cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עוף גוזל
גרסאות כיסוי
בשנת 2009 הקליטה הזמרת שרית חדד גרסת כיסוי מיוחדת של השיר עם מקהלה בת 20 מלווים, במסגרת החזרות למופע פארק מיוחד "אני ואתה בפארק", שבו הצדיעו מיטב אמני ישראל לאריק איינשטיין, במלאת לו 70 שנה ומעל ל-50 שנות זמר.
בשנת 2020 בוצע השיר בתוכנית הילדים "אבא מטפלת" בערוץ TeenNick.
עפרה נחמד
עפרה נחמד (נולדה ב-8 בספטמבר 1950) היא אשת רדיו ישראלית. שימשה כתבת, עורכת ומגישה ב"קול ישראל".
ביוגרפיה
נולדה בירושלים וגדלה במושב בית זית שליד ירושלים. שרה במקהלת הנוער של "קול ישראל". עם סיום שנות חטיבת הביניים, עברה ללמוד בתיכון "הר הנגב", הסמוך לשדה בוקר, והיא בוגרת המחזור הראשון שלו. שירתה בגרעין הנח"ל "אל מול אדום" של בני המושבים, שהקימו את היאחזות הנח"ל ארגמן בבקעת הירדן. למדה לשון וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עד לאמצע שנת 2015, עבדה במשך כארבעה עשורים בקול ישראל. היא החלה את עבודתה שם בגיל 22 ולאחר סיום קורס כתבים, התקבלה, יחד עם כרמלה מנשה, לעבודה כעיתונאית. בהמשך, שימשה עורכת ומגישת יומנים ותוכניות ברשת ב'. הייתה שנים רבות כתבת הבריאות של רשת ב' ומאז תחילת שנות האלפיים, ערכה והגישה את התוכנית השבועית "לבריאות".
בשנותיה האחרונות ברשות השידור, הגישה את התוכנית "כל היום" ושילבה בה פינה על לקחים ולמידה לחיינו האישיים מפרשת השבוע. במקביל, במשך כשלוש שנים, ערכה והגישה, יחד עם סמדר טל, את התוכנית "במחשבה חיובית", על העצמה והתפתחות אישית. במוצאי שבת, בלילה שבין ה-31 ביולי ל-1 באוגוסט 2015, הגישה את מהדורת החדשות של חצות הלילה ואת סיכום אירועי סוף השבוע, שבא באופן קבוע לאחר מכן. בסופם, ציינה כי הייתה זו מהדורת החדשות האחרונה בהגשתה.
נשואה ואם לבן.
נסיכות עבר הירדן
נסיכות עבר הירדן (Oultrejordain; נקראת גם "נסיכות מונראל") הייתה אחת מארבע הסניוריות העיקריות שהיו כפופות לממלכת ירושלים הצלבנית. גבולות הנסיכות היו רופפים למדי ורובה ככולה שכנה באזורי אדום ומואב העתיקים. לפני מסע הצלב הראשון האזור היה נתון לשליטת המצרים. האזור סופח לממלכה הצלבנית בימיו של בולדווין הראשון.
עיקר הכנסותיה באו לנסיכות מגביית מסי מעבר מעולי הרגל המוסלמים שעלו לחג' למכה.
מילון הכוזרים
מילון הכוזרים (בסרבית: Хазарски речник או Hazarski rečnik) הוא ספר בדיוני בעל מבנה בלתי שגרתי, מאת הסופר הסרבי מילוראד פאביץ'. הספר יצא לאור ב-1984, תורגם למספר רב של שפות וזכה להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה (בין היתר זכה בפרס נין לשנת 1984). הספר הפך את פאביץ', שהיה אלמוני למדי גם במולדתו, לסופר בעל שם בינלאומי.
צירי העלילה הרבים של הספר עוסקים בהמרת הדת ההיסטורית של ממלכת הכוזרים המתוארכת למאה השמינית או התשיעית לספירה. למרות הרקע ההיסטורי, הדמויות בספר, עלילתו והתרבות המתוארת בו בדויים ברובם. פרקי הספר בנויים כערכים באנציקלופדיה (או מילון, ומכאן שמו) שהקורא יכול לבחור את סדר קריאתם, וקיימות ביניהם הפניות בטקסט. הספר נחלק לשלושה חלקים, שכל אחד הוא מילון הכתוב מנקודת השקפה אחרת – יהודית, נוצרית ומוסלמית. חלק מהערכים מופיעים רק באחד מן המילונים, וערכים רבים אחרים מופיעים בגרסאות שונות ואף סותרות בשניים מהם או בכולם. (בתחילת ערך שקיימים לו מקבילות במילונים האחרים קיימים סימונים – מגן דוד, צלב וסהר - המיידעים את הקורא על כך). נוסף על כך, פורסם הספר בשתי מהדורות שונות במקביל, "זכרית" ו"נקבית". שתי המהדורות זהות בכל פרט לפסקה רבת-חשיבות אחת. (בטכניקת המהדורה הכפולה נקט פאביץ' גם ברומן אחר, "אהבה אחרונה בקונסטנטינופול").
חלק מן הערכים במילון הכוזרים עוסק בהתרחשויות בממלכת הכוזרים עצמן, בפרט באירועים הסובבים את "פולמוס הכוזרים" שבו זימן מלך הכוזרים, שביקש להמיר את דת הממלכה, את נציגי היהדות, האסלאם והנצרות לוויכוח פומבי. כל אחד מן המילונים טוען שנציג דתו הוא שניצח בעימות. חלקים אחרים בספר מתחקים אחרי חוקרי הכוזרים והעוסקים בתולדותיהם, מאז חורבן הממלכה ועד ימינו, בכלל זה חוקרת ישראלית וחוקר מצרי שחייהם מצטלבים.
היצירה נכתבה קודם שפותחה רשת האינטרנט, ויצאה לאור כספר מודפס. לפיכך, ההפניות בין קטעי הטקסט שבו הן בצורת הטקסט ע"ע המפנה לערכים באותו מילון, או סימוני הסמלים הדתיים המפנים לערכים במילונים אחרים. במהדורות אלקטרוניות של הספר, שיצאו כאשר התאפשר הדבר מבחינה טכנולוגית, נעשות ההפניות באמצעות היפר-קישור. מהדורות אלה מאפשרות גם ניווט בין תרגומים של היצירה בשפות שונות.
הספר נכתב שנים אחדות לפני התפרקותה של יוגוסלביה. היו שראו הדים למציאות התקופה בבחירת הנושא ובאופן הייצוג, אשר אינו מתחייב לקיומה של אמת אחת אלא רק מציג נקודות מבט סותרות. שתי צורות שונות של הקבלה קיימות בין ממלכת הכוזרים שבספר לבין המציאות היוגוסלבית. פאביץ' טען, זמן לא רב אחרי פרסום הספר ובטרם קרסה יוגוסלביה, שהרומן עוסק באומה המחפשת את דרכה בין אידאולוגיות שונות, מבלי להשתייך לאף אחת מהן; לכך אפשר למצוא מקבילה באופן שבו הטלטלה יוגוסלביה בין מזרח למערב מאז הקרע בינה לבין ברית המועצות ב-1948. מקבילה שנייה, שפאביץ' העלה לאחר התפרקות יוגוסלביה, היא בין הכוזרים לסרבים, ולא ליוגוסלביה כולה.
הספר תורגם לעברית על ידי דינה קטן בן-ציון, ויצא לאור בהוצאת ספרות מעריב בשנת 1990.
סמל הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
על סמל הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מופיעים שישה לפידים, המדליקים ביחד להבה אחת. זהו סמל לאחדות ולאחוות של שש הרפובליקות של יוגוסלביה לשעבר - בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מקדוניה, מונטנגרו, סרביה וסלובניה. מסביב לסמל מופיעות אגודות חיטה. הכוכב האדום בראש מייצג את הקומוניזם. התאריך המופיע בתחתית הוא ה-29 בנובמבר 1943, תאריך ה-AVNOJ - הוועידה השנייה של המועצה האנטי-פאשיסטית לשחרור הלאומי של יוגוסלביה ביאיצה, בה הוכרז על הקמת הפדרציה. תאריך זה נחוג כ"יום הרפובליקה" - החג הלאומי של יוגוסלביה.
הסמל המקורי (1943–1963) מציג בתוכו חמישה לפידים, המייצגים את סרביה, קרואטיה, סלובניה, מונטנגרו ומקדוניה. המוסלמים (בוסניה) לא היו מיוצגים כעם, וכן לא הקבוצה האתנית האלבנית. הסמל עוצב מחדש ב-1963 על מנת לייצג את הרפובליקות, ולא את העמים המרכיבים את הפדרציה.
יובל היהלום למלכות ויקטוריה
יובל היהלום של המלכה ויקטוריה נחגג רשמית ב-22 ביוני 1897 לרגל יום השנה ה-60 להכתרת המלכה ויקטוריה ב-20 ביוני 1837. זו הייתה חגיגת יובל היהלומים הראשונה של כל מונרך בריטי בהיסטוריה באותה תקופה.
רקע כללי
המלכה ויקטוריה עלתה על סבה המלך ג'ורג' השלישי במשך תקופת המלוכה הארוכה ביותר ב-23 בספטמבר 1896, אירוע שציינה באופן פרטי בטירת בלמורל. היא כתבה ביומן שלה, "אנשים רצו לעשות כל מיני טקסים, מה שביקשתי מהם לא לעשות עד שאסיים את שישים השנים ביוני הבא". יובל היהלום היה אפוא הזדמנות לחגוג את מעמדה של ויקטוריה כמלך המכהן הארוך ביותר, בנוסף לציון 60 שנה על כס המלכות. ב-20 ביוני 1897, יום השנה השישים להצטרפותה, כתבה ויקטוריה ביומנה:
יום השנה השישים להצטרפותה נחגג ב-20 ביוני 1897 בטקס הודיה בקפלת סנט ג'ורג', טירת וינדזור.
חגיגות
האירוע צוין בפומבי יומיים לאחר מכן על ידי פסטיבל האימפריה הבריטית שהוצע על ידי ג'וזף צ'מברלין, אשר קידם את הרעיון של חגיגה עולמית המתאימה למלך השולט על 450 מיליון איש. היום הוכרז כחג בנקאי בבריטניה, אירלנד והודו. הצבא הבריטי והצי המלכותי וכן חיילים מקנדה, הודו, אפריקה ודרום האוקיינוס השקט השתתפו בתהלוכה בלונדון. המלכה שלחה מסר לכל העמים באימפריה הבריטית: "מלבי אני מודה לעמי האהוב. שאלוהים יברך אותם."
בשעה 11:15, המלכה, יחד עם הנסיכה הלנה והנסיכה מוויילס, השתתפו במצעד בכרכרה פתוחה מארמון בקינגהאם אל קתדרלת סנט פול, שם התקיימה טקס חג ההודיה. שבע עשרה כרכרות אחרות שהובילו בני משפחת המלוכה עקבו אחריה. 11 ראשי ממשלה קולוניאליים נכחו:
מאחר שהמלכה סבלה מדלקת פרקים חמורה ולא יכלה לטפס במדרגות, המלכה נשארה במאמן שלה, אז הטקס הקצר של חג ההודיה נערך מחוץ לבניין. הצטרפו אליה אנשי הדת והנכבדים. ויקטוריה חזרה לארמון בקינגהאם לאחר סיור באזור גדול בלונדון. מאוחר יותר, כשהרהרה באירוע אמרה ויקטוריה:
ג'קי צ'אן
ג'קי צ'אן סינג לאנג או בשמו המקורי צ'אן קונג-סאנג (בסינית: 陈港生; נולד ב-7 באפריל 1954) הוא שחקן קולנוע, אמן לחימה, תסריטאי, במאי, מפיק וזמר סיני-אמריקאי. נחשב לאחד מגדולי שחקני הקונג פו והפעולה בכל הזמנים. השתתף במהלך חייו במספר שיא של הפקות (קרוב ל-600) הכוללות בעיקר סרטי קולנוע. זוכה פרס אוסקר לשם כבוד לשנת 2016.
יובל היהלום למלכות ויקטוריה
חגיגות
אלפי תושבים בלונדון ובמנצ'סטר השתתפו בסעודות רחוב, שם חילק תומאס ליפטון בירה חינם וטבק. שרשרת של משואות הודלקה ברחבי הממלכה המאוחדת ונוטינגהאם, ברדפורד וקינגסטון על ההאל קיבלו את אמנת העיר שלהם כחלק מהחגיגות. למחרת ביקרה המלכה את דרך קונסטיטושן בעיר לונדון, שם התאספו 10,000 תלמידי בית ספר, והשתתפו בקבלת פנים בסלואו.
ג'קי צ'אן
ביוגרפיה
צ'אן נולד בהונג קונג שהייתה אז תחת שלטון בריטי. הוא החל בלימודי אופרה סינית בגיל 7 ובמקביל למד אמנויות לחימה שונות. צ'אן החל את הקריירה הקולנועית שלו בתפקידים זוטרים עוד מגיל שמונה משנת 1962 בין היתר כפעלולן וכניצב בסרטיו של ברוס לי: "אגרוף הזעם" ו"הדרקון". הוא הושפע מאוד מסרטיו של לי, וכן מסרטי באסטר קיטון. במקביל לקריירה הקולנועית שלו פיתח צ'אן את הקריירה המוזיקלית שלו והוציא לראשונה שני אלבומים מוזיקליים בשנת 1984: "Love Me" ו-"Thank You". עד שנת 1988 הוציא לפחות אלבום נוסף אחד בשנה. הוא החל לכתוב תסריטים ולביים סרטים ב-1987 ומאז עסק פחות במוזיקה. בתחילה התפרסם כשחקן רק באסיה (בעיקר בסין) ובאירופה. הוא הגיע לתודעה האמריקאית לראשונה בסרטו "אגרופים מצחיקים" בשנת 1980 אך לא הצליח להישאר בתודעה (באוטוביוגרפיה שלו כתב שלא הוא יצר את הכוריאוגרפיה בסרט זה, כך שעדיין לא הביא את סגנונו האישי לקהל האמריקאי) הצלחתו בשוק האמריקאי החלה בסרטו "רעמים ברובע ברונקס" בשנת 1995. בשנת 1998 ג’קי צאן שיחק בסרט המצליח ״שעת שיא״ שגרף הכנסה של כ-244 מיליון דולר ובעקבות ההצלחה יצאו סרטי ההמשך ״שעת שיא 2״ ו״שעת שיא 3״. בשנת 2007 היה לו שיתוף פעולה ראשון עם השחקן ואומן הלחימה ג'ט לי בסרט הממלכה האסורה, בשנת 2010 שיחק בסרט קארטה קיד בתור מורה לוו-שו.
בשנת 2017 גילם את דמותו של מר פאנג בסרט האנימציה "שודדי הפיצוחים 2: טבעי להשתגע".
יובל היהלום למלכות ויקטוריה
חגיגות
החגיגות נמשכו שבועיים ומסיבת גן בארמון בקינגהאם ומשתה ממלכתי נערכו לציון המאורע. מזרקות זיכרון ומגדלי זיכרון הוקמו לציון המאורע, כולל מגדל היובל על הבורות מעל דארון בלנקשייר ומגדל השעון של קנינגהם בפשאוור בגבול הצפון-מערבי של הודו הבריטית. אלפרד אוסטין ורודיארד קיפלינג כתבו גם שירים מיוחדים לכבוד המלכה.
ג'קי צ'אן
ביוגרפיה
ב-2008 עלתה בסין התוכנית "תלמיד הדרקון", תחרות כישרונות משחק ווו-שו. הזוכה, ג'ק טו, הוכרז כ"יורש" של צ'אן והוא עתיד להשתתף, לצד מתמודדים אחרים בתוכנית, במספר סרטי פעולה סיניים שיפיק ויכתוב צ'אן.
יובל היהלום למלכות ויקטוריה
משפחת המלוכה הבריטית
צאצאים נוספים של סבה של המלכה מצד אביה, המלך ג'ורג' השלישי ומשפחותיהם:
ג'קי צ'אן
מאפיינים ייחודים לסרטיו
על סגנונו הייחודי של צ'אן יצאו שני סרטי תעודה: אחד על חייו האישיים והשני על הסגנון בסרטיו.
אלקלה דה אנארס
אלקלה דה אנארס (בספרדית: Alcalá de Henares) היא עיר בקהילה האוטונומית מדריד שבספרד, במרחק של כ-30 ק"מ מן העיר מדריד. אוכלוסיית העיר מונה 204,000 תושבים (אומדן 2006). האוניברסיטה והרובע ההיסטורי של העיר הם אתר מורשת עולמית מאז 1998. היא גם עיר הולדתם של אישים רבים, כמו מיגל דה סרוואנטס (מחבר הרומן דון קישוט), ומנואל אסאניה.
בדרך כלל, נקראת העיר פשוט "אלקלה", והתוספת "דה אנארס" (על שם נהר אנארס שעל גדותיו היא שוכנת) היא כדי להבדילה מערים רבות אחרות עם אותו שם.
היסטוריה
העיר יושבה לפחות מאז התקופה הכלקוליתית. הרומאים כבשו את האזור במאה ה-1 לפנה"ס ובנו עיר בשם קומפלוטום (Complutum), שהייתה לעיר הרומאית הראשונה באזור מדריד. עם גידולה ל-10,000 תושבים, קיבלה מעמד של עירייה ומונה לה שלטון עצמאי. לאחר פירוק האימפריה הרומית, ועליית שלטון הויזיגותים, ירד מעמדה של העיר וזאת למרות שהפכה מרכז עלייה לרגל לשרידיהם של יוסטוס ופסטור- שני נערים נוצרים שנהרגו במאה ה-4 לספירה ליד העיר על ידי הקיסר הרומאי דיוקלטיאנוס במלחמתו בנוצרים.
בשנת 711 הכניעו המורים את הויזיגותים, הרסו את העיר ובנו אותה מחדש תחת השם "אל-קלעה" (מבצר בערבית) על גבעה סמוכה. היום גבעה זו נקראת Alcalá la Vieja, או אלקלה הישנה. עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים החלה ירידה חדה במעמדה של העיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-15 ניהל קולומבוס בעיר את פגישתו הראשונה עם מלכי ספרד, פרדיננד ואיזבל. העיר נפגעה קשה בזמן מלחמת האזרחים הספרדית.
אתרים
מרכז העיר ההיסטורי, שבו נמצא הרובע ההיסטורי, נשאר ביסודו ימי-ביניימי, עם הרבה רחובות עקלקלים וריצוף אבנים, ובניינים היסטוריים, והוא מאופיין בבניינים נמוכים בסגנון תור הזהב של ספרד.
האוניברסיטה
אוניברסיטת אלקלה נוסדה בשם "אוניברסיטת קומפלוטנסה" (ע"ש שמה המקורי של אלקלה) על ידי הקרדינל פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס בשנת 1499 בהסתמכו על אוניברסיטה שהוקמה עוד בשנת 1293 על ידי המלך סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה. בשנת 1836 עברה האוניברסיטה למדריד מסיבות כלכליות, וב-1977 נפתחה אוניברסיטה חדשה בבניינים הישנים המקוריים שברובע ההיסטורי של אלקלה.
אקלים
האקלים במקום הוא אקלים ים תיכוני יבשתי, עם חורף קר ויבש וקיץ חם ויבש, כאשר מרבית הגשמים יורדים בעונות המעבר. הטמפרטורה יכולה לנוע מתחת לאפס בדצמבר ועד 40 מעלות ביולי אוגוסט.
סומייל
סומייל או אל-מסעודיה (ערבית: صميل או المسعوديّة ; מתועתק גם כ"צומייל", "צומיל" או "סומיל") היה כפר ערבי שהתקיים במישור החוף, והחל משנות ה-30 של המאה ה-20 נכלל בעיר תל אביב. תושביו, מהגרים, רובם פלאחים מצרים - חמולת צראפי וחמולת דג'אברה (אבו ג'ברא), ומיעוטם בדווים מחצי האי סיני. לאחר מלחמת העצמאות ועזיבת תושביו התיישבה בשטחו אוכלוסייה יהודית. נראה כי מקור שמו של כפר סומייל בא מהמילה הערבית "צומיל", שפירושה אדמה יבשה; ישנם הרואים בכך רמיזה למיקומו של הכפר על רכס הכורכר הרם, אשר שרידיו עדיין ניכרים בפינת רחוב ארלוזורוב ורחוב אבן גבירול שבתל אביב.
הכפר הערבי
בדומה לשאר הכפרים הערבים בסביבה, גם כפר סומייל מוקם על אחת מבמות רכס הכורכר, לצד הדרך היוצאת מיפו ומובילה צפונה. ממיקומו הגבוה שלט הכפר על השדות החקלאיים והפרדסים אשר הקיפו את הכפר ואשר בהם עבדו תושביו. בתקופות הקטיף ואיסוף התבואה, התיישבו לצד הכפר שבטים בדווים במחנות אוהלים, וכך התמלאו החושות הרבות אשר היו פזורות סביב לכפר בכוחות סיוע בעבודות השדה. את מתיהם קברו אנשי הכפר בבית הקברות 'עבד אל נבי', המצוי מאז 1952 בתחומי גן העצמאות.
כפר סומייל זכה לתנופה משמעותית בראשית המאה ה-20. על פי נתוני הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, מנתה בשנת 1870 אוכלוסיית הכפר 104 נפשות ששכנו ב-23 מבנים. בשנת 1922, מנתה אוכלוסיית הכפר 449 נפשות ששכנו ב-56 מבנים, ובשנת 1931 – 651 נפשות ששכנו ב-72 מבנים. על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 מספר התושבים היה 850. בסקר לא ניתנו נתוני שטח. חוקר תולדות ארץ ישראל דן יהב רואה בגידול זה, גידול התואם את גידולה של האוכלוסייה הערבית בארץ בתקופה הנידונה, וכזה המעיד על גידול טבעי בעיקרו. מאידך הגאוגרף פרופסור משה ברוור, במחקרו, "הגירה כגורם בגידול הכפר הערבי בארץ ישראל" שעסק בהגירה של פועלים ממצרים בתקופת המנדט הבריטי והשתקעותם בעיקר במישור החוף, הגיע למסקנה שלפחות שליש מהגידול במספר הערבים תושבי מישור החוף בתקופת המנדט מקורו בהגירה ממצרים. כמו כן הגיע ברוור למסקנה שגידול האוכלוסין בכפרים של אזור החוף לא נבע מריבוי טבעי או כתוצאה מהגירה פנימית של ערבים שעזבו את כפריהם בגליל ובשומרון והשתקעו באזור החוף היכן שאפשרויות התעסוקה היו טובות יותר. ב-9 בספטמבר 1940 הפציץ חיל האוויר האיטלקי את סומייל וגרם להרג של שבעה מתושביו.
בשנת 1884 הגיעו דוד ושרה איטה פלמן ומשפחתם לכפר וקנו 40 דונם על מנת להקים חווה חקלאית, הקרקע בחלקה הייתה נטועה פרדס. שמה של החווה לא ברור ומשתנה ממקור למקור בין השמות "גינת דוד" "נחלת דוד" "פרדס פלמן" ו"פרדס סומייל". אב המשפחה נפטר זמן קצר לאחר הגעתם אולם אשתו סירבה לנטוש את המקום והפרדס הפך תוך שנים ספורות לרווחי. תושבי יפו היהודים ביקרו בגינת דוד על מנת ללמוד איך לגדל הדרים. בשנת 1878 הוקמה פתח תקווה וההרכבות לפרדסי פתח תקווה נקנו מגינת דוד. בשנת 1936 מכרה שרה-איטה את הפרדס לקבלני בניין תל אביביים, כפי שעשו אחרים מתושבי הכפר. בשנת 1931 הוקם בית ספר יסודי קטן לבנים בכפר.
השכונה הישראלית
עם עזיבתם של יושבי הכפר הערביים נתפסו בתיהם על ידי תושבים יהודים, ברובם אותן משפחות אשר שכרו חדרים צרים בקומות התחתונות, ומצאו בכך הזדמנות להגדיל את דירותיהם. מקצת מתושביו החדשים של הכפר הגיעו מיפו הערבית, שממנה נמלטו עם פרוץ המלחמה. אל כל אלה התווספו עולים חדשים, והיו בהם שהתגוררו במגורים ארעיים, דוגמת לופטים ("ליפטים") מעץ, ששימשו קודם לכן כמכולות להובלה ימית. באפריל 1948, דווח ש-360 משפחות שוכנו בסומייל ובכפר ג'מאסין אל ע'רבי הסמוך. בדצמבר 1949 דיווחה עיריית תל אביב כי בשכונה גרים 400 איש ב-55 בתים והיא לא חוברה לרשת המים העירונית.
פלישה זו של תושבים לבתי הכפר הנטושים נעשתה תוך העלמת עין מצד מוסדות המדינה והעירייה, אשר ממילא לא מצאו פתרון דיור אחר לעולים הרבים שהגיעו למדינת ישראל עם הקמתה. מאידך גיסא לא הוקנו לתושבים זכויות קניין במקרקעי השכונה.
סומייל, בדומה לשאר הכפרים הערביים ששכנו באזור העיר תל אביב (דוגמת הכפרים שייח מוניס אשר על אדמותיו הוקמו באותה העת שכונת רמת אביב ואוניברסיטת תל אביב, או סלמה, שלצידו שכנה שכונת התקווה) הפך למשבצת מרובעת, מוקפת (מצפון, בכיוון השעון) ברחובות ז'בוטינסקי, בן-שפרוט, ארלוזורוב ואבן-גבירול. הממסד התעלם כמעט לחלוטין מהשכונה המתהווה, תשתיות לא תוחזקו, לא נסללו בו כבישים ומדרכות, לא הוקמו בו מוסדות ציבור וכן לא ניתנה לתושבים התחושה כי זהו ביתם הקבוע. עם זאת, ילדי השכונה למדו בבתי הספר הסמוכים - בית החינוך "הר-נבו" (היום בית הספר לחינוך מיוחד "מצדה") ובית הספר "אלחריזי".
בשנת 1962, הוצא לראשונה על ידי עיריית תל אביב צו פינוי למספר משפחות מתושבי הכפר. משפחות אלו ישבו בבתים אשר שכנו במקום שיועד להרחבת צירי התנועה שברחובות ארלוזורוב ואבן גבירול, והפיכתם מרחובות חד נתיביים לרחובות מרכזיים דו נתיביים.
ב-12 בספטמבר 1962 באו לשכונה שוטרים בלווית פקידי ההוצאה לפועל, על מנת לבצע צו פינוי נגד אחד מתושבי השכונה. תושבי השכונה חשו לעזרתו של המפונה תוך גילוי התנגדות פיזית. השוטרים הגיבו להתנגדות זו ביד קשה. האירוע צולם על ידי צלם של יומן כרמל - הרצליה. קטע בן דקה אחת ביומן שעמד בפני הקרנה, תיאר את האירוע ובין היתר הראה כיצד נגררה אשה בידיה וברגליה ותוך כדי כך שמלתה הופשלה ורגליה נחשפו. המועצה לבקורת סרטים ומחזות פסלה קטע זה להקרנה ונימקה זאת בכך שהקטע "פוגע בטעם הטוב וכן משום שאינו משקף את הבעיה בכללותה ועל כן עלול הוא להטעות את דעת הציבור ולפגוע בו". חברת "אולפני הסרטה בישראל בע"מ", בעלת היומן, הגישה עתירה לבג"ץ נגד הפסילה. בדיון הופיעו בין באי כוח העותרת עורך הדין שמואל תמיר ומטעם המשיבה עורך הדין מישאל חשין. בית המשפט, ברוב דעות, קיבל את העתירה והתיר את הקרנת הקטע, בפסק דין תקדימי (בג"ץ 243/62) שקבע כללים לחופש הביטוי ולזכות הציבור לדעת בישראל.
מגדל המאה
מגדל המאה הוא מגדל משרדים בן 21 קומות המתנשא לגובה של 71 מטר, ואשר ניצב בסומייל ברחוב אבן גבירול 124. בתחילה הוקמו רק קומות הבסיס המוארך שמתחת למגדל, ובהן שכנו משך שנים חנות השקם, חניון עילי, ומרכז הבאולינג הראשון בישראל. לאחר מכן נוספה הקומה הרביעית של מבנה הבסיס וקומות החניה שבו הפכו לקומות משרדים. לבסוף הוקם המגדל. למעט פיר המעליות הבולט מקו החזית הדרומי של המגדל, עשויה המעטפת החיצונית שלו מריבועים שחורים ובהירים היוצרים דוגמה של זרימה אלכסונית.
עתיד השכונה
ריבוי בעלויות הקרקע הקיים במתחם, הקשה באופן משמעותי על ההתנהלות ועל התכנון במתחם. אך בשל מפנה אשר חל בשנת 1996, בו גובשו וחברו יחדיו בעלי הקרקע והיזמים עם העירייה, החלה לקרום עור וגידים תוכנית מתאר חדשה למתחם. תוכנית זו ייעדה את עיקר השטח לצורכי מגורים, בתוספת מסחר לאורך הצירים הראשיים. בתחרות אדריכלים על תכנון מתחם סומייל זכו יחדיו משרדי האדריכלים יער וגולדנברג-בוכמן. הצעותיהם, אשר כונו בפי מנהל ההנדסה של עיריית תל אביב בחוות הדעת הראשונית כ-"אי הררי בלב ים", כללו צמצום של יחידות הדיור במתחם לכ-1,700 יחידות בלבד המשתרעות על פני 137,500 מ"ר, בנוסף לשטחי משרדים ומסחר בהיקף של 10,000 מ"ר. כמו כן, אם תוקם מערכת הסעת המונים בסמוך לפרויקט, יוקטנו על פי התכנון תקני החניה וייתוספו לפרויקט עוד 400 יחידות דיור בשטח של עד 44,000 מ"ר ו-12,000 מ"ר שטחי שירות. בשנת 2006 הופקדה תוכנית מתאר חדשה למתחם (תוכנית 2988) המייעדת את השטח למגורים ולמסחר. בנוסף מבקשת התוכנית לשנות את שם המתחם מ"סומייל" ל"סמל".
נכון ל-2021, כל הבתים נהרסו ובמקומם נחפר בור עמוק ועבודות לחפירת יסודות לבנייני מגורים.
אולסן
אוּלְסָן (תעתיק הנגול: 울산광역시, תעתיק הנג'ה: 蔚山廣域市) היא עיר נמל מטרופוליטנית והעיר השמינית בגודלה בקוריאה הדרומית. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.135 מיליון תושבים.
אולסן היא כור התעשייה של קוריאה הדרומית, ובסביבתה נמצאים, בין היתר, המפעלים הגדולים בעולם לרכב ולספנות של יונדאי, ובתי הזיקוק לנפט - הגדולים בעולם גם הם - של תאגיד האנרגיה SK. התוצר המקומי הגולמי של העיר בשנת 2008 עמד על קרוב ל-64,000 דולר לנפש, גבוה באופן ניכר מיתר ערי קוריאה הדרומית; לו הייתה העיר מדורגת כ"מדינה" היא הייתה השלישית בעושרה בעולם, כשהיא עוברת את נורווגיה, סינגפור, ארצות הברית, הונג קונג ושווייץ.
העיר מחולקת לחמש נפות: בּוּק-גוּ, דוֹנג-גוּ, ג'וּנג-גוּ, נָם-גוּ ואוּלג'וּ-גוּן.
גאוגרפיה ואקלים
העיר שוכנת בדרום-מזרח המדינה על שפת ים יפן כ-307 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול, והיא גובלת עם מחוזות צפון קיאנגסאנג מצפון-מערב, דרום קיאנגסאנג ופוסאן מדרום-מערב. האקלים באולסן הוא אקלים סובטרופי לח המושפע ממונסונים והעיר נהנית מחורפים קרירים ויבשים (מתונים במושגים קוריאניים) וקיצים חמים ולחים. הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 2.2°C בינואר ו-26.1°C באוגוסט, ועיקר הגשמים יורדים בין אפריל לספטמבר, כשבחורף כמות המשקעים נמוכה.
וריאנט (ביולוגיה)
במיקרוביולוגיה ובוירולוגיה, המונח וריאנט (מאנגלית: Variant, "גרסה") או "וריאנט גנטי" משמש לתיאור תת-סוג של מיקרואורגניזם, הנבדל מבחינה גנטית מזן ראשי, אך אינו שונה מספיק כדי לכנותו זן מובחן. הבחנה דומה נעשית בבוטניקה בין זנים מעובדים שונים של מיני צמח, המכונים זנים.
נאמר בשנת 2012 כי "אין הגדרה מקובלת אוניברסלית למונחים 'זן', 'וריאנט' ו'בידוד' בקהילת הווירולוגיה, ורוב הווירולוגים פשוט מעתיקים את השימוש במונחים מאחרים". היעדר ההגדרה המדויקת נמשך החל משנת 2020; בהקשר של גרסת VOC-202012/01 של נגיף ה-SARS-CoV-2, אתר המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) קובע, "לפי שעה בהקשר של גרסה זו, [המונחים "וריאנט", "זן" ו"שושלת"] משמשים בדרך כלל לסירוגין על ידי הקהילה המדעית".
אמיתי סנדי
אמיתי סנדי (אמיתי שׂנדרוביץ), נולד ב-12 באוקטובר 1976) הוא יוצר קומיקס, מוציא לאור, מאייר ומעצב.
ביוגרפיה
סנדי נולד וגדל בכפר סבא. למד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל במחלקה לתקשורת חזותית, וזכה בפרס על הישג יוצא דופן בתחום האיור על פרויקט הגמר שלו.
הוציא לאור וערך (יחד עם ירון ניסקי ואייל B) את "סטיות של פינגווינים", עיתון הקומיקס שהציג שילוב של הומור פרוע ברובד הגלוי וביקורת חברתית נוקבת ברובד הסמוי. פרסם טורי קומיקס בעיתונים. יוצר קומיקס בנושאים פוליטיים ואוטוביוגרפיים.
עובד במגוון גדול של סגנונות ומדיות, דיגיטליות וידניות. מאייר ומעצב ספרים, עיתונים, כרזות הופעות ומסיבות, אנימציית פלאש.
הרצה לקומיקס במכללה האקדמית ספיר שבשדרות.
מוציא לאור את ספרי הוצאת הקומיקס דימונה, ספרי קומיקס המופצים בכל העולם באנגלית ובארץ בעברית. אמני ההוצאה הופיעו בפסטיבלים ברחבי אירופה וגם הופיעה בתערוכות משותפות בישראל ומחוצה לה.
כמה מעבודותיו הופיעו בספרי אמנות העוסקים באמנות הכרזה, ביניהם הספר "Art of Rock", בהוצאת כרוניקל בוקס האמריקאית, ו"Illustration Now 2" בהוצאת טאשן הגרמנית.
בשנת 2006 ייסד עם חברו התסריטאי אייל זוסמן את התחרות הישראלית לקריקטורות אנטישמיות הפתוחה ליהודים בלבד כתשובה לתחרות קריקטורות אנטישמיות על השואה שנפתחה באיראן עקב פרשת קריקטורות מוחמד בדנמרק שיצאה מכלל שליטה. התחרות זכתה להד עולמי ולרשימת שופטים מכובדת, בהם ארט ספיגלמן, אמן קומיקס וקריקטוריסט יהודי אמריקאי, אשר זכה בפרס פוליצר על ספרו "עכבר - סיפורו של ניצול" בנושא השואה.
נכון ל-2019 מתגורר בברצלונה.
השקפה פוליטית
סנדי מרבה לפרוש את משנתו הפוליטית בבלוגו ובהזדמנויות אחרות. הוא מזוהה עם השמאל הפוליטי ומשתתף פעיל בהפגנות המתקיימות בבילעין ובשכונת שמעון הצדיק שבירושלים, במסגרת ארגון סולידריות שיח' ג'ראח. בינואר 2015 נמנה עם החותמים על קריאה להחרמת ישראל שנשלחה להנהלת פסטיבל הקומיקס באנגולם שבצרפת.
יהודה לייב פינסקר
יהודה לייב (לאון) פינסקר (בכתיב יידי: לעאָן פינסקער; בכתב רוסי: Лев (Леон) Семёнович או Йехуда Лейб Пинскер;) א' בטבת ה'תקפ"ב, 13 בדצמבר (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 25 בדצמבר) 1821 – כ' בכסלו ה'תרנ"ב, 9 בדצמבר (21 בדצמבר)  1891) היה רופא, הוגה דעות ופעיל לאומי יהודי יליד-פולין, מראשי תנועת חיבת ציון ואבות הציונות והטריטוריאליזם, מחבר הספר "אוטואמנציפציה!".
ילדותו וחינוכו
יהודה לייב פינסקר נולד בעיירה טומשוב לובלסקי שבפולין הקונגרסאית תחת חסותה של האימפריה הרוסית דאז. משפחתו נטתה לרעיונות תנועת ההשכלה. בילדותו היגרו הוריו לאזור אוקראינה, והשתקעו באודסה. אביו, שמחה פינסקר, היה חוקר ומלומד, בקיא ברזי התלמוד והתנ"ך. פינסקר האב היה מראשוני המשכילים העבריים שאכזבתם מהכישלון לקבל זכויות שוות ברוסיה הוביל אותם לבסוף ללאומיות יהודית; הוא היה מסור לענייני עמו, אך זיקתו לארץ ישראל הייתה מסורתית והתבטאה בתפילות לבניין המקדש וביאת המשיח. צערו של האב השפיע על הילד ועורר בו רצון לשפר את גורל היהודים. פינסקר האב, חינוכו ותורתו השפיעו רבות על פינסקר הצעיר ועל השקפת עולמו שיגבש בעתיד. פינסקר בהתחלה האמין שהשתלבות היא הפתרון אך בעקבות הסופות בנגב שינה את דעתו, ואותה ביטא בספרו "אוטואמנציפציה!".
פינסקר גדל באודסה הפתוחה והקוסמופוליטית, שסבלה פחות מעול הגזירות שהטיל הצאר הרוסי על תחום המושב, והמשכילים היהודים היו חופשיים בה מהגבלות יתרות מבחוץ או מגורמים שמרנים דתיים מבפנים. אווירת העיר שבהּ גדל פינסקר מילאה תפקיד חשוב מאוד בעיצוב אופיו וקביעת דרכי פעולתו. פינסקר, כרבים מבניהם של המשכילים שבעצמם עוד גדלו על המסורת הרבנית וכך רכשו את שליטתם בעברית, נשלח לקבל חינוך לועזי מודרני. הוא למד בגימנסיה הרוסית של אודסה, שם למד ברוסית (ובגרמנית), כאשר המקום המרכזי בלימודיו ניתן לשפה, לתרבות ולהיסטוריה הרוסית. במהלך לימודיו היה פינסקר ללוחם נמרץ למען קידום תנועת ההשכלה, לאור העובדה כי הממשל הרוסי נקט מדיניות של יד קשה כלפי היהודים שדבקו במסורת בעוד המשכילים נהנים מחסדיה.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה בהצטיינות החל ללמוד משפטים ב"ליציאום על שם רישליה" באודסה. ואולם, משסיים את לימודיו המקצועיים בגיל עשרים ואחת והיה מוכן להיכנס לתחום המעשי, עובדת היותו יהודי מנעה ממנו את הזכות לעסוק בעריכת דין. פינסקר פנה לתחום ההוראה, ונתמנה כמורה לרוסית בבית הספר העברי המודרני של קישינב. בתקופה זו נחשבה ההוראה בעיני היהודים המשכילים לא רק כמקצוע אלא גם כאידיאל, והשכלה נראתה כפתרון העיקרי לבעיית היהודים.
בתקופת היותו מורה בקישינב שלט הצאר ניקולאי הראשון שהתנגד לכל תנועה של מחשבה חופשית. בתקופתו פעלו עשרים ושתיים רשויות צנזורה, שפעלו ברמה שרוסיה לא ידעה כמותה. הוא השתלח בגדולי הסופרים הרוסיים וטען כי "יש למחוק את המילה קידמה מן המילון הרשמי". על רקע זה תמך פינסקר בהקמת רשת בתי ספר יהודיים מודרניים בקהילות היהודיות, וראה בכך השפעה חיובית של ההשכלה הכללית על יהודי תחום המושב.
לאחר שנת הוראה אחת בבית ספר, כאשר לא היה יכול לסבול את האווירה העכורה והפיגור התרבותי ששרר בקישינב, החליט פינסקר ללמוד במקום ברוח ההארה וההשכלה ועבר למוסקבה, שם החל ללמוד רפואה.
באוניברסיטת מוסקבה, שהייתה בימים ההם המרכז החשוב ביותר לאינטליגנציה הרוסית, מצא פינסקר חיבור בינו לבין קבוצת המתמערבים שדגלו במדע וב-ליברליזם מערבי, ואלה השפיעו עליו רבות. התנאים הכלכליים ששלטו ברוסיה הצדיקו בעיניו את דעותיהם של המערביים והמושג ליברליזם, שהתיישב עם מושגי החופש והקדמה, התאים לדעתו למצב היהודים ברוסיה. באותה תקופה הייתה תחושה אופטימית שמושגים אלה הקשורים לרעיון הליברלי עתידים לנצח.
הקמת הביטאון היהודי רוסי
תחילת פעילותו הציבורית של פינסקר החלה עם חילופי השלטון באימפריה הרוסית, עם עלייתו של הצאר אלכסנדר השני מדיניותו של הצאר החדש נחשבה לפתוחה הרבה יותר, הוא שיתף פעולה עם המשכילים ונענה לדרישותיהם לבטל כמה מחוקי הצנזורה הנוקשים. כמעט בכל תחומי החיים ברוסיה הורגשה הקלה ותנאי החיים בה הלכו והתקרבו לאלו של מערב אירופה.
על רקע מצב זה התאספה באודסה בשנת 1860 חבורת אינטלקטואלים יהודים, אשר ייסדו ביטאון בשפה הרוסית בשם "ראזסוויט" (רוסית: "השחר"), שעסק בעניינים יהודים. העיתון נסגר כעבור שנה בשל מגבלות צנזורה שהוטלו על העיתון ומנעו את הכתיבה בנושאים שונים.
השקפת עולמו טרם פרסום ה"אוטואמנציפציה"
פינסקר התעלם בהשקפתו מן הגורם הדתי בחיי היהודים ברוסיה ואותת על עמדתו הלאומית. הוא טען כי אין להתייחס ליהדות כדת אלא יש לשים דגש על המרכיב הלאומי. לימוד ההיסטוריה צריך להיעשות על מנת לעורר יראת כבוד ואהבה לעם היהודי ולא לשם השכלה דתית. מסקנות אלה התבססו על התנסותו האישית, שכן הוא עצמו לא היה איש דתי אך תמיד היה מודע לזיקתו הלאומית. עמדה זו הקדימה את זמנו. הוא היה הראשון ששם את הגזע וההיסטוריה כשני היסודות העיקריים של חיי העם היהודי, היסוד הדתי היה משני. בנקודה זו הושפע פינסקר מן ההוגים הסלאביים, שהדגישו את חשיבותם של שני גורמים אלה ביצירתו ובהווייתו של לאום. ואולם, בתקופה זו עוד האמין פינסקר שחיי יהודי רוסיה צריכים להיות ברוסיה, להתנהל בשפה הרוסית ובהתאם למנהג הרוסי.
כוונתו של פינסקר הייתה ליצור שיתוף פעולה חברתי ופוליטי בין היהודים והרוסים על ידי השכלה בשפה הרוסית ומתן חינוך רוסי ליהודי רוסיה. הוא לא תמך בטמיעה מוחלטת או התבוללות, כי אם בהשתלבות של היהודים בחיי היום יום של רוסיה.
בשנת 1864 ביקר פינסקר בכמה ארצות גרמניות, ושם מצא תמיכה להשקפותיו. כמה שנים קודם לכן זכו יהודי מערב אירופה באמנציפציה – שוויון זכויות – ופינסקר קיווה שתהליך שעבר על יהודי המערב יעבור גם על יהודי רוסיה.
השינוי בעמדתו
ב-1871 פרץ באודסה פוגרום, ששינה את תמונת המצב של יהודי רוסיה. הפרעות, שנערכו כארבעה ימים, פגעו ביהודי העיר, ולא נשמעה כל מחאה כנגדם מצד מוסדות החינוך או השלטון. פינסקר ראה איך כלות תקוותיו: לאחר אירוע שכזה, אין היהודים יכולים לסמוך לא על הממשל ולא על אנשי ההשכלה הרוסיים. בעקבות הפוגרום פינסקר נמנע מפעילות ציבורית בתנועת ההשכלה במשך כשבע שנים.
ב-1878 הוקמה מחדש אגודת ההשכלה, ופינסקר הצטרף אל שורותיה. הוא נטה להאמין שהפוגרום באודסה היה תוצר של תנאים מקומיים וזמניים והסכים לחדש את פעילותו.
במרץ 1882 החל פינסקר לדבר בזכותו של רעיון הלאומיות היהודית. הוא גיבש השקפת עולם שבמרכזה תוכנית הגאולה שלו למנהיגי היהודים באירופה שמחוץ לרוסיה, ויצא למרכזה ומערבה של אירופה כדי להפיץ את תורתו החדשה.
פינסקר נתקל בתגובות קשות מצד הקהילות היהודיות באירופה. רבות מהן האמינו באמנציפציה וחשו באירופה כבביתם, כל אחד בארצו. גילויי האנטישמיות לא הרתיעו אותם, ונטען שפינסקר מגזים בחשיבותה. ההרגל היהודי הישן לבקש סיוע ומקלט מן השליט המקומי שלט בכיפה באותה תקופה בקרב יהודי אירופה, ולא הייתה שום מחשבה לעתיד בטוח יותר או הצעה לעצמאות. ככל שהוסיף פינסקר לשמוע טענות אלה כך היה בטוח יותר בצדקת דרכו. יהודי מערב אירופה, שתנאי חייהם היו טובים לאין שיעור מאחיהם ברוסיה, היו קשים לשכנוע, ובעקבות כך שב פינסקר לארצו והחליט להעלות על הכתב את משנתו בחיבורו המפורסם "אוטואמנציפציה!".
עיקרי טענותיו
בספטמבר 1882 פרסם פינסקר את חיבורו "אוטואמנציפציה!", שבו שטח את טיעוניו לגבי שחרורם העצמי של היהודים באירופה. דבריו היו מכוונים קודם כל ליהודי המערב, ולכן נכתב בגרמנית. החיבור, אחד המסמכים רבי הערך שנכתבו בשאלה היהודית, נוסח באופן ברור ורהוט, בשילוב של כישרון ספרותי וניתוח מדעי יחיד במינו. פינסקר חתם על החוברת לא בשמו, כי אם במילים "קריאת אזהרה מאת יהודי רוסי אל אחיו בני עמו"; ואף על פי כן נודע עד מהרה בקרב יהודי התפוצות מיהו המחבר.
בחיבורו הביא פינסקר מספר סיבות לשנאת העמים כלפי היהודים. הראשונה – סיבה פסיכולוגית לאומית: לעם היהודי חסרים התנאים הבסיסיים המציינים את הווייתו כעם, ולכן בניו אינם במעמד שווה בין כל העמים. לעם היהודי אין מולדת משלו, הוא חסר "מרכז כובד", ממשלה או נציגים רשמיים. ומאחר שהוא חסר את המרכיבים הללו ישנה סלידה קבועה של עמי העולם מן היהודים. מסיבה זו אין כבוד הדדי בין העמים והיהודים, אלא פחד: היהודים פוחדים מן העמים האחרים שינסו להשמידם, ואילו העמים מפחדים מהיהודים כי אינם מצליחים להשמידם. פחד זה כינה פינסקר "יודופוביה", והגדירו כמחלה שמקורהּ נעוץ במעמדם החריג של היהודים בשל היותם חסרי מדינה.
הסיבה השנייה היא סיבה פוליטית. היהודים אף פעם לא נחשבו כבני בית בארצם ותמיד היו גרים. בתור כאלה, הם אף פעם לא היו שווי זכויות באופן מלא, וההתייחסות אליהם הייתה כמו אל בן חורג. ישנן אמנם מדינות שהעניקו אמנציפציה ליהודיהן, אך בכך אין די: על היהודים לבנות בית לאומי משלהם, שבו לא יהיו בחזקת זרים.
פינסקר הציג גם סיבה אנתרופולוגית: התנגדות גזעית. האנטישמיות נלחמת בגזע היהודי יותר מאשר בדת היהודית, וכל עוד בני גזע זה הם חסרי המרכיבים הבסיסיים לבניינהּ של אומה, שום חוקה דמוקרטית לא תהפוך אותם לשווים לבניהם של גזעים אחרים. הדעה הקדומה של האנושות כנגד היהודים, טען פינסקר, מסתמכת על עקרונות אנתרופולוגיים וחברתיים שהם קבועים ובלתי ניתנים לשינוי. לכן, אין טעם להתנגד לעובדות אלה ויש להשלים עם הרעיון שאומות העולם תמיד יתנגדו ליהודים. מתוך ניתוח זה של מצב היהודים בעולם הגיע פינסקר למסקנה ההגיונית והברורה מבחינתו: כדי לשים סוף לשאלת היהודים יש להפסיק את המצב הקיים, שבו העם היהודי הוא חסר מולדת, ולכונן חיים ממלכתיים עצמאיים.
פינסקר הדגיש את חשיבות הזמן והעיתוי של עיקרון זה: "הבה נאמץ את הססמה: 'עכשיו או לעולם לא!'... אוי לצאצאינו ואבוי לזכר היהודים בני זמננו, אם נניח לרגע הזה לחלוף!"
לטענת פינסקר, כדי להגשים מטרה זו יש להתגבר על מעצורים פנימיים שמונעים מהעם היהודי את מימוש החזון. ראשית, על היהודים לשוב ולעורר בקרבם את רגש הכבוד הלאומי שאבד להם במשך שהותם בגלות. שנית, פינסקר מתייחס למיקום הגאוגרפי שבו צריכה לקום הישות היהודית. הוא פיקפק במעשיותה של תוכנית השיבה לארץ ישראל כפי שהצטיירה אצל התנועות המשיחיות. לדעתו, זו אמנם האפשרות הטובה ביותר אך לא היחידה. גם אם יתברר שארץ ישראל אינה ניתנת להשגה, אין לנטוש את רעיון ריכוזם של היהודים בתחום טריטוריאלי אחד. יש הטוענים כי תפיסה זו נובעת מכך שפינסקר הגיע מבית בו לא היה חינוך לאומי מסורתי, ועל רקע העובדה שפעם דגל בהתאחדות מרצון עם העם הרוסי.
בנוסף, פינסקר ביקש להשתחרר מהאמונה המשיחית שלפיה הגאולה תבוא מאליה, בחסדי שמים, תוך איסור על יהודים לעלות בצורה מאורגנת לארץ ישראל ולמרוד באומות העולם, המונעת כל פעילות אקטיבית למען חזון זה ומשאירה את העם היהודי קופא על שמריו.
חשיבות החיבור
הרעיון המרכזי ב"אוטואמנציפציה!" בנוגע לצורך בתחיית העם היהודי בארץ משלו לא היה חדש וקדמו לו הוגים אחרים כדוגמת משה לילינבלום. מה שייחד את חוברת זו הייתה דרכו המיוחדת של פינסקר להסביר את אי היכולת של היהודים לחיות בשלום בקרב שאר העמים. הוא היה הראשון שהצביע על הסיבות שבעטיין צריכים היהודים ארץ משלהם, ואשר איבחן את שנאת העמים כמחלה תורשתית של הגזע האנושי.
בנוסף, השכיל פינסקר להעביר את מרכז הכובד של השאלה היהודית מן העולם החיצון אל העם היהודי עצמו. הטרגדיה היהודית, האסונות והפוגרומים שקרו ליהודים במשך השנים לא נגרמו רק בגלל יחס העמים אל היהודים, כי אם בעיקר בגלל יחסם של היהודים לעצמם; על היהודים להוכיח שהם מוכרחים להיהפך לאומה. לכן החליט לקרוא לחיבורו "אוטואמנציפציה" ולא "אמנציפציה". עד אז היהודים היו תלויים באומות אחרות שיתנו להם זכויות ומעתה היהודים צריכים להעניק זכויות לעצמם. המסר היה שישועת היהודים תבוא אך ורק מעצמם, ולכן העמוד הראשון של "אוטואמנציפציה!" נפתח במאמרו של הלל הזקן: "אם אין אני לי מי לי? ואם לא עכשיו, אימתי?"
התגובות והביקורות לחיבור
פרסום החוברת עורר תגובות רבות ברחבי אירופה, לחיוב ושלילה. רובה המוחלט של יהדות מערב אירופה קיבלה את חיבורו של פינסקר באדישות ואף באירוניה; הם לא האמינו ביכולתה של התעוררות לאומית, ושמו את כל תקוותיהם באמנציפציה שעליה נאבקו שנים רבות. היו שטענו כי פינסקר נותן נשק בידי האנטישמיים, בכך שהוא מגדיר את היהודים כיחידה לאומית שיש בה יותר מאחדות אשר בדת בלבד. טענה נוספת הייתה שהוא מתעלם מן המהות ומהתהודה הכלל-אנושית של היהדות בקרב אומות העולם, שלמענה כדאי לשאת ולסבול.
לעומת זאת, בקרב יהודי מזרח אירופה תרם החיבור לחיזוקה והתרחבותה של התנועה הלאומית היהודית, ושימש כוח המאגד הן מבחינה אידאולוגית והן מבחינה מעשית. פינסקר, שעד אז היה מוכר כמעט ורק באודסה, נהפך לאחד היהודים המוערצים ברחבי האימפריה הרוסית.
הקמת אגודת חיבת ציון
פעילי אגודת "חובבי ציון" התרשמו מאוד מחיבור של פינסקר וניסו לצרף אותו לשורותיהם. בחודש אוגוסט 1883 נפגש פינסקר עם פרופ' הרמן שפירא מאוניברסיטת היידלברג וד"ר מקס מנדלשטם מקייב בכינוס של חוקרי מדעי הטבע שהתקיים באודסה. ביחד עם משה לילינבלום, מחובבי ציון המובהקים באודסה, השתכנע פינסקר להצטרף להקמת תנועת חובבי ציון וליטול לידיו את איחוד החוגים השונים של חובבי ציון ברוסיה ומחוץ לה.
פינסקר איגד סביבו כמה מנכבדי היהודים באודסה – רופאים, עורכי דין וסוחרים – שיחד הקימו אגודת חובבי ציון בשם "זרובבל". בין חברי הוועד היו לילינבלום וג' לוונסון. פינסקר שימש יו"ר וכמזכיר.
אחת מפעולות ועד האגודה הייתה יצירת קשרים עם החוגים השונים שהיו קיימים בערים אחרות והפצת רעיון איחוד היהודים בארץ ישראל גם במקומות אחרים. בתקופה שבה נרקמו הקשרים בין ערי אירופה ותיאום הפעולות השונות (1882-1883) נוסדו בארץ ישראל המושבות הראשונות של חובבי ציון, בני העלייה הראשונה: זכרון יעקב, ראשון לציון, נס ציונה וראש פינה.
ועידת קטוביץ
בראשית חודש נובמבר 1884 התכנסה הוועידה הכללית הראשונה של כל אגודות חובבי ציון מרוסיה ומחוצה לה. הוחלט לקיים את הוועידה בעיירת הגבול הגרמנית קטוביץ, בשל הסכנה לכינוס שכזה ברוסיה עצמה מצד השלטונות. נשיא הכבוד היה הרב שמואל מוהליבר והניהול המעשי הוטל על פינסקר שנאם את נאום הפתיחה ונאום הנעילה.
בעיקרי דבריו דן פינסקר בצורך בשיבת העם היהודי אל החקלאות וההתיישבות בארץ ישראל, והציע לייסד הסתדרות כללית על שם משה מונטיפיורי – "מזכרת משה" – לעידוד החקלאות, בעיקר על ידי תמיכה במושבות חקלאיות יהודיות בארץ ישראל.
בסיכום הוועידה הוחלט על מספר פעולות, בהן איחוד כל אגודות חובבי ציון במסגרת "מזכרת משה" לעידוד החקלאות, בחירת ועד מרכזי שינהל את ענייני התנועה, ושיגור משלחת לארץ ישראל כדי לבדוק את המקום ולהציע דרכי עזרה למתיישבים.
יושב ראש חיבת ציון
בוועידה זו נבחר פינסקר ליושב ראש תנועת "חיבת ציון", וליליינבלום למזכירהּ. מרכז התנועה נקבע באודסה ומרכז משני נוסף היה בוורשה.
פינסקר פעל במרץ ובמסירות בניהול התנועה ובהפצת הרעיון הציוני ברחבי רוסיה. הוא גילה כי היה לו קל הרבה יותר לכתוב לבדו את משנתו התאורטית לגבי פתרון השאלה היהודית מאשר לתרגם את רעיונותיו למעשים. פינסקר וחבריו לאגודה נתקלו בקשיים לא מעטים בדרך להגשמת מטרותיהם. הם עשו מאמצים גדולים כדי להשיג כספים שהמתיישבים בארץ ישראל נזקקו להם והשקיעו את מרצם בגיוס חברים חדשים לתנועה.
בשנת 1887 התכנסה ועידת דרוזגניק, אשר התנהלה תוך האשמות הדדיות בין הדתיים לבין המשכילים לגבי דרכי הפעולה של התנועה. לבסוף עלה בידי פינסקר לשכך את הרוחות, והוועידה ננעלה בהסכם הדדי.
מיד לאחר הוועידה יצא פינסקר למסע נוסף במערב אירופה במטרה לגייס עזרה לתנועה מנכבדי היהודים בקהילות הגדולות. הפעם הצליח יותר, ובכל מקום שהגיע קיבלו אותו בכבוד רב, והוא הצליח לגייס סכומי כסף נכבדים לקופת הוועד המרכזי.
סיום פעילותו הציבורית
ב-1888, תשוש מבחינה פיזית ונפשית, הגיש פינסקר את התפטרותו מהתנועה, ובעקבות כך כונסה ועידה שלישית, בווילנה, כדי לדון בהמשך גורלה של התנועה. בוועידה זו פינסקר כבר לא היה נוכח.
בשנת 1891 גברו הרדיפות על יהודי רוסיה, חל גירוש יהודים ממוסקבה ומסנקט פטרבורג והתגברה העלייה הראשונה לארץ ישראל, אשר נחלה כשלים רבים בגלל חוסר המוכנות של העולים, ובעקבות כך הייתה גם עזיבה המונית מהארץ. פינסקר קיבל את המשבר באופן קשה, ועל אף שכבר פסק מכל פעילת ציבורית, יש הסוברים כי בתקופה זו התייאש מן האפשרות שארץ ישראל תוכל להיות אי פעם מדינת היהודים והחל רואה אותה כמרכז רוחני בלבד.
מותו של פינסקר והקמת פנתיאון לאומי בארץ ישראל
ב-21 בדצמבר 1891, כ' בכסלו תרנ"ב, נפטר פינסקר ממחלת לב. עם מותו ירד אבל כבד על כל הקהילות היהודיות בארץ ישראל ומחוצה להּ. כמעט בכל העיתונים היהודיים פורסמו דברי הספד ומאמרי הערכה לאישיותו ופועלו המרשים של פינסקר. הוא נקבר בעירו אודסה אולם ב-1934 העלה מנחם אוסישקין, מנהל הקרן הקיימת לישראל את עצמותיו לארץ ישראל וקבר אותו במערת ניקנור שנמצאת היום בתוך מתחם הגן הבוטני הלאומי של קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים. אוסישקין ייעד את המקום להקמת פנתיאון לאומי בארץ ישראל ולימים אף נקבר במקום בעצמו, במערה אחת לצד פינסקר. אחרי קום המדינה הוקם הפנתיאון הלאומי בהר הרצל במערב העיר.
ראו גם
Ohry A, Levy A. Leon Pinsker, doctor and Zionist - one hundred years after the Kattowitz Convention. Korot. 1984;8:420-1.
קורונדום
קוֹרוּנדוּם הוא הצורה הגבישית של תחמוצת האלומיניום (Al2O3) והוא אחד מהמינרלים המשתתפים בבניית סלעים. הקורונדום הטהור הוא חסר צבע, אך בשל זיהומים הוא מופיע בגוונים שונים. קורונדום טבעי שקוף נחשב לאבן חן יקרה, ונקרא אודם אם צבעו אדום וספיר עבור כל הגוונים האחרים. ספיר מלאכותי משמש גם בטכנולוגיה. מקור המילה קורונדום מטמילית "קוּרוּנטאם (குருந்தம்) או מסנסקריט "קוּרוּווינדה" שפירושם "אודם".
מאפיינים
אטומי החמצן מצויים בקורונדום באריזה הקסגונלית צפופה, כשאטומי האלומיניום הקטנים יותר תופסים 2/3 מהמרווחים האוקטהדרליים. מבנה זה מסביר מדוע הקורונדום קשה יותר מקוורץ (SiO2) למרות שהקשר הקוולנטי Al-O הוא חלש יותר.
קורונדום מצוי בסלעים מותמרים כצפחת נציץ וגנייס ובכמה סוגים של שיש. המינרל מצוי גם במחדרים פלוטוניים דלים בסיליקה דוגמת סיאניט. מופעים נוספים שלו הם גושים מסיביים בסמוך למחדרים אולטרה-מאפיים ודייקים, וכגבישים גדולים בפגמטיטים. בשל קשיותו ועמידותו לבליה ניתן למצוא את הקורונדום כמינרל דטריטי בפלגים או בחול חופי, אליהם הגיע בהסעה של תוצרי בליה.
שימושים וכרייה
בשל קשיותו (בממוצע 9.0 בסולם מוס) משתמשים בו לשיוף בעיבוד מכני, מרכיב במכונות גדולות ועד לנייר זכוכית. קשיותו של אמרי – סלע המורכב בעיקר מקורונדום גרגרי, היא 8.0 בסולם מוס, ולכן משתמשים בו לשיוף עדין יותר.
את הקורונדום לצרכים תעשייתיים כורים בזימבבואה, ברוסיה בסרי לנקה ובהודו. בעבר היו כורים קורונדום במרבצי דיוניט בצפון קרוליינה ובמרבצי סיאניט בקרייגמונט אונטריו. הסלע אמרי מצוי באי היווני נקסוס ובמדינת ניו יורק. קורונדום לצורכי תעשייה מיוצר גם באופן סינתטי מבוקסיט.
ספיר מלאכותי משמש גם במערכות אופטיות בהן נדרשת שקיפות גבוהה וקשיות גבוהה, למניעת שחיקה ושריטות בתנאי סביבה קשים, בייחוד שחיקה מחול. בשעוני-יד יקרים לעיתים המכסה השקוף עשוי ספיר, העמיד לשריטות ולחול.
הלן במבר
הלן ריי במבר (באנגלית: Helen Rae Bamber; 1 במאי 1925 – 21 באוגוסט 2014) הייתה פסיכותרפיסטית ופעילת זכויות האדם יהודייה בריטית. ב-1945 היא נסעה לגרמניה ופעלה לשיקום ניצולים במחנה הריכוז ברגן-בלזן. ב-1947 חזרה לבריטניה והמשיכה בעבודתה עם ילדים ניצול מחנות ההשמדה, לקחה חלק בהקמת אמנסטי אינטרנשיונל ומאוחר יותר הקימה את הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים (שכיום נקראת "החופש מעינויים"). בשנת 2005, היא יסדה את קרן הלן במבר לסייע לניצולים מהפרות זכויות אדם (Helen Bamber Foundation).
ראשית חייה
לואיס בלמות, אביה של הלן במבר, נולד בניו יורק למשפחה ממוצא פולני, שחזרה לפולין ומשם היגרה לאנגליה ב-1895 כאשר לואיס בלמות היה בן תשע. הוא נישא למרי ביידר, בריטית ממוצא פולני, בשנות השלושים המאוחרות לחייו. בתם הלן בלמות נולדה ב-1925 וגדלה באמהרסט פארק, אזור יהודי בצפון-מזרח לונדון. לואיס בלמות עבד כרואה חשבון והיה פילוסוף, סופר ומתמטיקאי חובב. מארי בלמות הייתה זמרת ופסנתרנית שקיוותה שביתם תהפוך לשחקנית מפורסמת. הם שודכו ונישואיהם לא עלו יפה והם רבו והתווכחו לאורך כל חייהם. בעקבות קשיים כלכליים של המשפחה המורחבת, משפחת בלמות עברה לגור בבית קטן יותר סמוך לסטמפורד היל. הלן בלמות עברה מבית הספר היהודי הפרטי בלונדון לבית ספר יסודי ציבורי, משם זכתה במלגה ללימודים בבית ספר תיכון בטוטנהאם. היא הייתה ילדה חולנית.
בלמות חייה בבית מעורב פוליטית. עם עליית הנאצים לשלטון, אביה, שדיבר גרמנית, האזין לשידורי רדיו מברלין על מנת להיות מעודכן בהידרדרות המצב בגרמניה. הוא הקריא למשפחה קטעים מ"מיין קאמפף" על מנת להבהיר להם את גודל הסכנה בגרמניה והכריח את בלמות להאזין לנאומים של גבלס ברדיו, על מנת להראות לה באיזו קלות ניתן להשפיע דעת הקהל. היא תיארה תחושה קבועה של פחד בבית המשפחה. כנערה, בלמות השתתפה בהפגנות נגד אוסוולד מוסלי ואיגוד הפשיסטים הבריטי שהקים. במהלך מלחמת העולם השנייה, היא פונתה לסאפוק. בני דודים של אמה היו פעילים בשומר הצעיר והציעו להוריה לשלוח אותה לחיות בקיבוץ.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשנות העשרה המאוחרות שלה מצאה בלמות עבודה כמזכירה ומנהלנית באגודה הלאומית לבריאות הנפש, שטיפלה בחיילים משוררים. בעבודתה באגודה החלה להכיר לעומק את הקשיים בהתמודדות עם טראומה. ב-1945 ראתה מודעה שקראה למתנדבים לסייע לניצולי שואה יהודים. היא התנדבה ליחידת הסיוע היהודית, קבוצה קטנה של אנשי בריאות ומקצועות אחרים שנשלחה בחסות האו"ם לעבוד עם ניצולי שואה במחנות בגרמניה. אחרי הכשרה בסיסיות, היא נעשתה עוזרת אישית של מנהל יחידת הניצולים היהודים במחנה העקורים ברגן-בלזן. אמה התנגדה לנסיעה ו"אבא שלי קיבל את זה, כמעט באדישות. אני חושבת שזה היה קשור לצורך [שלו] לפרוע את החוב. אני מודעת לכך שאם הנאצים היו מצליחים לפלוש לאנגליה, אנחנו היינו בין הקרבנות".
כשהייתה בת 20, בלמות נסעה כחלק מצוותי הסיוע הראשונים שהגיעו למחנה בו שהו 12,000 מהניצולים. הם היו אחראים על חלוקת אוכל, ביגוד ותיעוד הניצולים והתמודדה עם הבירוקרטיה הבינלאומית לפינוי קבוצת ניצולים צעירים שחלו משחפת לשווייץ לבית מרפא. היא סיפרה של החוויות שלה בברגן בלזן לבי-בי-סי ב-2001: "[...] הניצולים שנקראו לאחר מכן העקורים, קובצו לבסיס הצבאי של פלוגת הפאנצר. אלו היו מבני אבן קרים, קודרים וחשוכים בהם חיו אנשי רבים בחדר ללא כל שירותים. היא מספרת, "[ראיתי] מראות נוראיים, קטיעות, נמקים, פצעים מוגלתיים. אנשים עדיין נראו כחושים מאוד[...]. בתחילה חשה חסרת תועלת מול הסבל של הניצולים, אבל אז הבינה שלניצולים היה צורך לספר, שוב ושוב את מה שקרה להם. בלמות סיפרה שהבינה שהתפקיד החשוב ביותר היה לה שם הוא להיות עדה, להעיד על פגיעות של האנושות. היא נשארה בגרמניה במשך שנתיים וחצי.
החזרה לאנגליה
בשנת 1958, בחיפוש אחרי חיים מסודרים יותר, החלה במבר לעבוד כיועצת סוציאלית בבית החולים סנט ג'ורג' באיסט אנד בלונדון, ובהמשך בבית החולים מידלסקס. בעקבות ניסיונה הרב בטיפול בילדים, במבר הייתה לאחת מהחברים המייסדים באגודה הלאומית לרווחת ילדים בבית החולים. הארגון ייסד בבריטניה את הנוהג שאיפשר לאם להישאר ליד מיטת ילדה החולה בבית החולים. ב-1961, במבר הצטרפה לאמנסטי אינטרנשיונל מספר חודשים לאחר שנוסדה והייתה ליושבת הראש הראשונה של הקבוצה הבריטית. ב-1974 היא סייעה בהקמת המדור הרפואי בארגון והתמנתה למזכירתו. המדור הרפואי היה קבוצה של מתנדבים שערכה בדיקות למבקשי מקלט שטענו שהם קורבנות עינויים, ותיעדו את סיפוריהם. בהמשך, בשיתוף עם אמנסטי, איגוד הרפואה הבריטי הקים קבוצה עבודה בנושא עינויים. היא הובילה מחקר פורץ דרך על עינויים בחסות המדינה בצ'ילה, ברית המועצות, דרום אפריקה וצפון אירלנד.
הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים
במבר פרשה מהמועצה המנהלת של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל ב-1980, יחד עם חברי המדור הרפואי והקימה את הקרן הרפואית לטיפול בנפגעי עינויים. מטופלי הקרן הזדקקו, לא פעם, לטיפול מערכתי שכלל טיפול רפואי על ידי מספר מומחים וסיוע פסיכולוגי לאורך זמן. הקרן טיפלה בכ-3000 חולים בשנה מ-90 מדינות. תפקידו של המטפל היה גם לשמש כעד להאזין לנפגעי העינויים בשעה שהם מספרים את הסיפור שלהם". היא נהלה את הקרן עד 2002 ולאחר מכן המשיכה לעבוד כמטפלת.
קרן הלן במבר
בשנת 2005, בגיל 80, בתגובה להתגברות האלימות וצורות האלימות ברחבי העולם, הקימה במבר את קרן הלן במבר לטיפול באנשים שסבלו מצורות שונות של הפרות זכויות אדם, כגון סחר בנשים ואלימות מבוססת מגדר.
חיים אישיים
כשבמבר חזרה מגרמניה, היא נישאה לרודי במברגר, פליט יהודי מנירנברג. הוא שינה את שמו לשם הבריטי יותר, 'במבר'. לזוג נולדו שני בנים - ג'ונתן (פיזיקאי), ודייוויד (אמן). בני הזוג התגרשו ב-1970, אחרי 23 שנים.
היצרות פתח השופכה
היצרות פתח השופכה (באנגלית: Meatal stenosis) היא מצב רפואי שבו פתח שופכת השתן נעשה צר, ומשפיע על זרימת השתן היוצא מן הגוף. היצרות פתח השופכה אפשרית בבני שני המינים ושכיחה במיוחד בקרב זכרים שעברו ניתוח מילה. במידת הצורך היא מטופלת בבנים בניתוח, ובבנות בהליך שאינו כירורגי.
אפידמיולוגיה
מקובל לחשוב שהיצרות פתח השופכה מתרחשת בכ-3-10 אחוזים מהזכרים שעוברים ניתוח מילה, אף שמאמרים בספרות המקצועית מתארים שכיחות של 0.01%-20%, בתלות במתודולוגיית המחקר. מחקר שנערך בדנמרק הראה שהסיכון ללקות בהיצרות פתח השופכה בילדים שלא נימולו הוא 0.17%. זהו אחד הסיבוכים הנפוצים ביותר של ניתוח זה, יחד עם היווצרות גשרי עור, וכמו כן, זו אחת הסיבות הנפוצות ביותר לפנייה לאורולוג ילדים.
תסמינים וסימנים
קוטרו של פתח שופכה תקין הוא כ-1.6 מ"מ בבנים עד גיל שנה וכ-2.6 מ"מ בבנים בגילאים 2-6. כאשר פתח השופכה צר מהגודל התקין יכול הדבר לגרום לזרם שתן חזק מהרגיל, זרם שנוטה לכיוון כלשהו, זרם שתן מפוצל, ובמקרים מסוימים אף לצריבה או לכאב בעת מתן שתן. כמו כן, תיתכן עלייה בתכיפות ובדחיפות מתן השתן, אי-נקיטת שתן ביום או בלילה, ובמקרים מסוימים דימום בסיום מתן שתן. היצרות פתח השופכה יכולה להוות גורם סיכון לדלקות בדרכי השתן.
טיפול
במרבית המקרים היצרות פתח השופכה היא קוסמטית ומסתכמת בזרם שתן חזק או מתיז. מקרים חמורים יותר מטופלים באמצעות ניתוח לתיקון פתח השופכה בבנים הנקרא מיאטוטומיה (meatotomy). הוא אינו מחייב אשפוז וסיכויי ההצלחה שלו נעים סביב 95% עם שיעור סיבוכים של 1%-2%. הצלחת הניתוח גבוהה יותר בטיפול בבעיות בזרימת השתן.
יסטה סטולץ
יֶסְטָה סְטוֹלְץ (משוודית: Gösta Stoltz; 9 במאי 1904 – 25 ביולי 1963) הוא שחמטאי שוודי בדרגת רב אמן.
דו-קרבות
סטולץ שיחק מספר דו-קרבות עם אמני שחמט חזקים. בשנת 1926 הוא הפסיד למיכאל בוטביניק 1.5-0.5, בדו-קרב קבוצתי בין סטוקהולם ללנינגרד. בשנת 1927 הוא סיים בתיקו עם אלאן נילסון +2 -2 =1, בשנת 1930 ניצח את יצחק קשדן +3 -2 =1, ובאותה שנה הפסיד לרודולף שפילמן +2 -3 =1. ב-1931 ניצח את סאלו פלור +4 -3 =1 בגטבורג ובאותה שנה הפסיד לו +1 -4 =3 בפראג. ב-1931 סיים בתיקו עם גדעון סטולברג +2 -2 =2. בשנת 1934 הפסיד לאהרון נימצוביץ' +1 -2 =3. ב-1935 שיחק בדו-קרב שוודיה מול גרמניה והשיג מקום שני קבוצתי אחרי סטולברג.
יסטה סטולץ באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1927 ל-1954 השתתף יסטה סטולץ ב-9 אולימפיאדות שחמט:
באולימפיאדת השחמט 1936, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936) ואורגנה על ידי האיגוד השחמט הגרמני (Grossdeutscher Schachbund). האירוע התקיים במינכן בין 17 באוגוסט לבין 1 בספטמבר 1936, בלוח השלישי השיג סטולץ תוצאה של +8 -4 =7
קריירה תחרותית
בתחילת הקריירה הבינלאומית, בשנת 1928, חלק סטולץ מקום 11–13 בתחרות ברלין (המנצח: יפים בוגוליובוב. בשנת 1930 חלק מקום 2–3 עם בוגוליובוב בתחרות סטוקהולם (המנצח: יצחק קשדן). ב-1931 חלק מקום 4–7 בבלד (המנצח: אלכסנדר אלכין). באותה שנה חלק מקום 5–8 בהייסטינגס (ניצח: סאלו פלור).
בשנת 1932 ניצח סטולץ בתחרות סוימונדה. ב-1933 הגיע למקום השני, אחרי אהרון נימצוביץ' בתחרות קופנהגן. בשנת 1934 הגיע למקום השלישי בתחרות סטוקהולם (ניצח: אריק לונדין). ב-1935 חלק מקום ראשון עם לינדברג בהרנוסאנד. באותה שנה הגיע למקום הרביעי בתחרות ארברו (ניצח: אלכין), וחלק מקום 5–6 בבד נאוהיים (ניצח: בוגוליובוב).
בשנת 1936 חלק סטולץ מקום 2–3 עם אירו בוק אחרי ולדימיר פטרוב בתחרות הלסינקי. באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות נוספת בהלסינקי (ניצח: לונדין). בשנת 1937 חלק מקום 3–4 בסטוקהולם (ניצח: ראובן פיין). בשנת 1938 ניצח באליפות שוודיה ובשנת 1939 סיים במקום החמישי באליפות שוודיה (ניצח: גדעון סטולברג).