cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תשלום עיתי ותשלום חד-פעמי
פסיקות בית המשפט העליון
ביהמ"ש אימץ מלכתחילה את שיטת הפיצוי החד-פעמי, בגין נזקיו העתידיים של נפגע, על פי הפרקטיקה האנגלו-סכסית. בעבר, נפסקו פיצויים עתיים במקרים שעליהם חל חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים ובמקרים בהם הייתה הסכמה של שני הצדדים, כי הפיצוי ייפסק לניזוק על ידי תשלומים אלו. לאחר מכן חל שינוי עקב חקיקה שיפוטית וביהמ"ש החל לפסוק פיצויים עתיים גם במקרים הנשלטים על ידי פקודת הנזיקין. הדבר נגע בעיקר במקרים של נזק גופני חמור המוביל לקיצור אורך החיים של הניזוק, וביחס לאב הנזק של הפסד השתכרות והוצאות בעתיד בלבד. פיצוי עתי עשוי להישקל בעיקר לגבי נפגעים צעירים מאוד שפגיעתם הייתה קשה, או לגבי נפגעים אשר מצבם עשוי להשתנות באופן רדיקלי בעתיד באופן שקשה לחזותו בעת המשפט. בפרשת נעים נ' ברדה הוכרה סמכות בית המשפט לפסוק תשלומים עתיים בתביעות נזיקין על פי פקודת הנזיקין. בפרשת עיריית חיפה נ' מוסקוביץ נפסקו פיצויים בתשלום חד-פעמי לקטינה כבת שנה וחצי שנפגעה קשות בעת ניתוח, שם השופטת נתניהו המירה את התשלום החד-פעמי לתשלום עתי. השופט אור חיזק זאת בפרשת רחמים נ' גנדלר כשאמר כי ההלכה היא שגם בתביעות על נזקי גוף על פי פקודת הנזיקין מוסמך ביהמ"ש לפסוק פיצויים בדרך של תשלום עתי. בפרשות עיריית חיפה נ' מוסקוביץ, עזבון סעידי נ' פור, כהן נ' עיריית ת"א, אסרף נ' המגן וקופת חולים נ' רחמן, נקבע קיומה של הסמכות מפורשות. ביהמ"ש פוסק פיצויים עתיים בגין הפסדים הצפויים בעתיד, לגבי ההוצאות ואובדן השתכרות בעבר כמו גם כאב וסבל, ביהמ"ש פוסק תשלום חד-פעמי. כך בפרשת עיריית חיפה נ' מוסקוביץ פסק ביהמ"ש עבור הוצאות עתידיות, לרבות הפסד השתכרות, פיצויים עתיים, בעוד שבגין כאב וסבל, התאמת מגורים ורכישת רכב נפסק תשלום חד-פעמי. ביהמ"ש פוסק פיצויים בתשלום עתי כשיש חשש שבמקרים של תשלום חד-פעמי, הניזוק עלול להישאר, כעבור זמן, במצב בו לא יהיה לו מקור כספי לסיפוק צרכיו. בנוסף נפסקים פיצויים בתשלום עתי כאשר עתידו של הניזוק אינו ברור מבחינות אחרות, כך בפרשת אבו סעדה. כמו כן, גם במקרים של חוסר ודאות אודות תוחלת החיים של הניזוק נפסקים פיצויים עתיים. במקרים עליהם חלה פקודת הנזיקין והניזוק אינו תושב הארץ, ביהמ"ש פסק תשלום חד-פעמי. ביהמ"ש סירב לפסוק פיצויים עתיים כשעתידו הכלכלי של הנתבע אינו ברור, כך בפרשת גנאים נ' סועאד, בה הנתבעת הייתה חברת ביטוח אשר לגביה אין ודאות לגבי חוסנה הכלכלי לאורך השנים. ברבות הימים נמצאו דרכים להבטיח את רציפות התשלומים העתיים, בין על ידי ערובה שתינתן בידי הגוף החייב ובין על ידי הקמת קרן שממנה הם ישתלמו. בפרשת רחמים נ' גנדלר, נפסקו פיצויים בסכום חד-פעמי עד שלניזוק ימלאו 18 שנים וכשיעבור מבית הוריו למוסד רפואי יהיה זכאי לתשלומים עתיים. בפרשות בית החולים המרכזי עפולה נ' פינטו ובפרשת ש.ר.ב (בי"ח מעיני ישועה) נ' אבישג אברהם נפסק גם כן פיצוי עתי ופיצוי חד-פעמי. כאשר התקופה שבגינה נפסקים הפיצויים היא קצרה יחסית, אין טעם בפיצוי עתי, כך בפרשת סרולביץ נ' לוינטל, בה הנפגעת הייתה בת 75 בעת שנפגעה ובת 82 בעת שנפסק הדין בביהמ"ש העליון. בפרשת נעים נ' ברדה השופט ברק (כתוארו אז), קבע כי לביהמ"ש נתונה הסמכות לפסוק תשלום עתי גם ללא הסכמת שני הצדדים, כך גם בפרשות טביב נ' כץ, עזבון סעידי נ' פור וקופת חולים נ' רחמן . כמובהר לעיל, "פסיקת תשלומים עתיים מהווה כיום חלק אינטגרלי מדיני הנזיקין הכלליים".
פסיקות בתי המשפט המחוזיים
ביהמ"ש המחוזיים אימצו את ההלכות שנקבעו בביהמ"ש העליון וביססו פסיקתם על הלכות אלו. השיקולים שהביאו לפסיקת פיצויים באמצעות תשלומים עיתיים או חד-פעמיים זהים לאלו שנשקלו בעליון בכל מקרה בו דנו. בפרשת לולו נ' מדינת ישראל ביהמ"ש המחוזי נקט צעד פטרנליסטי וקבע תשלום עיתי לניזוק בטענה שהתשלום העיתי יבטיח את איכות הטיפול ואין סכנה שהכספים יבוזבזו. בפס"ד מחוזיים רבים אימצו את שיטת הפיצוי המשלבת תשלום עיתי ותשלום חד-פעמי. כך בפרשת תום נ' שטראוס בה נפסקו פיצויים בתשלום עיתי ובתשלום חד-פעמי עד שלניזוק ימלאו 18 שנים. ביהמ"ש המחוזי אף סירב לפסוק פיצוי בתשלום עתי, בהסתמך על הקריטריונים פרי החקיקה השיפוטית שנקבעו בביהמ"ש העליון לאורך השנים. בפרשות עיזבון המנוח חיימס נ' ציון חיימס, בן חיון לידור נ' קרנית ומוחמד סולטאן נג'ום נ' סאלח נביל, ביהמ"ש המחוזי קבע שיש לפסוק תשלום חד-פעמי כיוון שלא מדובר במקרה בו קיימת אי ודאות. בפרשת לוי סאני נ' מ"י ובפרשת דוד וענונו נ' עזבון המנוח יהודה נפסקו תשלומים עיתיים עקב קושי בהערכת שיעור תוחלת החיים של הניזוק. בפרשת איוון בלגין נ' קרנית ביהמ"ש סירב לפסוק תשלום עיתי כיוון שלניזוק נשארו שנתיים עד הגיעו לגיל פנסיה, ובפרשת יפה בן מוחה נ' חליבה דוד, ביהמ"ש המחוזי קבע תשלום חד-פעמי על מנת שהנפגע ישקם את חייו במהירות האפשרית ללא תלות בגוף המפצה. בפרשת כהן נ' החברה להגנת הטבע, בה הניזוק מתגורר מחוץ לישראל ביהמ"ש פסק תשלום חד-פעמי. אם הנפגע יכול לשקם את חייו בעזרת הפיצוי החד-פעמי, ביהמ"ש לא פוסק פיצויים עיתיים, כך בפרשת יפרח נ' נתיבי אוויר לישראל. נראה כי ביהמ"ש המחוזיים מיישמים לאורך השנים את ההלכות הנקבעות בביהמ"ש העליון ואינם סוטים בהכרעתם מפסיקת ביהמ"ש העליון.
מבט לעתיד
מטרת הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה) ליצור דבר חקיקה אחד על ידי איסוף פרקי החקיקה הקיימים ואיחודם יחד, תוך ביטול חוקים שאינם רלוונטיים ותיקון החוקים שיוותרו ולהוות קודיפיקציה של המשפט האזרחי בישראל. חוק הפיצויים לנפגעי תאונות הדרכים לא הוכנס בכוונה תחילה לקודיפיקציה אך ישנו חלק חדש הנוגע לפיצויים עיתיים וחד-פעמיים - חלק משנה שישי, סימן ה': תשלומים עתיים. זהו חידוש בעל חשיבות מרובה שכן נושא זה טרם הוסדר בחוק בהקשר של דיני הנזיקין. ישנם שינויים של ממש מהכתוב בחוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים. בהצעת החוק נקבעת סמכותו של ביהמ"ש לפסוק פיצויים עתיים מפורשות במקרים עליהם חלה פקודת הנזיקין (§474). החוק החדש מחזק את השוויון בין הניזוק למזיק בכך שמאפשר לראשונה למזיק לפנות לביהמ"ש (§477) על מנת שהאחרון יקטין/ יפסיק את התשלומים שנפסקו (§477(א)(2). החוק מנסה אף להקטין את חשש הניזוק וביהמ"ש מפני פסיקת פיצויים בתשלומים עיתיים כאשר מדובר במזיק שעתידו הכלכלי אינו ברור. לשם כך ניתנה סמכות לביהמ"ש להורות על המצאת ביטחונות להבטחת התשלומים העתיים( §475). ביהמ"ש רשאי להמיר את התשלומים העתיים לתשלום חד-פעמי ובכך להתאים את פסיקתו לכל מקרה ונסיבותיו(§479). החוק אף מבטיח את מעורבות ביהמ"ש לאורך השנים בכל שינוי שהוא בתשלומים העיתיים שנפסקו (§480). הצעת החוק החדשה מצליחה לתקן את נקודות החולשה בהן נתקלו ביהמ"ש בעת פסיקת אופן תשלום הפיצויים. ייתכן כי הצעת חוק הממונות, תפתור את נקודות התורפה שהועלו בנושא התשלום העיתי כגון אי השוויון בין הצדדים בנושא גישה לערכאות לשם בחינה מחדש, אי הוודאות בנוגע לעתידו הכלכלי של המזיק לאורך השנים, השארת שיקול דעת רחב לביהמ"ש בנוגע להמרת התשלומים ושימת דגש על פיקוח ואישור ביהמ"ש בכל שינוי בתשלומים שנפסקו.
מתוך הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה): סימן ה: תשלומים עיתיים פיצויים בדרך של תשלומים עתיים 474. בית המשפט רשאי להורות כי פיצויים בעד נזק ממון אשר נגרם בשל נזק לגוף, ישולמו, במלואם או בחלקם, בתשלומים עתיים.
ביטחונות להבטחת תשלומים עתיים 475. בית המשפט רשאי להורות על המצאת ביטחונות מתאימים להבטחת התשלומים העתיים, שר המשפטים רשאי להתקין תקנות לעניין זה.
הגדלה או הקטנה של תשלומים עתיים 477. (א) נפסקו פיצויים בתשלומים עתיים, רשאי בית המשפט, לבקשתו של אחד הצדדים- (1) לקבוע את הגדלתם של התשלומים העתיים אם מצא שחל שינוי של ממש בנסיבות ששימשו לקבלת ההחלטה בדבר התשלומים העתיים. (2) לקבוע את הקטנתם או הפסקתם של התשלומים העיתיים אם מצא כי חל שינוי קיצוני בנסיבות כאמור בפסקה (1). (ב) לא תוגש בקשה כאמור בסעיף קטן (א) בטרם חלפה שנה ממועד מתן החלטה קודמת בדבר התשלומים העיתיים, אלא אם כן התיר זאת בית המשפט מטעמים מיוחדים.
חוזה בדבר תשלומים עתיים שנקבעו 480. כרתו הצדדים חוזה המשנה את שיעורם של התשלומים העתיים או את מועדם, אחרי שנפסקו, טעון החוזה אישור בית משפט.
מבט ביקורתי - פטרנליזם בדיני הנזיקין
פטרנליזם הוא התערבות של המדינה או פרט מסוים בענייניו של פרט אחר כנגד רצונו, בכוונה להיטיב עם האחר או להגן עליו מפני פגיעה. יסוד עיקרי בפטרנליזם הוא הגבלת החופש או האוטונומיה של הפרט מסיבות שונות. בכך הפטרנליזם חורג מהשיטה האינדיבידואליסטית, עליה מושתת הכלכלה הקלאסית, ולפיה כל פרט הוא השופט הטוב ביותר של טובתו הוא. פיצויים עתיים נפסקים בין היתר מתוך גישה פטרנליסטית. ההנחה היא כי הנפגע הממוצע לא ידע כיצד לשמור על הפיצוי החד-פעמי אם זה ייפסק לו. לחלופין, ישנה סברה שהנפגע הממוצע אינו מודע ליתרונות שבתשלום פיצויים עתיים. ביהמ"ש אכן לא היסס לפסוק פיצויים עתיים גם במקרה שבו אף אחד מהצדדים לא ביקש זאת.
ההבדל בין הגישה הפטרנליסטית לזו המקדשת את זכות הבחירה של הפרט בא לידי ביטוי באופן שבו שיטות המשפט אימצו את שיטת הפיצויים העתיים. במדינות בעלות משטר קומוניסטי, כברית המועצות לשעבר ויוגוסלביה לשעבר, שיטת הפיצויים העיתיים הייתה השיטה הבלעדית. (במקרה של מדינות בעלות משטר קומוניסטי, שבהן המבטח הוא המדינה, אין כל חשש שהמזיק ירד מנכסיו ויחדל לשלם). בשיטות משפט נוספות (למשל בגרמניה, אוסטריה, שוודיה, פינלנד) נהוג היה לפסוק פיצויים חד-פעמיים רק במקרים חריגים, ואילו במדינות המשפט המקובל כארצות הברית ואנגליה, החריג היה דווקא הפיצויים העתיים. במדינת ישראל, כאמור, הייתה נהוגה שיטת הפיצוי החד-פעמי ככלל, כמו באנגליה ובארצות הברית. עם זאת, בשנות השבעים נקבע חריג ראשון לכלל זה בתקנות לפיצוי נפגעי תאונות דרכים. בשנות השמונים הרחיבו בתי המשפט חריג זה, כשהחלו לפסוק לפיצויים עתיים גם על פי דיני הנזיקין הכלליים.
לכאורה, אימוץ גישה יותר פטרנליסטית במשפט אינו הולם את שהיינו מצפים לו. גישה זו מתאימה יותר לחברות שמקדשות פחות את חופש הבחירה של הפרט. ודווקא בשנים אלו החברה הישראלית עברה תהליך הפוך - היא נפתחה למערב וביכרה ערכים אוניברסליים ליברליים על פי ערכים לאומיים וחברתיים. הנטייה הרווחת לרוב בחברות ליברליות היא להמעיט בחשיבותה של גישה פטרנליסטית במשפט ואף לסלוד ממנה. מבלי להיכנס לשיקולים בעד ונגד אימוץ הגישה הפטרנליסטית ובאילו תנאים, מתבקשת מאליה השאלה מה מקום פסיקה פטרנליסטית בחברה ליברלית שמקדשת את חופש הבחירה.
המסקנה מכל האמור היא, שעל בית המשפט להמעיט בפעולות פטרנליסטיות המתבססות על ערכים אישיים של שופטיו. עשייה מסוג זה היא מתפקידיו של המחוקק. ערכיו ידועים ועומדים למבחן הציבור. חיקוק חוק, שבבסיסו עומדת נורמה שנויה במחלוקת, יהיה צורם פחות מחקיקה שיפוטית בתחום זה. עם זאת, בית המשפט לא מנוע תמיד מלשלב מניעים פטרנליסטיים בהכרעותיו. מתפקידיו של בית המשפט למנוע חוסר צדק ושרירותיות בדין. הצדדים לדיון לעולם מושפעים מבררות המחדל, כללי המסגרת ונקודת הפתיחה של הדין הקיים ועל פי המוסכמות החברתיות. מסיבה זו, ההשפעה על ההכרעות האישיות של הצדדים היא בלתי נמנעת. פטרנליזם מפורש או משתמע, לפי דעה זו, הוא עובדה קיימת. ייתכן שזהו אחד ההסברים למהלכיו של ביהמ"ש בתחום הפיצויים העתיים בשנים האחרונות. ככל שהנורמה השלטת מוטה יותר לכיוון גישה אחת, חופש הבחירה של הצדדים לדיון בנושא זה, מצטמצם. התערבות במצב דברים שכזה נועדה להגדיל את חופש הבחירה, ולא לצמצמו. ברור כי הכלל השולט היה ועודנו לטובת פיצויים חד-פעמיים. ידוע גם כי במקרים רבים ניזוקים לא היו מודעים ליתרונות שבשיטת הפיצויים העיתיים. במקרים בהם אי הידיעה הובילה לפגיעה קיצונית בחופש הבחירה, ביהמ"ש לא היסס להתערב.
שמידט
שמידט (בכתיב לועזי: Schmidt) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו היא נפח.
בגרמנית יש שמות משפחה נפוצים נוספים עם משמעות, כתיב וצליל דומים לשם זה: Schmidt, Schmid, Schmidl, Schmidtke, Smid ו-Smidt.
בשפות נוספות ישנם שמות משפחה שמשמעותם זהה, וחלקם נפוצים מאוד. לדוגמה: באנגלית: Smith – הוא שם משפחתם של כחצי מיליון בריטים וכ-3 מיליון אמריקאים, והוא שם המשפחה הנפוץ ביותר במדינות אלה; ביידיש שמידע ו-גולדשמידט; בערבית <BIG>حداد</BIG> (חדד); בלשון חז"ל נפחא.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'יינז אדיקשן
ג'יינז אדיקשן (באנגלית: Jane's Addiction) היא להקת רוק אמריקאית, שנוסדה בקליפורניה בשנת 1986. הייתה מראשונות להקות הרוק האלטרנטיבי שזכו להכרה רחבה ולהצלחה מסחרית בארצות הברית, והפכה לאחת הלהקות המשפיעות ביותר בשנות ה-90. סגנונה המוזיקלי מגוון והושפע מפאנק, הבי מטאל, רוק גותי ורוק פסיכדלי.
שנות פעילותה העיקריות של הלהקה היו 1986–1991, כאשר הופעתה האחרונה לפני פירוקה יסדה את פסטיבל לולהפלוזה (Lollapalooza). הלהקה התאחדה לסיבוב הופעות בשנת 1997, בשנים 2001–2004 ושוב בשנת 2008. חברי הלהקה ברוב שנות פעילותה היו הסולן פרי פארל, הגיטריסט דייב נבארו, הבסיסט אריק אייברי והמתופף סטיבן פרקינס.
תחילת הדרך
בקיץ 1985 חיפש פרי פארל בסיסט חדש ללהקתו דאז, Psi-com. הוא פגש את אריק אייברי, שבאותו הזמן חיפש להקה חדשה לאחר פירוקה של להקת Scrunge. אייברי הצטרף ל-Psi-com לזמן קצר, אך היא התפרקה אף לפני שהספיק להופיע איתה, ולכן גם לא נחשב לחבר רשמי בלהקה. פארל ואייברי המשיכו לנגן יחד ואף הופיעו מספר פעמים בשם Illuminotics. השניים חיפשו גיטריסט ומתופף; אחותו של אייברי הכירה את סטיבן פרקינס לצמד, והם קיבלו אותו כמתופף. לתפקיד הגיטריסט נכנס כריס ברינקמן, חבר בלהקתו הקודמת של אייברי, אך פוטר לאחר מספר הופעות. גם מחליפו, אד דוברידניו, לא שרד זמן רב, ולבסוף הציע פרקינס את חברו דייב נבארו כגיטריסט, ונקבע ההרכב הסופי של הלהקה.
הלהקה נקראת ככל הנראה על שמה של שותפתו של פארל, ג'יין בייטנר, שהשפיעה רבות על סגנונו המוזיקלי.
ההצלחה (1986-1991)
לאחר שהתייצב ההרכב, לקראת סוף 1986, החלה הלהקה לכתוב ולהופיע בעיקר באזור לוס אנג'לס, ובמהרה זכתה באהדת הקהל ובהתעניינות של מספר חברות תקליטים. על מנת להראות שהם פועלים בצורה עצמאית ולא "מוכרים את עצמם בקלות", החליט פארל להוציא את אלבום הבכורה בחברת תקליטים עצמאית ולא באחת מהחברות הגדולות הקיימות בשוק. אלבומם הראשון, Jane's Addiction, הוא אלבום הופעה שהוקלט במועדון הרוקסי בלוס אנג'לס, אשר יצא בשנת 1987 בחברת Triple-X. בעקבות האלבום, גבר רצונן של חברות התקליטים להחתים את הלהקה והתפתח מעין קרב ביניהן, ולבסוף נבחרה Warner Bros. Records, בעיקר בזכות החופש האמנותי שהבטיחה ללהקה. בחברה זו יצא בשנת 1988 אלבום האולפן הראשון של הלהקה, Nothing's Shocking, שהיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית מופע המטאל/רוק כבד הטוב ביותר לשנת 1989.
באותן שנים השתתפה הלהקה בסיבובי הופעות רבים, כמופע הפותח לאמנים שונים כמו הראמונס ואיגי פופ. זמן קצת לאחר יציאת Nothing's Shocking יצאה ג'יינז אדיקשן לסיבוב הופעות, והפעם בקדמת הבמה. לקראת סוף שנת 1989 התבקשה הלהקה להקליט אלבום נוסף, אך עקב עייפות ובעיות של התמכרות לסמים, ההקלטות החלו רק ב-1990 ונמשכו חמישה חודשים.
השנים בנפרד והאיחוד הראשון (1991-1997)
לאחר פירוק הלהקה הקימו חבריה הרכבים שונים: פארל ופרקינס את Porno for Pyros, ונבארו ואייברי את Deconstruction. הרכבו החדש של פארל הזכיר בסגנונו את ג'יינז אדיקשן, ובכך הראה את התפקיד המרכזי אותו מילא פארל בלהקה, אך הצליח פחות ממנה. Porno for Pyros הוציאה שני אלבומים עד לפירוקה ב-1996.
Deconstruction הוקמה בשנת 1994 והתפרקה באותה שנה, לאחר שהוציאה אלבום יחיד. לאחר פירוקה הקים אייברי את Polar Bear, ונאברו ניגן עם אמנים רבים עד שהצטרף לרד הוט צ'ילי פפרז.
בשנת 1996, לקראת אלבומם השני של Porno for Pyros, ביקש פארל מנאברו ומייקל באלזארי (פלי), בסיסט הרד הוט צ'ילי פפרז, להצטרף להקלטת אחד השירים באלבום. מאוחר יותר באותה שנה השניים שוב הצטרפו לפארל ואייברי בהקלטת השיר "Hard Charger" מפסקול סרטו של הווארד סטרן, "פרטים אינטימיים" (Private Parts). השיר הפך ללהיט, ונבארו ופלי הצטרפו להופעות של Porno for Pyros, בהם החלו לנגן מספר הולך וגדל משירי ג'יינז אדיקשן.
בשנת 1997 התפרקה Porno for Pyros בעקבות מחלת הסרטן בה חלה גיטריסט הלהקה, פיטר דיסטפנו. זמן קצר לאחר מכן החליט פארל לאחד את ג'יינז אדיקשן כשפלי מחליף את סטיבן אייברי, שהעדיף להתמקד בלהקתו החדשה. לרגל האיחוד הוציאה הלהקה את האלבום "Kettle Whistle", שכלל קטעים נדירים והקלטות מהופעות, בתוספת שני שירים חדשים. האלבום לא הצליח מסחרית, בניגוד לסיבוב ההופעות שבא בעקבותיו ונמשך כחודש.
האיחוד השני (2001 - 2004)
לאחר האיחוד הקצר חזרו חברי הלהקה לפעול שוב בנפרד - פארל ופרקינס הקימו הרכב חדש שתוך זמן קצר הפך לפרויקט סולו של פארל, נבארו ניגן עם אמנים שונים ופלי חזר לרד הוט צ'ילי פפרז. בשנת 2001, זמן קצר לאחר שפארל ונאברו הוציאו אלבומי סולו, הלהקה שוב התאחדה, כשהפעם מרטין לאונובל, חבר לשעבר ב-Porno for Pyros, בעמדת הבסיסט. בראיון איתו אמר נבארו שהם לא התייחסו לכך בתור איחוד, אלא כאל להקה חדשה עם היסטוריה ארוכה מאחוריה. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות אותו החשיבו כהצלחה, ובעקבותיו החליטו להקליט אלבום חדש, עשר שנים אחרי אלבומם הקודם. בשנת 2002 החלו ההקלטות לאלבום, בניצוחו של המפיק בוב אזרין. לאונובל הוחלף במהלך ההקלטות בכריס צ'אני. האלבום Strays יצא ב-2003 אך לא הצליח כמו קודמיו. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות נוסף, כשבמסגרתו חודש פסטיבל לולהפלוזה.
לאחר הפירוק
בשנת 2004 התפרקה ג'יינז אדיקשן פעם נוספת, ולא נמסרה סיבה רשמית לפירוק. בריאיון עם נבארו הוא אמר שחברי הלהקה "לא מסתדרים אחד עם השני". לאחר הפירוק פארל השקיע רבות בארגון פסטיבל לולהפלוזה והצטרף להרכב בשם The Satellite Party. נבארו, פרקינס וצ'אני צירפו אליהם את סטיב אייזיק והקימו את The Panic Channel.
בשנת 2006 יצא אוסף להיטים של הלהקה בשם "Up from the Catacombs - The Best of Jane's Addiction".
ג'יינז אדיקשן התאחדה שוב באפריל 2008, לרגל זכייתם בפרס מטעם מגזין NME. הלהקה הופיעה בטקס חלוקת הפרסים, בפעם הראשונה בתולדותיה, כשההרכב כלל את פארל, נבארו, פרקינס ואייברי (לראשונה משנת 1991). באפריל 2009 יצא לאור אלבום אוסף בשם "A Cabinet of Curiosities" המכיל דמואים, גרסאות כיסוי והקלטות מחזרות ומהופעות חיות משנות פעילותה המרכזיות של הלהקה שלא פורסמו בעבר.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות:
מנוחה נכונה (ספר)
מנוחה נכונה הוא רומן על רקע חיי הקיבוץ בישראל של אמצע שנות השישים (1967-1965), פרי עטו של עמוס עוז. הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1982. זוכה פרס ברנשטיין לשנת 1983.
כנהוג אצל עוז, מתרחש הספר במקום דמיוני אך מוחשי עד מאוד. אף-על-פי שקיבוץ גרנות בו מתרחש הסיפור לא היה קיים מעולם, מכניס בו עוז ריחות ומגעים מוכרים כל-כך, עד שאנו משתוממים כי אין היישוב מופיע בגאזטירים. מלאכה דומה עושה עוז בספרו אל תגידי לילה (כתר, 1994), בתארו בקווים עדינים אך רבי-עוצמה עיירה בנגב מוכרת עד להטריד אך חסרת-שם.
הדמויות העיקריות בספר הן:
על הדמויות והתמה
סיפור העלילה המורכב, המתאר למעשה את חיי הקיבוץ לאורך שנתיים, נע סביב משפחת ליפשיץ ואורחם עזריה. יולק הוא מזכיר הקיבוץ, מבני הדור שבנה במו ידיו את הקיבוץ מתוך אמונה ואידאולוגיה. הוא מוצג כעת לפנינו בזקנתו ובנרגנותו, מלא צידקה ודורסנות, ניצב משתומם, מלגלג, מיואש ובז לדור החדש והנרפה. אותו דור חדש, אבוד, אינו מבין מהותה של אותה ציפייה ממנו, קורס תחת משא המיתיות שנושאים עמם הוריו הדינוזאורים. אותו דור מיוצג על ידי בנו של יולק, יונתן, הגומר אומר לנטוש את הקיבוץ ואת אשתו, רימונה, שגם היא איננה עשויה מאותו חומר שהקים חומות ומגדלים באישון לילה, שקועה בחלומותיה ובאינטראקציה מטושטשת עם הסובב אותה. חוה, אשתו של יולק, אותה אנו פוגשים לאחר עשורים ארוכים של חיים בצלו הארוך של חבר המפלגה, עשורים ארוכים ושקטים בהם אגרה ואספה עליו רעל שמטריף את דעתה. הדמות אשר מניעה את העלילה היא עזריה גיטלין, זר שמגיע אל הקבוץ בגפו, בראשו רעיונות וחלומות ובפיו דברים רבים. אישיותו הפטפטנית, הנלעגת לעיתים, הקדחתנית והתמימה בו זמנית, הכמהה לרצות והמורדת, מייצגת את צדו השני של הדור הצעיר, דורו של יונתן ליפשיץ. הדמות התוססת, הנדמית בתחילה כקריקטורה, נחשפת אט-אט ומורכבותה וסתירותיה מפעימים אותנו הקוראים. מעניין במיוחד יחסו של יולק לעזריה. על-אף שהוא, עזריה, מייצג כביכול את התכונות שהיה רוצה לראות יולק בבנו (נאמנות לרעיון הקיבוצי, חזון וכיוצא בזה), ניכר כי דברים רבים אחרים עומדים ביניהם.
על-אף ייחודן, ניתן לשייך את הדמויות בספר לאבות-טיפוס המופיעים בספריו של עוז שוב ושוב. יולק נושא עמו מקווי דמותם הדרקוניים של גיבורי אל תגידי לילה וקופסה שחורה, רימונה החולמנית שייכת לאותה דמות נשית עדינה שנקלעה אל בין גברים חזקים ומפגרים-רגשית (מיכאל שלי). אף דמות הישראלי המצליח בחוץ-לארץ, המופיעה בצורת ד"ר אלכס גדעון בקופסה שחורה, נוכחת כאן בזעיר אנפין בדמותו של טרוצקי הגולה במיאמי, אשר עוצמתו הכלכלית הופכת אותו, למורת הרוח, לאדם שנאלצים להזדקק לו. דמות הצעיר הלוחמני גלומה באודי, הסוחב מזכרות מחורבות הכפר הערבי הסמוך, הנושא את השם החמקמק שיח'-דאהר, שכרגיל, אף שהוא מוכר לנו עד מאוד, במפה איננו קיים. גם כאן, כבקופסה שחורה, מושלכים הקוראים הישר אל לב-ליבה של מערכת יחסים ותיקה, גדושת מטענים ומרירויות, סתורת אהבה-שנאה בין שני בני-זוג.
כרגיל, כוחו של עוז בתיאור דמויותיו החיות לנגד עינינו, המלאות, המורכבות, שאף אם נדמה לנו לרגע שהן קיימות כדי לייצג דבר-מה, מתברר לנו כי אין הן קיימות כדי לשרתנו. הן שם משום שזהו מקומן.
חיי הקיבוץ מוצגים בספר באור ביקורתי אך זהיר. תמונת חיי הקהילה הממושכים, הצפופים, הרוויים רעל – תמונה אשר מוכרת לנו כיום (וזכתה לאחרונה לתצוגה נוקבת בסרטו של דרור שאול אדמה משוגעת), לא הייתה אופיינית בראשית שנות השמונים. זהו גם סיפור על הטרגדיה הנצחית של מהפך-הדורות. גדולתו ביכולתנו, הקוראים, להבין את שני המחנות, להיות מסוגלים להזדהות ולרחם גם על קשיי-הלב, החלשים, הטועים.
הספר מציג את שינוי הערכים שעבר על חלקים בציבור הישראלי, בעיקר בקרב הדור הצעיר, החל משנות השישים, כאשר הערכים הקולקטיבים של העבר פינו מקום לדגש רב יותר על הפרט וצרכיו להגשמה אישית.
בסופו של הספר מקדיש עוז הערה: "בשנת 1959 הופיע רומן מאת דוד מלץ, על רקע חיי הקיבוץ, "השער נעול" שמו; חוטים אחדים קושרים את ספרי זה אל ספרו של מלץ; ודאי כבר היו דברים מעולם."
על כריכתו העברית של הספר הציור 16 בספטמבר מאת הצייר הבלגי רנה מגריט.
הספר תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, סינית, ספרדית, פינית, צרפתית, שוודית, איטלקית (על ידי אלנה לוונטל) ופולנית.
גאורגי פולטאבצ'נקו
גאורגי סרגייביץ' פולטאבצ'נקו (ברוסית: Георгий Сергеевич Полтавченко; נולד ב-23 בפברואר 1953 בבאקו, אזרבייג'ן, ברית המועצות) הוא מדינאי רוסי, שכיהן בעבר כמושל סנקט פטרבורג במשך כשבע שנים וכנציגו המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי המרכזי.
פולטאבצ'נקו היה הנציג הנשיאותי המיוחד הוותיק ביותר בשלטון המקומי, לאחר שנבחר עם הקמת שבעת מחוזות העל של רוסיה בשנת 2000 וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2011. נוסף לזה הוא יועץ מדינה מדרגה ראשונה וגנרל לויטננט בדימוס של משטרת המס הפדרלית.
הוריו
אביו סרגיי פטרוביץ' היה בוגר האקדמיה הצבאית ע"ש פרונזה בלנינגרד ונישא לנינה בשנת 1952. הוא שירת בצי הסובייטי והוצב בבסיס חיל הים של צי הים השחור ולאחר שחרורו מהשירות עבד ולאחר מכן ניהל את חברת הספנות הצפון מערבית.
ילדותו
גאורגי נולד בבאקו ב-23 בפברואר 1953 (שנה לאחר נישואי הוריו) למשפחה שמרבית הגברים בה שירתו בצי. שלושה חודשים לאחר לידתו עברה המשפחה להתגורר בפותי, גאורגיה, סמוך למקום שירותו של האב בצי. בשנת 1961 עברה המשפחה ללנינגרד לאחר שהיחידה שעליה פיקד אביו פורקה. בלנינגרד המשפחה התגוררה בדירה משותפת בשדרות נבסקי 5.
גאורגי למד בבית הספר 210 בשדרות נבסקי, שם למד 8 שנים. לאחר מכן, למד בבית הספר 211. ב-1970 סיים את בית הספר התיכון בלנינגרד.
בבגרותו
לאחר לימודיו בבית הספר ביקש להמשיך את המורשת המשפחתית וללכת לשרת בצי, אך אביו, שסבל במהלך שירותו עקב שינויים ארגוניים רבים בצבא הסובייטי, התנגד נמרצות ושכנע את בנו ללכת ללמוד. גאורגי פולטאבצ'נקו התקבל ללימודים במכון הלנינגרדי לרכיבי תעופה (Ленинградский институт авиационного приборостроения; כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג הממלכתית לרכיבי אוויר וחלל), שם פגש את אשתו לעתיד, יקטרינה לאונידובנה. ב-1972 בהיותו סטודנט עבד בהקמת מפעל קאמאז ובאותה שנה נישא ליקטרינה. ב-1976 סיים עם תואר מהנדס מכונות במכון לרכיבי תעופה בלנינגרד.
לאחר השלמת השכלתו החל לעבוד כמהנדס בתעשיות הביטחוניות, כמהנדס בחברת "לנינץ" (Ленинец) שפיתחה טכנולוגיות עבור הצבא הסובייטי. במקביל, בשנת 1978 היה לחבר בוועדה המחוזית של הקומסומול ברובע נבסקי בעיר. הוא עבד במשך כשנתיים באותה חברה עד שזומן לרחוב ליטייני 4, אל סניף הקג"ב בעיר, והוצע לו לשרת בשירותי ביטחון המדינה. בשנים 1979–1980 נשלח לעבור קורס הכשרה בבית הספר הגבוה של הקג"ב במינסק.
עבודתו בארגוני ביטחון המדינה
זמן קצר לאחר השלמת הכשרתו בקג"ב הוטל עליו ב-1980 ליטול חלק באבטחת המשחקים האולימפיים במוסקבה והיה מראשי מחלקת אבטחת התחבורה בנמל התעופה פולקובו. בעת מילוי תפקידו נטל חלק במבצע שחרור בני הערובה מהמטוס שנחטף על ידי בני משפחת אובצ'קין בפולקובו.
ב-1987 הוא נשלח לעיר ויבורג הפסטורלית שנמצאת בגבול מחוז לנינגרד עם פינלנד. על גאורגי הוטל לפקד על המחלקה העירונית של הקג"ב והיה לראש שירותי הביטחון של העיר ויבורג עד 1992 (גם לאחר פירוק הקג"ב). במקביל הוא נבחר בשנת 1990 כחבר פרלמנט במועצה המחוזית של לנינגרד וב-1991 פולטאבצ'נקו עזב את המפלגה הקומוניסטית.
משטרת המס הפדרלית
בשנת 1992 הוקמה משטרת המס הפדרלית של רוסיה (Налоговая полиция). עקב ניסיונו בעבודות האבטחה של הקג"ב, הוצע לפולטאבצ'נקו לנהל את משטרת המס בעיר סנקט פטרבורג, ובאותה שנה עברה המשפחה מוויבורג לסנקט פטרבורג. הוא התמנה לראש משטרת המס הרוסית של סנקט פטרבורג (רשמית ראש מינהל סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד).
במהלך שבע שנות עבודתו במשטרת המס נפגש לא פעם עם ולדימיר פוטין, שכיהן אז כסגן ראש העיר, הממונה על המשטרה ושירותי הביטחון בעיר. בשנת 1998 ניסה להיבחר מטעם מחוז 43 למועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג אך נכשל משלא גרף מספיק קולות. בשנת 1999 החליט לסיים את שירותו במשטרת המס בדרגת גנרל-לויטננט.
הנציג הנשיאותי בצפון מערב רוסיה
ביולי 1999 מונה לנציג הנשיאותי של מחוז לנינגרד (Полномочный представитель Президента РФ в Ленобласти) ואחר כך (בשנת 2000) היה לנציג המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי המרכזי (Полномочный представитель Президента РФ в Центральном федеральном округе). כנציג הנשיא במחוז הפדרלי המרכזי הוא היה אחראי על אוכלוסייה בת 38 מיליון איש ועל 18 מחוזות, והוטל עליו לחזק את שליטת השלטון המרכזי והשפעתו על השלטון המקומי. הוא פעל לשינוי חקיקה בחוקים מקומיים והתאמתם לחקיקה הפדרלית, ולהענקת סיוע לרשויות המקומיות בשטחי צפון-מערב רוסיה.
מושל סנקט פטרבורג
ב-23 באוגוסט 2011 מינה אותו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג, לאחר שהמושלת הקודמת, ולנטינה מטוויינקו, מונתה ליושבת ראש הבית העליון בפרלמנט הרוסי. ב-31 באוגוסט אושרה מועמדותו פה אחד על ידי האספה המחוקקת של העיר, והוא החל לכהן כמושל העיר החדש.
במהלך כהונתו מספר המשקיעים הזרים בעיר גדל בהתמדה וסכום ההשקעות הזרות הגיע ל-13,4 מיליארד דולרים. בתקופת כהונתו דורגה סנקט פטרבורג כעיר עם רמת החיים הגבוהה ביותר ברוסיה.
בספטמבר 2014 הוא זכה ב-79.3% מקולות הבוחרים בבחירות לתפקיד המושל, כשמולו התמודדו ארבעה מועמדים נוספים (אירינה איוואנובה מהמפלגה הקומוניסטית, קונסטנטין סוחנקו מהמפלגה הליברל-דמוקרטית, אנדריי פטרוב ממפלגת מולדת וטאחיר ביקבאייב ממפלגת הירוקים).
עבודה בחברות הממשלתיות
כבר עם עזיבתו את תפקיד מושל העיר, נשיא רוסיה מינה אותו ליושב ראש דירקטוריון תאגיד המספנות המאוחד, שמאגד תחת קורת גג אחת את מספנות הצי הרוסי ויצרניות שונות של כלי שיט צבאיים.
משפחתו וחייו האישיים
גאורגי פולטאבצ'נקו נשוי מאז 1972 ליקטרינה לאונידובנה פולטאבצ'נקו, מתרגמת ולויטננט בדימוס ששירתה בעבר במשטרה הסובייטית. לשניים יש בן, אלכסיי, יליד 1985, שהוא בוגר האקדמיה למשפטים במוסקבה.
פולטאבצ'נקו הוא אוהד קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
VBulletin
vBulletin היא מערכת פופולרית להקמת פורומים באינטרנט הכתובה בשפת התכנות PHP ומשתמשת בבסיס נתונים מסוג MySQL. המערכת פותחה בשנת 2000 על ידי חברת Jelsoft Enterprises. בשנת 2007 נרכשה החברה על ידי Internet Brands.
מלבד מערכת פורומים, vBulletin מספקת בנוסף מערכת לניהול תוכן, מערכת בלוגים ויישומונים לסמארטפונים ולפייסבוק.
היסטוריה
בשנת 1999, ג'יימס לים וג'ון פרסיוול פיתחו מערכת פורומים לשימוש פרטי. עם הזמן עלתה הפופולריות של המערכת, וביחד עם פריצת האינטרנט לקהל רחב יותר בעולם, נוצר ביקוש לרכישת המערכת. בעקבות זאת, בשנת 2000 הקימו השניים את החברה Jelsoft, שיכתבו את המערכת ומכרו רישיונות שימוש בה. מערכת זו הייתה vBulletin 1. עם השנים, ג'יימס לים וג'ון פרסיוול גייסו עובדים נוספים והחלו לפתח את המערכת ולהרחיבה. בשנת 2007 נרכשה החברה על ידי Internet Brands, ומייסדה, ג'ון פרסיוול החליט לפרוש סופית מפיתוח המערכת. זמן לא רב לאחר מכן פרש גם מייסדה השני, ג'יימס לים.
מקור השם
בשנת 1999, ג'יימס לים וג'ון פרסיוול הריצו לראשונה מערכת פורומים שכתבו בשפת Visual Basic. ומכך עלה השם vBulletin, קיצור ל: Visual Basic Bulletin. לאחר כשנה הבינו השניים שהמערכת אינה עומדת בעומס המשתמשים ולכן החליטו לשכתב את המערכת לשפת PHP שהייתה ידידותית יותר, חכמה יותר ומהירה יותר. עם נטישת Visual Basic לטובת PHP, שם המערכת נותר במקומו ללא שינוי עד היום.
vBulletin 5
בסוף שנת 2016 יצאה גרסת הבטא הראשונה של vBulletin 5. עיקר השינויים במערכת הם מערכת "אהבתי" הדומה למערכת ה"לייקים" בפייסבוק, מערכת התראות אשר מתריעה למשתמש בעת ציטוטו, הוספת האפשרות להגיב לתגובה בדומה לאתרי חדשות שונים וסידור אזור התגובה מחדש.
הכרזות רשמיות
בשנת 2009 vBulletin הכריזה כי רכישת רישיון לגרסה 4 תהיה בעלות חד פעמית עד אשר תצא גרסת הדור הבא (גרסה 5). זאת בניגוד למדיניות הקודמת בה היה צורך לחדש את הרישיון בעלות סמלית נוספת מדי שנה.
בתחילת 2012 הכריזה כי החל מגרסה 4.2 לא תמשיך לתמוך בגרסאות הישנות של אינטרנט אקספלורר, הדפדפן של מיקרוסופט, בדומה למתחרות. הדפדפנים הנתמכים רשמית הם: אינטרנט אקספלורר (החל מגרסה 8), פיירפוקס (החל מגרסה 3), ספארי ואופרה.
במחצית השנייה של 2012, לאחר חודשים רבים של המתנה ושמועות, נחשפו פרטים מעטים אודות גרסת הדור הבא, vBulletin 5, ומספר תמונות ראשוניות של המערכת. על פי השמועות, בסיס המערכת שוכתב מחדש לאחר שנים רבות בהן המערכת רק הורחבה אך לא עברה אופטימיזציה ליעילות.
תמיכה בישראל במערכת
בסוף שנת 2011 קמה קהילת תמיכה ישראלית למערכת. הקהילה סיפקה שלל מודים ותוספים שונים למערכת ללא תשלום אשר תוכנתו במהלך השנים על ידי המתכנת. לאחר מספר חודשים הוחלט על ידי המתכנת ועוזרו לסגור את הקהילה מסיבות שונות.
לאחר הסגירה התוספים ממשיכים להיות מופצים ברשת ללא תשלום.
הכרת הקהילה על ידי vBulletin
האתר (vBulletin-il) היה מוכר לידי חברת vBulletin אך הוא לא היה רשמי.
הלכות גדולות
הלכות גדולות הוא ספר הלכה מתקופת הגאונים, שהפך לחלק אינטגרלי בלימוד ההלכה בישיבות הגאונים. פסקי הלכה רבים מוזכרים בשמו בכתבי הראשונים פעמים רבות.
יש המכנים את הספר בה"ג: בעל הלכות גדולות. יש הסבורים כי הספר התחבר מחוץ לבבל, אף כי ברור שהוא משקף הלכה בבלית מובהקת, עם השפעות ארץ-ישראליות מעטות. זמן חיבורו אינו ידוע בוודאות, אך נראה שהוא במאה ה-9.
מחבר הספר
הדעה הרווחת היא שהספר חובר על ידי חכם בשם רבי שמעון קיירא ואילו בעל הסמ"ג ורש"י סברו שחובר על ידי רב יהודאי גאון ולא פירשו באיזה רב יהודאי מדובר, רב יהודאי גאון או רב יהודאי הכהן גאון.
בעל ספר הכרוניקה צמח דוד כתב כי לא ייתכן שהסמ"ג ורש"י התכוונו לרב יהודאי גאון בן נחמן, שכן חכם זה מוזכר בספר השאילתות של רב אחאי משבחא, המוקדם לספר הלכות גדולות. מכאן הסיק בעל הצמח דוד כי לפי דעתם הספר נתחבר על ידי רב יהודאי הכהן גאון סורא.
תוכן הספר
הספר מבוסס על שלושה מקורות עיקריים: דברי התלמוד הבבלי ומסורת פרשנות שלו, הספר הלכות פסוקות שקדם לו, והשאילתות - קובץ דרשות קדום על פי סדר פרשות השבוע. היו שסברו שדווקא הלכות פסוקות הוא קיצור של הלכות גדולות, אך דעה זו נדחתה על ידי רוב החוקרים כיום.
לספר מצורפת הקדמה מיוחדת, שאם היא שייכת לחיבור במקורו הדבר מהווה תקדים בספרות הרבנית בכלל, שכן עד אז לא נכתבו הקדמות לספרים תורניים (הראשון הידוע בכתיבת מונוגרפיות הכוללות הקדמה הוא רב סעדיה גאון). ההקדמה, בכל מקרה, אינה הקדמה של ממש - היא כוללת בעיקר דברים בשבח התורה ורשימת תרי"ג מצוות. מניין זה הפך נפוץ מאוד, ואף חוברו על פיו פיוטי אזהרות לשבועות (המפורסם הוא של ר' שלמה אבן גבירול), ונגד המניין הזה יצא הרמב"ם בהקדמה לספר המצוות שלו, בביקורת מתודולוגית חריפה.
בעיות הנוסח בספר סבוכות ביותר, וכבר הראשונים מעידים על גרסאות הפוכות בפסקיו. גם סדר הספר עצמו משתנה בין כתבי היד. ממחקרו האחרון של ד"ר אהרן שויקה עולה שישנם שני ענפי נוסח עיקריים לספר, וכי אחד מהם הוא תוצאה של מפעל עיבוד ועריכה משוכלל ומורכב של הנוסח המקורי, שנעשה בשלהי המאה התשיעית.
מהדורות הספר
ישנן ארבע מהדורות עיקריות של הספר, שכל אחת מהן הושתתה על כתב יד אחר.
בוסק
בוסק (באוקראינית: Буськ) היא עיר במחוז לבוב במערב אוקראינה, מהערים העתיקות באוקראינה.
מקור השם
למקור השם יש מספר סברות:
1. וריאציה על האטימולוגיה של השם "מבצר" באוקראינית.
2. תוספת של סיומת לשם הנהר הבוג המערבי, על גדתו שוכנת העיר.
4. וריאציה על שמו של שבט מקומי עתיק בשם "בוז'אן" (бужан).
היסטוריה
במחקר שנערך בין השנים 2000–2013 נמצאו ממצאים ארכאולוגיים (בין היתר כדים וכלי בית) המעידים על כך שכבר במאה השביעית הייתה התיישבות בשטח בו נמצאת היום העיר. העיר מוזכרת כבירתו של שבט מקומי מהמאות השביעית והשמינית. ממצאים ארכאולוגיים קודמים מעידים על קיומה של עיר מבוצרת במקום, במאה העשירית. העיר מוזכרת בכרוניקות מהמאה ה-11 בתור עיר מבצר. בתקופה זו השתייכה העיר לרוס של קייב.
בשנת 1241 נפגעה העיר קשות על ידי ההורדות של באטו חאן, אך העיר לא נכללה באורדת הזהב עקב מיקומה המערבי ובתקופות מאוחרות יותר, עד תקופת ממלכת פולין (1385–1569), הייתה העיר מרכז מנהלי.
במאה ה-14 נבנתה העיר מחדש, ובתחילת המאה ה-15 הייתה בעיר אחת מהערים הראשונות בגליציה המזרחית שקיבלה זכויות עיר. בתקופה זו חוותה העיר תחייה כלכלית ותרבותית. נבנו בה מפעלי תעשייה קטנים, כנסיות ובית כנסת.
העיר נפגעה שוב במרד חמלניצקי במאה ה-17 אך כלכלתה שבה והשתקמה. בלטו בה ענפי ההלבשה והמזון.
במאה ה-19 הייתה בוסק חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בוסק לתקופה קצרה חלק מהרפובליקה העממית של מערב אוקראינה אך הועברה לשליטת פולין.
בתקופה שלפני התפרקות ברית המועצות ומיד לאחריה, התפתחה בעיר תעשיית מזון ומים מינרליים. כמו כן התפתחו בעיר תעשייה מכנית ומפעלים הנדסיים.
תולדות הקהילה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבוסק הוא מאמצע המאה ה-15. בית הכנסת הראשון בעיר נבנה בשנת 1502. יהודי העיר נודעו באותה תקופה כסוחרים מצליחים.
בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו בעיר כמאה יהודים, אך הקהילה במקום המשיכה להתקיים. במאה ה-18 נמשכו מספר מבני הקהילה, ובהם רבה, אחרי כתו של יעקב פרנק, וכרב הקהילה מונה דוד פנחס מבוהורודצ'אני, אשר התנגד לפרנקיסטים. מהמאה ה-19 פעלה בעיר חסידות אלעסק. בראשית המאה ה-20, וביתר שאת אחרי מלחמת העולם הראשונה, היגרו רבים מיהודי העיר, ובבוסטון הוקם ארגון ליוצאיה.
בין מלחמות העולם חיו בבוסק כ-1,600 יהודים, ופעלו בה מפלגות ציוניות שונות, ותנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, בית"ר וגורדוניה. כמו כן, פעל במקום בית ספר עברי מרשת שפה ברורה.
בשואה
עם כניסת הסובייטים לבוסק בספטמבר 1939 נסגרו המוסדות היהודיים בה.
עם כיבוש בוסק במבצע ברברוסה על ידי הוורמאכט ביולי 1941 נרצחו על ידי הגרמנים ועוזריהם האוקראינים 28 מראשי הקהילה היהודית, ובהם רב הקהילה, אברהם באב"ד. באותו החודש הוקם בעיר יודנרט, בראשו מונה לעמוד אייזיק מרגלית, אשר נצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה.
בינואר 1943 שרפו הגרמנים את בית החולים בגטו על יושביו, וירו בנמלטים מהמבנה. מחתרת שהוקמה בגטו, בהנהגת יעקב אייזנברג, נתפסה, וחבריה הוצאו להורג על ידי הגרמנים.
ב-19 במאי 1943 הועברו כ-300 עובדים מהגטו בעיר למחנה ינובסקה, שם נרצחו תוך זמן קצר. יומיים לאחר מכן, הועברו אחרוני הגברים מהגטו לינובסקה, והנשים והילדים נרצחו בשטח הגטו וביער סמוך.
בחודשים שלאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בסביבת העיר, ובסוף יוני 1943 גילו שישה בונקרים, ובהם כ-140 יהודים, אשר בעת חיסולם גילו רבים מהם התנגדות.
עד לכניסת הצבא האדום לאזור בקיץ 1944 המשיך המצוד והרצח של יהודים שהסתתרו באזור העיר. מקהילת העיר שרדו את השואה בודדים, אשר עזבו את העיר במהרה לאחר שובם אליה.
נשים ראשונות בתפקידים ציבוריים בישראל
בערך זה ניתן פירוט של נשים שהיו הראשונות שמילאו תפקיד מסוים, בתפקידים ציבוריים במדינת ישראל.
שרות
מאז קום המדינה ועד היום כיהנו 24 נשים כשרות בממשלות ישראל, ואישה אחת, גולדה מאיר כראש ממשלת ישראל.
בממוצע, בין שנות ה-90 של המאה ה-20 לראשית העשור השני של המאה ה-21, היוו הנשים כ-6% עד 10% מהשרים בממשלות ישראל. לשם השוואה, במדינות סקנדינביה אחוז הנשים בממשלה הוא בין 40% ל-50%, אם כי בשוודיה מעולם לא כיהנה אישה בתפקיד ראש הממשלה, במדינות צפון אמריקה למעלה מ-20%, ובמערב אירופה קרוב ל-20%. הממוצע הישראלי בשנים אלה היה דומה לממוצע במדינות דרום אמריקה וחלק ממדינות אפריקה. בממשלה שהחלה לכהן ב-2013 עלה שיעור הנשים ל-18%.
בממשלה הזמנית לא כיהנה אף אישה. האישה הראשונה שכיהנה כשרה הייתה גולדה מאיר, כשרת העבודה ומאוחר יותר כשרת החוץ. במשך 25 שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, הייתה מאיר האישה היחידה שכיהנה כשרה. בשנת 1969 הייתה האישה הראשונה, והיחידה עד כה, שנבחרה לתפקיד ראש הממשלה.
מלבד הממשלה הזמנית, גם בממשלות שכיהנו בין השנים 1969-1966, 1983-1974, 1986-1984 ו-1992-1988 לא כיהנו נשים. בממשלת רבין השנייה כיהנו לראשונה שתי נשים - אורה נמיר ושולמית אלוני. בממשלות שרון כיהנו לראשונה שלוש נשים (בו זמנית בהרכבים שונים) - לימור לבנת, ציפי לבני, דליה איציק ויהודית נאות. בממשלה ה-33 (2013-2015) כיהנו לראשונה ארבע נשים - יעל גרמן, ציפי לבני, לימור לבנת וסופה לנדבר. בממשלה ה-34 כיהנו גם כן ארבע נשים. בממשלה ה-35, הושבעו לראשונה שמונה נשים ביום השבעת הממשלה, כשרות - בין היתר, לראשונה הושבעה שרה במשרד התחבורה והבטיחות בדרכים - השרה מירי רגב. כמו כן, בממשלה זו הושבעו לראשונה שרה חרדית - עומר ינקלביץ', ושרה ממוצא אתיופי - פנינה תמנו-שטה. בממשלה ה-36, הושבעה לראשונה שרה בעלת נכות, קארין אלהרר, ובסך הכל מכהנות בממשלה תשע נשים.
במשרדי האוצר, ביטחון הפנים, פיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, שירותי הדת, ירושלים ומורשת לא כיהנו נשים. במשרד הביטחון כיהנה סגנית שר.
בכנסת
בחמישים שנותיה הראשונות של המדינה, מספר הנשים שנבחרו לכנסת היה יציב, ונע בין 7 (בכנסת השתים עשרה) לבין 12 (בכנסת השלישית). לכנסת השש עשרה נבחרו 17 חברות כנסת, ובשלהי כהונתה, עקב חילופי גברי, הגיע מספרן ל-21. גם לכנסת השבע עשרה נבחרו 17 נשים, ולכנסת ה-18 נבחר מספר שיא של 21 נשים, ובשנת 2011 אף הגיע ל-24. בבחירות לכנסת ה-19 נרשם שיא חדש - 27. חלק מהגידול במספרן של הנשים בכנסת נובע משריון מקומות לנשים ברשימותיהן של מפלגות שונות החל משנות ה-90, ובהן העבודה, הליכוד, מרצ והמפד"ל. בכנסת העשרים נמנו 33 חברות כנסת.
שיעור הנשים שכיהנו בכנסת ה-18, היה 19.2%. שיעור זה דומה לממוצע העולמי, אך נמוך מהמקובל במרבית מדינות המערב.
תשעה נשים עמדו בראש מפלגות שנבחרו לכנסת - רחל כהן-כגן בראש רשימת ויצו בכנסת הראשונה, גולדה מאיר בראש המערך בכנסת השביעית והשמינית, שולמית אלוני בראש רצ ומרצ בין הכנסת השמינית לבין הכנסת השלוש עשרה, ציפי לבני בראש קדימה בכנסת השמונה עשרה ובראש התנועה בכנסת התשע עשרה, שלי יחימוביץ' בראש העבודה בכנסת התשע עשרה, זהבה גלאון בראש מרצ בכנסת התשע עשרה ובכנסת העשרים, תמר זנדברג בראש מרצ בכנסת העשרים, איילת שקד בראש ימינה בכנסת העשרים ושתיים ומרב מיכאלי בראש רשימת העבודה בכנסת העשרים וארבע.
שלוש הראשונות לא נדרשו להתמודד על התפקיד בבחירות מקדימות - כהן-כגן ואלוני עמדו בראש המפלגות אותן הקימו, ואילו גולדה מאיר הייתה המועמדת היחידה שהתמודדה על התפקיד במרכז המערך. לבני הייתה הראשונה שנבחרה לתפקידה בפריימריז, בשנת 2008, ואף זכתה כמפלגה במספר המנדטים הגדול ביותר בכנסת. גם יחימוביץ', גלאון ומיכאלי, שנבחרו בעקבותיה, נבחרו בבחירות מוקדמות. אורה נמיר הייתה האישה הראשונה שהתמודדה בפריימריז לראשות מפלגה, בבחירות לראשות מפלגת העבודה ב-1992. היא הגיעה למקום הרביעי.
האישה הראשונה, והיחידה עד כה, שנבחרה לכהן כיושבת ראש הכנסת היא יושבת הראש בכנסת ה-17, דליה איציק. נשים עמדו בראשות רוב ועדות הבית, למעט ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכספים וועדת חוקה, חוק ומשפט. באופן מסורתי, עומדת אישה בראש הוועדה לקידום מעמד האישה, ואולם בשנת 2006 היה גדעון סער לגבר הראשון שנבחר לתפקיד זה.
ראשות רשויות מקומיות
האישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראש רשות מקומית בישראל היא חייקה גרוסמן, שעמדה בראש המועצה האזורית געתון (כיום חלק מהמועצה האזורית מטה אשר) בין השנים 1951-1950. האישה הראשונה שנבחרה לכהן כראש עירייה היא חנה לוין, ראש עיריית ראשון לציון בין השנים 1960-1956. באותה העת, נבחרו ראשי הרשויות בידי מועצת העיר. החל משנת 1975 נבחרים ראשי הרשויות בבחירות ישירות, על ידי תושבי העיר. האישה הראשונה שנבחרה בדרך זו היא זיוה בן דרור, שנבחרה לתפקיד ראש מועצת אבן יהודה ב-1989.
נכון ליולי 2023, בראש 13 מבין 257 הרשויות המקומיות בישראל עומדות נשים: עינת קליש רותם בחיפה, מרים פיירברג בנתניה (מאז 1998), עליזה בלוך בבית שמש, הגר פרי יגור בפרדס חנה-כרכור, ליאת שוחט באור יהודה, יעלה מקליס ביהוד-מונוסון, שושי כחלון-כידור בכפר יונה, ליזי דלריצ'ה בגני תקווה, טל אוחנה בירוחם, גלית שאול במועצה אזורית עמק חפר, אושרת גני גונן במועצה אזורית דרום השרון, רותם ידלין במועצה אזורית גזר ולין קפלן בתל מונד.
לינדזי מורגן
לינדזי מארי מורגן (באנגלית: Lindsey Marie Morgan; נולדה ב-27 בפברואר 1990) היא שחקנית אמריקאית, אשר מוכרת בעיקר בתפקידה בתור רייבן רייס בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW, ובשל תפקידה כמישל "מיקי" רמירז בסדרה "ווקר"; אתחול לסדרה באותו משם משנות ה-90.
ביוגרפיה
מורגן נולדה בשם לינדזי מארי מורגן ביוסטון, טקסס, ארצות הברית לגאס מורגן ואליס ברסייגה. אביה ממוצא אירי ואמה מקסיקנית. יש לה אח בכור, אחות למחצה וחמישה אחים חורגים.
קריירה
מורגן החלה את הקריירה שלה בזמן לימודיה באוניברסיטת טקסס באוסטין, אחר כך עזבה אל לוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלה. התפקיד המשמעותי הראשון שלה היה בסרט "ריתוק" בכיכובו של ג'וש האצ'רסון שבו שיחקה מעודדת בשם אלקסיס.
בשנת 2011, היא שיחקה בסרט של MTV בשם "DisCONNECTED". ב-2012, היא התארחה בסדרות "איך פגשתי את אמא" ו-"הכול לטובה".
בין השנים 2012 - 2013, שיחקה מורגן את התפקיד הראשי באופרת הסבון של רשת ABC "ג'נרל הוספיטל". עבור תפקיד זה, היא הייתה מועמדת לפרס אמי בשעות היום בשנת 2013 בקטגוריית "שחקנית צעירה בדרמה".
בין השנים 2014–2020, שיחקה מורגן בתפקיד של רייבן רייס בשבע עונות של סדרת המדע בדיוני "המאה". בעונה הראשונה היא שיחקה בתפקיד משני ובעונה השנייה קודמה לתפקיד ראשי.
בשנת 2021 החלה לשחק את דמותה של מישל "מיקי" רמירז בסדרה "ווקר" ברשת The CW; הסדרה מהווה אתחול לסדרה באותו משם משנות ה-90.
הלשכה הפדרלית לחקירת תאונות אוויריות (גרמניה)
הלשכה הפדרלית לחקירת תאונות אוויריות (בגרמנית: Bundesstelle für Flugunfalluntersuchung או BFU ראשי תיבות) היא סוכנות חקירות ממשלתית בגרמניה, האחראית לניהול חקירות של אסונות תעופה בגרמניה ומתמקדת בחקירת תאונות תחבורה אזרחיות ותאונות אוויריות.
הסוכנות כפופה למשרד התחבורה הפדרלי. גרמניה המערבית הצטרפה לאמנה הבינלאומית לתעופה אזרחית הכוללת תקנים והמלצות בתחום תקריות אוויריות בשנת 1956 ובתחילה גוף החקירה היה כפוף למשרד התעופה הפדרלי (Luftfahrt-Bundesamt) לפני שהלשכה הועברה לאחריות משרד התחבורה והפכה לגוף בעל סמכויות בשנת 1998.
רקע
סעיף 26 באמנת שיקגו משנת 1944 קובע כי על החקירות להתנהל על ידי כל מדינה בה מתרחשת תאונה אווירית וגם מדינות בהן ייצרו את המטוסים שהתרסקו, יכולות ליטול חלק בחקירה, כשמטרת החקירה היא למנוע תאונות נוספות ולהגדיל את בטיחות הטיסה.
פיקוח התנועה האווירית מבוצעת על ידי גוף עליון בתחום. על מנת לעמוד בתקנים אלה הועבר חוק בגרמניה ב-26 באוגוסט 1998 שנכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר אותה שנה ולמעשה מסמיך את הלשכה הפדרלית לחקירת תאונות אוויריות לנהל תקריות בתחום זה.
פאן לאו
פאן לאו (בסינית: 分流; באנגלית: Fan Lau) הוא חצי אי בקצה הדרום מערבי של האי לנטאו בטריטוריות החדשות של הונג קונג. חצי אי זה הוא האזור הדרום מערבי ביותר של הונג קונג. קצה חצי האי נקרא בשם פאן לאו טוק (分流角) וחצי האי מפריד בין המפרץ המזרחי של פאן לאו ("פאן לאו טונג ואן" 分流東灣) במזרח לבין המפרץ המערבי של פאן לאו ("פאן לאו סאי ואן" 分流西灣) ומפרץ מקדש פאן לאו ("פאן לאו מיו ואן" 分流廟灣) במערב.
משמעות השם "פאן לאו" בקנטונזית הוא "המפרד בין זרמי המים".
על חצי האי ממוקם הכפר פאן לאו צואן (分流村), הממוקם בצידו המערבי של חצי האי, למול מפרץ פאן לאו סאי ואן.
האי היה מיושב החל מהתקופה הנאוליטית והתגלו באי מעגלי אבנים מתקופה זו ומתקופת הברונזה.
בשל מיקומו האסטרטגי של חצי האי, המפריד בין שפך נהר הפנינה לים סין הדרומי הוקם בתקופת שושלת צ'ינג בחצי האי מצודת פאן לאו.
בשנת 1820 הוקם באי מקדש לטין האו. המבנה כיום הוא אתר היסטורי.
חצי האי הוא חלק מפארק דרום לנטאו, והמקטע השביעי של שביל לנטאו עובר בחצי האי.
בריאן גריג פריי
בריאן גריג פריי (נולד ב-1970 בארצות הברית) הוא ביולוג והרפטולוג אמריקאי-אוסטרלי הידוע בעבודתו על חקר הארס, בעלי חיים ארסיים והתפתחותם האבולוציונית. פריי מהתומכים הבולטים בחקר הארס לשימוש בתעשיית הפרמקולוגיה לצורך מציאת תרופות חדשות.
ביוגרפיה
פריי נולד ב-1970 בארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת פורטלנד במדינת אורגון בשנים 1990-1995 וסיים את לימודיו עם תואר ראשון במדעים, בביולוגיה מולקולרית ובפילוסופיה של המדע והתמחות משנית בפסיכולוגיה. פריי גילה עניין עוד בצעירותו בבעלי חיים ארסיים ובזוחלים, והיגר לאוסטרליה בשל המגוון הגדול של בעלי חיים ארסיים השוכנים בה.
בשנים 1997-2000 סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת קווינסלנד על רעלן פפטיד נטריאורטי של נחש הטאיפן פנים-יבשתי. ב-2000 עבד כעוזר מחקר ביחידה לחקר הארס באוניברסיטת מלבורן. שנה לאחר מכן קיבל מענק מחקר לפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטה הלאומית של סינגפור, שם התאפשר לו לעבוד על מיני נחשים אסייתים ארסיים וכך החל לפתח את מחקרו על אבולוציית הארס בנחשים.
פרסומים לקהל הרחב
פריי נודע לציבור הרחב בעיקר בשל הופעותיו בסדרות הטבע בערוצים כגון נשיונל ג'יאוגרפיק, BBC, אנימל פלאנט, ערוץ דיסקברי. גישתו אינה קונפורמיסטית, ואהבתו הגדולה לטבע ולזוחלים ארסיים בפרט מופגנת גם בקעקועי גופו.
ב-2015 יצא ספרו לאור בשם "דוקטור ארס" שהוא בין השאר מעין אוטוביוגרפיה המתארת מסעות מחקריו בכ-40 מדינות בעולם. פריי מעיד על עצמו כי הוכש ונעקץ לפחות 26 פעמים מבעלי חיים ארסיים, ביניהם נחשים טריגונים ועכבישים. הוא שרד עקיצת עקרב (טיטוס סרולטוס) שכמעט גרמה למותו ביער האמזונאס.
ב-2014 השתתף בסדרת הטבע של הנשיונל ג'יאוגרפיק: 72 המסוכנים של אוסטרליה וסדרות הנטפליקס הקרובות: 72 החיות המסוכנות ביותר: אסיה ו-72 חיות מסוכנות: אמריקה הלטינית.
מחקריו
מחקריו של פריי הובילו בין השאר לגילוי בעלי חיים ארסיים רבים שבעבר לא הוגדרו ככאלה, ביניהם אלפי מיני לטאות ותמנונים. גילוי הארס בלטאת דרקון קומודו הביא לפריצת דרך בגילויים רבים אחרים. טרם מחקריו הבקטריות הרבות ברוק לטאת הקומודו נחשבו לגורם המוות מנשיכותיו פריי הרחיב את ההגדרה המסורתית לארס שסביבה שרר קונצנזוס מסוים ב-50 שנה האחרונות, והגדרתו החדשה הציתה מחלוקות רבות בקהילה המדעית.
ב-2005 פריי ערך ניתוח גנטי של 24 חלבוני ארס שונים כדי להתחקות אחר מקורם. ההשערה של פריי הייתה שארס אינו יכול להתפתח מכלום, אלא סביר שבמהלך האבולוציה התפתח כתוצאה של מוטציות גנטיות. מתוך 24 החלבונים שבדק פריי, הוא הצליח לזהות את הגן המקורי ב-21 חלבונים מהם התפתח הארס. הוא מצא דמיון ברצף חומצות האמינו המרכיבות את החלבון המקורי. כך הוא גילה כי ארס התפתח מחלבונים בעלי תפקידים בסיסיים וחיוניים בכל המערכות בגוף. שינוי חלבון הארס מן המקור הוא מזערי.
מאיר רוטברג
מאיר רוטברג (21 בינואר 1887 - 2 באוגוסט 1951) היה איש העלייה השנייה, מייסד המשביר המרכזי ומנהלו הראשון ומבכירי ההגנה.
חיי עבודה ופעילות פוליטית
נולד בוויניצה שבאוקראינה (כ-260 ק"מ מהבירה קייב) למשפחה יהודית מסורתית. עוד בנעוריו השתתף בפעילות ציונית וב-1905 עלה לארץ ישראל.
בארץ עבד כפועל חקלאי במושבות ראשון לציון, פתח תקווה, גדרה, רחובות, ואדי חנין (נס ציונה) ובמקומות נוספים. בניגוד לרבים מבני העלייה השנייה הסתגל היטב לחיי העבודה ולתנאים עד כי כונה "מלך המעדר". בשנת 1909 היה חבר בגרעין הראשון של קבוצת כנרת שהתרכז בחוות כנרת לצד בן ציון ישראלי ונח נפתולסקי, שכונו יחדיו "שלישיית יחד". הם התגוררו (יחד עם מנחם שמואלביץ (ממש"י) ופועלים נוספים) בבית המוטור שם עסקו בעבודה ובשמירה. עקב סכסוכים שהתגלעו בינם ובין מנהל הפעילות החקלאית בחווה, האגרונום משה ברמן, נאלצו לעזוב ועברו לעבוד בסג'רה ובמסחה.
בד בבד עם העבודה החקלאית עסק רוטברג בפעילות ארגונית ופוליטית והיה מבין ראשוני מפלגת הפועל הצעיר, לאחר זמן עבר לתנועת הבלתי מפלגתיים והיה ממארגני הוועידה הראשונה של "הסתדרות פועלי יהודה" (אחת משלוש הסתדרויות הפועלים מהן נוצרה ההסתדרות הכללית) ומפעיליה המרכזיים. בשנת 1913 נשלח כציר מטעם "הפועל הצעיר" לקונגרס הציוני ה-11 בווינה. עם חזרתו לארץ, בנמל אודסה, הכיר נערה יהודייה צעירה בשם חיה שנסעה עמו באנייה כעולה חדשה, והשניים התחתנו בארץ. חיה ליוותה את מאיר ברוב תחנות חייו ואף הייתה בעצמה פעילה בתחומי ההתיישבות וקליטת העלייה.
בשנים 1913–1915 היה חבר בקבוצה לכיבוש אדמה (קבוצת חלוץ של מתיישבים שנועדה לקבוע את עובדת הבעלות היהודית על השטח ולהכשיר את התנאים להתיישבות) בכפר אוריה (1913) שעלתה לבסוף על הקרקע בקלנדיה (עטרות) וב-1915 היה אחראי על קבוצה שעלתה לדילב קריית ענבים.
בשנת 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, שב לכנרת ועמד על המצב הכלכלי הנורא. המחסור בחומרי גלם ומוצרי יסוד גרם לעליית מחירים ויצר תופעות של ספסרות במזון ובחומרי גלם כגון זרעים לחקלאות. לפיכך, ובהשראת יוסף המקראי, פנו הוא וברל כצנלסון להסתדרות הציונית בהצעה להקים מחסני מזון שירכשו בסיטונאות וימכרו לצרכנים בלא רווח וכך יצילו את מפעל ההתיישבות שעמד לפני קריסה. הצעתו התקבלה וכך הוקם המשביר המרכזי שמאיר רוטברג היה למנהלו הראשון.
על אף שב-1919 היה מבין התומכים בהקמת מפלגת אחדות העבודה ואף פרש עקב כך מ'הפועל הצעיר' לא הצטרף לבסוף ל"אחדות העבודה".
היה מיוזמי הקמת הסתדרות העובדים הכללית ב-1920 כנציג הסתדרות פועלי יהודה.
בשנת 1925, עקב חוסר הסדר והבעייתיות שבניהול המשביר המרכזי שניסה לפעול במספר תחומים ללא תיאום ונקלע לקשיים, הודח רוטברג מהנהלת הארגון. רוטברג בחר להצטרף לקואופרטיב 'נמליט' בחיפה וחזר לעסוק בעבודה פיזית בנמל.
פעילות בהגנה
עוד בשנות ה-20 היה רוטברג פעיל בהגנה ואף היה נוכח בהקמתה. במסגרת פעילות במשביר, ריכז גם פעילות רכש של נשק והבאתו לארץ. בשנים 1929–1940 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה מטעם ההסתדרות (יחד עם ה"גיסים" אליהו גולומב, דב הוז ושאול אביגור) והיה ממונה על אזור חיפה והצפון ועל שיתוף הפעולה עם "תעש". בשנת 1932 יזם קורס ארצי למפקדי יישובים כפריים.
רוטברג נהג להקדיש להגנה מזמן הפנאי שלו, לאחר יום של עבודה פיזית. בשנת 1936, עקב פרוץ המרד הערבי הגדול וההחמרה שחלה במצב הביטחוני, התגייס לפעילות מלאה בהגנה. בשנת 1940 הודח ממרכז הארגון עקב חילוקי דעות.
אחרית ימיו
בשנת 1940, זמן קצר לאחר שהודח ממרכז ההגנה, נפגע קשה בתאונת דרכים ונותר משותק עד מותו, 11 שנים מאוחר יותר. רוטברג נפטר בעין חרוד, שם גם נערכה הלווייתו וכן התגוררה אלמנתו חיה עד מותה ב-1982.
על שמו רחובות בחיפה ובגבעתיים.
ג'ורג'ה אמיל פאלאדה
ג'ורג'ה אמיל פאלאדה (ברומנית: George Emil Palade; 19 בנובמבר 1912 יאשי, רומניה – 8 באוקטובר 2008) היה רופא וחוקר אמריקאי בתחום הביולוגיה של התא, יליד רומניה, זוכה פרס נובל לשנת 1974.