cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון קאיוס
קריירה
בשנת 1557 קאיוס, שבאותה תקופה היה הרופא האישי של המלכה מרי, הגדיל את הבסיס של הקולג' הישן שלו, שינה את שמו מ"אולם גונוויל" ל"קולג' גונוויל וקאיוס", והעניק לו כמה אחוזות ניכרות, והוסיף חצר חדשה שלמה בהוצאה של 1,834 ליש"ט (שווה ערך ל-573,773 ליש"ט ב-2021). הוא קיבל את תואר המאסטר של הקולג' ב-24 בינואר 1559 עם מותו של תומאס בייקון (Thomas Bacon), והחזיק בו עד כחודש לפני מותו שלו.
הוא היה רופאם האישי של אדוארד השישי, מלך אנגליה, המלכה מרי והמלכה אליזבת. מתפקיד זה הוא פוטר בשנת 1568 בשל דבקותו באמונה הקתולית. הוא הואשם בצורה סותרת הן באתאיזם והן בשמירה בסתר אוסף של קישוטים ומלבושים לשימוש קתולי. האחרונים נמצאו ונשרפו בחצר הקולג'.
הוא נבחר תשע פעמים לנשיא הקולג' המלכותי לרופאים, שהדיווח על הפעילות בו הוא תיאר בכתב היד "Annales collegii medicorum 1520-1565".
הוא חזר לקיימברידג' מלונדון לכמה ימים ביוני 1573, כחודש לפני מותו, והתפטר מתפקיד המסטר לטובת לתומאס לג, מורה ב. הוא מת בביתו הלונדוני, ב, ב-29 ביולי 1573, אך גופתו הובאה לקיימברידג', ונטמנה בקפלה מתחת לאנדרטה שתכנן.
השאלה אם הוא היווה השראה לדמותו של ד"ר קאיוס במחזהו של ויליאם שייקספיר, נשות וינדזור העליזות, נדונה בהרחבה על ידי.
מורשת
קאיוס היה איש מלומד, פעיל ונדיב. בשנת 1557 הוא הקים אנדרטה בקתדרלת סנט פול לזכרו של. בשנת 1564, הוא השיג מענק לקולג' גונוויל וקאיוס לקחת את גופותיהם של שני פושעים מדי שנה לנתיחה; לפיכך הוא היה חלוץ חשוב בקידום מדע האנטומיה. הוא כנראה הגה, ובוודאי העניק, את מטה הרמס הכסוף שנמצא כעת ברשותו של קולג' קאיוס כחלק מהסמלים שלו. הוא נתן אותו תחילה לקולג' לרופאים, ולאחר מכן העניק לקולג' לונדון עוד אחד.
עבודותיו
את שמו בתולדות הרפואה רכש בעקבות הספר "Sweating sickness" על מחלת ההזעה שכתב ב-1552 בעקבות מגפה קשה ששיעור התמותה ממנה היה גבוה, שנעלמה אחרי כמה שנים ושהגורם לה אינו ידוע. הוא היה בין המעטים בעולם המדע של תקופתו שכתב לא רק בלטינית, אלא גם בשפת הדיבור באנגלית.
קאיוס היה גם חוקר טבע חלוצי, מוכן לעשות תצפיות משלו על הטבע במקום פשוט להסתמך על סמכויות מקובלות. הוא היה מוכן לעשות מסעות ברחבי הארץ כדי לראות ולהקליט בעלי חיים יוצאי דופן. ככזה הוא יכול להיחשב גם לחלוץ הזואולוגיה, שעדיין לא הוכר כמדע נפרד.
הוא התכתב עם חוקר הטבע השווייצרי קונרד גסנר, איתו התיידד כשחזר מפדובה. הוא כתב מחקר על כלבים בריטים כדי לשלוח לגסנר כתרומה (שלא נעשה בה שימוש) ל-"" של גסנר, וכן שלח לגסנר איורים של כלבים, שהודפסו במהדורות מאוחרות יותר של יצירתו של גסנר. האמונות הדתיות הקתוליות של קאיוס לא מנעו את ידידותו עם גסנר הפרוטסטנטי (ואכן, ה-"Historiae Animalium", לו תרם קאיוס, הוכנס תחת האפיפיור פאולוס הרביעי לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית).
היצירה הספרותית האחרונה שלו הייתה היסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג' (Historia Cantabrigiensis Academiae) (לונדון, 1574).
יובל ג'רבי
יובל ג'רבי הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה. בין היתר שימש נספח צה"ל ביוון, מפקד מרכז הטסה והכשרות מיוחדות, גדוד 636, גדוד 51 וחטיבת אלון.
שירותו הצבאי
ב־2001 הועלה לדרגת סגן-אלוף, ומונה למפקד גדוד 636 - אז יחמ"מ של עוצבת געש בפיקוד צפון. בתקופת כהונתו כמפקד הגדוד הוביל שינויים רבים כולל מעבר לגזרת פיקוד מרכז בזמן האינתיפאדה השנייה. ב־2002, אחרי פציעתו הקשה של אופק בוכריס בקרב בג'נין מונה למחליפו כמפקד גדוד 51, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. ג'רבי סיים את תפקידו ב־2004, כאשר לאחר מכן, בשנים 2004–2006 שימש מפקד בסיס האימונים של החטיבה, לאחר מכן שימש קצין אג"ם אוגדת עזה בשנים 2006–2008. במהלך שנת 2008 ג'רבי הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת אלון עד שנת 2011, בשנים 2011–2014 שימש מפקד מרכז הטסה והכשרות מיוחדות. ביוני 2014 הוחלט כי יתמנה לנספח צה"ל ביוון. בהמשך השנה נכנס לתפקידו. בסוף שנת 2017 יובל סיים את תפקידו כנספח צבאי ביוון וחזר ארצה עם משפחתו.
עופר חיון
עופר חיון (נולד ב-13 בספטמבר 1983) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד כבן זקונים לזוג מורים באשדוד וגדל בה. כשהיה בן שש, נפטר רפאל, אחיו הבכור, מסרטן, כשהוא בן 20. אחיו השני, גדי, נולד עם שיתוק מוחין כתוצאה ממחסור בחמצן בלידה.
למד בבית ספר היסודי הממלכתי־דתי שח"ר ברובע ד' בעיר, והמשיך לתיכון מקיף ב'. אחרי שירות צבאי בשלישות פיקוד העורף בצריפין ובקריה, עבד כעשרה חודשים בצוות הווי ובידור בבתי מלון באילת, שם הכיר את אייל כהן, מנהל הדרך - בית הספר לביטוי בימתי, ובהמשך למד אצלו.
תפקידו הראשון כשחקן היה בשנת 2007 כאשר שיחק במחזה "טלמכוס קליי", מאת לואיס ג'ון קרלינו ובתרגומה של תרצה אתר.
בשנת 2009, השנה השנייה ללימודי המשחק שלו, שיחק עם רונית אלקבץ בסרט הקולנוע "ציון ואחיו", בו גילם את דמותו של מאיר, אחד משני גיבורי הסרט.
בשנת 2011 השתתף בסרט "עדות", הכולל 24 מונולוגים העוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, וכן גילם תפקיד משנה בסרט "אודם".
בשנת 2012 השתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "ילדי ראש הממשלה". עוד באותה שנה השתתף בסדרת הטלוויזיה "אופוריה", בה גילם את דמותו של שוקי, משגיח כשרות בפנימייה צבאית.
בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "בננות". בחנוכה אותה שנה שיחק במחזה "שלושת המוסקטרים", לצדם של אור טרגן, רוני דואני ואחרים. בהמשך, השתתף בסדרת הטלוויזיה "להיות איתה", בה גילם את דמותו של אסף, אחיו של גיבור הסדרה, השואף להיות זמר.
ב-2015 השתתף באחד התפקידים הראשיים בקומדיה הקולנועית "איביזה".
ב-2016 הוא השתתף בסרט "הלהקה האחרונה בלבנון", בו גילם את שלומי.
ב-2017 השתתף בטלנובלה של HOT בידור ישראלי "פולמון". ב-2018 השתתף בסדרה "דאנסטורי", בתפקיד עופר המאמן של פרויקט "פרפקט דאנס".
בשנת 2021 השתתף בקליפ לשיר "שושנים עצובות" אותו ביצעו עדן חסון ויסמין מועלם לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
ב-2023 שיחק בסדרה "שישה אפסים" בכאן 11.
לחיון תואר ראשון בניהול ותקשורת מהאוניברסיטה הפתוחה. הוא מלמד באשדוד סדנאות משחק, דבר שהתחיל כפרויקט התנדבותי עם נוער בסיכון.
חיים אישיים
ביוני 2019 נישא לירדן בלום, אך במרץ 2020, השניים התגרשו. מתגורר בתל אביב.
פילמוגרפיה
קולנוע
טלוויזיה תיאטרון
הבחירות לכנסת השישית
הבחירות לכנסת השישית התקיימו ב-2 בנובמבר 1965, ז' בחשוון ה'תשכ"ו, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השישית. הבחירות עמדו בסימן העימות בין המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל, רשימה משותפת שהוגשה בבחירות על ידי שתי המפלגות מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון ושבראשה עמד לוי אשכול, ורפ"י בראשות דוד בן-גוריון. הרקע לעימות היה לכאורה חילוקי דעות בנוגע ל"פרשה". בפועל, היה העימות סביב הדחתו של בן-גוריון מהנהגת מפא"י על–ידי "דור הביניים" של המפלגה.
בתום מערכת הבחירות התברר כי למרות המאמצים הניכרים שהשקיע בן-גוריון והשקיעו "הצעירים" במפלגה, הצליח דור הביניים להדיח את המנהיג הקשיש בלי שייפגע כוחה של המפלגה. רפ"י זכתה בבחירות בעשרה מנדטים בלבד, וניצחונו של לוי אשכול היה שלם. כישלון זה הביא לקצו הפוליטי של בן-גוריון, שחדל מעתה ואילך להוות דמות פוליטית בעלת חשיבות.
מערכת בחירות זו תיזכר גם בזכות פסילת "רשימת הסוציאליסטים" על ידי ועדת הבחירות המרכזית. פסק הדין שניתן בערעורה של הרשימה בפני בית המשפט העליון, הידוע בשם "פסק דין ירדור", מהווה אחד מעמודי התווך במשפט החוקתי במדינת ישראל.
רקע היסטורי
ב־16 ביוני 1963 התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה בפעם השנייה, כשהוא מנמק את החלטתו ב"סיבות אישיות" והכריז כי בכוונתו לפרוש מן הפוליטיקה ולהתמסר לתחביביו - קריאה בתנ"ך והתעמלות בשיטת פלדנקרייז
הרקע לפרישה הייתה אי קבלת דעתו של בן-גוריון במשבר המדענים הגרמנים במצרים והעובדה ש"ועדת השבעה" מצאה כי פנחס לבון אינו האיש אשר נתן את "ההוראה" ב"עסק הביש". הסיבה האמיתית להתפטרותו של בן-גוריון, כבפעמים אחרות בעבר, הייתה ניסיון נוסף להטיל משמעת ב"דור הביניים" או "השלישייה" - גולדה מאיר, זלמן ארן ופנחס ספיר - ובלוי אשכול.
מיד אחרי פרישתו החל בן-גוריון פועל במרץ, כפי שעשה עשור קודם לכן מול משה שרת, לערער את מעמדו של לוי אשכול באמצעות הדרישה להתעלם מהחלטת "ועדת השבעה" ולהקים ועדת חקירה משפטית בהשתתפות שופטים מבית המשפט העליון. עניין נוסף שטרד את מנוחתו של בן-גוריון הייתה יוזמתו של אשכול לכונן "מערך" בין מפא"י ואחדות העבודה - פועלי ציון, אותה תפס בן-גוריון כהקמת מרכז כוח מתחרה בראשות יגאל אלון וישראל גלילי בתוך המפלגה. בן-גוריון סבר גם כי האיחוד יפגע במימוש ההבטחה שנתן לו אשכול לשינוי שיטת הבחירות.
בוועידת מפא"י בפברואר 1965 נערך העימות הגדול בין אשכול ובין בן-גוריון. בוועידה נשאו אישים מרכזיים במפלגה דברים חריפים ביותר נגד בן-גוריון. משה שרת, אשר היה על ערש דווי, הגיע על כיסא גלגלים, ונשא נאום חריף נגד המנהיג בן ה-79. בסיום הנאום נשקה לו גולדה מאיר על מצחו, ולאחר מכן נשאה נאום חריף עוד יותר. בסיומה של הוועידה נשא אשכול נאום שבו קרא להפסיק את העיסוק ב"פרשה" ולהקים את המערך החדש. הוא קרא לבן-גוריון - "תן לי אשראי!" בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים נגד הצעת בן-גוריון לבירור "הפרשה" בוועדת חקירה משפטית.
היה ברור כי עתה הייתה מפלגת השלטון בשלה לתת גט כריתות למנהיגהּ מזה שלושים שנה, אך בן-גוריון עדיין לא ויתר. ב־3 ביוני 1965 העמיד את עצמו בן-גוריון כמועמד המפלגה לראשות הממשלה, אך מרכז מפא"י בחר ברוב גדול דווקא באשכול.
בן-גוריון החליט להקים מפלגה מתחרה. הנחתו הייתה כי המפלגה עתידה לקבל בין 20 ל־25 מנדטים, בעיקר על חשבון המערך, דבר שיאפשר לו לעמוד בראש הקואליציה שתקים את הממשלה הבאה. הוא שאף להתאחד עם מפא"י לאחר שזו תטוהר מתומכי לבון ואשכול. בן-גוריון כפה דעתו זו על תומכיו במפלגה. אישים כמשה דיין, שמעון פרס, יוסף אלמוגי ואחרים התפטרו מן הממשלה ומן המפלגה, וחלקם אף גורשו ממנה ב"משפט חברים". מפלגתו החדשה של בן-גוריון, "רשימת פועלי ישראל", הייתה לעובדה קיימת.
פרשת ירדור
הבחירות הבאות נקבעו ליום 2 בנובמבר 1965. בין הרשימות שנרשמו בוועדת הבחירות המרכזית הייתה "רשימת הסוציאליסטים", שרבים מחבריה היו חברים בארגון "אל ארד" שהוכרז כהתאגדות בלתי חוקית. בשל כך החליטה ועדת הבחירות, בראשות השופט משה לנדוי, לפסול את "רשימת הסוציאליסטים". הרשימה ערערה לבית המשפט העליון, ופסק הדין שניתן (ע"ב 1/65 ירדור נ. יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השישית פ"ד יט (3), 365) מהווה אבן יסוד במשפט החוקתי במדינת ישראל. הדעה שנתקבלה היא דעתו של הנשיא שמעון אגרנט, שבה תמך השופט יואל זוסמן אשר כתב אף הוא פסק דין מפורט, וכנגדה יצא השופט חיים כהן, שסבר בדעת מיעוט כי אין לפסול רשימה במקום בו החוק אינו מתיר זאת במפורש. אגרנט פסק כי בשל הנתון החוקתי הבסיסי, כי מדינת ישראל היא מדינה בת-קיימא ומדינה יהודית, אין כל אפשרות להעלות על סדר היום את השתתפותה בבחירות של רשימה הקוראת לחיסולה של מדינת ישראל ושלילת ריבונותה. הרשימה נפסלה מלהשתתף בבחירות, והייתה זו הפעם הראשונה במדינת ישראל שבה נפסלה רשימה מהשתתפות בבחירות על רקע עמדותיה ודעותיה.
עם זאת, ניסיונות עתידיים בהתבסס על הלכה זו לפסול רשימות נוספות המייצגות דעות קיצוניות מן הימין ומן השמאל לא הצליחו עד שנת 1985. בשנה זו תוקן חוק יסוד: הכנסת וניתנה לוועדת הבחירות המרכזית סמכות מפורשת לפסול רשימת מועמדים שיש במטרותיה או במעשיה שלילת קיומה של המדינה כמדינת העם היהודי, שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה או הסתה לגזענות.
מערכת הבחירות
מערכת הבחירות התמקדה במאבק שבין רפ"י ובין "המערך". רפ"י הייתה המפלגה האופנתית, ורבים הצטרפו לשורותיה. על אף שבראשה עמד "הזקן", הייתה זו מפלגה בעלת תדמית צעירה וחדשנית. עם זאת, דומה היה כי הציבור מאס בחיטוט בפצע "הפרשה" וייתכן כי העובדה כי דיגלה של רפ"י היה פתיחת העניין לעיון נוסף הייתה בעוכריה. ברשימה לכנסת שהציגה רפ"י היו שמות נוצצים, רמטכ"לים לשעבר כצבי צור ומשה דיין, ו"צעירים" כיצחק נבון ושמעון פרס, שלכאורה נראו כמורדים היוצאים מול המנגנון המפלגתי המפא"יניקי (אף כי תוכניתו של בן-גוריון הייתה להתאחד עם המנגנון המפלגתי המפא"יניקי מיד אחרי הבחירות).
לעומתם נקט אשכול בצעד חריג, בפעם הראשונה במערכות–הבחירות בישראל, כאשר הקים ארגון חוץ מפלגתי בשם את"א, אזרחים תומכי אשכול, אשר בראשו עמד הרמטכ"ל לשעבר חיים לסקוב. הארגון, שהתיימר לייצג אזרחים שאינם חברי מפא"י, טען כי בבחירות אלו יש להצביע לאשכול בשל היותו נושא דגל המינהל התקין והיציבות השלטונית, ללא כל קשר לשייכות המפלגתית.
העימות בין הצדדים היה חריף ביותר. שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, איש מפא"י, התבטא כי רפ"י היא "קבוצה נאו-פשיסטית שבראשה עומד מנהיג". משפגש בן-גוריון בשר בכור-שלום שטרית במסדרונות הכנסת, סירב ללחוץ את ידו. תקריות אלו העיבו על מערכת הבחירות, אשר הייתה, כלשונו של בן-גוריון ביומנו "מערכת הבחירות המכוערת ביותר שהתקיימה בישראל".
מחוץ למאבק זה אירעו אירועים חשובים נוספים. המפלגה הליברלית התפצלה למרכיביה, הפרוגרסיבים והציונים הכלליים. הפרוגרסיבים הפכו לליברלים העצמאים, ואילו הציונים הכלליים הצטרפו אל תנועת החרות ויצרו את "גח"ל" - גוש חרות ליברלים. המפלגה החדשה הייתה צעד נוסף בדרכו של מנחם בגין למיתון מסריו כדי להגיע אל הקונצנזוס.
המפלגה הקומוניסטית הישראלית התפלגה. הפלג המתון, בראשות שמואל מיקוניס, שמר על השם מק"י, ואילו הפלג הקיצוני, בראשות מאיר וילנר בחר בשם רק"ח (רשימה קומוניסטית חדשה). רק"ח הייתה זו שזכתה לתמיכת רוב מצביעי מק"י המאוחדת.
תנועה רדיקלית חדשה, "העולם הזה-כוח חדש" הוקמה על ידי אורי אבנרי עורך השבועון "העולם הזה". התנועה הוקמה על מנת להילחם בחוק איסור לשון הרע, אך מצעה היה רדיקלי ואנטי-ממסדי. הקריאה להכרה בעם הפלסטיני נחשבה אז למעשה של כפירה בעיקר. מפלגה זו הצטרפה לאחר מכן ל"מחנה של"י". בעיני רבים, היו מסריה של המפלגה אז חידוש מרעיש ואף מזעזע.
תוצאות הבחירות
בבחירות לכנסת השישית, אשר התקיימו ב-2 בנובמבר 1965, נמנו 1,244,706 מצביעים, מתוך 1,499,709 בעלי זכות הצבעה, ואחוז ההצבעה עמד על 83% מבין בעלי זכות ההצבעה. אחוז החסימה עמד, בהתאם, על 12,067 קולות. תוצאות הבחירות היו כדלהלן: התוצאה הבולטת לעין היא ניצחון המערך, אשר ביחד עם מפלגות המיעוטים המסונפות לו זכה ב-49 מנדטים. רפ"י, שזכתה ב-10 מנדטים בלבד, הובסה, והקריירה הפוליטית של בן-גוריון באה למעשה אל קיצה.
האיחוד של הציונים הכלליים עם חרות הביא לירידה של 3 מנדטים בהשוואה לתוצאות שקיבלו שתי המפלגות בנפרד במערכת הבחירות הקודמת. לרבים, כולל בתוך "חרות", היה נדמה כי לבגין אין כל סיכוי להביא אי פעם להחלפת השלטון.
מפלגתו של אורי אבנרי הצליחה לעבור את אחוז החסימה. אבנרי היה לאחד הח"כים הפעילים והבולטים במשך התקופה שבה היה חבר הכנסת.
לאחר הבחירות
כחודש וחצי לאחר הבחירות הציג אשכול את ממשלתו, שהסתמכה על אנשי המערך, מפ"ם, הליברלים העצמאים והמפלגות הדתיות. הייתה זו הפעם הראשונה שבה כוננה בישראל ממשלה שכהונתה לא הסתיימה בהתפטרות בטרם עת והיא כיהנה ברצף עד מותו של אשכול ב-26 בפברואר 1969.
הישגו של אשכול, שהצטייר כאדם אפור ולא כריזמטי, היה גדול במיוחד משום שבמהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון ראשון לריסון תקציבי שהוביל למיתון, והתרחשה מלחמת ששת הימים, על המשבר הממושך שלפניה ומלחמת ההתשה שאחריה. אחרי מותו של אשכול נבחרה גולדה מאיר לכהן כראש הממשלה.
נוסח המסורה
נוסח המסורה (ובקיצור נוה"מ או MT, ראשי תיבות של Masoretic Text) הוא כינוי לנוסח המקרא כפי שעולה מקבוצה של נוסחים שערכו בעלי המסורה בטבריה במאה העשירית לספירה וממשיכיהם. אין זה נוסח אחד ויחיד, אלא קבוצה של נוסחים הקרובים זה לזה עם הבדלים קלים ביניהם. לצד משפחת-נוסח זה קיימים נוסחים אחרים למקרא, השונים ממנה במידה זו או אחרת, כמו הנוסח השומרוני, נוסח השבעים ונוסח קומראני אשר משתקף מהמגילות שנמצאו במדבר יהודה. נוסח המסורה נחשב קאנוני ומקודש ביהדות (רבנית וקראית גם יחד) וגם התרגומים הפרוטסטנטיים למקרא מתבססים עליו.
בעוד שלא ניתן לדעת בבטחה מהו נוסח המקרא המקורי, או אם היה בכלל נוסח יחיד מקורי. הרי שמהנוסחים ששרדו בידינו היום מנסים חוקרי נוסח המקרא לשחזר ככל הניתן את הנוסח הקדום יותר והמדויק יותר שהיה מונח לפני הסופרים בדורות קדומים. כך גם לגבי נוסח המסורה מנסים החוקרים לשחזר את הנוסח המקורי ממנו השתלשל נוסח זה.
היסטוריה
בהיסטוריה של נוסח המסורה מבחינים בין 3 תקופות:
נוסח קדם המסורה, כפי שנמצא בכתבי קומראן, מאופיין בריבוי גרסאות והבדלים בין כתב יד למשנהו. אולם בתקופה שלאחריה, במגילות שנמצאו במערות מדבר יהודה מהמאה ה-2 לספירה מסתמנת יציבות בנוסח, ואין כמעט הבדלים בין עדי הנוסח שנמצאו בתחילת אותה תקופה, לסוף אותה תקופה - בגניזה הקהירית.
בעלי המסורה שפעלו בטבריה במאה העשירית לספירה, עמלו לקבוע מערכת אחידה של נוסח, שתשמר את הנוסח שהיה קיים בזמנם ותסייע בהעתקה מדויקת שלו. כך הם פיתחו את סימני הניקוד, את סימני טעמי המקרא, ואת חיבורי המסורה (מסורה גדולה ומסורה קטנה) הנותנים מערך שלם של סימנים לזכירת מופעים חריגים של מילה בטקסט, ועוד.
אף על פי כן, נותרו הבדלים מינוריים בין המסורת הבבלית לבין המסורת הטברנית, הם מכונים "חילופי מדינחאי ומערבאי" (חילופי מזרחיים ומערביים).
גם בתוך המסורה הבבלית מצוינים חילופים בין בני העיר סורא לבני העיר נהרדעא, וגם בין אהרן בן אשר ובין משה בן נפתלי, מבעלי המסורה הטברנים שחיו בתקופת חתימת המסורה, היו חילוקי דעות בנוגע למילים מסוימות ולכללים דקדוקיים מסוימים. דוגמאות:
המחלוקות בין בן אשר ובן נפתלי תועדו ב"ספר החילופים" הקדמון, וכן נדפסה רשימה מהם בדפוס ונציה בסוף התנ"ך.
עבודתם של בעלי המסורה זכתה להכרה רבה, ונוסח זה הועתק מדור לדור והתקבל כנוסח השליט של המקרא בכתבי היד העבריים. ולמעשה כמעט כל כתבי היד שלאחר מכן הקיימים בידינו כיום מושתתים על נוסח זה. כך גם כל מהדורות הדפוס של התנ"ך מושתתות על נוסח זה, למעט שיבושים קלים שנפלו בהעתקות ובהדפסת המהדורות השונות.
הכרעה והתקבלות הנוסח
מסורתו של בן אשר היא כיום המסורת המקובלת בכלל ישראל. תרמה לכך הכרעתו של הרמב"ם להלכה:
על פי המסורת הספר שעליו דיבר הרמב"ם הוא כתר ארם צובא, עד הנוסח המרכזי של המסורת הטברנית, שהוגה ונערך על ידי אהרון בן אשר.
גם הדפסת המקראות הגדולות במהדורתו של יעקב בן חיים, שניסתה לשקף את נוסח המסורה (אך עם שגיאות רבות), שימשה כמודל לכל הדפוסים שבאו אחריה.
עם זאת, לצורך הגהת ספרי התורה נוסח המסורה לא התקבל כבלעדי. למשל, הרשב"א סובר ששינויי הנוסח שבספרי התורה לא גרועים מהפרטים שנחלקו עליהם בעלי המסורה הארץ ישראליים והבבליים, והוא מעדיף את השיטה המקובלת שנפסקה במסכת סופרים - ללכת אחר רוב הספרים הנמצאים לפנינו. מסורת כתיבתם של ספרי התורה המוחזקים בידי האשכנזים והספרדים מבוססת על הכרעותיהם של הרמ"ה בספרו 'מסורת סייג לתורה' ושל רבי מנחם די לונזאנו בספרו 'אור תורה', והיא שונה בכתשעה שינויים זעירים ממסורתו של בן אשר. ספרי התורה של התימנים תואמים לה לגמרי. למשל ב, האשכנזים והספרדים גורסים, ואילו התימנים והמסורה גורסים , בלי האות וו.
באשר לכתיבת ספרי הנביאים התגלעה בסוף המאה העשרים מחלוקת בציבור האשכנזי אם יש להעדיף את חלוקת הפרשיות של כתר ארם צובא, או את החלוקה שעברה אצלם במסורת.
במאה העשרים נערכו כמה הוצאות של התנ"ך במהדורות שנועדו לשקף במדויק את נוסח המסורה. ביניהן: מהדורת מקראות גדולות הכתר, של פרופסור מנחם כהן, שבאה לשחזר את נוסח כתר ארם צובא כפי שהוא, מהדורתו המדויקת של הרב מרדכי ברויאר, המבוססת על הכתר ועל עדי נוסח אחרים של המסורה, כמו כתב יד לנינגרד, כתב יד קהיר, כתב יד ששון וכתבי יד נוספים, ומהדורת כתר ירושלים של יוסף עופר והאוניברסיטה העברית, המבוססת על מהדורתו של הרב ברויאר ומוגהת פעם נוספת. כל מהדורה בוררת את כתב היד הנראה בעיניה כמדויק יותר על פני שאר כתבי היד שנמנו לעיל, או יוצרת נוסח אקלקטי (צירוף נוסחים שונים) מכמה נוסחים.
בויקיטקסט נערכה מהדורת 'מקרא על פי המסורה', גם היא על פי הכתר ועדי נוסח הקרובים לו, והיא זמינה לשימוש חופשי על פי רישיון CC-BY-SA.
צבי הירש קלישר
הרב צבי הירש קלישר (ח' בניסן תקנ"ה, 1795 – ה' בחשוון תרל"ה, 16 באוקטובר 1874), היה רב בעל השכלה רחבה בתחומים רבים, שנמנה עם מבשרי הציונות ונודע בעיקר בתמיכתו ברעיון העלייה לארץ ישראל וחידוש ההתיישבות בה. רעיונותיו שימשו בסיס להקמת תנועת חובבי ציון. תלמידו המובהק של רבי עקיבא אייגר.
הרב קלישר קרא לפעולה יזומה והאמין כי "מעט מעט תבוא גאולת ישראל". לפי תפיסתו, ההתיישבות בארץ וקיום המצוות התלויות בה יהיו השלב הראשון בגאולה האלוהית. את רעיונותיו העלה על הכתב בספריו ובמאמריו בעיתונות העברית וכן בפגישותיו עם מנהיגי ציבור יהודים ברחבי אירופה. בספרו דרישת ציון שראה אור ב-1862 קרא לעלייה לארץ ישראל, ולחידוש עבודת הקורבנות.
שנותיו הראשונות
נולד לרב שלמה קלישר ורחל ב-1795 בעיירה ליסה במערב פולין, בחבל פוזנה, שעברה לאחר חלוקת פולין לשלטון פרוסיה. למד תורה מפי ראש הישיבה בליסה, רבי יעקב לורברבוים ואחר כך נסע לפוזנה והיה תלמידו של רבי עקיבא איגר. בנוסף להשכלתו התורנית רכש השכלה גם בספרות הפילוסופיה והקבלה. היה בקי בספרי הפילוסופים העברים של ימי הביניים וקרא גם ספרי פילוסופיה של דיקארט, שפינוזה, משה מנדלסון וקאנט. לאחר חתונתו היה סמוך על שולחן חותנו בטורון ועסק בלימוד תורה. ב-1825, בגיל 29, התמנה לרב ודיין בעיר טורון, ושימש בתפקיד זה ללא שכר במשך עשרות שנים. כל אותן שנים התפרנסה משפחתו מחנות קטנה שניהלה אשתו. כמו רבנים אחרים בני זמנו ומקומו, נאבק גם הוא במשכילים הקיצונים וברפורמים הראשונים.
פעילות ציבורית
תחילת פעילותו הציבורית של הרב קלישר למען ארץ ישראל הייתה בשנת 1836, כאשר פנה במכתב למאיר אנשל רוטשילד (בנו הבכור של מייסד שושלת רוטשילד) בבקשה שיסייע ברכישת ארץ ישראל מאת הפחה המצרי תוך ניצול ההזדמנות "אשר מדינת ארץ ישראל איננו תחת דשלטון מלך אדיר כהיותו בימי קדם". במכתב זה ביטא לראשונה את עיקרי השקפתו על גאולת ישראל בדרך הטבע וללא המתנה להתערבות ניסית ועל החובה לחדש את עבודת הקרבנות בהר הבית. דברי האיגרת היוו גרעין לפרקי הספר "דרישת ציון" שנכתב בשנים אחר כך ופורסם 25 שנה מאוחר יותר. בשנת 1839 פנה הרב קלישר גם למשה מונטיפיורי בבקשה דומה. בשנים אלו ניהל הרב קלישר חלופת מכתבים עם רבו, רבי עקיבא איגר וכן עם רבנים נוספים בעניין חידוש עבודת הקרבנות. חלופת מכתבים זו פורסמה בהמשך בספרו "דרישת ציון".
ב-1843 פרסם את הקונטרס "אבן בחן" שהוא חלק מספרו "מאזניים למשפט" שיצא לאור מאוחר יותר. באותה שנה יצא לאור גם חלקו הראשון של ספרו "אמונה ישרה" הכולל את השקפותיו על התורה, הפילוסופיה והקבלה. פרסום חלקו השני של הספר התעכב עד לשנת 1870 בשל הפעילות בעניין ארץ ישראל.
לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-19 ניהל חלופת מכתבים עם מונטיפיורי בעניין יישוב ארץ ישראל. ב-1859 הגיע לטורון הדרשן רבי נתן פרידלנד תלמידו של רבי יוסף זונדל מסלנט. הרב פרידלנד אחז גם הוא ברעיונות דומים לרב קלישר והם החלו לפעול יחד להגשמת חזונם. ב-1860 כינס הרב קלישר ועידה למען יישוב ארץ ישראל בעיר טורון בהשתתפות רבנים חשובים וביניהם ידידו הרב אליהו גוטמכר. בעקבות ועידה זו הוקמה בפרנקפורט חברה ליישוב ארץ ישראל, ארגון מעשי ראשון למען פעילות למימוש יישוב ארץ ישראל. ב-1861 עמדו הרב קלישר ובנו רבי יהודה לייב בראש הוועד בטורון שאסף כספים למען בניין בתי מחסה לעניי ירושלים.
בשנת 1862 פרסם הרב קלישר את חלקו השלישי של ספרו, וקרא לו בשם "דרישת ציון". חלק זה עסק בגאולת ישראל, במצוות יישוב הארץ ובחידוש עבודת הקרבנות. עוד קודם לכן שלח הרב קלישר את כתב היד של הספר לרבי אליהו גוטמכר שהיה גם הוא מתלמידיו של רבי עקיבא איגר. הרב גוטמכר שהיה מקובל וצדיק התווכח עמו בסוגיית הקרבנות אך הסכים עמו בעיקרי הדברים. את חילופי הדברים ביניהם הדפיס הרב קלישר בספר. מאז נעשה הרב גוטמכר לתומך נלהב של רעיון יישוב הארץ וגאולה בדרך הטבע, ועמד לימין הרב קלישר בכל פעולותיו למען יישוב הארץ.
לאחר פרסום הספר הרבה הרב קלישר לנסוע באירופה, במטרה לקבל תמיכת רבנים ואישים יהודיים ברעיונותיו. הוא השפיע על חברת כל ישראל חברים לתמוך בפיתוח החקלאות בארץ ישראל ולייסד את בית הספר החקלאי מקוה ישראל. מייסד בית הספר קרל נטר אף הזמינו להיות חבר בהנהלת המוסד, אך הדבר לא יצא לפועל. בשנת 1868 הגיש קלישר לנפוליון השלישי הצעה מפורטת ליישוב ירושלים ולשימור עם ישראל בארץ הקודש. הוא גם התכתב עם מייסד תנועת המזרחי, הרב יצחק יעקב ריינס, וחיזק אותו בדרכו הציונית.
שנותיו האחרונות
הרב קלישר שאף כל ימיו לעלות בעצמו לארץ ישראל ולעסוק שם ביישובה. במשך שנים רבות ניסה להגשים שאיפתו זו, אולם לא עלה בידו. כבר בשנת תר"ך (1840) הביע רצונו "ליסע לארץ הקדושה, לשום עיני פקוחה על כל אשר ייעשה שמה בזה". מאז לא פסק לחשוב על עלייתו, אך לא יכול היה לנסוע בשל חוסר אמצעים. בשנת תרל"ב (1872) הביעו קרל נטר וחברת כל ישראל חברים את הסכמתם למנותו משגיח דתי במקוה ישראל. הרב קלישר שכבר היה בן 77 והרגיש שהוא הולך ונחלש רצה לעלות לארץ בלא דיחוי. הוא כתב לכמה ממיודעיו והודיע להם על עלייתו הקרובה. במכתב שכתב למערכת העיתון הלבנון אמר:
ואולם, באותו פרק זמן נודע לו על משפטו ומאסרו של בנו וולף שנשלח בציוויו לארץ ישראל על מנת לקדם את רעיונותיו. עובדה זו ציערה והחלישה אותו, וגם הרופאים הזהירוהו שלא יעמוד בטלטולי הדרך, וכך לא זכה הרב קלישר לעלות לארץ ישראל. הרב צבי הירש קלישר נפטר ביום ה' בחשוון תרל"ה (1874) בגיל שבעים ותשע שנים. ב-1974 הרסה עיריית טורון את בית העלמין היהודי בתוכו מצבת קבורתו של הרב קלישר. על שמו קרויים הקיבוץ הדתי טירת צבי שבעמק בית שאן, ורחובות רבים בערי ישראל.
ארכיונו האישי של הרב קלישר, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים. מרבית ארכיונו של קלישר, שכלל ארגזים רבים של כתבים, עלה באש במלחמת העולם הראשונה. חלק מהארכיון שרד כיוון שנמסר ב-1891 על ידי בנו, יהודה ליב קלישר, לחיים יוסף יפה, שהתכוון להוציא מהדורה חדשה של "דרישת ציון" בצירוף אגרות שטרם פורסמו. מהדורה זו לא יצאה לאור, אך הכתבים נותרו בידי יפה, אשר עזבונו נמסר על ידי נכדו ב-1933 לעמותת "ברית ראשונים" שהעבירה אותו לארכיון הציוני המרכזי.
שלמה קלישר הוא נכדו.
הגותו
הרב קלישר ראה בתהליך האמנציפציה ובהתערותם של יהודים רבים בפוליטיקה ובבנקאות העולמיים אות מבשר ואפשרות לייסד מדינה יהודית. לדעתו, גאולת עם ישראל לא תבוא בבת אחת על ידי התערבות אלהית, אלא היא מורכבת מכמה שלבים ותלויה בשלביה הראשונים ברישיון האומות ובפעולה אקטיבית של עם ישראל לחזרתו לארץ ישראל.
על מנת לאפשר עלייה של ציבור רחב נדרש פיתוח חקלאי וכלכלי של הארץ, בשונה מהמצב הקיים בו ישנה הסתמכות בלעדית על כספי ה"חלוקה" שמקורם מחוץ לארץ. יתרון נוסף בפיתוח החקלאי היא האפשרות לקיום המצוות התלויות בארץ.
הרב קלישר סבר שלהקרבת קרבנות בהר הבית ישנה חשיבות גדולה בתהליך הגאולה, ולדעתו אין כל מניעה הלכתית מלהקריב קרבנות גם בזמננו. עם זאת, לאחר שראה כי רבים הם מתנגדיו בקרב גדולי ישראל בעניין חידוש עבודת הקרבנות, זנח רעיון זה, והתמקד בנושא של חשיבות מצוות יישוב ארץ ישראל.
ליגת העל האקוודורית
ליגת העל האקוודורית (בספרדית: Serie A de Ecuador, "סרייה A דה אקוודור"; נקראת מסיבות מסחריות: Copa Pilsener, "קופה פילסנר") היא ליגת הכדורגל הבכירה של אקוודור.
הליגה היא שנתית מאז הקמתה בשנת 1957, אך היא לא פעלה בשנים 1958 ו-1959. בשנת 2005 הוחלט לשנות את מבנה הליגה למבנה של אפרטורה וקלאוסורה, אך מבנה הליגה שב להיות שנתי בשנה שלאחריה. כיום ישנם שלושה שלבים בליגה. בשלב הראשון כל קבוצה מתמודדת מול כל השאר במשחקי בית וחוץ, כשהראשונה בטבלת הנקודות מעפילה לגמר הטורניר. השלב השני זהה לחלוטין לשלב הראשון. השלב השלישי הוא גמר הטורניר בין שתי הקבוצות שהעפילו אליו, והוא משוחק בשיטת בית וחוץ.
ב-2008 הייתה ליגה דה קיטו הקבוצה הראשונה מהליגה שזוכה בגביע ליברטדורס.
שער (מבנה)
שער הוא פתח בקיר של מבנה, חומה או גדר המקיפים שטח תחום. הדלת שבפתח או המסגרת שסביבו נקראות גם הן "שער".
מטרות וסוגים
השער עשוי לשמש למניעת מעבר דרכו או לביקורת על העוברים בו, והוא עשוי להיות פריט דקורטיבי בלבד. גודלו של השער עשוי לנוע מפתח פשוט שדי בו כדי לאפשר מעבר, דרך מבנה שער (פורטיקו) או מבנה שכל כולו הוא למעשה שער (לדוגמה שער ניצחון). השער עשוי לשמש מבנה מכל סוג או שטחים בעלי גודל וייעוד משתנים. דוגמה אופיינית של שער בעל חשיבות היסטורית ואדריכלית היא "שער העיר".
משמעויות נוספות
מקורו של שער בענפי ספורט שונים היא בצורתו המזכירה שער, ושמו של עמוד שער בספר נובע מעקרון הכניסה לחלל.
הדת בגבולות התבונה בלבד
הדת בגבולות התבונה בלבד (בגרמנית: Die Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft) הוא חיבור פילוסופי משנת 1793 מאת עמנואל קאנט. אף על פי שבזמן פרסמו עורר מחלוקת רבה, לחיבור נותרה השפעה עצומה והמתמשכת על תולדות התאולוגיה ועל הפילוסופיה של הדת.
החיבור מורכב מארבעה חלקים (Stücke; בתרגום העברי: "פרשות") שנכתבו במקור כסדרה של ארבעה מאמרים לכתב עת. קאנט מותח בספר ביקורת חריפה על טקסים, אמונות טפלות ועל ההיררכיה הכנסייתית.
הספר נחשב לחיבור השיטתי הגדול האחרון של קאנט, ויש המחשבים אותו כ"ביקורת הרביעית" (אחרי ביקורת התבונה הטהורה, ביקורת התבונה המעשית, וביקורת כוח השיפוט).
הספר תורגם לעברית בידי נתן רוטנשטרייך ויצא במוסד ביאליק בשנת 1985.
צנזורה מלכותית
הגרסה הראשונה הופיעה במקור באפריל 1792, כמאמר בכתב העת "ברלינישה מונאטשריפט", אשר בו פרסם גם חיבורו "תשובה לשאלה: מהי נאורות?". ניסיונו של קאנט לפרסם את הגרסה השנייה בכתב העת נתקל בהתנגדות הצנזורה של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. קאנט דאג לפרסם את ארבע היצירות כספר, ולנתב אותו דרך המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת יינה כדי למנוע את הצורך בצנזורה תאולוגית. קאנט ננזף על פעולה זו של חוסר ציות כשבכל זאת פרסם מהדורה שנייה בשנת 1794. הצנזורה התרגזה כל כך, עד שארגנה צו מלכותי המחייב את קאנט לעולם לא לפרסם או אפילו לדבר בפומבי על דת.
משמעות הכותרת ותרגומיה
השימוש במילה הגרמנית "bloßen" ("בלבד", "גרידא", וגם "חשוף" או "עירום") בכותרת הספר המקורית מבוססת על מטאפורה שקאנט מציג בהקדמות ומשתמש בה בשאר הספר, לפיה הדת התבונית מתוארת כגוף עירום ("חשוף") ואילו דתות היסטוריות נחשבות ל"לבוש" שאינו מתאים עבורה, כדי להעביר אמיתות דתיות לאוכלוסייה.
באנגלית נשמר כפל המשמעות בעזרת המילה "bare", אך התרגום העברי למילה "בלבד" מתרחק מהמטאפורה של קאנט.
אריוך (דניאל)
אריוך היה רב הטבחים של נבוכדנצר, ונזכר בספר דניאל. רב הטבחים במקרא פירושו, האדם הממונה על הוצאות להורג מטעם המלך. בספר בראשית מופיע אדם נוסף בשם אריוך, אך אינו קשור לזה של נבוכדנצר.
התיאור בתנ"ך
נבוכדנצר חולם חלום, שוכח אותו, ומחפש בחכמי בבל אדם שיזכיר לו את החלום, ויפתור אותו. הוא מאיים שאם לא יאמרו ויפתרו לו את החלום, יוציא את כולם להורג ואת בתיהם יחריב. החכמים נושאים ונותנים איתו, עד שבסוף אומרים לו שאינם יכולים לעשות זאת. נבוכדנצר זועם ומורה להרוג את כל החכמים, ובכללם דניאל וחבריו.
כשפוגש דניאל את אריוך רב הטבחים שהולך להוציאו להורג, הוא שואל אותו על מה יצא קצף נבוכדנצר, שהוא רוצה להרוג את כולם, ואריוך מספר לו את השתלשלות הדברים.
דניאל הולך למלך ומבקש ממנו ארכת זמן, לנסות לפתור את חלומו. משניתנה לו ההזדמנות הוא הולך לביתו, ומספר לחבריו כדי שיתפללו יחד איתו, שיוודע לו החלום. בחלום הלילה מגלים לו מהשמים את החלום ופשרו.
לאחר גילוי החלום, פונה דניאל אל אריוך, ומבקש ממנו לעצור את ההרג של חכמי בבל, בגלל שהוא יודע את פשר החלום. אריוך מכניס את דניאל במהירות אל נבוכדנצר, ואומר לו שמצא איש מבני גלות היהודים, שיוכל לפתור את חלומו. דניאל פותר בהצלחה את החלום.
במחקר המודרני
מקור השם אריוך הוא חורי. השם דומה מבחינה לשונית לשמות הנזכרים בתעודות ממארי. השם אריוך אינו שכיח ומופיע פעמים אחדות בכתבי היתדות. לדעות אחרות מקור השם אירני.
לב של אבן (סרט, 2023)
לב של אבן (באנגלית: Heart of Stone) הוא סרט ריגול מסוגת פעולה ומתח אמריקאי, משנת 2023 אשר בוים על ידי טום הרפר מתסריט של גרג ראקה ואליסון שרודר. בסרט מככבים גל גדות, ג'יימי דורנן ואליה בהאט, סופי אוקונדו ומתיאס שווייגהופר.
סוכנת הביון הבינלאומית רייצ'ל סטון חייבת לצאת למשימה מסוכנת כדי להגן על מערכת הבינה המלאכותית המסתורית המכונה "הלב". על סטון מוטלת המשימה על ידי מבצע שמירת השלום המכונה צ'רטר לשמור על החפץ מפני נפילה לידי האויב.
הסרט יצא בנטפליקס ב-11 באוגוסט 2023 וזכה לביקורות מעורבות אך גם לאהדה רבה של הצופים. והגיע למקום הראשון בצפיה ב 88 מדינות.
הפקה
בדצמבר 2020 הוכרז לראשונה על הסרט שבו תככב גל גדות, אשר צפוי להיות בסגנון "משימה בלתי אפשרית". טום הרפר ניהל מגעים לביים את הסרט. בינואר 2021 הוכרז כי הרפר יביים את הסרט וזכויות הסרט נרכשו על ידי נטפליקס. בפברואר 2022 הוכרז כי ג'יימי דורנן יככב לצידה של גדות. במרץ 2022 נודע שאליה בהאט, סופי אוקונדו, מתיאס שווייגהופר, ג'ינג לוסי ופול רדי יככבו בסרט. הסרט הוא הופעת הבכורה ההוליוודית של השחקנית הבוליוודית אליה בהאט.
צילומי הסרט החלו בלונדון במרץ 2022, לאחר מכן ברייקיאוויק, איסלנד ובמאי 2022 הצילומים חזרו ללונדון. צילומי הסרט לאחר מכן התרחשו בליסבון, פורטוגל. הצילומים הסתיימו ב-28 ביולי 2022.
ברומוקסיניל
ייצור ושימוש
הוא מיוצר על ידי ברומינציה של 4-hydroxybenzonitrile.
ברומוקסיניל מתפרק עם זמן מחצית חיים של כשבועיים באדמה. זמן החיים שלו ארוך יותר בקרקעות עם ריכוז גבוה של חומר אורגני, מה שמרמז שלתרכובת יש זמינות ביולוגית מוגבלת במקצת למיקרואורגניזמים בסביבות אלה. בתנאים אירוביים תוצרי פירוק ברומוקסיניל שומרים לרוב על קבוצות הברום המקוריות. קוטל העשבים, ואחד ממוצרי הפירוק הנפוצים שלו (3,5-dibromo-4-hydroxybenzoic acid) עשויים לעבור דה הלוגנציה (שבירה של קשרי פחמן והלוגן) מטבולית רדוקטיבית על ידי חיידקי Desulfitobacterium chlororespirans.
הוא נמצא בשימוש נרחב בין היתר באזור המישורים הגדולים בקנדה, שם הרמה הממוצעת שנמצאה במי השתייה הייתה 1 ננוגרם לליטר, אף שבמקרה אחד התגלו עד 384 ננוגרם לליטר. הרמות של ברומוקסיניל היו נמוכות באופן עקבי מאשר של כמה חומרי הדברה אחרים שנבדקו, ונראה כי הוא עובר הפחתה גדולה יותר בטיפול במים בהשוואה לאחרים.
בטיחות
במינון של בין 60 ל-600 מיליגרם לקילוגרם נחשב כמינון קטלני ביונקים, ובמינון של מעל 30 מיליגרם לקילוגרם נצפו השפעות טרטוגניות בחולדות ובארנבות. חשיפה כרונית במשך יותר משנה בבני אדם גרמה לתסמינים של ירידה במשקל, חום, הקאות, כאבי ראש ובעיות שתן במקרה מתועד אחד.
בארצות הברית הוא מופץ כחומר הדברה מוגבל לשימוש בדרגת רעילות II (רעיל בינוני) ואינו זמין לשימוש משקי בית.
הר כנען
הר כנען הוא הר בצפון ישראל, צפונית־מערבית לכנרת.
על ההר ומורדותיו שוכנת העיר צפת. להר שתי פסגות: הראשונה נקראת הר ביריה וגובהה 955 מטר מעל פני הים, והשנייה - גובהה 939 מטר. ההר הוא אחד משני גושי ההרים הגדולים בגליל, ובינו לבין הר מירון מפריד נחל עמוד.
בעבר שכן על הר כנען יישוב קדום בשם יבנית, שהיה אחד הביצורים החשובים בגליל בתקופת המרד הגדול ברומאים. גם לאחר החורבן ישבו ביבנית יהודים, וידוע כי התיישבה בו משמרת הכהנים אימר.
אורדוניו השני, מלך לאון
אורדוניו השני "אדפונסיס" (בספרדית: Ordoño Segundo Adefónsiz, בערך 873 – 924 לאון) היה מלך של גליסיה (בין השנים 910 – 914 בחסות ממלכת לאון, אחר כך כחלק ממנה) בין 910 – 924 ומלך לאון בין 914 ובין 924, בן לשושלת האסטוריאנית-לאונית. כבנו השני של אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, הצטיין אורדוניו השני כמלך נמרץ ולוחמני שאיחד תחת שלטונו את שטחי ממלכת לאון והתעמת עם הכובשים המוסלמים ששלטו בזמנו על רוב חצי האי האיברי. היה אחד מהדמויות המובילות של ה"רקונקיסטה".
רקע משפחתי ונעוריו
אורדוניו השני נולד בסביבות שנת 873 כבנם השני של אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, ושל המלכה חימנה מפמפלונה לבית גארסס. מצד אביו, היה נכדו של המלך אורדוניו הראשון, מלך אסטוריאס ושל המלכה נוניה(Nuña). בנעוריו נשלח על ידי אביו לסרגוסה כדי להתחנך אצל מוחמד אבן לובּ בחצרם של באנו קאסי, שושלת של בסקים מומרים לדת האסלאם - "מולאדים", ששלטו בעמק האברו העילי ונמצאו בקשרי ידידות עם משפחתו.
מגיל צעיר לקח אורדוניו חלק בניהול המדינה, לצידו של אביו. עוד בימי שלטון אביו, קיבל הנסיך הצעיר על עצמו את ניהול חבל גליסיה, שהייתה חלק מממלכת אסטוריאס. הוא פיקד אישית בשנת 910 על מסע צבאי נגד המוסלמים מדרום חצי האי האיברי. הגיע עד לעיר סביליה והרס ושדד "אחד מפרבריה המבוצרים והעשירים ביותר" (כפי שתואר ב"היסטוריה סילנסה" Historia Silense)- רֶחֶל (Regel), שמיקומה לא זוהה בימינו בוודאות.
האב המודח, אלפונסו השלישי, נפטר תוך זמן קצר בעיר סמורה ב-20 בדצמבר 910.
מלוכתו בגליסיה. הטבח באבורה (913)
אחרי הכתרתו כמלך גליסיה, אורדוניו נמצא במידת מה, בדומה לאחיו פרואלה, בחסות אחיו הבכור גרסיה הראשון, שהיה למלך הראשון של לאון. על מנת להגן על מרחב פעולתו בגליסיה כינס אורדוניו עוד ב-7 ביוני 910, בעיר לוגו, את אצילי ממלכתו וקיבל מהם הבטחות נאמנות, בנוכחות הבישוף ריקרדו של לוגו. (ל"אדוננו האדון אורדוניו" (nostro domino donno Ordonio)).
יחסו של גרסיה הראשון כלפיו לא היו לבביים במיוחד. כשמת אביהם אלפונסו השלישי, מנע גרסיה מהבישוף חנאדיו דה אסטורגה שהגיע לסנטיאגו דה קומפוסטלה להשתמש ב-500 המתקל מזהב metcales ex auro purissimi 500  שביקש אורדוניו לתרום למתחם הקודש בקומפוסטלה בהתאם לצוואת אביו.
כמלך גליסיה ולאחר מכן כמלך לאון המשיך אורדוניו במדיניות ההתקפית של אבותיו נגד הכובשים המוסלמים. וזאת בשתי חזיתות: בדרום-מערב - יצא לפשיטות על מרידה ועל אבורה. במזרח כרת ברית עם המלך סנצ'ו הראשון גארסס של נווארה נגד חליפות קורדובה.
בשנתו הרביעית כמלך ב-19 באוגוסט 913 הגיע "הרודן" "אורדון אבן אדפונס", כפי שקראו לו המורים, עד לעיר אבורה. לפי הכרוניקה של אל נאציר, בראש צבא של שלושים אלף לוחמים - רגלים, פרשים וקשתים, הצליח לפרוץ לתוך העיר ולשדוד אותה ולטבוח בתושבים המוסלמים. בקרב נפלו מושל העיר מרוואן עבד אל מליכ ו-700 ממגני העיר. כ-4000 תושבים, רובם נשים וילדים נלקחו בשבי. לדברי הכרוניקים הערבים במקום שנקרא "אל אטראס" ("המיצר") בככר העיר אבורה הגיעה ערימת הגופות של הנטבחים לגובה של שני בני אדם.
המסעות הצבאיים הראשונים (914–916)
בקיץ 916 הוביל אורדוניו פשיטה נוספת נגד המוסלמים ותקף פרברים של העיר מרידה. הפעם החריב ושדד יישובים עירוניים שלא נפגעו במסעותיו הקודמים באזור. בעימות עם כוחות ערבים שנשלחו מקורדובה ידם של אנשי לאון הייתה על העליונה. המפקד המוסלמי נפל בשבי והובא ללאון.
הקרב בקסטרומורוס (916)
תגובתם של האנדלוסים לא אחרה לבוא. לפי "הכרוניקה האלמונית של אל נאציר" ב-15 ביוני 916 הם ביצעו פשיטה ראשונה בשטחים הנוצריים, תחת פיקודו של הקאיד אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה ושבו לקרדובה ללא אבדות רבות. האמיר החדש של קורדובה, עבד א-רחמן השלישי, קשוב לתרעומת העממית נגד ההתקפות החוזרות של הנוצרים, גייס צבא ענק שכלל גם יחידות מטינגיטניה וממוריטניה. לראש הצבא מינה שוב את אחמד אבן מוחמד אבן אבי עבדה, המכונה גם חוליט אבו ל-חאבאט.
הצבא המוסלמי עזב את קורדובה ב 2 באוגוסט 917, הגיע לנהר דוארו, שהמנהיגים הערבים ביקשו לקבוע לגבול, וב 1-2 בספטמבר התחיל במסע של שוד והרס נגד היישובים הנוצריים. הקימו מחנה ביישוב סן אסטבאן דה גורמאס, שנקרא אז קסטרומורוס. לפתע הופיע במקום המלך אורדוניו וכוחותיו ותקפו בעוצמה את הצבא המוסלמי. הכרוניקות הנוצריות של התקופה טענו שאנשי לאון גרמו לאויביהם כל כך הרבה אבדות, שמספר הגופות עלה על זה של הכוכבים ברקיע. לפי תאוריהם, השטח שבין הנהר דוארו ובין לטירה קסטיליו דה אטיינסזה אי פאראקוייוס, התכסה בגופות האויב. הצבא המוסלמי, מובס, נסוג אל בסיסיו ב-4 בספטמבר. עם הנופלים נמנה גם המפקד חוליט אבו ל-חאבאט. את ראשו הערוף תלו בפקודת המלך על חומות סן אסטבאן דה גורמאס, צמוד לראש של פר. הנווארים פנו אל אורדוניו עם בקשה לעזרה נגד הכובשים המוסלמים. בסוף האביב 918 נכרתה ברית שין אורדוניו ובין סאנצ'ו גרסס, מלך נווארה (פמפלונה). שניהם גייסו כוחות שצעדו אל עבר נאחרה במקרה העליונה, לשם הגיעו בהתחלת יוני. אחרי שהות בת שלושה ימים, עברו לטודלה, התקדמו על יד מורקוארה וטרסונה וכבשו את פרברי ולטיירה, ארנדו וקלהורה שנמצאו בשליטת הבאני קאסי מסרגוסה.
הצלחות אלה הכעיסו מאוד את האמיר עבד א-רחמן השלישי שהחליט ב-8 ביולי על מתקפת עונשין תחת פיקודו של באדר אבן אחמד. הכוחות המוסלמים הגיעו למוטוניה, מקום לא ידוע בימינו, שנמצא ככל הנראה באזור סוֹריה וסגוביה ונחלו שני ניצחונות זה אחר זה על הצבאות הלאוני והנווארי ב-14 באוגוסט וב-16 באוגוסט. שובם של המנצחים, המלווים בשלל רב במוצרים ובשבויים זכה לחגיגות המוניות רשמיות בקורדובה. הכרוניקן סמפירו הסתפק בלציין שאחרי בניצחון בקסטרומורוס, הגיעה למקום שנקרא מיטוניה "אסייפה" מוסלמית שגרמה לאבדות קשות בשני הצדדים והוסיף ציטטה מהתנ"ך המיוחסת לדוד המלך:''"Varií sunt eventus belli (שמואל ב, י"א,כ"ה)
קרב ולדחונקרה (920)
בלי להתייאש מהתבוסה, התחיל אורדוניו לתכנן את מערכה הבאה ובאוקטובר 919 ריכז כוחות בגבול עם האמירות קורדובה. לפי "כרוניקת אל נאציר ", גם עבד א-רחמן השלישי שיגר אל הגבול הצפוני צבא בפיקודו של קרוב משפחה, איסחק אבן מוחמד אל מרוואני. בנסיבות אלה עזב אורדוניו את תוכניותיו המתקפתיות והסיג את כוחותיו. גם המוסלמים חזרו לבסיסיהם אחרי שהבינו שאורדוניו לא התכוון להתקיפם. אך לא לקח הרבה זמן עד שהכריז האמיר מקורדובה על ג'יהאד ופקד ב-23 באפריל 920 על גיוס כללי ותמרונים של צבאו וב-23 במאי יצא למלחמה, כשהוא עצמו עומד בראש חייליו. אחרי שעבר דרך קרקואל, גואדיאנה, טולדו וגואדלחרה, התקדם אל מדינסלי וכבש מחדש את אוסמה ואת סן אסטבאן דה גורמאס. לאחר מכן המשיך אל קלוניה, בורגוס, טודלה וקלהורה.
כשהגיעה הידיעה כי אחרי כיבוש קלהורה, התקדם הצבא המוסלמי צפונה אל בירתו, פמפלונה, המלך של נווארה המתין עם חייליו בעיר ארנֶדו. בהמשך האיץ את כוחותיו צפונה כדי להתאחד עם כוח הסיוע של מלך לאון. בסופו של דבר ניצחו המוסלמים בוויגרה את הכוחות המאוחדים הראשונים שנשלחו על ידי סנצ'ו ואורדוניו. אחר כך הם צעדו אל מואס (Muez), בעמק חונקרה, 25 ק"צ דרומית-מזרחית מפמפלונה. בקרב שהתנהל בוולדחונקרה ב-26 ביולי 920 הביס האמיר מקורדובה את הצבאות הקטנים המאוחדים של לאון ונווארה. הבישופים של טוי ושל סלמנקה, דולסידיו והרמוחיו נפלו בשבי. שרידי הצבאות הנוצריים נמלטו אל תוך המבצרים מואס וויגרה. אחרי מצור כבש האמיר את שני המבצרים וטבח במגניהם. לפני שחזר לקורדובה, הוא החריב את כל האזור מסביב. קלון התבוסה הוטל במידה רבה על הרוזנים שוחרי העצמאות של קסטיליה, נוניו פרננדס, אבולמונדר אלבו ובנו דייגו, ופרננדו אנסורס שנמנעו להשתתף בקרב. הם זומנו אל מלך אורדוניו במקום שנקרא טחאר או טחארס, על גדות הנחל קריון, נלכדו ונשלחו לכלא. לפי המסורת העממית, הם הוצאו להורג. אך ככל הנראה שוחררו זמן קצר לאחר מכן, מפני שלפי תעודות, חזרו לתפקודם הרגיל. מאסרם התבקש להיות אות אזהרה..
אף על פי שהתכוון להתקדם אל פמפלונה, חזר בו עבד א-רחמן מתוכניותיו כדי לעסוק בשלל הרב שאסף.
המערכה האחרונה ומותו
למרות התבוסה בוולדחונקרה, גייס אורדוניו באביב 921 צבא חדש, ולפי דברי הכרוניקן סמפירו, שוב התכונן לקרב. תוך זריעת הרס בדרכם, פשטו כוחותיו על סינטיליה, בגואדלחרה, ותקפו, בין השאר, את הטירות בסרמלון, אליף, פלמאסס דה חדראקה, קסטחון דה אנארס ומגנאנסה. לפי סמפירו, הגיעו למרחק של יום מקורדובה. החוקרים (מרטינס דיאס, 2004) אינם מסכימים עם קביעה זאת, וסבורים כי קרוב לוודאי היה מדובר בטולדו, ולא בקורדובה. לאחר מכן נסוגו כוחות לאון למחנותיהם. בצעידתם עברו דרך המבצרים של נהר דוארו והגיעו לסמורה. שם ב-1 באוגוסט 921 נפטרה אשתו של אורדוניו, המלכה אלווירה. ב-922 התחתן אורדוניו מחדש עם אראגונטה גונסאלס (Aragonta González), בתו של הרוזן גונסאלו בטוטיס (Gonzalo Betótiz).
בסוף הקיץ של שנת 923 לבקשת בן בריתו, המלך סאנצ'ו גארסס, נכנס אורדוניו בראש צבאו לאזור לה ריוחה וכבש את העיר נאחרה, בעוד שהמלך סאנצ'ו השתלט על העיר ויגרה, לכד את מוחמד אבן עבדללה אבן לוב ממשפחת בנו קאסי ואצילים מוסלמים אחרים, והוציאם להורג. נאחרה וויגרה סופחו לממלכת נווארה.
מפני שלא רווח נחת מזוגיותו ("לא ריצתה אותו",כדבריו) עם אראגונטה, שלא ילדה לו צאצאים, אחרי שהקים את המנזר סנטה קולומה דה נאחרה, השיג אורדוניו את ביטול הנישואים והתחתן פעם שלישית עם האינפנטה סאנצ'ה מפמפלונה, בתו של המלך סאנצ'ו גארסס, וחזר איתה לבירתו, לאון.
הוא נפטר, בקיץ 924,, בעיר לאון, מקץ תשע וחצי שנות מלוכה. הוא נקבר בדאמבולטוריום (בספרדית - חירולה - girola) של קתדרלת מרים הקדושה בלאון, מאחרוי המזבח הראשי. השאיר ילדים קטינים, סנצ'ו אורדונייס, אלפונסו הרביעי ורמירו השני. שלושתם יעלו מאוחר יותר למלוכה. את כס המלכות ירש בינתיים פרואלה השני, אחיו הבכור של אורדוניו,
תיאורו ב"כרוניקה פוסט אבלדנסה"
היה מכור לעבודה, ולא ידע מנוחה, מתוך חשש שהעצלנות תפגע בדאגותיו לענייני הממלכה. אורדוניו הרגיש עצמו יורש של ספרד הוויזיגותית ושאף להקמתה מחדש. העם הקדיש לו רומאנסות וקנסונרוס רבים.
משפחתו
נשותיו: ילדה חמישה ילדים: - בתו של הרוזן גונסאלו בטוטיס ושל הרוזנת תרסה אריס, אחות של הרוזנים פלאיו גונסאלס והרמנחילדו גונסאלס, לא ילדה ילדים, לכן המלך גרש אותה. אחרי מות המלך התחתנה עם אלווארו הראמליס, ומאוחר יותר עם פרנאן גונסאלס, רוזן של קסטיליה.
קישורים חיצוניים
" "Leon sede regia לאון - בירת הממלכה" -  ,פרק 3.4 2005, בבלוג "היסטוריה של לאון", של ריצ'רדו צ'או פרייטו (בוגר אוניברסיטת לאון בהיסטוריה של ימי הביניים) *J.M.Garcia-Osuna rey de León Fruela II" El astur rey de León Fruela II Adefónsiz "El Leproso" Argutorio, ISSN 1575-801X, Año 9, Nº. 20, 2008, pp. 25-28 (חוסה מנואל גרסיה-אוסונה - המלך האסטורי של לאון, פרואלה השני אדפונסיס "המצורע", בכתב העת "ארגוטוריו") גונסאלו מרטינס דיאס - הרוזנות של קסטיליה (1038-711): ההיסטוריה מול האגדה, 2005
מחוזות מלאווי
מבחינה אדמיניסטרטיבית מלאווי מחולקת ל-3 מחוזות (Region). כל מחוז מחולק לנפות.
קבוגה
קבוגה (באנגלית: Kabuga) היא עיר הממוקמת במזרח מחוז קיגאלי במרכז רואנדה. נכון לשנת 2012, העיר מונה מעל 40,000 תושבים.
גאוגרפיה
קבוגה ממוקמת בגובה של 1,450 מטרים מעל פני הים, במזרח מחוז קיגאלי, על גבול מחוז המזרח. היא ממוקמת כחמישה קילומטרים מזרחית למבואות עיר הבירה, קיגאלי. היא ממוקמת כ־41 קילומטרים צפונית לגבול עם בורונדי וכ־65 קילומטרים מערבית לגבול עם טנזניה.
אנטון קורביין
אנטון קוֹרְבּיין (בהולנדית: Anton Corbijn; נולד ב-20 במאי 1955) הוא צלם ובמאי וידאו קליפים וסרטים הולנדי. עבודות הבימוי שלו נעשות בעיקר עבור הלהקות דפש מוד ו-U2, זאת בנוסף לצילום ובימויים של מרבית עטיפות אלבומיהן של שתיהן, מזה קרוב לשני עשורים. הקליפים של השירים "Enjoy the Silence" (דפש מוד; 1990) ו-"Heart-Shaped Box" (נירוונה; 1993) היו מעבודותיו. הוא גם ביים את הסרט "קונטרול" ב-2007, שמספר על להקת ג'וי דיוויז'ין, וסולנה בפרט, איאן קרטיס.
כדוריד באולימפיאדת סיאול (1988)
אולימפיאדת 1988 נערכה בסיאול, קוריאה הדרומית. תחרויות הכדוריד נערכו בין ה-20 בספטמבר ל-1 באוקטובר. זו הייתה תחרות כדוריד השישית במשחקים האולימפיים. בתחרות השתתפו 281 ספורטאים (170 גברים ו-111 נשים) מנבחרות גברים ונשים. כל המשחקים נערכו בסוואן, בקרבת סיאול.
אנטון קורביין
ביוגרפיה
קורביין נולד בסטרין שבהולנד. את עבודתו כצלם מוזיקלי הוא התחיל כשהוא פגש את המוזיקאי ההולנדי הרמן ברוד בבית קפה בחרונינגן, בשנת 1975. בזכות התמונות שצילם את ברוד הוא זכה לתהילה וכתוצאה מכך חשיפתו של קורביין הלכה וגדלה.
בין היתר, קורביין צילם את דפש מוד, U2, דייוויד בואי, ביורק, קפטן ביפהארט, רוברט דה נירו, סטיבן הוקינג, אלביס קוסטלו וקלינט איסטווד. בנוסף, הוא עיצב את עטיפות אלבומים של האמנים דפש מוד, U2, ניק קייב, בריאן אדמס, מטאליקה, ת'ראפי?, הרולינג סטונז, R.E.M., בי ג'יז ועוד.
כדוריד באולימפיאדת סיאול (1988)
נבחרת ברית המועצות זכתה במדליית זהב בתחרות הגברים ונבחרת קוריאה הדרומית  זכתה בתחרות הנשים.
מתכונת התחרות
בניגוד לתחרויות שנערכו בשנת 1980 וב-1984 שסבלו מחרם, הפעם אף נבחרת לא סירבה להשתתף בתחרויות.
בתחרות הגברים 6 נבחרות העפילו בהתאם לתוצאות אלופת העולם בכדורדי 1986. נבחרות ברית המועצות וצ'כוסלובקיה העפילו דרך מוקדמות ובנוסף לכך העפילו נציגי היבשות (אלג'יריה, יפן וארצות הברית בהתאם).
בתחרות הנשים 3 נבחרות העפילו בהתאם לתוצאות אליפות העולם בכדוריד נשים 1986. גם הנבחרת המארחת העפילה ישירות. נבחרות יוגוסלביה העפילו דרך מוקדמות ובנוסף לכך העפילו נציגי היבשות (חוף השנהב, הרפובליקה העממית של סין וארצות הברית בהתאם).
הקבוצות חולקו ל-2 בתים. מכל בית 2 נבחרות העפילו לבית העליון שגם בו המשחקים נערכו בשיטת ליגה.
עירור
בפיזיקה, עירוּר (אקסיטציה) הוא תהליך של עלייה של חלק במערכת ממצב היסוד (כלומר מצב האנרגיה המינימלית האפשרית) למצב מְעוֹרָר (כלומר מצב בעל אנרגיה גבוהה יותר). בדרך כלל, המונח משמש לתיאור מצב אטומים, מולקולות, יונים, גרעיני אטום ועוד.
לעירור תפקידים חשובים בתהליכים פיזיקליים רבים מספור. בין היתר, הוא ממלא תפקיד מרכזי ביצירת קרני לייזר ובאפקט הפוטואלקטרי.
עירור אלקטרונים
עירור אלקטרון הוא הגדלת האנרגיה שיש לאלקטרון קשור לאטום מעל לרמה הבסיסית שלו, כלומר לאחת מרמות העירור הקבועות שלו.
המונח עירור מתייחס בפיזיקה לאנרגיה של כל חלקיק אשר נמצא מעל למינימום הקבוע שלו בטבע. דרגת החום (הטמפרטורה) של חומר עשויה להורות על רמת העירור שלו.
"אורך החיים" של אלקטרון במצב מעורר הוא בדרך כלל קצר, כאשר עם חזרתו למצב הבסיסי משתחררת אנרגיה: בצורה של פוטון אור במקרה של אטום סתמי (נייטרלי ללא מטען חשמלי), או על ידי עירור ואף שחרור אלקטרונים נוספים מרמות עירור אחרות באותו אטום במקרה של יונים.
ג'ובאני פזארו
גובאני פזארו (באיטלקית: Giovanni Pesaro; 1 בספטמבר 1589 - 30 בספטמבר 1659) היה הדוכס ה-103 של ונציה. פזארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-8 באפריל 1658 ועד פטירתו.
קורות חיים
ג'ובאני פזארו נולד בוונציה לווטור פזארו (Vettor Pesaro) ולאלנה סורנצו (Elena Soranzo). פזארו זכה להצלחה בשירות לה סרניסימה ומונה מספר פעמים לתפקיד הקונסיליירי (היועץ האישי) של הדוג'ה, וכן כיהן כחבר בסנאט ונציה, ושירת את הרפובליקה בתפקיד שגריר בחצר האפיפיור. לאחר שסיים את כהונתו כשגריר מונה לתפקיד פרוקורטור.
בשנת 1642 נטש פזארו כיתת חיילים עליה פיקד ונמלט מהאויב - מעשה שפגע בשמו. כמו כן הואשם פזארו מספר פעמים בשחיתות ובשימוש לרעה בסמכותו.
לאחר מות אשתו, לוציה באבאריגו, בת למשפחת אצולה ונציאנית עשירה, נשא לאישה את עוזרת הבית שלו, שמוצאה ממשפחת עוני, ואחיה גורש מהרפובליקה בשל פשעיו. מעשה זה נחשב שערורייתי בחברה הגבוהה הוונציאנית. על אף שערוריות אלו הצליח פזארו לזכות בפופולריות רבה בקרב האצילים אולם בשל שחיתותו היה שנוא על פשוטי העם. בתקופת מלחמת כרתים במסגרתה נאבקה לה סרניסימה עם האימפריה העות'מאנית על השליטה באי כרתים, עמדה הרפובליקה על סף פשיטת רגל. פזארו נאם בפני המועצה הגדולה (Maggior Consiglio) של העיר ושכנע את האצילים להמשיך במלחמה ולא לוותר על האי כרתים. הוא אף הבטיח לתרום למאמץ המלחמתי 6,000 דוקטים מהונו האישי. מעשים אלו הובילו להחלטה להמשיך בלוחמה והעלו את קרנו של פזארו, ולכן, ב-29 במרץ 1658 עת נפטר הדוג'ה ברטוצ'ו ואליירו, היה פזארו המועמד המקובל על כולם לתפקיד הדוג'ה, ובבחירות שנערכו ב-8 באפריל 1658 נבחר בהצבעה הראשונה.
גורם נוסף שהביא לבחירתו של פזארו היה היותו צעיר מהמועמדים האחרים, ועל כן הועדף עליהם (לאור הכהונות הקצרות של קודמיו והמלחמה הממושכת אשר פגעה בכלכלת העיר).
עם בחירתו נאלץ פזארו להתמודד עם המלחמה מחד, ועם הכלכלה הקורסת של העיר מאידך. לחצים אלה הביאו לנפילתו למשכב זמן קצר לאחר בחירתו. כמו כן, בחירתו לא הביאה לו פופולריות, והוא נותר שנוא בקרב ההמונים. פזארו נפטר ממחלתו ב-30 בספטמבר 1659 ונקבר בטקס רב רושם.
סוקר
סוקר הוא אדם העורך סקרים. סוקרים עובדים בדרך כלל במכון מחקר, הפועל בשירותו של מזמין הסקר, או במסגרת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. לעיתים מהווה הסקר חלק מעבודת מחקר, והסוקר הוא אחד מעורכי המחקר.
את הסקר מבצע הסוקר באמצעות הטלפון ("סוקר טלפוני"), או פנים אל פנים (במקרה זה הסוקר מכונה "סוקר שטח"). הסוקר יוצר קשר עם הנסקר הפוטנציאלי, ומבקש את שיתוף הפעולה שלו. לסוקר הפועל מכוח חוק פקודת הסטטיסטיקה (למשל סוקר העורך מפקד אוכלוסין) חובה לענות. במקרים אחרים ההיענות לסוקר היא וולונטרית, ולעיתים הסוקר מציע תמורה לשם השגת שיתוף פעולה. כאשר יש שיתוף פעולה, מציג הסוקר שאלות שהוכנו מראש על ידי שולחו.