cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממשלת ישראל העשירית
הקמת הממשלה
הממשלה הוקמה ב-2 בנובמבר 1961 אחרי הבחירות לכנסת החמישית. למרות שבן-גוריון היה ראש הממשלה, הממשלה הורכבה, למעשה, על ידי שר האוצר לוי אשכול. ב-7 בספטמבר 1961 הודיע בן-גוריון שלא הצליח להרכיב ממשלה. הנשיא יצחק בן-צבי הטיל את הרכבת הממשלה על אשכול, שהסכים לכך בתנאי שבן-גוריון יהיה ראש הממשלה. זו הייתה הממשלה האחרונה שהייתה בהנהגת בן-גוריון. כנגד מפא"י התייצבו ארבע מפלגות, שכונו "מועדון הארבע": הליברלית, המפד"ל, מפ"ם, ואחדות העבודה-פועלי ציון, שהסכימו ביניהן שלא להיכנס לממשלה ללא קבלת שוויון במספר התיקים ובמשקלם. אשכול התעקש שלמפא"י יהיו רוב התיקים בממשלה, וניהל משא ומתן ארוך של קרוב לשישה שבועות. הוא הצליח לצרף לממשלה את מפלגת פועלי אגודת ישראל עם שני המנדטים שלה, ולאחר מכן פירק את התנגדות הגוש החוסם, וצירף לממשלה את המפד"ל ואת אחדות העבודה-פועלי ציון. אשכול סיכם את הרכבת הממשלה במילים: "הבאנו את 'מועדון הארבע' על ארבע... לממשלה".
ציוני דרך ומדיניות
בעקבות מחלוקת על חלוקת הסמכויות בין שר המשפטים דב יוסף ליועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר, החליטה הממשלה להקים את ועדת אגרנט (הראשונה). הוועדה הגדירה את סמכויות היועץ המשפטי לממשלה, היחסים בינו לבין שר המשפטים, והממשלה וכן את תוקפה של חוות דעתו המשפטית ביחס לממשלה וביחס לרשויות המנהליות שלה. מסקנות הוועדה אומצו בהחלטת ממשלה.
הממשלה סיימה את דרכה ב-16 ביוני 1963, כשבן-גוריון התפטר "בגלל צרכים אישיים". לוי אשכול הקים ממשלה על פי אותו הרכב קואליציוני, ללא הליכה לבחירות.
גלקסיית העין השחורה
גלקסיית העין השחורה (Black Eye Galaxy, נקראת גם M64 מ-Messier 64 וכן NGC 4826) היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, שהתגלתה בכמה מקרים, על ידי שלושה אנשים שונים בנפרד. אדוארד פייגוט גילה אותה ב-23 במרץ 1779, יוהאן אלרט בודה גילה אותה ב-4 באפריל באותה שנה, מבלי שידע על גילויה חודש אחד קודם לכן, ושארל מסיה גילה אותה אחרי שנה ב-1 במרץ 1780 והוסיף אותה לקטלוג מסיה כמספר 64. הגילוי הראשון לא זכה לתשומת לב רבה ורק באפריל 2002 גילה ביירן ג'ונס מחדש את ממצאיו של פייגוט. המאפיין של האבק בצידה החיצוני התגלה כבר במאה ה-18, כש-M64 נצפתה פעמיים, ב-1785 וב-1789 על ידי ויליאם הרשל, שהשווה אותה כבר אז ל"עין שחורה".
מידע כללי
M64 מוכרת בעיקר לאסטרונומים חובבים מכוון שניתן לראות אותה גם בטלסקופים קטנים. הגלקסיה נמצאת מעט יותר מ-5 מעלות מצפון-מערב לכוכב α בשערות ברניקי וכ-7 מעלות מדרום-דרום-מערב לכוכב β בשערות ברניקי. כ-5 מעלות מדרום-מערב לה (מעט צפונית-מזרחית ל-α בשערות ברניקי) נמצא הצביר הכדורי M53.
גלקסיית העין השחורה מרוחקת כ-19 מיליון שנות אור (5.8 מיליון פארסק) מכדור הארץ. גודלה הזוויתי כ-10 דקות קשת שממרחק זה שקולות לקוטר של כ-55,000 שנות אור. סביב הגרעין הבהיר של הגלקסיה ישנו אזור עשיר באבק אשר בולע את האור המגיע אליו. מראה זה העניק לה את שמה גם בעברית וגם באנגלית - "גלקסיית העין השחורה" (Black eye) המכונה באנגלית לעיתים גם "עין רשעה" (Evil Eye). במקומות אחרים הוזכר גם כינוי פיוטי יותר, "גלקסיית היפהפייה הנרדמת" (Sleeping Beauty Galaxy).
במבט ראשון נראית M64 כמו גלקסיה ספירלית רגילה למדי. כמו ברוב הגלקסיות, הכוכבים ב-M64 מסתובבים באותו כיוון, אולם, מחקר תמונות מטלסקופ החלל האבל מראות שהגז הבין-כוכבי בחלקה החיצוני של M64 מסתובב בכיוון הפוך לזה שבו נעים הכוכבים והגז בחלק הפנימי. החלק הפנימי (אותו ניתן לראות בתמונה) בעל רדיוס של כ-3,000 שנות אור והחלק החיצוני משתרע עד לגבולותיה החיצוניים של הגלקסיה במרחק של 40,000 שנות אור ממרכזה. תנועה הפוכה זו היא ככל הנראה המקור ליצירת הכוכבים הצעירים הנראים באזור שבין החלקים השונים.
ההשערה המקובלת כיום היא שהסיבוב הנגדי של הגז בחלקה החיצוני של הגלקסיה נוצר כאשר M64 סיפחה גלקסיית לוויין, כנראה לפני יותר ממיליארד שנים. בתמונה של הגלקסיה ניתן להבחין בכוכבים צעירים, חמים, בצבע כחול שרק נוצרו, וכן בעננים ורודים של גז מימן - אזורי H II המאירים כערפיליות פליטה עקב קרינה על סגולה מכוכבים צעירים אלו. הגלקסיה הלווינית כבר הושמדה כמעט כולה, וחלק מכוכביה התמזגו בגלקסיה הראשית או התפזרו אל החלל, אך עדויות להתנגשות נותרים ברקע, בגלל התנועה השונה, ההפוכה למעשה, של הגזים בחלקה החיצוני של M64.
גלקסיית העין השחורה היא אחת מ-12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2, IC 342, גלקסיית המחוגה, גלקסיית הפסל, M81, M82, M83, M94, NGC 4945 וקנטאור A.
וילמינגטון (קרוליינה הצפונית)
וילמינגטון (באנגלית: Wilmington) היא עיר נמל ובירת מחוז ניו הנובר במדינת קרוליינה הצפונית בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר קייפ פיר, בקרבת המקום בו הוא נשפך אל האוקיינוס האטלנטי. בעיר מתגוררים למעלה מ-100,000 תושבים (נכון ל-2012), מה שהופך אותה לעיר השמינית בגודל אוכלוסייתה בקרוליינה הצפונית, ובמטרופולין שלה מתגוררים כ-260,000 תושבים.
היסטוריה
האירופאי הראשון שביקר באזור בו נמצאת כיום וילמינגטון היה מגלה הארצות האיטלקי ג'ובאני דה וראצאנו במאה ה-16.
בשנים שקדמו למהפכה האמריקאית וילמינגטון הייתה מרכז של המתנגדים לשלטון הבריטי. ב-1765 היו בעיירה הפגנות גדולות כנגד חוק הבולים, ששימש את השלטון הבריטי כדי להגדיל את המיסים.
ב-1840 הסתיימה בנייתה של מסילת רכבת שקישרה את וילמינגטון עם העיירה ולדון בצפון קרוליינה הצפונית. ולמינגטון הפכה לחניית ביניים מרכזים בחוף המזרחי, מה שתרם מאוד למסחר בה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וילמינגטון הייתה בסיס חשוב של כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה. לנמל וילמינגטון הגיעו ספינות שהצליחו לפרוץ את ההסגר הימי של האיחוד והביאו סחורות מבריטניה. ככל שהתקדמה המלחמה ערי הנמל האחרות של הקונפדרציה נפלו ווילמינגטון נותרה האחרונה, עד שגם היא נכבשה בקרב וילמינגטון בפברואר 1865.
כמו בשאר מדינות הדרום בארצות הברית, גם בקרוליינה הצפונית האפרו-אמריקאים לא השיגו שוויון זכויות מלא לאחר המלחמה. עד סוף המאה ה-19 הלבנים הגזענים מהמפלגה הדמוקרטית השתלטו על רוב מוסדות השלטון והרשויות המקומיות בקרוליינה הצפונית. ב-1898 התקיימו בחירות לראשות העיר וילמינגטון בהן נבחר ראש עיר מהמפלגה הרפובליקנית. הדמוקרטים לא היו מרוצים מכך וכעבור כמה ימים פרצו המהומות הגזעיות בווילמינגטון, בהן כוח של 1,500 לבנים בהנהגת אלפרד מור ואדל (Alfred Moore Waddell) תקף את העיר. הם שרפו את מערכת העיתון "דיילי רקורד", העיתון השחור היחיד בקרוליינה הצפונית, תקפו מספר שכונות של האפרו-אמריקאים, ובאיומי אקדח הכריחו את הנבחרים הרפובליקנים להתפטר. במהלך ההפיכה נהרגו כמה עשרות אפרו-אמריקאים. לאחר מכן ואדל נבחר לראש העיר החדש והרפובליקנים גורשו מהעיר. בעקבות ההפיכה עזבו את העיר 2,100 אפרו-אמריקאים, כ-10% מהאוכלוסייה הכללית של העיר באותו זמן, והרוב האפרו-אמריקאי בעיר נמחק.
בעקבות ההפיכה האספה המחוקקת של קרוליינה הצפונית העבירה חוקה מדינתית חדשה שדרשה מיסים ומבחני איות עבור זכות הצבעה, מה שגרם בעקיפין לשלילה אפקטיבית של זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. התקנות האלו בוטלו רק בשנות ה-60 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנתה בעיר מספנה בה נבנו למעלה מ-200 ספינות מלחמה. בנוסף הוקמו בעיר שלושה מחנות שבויים אשר הוחזקו בהם כמה מאות גרמנים.
כלכלה
הכלכלה של וילמינגטון מסתמכת על תעשייה, הכוללת בין היתר ייצור ציוד אלקטרוני, מוצרי נייר, ביגוד ועיבוד מזון, תיירות והנמל של העיר. בווילמינגטון נמצא גם אחד מאולפני הטלוויזיה והקולנוע הגדולים ביותר בארצות הברית מחוץ לקליפורניה.
אקלים
וילמינגטון נמצאת באזור בו שורר אקלים סובטרופי גשום.
חינוך
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות ומכללות, כמו אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בווילמינגטון.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי וילמינגטון, המציע טיסות ליעדים מרכזיים בחוף המזרחי של ארצות הברית. הנמל נמצא במרחק של כ-6.5 קילומטרים צפונית למרכז העיר.
וילמינגטון היא נקודת המוצא של כביש בין-מדינתי 40, שמגיע עד קליפורניה.
קמניץ-פודולסקי
קמניץ-פודולסקי (באוקראינית: Кам’янець-Подільський; בפולנית: Kamieniec Podolski; ברוסית: Каменец-Подольский; ביידיש: קאַמענעץ־פאדאלסק) היא עיר בדרום-מערב אוקראינה, על גדות נהר סמוטריץ'. העיר שימשה כמרכז מנהלי של המחוז הקרוי על שמה, אך בשנת 1941 עבר המרכז המנהלי לעיר חמלניצקי (פרוסקורוב) וקמניץ-פודולסקי נהפכה לבירת אזור בתוך מחוז חמלניצקי. העיר ידועה במיוחד במבצר שלה.
היסטוריה
קמניץ-פודולסקי מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1062 כחלק מרוס של קייב.
בשנת 1352 נהרסה במהלך הכיבוש המונגולי. בשנת 1362 (אולי ב-1363), בעקבות ניצחון אלגירדאס שליט הדוכסות הגדולה של ליטא על הטטרים ב, עברה לשליטת הדוכסות הליטאית, ונקבעה להיות בירת מחוז פודוליה. מעמד שנשאר לה כ־600 שנה, בכל חילופי השליטים, עד הכיבוש הגרמני ב־1941. בשנת 1430 העיר עברה לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
בין השנים 1672–1699 נשלטה על ידי העות'מאנים, ושימשה כבירת האיילט של פודוליה. בתום השלטון העות'מאני חזרה העיר לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי. ב־1793, בעקבות החלוקה השנייה של פולין, סופחה העיר לאימפריה הרוסית. ב־1922 נכללה העיר בתחומי אוקראינה הסובייטית. בתחילת 1919 שלטו בעיר צבאות סימון פטליורה. בערב פסח הם נסוגו מהעיר ונוסד בה ועד מהפכני בולשביקי. ב־2 ביוני 1919 שבו האוקראינים לשלוט בעיר. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר ב־1941 ידי גרמניה הנאצית, ושוחררה ב־1944 על ידי הצבא האדום.
החל מ־1991 קמניץ-פודולסקי היא חלק מאוקראינה העצמאית.
הקהילה היהודית
בסביבות אמצע המאה ה-18, התפרסמה העיר כמרכז העימות בין היהדות הרבנית לבין הפרנקיסטים שהגיעו אל העיר בשל החרם שגזרו עליהם הרבנים בעיר ברודי, וקיבלו את חסותו של הבישוף ניקולאוס דמבובסקי שהיה ידוע כשונא יהודים מובהק והורה לקיים עימות בין הפרנקיסטים לרבני היהודים. העימות החל בב' בתמוז תקי"ז, ונמשך כשמונה ימים. על אף שהיהודים טענו כי ניצחו את הפרנקיסטים, בל' בתשרי תקי"ח פסק הבישוף כי דתם של הפרנקיסטים נוטה לעיקרי הנצרות, ולכן יש להלקות את המתנפלים על הפרנקיסטים בלנצקורון, לקנוס את הקהילה, ולשרוף את ספרי התלמוד בפודוליה. צו זה הוצא אל הפועל ברחובות הראשיים של העיר בשנת 1757. לפי המסורת, שלושה חודשים לאחר השריפה חלה הבישוף ומת כעבור שלושה ימים.
במשך תקופה ארוכה נאסר על יהודים להתגורר בקמניץ והותר להם להיכנס אליה במהלך היום לצורכי מסחר בלבד.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה בעיר ישיבה על ידי חסידי בויאן.
בפרוטוקול שהוגש לוועד המשלחות היהודיות תואר פוגרום ביהודי העיר בתחילת יוני 1919 בעת כיבוש העיר על ידי צבאות סימון פטליורה:
השואה
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בעיר כ-13,800 יהודים, כ-38 אחוזים מהאוכלוסייה. עד שהגרמנים הגיעו לעיר כמות מסוימת של יהודים גויסה לצבא האדום או נמלטה מזרחה, אך נותרו בה יותר מ-12 אלף יהודים.
לאחר הכיבוש בקיץ 1941 הוקם יודנראט שהוטל עליו לדאוג לאספקת מוצרים שונים לכוחות הכובשים, על היהודים הוטל ללבוש טלאי צהוב והוחלו עליהם תקנות מחמירות עם קנסות כבדים והתעללויות במי שהפר אותן.
ביולי-אוגוסט 1941 הובאו למקום יותר מ־10,000 יהודים חסרי אזרחות הונגרית שגורשו מהונגריה ומקרפטורוסיה. היהודים המקומיים וההונגרים רוכזו בגטו. בהוראת מפקד האס אס והמשטרה באזור, פרידריך יקלן, נרצחו בסוף אוגוסט כ-23,600 יהודים בעיר, מרביתם של היהודים ההונגרים והמקומיים, על ידי אנשי גדוד 320 של משטרת הסדר (אורפ"ו) ויחידה של איינזצגרופה D, בסיוע שוטרים אוקראינים.
מיעוט מהיהודים המקומיים, בעיקר בעלי מלאכה שהגרמנים נצרכו להם וכמה מאות יהודים שהצליחו להסתתר עד השלב הזה, הועברו אל גטו חדש בו שררו תנאים קשים ותושביו נלקחו לעבודות כפייה שונות. בהמשך הובאו לגטו יהודים מיישובים נוספים בסביבה. בין היתר קבוצה של מאות יהודים מסמוטריץ' וצ'מריבצי הובאה לקמניץ-פודולסקי, מתוכם נלקחו רק עובדים מוכשרים ומשפחותיהם שהורשו לחיות בגטו והיתר - כ-800 - נרצחו. בנוסף הובאו בעלי מלאכה ומשפחותיהם מסטארה אושיציה לאחר ששרדו את חיסול הגטו שהיה שם. יהודים נוספים הובאו מאורינין, ז'וונץ , ליאנצקורון (זריצ'נקה המודרנית) וקיטאיהורוד.
באוקטובר 1942 שהו בגטו החדש יותר בסביבות 4,800 יהודים. ב-30 באוקטובר נערכה אקציה על ידי כוחות משטרת הביטחון ועוזרים מקומיים, במהלכה נרצחו יותר מ-4,000 יהודים. כמה מאות יהודים הצליחו להתחבא או להימלט, אך מרביתם נתפסו ונורו במהלך החודשים שלאחר מכן.
דידי הררי
דוד ("דידי") הררי (נולד ב-26 ביוני 1956) הוא קומיקאי, מנחה טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1975 התגייס הררי לצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
הוריו של הררי לחצו עליו לרכוש מקצוע והוא החל ללמוד טכנאות שיניים. באותה תקופה התפרנס מעבודות מזדמנות כמו מורה לדרמה (בבית הספר רימון בכרמיאל), מתקין אנטנות, חובש במגן דוד אדום ועוד.
ב-1996 כתב את שיר האליפות של מכבי תל אביב, "צהוב עולה זה מכבי", שהלחינו זאב נחמה ותמיר קליסקי וביצע איציק זוהר.
ב-2002 יצא לאור ספרו "300 בדיחות חמות" הכולל בדיחות שליקט וערך.
בפברואר 2003, במסגרת תוכניתו "דידי לוקאלי", ראיין הררי את אילן רמון, ששהה באותה על סיפונה של מעבורת החלל "קולומביה".
ב-2013 חיבר שיר אליפות נוסף למכבי תל אביב, בשם "צהוב עולה", שהלחין זאב נחמה וביצעה להקת אתניX.
ב-2015 לקראת הבחירות לכנסת העשרים הצטרף לצוות הבחירות של הליכוד כיועץ לקמפיין.
במקביל לעבודתו ברדיו הופק משחק קופסה בשם "תחנת שידור משחק הרדיו של דידי הררי", בהוצאת "ידע משחקים".
ברדיו
ב-1982 פגש הררי במועדון הקולוסיאום בתל אביב את אהרון קפלן ובעזרתו הגשים את חלומו והפך ל-DJ במועדון. ב-1987 הביא שדר הרדיו הפופולרי יקיר אביב את הררי לתוכניתו "שלושים בצל", ששודרה ברשת ג' וכללה מוזיקה פופולרית וקטעי הומור, ושם הגיש הררי פינה קומית. יחד עם חבריו ה-DJ, אמיר כהן ואהרן קפלן, הקים הררי את הלהקה ההומוריסטית "פנצ'ר", שזכתה לאהדה רבה בקרב הציבור. ב-1987 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון. באותה תקופה פנה הררי למשרדי פרסום בניסיון לפתח קריירה כרעיונאי והתגלה כבעל כישרון בתחום. בין השאר יצר הררי את ססמאות הפירסום "הגעת לגיל שאפשר להתחיל", "אין דבר, מחר נקנה עוד אבוקדו" ו-"קיווי עסיסי עם ויטמין סי".
בתקופה שבה שודרה ברשת ג' התוכנית "שלושים בצל" (שבה הופיע הררי) שודרה במקביל בגלי צה"ל התוכנית "מה יש", בהנחייתם של ארז טל ואברי גלעד. שידור התוכנית, שחלקה קווי אופי קומיים דומים, בתחנת הרדיו המתחרה יצרה תחרות בין השתיים.
הררי עבר קורס קריינות וביולי 1990 החל להגיש את תוכניתו הראשונה "עושים גלים" ברשת ג' ולאחר מכן הגיש את התוכנית "חולה רדיו". בתוכניות אלה אירח קומיקאים בתחילת דרכם, דוגמת אקי אבני וישראל קטורזה, שגילמו דמויות קומיות שונות. תוכניות אלו הציבו אותו שנית בתחרות מקצועית מול אברי גלעד, ששידר באותה עת את התוכנית "העולם שמח" בגלי צה"ל.
ב-1995 עזב הררי את רשת ג' לטובת רדיו 103FM (חתנת 'רדיו ללא הפסקה'), בה הוא מנחה את התוכנית "דידי לוקאלי". התוכנית שברה שיא מדרוג ברדיו האזורי בישראל והיא משודרת במקביל בשש תחנות אזוריות שונות בסינדיקציה. בזכות הפופולריות שלה, הצליח הררי לקדם זמרים אנונימיים שהפכו למצליחים בתחומם, כמו מאיה בוסקילה ואייל גולן. בנוסף, הוציא הררי שלושה דיסקים: "חגיגה ים תיכונית", "החגיגה נמשכת" ו"חגיגה ים תיכונית 2008", בהם ליקט ביצועים של כל האמנים שקידם באמצעות התוכנית.
בשנת 2014 זכה הררי בפרס שדר הרדיו המצטיין על תוכניתו "דידי לוקאלי" במסגרת פרסי הרדיו לעיתונות של אגודת העיתונאים בתל אביב.
בטלוויזיה
הררי הנחה מספר תוכניות טלוויזיה: "עד פופ" בערוץ הראשון (1991), "קיץ על החוף" (1993), "זמנך עבר" בערוץ 3 (1997), "דידי טי.וי" בערוץ 2 (2000), "המלך הבא" ו"קול העם" בערוץ בריזה (2001), "המלכודת" בערוץ הראשון (2002) ואת "מת להיות", תוכנית לחיקוי זמרים מוכרים בערוצים 24, 10 וערוץ 2 (2004–2006). תוכניות אלו לא זכו להצלחה המסחררת להן זכו תוכניות הרדיו שלו. העיתונאי עמוס אורן אמר:.
ב-2005 הנחה לתקופה קצרה את התוכנית "שבת של כדורגל" אך פרש מתפקיד זה ומאותה שנה הוא משמש ככרוז באצטדיונים במשחקי נבחרת ישראל בכדורגל. באותה שנה הנחה הררי, יחד עם מורן אטיאס, את הקדם אירוויזיון והופיע בעיקר בקטעי המעבר שבין השירים ובראיונות עם האמנים מאחורי הקלעים.
החל מ-2008 דיבב את הדמות מאנקי בסדרת סרטי "קונג פו פנדה", תפקיד שדובב בגרסה האמריקאית על ידי ג'קי צ'אן.
ב-2009, 2011 ו-2016 הנחה את התוכנית "חוזרים לשכונה" בערוץ 24.
ב-2016 הצטרף לערוץ 20 והגיש תוכנית אירוח ובאותה שנה הופיע בסדרה "צומת מילר".
בנובמבר 2017 הררי החל להנחות את "דידי בשישי" בערוץ רשת 13.
בין השנים 2019–2020 היה הפרזנטור בקמפיינים של לשכת סוכני הביטוח בישראל.
ביום העצמאות תשפ"א, 2021, הנחה את טקס הדלקת המשואות, יחד עם יעל בר זוהר.
חיים אישיים
הררי היה נשוי למירית מ-1989 ועד למותה ממחלת הסרטן בספטמבר 2020. הוא אב לשלוש בנות וסב לארבעה נכדים. מתגורר במושב בצרה.
אוסטין קרוט
אוסטין קרוט (באנגלית: Austin Crute; נולד ב-24 באוקטובר 1995) הוא שחקן וזמר אמריקאי הידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרט הקולנוע "חורשות את הלילה" ובסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "היום שאחרי"; שניהם משנת 2019.
ביוגרפיה
קרוט נולד בעיר נורקרוס, ג'ורג'יה למשפחה דתית. הוא בנו של כומר.
בשנים 2011–2012, בגיל 15, הופיע קרוט כמתמודד בתוכנית הריאליטי "Majors & Minors" ששודר בערוץ Discovery Family, ולאחר מכן הופיע בפס הקול המוזיקלי שליווה את התוכנית. הוא סיים את בית הספר התיכון מבית הספר הנוצרי אטלנטה רבתי בשנת 2014. בשנת 2018 סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק.
קריירת משחק
בשנת 2019 קרוט גילם את אלן בדרמת הנעורים "חורשות את הלילה", שביימה של אוליביה ויילד בתפקיד הבכורה שלה כבמאית. באותה שנה הוא גילם את וסלי פיסטס בסדרה הפוסט-אפוקליפטית "היום שאחרי", ששודרה בשירות ההזרמה "נטפליקס".
בשנת 2020 שיחק בעונתה השנייה של דרמת הנעורים "סוחבות" מבית נטפליקס; הסדרה מבוססת על הרומן "מתנות גנובות" מאת הסופרת קירסטן סמית.
בשנת 2021 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסיטקום "Call Your Mother" בדמותו של ליין; חברה הטוב ביותר של ג'קי. הסדרה שודרה ברשת ABC ובוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2022 שיחק בסרט האימה "They/Them".
קריירה מוזיקלית
בנוסף להיותו שחקן, אוסטין קרוט הוא גם וזמר וכותב שירים. הוא הפיק מיקסטייפ שכותרתו "דויטשלנד". יצירה זו נכתבה במלואה על ידי קרוט בעצמו שאותה גם הפיק את המיקסטייפ. זה למעשה המיקסטייפ השני שהאמן הפיק.
חיים אישיים
קרוט הוא הומוסקסואל מוצהר.
ישראל מרדכי טברסקי
רבי ישראל מרדכי טברסקי (ז' בסיוון ה'תרפ"ט, 15 ביוני 1929 – כ"ב בסיוון ה'תשס"ד, 11 ביוני 2004) היה האדמו"ר מרחמסטריווקה בישראל.
תולדותיו
למד בחיי עולם ולאחר מכן בישיבת שפת אמת. היה נוהג ללמוד בלילות במספר בתי מדרש, בשביל שלא יבחינו שלומד שעות רבות. נישא לשרה גרינא, בתו של הרב סנדר אורי, בעל תשובה חסיד רחמסטריווקא שהיה צאצא של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב ולפני חזרתו ממקימי קיבוץ בית אלפא. לאחר חתונתו המשיך ללמוד בהתמדה והיה יכול לשבת קרוב ליממה רצוף בבית המדרש.
לאחר פטירת סבו רבי דוד (שהיה אדמו"ר יחד עם אחיו רבי אברהם דב עד לפטירת האחרון בשנת תש"ה) קיבל אביו את אדמו"רות רחמסטריווקא עד לפטירתו בשנת תשמ"ב. לאחר מספר שנים רבי ישראל מרדכי עזר לאביו לפתוח את ישיבת מאור עיניים-רחמסטריווקא.
לאחר פטירת אביו סירב לקחת את האדמו"רות ברצותו להמשיך בסדר לימודו כרגיל אך קרוב משפחתו רבי אברהם יהושע העשיל טברסקי ממכנובקה זקן אדמו"רי צ'רנוביל הכריחו לקחת את האדמו"רות באומרו "בין אם ירצה ובין אם לא, יתמנה". כמו כן התבטא עליו: "אף אם היה משמונת בניו של המגיד מצ'רנוביל לא היה מתבייש מהם". הקוויטל הראשון שקיבל היה מחמיו. במקביל קיבל את האדמו"רות אחיו רבי חי יצחק חתנו של רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא שהיה עד אז ראש ישיבת סקווירא בשיכון סקווירא. כשאחיו היה מגיע לישראל היו מנהלים את הטיש יחד, שניהם ערכו קידוש ואמרו תורה ואת הזמירות שנהגו האדמו"רים להגיד בעצמם אמר רבי חי יצחק. בישיבת מאור עיניים מינה את אחיו לנשיא הישיבה יחד איתו (בלוגו של הישיבה כתוב 'בנשיאות האדמו"רים שליט"א').
אף בהיותו אדמו"ר רוב יומו עסק בלימוד וכך קרא לחסידיו להקדיש את זמנם ללימוד. היה מסיים את הטיש בליל שבת מוקדם ומיד פונה ללימודו, והיה מורה שמי שרוצה ללמוד שלא יגיע לטיש.
בשנת תשנ"א חלה ונחלש ובהמשך הוכרח לשבת על כסא גלגלים עד סוף ימיו. בסוף ימיו החלה החסידות לפרוח ומנתה מאות חסידים, כמו גם בחורים רבים מהישיבה שנהפכו לחסידיו. נפטר ביום שישי כ"ב בסיוון תשס"ד ונקבר באוהל אדמו"רי רחמסטריווקא בהר הזיתים.
משפחתו
רוב משפחתו חסידי רחמסטריווקא, חלקם נושאים במשרות בחסידות. ילדיו:
מייק פרי
מיקאל מאטס רוברט פרסון (באנגלית: Mikael Mats Robert Persson; נולד ב-24 ביוני 1983), הידוע יותר בשם הבמה שלו מייק פרי (באנגלית: Mike Perry), הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי שוודי. הוא ידוע בזכות הסינגל נודע בעיקר בזכות הסינגל "The Ocean", שהוציא בשיתוף פעולה עם שיי מרטין.
2006–2015: תחילת הקריירה
ב-2013, פרי החל להוציא מוזיקה בז'אנר של "חדר גדול". באותה השנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם פיליפ ג'נבן, רמיקס לשיר "Push & Play" של מרים בריאנט. ב-2013–2016, הוא הוציא מספר שירים ורמיקסים חדשים.
2016–הווה: פריצת הדרך עם "The Ocean"
לאחר שהוציא, בשיתוף פעולה עם שיי מרטין, את הסינגל "The Ocean", הוא הוחתם אצל סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
ב-21 באוקטובר 2016, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קסו, את הסינגל "Inside the Lines". בהמשך השנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם Hot Shade וג'יין XØ, את הסינגל "Touching You Again". ב-15 במאי 2017, הכריז פרי על הסינגל הקרוב שלו "Hands", שבו ישתף פעולה עם הזמרת האמריקאית, סברינה קרפנטר, ולהקת הבנים הבריטית The Vamps, שיצא בהמשך החודש.
רכס פיירהולם
רכס פיירהולם (באנגלית: Fairholme Range) הוא רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גאוגרפיה
צורת הרכס היא כצורת האות "S".
הרכס מגיע לגובה של 2,995 מטרים מעל פני הים (בהר גירואר).
הרכס ממוקם ממזרח לעמק נהר בואו, וגובל בצידו המערבי בכביש המהיר הטראנס קנדי.
חלקו הצפוני של הרכס נמצא בשטח הפארק הלאומי באנף, והרכס מגיע עד לגדה הדרומית של אגם מינוונקה.
שטחו של הרכס 285 קמ"ר.
פסגות הרכס
פסגות של הרכס הן:
היסטוריה
באביב ובקיץ של 2003, רשות פארקי קנדה ביצעה שרפה מתוכננת ברכס, על מנת להפחית סיכוני שרפות יער, לפגוע בחיפושיות האורן ההרריות (Mountain Pine Beetle) התוקפות את האזור, וכן להגדיל שטחי מרעה לצאן.
במסגרת שרפה מתוכננת זו נשרפו 53,000 דונמים של יער.
כמו כן, במסגרת השרפה היזומה נכרתו 1,800 עצים נגועים בחיפושיות האורן ההרריות ונשרפו.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ג'ון פאליסר בשנת 1859. הרכס נקרא על שם אחותו גרייס פיירהולם (שנישאה לוויליאם פיירהולם).
לקריאה נוספת
• Brian Patton, Bart Robinson, Canadian Rockies Trail Guide, PP 16, 32
• Brian Patton, Parkways of the Canadian Rockies: A Touring Guide to Banff, Jasper, Kootenay, PP 13 - 14, 41
• U.S. Geological Survey Professional Paper, P 224
זאכי אלחדיף
יצחק זאכי אלחדיף (25 בדצמבר 1890 - 27 באוקטובר 1938) היה ראש העירייה היהודי הראשון בארץ ישראל. הוא כיהן בראשות עיריית טבריה משנת 1923 עד הירצחו בטבח בטבריה בשנת 1938.
קורות חייו
זאכי אלחדיף היה מאנשי היישוב הישן, בן למשפחה ממגורשי ספרד, אשר השתקעה בשנת 1492 באי רודוס, ובשנת 1740 עלתה לטבריה יחד עם הרב חיים אבולעפיה ותלמידיו. סבו הרב אהרן בכור אלחדיף היה רבה הראשי (חכם באשי) של טבריה. אביו הרב חיים אהרן היה ראש ישיבת רבי מאיר בעל הנס, וראש הכוללים הספרדי בעיר. אמו שמחה באה ממשפחה ספרדית מיוחסת. אלחדיף למד בחדר ובישיבה של אביו וגם בבית הספר כי"ח בעיר.
אלחדיף החל לעסוק במסחר ב-1911 ועבר לשם כך לבית שאן שם החל בפעילותו הציבורית כראש ועד היהודים של הקהילה המקומית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לטבריה ומיד נרתם גם שם לפעילות ציבורית כשסייע לפליטים שגורשו מתל אביב וממושבות השפלה לטבריה על ידי השלטון העות'מאני.
בשנת 1923 החל לכהן כראש עיריית טבריה. בתפקידו זה פעל לפיתוח העיר עם חיבורה לרשת החשמל וסלילת כבישים נרחבת. כמו כן מסר את הזיכיון להפעלת חמי טבריה לחברה יהודית ויזם הקמת בתי מלון וכן את שכונת "קריית שמואל". עקב פעילותו הציבורית לפיתוח טבריה היה מקובל על יהודים וערבים כאחד.
במאורעות תרפ"ט חתם על הסכם רגיעה עם מנהיגם של ערביי טבריה והסביבה, סעיד א-שיח' שהכריז: "כל עוד אני חי לא יעז ערבי להרים ידו על יהודי". למרות שקיבל איומים על חייו, סירב להלך בלווית שומר ראש.
חיים ארלוזורוב כתב על אלחדיף: "שוחחנו על ענייני הערבים, שהוא בקי בהם בתכלית. אני בטוח כי יוכל לסייע הרבה. כשנגענו בשאלה מה יש לעשות - הביע, לדעתי, דעות נבונות, המעידות על שכל בריא".
בשנת 1938, מספר שבועות לאחר הטבח בטבריה, נורה אלחדיף לאור היום, על ידי בנו של בעל מסעדה ערבי טברייני, שארב לו וירה בו מטווח קצר, בסמוך למסגד א-זידאני בעיר. כעבור יומיים מת אלחדיף מפצעיו. הוא נטמן בבית העלמין בעיר והותיר אחריו את רעייתו אסתר (מבית יהודה כהן), בן ובת.
לאחר הרצח
בעקבות הרצח הודח מפקד "ההגנה" בטבריה, ומפקדת "ההגנה" החליטה על פעולה נגד כמה מהאחראים לפיגועים נגד יהודים בה חוסל אחד ושנים נפצעו קשה.
מאוחר יותר נתפס הרוצח, הועמד לדין והוצא להורג בכלא עכו.
זכרו של אלחדיף מונצח באחד מרחובותיה המרכזיים של טבריה וכן באנדרטה שהקימה קבוצת אמנים ביוזמת העירייה ביוני 2009 במקום בו נרצח, סמוך למסגד א-זידאני.
השועל והאריה
השועל והאריה הוא משל של איזופוס. מספר 10 ב.
במשל זה, השועל מבחין בפעם הראשונה בחייו באריה, חיה שאינו מכיר, הוא נבהל מאוד ובורח. ביום השני השועל שוב מבחין באריה אך נשאר לעמוד מרחוק ובוחן את החיה. ביום השלישי השועל פוגש את האריה פעם נוספת ואוזר אומץ לגשת אליו ולומר שלום. בין השניים מתפתחת שיחה והם נפרדים כידידים.
מוסר השכל: הכרות והבנה מונעים את הפחד מהלא נודע.
סיפור דומה נמצא במשלי לה פונטן. בסיפור מתואר שכאשר אדם רואה לראשונה גמל בפעם הראשונה הוא נבהל ובורח, בפעם השנייה הוא מסתכל בו בעיון ובפעם השלישית הוא רותם אותו לצרכיו.
היפורתודוס
היפורתודוס (שם מדעי: Hyporthodus) הוא סוג של דגי גרם ממשפחת הדקריים ומתת-משפחת הדקרים. בעבר מיני הסוג השתייכו לסוג הגדול דקר אך הופרדו.
זהו סוג הכולל מינים השוכנים בעיקר במערב האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. חלק ממינים אלה גדולים מאוד כמו היפורתודוס ניגריטוס שיכול להגיע לאורך 230 ס"מ ולמשקל 200 ק"ג.
הם נידוגים כדגי מאכל סביב המדינות בהם הם מצויים כשכמה מינים מצויים בסכנת הכחדה.
סיכת מהגרים
"מהגרים" (1990-1987) היא סיכה מאת האמנית הישראלית אסתר קנובל.
תיאור
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 יצרה אסתר קנובל סדרת סיכות בשם "מהגרים", שעבודה זו הייתה הראשונה שבהן. הסדרה עושה שימוש בדמויות הגזורות מקופסאות פח שונות, כדוגמת קופסאות של תה סיני. במרכז העבודה דמות של ארנב הרוכב על מעין חד אופן. הוא אוחז בידו מעין מגילה בצבע צהוב. הדמות ניצבת בתוך מבנה המורכב ממוט אלפקה, וחוט מפלדת אל-חלד שבראשו מתנוסס דגל. חוט זה משמש גם כאמצעי להצמדת הסיכה אל הבגד. על המוטות מתוח חוט אלסטי, ההופך את המבנה למעין סירה.
על פי קנובל, "המהגרים יכולים להיות דימויים הנודדים בין ארצות ותרבויות, אבל בעבודי הם מגלמים מצב רוח שמח, שעשוע, מעוף ואתנחתא מכובד היצירה".
הסיכה נמצאת כיום באוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, כחלק מאוסף מעזבונה של לואיז קלאפיש (Louise Klapisch).
בלוגורסק
בלוגורסק (ברוסית: Белого́рск) היא עיר במחוז אמור שברוסיה, הממוקמת על נהר טום, מיובליו של הזיה. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-68,249 תושבים.
העיירה נחשבה בעבר למוקד של בעיות חברתיות ובהן עוני ושחיתות. שם העיר השתנה לאורך ההיסטוריה והעיר נודעה גם כ"אלכסנדרובסקויה" (עד 1926), "אלכסנדרובסק" (1926–1931), "קרסנופרטיזנסק" (1931–1935), וכ"קויבישבקה ווסטוצ'ניה" (1935–1957).
התפתחות האוכלוסייה לאורך השנים:
היסטוריה
אלכסנדרובסקויה (Алекса́ндровское) נוסדה בשנת 1860 על ידי מתיישבים מהחלק האירופי של רוסיה. בשנת 1893 נוסד באזור גם הכפר של בוצ'קריובקה (Бочкарёвка). שני היישובים גדלו עם הקמת תחנה על מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית ב-1913. בשנת 1923 התאחדו אלכסנדרובסקויה ובוצ'קרבקה והפכו לאלכסנדרובסק (Алекса́ндровск). למקום ניתן מעמד רשמי של עיירה בשנת 1926. בשנת 1935 שונה שמו של הכפר, להנצחת המדינאי הסובייטי ולריאן קויבישב. בשנת 1957 ניתן לעיירה את שמה הנוכחי.
ניסאן סאני
ניסאן סאני (Nissan Sunny) היא מכונית משפחתית בינונית מבית היצרן "ניסאן מוטורס". הרכב יוצר לראשונה ב-1966 תחת השם דטסון 1000. למרות הפסקת ייצור הרכב ביפן ב-2004, נמשך ייצורו לשווקים האמריקנים והאפריקנים. בארצות הברית, נודעו הדגמים האחרונים בשם ניסאן סנטרה. במקסיקו, ידוע הרכב בשם ניסאן צורו.
מבחינת גודל, ניסאן סאני נמצאת בין דגמי הסופר-מיני ניסאן מרץ' (מיקרה) לבין דגמי הבלוברד. הדגמים האחרונים של הסאני גדולים יותר מהדגמים הראשונים שלה, ואף ניתן להחשיב אותם לדגמים קומפקטיים. הדגמים המוקדמים נחשבים סאב-קומפקטיים. רוב דגמי הסאני משתמשים במנועי ניסאן A.
סוורן (נהר)
נהר הסוורן (באנגלית: River Severn, בוולשית: Afon Hafren) הוא הנהר הארוך ביותר בממלכה המאוחדת, מוצאו בהרי קמבריה שבוויילס והוא נשפך לים בתעלת בריסטול. הנהר זורם ממערב ויילס לכיוון מזרח ודרום מזרח. הוא זורם לסירוגין באנגליה ובוויילס, כאשר חלקים ממנו אף מהווים את הגבול ביניהם.
סוורן, שאורכו 354 קילומטרים, הוא הנהר הארוך ביותר בממלכה המאוחדת והשני באורכו באיים הבריטים אחרי השאנון באירלנד. הוא עובר דרך שרוסברי, עמק איירונברידג', ווסטרשייר וגלוסטר.
אלדורדו ג'ונס
אלדורדו ג'ונס (באנגלית: Eldorado Jones; 1860–1932) הייתה ממציאה אמריקאית שזכתה לכינוי "אשת הברזל". המפעל שלה, במולין שבאילינוי, העסיק בעיקר נשים מעל גיל 40. היא ידועה בשל המצאת עמם הפליטה למטוסים, אך היו לה המצאות רבות, ביניהן מגהץ חשמלי קל-משקל, משטח גיהוץ המתאים לנסיעות, מתלה כובעים מתקפל ומלחיה שמונעת לחות.
ביוגרפיה
ג'ונס נולדה ב-1860 בפלמירה שבמיזורי. משפחתה עברה לסנט לואיס,שם אביה, אלונזו ג'ונס, נטש אותם. עבודתה הראשונה של אלדורדו הייתה כמורה בלאפייט שבאינדיאנה; אך היא תיעבה את עבודת ההוראה, ומצאה משרה כקצרנית בחברת ביטוח בשיקגו.
עבודת הקצרנות לא סיפקה אותה, ובשנת 1913 כבר השקיעה כל זמנה בהמצאותיה, ופתחה במולין מפעל המוקדש לייצור פיתוחיה; המפעל העסיק רק נשים, רובן מעל גיל 40. באותה שנה היא המציאה עמם פליטה למכוניות; את הרעיון הגתה לאחר שנמאס לה לשמוע את מכוניות הפורד הרעשניות שעברו ברחוב בסמוך לדירתה, והיא ביססה את העמם על מאוורר קולט עשן שראתה במסעדה. היא חיברה סדרת גלגלי שבשבת שהשקיטו את רעשי המנוע בלי להשפיע על תפקודו. על בסיס עמם הפליטה למכוניות, היא המציאה את עמם הפליטה למטוסים בשנת 1919, ורשמה פטנט על ההמצאה ב-1923. טיים מגזין תיאר את העמם בפעולה:
כתב העת מדע פופולרי דיווח ב-1931 שהעמם מפחית רעש ללא הפחתה בכוח המנוע. באותה שנה, כתב העת Modern Mechanics and Inventions תיאר את המכשיר בתור "עמם הפליטה המוצלח הראשון המיועד למנועי מטוסים".
הניו יורק טיימס תיאר את "האנרגיה, הביטחון העצמי, וחוסר האמון הכללי בגברים" של ג'ונס. על פי ההיסטוריונית אן מקדונלד, הדימוי השלילי של ג'ונס כלפי גברים פעל נגדה כשביקשה למסחר את הטכנולוגיה שלה.
כתוצאה, היא נפטרה בעוני בשנת 1932.
המחלקה לחפצים מיוחדים
המחלקה לחפצים מיוחדים הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית קומית לילדים ששודרה בשנת 2018 בטלוויזיה החינוכית בכיכובם של אודי ואביעד.
עלילה
מדי פרק מגיע למחלקה לחפצים מיוחדים פריט מההיסטוריה של מדינת ישראל בעל ערך היסטורי ולאומי וצוות המחלקה מנסה לחקור עליו באופן קומי.
פייר-מארי תאה
פייר-מארי תאה (בצרפתית: Pierre-Marie Théas; 1894, ברזון, הפירנאים האטלנטיים – 1977) היה בישוף בדיוקסיה של מונטובן במחוז טארן וגארון, וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים
תאה קיבל הסמכה לנזורה בשנת 1920 והסמכה לבישופות בשנת 1940. בשנת 1970 קיבל הסמכה בתור "בישוף חונך" של סן ז'רמן, תואר אותו נשא במשך רובה של שנת 1970.
הכרה
בשנת 1981 הוכר תאה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פיליפ אוקי
פיליפ (פיל) אוקי (באנגלית: Philip Oakey; נולד ב-2 באוקטובר 1955) הוא זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי בריטי. הוא ידוע כסולן, כותב השירים וממייסדי להקת הגל החדש The Human League. מלבד הפעילות במסגרת הלהקה, הוא עבר קריירת מוזיקת סולו מצליחה ושיתף פעולה עם אמנים ומפיקים רבים אחרים.
אוקי היה אחד מאמני המוזיקה המובהקים מבחינה ויזואלית בתחילת שנות השמונים. בשיא הצלחתם, The Human League הוציאו את אלבום הפלטינה ואוקי היה שותף לכתיבה של הסינגל המצליח "Don't You Want Me", שהיה במקום הראשון במצעדי הסינגלים בארצות הברית ובבריטניה.
שנותיו הראשונות
פיליפ אוקי נולד ב-2 באוקטובר 1955 בהינקלי שבלסטרשייר. אביו עבד בסניף הדואר הכללי ועבר מקומות עבודה באופן קבוע. המשפחה עברה לקובנטרי כאשר אוקי היה תינוק, ללידס כשהיה בן חמש ולברמינגהם כשהיה בן תשע. למד בבית ספר יסודי של קתרין דה ברנס ליד סוליהול, וקיבל מלגה לבית הספר העצמאי סוליהול. הוא עבר לשפילד כשהיה בן 14. הוא התחנך בבית הספר קינג אדוארד השביעי בשפילד. הוא עזב את בית הספר בגיל 18 מבלי לסיים את בחינותיו ועבד במספר עבודות מזדמנות: בחנות ספרים באוניברסיטה, ומשנת 1975 כסבל בבית החולים בשפילד. הוא התחתן לזמן קצר עם חברתו אותה הכיר בבית הספר, אך הנישואין לא ארכו זמן רב והם התגרשו בשנת 1980.
כניסתו לתחום המוזיקה
כניסתו של אוקי למוזיקה בשנת 1977 הייתה מקרית לחלוטין. הוא קנה סקסופון אך ויתר על הניסיון ללמוד לנגן בו, ולא הייתה לו שום שאיפה להיות בלהקת פופ.
בשפילד בשנת 1977, חבר מבית ספר של אוקי, מרטין ואר, יחד עם איאן קרייג מארש ועדי ניוטון הקימו להקה בשם "The Future". הם היו חלק מז'אנר שהשתמש בסינתיסייזרים במקום בכלי נגינה מסורתיים, שלימים נקרא סינת'פופ. ניוטון עזב בהמשך את הלהקה. ואר החליט ש-"The Future" זקוקה לסולן שיחליף את ניוטון. הבחירה הראשונה שלו, גלן גרגורי, לא הייתה זמינה. לאחר מכן ואר המליץ על פיליפ אוקי. על אף שלאוקי לא היה שום ניסיון מוזיקלי, הוא היה ידוע בשפילד, בעיקר בזכות חוש הלבוש האקלקטי והאופנוע הקלאסי שלו. ואר הלך לבקר את אוקי כדי לבקש ממנו להצטרף ל-"The Future". אוקי קיבל את ההצעה והצטרף ללהקה באמצע שנת 1977.
פעילות במסגרת The Human League
בסוף 1977, The Future שינו את שם הלהקה ל-"The Human League". הלהקה החדשה ניגנה בהופעה חיה ראשונה במכללה לאמנויות של Psalter Lane ביוני 1978 וחתמה ב-Fast Records. היומן ליג זכתה למוניטין על היותה אמנותית והייתה לה מעט מאוד הצלחה, והוציאה שני סינגלים, "Being Boiled" ו-"Empire State Human", עם מילים שכתב אוקי. בסופו של דבר הם היו הוציאו שני אלבומים, "Reproduction" ב-1979 ו-"Travelogue" ב-1980. למרות זאת, ללהקה עדיין לא היו סינגלים שהפכו ללהיטים, ובעקבות חוסר ההצלחה, יחסי העבודה של אוקי וואר נעשו מתוחים יותר ויותר. באוקטובר 1980, לפני סיבוב הופעות באירופה, ואר ומארש עזבו את הלהקה. אוקי ואדריאן רייט הורשו לשמור על שם הלהקה. ואר ומארש צירפו גלן גרגורי והפכו ל-Heaven 17.
לאוקי היה פחות משבוע להקים להקה חדשה. במהלך לא מתוכנן אוקי הלך לדיסקוטק במרכז העיר שפילד בשם "The Daisy Crazy" ושם פגש את סוזן אן סאלי וג'ואן קת'רל, שהיו שתי נערות מתבגרות אנונימיות לחלוטין וצירף אותן ללהקה. הן כבר היו מעריצות של היומן ליג באותה תקופה. אוקי כינה את ההחלטה לצרף את הזמרות ללהקה כהחלטה הטובה ביותר בקריירה שלו.
לאחר סיבוב ההופעות, הלהקה הוציאה את הלהיט הראשון שלה שהיה בטופ 20 בבריטניה, "The Sound of the Crowd", באפריל 1981. עם הצטרפותם של ג'ו קאליס ואיאן ברדן, הלהקה כללה שישה חברים והוציאה את הסינגל "Love Action (I Believe In Love)" שהיה במקום השלישי בבריטניה. אחריו יצא "Open Your Heart", שהפך ללהיט נוסף בטופ 10. זמן קצר לאחר מכן הם הוציאו אלבום מלא, Dare, שחלק גדול מהשירים בו נכתב על ידי אוקי. Dare השיג מעמד פלטיניום. בסוף שנת 1981, הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "Don't You Want Me", העניק ללהקה את המקום הראשון והמשיך למכור מעל 1.5 מיליון עותקים בבריטניה, ונשאר במקום הראשון במשך חמישה שבועות. הסינגל גם הגיע למקום הראשון בארצות הברית בשנה שלאחר מכן, ושם מכר עוד מיליון עותקים.
האלבום "Hysteria" יצא בשנת 1984 אך לא הגיע להישגים. בשנת 1986, אוקי קיבל הצעה לעבוד עם המפיקים האמריקאים ג'ימי ג'אם וטרי לואיס, וזה הביא להוצאת האלבום Crash והסינגל "Human" שהפך ללהיט בינלאומי נוסף והגיע למקום הראשון בארצות הברית. עם זאת, עד שנת 1987 איבדה הלהקה את מרבית חבריה וכללה רק את אוקי, סאלי וקת'רל.
קריירת סולו ופעילות מחוץ ליומן ליג
אוקי עבר לקריירת סולו במקביל לפעילותו ביומן ליג, וגם שיתף פעולה עם אמנים ומפיקים אחרים. שיתוף הפעולה הראשון שלו היה בהפקת הסינגל "Amor Secreto" מאת ניק פיורי שיצא ב-1983, ובו ניגן גם בסינתיסייזר יחד עם ג'ו קאליס.
שיתוף הפעולה המצליח ביותר שלו היה עם המפיק ג'ורג'יו מורודר. בשנת 1984 אוקי ומורודר הוציאו את השיר "Together in Electric Dreams" עבור הסרט חלומות אלקטרוניים כשיר הנושא. כאשר יצא מאוחר יותר כסינגל הוא המשיך להיות להיט בינלאומי.
בשנת 1985, אוקי ומורודר הוציאו את האלבום המשותף "Philip Oakey & Giorgio Moroder" שכלל את "Together in Electric Dreams", "Be My Lover Now" ו-"Good-Bye Bad Times". הסינגלים "Be My Lover Now" ו-"Good-Bye Bad Times" לא זכו להצלחה כמו "Together in Electric Dreams", והשותפות בין אוקי ומורודר הסתיימה.
בשנת 1990, אוקי סיפק שירה אורחת בסרט "What Comes After Goodbye". בשנת 1991, אוקי שיתף פעולה עם ויק ריבס על השיר "Black Night" שהוא גרסת כיסוי לשיר בעל אותו שם של להקת דיפ פרפל. בשנת 1999 הוא סיפק שירה לסינגל "1st Man in Space" של להקת "All Seeing I". השיר נכתב על ידי ג'רוויס קוקר. בשנת 2003 הוא סיפק שירה ללהקת "Kings Have Long Arms" בסינגל "Rock and Roll is Dead". בשנת 2003 עבד עם המפיק וה-DJ אלכס גולד והם הוציאו את סינגל הטראנס "LA Today". בשנת 2008 אוקי עבד עם Hiem, להקה שהוקמה על ידי סולן העבר של All Seeing I, דייוויד "בוז" בוסוול, על השיר "2 am".
בתחילת 2009, אוקי שיתף פעולה עם פט שופ בויז באלבום האולפן העשירי שלהם, "Yes", וסיפק שירה לשיר "This Used to Be the Future". בשנת 2009 שיתף אוקי פעולה עם אמנית הסינת'פופ הבריטית ליטל בוטס באלבומה הראשון, "Hands", כאשר הקליטו את רצועת הדואט "Symmetry".
אצטדיון לוקהארט
האצטדיון תוכנן במקור בשנת 1959 לענפי ספורט בתיכון. הקשר הוותיק של האצטדיון עם הכדורגל החל בשנת 1977, כשהוא הפך לאצטדיון הביתי של פורט לודרדייל סטרייקרס מה-NASL המקורית. האצטדיון שופץ כדי שיותאם באופן בלעדי לכדורגל בשנת 1998 כדי לשמש את מיאמי פיוז'ן מה-MLS, אך לבסוף הקבוצה פורקה בשנת 2002. לאחר מכן שימש בתור האצטדיון הביתי של קבוצת הפוטבול פלורידה אטלנטיק אאולס משנת 2002 עד שנת 2010.
האצטדיון נהרס בשנת 2019 ועל שטחו נבנה אצטדיון אינטר מיאמי של מועדון ה-MLS אינטר מיאמי. בין השינויים שנעשו היה שינוי כיוון האורך המגרש באצטדיון מכיוונים מזרח-מערב לצפון-דרום, כדי שהשוערים לא יעמדו מול השמש בשעת משחק. במתחם אצטדיון אינטר מיאמי יהיו המטה הראשי של אינטר מיאמי ושל מחלקות הנוער, וכמתחם האימונים.
היסטוריה
במשך כמעט עשרים שנה, שימש אצטדיון לוקהארט בעיקר לפוטבול ולאתלטיקה בתיכון, אך מדי פעם שימש גם למסגרות פוטבול מדינתי (של מדינת פלורידה) וכן גם לכדורגל. תפקיד מהותי יותר כמתחם כדורגל הגיע בשנת 1977, כשמיאמי טורוס מליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית המקורית עברו לאצטדיון, ושינו את שמם לפורט לודרדייל סטרייקרס. משם התחיל הקשר הארוך של אצטדיון לוקהארט עם הכדורגל. הסטרייקרס שיחקו שם עד שנת 1982, אז עברו למינסוטה. ב-23 בנובמבר 1980, נערך באצטדיון לוקהארט משחק בין נבחרת ארצות הברית ונבחרת מקסיקו, בו ניצחה נבחרת ארצות הברית 2–1 במסגרת מוקדמות אליפות CONCACAF (טורניר הגמר שימש גם כמוקדמות המונדיאל), ניצחון זה היה הניצחון הראשון של ארצות הברית נגד מקסיקו מזה 46 שנים.
לאחר עזיבתם של הסטרייקרס, האצטדיון חזר לשימושו המקורי לספורט בתיכון במשך מספר שנים. אולם למרות זאת, האצטדיון שימש כמארח לבדיקות של מיאמי דולפינס במהלך מחנות האימונים שלהם בסוף שנות התשעים.
בשנת 1998 שופץ האצטדיון על ידי מיאמי פיוז'ן מה-MLS. השיפוץ הגדיל את הקיבולת ל-20,000 מושבים והמגרש עוצב מחדש כך שיועד במיוחד לכדורגל. זה היה מהלך יוצא דופן באותה תקופה, כי כל שאר קבוצות ה-MLS שיחקו באצטדיוני פוטבול, מיאמי פיוז'ן התחילה והובילה בסופו של דבר למגמה של הליגה ללכת לכיוון של בניית אצטדיונים ייעודיים לכדורגל.
האצטדיון המשיך לארח משחקי כדורגל מרכזיים לאורך תקופה זו, ביניהם הניצחון של די. סי. יונייטד על ואסקו דה גאמה 2–0 (2–1 בסיכום) בגומלין גמר גביע אינטראמריקנה בשנת 1998. עם זאת, מיאמי פיוז'ן פורקה על ידי הליגה בשנת 2002. אצטדיון לוקהארט הועמד לשימוש חוזר של חזר לשימוש על ידי קבוצת הפוטבול פלורידה אטלנטיק אאולס של אוניברסיטת פלורידה אטלנטיק בשנת 2003. בשנת 2011, האאולס עברו מלוקהארט והחלו לשחק באצטדיון FAU שבקמפוס בבוקה רטון.
מסע הבישור האחרון בדרום פלורידה של בילי גרהאם התרחש באצטדיון לוקהארט בשנת 1985. האצטדיון לקח חלק באירוח הקרנבל הקאריבי 2007 במחוז ברווארד, לאחר שהעיר מיראמר ביטלה את הצעתה לאירוח הקרנבל. האצטדיון אירח גם את תחרויות ה"קומביין" של ליגת ה-MLS בשנים 2008 ו-2009.
בשנת 2009 עבר מועדון הכדורגל מיאמי מהעיר מיאמי לאצטדיון לוקהארט. הם שינו את שמם לפורט לודרדייל סטרייקרס בשנת 2011.
פורט לודרדייל סטרייקרס הודיעו בשנת 2016 כי הם עוברים מאצטדיון לוקהארט לאצטדיון בפארק האזורי מרכז ברווארד. היו מספר הצעות על בניית פארק מים במתחם עליו יושב אצטדיון לוקהארט, כשלבסוף אחת מהן נבחרה על ידי העירייה, אולם בספטמבר 2018 העסקה בוטלה. מאז עזיבת הסטרייקרס בשנת 2016, האצטדיון נפל למצב של אי שימוש והוזנח.
בסוף ינואר 2019 הודיעה קבוצת ההרחבה החדשה מליגת ה-MLS אינטר מיאמי על כוונותיה להשיג את שטח אצטדיון לוקהארט כדי לשמש כמגרש האימונים של המועדון לסגל הראשון, וכאצטדיון של אקדמיית הנוער ושל פורט לודרדייל, קבוצת הבת העתידית של אינטר מיאמי שתשחק ב-USL1 (הליגה השלישית). הפיתוח יכלול אצטדיון בן 18,000 מושבים, שישמש את קבוצת הבת, וכן גם את הקבוצה הראשונה בשתי העונות הראשונות, בעוד האצטדיון מיאמי פרידום פארק בעיר מיאמי נמצא בתהליכי בנייה. מועצת עיריית פורט לודרדייל אישרה פה אחד את הצעתה של אינטר מיאמי על אתר אצטדיון לוקהארט ב-19 במרץ. ב-2 באפריל, ועדת עיריית פורט לודרדייל התירה לאינטר מיאמי להתחיל בתהליך ההריסה של אצטדיון לוקהארט, וכחלק מהעסקה, הקבוצה הייתה אמורה להתחיל לפנות את האתר תוך 180 יום, שתאריך תחילת הריסת האצטדיון החל מ-8 במאי.
ב-9 ביולי 2019 אישרה ועדת עיריית פורט לודרדייל פה אחד הסכם שכירות ל-50 שנה לשטח אצטדיון לוקהארט עם אינטר מיאמי. על פי תנאי ההסכם, העיר פורט לודרדייל תשמור על הבעלות על הנכס ואילו אינטר מיאמי תהיה אחראית על הקמה, תפעול ותחזוקה של המתקנים החדשים.
Get Back (ASAP)
(בעברית: קבל חזרה (בהקדם האפשרי)) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הרומניה אלכסנדרה סטאן, מתוך אלבום הבכורה שלה, Saxobeats. השיר יצא לאור ב-12 ביוני 2011, כסינגל השני מתוך האלבום.
הקליפ הנלווה שיצא לשיר הועלה ליוטיוב ב-20 ביוני 2011, והוא משמש כקליפ המשך לקליפ שיצא עבור הסינגל הראשון מן האלבום, "Mr. Saxobeat". לשיר יצאה גרסת רמיקס, אשר לה צולם קליפ נוסף.
עם יציאתו נכנס השיר היישר אל המקום ה-1 במצעד הסלובקי, ה-2 במצעד שבפולין, וה-10 בישראל.
רקע וכתיבה
השיר כקודמו, נכתב והופק על ידי מרסל פרודן ואנדריי נמירסקי. השיר הוא בסגנון הדאנס, בדומה לכל השירים מן אלבום הבכורה של סטאן.
מבקרי המוזיקה הפנו כלפי השיר שבחים רבים, ואף טענו כי הוא מזכיר את הלהיט הגדול ביותר של סטאן, "Mr. Saxobeat".
וידאו קליפ
הקליפ של השיר מתחיל כאשר ניתן לראות את סטאן, כשהיא יושבת על כיסא, פושטת את מדי המשטרה שגנבה משוטר בקליפ לשיר, "Mr. Saxobeat". לאחר מכן, ניתן לראותה כשהיא נכנסת לבר ומתחילה לשיר. לבסוף, הסועדים מתחילים לפצוח במריבה ופותחים בקטטה המונית, שבעקבותיה מושלכים חפצים לכל עבר.
בנוסף, צולם קליפ מלא לגרסת רמיקס מצליחה שיצאה לשיר, ובו ניתן לראות את סטאן כשהיא לבושה בבגדים שונים. בין לבין ניתן לראותה כשהיא תחת מפל מים, רוכבת על שרשרת העשויה מברזל, וכדומה.
מונה הצפיות של הקליפ נכון לנובמבר 2017, עומד על כ-80 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לשני הנצפה ביותר של סטאן.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים, ואף הצליח לשחזר את הצלחת הסינגל הראשון מן האלבום, "Mr. Saxobeat".
מרכז לידר
מרכז הספורט לידר הוא היכל הספורט של המועצה המקומית גני תקווה. המרכז נמצא ברחוב הגליל 33.
אולם הכדורסל משמש כאולמה הביתי של קבוצת מועדון כדורסל גני תקווה מאז שנת 2009. כמו כן, האולם משמש בית לנבחרות הנשים הצעירות של ישראל בכדורסל.
כשנבנה האולם הוא הכיל 700 מקומות ישיבה ביציעים, מתוכם 250 ביציע נשלף. תוך כדי עונת הכדורסל 2011/12 בוצעו באולם הרחבות ושדרוגים על מנת להתאימו לתקנים של מנהלת ליגת העל. בשלב זה נוספו לאולם עוד 500 מקומות ביציעים חדשים שהוקמו מאחורי הסלים.
המבנה במתחם כולל כ-8200 מ"ר בנויים ומכיל גם חדרי כושר, בריכת שחייה תחרותית, אולם התעמלות מקצועי, חדרי ספינינג, סטודיו אירובי, חדרי הלבשה ומלתחות, אולם קרבות לענפי הג'ודו, הקראטה, הלחימה המשולבת, קרב המגע, האייקידו והטאיצ'י, חדר ההדרכה להכשרת מאמנים ומדריכים בתחום הספורט.
בפברואר 2014 אירח מרכז הספורט את אליפות אירופה בסיף עד גיל 17.
בעונת 2022/2023 אליצור שומרון תארח את משחקה בהיכל.
אן סינקלייר
אן סינקלייר (בצרפתית: Anne Sinclair; נולדה ב-15 ביולי 1948 בעיר ניו יורק בשם אן אליס שוורץ) היא עיתונאית יהודייה-צרפתייה, הידועה בעיקר בשל הגשת המגזין הפוליטי הפופולרי "7sur7", בערוץ הטלוויזיה הצרפתי הפרטי TF1, בשנות ה-80 וה-90.
שנותיה הראשונות
סינקלייר היא בתם של רובר ז'וזף שוורץ (שינה את שמו ב-1949 לסינקלייר, כינויו בתנועת ההתנגדות הצרפתית), איש עסקים ואביר לגיון הכבוד, ומישלן נאנט רוזנברג. אבי אמהּ, פול רוזנברג (1881-1959), היה בעל גלריה חשובה וסוחר אמנות בפריז ומאוחר יותר בניו יורק, לשם נמלט מהנאצים. ממנו ירשה סינקלייר חלק מאוסף ציוריו בשווי עשרות מיליוני אירו. ציור אחד של אנרי מאטיס - "השפחה: הרמוניה בכחול", נמכר ב-2007 בכריסטי'ס תמורת 33.6 מיליון דולר.
שנים ספורות לאחר לידתה של סינקליר חזרה משפחתה לצרפת. בשנת 1972 השלימה את לימודיה לתואר במדעי המדינה והחברה במכון למדע המדינה בפריז, ותואר במשפטים מאוניברסיטת פריז.
קריירה
את הקריירה העיתונאית היא החלה בשנת 1973 בערוץ "אירופה 1". בשנת 1984 החלה להגיש את התוכנית "7 על 7" - מגזין חדשות ופוליטיקה שבועי ששודר בערבי יום ראשון בערוץ "TF1", וזכה לקהל צופים רב בצרפת. במהלך 13 שנות הגשתה את התוכנית ערכה סינקלייר למעלה מחמש מאות ראיונות עם אישי ציבור מהשורה הראשונה, שהפכו אותה לאחת העיתונאיות המפורסמות ביותר בצרפת; הקריאה "דבר אמת!" אותה נהגה להפנות למרואייניה הפכה לסימן ההיכר שלה.
בעקבות מינויו של בעלה, דומיניק סטראוס-קאהן, לשר האוצר והמסחר הצרפתי בשנת 1997, היא התפטרה מהגשת התוכנית כדי להימנע מניגוד עניינים, והחלה לנהל את חברת הבת האינטרנטית של הערוץ - "e-TF1". היא עזבה את קבוצת TF1 בשנת 2001, לאחר חילוקי דעות עם המנכ"ל פטריק לה ליי. בשנת 2003 שבה לעסוק בעיתונאות, עת השיקה את תוכנית הרדיו "Libre Cours" ("קורס חופשי") בתחנת השידור הציבורית "פראנס אינטר". תוכנית זו עסקה בהפגשת תלמידים עם אנשי מקצוע תובעניים. בשנת 2008 השתתפה בתוכנית "Le Grand Journal" ששודרה בערוץ Canal +, ודיווחה - יחד עם העיתונאית לורנס האים (Haïm) - על הבחירות לנשיאות בארצות הברית. עם מעברה לארצות הברית ב-2007 החלה לפרסם בלוג בשם "שניים שלושה דברים שרואים באמריקה" שהתרכז במדיניות החוץ האמריקנית. בנובמבר 2010 הצטרפה למועצת המנהלים של מוזיאון פיקאסו.
באוקטובר 2011 החלה לשמש כעורכת המהדורה הצרפתית של ההאפינגטון פוסט.
סינקלייר זכתה בשלושה פרסי "Sept d'Or", המקבילה הצרפתית לפרס אמי. בשנים האחרונות החלה לכתוב ספר ביוגרפיה על סבה, סוחר האמנות פול רוזנברג.
חיים אישיים
לסינקלייר שני ילדים מבעלה לשעבר העיתונאי, יליד הונגריה, איוואן לוואי, דוד ואלי (אלי נקרא על שם ידידם הוותיק אלי ויזל). ב-24 בנובמבר 1991 נישאה לפוליטיקאי הצרפתי דומיניק סטראוס-קאהן, עמו החלה בקשר רומנטי לאחר שנפגשו על סט תוכנית האירוח שלה בשנת 1989, בעודם נשואים לבני זוגם הקודמים.
לאחר שסטראוס-קאהן מונה לראש קרן המטבע הבינלאומית, עברה סינקלייר עמו לוושינגטון, שם רכשה בית מידות בג'ורג'טאון. סינקלייר התייצבה בקביעות לימינו של סטראוס-קאהן, שהיה מעורב לאורך השנים במספר שערוריות מיניות וכלכליות. בפרט, לאחר שנעצר בניו יורק במאי 2011 באשמת אונס חדרנית, היא העמידה לרשותו את אמצעיה הכלכליים הרבים למען שחרורו למעצר בית מאובטח והגנתו. באוגוסט 2012 נפרדה מסטראוס-קאהן.
סינקלייר הביעה פעמים אחדות תמיכה נלהבת במדינת ישראל. היא הצהירה כי מלחמת ששת הימים חיזקה בה את מודעותה לזהותה היהודית: "הייתי בת 19, ובאותו רגע ממש ראיתי את עצמי כיהודייה, מפני שבדידותה של ישראל הייתה בלתי נסבלת בעיני".
זיפ
זיפ הוא שמה של אבקה להכנת משקה קל ששווקה על ידי חברת עלית בין שנות ה-80 לאמצע שנות שנות ה-90.
האבקה יוצרה מסוכר, חומרי טעם וריח, וצבע מאכל, ונארזה בקופסאות פח עם כפיות מדידה מפלסטיק. לצורך הכנת המשקה עורבבה האבקה עם מים. האבקה נמכרה בכמה טעמים, לרבות תפוזים, אשכוליות, לימונים, מנגו, פטל ותפוחים.
מסע הפרסום של המוצר נוהל על ידי משרד הפרסום וימר-טמיר-כהן תחת הסיסמה "איזה זיפ שותים היום?". המוצר פורסם ברדיו ובעיתונות הכתובה, ואף בסרטוני פרסום בקולנוע. הזמריר ("נביא הביתה זיפ - והמשקה מוכן; ניקח איתנו זיפ - של עלית כמובן") נכתב על ידי ראובן וימר והולחן על ידי קובי אושרת, וזכה להצלחה רבה.
בשיא ההצלחה נמכרו 1,200 טון אבקת זיפ בשנה, והאבקה אף הוכנסה למנות קרב בצה"ל.
דה-אינדיבידואציה
דה-אינדיבידואציה (באנגלית Deindividuation) הוא מושג מתחום הפסיכולוגיה החברתית, המתאר מצב בו האינדיבידואל (פרט) בקבוצה חברתית חש שהוא מאבד את זהותו האישית ומתמזג עם זהות הקבוצה.
המושג נטבע בראשונה על ידי לאון פסטינגר ושותפיו והורחב על ידי פיליפ זימברדו. הם הציעו שישנם מצבים מסוימים שמתרחשים בקבוצות ויכולים לגרום ליחיד בקבוצה לחוש שהוא איבד את זהותו האישית והתמזג באופן אנונימי עם הקבוצה. מצב פסיכולוגי זה, מביא בדרך כלל להפחתת העכבות והמעצורים, ועלול לגרום לביצוע התנהגויות אימפולסיביות או הרסניות.
מצב זה מתעורר במיוחד בתנאים כגון שקיימת מלכתחילה אנונימיות, כשיש מצב של עוררות גבוהה, אחדות קבוצתית גבוהה או התמקדות באירועים חיצוניים. תנאים אלו מביאים כנראה למצב של מודעות עצמית מופחתת וכך לדה-אינדיבידואציה. התנהגות זו עשויה להוביל לתוצאות שליליות.
קיימת סברה כי דה אינדיבידואציה עשויה להוביל גם לתוצאות חיוביות, אם כי עד כה לא נבחן אמפירית מימדה 'החיובי' של התופעה.
השערת ההיגיינה
היסטוריה
ההשערה הועלתה לראשונה על ידי דייוויד פ. סטרכן בכתב העת British Medical Journal בשנת 1989, במטרה להסביר את העובדה כי ילדים למשפחות מרובות ילדים פיתחו פחות קדחת השחת ואקזמה (שתיהן מחלות אלרגיות) מילדים ללא אחים. על פי ההשערה, החשיפה הגדולה יותר לגורמים מידבקים אצל ילדים במשפחות גדולות היא שגרמה להם להיות חסינים יותר להתפתחות המחלות האלרגיות. מאז, ההשערה מהווה מושא למחקר מתמשך בקרב אימונולוגים ואפידמיולגים. ניתן להסביר באמצעות ההשערה את העלייה בהופעת מחלות אלרגיות מאז המהפכה התעשייתית ואת שכיחותן הגבוהה יותר במדינות מפותחות, בהן מקובל לשמור על רמת היגיינה גבוהה סביב תינוקות.
מנגנון פעולה
מחלות אלרגיות נגרמות מתגובה חיסונית "שגויה" כנגד אנטיגנים בלתי מזיקים דרך תאי T מסייעים מסוג 2 (TH2). חיידקים ווירוסים רבים גורמים להפעלת תגובה חיסונית דרך תאי TH1 הכוללת עיכוב של מנגנון התגובה דרך TH2. מנגנון הפעולה הראשונה שהוצע להשערת ההיגיינה הוא כי חוסר הפעלה של התגובה דרך TH1 גורם לעודף פעילות התגובה דרך TH2 ולהופעת אלרגיות. אולם, מנגנון זה אינו מסביר את העלייה בהופעת מחלות אוטואימוניות המתווכות דרך תגובה מסוג TH1 כמו מחלת המעי הדלקתי, טרשת נפוצה וסוכרת מסוג 1. ההסבר החליפי העיקרי שהוצע כמגנון פעולה אפשרי להשערת ההיגיינה הוא כי למערכת החיסון דרוש גירוי מסוים כדי לפתח תאי T רגולטוריים (Treg) המסוגלים לאזן את התגובות החיסונית מסוג TH1/2.