cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילה מאיראה
הווילה נבנתה בצורה של "L" כפי חזונו של אלטו והיא מבדילה בין הבית הראוי לסטודיו הנפרד. בווילה יש הפרדה בין אירוח של המשרתים לבין אורחי המשפחה. מגוון החדרים בווילה משקיפים לרחבת הדשא, בריכת השחייה והסאונה. הפנים של הווילה בא לידי ביטוי עשיר בעץ, אבן ולבנים.
זוטי דברים
זוטי דברים היא הגנה העומדת לנאשם במשפט פלילי, בהתאם לסעיף 34יז לחוק העונשין, שבו נאמר: "לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה, אם, לאור טיבו של המעשה, נסיבותיו, תוצאותיו והאינטרס הציבורי, המעשה הוא קל ערך".
זוטי דברים היא גם הגנה העומדת לנתבע במשפט אזרחי, בהתאם לסעיף 4 לפקודת הנזיקין, בו נאמר: " לא יראו כעוולה מעשה, שאילו היה חוזר ונשנה לא היה בו כדי ליצור תביעה לזכות נוגדת, ואדם בר-דעת ומזג כרגיל לא היה בא בנסיבות הנתונות בתלונה על כך."
מטרות ההגנה
הסעיף נוסף לחוק העונשין במסגרת תיקון מס' 39 לחוק, שתוקפו מ-23 באוגוסט 1995. דברי ההסבר להצעת החוק מסבירים את הצורך בתיקון זה:
פרופ' ש"ז פלר הוסיף ונימק את הצורך בתיקון:
תומך בולט בתיקון זה, כבר יותר מעשור קודם שאושר בכנסת, היה פרופ' דניאל פרידמן, במאמרו "שיקול דעת שיפוטי בהעמדה לדין פלילי" (הפרקליט, כרך לה, תשמ"ג-1983, עמ' 155).
פרופ' מרים גור אריה הביאה דוגמאות אחדות שבהן לדעתה ראוי ליישם את העיקרון של זוטי דברים:
בהמשך, היות שהשתכנעה בצדקת ביקורות על גישתה, חזרה בה מרים גור אריה מעמדתה והודתה כי גישה זו מצמצמת מדי. בין היתר, משום שממילא ניתן היה לפטור מקרים אלה באמצעות טכניקת הפרשנות התכליתית, וכן כי התביעה ממילא לא תביא מקרים מעין אלה לעיון בית המשפט. לכן, לגישתה, יש לראות בהגנת זוטי הדברים כהגנה פוטרת, אשר יש להעניקה אף במקרים חמורים יחסית - המתאימים הן להגדרה הטכנית של העבירה והן להגדרה העניינית שלה, אך אין זה צודק להטיל בגינם אחריות פלילית:
מימוש ההגנה
מלשון החוק נובע כי יש להתחשב בארבעה מאפיינים קודם ליישום הגנת זוטי דברים: הנטל להוכיח את התקיימות ההגנה רובץ לפתחו של הטוען לה.
זוטי דברים במשפט האזרחי
הכלל בדבר זוטי דברים נקבע במפורש בסעיף 4 לפקודת הנזיקין: "לא יראו כעוולה מעשה, שאילו היה חוזר ונשנה לא היה בו כדי ליצור תביעה לזכות נוגדת, ואדם בר-דעת ומזג כרגיל לא היה בא בנסיבות הנתונות בתלונה על כך."
גם במקום שבו אין הוראת חוק מפורשת תחול גם הגנת זוטי הדברים. ההיגיון המסתתר מאחורי דוקטרינה זו הוא, שהסדר הציבורי והתועלת הכללית שבהליך השיפוטי דורשים, שבתי המשפט לא יעסקו בעניינים פעוטים של מה בכך, אפילו יש בהם פגיעה מזערית בזכות או גרימת נזק בשיעור נמוך במיוחד.
הדוקטרינה בדבר זוטי דברים הוכרה במפורש גם בדין הישראלי:ד"ר אבישי אדד הביא דוגמה שבה לדעתו ראוי ליישם את דוקטרינת 'זוטי דברים' במשפט האזרחי:
במשפט העברי
לפי המשפט העברי אסור להזיק בכל סכום שהוא ולכן הביטוי 'לא יראו כעוולה' אינו תואם את עמדת המשפט העברי. לעניין ההתדיינות בבית דין, דנים בכל נזק החל משווה פרוטה ולכן כמעט ולא ניתן להשתמש בהגנת 'זוטי דברים'.
ירון כהן
ירון כהן (נולד ב-1976) הוא זמר, מלחין ופזמונאי ישראלי במוזיקה המזרחית. אחיו הוא הזמר משה כהן.
חייו
כהן נולד באזור, אחיו הוא הזמר משה כהן. בתחילת דרכו שר כהן בז'אנר הטורקי ששלט בזמנו במדינה, והוציא בשנות ה-90 מס' אלבומים כגון "ימים של בדידות", "תפילת הלב" ו"האש בדמי" - שכלל דואט עם אחיו משה. כמו כן כתב שירים לזמרים אחרים. לאחר מכן חזר לשיר בשנת 2001 לאחר הדואט "האישה של חיי" עם שלומי שבת, שיצא באלבום "חברים" וזכה להצלחה רבה.
בין הזמרים להם כתב כהן ניתן למצוא את אייל גולן ("דברי איתי", "צליל מיתר", "הריקוד הוא שלך", "אמרי לי", "האור שבעיניים" "מנגינת הלב", "המציאות שלך"), שלומי שבת ("מתוקה שלי", "בשם האהבה", "את"), שרית חדד ("אל תבקש משאלות"), מאיה בוסקילה ("סיפור מכור" מתוך סיפור מכור) זהבה בן ("תשמור על עצמך"), קובי פרץ ("אני זקוק לך") ואבי פרץ.
ב-2005 הוציא כהן סינגל ראשון לקראת אלבומו הבא, "בלעדייך". הסינגל השני יצא ב-2007 ונקרא "אחים לנשק", המוקדש לשלושת החיילים החטופים אהוד גולדווסר, אלדד רגב וגלעד שליט. בשנת 2016, הלחין עבור עדן בן זקן את הלהיט "הייתי חוזרת", שנכלל באלבומה השני, תאמין לי.
מוזיאון חיל האוויר
מוזיאון חיל האוויר הישראלי נמצא בבסיס חצרים הנמצא מערבית לבאר שבע.
פעילות
אבן הפינה למוזיאון הונחה ב-16 ביולי 1985, בעיקר הודות לפועלו של תא"ל (מיל') יעקב טרנר. המוזיאון נפתח לקהל ב-20 ביוני 1991.
במוזיאון נמצאים מאות דגמים של מטוסי קרב ששירתו בחיל האוויר הישראלי וגם מטוסי קרב אמיתיים שיצאו משירות או נפלו שלל בידי ישראל. חלק ממטוסים אלו, כמטוס הספיטפייר "הספיט השחור" של עזר ויצמן, ומטוס ההרווארד הצהוב נשמרים בכושר טיסה ואף טסים במפגנים שונים. במוזיאון כלי טיס היסטוריים בהם מיראז' 3 שחק 159 עם 13 הפלות, מטוס המיג-21 שהוברח מעיראק במבצע יהלום, מטוס הלביא תוצרת התעשייה האווירית, מטוס F-15 בז עם 4 הפלות ומטוס F-16 נץ 107 שלו 6.5 הפלות. קיימת גם תצוגה של חלקי מטוסי קרב עם הסבר למה משמשים כל החלקים הללו, תצוגת כלי נ"מ, תערוכת צילומים ותערוכת "משיכה לחיים" על היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
בחול המועד פסח וביום העצמאות מציב חיל האוויר לתצוגה במוזיאון גם כלי טיס פעילים דוגמת F-15I רעם, F-16I סופה וAH-64 אפאצ'י, וכן מציג מטסים מיוחדים ומציע הפעלות לילדים.
במוזיאון משרתים חיילי חיל האוויר הישראלי כסגל המוזיאון.
חובבי תעופה רבים בישראל מתרעמים על מדיניותו של המוזיאון, המדגישה את משיכת קהל ההמונים על פני הדיוק ההיסטורי, ולפיה נצבעים מטוסים בסכימות שאותן לא נשאו מעולם. כמו כן מובעת ביקורת קשה לגבי הזנחה של המוצגים.
בפברואר 2015 נשרף כליל המטוס בואינג-סטירמן הכסוף עקב תחזוקה לקויה. המטוס היה בכושר טיסה ואף טס במפגנים, במשך שנים הוא הוטס על ידי יעקב טרנר.
ב-6 בנובמבר 2016 הכריזו אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון וחיל האוויר, על תחרות אדריכלים לתכנון מוזיאון חיל האוויר החדש בחצרים, ש"יהווה מרכז מורשת לחיל האוויר וחלון ראווה לעולם התעופה הישראלי", כך על פי הודעת משרד הביטחון. בתחרות זכה משרד האדריכלים החיפאי "שוורץ בסנוסוף".
בפברואר 2022 הוחלט להעביר לגריטה 20 מטוסים שהוצגו במוזיאון, ביניהם הבואינג שהיה מפקדה מעופפת במבצע אנטבה.
ג'ורג' ולה
ג'ורג' ויליאם ולה (במלטית: George William Vella; נולד ב-24 באפריל 1942) הוא נשיא מלטה העשירי, המכהן בתפקיד מאז 4 באפריל 2019. ולה שימש השר לענייני חוץ בממשלתו של אלפרד סנט משנת 1996 ועד 1998 ובממשלתו של ג'וזף מוסקט משנת 2013 עד 2017.
ראשית חייו ומשפחתו
ולה נולד באיז-זיתון בשנת 1942. הוא נשוי למרים (לבית גרימה). לולה שתי בנות ובן, ושבעה נכדים. ולה קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1964, הוא מומחה לרפואת משפחה ויש לו רישיון לרפואת תעופה.
סגן ראש מפלגת העבודה
ב-1992 נבחר ולה כסגן ראש מפלגת העבודה לעניינים פרלמנטריים וכדובר לענייני חוץ. בין 1995 ל-1996 שימש כחבר ועדת בית הנבחרים לעסקים והוועדה הפרלמנטרית לענייני חוץ.
סגן ראש הממשלה ושר החוץ
ולה מונה לסגן ראש ממשלת מלטה ולשר לענייני חוץ וסביבה באוקטובר 1996, ושוב במרץ 2013 עד יוני 2017. ולה הביע את תמיכתו בקמפיין להקמת המועצה הפרלמנטרית של האומות המאוחדות, ארגון החותר לרפורמות דמוקרטיות באו"ם.
יוסף שמחה גינזבורג
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לזהבה ולרב שלום יהודה לייב גינזבורג, שו"ב ומשפיע, כשהיה בגיל שלוש עבר עם משפחתו לבני ברק.
למד בישיבת קול תורה, ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, בשנת תשכ"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בניו יורק. נישא לשטערנא שרה בת הרב דוד ברוומן שכיהן כיו"ר ועד כפר חב"ד. לאחר חתונתו התגורר בכפר חב"ד, עשה שימוש וקיבל סמיכה אצל הרב שניאור זלמן גרליק, בהמשך נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל על ידי הרב שלמה גורן והרב עובדיה יוסף.
בסיוון ה'תשל"ה נבחר לרבה של המועצה המקומית עומר. והחל לכהן מכ"ה באלול תשל"ה (1 בספטמבר 1975) כרב המקום.
הרב גינזבורג כותב משנת ה'תשמ"ז מדי שבוע מדור הלכה בסגנון שו"ת בעלון השבת שיחת השבוע, בשנים ה'תשנ"ד-ה'תשע"ה היה כותב בשבועון התקשרות מדור ההלכות ומנהגי חב"ד לשבוע הבא ומדור בירורי הלכה ומנהג. כן כותב הרב גינזבורג בקובץ הערות וביאורים ומפרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים. כן היה עונה על שאלות הלכתיות באתר צעירי אגודת חב"ד.
בשנת תשע"ו (2016) תבע הרב גינזבורג את המדינה בדרישה להכיר בו שהוא זכאי להיות מוכר כ"רב עיר", לאחר שהוא משמש כרב היישוב עומר למעלה מ-40 שנה, השופט צבי פרנקל מבית הדין לעבודה בבאר שבע קיבל את עתירתו, אך המדינה סירבה לשלם לו את שכרו כרב עיר בטענה שבעומר אין מועצה דתית וטבלאות השכר קובעות את השכר של רב עיר רק לרב המכהן בעיר שיש בה מועצה דתית, אך ביוני 2020 ערעורה נדחה, ונקבע כי הוא זכאי לקבל שכר כרב עיר.
משפחתו
הרב גינזבורג אב לחמישה, חתנו הרב שניאור זלמן טרבניק מכהן שליח חב"ד ורב העיר אולם, גרמניה. אחיו הרב חיים לוי יצחק, היה מחבר סדרת הספרים "פניני התניא" סדרת ביאורים מקיפה על ספר התניא. גיסו הרב אליהו יוחנן גוראריה, רב העיר חולון. גיסו הרב יהושע מונדשיין, היה היסטוריון, ביבליוגרף, וחוקר חסידות.
ספריו
פינת ההלכה, מאות תשובותיו ההלכתיות בנושאים שונים שנדפסו בעלון שיחת השבוע, שלושה כרכים, בהוצאת צעירי אגודת חב"ד, שבט תשפ"ג
המחוז המרכזי (תיגראי)
המחוז המרכזי הוא מחוז במדינת תיגראי שבאתיופיה. גובל מצפון באריתריאה, ממערב במחוז המערבי, מדרום-מערב במדינת אמהרה, מדרום מזרח במחוז הדרום מזרחי וממזרח במחוז הדרום מזרחי. ערים מרכזיות בנפה הם אקסום, עדווה והכפר ההיסטורי יחא.
דמוגרפיה
שטח המחוז הוא כ-10,353 קמ"ר והצפיפות הממוצעת היא כ-124 אנשים לקמ"ר.
נפות
המחוז מחולק ל-10 נפות ולשלוש ערים (אקסום, עדווה ועדי אבי) שלהם מעמד נפה.
ג'יימי בינה-גיטנס
ג'יימי ג'רמיין ביינו -גיטנס (באנגלית: Jamie Jermaine Bynoe-Gittens; נולד ב-8 באוגוסט 2004) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בורוסיה דורטמונד.
קריירה
ביינו-גיטנס נולד בלונדון, והחל את הקריירה שלו בקבוצת Caversham Trents המקומית בגיל חמש, שם שיחק עד גיל 7. לאחר מכן שיחק במחלקות הנוער של רדינג, צ'לסי ומנצ'סטר סיטי.
לאחר שנתיים במנצ'סטר עבר ביינו-גיטנס עבר לגרמניה וחתם בבורוסיה דורטמונד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בניצחון 6–1 על וולפסבורג ב-16 באפריל 2022. ב-12 באוגוסט 2022 כבש שער בכורה, בניצחון 1–3 על פרייבורג.
גרשון יצחק קרישבסקי
גרשון יצחק (איזאק) קְרִישֶבסקי (לעיתים בכתיב קריטשעווסקי, קרי קריצ'בסקי; ח' בסיוון תרכ"ח, 29 במאי 1868 – א' בניסן תרע"ו, 4 באפריל 1916) היה איש העלייה הראשונה ששימש כרופא במושבות הראשונות ראשון לציון, פתח תקווה ועקרון, וכן בירושלים. סבו של עזר ויצמן.
ביוגרפיה
נולד בפלך יקטרינוסלב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לחיים יעקב ורחל לאה קרישבסקי, נצר למשפחה חסידית מחסידות חב"ד. קיבל חינוך מסורתי, תחילה ב"חדר" ואחר כך בישיבה. כמו כן רכש לימודים כלליים. עקב מכסה בקבלת תלמידים יהודים לא התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה בפולטבה, ונאלץ להסתפק בלימודים בבית הספר לחובשים שבעיר.
בשנת תרמ"ח (1888) עלה האב לארץ ישראל, וכעבור שנה עלו שני בניו גרשון יצחק ומשה. גרשון יצחק שימש כחובש ורוקח בראשון לציון, בפתח תקווה וכעבור זמן בעקרון. בשנת תרנ"א (1891) נסע ללימודי רפואה באוניברסיטת שטרסבורג. הוא התמחה באוניברסיטת וירצבורג, והשתלם בכירורגיה באוניברסיטת פלרמו שבאיטליה.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 נסע לקושטא כדי לקבל הסמכה לעבוד כרופא בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. הוא שב לארץ ופעל כרופא בירושלים מטעם ארגון "למען ציון". בשנת תרס"ב (1902) חבר לאברהם משה לונץ בהקמת בית חינוך עיוורים בירושלים. אחיו מרדכי אזרחי-קרישבסקי שימש המורה הראשון של המוסד.
בשנת תרס"ב (1902) חלה אחיו ד"ר משה קרישבסקי, ששימש כרופא במצרים, וגרשון יצחק יצא לקהיר כדי לטפל בו. לאחר מות האח נשאר גרשון יצחק במצרים, ובמשך מספר שנים שימש כרופאו האישי של החדיב (המושל מטעם הסולטאן) המצרי. בשנת תר"ע (1910) שב לארץ, השתקע בירושלים והחל לפעול בה כרופא פרטי. על מסירותו לחוליו מסופר כי פעם הוזעק לטפל ברב בחברון, אך סירב בטענה כי לא יוכל להניח לחולים השוכבים בביקור חולים, אף כי לא היה ממונה עליהם. רק לאחר לחצים ניאות לנסוע.
זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה עבר קרישבסקי לפתח תקווה לשמש כרופא המושבה, אך לא הספיק לשהות בה זמן רב, ועם פרוץ המלחמה הוא גויס לצבא העות'מאני ושב לעבוד בירושלים כרופא בבית חולים למחלות מידבקות. באמצע המלחמה חלה בטיפוס הבהרות שפשט אז בצבא העות'מאני, והוכרע על ידי המחלה.
נפטר בא' בניסן תרע"ו בירושלים, ונקבר ליד קבר אביו בבית הקברות בהר הזיתים.
פעילותו למען השפה העברית
ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי היה חבר ב"אגודת הרופאים דוברי העברית", ונבחר פעמיים להיות יושב ראש האגודה. כמו כן היה חבר ב"שפה ברורה", שממנו קם ועד הלשון העברית.
משפחתו
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 נישא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי לבתיה הירשפלד, שעלתה עם הוריה שמואל וגרונה לארץ ישראל בשנת 1887. כעבור עשר שנים נשא בנו של אחיה אליהו מאיר, צבי הירשפלד, את ברכה קרישבסקי, אחותו של ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי. בשנת 1910 נפטרה אשתו בתיה ממחלת השחפת, בטרם מלאו לה ארבעים. כעבור זמן נישא ד"ר קרישבסקי בשנית לחנה יהודית לבית גוסקוב.
ילדיו
מאשתו הראשונה בתיה (לבית הירשפלד):
מאשתו השנייה חנה יהודית (לבית גוסקוב):
Die Another Day
Die Another Day (בעברית: למות ביום אחר) הוא סינגל של הזמרת מדונה מתוך פסקול הסרט "למות ביום אחר". השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2002, כסינגל הראשון מתוך הפסקול, על ידי חברת התקליטים האחים וורנר. השיר נכלל גם באלבום האולפן התשיעי שלה, American Life.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי, והשמיני במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
על פי MTV News, העבודה על השיר החלה בעקבות ההכרזה על הסרט, כאשר המלחין הצרפתי מישל קולומבייר אושר כמלחין של הפסקול. קולומבייר עבד עם מדונה ומירווה אחמדזאי על הלהיט "Don't Tell Me", אותו הוציאה בשנת 2000, כחלק מהאלבום Music.
בהמשך, הקליטו השניים גרסת דמו של השיר שנשלחה לאולפני ההקלטות, אך קולומבייר (שהיה מרוצה מהדמו) רצה שהוא ישתלב עם המוזיקה המסורתית של ג'יימס בונד.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ של השיר ביים טראקטור, צוות בימוי שוודי הידוע בזכות פרסומות לטלוויזיה שביים במהלך השנים. הקליפ צולם בין התאריכים 22–27 באוגוסט 2002, באולפני הוליווד סנטר בהוליווד, קליפורניה. עלויות ההפקה הכוללות של הקליפ היו בסביבות 6.1 מיליון דולר (8.67 מיליון דולר בשנת 2019 דולר) מה שהופך אותו לווידאו קליפ השני היקר ביותר בכל הזמנים, אחרי "Scream" של מייקל ג'קסון וג'נט ג'קסון.
צורן קרביד
צורן קרביד הוא תרכובת כימית הבנויה מפחמן וצורן. הנוסחה הכימית SiC, כלומר מספר שווה של אטומי פחמן וצורן יוצרים את הסריג האטומרי. בטבע נמצאת התרכובת במינרל הנדיר מואסניט.
ייצור רחב היקף של צורן קרביד לשימוש כחומר שחיקה החל בשנת 1893. קושרים גרגרי צורן קרביד באמצעות סינטור לקבלת חומרים קרמיים קשים מאוד הנדרשים ליישומים הדורשים עמידות גבוהה כדוגמת בלמי רכב ואפודי מגן. כמוליך למחצה משתמשים בחומר ביישומים אלקטרונים למתח גבוה וטמפרטורה גבוהה. ניתן לגדל גבישים גדולים של צורן קרביד לשימוש כאבן חן (מואסניט מלאכותי).
החומר הטהור חסר צבע, זיהום בברזל בתהליך הייצור מקנה לחומר צבע חום עד שחור, על גבישים של צורן קרביד נוצרת שכבת סיליקה המקנה ברק (פיזור של "קשת בענן"). טמפרטורת ההמראה הגבוהה של החומר (כ-2,700°C) מאפשרת שימוש בו למסבים ולכבשנים, החומר אינו ניתך בכל לחץ שהוא והוא אדיש מבחינה כימית.
היסטוריה
ייצור החומר החל ב-1890 על ידי הכימאי האמריקני אדוארד גודריץ' אצ'סון (Edward Goodrich Acheson) שרשם פטנט על התהליך בשנת 1893. אצ'סון ניסה לייצר יהלומים מלאכותיים על ידי חימום אבקת פחם עם חרסית (אלומיניום-סיליקט) בכלי ברזל. הוא כינה את הגבישים הכחולים שהתקבלו קרבורונדום (Carborundum) מתוך מחשבה שמדובר בתרכובת פחמן ואלומיניום כלומר חומר הדומה לקורונדום. אצ'סון גם פיתח תנור לייצור מנתי של החומר בתהליך בו משתמשים גם כיום.
ב-1893 גילה אנרי מואסאן את המינרל הנדיר מואסניט במטאוריט מאריזונה והמינרל נקרא על שמו. מואסאן גם סינתז SiC בכמה דרכים כולל המסת פחמן בצורן מותך, התכת תערובת של סידן קרביד וסיליקה וחיזור סיליקה מותכת בעזרת פחמן.
סיליקון קרביד טבעי
כל הצורן קרביד הנמכר בעולם מקורו מלאכותי, מואסניט טבעי מצוי בכמויות מזעריות במטאוריטים ובמרבצי קורונדום וקימברליט. בעוד החומר נדיר מאוד בכדור הארץ הוא נפוץ בחלל: הוא מפוזר כאבק מסביב לכוכבים עתירי פחמן ונמצא במטאוריטים.
ייצור
שיטת הייצור המקובלת קרויה על שם ממציאה תהליך אצ'סון (Acheson process): חימום צורן ופחמן בתנור התנגדות חשמלי המבוסס על גרפיט לטמפרטורות שבין 1,600°C ל 2,500°C. זרם חשמלי מועבר דרך גרפיט המוקף חול, מלח (שניתן להוסיף לחול כדי לשפר את ניקיון התוצר) ופחם, הזרם החשמלי מחמם את הגרפיט והתערובת סביבה כך שמתאפשרות 4 התגובות הבאות ושכבה של צורן קרביד מצפה את הגרפיט: בשיטה שונה ניתן להפוך מיקרו-סיליקה - תוצר לוואי של ייצור צורן לצורן קרביד על ידי חימום עם גרפיט ל 1,500°C
ליטוש וחיתוך
בשל עמידותו ומחירו הנמוך צורן קרביד משמש לליטוש יהלומים וכן לליטוש תעשייתי, לחיתוך והחלקה. חלקיקי צורן קרביד מודבקים על נייר לייצור נייר זכוכית וכן סרטי חיכוך להדבקה על סקייטבורד. חומר מורכב עשוי צורן קרביד ואלומינה שפותח בשנות ה-80 משמש לייצור כלי חיתוך.
שריון
משתמשים בחומרים קרמיים מבוססי צורן קרביד (כמו גם אלומינה ובורון ניטריד) לייצור אפודי מגן.
תנורים
בשל העמידות הגבוהה בחום משתמשים בצורן קרביד לייצור מדפים בתנורים לשריפת קרמיקה.
אנדרה קלויטנס
אנדרה קלויטנס (בצרפתית: André Cluytens, 26 במרץ 1905 – 3 ביוני 1967) היה מנצח צרפתי, יליד בלגיה. הוא קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1948. ב-1949 התמנה למנצח ראשי של תזמורת הקונסרבטואר של פריז, ובמשרה זו נשאר עד 1960. קלויטנס ניצח על הצגה מפורסמת של האופרה טנהויזר של וגנר בפסטיבל ביירוית בשנת 1955 ועבד עם הפילהרמונית של ברלין כמנצח אורח. כפי שאפשר ללמוד מכך, קלויטנס היה בקיא ברפרטואר הגרמני כשם שהגיש פרשנויות מהימנות ומוסמכות של ראוול ועוד מלחינים צרפתיים אחרים של המאה ה-20.
צורן קרביד
במערכות חשמל
השימוש החשמלי הראשון של צורן קרביד היה בעוצרי ברקים (lightning arresters), התקנים אלו צריכים להיות בעלי התנגדות חשמלית גבוהה עד לסף מתח חשמלי שמעבר לו ההתנגדות צריכה לרדת ולהישאר ברמה זו עד שהמתח יורד. לצורן קרביד יש התנגדות תלוית מתח כזו ועמודים של SiC דחוס שימשו חיבור בין קווי מתח גבוה לאדמה. כשפגע ברק בקו המתח והמתח עלה רגעית ירדה התנגדות הצורן קרביד והזרם עבר לאדמה. עוצרי הברקים מצורן קרביד הוחלפו במערכות אחרות כיוון שהמוליכות שלהם במתחי הרשת הייתה גבוהה מדי.
באלקטרוניקה
מייצרים עם חומר זה דיודות וטרנזיסטורים.
אנדרה קלויטנס
קלויטנס הרבה להקליט, בעיקר לחברת EMI. רשימת הקלטותיו כוללת את גדולי המוזיקה הצרפתית ואת כל מחזור הסימפוניות של בטהובן עם הפילהרמונית של ברלין, בשנים 1957 ל-1960. כמו כן הקליט אופרות רבות. מספר ניכר מהקלטותיו יצאו על תקליטורים.
צורן קרביד
גופי חימום
גופי חימום עשויים צורן קרביד קיימים כבר מתחילת המאה ה-20 ומשתמשים בהם בתנורים לייצור זכוכית, לטיפול תרמי במתכות, ייצור חומרים קרמים ועוד.
אבן חן
כאבן יקרה לתכשיטים צורן קרביד נקרא "מואסניט מלאכותית" או רק "מואסניט". המואסניט דומה ליהלום בכמה מאפיינים: הוא שקוף וקשה (9-9.5 בסולם מוס לעומת 10 ביהלום) ומקדם שבירה של 2.65 - 2.69 לעומת 2.42 ביהלום. המואסניט קל יותר מיהלום (3.21 גרם לסמ"ק לעומת 3.53 גרם לסמ"ק ביהלום) ועמיד יותר לחום. בניגוד ליהלום לצורן קרביד יש שבירה כפולה וניתן להבחין בפלואורסצנציה ירוקה או צהובה כאשר החומר מוקרן באור אולטרה סגול.
דוד ודובינסקי
קורות חיים
ודובינסקי נולד בעיר בנדין שבפולין בשנת 1895. בצעירותו לקח חלק עם יהודים אחרים בהגנה העצמית של הקהילות היהודיות כנגד פורעים. בהמשך למד לימודים אקדמאיים ברפואה פסיכיאטרית. בבגרותו החל לפעול כאחד מראשיה של התנועה הרוויזיוניסטית בפולין. בשנת 1940, כשקובצו היהודים בגטו ורשה, פעל ודובינסקי בארגון של עזרה הדדית ליושבי הגטו (ה-ZTOS). דוד היה ממקימיו של הארגון המחתרתי אצ"י. הוא שימש כראש הנציגות הפוליטית של הארגון שפעלה ליד מטה הארגון. כמו כן בזמן קיומו של הגטו עבד בבית החולים שפעל ברחוב צ'יסטה.
לאחר נפילת גרמניה הנאצית עבר לאיטליה, והיה פעיל פוליטי בקרב שארית הפליטה. בשליחותו של האצ"ל יצא לארצות הברית מטעם "הועד הלאומי לשחרור האומה" (עם ערי ז'בוטינסקי, הלל קוק ואחרים). ודובינסקי הופיע כעד במשפט אייכמן בירושלים בשנת 1961.
לקראת יום השואה תש"ל (1970) הוזמן ודובינסקי לשאת דברים בעצרת זיכרון שארגן מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים בבית ז'בוטינסקי בתל אביב. באמצע נאומו צנח ודובינסקי ומת. דוד ודובינסקי הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
פרנק רמזי
פרנק פלומפטון רמזי (באנגלית: Frank P. Ramsey; 22 בפברואר 1903 – 19 בינואר 1930) היה מתמטיקאי בריטי, אשר עסק גם בפילוסופיה וכלכלה.
ביוגרפיה
פרנק רמזי נולד ב-1903 בקיימברידג'. אביו, ארתור, היה מתמטיקאי ונשיא מודלן קולג'. הוא היה הבכור מבין שני אחים ושתי אחיות. אחיו, מיכאל רמזי, היה הארכיבישוף מקנטרברי. הוא החל את לימודיו בוינצ'סטר קולג' ב-1915 ומאוחר יותר עבר לקיימברידג' כדי ללמוד מתמטיקה בטריניטי קולג'. בתור נער התעניין בנושאים רבים, החל מספרות אנגלית וקלאסיקה ועד מתמטיקה ופוליטיקה.
רמזי סבל מבעיות כרוניות בכבד. הוא נדבק בצהבת לאחר ניתוח וכתוצאה מכך נפטר בבית חולים בלונדון בינואר 1930 בגיל 26. הוא נקבר בבית קברות בקיימברידג'.
עבודתו
ב-1927 רמזי פרסם את המאמר "עובדות והיגדים" (Facts and Propositions) בו הציע תורת אמת פילוסופית.
ב-1930 במאמר "על בעיה של לוגיקה פורמלית" רמזי ניסח משפט שנודע מאוחר יותר כמשפט רמזי. אף על פי שזוהי אולי עבודתו הידועה ביותר, הוא למעשה רק הוכיח את המשפט כלמה בדרכו לפתרון חלקי של בעיית ההכרעה של הילברט לשפה מסדר ראשון (מציאת אלגוריתם המכריע את הנכונות של כל טענה; המקרה הכללי הוכח מאוחר יותר כבלתי פתיר). הוכחה זו הובילה לפיתוח תחום שלם במתמטיקה הקרוי על שמו, תורת רמזי - תחום בקומבינטוריקה העוסק בשאלה כמה גדול צריך להיות מבנה מתמטי כדי להבטיח שהוא מקיים תכונה מסוימת.
קיינס והכלכלן ארתור פיגו עודדו את רמזי לעבוד על כלכלה החל מגיל 16. בתגובה לכך רמזי כתב שלושה מאמרים בתאוריה כלכלית אשר לכל אחד מהם הייתה השפעה מכריעה בכלכלה. המאמרים של רמזי עסקו בהסתברות בייסיאנית ותועלת (1926), מיסוי אופטימלי (1927) וצמיחה אופטימלית של מגזר יחיד (1928).
עבודתו עם ויטגנשטיין
רמזי תרגם את ספרו של הפילוסוף האוסטרי לודוויג ויטגנשטיין "טרקטט לוגי-פילוסופי" (1921) מגרמנית לאנגלית. הוא עשה זאת בגיל 19 לאחר שלמד, לפי גרסה מסוימת, גרמנית בתוך פחות משבוע. רמזי העריך את עבודתו של ויטגנשטיין ולאחר שהשלים את לימודי המתמטיקה ב-1923, ערך מסע לאוסטריה כדי לפגוש את ויטגנשטיין בזמן שלימד מתמטיקה בבית ספר יסודי בקהילה קטנה. במשך שבועיים הם דנו בקשיים שרמזי נתקל בהם בטרקטטוס, ובעקבות כך ויטגנשטיין ערך מספר תיקונים בתרגום לאנגלית וכמה שינויים בטקסט המקורי. שינויים אלו הופיעו במהדורה השנייה של הטרקטטוס ב-1933.
רמזי וקיינס פעלו יחד כדי להחזיר את ויטגנשטיין לקיימברידג' (ויטגנשטיין היה סטודנט של המתמטיקאי והפילוסוף ברטרנד ראסל לפני מלחמת העולם הראשונה). כאשר ויטגנשטיין חזר לקיימברידג', רמזי הפך למנחה שלו. ויטגנשטיין הגיש את ספרו "מאמר לוגי-פילוסופי" כדיסרטציה של הדוקטורט. הפילוסופים ג.א. מור וברטרנד ראסל בחנו את ויטגנשטיין בהגנה על הדיסרטציה ועל פי המסופר הוא ניחם אותם לאחר שנכשלו בהבנה של ספרו. לאחר מכן שלושתם סידרו תמיכה כספית לוויטגנשטיין על מנת לעזור לו להמשיך בעבודת המחקר שלו. ב-1929 רמזי שיתף פעולה עם ויטגנשטיין והכלכלן האיטלקי פיירו סרפה בעבודות מתמטיות ופילוסופיות. תרומות אלו הוזכרו מאוחר יותר בעבודותיהם.
ג'רישה
ג'רישה (בערבית: جريشة) היה כפר ערבי קטן מדרום לנחל הירקון, שתושביו התפנו ממנו במהלך מלחמת העצמאות. הכפר שכן במקום בו מצוי כיום אתר "שבע טחנות", בפארק הירקון שבתל אביב.
היסטוריה
הכפר נזכר לראשונה במאה ה-13. לאחר כיבוש ארסוף בידי הסולטן הממלוכי ביברס בשנת 1265, הוא הקדיש טחנת קמח בכפר לטובת מסגד סידנא עלי. כעבור מאתים שנה הקדיש הסולטן הממלוכי אינאל (בשלטון בין השנים 1461-1453) למסגד סידנא עלי חלק מהכנסות הכפר ג'רישה עצמו.
בתקופה העות'מאני ת, בשנת 1596 הכפר השתייך לנפת בני צעב (מחוז שכם) ומספר תושביו נאמד ב-121 נפש. ב-1851 מוזכרת "ג'אריסה" על ידי החוקר אדוארד רובינסון; זהו התיאור הראשון במאה ה-19 על יישוב באזור. תושבי הכפר, שהיו מוסלמים, עבדו ביישובי הסביבה וכן עסקו בחקלאות, ככל הנראה כאריסים על אדמות שבבעלות בני הכפר השכן שייח' מוניס. בשטח ג'רישה היו שלוש טחנות קמח כבר בתקופה העות'מאנית, ובהתאם לכך היווה הכפר מרכז אזורי של טחינת קמח. בסוף המאה ה-19 תואר הכפר כקטן מאוד, בעל מבני טיט, באר ומטע זיתים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקנו הטחנות על ידי יהודי מתל אביב, אך ב-1936 הפסיקו הטחנות לפעול לאחר שלא עמדו בתחרות עם טחנות חדישות יותר. בתקופת שלטון המנדט הבריטי הייתה ג'רישה מרכז בילויים לתושבי יפו הסמוכה. לדברי מרום, מדי שנה בחודש אפריל אלפי עולי רגל מיפו, רמלה ולוד, נוצרים ומוסלמים כאחד,
חגגו את חגיגות הפנטקוסט ( ,Pentecostבערבית: אלענצרה) בג'רישה." ביום זה נערכו פיקניקים וחגיגות על גדות הירקון, מרוצי סוסים ושיט בנהר." האתגורף שמואל אביצור העיד כי "ג'רישה ]...[ היה לתחנה של סירות־מנוע ולמעגן לסירות שיט. תושביו המעטים [...] שקעו ב"ענף" פרנסה חדש — הקימו סוכות ומחצלאות ופתחו בתי־קפה קטנים, ובאחרונה גם בתי־קפה גדולים ומשוכללים בהם יבלו את זמנם, ינפשו ויתבדרו מעמל השבוע, אנשי הכרך מתל אביב ותושבי רמת גן והיישובים שבקרבתה."
על פי ניר מן, "בשנת 1935 השלימו אכרי שרונה את רכישת הקרקעות בתל ג'רישה שעל שפת הירקון (גבעת נפוליאון ברמת גן)". על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטח הכפר בבעלות ערבית בשנת 1945 עמד על 462 דונם. 93 דונמים היו בבעלות יהודית. בפברואר 1948 התפנו תושבי הכפר מבתיהם בעקבות סיכום של נציג ארגון "ההגנה" עם אבראהים אבו כחיל, מנכבדי שייח' מוניס.
לאחר מלחמת העצמאות הוקם על אדמות שהיו שייכות לכפר חלק מ"שיכון ותיקים" ברמת גן. כיום יושב אתר "שבע טחנות" שבפארק הירקון בתל אביב על אדמות הכפר, ובו שרידים מטחנות הקמח. מן הכפר לא נותרו שרידי מבנים. מדרום לכפר נמצא תל נפוליאון, ובו שרידי יישוב קדום מן התקופה הכנענית ומהתקופה הישראלית.
רחלי חיים
רחלי חיים (14 במאי 1957 – 18 ביוני 2023) הייתה זמרת ושחקנית תיאטרון ומחזות זמר ישראלית, שהתפרסמה בעיקר בשנות ה-80.
ביוגרפיה
חיים נולדה בפונה שבהודו למשפחה יהודית-תימנית ממוצא נפאלי-הודי. בגיל שש עלתה עם משפחתה לישראל וגדלה באילת. כנערה, שרה בלהקת הנוער של העיר.
את שירותה הצבאי עשתה חיים בלהקת הנח"ל. ב-1978 הקליטה הלהקה, בהשתתפות חיים, את השיר "מטריה בשניים", לאלבום השירים היפים של להקות צה"ל, לציון 30 שנה למדינת ישראל.
קריירה
לאחר שחרורה מצה"ל, הגישה חיים תוכניות ספורט בטלוויזיה הישראלית, והתפרסמה במראה האקזוטי שלה.
ב-1980 חזרה לתחום השירה, והצטרפה ללהקת "בצל ירוק 80". הלהקה, שכללה בין היתר את מאיר סוויסה, דני שגב ואבי דור, שרה בסגנון הלהקות הצבאיות. הלהקה הקליטה שלושה שירים מקוריים והעלתה מופע, אך לא זכתה להצלחה והתפרקה כעבור שנה.
ב-1981 השתתפה חיים במופע "ברנשים וחלומות", שכלל להיטים ממחזות זמר ומסרטים מוזיקליים. באותה השנה השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "מועדון החתול שמיל" שהוקדשה לשירי נעמי שמר. עוד בשנה זו השתתפה בפסטיגל, שנערך אז בפעם הראשונה, עם השירים "שמש", "תום" ו"תנו לי אלף". שירים אלה היא ביצעה בהרכבים עם זמרים שונים. היא שבה אל הפסטיגל ב-1982 כשהצטרפה ללהקת איזולירבנד עם השיר "משחקי וידאו", וב-1983 כחלק מההרכב "שלישיית מוס" (לצד בני הרוש ואיציק עוקב) עם השיר "קוסם מארץ עוץ".
ב-1982 הופיעה בהצגה "ילדי הכרך", לצד עדנה גורן, דינה גולן ונסים גרמה.
ב-1985 הקליטה מספר שירים באופן עצמאי, ביניהם "הכי יפה בעיר", שכתבו עבורה עלי מוהר ורמי קלינשטיין, והיא שרה אותו בליווי איגי דיין וקלינשטיין בפסנתר.
בפורים 1989 הופיעה במופע לילדים "משלוש יוצא אחד", לצד אבי דור ולאה לופטין. בסוף אותה השנה הוציאה חיים אלבום סולו בשם "רוקדת בכוח". רוב השירים נכתבו והולחנו על ידי חיים עצמה ועובדו בידי עדי רנרט, ורמי קלינשטיין הלחין לאלבום שני שירים. האלבום לא זכה להצלחה על אף שירים בולטים בו כ"רוקדת בכוח", "מלכת הלילה", "עיר זרה" ו"מלי".
ב-1992 עסקה בדיבוב בסדרת הטלוויזיה "מסיפורי ספר הג'ונגל" בתפקיד לאלה.
ב-2007 הופיעה חיים בתפקיד משני בסרטו של הבמאי דורון בנבנישתי, "מתוק ומר".
חיים הייתה נשואה לשחקן והזמר בני נדלר והעלתה איתו את האלבום-מופע לילדים "מה עושות האיילות – ככה סתם", שכלל שירים של לאה גולדברג וע. הלל. חלק משירי המופע הוקלטו בקלטות וידאו ואודיו. ב-1993 הם היו חלק מלהקת "שירו", שליוותה את הזמרת שרהל'ה שרון בשיר "שירו" בתחרות האירוויזיון. נדלר וחיים המשיכו בשיתוף פעולה מקצועי גם לאחר שהתגרשו.
חיים אישיים
חיים היתה נשואה לראשונה לבני נדלר.
ביולי 1987 חיים נישאה בשנית למתופף אלון הלל, אותו הכירה בשנת 1981 במהלך העבודה המשותפת שלהם במחזמר "ברנשים וחלומות". לשניים נולדו שני בנים, המוזיקאים יונתן וגלעד (גיגי) הלל.
בגיל 50 אובחנה חיים כחולה במחלת אלצהיימר. ב-18 ביוני 2023, 16 שנה לאחר שהחלה בהתמודדות עם המחלה, נפטרה חיים מהמחלה והובאה למנוחות בבית העלמין ירקון.
מאיר עמית
מאיר עמית (סלוצקי) (17 במרץ 1921 – 17 ביולי 2009) היה לוחם ומפקד בהגנה, אלוף בצה"ל, ראש המוסד השלישי, חבר הכנסת, שר בממשלת ישראל ומנכ"ל כור תעשיות.
נעוריו
עמית נולד בטבריה, בנם של חיה ושמעון סלוצקי, שעלו לארץ ישראל בשנת 1920 מצ'רניגוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. בילדותו עברה המשפחה להתגורר בירושלים ולאחר מכן ברמת גן, שם שימשו הוריו כחברי הוועד. עמית למד בבית הספר היסודי ע"ש בורוכוב בגבעתיים, בבבית הספר המחוזי בגבעת השלושה ולאחר מכן בגימנסיה בלפור שבתל אביב. עם תום לימודיו, בשנת 1939, הצטרף לקיבוץ אלונים, בו היה חבר עד שנת 1952.
שירותו הצבאי
ב-1936, עוד בימי לימודיו בגימנסיה, הצטרף לארגון "ההגנה". ב-1940, זמן מה לאחר סיום לימודיו, התנדב לכוחות הנוטרות ושירת בהם עד 1945. במהלך שירותו עבר קורס מ"כים בשנת 1942 ברמת יוחנן ולאחר שנתיים קורס מ"מים בג'וערה. הוא שימש כמפקד מחלקה בחי"ש, ולאחר מכן, ב-1947, שימש כמפקד פלוגה מרחבית בגדוד "דרור" (גדוד 14) של חטיבת גולני. במלחמת העצמאות לחם בקרבות משמר העמק ועמק יזרעאל והשתתף בשחרור הגליל התחתון. במהלך הקרב על ג'נין נפצע. במבצע חירם היה סגן מפקד גדוד 15 של חטיבת גולני ולאחר מכן נתמנה למפקד הגדוד הממוכן (גדוד 19) של חטיבת גולני שישבה ביבנאל. גדודו של עמית השתתף במבצע חורב, ובמבצע עובדה היו לוחמיו בין ראשוני חטיבת גולני שהגיעו לאילת.
עם סיום המלחמה המשיך עמית לשרת בצה"ל, ב-1950 מונה לסגן מפקד חטיבת גולני וכמה חודשים אחר כך למפקד החטיבה, תפקיד בו שימש בעת קרב תל מוטילה. ב-1951 מונה למפקד פיקוד ההדרכה וב-1952 לראש מחלקת המבצעים במטכ"ל. יצא להשתלמות בבריטניה ובפברואר 1955 נתמנה לראש אג"ם (אגף המטה). בנובמבר 1955 נתמנה למפקד פיקוד הדרום ובאוגוסט 1956 הועלה לדרגת אלוף וחזר לשרת כראש אג"ם, בתפקיד זה תכנן וניהל באותה שנה את מבצע קדש. היה מפקד פיקוד המרכז בשנים 1958–1959. נפצע קשה במהלך צניחה, ואושפז בבית החולים למעלה משנה. נסע ללימודים באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית, בתחילת 1962 מונה לראש אמ"ן.
ראש "המוסד"
ב-26 במרץ 1963 מונה לראשות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בעקבות פרישתו של איסר הראל, ובמשך כתשעה חודשים שימש בו זמנית ראש אמ"ן וראש "המוסד". כיהן כראש "המוסד" עד שנת 1968. במהלך תקופה זו העביר עמית את יחידה 188, היחידה המבצעית של אגף המודיעין, עליה פיקד אל"ם יוסף יריב, למוסד, שם אוחדה עם יחידת "מפרץ", יחידת המבצעים המיוחדים, בשם יחידת קיסריה. בנוסף תמך עמית, כראש אמ"ן וכראש המוסד בהפעלתה המודיעינית של סיירת מטכ"ל. במהלך כהונתו שלח עמית, בשנת 1965, את לוחמי המוסד להתנקש בחיי הפושע הנאצי הרברטס צוקורס. ב-1966 נערך מבצע יהלום שבו ערק הטייס העיראקי מוניר רדפא עם מטוס מיג 21 ונחת בישראל.
עמית הידק את הקשרים עם הכורדים בעיראק ואף ביקר שם מספר פעמים. ערב מלחמת ששת הימים יצא לוושינגטון, ובשובו דיווח כי בניגוד להערכות שר החוץ, אבא אבן, הממשל האמריקני לא יתנגד למכה מקדימה של ישראל על מצרים. לאחר מלחמת ששת הימים עמד עמית על כך שבמסגרת חילופי השבויים ישוחררו אסירי "העסק הביש" שהיו בכלא המצרי משנת 1954 וכן בני הזוג לוץ.
פעילות ציבורית ועסקית
בין השנים 1968–1977 שימש כמנכ"ל "כור תעשיות" - חטיבת התעשייה של ההסתדרות, שהייתה הקונצרן התעשייתי הגדול בישראל.
בינואר 1977 פרש ממפלגת העבודה יחד עם ידידים שכונו "קבוצת עמית" וחבר לד"ש. בבחירות המקדימות הגיע עמית למקום השלישי ברשימת ד"ש לכנסת. נבחר לכנסת התשיעית מטעם ד"ש והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ולאחר מכן שר התחבורה ושר התקשורת בממשלתו של מנחם בגין (עד 15 בספטמבר 1978). עם הפילוג בד"ש (1978) חבר עם קבוצתו למפלגת שינוי להקמת התנועה לשינוי ויוזמה. בשנת 1980 פרש משינוי והצטרף למפלגת העבודה.
לאחר פרישתו מהכנסת פנה לעסקים פרטיים. בשנת 1981 הקים יחד עם חזי כרמל וז'אן פרידמן את "החברה הכללית לשירותי לוויין", שיזמה את פרויקט לוויין התקשורת "עמוס". עמית כיהן בתפקיד יו"ר הדירקטוריון שלה ושל חברת הבת "חלל תקשורת", שהוקמה ב-1993 יחד עם התעשייה האווירית ושותפים נוספים. בין השנים 1982 ל-1984 שימש כיו"ר חברת התעופה הישראלית מעוף נתיבי אויר. בשנת 1985 מונה לדירקטור בחברת ההחזקות "החברה לישראל". בין השנים 1989 ל-2001 היה נציג של איש העסקים סמי שמעון בישראל ושימש כדירקטור בחברת יכין-חק"ל שבבעלותו, ונציגו בדירקטוריון חברת טבע תעשיות פרמצבטיות. בסוף שנות ה-90 שימש כדירקטור בחברת הביטוח "ציון". בנוסף ייצג בישראל את ד״ר ליאו ריכמן, שהקים את חברת אלישרא. לאחר שב-1987 קנתה קבוצת תדיראן את אלישרא, ובתמורה הקצתה לריכמן שישה אחוזים ממניות תדיראן, עמית שימש נציגו בדירקטוריון החברה.
הכנסת כלה
הכנסת כלה היא מצווה ללוות את החתן והכלה לחופה ולשמחם כחלק ממצוות ואהבת לרעך כמוך. מצווה זו כוללת גם סיוע לחתן ולכלה כדי שיוכלו להינשא.
מקור המצוה
הכנסת כלה היא מצוות עשה מדרבנן. מצוות הכנסת כלה מצוינת בברייתא האומרת:
במשנה מצווה זו מצוינת יחד עם הדברים ש"אוכלים פירותיהם בעולם הזה והקרן קיימת לעולם הבא".
פרטי המצווה
מצוות הכנסת כלה היא ללוות את הכלה כשמוליכים אותה לחופה, לשמחה ולספק את צורכי נישואיה.
שיעור המצווה הוא לפי כבודה, לחבבה על בעלה. ויש הסוברים שאין לה שיעור, ככל שיש יותר, מחבב יותר.
צדקה להכנסת כלה
האדם מצווה לבזבז ממונו על הכנסת כלה.
מפאת חשיבותה של המצווה, ונחיצותה הריאלית בחייהם של בני זוג צעירים שאין ידם משגת את הכסף הדרוש, שקדו קהילות ישראל במשך הדורות על מוסדות וקרנות צדקה המיועדים לצורך זה.
ליווי הכלה
בזמן התלמוד הבבלי חלק ממצות הכנסת כלה היה ללות את הכלה מבית אביה למקום החופה או לבית החתן.
ריקוד לפני הכלה
מקלסים לכלה, שרים ומרקדים לפניה ומשמחים אותה.
קיימת מחלוקת במשנה בעניין הריקוד שנהגו לרקוד לפני הכלה כשליוו אותה לחופה, מה אומרים בו:
ההלכה היא כבית הלל.
האיסור לאכול מסעודת חתן ולא לשמחו
ב מובא.
בבאור הביטוי "'עובר בחמישה קולות"' נאמרו כמה פירושים: רש"י מבאר: "מזלזל בחמישה קולות שבירך בהן הקדוש ברוך הוא את ישראל". יש פוסקים שמבארים "לא יזכה לאלו הה' קולות בנחמת ירושלים".
בבאור הקשר בין מתן תורה לשמחת חתן, טען המהרש"א: כי מבואר במשנה "ביום חתונתו - זה מתן תורה" נתינת התורה הייתה חתונתו של ה' עם ישראל. לכן משמח חתן וכלה זוכה לאותם קולות שהיו במתן תורה.
מפרץ קופרן
מפרץ קופרן (באנגלית: Couperin Bay) הוא מפרץ מכוסה קרח בחוף הדרומי של חצי האי בטהובן, בדרום מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בין נקודת פרס, ונקודת ברליוז.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה מן האוויר, על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948
המפרצון מופה בשנת 1960 על ידי ד. סירל (D. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
שמו של המפרץ נתן לו בשנת 1977 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרץ נקרא על שמו של המלחין הצרפתי פרנסואה קופרן; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers,  Coastal-Change and Glaciological Map of the Palmer Land Area, Antarctica: 1947–2009 , U.S. Geological Survey Geologic Investigations Series Map I–2600–C, 1 map sheet, 28-p
אחלציחה
אחַלציחֶה (בגאורגית: ახალციხე, שמות ישנים: "ლომსია"-"לוֹמסיה"; בטורקית: Ahıska, "אהיסקה") היא עיירה בנפת אחלציחה שבדרום-מערב גאורגיה, ובירת מחוז סאמצחה-ג'אוואחתי. היא הוכרזה כעיר בשנת 1840. העיירה ממוקמת בגובה 1,029 מטר מעל פני הים, משני צדי גדות הנהר הקטן פצחובי, המחלק אותה לשניים: העיר העתיקה מצפון לנהר והעיר החדשה מדרומו. פירוש שמה של העיר "אחל-ציחה" הוא: "המצודה החדשה".
היסטוריה
העיר נזכרת לראשונה בכתובים בדברי ימי גאורגיה במאה ה-12. במאות ה-12 וה-13, היא הייתה מקום מושבם של ה"אחלציחלים", שליטי סאמצחה, ששניים מהמהוללים שביניהם היו: שלווה ואיוון אחלציחלי. מהמאה ה-13 ועד למאה ה-17, סאמצחה ואחלציחה בתוכה, נשלטו על ידי משפחות פאודליות של "ג'אקליס". בתקופה זו הייתה גאורגיה מאגר בלתי נדלה לסחר עבדים מתושבי גאורגיה, בעיקר נערים ונערות, שהיו נמכרים מדי שנה בשוקי העבדים באחלציחה, טבריז, טרבזון וקונסטנטינופול.
בשנת 1576 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית, ומשנת 1628 הפכה למרכז נפת אחלציחה. ב-27 באוגוסט 1828, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, כבשו את העיר 9,000 חיילים רוסים תחת פיקודו של גנרל (פילדמרשל) פסקביץ' (Иван Фёдорович Паскевич), מידי 30,000 חיילים טורקים, תחת פיקודו של קיוס מחמוט פאשה. ב-4 במרץ 1929 עשו הטורקים ניסיון לכבוש מחדש את אחלציחה, תחת פיקודו של אחמד פאשה, וניגפו. בסופו של דבר ניתנה העיר לאימפריה הרוסית, במסגרת הסכם אדריאנופול משנת 1829, בתחילה כחלק מפלך כותאיסי ולאחר מכן פלך טביליסי.
יהודי אחלציחה
יהודי אחלציחה הגיעו לאחלציחה יחד עם תושביה האחרים כבר במאה ה-12, ומילאו תפקיד חשוב בהתפתחותה של העיר. עם הכיבוש העות'מאני, במאה ה-16 הורע מצבם כמו לתושביה הנוצרים של העיר. למרות זאת, נבנה, בשנים 1741–1742, בית כנסת גדול, ומאוחר יותר גם תלמוד תורה.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית הפכה לעיר מסחר חשובה. בשנות השמונים של המאה ה-19 נבנה בית כנסת נוסף.
בשנת 1951, בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, נסגר בית הכנסת הישן של הקהילה. ובית הכנסת שנבנה במאה ה-19 הוחרם והוסב לבית תרבות.
צבי יעבץ
צבי יעבץ (Yavetz; 26 באפריל 1925 – 8 בינואר 2013) היה היסטוריון ישראלי שהתמחה בהיסטוריה של רומא העתיקה, ממייסדי הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב ופרופסור בה, חתן פרס ישראל במדעי הרוח לשנת 1990.
תחילת דרכו
יעבץ נולד בשם צבי צוּקֶר בצ'רנוביץ שבצפון בוקובינה, אז חלק מרומניה, בן לעמליה ואריה צוקר. סבו מצד אמו, הרב משה (מוישה) יעבץ, היה פקיד ראשי במבשלת בירה בצ'רנוביץ. סבו מצד אביו, נחמיה, היה בעל בית חרושת לטקסטיל, שאותו ירש אביו (בית החרושת קיים עד היום).
גדל בבית ציוני-חילוני, שפת אמו הייתה גרמנית. סבו מצד אמו לימד אותו עברית (בהברה אשכנזית) מגיל חמש. בילדותו למד בבית ספר פרטי, שם למד צרפתית, גרמנית ולטינית, בבית למד עם מורים פרטיים. למד בתיכון רומני. ב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה עירו לשליטת ברית המועצות, ואז למד בגימנסיה סובייטית רוסית, אוקראינית ויידיש. עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 עברה העיר לשליטה נאצית, ויעבץ, כיהודי, נפל קורבן לחוקים הנאציים נגד יהודים ונכלא בגטו. לאחר פטירת אמו בגטו נשלח ברכבת לטרנסניסטריה, אולם קפץ מן הרכבת והצליח לשוב לבית הוריו. בעזרת כספים שהוסתרו על ידי אמו הצליח, יחד עם עוד שמונה עשר פליטים יהודים, לברוח מרומניה בדרך הים, תוך מתן שוחד לפקידים רומנים. הם נחתו בחופי טורקיה, שהתכוונה להעבירם חזרה לרומניה, אולם בעקבות שביתת רעב של הפליטים הם הועברו לרשות הבריטים, ששלחו אותם לקפריסין. יעבץ הצליח להגיע לארץ ישראל בעזרת חיילים ארצישראלים ששירתו בצבא הבריטי ושהו בקפריסין, בהם אורי יפה ומיכאל אבן-ארי (לימים פרופסור באוניברסיטה העברית). לאחר מלחמת העצמאות שינה את שם משפחתו מ"צוקר" ל"יעבץ" – שם משפחתם של סבו וסבתו מצד אמו, שנרצחו בשואה.
עם עלייתו לארץ ישראל התגייס לפלוגה ג' של הפלמ"ח באשדות יעקב, שמפקדה היה אורי יפה. בשנת 1945 החל ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה, סוציולוגיה ולימודים קלאסיים לתואר שני (באותה תקופה הלימודים היו ישירות לתואר שני). מוריו הבולטים היו אביגדור צ'ריקובר וריכרד קבנר בהיסטוריה, מרטין בובר בסוציולוגיה, ומשה שוובה וחיים וירשובסקי בלימודים קלאסיים. באותה תקופה עבד לפרנסתו כשמש בבית ספר לחירשים-אילמים. במלחמת העצמאות לחם בגדוד החמישי של חטיבת הראל ונלחם בפרוזדור ירושלים, בנגב עד ביר גפנה, ובמבצע עובדה עד אילת. בשל השתתפותו במלחמה, שקטעה את לימודיו, סיים את התואר השני רק ב-1951.
באקדמיה
ב-1956 הזמינוֹ חיים לבנון, שהיה ראש עיריית תל אביב-יפו, להיות הדקאן הראשון של הפקולטה למדעי הרוח (שהייתה אז באבו כביר). יעבץ היה ממקימי אוניברסיטת תל אביב ועמד בראש החוג להיסטוריה כללית מראשיתו בשנת 1956 ועד יציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 1990. בשנים 1956–1960 לימד במקביל באוניברסיטה העברית בירושלים, בה היה ראש המחלקה להכשרת מורים תיכוניים. ביולי 1964 מונה לדיקאן הפקולטה למדעי הרוח, תפקיד בו כיהן עד אמצע שנת 1966. בינואר 1966 הועלה לדרגת פרופסור חבר, וב-1968 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. שהה בשבתונים וכפרופסור אורח בגרמניה באוניברסיטאות מינכן, פרנקפורט וברלין; בצרפת; בבריטניה באוניברסיטת אוקספורד; ובארצות הברית באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1962 נשלח על ידי המחלקה לקשרי חוץ של משרד החוץ לסייע בהקמת הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה באדיס אבבה, תפקיד בו כיהן עד תחילת 1964. בין השנים 1964–1966 לימד במכללת אורנים. בשנות ה-70 סייע בהקמת מכללת בית ברל, והיה בה יועץ אקדמי, דיקן ויו"ר המועצה האקדמית. כן סייע בהקמת מכללת תל חי, הקים את הלימודים האקדמיים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה ובשנת 1979 ייסד את כתב העת להיסטוריה "זמנים". משנת 1990 עד שנת 2010 כיהן במשך שלושה חודשים בשנה כפרופסור מחקר (distinguished professor) בסיטי קולג' של ניו יורק (CUNY).
בשנת 1969 הופיע בלונדון בתוכנית טלוויזיה של ה-BBC בוויכוח על הסכסוך הישראלי-ערבי. הופעתו עוררה פולמוס גדול בישראל. חלק מהדוברים טענו שמדבריו השתמעה תמיכה בעמדות שנגדו את הקו הישראלי כמו תמיכה בזכות השיבה, בעוד אחרים טענו שהופעתו הביאה כבוד לישראל וכי דבריו הוצאו מהקשרם.
יעבץ כיהן בשנת 1970 בראשות ועדה שבחנה את מערכת המרכז לתרבות של ההסתדרות, אולם התפטר מראשות הוועדה טרם שסיימה את עבודתה. בשנת 1978 מונה למליאת רשות השידור ולחבר הנאמנים של הבימה.
צבי יעבץ היה נשוי לדבורה, שהייתה מורה בישראל ובאדיס אבבה; אב לשני בנים. בנו, עדו יעבץ, הוא פרופסור חבר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב. נפטר בשנת 2013, והובא למנוחות בקיבוץ תל יצחק.
ספרים שכתב
‫* מרידות עבדים ברומי / צבי יעבץ, זאב רובינזון‬; ‫[תל אביב]: אוניברסיטת תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1983. ‫* קלאודיוס ונירון: משיטתיות לחובבנות; ‫ תל אביב: דביר, תשנ"ט 1999. ‬
פלג המנחה
פּלג המנחה (מארמית; בתרגום חופשי לעברית: מחצית המנחה) הוא נקודת האמצע שבין מנחה קטנה לסוף היום. מונח זמן זה משמש בהלכה היהודית. שימושים מרכזיים בימינו הם להגדרת זמנה של תפילת מנחה ולהגדרת זמן הדלקת נרות חנוכה. שעת פלג המנחה מוגדרת בשעון של שעות זמניות, כשעה העשירית ועוד שלושת רבעי השעה, או שעה ורבע לפני הלילה.
היום נחלק לשתים עשרה שעות זמניות. מחלקים את אורך היום - מעלות השחר ועד לצאת הכוכבים, ויש אומרים מהנץ החמה ועד לשקיעת החמה - לשנים עשר חלקים, וכל חלק השנים עשר מן היום נקרא שעה זמנית. זמנה של מנחה קטנה מתחיל מתשע וחצי שעות זמניות מתחילת היום ומסתיים בסוף השעה השתים עשרה. נמצא שיש שתים וחצי שעות זמניות מתחילת זמן מנחה קטנה עד סוף היום. פלג המנחה הוא מחצית מאותו הזמן, כלומר: שעה ורבע לאחר תחילת זמן מנחה קטנה ולפני סוף היום.
חישוב הזמן
היום ההלכתי מחולק ל-12 חלקים שווים, וכל חלק כזה נקרא "שעה זמנית". פלג בארמית משמעו חלק, ובהקשר כאן, חצי. חצי, או אמצע זמן המנחה הוא אמצע הזמן שבין שעת מנחה קטנה, שהוא זמן הקרבת קרבן התמיד בבית המקדש ובין סוף היום. זמנה של מנחה קטנה הוא שעה 9 וחצי ביום, ולכך יש להוסיף חצי של (ההפרש עד סוף היום) כלומר השעה העשירית ועוד שלושת רבעי השעה. בגמרא אנחנו רואים חילוק בין פלג המנחה קמא (הראשון, מ- ועד ) לבין פלג המנחה בתרא (אחרון, בין  ללילה).
שימושים הלכתיים
במקור מחלוקת התנאים היא לגבי זמן הקרבת קורבן תמיד של בין הערביים.
אלכסנדר גולד
אלכסנדר ג'רום גוּלד (באנגלית: Alexander Jerome Gould; נולד ב-4 במאי 1994) הוא שחקן ומדבב יהודי-אמריקאי. גולד מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור שיין בוטווין בסדרה "העשב של השכן" (2005–2012) של רשת שואוטיים, ובעבור דיבוב קולו של נמו בסרט "מוצאים את נמו".
ביוגרפיה
בסוף צילומי העונה האחרונה של "העשב של השכן" באביב 2012, גולד השתתף בפרויקט נתיב, והתגורר בישראל כמעט שנה.
קריירה
הוא התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל שנתיים, בסדרה נקודת המבט של ביילי קיפר.
גולד ידוע בעיקר כשיין בוטווין בסדרת הטלוויזיה האמריקאית ברשת שואוטיים "העשב של השכן" לצד מרי-לואיז פרקר. בנוסף, הוא תרם את קולו לסרט האנימציה משנת 2003 של אולפני פיקסאר "מוצאים את נמו" כנמו. כמו כן הוא שיחק בסדרות פופולריות רבות בתפקידי אורח כמו "מלקולם באמצע", "אלי מקביל", "מחשבות פליליות", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "החיים על פי נד", "על טבעי" ועוד.
בשנת 2004 אף כיכב כדייוויד קולינס בהפקה מחודשת של רשת The WB של אופרת הסבון משנות ה-60 וה-70 "צללים אפלים" (Dark Shadows). הפיילוט נדחה על ידי The WB ומעולם לא שודר.
בשנת 2016 שב לדבב בדמותו של נמו בסרט ההמשך "מוצאים את דורי".
חיים אישיים
ביוני 2018, גולד התחתן עם ליבה הול; הם מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אנדראס קלודן
אנדראס קלודן (בגרמנית: Andreas Klöden, נולד ב-22 ביוני 1975 במיטווידה שבסקסוניה), הוא רוכב אופניים גרמני שפרש מרכיבה מקצועית. בין הישגיו הבולטים הם מדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000), והמקום השני בטור דה פראנס ב-2004 ו-2006. בחלק משנותיו בדבוקה המקצוענית נחשב קלודן לאחד מהרוכבים הטובים בעולם במרוצי קטעים, אך הקריירה שלו ידעה עליות ומורדות בשל פציעות.
קריירה
לפני שהפך למקצוען, קלודן זכה במדליית ארד באליפות העולם נגד השעון עד גיל 23 בשנת 1996, וכמו כן ניצח שני קטעים בטור של ארמון רינהלד בשנת 1997. ב-1998 הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת דויטשה טלקום, ובשנה הראשונה שלו כמקצוען הוא זכה בטור של סקסוניה התחתונה וניצח בפרולוג של הטור של נורמנדי. ב-1999 הוא ניצח קטע בטור של אלגרבה בפורטוגל.
שנת 2000 הייתה מוצלחת עבור קלודן. הוא זכה בשנה זו בדירוג הכללי של מרוץ הקטעים החשוב, פריז - ניס, וכמו כן זכה בטור של חבל הבסקים. באולימפיאדת סידני הוא זכה במדליית הארד במרוץ הכביש, לאחר שסיים במקום השלישי אחרי יאן אולריך ואלכסנדר וינוקורוב, שרכבו איתו מספר שנים בקבוצת טלקום. למרות הצלחתו המוקדמת, הוא סבל מפציעה בשלוש השנים הבאות, ולא זכה בהן באף מרוץ. הוא לא היה יכול להשתתף בטור דה פראנס של 2003 כפי שתכנן, עקב שבר בעצם העוקץ.
ב-2004 קלודן חזר להתחרות וניצח באליפות גרמניה במרוצי כביש, ובכך המשיך את רצף הזכיות של קבוצת טי-מובייל (השם החדש של קבוצתו) באליפות זו, רצף שהחל בזכייתו של ברנד גרון בשנת 1993. את הטור דה פראנס של אותה שנה הוא החל כפועל של יאן אולריך; הוא לא ניצח באף קטע בטור, אך סיים במקום השני הכללי לאחר שלקח את המקום השני מאיוואן באסו בקטע האחרון נגד השעון. בעקבות ההישג, עלה קלודן לתודעה העולמית של ענף האופניים. למרות שקיבל הצעות לעבור לקבוצות אחרות ולשמש כמוביל שלהן, הוא החליט להישאר בקבוצת טי-מובייל עם אולריך.
בטור דה פראנס של 2005, קלודן נחשב יחד עם חבריו לקבוצה, יאן אולריך ואלכסנדר וינוקורוב, כמועמד מוביל לזכייה. הוא תרם להצלחה הקבוצתית של טי-מובייל במרוץ זה, שבו אולריך סיים שלישי ווינוקורוב סיים חמישי. בקטע מספר 8 הוא סיים במקום השני, לאחר שהפסיד במיאוץ מותח בקו הסיום לפיטר וינינג. מאוחר יותר, הוא נאלץ לפרוש מהטור בקטע מספר 17, לאחר שנפל במהלך הקטע הקודם ושבר עצם בשורש כף ידו.
בשנת 2006 קלודן זכה במרוץ הקטעים רג'יו-טור. קלודן היה אחד מהמועמדים הגדולים ביותר לניצחון בטור דה פראנס באותה שנה, מאחר שיאן אולריך, אלכסנדר וינוקורוב ואיוואן באסו לא פתחו את המרוץ בשל פרשת מבצע פוארטו. בקטע השני בהרים של הטור, הוא נישל מהקבוצה המובילה, ובעקבות כך איבד כדקה וחצי. אף על פי כן, הוא רכב היטב בקטעי ההרים הבאים והתקדם בדירוג הכללי. בקטע 17, הוא היה חלש בטיפוס בז'ו פלאן, אך חזר לקבוצה המובילה בעת הירידה, בזכות עזרת חברו לקבוצה, פטריק שינקוויץ. הוא סיים במקום השני בקטע נגד השעון, ובעקבות כך עלה מהמקום הרביעי לשלישי בדירוג הכללי. הוא סיים לבסוף במקום השני הכללי במרוץ, לאחר הדחת המנצח, פלויד לאנדיס שהתגלה כמשתמש בחומרים אסורים.
ב-2008 ניצח קלודן בטור דה רומאנדי. הוא נטל את ההובלה במרוץ לאחר הקטע השלישי שבו ניצח, ונשאר במקום הראשון עד לסוף במרוץ. בחודש יוני הוא סיים במקום השני הכללי בטור של שווייץ, מרוץ הכנה לטור דה פראנס, ובנוסף סיים עם כל קבוצת אסטנה במקום הראשון בדירוג הקבוצתי. הוא לא היה יכול לקחת חלק בטור דה פראנס, בעקבות השעייתה של אסטנה מהטור באותה שנה, שנגרמה כתוצאה מפרשיית הסמים של וינוקורוב בטור של 2007. ב-2009 סיים במקום השישי בדרוג הכללי בטור דה פראנס ובסוף אותה עונה עבר לקבוצת רדיושק.
בעונת 2010 לא זכה קלודן בהישגים משמעותיים; הוא סיים את הטור דה סוויס במקום ה-8 ואת הטור דה פראנס במקום ה-14. ב-2011 פתח קלודן את העונה בצורה טובה; הוא סיים שני במרוץ פריז - ניס, ניצח במרוץ הקטעים הספרדי הטור של חבל הבסקים וניצח בשני קטעים נגד השעון במרוצים קריטריום אינטרנשיונל וג'ירו דל טרנטינו. בשבוע הראשון של הטור דה פראנס הוא רכב היטב והיה מדורג במקום החמישי בדרוג הכללי. אולם, נפילה בה היה מעורב בקטע ה-9 גרמה לפציעתו ובעקבותיה פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-13. באוקטובר 2013, לאחר 16 שנים בדבוקה המקצוענית, הודיע קלודן על פרישה.
פאול הנרייד
פאול גיאורג יוליוס פרייהר הרנרייד ריטר פון ואסל-ולדינגאו (בגרמנית: Paul Georg Julius Freiherr von Hernried Ritter von Wasel-Waldingau; 10 בינואר 1908 – 29 במרץ 1992) היה שחקן קולנוע אוסטרי ובמאי קולנוע הידוע ביותר בשל תפקידיו בסרטים הוליוודיים החל משנות ה-40 כגון "קזבלנקה", וכאחד מראשוני במאי הטלוויזיה.
ביוגרפיה
הנרייד נולד בעיר טריאסטה (כיום באיטליה) בעת שזו הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית, בן למשפחת בנקאים אריסטוקרטית ממוצא וינאי. הוא למד תיאטרון בווינה והופיע על הבמה בהדרכת הבמאי הידוע מקס ריינהרדט. החל בקריירת המשחק שלו בקולנוע בגרמניה בשנות ה-30, ובשנת 1935 היגר לבריטניה. ב-1939 שיחק בסרט "היה שלום, מר צ'יפס" לצידם של רוברט דונאט וגריר גרסון. באותה שנה עבר להוליווד.
בשנת 1942 הופיע בשני הידועים שבסרטיו. בסרט "ועתה, הנוסע" שיחק גבר נשוי שבו מתאהבת אישה מעורערת בנפשה, אותה גילמה בטי דייוויס, אשר יצרה את אחת הדמויות הקולנועיות המזוהות ביותר עם אישיותה. בסרט זה יצר הנרייד מחווה קולנועית עליה חזרו רבים, עת הצית שתי סיגריות, והעביר אחת מהן לדייוויס.
סרט נוסף מאותה השנה הוא "קזבלנקה", שבו שיחק הנרייד את דמותו של ויקטור לאזלו, לוחם חירות צ'כי ובעלה של אילזה (אינגריד ברגמן), המגיע ביחד עם אשתו לקזבלנקה הנשלטת על ידי צרפת של וישי, ומסתבך במשולש אהבים עם בעל מועדון לילה בשם ריק בליין (המפרי בוגרט), אהובה של אילזה מן העבר. תפקידו של הנרייד זכור בשל הסצנה שבה הוא מסית את כל באי מועדון הלילה לשיר בקול רם את המנון צרפת, המרסייז, על מנת להשתיק את הנאצים המזמרים את השיר "משמר הריין".
ב-1962 השתתף בסרטו של וינסנט מינלי, "ארבעת פרשי האפוקליפסה" וב-1965 בסרט "מבצע חץ מקשת".
הנרייד מת מדלקת ריאות בשנת 1992 בביתו, בסנטה מוניקה שבקליפורניה.
בוריס צ'ירקוב
בוריס צ'ירקוב (ברוסית: Борис Чирков; 13 באוגוסט 1901 – 28 במאי 1982) היה שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי. זכה 4 פעמים בפרס סטלין, בשנת 1950 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות ובשנת 1975 קיבל תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע קיבל מספר עיטורים לרבות 3 פעמים עיטור לנין.