cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי הסלעים
אקולוגיה והתנהגות
צביי הסלעים סורקים תדיר את סביבתם כדי לוודא שלא נשקפת להם סכנה; כאשר יש זוג צביים, בדרך כלל אחד יאכל או ינוח בעוד שהשני ישמש כזקיף ויעמוד על מקום גבוה כדי לסרוק את האזור. בשעת סכנה הזקיף ישמיע קול של שריקה צורמנית שמזהיר גם את שאר בעלי החיים שבאזור. צביי הסלעים נמלטים בזריזות גדולה בסלעים בסיוע פרסותיהם, ומסוגלים לקפוץ על ארבע רגליהם בבת אחת לגובה של מטר ויותר בזכות רגליהם האחוריות הארוכות. על פי רוב הם ירוצו למרחקים קצרים ואז יסתתרו בשיחים או יעצרו ויבדקו אם עדיין נשקפת להם סכנה, מה שהופך אותם לטרף קל לציידים. פרוותם מספקת להם הסוואה מצוינת בסביבתם הסלעית, אולם זה נחוץ להם פחות מאשר לאנטילופות אחרות בשל ההגנה שהסלעים מספקים להם. אויביהם העיקריים של צביי הסלעים הם: נמרים, צבועים, תנים, קרקלים, סרוואלים, ונחשים גדולים, ובאזורי הסלעים הגבוהים הם עלולים להיטרף על ידי דורסי יום גדולים.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
לפי הערכות, כשני מיליון אנשים מתו עקב המלחמה, הרעב, והמחלות שנגרמו כתוצאה ישירה מהסכסוך. ארבעה מיליון תושבים בדרום סודאן נאלצו לעקור מבתיהם לפחות פעם אחת במהלך המלחמה (ולעיתים יותר מפעם אחת). מספר האזרחים שנהרגו במלחמה הוא מהגבוהים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר המלחמה התאפיינה גם בהיקף נרחב של הפרות זכויות אדם, ביניהם אירועי טבח המוני ועבדות בהיקף רחב.
צבי הסלעים
אקולוגיה והתנהגות
תוחלת חייו של צבי הסלעים בטבע עד 15 שנים.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
רקע וגורמים למלחמה
מגמה מרכזית שבאה לידי ביטוי כמעט לכל אורך ההיסטוריה הסודאנית, היא המאבק המתמשך בין השלטון המרכזי, המבקש להרחיב את תחום שליטתו, ובין גורמי מפתח באזורי הפריפריה הסודאנית, שהעלו פעמים רבות טענות בדבר דחיקה לשוליים. השלטון המרכזי, אשר התבסס באופן מסורתי לאורך נהר הנילוס, נאבק במשך מאות שנים על מנת להחיל את שליטתו גם באזור פנים סודאן, הרחק מהנילוס. מאז המאה ה-18, הממשלות המרכזיות ששלטו באזור סודאן פעלו באופן שיטתי ומתמשך על מנת להשליט את כוחן ולנצל את האזור הדרומי והפריפריאלי של סודאן, במקרים רבים תוך התנגשות ישירה מול האוכלוסיות שהתגוררו באזורים אלו.
צבי הסלעים
איומים ושימור
רבע מהאוכלוסייה של צבי הסלעים מצויה כיום באזורים מוגנים, ביניהם: הפארק הלאומי הרי סימן והפארק הלאומי הרי באלה באתיופיה, הפארק הלאומי סרנגטי שבטנזניה ושמורות מסאי מארה וצאבו שבקניה, שמורת לואנגוואה (זמביה), נאיקה-פלאטאוו (מלאווי), ה"פארק הלאומי נמיב-נאווקלופט" (נמיביה), ה"פארק הלאומי מאטובו" (זימבבואה), "הפארק הלאומי הרי הזברה" והפארק הלאומי קרוגר שבדרום אפריקה ועוד. כמו כן יש מספרים גדולים מאוד שחיים בתוך שטחים חקלאים בנמיביה ודרום אפריקה.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
רקע וגורמים למלחמה
מספר מקורות תיארו את הסכסוך המתמשך כמאבק דתי, כאשר ניסיונותיו המתמשכים של השלטון המרכזי המוסלמי לכפות את עקרונות הדת המוסלמית והשריעה על הלא-מוסלמים תושבי הדרום, הובילו למאבק אלים, ובסופו של דבר למלחמת אזרחים. בתקופה בה סודאן נשלטה על ידי הבריטים, השלטון הבריטי חילק את סודאן למחוז צפוני ולמחוז דרומי, כאשר כל מחוז נוהל בנפרד. בתקופה זו, אופיו של המחוז הדרומי היה דומה במידה רבה לזה של יתר המושבות הבריטיות במזרח אפריקה - קניה, טנגניקה ואוגנדה, בעוד שאופי המחוז הצפוני היה דומה יותר למחוז המצרי דובר הערבית.
צבי הסלעים
איומים ושימור
האוכלוסייה העולמית של צבי הסלעים נאמדת בכ-42,000 פרטים.
מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
רקע וגורמים למלחמה
במהלך השנים הראשונות של הממשל הבריטי בסודאן, הבריטים מנעו מהערבים תושבי הצפון מלהחזיק בעמדות כוח בדרום, המתאפיין במנטליות ובמסורות אפריקאיות, ואף המסחר היה מצומצם בהיקפו בין שני המחוזות. עם זאת, החל משנת 1946, הבריטים נכנעו ללחץ הצפוני והחלו לפעול לשילוב בין שני המחוזות. הערבית נהפכה לשפת הממשל בדרום, ותושבי הצפון הערבים החלו לתפוס עמדות מפתח בממשל בדרום. בתגובה, חברי האליטה בדרום, ברובם המכריע דוברי אנגלית, התרעמו על שינוי מגמה זה, אשר הדיר אותם מחוץ לממשלתם. במסגרת מגמת הדה-קולוניזציה, עמדות המפתח בממשל המקומי בדרום נמסרו ברובן לחברי האליטות הצפוניות שמקום מושבן בח'רטום, מה שגרר אי שקט בדרום.
החל משנת 1950 ועד לתום השלטון הבריטי בסודאן בשנת 1956, הבריטים פעלו באופן הדרגתי לקראת מתן עצמאות לסודאן, אבל תהליך זה התבסס בעיקרו על חיזוק האליטה הצפונית, תוך הזנחת בני האליטה בדרום. כך לדוגמה, במהלך המשא ומתן וההכנות הרשמיות לקראת מתן העצמאות לסודאן, מנהיגים דרום סודאנים כלל לא הוזמנו לקחת חלק במגעים. במהלך שנת 1953, הוועדה הסודאנית שלקחה חלק במגעים מול השלטון הבריטי כללה רק 6 מנהיגים מהדרום, אף שבאותו הזמן היו כ-800 מנהיגים דרומיים שאחזו במשרות מפתח במחוז הדרומי.
מלחמת העולם השנייה מצידה הסבה את תשומת הלב לסוגיית המשאבים הטבעיים. באזור שבין צפון ודרום סודאן משתרעים שדות נפט נרחבים, וכתוצאה מכך אינטרסים של גורמים זרים היו מעורבים בעתיד האזור באופן משמעותי (לאורך השנים, ההכנסות מהאזור הופקעו לטובת אינטרסים מערביים, כפי שקרה בניגריה). מנהיגי הצפון ביקשו לשלוט במשאבים אלו, זאת בשל מיקומו הגאוגרפי של המחוז הצפוני בקצה מדבר סהרה, אשר אינו מתאים לצורכי חקלאות. בהשוואה, דרום סודאן נהנית משיעור גבוה משמעותית של גישה למים ואדמה פורייה, בשל מספר יובלי הנילוס העוברים באזור ומשקעים כבדים ביחס לאזור הצפוני. מסיבה זו, מנהיגי המחוז הצפוני ראו חשיבות עליונה בשליטה על אזור שדות הנפט, כאשר תוצרי הנפט היוו כ-70% מכלל הרווח של סודאן מייצוא, ותרמו בעיקר לפיתוח המחוז הצפוני.
בתקופה זו, המחוז הדרומי התאפיין גם במספר רחב של סכסוכים עקובי דם בין השבטים השונים בדרום. עיקר הקונפליקט התנהל בין שבטי הנואר והדינקה, אך גם בקרב קבוצות אתניות אחרות. מאבקים מקומיים בין שבטים אלו המשיכו להתרחש גם לאחר קבלת העצמאות הדרום סודאנית.
בין השנים 1955 ל-1972, התלקחה בדרום סודאן מלחמת אזרחים בין תושבי הצפון המוסלמים ותושבי הדרום הנוצריים. המלחמה הסתיימה ב-1972, עם חתימת הסכמי אדיס אבבה. ההסכמים כללו מתן אוטונומיה דתית ותרבותית לדרום הנוצרי.
הפרת הסכם אדיס אבבה
לאחר תום מלחמת האזרחים הראשונה, הסכמי אדיס אבבה שולבו בחוקה של סודאן; ההפרה של ההסכם מצד שלטונות סודאן הובילה ישירות למלחמת האזרחים השנייה.
ההפרה הראשונה של ההסכם התרחשה בשעה שנשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, ניסה להשתלט על שדות הנפט שהשתרעו באזור הגבול שבין הצפון והדרום. נפט התגלה לראשונה בבנטיו ב-1978, בדרום כורדופאן ובחלק העליון של הנילוס הכחול ב-1979, בשדה Unity oilfield ב-1980, בשדה Adar oilfield ב-1981, ובהגליג ב-1982. גילוי שדות הנפט הוביל את השלטון הסודאני להפנים את הרווחים הכלכליים המשמעותיים שיצמחו למי שישלוט בשדות אלו.
פונדמנטליסטים אסלאמיים בצפון התנגדו לעקרונות הסכם אדיס אבבה, אשר הוביל לאוטונומיה בקרב הרוב הלא-מוסלמי בדרום סודאן. השפעתם של הפונדמנטליסטים על המשטר הסודאני גדלה בהדרגה, ובשנת 1983, הנשיא נומיירי הכריז כי סודאן, על כל חלקיה, היא מדינה אסלאמית, הכרזה שמשמעותה בפועל הייתה סופו של הממשל האוטונומי בדרום, ומשכך הפרה ישירה של הסכם אדיס אבבה.
צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA)
זמן קצר לאחר ההכרזה בדבר ביטול האוטונומיה הדרומית, צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) נוסד בשנת 1983 בתור קבוצת מורדים, אשר מטרתה הראשונית הייתה לחדש את השלטון האוטונומי בדרום סודאן, וזאת באמצעות מאבק חמוש כנגד השלטון המרכזי בסודאן. התנועה, שהונהגה על ידי ג'ון גראנג, אמנם הייתה מבוססת על תומכים ומתנדבים בדרום סודאן, אך בהצהרותיה הפומביות הכריזה כי היא פועלת לטובת כלל אזרחי סודאן המדוכאים על ידי השלטון המרכזי. בימיה הראשונים, התנועה המשיכה לדגול בקיומה של סודאן המאוחדת, תוך ביקורת על פעילותו של השלטון המרכזי, אשר מדיניותו, וביטול האוטונומיה הדרומית, הובילה בהדרגה ל"התפוררות" לאומית.
1985–1991
ב-6 באפריל 1985, קצינים בכירים בצבא הסודאני, בראשות הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב, הובילו הפיכה צבאית במדינה. בין פעולותיה הראשונות של הממשלה החדשה הייתה השעיית החוקה של 1983, ביטול הצו המכריז על סודאן כמדינה אסלאמית, ופירוק מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של סודאן. בעקבות ההפיכה, השלטון במדינה עבר רשמית לידי מועצה צבאית, שכללה 15 חברים, וזאת עד לקיומן של בחירות חופשיות, כפי שהתחייב הצבא. עם זאת, החלת השריעה כחוק המדינה בכל רחבי סודאן לא בוטלה.
במהלך חודש אפריל 1986, ולאחר שהתקיימו הבחירות כמובטח, המועצה הצבאית, ששלטה בפועל בסודאן בעקבות ההפיכה הצבאית, פינתה את מקומה לממשלה אזרחית שנבחרה בבחירות הכלליות. בראש הממשלה החדשה עמד ראש הממשלה צאדק אל-מהדי ממפלגת האומה. הממשלה התבססה על קואליציה בין מפלגת האומה, מפלגת האיחוד הדמוקרטי, מפלגת החזית האסלאמית הלאומית (NIF) של חסן א-תראבי, ומספר מפלגות קטנות בעלות אוריינטציה דרומית. קואליציה זו עברה מספר שינויים במהלך השנים הבאות, אך ראש הממשלה צאדק אל-מהדי, ומפלגת האומה שבראשה עמד, המשיכו למלא תפקיד מרכזי בממשלה.
בין הסלמה למשא ומתן
במאי 1986, אל-מהדי וממשלת הקואליציה החלו במשא ומתן לשלום עם צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) בראשותו של ג'ון גראנג. באותה השנה צבא השחרור, יחד עם מספר מפלגות סודאניות, קיים פגישה משותפת באתיופיה, אשר הסתיימה בהכרזת ״סכר הקוקה״. הכרזה זו קראה לביטול החוק השרעי בסודאן, ולמעבר למשטר חוקתי ומתן אוטונומיה לדרום. ב-1988, צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי ניסחו במשותף תוכנית שלום שקראה לביטול ההסכמים הצבאיים עם מצרים ולוב, הקפאה של חוקי השריעה, סיום מצב החירום במדינה, והפסקת אש במלחמת האזרחים. חרף זאת, דווקא במהלך תקופה זו מלחמת האזרחים במדינה התעצמה באופן ניכר, מספר ההרוגים נסק, והכלכלה הלאומית המשיכה להתדרדר, מה שאף הוביל לפרוץ מהומות המוניות בעקבות עליית המחירים של מוצרי היסוד ב-1988, מה שהוביל להתערבות ממשלת סודאן ולביטול עליות המחירים.
במהלך נובמבר 1988, ראש הממשלה צאדק אל-מהדי סירב לאשר את עקרונותיה של תוכנית השלום שגובשה על ידי צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי, מה שהוביל לפרישתה של מפלגת האיחוד מהממשלה. הממשלה החדשה שהקים אל-מהדי התבססה על מפלגת האומה, יחד עם מפלגת החזית הלאומית האסלאמית הפונדמנטליסטית (NIF). בפברואר 1989, הצבא הציג לראש הממשלה אל-מהדי אולטימטום: או שיפעל לטובת הסכם שלום מול המורדים, או שיודח מתפקידו. אל-מהדי בחר באפשרות הראשונה, והזמין פעם נוספת את מפלגת האיחוד הסוציאליסטי להצטרף לממשלה, כאשר הממשלה החדשה אישרה את תוכנית השלום של צבא השחרור של העם ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי. כמו כן, בשלב זה נקבע תאריך לקיום ועידה חוקתית, במהלך ספטמבר 1989.
ההפיכה הצבאית של 1989
מצב העניינים השתנה פעם נוספת ב-30 ביוני 1989, בשעה שקצינים בצבא הסודאני, בהנהגת הקולונל עומר חסן אל-באשיר, שנתמך על ידי מפלגת החזית האסלאמית (NIF), ביצע הפיכה צבאית והפיל את ממשלתו של אל-מהדי. בעקבות ההפיכה, אל-באשיר הפך למנהיג הטוטליטרי של סודאן בתור הנשיא, ראש הממשלה, ומפקד הכוחות המזוינים כאחד.
הממשל הצבאי החדש בראשות אל-באשיר אסר על קיומם של איגודים מקצועיים, מפלגות פוליטיות, ומוסדות אחרים בעלי אוריינטציה "שאינה דתית". במקביל, כ-78,000 אנשי צבא, משטרה ומנהל אזרחי ״טוהרו״ על מנת לעצב מחדש את השלטון במדינה.
חוק העונשין של 1991
ב-1993, הממשלה העבירה את רוב השופטים הלא-מוסלמים שכיהנו בדרום לצפון, והחליפה אותם בשופטים מוסלמים באזור הדרום. במקביל, פעילותה המוגברת של משטרת הסדר הציבורי לאכיפת השריעה בצפון, הביאה למעצרם ולהשתת עונשים חמורים על תושבי הדרום ומיעוטים אחרים, שהתגוררו באזור הצפוני.
המשך המלחמה: 2001-1991
לקראת סוף שנת 1989, ולאחר שורה של פעילויות צבאיות מוצלחות, צבא השחרור של העם הסודאני החזיק בשטחים נרחבים במחוזות אקווטוריה, בחר אל-ע'זאל, מדינת הנילוס העליון, וכן פעל בחלקים הדרומיים של דרפור, כורדופאן והנילוס הכחול. במקביל, הממשלה הסודאנית שלטה על מרבית הערים הגדולות בדרום, כולל ג'ובה, ואו ומלקאל. הפסקת האש לא רשמית בין הצדדים התמוטטה באוקטובר 1989.
ביולי 1992, מתקפה יזומה מצד כוחות הממשלה השיגה שליטה על מרבית שטח דרום סודאן, ואף הצליחה להשתלט על מטה צבא השחרור של העם הסודאני בטוריט.
הן כוחות הצבא הסדיר, והן כוחות המיליציה הממשלתית הידועים לשמצה (מוכרים גם בשם צבא ההגנה של העם, PDF) נהגו לתקוף ולפשוט בשגרה על כפרים בדרום סודאן ובהרי נובה. ממשלות סודאן נהגו לאורך השנים לעשות שימוש רחב בכוחות חמושים שאינם מהווים חלק מהצבא הרגיל, במעין מלחמת פרוקסי, במיוחד בדרום סודאן ובאזורי הגבול בין הצפון והדרום, לצורך ניהול המלחמה ועל מנת לשמור על מצבת הצבא הסדיר. מיליציות אלו גויסו להלכה באופן מקומי בכל אזור ואזור, אך בפועל הגיוס נעשה עם קשרים סמויים מובהקים לגורמים בממשלה הסודאנית. חלק ניכר מהמיליציות החמושות שפעלו באזור ח'רטום לטובת הממשלה לדוגמה, עשו זאת בהנחיית החזית האסלאמית (NIF), כחלק מטקטיקת "הפרד ומשול".
מחלוקת פנימית בקרב צבא השחרור של העם הסודאני
באוגוסט 1991, מחלוקת פנימית בקרב המורדים הובילה את יריביו של הקולונל גראנג, מנהיג צבא השחרור של העם הסודאני, להתפצל מהצבא וליצור את מה שכונה "פלג נאסיר של צבא השחרור של העם הסודאני". הניסיון להדיח את גראנג הובל על ידי רייק מכאר ולאם אקול. בנובמבר 1991, פלג נאסיר ביצע את טבח בור, במהלכו נהרגו כ-2,000 אזרחים. בספטמבר 1992 התפצל מצבא השחרור פלג נוסף, בהנהגת ויליאם ניון באני, ובפברואר 1993 התפצל פלג שלישי מהצבא, בהנהגת קרובינו קואנין בול. ב-5 באפריל 1993 הכריזו שלושת הפלגים הפורשים מצבא השחרור במסיבת עיתונאים בניירובי שבקניה, על הקמת קואליציה משותפת, בשם "צבא השחרור המאוחד של העם הסודאני".
התנהלות ממשלת סודאן
במהלך השנים 1990–1991, הממשלה הסודאנית תמכה בסדאם חוסיין בתקופת מלחמת המפרץ. תמיכה זו הובילה לשינוי לרעה ביחס האמריקאי כלפי השלטון הסודאני. הממשל האמריקאי תחת הנשיא ביל קלינטון הכריז על איסור השקעות של אמריקאים במדינה, ואף העביר כסף לשכנותיה של סודאן על מנת לסייע בהדיפת הכוחות של ממשלת סודאן שנהגו לחצות את הגבול במסגרת הלחימה כנגד המורדים. במקביל, ארצות הברית החלה בקמפיין דיפלומטי על מנת "לבודד" את סודאן, מה שהוביל יותר ויותר מדינות להתייחס אליה כאל מדינה סוררת.
מאז 1993, שכנותיה של סודאן, אריתריאה, אתיופיה, אוגנדה, וקניה, פעלו לקידום יוזמת שלום בסודאן בחסות הרשות הבין-ממשלתית לפיתוח (IGAD), ללא הצלחה. חרף החוסר בהתקדמות ממשית, הרשות יזמה בשנת 1994 את פרסום הצהרת העקרונות (DOP), במטרה להגדיר את המרכיבים החיוניים הדרושים לצורך יישוב הסכסוך בצורה צודקת; ההצהרה התייחסה בין היתר ליחסי דת-מדינה, חלוקת הכוח בין הצפון והדרום, חלוקת המשאבים הטבעיים, וזכותו של הדרום להגדרה עצמית. הממשלה הסודאנית סירבה לחתום על הצהרת העקרונות עד שנת 1997, לאחר שורת הפסדים של כוחות הממשלה בקרבות כנגד צבא השחרור.
התנהלות צבא השחרור של העם הסודאני
באותה השנה, אריתריאה, אתיופיה ואוגנדה הגבירו את היקף הסיוע הצבאי לצבא השחרור, עד כדי שליחת כוחות צבא סדיר לתוך סודאן. עם זאת, המעורבות הצבאית האתיופית והאריתראית נחלשה בשעה ששתי המדינות נקלעו לסכסוך גבולות ב-1998, והמעורבות האוגנדית נחלשה בעקבות ההתמקדות האוגנדית בסכסוך ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 1997, שבע קבוצות שפעלו לצד הממשלה, בראשות רייק מכאר, לשעבר סגנו של קולונל גראנג בצבא השחרור המאוחד, חתמו על הסכם השלום של חרטום עם החזית האסלאמית הלאומית, מה שהוביל להקמתו הרשמית של צבא ההגנה הדרום סודאני (SSDF), כארגון גג לקבוצות השונות. עוד ב-1997, הממשלה חתמה על הסכמי פשודה והרי נובה מול מספר פלגים מורדים. רבים מאותם המורדים לשעבר, שחתמו על ההסכמים מול הממשלה, עברו לאחר מכן לחרטום, שם מילאו תפקידים שוליים במסגרת הממשלה המרכזית, וחלקם אף שיתפו פעולה עם הממשלה כנגד צבא השחרור של העם הסודאני. הסכמים אלו בין הממשלה לארגוני המורדים התבססו במידה רבה על הצהרת העקרונות משנת 1997, ובין היתר ההצהרה בדבר מתן מידה מסוימת של אוטונומיה לדרום, כמו גם הזכות להגדרה עצמית.
חתימה על הסכם שלום
שיחות השלום בין המורדים מהדרום והממשלה התקדמו בצורה משמעותית במהלך שנת 2003 ותחילת 2004, זאת חרף המשך הקרבות בחלקים שונים של דרום המדינה. המגעים הובילו בסופו של דבר לחתימת הסכם השלום בין הצדדים ב-9 בינואר 2005, בניירובי.
התערבויות חיצוניות וסיוע הומניטרי
בעקבות מחאה פנימית, ממשלתו של אל-מהדי אישרה במרץ 1989 תוכנית סיוע הומניטרי מטעם האו"ם בשם "מבצע הצלה סודאן", במסגרתה כ-100,000 טונות של מזון הועברו לתושבים האזורי העימות בדרום, מה שסייע במניעת התפשטות רעב המוני.
בשנת 1999, מצרים ולוב פרסמו את היוזמה המצרית-לובית (ELI). בשלב הזה, הניסיון של הרשות הבין-ממשלתית לבצורת ולפיתוח (IGADD) להתניע את תהליך השלום בין הצדדים - הגיע למבוי סתום. המטרה העיקרית של היוזמה המצרית-לובית הייתה לשתף בשיחות השלום גם חברי אופוזיציה לא-דרומיים (במיוחד מקרב האופוזיציה בצפון סודאן). עם זאת, מאחר שהיוזמה נמנעה מלגעת בנושאים שנויים במחלוקת, כגון האפשרות של פרישת הדרום מהמדינה, צבא השחרור של העם הסודאני נמנע מלאמץ אותה, מה שהוביל במידה רבה לחוסר הצלחתה בפריצת המבוי הסתום בין הצדדים.
במהלך חודש ספטמבר 2001, חבר הסנאט של ארצות הברית, ג'ון דנפורת', נשלח מטעם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש כשליח נשיאותי למען השלום בסודאן. תפקידו של דנפורת' היה לבחון האם ארצות הברית תוכל למלא תפקיד משמעותי בסיום מלחמת האזרחים, ובשיפור המצב ההומניטרי באמצעות משלוח סיוע לאזורי הלחימה, במטרה לסייע ולהפחית את הסבל של תושבי סודאן המתגוררים באזורי העימות.
ילדים-חיילים במלחמה
לאורך כל מלחמת האזרחים, כוחות לוחמים מכל הצדדים גייסו ילדים לשורותיהם בתפקידי לחימה וסיוע. בהסכם השלום משנת 2005 נקבע כי ילדים-חיילים ישוחררו וישלחו לביתם, כאשר צבא השחרור טען ששחרר 16,000 ילדים-חיילים לביתם בין 2001 ו-2004. עם זאת, משקיפים בין-לאומיים גילו שהילדים ששוחררו גויסו במקרים רבים מחדש על ידי צבא השחרור. נכון לשנת 2004, היו בין 2,500 ל-5,000 ילדים בשירות הצבא השחרור. בעקבות הגילוי, המורדים הבטיחו לפרוק מנשקם את כל הילדים עד סוף 2010, מטרה שלפי הנתונים העדכניים הוגשמה.
תנע זוויתי
תנע זוויתי הוא גודל פיזיקלי וקטורי המקביל לתנע קווי במערכות מסתובבות: בדומה לתנופה שיש לגוף בתנועה, שדורשת הפעלת כוח כדי להאט אותו או לשנות את כיוונו, כך גם לגוף מסתובב יש תכונה, שדורשת הפעלת מומנט כוח כדי להאט את הסיבוב או לשנות את ציר הסיבוב – תכונה זו היא התנע הזוויתי.
תנע זוויתי נשאר קבוע (במילים אחרות, הוא נשמר) במערכת סגורה, בדומה לתנע קווי. במילים אחרות, מערכת שלא פועלים עליה כוחות חיצוניים אינה משנה את התנע הזוויתי שלה. באופן כללי יותר, התנע הזוויתי של מערכת נשמר אם מומנט הכוח השקול הפועל עליה שווה לאפס. חוק שימור התנע הזוויתי מאפשר לחשב תכונות ולפתור בעיות במערכות מכניות מורכבות, באסטרונומיה ועוד. כמו חוקי שימור אחרים בפיזיקה, גם שימור תנע זוויתי נובע מסימטריה לפי משפט נתר – שימור התנע הזוויתי הוא תוצאה של סימטריה לסיבוב.
במכניקה, ובפרט במכניקה של גוף קשיח, ניתן למצוא דוגמאות לשימור התנע הזוויתי במקומות רבים: זהו אחד הגורמים המעניקים יציבות לכלי רכב דו־גלגליים, והוא גם אשר מאפשר את פעולת הגירוסקופ המכני; שימור תנע זוויתי הוא גם הגורם העיקרי ליצירת כוכבי לכת.
הסבר אינטואיטיבי
התנע הזוויתי מזכיר בתכונותיו את תכונות התנע הקווי (התנע הפשוט והמוכר יותר, הנתפס כתנופה של גוף נע). התנע הקווי, המוגדר כמכפלת המסה במהירות, מתאר את יכולתו של גוף להמשיך בתנועתו (תכונה זו נקראת גם אינרציה; ככל שהתנע של גוף גדול יותר, כך יהיה קשה יותר לעצור אותו): על פי חוק שימור התנע, אם לא פועלים כוחות חיצוניים אזי התנע של גוף נשאר קבוע, ועל פי החוק השני של ניוטון, כוחות גורמים לשינוי בתנע. לדוגמה, קשה יותר לעצור משאית מאשר אופנוע שנוסעים במהירות שווה, כיוון שהמסה של המשאית גדולה יותר, ולכן גם התנע שלה גדול יותר.
באופן דומה, חוק שימור התנע הזוויתי קובע שגוף מסתובב ימשיך להסתובב כל עוד לא פועלים עליו מומנטים חיצוניים. לכן, לדוגמה, כאשר שתי דיסקות בגודל זהה אך שונות במשקלן מסתובבות סביב עצמן במהירות זהה, יהיה קשה יותר לעצור את הדיסקה הכבדה יותר, מכיוון שיש לה תנע זוויתי גדול יותר.
בנוסף, התנע הזוויתי תלוי גם במרחק מציר הסיבוב. כך למשל, אם רקדנית מתחילה להסתובב סביב עצמה (פירואט), כאשר זרועותיה ורגלה פרושות כלפי חוץ, ואז היא מקרבת אותן לגופה, מהירות הסיבוב שלה עולה. תופעה זאת נובעת מכך שכאשר הרקדנית מקרבת את זרועותיה, היא מקטינה את המרחק שלהן מציר הסיבוב, ומשימור התנע הזוויתי נובע שמהירות הסיבוב שלה חייבת לגדול.
תנע זוויתי של גוף נקודתי
במכניקה קלאסית, מוגדר וקטור התנע הזוויתי \vec L של גוף נקודתי על ידי הנוסחה: כאשר \vec r הוא וקטור ההעתק מראשית הצירים למיקום הגוף, \vec p הוא וקטור התנע הקווי, והפעולה \times מסמנת מכפלה וקטורית. במילים אחרות, ערכו של התנע הזוויתי תלוי במרחקו של הגוף מראשית הצירים, בערכו של התנע הקווי ובזווית בין התנע הקווי לציר הסיבוב. גודלו של התנע הזוויתי, בהיותו נתון על ידי מכפלה וקטורית, הוא, כאשר \alpha היא הזווית בין \vec{r} ל־\vec{p}, וכיוונו מקביל לציר הסיבוב (כלומר, ניצב למישור הסיבוב). בפרט, נובע מהנוסחה כי התנע הזוויתי הוא לא גודל מוחלט, והוא עשוי להשתנות עם שינוי מיקומה של ראשית הצירים. למשל, באיור מופיע (באדום) גוף, שיש לו תנע קווי במערכת המעבדה (מסומן ב-\vec p). בהנחה ש־, גודלו של L במערכת שבה B היא ראשית הצירים כפול מגודלו במערכת צירים שבה A היא ראשית הצירים. בנוסף, במערכת שבה C ראשית הצירים, גודלו של התנע הזוויתי מתאפס.
מנוסחה זו ניתן להסיק גם את היחידות של התנע הזוויתי. במערכת היחידות הבינלאומית (SI): כלומר, לתנע הזוויתי יחידות של ג'ול-שנייה במערכת SI. באופן דומה ניתן להראות כי במערכת CGS, היחידות של התנע הזוויתי הן ארג-שנייה.
כמו כן, באמצעות הגדרת התנע הזוויתי, ניתן להסיק מהחוק השני של ניוטון חוק מקביל עבור תנועה סיבובית:
כאשר נקרא מומנט הכוח השקול הפועל על הגוף. אם לא פועל מומנט כוח על הגוף, התנע הזוויתי נשמר (כלומר: הוא אינו משתנה עם הזמן). מומנט הכוח יכול להתאפס אם לא פועל כוח על הגוף, או אם הכוח השקול פועל בכיוון \vec r. למשל, כוח הכבידה הפועל בין השמש וכדור הארץ הוא כוח מרכזי: אם נבחר את ראשית הצירים במרכז השמש, הכוח שמפעילה השמש על כדור הארץ הוא בכיוון \vec r. לכן, השמש אינה מפעילה מומנט כוח על כדור הארץ, וכתוצאה מכך התנע הזוויתי של כדור הארץ סביב השמש נשאר קבוע.
במערכת בה התנע הזוויתי והמסות הם גדלים שמורים, הגדלת רדיוס הסיבוב תקטין את המהירות הקווית ולהפך.
בניסוח לפי המכניקה האנליטית, התנע הזוויתי הוא התנע הקנוני הצמוד לקואורדינטות הזווית (כלומר, הקואורדינטות שמתארות את דרגות החופש של הסיבוב). לכן, לפי משפט נתר, התנע הזוויתי הוא שמורה של המערכת אם הלגרנג'יאן סימטרי לסיבוב מערכת הצירים.
תנע זוויתי של גוף קשיח
התנע הזוויתי של גוף קשיח המסתובב במהירות זוויתית קבועה \omega סביב ציר מסוים, הוא מכפלת המהירות הזוויתית במומנט ההתמד של הגוף \ I סביב אותו ציר, מומנט ההתמד הוא תכונה של הגוף, המציינת את "התנגדותו" לשינוי בסיבוב סביב ציר מסוים. במקרה הכללי יותר, עבור סיבוב במהירות זוויתית כללית \vec \omega סביב ציר שכיוונו הוא כיוון וקטור המהירות הזוויתית, התנע הזוויתי הוא מכפלת טנזור ההתמד של הגוף בווקטור המהירות הזוויתית, טנזור ההתמד של הגוף מכליל את מומנט ההתמד עבור כל כיווני הסיבוב.
התנע הזוויתי כפסאודו-וקטור
כפי שנאמר לעיל, התנע הזוויתי מוגדר באמצעות מכפלה וקטורית. לכן, הוא מתנהג כפסאודו-וקטור, כלומר: שיקוף במישור מקביל לו הופך את כיוונו.
כמו בהקשרים אחרים, כדי לשמור על אופיו של התנע הזוויתי כטנזור ניתן להמיר אותו בטנזור אנטיסימטרי מדרגה 2:
תנע זוויתי במכניקת הקוונטים
במכניקת הקוונטים, התנע הזוויתי הוא אופרטור הרמיטי המשמש בפתרון משוואת שרדינגר של מערכות במרחב התלת־ממדי עם פוטנציאל בעל סימטריה כדורית (פוטנציאל מרכזי). אופרטור התנע הזוויתי האורביטלי \vec{L} הוא אופרטור וקטורי, המוגדר כקוונטיזציה של התנע הזוויתי במכניקה הקלאסית, כאשר \vec{r} הוא אופרטור המיקום (ההעתק) ו־\ \vec{p} הוא אופרטור התנע (הקווי) הווקטורי (המוגדר בהצגת המקום באמצעות הגרדיאנט: ). מתוך הגדרה זו, מתקבלים שלושה אופרטורים סקלריים:.
בנוסף, במערכות קוונטיות רבות ישנו שימוש בשני אופרטורים נוספים אשר מציגים מדידה של גודל בעל יחידות של תנע זוויתי: אופרטור הספין \vec{S} ואופרטור התנע הכולל \vec{J}.
שארל בונה
מחקריו תרמו בין השאר להתפתחות חקר החרקים.
על שמו נקראת תסמונת שארל בונה, תסמונת נוירולוגית בה אנשים בעלי לקות ראייה עשויים לחוות הזיות. בונה תיאר תסמינים אלו ב-1760, כאשר תיעד הזיות אצל סבו, שהיה בריא בנפשו וכמעט עיוור; הוא דיווח על הזיות מלאות חיים כמו אנשים, בניינים, בעלי חיים ואובייקטים שהופיעו ונעלמו ללא התראה, התרחבו והתכווצו.
6.5 מ"מ קרידמור
כדור הקרידמור 6.5 מ"מ קל וקטן יותר מכדור ה-0.300 וינצ'סטר מגנום, שלו טווח מרבי של 800–1,200 מטר, אך הוא דורש פעולה ארוכה והלחץ שהוא מפעיל גדול יותר מכדור ה-7.62 מ"מ הנפוץ. בגודלו הוא באורך 7.62x51 מ"מ נאט"ו (0.308 וינצ'סטר) ואינו דורש לשנות את אורך הפעולה של הרובה, אך ביצועיו טובים יותר וטווח הירי שלו ארוך יותר (כ-1,000 מטר). כדור ה-6.5 מ"מ קרידמור נועד להחליף את שניהם כתחמושת הצליפה הסטנדרטית. ב-2017 בחן פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (SOCOM) מספר סוגי תחמושת עבור רובי ה-SR-25 Mk 11, ה-M110 SASS וה-FN SCAR Mk 20, ומצא שתחמושת הקרידמור הייתה הטובה מכולן. כתוצאה מכך הוחלט להסב את כל רובי הצלפים של הכוחות המיוחדים לתחמושת זו החל מ-2019.
צלב יווני
צלב יווני (בלטינית: crux immissa quadrata) הוא צלב שכל ארבע זרועותיו שוות באורכן. הצלב היווני מופיע בין היתר בדגל יוון בסמל יוון ובדגלי הצלב האדום ושווייץ, וכנסיות יווניות-אורתודוקסיות בנויות בדרך כלל בצורה זו.
Beautiful Now
Beautiful Now (בעברית: יפה עכשיו) הוא שיר של המוזיקאי הרוסי-גרמני זד, בהשתתפות הזמר האמריקאי ג'ון בליון מתוך אלבום האולפן השני שלו, True Colors. השיר נכתב על ידי זד, בליון, אנטונינה ארמטו, דייוויד ג'וסט, טים ג'יימס ודזמונד צ'יילד. השיר פורסם ב-13 במאי 2015, היה להצלחה מסחרית, וכן הוצג על מספר מצעדים מוזיקליים ברחבי העולם.
רקע
ב-8 במאי 2015, כחלק ממסע הפרסום לקידום מכירות של True Colors, ביצע זד בבכורה את "Beautiful Now" באקווטוריום שד שבשיקגו, אילינוי. חמישה ימים לאחר מכן, הוא הכריז, כי פרסם את השיר באייטונס ב-9:00 בלילה. כמה שעות לפני פרסומו, הוא צייץ את השורה מתוך הפזמון: "BAH BAH BAH BABABAH BAH BAH BABABAH BAH BAH BAH BABABAH BABABABA".
וידאו קליפ
הקליפ ל־"Beautiful Now", בבימויו של ג'ונתן דסביינס, פורסם ב-11 ביוני 2015 בערוץ היוטיוב של זד. נכון לנובמבר 2022 זכה הקליפ למעל ל-207 מיליון צפיות.
סקרודרייבר
מברג או סקרודרייבר (באנגלית: Screwdriver, מברג) הוא קוקטייל מפורסם. מורכב מ-50 מ"ל וודקה ו-100 מ"ל מיץ תפוזים. את המרכיבים מוזגים במזיגה ישירה לכוס גבוהה ("הייבול") מלאה בקוביות קרח ומקשטים בפרוסת תפוז.
פיוטר קוזלוב
חייו
נולד למשפחה של סוחרי בקר. בילדותו נהג להצטרף לאביו במסעותיו לאוקראינה לצורך יבוא בקר, מה שאולי הצית את חיבתו למסעות. למד בבי"ס הריאלי ע"ש אלכסנדרוב בסמולנסק. לאחר פגישה מקרית עם פרז'וואלסקי בשנת 1882, קיבל פיוטר הזמנה להשתתף עמו במשלחתו הרביעית למרכז אסיה. לשם כך היה עליו להתנדב לצבא מאחר שפרז'וואלסקי הרכיב את צוות המסע שלו בלעדית מאנשי צבא. מ-1883 ועד 1926 השתתף קוזלוב בשש משלחות גדולות למונגוליה, לצפון ולמערב סין וכן למזרח טיבט, שלוש מהן בראשותו. בשנת 1905 נפגש עם טובטן גיאטסו הדלאי לאמה ה-13 בעיר אורגה (כיום אולן בטור).
במהלך מסעו המונגולו-סצ'ואני (1907—1909) גילה קוזלוב את שרידיה של העיר הטַנגוּטית חרה-חוטו. במהלך חפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר זה בשנים 1908 ו-1909 התגלה מבנה של ספרייה עתיקה בה נמצאו שרידים בהיקף גדול של כ-6,000 מגילות הכתובות בשפה הטנגוטית, בהן יצירות מן הספרות הבודהיסטית, שלא היו ידועות קודם לכן ואין דומה להן בשפות אחרות.
בשנת 1910 פגש קוזלוב את פיוטר קרופוטקין, שמסעות המחקר שלו הניחו את היסוד לחקר המדעי של המזרח הרחוק הרוסי בתחומי האנתרופולוגיה, הגאולוגיה והגאוגרפיה, ושניהם קיימו חליפת מכתבים.
קוזלוב מונה על ידי ממשלת המעבר הרוסית כמושל שמורת הטבע אַסקניָה-נוֹבָה שבאוקראינה, זאת כנראה בעקבות היכרותו עם פרידריך אדוארדוביץ' פליץ'-פיין מיוזמי הקמת שמורת הטבע. עם זאת, לשמורה הגיע קוזלוב רק לאחר 'מהפכת אוקטובר' בדצמבר 1917.
במשלחתו האחרונה (המשלחת המונגלו-טיבטית בשנת 1923–1926) תכנן קוזלוב להגיע ללהסה בירת טיבט. בגלל תככים פוליטיים (בעיקר מהמשרד לענייני חוץ והמינהל לעניינים פוליטיים של ברית המועצות) נאלץ קוזלוב לשנות את תוכניתו ולהתמקד בחקר מונגוליה (ללא טיבט). ב-1925 החל קוזלוב בחפירות ארכאולוגיות בקברי האצולה ההונים (של סוף המאה הראשונה לפנה"ס – תחילת המאה הראשונה לספירה) באתר נוֹין-אוּלה (Noin-Ula) שבמונגוליה, ובמהלכן העלה תגליות מדעיות חדשות.
לאחר שהתרחק מעיסוקיו כחוקר, התגורר קוזלוב לסירוגין בכפר ליד נובגורוד, ובדירתו בסנט פטרסבורג.
ב-26 בספטמבר 1935 (בגיל 71) נפטר קוזלוב ממחלת לב במהלך שהותו בסַנַטוֹרְיוּם בעיר פטרגוף. הוא נקבר בבית הקברות הלותרני 'סמולנסק' בסנט פטרסבורג. אלמנתו, אליזבטה וולודימירובנה קוזלובה, זכתה להכרה בינלאומית כצפרית. היא נפטרה כ-40 שנה לאחר מות בעלה.
אברהם טרמבלה
אברהם טרמבלה (בצרפתית: Abraham Trembley 3 בספטמבר 1710, ז'נבה, שווייץ - 12 במאי 1784) היה ביולוג שווייצרי, מחלוצי הזואולוגיה החדשה.
ב-1743 העניקה החברה המלכותית הבריטית לו את מדליית קופלי בזכות מחקריו על ההידרתים - מחלקה הקרובה למדוזות, שושנות ים ואלמוגים.
קפיטול מדינת קרוליינה הדרומית
קפיטול מדינת קרוליינה הדרומית (באנגלית: South Carolina State House) הוא מבנה המשמש את האספה הכללית (בית המחוקקים) של מדינת קרוליינה הדרומית שבארצות הברית. המבנה, השוכן בעיר קולומביה, משמש גם את משרדי מושל המדינה ומשרדי סגן המושל.
בית המחוקקים הראשון
בית המחוקקים הראשון של מושבת קרוליינה הדרומית היה ממוקם בעיר צ'ארלסטון במפגש הרחובות ברוד ומיטינג. מבנה זה נבנה בין השנים 1753–1760. בעקבות הגידול בשטח המושבה הוחלט להעביר את הבירה למרכז המושבה, וב-22 במרץ 1786 נבחר אתר חדש לבירת המדינה, לחוף נהר קונגריי - וכן הוחלט ששמה של העיר החדשה יהא "קולומביה".
בית המחוקקים השני
בית המחוקקים השני נבנה עבור ממשלת המושבה, והיה עשוי עץ. מבנה זה לא התאים לקרוליינה הדרומית משזו הפכה למדינה, ומושל המדינה ג'ון ל. מנינג החל ביוזמה להקמת בית מחוקקים חדש, ושכנע את בית המחוקקים להקים מבנה עשוי אבן שלא יהא נתון לסכנת שריפות.
בית המחוקקים השלישי
הקמת המבנה החלה בשנת 1851 אולם נעצרה זמן קצר יותר בשל מעילה של אדריכל המבנה, פיטר המרסקולד, וחלקי המבנה שהוקמו פורקו בשל איכות החומרים והעבודה הנמוכה, באובדן עלות של 72,267 דולרים. האדריכל ג'ון ר. נירנסי נשכר על מנת לפקח על עבודות הקמת המבנה, ועבודות הבנייה החלו מחדש בשנת 1855 אולם הואטו בשל מלחמת האזרחים ונפסקו לחלוטין בשנת 1865 עת שצבא האיחוד בראשות גנרל ויליאם טקומסה שרמן כבש את העיר קולומביה ב-17 בפברואר. הבניין הבלתי גמור ניזוק מהפצצת התותחים ושרמן הורה על השמדת מבני הציבור של העיר. בית המחוקקים של המדינה, העשוי עץ, הועלה באש, וכן פנים בית המחוקקים השלישי, שהיה עדיין בבנייה הועלה באש תוך גרימת נזק רב לקירות הפנימיים, אולם קירות האבן החיצוניים נותרו לעמוד. שרמן החליט שלא להרוס את המבנה המסיבי (ככל הנראה מתוך רצון לחסוך באבק שרפה). פגיעות כדורי התותחים במבנה שומרו, ומצוינות כיום בשישה כוכבי ברונזה.
במסגרת שריפת המבנה נשרפו כל חומרי הבנייה שנשמרו בקרבת המבנה. לאחר תום המלחמה, השלמת המבנה זכתה לעדיפות נמוכה, והמדינה העדיפה להשקיע כספים בשיקום נזקי המלחמה. הוחלט להמתין למועד מאוחר יותר להשלמת המבנה, וכן הוחלט להשאיר את המבנה הבלתי גמור כפי שהוא. על מנת להגן על קירות המבנה, נבנה גג פח דק זמני מעל המבנה.
מושל המדינה וייד האמפטון, שנבחר בשנת 1876 החליט על המשך עבודות הבנייה, ואלה החלו שוב בשנת 1878, בהתבסס על תוכניותיו של נירנסי. בשנת 1883 נירנסי התבקש על ידי המושל יו ס. תומפסון לשוב ולפקח על עבודות הבנייה, וזאת בשל העובדה שתוכניותיו נהרסו בשרפה של שנת 1865. נירנסי נאלץ לשכתב את תוכניותיו מזיכרונו. נירנסי נפטר ב-7 ביוני 1885 בטרם הושלם המבנה.
שותפו של נירנסי מבולטימור, ג'יימס קרופורד נילסון החליף את נירנסי, אולם מושל המדינה לא היה מרוצה מעבודתו, והוא הוחלף בשנת 1888 בפרנסיס מקהנרי נירנסי, בנו של ג'ון נירנסי.
פרנסיס נירנסי הקים גג של קבע עשוי צפחה מעל המבנה, וזאת על מנת לעצור את נזקי הדליפות הרבות שנגרמו בשל הגג הזמני. פרנסיס נירנסי השלים את בניית המבנה על פי תוכניות אביו, תכנן את ספריית בית המחוקקים (המשמשת כיום כחדר הכנסים של בית המחוקקים), ובאוקטובר 1890 הושלמו מרבית חלקיו הפנימיים של המבנה. נירנסי פנה לבית המחוקקים וביקש תקציב של 75,000 דולרים להשלמת החזית הצפונית. בית המחוקקים אישר תקציב של 4,500 דולרים בלבד, והעבודה הופסקה.
הסנטור המדינתי ג'ון קוויטמן מרשל אשר פעל להשלמת המבנה לפי תוכניותיו של נירנסי, ולהשגת תקציב של 214,500 דולרים שנדרו לצורך זה. בשונה מתוכניות נירנסי, הוחלט להקים בראש המבנה כיפה ולא מגדל מרובע כפי שתכנן נירנסי. בשנת 1900 נבחר האדריכל פרנק פירס מילבורן להשלים את המבנה, אשר עשה עבודה באיכות נמוכה, אולם במחיר זול. ועדה שפיקחה על הבנייה מטעם בית המחוקקים הכריזה על סיום עבודות הבנייה ב-4 בפברואר 1903 על אף מחאותיו של מרשל. מאוחר יותר התגלו מספר רב של פגמים במבנה, ואלה תוקנו על ידי האדריכל צ'ארלס קוקר וילסון. הקמת המבנה הושלמה בשנת 1907. המבנה שוקל כ-70,000 טונות ושטחו כ-12,300 מ"ר. אורכו של המבנה כ-91 מטרים, רוחבו כ-30 מטרים וגובהו כ-55 מטרים. הבנייה נמשכה 56 שנים בעלות כוללת של 3,450,000 דולרים.
שיפוץ המבנה
מבנה בית המחוקקים שופץ פעמיים. השיפוץ הראשון נערך בין השנים 1959–1969 והשני בין השנים 1995–1998. במסגרת השיפוצים נעשה מאמץ לשמר על מראהו ההיסטורי של המבנה תוך התאמתו לצרכים המודרניים (התקנת מערכות אלקטרוניות, מערכות אבטחה, מערכות מיזוג אוויר, וכן מערכות הגנה וייצוב מפני רעידות אדמה). עלות השיפוץ השנייה הגיעה ל-48,000,000 דולרים, והמבנה נפתח מחדש לציבור ב-22 באוגוסט 1998.
אנדרטאות בחצר המבנה
בחצר המבנה אנדרטאות ופסלים רבים, ובהם דגל הקרב של מדינות הקונפדרציה של אמריקה, אשר הונף על כיפת המבנה עד ה-1 ביולי 2000, והועבר לאנדרטה ייעודית, וכן בחצר המבנה אנדרטה לשחורים באמריקה. אנדרטה נוספת הממוקמת בחצר היא האנדרטה לנופלים מבין שוטרי המדינה שנפלו במילוי תפקידם, וכן פסלי הסנטורים סטורם תורמונד ובנג'מין ראיין טילמן.
אוניברסיטת פרארה
אוניברסיטת פרארה (באיטלקית: Università degli Studi di Ferrara) היא אוניברסיטה הממוקמת בפרארה, איטליה והוקמה ב-1391.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה ב-4 במרץ 1391 על ידי אלברטו ד'אסטה (Marquis Alberto V D'Este) ברשותו של האפיפיור בוניפקיוס התשיעי. האולם הגדול הוקם ביום לוקאס הקדוש (18 באוקטובר) באותה שנה, ונפתחו בה חוגים במשפטים, אמנות ותאולוגיה. אחרי איחוד איטליה הפכה אוניברסיטת פרארה לאוניברסיטה חינמית ובה חוגים במשפטים, מתמטיקה, קורס בן 3 שנים ברפואה (שקוצר בשנת 4–1863 לשנתיים), בית ספר לווטרינריה (שנהרס בשנת 1876), מדעי הרוקחות ונוטריון ציבורי.
מבנה
החל משנת 2008 ישנם 16 קורסי דוקטורט שסובבים סביב מוסד ללימודים גבוהים.
כביש 417
כביש 417 הוא כביש רוחב אזורי בסביבת ירושלים. הוא משמש למספר מטרות: כביש בין מעלה אדומים וכביש 1, כביש באבו דיס ומזרח ירושלים, וציר רוחב לאורך שכונות צפון ירושלים. המספור הכולל ניתן בשל היות הכביש מעין חלופה לכביש 1 בין מעלה אדומים והכניסה לירושלים.
דרך יריחו
הקטע המזרחי של הכביש הוא דרך יריחו, קטע הדרך המוליכה מן העיר העתיקה אל דרך מעלה אדומים ואל עבר מדבר יהודה, יריחו וים המלח. הדרך, העוברת לצד נחל קדרון ופוגשת גם את הדרך העתיקה דרומה לכוון תוקוע, שמשה כנתיב בריחה אל המדבר כבר מתחילת ימי העיר, כשעל פי המסורת, נמלט בה דוד המלך בבורחו מפני אבשלום בנו. התוואי שימש גם צליינים נוצרים בדרכם לאתר הטבילה בנהר הירדן וקישר בין הכנסיות שעל הר הזיתים לעיר העתיקה, ואת חוגגי נבי מוסא המוסלמים.
הדרך כמעט ולא נשתנתה במשך אלפי השנים שהייתה בשימוש, עד שבשלהי ימי העות'מאנים ובמהלך המנדט הבריטי החל הקטע הסמוך לירושלים לקבל צביון עירוני יותר, עם הווסדות שכונת א-טור על הר הזיתים. לצד היישוב העירוני, שכן לצדו הכפר אבו דיס, שגדל והתפתח בתקופה. ב-1979 הוקמה העיר מעלה אדומים בשולי הכביש, סמוך לצקום התחברו לכביש 1, והישוב קידר קם ב-1984 בגבעה הצופה עליו. מבחינת תשתית הכביש, בימי המנדט הבריטי נסלל הכביש, ובימי השלטון הירדני, כשהדרך ממזרח ירושלים אל יפו הייתה חסומה והדרך מזרחה הייתה הדרך העיקרית של העיר, שופר הכביש. בנוסף, לכבוד ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל, בצעה ממשלת ירדן שיפוצים בכביש.
עם התרחבות העיר, נעשה התוואי הישן והעירוני צפוף ולא מתאים לתנועה הזורמת בו, ובשלהי שנות השמונים נסלל תוואי חילופי ממעלה אדומים, מצפון להר הצופים מצפון ובמקביל לנחל אוג שתחבר לדרך יגאל ידין שבתוואי נחל צופים, תוך עיקוף המרכז העירוני המבונה. הקטע הנותר מהכביש, יחד עם רחובות עירונים נוספים עד לכניסה לעיר, שם פגש הכביש בכביש 1 מחדש (טרם סלילת דרך יצחק שמיר) נקרא כביש 417.
ב-2003, כשאושרה הקמת עוטף ירושלים, נקטע הכביש ולא ניתן לעבור בו מאבו דיס אל ירושלים, והקטע הירושלמי של הכביש נותר ככביש עירוני בלבד, בעוד השארית המזרחית של הכביש משמשת כדרך אזורית המקשרת את מעלה אדומים לכביש 1.
ואדי א-גוז'
אחר המפגש של דרך יריחו עם העיר העתיקה, הכביש ממשיך צפונה לצד ערוץ נחל קדרון, בכביש המשמש כדרך ראשית במרכז מזרח ירושלים. הקטע נסלל בימי השלטון הירדני, כשדרך שכם, ששמשה עד אז ככביש העיקרי מירושלים צפונה, שכנה בסמוך לקו העירוני ולא הייתה נוחה לשמוש.
ציר ירמיהו-יצחק הנדיב
הקטע השני של הכביש הוא ציר בן כ-8 קילומטרים, החוצה את שכונות צפון ירושלים לרוחבם ומתחבר למחלף הזיתים, ורובו ממוספר ככביש 417 (עד הר הצופים). הקטע מהר הצופים עד צומת בר-אילן נסלל ביוני 1967, מיד אחר מלחמת ששת הימים, על מנת לקשר בין מובלעת הר הצופים של לפני המלחמה למערב העיר בלי לעבור במזרח העיר, כשסביבו נבנות שכונות הבריח. לקטע שלושה שמות: שדרות האוניברסיטה העברית (בכניסה להר הצופים), שדרות לוי אשכול וחטיבת הראל (ברמת אשכול).
אחר קטע זה הכביש ממשיך ברחובות בר-אילן וירמיהו. הרחוב גובל מצידו הצפוני בשכונות שיכון חב"ד, גבעת קומונה, רוממה החדשה וגני גאולה, ובשכונות מקור ברוך, רוממה הישנה מצידו הדרומי.
לאורך רובו של הציר תתוכננן לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים. במאי 2020 החלו העבודות ברחוב בר-אילן, וביוליבשכונות רמת אשכול ומעלות דפנה. החל מדצמבר 2020, החלו פלגים חרדים הקיצוניים להפגין נגד בניית תוואי רכבת קלה ברחוב בר-אילן, בטענה שהמהלך יפגע בצביון החרדי של האזור.
תוואי הכביש הוצע בתוכנית הולידיי, תוכנית מתאר שהוכנה על ידי האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי בתקופת המנדט הבריטי ואושרה בשנת 1930. הכביש היה חלק מכביש טבעת שתוכנן סביב העיר.
מגתריים
מגתריים (שם מדעי: Megatheriidae) היא משפחה נכחדת של עצלני קרקע ענקיים מסדרת הפילוסאים. הם חיו באמריקה הדרומית, וכמה מהמינים גם היגרו לאמריקה הצפונית בתקופת האוליגוקן עד לסוף הפליסטוקן לפני 23 מיליון שנה עד ללפני 11,000 שנה.
מאפיינים
עצלנים אלה היוו את הדלשינאים הגדולים ביותר מעולם, כשהגדול שביניהם המגתריום הגיע לגודל של פיל אפריקני בגובה 6 מטר ומשקל של 4 טון. מינים אחרים לעומתו, היו קטנים הרבה יותר ואולי טיפסו על עצים כמו העצלנים המודרניים. לעצלנים היו שיניים קטנות, זרועות רחבות וגדולות וטפרים עצומים, איתם קטפו עלים מצמרות העצים וכן היו בעלי זנב ארוך ששימש לאיזון. אחד העצלנים, התאלסוקנוס, הפך ליצור ימי שניזון מאצות בחופים.
פותי
פּוֹתי (בגאורגית: ფოთი, במגרלית: ფუთი, פּוּתי, בלאזית: ფაში, פּאשי, בעבר נקראה על ידי הטורקים פאש - Faş) היא אחת משלוש ערי הנמל של גאורגיה, לחופיו המזרחיים של הים השחור. היא שוכנת במחוז סמגרלו וסוואנתי עילית במערב גאורגיה. ואוכלוסייתה מונה 41,465 תושבים.
בקרבת העיר זורם נהר הריוני, הנשפך לים השחור. העיר, שנבנתה ליד הקולוניה היוונית "פאסיס", הפכה לעיר נמל מרכזית ומרכז תעשייתי מאז תחילת המאה העשרים. באפריל 2008 נחנך פרויקט כלכלי גדול בשיתוף פעולה בין גאורגיה לאיחוד האמירויות הערביות, שבמסגרתו עתיד אזור פותי להפוך לאזור תעשייה חופשי.
גאוגרפיה ואקלים
פותי מרוחקת מהבירה טביליסי כ-312 ק"מ לכיוון מערב. פותי נמצאת בקצה המערבי של מישור קולכתי, בדלתא ביצתית שנוצרה משפך הנהר הגדול במערב גאורגיה, ריוני, לים השחור. העיר שוכנת בגובה 2 מטר מעל פני הים. על חלקי הביצות שיובשו בסביבות פותי נטעו מטעי הדרים. העיר מוקפת בפארק הלאומי קולחתי. הנהר הקטן קפרצ'ינה מאגף את העיר מדרום-מזרח ואגם פָּליאסטוֹמי מדרום-מערב. כ-5 ק"מ דרומית לעיר נמצא הכפר מלתאכווה, חוף נופש מקומי. האקלים בעיר אקלים סובטרופי גשום עם חורף חם ומתון וקיץ חם. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא °C14.1. ינואר הוא החודש הקר ביותר עם ממוצע של °C2 ויולי הוא החודש החם ביותר עם ממוצע של °C22.9. הגשמים יורדים בשפע כשכמות המשקעים הממוצעת לשנה היא 1,960 מ"מ לשנה.
שם העיר
העיר פותי קשורה כפי הנראה לעיר הקדומה פאסיס אולם מבחינה אטימולוגית ההיסטוריונים חלוקים בעניין. פאסיס (Φάσις) הופיעה לראשונה בתיאוגניה של הסיודוס (700 לפנה"ס לערך) כשמו של נהר ולא שם של עיר. ההיסטוריון אריך דיהל היה הראשון שהעלה סברה כי ייתכן שמקור שם העיר איננו הלני כלל אלא נגזר מטופונימיה מקומית, שהרי רשומות היוונים והרומאים אינם עוסקים כלל בעניין.
דיהל העלה מספר אפשרויות, החל בשם גאורגי של יישוב קולכי מהמאה השמינית לפנה"ס, שקדם לפאסיס. סברה זו העלתה מספר אפשרויות לשוניות שעשו, כל אחד בדרכו, של השם פאסיס לשם הטופונימי המקומי "פותי". מקור השם על פי הסברה החדשה לפיכך צריך היה להגיע מאחת השפות הכרתווליות שהיו מדוברות בקולכיס באותם ימים. מכאן נובע שראשית מקור השם המודרני הוא מגרלי-צ'אני על פי השם הגאוגרפי של המקום, ושנית, כיוון היוונים, על פי סברה זו אימצו את שם המקום עם האות "א" ורק הוסיפו את הסיומת המקובלת לשמות היווניים, הרי ששם המקום המקורי היה "פאתי" בכרתוולית-זאנית או קולכית עתיקה (לפני שהשפות התפלגו). שינוי ה"א" באות "אוֹ" אם הוא מאוחר יותר.
סברה זו הייתה נפוצה בקרב רוב ההיסטוריונים במשך זמן מה. אולם מאוחר יותר הועלו טענות בדבר הקושי הקיים בכל זאת במעבר מ"פאתי" ל"פאסיס". חוקרים אחרים הציעו אפשרויות אחרות. חוקר אחד הציע כי המילה "פאסד" בשפה הסוואנית, שהיא העתיקה ביתר מבין השפות הכרתווליות והייתה הראשונה שהתפלגה מהכרתוולית, חייבת להיות המקור לפאסיס. המילה "פאסד" הסוואנית היא המקבילה למילה "פאטי" מהכרתוולית זאנית. הסוואנים, אגב הם שכנהם של המגרלים מצפון.
היסטוריה
העדות ההיסטורית הראשונה לפותי וסביבותיה בכתובים מופיע כבר לפני 2600 שנה. בתקופת יוון העתיקה וראשית ימי הביניים היה האזור מיושב בפוליס היווני, פאסיס שנוסד על ידי מתיישבים ממילטוס (יוון הארכאית) בהנהגת תמיסטאגוראס ממש בסוף המאה השביעית לפנה"ס ותחילת המאה השישית לפנה"ס. לאחר תקופה ארוכה שבה היו חלוקים הדעות בדבר השאלה מה הוא מיקומה המדויק של העיר פאסיס, נפתרה התעלומה לאחר גילו שרידי העיר מתחת למימי הים השחור בקרבת העיר פותי. כפי הנראה, העיר שקעה תחת האגם שתחם את אחד מצידי העיר והוזכר בכתביו של סטרבון. למרות זאת נותרו עדיין שאלות פתוחות ביחס למיקומה של העיר, זיהויה או של חורבותיה, בגלל השינויים הרבים שעברו על הגאוגרפיה של האזור באלפי השנים האלה ושל האזורים הביצתיים שבדלתא של שפך הריוני.
ההיסטוריונים סטרבון ופליניוס ציינו בכתביהם כי העיר פאסיס הייתה עיר מסחר חשובה בתקופת קולכיס. קטע הנהר לאורך נהר הריוני ששימש למסחר היה מרכיב חשוב בהנחת נתיב מסחר בין הודו לים השחור. בין המאה השישת לפנה"ס והמאה השנייה לפנה"ס שיחקה העיר תפקיד פעיל בקשרים אלה. במהלך מלחמת מיתרידטס השלישית הייתה פאסיס תחת שליטת רומית. במקום זה חצה המפקד הראשי של הרומאים, פומפיוס, שחצה את קולכיס לממלכת איבריה, פגש בלגאטוס סרוויליוס, אדמירל הצי הימי שלו בים השחור בשנת 65 לפנה"ס לאחר התמזגות הרומאים בתוך הדת הנוצרית הייתה פאסיס מקום מושבה של דיוקסיה יוונית, שאחד מבישופיה, סירוס, הפך לפטריארך של אלכסנדריה בין השנים 630-641. במהלך המלחמה הלאזית, בין האימפריה הביזנטית לבין הסאסאנים הפרסים (542-562) הותקפה פאסיס על ידי הסאסאנים ללא הצלחה.
במאה השמינית הופיעה לראשונה פותי ברשומות הגאורגיות מאותן ימים. היא המשיכה להיות עיר מסחר ימי עם הממלכה הגאורגית המאוחדת ונודעה על ידי חוקרי ארצות מימי הביניים כפאסו (Fasso). במאה הארבע עשרה הקימו הג'נובים מפעל מסחרי שהתקיים זמן קצר בלבד.
בתקופת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה הייתה חלק ממנה ונכבשה על ידי הצבא האדום ה-9 ב-14 במרץ 1921, במהלך המלחמה הסובייטית גאורגית.
כיום ממוקם בה בסיס מפקדה של חיל הים הגאורגי. כמו כן הקונסוליה הבולגרית נמצאת בפותי.
ניקו ניקולדזה, הסבא של סלומה זוראבישווילי, נחשב למייסד פותי המודרנית.
במיתולוגיה היוונית
סיפור גיזת הזהב (הארגונאוטים, יאסון ומדיאה) מתרחש גאוגרפית בעיר פותי ונהר הריוני.
יהודי פותי
בשנת 1945 נרשמה הקהילה היהודית במקום באופן רשמי והועמד לרשותה מבנה שנבנה בראשית המאה ה-20 ושכן ברחוב צחקאיה 35. בית הכנסת פעל עד ראשית 1953 לפחות.
ספורט
לעיר מועדון כדורגל המשחק בליגת העל הגאורגית, קולחתי 1913 פותי, שנוסד בשנת 1913.
סמל קניה
במרכז הפס האדום מופיע תרנגול - אחד משני העופות הלאומיים של קניה - מחזיק גרזן, שעל פי אגדות מקומיות, מסמל חיים חדשים ומשגשגים.
האריות והמגן ניצבים על צללית של הר קניה שמעוטר בדוגמאות לתוצרת החקלאית של המדינה כמו קפה, תה, תירס, אננס ועוד.
מתחת לצלליות מופיעה המילה "האראמבאה" (Harambee) המוטו הלאומי של קניה, שמשמעותה בסוואהילי היא "למשוך יחד", והיא שמה של מסורת מקומית של פעילות קהילתית למען מטרה כלשהי.
גביע אלגארבה
גביע אלגארבה הוא אחד הטורנירים הנחשבים והוותיקים בתחום כדורגל הנשים העולמי. הטורניר מתקיים מדי שנה מאז שנת 1994, באזור אלגארבה בפורטוגל ומאורגן על ידי פדרציית הכדורגל הפורטוגלית עם שיתוף פעולה של פיפ"א. בטורניר משתתפות נבחרות נשים מכל העולם, אבל עד עתה רק שבע נבחרות זכו בו - ארצות הברית, גרמניה, נורווגיה, סין, ספרד, קנדה ושוודיה. ההשתתפות בטורניר היא על פי הזמנה של מארגנת הטורניר, כאשר כיום מוזמנות 12 הנבחרות המדורגות במקומות הגבוהים בדירוג העולמי של פיפ"א לנשים.
הגביע מכונה לעיתים "המונדיאליטו המודרני", ומאז שנת 2008 מתקיים במקביל לגביע קפריסין.
פורמט הגביע
הנבחרות מחולקות לשלושה בתים, כאשר הבית השלישי נוסף ב-2002 ואליו נכנסות הנבחרות המדורגות נמוך יותר. לאחר שכל משחקי שלב הבתים מסתיימים, מתקיימים משחקים נוספים שעל פיהם נקבע הדירוג לפי השיטה הבאה:
תחנת הרכבת התחתית צ'רינג קרוס
תחנת הרכבת התחתית צ'רינג קרוס (באנגלית: Charing Cross tube station) היא תחנה של רשת הרכבת התחתית בלונדון. התחנה נמצאת בכיכר טרפלגר שברובע הסיטי של וסטמינסטר, בסמוך לתחנת צ'רינג קרוס המשמשת חיבור לרשת הרכבת.
לתחנה אין מבנה מעל לאדמה וניתן להגיע עליה על ידי שתי כניסות; ברחבת כיכר טרפלגר ובכניסה לרחוב הסטרנד (ה-A4).
היסטוריה
בשנת 1906 נפתחה תחנת 'כיכר טרפלגר' שהוקמה על ידי חברת הרכבת 'בייקר סטריט וווטרלו' (כיום קו בייקרלו). שנה מאוחר יותר הוקמה בצמוד לתחנה 'תחנת צ'רינג קרוס' במטרה לשרת את הנוסעים המגיעים לתחנת הרכבת. בשנת 1914 הרציפים של שתי התחנות חוברו כדי להקל על הנוסעים העוברים בין קווי הרכבת התחתית השונים. באותה התקופה צ'ראינג קרוס חוברה בקו רכבת תחתית גם לתחנת אמבנקמנט (מדרום לתחנת הרכבת צ'רינג קרוס), בשנת 1915 שונו שמות התחנות והמתחם בכיכר טרפלגר קיבל את השם 'סטרנד' (על שם רחוב הסטרנד) ואילו התחנה מדרום קיבלה את השם 'צ'רינג קרוס'.
בשנת 1999 נסגרו הרציפים המחברים את התחנה לקו ג'ובילי והתוכניות להרחיב את הקו לכיוון מזרח לאורך רחוב הסטרנד נזנחו וההסתעפות המובילה לתחנת צ'רינג קרוס אינה בשימוש עוד. עם זאת, מספר סרטים וסדרות צולמו ברציפים אלו כמו גם במנהרות שאינן עוד בשימוש, בהם הסרט קרייפ (2004) והסרט סקייפול (2012).
האימפריה הקולוניאלית השוודית
שוודיה הייתה בעלת מושבות מעבר לים משנת 1658 לשנת 1663 ומשנת 1784 לשנת 1878. אולם רק בסנט בארטלמיי (סן בָרתֶלֵמי) נמשך שלטונה יותר מאשר שנים ספורות, ולמעשה הייתה זו המושבה הקולוניאלית היחידה של שוודיה מעבר לים.
רקע
במהלך המאה ה-17 גדלה שוודיה והייתה לאחד הכוחות החשובים ביותר באירופה באותה התקופה, בזכות השתתפותה במלחמת שלושים השנים, תחת הנהגת המלך גוסטבוס אדולפוס. מעמד זה התערער והתפוגג במהלך המאה ה-18, כשהאימפריה הרוסית הרחיבה את אחיזתה בצפון אירופה במלחמה הצפונית הגדולה. כוחה המשיך להתערער בכיבוש פינלנד על ידי אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה ב-1809 וצירופה לאימפריה הרוסית כדוכסות גדולה. ערעורה נמשך במרד אצילים שהתרחש במדינה והוביל לקיצוץ ניכר בסמכויות המלך, כינון חוקה וחלוקת הסמכות לחקיקה בין המלך לבין הפרלמנט, הריקסדג (Riksdag).
באמריקה
לשוודיה היו שלוש מושבות באמריקה:
אפריקה
חוף הזהב השוודי באפריקה (1650–1663 ; אבד לדנמרק ולהולנד) כלל את המושבות הבאות:
שוודיה השתלטה זמנית על כמה מושבות בחוף הזהב (גאנה המודרנית) מה-22 באפריל 1650, אך איבדה את האחרונה שבהן, מבצר קרלסבורג והבירה מבצר כריסטיאנבורג לדנמרק ב-20 באפריל 1663. ב-1652, כבשו השוודים את חוף קמפ (בגאנה המודרנית) שלפני כן היה בשליטה הולנדית.
באותו הזמן החלה שוודיה לפתח סחר עבדים משלה. לאחר נפילת שוודיה החדשה להולנדים, פסק סחר העבדים, אך הסחר התחדש בתקופתו של גוסטב השלישי, מלך שוודיה שהקים קולוניה שוודית על האי סנט ברטלמיי ב-1785 והפך את האי למרכז בסחר בעבדים. חברת הודו המערבית השוודית הוקמה על האי בשנת 1786.
אות'ריאדיס
אות'ריאדיס היה החייל הספרטני האחרון מבין 300 לוחמים ספרטנים ששרד את קרב 300 האלופים. הוא התבייש כל כך בעובדה ששרד את הקרב הקשה בעוד כל מפקדיו ועמיתיו מתו עד שהחליט להתאבד בשדה הקרב.
ביוגרפיה
הספרטנים ותושבי ארגוס נלחמו על שליטתם באזור טיראה. במקום לשלוח את כל כוחותיהם הצבאיים לשדה הקרב, הוחלט שכל צד ישלח 300 מלוחמיו הטובים ביותר בלבד והקבוצה שתנצח תכריע את הכף. אות'ריאדיס היה אחד מבין 300 לוחמים שנבחרו להילחם בקרב כנגד 300 לוחמי ארגוס. כדי שהקרב יהיה הוגן, נקבע שצבאות שתי הערים יצאו מן השטח לפני תחילת הקרב כך שלא יהיו בו חיילים נוספים מעבר למספר שנקבע.
הקבוצות הלוחמות היו זהות כמעט לחלוטין בכוחן, בסוף הקרב מתוך 600 לוחמים רק שלושה לוחמים שרדו את היריבות. מצד הספרטנים השורד היחיד היה אות'ריאדיס ומצד ארגוס היו שני שורדים, אלקנור וכרומיוס. עם סיום קרב, החיילים מטעם ארגוס חזרו לעירם כדי לספר על ניצחונם בקרב. אות'ריאדיס המשיך לפעול לפי הנוהל הספרטני, נשאר בשטח הקרב והתחיל לבזוז את גופות חיילי ארגוס.
פנג הלבן
פנג הלבן (באנגלית: White Fang) הוא ספר הרפתקאות מאת ג'ק לונדון, המספר על קורותיו של פנג הלבן, כלב־זאב מיוקון שבקנדה. הספר, שראה אור ב-1906, הוא ספרו המפורסם ביותר של ג'ק לונדון. הספר תורגם ללמעלה מ-89 שפות. הספר עובד למספר סרטי קולנוע, ביניהם הסרט מ-1991 בכיכובו של אית'ן הוק ובסרט נוסף בהנפשה ממוחשבת של נטפליקס מ-2018.
כבר ב-1925, הסיפור עובד לקולנוע, ומאז הוא ראה עוד כמה עיבודים קולנועיים, כולל סרט מ-1991 בכיכובו של איתן הוק וסרט מקורי מ-2018 לנטפליקס.
הספר, העוקב אחרי מסעותיו של הכלב בזמן תקופת הבהלה לזהב באלסקה וביוקון, מראה איך הכלב עובר ביות בסופו של דבר. בכך, הספר הוא ספר משלים לספרו של ג'ק לונדון, "קול קדומים", שבו הגיבור הוא כלב קליפורני שנחטף ונמכר לעבדות ככלב מזחלת באלסקה בזמן הבהלה לזהב, והופך לפראי בסופו של דבר.
עלילה
הספר נפתח בלהקת זאבים המונהגת על ידי זאבה בת כלאיים שתוקפת שני עוברי אורח, ביל והנרי. הדבר מתרחש בארצות הקור, בתקופת החורף - כשהרעב בעיצומו. הזאבים הרעבים טורפים את ביל ואת כלביהם של השניים, אך הנרי ניצל. הלהקה, שטרפה נלקח ממנה, מצליחה לבסוף להרוג אייל ולשרוד ברעב.
כאשר מגיע האביב ואיתו גם עונת הייחום, ממליטה הזאבה חמישה גורים. רק אחד מהם, גור אפור, מצליח לשרוד בחורף הקשה. אותו גור מגיע במקרה למחנה האינדיאנים, שאמו ברחה ממנו שנתיים קודם לכן, ומתרגל לחייו החדשים עם אדונו, האינדיאני "בונה אפור", כזאב מבוית למחצה בשם "פנג הלבן" ("ניב לבן"), והוא נאלץ לחוות פרידה כואבת מאמו, כאשר "בונה אפור" נותן אותה לחברו בגלל חוב. שאר כלבי המחנה מתייחסים אל פנג, הזאב, כאל זר, ותוקפים אותו. פנג גדל כזאב בודד, פראי וקטלני. פנג לומד להיות שקט וזריז, וכך הופך ללוחם הטוב ביותר בלהקה.
כאשר מגיע פנג לבגרותו גם הוא בורח מן המחנה בתקופת הרעב, וחוזר אליו עם בוא האביב. לאחר מכן עוברים האינדיאנים לעיר, ושם מכיר פנג לראשונה את האדם הלבן. הוא נמכר לאדם בשם ביוטי סמית ("סמית היפה") שמתעלל בו ומשתמש בו לקרבות כלבים להימורים. לאחר מכן הוא מגיע לידיו של וידון סקוט שמחנך אותו מחדש, לוקח אותו עמו אל ארצות הדרום, ומגלה כלפיו, לראשונה בחייו של פנג, חום ואהבה. הוא מציל את בני משפחת וידון סקוט מפושע שברח מהכלא ורצה לחסל את סקוט ששפט אותו, ונחבל קשות הן מפגיעת שברים והן מפגיעת יריות כדור, אבל שרד.