cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים
השפעה תרבותית
בשנת 1901 הגיעו מארצות הברית לפחות חמש מאות מורים - 365 גברים ו-165 נשים. השם תומסיטה אומץ עבור המורים האלה, אשר ביססו את החינוך כאחת התרומות הגדולות של אמריקה לפיליפינים. עשרים ושבעה מהמורים המקוריים מתו ממחלות טרופיות או נרצחו על ידי המורדים הפיליפינים במהלך 20 החודשים הראשונים. למרות הקשיים, הם המשיכו, לימדו ובנו מוסדות למידה שהכינו את התלמידים למקצועות או לעיסוקים נבחרים. הם פתחו את אוניברסיטת הפיליפינים ואת בית הספר הפיליפיני לאמנויות בשנת 1901 ופתחו מחדש את בית הספר הימי בפיליפינים, שהוקם בשנת 1839 על ידי מועצת המסחר של מנילה בחסות ספרד. בסוף 1904, הקורסים העיקריים נלמדו בעיקר על ידי פיליפינים בפיקוח אמריקאי.
עצמאות פיליפינית וריבונות (1946)
ב־20 בינואר 1899 מינה הנשיא מקינלי את הוועדה הפיליפינית הראשונה (ועדת שורמן), קבוצה של חמישה אנשים בראשותו של ד"ר גייקוב שרמן, נשיא אוניברסיטת קורנל, לחקור את התנאים באיים ולהמליץ עליהם. בדו"ח שהוציאו לנשיא בשנה שלאחר מכן, הודו הנציגים בשאיפות הפיליפיניות לעצמאות; הם הכריזו, עם זאת, שהפיליפינים אינם מוכנים לכך. המלצות ספציפיות כללו הקמת ממשלה אזרחית מהר ככל האפשר (המנהל הכללי של האיים באותה תקופה היה בידי המושל הצבאי), כולל הקמת בית מחוקקים, ממשלות אוטונומיות ברמת המחוז והעירייה, ומערכת חדשה של בתי ספר יסודיים ציבוריים חינם.
מלכתחילה הגדירו נשיאי ארצות הברית ונציגיהם באיים את משימתם הקולוניאלית כהכנת הפיליפינים לעצמאות בסופו של דבר. למעט קבוצה קטנה של "שומרי מצפון", הנושא לא היה אם הפיליפינים יקבלו את השלטון העצמי, אלא מתי ובאיזה תנאים. ההתפתחות הפוליטית באיים הייתה מהירה ומרשימה במיוחד לאור המחסור המוחלט של מוסדות ייצוגיים.
חוק ג'ונס, שהועבר על ידי הקונגרס האמריקני בשנת 1916 כדי לשמש כחוק החדש בפיליפינים, הבטיח עצמאות בסופו של דבר והקים סנאט פיליפי נבחר. חוק ה-Tydings-McDuffie (רשמית חוק העצמאות הפיליפיני), שאושר ב-24 במארס 1934, סיפק ממשל עצמי בפיליפינים ועצמאות פיליפינית (מארצות הברית) לאחר עשר שנים. בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה והארץ עברה כיבוש יפני בין 1941 ל-1945. ב-1946, הסכם של מנילה (1946) בין ממשלות ארצות הברית לבין הרפובליקה של הפיליפינים סיפק את ההכרה בעצמאותה של הרפובליקה של הפיליפינים תוך ויתור על הריבונות האמריקאית על האיים הפיליפינים.
חלוקה מנהלית של ולדיווסטוק
העיר ולדיווסטוק, המרכז המינהלי של פרימוריה, מחולקת ל-5 מחוזות עירוניים המהווים את רובעי העיר.
כחלק מהמבנה הניהולי-טריטוריאלי של האזור ובמסגרת המבנה העירוני הוא העיר ולדיווסטוק בעלת מעמד של מחוז עירוני, הכולל 6 יישובים (עיר אחת וחמישה יישובים כפריים).
רובעי העיר
מבחינה מנהלית העיר מחולקת לחמישה מחוזות:
תכנון
מבנה התכנון של העיר, על פי תוכנית המתאר הנוכחית, מורכב משישה אזורי תכנון של ולדיווסטוק, כמו גם הכפר טרודובויה.
ישנו פרויקט של ולדיווסטוק רבתי, שפותח בשנת 1997 ונועד להביא לאיחוד של ולדיווסטוק עם ערי לוויין (ארטיום, ובעתיד - אוסוריסק ונחודקה) ליצירת מטרופולין אחיד. הפרויקט נתמך על ידי תוכניות ממשל פדרליות (של המשרד לפיתוח אזורי והמשרד לפיתוח כלכלי).
יישובים
5 יישובים כפריים כפופים לעיר ומחוזותיה.
היסטוריה
ב-4 בינואר 1936 אימץ הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית החלטה על ארגון האזורים העירוניים בעיר ולדיווסטוק ורובעיה: פרונזה, לנינסקי וורושילובסקי. ב-4 באוגוסט 1937 הוקצה מחוז פרוורצ'נסקי ממחוז פרונזה. בשנת 1957, שמו של מחוז וורושילובסקי שונה לרובע האחד במאי.
רוברט מקנמארה
רוברט סטריינג' מקנמארה (באנגלית: Robert Strange McNamara; 9 ביוני 1916 – 6 ביולי 2009) היה מזכיר ההגנה השמיני של ארצות הברית, בין השנים 1961 ל-1968, בממשליהם של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון, במהלך מלחמת וייטנאם.
לאחר שהתפטר מתפקידו כמזכיר ההגנה בשנת 1968, מונה מקנמארה לנשיא הבנק העולמי ונשא בתפקיד עד 1981. מקנמארה נחשב למייסד ניתוח המערכות בתחום המדיניות הציבורית, שיטה אשר התפתחה וידועה בשם "ניתוח מדיניות".
מקנמארה זכור כמזכיר ההגנה אשר, יחד עם הנשיאים קנדי וג'ונסון, הסלים את מלחמת וייטנאם, בתקופת קנדי עלה מספר החיילים האמריקנים בווייטנאם לכ-16 אלף (לעומת תקופת הנשיא דווייט אייזנהאואר, אשר שלח לווייטנאם כ-500 חיילים), ולאחר מכן בתקופת ג'ונסון עלה מספר החיילים לכ-550 אלף חיילים.
מקנמארה זכור גם עקב מעורבותו בפעילות האמריקאית סביב קובה: הפלישה הכושלת למפרץ החזירים בתחילת כהונתו של קנדי וחלקו בניהול משבר הטילים בקובה, יחד עם הנשיא קנדי, בשנת 1962.
קורות חייו
רוברט מקנמארה נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-9 ביוני 1916. אביו, רוברט ג'יימס מקנמארה, היה ממוצא אירי שהיגר לארצות הברית עקב רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. תחילה אביו הגיע למסצ'וסטס ובהמשך עבר לקליפורניה. אימו הייתה קלרה נל לבית סטריינג'.
הוא סיים תואר ראשי בכלכלה, ותארים משניים במתמטיקה ובפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לאחר מכן סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. בהמשך עבד כרואה חשבון, עד לחזרתו לאוניברסיטת הרווארד, שם היה עוזר הוראה ולימד בבית הספר למנהל עסקים.
במסגרת תפקידו בהוראה, טווה מקנמארה קשרים עם חיל האוויר האמריקני, אליו הצטרף בשנת 1943, בדרגת קפטן. תפקידו בחיל האוויר היה ניתוח מערכות וסטטיסטיקה, אשר התמקדו בעיקר במפציצים האמריקניים, B-29, בעת מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בחזית הסינית. מקנמארה השתחרר בשנת 1946 בדרגת לוטננט קולונל וקיבל את אות לגיון ההצטיינות.
לאחר שירותו הצבאי, הצטרף לתאגיד הרכב פורד, שם עסק בתפקידים כלכליים וניהוליים, עד שהתקדם וב-1960 מונה לנשיא הראשון של החברה שלא השתייך למשפחת פורד.
כמזכיר ההגנה
עם היבחרו לנשיא ארצות הברית, הציע ג'ון פ. קנדי למקנמארה תפקיד בממשלתו, כשר האוצר או כמזכיר ההגנה. מקנמארה, שרק חמישה שבועות קודם לכן מונה לנשיא חברת פורד, הסכים לשמש כמזכיר ההגנה, ונכנס לתפקידו עם השבעת הנשיא, בינואר 1961.
בתחילת תפקידו כמזכיר, החליטו מקנמארה וקנדי לזנוח את מדיניותו של הנשיא הקודם דווייט אייזנהאואר, אשר עיקרה תקיפה מאסיבית ומתקפת מנע גרעינית, לטובת מדיניות תגובה גמישה. בנוסף, יצר מקנמארה בשנת 1961 את סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני (DIA), אשר עודנה קיימת. מקנמארה, יחד עם הנשיא קנדי וממשלו, דגל באידאולוגיה ובמדיניות אנטי-קומוניסטית. מדיניות זו כללה חבירה למדינות אנטי-קומוניסטיות בעלות אינטרסים משותפים, מימונן, אימונן וציודן, אל מול מדינות וגופים "לוחמי חופש", אשר חברו לברית המועצות. זאת, כחלק מן המלחמה הקרה.
באפריל 1961, יעץ מקנמארה לקנדי בעד הפעולה הכושלת, הפלישה למפרץ החזירים. פעולה זו גרמה למבוכה לנשיא קנדי הצעיר, לממשלו ולמקנמארה, אשר הודה בפני כתבים בשנת 1968 כי פעולה זו הייתה משגה בשעתו.
באוקטובר 1962, בעת משבר הטילים בקובה, היה מקנמארה מן המצדדים באופציית הסגר הימי על קובה. פתרון זה צלח, והיה מן ההצלחות החשובות ביותר של הנשיא קנדי וממשלו, וכן של מקנמארה, כאשר סיום המשבר מנע מלחמה גרעינית בין גושית, בעת המלחמה הקרה.
במהלך מלחמת וייטנאם, הסלים מקנמארה, יחד עם הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון, את המלחמה, כאשר בתקופת קנדי עלה מספר החיילים האמריקנים בווייטנאם לכ-16 אלף (לעומת תקופת הנשיא דווייט אייזנהאואר, אשר שלח לווייטנאם כ-500 חיילים), ולאחר מכן בתקופת הנשיא ג'ונסון לכ-550 אלף חיילים. מקנמארה החזיק, כרבים אחרים בשעתו, בתאוריית הדומינו, וזו הייתה, על פיו, גורם משמעותי וראשון במעלה, לפרוץ מלחמת וייטנאם. אחד מרגעי השיא במעורבות הזאת שגם הפכה לתקרית מביכה הייתה התייצבותו לצד הגנרל נואין קאין, שהחליף לאחר סדרה של הפיכות את הנשיא המודח נו דין דיים, בנאומו הראשון לאומה על מנת לשדר שארצות הברית עומדת מאחוריו. נאומו של קאין היה מהוסס, ארוך וחלש ונחתם בסיסמה "וייטנאם נום-נאן!" שזה אומר "וייטנאם ל-1000 שנה!". מקנמארה שרצה להלהיט את הקהל עלה לנאום אחריו וחזר שוב ושוב על הסיסמה בשפת המקור, תוך שהוא איננו מודע לעובדה שמבטאו האמריקאי הביא למשמעות אחרת: "הברווז הקטן הוא רוצה לשכב". בשנת 1966 הוא יזם פרויקט 100,000 שהיה כישלון.
מקנמארה עזר לפיתוח, לחדשנות ולמודרניזציה בצבא האמריקני, כחלק מאסטרטגייה אשר נועדה להגדיל את ההרתעה האמריקנית אל מול ברית המועצות. חלק מהתחדשות זו היה מעבר מדלק נוזלי לדלק מוצק, בשימוש בטילים. בנוסף, עזר מקנמארה לשיפור הביצועים וההגנה של המפציצים האסטרטגיים, ולהגדלת התקציב למחקר ופיתוח בתחום החלל.
מקנמארה עשה שימוש בהשכלתו ורעיונותיו האקדמיים בתחום הכלכלה, העסקים וקבלת ההחלטות, והכניס לפעילות הצבאית האמריקנית את השימוש בניתוח מערכות. עיקר תורה זו לשפר את היכולת בקבלת החלטות צבאיות ומדיניות, תוך שימוש בסטטיסטיקה ומחקר בקשת של תחומי מדעי החברה, כגון כלכלה, פסיכולוגיה ומדע המדינה. תורת ניתוח המערכות עוזרת בתקצוב נכון, רכש נכון וייעול של הצבא, ובקבלת החלטות משופרת בידי גופי הצבא והממשל.
לאחר תפקידו כמזכיר ההגנה וחייו האישיים
מקנמארה פרש מתפקידו בפברואר 1968, וקיבל מהנשיא ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית. כמו כן, קיבל מקנמארה את מדליית השירות המכובד. משנת 1968 ועד לשנת 1981, שימש מקנמארה כנשיא הבנק העולמי.
מקנמארה היה נשוי משנת 1940 למרגרט קרייג, אשר נפטרה מסרטן בשנת 1981. לזוג נולדו שתי בנות ובן. לאחר מות אשתו, ניהל מערכת יחסים נוספת, וחברתו לחיים נפטרה בשנת 2001. מקנמארה נישא בשנית בשנת 2004, לדיאנה בייפילד.
בשנת 1995, פרסם מקנמארה את ספרו "במבט לאחור" (In Retrospect), אשר מגולל את מלחמת וייטנאם והטעויות של הממשל האמריקני בניהולה.
בשנת 2003, ביים ארול מוריס סרט תעודה על חייו של מקנמארה, בשם ערפל המלחמה. הסרט המורכב בעיקר מראיונות של מקנמארה ומקטעי ארכיון, זכה בפרס האוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר לשנה זו.
מקנמארה נחשב גם היום לאחד מאדריכלי הכישלון האמריקני בווייטנאם.
ב-6 ביולי 2009 מת מקנמארה בשנתו בביתו שבוושינגטון.
דרגאן צ'וביץ'
דרגאן צ'וביץ' (נולד ב-1956) היה אחד משלושת חברי נשיאוּת בוסניה והרצגובינה (2002-2005) ויו"ר הנשיאות (2003, 2004-2003), כנציג הקרואטי של הפדרציה.
צ'וביץ' כיהן כחבר הנשיאות משנת 2002 ושימש כיושב ראש הנשיאות באפריל 2003 ושוב מ-27 ביוני 2003 ועד 28 בפברואר 2004.
לפני מינויו לתפקיד כיהן כשר בכיר ומרצה באוניברסיטת מוסטר.
צ'וביץ' הודח מתפקידו על ידי הפרלמנט עקב פרשת שחיתות כלכלית, במקומו כיהן בתפקיד איבו מירו יוביץ'.
דיודת מפולת
דיודת מפולת (APD) היא התקן אלקטרוני, מוליך למחצה, רגיש מאוד, שמתבסס על האפקט הפוטואלקטרי כדי להפוך אור שמגיע אליו לאות חשמלי. דיודת המפולת יכולה להיחשב כגלאי עם הגבר מפולת. מבחינה פונקציונלית, היא נחשבת כאנלוגיה מוליכה למחצה מכפיל אור (photomultipliers).
אפקט המפולת נגרם כתוצאה מיינון: כשהדיודה מחוברת בממתח אחורי ונופל עליה מתח נמוך הדיודה כמעט ולא מוליכה כלל וזורם דרכה רק זרם זליגה. כשהשדה החשמלי בצומת p-n חזק מספיק, האנרגיה של האלקטרונים המעטים שזורמים מספיקה ליינן את האטומים בסיליקון. תהליך היינון מגביר את עצמו וגורם לעליה מהירה בזרם (בתאוריה משך הזמן לשיא הזרם הוא פיקו שנייה). אפקט המפולת אינו הרסני כל עוד הדיודה לא מתחממת יתר על המידה.
ההגבר האופייני של דיודת המפולת הוא פי 100, למרות שקיימות דיודות מפולת המיוצרות על ידי תהליכי סימום שונים, המאפשרות הגבר גבוה יותר.
דיודת זנר משיגה תוצאה דומה על ידי אפקט אחר שנקרא אפקט זנר. שני האפקטים מתרחשים בשני סוגי הדיודות אבל אחד האפקטים בדרך כלל יותר בולט מהשני.
ויסנק
ויסנק (בהונגרית: Visznek) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה, ליד נהר ג'נג'ש ו-22 קילומטר מהעיירה ג'נג'ש. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בוישונטה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,354 ובשנת 2021 רק 1,092 תושבים.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1241.
אליוט קנדי
אליוט קנדי (נולד ב־29 במרץ 1969) הוא פזמונאי ומפיק מוזיקלי בריטי. במרוצת השנים, עבד קנדי עם מספר אמנים מוכרים דוגמת להקת הספייס גירלז, מרי ג'יי בלייג', בריאן אדמס, לולו, פייב, גארי בארלו, דלתא גודרם והוונטד.
ביוגרפיה
קנדי החל לכתוב שירים בגיל 13, יחד עם אחיו. באותו גיל, הקים להקה הפועלת בבית ספרו "Dinnington". לאחר שסיים את תקופת התיכון, הוסמך קנדי לטכנאי קול. לאחר שרכש ציוד הקלטה, החל לעבוד כטכנאי קול עצמאי. הצלחתו הראשונה הייתה הפקת הסינגל "Independence", של הזמרת הבריטית לולו. לאחר הוצאת הסינגל, זכה קנדי לפרסום בתעשיית המוזיקה, ואף החל לעבוד עם אמנים נוספים דוגמת דני מינוג וטייק ד'את.
במרוצת השנים, כתב קנדי מספר שירים לפסקולים של סרטי טלוויזיה דוגמת "אמא חורגת", "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים" ו"לרדת מהפסים". השיר "Never Gonna Break My Faith", שכתב קנדי יחד עם בריאן אדמס לפסקול הסרט "בובי", הועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
בשנת 2011, עבד קנדי עם המתחרים של "The X Factor בריטניה". לאחר העונה, כתב קנדי מספר שירים עם האמנים דוגמת ג'נט דבלין, שהגיעה למקום התשיעי וקרייג קולטון, שהגיע למקום השישי. בשנת 2012, קיבל קנדי דוקטורט כבוד מאוניברסיטת שפילד, על תרומותו לעולם המוזיקה.
באפריל 2006, נישא קנדי לבת זוגו נטלי מנדוזה. ב-2010, התגרשו השניים.
בפברואר 2021, הוציא קנדי לאור את אלבום הבכורה שלו, A Yacht named sue.
AMX-30
AMX-30 הוא טנק מערכה, הראשון מסוגו שפותח על ידי צרפת ונמצא בשירות הצבא הצרפתי ומספר מדינות נוספות משנת 1966. בהתאם לדוקטרינה הצרפתית באותה עת, שגרסה כי שריון טנקים אינו יעיל כבעבר עם פיתוחם של טילים נגד-טנקים מונחים וראשי נפץ בעלי מטען חלול, תוכנן ה-AMX 30 עם מיגון מופחת אך עם ניידות מצוינת וצללית נמוכה. הטנק עבר מספר השבחות במרוצת השנים, ומרכבו שימש לפיתוחם של כלי רכב שונים.
ייצור ה-AMX 30 על גרסאותיו הופסק ב-1994, והוא הוחלף בהדרגה בשורות הצבא הצרפתי בידי AMX-56 לקלרק.
תכנונו של ה-AMX-30 החל ב-1957 כפרויקט משותף של מערב גרמניה, צרפת ואיטליה ליצירת טנק מערכה אירופי משותף. שלוש המדינות הסכימו על מאפייני הטנק החדש, והגרמנים והצרפתים פיתחו כל אחד דגם אב-טיפוס בנפרד, כאשר המטרה הייתה לבחור את הדגם המוצלח ביותר. לבסוף נפל הפרויקט המשותף כתוצאה מחילוקי דעות בין הגרמנים לצרפתים, וכל מדינה המשיכה ואימצה טנק בנפרד.
רקע
אף על פי שכיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ב-1940 במהלך מלחמת העולם השנייה הפסיק למעשה את פיתוחם של טנקים צרפתיים, נמשכו מחקרים חשאיים על ידי המהנדסים הצרפתיים תחת הכיבוש הגרמני. מאמצים אלו הובילו לפיתוחו של הטנק הכבד ARL 44 (ראשי תיבות בצרפתית של Atelier de Construction de Rueil) שיוצר לראשונה ב-1946. ה-ARL 44, ששקל כ-48 טון, היה חמוש בתותח בקוטר 90 מילימטר בעל מהירות לוע של 1,000 מטר לשנייה. אף שמבחינת כוח אש ונפח מנוע, נחשב הטנק לשווה לטנקים אחרים בני זמנו, הוא כלל מספר מאפייני עיצוב ישנים, דוגמת מבנה הזחלים שלו. לפיכך נועד ה-ARL 44 להיות רק פתרון ביניים, עד פיתוחו של טנק מודרני יותר. כ-60 יחידות יוצרו, אולם אלה הוצאו משירות בתחילת שנות ה-50.
כבר בחודש מרץ 1945, עוד לפני שה-ARL-44 הראשון יוצר, החלה העבודה על טנק מודרני ועוצמתי יותר בשם AMX 50 (ראשי תיבות בצרפתית של Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux, המרכז לפיתוח כלי רכב משוריינים של הצבא הצרפתי; 50 מציין את משקל הטנק). טנק זה פותח כחלק מתוכנית ההצטיידות של הצבא הצרפתי לאחר המלחמה, לפיה יושקעו המאמצים בפיתוחו של סוג אחד של טנק לצבא, 'טנק מערכה', שישלב בתוכו מיגון כבד, ניידות טובה ותותח בעל קליבר גדול, זאת בניגוד לצבאות ארצות הברית, בריטניה או ברית המועצות, שהמשיכו להתמקד בייצור שני סוגי טנקים שונים במקביל (טנקים בינוניים או בעלי תותח בינוני, וטנקים כבדים או בעלי תותח כבד).
המפרט הטכני שהוביל לפיתוחו של ה-AMX 50 הושפע רבות מטנקי הפנתר והטיגר הגרמניים שהופיעו בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה. המהנדסים הצרפתיים שבחנו מקרוב את שני הטנקים הללו, תכננו לשלב את הניידות של הפנתר יחד עם כוח האש של הטיגר. כתוצאה מכך היה ה-AMX 50 חמוש בתותחים בקטרים שונים בני 90, 100 ולבסוף 120 מילימטר, ואימץ מספר מאפיינים מהטנקים הגרמנים, כמו מנוע המייבאך, תצורת הזחלים וגלגלי המרכוב, ותיבת ההילוכים. ה-AMX 50 כלל גם מספר מאפיינים מקוריים, בהם הצריח הייחודי בצורת "נדנדה" (Oscilating Turret) המורכב משני חלקים, שבו התותח מקובע לחלק העליון של הצריח, וחלק זה מגביה ומנמיך על גבי ציר הקבוע בחלקו התחתון. תצורת צריח זו פישטה את ציוד מערכת בקרת האש, ואפשרה הכנסתה של מערכת טעינה אוטומטית, המשחררת את הצורך בטען. הטנק הראשון הושלם ב-1949 וייצור של כ-100 יחידות תוכנן ב-1956. אולם ה-AMX 50 מעולם לא נכנס לייצור סדרתי, בעיקר בגלל סיבות כלכליות, ומאחר שהצורך המיידי של הצבא הצרפתי לטנק מודרני יותר מטנקי ה-M4 שרמן המיושנים שבהם היה מצויד נענה במשלוח של כמה מאות טנקים בינוניים מדגם M47 פטון במסגרת תוכנית הסיוע של הצבא האמריקאי.
פיתוח
אף שה-AMX 50 בוטל באמצע שנות ה-50, היה ברור לצרפתים, כי ארגונן מחדש של יחידות חיל-השריון הצרפתי יחייב אותם לייצר טנק מודרני מתקדם. התפתחויות מדיניות וכלכליות הביאו את צרפת, ב-1957, להשתלבות עם גרמניה המערבית בייצור טנק מערכה משותף. בשנת 1958 הצטרפה גם איטליה לתוכנית זו, והוקם צוות מחקר לקביעת אפיון הטנק המשותף, לפי סדר העדיפויות הבא:
חימוש עיקרי - הטנק יהיה מצויד בתותח בקוטר 105 מ"מ, אשר מסוגל להכריע את טנקי האויב הכבדים ביותר בטווח 2,500-2,000 מטרים. ניידות - זו תושג על ידי הגבלת משקלו של הטנק ל-30 טונות, יחס הספק למשקל של 20 כ"ס לטון, ולחץ קרקע של 0.7 עד 0.8 ק"ג/סמ"ר. מיגון - נדרשת הגנה בפני קליעי נשק אוטומטי עד קוטר 20 מ"מ, רסיסי ארטילריה, וקרינת אב"כ. המתכננים החליטו לוותר על מיגון עבה, שכן לדעתם, פיתוחם של טילי נ"ט מונחים וראשי נפץ בעלי מטען חלול ביטלו את יתרונות השריון. ב-1958 החלו שתי המדינות לעבוד על דגמי אב טיפוס משלהם, כשבסופו של דבר המטרה הייתה לבחור את הדגם הטוב ביותר שישמש כטנק אירופי.
על פיתוח ויצור ה-AMX 30 הייתה אחראית חברת Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux, אשר השלימה שני דגמי אב טיפוס, הראשון ב-1960 והשני ב-1961. שבעה נוספים נבנו בין 1961 ל-1963. תכנונו של ה-AMX-30 היה שונה בתכלית מקודמיו ומטנקים אחרים בני זמנו. דגמי האב טיפוס שקלו רק 32.5 טון, והיו בעלי מידות קומפקטים; רוחבם היה רק 3.1 מטר, שניתן להשוותו רק לטנק השווייצרי Panzer 61, והודות לכך הוקל מאוד שינוע הטנק על רכבת, מאחר שזה היה רוחב המסילה הבינלאומי. גובה הטנק עד לתקרת הצריח היה רק 2.28 מטר, שני רק לטנק הסובייטי T-54. בניגוד ל-AMX 50 ול-AMX 13, צריח הטנק היה קונבנציונלי, מאחר שנמצא כי היה קשה לאטום את צריחי ה"נדנדה" מפני אבק רדיואקטיבי ומים בזמן צליחת נהרות. בנוסף, צריחים אלו היו כבדים יותר וגבוהים יותר מצריחים קונבנציונליים, ובעלי זווית הגבהה מוגבלת לתותח.
מנוע
שני אבות הטיפוס הראשונים הונעו על ידי מנוע הצתה בניצוץ (מערכת הצתה הנפוצה במנועי בנזין) מדגם SOFAM 12 GSds, מקורר אוויר המפיק. עוד קודם לפיתוח ה-AMX 30, צבאות נאט"ו השתמשו במנועי הצתה בניצוץ לכלי הרכב המשוריינים שלהם, אשר היו מועדפים בתום מלחמת העולם השנייה מאחר שהביקוש בכלכלה האזרחית גרם לכך שבנזין היה זמין יותר מדיזל במקרה חירום. אולם במהלך פיתוחו של ה-AMX 30, צבאות נאט"ו הכירו לבסוף ביתרונות של שימוש במנועי הצתה בדחיסה בטנקים (מערכת הנפוצה במנועי דיזל). אך במקום לאמץ את האלטרנטיבה הברורה של שימוש במנועי דיזל, הם בחרו במנוע רב-דילקי - כלומר מנוע שניתן יהיה לתדלקו בשני סוגי הדלק, סולר ובנזין. לפיכך, בהתאם למדיניות החדשה של נאט"ו, הותקן מנוע חדש רב דילקי עם הצתה בדחיסה של חברת היספנו-סויזה בעל הספק זהה של 720 כוחות סוס ב-2,800 סיבובים לדקה ב-AMX 30. מנוע זה בן 12 בוכנות אופקיות מנוגדות, מקורר מים.
מערכת העברת הכוח מבוססת על מצמד דיסקיות ותיבת הילוכים בת 5 הילוכים קדמיים ואחד אחורי. ניתוק ההילוך מתיבת ההילוכים הוא חשמלי, ונעשה על ידי מתג. המנוע והממסרה נמצאים בחלקו האחורי של הטנק, ומופרדים בכך מתא הלחימה. במקרה הצורך, ניתן להחליף את כל חטיבת הכח של הטנק, המורכבת מהמנוע, תיבת הילוכים ויחידת ההיגוי בפרק זמן של 45 דקות.
ניידות
אף כי גורם הניידות היה השני בסדר העדיפויות שקבעו הצרפתים, ל-AMX-30 כושר ניידות מעולה, הודות לגורמים הבאים: משקלו של הטנק, כשהוא ערוך לקרב, הוא 36 טונות בלבד, ועוצמת מנועו היא. תוצאת שילוב שני אלה הוא יחס של 20 כוחות סוס לטון בין ההספק למשקל, מהגבוהים ביותר בטנקים בינוניים בני זמנו. מהירותו המקסימלית של הטנק על כביש היא 65 קמ"ש. קיבולת מכלי הדלק של 970 ליטר העניקו לטנק טווח פעולה הנע בין 500 ל-600 קילומטרים על כביש, או מעל 20 שעות עבודה רצופות, ללא צורך בעצירה או תדלוק. אחד הגורמים במשקלו הנמוך יחסית של הטנק הוא מערכת המזקו"ם, אשר גלגלי המרכוב והתמך שלה עשויים תרכובת מתכת קלה. מבנה המזקו"ם פשוט יחסית, וקפיציותה הרבה מאפשרת לצוות הטנק לעמוד בטלטולי הטנק בתנאי שטח קשים. משקלו של הטנק מחולק על פני חמישה גלגלי מרכוב כפולים בכל צד, ורוחב זחל 570 מילימטר, כאשר לחץ הזחלים על הקרקע הוא רק 0.77 ק"ג/סמ"ר. בנוסף, לזחלי הטנק אורך חיים של 5000 קילומטר או יותר, זאת בהתאם לתנאי הקרקע. כושר הטיפוס של הטנק הוא 31 מעלות, וכושר מעבר תעלה 2.89 מטר.
ה-AMX 30 מסוגל לצלוח מכשולי מים לגובה של עד 1.3 מטרים ללא כל הכנה. בנוסף, הוכשר הטנק לחציית מכשולי מים בעומק גדול יותר על ידי הכנה קצרה בלבד. מערכת של אטמי גומי, הנמצאים בכל הפתחים והחלקים הנעים והמנופחים תוך פחות מדקה על ידי מדחס אוויר שמתחת לרצפת הצריח, מאפשרת חציית מכשולי מים עד עומק 2.2 מטרים. ניתן גם לחצות מכשולי מים בעומק של עד 4 מטרים, עם התקנת ארובת צלילה על פתח הטען.
הגנה
כאמור, הייתה הגנת השריון המרכיב השלישי והאחרון בסדר העדיפויות שקבעו לעצמם המתכננים. שריון ה-AMX 30 היה קל, עד 80 מילימטר בחזית הטנק, וגופו משופע בזוויות חדות מאוד, לשיפור הגנתו הבליסטית. כתוצאה מכך, שריון ה-AMX 30 היה דק יותר מכל טנק מערכה בן זמנו, לרבות המתחרה שלו הלאופרד 1 הגרמני, ונועד להגן עליו בעיקר מפני תותחים בעלי קליבר קטן ורסיסי ארטילריה. עם זאת, ניסו המתכננים לחפות על הגנת השריון החלשה על ידי צללית נמוכה של הטנק, שגובהו 2.28 מטר (ממדיו הקטנים של הטנק אמנם משאירים חתימה קטנה בשדה הקרב, אך צריחון המפקד הגבוה והמורכב פוגם ביתרון זה). בטנק ישנה גם מערכת התרעה אוטומטית במקרה של שרפה בתא המנוע.
שימת-לב מיוחדת הוקדשה מצד המתכננים לנושא ההגנה מפני חומרים אטומיים ביולוגיים וכימיים (אב"כ). לדעת הצרפתים, היה הטנק כלי הנשק המתאים ביותר ללוחמה הקונבנציונלית וללוחמה הגרעינית כאחד. באותה עת החזיקו האסטרטגים הצרפתים בדעה כי הדיוויזיה המשוריינת היא אשר תישאר בשדה הקרב הגרעיני המודרני, ותביא להכרעה. כאמור לעיל, הטנק מצויד באטמים מתנפחים סביב טבעת הצריח ופתחי התצפית והירי. אטמים אלו מאפשרים ליצור בחלל הטנק מצב של על לחץ, על מנת למנוע חדירת אוויר מזוהם פנימה. את האוויר המטוהר הדרוש לצוות יספק בתנאי קרינה מסנן מרכזי, הנמצא בחלקו האחורי של הצריח. בנוסף לכך, מד קרינה המצוי בטנק משמש כמתריע על קרינה רדיואקטיבית.
חימוש
הצרפתים קבעו את חימוש הטנק כמרכיב החשוב ביותר בתכונותיו. הם פיתחו תותח מחורק קנה בקוטר 105 מ"מ מדגם -CN 105 F-1 עם אורך קנה של 56 קליבר. התותח הוא אוטומטי-למחצה, וטעינתו ידנית. ברם, הנקודה המעניינת ביותר בחימוש העיקרי היא התחמושת. לתותח אין תחמושת חודרת-שריון קינטית, תחמושת סטנדרטית לטנקים בצבאות מקבילים, והמתכננים הצרפתים שמו דגש בפיתוח פגז נגד-טנקים בעל מטען חלול, ה- Obus à Charge Creuse de 105 mm Modèle F1, הנודע גם בשם Obus G. ה-Obus G פותח בעקבות החלטה שהתקבלה ב-1953 על ידי יצרנית הנשק הממשלתית D.E.F.A (ראשי תיבות של: Direction des Études et Fabrications d'Armement), לפתח קליע שיוכל לנצל את מלוא יכולת חדירת השריון של מטען חלול. פגזים החמושים בראש קרב בעל מטען חלול איבדו חלק ניכר מכושר החדירה שלהם בגלל הסיבוב הנגרם להם מתותחים מחורקי קנה. לפיכך פגז ה-Obus G הוא מיוצב סנפירים, אינו מסתחרר במעופו, ועשוי 2 חלקים עיקריים: מעטה חיצוני כבד ביחס ועליו טבעת סחרור; מיכל פנימי, ובתוכו 780 גרם של מטען חלול, מרעום ומאיץ. שני החלקים מסתובבים באופן בלתי תלוי זה בזה, באמצעות מיסב כדורי ומיסב לחץ. לפני הירי מחוברים שני החלקים זה לזה על ידי טבעת נעילה, הנפתחת בשעת הירי. הודות לכך המעטה החיצוני הסתחרר ושמר על מידה גבוהה של דיוק, בעוד ראש הקרב איננו מסתחרר ובכך שומר על מלוא כושר חדירת השריון.
תותח ה-105 מ"מ מותקן בצריח המצודד על ידי מנוע הידראולי, כאשר זוויות העלאה והנמכה לתותח הן +20 עד -8 מעלות. בתותח מותקן שרוול תרמי, אולם הוא אינו מצויד במפנה גזים; במקום זאת, יש בטנק התקן הפולט אוויר דחוס מן הסדן כלפי לוע הקנה, המפנה את הגזים הרעילים הנוצרים כתוצאה מפעולת הירי. לקנה מעטה מחורר מסגסוגת אלומיניום, שמטרתו לשמור על טמפרטורה אחידה לכל אורך הקנה ולבודד אותו בפני השפעות טמפרטורה חיצונית. משמאל לתותח נמצא מקלע מקביל בקוטר 12.7x99 מ"מ נאט"ו או תותח אוטומטי בקוטר 20 מ"מ לירי נ"מ, המצודדים יחד עם התותח הראשי, אולם ניתן להגביהם באופן עצמאי ב-20 מעלות יותר מהתותח הראשי. מקלע נוסף בקוטר 7.62 מ"מ מותקן על צריחון המפקד, וניתן להפעילו מתוך הטנק אף במדפים סגורים. שתי מדוכות עשן ממוקמות בצידי הצריח למיסוך הטנק.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 פיתחו הצרפתים תותח בן 142 מילימטר לטנק ה-AMX, המסוגל לירות טיל נגד טנקים על-קולי, מונחה לייזר מדגם אקרא (ACRA), לצד פגזים נפיצים. אולם, למרות יתרונותיו, עלותו הגבוהה של הטיל גרמה לצבא הצרפתי לזנוח את הפרויקט ב-1972.
מערכות בקרה תצפית ואש
כיפת המפקד או הצריחון מאפשרת למפקד הטנק ראיה פנורמית מצוינת של 360 מעלות, באמצעות 10 פריסקופים. בכיפת המפקד גם פריטלסקופ בעל כושר הגדלה פי 10, המשמש הן לאיכון מטרות והן כמכשיר כינון למקלע המפקד. מערכת בקרת האש של הטנק לא הייתה מתקדמת. מד טווח קואינצידנטלי, המודד טווחים בין 600 ל-3,500 מטרים, משמש למפקד בדרך כלל לקביעת הטווח, וגם כטלסקופ לכינון התותח, כך שהמפקד יכול לכוון את התותח ללא עזרת התותחן. לתותחן ולטען-קשר היושבים בצריח, 2 פריסקופים מסתובבים לתצפית; לכל אחד מהם שדה ראייה אופקי של 42 מעלות, ואנכי של 26 מעלות. שלושה פריסקופים קבועים, אחד לתצפית התותחן לימין, והשניים האחרים לשימוש הטען-קשר לתצפית לאחור ולשמאל. הנהג היושב בחרטום הטנק, מצויד לנהיגה ביום בשלושה פריסקופים בעלי שדה ראייה אופקי של 95 מעלות ושדה ראייה אנכי של 28 מעלות.
ב-AMX 30 מותקנות מערכות לנהיגה וללחימה בלילה למפקד, לנהג ולתותחן במקרה הצורך. לרשות הנהג 2 זרקורים שעליהם מסננים תת-אדומים, ופריסקופ תת-אדום. ציוד תת-אדום לתצפית המפקד מורכב בכיפת המפקד, הכולל זרקור תת-אדום על הצריחון. על מגן התותח בצד שמאל מורכב זרקור תת-אדום לשימוש התותחן. הוא מקביל לתותח, ומותאם עם טלסקופי הכינון של התותחן.
AMX-30B2
ב-1979 החל הצבא הצרפתי בתוכנית מודרניזציה לכל צי טנקי ה-AMX-30 שברשותו, וכך גם לטנקים הבאים שייכנסו לייצור, אשר כללה שיפורים בעיקר למערכת בקרת האש ולתמסורת. הטנק החדש כונה AMX-30B2. הצבא הצרפתי הזמין תחילה כ-50 יחידות של ה-AMX-30B2 מתקציב הביטחון של 1981–1982, כשהטנקים הראשונים מונפקים לרגימנט השריון ה-503 בינואר 1982.
שיפורים למערכת בקרת האש מדגם APX M-508 כוללים מד טווח לייזר בעל טווח מרבי של 10,000 מטרים, כוונות טלסקופיות לתותחן ולמפקד, ומצלמה תרמית חיצונית המשדרת למסך טלוויזיה למפקד ולתותחן. המסך מציג סימון כוונות המאפשר למפקד ולתותחן לתקוף מטרות במרחק מרבי של 4,000 מטר. כוח האש של התותח הראשי גדל, זאת על ידי הצגת תחמושת קינטית חדשה - APFSDS - פגז חודר שריון מיוצב סנפירים בעל מנעל נתיק. המנוע שודרג לדגם חדיש יותר, ה-HS 110-2, לו אורך פעילות טוב יותר. התמסורת הוחלפה בתמסורת חצי-אוטומטית, וכך גם המתלים ששיפרו את ניידות הטנק בתנאי שטח. בנוסף, נעשו מספר ניסיונות לשפר את רמת המיגון של הטנק; המיגון בבסיס התותח עובה, ונוספו פלטות בזוקה (התקני מיגון בצידי הטנק המגנים על המזקו"ם). חברת GIAT הצרפתית פיתחה ערכת מיגון ריאקטיבי לצי טנקי ה-AMX-30B2, אולם בפועל רק ארבעה רגימנטים צוידו בה. ערכה זו אשר מורכבת מלוחות נפץ המותקנות על הטנק, שווה למיגון של 400 מילימטר של פלדה בזווית של 60 מעלות. מ-1998, החל הצבא הצרפתי להחליף את מנועי ה-AMX-30 ודגמיו השונים במנוע דיזל של חברת רנו מדגם Mack E9, המפיק 750 כוחות סוס. מנוע זה הוא מחליף ישיר למנוע ההיספנו סוזה, ולא נדרש לבצע כל שינוי בחטיבת הכח על-מנת להתקינו.
ה-AMX 30 שימש גם כבסיס לניסוי טכנולוגיית חמקנות, שמטרתה להקטין את חתימת המכ"ם והאינפרא אדום של הטנק. בין היתר נוספו לטנק חומרים "בולעי" אותות המכ"ם, ומבנהו החיצוני שונה כדי להקטין את חתימת המכ"ם למינימום. לפי החברה המפתחת GIAT, הטנק עבר מספר ניסויים מוצלחים, אך לא נכנס לשלב הייצור.
ייצור
ייצור סדרתי של ה-AMX 30 התרחש במפעל Atelier de Construction de Roanne השוכן בעיר רואן. מפעל זה נבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה וייצר פגזי ארטילריה, אולם משנת 1952 הוסב לבניית כלי רכב משוריינים כמו סדרת ה-AMX 13, ממנו הושלמו כ-1,900 יחידות. תחילה הזמין הצבא הצרפתי כ-300 טנקי AMX 30 ב-1963, אולם מאוחר יותר תפחה ההזמנה ל-1,000 יחידות. מ-1966 ואילך עמד קצב הייצור על 10 טנקים בחודש, כשהחמישה הראשונים הונפקו לרגימנט השריון ה-501 (Régiment de Chars de Combat) באוגוסט אותה שנה. ב-1971 היו כ-180 AMX 30 בשירות. למעלה מ-3,000 טנקים ורכבים מבוססי שלדה נבנו עם תום הייצור ב-1994. ה-AMX-56 לקלרק אשר נכנס לשירות בצבא הצרפתי ב-1992, יועד להחליף את ה-AMX 30 כטנק המערכה המרכזי של צרפת. למרות זאת, ה-AMX-30B2 נשאר בשירות לעוד מספר שנים, והוצא בהדרגה מיחידות הטנקים הצרפתיות. כיום הטנק איננו פעיל בשירות הצבא הצרפתי, למעט למטרות אימונים גרידא.
ייצוא
מחירו הזול יחסית של ה-AMX 30 לעומת טנקי מערכה מקבילים מערביים, אפשר לצרפתים לייצאו לשוק של מדינות פחות מפותחות. ב-1970 פיתחו הצרפתים גרסה חדשה של הטנק המיועדת למטרות ייצוא - AMX-32. בדגם זה, השוקל 43 טונות, עובה שריון הטנק ושודרג כוח האש לתותח בקוטר 120 מ"מ. שני דגמי אבטיפוס נבנו ב-1979 וב-1981, אולם אף מדינה לא רכשה את ה-AMX-32.
כתוצאה מהחלטה שנתקבלה ב-1964 בצה"ל להקמת קו ייצור לטנקים בישראל, נבדקה האפשרות להרכבתו של ה-AMX 30 ברישיון, מאחר שצרפת הייתה ספקית הנשק המהימנה ביותר לישראל. הכוונה הייתה לייצר את שלדות הטנק בארץ, בעוד הצריח מיובא מצרפת. באותה תקופה היו טנקי הצנטוריון הבריטיים בשירות נרחב בצה"ל, וחיל השריון, בפיקודו של האלוף ישראל טל נטה יותר לכיוון אסכולת המחשבה הבריטית בתחום השריון שהדגישה את חשיבות המיגון על פני ניידות, בשונה מהחשיבה הצרפתית שהאמינה בניידות על פני מיגון, כפי שנתגלם ב-AMX 30. לבסוף נפל רעיון יצור הטנק הצרפתי בישראל, הודות לעסקה שנחתמה בין בריטניה לישראל, במרכזה הסכמת הבריטים לאפשר יצור טנק המערכה מדגם צ'יפטיין, לו מיגון עדיף על כל טנק מערבי בן זמנו.
ב-1969 רכש המשטר היווני טנקי AMX-30, כחלק מניסיון להפחית את התלות בציוד תוצרת ארצות הברית. חלקם נמכרו לצבא קפריסין, וכיום הטנקים מוחזקים בעתודה. בשנות ה-60, כתוצאה מהחרם שהטילה ארצות הברית על מכירת נשק לספרד, נאלצה ספרד לפנות אל השוק האירופי לרכישת ציוד צבאי. תחילה פנו הספרדים לרכישת טנק הלאופרד הגרמני, אולם מחמת סירובה של בריטניה לאפשר את מכירת הלאופרד - המצויד בתותח בריטי - למשטר פשיסטי פנתה ספרד לצרפתים שהסכימו לאפשר את ייצור ה-AMX-30 בספרד. הספרדים רכשו 19 טנקים ב-1970, וחתמו על עסקה להרכבתם של 180 נוספים בספרד. ב-1979 יוצרו 100 טנקים נוספים, ובסך הכל שירתו בצבא הספרדי 299 טנקים. סימון הטנק בצבא הספרדי היה AMX-30E. בינואר 1987 החלה תוכנית מודרניזציה בת שני שלבים ל-150 מטנקי ה-AMX הספרדיים; בשלב הראשון הותקנה חטיבת כוח חדשה ובשלב השני הותקנה מערכת בקרת-אש חדשה. מספר שנים מאוחר יותר הוצאו ה-AMX משירות בצבא הספרדי והוחלפו בטנקי M-60 פטון אמריקאים.
ערב הסעודית חתמה ב-1972 על חוזה ראשוני לרכישת 190 AMX-30, המותאמים לתנאים המדבריים של המדינה. הטנקים הועברו לערב הסעודית בין השנים 1979-1973; בנוסף, היא רכשה גם 59 טנקי חילוץ AMX-30D, 12 טנקי גישור, ו-51 תותחים מתנייעים. ב-2002, מחצית מ-290 AMX-30 שעמדו לרשות הצבא הסעודי הושמו באחסון, זאת מאחר שהם לקו בתחום המיגון, וכוח האש, וערכם המבצעי כנגד טנקי מערכה מודרניים היה מוטל בספק. למעשה, מרבית טנקי ה-AMX שימשו למטרות אימונים גרידא, וחלקם צברו פחות מ-80 קילומטר של נסיעה. על אף שברשותה טנקי מערכה מודרניים אמריקנים מדגם M1 אברהמס, לא מן הנמנע שערב הסעודית תדחה את פרישת טנקי ה-AMX מסיבות כלכליות.
ונצואלה הזמינה 142 AMX-30 ב-1972, אך בפועל רכשה רק 82. ב-1985 החלה ונצואלה בתוכנית מודרניזציה להשבחת טנקי AMX-30 שברשותה: בין היתר, הותקנו מנוע דיזל חדש עם הספק של 908 כ"ס יחד עם ממסרת אוטומטית; קיבולת מכלי הדלק הוגדלה, וכתוצאה טווח הפעולה עלה מ-535 ק"מ ל-721 ק"מ; מערכת בקרת האש שודרגה על ידי הוספת מד טווח לייזר ומערכת ייצוב לתותח.
מדינות נוספות שרכשו טנקי AMX-30 וכלים ייעודיים על בסיס הטנק: קטר, איחוד האמירויות הערביות, צ'ילה, קרואטיה, בוסניה, וכווית.
שירות מבצעי
טנקי AMX-30 לקחו חלק במלחמת המפרץ הראשונה, שם הופעלו על ידי הדיוויזיה המשוריינת הקלה ה-6 של צבא צרפת. הדיוויזיה הוצבה בחלקו המערבי של כוחות הקואליציה, והגנה על אגפו השמאלי של הקורפוס המוטס ה-18 האמריקאי. עם תחילת המתקפה הקרקעית ב-24 בפברואר 1991, תקפו כוחות צרפתים את מטרתם הראשונית, שהוגנה על ידי בריגדה מדיויזיית הרגלים ה-45 העיראקית. הכוחות העיראקים שהופצצו מהאוויר על ידי מטוסי קרב ומסוקי תקיפה מדגם איירוספסיאל גאזל, נכנעו במהרה. ביום המחרת, דיווח הרגימנט הרביעי מהדיוויזיה הצרפתית ה-6 על השמדתם של 10 טנקי אויב, שלושה נגמ"שי BMP, 15 כלי רכב אחרים ותפיסתם של שבויים רבים.
AMX-30 קטרים השתתפו גם הם במלחמת המפרץ, בקרב חאפג'י. ב-30 בינואר 1991, במהלך מתקפת נגד קטרית על חאפג'י השמידו ה-AMX הקטרים שלושה טנקי T-55 עיראקים ותפסו ארבעה נוספים, במחיר AMX בודד שנפגע.
במאי 2015 דווח כי ערב הסעודית שינעה מספר טנקי AMX-30 יחד עם נגמ"שי לחימה מדגם AMX-10P לעבר הגבול התימני, כחלק ממבצע סופה נחרצת.
כלים מבוססי שלדה
מרכב ה-AMX 30 שהוכיח עצמו מצוין מבחינה מכנית, שימש את הצרפתים לפיתוח של כלים ייעודיים רבים שנבנו על תובת הטנק.
AMX 30D - טנק חילוץ מחוסר צריח על מרכב ה-AMX 30 שנועד למלא שלוש מטרות: חילוץ טנקים שנפגעו, חילופם של חלקים עיקריים כמו המנוע, וביצוע משימות הנדסיות. לשם כך מצויד ה-AMX 30D בכננת המונעת על ידי המנוע, המסוגלת לגרור כ-35 טון בעזרת כבל באורך 80 מטר. בצידו הימני של הכלי מותקן עגורן הידראולי המסוגל להרים משקל כולל של 13 טון בגזרה בת 240 מעלות, ו-20 טון כאשר הוא פועל בחזית הרכב. להב הדחפור שרוחבו 3.14 מטרים, מצוי בחרטום הטנק, ומופעל באופן הידראולי מתוכו. הוא משמש בנוסף לעבודות חפירה לייצוב הרכב בזמן שהעגורן או הכננת מרימים משקל כבד. משקלו של הטנק 36 טון, ועם חלקי חילוף רזרביים - 40 טון. צוות הטנק מונה 4 אנשים: נהג, מפקד, ושני מכונאים. בכיפת המפקד, בחלקה הקדמי, על התובה, מותקן מקלע עליון בקוטר 7.62 מ"מ לאבטחה קרקעית קרובה ונגד-מטוסים.
טנק גישור - (Poseur de pont), זהו טנק חסר צריח, הנושא גשר מספריים בן 8 טונות, המופעל באופן הידראולי. משקל התובה ללא הגשר הוא 32 טונות, ואורך הגשר, בהיותו פרוש, 22 מטרים ורוחבו 3.1 מטר. העומס המותר על הגשר הוא מעט מעל 40 טונות. צוות הטנק מונה שלושה אנשים, נהג, מפקד, ומפעיל הגשר, ומסוגל תוך 8 דקות להניח גשר למעבר מכשול שרוחבו 20 מטרים, בלי להזדקק לעזרה נוספת. הגשר בנוי כך שניתן להניחו בשיפועים שונים לאורך ולרוחב כאחת, וכן בכיוון ניצב לטנק הגישור. ניידותו של טנק הגישור דומה לזו של טנק AMX-30 רגיל. על תובתו מורכב תא-תפעול, בצורת תובה המשמשת מטען לגשר, והמבטיחה את הצוות בפני פגיעת נשק קל. הטנק מוגן בפני קרינת אב"כ. הצבא הצרפתי לא עשה שימוש בטנק גישור זה, אך מספר כלים הופעלו בידי ערב הסעודית.
תותח מתנייע 155 מ"מ - הצורך בתותח מתנייע חדש לצבא הצרפתי המספק לצוותו הגנה מפני תקיפה אטומית, ביולוגית וכימית, הוביל לפיתוחו של תותח ארטילרי בקוטר 155 מ"מ המורכב בצריח גדול על מרכב ה-AMX-30. התותח בן 40 קליבר, וטעינתו האוטומטית מאפשרת לו קצב אש של 8 פגזים בדקה, לטווח מרבי של 23.5 ק"מ. לצריח המיוחד סיבוב בן 360 מעלות, וזווית הגבהה מרבית עד 66 מעלות. בבטן הכלי נישאים 42 פגזים. הצוות מונה 4 אנשים, ומשקלו כשהוא מוכן לקרב 38 טון. מערכות שיגור טילים - שלוש מערכות שיגור טילים שונות הותקנו על מרכב ה-AMX-30. הראשונה, כן שילוח נייד של טילי קרקע-קרקע פלוטון גרעיניים. הצרפתים היו מהראשונים (יחד עם הסובייטים) לזהות את הצורך במשגר נייד לטילים טקטיים עם ראש נפץ גרעיני, והעבודה על המערכת החלה ב-1963, ועשר שנים מאוחר יותר נכנס הרכב לייצור. משקלו של הטיל 2.4 טון, ואורכו 7.6 מטר. לטיל מערכת הנחיה אינרטית פשוטה, וטווח מרבי של 120 קילומטר. ניתן לשגר את הטיל לאחר הכנות מועטות בלבד. המערכת השנייה כוללת שני כני שיגור לטילי קרקע-אוויר מדגם "רולנד", תוצרת צרפת-גרמניה. ברכב המשגר נמצא מכ"ם המזהה מטרות עד לטווח 16 קילומטר, ו-10 טילים, שניים מתוכם על כני השיגור, ו-8 נוספים בתוך הרכב. מערכת טילים זו נכנסה לשירות באמצע שנות ה-70, ויוצאה למספר מדינות, ביניהן: קטר, ספרד וניגריה. המערכת השלישית פותחה ב-1975 במיוחד כדי להיענות לצרכיה של ערב הסעודית. היא מורכבת משני כלי רכב, רכב השיגור, הנושא שישה טילי קרקע-אוויר במצב מוכן לשיגור, ורכב לרכישת מטרות, המצויד במכ"ם גדול המותאם לפעילות בכל תנאי מזג האוויר.
ב-2004 דווח כי משרד ההגנה הצרפתי חתם על עסקה עם חברת רפא"ל הישראלית, במסגרתה תספק רפא"ל לצרפתים מערכת לפינוי מוקשים, המכונה ריצוף, המבוססת על רקטות עם ראש קרבי שפותח בטכנולוגיית דלק-אוויר, שהיא טכנולוגיה ייחודית הנמצאת בידי מדינות מעטות. המערכת תורכב על טנקי AMX-30, ותשגר את הרקטות המיוחדות לעבר שדה המוקשים. הרקטות יוצרות מעל המטרה ענן המכיל חמצן מהאוויר ואדי דלק, ובעזרת מרעומים המתפוצצים בתוך הענן גורמים לפיצוץ המשמיד את המוקשים הטמונים בקרקע. המערכת הזו מבצעית בצה"ל, ומהווה את עמוד השדרה בפריצת שדות מוקשים בחיל ההנדסה הקרבית בצה"ל. היא נבחנה במשך כ-3 שנים על ידי מערכי הניסויים של משרד ההגנה הצרפתי בתרחישים שונים, מזג אוויר משתנה וסוגי מוקשים רבים, וסיימה ניסויים אלו בהצלחה. מערכת נשק זו הוגדרה על ידי מספר מדינות באירופה כמערכת הטובה ביותר הנמצאת כיום על המדף.
אביתר (מאחז)
אֶבְיָתָר הוא מאחז שהוקם בסיוע מועצה אזורית שומרון בגב ההר, כשני קילומטרים מזרחית לצומת תפוח, על פסגת הר צביח צפונית לכביש 505, וכשני קילומטר דרומית לכפר הפלסטיני ביתא אל-פוקא.
הוקם לראשונה על ידי תנועת נחלה באייר תשע"ג, וקרוי על שמו של אביתר בורובסקי ופונה ב-1 ביולי 2021. לאחר הפיגוע בעלי ב-21 ביוני 2023, עלו פעם נוספת, מאז 5 ביולי 2023 המקום מאויש במתיישבים וקיימים בו כמה עשרות מבני קבע ובסיס צה"ל פעיל, ואף הוקמה בו ישיבה.
רקע
אביתר שוכן מצפון לכביש חוצה שומרון בקטע שבין צומת תפוח למגדלים, בשטח בו ישב בעבר מוצב של צה"ל בשם תפוחית. ניסיון ההקמה הראשון היה באפריל 2013, והוא נקרא על שמו של אביתר בורובסקי שנרצח בפיגוע בצומת תפוח הסמוך, אך הוא נהרס בעקבות צו של אלוף פיקוד המרכז. במהלך מאי 2021 חודשה ההתיישבות במקום על ידי גרעין של כמה משפחות מהאזור, מספר שעות לאחר פיגוע הירי בצומת תפוח (2021). בסיוע המועצה האזורית שומרון הוקמו במקום מבני קבע ותשתיות בתוך ימים ספורים, ויושבו במקום 53 משפחות. ב-2 ביולי פונה המאחז בסיכום פשרה עם הרשויות, לפיו תבחן המדינה בהקדם את מעמד הקרקע, ואם יוכר השטח כאדמות מדינה תוקם במקום ישיבת הסדר ומאוחר יותר יישוב.
Thank Me Later
Thank Me Later הוא אלבום הבכורה של הראפר והזמר הקנדי דרייק. האלבום יצא לאור ב-15 ביוני 2010, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני אנטרטיינמנט, קאש מאני רקורדס ויוניברסל מוטאון רקורדס. הפקת האלבום התרחשה באולפני הקלטות שונים בין 2009 ל-2010 וטופלה בעיקר על ידי 40 ובוי-1דה. הוא מכיל הופעות אורח והפקות מוזיקליות של אלישה קיז, טימבלנד, סוויז ביטז, ניקי מינאז', ליל ויין, דה-דרים וקניה וסט, בין היתר.
אביתר (מאחז)
רקע
גרעין אביתר הקים את המאחז במיקום זה במטרה ליצור רצף בין כפר תפוח ומגדלים, ומניעת חיבור בין שלושת הכפרים הפלסטינים הסמוכים ביתא, יתמא וקבלאן.
Thank Me Later
לאלבום הפקת אמביינט נוקבת המשלבת סינתיסייזרים "מודיים", מקצבים דלילים, קלידים מעורפלים ומינוריים ועיבודים עדינים. מבחינה לירית, האלבום מתמקד בהגעתו של דרייק לתהילה והזוגיויות שלו. מילותיו של השירים באלבום מושרות בעדינות, וחוקרות רגשות של ספקנות, חוסר ביטחון ואהבה נכזבת.
לאחר צאתו, הגיע האלבום היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200 עם מכירות של 447,000 עותקים בשבוע הראשון, ונכון לאוגוסט 2015, מכר סך של 1.8 מיליון עותקים. נוסף על כך, הגיע האלבום למקום הראשון במצעד האלבומים הקנדי וזכה בתואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי כבר בשבוע צאתו. כל ארבעת הסינגלים מתוך האלבום נכנסו ל-40 הראשונים במצעד הבילבורד הוט 100, כאשר "Find Your Love" הגיע למיקום הגבוה ביותר, במקום החמישי. האלבום קיבל בעיקר ביקורות חיוביות, כשהמבקרים שיבחו את הנושאים האישיים באלבום וערכו השוואות מוזיקליות ליצירותיהם של קניה וסט וקיד קאדי, בפרט אלבומו של וסט 808s & Heartbreak משנת 2008.
האלבום דורג כאחד האלבומים הטובים ביותר של 2010 על ידי גופים שונים. מגזין הבילבורד דירג את האלבום במקום השביעי ברשימת "10 האלבומים המובילים של שנת 2010, על פי בחירת המבקרים". מגזין פיצ'פורק דירג את האלבום ברשימת "50 האלבומים המובילים לשנת 2010" במקום ה-42. האלבום התברג במקום השביעי ברשימת "האלבומים הטובים ביותר של שנת 2010" שנערך על ידי מגזין רולינג סטון.
אביתר (מאחז)
רקע
צה"ל הקצה חיילים שישמרו על יושבי המאחז.
Thank Me Later
בקרי מוזיקה רבים מכתב העת היומי הגרידאן דירגו את האלבום ואת שיריו של דרייק מתוכו. בן תומפסון ממגזין הגרדיאן הכליל את האלבום במקום הרביעי ברשימתו 10 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010, וברשימה דומה עבור הרצועות, "Fancy" דורג במקום הראשון ברשימת 5 הרצועות הטובות ביותר לשנת 2010 ברשימה זו. פול אסטר ממגזין הגרדיאן דירג את האלבום במקום הראשון ברשימתו, ואת הרצועה "The Resistance" מתוך האלבום דירג במקום השני ברשימתת 5 הרצועות הטובים ביותר לשנת 2010. טים ג'ונזה דירג גם כן את האלבום במקום הראשון ברשימתו.
בסקר השנתי של Pazz & Jop שנערך על ידי מגזין וילג' ווייס, האלבום התברג במקום ה-24 ברשימת 1000 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010.
אביתר (מאחז)
2018
לאחר הפיגוע בצומת אריאל בפברואר 2018 שבו נרצח איתמר בן גל, נעשה ניסיון נוסף להקים את אביתר על ידי תושבי היישוב יצהר ועוד תושבים מהסביבה שהצטרפו, אך פונה בידי כוחות גדולים של צה"ל, משטרה ומג"ב. שישה מבנים פורקו והוחרמו בידי הכוחות.
2021
עיקר הפרסום למאחז נוצר בעקבות הקמתו ב-2021, לאחר פיגוע הירי בצומת תפוח ב-2 במאי 2021 בו נרצח יהודה גואטה, תלמיד ישיבת איתמר. בית המדרש באביתר נקרא "מעלות יהודה" על שמו. בנוסף, בתחילת מאי צה"ל היה עסוק בחיפוש אחר המחבל שירה ביהודה גואטה ובהמשך היה עסוק במבצע שומר החומות, וכך נוצרה הזדמנות להקים את המאחז ללא מניעה מצידו. במהלך החודש הובאו למקום כלים כבדים, הוקמו בו קרוונים רבים וחלקים ממבנים טרומיים, ובתוך חודש עמדו באביתר 40 מבנים עם תשתית, למגורי בודדים ומשפחות.
כמו כן הוקמו במקום בית כנסת, מעון יום לפעוטות, מדרשה תורנית לנשים ותלמוד תורה לילדים. המועצה האזורית שומרון הציבה במקום קרוואנים ואף הוקמו מבני קבע ותשתיות מאבנים ומבטון. במסגרת גיוס כספים למקום שערכו תנועות אמונים ונחלה נאספו 1.2 מיליון ש"ח לצורכי בנייה.
2023
ניסיון נוסף להקמת המאחז נעשה ב-26 בפברואר 2023, לאחר פיגוע הירי הראשון בחווארה, אך המאחז פונה.
לאחר פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי ב-20 ביוני 2023 הייתה עלייה נוספת למאחז, והישיבה, משפחותיה וכמה צעירים נוספים נכנסו אליו. אף על פי שהוא הוכרז כשטח צבאי סגור, ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט הנחו את צה"ל לאפשר כניסה חופשית למקום ולא לפנות את השוהים במקום.
פעילות ואירועים
שבוע וחצי לאחר הקמת המאחז ב-13 במאי, נערך אירוע חנוכת הבית ליישוב, בו השתתפו מספר חברי כנסת וכמה מראשי מפעל ההתנחלויות, בהם בני קצובר, דניאלה וייס ועוד, יחד עם כ-700 בני נוער ומשפחות.
ב-5 ביוני 2021, התקיימה באביתר "שבת המונים", בה התארחו במאחז כ-1,500 איש, בהם הרב חגי לונדין. אישי ציבור שונים ביקרו במקום והביעו תמיכה ביישוב, בהם חברי הכנסת בצלאל סמוטריץ', שלמה קרעי, קטי שטרית ועמיחי שיקלי, יו"ר מועצת יש"ע דוד אלחייני, מנכ"ל מועצת יש"ע יגאל דילמוני, ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן, רב המועצה האזורית שומרון אליקים לבנון, ורב העיר צפת שמואל אליהו.
ב-7 ביוני 2021 נחנך באביתר "מצפה רנה", על שם רנה שנרב שנרצחה בפיגוע במעיין דני באוגוסט 2019, במעמד אביה, הרב איתן שנרב, ומשפחתה. על פי פרסומים, באותו יום העביר ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן את לשכתו לשכתו ליישוב וב-22 ביוני הועברה למקום גם הלשכה של מפלגת "הציונות הדתית".
בליל 11 ביוני, שהיה ראש חודש תמוז, התקיימו במקום התוועדויות, שיעורים ושיחות, ובזריחה נערכה תפילת ראש חודש חגיגית בהשתתפות ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן, הרב שמואל אליהו, והרב דוד אמיתי, ראש ישיבת אבינועם שביישוב כפר תפוח.
בתקופה שמאז הקמתו המחודשת של המאחז, הגיעו משלחות וקבוצות לסייר בו, לסייע בבנייה וללמוד בבית המדרש. בין השאר הגיעו סיורי ילדים ונוער מאורגנים מיישובי גוש שילה הסמוכים, חניכי בני עקיבא מאיתמר, ומשלחת אברכים חרדים מקהילת אדרת אליהו שברובע היהודי בירושלים.
ב-18 בפברואר 2022 עלו מאות פעילי ימין בראשות יו"ר מועצה אזורית שומרון יוסי דגן יו"ר מועצה אזורית בנימין ישראל גנץ ודניאלה וייס לאביתר ליום עיון ושמיעת שיעורי תורה מפי מספר רבנים, בדרישה ממשלת ישראל לקיים את ההסכם להקמת ישיבה במקום.
במסגרת ההסכמים הקואליציוניים שנחתמו עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע בדצמבר 2022, סוכם, הן עם מפלגת הציונות הדתית והן עם מפלגת עוצמה יהודית, כי הממשלה תאשר תוך חודשיים את הקמת היישוב.
לאחר פיגוע הירי בחווארה ב-26 בפברואר 2023, עלו לאביתר כמה מאות פעילי ימין, בדרישה לאפשר להם את הנוכחות במקום.
ב-27 בפברואר 2023, קיימה סיעת עוצמה יהודית בראשות השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ישיבת סיעה באביתר, לאחר מכן גם אמר שהוא פנה לראש הממשלה בנימין נתניהו וביקש להכשיר את היישוב.
ב-2 במרץ 2023 הקים חבר הכנסת צבי סוכות לשכה באביתר, אך כוחות הביטחון פירקו את הלשכה לאחר כשעה.
ב-10 באפריל 2023, בחול המועד פסח, התקיימה צעדה מצומת תפוח לאביתר, בה השתתפו עשרות אלפי אנשים, ובהם 8 שרים ועשרות חברי הכנסת, בדרישה מממשלת ישראל ה-37 להסדיר את המאחז כפי שסוכם עם ממשלת ישראל ה-36 ועוגן בהסכמים הקואליציוניים של הממשלה החדשה. במהלך הצעדה הפגינו נגדה תושבים בכפר ביתא הסמוך, הצבא הפעיל נגד המפגינים אמצעים לפיזור הפגנות.
מחאות תושבי כפר ביתא
במהלך תקופת ההקמה המחודשת בין מאי ויולי 2021, הפגינו תושבי הכפר ביתא בכל יום שישי מול אביתר, וכוח צבאי הוצב במקום כדי לחצוץ בין הכפר לבין המאחז. המפגינים הבעירו צמיגים וזרקו אבנים וזיקוקים, ולפי דובר צה"ל סיכנו את חיי החיילים ששהו במקום.
במהלך ההפגנות נהרגו ארבעה מתושבי הכפר ביתא: ב־28 במאי נהרג זכריה חמאייל, וב־11 ביוני נהרג מוחמד חמאייל, ב-14 ביוני נהרג פלסטיני שהגיע לאזור במכוניתו כדי לפנות פצועים. לפי עדות פלסטינים, הוא נורה ממרחק של כ-200 מטר. ב-16 ביוני נורה פלסטיני נוסף, שלפי דובר צה"ל השליך חפץ חשוד שהתפוצץ לעבר חייל.
במסגרת מאבקם החלו תושבי הכפר לקיים "הטרדות ליליות" מול אביתר, שכללו גם הבערת צמיגים והרוח נשאה את העשן שגרם לזיהום אוויר באזור המאחז, יידוי מטעני צינור, והארה בפנסים רבי עוצמה ופנסי לייזר כדי לסנוור את תושבי המאחז.
בליל 27 ביולי 2021 ירה כוח של צה"ל בשרברב פלסטיני בן ארבעים. לפי צה"ל האיש הלך במהירות לכיוון הכוח כשבידו חפץ החשוד כמוט ברזל. לדברי החיילים הם ירו באוויר והאיש לא עצר. לדברי הפלסטינים הוא שב הביתה עם כלי מלאכתו כשנורה.
ב-6 באוגוסט וב-24 בספטמבר ירו חיילי צה"ל למוות בשני אזרחים פלסטינים נוספים במהלך עימותים אלימים שכללו זריקת אבנים על החיילים, באזור המאחז.
מחאת ארגוני שמאל
ב-18 בפברואר 2022 נערכה במקום הפגנת מחאה של פעילי שמאל (בהם חברי הכנסת מוסי רז, גבי לסקי, יאיר גולן ועופר כסיף) נגד המאחז.
צו תיחום
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הורה להקפיא את פינוי המקום עד השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש. בהמשך, טען במכתב ששלח לשר הביטחון בני גנץ, כי צו תיחום לאדמות סקר, שעליהן הוקם אביתר, שניתן בידי מפקד צבאי ללא אישור ראש ממשלה – אינו תקף. בתגובה טען גנץ כי אין הוראה בדין המחייבת הסכמת ראש הממשלה להוצאת צו תיחום. צו התיחום הורה על פינוי היישוב לאחר כשבוע, ב-13 ביוני, אולם בהמשך הקפיא גנץ את הריסת היישוב למשך שבוע נוסף.
ההשגה על הצו
אנשי המאחז הגישו ערר על צו התיחום, מלווה בטענות לראיות לאי-תקפותו. ההשגה מתבססת על היות השטח אדמת סקר, כשבמקרה כזה נקבע בעבר בידי בית המשפט העליון שכאשר ישנה כוונה של הדרג המדיני להסדיר את הבנייה, אין לאכוף את צו התיחום. את ההוכחה לכך שבמקרה המדובר ישנה כוונה כזו סיפקו העותרים מהמכתב של משרד ראש הממשלה מ-9 ביוני בו נאמר שיש כוונה לבחון את הסדרת היישוב. בנוסף, הזכירו את הנטען באותו מכתב - שצו תיחום דורש אישור ממשרד ראש הממשלה, וכאשר הוא יוצא ללא אישור כזה, מדובר בצו חסר סמכות ואין לו תוקף חוקי.
ההשגה כללה גם טענות לאכיפה בררנית במקרה זה, זאת על ידי הצגת ראיות לפיהן בשטחי יהודה ושומרון ישנם מאחזים פלסטיניים בכמות של פי עשרה יותר ממאחזים ישראלים, וזאת בשטחי C בלבד (74 מאחזים ישראלים מול 800 מאחזים פלסטינים), כאשר עד היום הוצאו 15 צווי תיחום נגד מאחזים ישראלים לעומת 2 בלבד נגד מאחזים פלסטינים, כשאף שני אלו בוטלו.
בנוסף הוזכרה בהשגה חשיבותו האסטרטגית של השטח לכוחות הישראליים בשל מקומו, בהיותו שוכן במיקום החולש על כביש חוצה שומרון, ומהווה נקודת אחיזה ישראלית כמעט יחידה המחברת בין מרכז הארץ לבקעת הירדן. מפקד פיקוד המרכז דחה את ההשגה. התשובה שניתנה בשמו כללה נימוקים לדחייה על הסף של ההשגה, משום ש"לא צורפו האסמכתאות והמסמכים הנדרשים", וגם דחייה תוך התייחסות לגופה של ההשגה, בנימוק שהמאחז אוכלס "בניגוד מוחלט לדין וללא כל הסדרה קניינית או תכנונית" ו"מחייב הקצאת כוחות רבים שמוסטים ממשימות מבצעיות אחרות". מפקד הפיקוד הדגיש כי מקימי המאחז "הפרו את הדין בצורה בוטה וחמורה, הקימו תוך זמן קצר ביותר עשרות מבנים שאוכלסו על-ידי עשרות משפחות, ואף המשיכו להקים בשטח המאחז מבנים ותשתיות לאחר החתימה על ההכרזה על שטח מתוחם, חרף העובדה שההכרזה אוסרת באופן מיידי על המשך הבנייה בשטח המתוחם. מדובר בהתנהלות בוטה וחמורה ביותר, שמצביעה על חוסר תום לב ותורמת להפרת הסדר הציבורי ושלטון החוק באזור, ובשום דרך לא ניתן להשלים עימה."
בקשת תב"ע
ב-20 ביוני 2021 הגישה מועצה אזורית שומרון בקשה למנהל האזרחי לאשר תוכנית בניין עיר לאביתר.
עתירת פלסטינים לבג"ץ
פלסטינים מהכפרים באזור אביתר, הטוענים לבעלותם על השטחים שבהם הוקם המאחז, עתרו לבג"ץ ב-8 ביולי 2021, בדרישה לבטל את ההסכם שנחתם בין המדינה למתנחלי אביתר, לפנות את המבנים שהוקמו במאחז ולבטל את צו התפיסה הצבאי שהוחל על האזור. העתירה נדחתה פה אחד ב-15 באוגוסט.
עתירת פלסטינים לבית הדין בהאג
באוגוסט 2021 פרסם משרד החוץ הפלסטיני הודעה בה הזהיר את הקהילה הבינלאומית מפני ההשלכות של קיום המאחז על האפשרות ליישום פתרון שתי המדינות והסיכוי להקים מדינה פלסטינית בת קיימא. בנוסף הגישו הפלסטינים תביעה לבית הדין הבינלאומי בהאג נגד קיומו של המאחז.
הסכם בין המדינה למקימי המאחז
על פי הסכם בין ממשלת ישראל לבין תושבי המאחז, פינו התושבים את המקום עד יום שישי, 2 ביולי 2021 אחר הצהריים, והוא הועבר לשליטת צה"ל, ללא הריסה של המבנים שהוקמו בו. מעמד הקרקע שעליה הוקם המאחז ייבחן על ידי גורמים משפטיים במנהל האזרחי ואם יימצא מתאים, תוקם במקום ישיבה ויאושרו מגורים לצוות הישיבה והתלמידים ובהמשך תתאפשר נוכחות אזרחית מלאה.
באוקטובר 2021 המנהל האזרחי סיים את בדיקת הסקר באדמת "אביתר" סמוך לצומת תפוח בשומרון, ומצא כי כ-60 דונמים מהשטח התגלו כאדמות מדינה שניתן להקים עליהן יישוב חדש. על אף סיום הסקר, אדמות המדינה לא הוכרזו בפועל.
ב-2 בפברואר 2022, ביומו האחרון בתפקיד, אישר היועמ"ש אביחי מנדלבליט את המתווה לפיו יוכרזו האדמות שעליהן יושב המאחז כאדמות מדינה. אך בשונה מהמתווה עליו הסכימו המתנחלים - רק לאחר 45 יום, בהם יהיה ניתן להגיש ערעור על ההכרזה, ולאחר טיפול בערעורים אם יוגשו - תתאפשר הקמת הישיבה בצו תכנון מיוחד של מפקד פיקוד המרכז. לאחר מכן יחל תהליך של קידום תב"ע ליישוב חוקי.
ג'ניפר הייל
ג'ניפר לי הייל (באנגלית: Jennifer Leigh Hale; נולדה ב-1 בינואר 1965) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית-אמריקאית. הייל ידועה בעיקר בשל דיבוב במשחקי וידאו ובסרטי הנפשה.
ביוגרפיה
ג'ניפר הייל נולדה בהפי ואלי-גוס ביי בקנדה ותוך זמן קצר המשפחה עברה לארצות הברית. היא גדלה בדרום, בעיקר במונטגומרי וברמינגהאם שב אלבמה. לאחר סיום בית הספר לאמנויות היא המשיכה את הלימודים בקולג' המקומי וסיימה אותו עם תואר במנהל עסקים.
בשנת 1988 השתתפה בסרט טלוויזיה ותוך זמן קצר עברה ללוס אנג'לס. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה לדבב בסרטי אנימציה - בנות הפאוור פאף, ההרפתקאות של בילי ומנדי, אווטאר: כשף האוויר האחרון, האגדה של קורה, טוטלי ספייס ורבים נוספים. בשנת 1995 הייתה קריינית בסרט "חופרי הזהב: הסוד של דובי ההר" בכיכובה של כריסטינה ריצ'י.