cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלוטרון
התחלת המחקר
באוניברסיטת ברמינגהאם בבריטניה הטיל הפיזיקאי האוסטרלי מארק אוליפנט על שני פיזיקאים יהודיים, פליטים של המשטר הנאצי – אוטו פריש ורודולף פיירלס  – את המשימה לחקור את היתכנותה של פצצה אטומית. למרבה האירוניה, למרות פרסומם כפיזיקאים מהשורה הראשונה, מעמדם כזרים שהגיעו ממדינת אויב מנע את העסקתם בפרויקטים סודיים כמו פיתוח מכ"ם. מתזכיר פריש-פיירלס, שפרסמו במרץ 1940, עולה כי המסה הקריטית של אורניום-235 הייתה בסדר גודל של 10 ק"ג, שהיה משקל קטן מספיק כדי שמטוס הפצצה של אותה עת יישא אותו. ועדת MAUD הבריטית, שהוקמה כתוצאה ממסקנות תזכיר פריש-פיירלס ועסקה בנושאי גרעין, המליצה אז פה אחד להמשיך בפיתוח פצצת האטום. בריטניה הציעה להעניק לארצות הברית גישה למחקר המדעי שלה. ג'ון קוקרופט, חבר המשלחת הבריטית שיצאה לארצות הברית בספטמבר 1940 כדי לעודד שיתוף פעולה מדעי בין שתי המדינות, תיאר למדענים האמריקנים את ההתפתחויות המדעיות שהושגו בבריטניה. הוא גילה שפרויקט הגרעין האמריקני קטן יותר ופחות מתקדם מהפרויקט הבריטי.
גם אוליפנט טס לארצות הברית כדי לדבר עם המדענים האמריקאים. הוא נפגש עם ארנסט לורנס במעבדת הקרינה שלו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. השניים הכירו עוד מלפני המלחמה והיו חברים. לורנס התרשם מספיק כדי להתחיל במחקר משלו על אורניום.
אורניום-235 מהווה רק כ-0.72% מהאורניום הטבעי, ולכן גורם ההפרדה של תהליך העשרת אורניום צריך להיות גבוה מ-125 כדי לייצר מאורניום טבעי גוש של אורניום בקיע שמורכב לפחות מ-90% אורניום-235. ועדת MAUD המליצה לעשות זאת בתהליך של דיפוזיה גזית, אולם אוליפנט, שהיה מראשוני המפתחים והמשתמשים בהפרדה אלקטרומגנטית, העדיף אותה. זו גם הייתה הטכנולוגיה שבה השתמש אלפרד נייר.
העיקרון של ההפרדה האלקטרומגנטית הוא שיונים טעונים מוסטים בהשפעת שדה מגנטי, ויונים קלים מוסטים יותר מאשר יונים כבדים. הסיבה שוועדת MAUD הבריטית, ומאוחר יותר מקבילתה האמריקאית, ועדת S-1 של המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), לא בחרו בהפרדה האלקטרומגנטית הייתה שעל אף שספקטרומטר המסה היה מסוגל להפריד איזוטופים, תפוקתו הייתה נמוכה מאוד. הסיבה לכך הייתה מה שמכונה מגבלת מטען מרחבי. ליונים חיוביים יש מטען חיובי, ולכן הם נוטים לדחות זה את זה, מה שגורם לאלומת היונים להתפזר. על פי ניסיונו בשליטה מדויקת על אלומות חלקיקים טעונים מעבודתו עם הציקלוטרון שהמציא, העריך לורנס שמולקולות האוויר בתא הוואקום ינטרלו את היונים, וייצרו קרן ממוקדת. אוליפנט שכנע את לורנס להחליף את ציקלוטרון 37 אינץ' (94 ס"מ) הוותיק שלו, בספקטרומטר מסה ענק להפרדת איזוטופים.
הציקלוטרון עם מגנט 37 אינץ' בברקלי פורק ב-24 בנובמבר 1941, והמגנט שלו שימש ליצירת הקלוטרון הראשון. בדצמבר קיבל לורנס מענק של 400,000 דולר למימון המשך הפיתוח מוועדת האורניום S-1.
הקלוטרון היה בנוי מקופסה עם חריץ שהכילה מקור של יונים וגופי חימום חזקים. אורניום טטרכלורידי (UCl4) יונן בחום, ועבר דרך חריץ של 1.0×50.8 מ"מ לתא ואקום. המגנט החזק הסיט את קרן היונים ב-180 מעלות, אלומת היונים המועשרים נאספה בתא אחד, והאלומות האחרות נאספו בתא איסוף שני.
גם חוקרים אחרים ניסו טכניקות העשרה אלקטרומגנטיות של אורניום. באוניברסיטת קורנל המציאה קבוצה בראשות לויד סמית, שכללה את ויליאם פרקינס ותאודור פורסטר, מפריד מגנטי רדיאלי. הם הופתעו מכך שאלומות האורניום היו מדויקות וממוקדות יותר מהצפוי, וכמו לורנס הסיקו כי זו תוצאה של ייצוב הקרן על ידי האוויר בתא הוואקום. בפברואר 1942 אוחד צוותם עם צוותו של לורנס בברקלי.
התפתחות המחקר
אף שהוכח שהתהליך עובד, עדיין נדרש מאמץ ניכר לפני שניתן יהיה לבדוק אב-טיפוס בשטח. לורנס ריכז צוות של פיזיקאים כדי להתמודד עם הבעיות, כולל דייוויד בוהם, אדוארד קונדון, דונלד קוקסי, תאודור פורסטר, אירווינג לאנגמיור, קנת רוס מקנזי, פרנק אופנהיימר, רוברט אופנהיימר, ויליאם פרקינס, ברנרד פיטרס וג'וזף סלפיאן. בנובמבר 1943 הצטרפה אליהם קבוצת משימה בריטית בראשות אוליפנט, שכללה את הפיזיקאים האוסטרליים הארי מסי ואריק בורופ, ופיזיקאים בריטיים כמו ג'ואן קוראן ותומס אליבון.
ללורנס היה בברקלי ציקלוטרון גדול בבנייה, עם מגנט בגודל 184 אינץ' (470 ס"מ). הוא הוסב לקלוטרון שהופעל לראשונה ב-26 במאי 1942. כמו בגרסת ה-37 אינץ', גם קלוטרון זה נראה במבט מלמעלה כמו אות C ענקית. המפעיל ישב בקטע הפתוח, שממנו ניתן היה לווסת את הטמפרטורה, לכוונן את מיקום האלקטרודות, ואפילו להחליף רכיבים דרך מנעל אוויר במהלך פעולתו. הקלוטרון החדש עם המגנט החזק יותר לא שימש לייצור אורניום מועשר, אלא לניסויים עם מקורות יונים מרובים. היה לפיכך צורך ביותר תאי איסוף, וגם התפוקה גדלה באופן ניכר.
הבעיה הייתה שאלומות היונים התערבו ופגעו זו בזו ויצרו סדרה של תנודות שכונו "גיבוב" (hash). בספטמבר 1942 המציאו רוברט אופנהיימר וסטן פרנקל מעין טריז מגנטי, שמזער את ההפרעה והביא לפליטת אלומות טובות וממוקדות של יוני אורניום. היו אלה יריעות של ברזל ברוחב של כמטר אחד, שחוברו לראשו ולתחתיתו של מכל הוואקום. הטריזים השפיעו בכך שהגדילו מעט את השדה המגנטי בצורה שסייעה במיקוד קרן היונים. העבודה על שיפור הטריזים הללו נמשכה עד 1943.
בורופ ובוהם בחנו לימים את המאפיינים של פריקה חשמלית בשדה מגנטי, הידועה כיום בשם דיפוזיית בוהם. המחקרים שלהם על תכונות של פלזמות תחת השפעה של שדה מגנטי, שימשו לאחר המלחמה במחקרים על היתוך גרעיני מבוקר. בעיות טכניות אחרות היו רגילות יותר אך לא פחות חשובות. למרות שלאלומות היונים הייתה עוצמה נמוכה, הן עדיין יכלו, לאורך שעות פעולה רבות, להמיס את תאי האיסוף. לפיכך נוספה מערכת קירור מים לתאי האיסוף ולמכלים. פותחו גם נהלים לניקוי ה"זבל" שהתעבה בתוך מכל הוואקום. בעיה נוספת הייתה חסימה של החריצים על ידי לכלוך, מה שגרם לאלומות היונים להתפזר, או להיחסם ולהיפסק לחלוטין.
מתוך 19.6 מיליון דולר שהוצאו על מחקר ופיתוח של תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית, 18 מיליון דולר (92 אחוז) הוצאו במעבדת הקרינה של לורנס בברקלי, ובאמצע 1944 עבדו בה כ-1,200 איש. עבודות מחקר נוספות נערכו באוניברסיטת בראון, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת פרדו, וכן על ידי התאגיד טנסי איסטמן. במהלך 1943 עבר הדגש ממחקר לפיתוח, להנדסה ולהכשרת עובדים שיפעילו את מתקני הייצור באוק רידג' שבטנסי.
תכנון
ניתן לייחס חלק גדול מההתקדמות הגדולה במחקר ובפיתוח של תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית לסגנון מנהיגותו של לורנס. האופטימיות, החוצפה וההתלהבות שלו היו מדבקות. אנשי הצוות שלו עבדו שעות רבות, ומנהלני אוניברסיטת קליפורניה עקפו מכשולים ביורוקרטיים כדי לקדם את הפרויקט אף שכלל לא ידעו מה מטרתו. אנשי הממשל הפדרלי החלו לראות בפיתוח מהיר של פצצות אטום, כדי להספיק להשפיע על תוצאות מלחמת העולם הנוכחית, אפשרות אמיתית וברת ביצוע. וניבר בוש, ראש המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), שפיקח מטעם הממשל על הפרויקט, ביקר בברקלי בפברואר 1942 ומצא את האווירה שם "מעוררת" ו"מרעננת". ב-9 במרץ 1942 הוא דיווח לנשיא פרנקלין רוזוולט, כי ייתכן שניתן לייצר מספיק חומר לפצצה כבר באמצע שנת 1943, על סמך הערכות חדשות של רוברט אופנהיימר שהמסה הקריטית הדרושה לפצצה היא כדור אורניום-235 טהור, שמשקלו בין 2 ל-2.5 קילוגרם.
הניסויים עם המגנט בגודל 184 אינץ' הובילו לבניית אב-טיפוס של קלוטרון שכונה XA. הוא כלל מגנט מלבני של שלושה סלילים, עם שדה אופקי שבו יכלו מכלי הקלוטרון לעמוד זה לצד זה, וארבעה תאי ואקום שבכל אחד מהם מקור כפול של חומר להפרדה. ב-25 ביוני 1942 התקיימה ישיבה של ועדת S-1, ובה נקבע שחברת סטון אנד ובסטר תהיה הקבלן הראשי של הפרויקט לענייני תכנון והנדסה. בישיבה גם עלתה הצעה להקים את מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית באוק רידג' שבטנסי, ושם גם יוקמו מתקני פרויקט מנהטן האחרים, כך שירוכזו באתר אחד מטעמים כלכליים וביטחוניים. לורנס התנגד בגלל רצונו להקים את מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית קרוב יותר לברקלי. אזור סכר שסטה בצפון קליפורניה נבחן כאתר אפשרי למפעל האלקטרומגנטי עד ספטמבר 1942, כשאז הסיר לורנס את התנגדותו.
הצבא קיבל אחריות על פרויקט מנהטן ב-17 בספטמבר 1942, ובריגדיר גנרל לסלי גרובס מונה למנהלו, אך רק ב-1 מאי 1943 קיבל הצבא לידיו רשמית את כל חוזי ההפעלה בין ה-OSRD הפדרלי ואוניברסיטת קליפורניה.
בין אוקטובר 1942 לנובמבר 1943, ביקר גרובס מדי חודש במעבדת הקרינה בברקלי. דו"חות הצביעו על כך שבהשוואה לתהליך האלטרנטיבי שמבוסס על דיפוזיה גזית, או אפילו בהשוואה לבניית כור גרעיני לייצור פלוטוניום, זמן הבנייה של מפעל הפרדה אלקטרומגנטית יהיה ארוך יותר, ידרוש חומרים נדירים ויקרים יותר, וידרוש יותר כוח אדם ויותר וחשמל להפעלתו. עלות קילוגרם חומר בקיע תהיה לפיכך גדולה יותר. מצד שני, בעוד שתהליכי ההפרדה האלטרנטיביים עדיין עמדו פני קשיים טכניים מרובים, התהליך האלקטומגנטי הוכח כעובד, וכן ניתן היה לבנותו בהדרגה ובשלבים כך שמיד יתחיל להפיק חומר בקיע.
מעבדת הקרינה בברקלי העבירה תכנונים ראשוניים של מפעל הייצור לקבלן הבנייה סטון אנד ובסטר לפני סוף השנה, אך עניין אחד חשוב נותר עדיין בסימן שאלה. אופנהיימר טען שהאורניום בפצצה חייב להיות ברמת ניקיון של 90% אורניום-235 טהור. אדוארד לופגרן ומרטין קמן חשבו שלא ניתן להשיג זאת ללא שלב שני של העשרה. שני השלבים נודעו כאלפא ובטא. במרץ 1943 אישר גרובס הקמה של חמישה מסלולי מרוץ אלפא ושני מסלולי בטא. בספטמבר הוא אישר ארבעה מסלולי מרוץ אלפא נוספים שנודעו כאלפא 2, ועוד שני מסלולי מרוץ בטא שיעבדו את התפוקות של מסלולי אלפא.
בנייה
בניית מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית באוק רידג', ששם הקוד שלו Y-12, החלה ב-18 בפברואר 1943. המפעל כלל בסופו של דבר תשעה מבנים לתהליכים העיקריים ו-200 מבנים נוספים שהשתרעו על שטח של כמעט 80 אקר (324 דונם). השטח בן 825 האקרים (1,356 דונם) בעמק נחל דוב (Bear Creek Valley), דרומית-מערבית לעיירה אוק רידג', נבחר מתוך תקווה ששרשרות הרכסים שסביבו יוכלו לספוג פיצוץ גדול או תאונה גרעינית. בעיות בתשתית הקרקע חייבו השקעה נוספת ביסודות (ביצוע פיצוצים וחפירות נוספות), כדי להבטיח יסודות חזקים מספיק למבנים ולציוד הכבד שבהם.
ציוד וחומרים מכל הסוגים הובאו לאתר הבנייה: 2,157 מטעני-קרון של ציוד חשמלי, 1,219 מטענים של ציוד כבד, 5,389 מטענים של קורות עץ, 1,407 מטענים של צנרת ואביזרים, 1,188 מטעני פלדה, 257 מטעני שסתומים ו-11 מטענים של אלקטרודות ריתוך. מסלולי הייצור דרשו 85,000 שפופרות ריק. במידת האפשר נעשה שימוש ברכיבי מדף, אך מרכיבים רבים מדי שנדרשו לבניית קלוטרונים היו ייחודיים ויקרים. שתי מחלקות רכש הוקמו, מחלקה אחת לציוד מתקנים בבוסטון, ליד סטון אנד ובסטר, והשנייה לחומרי בנייה באוק רידג'.
מהנדס מחוז מנהטן, קולונל ג'יימס מרשל, וסגנו, קנת ניקולס, גילו כי תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית ידרוש כ-4,500 טון נחושת, שבשל חיוניותה לצורכי המלחמה הייתה במחסור חריף. עם זאת, הם הבינו שאפשר להחליפה במתכת כסף, ביחס של 11:10. ב-3 באוגוסט 1942 נפגש ניקולס עם תת-מזכיר האוצר, דניאל בל, וביקש העברה של מטילי הכסף שבמחסני מטבעת וסט פוינט. לימים נזכר ניקולס בשיחה:
בסופו של דבר נעשה שימוש בכ-13,300 טון כסף, שהיו שווים אז יותר ממיליארד דולר. ניקולס היה אחראי לספק דו"ח חשבונאי חודשי לאוצר על מצב הכסף (שהיה צריך להיות מוחזר בתום השימוש). מוטות הכסף במשקל 31 ק"ג כל אחד, נלקחו תחת שמירה למפעל מתכת בקרטרט שבניו ג'רזי, שם נוצקו למטילי כסף גליליים, ואז הועברו לחברת המכרות פלפס דודג' באליזבת שבניו ג'רזי, שם הוטבע הכסף לרצועות בעובי 15.9 מ"מ, רוחב 7.6 ס"מ ואורך 12 מטר. כ-258 מטעני-קרון הועברו בשמירה ברכבת לאליס-צ'למרס במילווקי שבוויסקונסין, שם הם לופפו לסלילים מגנטיים, ונחתמו באריזות מרותכות. לבסוף, הם הועברו בקרונות ללא שמירה לאתר הייצור שבאוק רידג'. באוק רידג' נקבעו נהלים מיוחדים לטיפול בכסף המתכתי. לדוגמה, כאשר נאלצו לקדוח בו חורים, הפעולה נעשתה על גבי נייר, ורסיסי הכסף שיצאו מהקדח נאספו בקפדנות. לאחר המלחמה, פורקו ונוקו כל המכונות, ולוחות הרצפה שמתחת למכונות הוסרו ונשרפו כדי לשחזר ולקבל בחזרה גם כמויות מזעריות של כסף. בסופו של דבר הוחזרה לאוצר כמעט כל כמות הכסף שנלקחה (אבד רק 1/3,600,000 מהכסף שהתקבל במקור).
מסלול XAX, שכלל שני מכלים ושלושה סלילים, היה מוכן באוגוסט 1943 לצורך הכשרת עובדי הפעלה. התגלו תקלות, אך לא נעשה מעקב קפדני אחר הטיפול בהן. בניית מסלול אלפא ראשון הושלמה ב-1 בנובמבר 1943. כשהמסלול נוסה בהפעלה ראשונה על פי לוח הזמנים בנובמבר, סטו מכלי הוואקום ממקומם בכ-8 ס"מ כתוצאה מכוח המגנטים, והיה צורך לחזקם למקומם טוב יותר. בעיה חמורה יותר הייתה כשהסלילים המגנטיים החלו לקצר. בדצמבר הורה גרובס לפתוח ולבדוק מגנט שנשבר, ונמצאו בתוכו שטחי חלודה. הלחות הייתה גם היא בעיה בפני עצמה, וכך גם ליפוף התיל שהיה צמוד מדי. גרובס הורה לפרק את המסלולים, ולשלוח את המגנטים בחזרה למפעל כדי לנקותם וללפפם מחדש. נקבעו תקנים נוקשים חדשים להכנת המגנטים ולניקיונם, כדי למנוע הישנות של הבעיות שהתגלו.
ההכשרה להפעלת מסלולי בטא נעשתה במסלול ההדרכה והפיתוח XBX, והחלה בנובמבר 1943. מסלול אלפא שני נכנס לפעולה בינואר 1944. מסלול בטא ראשון ומסלול האלפא הראשון, שחזר מתיקון, ומסלול האלפא השלישי נכנסו לפעולה במרץ 1944. מסלול אלפא רביעי החל לפעול באפריל 1944. בניין שלישי הכיל מסלול מרוצים חמישי, ששילב כמה שינויים והיה ידוע בשם אלפא 1.5, החל לפעול ב-3 ביוני 1944. העבודות בבנייני הכימיה של מסלולי אלפא ובטא החלו בפברואר והושלמו בספטמבר 1943. שאר המסלולים נבנו ממאי 1943 והחלו לפעול רק בספטמבר 1944.
מסלולי המרוץ מסוג אלפא 2 הוקמו במערך מלבני ולא אליפטי, אך עדיין נקראו מסלולי מרוצים. בסך הכול היו 864 קלוטרונים אלפא, מסודרים ב-9 מסלולי מרוץ, עם 96 קלוטרונים בכל מסלול. בכל מסלול בטא היו רק 36 קלוטרונים, מסודרים ב-8 מסלולי בטא, ובסך הכול היו 288 קלוטרונים בטא, אם כי בפועל רק 216 מהם הופעלו.
לצד מבני מפעלי הייצור והכימיה, נבנו גם משרדים, בתי מלאכה, מחסנים ומבנים אחרים. נבנו גם שני מפעלי אדים לחימום, ותחנת כוח לייצור חשמל.
הפעלה וייצור
מסלולי מרוץ אלפא הכילו 96 תאי קלוטרונים. הקלוטרונים הוצבו זקופים והורכבו בזוגות זה מול זה, קלוטרון חיצוני ומולו קלוטרון פנימי. כדי למזער הפסדים מגנטיים, וכדי לחסוך בצריכת פלדה, היה המכלול מעוקל ויצר מסלול אליפטי של לולאה מגנטית סגורה באורך 37 מטר, ברוחב 23 מטר, בגובה 4.6 מטר, ובצורה המזכירה מסלול מרוץ סוסים או מסלולי מרוץ אתלטיקה – ומכאן הכינוי שניתן להם, "מסלולי מרוץ". שני המבנים של מסלולי אלפא 1, שמוספרו 9201-1 ו־9201-2, הכילו שני מסלולים כל אחד. מבנה 9201-3 הכיל מסלול אלפא 1.5 יחיד. מסלולי בטא היו קטנים יותר, הכילו רק 36 תאי קלוטרונים, צורתם הייתה מלבנית (ולא אליפטית), והם עוצבו כך כדי לייעל את התחזוקה שלהם במקום את תפוקתם. גם ארבעת מסלולי אלפא 2 עוצבו בצורה מלבנית. הם כללו שיפורים רבים, שהחשובים שבהם היו: ארבעה מקורות של חומר להפרדה (במקום שניים במסלולי אלפא 1), וכן מגנטים ומכלי ואקום משופרים.
התאגיד הכימי 'טנסי איסטמן' נשכר לנהל את Y-12. עובדים גויסו באזור נוקסוויל. העובדים המגויסים האופייניים היו דווקא נשים צעירות, בוגרות בית ספר תיכון מקומי. ההדרכה נערכה בתחילה באוניברסיטת טנסי, והתנסות מודרכת נערכה מאפריל עד ספטמבר 1943 בברקלי. ההכשרה בברקלי נעשתה על הקלוטרון XA ועל מודל מוקטן של מסלול המרוץ אלפא, אך כשקלוטרון XAX היה מוכן לפעולה, הפעילות כולה עברה לאוק רידג'. כשכל מסלולי אלפא 2 נכנסו גם הם לפעולה, נדרשו כ-2,500 מפעילים. באמצע 1944 הועסקו על ידי טנסי איסטמן במפעלי ההעשרה האלקטרומגנטיים כ-10,000 עובדים, ובאמצע 1945 קפץ מספרם ל-25,000. מסיבות ביטחוניות לא סופר כלל לעובדות מה מטרת הציוד שהן לומדות להפעיל.
הקלוטרון הופעל תחילה בידי מדענים מברקלי, כדי שיפתרו במקום בעיות ברגע שהן מתעוררות, וישיגו בכך שיעור תפוקה סביר. לאחר מכן הועברה ההפעלה לעובדות שגייסו טנסי איסטמן שעברו הכשרה. ניקולס השווה את נתוני התפוקה, ואמר ללורנס שהמפעילות הצעירות "הנבערות" הפיקו יותר מהדוקטורים המכובדים שלו. הם הסכימו לקיים תחרות ייצור, ולורנס הפסיד, דבר שנתן דחיפה מורלית למנהלי טנסי איסטמן לעובדותיו. הנשים הצעירות "הוכשרו כחיילים לא לשאול שאלות", ואילו "המדענים לא יכלו להימנע מחקירה ממושכת של כל תקלה זניחה, כמו אפילו תנודות קלות של חוגות".
במשך זמן מה סבלו הקלוטרונים משורה של קלקולים ותקלות בציוד, שהחריפו בשל המחסור בחלקי חילוף. התקווה שמסלולי אלפא 2 יהיו אמינים יותר דעכו במהרה, מכיוון שהם הושבתו כתוצאה מכשלים מבודדים. בעיות אלה נפתרו בהדרגה. משלוחים ראשונים של אורניום מועשר הועברו למעבדות לוס אלמוס, שהיו חלק מפרויקט מנהטן, במרץ 1944. הם יוצרו במסלולי אלפא, והגיעו לרמה של 13 עד 15 אחוז אורניום-235. הם אמנם לא יכלו לשמש בפצצה, אך ברמת העשרה כזאת הם נדרשו בדחיפות לניסויים באורניום מועשר. המשלוח האחרון של מוצר ממסלולי אלפא בוצע ב-11 במאי 1944. ב-7 ביוני 1944 העביר מפעל Y-12 משלוח ראשון של אורניום שיוצר במסלולי בטא, וכבר היה בדרגה גבוהה המתאימה לפצצה אטומית, מועשר לרמה של 89% אורניום-235.
הבעיה העיקרית הייתה אובדן של חלקים מחומר המקור ומהמוצר הסופי. רק חלק אחד מתוך 5,825 חלקים של חומר המקור הפך למוצר מוגמר. כ-90 אחוז התפזרו על בקבוקי ההזנה או על מכלי הוואקום. הבעיה הייתה חריפה במיוחד כשהוזן חומר מקור שהגיע כבר מועשר מקלוטרונים של מסלולי בטא. נעשו מאמצים כבירים לשחזר את חומר המקור, ולמרות הכול 17.4 אחוז ממוצרי אלפא ו-5.4 אחוז ממוצרי בטא אבדו. פרנק ספדינג ממעבדת איימס של פרויקט מנהטן ופיליפ בקסטר ממשלחת המדענים הבריטית נשלחו לייעץ על שיפורים בשיטות לשחזור אורניום. בנוסף, מותו של עובד שנחשף לפוסגן, הוביל גם לחיפוש תהליכי ייצור בטוחים יותר.
בפברואר 1945 החל להגיע למפעל Y-12 חומר מעט מועשר, עם 1.4 אחוז אורניום-235 ממפעל הדיפוזיה התרמית S-50. משלוחים אלו מ-S-50 הופסקו באפריל, ובמקום זאת, הועברו ממפעל S-50 למפעל הדיפוזיה הגזית K-25. במרץ 1945 החל Y-12 לקבל חומר המועשר ל-5 אחוז מ-K-25. תפוקתם של מפעלים אלו הייתה בצורת אורניום הקספלואורידי (UF6). חומר זה הומר לאורניום טריאוקסידי, שלאחר מכן נכנס לתהליך ההמרה הרגיל לאורניום טטרכלורידי. ב-5 באוגוסט 1945 החל מפעל K-25 לייצר אורניום המועשר ל-23 אחוז, שניתן היה להזינו ישירות למסלולי בטא במפעל Y-12. בספטמבר 1945 ייצרו הקלוטרונים 88 ק"ג של אורניום עם ממוצע העשרה של 84.5 אחוז. מסלולי בטא ייצרו עד סוף השנה 953 ק"ג אורניום שהועשר ל-95 אחוז. האורניום המועשר מהקלוטרונים של מפעל Y-12 היה עיקר החומר הבקיע של הפצצה הגרעינית "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
עם תום המלחמה הוחלט לעצור את עבודתם של מסלולי אלפא החל מ-4 בספטמבר 1945, ופעילותם הופסקה כליל ב-22 בספטמבר. שני מסלולי הבטא האחרונים נכנסו לפעילות מלאה בנובמבר ובדצמבר 1945, ועיבדו אורניום שהועשר ב-K-25 ובמפעל הדיפוזיה הגזית החדש K-27. עד מאי 1946 העלו מחקרים כי מפעלי הדיפוזיה הגזית יוכלו להעשיר את האורניום באופן מלא בעצמם, בלי צורך בהעשרה מקדימה או אחרת במפעלי העשרה אחרים, ומבלי ליצור בטעות מסה קריטית מסוכנת. לאחר שניסוי הוכיח שכך אומנם המצב, הורה גרובס בדצמבר 1946 על סגירת כל מסלולי הבטא שנותרו במפעל Y-12, פרט למסלול אחד.
לאחר המלחמה
כוח העבודה ב-Y-12 צנח מהשיא של 22,482 עובדים במלחמה, ב-21 באוגוסט 1945, לפחות מ-1,700 בשנת 1949. כל הקלוטרונים הוסרו ופורקו, למעט מסלולי XAX ו-XBX בבניין 9731 שיועדו להכשרת עובדים, ומסלולי המרוץ בטא 3 בבניין 9204-3.
בשנת 1947, יוג'ין ויגנר, מנהל המעבדה הלאומית של אוק רידג' (ORNL), קיבל מהוועדה לאנרגיה אטומית רשות להשתמש בקלוטרונים בטא לייצור איזוטופים לניסויים בפיזיקה, והפיק מגוון רחב של איזוטופים. האיזוטופ ליתיום-6, שנוצר בקלוטרון בטא, שימש למחקר על נשק תרמו-גרעיני. איזוטופים רבים אחרים שימשו למטרות לא-צבאיות, מדעיות ורפואיות. מסלולי המרוץ בטא 3 הועברו ל-ORNL במרץ 1950. באמצע שנות ה-50 ייצרו קלוטרוני בטא את כל האיזוטופים היציבים הטבעיים, למעט אלה של אוסמיום, שיוצרו רק באפריל 1960. הקלוטרונים באוק רידג' המשיכו לייצר איזוטופים עד 1998, ונכון לשנת 2015 הם עדיין במצב המתנה.
גם ברית המועצות, בדומה לארצות הברית, ביצעה מחקר על מספר טכנולוגיות העשרה עבור פרויקט הגרעין הסובייטי. ניסוי בטכנולוגיה אלקטרומגנטית בוצע בשנת 1946 באמצעות קלוטרון שצויד במגנט שנלקח בתום המלחמה מגרמניה. בשנת 1946 נבחר אתר למפעל אלקטרומגנטי בעיר הסגורה הסובייטית לסנוי, שנקראה סברדלובסק-45. מפעל ניסויי, שכונה מפעל 418, הושלם בשנת 1948. פותח קלוטרון יעיל יותר שבו אלומות החלקיקים הוטו ב-225 מעלות במקום ב-180 מעלות כבקלוטרון האמריקאי. הוא שימש להשלמת תהליך העשרת האורניום לאחר שהתגלו קשיים טכניים בהעשרה שבוצעה בטכנולוגיה של דיפוזיה גזית. אורניום מועשר לכ-40 אחוז אורניום-235 הובא לסברדלובסק להעשרה סופית עד רמה של 92–98 אחוז. לאחר שנפתרו הבעיות בתהליך הדיפוזיה הגזית בשנת 1950, הוחלט שלא להמשיך במפעל האלקטרומגנטי בהיקף מלא, אך נכון ל-2009 הוא עדיין נותר מבצעי. בשנת 1969 נבנה בארזאמאס-16 שבמחוז ניז'ני נובגורוד, קלוטרון מחקר המכונה S-2, לצורך הפרדה ביעילות גבוהה של איזוטופים של יסודות כבדים כדוגמת פלוטוניום.
בצרפת נבנו הקלוטרונים SIDONIE ו-PARIS במעבדת רנה ברנאס מאוניברסיטת פריז IX שבאורסיי, ו-PARSIFAL שנבנה במעבדת המחקר הצבאית של הוועדה הצרפתית לאנרגיה אטומית ולאנרגיות חלופיות (Commissariat à l'énergie atomique et aux énergies alternatives) שבברוייר-לה-שאטל. גם ישראל ויפן בנו מספר קלוטרונים מחקריים, כולל המפרידים SOLIS ו-MEIRA שנבנו במרכז למחקר גרעיני שׂורק בישראל. גם במרכז המחקר האירופי CERN נבנה בשנת 1967 מפריד האיזוטופים ISOLDE. במסגרת פרויקט הגרעין הסיני נבנו בבייג'ינג ארבעה קלוטרונים למחקר ולייצור, בתכנון זהה לאלו שנבנו בברית המועצות בתחילת שנות השישים. בהודו, במכון סאה לפיזיקה גרעינית שבבידאן נגר, נבנה קלוטרון ששימש לייצור פלוטוניום לניסוי הגרעיני הראשון של הודו שהתבצע ב-18 במאי 1974.
לאחר מלחמת המפרץ ב-1991-1990, קבעה ועדת האו"ם לפירוק הנשק העיראקי (UNSCOM, אונסקו"ם), שעיראק עסקה בפיתוח קלוטרון להעשרת האורניום. עיראק העדיפה את השיטה האלקטרומגנטית על פני שיטות העשרה מודרניות, כלכליות ויעילות יותר, מכיוון שהיה לה קל יותר לבנות קלוטרון, המרכיבים והחומרים הדרושים לבנייתו לא היו כפופים לבקרת ייצוא, והבנייה בשיטה זו נחשבה על ידה כפשוטה יותר ועם פחות אתגרים מדעיים וטכניים. בזמן חשיפת התוכנית, העריכו כי עיראק רחוקה שנתיים או שלוש מייצור כמות מספיקה של חומר לנשק גרעיני. הפרויקט נהרס במלחמת המפרץ. כתוצאה מכך, הוסיף ארגון המדינות המספקות מוצרים גרעיניים את ציוד ההפרדה האלקטרומגנטית להנחיותיו לגבי מגבלות העברת ציוד, חומר וטכנולוגיה הקשורים לשימוש גרעיני.
קפלת ג'ורג' הקדוש (טירת וינדזור)
קפלת ג'ורג' הקדוש (באנגלית: St George's Chapel, Windsor Castle) היא כנסייה אנגליקנית הניצבת בתוך תחומי טירת וינדזור, אחד מן הארמונות המלכותיים בבריטניה. הכנסייה ממוקמת ברובע הנמוך (Lower Ward) של הטירה, המצוי בחלקה המערבי. היא נוסדה במאה ה-14 ובנויה בסגנון גותי של ימי הביניים המאוחרים. נערכים בה טקסי דת של משפחת המלוכה הבריטית, לרבות חתונות, והיא מהווה גם בית קברות מלכותי. הכנסייה משמשת גם ככנסיית מסדר הבירית.
הכנסייה מהווה קהילה מלכותית מיוחדת, כלומר נתונה ישירות תחת סמכות הכתר הבריטי. הגוף הכנסייתי המנהל את הקפלה מאז ייסודה הם הדיקן והקאנונים של וינדזור.
היסטוריה
הכנסייה הייתה אחד משני מוסדות דתיים שייסד המלך ג'ורג' השלישי בשנת 1348. היא נספחה לקפלת אדוארד המודה שהוקמה בטירת וינדזור בתחילת המאה ה-13 על ידי המלך הנרי השלישי. לאחר ייסודה היא הוקדשה מחדש למרים, אם ישו, לג'ורג' הקדוש, ולאדוארד המודה, אך במהרה נודעה רק בשמה הנוכחי.
בשנים 1475 עד 1528 הורחבה הכנסייה באופן ניכר על ידי שלושה מלכים - אדוארד הרביעי, הנרי השביעי, והנרי השמיני. חלל הקפלה המקורית הוגדל לממדיה של קתדרלה.
לכנסייה נגרם נזק רב מידי תומכי הפרלמנט בשנים 1642 ו-1643, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית. לאחר הוצאתו להורג ב-1649 נקבר המלך צ'ארלס הראשון בקפלה. לאחר תקופת הזנחה של הקפלה ושל הטירה כולה על ידי המלוכה האנגלית, שוקמה הקפלה בשנים 1780–1790 ביוזמת המלך ג'ורג' השלישי ובהמרצתו.
הקפלה הורחבה פעם נוספת בימי מלכותה של המלכה ויקטוריה במאה ה-19. בראשית המאה ה-20 נמצאו חלקים רבים מהקפלה במצב רעוע, וב-1920 החל פרויקט שיקום נרחב שלה, שארך עשר שנים.
התוספת האחרונה לקפלה הייתה הקמת קפלת הזיכרון למלך ג'ורג' השישי - למעשה, מרתף קבורה - הצמודה לחזית הצפונית של הקפלה. היא הוקמה בהזמנת המלכה אליזבת השנייה ונחנכה בשנת 1969.
על גג הקפלה ניצבים 14 פסלי בעלי חיים הקרויים The Queen's Beasts. הם מהווים חלק מסמלי בתי המלוכה של אנגליה. הם כוללים את האריה של אנגליה; הדרקון האדום של ויילס; הפנתר של ג'יין סימור; הבז של יורק; הפר השחור של קלרנס; הייל של בופורט; האריה הלבן של מורטימר; כלב הגרייהאונד הלבן של ריצ'מונד; האייל הלבן של ריצ'רד השני; האנטילופה של בוהון ; הדרקון השחור של אלסטר; הברבור הלבן של הרפורד; החד-קרן של אדוארד השלישי; והאייל הזהוב של קנט. הפסלים המקוריים פוסלו במאה ה-16, אך הוסרו ב-1682. הפסלים הנוכחיים הוספו ב-1925, במהלך שיקום הקפלה.
בקפלה מצויות מצבות זיכרון רבות, כולל קפלות, המוקדשות למלכי אנגליה ולנכבדים אחרים.
בקפלה פועלת מקהלה קבועה כמעט ברציפות מאז ייסוד הבניין.
הקפלה הוכרזה כבניין רשום מדרגה I.
מסדר הבירית
חברי מסדר הבירית מתכנסים בווינדזור בחודש יוני לטקס שנתי, שחודש בשנת 1948 על ידי המלך ג'ורג' השישי במלאת 600 שנה לייסוד המסדר. הם צועדים בתהלוכה אל הקפלה בבגדיהם הטקסיים ומקיימים בה טקס דתי. לכל אחד מחברי המסדר ניתן מקום קבוע בקפלה, ולוחית מיוחדת מציינת את מיקומו. מעליו מוצגת ההרלדיקה האישית שלו, ובראשה דגל המסדר שלו, הנושא את שלט האצולה האישי של החבר. לאחר מות החבר במסדר מקיימים טקס ובמסגרתו מסירים את ההרלדיקה שלו ממקומה, למעט הלוחית, הנותרת במקומה. בקפלה מצוי אוסף של 800 לוחיות של חברי המסדר מאז ייסודו.
חתונות
בכנסייה נערכו טקסי נישואין רבים של בני המשפחה המלכותית ובמיוחד של ילדיה של המלכה ויקטוריה. הטקס הראשון, של נישואי אלברט אדוארד, נסיך ויילס (לימים המלך אדוארד השביעי) עם אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, נערך בשנת 1863. הנסיך הארי ומייגן מרקל נישאו בקפלה בשנת 2018.
בית קברות מלכותי
הקפלה היא מקום קבורתם של 11 ממלכי אנגליה והממלכה המאוחדת ושל עשרות בני משפחות המלוכה שלהם. עשרות אישים נוספים נקברו בקפלה והועברו ממנה לימים למקומות קבורה אחרים.
קברי האישים ממוקמים באתרים שונים בקפלה, וביניהם ליד המזבח, במרתף הקבורה המלכותי (Royal Vault), בקפלת הזיכרון לנסיך אלברט, ליד הדלת המערבית, ובקפלת הזיכרון למלך ג'ורג' השישי. בקפלה זו נקברה המלכה אליזבת השנייה בשנת 2022. עמה קבורים שם הוריה, המלך ג'ורג' השישי ורעייתו אליזבת המלכה האם, אחותה הנסיכה מרגרט ובעלה הנסיך פיליפ.
יחסי סנט לוסיה–שווייץ
יחסי סנט לוסיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סנט לוסיה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין סנט לוסיה כוננו ב-1979 - השנה בה קיבלה סנט וינסנט והגרנדינים עצמאות מלאה מהממלכה המאוחדת. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים, אך אינם נרחבים ואין שיתופי פעולה בתחומים מגוונים".
בשנת 2013, חתמו שתי המדינות על הסכם הדדי של פטור מאשרה, דהיינו, אזרחי סנט לוסיה יכולים להיכנס באופן חופשי לשווייץ ואזרחי שווייץ יכולים להיכנס באופן חופשי לסנט לוסיה עם ביקורת דרכונים בלבד וללא אשרת כניסה ושהייה במדינה. ההסכם תקף למשך תשעים ימים ולאשרת תייר בלבד.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 24 שווייצרים חיו בסנט לוסיה. הסחר הכולל שבין המדינות הגיע בשנת 2018 ל-2.6 מיליון פרנקים שווייצרים.
אלברטו קורדה
ביוגרפיה מוקדמת
קורדה נולד ב-14 בספטמבר בהוואנה, קובה. ההתנסות הראשונה שלו בצילום היה כשצילם את החברה שלו במצלמת ה-35 מ"מ של אביו. קורדה היה בן של עובד רכבת ועבד בעבודות רבות עוד לפני שהתחיל לעבוד כעוזר צלם.
רוב התמונות בסטודיו שלהם צולמו על ידי השותף שלו, כדי לשמור על יציבות העסק. הכסף שהרוויחו מהעבודות שהוזמנו אפשר לקורדה לפתח את הסגנון הייחודי שלו בצילום – הוא נהג להסתכל על התמונה מזווית אחרת, שונה מזווית ההסתכלות הקלאסית של צלם סטודיו.
בשנים הראשונות קורדה התעניין בעיקר בצילום אופנה כיוון שזה איפשר לו להתעסק בשני הדברים החביבים עליו: צילום ונשים יפות. קורדה לא אהב תאורה מלאכותית וטען כי זה 'עיוות של המציאות', והוא נהג להשתמש בתאורה טבעית בלבד בסטודיו שלו. הוא היה אמן בצילום שחור-לבן צילומי השחור לבן שלו נראו מושלם מבחינת הקומפוזיציה והמסגור של התמונות. הצילום היצירתי והייחודי שלו הפך את הסטודיו שלו למשהו שהיה יותר מרק עסק משגשג. הוא הפך לסטודיו אומנותי של ממש. "המטרה העיקרית שלי הייתה לפגוש נשים", הוא התוודה פעם בפני אשתו השנייה, נליה מננדז, דוגמנית ידועה בקובה.
כמהפכן קובני
מערכת היחסים שלו עם פידל קסטרו הייתה מעניינת. עבור קסטרו היה קורדה יותר מסתם צלם רשמי, חבר או צלם אישי. הם מעולם לא שוחחו על השכר ויחסי החברות שלהם לא היו יחסי עובד-מעסיק. לפיכך, קורדה היה נינוח לידו, מתעניין בכל דבר ובכל אחד. כל תמונה שצילם הייתה סמל של מהפכה, במקום תיעוד רשמי של האירועים שלה.
המהפכה הקובנית הייתה נקודת מפתח בקריירה של קורדה וגרמה לשינוי בתוכניות שלו לגביה. ב-1945 נוסד עיתון שהציע מקום נרחב לצלמים להצגת תמונותיהם, וקורדה הפך להיות חלק מהגורם המהפכני.
"לקראת גיל שלושים", אמר קורדה, "הייתי בדרך לחיים של קלות דעת, כשאירוע יוצא דופן שינה את המסלול שלי - המהפיכה הקובנית. זה היה בזמן שצילמתי ילדה קטנה שפיסת עץ שימשה בתור הבובה שלה. הבנתי ששווה להקדיש את עבודתי למהפכה שמטרתה למגר את אי השוויון". הוא נתפס לרעיונות של המהפכה והחל לצלם את מנהיגיה. כצלם מהפכני עבד קורדה על פי קצב הצילום שלו. הוא מעולם לא הושפע מלחץ עיתונאי או כל בקשה אחרת. אחת התמונות היותר מזוהות עם קורדה היה הביקור שלו באנדרטת לינקולן בוושינגטון, אפריל 1959. מסעותיו של קורדה הובילו אותו לכל רחביה של קובה, מעבר לים וגם אל ברית המועצות.
קורדה שלח תמונות רבות לעיתון וקרא לסדרת התמונות "פידל חוזר לסיירה". פידל אהב את התמונות של קורדה ומעולם הוא לא עצר אותו כשצילם תמונה. הוא עבד באופן חופשי מבלי לחשוב על השלכות פוליטיות, מתוך מטרה להשיג את מה שהוא רצה בתמונות שהוא צילם.
קורדה עבד כצלם של העיתון המהפכני של קובה, 'רבולושיין', כשצילם את התמונה המזוהה ביותר שלו, תמונתו של צ'ה גווארה אשר הפכה לסמל עולמי של מהפכה ומרד. הוא לא קיבל מעולם תמלוגים על התמונה כי קסטרו לא הכיר באמנת ברן. בשנת 2000 הוא תבע את חברת סמירנוף על שימוש בתמונתו לצורכי פרסומת. קורדה הגיב על השימוש הבלתי חוקי ואמר כי "כתומך של האידיאלים שעל שמם צ'ה גווארה מת איני מתנגד להפצה של התמונה על ידי אילו המבקשים לפרסם את זכרו מתוך מטרה להפיץ את האידיאלים של צדק חברתי בעולם. אולם אני חד משמעית מתנגד לניצול התמונה למטרות קידום מוצרים כמו אלכוהול, או כל מטרה הפוגעת במורשתו של צ'ה.". בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט חויבה סמירנוף ב-50,000$ שנתרמו למערכת הבריאות הקובנית על ידי קורדה. קורדה אמר, "אם צ'ה היה עדיין בחיים, הוא היה עושה את אותו הדבר".
שנותיו המאוחרות ומותו
מ-1968 ועד 1978 הוא התרכז בעיקר בצילום מתחת למים עד לתערוכה יפנית ב-1978 בה הוא עורר התעניינות בינלאומית בעבודתו. קורדה לקה בהתקף לב קטלני בפריס, 2001 בזמן תערוכה בה הוצגו עבודותיו. הוא קבור בבית הקברות קולון, הוואנה.
תערוכות
תערוכות יחיד של עבודותיו הוצגו בהלסינקי, פינלנד, 1962 במילאנו, איטליה, 1985, סרבנדו קאבררה גלריה, הוואנה, 1986, רוי רויד גלריה, שיקגו, 2000, COEX, סיאול, קוריאה הדרומית.
עבודותיו השתתפו גם בתערוכות קבוצתיות ברחבי העולם.
צואן ואן
צוּאֶן וַאן הוא אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, הממוקם בתחומי הטריטוריות החדשות. שטחו הכולל 60.70 קמ"ר, אוכלוסייתו בשנת 2006 הייתה 288,728, וצפיפות האוכלוסין בתחום היא ביחס של 4,679 איש לקמ"ר.
לרכבת הMTR יש תחנה אחת בתחום בקו צואן וואן. וכן לרכבת הKCR יש תחנה בתחום בקו המערבי המכונַה מערב צואן וואן.
תחנת נובוקוסינו
תחנת נובוקוסינו (ברוסית: Новокосино) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלינינסקאיה.
היציאות מהתחנה מובילות לרובע נובוקוסינו במוסקבה, שעל שמה נקראת התחנה, ולעיר ראוטוב, שבמחוז מוסקבה.
פתיחת התחנה התקיימה ב־30 באוגוסט 2012, עם עיכוב של חמש שעות משעת הפתיחה המקורית, בשעה 15:33. באירוע השתתף נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. נובוקוסינו הפכה לתחנה ה-186 של המטרו במוסקבה.
המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה
המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה (ברוסית: Министерство регионального развития Российской Федерации ;Минрегион России) היה המשרד הממשלתי הפדרלי ברוסיה המופקד על פיתוח חברתי וסוציאלי של אזורי השוליים במדינה.
היסטוריה
המשרד הכיל בתוכו מגוון תפקידים וכולל הגנה על המיעוטים הלאומיים, טיפוח היחסים בין העמים השונים ברוסיה, פיתוח הקוטב הצפוני ואזורי הגבול הצפוני של רוסיה, כמו גם פיתוח הרווחה באזורים הנידחים ביותר בסובייקטים הפדרליים של רוסיה ופיתוח השלטון המקומי וחיזוקו.
המשרד הוקם על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין מה-13 בספטמבר 2004 ונחשב ליורש המשרד למדיניות אזורית (1998-1999), המשרד לענייני פדרציה ולאום (1999-2000) והמשרד לענייני פדרציה ומדיניות ההגירה והלאום (2000-2001). ב-2014 המשרד פוצל לשלושה משרדים נפרדים: המשרד לענייני המזרח הרחוק הרוסי, המשרד לפיתוח צפון הקווקז והמשרד לענייני קרים.
ולדימיר אקופיאן
ולדימיר אקופיאן (בארמנית: Վլադիմիր Հակոբյան; נולד ב-7 בדצמבר 1971, באקו ברית המועצות) הוא שחמטאי ארמני בדרגת רב-אמן. התחרה באליפות העולם בשחמט והפסיד בגמר בדו-קרב על התואר בשנת 1999.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום הרביעי בארמניה לפי מד כושר.
ביוגרפיה
בגיל 8 הוא ניצח בתחרות הראשונה שלו. בגיל 14 הוא ניצח באליפות העולם לנערים עד גיל 16. בשנת 1989 הוא ניצח באליפות העולם לנוער.
בשנת 1991 הוא השתתף באליפות ארצות הברית הפתוחה וחלק את המקום ה-1–2 עם מייקל רודה. בשנת 1991 הוענקה לו דרגת רב אמן ובשנת 1992 הוא הגיע למד כושר 2600.
בשנת 1999 הוא העפיל לגמר אליפות העולם והפסיד בדו-קרב על התואר לאלכסנדר חליפמן.
ולדימיר אקופיאן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1992 ל-2011 השתתף ולדימיר אקופיאן ב-11 אולימפיאדות שחמט:
כלכלת קוריאה הדרומית
כלכלת קוריאה הדרומית נמנית עם הכלכלות המפותחות והמתועשות באסיה, ומדורגת במקום ה-15 בעולם מבחינת התוצר הלאומי הגולמי ומקום 12 על פי שווי כוח הקנייה (1.36 טריליון דולר בשנת 2009). קוריאה הדרומית, אשר נשענת בעיקר על יצוא תעשייתי, חברה בפורום ה-G-20, בו חברות 20 הכלכלות הגדולות בעולם, וכן בארגוני ה-OECD, ארגון הסחר העולמי ו-APEC.
היסטוריה
חלוקת קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, הותירה את רוב האזור המתועש בקוריאה הצפונית ואילו כלכלת קוריאה הדרומית התבססה עד שנות ה-60 של המאה ה-20 בעיקר על חקלאות, תעשייה זעירה, דיג ומעט תעשייה כבדה. החקלאים הדרום-קוריאנים גידלו בעיקר אורז, חזירים, שעורה, תרנגולות, ירקות ופירות במגוון מצומצם, התוצרת החקלאית שימשה לכלכלת התושבים ולא היו עודפים לייצוא ולקבלת מטבע זר. הרכב החקלאות היום אינו שונה מהותית, פרט לגידול משמעותי במשק החלב, אולם את אותה כמות תוצרת, ואף מעט יותר, מפיקים פחות חקלאים.
שנות הצמיחה הגדולה
כאחת מארבעת "הנמרים של מזרח אסיה" (יחד עם הונג קונג, סינגפור וטאיוואן), הפגינה קוריאה הדרומית רצף מרשים של צמיחה והשתלבות בכלכלה העולמית המודרנית בתחומים כגון תעשייה והיי טק. צמיחה זו הביאה את קוריאה הדרומית לדירוגה ככלכלה ה-14 בגודלה בעולם. מראשית שנות ה-60 ועד לסוף שנות ה-80 צמחה הכלכלה הדרום קוריאנית בשיעור מרשים של 8.7% בשנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה התמ"ג לנפש ברמה של המדינות העניות ביותר באפריקה ובאסיה. מלחמת קוריאה הרעה את המצב עוד יותר. בתחילת המאה ה-21, התמ"ג לנפש בקוריאה הדרומית שווה ערך לזה שבכלכלות הבינוניות של האיחוד האירופי, ופי 20 מזה שבקוריאה הצפונית. ב-2004 הצטרפה קוריאה הדרומית למדינות שבהן התמ"ג עולה על טריליון דולר אמריקני.
שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21
במהלך שנות ה-90 המאוחרות ובתחילת המאה ה-21 הפכו תעשיות ההיי טק של קוריאה הדרומית למובילות בשוק העולמי ולמתחרות חשובות וגדולות לתעשיות שביפן ובטאיוואן.
המשבר הפיננסי ב-1997 חשף בעיות של תוכנית פיתוח המשק הדרום קוריאני שהיו קיימות במשך שנים רבות כמו: הלוואות גדולות במיוחד ולא אחראיות של המדינה, שחיתות ומגזר פיננסי לא יציב. כתוצאה מכך, בין יולי 1997 ליוני 1999, 11 מ-30 התאגידים הגדולים במדינה (כולל תאגיד הענק דייהו) פשטו רגל. בעקבות המשבר, החלה קוריאה הדרומית בשנות ה-2000 בתהליך ליברליזציה של המשק במטרה להקטין את מעורבות הממשלה ואימוץ כלכלה חופשית יותר, הנשלטת על ידי כוחות השוק. כמו כן הגבירה הממשלה את הפיקוח על הצ'בול, במטרה למנוע מונופוליזציה והגברת התחרות במשק.
בעשור השני של המאה ה-21 מאופיינת קוריאה הדרומית במשק יציב עם אינפלציה בקצב בינוני, אבטלה נמוכה וחלוקה שוויונית יחסית של הכסף בין התושבים.
קוריאה הדרומית היא בין המדינות המובילות בעולם בייצור זיכרונות של מוליכים למחצה, מסכים דקים וטלפונים סלולריים. בנוסף מדורגת המדינה ראשונה בבניית ספינות בעולם וחמישית בבניית מכוניות. עם החברות הקוריאניות המובילות נמנות סמסונג, יונדאי, LG, קיה וחברת SK.
מנוע הצמיחה המרכזי הוא ענף הייצוא של סחורות ושירותים, שמהווה כ-53% מהתוצר במדינה, נכון לשנת 2009.
בנובמבר 2020 חתמה קוריאה הדרומית על הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה, שהניח את התשתית להסכם סחר אזורי עם סין, יפן, איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה, וניו זילנד.
ג'ואן נייתן
ג'ואן נייתן (באנגלית: Joan Nathan) היא עיתונאית ומחברת ספרי בישול יהודייה-אמריקאית.
קורות חייה
נייתן נולדה בפרובידנס רוד איילנד. קיבלה תואר שני בספרות צרפתית מאוניברסיטת מישיגן, ותואר שני נוסף במינהל ציבורי מבית הספר לממשל על-שם ג'ון קנדי באוניברסיטת הרווארד. במשך שלוש שנים התגוררה בישראל ועבדה אצל ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
במאי 2011 קיבלה נייתן פרס הוקרה מיוחד מטעם המכון למחקר יהודי על תרומתה לשימור התרבות היהודית.
נייתן נשואה לאלן גרסון, ולהם שלושה ילדים: דניאלה, דייוויד ומריסה. הם מתגוררים בוושינגטון די. סי. ובמרתה'ס ויניארד.
ספריה
נייתן כתבה עשרה ספרי בישול, וזכתה עבורם בפרסים רבים. שישה מהם עוסקים במטבח היהודי ושניים במטבח הישראלי. לטענתה, מטרתה היא לשמר את המסורות היהודיות על ידי ראיונות עם טבחים ותיעוד מתכוניהם וסיפוריהם עבור הדורות הבאים.
ספרה "An American Folklife Cookbook" זכה בפרס R.T. French Tastemaker (כיום פרס ג'יימס בירד) ב-1985. ספרה "The New American Cooking" זכה בפרס ג'יימס בירד ובפרס IACP לאוכל באמריקה וספר הבישול האמריקאי הטוב ביותר.
טום בוי
טום בוי (מאנגלית: Tomboy) הוא מונח הנמצא בשימוש בעיקר במדינות ובאזורים דוברי אנגלית ומתייחס ל ולנשים המפגינות מאפיינים או התנהגויות הנחשבים כאופייניים לבנים, כולל לבישת בגדים "גבריים" ומעורבות במשחקים ובפעילויות שהן פיזיות בטבען ונחשבות בתרבויות רבות "לא-נשיות" או שייכות ל"תחום של הבנים".
אטימולוגיה
הכינוי "טום" הוא גרסה מקוצרת לשם "תומאס", ונמצא בשימוש עוד משנת 1377 בארצות דוברות אנגלית ככינוי כללי ל"אדם פשוט".
אזכורים בתרבות הפופולרית
דמויות רבות עם מאפיינים מובהקים של "טומבוי" מתוארות בספרים רבים שנכתבו לאורך השנים ושזורים בסרטים, סדרות טלוויזיה, משחקי וידאו, סדרות קומיקס, וסדרות הנפשה רבות.
מחסן ערובה
מחסן ערובה (בקרב הסוחרים ידוע כ"בונדד" ומקורו מהמילה האנגלית: bonded warehouse) או מחסן רישוי, הוא אזור או מתחם מאובטח אשר מפוקח על ידי המכס, בו מאוחסנת סחורה החייבת בתשלום מיסי יבוא (בישראל נכללים בהגדרה זו בין השאר מכס ומע"מ), על מנת לפטור את הסחורה מתשלום מוקדם. התשלום למכס יתבצע כאשר הסחורה תשוחרר משטח האחסון לצריכה מקומית. המחסן יכול להיות מנוהל על ידי הממשלה אך ניהול על ידי חברה פרטית שכיח יותר. מערכת ניהול זו קיימת בכל המדינות המפותחות בעולם. אחסון סחורה במחסן הערובה הוא חלק בלתי נפרד משרשרת האספקה הגלובלית.
טרום מחסני הערובה
קודם להקמת מחסני הערובה, היה התשלום למכס מתבצע מיד בזמן הייבוא, או מתן איגרת חוב לרשויות המבטיחה ערבון לתשלום במקרה שרצה היבואן להפקיד את סחורתו במחסן. מערכת זו הסבה אי נוחות רבה, משלוש סיבות עיקריות:
על מנת להימנע מבעיות אלו, הוקמו באנגליה, לאחר גלגולים שונים, מחסני הערובה הראשונים.
אחסון הטובין
לפני העברת הסחורה למחסן מופק "רשימון כנ"מ" ("כניסת למחסן") - בו נקבע ערך המס, למרות שהמס אינו משולם בשלב זה.
קיימים שני סוגים עיקריים של אחסנת רישוי: במהלך שהותה של הסחורה בשטח האחסון, היא מותרת בשימוש לצורך התאמתה לשוק המקומי, כגון: אריזה מחדש, הכנסה והדבקה של תוויות ומחירים ושינויים טכניים הנדרשים לשם מכירת הסחורה בארץ (למשל, החלפת תקעים במוצרי חשמל על מנת שיתאימו לשקעים השונים במדינה) אחסנת הסחורה נעשית רק לאחר פריקתה מהמכולה.
שחרור הטובין
שחרור הסחורה ממחסן הערובה מתבצע בחלקים, בהתאם לדרישות היבואן. במידה והסחורה לא שוחררה בתום שנה מיום אחסונה, רשאי המכס למכור את הסחורה כ"סב"ן" - "סחורה בלתי נדרשת".
מיקום
המחסן ממוקם בדרך כלל באזורי תעשייה, כחלק ממבנים של חברות לוגיסטיקה גדולות המשמשים גורמים מסחריים שונים כיצרנים וסיטונאים. הוא מצויד ברציפי העמסה (רמפה) על מנת לאפשר גישה נוחה למשאיות לצורך הפצתם.
קישורים חיצוניים
מידע על מחסן ערובה, באתר "חברת נמלי ישראל"
קים קמפבל
אבריל פאדרה דאגלס "קים" קמפבל (באנגלית: Avril Phaedra Douglas "Kim" Campbell; נולדה ב-10 במרץ 1947) היא פוליטיקאית קנדית, שכיהנה כראשת ממשלת קנדה ה-19, מה-25 ביוני 1993 עד ל-4 בנובמבר 1993. הייתה האישה הראשונה והיחידה שכיהנה בתפקיד זה (נכון ל-2022).
ביוגרפיה
קמפבל נולדה בפורט אלברני שבקולומביה, בתם של פיליס מרגרט וג'ורג' תומאס קמפבל. אמה עזבה כשקים הייתה בת 12, והשאירה את אביה לגדל אותה ואת אחותה אליקס. אז החלה לקרוא לעצמה בשם "קים". אביה נישא שוב, לאשה צעירה ממנו בהרבה.
מאוחר יותר עברו קמפבל ומשפחתה לוונקובר, שם למדה בבית הספר התיכון פרינס מוויילס והייתה תלמידה מצטיינת. היא הפכה לנשיאת הסטודנטים הראשונה בבית הספר וסיימה את לימודיה בשנת 1964.
בתחילה בחרה בקריירה אקדמית. היא למדה מדעי המדינה באוניברסיטת קולומביה הבריטית, וב-1972 החלה לכתוב דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון על הפוליטיקה של ברית המועצות ואף למדה רוסית לצורך כך. אך החליטה לזנוח את לימודי הדוקטורט לאחר זמו קצר.
בשנת 1980 היא החלה ללמוד משפטים והוסמכה כעורכת דין בשנת 1984.
קריירה פוליטית פרובנציאלית
קמפבל הייתה מועמדת של מפלגת סוקרד (מפלגת האשראי החברתי של קולומביה הבריטית) במרכז ונקובר בשנת 1983, והפסידה כשקיבלה 12,740 קולות, אך באוקטובר 1986 נבחרה לבית המחוקקים קולומביה הבריטית מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית, כשקיבלה 19,716 קולות. לאחר זמן מה בבית המוחוקקים, החליטה קמפבל לעזוב את הפוליטיקה הפרובינציאלית ולהיכנס לפוליטיקה פדרלית.
קריירה פוליטית פדרלית
קמפבל נבחרה בבחירות הפדרליות בשנת 1988 כחברת הפרלמנט של מרכז ונקובר. היא זכתה במועמדות המפלגה לאחר שפט קרני שכיהן בתפקיד, סירב להתמודד על מועמדות מחודשת. בין השנים 1990–1993 כיהנה כשרה בממשלתו של בריאן מלרוני (שרה לענייני קנדים ממוצא האומות הראשונות.
בשנת 1990 קמפבל הייתה לאשה הראשונה בקנדה שהחזיקה בתיק המשפטים ובמשרת התובע הכללי, שבע שנים בלבד לאחר שסיימה את בית הספר למשפטים.
בשנת 1993 מונתה לשרת ההגנה הלאומית. אירועים בולטים בתקופת כהונתה כללו התמודדות עם הנושא השנוי במחלוקת של החלפת מסוקים באונייה עבור חיל הים ועבור יחידות חיפוש והצלה.
הפרלמנט של קנדה פוזר ב-8 בספטמבר 1993, ונקבעו בחירות פדרליות. במהלך הקמפיין הכריזה קמפבל שתמשיך במדיניות של ריסון וקיצוץ תקציבי בכדי להקטין את הגירעון התקציבי ושהיא לא צופה ששיעור האבטלה ירד בשנים הקרובות (שיעור האבטלה עמד על 10%). בנוסף הכריזה שממשלה בראשותה תנקוד במדיניות שמרנית בנושאים חברתיים. באוקטובר 1993 התקיימו בחירות פדרליות, בהן הובסה המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית וז'אן קרטיין, ראש המפלגה הליברלית, נבחר לראשות הממשלה.
המשך הקריירה
בשנת 1996 שימשה כקונסול הכללי של קנדה ללאס וגאס.
בין השנים 1999–2003 היא עמדה בראש המועצה של הנשים מנהיגות עולמיות (Council of Women World Leaders), רשת של נשים המכהנות או כיהנו בתפקיד נשיאה או ראש ממשלה. היא הוחלפה על ידי נשיאת אירלנד לשעבר מרי רובינסון. בין השנים 2003–2005, כיהנה כנשיאת פורום הנשים הבינלאומי, ארגון עולמי של נשים בעלות הישגים בולטים, הממוקם בוושינגטון. בין השנים 2001–2004 הרצתה בית הספר לממשל על שם ג'ון קנדי באוניברסיטת הרווארד
בשנת 2000 מונתה כדירקטורית של חברת ההזנק הישראלית "אי-שים".
חיים אישיים
בשנת 1972 התחתנה עם נתן דיווינסקי. קמפבל ודיווינסקי התגרשו בשנת 1983, והיא התחתנה עם הווארד אדי בשנת 1986, נישואים שנמשכו עד זמן קצר לפני שהפכה לראש ממשלה. בשנת 1997 נישאה להרשי פלדר-שחקן, מחזאי, מלחין ופסנתרן קונצרטים.
שבי זרעיה
שבי זרעיה (נולד ב-12 באפריל 1972) הוא יוצר, סטדנאפיסט, שחקן, מנחה טלוויזיה ועורך ישראלי.
ביוגרפיה
שבי (שבתאי) נולד בשכונות נווה צדק וגדל בשכונת כפר שלם בתל אביב. אביו סמי זרעיה היה מותיקי המתופפים בישראל. ב-1988, בגיל 16, השתתף בצילומי הסרט אל עצמי על פי הספר מאת גלילה רון פדר. בגיל 17 למד במשך שנתיים במכינה של בית הספר למשחק ניסן נתיב. שם הכיר את השחקן והסטנדאפיסט שמואל וילוז'ני, שהכיר לו את עולם הסטנד-אפ. במהלך שירותו בצה"ל בחיל האוויר, לאחר שהופיע במועדון הסטנדאפ דומינו גרוס, הוחתם על ידי עמירם גרוס והופיע בו במשך 4 שנים. האמרגנית מרים עציוני חיברה בינו לאורנה בנאי, והשניים יצאו במופע משותף. הוא שיחק בתפקיד ראשי בהצגה "המלך שלמה ואני" בתיאטרון ילדים ונוער בבימויו של שמואל וילוז'ני. באותם הימים חבר זרעיה ליגאל שילון כמותח בתוכנית פספוסים והנחה את מגזין הכדורגל הבידורי "חמש על האש" בערוץ הספורט. ב-1993 העלה את הצגת היחיד "המרוץ לצמרת" בבימויו של טל פרידמן. ב-1994, הוזמן להתארח בקטעים מההצגה בתוכנית הראשון בבידור של דודו טופז ולאחר הופעה מוצלחת בתוכנית, הוצע לזרעיה לשמש באופן קבוע כמנחה משנה וכחבר מערכת בתוכנית. זרעיה, שימש כשותף וכגורם דומיננטי ומשפיע בפיתוח התכנים לתוכנית במשך 3 עונות. במקביל, כתב זרעיה את מדור ההומור השבועי "כוכב שבתאי" בעיתון מעריב לנוער.
לאחר 3 עונות בראשון בבידור, הוא עבר באופן קבוע להשתתף בתוכנית סוגרים שבוע של אמנון לוי בטלעד, בה היה חבר במערכת התכנית, והגיש קטע סטנד-אפ. בסוף אותה העונה, הנחה זרעיה שעשועון זוגות בשם "לו לה לה" בערוץ 3. ב-1997, כתב לתוכנית על השולחן עם דן מרגלית. בשנת 2002 השתתף בתוכנית ערב אדיר עם אדיר מילר, חיבר קטעים לתוכנית, הגיש קטעי מעבר וביים מערכוני חוץ. בשנת 2003 יצא זרעיה עם הצגת היחיד השנייה שלו, העוסקת בזוגיות בבימויו של אייל דורון. באותה השנה היה מועמד בטקס אנשי השנה בקטגוריית איש השנה בבידור. בהמשך אותה השנה השתתף במחזמר "ספיד וגלגלי הקסם" בבימוי חנוך רוזן.
מ-2006, עבד בחברת קופרמן הפקות, השתתף בליהוק האח הגדול VIP עונה 1 וכבמאי יומי של התוכנית.
כחלק מעבודתו בחברת קופרמן, השתתף ב-2011 בבימוי, והפקה של התוכניות, היכל התהילה וחי ב-LA LA לנד שזכתה בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2012 בקטגוריית הדוקו-ריאליטי. ב-2013 הפיק, ביים וערך את "רויאל שף". ב-2014, ערך את ישנן בנות בכיכובה של דנה אינטרנשיונל ששודרה בערוץ 24. בשנת 2016 השתתף בעריכת הסטנדאפיסטים עם רשף לוי בקשת. ב-2018 ביים את שתי עונות התכנית אף פעם לא מאוחר לרשת 13 ואת כמה רחוק לקשת 12. ב-2019 חיבר את התסריט לסדרה פאנץ'. הוא מיוצרי התכנית קומדי סטאר.
מלבד פעילותו בטלוויזיה, זרעיה פעיל אידאולוגית. והפיק ימי דמוקרטיה ב-2009, 2013 ו-2015 ב-50 תיכונים שונים. הפיק בשיתוף הסוכנות היהודית את פרויקט "אוטובוס השלום", אוטובוס מיוחד בו זמרים צעירים המייצגים את החברה הישראלי, סרט תיעודי צולם בנושא. בנוסף, הפיק למשרד החינוך שתי תוכניות טלוויזיה: שעשועון "מבחן המאה" ו"קוד מאה" - סרטונים קומיים קצרים ששודרו ב. הפיק לאשתו הזמרת אסתר אתי קסטרו והראפר סאמח את האלבום "מאסטר פייס", ובו שירי שלום בעברית ובערבית, וסייע בהחתמתם בחברת המוזיקה הצרפתית "הרמוניה מונדי".
חיים אישיים
זרעיה מתגורר בפתח תקווה. גרושתו היא הזמרת אסתר אתי קסטרו, ולו בת ממנה. לזרעיה בת נוספת. לומד בפקולטה למשפטים ב.
ויליאם ג'ון תומסון
ויליאם ג'ון תומסון (באנגלית: William John Thomson; 1771–1845) היה צייר יליד אמריקאי של צלליות, פורטרטים ומיניאטורות שהיה פעיל בבריטניה.
ביוגרפיה
תומסון נולד בסוואנה, מחוז צ'טהאם, ג'ורג'יה, ב-3 באוקטובר 1771 להורים סקוטים, אלכסנדר תומסון ומרי אליזבת תומסון לבית ספנסר. אחותו הראשונה של תומסון, מרגרט, נולדה ב-1773, אחותו השנייה שנולדה ב-1775 הייתה קתרין תומסון, לימים אמה החורגת של אליזבת גאסקל. הם היגרו לאנגליה במהלך מלחמת העצמאות. אחיו הצעיר שנולד באדינבורו ב-1778 היה אנתוני טוד תומסון, הרופא שילד את גאסקל. הוא עבר ללונדון ולמד לצייר. הוא הציג באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1795.
הוא התחתן עם הלן ג'יי קולהון באדינבורו ב-12 במאי 1797, הוא נחשב לבחירה לאקדמיה המלכותית ב-1808. הוא חזר לבית אבותיו בסקוטלנד והתיישב באדינבורו. בערך ב-1817 הוא התחתן שנית עם אן מקולוך (נפטרה 1855). בשני הנישואים נולדו לו שבעה ילדים.
סגנון ציור
תומסון עבד בסגנון חגיגי, ריאליסטי, מעט פשטני, נטול רגש שאפיינה לא פעם את עבודתם של בני דורו. המצוירים שלו פונים מעט ימינה; המאפיינים שלהם מסומנים בצורה בולטת, העין השמאלית נראית גדולה מדי. גוון ורוד מציף את הציורים, הצללה חום אדמדם מציגה את הצורות והצבע החום מהווה לרוב את הרקע. תומסון היה מיניאטוריסט בעל חשיבות רבה, אם כי לפעמים מימש את כישרונותיו על דיוקנאות גדולים וקטנים באורך מלא. לדיוק הביצוע הוא הוסיף עושר רב של אפקט, וגימור מעולה.
שנים מאוחרות יותר
הוא הפך לדמות בולטת בחיי האמנות של סקוטלנד, כשהוא מחזיק במגוון תפקידים רשמיים. הוא הציג פורטרטים, מיניאטורות, נופים וציורי ז'אנר.
ב-16 ביולי 1823 הגיש אחיו הצעיר אנתוני טוד תומסון בקשה לרוברט דאנדאס, הוויקונט השני מלוויל שתומסון יחליף את סר הנרי רייבורן המנוח בתפקיד יועץ המלך לסקוטלנד, (התפקיד ניתן לדייוויד וילקי).
ב-7 באוקטובר 1829 הוא נבחר לאקדמאי של האקדמיה המלכותית הסקוטית והוא מופיע ברשימה האלפביתית שלהם.
בשנת 1831 כנאמן לאחוזתו של יו ויליאם ויליאמס יחד עם גברת רובינה וויליאמס, אניאס מקביין, הוא ארגן מכירת אולפן.
ביוני 1832 הוא צייר מיניאטורה של אחייניתו החורגת, אליזבת גאסקל (לבית סטיבנסון).
הוא מת ב-24 במרץ 1845. אשתו וילדיו קבורים לידו.
האנדרטה להוריו ולסביו נמצאת בחצר הכנסייה קנונגייט.
בשנה הבאה (מיני-אלבום)
בשנה הבאה הוא המיני-אלבום השני של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. את האלבום הוציאה לאור בינואר 1970 חברת התקליטים הד ארצי בקטלוג BMN-674 – האלבום הראשון של הצמד שיוצא בהוצאה זו. הוא כולל את השיר "בעקבותייך", שנכלל באלבום סביב לעולם וזכה להצלחה במצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל.
וילהלם שולקמן
ביוגרפיה
"וילי" שולקמן היה בנם של הפרופסור לתאולוגיה אדולף שולקמן ואשתו מארי בוסמן.
אימו הייתה ילדה מחוץ לנישואין של הנסיך לבית הוהנצולרן. אף שלא היו לה שום בעיות עם זה, הוא התייסר מהמחשבה הזאת, ובסופו של דבר היא רדפה אותו כל חייו.
בפברואר 1888 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בברלין והחל את לימודיו בפריז ובמינכן. הוא היה משוכנע בכישרונו, אך עדיין לא ידע לאיזה כיוון אמנותי לפנות. עם זאת, הוריו רצו שתהיה לו עבודה כמורה לאמנות או כמאייר כדי להתפרנס.
לאחר מות אחיו ממחלת ריאות נפטרה גם אמו בת ה-50. בשנת 1907 נפטר גם האב. משנת 1908 חי וילהלם שולקמן בעוני מהריבית על הונו הקטן שקיבל בירושה. בנובמבר 1909 התקיימה באולדנבורג באוגוסטום תערוכה של האגודה לאמנות. כאן הוא הציג את הציור הגדול "לפני תחילת השירות" מכנסיית דטלינגן. הוא ציפה שהתמונה הזו תזכה לתשומת לב רבה בתערוכה. כשהאמן, שהיה תמיד אדם קודר ודוחה, הוא התעמת עם חבר הנהלה באיגוד האמנות והוציא את עבודותיו מהתערוכה.
בסתיו 1912 עבר לבית קטן באוסטרדורף. שם הוא חי כנזיר בצורה ספרטנית ואף ניסה לגדל דבורים. האינפלציה טרפה את שארית הונו. תמונותיו העגמומיות כמעט ולא מצאו קונים. עם זאת כמה מיצירותיו - ערפל סתיו, שבילי האברש, דוברות הכבול, כנרי הכפר, תיקון נעליים ואיכרות - מצאו את דרכן לחדרי המגורים של קרוביו ממעמד הביניים. הוא עצמו נשאר זר בקרבם. לעיתים קרובות הוא שתק כל היום.
הכשרה ועבודה
משנת 1889 למד וילהלם שולקמן בבית הספר לציור מוכר שהוקם על ידי היינריך קניר בשנת 1888 במינכן, שתלמידיו החשובים ביותר היו ככל הנראה פאול קלה ואמיל אורליק. באקדמיה לאמנויות יפות במינכן למד וילהלם שולקמן אצל לודוויג פון הרריך ויוהאן לאונהרד ראב. משנת 1891 שהה להשתלמויות במושבת האמנים דכאו ואז נסע לאקדמיות לאמנות בפריז ובדיסלדורף.