שוסטר שיחק כנער בפ.צ. קרל מרקס שטאט, והחל את קריירת הבוגרים שלו בליגת העל המזרח גרמנית במועדון הכדורגל צוויקאו בשנת 1985. בשנת 1988 עבר שוסטר לשחק במועדון הפאר המזרח גרמני פ.צ. מגדבורג, שם שיחק שתי עונות והצטיין. בשנת 1990, מעט לאחר איחוד גרמניה, עבר שוסטר לשחק באיינטרכט בראונשווייג ששיחקה בליגת הבונדסליגה השנייה. שוסטר שיחק בבראונשווייג עונה אחת והציג יכולת מצוינת, שסידרה לו חוזה בקרלסרוהה, מועדון פאר בבונדסליגה באותה תקופה. שוסטר שיחק שש עונות רצופות בקרלסרוהה, שבכולן הקבוצה סיימה בחצי העליון של הטבלה, ובחלקן אף השיגה כרטיס לגביע אופ"א. שוסטר שיתף פעולה בהגנת הקבוצה בתחילת ימיו בקרלסרוהה עם השוער אוליבר קאן ועם ינס נובוטני, מנפרד בנדר וסלאבן ביליץ'. באחד המשחקים, שוסטר היה שותף לניצחון הענק של קרלסרוהה על ולנסיה בתוצאה 0–7 במסגרת גביע אופ"א לעונת 1993/94, לאחר הפסד 1–3 במשחק הראשון במסטאייה. בעונה זו הגיעו שוסטר וקרלסרוהה עד לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחו על ידי רד בול זלצבורג בשערי חוץ. יכולתו של שוסטר זיכתה אותו בזימונים לנבחרת גרמניה באמצע שנות ה-90 על ידי המאמן ברטי פוגטס. בעונת 1995/96 הגיע שוסטר עם קרלסרוהה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה הקבוצה 0–1 לקייזרסלאוטרן, במשחק בו שוסטר שיחק 90 דקות. בקיץ 1997 עזב שוסטר את קרלסרוהה לאחר שש עונות רצופות, בהן ערך 167 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, וחתם בפ.צ. קלן. בעונת הבכורה שלו בקלן, 1997/98, שוסטר וקלן נשרו אל הבונדסליגה השנייה, וזו הייתה ירידת הליגה הראשונה בהיסטוריה של המועדון. בעונת 1998/99 שוסטר וקלן לא הצליחו לשוב לבונדסליגה וסיימו במקום העשירי. בקיץ 1999 עזב שוסטר את קלן וחתם באנטליהספור הטורקית, שם שיחק עונה אחת. לאחר מכן שיחק שוסטר באדמירה ואקר האוסטרית שם ערך עשר הופעות ליגה בלבד. החל משנת 2002 שיחק שוסטר בליגות גרמניות נמוכות, בקבוצות LR אאלן, SV וילהלמסהאפן, וולדהוף מנהיים, ASV דורלך ואלמניה וילפרדינגן. בשנת 2007 פרש סופית ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
בשנת 1986 זכה עם נבחרת גרמניה המזרחית באליפות אירופה עד גיל 18. כעבור שנה סיים עם נבחרת גרמניה המזרחית במקום השלישי במונדיאל עד גיל 19. בשנת 1990 ערך שוסטר ארבע הופעות בנבחרת גרמניה המזרחית, הראשונה הייתה בניצחון 2–3 על נבחרת ארצות הברית, והאחרונה בתיקו 3-3 מול נבחרת ברזיל. בשנת 1994 ערך שוסטר את הבכורה שלו בנבחרת גרמניה המאוחדת בתיקו 0-0 משחק ידידות מול נבחרת הונגריה, ובאותה שנה שיחק בניצחון 1–2 על נבחרת אלבניה במוקדמות יורו 1996. בשנת 1995 ערך את הופעתו השלישית והאחרונה במדי נבחרת גרמניה בתיקו 0-0 במשחק ידידות מול נבחרת ספרד.
קריירת אימון
בדצמבר 2012, כחודש לאחר פיטוריו משטוטגרטר קיקרס, הוחתם שוסטר בדרמשטאדט 98, ששיחקה גם היא בתחתית הליגה הגרמנית השלישית. שוסטר ודרמשטאט היו אמורים לנשור אל הליגות האזוריות בסוף העונה, אך ניצלו מירידה לאחר שקיקרז אופנבך לא השיגה את תנאי הסף לפתיחת העונה, והורדה במקומם. בעונת 2013/14, בניגוד מוחלט לכל התחזיות, הצליח שוסטר להצעיד את דרמשטאט אל הבונדסליגה השנייה, לאחר שהמועדון סיים את העונה במקום השלישי בליגה הגרמנית השלישית, בעונה בה הקבוצה בכלל לא הייתה אמורה לשחק בליגה זו. בזכות העובדה שדרמשטאט ושוסטר סיימו במקום השלישי, הם היו אמורים להיפגש עם ארמיניה בילפלד שסיימה במקום ה-16 בבונדסליגה השנייה. ארמיניה בילפלד ניצחה במשחק הראשון בחוץ בתוצאה 1–3, ולא הייתה אמורה להיתקל בקשיים להישאר בליגה במשחק הגומלין. דרמשטאט ושוסטר ניצחו 1–3 בבילפלד במשחק הגומלין, שנכנס להארכה. בילפלד הבקיעה גול בהארכה וצימקה ל-2–3, אך דרמשטאט הבקיעה שער בדקה ה-120 בתוספת הזמן של הארכה, והעפילה בזכות חוק שערי החוץ, כשהמשחק הסתיים בתוצאה 2–4. הצלחתו של שוסטר נמשכה גם בעונת 2014/15, בה סיים המועדון במקום השני בבונדסליגה השנייה, והשלים עליית ליגה שנייה ברציפות, כשהעפיל אל הבונדסליגה, ממנה נעדר במשך 33 שנה. בעונת הבכורה של שוסטר בבונדסליגה עם דרמשטאט, 2015/16, הצליחה הקבוצה להבטיח את הישארותה בליגה לפני מחזורי הסיום עם 38 נקודות, והשיגה מספר תוצאות יפות. הצלחה רצופה זו של שוסטר זיכתה אותו בתואר מאמן השנה בגרמניה לשנת 2016. בקיץ 2016 עזב שוסטר את דרמשטאט לאחר כמעט ארבע עונות שאימן במועדון.
ביוני 2016 חתם שוסטר באאוגסבורג מהבונדסליגה, במקום המאמן מרקוס ויינצירל שעזב לשאלקה 04. שוסטר לא הצליח לשחזר באאוגסבורג את הצלחותיו מדרמשטאט, וכבר בדצמבר 2016 פוטר מתפקידו לאחר פתיחת עונה חלשה.
בדצמבר 2017 מונה שוסטר כמאמנה של דרמשטאדט 98, הקבוצה בה עשה את עיקר הצלחותיו כמאמן, במקומו של המאמן המפוטר טורסטן פרינגס. בעונת 2017/18 נשארו שוסטר ודרמשטאט בליגה. בפברואר 2019, לאחר רצף תוצאות חלשות, פוטר שוסטר מתפקידו כמאמן דרמשטאט.
ב-10 במאי 2022, מספר ימים לפני משחקי המבחן של פ.צ. קייזרסלאוטרן נגד דינמו דזרדן על עלייה לבונדסליגה השנייה, מונה שוסטר למאמנה של פ.צ. קייזרסלאוטרן. לאחר 0-0 במשחק הראשון גברה פ.צ. קייזרסלאוטרן על דרזדן 0–2 במשחק השני והעפילה חזרה לבונדסליגה השנייה אחרי 4 שנות היעדרות.
עספור
עספור  (בערבית: عصفور) היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמת מתח של חברת התקשורת HOT שעלתה לשידור ב-7 במרץ 2010, בערוץ HOT3, והסתיימה לאחר 2 עונות ב-27 בדצמבר 2011. יוצריה הם חנן סביון וגיא עמיר שגם משחקים כשחקנים ראשיים בסדרה (מגלמים את הדמויות ניוטון וקצר). הסדרה מגוללת את סיפורם של ארבעה חברים המתגוררים בתוך חוות שלדי אוטובוסים נטושים, בשולי אזור התעשייה בירושלים ונאבקים על מנת להחזיר את שטח החווה לרשותם.
משמעות המילה "עַסְפוּר" היא ציפור בערבית. בסדרה היא מסמלת ציפור מזל שהייתה מגיעה לחווה בעבר הרחוק, בזמן שהחווה הייתה שייכת עוד לסבו של מוטי (שלום מיכאלשווילי), שלימים ירש ממנו את החווה. הרצף שלאורכו מאורגנת העלילה הוא מאבק בין ה"עשירים" לבין ה"עניים".
הסדרה הופקה על ידי אודי סגל "סומיוקו הפקות" ושודרה החל מהתאריך ה-7 במרץ 2010 ועד ה-27 בדצמבר 2011 בו שודר הפרק האחרון בסדרה.
עלילה
עלילת הסדרה מבוססת על סיפורם של מוטי לוי ואיציק סוויסה, אחיו של חנן סביון (שעיברת את שם משפחתו), שהתגוררו באוטובוס בחווה בהרי ירושלים. ברבות הימים הקים מוטי פרויקט בשם "נערי האור" לשיקום בני נוער חסרי מסגרת.
עונה ראשונה
העונה הראשונה צולמה בבית מאיר, יישוב קטן ליד ירושלים, אשר גרם לסדרה להראות שונה. העונה הראשונה (50 פרקים) מתארת את סיפורם של מוטי אמויאל (שלום מיכאלשווילי), איציק בנסולי (עוז זהבי), רענן (קצר) קריסי (גיא עמיר), ומורלי (ניוטון) אביטל (חנן סביון), ארבעה חברים ירושלמים, הגרים בתוך אוטובוסים נטושים בחווה שירש מוטי מסבו. הארבעה מגלים כי על השטח שבו הם גרים ישנו חוב מצטבר של 750,321 ש"ח, מימי סבו של מוטי וכי העירייה מעוניינת להפשיר את שטח החווה (שטח חקלאי) למטרת בניית נדל"ן בשווי מיליוני שקלים. עמית פלד (דן שפירא), העובד בסוכנות ביטוח השייכת לאביו, מגלה על תוכנית ההפשרה ומחליט לערוך ביקור לחווה על מנת לקנות את השטח. שיר (אפרת דור), חברתו של עמית, רואה את מוטי בחווה וכל הזכרונות ממערכת היחסים שניהלו בהודו למשך ארבעה חודשים, צפים.
ארבעת החברים מבינים כי השטח בו הם חיים יכול לאפשר את חזרתם לחיים הנורמטיביים אם ישיגו את הסכום הנדרש לכיסוי החוב. מכאן, הם מנסים בכל דרך שהיא להשיג את הכסף הדרוש. משמרות על מונית שנלקחה מהמוסך בו איציק עובד, הלבנת הון בעזרת כרטיס זוכה פיס השייך לחברם המוגבל זוטא (נבו קמחי), הימורים באינטרנט, גנבה מבתים, עסקאות סמים ואפילו ביצוע שוד בשביל העולם התחתון. המסע להשגת הכסף, יחד עם מערכת היחסים הדינמית בין שיר למוטי וסיבוכים רומנטיים נוספים, הם העומדים בבסיס עלילתה של העונה. העונה מסתיימת בכך שאיציק מביים את מותו על מנת לברוח עם ג'ולייט, אשתו של קובי (אביב אלוש), חבר ילדות של איציק, לצרפת, ומוטי מקבל בירושה את סכום החוב מצוף, גוסס שהתחבר עם מוטי בהוספיס, לאחר שהצליח לפני מותו של צוף לגרום לחידוש הקשר בינו לבין אחיו החרדי.
עונה שנייה
העונה השנייה (20 פרקים) נפתחת חצי שנה לאחר אירועי העונה הראשונה. שיר התגרשה מעמית ועברה לגור עם מוטי בזמן שאמא שלה נפטרה. ניוטון ואורלי טיילו בפרו וקצר התחיל לעבוד ולקרוא את הספר ששרד מהפיצוץ של המכונית של איציק. בינתיים איציק עובד ביקב של אבא של ג'ולייט, סימו. כשדודתם של קצר וניוטון נפטרה, קצר מגלה שהיא למעשה אמו האמיתית, ממנה הוא יורש דירה וכסף. ניוטון חוזר לארץ (לאחר שהוא ואורלי נפרדו) והשניים מגלים שאיציק חי כאשר הם רואים אותו במשחק של אייאקס באמסטרדם. החבורה יוצאת לאמסטרדם לחפש את איציק. בינתיים מוטי מגלה שלחברתו לשעבר, רלי אאוחניה, יש בן בגיל המתאים ליחסים ביניהם, והוא נוסע לספרד על מנת לחדש איתה את הקשר ולבנות מערכת יחסים עם הבן, ששמו אנריקה. כשג'ולייט נפרדת מאיציק עקב מעורבות בעסקת סמים, איציק עובר לבית מלון במרסיי, שם נפגשת החבורה וסיפור חדש מתפתח. חוליה של "המוסד" ובראשה איתי (מהעונה הראשונה) מגיעה גם היא למרסיי לחסל טרוריסט אך הוא ניצל ויורה באיתי. מוטי מציל את איתי וכך החבורה מסתבכת עם הטרוריסטים חסן וג'ורג' המוסלמים-צרפתים. החבורה יוצאת ללא דרכונים כשהיא מבוקשת על ידי הטרוריסטים, קובי והמשטרה הצרפתית למסע חזרה לארץ. החבורה מגיעה למלון "אאוחניה" של רלי בספרד בעזרת קיקה (גל גדות), ישראלית שאיציק הכיר באמסטרדם, ושם מתפתחת מערכת יחסים בין קיקה לאיציק. החבורה משלמת כסף רב לתייר במלון שברשותו יאכטה על מנת שייקח אותם לארץ, אך תקלה טכנית ביאכטה מעכבת את הפלגתם. בינתיים החבורה עובדת במלון כאנשי צוות בשביל שיוכלו לשהות בו עד שיעזבו. בתקופת השהות במלון, מפתחים קצר וניוטון מערכות יחסים עם ענהאל ותמר, אחיות ישראליות עשירות ששוהות גם הן במלון. חוויאר, בעלה של רלי שחשב שאנריקה הוא בנו, מגלה שהוא בעצם בנו של מוטי. ברגע של כעס, עוזב חוויאר את הבית ומוטי חושב שיוכל לנצל את הסכסוך שנוצר בין חוויאר ואאוחניה על מנת לבנות איתה זוגיות ולהיות בקשר עם אנריקה. בהמשך, הוא מוותר על הרעיון לאחר שראה שאנריקה מתגעגע לאב שהכיר בפועל, והוא משכנע את חוויאר לסלוח לאאוחניה ולחזור הביתה. בינתיים, אוליאל, סוחר סמים ישראלי שעירב את קיקה ואיציק בעסקי ההברחות, מקבל הצעות הן מקובי והן מהטרוריסטים המוסלמים לתת מידע בנוגע למקום הימצאם של החבורה תמורת כסף רב. הוא מנסה לקבל מידע מקיקה ומציע לה כסף בתמורה. קיקה, שזקוקה לכסף על מנת לממן כליה להשתלה לאחיה, שבמקרה הוא הארכאולוג שתפקידו לתת "הכשר" לחווה של מוטי מטעם רשות העתיקות, משחקת משחק כפול ומטעה את קובי והטרוריסטים לגבי מיקומם המדויק. הטרוריסטים מתים אך קובי ניצל ובורח. החבורה נעצרת על ידי המשטרה אך מוטי מצליח להוכיח את חפותם והם משתחררים. לבסוף חוזרת החבורה לישראל יחד עם ענהאל ותמר ביאכטה שלהן, אך הקשר בין קצר וענהאל מסתיים כשהיא חוזרת לאקס שלה, קובי נהרג על ידי קצר וניוטון בעת שהוא מנסה לרצוח אותם. מוטי מוכר את השטח לקבלן והם מתעשרים. הסדרה מסתיימת כשהחבורה חוגגת עם הכסף.
תגובת הקהל
הסדרה הגיעה ללמעלה מ-30 מיליון צפיות והזמנות בHOT VOD. במאי 2010, דרשה המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין מ-HOT להעביר את שעת השידור של הסדרה מ-21:30 ל-22:00 ולסווגה לגילאי 18 ומעלה, מאחר ש"קיים חשש סביר שהסדרה מעודדת לכאורה שימוש בסמים".
באוקטובר 2011, התפרסם כי פורמט הסדרה נמכר לחברת הפקה אמריקאית. ביולי 2012 פורסם כי הסדרה נמכרה לשידור ברשת FOX האמריקאית.
פסקול
לקראת סיום העונה הראשונה הקליטו חברי החבורה שיר על נעימת הפתיחה של הסדרה, הכלל משפטים ומונחים מתוך חיי הסדרה. השיר נקרא "עולם ורוד".
בעונה השנייה נחשף קשרו של ניוטון לבן אדם בשם ג'וני, אותו פגש בטיול בפרו. ג'וני משפיע על ניוטון והוא מציג בפניו שיר המלווה את עלילת הסדרה. השיר הולחן על ידי עופר שריקי והוקלט על ידי בית הבובות ונקרא "שירו של ניוטון".
האישה בלבן (סרט, 1948)
האישה בלבן (באנגלית: The Woman in White) הוא סרט דרמה משנת 1948 בבימויו של פיטר גודפרי ובהשתתפות אלכסיס סמית', אלינור פארקר, סידני גרינסטריט, וגיג יאנג. התסריט מבוסס על הרומן "האישה בלבן" מאת וילקי קולינס.
תקציר עלילה
לילה אחד וולטר הרטרייט (גיג יאנג) פוגש בדרכו אישה מסתורית הלבושה כולה לבן, שנעלמת במהירות. גבר שמגיע בכרכרה מסביר לו שלפני זמן קצר אישה נמלטה מבית המחסה לחולי נפש הנמצא בקרבת מקום. כשהכרכרה עוברת לידו רואה וולטר אדם מסתתר בתוכה. זהו הרוזן אלסנדרו פוסקו (סידני גרינסטריט). וולטר מגיע ליעדו, בית לימרידג' של משפחת פיירלי. שם הוא פוגש את דיירי הבית; מריאן (אלכסיס סמית'), בת דודתה של מיס פיירלי, האומנת הקשישה גברת ויזי (אמה דאן), והדוד החולני פרדריק (ג'ון אבוט). עוד הוא פוגש את הרוזן פוסקו שהגיע זה עתה ומתארח בלימרידג'. וולטר מתחיל מיד לחשוד בפוסקו.
בבוקר שלמחרת וולטר פוגש את לורה פיירלי העשירה (אלינור פארקר). הוא נדהם מהדמיון הרב בינה לבין האישה בלבן, עד כדי כך שהוא טועה בזהותה. כשמריאן שומעת ממנו על האישה המסתורית שראה, היא מחליטה לחקור את הנושא. מריאן מגלה מכתב שכתבה אמה של לורה על דודנית רחוקה שדמתה מאוד ללורה. שמה הוא אן קתריק והיא התארחה בבית במשך קיץ אחד. פוסקו גונב את המכתב.
לורה מאורסת לסר פרסיבל גלייד (ג'ון אמרי) שגם בא לביקור. באותו ערב וולטר פוגש בגן את האישה בלבן, אן, כשהיא בוכה. היא אומרת שהיא רוצה להזהיר את לורה על דבר מה, אבל לפתע היא נעלמת. וולטר מתעמת עם פוסקו ועם גלייד לגבי מה שסיפרה לו לורה - שהם מאלצים את פרדריק לאפשר לגלייד לשאת לאישה את לורה כדי לקבל את הונה. פוסקו וגלייד מכחישים את האשמותיו, ומריאן אינה מאמינה לדבריו של וולטר. אחר כך וולטר עוזב את הבית, ולורה מתחתנת עם גלייד. חודשים אחדים אחר כך מריאן חוזרת לבית לימרידג' ומגלה שכל המשרתים הוותיקים הוחלפו ואחרים מועסקים במקומם. פוסקו ואשתו, הרוזנת פוסקו (אגנס מורהד) עברו לגור בבית.
פוסקו וגלייד מוצאים את אן כשהיא מתה בחדרה של לורה בפניה ובפני הרוזנת פוסקו. הרוזנת הרעילה את אן. הם גורמים לכולם לחשוב שלורה היא זו שמתה. וולטר מגיע להלווייה ומבין מיד שמי שמתה זוהי אן. הוא מאמין שלורה כלואה באותו בית מחסה בו שהתה אן. פוסקו מנסה להטריף את דעתה של לורה, אבל היא מצליחה להימלט. גלייד מוצא אותה, אך וולטר מציל אותה. בהתכתשות ביניהם נהרג גלייד.
פוסקו מגלה למריאן את האמת: הרוזנת היא אחותו של פרדריק, והיא ילדה את אן מחוץ לנישואים. פוסקו עזר להעלים את השערורייה, והוא התחתן עם הרוזנת. שנה אחר כך נולדה לורה. כשהרוזנת מגלה שפוסקו מתכוון לעזוב אותה, היא דוקרת אותו. המשטרה מגיעה כשפוסקו כבר מת, והרוזנת מחזירה לעצמה את שרשרת אבני האזמרגד שבהם הוא נהג לענות אותה. בסיום הסרט וולטר מספר על נישואיו למריאן, והולדת בתם. לורה חיה יחד אתם עם בנה הקטן, והרוזנת פוסקו נלקחה לבית המחסה המשופץ עם ענק האזמרגד שלה.
היפהפייה הנרדמת מתעוררת
היפהפייה הנרדמת מתעוררת (באנגלית: Waking Sleeping Beauty) הוא סרט קולנוע תיעודי אמריקאי משנת 2009, אשר מתעד את היסטורית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בין השנים 1984–1994, בהן האולפנים היו בתקופה קשה עד תחילת הרנסאנס של דיסני. הסרט בוים וקורין על ידי דון האן, אשר גם הפיק את הסרט בשיתוף פיטר שניידר. הסרט נכתב על ידי פטריק פאצ'קו, הולחן על ידי כריס בייקון ונערך על ידי אלן קנשיא, ורטאן נזריאן וג'ון דמיאן ראיין.
הסרט, בהפקת Stone Circle Pictures, אינו משתמש בראיונות חדשים מול מצלמה, בדומה לסרטים תיעודיים רבים, אלא מסתמך בעיקר על ראיונות מהארכיון, קטעי עיתונות, קטעים מהסרטים המסוקרים וסרטונים אישיים שצולמו על ידי עובדי האולפן, דבר שלעיתים קרובות נגד את מדיניות החברה. בין האישים הבולטים המופיעים בסרט נכללים רוי אדווארד דיסני, מייקל אייזנר, ג'פרי קצנברג, רנדי קרטרייט והווארד אשמן.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2009 ב-Telluride Film Festival, ולאחר מכן הוקרן בכשמונה פסטיבלי קולנוע נוספים, עד הגעתו לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-26 במרץ 2010 בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני. בישראל הסרט הופץ לראשונה כחלק מתכני הבכורה של שירות הסטרימינג דיסני+ ב-16 ביוני 2022. הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות, כאשר הוא הרוויח ממכירות הכרטיסים 84,918 דולר, כמו כן הוא היה מועמד וזכה במספר פרסים. אורך הסרט כ-85 דקות.
רקע
הסרט התיעודי מקורין על ידי הקולנוען דון האן, עם ראיונות אודיו רבים של אנימטורים ומנהלים של חברת וולט דיסני שבבעלותה אולפני ההנפשה של וולט דיסני. הסרט פותח עם הכיתוב "בין השנים 1984 ו-1994 שילוב מושלם של אנשים ונסיבות שינו את ההנפשה לעד".
הסרט מתחיל בתחילת שנות ה-80, כשחברת וולט דיסני מנוהלת על ידי חתנו של וולט דיסני, רון מילר, לאחר שוולט נפטר והסרטים של אולפן ההנפשה הובלו על ידי תשעת הזקנים של דיסני. מתואר שבתקופה זו האולפנים היו מוזנחים וההנפשה נחשבה לאמנות גוססת. אל האולפנים יצטרפו אנימטורים רבים חדשים, לאחר שסיימו את לימודיהם באוניברסיטת California Institute of the Arts שממומנת על ידי דיסני. מילר טיפח בתקופה זו אנימטורים חדשים בזהירות, מפני שכמה שנים לפני כן הוא נפגע מדון בלות' שהוביל לקרע בין העובדים באולפן. ב-13 בספטמבר 1979, ביום הולדתו של בלות', הוא עזב את האולפנים מפני שהרגיש שאולפני ההנפשה של דיסני נחותים, כאשר הוא לקח איתו חצי מהאנימטורים שעבדו שם על מנת לפתוח אולפן משלו, Sullivan Bluth Studios. עקב מעשה זה, הפצת הסרט "השועל והכלבלב" נדחתה בחצי שנה.
בהמשך הסרט מוצג קטע מתוך מהדורת החדשות "Today", בה נאמר שמניות החברה עלו בעקבות שני השפעות עיקריות. הראשונה היא יציאת הסרט "ספלאש" בהפקת סרטי טאצ'סטון שבבעלות החברה, אשר גרף יותר מ-6 מיליון דולר בשלושת הימים הראשונים להקרנתו. השנייה היא התפטרותו של רוי אדווארד דיסני, אחיינו של וולט ובנו של המייסד והשותף של החברה, רוי דיסני. הוא התפטר עקב ניסיון השתלטות של איש העסקים סול סטיינברג על החברה, כמו כן בעקבות מקרה זה הודח מילר מתפקידו. בסופו של דבר רוי חזר לחברה, כאשר הוא מינה את מייקל אייזנר ופרנק ולס לניהול אולפני החברה, כאשר זו פעם ראשונה שתפקיד בכיר ניתן לאנשים מחוץ לחברה. רוי טען שהשניים מזכירים לו את השילוב של וולט ואביו.
המטרה הראשונה והעיקרית של ההנהלה החדשה הייתה לחזור להצליח בתחום הסרטים. בעקבות החלטה זו הוחלט לשפץ את האולפנים ולעבוד באופן ישיר עם הוליווד. אחד הדברים ראשונים שאייזנר עשה היה לשכור את ג'פרי קצנברג כראש חטיבת הסרטים, לאחר שעבדו ביחד בסרטי פרמאונט. באותה תקופה עבדו על הסדרה "הקדירה השחורה", אשר קצנברג התערב יותר מידי בהפקתו ודרש לערוך אותו מספר פעמים עקב קטעים מפחידים. שהסרט יצא לקולנוע הוא נחשב לכישלון בקופות לעומת תקציבו, והובס על ידי הסרט "מהדובים באהבה" שמבוסס על הזיכיון "דובוני אכפת לי". בעקבות אירועים אילו, מחלקת ההנפשה של דיסני הגיעה לשפל המדרגה. סרטי ההנפשה היו בירידה לעומת סרטי הלייב אקשן שזכו להצלחה רבה, לכן קצנברג היה צריך משרדים בשביל הכוכבים של הסרטים, ביניהם בט מידלר ורובין ויליאמס. הוא החליט להעביר את מחלקת ההנפשה לגלנדייל, ואיפה שעבדו להקים את המשרדים. הבניין החדש תואר כחורבה ומוזנח, והאנימטורים החלו לחשוב שעומדים לפטר אותם ולסגור את המחלקה.
קצנברג כינס את כל העובדים לפגישה, בה יכלו לשאול שאלות ולעלות חששות. בפגישה הוא אמר "לא מעניינים אותי הפרסים של האקדמיה, אני מעוניין בפרסים של הבנק", דבר שפגע מאוד באנימטורים. בהמשך, פיטר שניידר מונה להיות נשיא אולפני ההנפשה, כאשר הוא עזר למודרניזציה של תהליך ההנפשה, דבר שמתואר כ"תקופה מרגשת". בשנת 1986 יצא לאקרנים הסרט "הרפתקאותיו של סופר בלש" שזכה לביקורות חיוביות והצלחה בקופות. בהמשך השנה יצא הסרט "פייבל והחלום האמריקאי", שנחשב באותה תקופה לסרט ההנפשה הרווחי ביותר בכל הזמנים שלא הופק על ידי דיסני. אולפני ההנפשה החליטו להפיק סרטי הנפשה חדשים שייצאו לאקרנים בקצב של אחד בשנה. בהמשך החלו להפיץ סרטי הנפשה מהעבר בקלטות וידאו, כשהראשון היה "פינוקיו". המכירות הכניסו הרבה כסף לחברה, ולכן הייתה אפשרות להפיק יותר סרטים. הסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט" יצא לאקרנים בשנת 1988, ולמרות שדרש תקציב רב הוא הצליח כלכלית. עקב ההצלחה, העובדים חזרו לעבוד באולפן ממנו נאלצו לעזוב, והחלו לעבוד על הסרטים "אוליבר וחבורתו" ו"בת הים הקטנה".
הסרט "בת הים הקטנה" הוביל להתחלת הרנסאנס של דיסני, אשר נמשך בין השנים 1989–1999. פסקול הסרט, The Little Mermaid, הולחן ונכתב על ידי הווארד אשמן ואלן מנקן, אשר בהמשך עבדו גם על פסקול הסרט "היפה והחיה", אשר נקרא "היפה והחיה". מאוחר יותר הלחין מנקן את הפסקול "Aladdin" עבור הסרט "אלאדין". מעורבותו של אשמן בסרטים סייעה להצלחה של הסרטים בקופות, והובילה לזכייה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ובפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר. אשמן מת ב-14 במרץ 1991 עקב מחלת האיידס, ולכן הוא לא זכה לראות את הסרט "היפה והחיה" גמור. הסרט זכה להצלחה רבה וקיבל מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, כאשר זהו סרט ההנפשה הראשון שהיה מועמד לפרס זה. בליל הקרנת הבכורה של הסרט, בו חנכו צוות ההפקה, אייזנר הודיע שייבנה אולפן הנפשה חדש כפרס על עבודתם הקשה של האנימטורים, ללא ידיעתו של קצנברג. האנימטורים תארו שהם החלו "לחיות את החלום", העלו להם את המשכורת והם הפכו לכוכבים. בשנת 1994 הסרט "מלך האריות" יצא לאקרנים, והפך להצלחה קופתית נוספת עבור דיסני. באותה שנה ולס נפטר מהתרסקות מסוק, כאשר זה המוות הראשון שהחברה מתמודדת איתו. קצנברג ציפה להחליף את מקומו של ולס, אך אייזנר סירב לכך, מה שהוביל בסופו של דבר להתפטרותו.
הסרט נגמר באמירה של האן "אחרי כל הדרמה, הלילות הלבנים, הפיצה הקרה, האגו שנפגע והשעות הרבות הרחק מהמשפחה, בסופו של יום, איש לא יזכור מי עשה מה למי, הם יזכרו את הדמויות שזינקו מהעיפרון אל המסך, ומשם אל ליבם של הקהל, וכך זה צריך להיות". כתוביות הסיום של הסרט מלוות בקטעים מצחיקים שצולמו בעיקר באולפנים, כשברקע מושמע השיר "Zip-a-Dee-Doo-Dah" מתוך הסרט "שירת הדרום". בסיום הסרט נרשמה הקדשה לג'ו רנפט, אשמן, ולס ורוי אדווארד דיסני.
משתתפים
הסרט אינו משתמש בראיונות חדשים מול מצלמה, בדומה לסרטים תיעודיים רבים, אלא כולל קטעי ארכיון בהם נמצאים אנימטורים ומנהלים של חברת וולט דיסני שבבעלותה אולפני ההנפשה של וולט דיסני. בין משתתפי הסרט שהופיעו בקטעי הארכיון נכללים:
הפקה
הסרט התיעודי הופק על ידי Stone Circle Pictures, כאשר המפיקים שלו הם פיטר שניידר ודון האן, שהאחרון גם ביים וקריין אותו. המפיקים אמרו שהם הפיקו את הסרט על מנת שיוכלו לתפוס את המהות הרגשית של מה שקרה באולפני ההנפשה של וולט דיסני בשנים 1984–1994, בהן האולפנים היו בתקופה קשה עד תחילת הרנסאנס של דיסני. סיבה נוספת להפקת הסרט הייתה על מנת להציג את פרנק ולס, דמות חשובה בהיסטוריה של חברת וולט דיסני שלא כולם מכירים. האן שיתף שלאחר שיחה עם אדווין קאטמול, שהיה בתקופת ההפקה נשיא האולפנים, הסרט צמח במטרה שלא ישכחו את הסיפור ההיסטורי.
המפיקים סיפרו שהם החליטו לעבוד על הסרט, מפני שכל הסרטים התיעודיים שהם ראו על החברה בתקופה זו לא הצליחו "לתפוס את הסיפור הפנימי". בסרטים אילו, בשונה מסרט זה ובדומה לסרטים תיעודיים נוספים, היו ראיונות חדשים מול מצלמה, והמפיקים הרגישו שכל אחד מספר את הסיפור שלו ולא את הסיפור של האולפן עצמו, בו הם עבדו בתקופה זו. האן שיתף ששניידר היה מוכן על ההתחלה לעבוד על הסרט, לעומתו, שנרתע בהתחלה מפני שהוא ידע שההפקה תצטרך לעסוק בהרבה קטעי ארכיון ומקורות פנימיים.
האן הציע שלא יהיו ראיונות חדשים מול מצלמה בסרט, ולכן הוא מסתמך בעיקר על ראיונות מהארכיון, קטעי עיתונות, קטעים מהסרטים המסוקרים וסרטונים אישיים שצולמו על ידי עובדי האולפן, דבר שלעיתים קרובות נגד את מדיניות החברה. הסיבה לכך שאנשים היו "כנים יותר אם הם לא היו מול מצלמה". הקטעי ארכיון הושאלו על ידי האנימטורים שעבדו באולפנים, כאשר הייתה בהתחלה בעיה טכנית לחבר את כולם במדיה אחת. נודע שיש עוד 250 שעות שלא הוכנסו לסרט. המפיקים שיתפו שמייקל אייזנר עזר מאוד בהכנת הסרט והביא הערות עליו לפני שהיה גמור.
תחילה האן עשה את הקריינות באופן זמני, עד שיושכרו שחקנים שיעשו את עבודה זו. בסופו של דבר הוא הרגיש שהקריינות שלו הכי מתאימה לסרט, ולכן הוא נבחר להיות הקריין. הוא שיתף שמפני שקריין לאורך כל הסרט אז הוא גזר קטעים רבים שלו שהופיעו שם. שם הסרט נקבע על סמך אמירה שנאמרה בו על ידי ג'פרי קצנברג "אנחנו צריכים להעיר את היפהפייה הנרדמת". האן סיפר שהוא נהנה לעבוד על הסרט התיעודי, ומאז הוא הפיק סרטים תיעודיים נוספים, ביניהם "Hand Held" ו"המוזיקה של הווארד", אשר עוקב אחר חייו של הווארד אשמן והוא בעל קונספט דומה לסרט זה.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2009 ב-Telluride Film Festival, ולאחר מכן הוקרן בכשמונה פסטיבלי קולנוע נוספים. ב-26 במרץ 2010 הסרט החל להיות מוקרן בבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני, כאשר באותו יום יצא לאקרנים גם הסרט "הדרקון הראשון שלי" של דרימוורקס הנפשה. טריילר הסרט הופץ חודש לפני ההקרנה, ב-19 בפברואר. מאז ההקרנה בארצות הברית הסרט הופץ במדינות נוספות ודובב למספר שפות. בישראל הסרט הופץ לראשונה כחלק מתכני הבכורה של שירות הסטרימינג דיסני+ ב-16 ביוני 2022.
קבלה
הסרט הרוויח ממכירות הכרטיסים 84,918 דולר, כאשר הוא זכה בעיקר לביקורות חיוביות. באתר "Rotten Tomatoes" הסרט מחזיק בדירוג של 71% על סמך 52 ביקורות, כאשר נכתב עליו שם "[הסרט] אינו חוקר לעומק - או מספר אמיתות קשות - כפי שיכול היה להיות, אבל המבט של דון האן על הלידה מחדש של דיסני מציע הצצה מרתקת ומפתיעה בכנות לעבר של האולפן". באתר "Metacritic" הסרט קיבל ציון 70 על סמך 18 מבקרים.
אנדי קליין הביא לסרט באתר "The Christian Science Monitor" דירוג של 3 מתוך 5 כוכבים, כאשר כתב עליו ש"הוא פרויקט מוזר באמת". לוק בונאנו כתב באתר "DVDizzy" שהסרט הוא "טיול נפלא בנתיב הזיכרון", ושכל מי שיש לו הערכה לסרטי ההנפשה של דיסני מסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 צריך לראות אותו. ג'יימס טיילור כתב באתר "לוס אנג'לס טיימס" שיש בסרט "סצנות נפלאות", ביניהן סצנה בה הווארד אשמן מאמן את ג'ודי בנסון לשיר את השיר "Part of Your World" בסשן הקלטות. שון פרגוסון כתב באתר "?Why So Blu" ש"ההנאות, השפל והמחיר להצלחה נלכדים כולם בסרט המדהים הזה וזה סרט חובה לכל מעריץ של דיסני, הנפשה או אפילו תרבות ארגונית כי מה שקרה בדיסני יכול לקרות בכל מקום". ביל גרהם כתב באתר "Collider" שלמרות אורכו של הסרט, הוא "עושה עבודה אדירה בלהכין את הבמה ולהביא אותנו במהירות למוקד הסרט, לספק רקע והקשר".
בשנת 2009 הסרט זכה בפרס הקהל עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בהמפטונס. בשנת 2010 הסרט היה מועמד לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר על ידי St. Louis Film Critics Association, אך הפסיד לסרט "The Tillman Story". בשנת 2011 הסרט היה מועמד לפרס הסרט התיעודי של השנה בטקס פרסי דוריאן, כאשר הוא הפסיד לסרט "Joan Rivers: A Piece of Work". בהמשך השנה הסרט זכה בפרס הישג מיוחד בטקס פרסי אנני ה-38.
ארנסט הרמן ואן ראפארד
ארנסט הרמן רידר ואן ראפארד (נולד ב-30 באוקטובר 1899 בבניומס, מחוז ג'אווה, איי הודו המזרחיים ההולנדיים – מת ב-11 בינואר 1953 בווחט, הולנד) היה פוליטיקאי וחייל לאומני הולנדי, נאצי ואנטישמי, מנהיגה של מפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית ההולנדית. אחרי פירוק המפלגה הצטרף לוואפן אס אס ולחם במערכה על יוון ובמערכה על הקווקז.
שנותיו הראשונות
ואן ראפארד, בן למשפחת אצולה הולנדית, הוריו היו אוסקר אמיל רידר ואן ראפארד, מהנדס בכיר, ואשתו דינה תאל לרסנה. את שנות נעוריו העביר בהאג ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת ליידן. אחר כך למד כלכלה בברלין ובמינכן, שם נחשף לרעיונות ולאידאולוגיה הנאצית הפך לתומך בנאציזם. כחבר בכנסייה הלותרנית, היו לו קשרים רבים בגרמניה. בשנת 1927 סיים תואר שני בכלכלה במינכן, וב-1930 קיבל דוקטורט במדע המדינה מאוניברסיטת וינה, שם גם יצר קשרים עם לאומנים אוסטרים התומכים ב-"אנשלוס" והחל מפתח את רעיון סיפוחה של הולנד לגרמניה. היו לו קשרים גם עם אנשי המפלגה הנאצית, איתם גם שמר על קשר כשחזר להולנד
פוליטיקאי נאצי
ואן ראפארד הצטרף למפלגת הפועלים ההולנדית הסוציאליסטית (NSNAP) בשנת 1931, אך זאת במהרה התפצלה ל-3 תנועות שונות. ואן ראפארד מצא את עצמו במהרה כמנהיג מפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית, שהבדילה עצמה משתי התנועות האחרות בכך שדגלה בשילוב הולנד ברייך השלישי, בטענה כי להולנדים יש קרבה אתנית רבה לגרמנים .על פי השקפתו של ואן ראפארד, השתייכותם של ההולנדים והגרמנים לאותו הגזע מחייבת אנשלוס שכזה תוך אימוץ מאפיינים וסממנים גרמניים תוך נטישת אלו ההולנדים. בתור נאציונל-סוציאליסטי רדיקלי, טען כי יש לפגוע בכוחם ובהשפעתם של יהודי הולנד במדינה. תנועתו של ואן ראפארד משכה את מרבית תמיכתה מהגבול ההולנדי-גרמני. לימים הוחלף שמה של התנועה ל- NSNAP-Hitlerbeweging - תנועת היטלר, אם כי אדולף היטלר הורה להסיר את שמו ממה שהייתה תנועה פוליטית מינורית וחסרת השפעה.
בשנת 1933 התחתן עם מי שהייתה עוזרת הבית של הוריו בדרזדן. הוא הושפע רבות מאשתו, שהייתה גדולה ממנו ב-8 שנים, ועל פי מכריו הקרובים היא התנהגה כמנהיגת המפלגה בפועל מאחורי הקלעים.
תנועתו של ואן ראפארד דעכה ונחלשה עד הפלישה הגרמנית ב -1940, אז הוקמה לתחייה בשאיפה לנצל את המצב שהתהווה, אך היא פורקה סופית בשנת 1941 יחד עם כל המפלגות הפוליטיות מלבד ה- NSB. הכובשים הנאצים למעשה הורו לואן ראפארד לשלב את קבוצתו ב- NSB.
שירות צבאי
בעקבות פירוק תנועתו ושילובה בתוך ה-NSB, ואן ראפארד התגייס לוואפן-אס. כחלק מחטיבת האס אס הראשונה Leibstandarte אס אס אדולף היטלר, הוא שירת בשטחי יוגוסלביה וביוון, אם כי ללא כל מעורבות בלחימה בפועל. הוא חזר להולנד אך לאחר שסירב להצטרף ל-NSB הוא התגייס מחדש לאוגדת הפאנצר החמישית של האס אס. הפעם כן היה מעורב בלחימה פעילה בקווקז. את שארית המלחמה הוא העביר כקצין ביחידות שונות של הוואפן אס אס, ונפצע באסטוניה באוגוסט 1944, ובעקבות כך עוטר בצלב הברזל דרגה שנייה.
טרופותי (סרט)
טרופותי (באנגלית: The Gruffalo) הוא סרט קצר בהנפשה ממוחשבת בריטי-גרמני לילדים, שמבוסס על ספר בעל אותו שם שכתבה ג'וליה דונלדסון ואייר אקסל שפלר. הסרט הופץ לראשונה בשנת 2009, ובוים על ידי מקס לאנג.
תקציר עלילה
לאחר שהתחמק משלושת הטורפים והתקרב לעץ האגוזים, פגש העכבר את טרופותי האמיתי. העכבר לא ידע שהוא קיים במציאות ותחילה פחד, אך אחר כך השתמש שוב בערמומיות שלו בשביל להתחמק גם ממנו, כשמראה לו עד כמה החיות האחרות מפחדות ממנו ובכך מבריח גם אותו.
הדמויות והמדבבים
הדיבוב הופק על ידי ענבר שטגר עזרא ובוים על ידי אורלי קטן. הסרט דובב על ידי אולפני דאבי דאב.
פטריק קון
פטריק קון (בפולנית: Patryk Kun; נולד ב-20 באפריל 1995 בגיז'יצקו שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ראקוב צ'נסטוחובה מליגת העל הפולנית ובנבחרת פולין.
קריירת מועדונים
קון החל את הקריירה המקצוענית שלו בסטומיל אולשטין ורוז'ווי קטוביץ מהליגות הנמוכות בפולין.
ב-1 ביולי 2017 הושאל קון לארקה גדיניה מליגת העל הפולנית. הוא ערך 28 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 ביולי 2018 חתם קון בראקוב צ'נסטוחובה מליגת המשנה הפולנית. בתום עונת העפיל עם המועדון ליגת העל הפולנית.
בוסטון
בוסטון (באנגלית: Boston, ) היא בירתה של מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית והעיר הגדולה ביותר בה. העיר, ששוכנת לחופה המזרחי של ארצות הברית, היא הגדולה שבערי ניו אינגלנד ומהווה את המרכז הכלכלי והתרבותי של האזור כולו. בשנת 2013 התגוררו בעיר כ-645,966 תושבים, והיא העיר ה-24 בגודלה בארצות הברית. במטרופולין בוסטון-קיימברידג'-קווינסי הסובבת את העיר (המטרופולין ה-11 ברשימת המטרופולינים הגדולות בארצות הברית) מתגוררים כ-4.5 מיליון תושבים. תושבי בוסטון מכונים "בוסטוניאנים" (Bostonians).
היסטוריה
מרכז העיר בוסטון הוא חצי אי המוקף על ידי מפרץ מסצ'וסטס ומפרץ בק (מוצא נהר צ'ארלס אל הים), אזור זה היה מיושב על ידי שבטים אינדיאנים כבר בתקופות פרה היסטוריות. במקום התגלו ממצאים מהאלף החמישי לפנה"ס המעידים על התיישבות במקום. העיר בוסטון נוסדה ב-17 בספטמבר 1630 על ידי מתיישבים פוריטנים שהגיעו מאנגליה. התיישבות זו אוחדה עם מושבת פלימות' (אשר נוסדה על ידי קבוצה נוספות של מהגרים מאנגליה, שנקראו אף הם "פוריטנים", אך שהיו הבדלים בין הקבוצות מבחינת מנהגי הדת) למושבה אחת בשם פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס בשנת 1691.
המתיישבים הראשונים מאירופה קראו לאזור "טרימאונטיין" (Trimountaine), אולם זמן קצר לאחר מכן נקרא היישוב על שם היישוב בוסטון שבלינקולנשייר באנגליה, משם הגיעו מרבית המתיישבים הראשונים.
המושל הראשון של המושבה, ג'ון וינתרופ שאף להקים במקום "עִיר יֹשֶׁבֶת עַל־הָהָר", מודל של קהילה נוצרית אדוקה. על מנת להגשים רעיון זה חתמו המתיישבים על הסכם קיימברידג' שנחשב למסמך המייסד של העיר.
לבוסטון היה תפקיד מרכזי במלחמת העצמאות האמריקנית. בעיר נערכה "מסיבת התה של בוסטון", כמו גם טבח בוסטון. בבוסטון התגורר ופעל הפטריוט פול רוויר, והקרבות הראשונים במהפכה האמריקאית נערכו בפרוורי העיר: כוחות הצבא הקונטיננטלי בראשות ג'ורג' וושינגטון צרו על העיר זמן ממושך - מצור שנודע כמצור על בוסטון.
לאחר המהפכה הפכה בוסטון לאחת מערי המסחר החשובות בעולם - וייצאה מארצות הברית רום, דגים, מלח וטבק.
חוק האמברגו של 1807 שנחקק במהלך מלחמות נפוליאון וכן מלחמת 1812 הפחיתו משמעותית את פעילות הנמל, אולם לאחר סיום המלחמות שב הנמל לפעילותו.
בראשית המאה ה-19 הפכה התעשייה למרכיב מרכזי בכלכלת העיר, העולה בחשיבותו על הסחר הבינלאומי. במהלך המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20 הייתה בוסטון אחד ממרכזי התעשייה העיקריים של ארצות הברית - בייחוד בתחום הטקסטיל והביגוד. הנהרות הרבים שסביב העיר הקלו על המסחר הפנים מדינתי ובמקביל איפשרו שימוש בתחנות מים על מנת להפעיל את המפעלים הרבים שהוקמו על גדות הנהרות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הפכה בוסטון למרכז תרבותי, וסופרים רבים התגוררו בעיר ויצרו בה. בוסטון הפכה למרכז של הגות מדינית ושל תנועת ההתנגדות לעבדות. ב-1831 ייסד ויליאם לויד גאריסון את הליבריטור ואת האבולישיוניסט - שני כתבי עד המתנגדים לעבדות ודורשים שחרור כל העבדים.
גלי ההגירה של ראשית המאה ה-19, ובייחוד גלי ההגירה של שנות ה-20 של המאה ה-19 הביאו לגידול משמעותי באוכלוסיית העיר ולשינוי הרכבה האתני. בין השנים 1820 ו-1850 הגיעו לעיר 35,000 מהגרים מאירלנד. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לעיר מהגרים רבים מקנדה, וכן מהגרים יהודים מרוסיה ופולין.
עד סוף המאה ה-19 הפכו הרבעים הוותיקים של בוסטון לאזורי מהגרים. איטלקים התגוררו בעיקר באזור הנורת' אנד, אירים באזור דרום בוסטון, ויהודים מרוסיה ופולין במערב בוסטון. גלי הגירה אלה שינו את ההרכב הדתי של העיר - עד הגעתם של האירים והאיטלקים לא היו כמעט קתולים בעיר. גלי ההגירה הפכו את הדת הקתולית לדת הנפוצה ביותר בעיר.
בשנת 1872 נשרפה בוסטון ב"שריפה הגדולה השנייה". השריפה החלה ברחוב לינקולן ב-9 בנובמבר, ושרפה 260,000 מ"ר של העיר - מעל 776 בניינים ורובו של הרובע הכלכלי נהרסו, ונגרם נזק בשווי של מעל 60 מיליון דולר.
בין השנים 1630–1890 שילשה העיר את שטחה - בעיקר באמצעות ייבוש ביצות ואזורי ים רדודים שהיו סביב העיר. ייבוש זה התבצע על ידי שיטוח גבעות העיר ושימוש באדמה לצורך מילוי המפרצים. מפעל היבוש הגדול ביותר החל בשנת 1807 במסגרתו השתמשו בחלק העליון של גבעת ביקון למילוי אגם מיל. כיום אזור זה משמש את כיכר היימארקט שבעיר. על ראש מה שנותר מגבעת ביקון ממוקם כיום בניין מדינת מסצ'וסטס. על אזורים שיובשו ממוקמים מרבית אזורי סאות' אנד, הווסט אנד, הרובע הפיננסי של בוסטון, ואזור צ'ינטאון של בוסטון. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 יובשו כ-2.4 קמ"ר משטחי הנהר צ'ארלס (בין היתר, תוך שימוש בהריסות הבתים מהשריפה הגדולה).
במחצית השנייה של המאה ה-19 סיפחה העיר לשטחה את הערים הסמוכות - בשנת 1868 סופחה רוסבורי, ב-1870 דורצ'סטר, וב-1874 הערים: ברייטון, מערב רוקסבורי, ג'מייקה פליין, רוזינדייל וצ'ארלסטאון.
ב-15 בינואר 1919 אירע אסון הדבשה של בוסטון.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר כ-30 שנים של מיתון כלכלי, החלה כלכלת העיר להתאושש. בעיר נבנו בתי החולים בית החולים הכללי מסצ'וסטס, והמרכז הרפואי בית ישראל דיקונס, שנמנים בין בתי החולים המובילים בארצות הברית. בתי הספר של אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת בוסטון, בוסטון קולג' ושל המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס הביאו סטודנטים רבים להתגורר בעיר.
ב-15 באפריל 2013, אירע הפיגוע במרתון בוסטון.
גאוגרפיה
שטחה של העיר בוסטון הוא 232.1 קמ"ר, מתוכם 125.4 קמ"ר שטחי יבשה, ו-106.7 שטחי מים (45.98% מהשטח).
רוב אזור המפרץ של העיר בוסטון בנוי על שטחים אשר יובשו מהים, כאשר לחומר המילוי השתמשו באדמות מהגבעות של בוסטון. רק גבעת ביקון נותרה בשלמותה ולא השתמשו בה לצורך ייבוש שטחי ים.
אקלים
האקלים בבוסטון, כמו בכל ניו אינגלנד משתנה מקיצוניות לקיצוניות. הקיץ חם ולח, והחורף קר ומושלג. החודש החם בשנה הוא יולי - עם טמפרטורה ממוצעת של C° 23.4 והחודש הקר בשנה הוא ינואר - עם טמפרטורה ממוצעת של C° 1.2−. הטמפרטורה הגבוהה ביותר, C° 40, נמדדה ב-4 ביולי 1911 והטמפרטורה הנמוכה ביותר, C° 28−, נמדדה ב-9 בפברואר 1934.
רשות מקומית
בראשות העיר עומד ראש העיר של בוסטון, הנבחר בבחירות ישירות לתקופת כהונה של ארבע שנים ולו סמכויות נרחבות ביותר. מועצת העיר נבחרת כל שנתיים, כאשר נציגיה נבחרים בתשעה רבעים, וארבעה נבחרים בכל רחבי העיר. יושב ראש המועצה נבחר מבין חברי המועצה.
במסגרת סמכויותיו, ממנה ראש העיר את המועצה האחראית על בתי הספר הציבוריים של בוסטון, וכן את ועדות הערר על גופי התכנון והפיתוח של בוסטון.
בין ראשי העירייה של בוסטון נמנים: ג'יימס קרלי, שכיהן ארבע פעמים כראש העיר (1914 - 1918; 1922 - 1926; 1930 - 1934; 1946 - 1950), היה מספר פעמים אחד הנציגים של מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית (1911 - 1913; 1913 - 1914; 1943 - 1947) וכן שימש כמושל מסצ'וסטס (1935 - 1937); ג'ון היינס, שכיהן בתפקיד בין 1950 ל-1960; ג'ון קולינס, שכיהן בין 1960 ל-1968; קווין וויט, שכיהן בין 1968 ל-1984; ריימונד פלין, שכיהן משנת 1984 ועד שנת 1993, ופרש מן התפקיד, בשנת 1993, על מנת למלא תפקיד של שגריר ארצות הברית לוותיקן; ונכון לשנת 2012, תומאס מנינו, אשר מוּנה במקום פלין לאחר פרישתו, כממלא מקום זמני. בבחירות שנערכו באותה השנה (1993) נבחר מנינו, שהוא ממוצא איטלקי, לכהונה נבחרת ראשונה, והיה לראש העיר הראשון שאינו ממוצא אירי. מאז נבחר מנינו ברציפות, ארבע פעמים נוספות (1997, 2001, 2005 ו- 2009), והוא ראש העיר בעל הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של העיר. בשנת 2013 נבחר מרטי וולש לראשות העיר, לאחר פרישתו של מנינו. כל אלה היו ראשי עיר חברי המפלגה הדמוקרטית.
מוסדות פדרליים
בעיר ממוקם בית המשפט הפדרלי לערעורים של המחוז הראשון של ארצות הברית (United States Court of Appeals for the First Circuit), וכן בית המשפט המחוזי הפדרלי של מחוז מסצ'וסטס. כמו כן ממוקם בעיר בנק הרזרווה הפדרלי של בוסטון.
אוכלוסייה
על פי מפקד משנת 2000, בעיר בוסטון 589,141 תושבים, 239,528 משקי בית ו-115,212 משפחות. צפיפות האוכלוסין הממוצעת היא 4,696.9 נפשות לקמ"ר. מבין ערי ארצות הברית, רק הערים ניו יורק, שיקגו וסן פרנסיסקו צפופות יותר.
אישים חשובים בתולדות העיר
בתולדות העיר בוסטון, היו כמה אישים שהשפיעו על העיר ועל אופי החיים בה.
השכלה
בוסטון כונתה "אתונה של אמריקה" (Athens of America) עוד בימי ראשיתה במאה ה-17 בגלל החשיבות הרבה שתושבי העיר הקנו לתחום החינוך. עד היום מצטיינת העיר במספר הרב של מוסדות ההשכלה הגבוהה המצויים בה. באזור בוסטון רבתי למעלה מ-100 ממכללות ואוניברסיטאות, בהם לומדים כ-250,000 סטודנטים.
אוניברסיטת בוסטון הממוקמת בתוך העיר היא המעסיק הרביעי בגודלו בעיר. לאוניברסיטה קמפוס על גדת הנהר צ'ארלס, וכן קמפוס בית הספר לרפואה ממוקם באזור סאות' אנד של העיר. גם לאוניברסיטת נורת'איסטרן קמפוס גדול בעיר, בשכונת פנווי קנמור.
בבוסטון מספר בתי ספר למוזיקה ולאמנות ובהם המכון לאמנות של בוסטון, המכללה לאמנות של מסצ'וסטס, הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד (הוותיק בקונסרבטריונים של ארצות הברית), הקונסרבטוריון של בוסטון, בית הספר של המוזיאון לאמנות יפה ומכללת ברקלי למוזיקה. בבוסטון אוניברסיטה ציבורית גדולה - האוניברסיטה של בוסטון מסצ'וסטס הממוקמת בקולומביה פויינט, באזור דורצ'סטר של העיר.
באזור בוסטון רבתי מספר אוניברסיטאות גדולות וידועות להם השפעה רבה על כלכלת העיר, מעמדה ותרבותה: אוניברסיטת הרווארד נמצאת מעברו השני של נהר צ'ארלס בקיימברידג'. בית הספר לעסקים של הרווארד ובית הספר לרפואה של הרווארד נמצאים בתחום העיר בוסטון עצמה. המכון לטכנולוגיה של מסצ'וסטס (ה-MIT) היה ממוקם בעת הקמתו בתוך העיר בוסטון, ועבר בשנת 1916 לקיימברידג'.
מערכת בתי הספר הציבוריים של בוסטון היא הוותיקה ביותר בארצות הברית. בבוסטון 57,000 תלמידי בתי ספר הלומדים ב-145 בתי ספר, בהם בית הספר הלטיני של בוסטון (בית הספר הציבורי הוותיק ביותר בארצות הברית - הוקם בשנת 1635 - למעשה מדובר בחטיבת ביניים). בית הספר התיכון אנגליש היי (English High) הממוקם בעיר הוא בית הספר התיכוני הוותיק ביותר בארצות הברית (נוסד בשנת 1821), ואילו בית הספר מת'ר סקול (Mather School) הוא בית הספר היסודי הוותיק ביותר בארצות הברית - הוקם בשנת 1639.
בין האוניברסיאות העיקריות של אזור בוסטון רבתי ניתן למנות את:
כלכלה
לאוניברסיטאות ולמכללות הרבות שבעיר השפעה רבה על כלכלת העיר - הן בשל היות המכללות והאוניברסיטאות מעסיק עיקרי בעיר, הן בתרומתם של הסטודנטים הרבים לפיתוח כלכלת העיר (בשל מספרם הרב תורמים הסטודנטים לכלכלת העיר סכום של 4.8 מיליארד דולר אמריקאי), והן בשל השפעת האוניברסיטאות והמכללות הרבות באזור בוסטון על מספר מפעלי ביוטכנולוגיה ותרופות שבאזור העיר. בין היתר פועלות באזור העיר בוסטון חברות התרופות והביוטכנולוגיה: Millennium Pharmaceuticals, מרק, Millipore, Genzyme וביוג'ן.
בבוסטון נמצאת הנהלת חברת ההנעלה ריבוק, הנהלת חברת הנשק ריית'און, הנהלת ג'ילט וחברות היי-טק ומחשבים רבות נוספות, וכן חברות בנקאות וביטוח - בין היתר, בעיר נמצאת ההנהלה האזורית של בנק אמריקה, וכן ההנהלה הארצית של חברת הביטוח ליברטי מיוצ'ואל (Liberty Mutual).
מרכיב מרכזי נוסף בכלכלת העיר הוא התיירות. בשנת 2004 הוציאו תיירים המבקרים בעיר סכום של 7.9 מיליארד דולר אמריקאי. העיר נחשבת לאחת מעשר הערים המתויירות ביותר בארצות הברית.
תעשיית הדפוס בעיר מפותחת ביותר, והנהלת ההוצאה הוטון מיפלין (Houghton Mifflin) ממוקמת בעיר, וכן ההוצאות לאור הוצאת בדפורד - סנט מרטין (Bedford-St. Martin's), הוצאת ביקון (Beacon Press), ו-Little, Brown and Company.
נמל בוסטון הוא אחד הנמלים העיקריים בחוף המזרחי של ארצות הברית הן מבחינת המסחר העובר דרכו והן בשל חשיבתו שאחד מנמלי הדייג הוותיקים באוקיינוס האטלנטי.
תקשורת
שני העיתונים העיקריים של הבוסטון הם הבוסטון גלוב (The Boston Globe) בבעלות ג'ון הנרי ובוסטון הראלד (The Boston Herald). היומון השלישי בגודלו הוא ה"כריסצ'ן סיינס מוניטור" הנערך בבוסטון ומודפס בערים רבות בארצות הברית. עיתונים נוספים היוצאים לאור הם "הבוסטון פניקס" (The Boston Phoenix) והבוסטון מגזין (Boston magazine).
מספר צופי הטלוויזיה בעיר הוא השביעי בגודלו בארצות הברית. בעיר פועלות כל רשתות השידור העיקריות של ארצות הברית וכן מספר תחנות מקומיות.
תחבורה ציבורית
רשות התחבורה של מפרץ מסצ'וסטס (Massachusetts Bay Transportation Authority או בקיצור MBTA) מפעילה את מערכות התחבורה הציבורית של בוסטון, ובהם את הרכבת התחתית של בוסטון שהייתה מערכת הרכבת התחתית הראשונה של ארצות הברית. נכון לראשית המאה ה-21, מערכת התחבורה הציבורית של בוסטון (רכבות תחתיות ורכבות קלות) משתרעת על כ־90 ק"מ של מסילות. מערכת זו מכונה "ה-T" (באנגלית: "the "T). בנוסף מפעלה רשות התחבורה מערכת של אוטובוסים ומעבורות ימיות, וכן מערכת של רכבות המשתרעת על 321 ק"מ של מסילות - המגיעות צפונה לאורך עמק נהר המרימק, מערבה לווסטר ודרומה לפרובידנס שבמדינת רוד איילנד.
31.5% מתושבי בוסטון משתמשים דרך קבע במערכת התחבורה הציבורית של העיר, אולם בשל גודלו הקטן של אזור העסקים במרכז העיר, 13% מהתושבים מגיעים למקום עבודתם בהליכה ברגל.
רכבות
קווי חברת אמטרק מקשרים את בוסטון עם שיקגו, ניו יורק ווושינגטון.
שדות תעופה
שדה התעופה הבינלאומי לוגן נמצא במזרחה של בוסטון. שדות תעופה נוספים הנמצאים בסמוך לעיר ומשמשים את תושבי העיר:
תרבות
בוסטון מהווה המרכז התרבותי של אזור ניו אינגלנד. תושבי העיר משתמשים במבטא המכונה "מבטא בוסטוני" המאפיין את אזור ניו אינגלנד כולו. כמו כן העיר מהווה מרכז למטבח ניו אינגלנד המשתמש בעיקר במאכלי ים ומוצרי חלב.
בקרבת העיר פועלות אוניברסיטאות רבות המשפיעות על אופייה התרבותי של העיר.
בעיר פועלים מספר בתי תיאטרון, הידועים שבהם הם תיאטרון קאטלר מג'סטיק (Cutler Majestic Theatre), תיאטרון אורפאום (Orpheum Theatre ), וכן האופרה של בוסטון ומרכז סיטי לאמנויות הבמה (Citi Performing Arts Center). כמו כן בעיר פועלות להקת בלט בוסטון, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת הטיילת של בוסטון, האופרה הלירית של בוסטון ואגודת הנדל והיידן (המקהלה העתיקה ביותר בארצות הברית).
בין אירועי התרבות שנערכים בעיר ניתן למנות את הופעות תזמורת הטיילת של בוסטון ואירוע הפירסט נייט (הלילה הראשון) שנערך בליל ראש השנה האזרחית.
בשל התפקיד המרכזי של העיר במהפכה האמריקאית, מבנים רבים בעיר מהווים חלק מהפארק הלאומי ההיסטורי בוסטון. מרבית מבנים אלה נמצאים לאורך שביל החירות (Freedom Trail) המסומן בפס לבנים אדומות על מדרכות הרחוב. אורכו כ-5 ק"מ, הוא מתחיל במרכז המבקרים ליד הפארק המרכזי-הבוסטון קומון ומסתיים באנדרטת גבעת בנקר. בעיר מספר רב של מוזיאונים לאמנות ובהם המוזיאון לאמנות של בוסטון ומוזיאון איזבלה סטיוארט גארדינר, וכן בעיר מוזיאון הילדים של בוסטון, הבוסטון אתנאום, מוזיאון המדע של בוסטון ואקווריום ניו אינגלנד.
אזכורים תרבותיים
בוסטון מופיעה ביצירות אמנות רבות ומוזכרת ביצירות ספרותיות רבות. בין היתר מוזכרת העיר בספר "הבוסטונים" מאת הנרי ג'יימס המתאר את חיי החברה הגבוהה של בוסטון בשלהי המאה ה-19, וכן בספר "ג'ורג' אפלי המנוח" (The Late George Apley) זוכה פרס פוליצר מאת ג'ון פ. מארקאנד המתאר את החברה הגבוהה במהלך ראשית המאה ה-20 והשפל הכלכלי הגדול. העיר משמשת רקע לספרים רבים ובהם: הספר "The Handmaid's Tale" מאת מרגרט אטווד מתרחש בעיר בוסטון שלאחר מלחמה גרעינית.
סדרות טלוויזיה רבות מתרחשות על רקע העיר ובהן: "בוסטון ליגל", "הפרקליטים", "בוסטון פבליק","החיים היפים של זאק וקודי","חופשי על הבר", "סברינה המכשפה הצעירה", "אלי מקביל".
סרטים רבים צולמו בעיר ומתרחשים על רקע העיר, ובהם "סיפורו של ויל האנטינג", "מיסטיק ריבר", "The Thomas Crown Affair" ו"השתולים".
ספורט
לבוסטון נציגות של קבוצות ספורט בכל אחת מהליגות המקצועניות הבכירות של ענפי הספורט הקבוצתיים המרכזיים בארצות הברית: פוטבול, בייסבול, כדורסל והוקי קרח. הצלחת קבוצות הספורט שלה העניקו לעיר את הכינוי "עיר התארים" ("TitleTown, USA"). ענף ספורט פופולרי נוסף הוא כדורסל מכללות, 4 אוניברסיטאות מהליגות ברמה הראשונה של ה-NCAA משחקות בעיר: בוסטון קולג', אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת נורת'איסטרן. לבוסטון קולג' גם נבחרת פוטבול המשחקת ברמה הבכירה של ליגת המכללות.
אירוע ספורט בולט המתקיים בעיר הוא מרתון בוסטון. המרתון מתקיים מדי שנה מאז 1897, בחג האזרחי של מסצ'וסטס, יום הפטריוטים. במירוץ בשנת 2013, התרחש פיגוע תופת רצחני. בפיגוע נהרגו 3 בני אדם ונפצעו יותר מ-170 צופים ורצים במרתון.
חטיבת הסגל
"חטיבת הסגל" היא היחידה הצבאית האמונה על הטיפול באוכלוסיית הקצינים והנגדים בצה"ל. החטיבה משמשת גוף מטה מקצועי המתכנן, מתווה ומטמיע מדיניות מטכ"לית ומקנה כלים ונושא באחריות להתוויה, גיבוש ויישום של עקרונות מדיניות ברמת הכלל והפרט, על מנת לאפשר למפקדים ולגורמי הסגל לפתח ולטפח את הקצינים והנגדים בצה"ל, תוך שימוש בכלי הבקרה ומיצוי מיטבי של משאבי כוח האדם בצה"ל. החטיבה כפופה לאגף כוח האדם (אכ"א). ראש החטיבה הנוכחי היא תת-אלוף ליאת שבו.
מבנה החטיבה
מנהל הקצינים - אמון על הטיפול בתהליכי סגל קצונה המחייבים טיפול מטכ"לי, ביצוע בקרה שוטפת אחר הטיפול בקצינים בזרועות ובאגפים, שותפות בעבודות מטה ועיצוב מדיניות הסגל בתחום הקצונה, ניהול ועדות מטכ"ליות, ריכוז תחום הלימודים בצה"ל-קביעת מדיניות וטיפול בחריגים, הובלת תחום ההכשרות המטכ"ליות למערך הקצונה בצה"ל.
מנהל הנגדים - אמון על הטיפול בתהליכי סגל נגדים המחייבים טיפול מטכ"לי, ביצוע בקרה שוטפת אחר הטיפול בנגדים בזרועות ובאגפים, שותפות בעבודות מטה ועיצוב מדיניות הסגל בתחום הנגדים, ניהול ועדות מטכ"ליות, אחריות על הכשרות הנגדים בצה"ל ורצף הכשרות הנגדים המטכ"לי, גיוס ומיון מועמדים לשירות קבע בצה"ל - קצונה ונגדים ומיצוי בין זרועי.
ענף סגל המטה הכללי והחיל הכללי (מטכ"ל וחכ"ל) - אמון על הטיפול בקצונת הבכירה מדרגת אל"ם ומעלה בכלל צה"ל (ספ"כ) מקצה לקצה, הובלת תהליכי האיוש הרב זרועיים במטה הכללי, פיתוח קצונת ונגדי החיל הכללי והמערכים המקצועיים, טיפול סגלי ביחידות המטה הכללי.
ענף תכנון ובקרה (תו"ב) - אמון על קביעת מודל הקבע ומודלים תכנוניים אחרים לניהול עולם הקבע ותהליכי הסגל, תכנון והקצאת מכסות לתהליכים (פרישות, לימודים מלאים, תהליכי שחרור, פרויקט מגורים, דרגות אישיות/חג, היקף תמריצי רכב וכדומה), בקרת תהליכי סגל, מדידת תהליכים ונתוני סגל וזיהוי מגמות, בקרה מטכ"לית אחר איוש כ"א למול השיאים המאושרים בצה"ל, עדכון ופרסום פקודות ומדיניות צה"ל ואכ"א בתחום הסגל, אחריות כוללת על מערכות המידע בתחום הסגל ומימוש מדיניות ותהליכי סגל במערכות המידע הסגליות, ייעוץ לאג"ת ולמטה הכללי בכל הקשור לסדרי העדיפויות בתכנון וניהול הקצונה והקבע בצה"ל, ריכוז הכשרות הסגל בצה"ל. ענף זה מורכב ממדורים, ביניהם תפקידים טכנולוגיים מעולמות הבינה עסקית ומדעי הנתונים אשר אחראים על אספקת נתונים וניתוח הנתונים הרלוונטיים אשר משרתים את מטרות החטיבה.
הייעוץ המשפטי לחטיבת הסגל - לחטיבת הסגל ממונה יועץ משפטי או יועצת משפטית בדרגת רב-סרן, המשרתים בפרקליטות הצבאית במחלקת הייעוץ והחקיקה. כמו כן, ליועמ"ש כפופים קצינים וקצינות אשר מעניקים גם הם ייעוץ משפטי, ואף מייצגים את צה"ל בפני ועדת הערר למשרתי הקבע.
בית הגלגלים
בית הגלגלים היא עמותה המעניקה שירותים לשיקום ופעילות חברתית לילדים ובוגרים עם נכויות פיזיות. בעמותה פועלים כ-450 מדריכים ומלווים, וכ-450 בעלי נכויות, ולה שישה סניפים ברחבי ישראל: הרצליה (סניף ראשי ומטה), ירושלים (מושב אבן ספיר), הגליל (מושב בוסתן הגליל), הסניף למגזר הערבי בצפון (נמצא בחדרה), הנגב (קיבוץ אורים) וסניף למגזר הבדואי (בית אלאמל בבאר שבע). ייחודה של העמותה ביצירת שילוב בין נכים (נכויות פיזיות, בעיקר שיתוק מוחין וניוון שרירים) לבין אנשים ללא מוגבלויות פיזיות, במסגרת חברתית משותפת. רוב המדריכים הם סטודנטים, דתיים וחילונים. כ-30% מתקציב העמותה מגיע ממשרדי ממשלה ועיריות, והשאר מתרומות.
היסטוריה
העמותה הוקמה בשנת 1979 ביוזמתה של מרים שוורץ, בשם "ש"י - עמותה לשיקום וסיעוד ילדים נכים"; לאחר מכן ב-1983 שונה השם ל"בית הגלגלים". בשנת 1982 הצטרף לעמותה עו"ד אביעזר גרואר ששימש כיו"ר העמותה במשך 25 שנה והוביל את פיתוחה וקידומה. בשנת 1997 הוקם סניף בירושלים, בשנת 1999 בנגב, בשנת 2000 בגליל ,בשנת 2008 הוקם הסניף הבדואי בדרום הארץ. ,בשנת 2014 הוקם הבית הערבי בואדי ערה ולאחר מכן בחדרה.
במהלך השנים התנהלה הפעילות במבנים שכורים שהיה צריך להתאים לצורכי הנכים. מאז סוף שנות ה-90 נעשו מאמצים רבים למצוא בית קבע. בתחילת שנות האלפיים העמותה פנתה אל עיריית הרצליה כדי שתקצה לה קרקע המיועדת למבנה ציבור. עד אז פעלה העמותה במבנה זמני ובשכירות ברחוב קרן היסוד שבעיר. ב־2001 אישרה עיריית הרצליה את בניית המבנה החדש ברחוב דוד המלך בהרצליה פיתוח סמוך לאזור התעשייה, אולם תושבים מהשכונה התנגדו וניהלו מאבק לביטול התוכנית מול העירייה ומשרד הפנים ועתרו לבית המשפט. המתנגדים אף הקימו את "עמותת תושבי מערב הרצליה" שתבעה לעצמה את השטח המיועד למבנה. במאי 2008 ועדת הערר המחוזית של תל אביב דחתה את הערר שהגישו התושבים. ראש העיר יעל גרמן תמכה בהקמת המבנה. בספטמבר 2009 דחה שופט בית המשפט המחוזי את בקשת התושבים למתן צו ביניים נגד היתר הבנייה, ובהמשך הגיעו הצדדים להסכמות בתוקף של פסק דין. ביוני 2019, לאחר 6 שנים של מאבק משפטי, הונחה אבן הפינה לסניף בהרצליה שהיה לבית הקבע הראשון של האגודה.