cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו
שם הסיפור
על התממשות הרמז המטרים שבשם הסיפור העיר דוד צימרמן: "בסיפורנו, מי מת ומי גולֶה - נשארה שאלה פתוחה, ואולי, כמו שאמרנו, נתקיימו שניהם בשניהם: שניהם גם מתו וגם הוגלו."
שם הסיפור מרמז גם על מה שאמור במסכת שבת: "שני תלמידי חכמים המקשיבים זה לזה בהלכה הקב"ה שומע לקולן... ואם אין עושין כן, גורמין לשכינה שמסתלקת מישראל". בדרשתו האחרונה מוכיח ר' שלמה שר' משה פנחס ראוי היה שתשרה עליו שכינה, ובכך, לדברי אפרים אלימלך אורבך, "בא לתקן את הפגם שפגמו שני תלמידי חכמים, שלא הקשיבו זה לזה בהלכה". אורבך מוסיף כי "האמת הפנימית של הספור ועלילתו דבוקה ואחוזה במקורות – קו מפליא ומאלף ביצירתו של עגנון".
שמות הגיבורים
אפרים אלימלך אורבך מצא סמליות בשמו של משה פנחס: "שני השמות מורים על מידותיו. משה על שם שכל מעייניו היו בתורה ופנחס על שם קנאותו, שכן אדם קשה היה ומעולם לא נראה שחוק על פניו". דוד צימרמן פירש את השם באופן דומה: "כל חייו של אדם זה נתונים הם לתלמוד תורת־משה: ואדם זה מהיר־חימה הוא וקנא כפנחס בן אהרון הכהן." באחרית ימיו של ר' שלמה הוסיפו לו המתפללים שדאגו לשלומו את השם "משה", ואף בכך מצא צימרמן סמליות: "עתה נושא ר' שלמה גם אחד משמות ר' משה פנחס: סמל נוסף להזדהות בין שני תלמידי החכמים. אך בו בזמן נרמז לנו, כי בכל זאת נשארת העובדה שהאחד נקרא גם פנחס, סמל הקנאות הדתית, והאחר שלמה, סמל השלום."
זמן התרחשות העלילה
המספר אינו מציין במפורש את התקופה שבה התרחשה העלילה, אך ניתן ללמוד על כך מסיפורו. בשלב מתקדם של הסיפור מציינת אשתו של ר' שלמה "בן ארבעים ושבע הוא". הסיפור מתחיל ביום כתיבת התנאים לחתונתו של ר' שלמה, שסביר שהתחתן בערך בהיותו בן שמונה עשרה שנה (לקיים: "בן שמונה עשרה לחופה"). עלילת הסיפור משתרעת, אם כן, על פני תקופה של כשלושים שנה ויותר.
בשלב מוקדם של הסיפור שוקלים בני העיר "להביא דרשן מטרנופול, מתלמידיו של יוסיל בנו של טודרוס, הנקרא יוסף פערל". יוסף פערל, מראשי תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, חי בשנים 1773–1839, ומכאן סביר שהסיפור התרחש במחצית הראשונה של המאה ה-19.
פער המעמדות
בין שני תלמידי החכמים מתקיים פער מעמדות, שלו השפעה מהותית על היחסים ביניהם. ר' משה פנחס הוא בן כפר, בנו של טוחן עני, ואילו ר' שלמה הוא בן גדולים שנישא לבת הגביר. מחמת עוניו לא זכה ר' משה פנחס בלימודים מסודרים, ונאלץ להסתפח לתלמידים אחרים. לעומתו, ר' שלמה "בן שש עשרה כבר היה מוסמך להוראה משני גדולי הדור". בלימוד התורה מתבטל, לכאורה, פער המעמדות, משום שבפעילות זו נמדד אדם רק לפי שקדנותו, בקיאותו וחריפותו. ר' משה פנחס מדגיש זאת, באומרו: "התורה אינה ירושה". מתברר שדווקא בתחום זה פער המעמדות בא לידי ביטוי חריף: בוויכוח ההלכתי בין השניים, הובס ר' משה פנחס מחמת עוניו, משום שהשתמש בגרסה לא מוגהת של התלמוד, לעומת הגרסה המוגהת (ומן הסתם היקרה יותר) ששימשה את ר' שלמה. תגובתו של ר' משה פנחס מדגישה את פער המעמדות: "פאני הורוויץ אשריך שכספך וזהבך עמדו לך לקנות לך ספרים מוגהים".
פער המעמדות, שהחל בילדותם של שני תלמידי החכמים, בא לידי ביטוי בשורש הפגיעה של ר' שלמה בר' משה פנחס, שבה לעג ר' שלמה לרווקותו של ר' משה פנחס. מיכל ארבל העירה כי "נישואיו המאוחרים של משה פנחס אינם מובילים לתיקון ולהתפייסות חברתית", ופער המעמדות נמשך גם במהלך חייהם: ר' משה פנחס ומשפחתו חיים בעוני, ואילו ר' שלמה ומשפחתו חיים בעושר מופלג. לקראת סוף ימיו מתואר ר' משה פנחס: "ר' משה פנחס די לו בפת ומלח. לסוף הגיעו ימים שאף פתו ומלחו נעשו דחוקים. וכאן זרעו מבקש לחם ובגד לכסות מערומיהם, ובבית אין לחם ואין שמלה". לעומתו מתואר ר' שלמה לקראת סוף ימיו: "נכנסה מרכבת חורף לעירנו, ועליה אדם מלופף באדרת חורף גדולה של עורות כאחד השרים הגדולים" (הבדלי הלבוש משקפים את פער המעמדות גם במקומות נוספים במהלך הסיפור).
דוד צימרמן רואה את פער המעמדות כנמצא בשורש העימות שבין שני תלמידי החכמים, באומרו:
ר' שלמה היה מודע לחוסר הצדק שבפער המעמדות: "נזכר ר' שלמה באותם הימים, שהיו שניהם שרויים בעיר אחת, זה יושב בכבודו של עולם וזה חי חיי צער". הוא ניסה לתקן זאת, ודרש "שהשכינה שורה אפילו על עני גדול", ואף "התקין כמה תקנות טובות לעשירים ולעניים".
השנאה
גם מיכל ארבל רואה את המחלוקת בהקשר רחב יותר מזה של עלבון אישי:
השנאה משבשת את כל חייו של ר' משה פנחס. עקב שנאתו הוא יוצא לבית הכנסת שבו נושא ר' שלמה את דרשתו הראשונה, וסופו שהוא מסולק בבושת פנים. השנאה גורמת לו לפרוש ממינוי לרב העיר ברגע שנודע לו שהמינוי הוא בהמלצת ר' שלמה. הוא גם מסרב להצעה מפתה להתמנות לדיין, כאשר התנאי לכך הוא הסכמתו למינוי ר' שלמה לרב העיר. בהחלטותיו אלה הוא גוזר על משפחתו חרפת רעב.
ר' משה פנחס יודע שאין זו דרך נכונה, אך הוא ממשיך בה עד מותו (ולכאורה אף לאחר מכן, באומרו: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא"). כאשר אמו שואלת אותו: "טובתך הוא מבקש, למה אתה שונא אותו?", הוא עונה: "שונא אני אותו משום שהוא מביא אותי לידי מדה מגונה זו של שנאה".
לדברי המספר, שנאתו של ר' משה פנחס נמשכה אף לאחר מותו. כשהרגיש ר' שלמה שסופו קרב הורה: "קברוּ אותי אצל ר' משה פנחס", אך לא כך קרה, והמספר מסביר זאת: "אף יד ר' משה פנחס היה באמצע, שלא עשה שלום עם ר' שלמה ולא רצה בשכנותו". בכך התקיימו דברי ר' משה פנחס לר' שלמה: "איני רוצה להיות במחיצתו לא בעולם הזה ולא לעולם הבא". אך ניתן גם למצוא הסבר אחר ל"נדידת" קברו של ר' שלמה מקברו של ר' משה פנחס; שנאתו הקנאית של תלמיד חכם אחד לתלמיד חכם אחר העבירה אותו על דעתו והעכירה את חייו וחיי כל סביבתו, ועל כך נענש בכך שהורחק מקברו של ר' שלמה, תלמיד חכם צדיק, שהאיר פנים לכולם, כולל לשונאו הגדול.
הקהילה היהודית
אגב תיאור קורותיהם של שני תלמידי החכמים מספק עגנון תיאור לא מחמיא של הקהילה היהודית שבקרבה חיו השניים.
פרק ל"ב מוקדש לתיאור מבקריו של ר' שלמה. תחילתו בתיאור: "ובכן ישב לו הרב ר' שלמה בשלום והנהיג את עדתו במישור. תיקן תקנות הרבה וקיבל כל אדם בסבר פנים יפות. אבל בכל מקום שמצא שמץ של חילול השם לא נשא פנים אפילו לנשואי פנים." על כך ש"לא נשא פנים אפילו לנשואי פנים" קמו לו מבקרים רבים:
הצטרפו כל הנרגנים וכתבו כתב מלשינות נגד ר' שלמה לשרי העיר, אך אלה, "שהכירו את הרב, קרעו את כתב המלשינות וגערו במחרחרי ריב". צעד זה לא עצר את הנרגנים מנרגנותם. נישואיו של ר' פישל לאישה ממשפחת הפייבושים, שהנהיגה את העיר, החמירה את המחלוקת.
אפרים אלימלך אורבך העיר על כך: "בשני עמודים וחצי קיפל עגנון דמותה של קהילה וחברה על כל חולשותיה".
בעת פטירתו של ר' שלמה מתוארת עוצמת השתתפותה של הקהילה באבל: "יצאה כל העיר מנער ועד זקן טף ונשים ללוות את רבינו לבית עולמו. אדם לא הסיק את תנורו, אשה לא בישלה את תבשילה, תינוק לא נשתייר בעריסה, חולה לא שכב על מטתו, אלא הכל יצאו אחר המטה, כשעיניהם זולגות דמעות".
פסקת הסיום
פסקת הסיום של הסיפור היא מעין התנצלות של המספר:
פסקה זו, שבה עובר המספר לקדמת הבמה, עוררה עניין רב בקרב פרשני הסיפור, שהתקשו לקבל את הדברים כפשוטם.
אסתר פוקס רואה בדברי המספר התעלמות מהבעייתיות שבסיפור ומציינת:
מיכל ארבל ציינה:
מקורות לשוניים
גיבורי הסיפור הם תלמידי חכמים, וגם מרבית הסובבים אותם הם יראי שמים ובקיאים בתורה. לפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם, וכן דיבורו של המספר, בציטוט פסוקים מהמקרא, מהמשנה ומהתלמוד, לעיתים כלשונם ולעיתים בשינוי קל (זאת בנוסף לאזכור מפורש של הנאמר במקורות אלה, למשל בתיאור בית הכנסת של החייטים). דוגמאות:
ספרות תורנית
הסיפור עוסק בשני תלמידי חכמים, ומציג בהתאם את הספרות התורנית הממלאת את עולמם, שבה בנוסף לגמרא נכללים (לפי סדר הופעתם בסיפור):
על אלה נוסף ספר בדיוני אחד, "הורה גבר" (על "יורה דעה"), המיוחס לר' גבריאל ריינוש, רבו הבדיוני של ר' משה פנחס. לשמו של ספר בדיוני זה מאפיינים מקובלים של ספר תורני: הצירוף "הורה גבר" נלקח מפסוק בספר איוב:, המילה "גבר" בשם הספר רומזת לשם מחברו, גבריאל, המילה "הורה" רומזת לספר "יורה דעה", שבו עוסק ספר זה.
הקללה שבמאגיה רדומה - מקורותיו של הסיפור ב'מעשה בוך' (בזל, 1602)
אבידב ליפסקר מציין שפרק ג' בסיפור מבוסס על מסורת קדומה של סיפורים על תלמידי חכמים שעסקו בטחינת חיטים וחניכתם הייתה סמוך לריחיים. הידוע בהם הוא הסיפור שב'מגילת אחימעץ' על ר' אהרון מבגדאד שהכניע ארי שטרף את החמור שליד הריחיים בעזרת השבעה מאגית. סיפור זה התגלגל לאשכנז (כנדפס ב'מעשה בוך', סיפור מס' 162 על ר' שמואל החסיד), וממנו הסתעפו כמה סיפורים שבכולם מיוחסות לטוחנים על יד הריחיים סגולות מאגיות. עגנון עושה שימוש במוטיבים מן המסורת הסיפורית הזו כדי לצייר את משה פנחס כמי שהגיע מן המחוזות הפולקלוריים, הכפריים והמאגיים של הקהילה והתיישב במרכז הלמדני-עירוני שלה. הסיפור מביא לידי ביטוי את מאבקה של הלמדנות האליטיסטית במסורת רחוקה וקמאית זו.
הזיקה בין סיפור זה לסיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש בתלמוד
בתלמוד מסופר סיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש: ריש לקיש היה ליסטים, שבעקבות מפגש עם רבי יוחנן חזר בתשובה והפך לתלמידו של רבי יוחנן. בעת ויכוח הלכתי בין השניים בדבר גמר מלאכתם של הסכין, הפגיון והרומח (כשנגמרת מלאכת הכלי הוא מוכשר לקבל טומאה), הטיח רבי יוחנן בריש לקיש: "לסטאה בלסטיותיה ידע" - שודד שכמוך יודע ומכיר את מאפייני כלי הנשק בהם עסקה המחלוקת. בעקבות זאת נעלב ריש לקיש ואמר לרבי יוחנן שלא הועיל לו האחרון בהכנסתו תחת כנפי השכינה - שם היה "רבי" (מראשי חבורת הליסטים) וגם כאן, בבית המדרש הוא "רבי". עקב כך חלשה דעתו של רבי יוחנן. כתוצאה מזאת נחלש ריש לקיש ומת, ורבי יוחנן, שהצטער על מות תלמידו ובר הפלוגתא שלו, מת אף הוא.
עיבודים
הסיפור עובד להצגת יחיד בשם "יאָרצייט" על ידי השחקן שולי רנד. ההצגה עלתה יותר מ-600 פעמים, וזכתה לביקורות מחמיאות.
מיכאל שונוונדט
מיכאל שונוונדט (בדנית: Michael Schønwandt, נולד ב-10 בספטמבר 1953 בפרדריקסברג) הוא מנצח דני.
קורות חייו
מיכאל שונוונדט הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הדנית המלכותית והאופרה המלכותית בקופנהגן. לא מכבר הוביל את האופרה המלכותית אל בית האופרה החדש בקופנהגן, שם תעלה הלהקה מחזור שלם של טבעת הניבלונג מאת ריכרד וגנר בהפקה חדשה. שונוונדט הוא מראשי התומכים בעולם במוזיקה של קרל נילסן, שהקליט את כל הסימפוניות והקונצ'רטי של נילסן.
מיכאל שונוונדט כיהן גם כמנצח ראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין, מנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק ומנצח אורח ראשי של התיאטרון הלאומי דה לה מוניי בבריסל, בלגיה. הוא למד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, התקבל כמנצח קבוע לאופרה המלכותית בקופנהגן בשנת 1979 ובעונות הבאות ניצח על רפרטואר נרחב, החל במוצרט וכלה בקשישטוף פנדרצקי.
מאז עבד שונוונדט בשורה ארוכה של בתי אופרה מובילים בעולם, ביניהם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, האופרה של וינה, האופרה הלאומית של פריז, האופרה של שטוטגרט ופסטיבל ביירוית, שם ניצח על המייסטרזינגר מנירנברג.
הקריירה הקונצרטית מקיפה את אירופה והופעותיו כוללות את התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של וינה, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית של לונדון (עמה ביצע את כל הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן עם אלפרד ברנדל), הפילהרמונית של לונדון, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת פסטיבל בודפשט ותזמורת שווייץ המערבית.
שונוונדט הוציא הרבה הקלטות חשובות, מלבד רשימת הקלטותיו המקיפה ליצירות נילסן, ובתחום האופרה הקליט את "סלומה" של ריכרד שטראוס ואת "מעשה השפחה" של פול רודרס, על פי ספרה של הסופרת הקנדית מרגרט אטווד. שעליה ניצח בביצוע בכורה.
יש לי סימפטיה
יש לי סימפטיה הוא שיר שנכתב על ידי המשורר מאיר ויזלטיר, הולחן על ידי שלמה גרוניך ובוצע במקור על ידי נורית גלרון. זהו אחד השירים הידועים ביותר של גרוניך והמזוהים ביותר עמו.
רקע
השיר נכתב על ידי מאיר ויזלטיר ונכלל בספר שיריו "דבר אופטימי, עשיית שירים" שיצא לאור בשנת 1976.
השיר הולחן ועובד על ידי שלמה גרוניך עבור ערב שירי משוררים השלישי שארגנה תחנת גלי צה"ל בשנת 1980. במסגרת ערב שירי המשוררים, שנערך ביוזמת מחלקת התרבות של גלי צה"ל, הולחנו ובוצעו שירים שנכתבו על ידי משוררים. ערב שירי המשוררים השלישי הוקדש לעיר תל אביב שציינה את שנתה ה-70 ונערך בשיתוף עיריית תל אביב-יפו. את השיר הלחין גרוניך בעת ששהה בניו יורק. כשבוע לפני האירוע ביקש גרוניך את אישורו של ויזלטיר לשימוש ביצירתו. את השיר ביצעה נורית גלרון בליווי נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ב-1982 הכניסה גלרון את השיר לאלבומה "סימפתיה". השיר נכלל גם ב"אלבום משפחתי", אלבום משותף לגרוניך ולשם טוב לוי שיצא ב-1983, באלבום "מאחורי הצלילים" משנת 1984 שהוציאו יחד שלמה גרוניך ומתי כספי, ובאוסף "שלמה גרוניך - המיטב" שיצא ב-2010.
הווידאו קליפ לשיר צולם בחלקו באתרים שונים בתל אביב. בקליפ התזזיתי נראה גרוניך מנגן בפסנתר במדשאת כיכר המדינה, מתרוצץ עם כלבים, דוחף אוטובוס, רוקד על הפסנתר ומטפס על פסלים ברחבת מוזיאון תל אביב לאמנות.
בחודש מאי 2023 יצא ביידיש השיר "שירה זינגט שירה". מילים שכתב ליפה שמלצר- זמר-יוצר חסידי-אמריקאי לשיר.
תוכן השיר
השיר נפתח בשורה: "יש לי סימפטיה לאמנות קונספטואלית בתל אביב".
העיר תל אביב מתוארת בשיר כ"עיר בלי קונספציה", "טיח נופל" וכ"עיר בלתי מרגשת, מאורת טיח נואשת, נדנדת פח רועשת".
בשיר מובעת סימפתיה לאנשי תל אביב שמתוארים כמי שמתאמצים, מתרגשים, מתעקשים ומתייאשים. הסימפתיה מובעת לאנשי העיר למרות עירם והתאורים הלא מחמיאים כלפיה בשיר ואולי אף בניגוד לעיר.
המילה "סימפתיה" היא מילת מפתח בשיר, ומופיעה לא פחות מ-25 פעמים, והיא אף המילה החותמת את השיר.
שריף טירספול
מועדון כדורגל שריף טירספול (ברומנית: Sheriff Tiraspol) הוא מועדון כדורגל מולדובי, המייצג את העיר טירספול, בירת טרנסניסטריה, מדינה לא מוכרת בשטח מולדובה. הוא נוסד בשנת 1997 בשם טירס טירספול (Tiras Tiraspol) ומותגה מחדש בשנה שלאחר מכן כ'שריף' והתבססה במהירות בכדורגל המולדובי. המועדון זכה פעמיים בגביע אלופות חבר המדינות, טורניר הכדורגל החשוב ביותר בקרב מדינות ברית המועצות לשעבר, אף שחשיבותו פחתה מאז 2012 וזהו אחד ממועדוני הכדורגל המעוטרים ביותר במולדובה. ידוע בכינוי "הצרעות".
"הצרעות" רשמה את הופעת הבכורה שלה בליגת העל המולדבית בעונת 1998/99, כשזכתה גם בגביע הראשון שלה, גביע מולדובה. מאז הם צברו 20 תוארי אליפות, אחד עשר גביעים ושבעה סופרקאפ — כולם מהווים שיאי זכייה. בזירה האירופית, שריף הגיע לשלב הבתים ב ארבע פעמים והיא הקבוצה המולדובית הראשונה שהגיעה לשלב הבתים בליגת האלופות בעונת 2021/2022. היא גם הקבוצה המולדובית היחידה שניצחה את ריאל מדריד.
המועדון נקרא על שם נותנת החסות הראשית שלו, שריף, קונגלומרט המפעיל תעשיות שונות בטרנסניסטריה. משחקי הבית משוחקים במדי צהוב ושחור באצטדיון שריף, שאליו עבר המועדון בשנת 2002 ומכיל 12,746 מושבים.
הקבוצה נקראת לעיתים גם בקצרה אף סי שריף. יש להבדיל בינה לבין אף סי טירספול שהייתה קבוצה אחרת ויריבתה.
היסטוריה
המועדון הוקם במקור בשנת 1996 והתמודד בליגה השלישית במולדובה בשם טירס טירספול. ב-4 באפריל 1997, ויקטור גושאן, בכיר בשירותי הביטחון המקומיים שהיה לנותן חסות מרכזי, לקח חסות על המועדון שהפך לשריף ​​טירספול, על שם חברת "שריף", שבבעלותו.
שריף הצליחה להעפיל לליגה השנייה במולדובה ותחת אחמד אלסקרוב כמאמן, עלתה הקבוצה לליגה העליונה במולדובה. המועדון זכה בתואר הגדול הראשון שלו עם גביע מולדובה 1999. התואר הראשון של שריף בליגה הגיע בעונת 2000/01, שכללה גם את הזכייה השנייה בגביע המולדובי כאשר ניצחה את ניסטרו אוטאצ'י בפנדלים לאחר משחק ללא שערים. ניצחון הליגה היה הראשון מתוך רצף של עשרה תוארי אליפות רצופים עד 2010, כולל דאבל בשנים 2002, 2006 ו־2008 עד 2010. שריף זכתה בכל תוארי הסופר קאפ המולדובי בשנים 2004 עד 2010. שריף לא הצליחה לזכות בתואר 11 ברציפות על ידי דאצ'יה קישינב בעונת 2010/11, אך זכתה בעונה שלאחר מכן. בעונת 2014/15 שוב איבדה שריף את האליפות וסיימה שלישית למרות הפרש שערים גבוה יותר בין המועדונים.
הקבוצה זכתה בגביע חבר המדינות בשנים 2003 ו־2009 והפכה לקבוצה הראשונה ממולדובה שזוכה בתואר בינלאומי. שריף היה המועדון הראשון במולדובה שהחתים שחקנים מברזיל ואפריקה.
הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה למפעלים האירופיים בעונת, לגביע אופ"א, אז הפסידה כבר בסיבוב המוקדמות לקבוצת סיגמה אולמוץ הצ'כית. גם בעונה שלאחר מכן נכשלה בקבוצה בשלב המוקדמות, כאשר הפסידה לקבוצת אולימפיה לובליאנה מסלובניה.
בעונת הקבוצה שיחקה לראשונה בתולדותיה במוקדמות ליגת האלופות, אז עברה בסיבוב המוקדמות הראשון את קבוצת ארקאס אררט מארמניה אך הפסידה בסיבוב המוקדם השני לקבוצת אנדרלכט הבלגית. גם בעונה שלאחר מכן התמודדה הקבוצה בשלב המוקדמות, וגברה בסיבוב המוקדם הראשון על קבוצת ז'ניס אסטנה מקזחסטן אך הודחה בסיבוב המוקדם השני על ידי קבוצת גראצר א.ק. מאוסטריה.
הסיפור חזר על עצמו גם בעונה הבאה, עונת, כאשר הקבוצה גברה בסיבוב המוקדם הראשון על קבוצת פלורה טאלין מאסטוניה אך כשלה בסיבוב המוקדם השני מול קבוצת שחטאר דונצק מאוקראינה. גם עונת לא ניבאה אחרת, ולאחר שהקבוצה גברה בסיבוב המוקדם הראשון על קבוצת ג'אונסי אסץ' מלוקסמבורג היא כשלה מול קבוצת רוזנבורג הנורווגית. כך גם בעונת עם ניצחון על קבוצת סליימה וונדררס ממלטה והפסד לקבוצת פרטיזן בלגרד מסרביה ומונטנגרו. עונת התחילה והסתיימה בדיוק כמו קודמותיה, היא עברה את קבוצת פיוניק ירוואן מארמניה ומול קבוצת ספרטק מוסקבה הרוסית היא הוציאה תיקו 1-1 ביתי ותיקו 0-0 בחוץ, מה שלא הספיק בגלל הפרש שערי החוץ.
מזלה של הקבוצה המולדבית נשאר בעינו וגם עונת הסתיימה בצורה דומה, ניצחון על קבוצת רנז'רס מאנדורה והפסד לקבוצת בשיקטש מטורקיה. בעונת הקבוצה גברה בסיבוב המוקדם הראשון על קבוצת אקטובה מקזחסטן והודחה על ידי קבוצת ספרטה פראג מצ'כיה. בשלב המוקדמות השני של ליגת האלופות בעונת הקבוצה ניצחה את קבוצת אינטר טורקו מפינלנד ובשלב המוקדמות השלישי ניצחה את קבוצת סלביה פראג מצ'כיה. בשלב הפלייאוף הקבוצה הפסידה לקבוצת אולימפיאקוס מיוון ועברה לשחק בשלב הבתים בליגה האירופית. הקבוצה סיימה את שלב הבתים במקום השלישי בבית והודחה מהטורניר. בעונת 2010\2011 בפליי-אוף שיחקה נגד קבוצת פ.צ. בזל. המשחק הראשון הסתיים ב-0–1 שביר לשווייצרים מבזל אבל במשחק השני הובסה בביתה 0–3.
שריף טירספול הודחה ממוקדמות ליגת האלופות בעונת 2016/2017 על ידי אלופת ישראל לעונת 2015/2016 הפועל באר שבע. בסיום עונת 2016/2017 סיימה עם אותו מספר נקודות כמו סגניתה דאצ'יה קישינב ונערך משחק הכרעה שבמסגרתו שריף גברה על יריבתה בדו-קרב פנדלים בתוצאה 0–3. בעונת 2017/2018 אומנם הובילה את הבית שלה, בשלב הבתים של הליגה האירופית אך הודחה לבסוף עם מאזן של 2 ניצחונות, 3 תוצאות תיקו והפסד אחד.
בעונת 2020/2021 שריף זכתה באליפות אחרי שניצחה ב־32 מ־36 משחקים שלה והקדימה את סגניתה ב-16 נקודות; בעונת 2021/2022 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות לאחר שגברה בשלב הפלייאוף על דינמו זאגרב. במחזור הראשון בשלב הבתים הפתיעה את שחטאר דונצק עם ניצחון 2–0 בבית. במחזור השני הדהימה שריף את ריאל מדריד במשחק שנערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו כשגברה עליה 1–2. ברם לא הצליחה להעפיל לשמינית גמר ליגת האלופות וירדה לשלב 16 האחרונות ב.
במוקדמות ליגת האלופות 2023/2024 עברה שריף את השלב הראשון לאחר ניצחון 1–3 על פארול קונסטנצה בסיכום שני המשחקים. בסיבוב השני שיחקה הקבוצה מול מכבי חיפה, ניצחה במשחק הראשון בתוצאה 0–1, הפסידה 1–4 בגומלין בתום הארכה והודחה מהמשך ההשתתפות המפעל לאחר 2–4 בסיכום שני המשחקים.
אצטדיון הקבוצה
מאז הקמתה, שיחקה הקבוצה את משחקי הבית באצטדיון העירוני טירספול, שנבנה בתקופה הסובייטית.
ב־1 באוגוסט 2000, במערב בירת טרנסניסטריה, החלה בניית מתחם הספורט שריף, שעל פי תוכניות הנהלת החברה, היה אמור להפוך למחנה אימונים לפיתוח הכדורגל המקצועי באזור. שנתיים לאחר מכן, ביוני 2002, הוזמנה בניית הזירה הראשית.
המתחם כולל זירה ראשית, זירת ספורט קטנה, זירת כדורגל מקורה, שמונה מגרשי אימונים ובריכת שחייה באורך חמישים מטרים. שטח מתחם הספורט משתרע על שטח של מעל 65 דונם.
הזירה המרכזית היא אצטדיון כדורגל עם 12,746 מקומות ישיבה. כל הדוכנים מצוידים בסככים המגינים על הצופים ממזג אוויר גרוע, מותקנים מושבים נפרדים ממתכת. מגרש המשחקים, בגודל 120 על 80 מטר, עשוי מדשא טבעי, ישנה מערכת ניקוז, מערכת השקיה אוטומטית, שמצוידת גם במערכת חימום המגרש. האצטדיון מצויד במערכת טלוויזיה המאפשרת שידור חי של משחקים, תא וידאו בשטח כולל של 48 מ"ר. מגרש המשחקים מואר מהסככות של היציעים המערביים והמזרחיים ופועל בארבעה מצבים: 200, 400, 800 ו־1600 לוקס. אם מקור החשמל הראשי מנותק, מערכת החשמל של האצטדיון עוברת אוטומטית לספק גיבוי ובמידת הצורך למצב האוטונומי הקיים. הזירה מצוידת בציוד סאונד מודרני של חברת "Electro-Voice" הגרמנית. חדרי ההלבשה מצוידים בהתאם להמלצות אופ"א ויש חדרי חימום פנימיים לצוותים, הממוקמים ליד חדרי ההלבשה.
בשנת 2011 הציגה אופ"א כללים מעודכנים לתשתיות האצטדיון, בהקשר לכך, הזירה המרכזית של מתחם הספורט שריף עברה שיפוץ. בוצעה החלפה מלאה של הדשא, עם ציוד לאנשים עם מוגבלויות, מערכת הניקוז שופרה, מקומות חדשים לשחקנים מחליפים וצוות המאמנים של הקבוצות ונוספה מנהרה שמאפשרת לשחקנים להיכנס למגרש מהיציע.
במתחם יש גם זירה קטנה, שכוללת 8,914 מושבים. בנוסף למגרש כדורגל בגודל 105 על 68 מטר, יש באצטדיון שש מסלולי ריצה. הארנה הקטנה הוקמה בספטמבר 2002. מגרש הכדורגל כולל מערכת השקיה אוטומטית ומצויד במערכת חימום תת-קרקעית. כמו גם בזירה המרכזית, יש ציוד קול מותקן של חברת "Electro-Voice" ולוח וידאו בשטח של 48 מ"ר, המותקן מעל היציע הדרומי. בשנת 2011 בוצעו עבודות להחלפה מלאה של הדשא בדשא טבעי, מערכת החימום והניקוז של המגרש שופרה, נוספו דוכני פרשנות וחדרי עבודה לעובדי אופ"א.
ישנה זירה פנימית מחוממת ומקורה לחלוטין עם תפוסה של 3,570 צופים. המאפשרת לקיים משחקי כדורגל בתקופת סתיו-חורף. הזירה פועלת מאז המחצית השנייה של 2004. בניין הזירה הפנימית בגובה 37 מטר מצויד במערכות תמיכה הדומות לאלה המותקנות בזירה הראשית והזירה הקטנה של מתחם הספורט שריף. כולל מגרש המשחקים, בגודל 105 על 68 מטרים, כולל דשא מלאכותי מהדור הרביעי של FieldTurf, ולוח וידאו בשטח כולל של 40 מ"ר שמותקן ביציע הדרומי של האצטדיון. בחלקו הדרומי של האצטדיון יש מתחם מגורים לשחקני כדורגל ולצוות המאמנים של המועדון. הוא כולל חדרים של ארבעה כוכבים, חדר כושר וחדרי כושר לחימום, בהם ספורטאים יכולים להתאמן במזג אוויר גרוע, חדרי עיסוי, משחקים וחדרי מחשבים, מקלחות וסאונה עם בריכה קטנה. בחלק הצפוני של הזירה יש אולם משחקים גדול לתחרויות קטרגל, כדורעף, כדורסל, כדוריד וספורט אחר. האולם מיועד ל־860 צופים בישיבה, מצויד בלוח וידאו אלקטרוני וחדרי הלבשה המאפשרים לקבל בו זמנית שמונה קבוצות משחק.
סגל נוכחי
(קפטן)
(בהשאלה מלה אקידד) (בהשאלה מ-USC Kita)
ג'ון גילגוד
סר ג'ון גילגוד (באנגלית: Sir John Gielgud; 14 באפריל 1904 – 21 במאי 2000) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי, מבכירי שחקני התיאטרון בזמנו. גילגוד הוא אחד מהאנשים היחידים שקיבלו את כל פרסי תעשיית הבידור האמריקאי.
ביוגרפיה
ג'ון גילגוד נולד בדרום קנזינגטון שבלונדון, והוא אחיין של שחקנית התיאטרון האנגלייה אלן טרי. הוא בוגר RADA ("האקדמיה הבריטית המלכותית לאמנויות"), והופעותיו הראשונות בתיאטרון היו בתפקידים קלאסיים. גילגוד גילם תפקידים רבים בהצגות של הלהקה השייקספירית המלכותית, וגם ביים הצגות ללהקה. תפקידו כהמלט בשנת 1936 נחשב למשובח במיוחד. אחר כך שיחק במחזות של צ'כוב ואיבסן.
על אף שהופיע בסרטים כבר בשנות השלושים, לא בלט בתחום עד לתקופה מאוחרת יותר בחייו. בין תפקידיו הידועים בקולנוע :
גילגוד, בניגוד לאולביה, היה בעיקר שחקן תיאטרון. במשך השנים התאים את עצמו לאופנות המשתנות בתיאטרון, בהופעתו במחזות של הרולד פינטר. הוא נודע אף כבמאי תיאטרון, עם הפקות משל צ'כוב, שייקספיר וגרהם גרין.
בשנת 1981 זכה גילגוד בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו כראש המשרתים בסרט "ארתור", לצדם של דאדלי מור ולייזה מינלי. הוא זכה לשבחים רבים על תפקידיו בסרטים "ניצוצות", "לחפש את ריצ'רד" ו"אליזבת" (בו הופיע בתפקיד האפיפיור).
בין התפקידים הבולטים שגילם בטלוויזיה היו בסדרות "חמדת ימים", "מלחמה וזיכרון" ו"מרלין".
גילגוד קיבל תואר אבירות בשנת 1953, ב־1977 קיבל אות Companions of Honour, וב־1996 את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit).
הוא הופיע כ-80 שנים מחייו עד כמעט חודש לפני מותו בגיל 96. גילגוד לא נישא מעולם ושמר בקנאות על פרטיותו, אף שידוע היה ברבים כי הוא 'מתגורר עם מזכירו האישי'. עם מותו נחשפו יומניו ובהם לבטיו באשר להומוסקסואליות שלו. מרבית מבקרי בריטניה הגדירוהו כ- "..בעל הקול המושלם ביותר מבין שחקני בריטניה, בכל הזמנים;".
ברומה
קריירת מועדונים
ברומה גדל במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון. ב-10 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–1 למריטימו במסגרת המחזור ה-18 בליגת העל הפורטוגלית לעונת. ב-16 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על ז'יל ויסנטה במסגרת המחזור ה-19 בליגה. בסך הכל ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-3 בספטמבר 2013 חתם ברומה על חוזה לחמש עונות בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית. הוא ערך 57 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 12 שערים.
בשנת 2014 הושאל לגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית, אך לא שיחק במדי המועדון.
ב-14 ביולי 2015 הושאל ברומה למשך עונה אחת לריאל סוסיאדד מלה ליגה. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד דפורטיבו לה קורוניה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2015/2016. ב-3 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 ללאס פאלמאס במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-30 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 1–3 לריאל מדריד במסגרת המחזור ה-17. בסך הכל ערך 32 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-4 ביוני 2017 חתם ברומה בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה. ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במסגרת הגביע הגרמני. ב-19 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה, בהפסד 0–1 לשאלקה 04 במסגרת המחזור הראשון לעונת 2017/2018. ב-27 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–4 על פרייבורג במסגרת המחזור השני בליגה. בסך הכל ערך 42 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-28 ביוני 2019 חתם ברומה על חוזה לחמש עונות בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית.
ב-3 באוקטובר 2020 הושאל ברומה למשך עונה אחת לאולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-1 ביולי 2022 הושאל ברומה למשך עונה אחת לפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית. ב-29 בינואר 2023 נרכש על ידי פנרבחצה והושאל לספורטינג בראגה.
קריירה בינלאומית
ב-10 בנובמבר 2017 ערך ברומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 0–3 על נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות. ב-14 באוקטובר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–3 על נבחרת סקוטלנד במשחק ידידות.
אסטיפליה (ספינה)
אסטיפליה (ביוונית: Αστυπάλαια) הייתה אוניית משא יוונית שנשאה מטען מישראל, אשר נעצרה בשנת 1959 על ידי שלטונות מצרים כשניסתה לחצות את תעלת סואץ, עוכבה למשך חודשים ושוחררה רק לאחר שמטענה הוחרם.
הרקע
בשנת 1957, עם השלמת נסיגת צה"ל מסיני ומעזה, שנכבשו על ידי ישראל במלחמת סיני, נותר לממשלת ישראל לראות אם יישמר חופש השיט במצרי טיראן. ישראל החליטה להעביר במְצרים מטענים על גבי ספינות זרות שאינן נושאות דגל ישראל. הראשונה הייתה הספינה הדנית בריגיטה טופט שעברה את תעלת סואץ ביולי 1957 בדרכה מבורמה לחיפה, אך העיתונאי הישראלי רפי נלסון, שהיה על סיפונה, נעצר על ידי המצרים למשך עשרים יום.
הספינה השנייה, "האינגה טופט", הייתה אף היא ספינה דנית. זו ניסתה לעבור את תעלת סואץ במאי 1959, אך נעצרה על ידי שלטונות מצרים למשך תשעה חודשים והורשתה להפליג רק לאחר שמטענה הוחרם. הספינה השלישית הייתה אסטיפליה.
מעצר הספינה
אסטיפליה שוגרה בדצמבר 1959 על פי סיכום שהושג ביוני 1959 בעת ביקורו של מזכיר האו"ם דאג המרשלד בקהיר בניסיונו להביא, ללא הצלחה, לשחרורה של אינגה טופט, עם גמאל עבד אל נאצר, שלפיו מטעני ייצוא ישראליים שייחשבו כשייכים לקונים כבר מעת הישלחם מישראל, יורשו לעבור בתעלת סואץ בספינות שבבעלות לא ישראלית. הוא הדין באשר למטעני ייבוא לישראל, בתנאי שייחשבו כנמצאים בבעלות המוכר עד הגיעם לשם. כל זאת בתנאי כי לשיגור המשלוחים לא יתלווה פרסום.
על הפלגתה של אסטיפליה מחיפה נמסרה להמרשלד הודעה מראש והוא הביע את אמונתו שהמטען יעבור. ישראל הטילה איפול על תנועות הספינה ולמרות זאת היא נעצרה בפורט סעיד ב-17 בדצמבר 1959, בדרכה מחיפה לג'יבוטי ועל סיפונה מטען 400 טון מלט המיועד לקונה באסמרה.
מדינת ישראל פנתה לארצות הברית ולמזכיר האו"ם. האמריקאים הודיעו כי לא יתערבו וישאירו את העניין לטיפולו של המרשלד. מזכיר האו"ם הגיע לקהיר ב-20 בינואר 1960 אך ביקורו הסתיים בכישלון לאחר שהמצרים מסרו לו כי הספינה שוגרה כדי להכשיל את מאמצי מצרים לקבל הלוואה מן הבנק העולמי לפיתוח תעלת סואץ. באמצע חודש פברואר הודיע מזכיר האו"ם כי עליו לבדוק את מסמכי המטען של הספינה כדי לראות אם מעברה בתעלת סואץ הוא על פי הסיכום מיוני 1959 בינו לבין נשיא מצרים. בינתיים חלפו כבר חודשיים והספינה עודנה עצורה. הגיע חודש אפריל ומזכיר האו"ם טרם הביע את עמדתו.
שחרור הספינה
ישראל המציאה למזכיר האו"ם את מסמכי המטען של הספינה על אף ששללה את עצם הצורך בבדיקתם. בדיקת היועצים המשפטיים של האו"ם התארכה ורב החובל החליט ב-8 באפריל לפרוק את מטענה ולשוב לפיראוס. שגריר ישראל באו"ם מיכאל קומיי סיכם את פרשת הספינה בהודעה הבאה:
לאחר מעשה
לפרשת מעצר הספינה אסטיפליה היה ספיח - במחאה על מעצרה והחרמת מטענה הטילו פועלי נמל ניו יורק חרם על ספינת הנוסעים והמטען המצרית "קלאופטרה" שהגיעה לנמל ב-13 באפריל 1960 וסירבו לפרוק את מטענה על פי הוראת איגוד עובדי הים האמריקאי. בעוד הספינה המצרית תקועה בנמל ניו יורק הוחרמה ספינה מצרית אחרת "כוכב אסואן" בנמל מונטריאול שבקנדה שהגיעה ב-28 באפריל. בתגובה הוכרז ב-29 באפריל חרם ערבי על כל הספינות האמריקאיות והקנדיות שתגענה לנמלי מדינות ערב.
בחודש מאי הגיעה תגובתו של המזכיר. כשנשאל ב-5 במאי במסיבת עיתונאים על עמדתו, השיב ברוגזה כי מעולם לא הגיע להסכם עם נאצר למעבר ספינות הנושאות מטענים ישראליים בתעלת סואץ. בהשאלו על החרם שהוטל על הספינה קלאופטרה, השיב המזכיר כי "השיטות להשגת הפתרון צריכות להיות מדיניות בלבד". החרם על הקלאופטרה הוסר ב-7 במאי כאשר מחלקת המדינה האמריקאית הבטיחה לנקוט צעדים להגנה על ספינות וימאים אמריקאים בפני החרם הערבי.
עם שחרורה של האסטיפליה, לאחר החרמת מטענה, חודשיים לאחר שחרורה של האינגה טופט, המשיך לעמוד בעינו מצב חוסר האפשרות של ישראל להעביר ספינות ומטענים בתעלת סואץ. המצרים ריככו עמדתם לגבי חופש השיט של ספינות ומטענים ישראליים בתעלת סואץ רק כעבור חמש עשרה שנים, בשנת 1975, לאחר חתימת הסכם הביניים בין ישראל למצרים ואפשרו מעבר מטענים לישראל בספינות לא ישראליות. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979 ניתן למדינת ישראל חופש מעבר מלא בתעלת סואץ, לא רק לספנות האזרחית, אלא גם לספינות חיל הים הישראלי. בשנת 2009 עברה בתעלה גם צוללת ישראלית.
אסון המכביה
אסון המכביה הוא תאונה בה התמוטט גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של המכביה החמש עשרה, ב-14 ביולי 1997. באסון נהרגו ארבעה ספורטאים ו-69 נפצעו.
תיאור האירוע
בסביבות השעה שמונה בערב, התמוטט גשר ארעי שהוקם כדי לאפשר את מעבר משלחות המכביה לאצטדיון רמת גן. בשל קריסת הגשר נפלו למי נהר הירקון המזוהמים רוב חברי המשלחת האוסטרלית, בה היו 373 ספורטאים וחלק מחברי המשלחת האוסטרית, שמנתה 51 ספורטאים. תוצאות האירוע: ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית קיפחו את חייהם, 69 ספורטאים נוספים נפצעו בדרגות שונות של פציעה. עקב מכת הגשר במים, חומרים רעילים מתחתית הירקון עלו מעלה, והפגיעה בבריאותם של מי ששהו במים הייתה חמורה מכפי שהייתה אלמלא הזיהום בירקון. גם המחלצים שנכנסו למים על מנת לחלץ את הספורטאים נפגעו.
בעוד הספורטאים נמשים מן המים המשיך להתנהל טקס הפתיחה, במתכונת מקוצרת.
נפגעים
גרגורי סמול מת לפני הגעתו לבית החולים באותו יום, ככל הנראה מותו נגרם מחבלה עקב הנפילה עצמה. באותו היום מתה גם ייטי בנט מחנק. ב-26 ביולי 1997 12 יום לאחר מכן, מתה אליזבת סוויקי מזיהום. ב-10 באוגוסט 1997 מת וורן זינס מזיהום בדרכי הנשימה, ובנתיחה שלאחר המוות התגלה שהפטריה Pseudallescheria boydii, גרמה לזיהום בגופו.
מבין הפצועים התפרסמה האוסטרלית סאשה אלתרמן, שעברה למעלה משלושים ניתוחים.
חקירה ומשפט
בית המשפט קבע כי אסון המכביה קרה בגלל מחדל חמור שנגרם, בין היתר, על ידי הגורמים הבאים: המזמין יורם אייל שלא הסתייע בליווי הנדסי כשמסר את ההזמנה, קבע לוח זמנים קצר מדי, והכשיר את המעבר על הגשר ללא אישור מהנדס; הקבלנים יהושע בן עזרא וברוך קרגולה שפעלו ללא סיווג מתאים להקמת גשרים לפי חוק רישום קבלנים, ללא מנהל עבודה מוסמך, ללא יומן עבודה, והגדילו את מפתח הגשר ללא אישור מהנדס; המהנדס מיכה בר-אילן שתכנן את הגשר עבור קבלן שלא מוסמך להקים גשרים ולא ביצע פיקוח עליון או ביקורת על ביצוע העבודה; ואדם מישורי בעל חברת האירועים שתיווך בין הנהלת המכביה לקבלנים, הזמין את העבודה ללא העברת מידע על היקף השימוש בגשר, ביצע חלק מהעבודה ללא תיאום עם הקבלנים ובניגוד לתקן, ובחר את הקבלנים אף שלא היו מוסמכים על פי חוק לבצע את העבודה. חמישה אנשים הורשעו בגרימת מוות וחבלה ברשלנות. ארבעה מהם נשלחו לתקופות מאסר של חמישה עד 21 חודשים והחמישי נידון לשישה חודשי עבודות שירות. ערעור שהגישו על פסק הדין, נדחה.
לאחר האסון
האירוע הטראגי, כמעט גרם לנתק של מסורת קיום "המכביות" וגרם למתח בין מדינת ישראל ליהדות אוסטרליה, שטענה שישראל מתמהמהת לפצות אותם כחוק.
האסון גרם לכך שנעשו מאמצים גדולים בניקוי נחל הירקון מהמזהמים שהיו בו שנים רבות. כמו כן, היה יחד עם אסון אולמי ורסאי אחד הגורמים להקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט ורדימוס זיילר, בחודש יולי 2001.
טקס חציית המשווה
טקס חציית המשווה נקרא גם "טבילת קו המשווה" הוא מנהג מסורתי הנערך בכלי שיט החוצה לראשונה בהפלגה את קו המשווה. הטקס נושא אופי היתולי, נפוץ בין יורדי ים של רוב העמים. את טקס הטבילה עוברים אותם אנשי הצוות אשר להם זו חציית קו המשווה הראשונה. הטקס מתחיל במעין מסלול מכשולים ומסתיים בהנפקת "תעודת אבירות".
מקורות ומנהגים
טקס "טבילה" בחציית קו המשווה נהוג ברוב ציי העולם, באוניות הצי הסוחר, אוניות הנוסעים ואניות מלחמה. המסורת הזאת החלה קרוב לוודאי במחצית המאה ה-16, כאשר בחיפוש אחרי דרכים חדשות להודו, הימאים האירופים החלו לחדור למחצית הדרומית של כדור הארץ. באותה העת, האירופים ידעו מעט מאוד בדבר המבנה של כדור הארץ. חשבו אז שגבולות הארץ הם האיים הקנריים ומעבר להם הוא "ים החושך" הנורא. כתוצאה מהאמונות הטפלות ואמונה בכוחות עליונים, לטקסים על סיפוני האוניות היה אופי מיסטי.
מאחר שהספנים הראשונים אשר חצו את קו המשווה היו פורטוגזים וספרדים קתולים, הטקס אשר עיקרו היה נסיכה במי ים, קיבל את הכינוי "טבילה". עם הזמן, איבד הטקס את האופי הדתי שלו. לא ידוע במדויק כיצד ומתי הופיעו בטקס הדמויות המיתולוגיות. הימאים הולנדיים במאה ה-17 טבלו ללא נפטון. במאה ה-19 דמותו של נפטון מופיעה בכל טקס חציית קו המשווה.
היו גם וריאציות שונות של המנהג הזה. במאה ה-16 ההולנדים קיימו טקס באוקיינוס האטלנטי בקרבת החוף הפורטוגזי, האנגלים במעבר מצר גיברלטר והסקנדינבים במיצר קטגט. טקס דומה נחוג גם בעת חציית החוג הארקטי או אנטארקטי (66.5ºS /N), הפלגה בימים אלה היא די מסוכנת ורצוי שנפטון יהיה בין ידידי הימאי. הטקס עצמו שונה רק בכך, שבפמלייתו של נפטון מופיע גם דוב הקוטב.
בציי מדינות הנמצאות לחוף האוקיינוס הפסיפי כולל צי ארצות הברית נהוג טקס דומה בעת חציית המרידיאן 180 מעלות, קו התאריך הבינלאומי.
מרכיבי הטקס
בטקס מופיע אדם המחופש לדמותו של אל הים נפטון, אשתו אמפיטריטי ודמויות נוספות של שדים, דרקונים, שודדי ים ואחרים על פי דמיונם ויצירתיותם של מארגני הטקס.
הטקס מתחיל בסדרת השפלות, טבילה במים ומריחה בצבע ומסתיים בהענקת תעודה חתומה על ידי נפטון ורב החובל וחתומה בחותמת האונייה. הטקסט החגיגי תלוי בכישרונו האישי של מחברו, וכמעט תמיד מתחיל ב- בתעודה מצוין שם האונייה, קו האורך בו האונייה חצתה את קו המשווה ושמו הימי החדש של הנטבל. התעודה, מלבד להיות מזכרת, משמשת גם כהוכחה שהאיש נטבל ואינו חייב בטבילה נוספת בחייו.
הטקס בציי העולם
טקס טבילת קו המשווה - טקס מסורתי הנערך בכלי שיט העובר לראשונה בקו המשווה. הטבילה המשוונית היא מנהג בינלאומי, הנחגג על ידי צוותי אוניות סוחר, בתי ספר לשייט, אוניות נוסעים וספינות חילות הים. הטקס מתקיים רק בחצייה הראשונה של קו המשווה באותה ההפלגה.
בצי ארצות הברית
המנהג נעשה נפוץ בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. כ-1200 כלי שיט חדשים ואלפי ימאים חצו את קוו המשווה ב. ספר המנהגים בצי ארצות הברית מתאר בפורט את הטקס הנערך במרבית אוניות הצי. ערב לפני הטקס מופיעה דמות "דייבי ג'ונס" ומיידעת את קברניט האנייה בדרשותיו של נפטון. התהליך מאוד מסודר ותרגילי החניכות ברמה מינימלית של אלימות. יש גם נוסח קבוע של תעודת החצייה. והתאר המקובל הוא SHELLBACK היינו "בעל השריון הגב" במשמעות ימאי מנוסה.
בצי ארצות הברית נהוג גם לערוך טקס דומה בחציית ״קו התאריך הבין לאומי”, שמכונה ”כניסה לתחום דרקון הזהב”. ימאים שנכנסו ל”ממלכת נפטון” ול”לתחום דרקון הזהב” זוכים שם לכבוד מיוחד.
ימאים שזכו לחצות את האוקיינוס השקט בנקודה בה קו התאריך מצטלב עם קו המשווה זוכים לכבוד כפול ולתואר Golden Shellback שפירושו המילולי הוא ימאי ותיק ומנוסה.
בצי הצרפתי
בשנות החמשים והששים נשלחו קצינים מחיל הים הישראלי ללימודים כקדטים באקדמיה הצרפתית. בתוכנית הלימודים הפליגו הקדטים עם הסיירת ז'אן ד'ארק סביב העולם. במעבר קו המשווה לראשונה השתתפו בטקס שמח המבוסס על המסורת בצי ומושפע מהנצרות בה טובלים את החדשים.
בצי הסוחר הישראלי
הטקס שראשון של חציית קו המשווה באונייה ישראלית, התקיים, קרוב לוודאי, באונייה "כנרת" א/ק 59 בפיקודו של רב חובל פרננד ווייל. זאת הייתה ההפלגה הראשונה של אונייה ישראלית למערב אפריקה. משנות החמשים התקיימה תנועה למערב אפריקה להבאת בולי עץ לתעשיית הלבידים. אנשי צוות וגם משפחות שהפליגו באנייה עברו את הטקסים.
רב חובל הלל ירקוני מתאר טקס שעברה משפחתו שהפליגה עמו על האונייה "אשל", שחצתה את קו המשווה מצפון לדרום בקו אורך 7:45 מזרח בתאריך 17 ביולי 1965, בדרך מחיפה לגבון במערב אפריקה.
מבצע משווה
בתחילת שנת 1955 יצאה אח"י משגב (ק-30) להפלגה לדרום אפריקה. כל אנשי הצוות חיכו במתח רב לטקס החצייה, כאשר רק ארבעה מהמפליגים חצו את קו המשווה בעבר. מהם החובל טוביה סער נבחר לשחק את תפקידו של נפטון אליל הים. כל יתר המפליגים, בלא הבדל דרגה, חויבו לעבור את כל שלבי הטקס - מריחה בשמן, צביעה בצבע, טבילה במקווה המים המזוהמים, ולבסוף שטיפה במי ים בלחץ. ב-5 במרץ הוכנה הבריכה, ולמחרת ב-6 במרץ בשעה 15:15 חצתה 'משגב' את קו המשווה. שרון מפקד ה'משגב' העביר את סמכות הפיקוד לטוביה סער בתחפושת נפטון, והטקס החל.
הטקס נמשך עד הערב במהלכו ה'משגב' מתקדמת. קודם הוטבלו הקצינים, ואחריהם כלל המפליגים. הם עברו משיחה בשמן ובקמח, מרבץ במי שיפולים ושטיפה בזרנוקי מי ים, עד שכולם היו ראויים וקיבלו את תעודת "אביר הים" שהוכנה להם. לאחר הטקס האנייה התקדמה ב-12 קשר, כאשר הצוות והחובלים במשמרות ועבודות תחזוקה.
הפלגת הרקולס
מיד בתום מלחמת סיני בסוף שנת 1956 יצאו שלוש הפריגטות בנפרד מנמל חיפה להיערך בים האדום. ב־27 בנובמבר בשעות הערב חצתה אח"י מזנק (ק-32) את קו המשווה מצפון לדרום. ב-28 בנובמבר בשעות הבוקר טקס טבילה בבריכת הדלק הצוות כולל המפקד לוקח חלק בחגיגות מעבר קו המשווה. בערב מסיבת חנוכה בירכתי הפריגטה.
אח"י מבטח (ק-28) עברה את קו המשווה ב-5 בדצמבר חוצה הפריגטה את קו המשווה ונערך טקס חציית המשווה המסורתי. בתאריך 10 בדצמבר 1956 עברה אח"י משגב (ק-30) את קו המשווה מצפון לדרום. בעת המעבר מצפון לדרום ערכו צוותי הפריגטות את טקס חציית המשווה לפי כל הכללים. בחצייה מדרום לצפון נערך טקס חלקי - השלמה לנוסעים שהצטרפו לפריגטה בדרום אפריקה.
הפלגת מוניטין
ב 6 במרץ חצה כח בפיקוד סא"ל גדעון רז שכלל את אח"י קשת בפיקוד דוד הרפזי ואח"י רשף בפיקוד מיכה רם את קו המשווה וקיימו את טקס חציית המשווה על פי מיטב מסורת יורדי הים. הטקס התקיים בשעה 14:00 בדיוק כאשר חצו הספינות את קוו המשווה. אחרי הצהריים הגיע מברק ממפקד חיל הים בנימין תלם המברך את "אבירי הים".
מבצע בציר ענבים
זוג שני של ספינות סער 4 בפיקוד סא"ל אברהם אשור, שכלל את אח"י רומח (סער 4) בפיקוד סא"ל יצחק אלמוג (קורל) ואח"י כידון (סער 4) בפיקוד רס"ן אריה רונה. הועברו לאילת בהפלגה סביב אפריקה מבצע בציר ענבים ערכו טקס חציית המשווה ב-26 בספטמבר 1974.
ספינות סער 2
זוג שלישי של ספינות סער בפיקוד סא"ל אברהם בן שושן. אח"י חיפה (סער 2) בפיקוד דני מלמד ואח"י עכו בפיקוד אלכס טל, שייטו סביב אפריקה מבצע יופי והגיעו לשארם א-שייח' ב-1975. בדרכם ביצעו את טקס חציית המשווה.
פיגוע מקרר התופת בכיכר ציון
פיגוע מקרר התופת בכיכר ציון התרחש ביום שישי, 4 ביולי 1975, כ"ה בתמוז ה'תשל"ה, בכיכר ציון בירושלים. בפיגוע נפגעו 75 אנשים, מתוכם 15 הרוגים ו-60 פצועים. ארגון הפת"ח נטל אחריות לפיגוע. יוזם הפיגוע היה אחמד ג'בארה, המכונה "אבו סוכר".
הפיגוע
ביום שישי, 4 ביולי 1975, בסביבות השעה 9:30, הובא לכיכר ציון מקרר על ידי מחבל פלסטיני. המקרר עורר את חשדם של מספר אזרחים, אך כשפתחו את דלתו הוא נמצא ריק, משום שהמטען שהורכב משתי פצצות מרגמה, הוסתר בדפנות המקרר. אזרחית התקשרה למוקד המשטרה 100 אך התקשתה להשיג מענה מתאים. המקרר התפוצץ סמוך לשעה 10:00 בטרם הגעתה של המשטרה, וגרם ל-13 הרוגים וכ-70 פצועים. לאחר ארבעה ימים נותרו בבתי החולים 21 פצועים. לאחר מות שניים מהפצועים עלה מניין ההרוגים ל-15. היה זה אחד הפיגועים הגדולים בהיקפם עד אז.
החקירה
המשטרה מינתה צוות חקירה מיוחד והפיצה קלסתרונים של מבצעי הפיגוע. גשרי הירדן נסגרו כדי למנוע את בריחת המבצעים. על פי העדויות הובא המקרר למקום בטנדר פולקסוואגן כחול שחנה במגרש הרוסים. ברכב היו נהג, שנותר ברכב במהלך פריקת המקרר, וסבל שהוביל את המקרר בעגלת הובלה אל מקום הפיצוץ. העדים לא הצליחו למסור את מספר הרכב, גם לא בעזרת תהליך היפנוזה, למעט האות "ש" שציינה שהרכב הוא מאזור שכם. ניסיון לבדוק את כל הרכבים העונים לתיאור לא העלה ממצאים. גם הקלסתרונים לא הביאו להתפתחות בחקירה.
במרץ 1976 גילה שוטר מכונית נפץ במזרח ירושלים, ובעקבות הגילוי נעצרה חוליית מחבלים. בחקירה סיפר אחד מאנשיה שבהיותו ברבת עמון נאמר לו שגיבור פיגוע המקרר הוא מתורמוס עיא, אולם ניסיון לאתר את המפגע לא צלח. ביוני 1976 נעצרה חוליה נוספת של הפת"ח מטול כרם, ואנשיה הצביעו על אחמד ג'בארה כיוזם הפיגוע. בספטמבר 1976 נעצר ג'אברה עם כניסתו לישראל. לאחר חקירת שירות הביטחון הכללי הודה ג'אברה שתכנן את הפיגוע יחד עם באסם טבילה משכם. הפיגוע בוצע על ידי טבילה שהיה הסבל, וערבי נוסף ששימש כנהג, בעוד ג'בארה עזב את ישראל בבוקר הפיגוע, לפני הפיצוץ.
בפברואר 1977 פורסם דבר מעצרם של חברי החוליה שביצעו את הפיגוע בעיתונות. ביוני 1977 נדון ג'בארה למאסר עולם ועוד 30 שנות מאסר.
המפגעים
ג'בארה שחי שנים רבות בדרום אמריקה ובשיקגו, נתפס לאחר כשנה ונגזר עליו מאסר עולם ועוד 30 שנה במצטבר. הוא שוחרר מהכלא ביוני 2003, לאחר ריצוי 27 שנים, כמחווה של הדרג המדיני לרשות הפלסטינית, לקראת פסגת עקבה. הוא מת ברמאללה מהתקף לב ב-17 ביולי 2013, בגיל 78. "גיבור מבצע המקרר", כפי שכונה, זכה ללוויה צבאית ולדברי הוקרה מיושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, שיוצג על ידי המזכיר הכללי של משרדו, ועל ידי גורמים בכירים אחרים של תנועת פת"ח והרשות הפלסטינית.
טבילה המשיך לנסות להוציא פיגועים אל הפועל, אך הוא נמלט מישראל כיומיים לפני שהחוקרים עלו עליו, לאחר שהעריך שג'בארה נעצר. הוא היה מאמן חבלה של הפת"ח בדמשק במשך מספר שנים ולאחר מכן עבר לירדן והיה בכיר בפת"ח שם. לאחר הסכמי אוסלו ביקשה הרשות הפלסטינית להתיר לטבילה לשוב ליהודה ושומרון, אך ישראל סירבה.
השפעות הפיגוע
בעקבות הפיגוע התרחשו מהומות בשוק מחנה יהודה, ובשכונת מוסררה על התפר בין מערב ומזרח ירושלים שבהן ניסו יהודים לפגוע בערבים. רדיו אש"ף שידר שיר הלל למפגעים והסביר את יעילות מעשי הרצח ההמוניים להשגת המטרה.
הנרצחים
הנרצחים: שניים מהפצועים קשה נפטרו בהמשך:
חנן אביטל, שהיה חייל משוחרר טרי באותו הזמן, היה אחד מ-60 הפצועים בפיגוע. בעקבות פציעתו הוא שכב למעלה משנה בבתי חולים וזכה למספר ביקורים של רבי שלמה קרליבך שעימו הוא היה מיודד. לאחר החלמתו אביטל החליט לערוך פסטיבל זמר חסידי לילדים בבנייני האומה ולאחר מכן הקים את מקהלת פרחי ירושלים.
כמעט מלאכים
כמעט מלאכים (בספרדית: Casi ángeles) היא טלנובלה ארגנטינאית מצליחה לנוער, אשר הופקה ושודרה ברחבי העולם בין השנים 2007–2010. הסדרה הופקה על ידי כריס מורנה עבור רשת הטלוויזיה הארגנטינאית Telefe. בישראל, העונה הראשונה של הסדרה שודרה בערוץ ניקלודיאון ובערוץ דיסני והעונה השנייה, השלישית והרביעית בערוץ הילדים. בנוסף, החל מאמצע שנת 2008, ערוץ 2 שידר שידורים חוזרים של העונה הראשונה של הסדרה. ב-2010 בעקבות מותה של רומינה ז'אן בתה של כריס מורנה, החליטה מורנה לא להמשיך עם "כמעט מלאכים" לעונה חמישית, כך שהסדרה הסתיימה מוקדם מהצפוי.
בסדרה מופיעים מספר אלמנטים של מדע בדיוני, כגון נסיעה בזמן לעתיד, "שאיבה אל מימד אחר" ו-"אאודמון"(מימד אחר שנקרא אי הילדים המאושרים מקום ללא צרות ובעיות, ולכן חיים בו רק מאושרים).
במסגרת הסדרה הוקמה להקה בשם "Teen Angels" והיו חברים בה מריאנה אספוסיטו, אאוחניה סוארס, פיטר לנסאני, גאסטון דלמאו וניקולס ריירה. ללהקה יצאו ארבעה דיסקים עם שירים שונים ומגוונים והיו להם הופעות בארצות רבות כמו ספרד, ישראל, ארגנטינה, איטליה, פרו ועוד. לאחר סיום הסדרה אאוחניה סוארס פרשה מהלהקה ובמקומה הצטרפה ללהקה רוסיו איגרזבל. בשנת 2012 הלהקה התפרקה. בשנת 2013 יצא ללהקה סרט בשם "Teen Angels: el Adios 3D".
העונה הראשונה
פרקים 1–166 (166 פרקים)
בהמשך העונה מתגלים מספר דברים: סיילו מתגלה כאנחלס אינצ׳אוסטי, היורשת של אחוזת אינצ'אוסטי ושל הכסף הרב וכל הנכסים והרכוש של משפחת אינצ'אוסטי ובגלל זה חוסטינה, ברטולומה ומלווינה עושים הכול כדי שסיילו לא תזכור את עברה וגם כדי לזכות בירושה לעצמם, סיילו תגלה את זהותה האמיתית ובנוסף תמצא את אחותה, לוס אינצ'אוסטי: יתגלה שחוסטינה החביאה במשך שנים את לוס במרתף. היא סיפרה לה שהיא הבת שלה וגם שיש מלחמה ובגללה היא לא יכולה לצאת החוצה. מטרתה של חוסטינה הוא להסתיר את לוס מפני ברטולומה ולהסתיר מסיילו את אחותה. בהמשך מלווינה נכנסת להריון אך לא יודעים מי האב מאחר שהיה לה רומן עם מרכוס איברלוסיה (לוקאס פריירו). כריסטובל מגלה שניקו הוא לא אביו הביולוגי ושאביו הביולוגי הוא מרכוס איברלוסיה, אויבו של אביו (ניקולס באוור)
מלווינה מתחזה לאמו של כריסטובל כדי למצוא חן בעיני כריסטובל, אך זהו שקר שהמציא ניקו כדי שכריסטובל לא ידע שאמו נטשה אותו. מלווינה מגלה בסופו של דבר לניקו שהיא זו שהתחזתה לאמו של כריסטובל והם מתגרשים. טיאגו נוסע לחווה הישנה של סבא שלו וכשהוא חוזר הוא מספר למר שהוא בגד בה עם מלודי פס (מריה דל סרו) וקשה לה לסמוך עליו והם נפרדים. סיילו וניקולס מתחתנים, ביום החתונה ברטולומה בורח מהכלא ומצליח לחטוף את סיילו ומאיים להרוג אותה, חוסטינה מתקשרת לניקולס שמחכה לסיילו בכנסייה ומודיעה לו שברטולומה רוצה להרוג את סיילו. הוא מגיע לאחוזה כאשר ברטולומה יורה בסיילו, ניקולס מציל אותה ונפגע בעצמו, ברטולומה יורה בסיילו שוב על מנת להרוג אותה אבל השעון-השער של אאודמון נפתח, לוקח את סיילו לאאודמון ומציל אותה. מרכוס חוטף את כריסטובל ואת מלווינה ויוצא אתם במטוס מהמדינה, במהלך הטיסה מלווינה וכריסטובל מוצאים מצנחים וקופצים מהמטוס שנייה לפני שהמטוס מתרסק וכריסטובל ומלווינה ההרה מוצאים את עצמם בג'ונגל וכל זה קורה בזמן ש"טין אנג'לס" מגשימים את החלום בהופעה מרגשת.
העונה השנייה
בזמן הזה סיילו נמצאת באאודמון ושם גילתה מי השליח - אספרנסה באוור בתם של מלווינה וניקו. סיילו רוכשת ידע רב ופגשה את טיק טק (פטו מנחם) יצור קסום שמדריך אותה עד לקבלת המשימה שלה וכדי שזה יקרה הוא גורם לה לאבד את כל הזכרונות שלה מלבד המשימה שלה שהיא ״לעקוב אחרי השפן הלבן״ ומחזיר אותה לעולם האמיתי, כאשר היא חוזרת היא לא זוכרת דבר, התאגיד ברשות חואן קרוס יורק (מריאנו טורה) רודף אחריה כדי לתפוס אותה ושתושבי הבית הקסום לא יגלו שהיא חזרה, אך סלבדור מציל אותה ולוקח אותה תחת חסותו,
סיילו\לינדה (השם שהמציא לה סלוודור מאחר שהיא לא זכרה כלום) וסלבדור מתחילים להתאהב אחד בשני והם הופכים להיות חברים. החבורה מוצאת ספר בעל 7 מנעולים ומאבדת אותו כמה פעמים ובדרכי קסם הספר חוזר אליהם שוב ושוב. סיילו לא זוכרת את ניקו ומתחתנת עם סלבדור וכאשר ניקו מוצא את סיילו הנעדרת סלבדור לא מוכן לוותר על סיילו ונוצר משולש ביניהם. בעונה זאת הרשעים הם התאגיד בראשות חואן קרוס יורק (מריאנו טורה), הנבל הראשי של העונה שהוא בעצם רוח טפיל שנכנס לאנשים שעושים דברים רעים אך לאט לאט הורג אותם, הוא מעוניין בתעלומות של אאודמון ובעיקר בסיילו, שנבחרה בדיוק כמוהו להגיע למימד האחר (אאודמון) כך שזה אומר שגם לו יש כוחות וידע עצום. חואן קרוס, כדי להשלים את משימתו - להשליט טרור על החיים בבית הקסום (בעזרתם של טינה ולוקה הנשלטים על ידי פרנקה מאיירהולד (מנואלה פאל) ולמנוע בכל דרך את לידתה של פס, ביתם הקסומה של סיילו וניקו.
חואן קרוס כמעט והצליח לעשות לעבור לאאודמון שוב אך ניקו הצליח למנוע זאת ונשאב אל תוך השעון. בסוף העונה ניקו חוזר והוא וסיילו מתחתנים. בעונה זאת ילדים חדשים מצטרפים, מר מוצאת את אביה, זוגות מתחלפים, שקרים נחשפים, להקה חדשה נוצרת המורכבת מנצ'ו, טפי, סימון, ולריה ומלודי. חואן קרוס משפיע על טיאגו וגורם לו לחשוב שחואן קרוס נמצא בתוך מר והוא צריך להרוג אותה אך המניע הסודי היה שאם הוא יהרוג את מר, חואן קרוס יוכל להיכנס לגוף של טיאגו וכך יהיה בלתי מנוצח, אך ברטולומה נחלץ לעזרתם ומגן על מר והוא מת בזרועות טיאגו.
בעונה זאת נוצרו אהבות חדשות, מלודי הגיעה לבית ספר והיא הייתה הבחורה שאיתה טיאגו בגד במר בעונה הראשונה ובגלל זה נפרדו והם התחילו לצאת. מר התאהבה בסימון, חבר ילדות של טיאגו. היא, סיימון וטיאגו נקלעים למשולש אהבים בעל כורחם, אך לבסוף מר וטיאגו חוזרים זה לזה לאחר שמתגלה סוד אפל של מלודי. מלודי וסימון התחילו לצאת. בין טצ׳ו לחסמין היו לא מעט ריבים והוא התאמן באיגרוף והוא הפך ל"מלאך האדום", מין גיבור על שהמציא לעצמו. לבסוף הם חוזרים להיות ביחד. רמה מציל את ולריה מהרחובות, ולריה נאלצה לבחור בין חבר לשעבר או רמה. היא בוחרת ברמה. נצ׳ו וקרידד הופכים לזוג וכך גם טפי ולוקה.
טיק טק (פטו מנחם) מתגלה בפני הילדים ומסביר להם על כל הדברים הקסומים שקרו במהלך העונה. טיק טק מסביר לילדים שהם ״כמעט מלאכים״ וסיילו היא מלאך וניקו הוא השומר של אאודמון, ושחואן קרוס מנסה להחליש אותם והוא גרם להוריהם לנטוש אותם ובכך הפך אותם ליתומים. טיק טק גם מגלה שגם לילדים החדשים יש חלק משמעותי ושלא סתם הם הגיעו לבית הקסום. הילדים מוצאים מפתחות לאחר אירועים משמעותיים שקרו לכל אחד ואחד מהם, שהם פותרים משהו בחייהם האישיים. את המפתח האחרון הם מקבלים במהלך אירועי הפרקים האחרונים. העונה מסתיימת בכך שהילדים פותחים את הספר בעל שבעת המנעולים והכל רועד, בסצנה האחרונה הילדים וחוסטינה נשאבים לתוך המזרקה שנמצאת ממול השעון. שיא העונה השנייה מגיע אל תחרות להקה בתוכנית "בהמת פופ" בין טין אנג'לס (בו חברים מר, רמה טצ'ו טיאגו וחסמין) לבין "מאן" (Man) בו חברים נצ'ו, טפי, סימון, ולריה ומלודי.
העונה השלישית
פרקים 327–466 (140 פרקים)
העונה השלישית החלה בארגנטינה ב-20 באפריל 2009 ובישראל ב-1 בספטמבר 2009.
הם מתחילים ללמוד בבית ספר חדש, שנקרא מנדליי - מהמילה מנדלה (במקום המזרקה ניצבת מנדלה וסמל בית הספר גם הוא מנדלה), ומתמודדים כל אחד בדרכו עם מצבי קנאה, אהבה, אחווה ועוד.
במהלך העונה נפרדים כל הזוגות מהעונות הקודמות. טיאגו ולונה יוצאים, מר ופדרו יוצאים, חסמין וטצ׳ו נפרדים וכך גם לוקה וטפי, ולריה נדלקת על המורה חואן וקיקה מנסה להתקרב לרמה ובסוף מצליחה. בעונה מתרחשים אירועים שונים, בהם מותה של קרידד לאחר שרוחו של חואן קרוס משתכנת בגופה וכתוצאה מכך קרידד חוזרת לשנת 2009; רמה מתעוור; לבר של הטין-אנג'לס יש בעלים חדשים; וחסמין בהריון ולא יודעת מי האב (לבסוף מתגלה שהיא לא באמת בהריון מאחר שחואן קרוס חטף אותה,את טצ׳ו,מר וטיאגו וההורמונים שלהם השתנו),והריגתה של פס על ידי קמילו עקב ההשפעה של חואן קרוס. העונה מקדישה תשומת לב לנושא איכות הסביבה.