לורה_קליפורד_ברני
חיים פרטיים
לורה ברני, בתם של אלברט ברני ואליס פייק בארני נולדה ב-30 בנובמבר 1879, בוושינגטון די סי. אביה של לורה שהיה תעשיין עשיר ובעל הון. אמה, אליס פייק ברני הייתה משוררת, אמנית, מוזיקאית ופעילה חברתית. במהלך שנות ילדותה זכתה לורה לחינוך ממורים פרטיים ומאומנת צרפתייה. בשנת 1886 נשלחו לורה ואחותה נטלי ללימודים בצרפת. כשלוש שנים מאוחר יותר, עברה לורה ביחד עם משפחתה לפריס, שם למדה אומנות ופיסול. בפריז פגשה לראשונה מאמינים בהאיים כמו מאי אליס בוולס, קנדי בהאי שבעקבותיו החליטה לשנות את דתה לבהאית. בעקבות לורה שינתה גם אמה, אליס את דתה. שינויי הדת של לורה ואליס גררו תגובות ציבוריות רבות, עקב היותן דמויות ידועות ומוכרות בקהילה בוושינגטון. תגובות אלו השפיעו גם על אלברט ברני, שהחליט לעזוב את ביתם שבוושינגטון ולעבור לאירופה עם אחותה של לורה, נטלי. אלברט נפטר ב-5 בדצמבר 1902 במונטה קרלו. את בעלה לעתיד, איפוליט דרייפוס, פגשה לורה בשנת 1900 בפריס. איפוליט היה דוקטור למשפטים, והפך לאזרח הצרפתי הראשון שקיבל על עצמו את הדת הבהאית. בשנת 1903, יצאו בני הזוג לביקור משותף בעכו. העיר עכו הפכה למרכז החיים של לורה במשך שנתיים נוספות, מתוך רצון ללמוד פרסית ולחזק את הקשר עם עבד אל-בהאא'. במהלך תקופה זו החלה לשאול את עבד אל-בהאא' שאלות בנושאי פילוסופיה, ותאולוגיה נוצרית. תשובתיו אוגדו מאוחר יותר על ידי לורה לכדי "תשובות לכמה שאלות". בשנת 1904 מימנה לורה את נסיעתו של החוקר הבהאי הפרסי, מירזא אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני לארצות הברית במטרה להפיץ את הדת הבהאית באופן נרחב. בשנות 1905–1906, יצאו לורה ואיפוליט לטיול משותף באיראן, בקווקז, ברוסיה ובטורקמניסטן בה נבנה בית התפילה הבהאי הראשון. במקביל, המשיכה לורה לעבוד על הספר תשובות לכמה שאלות עד לכדי פרסומו בשנת 1908. מאוחר יותר באפריל 1911, התחתנו בני הזוג ושינו את שם משפחתם ל"ברני-דרייפוס". בשנת 1912, התלוו בני הזוג דרייפוס למסע הפצת הדת הבהאית ביחד עם עבד אל-בהאא'. מסע זה החל באירופה והסתיים בארצות הברית. במהלך טיול זה אירחו בני הזוג את עבד אל-בהאא' בביתיהם בוושינגטון ובפריז. בשנת 1914, לאחר בקשת עבד אל-בהאא, יצאו לורה ואיפוליט להפיץ את הדת במזרח הרחוק. במהלך סיור זה הגיעו בני הזוג ליפן, קוריאה, סין, הודו, פרס ולבסוף לצרפת. פרוץ מלחמת העולם הראשונה חייב את איפוליט לחזור לצרפת ולהתגייס. במקביל, הצטרפה לורה לצלב האדום ולחברת אמבולנסים אמריקאית (American Ambulance Corps). בעקבות תרומתה בטיפול בפצועי המלחמה ועבודתה החברתית-פילנתרופית זכתה לורה בשנת 1925 לתואר הכבוד הגבוה ביותר בצרפת - "Chevalier". בשנת 1918, עזרה לורה בהקמת בית החולים הראשון לילדים באבניון ועבדה בבית חולים לפליטי המלחמה במספר מחלקות שונות. מעבר לכך, לורה הצטרפה לפעילות חינוך וסיוע פיזי ומנטלי לנכי המלחמה בבית החולים הצבאי במרסי. לאחר המלחמה, היו בני הזוג דרייפוס המאמינים המערביים הראשונים שביצעו את מצוות עליית הרגל למקומות הקדושים. בשנת 1920 ביקר שוגי אפנדי את בני הזוג בפריס. במהלך הביקור העמיקו את קשריהם עקב הבנתם בתחומי האומנות, הפיסול והאדריכלות, שעניינו מאוד את שוגי אפנדי. כשנה מאוחר יותר, בשנת 1921 קרא שוגי אפנדי לבכירי המאמינים להגיע לעכו מכל קצוות תבל עקב מותו של עבד אל-בהאא'. בזמן קבלת הבשורה, שהו לורה ואיפוליט בבורמה והחליטו להגיע לעכו. עם הגיעם לארץ הקודש, התייעץ שוגי אפנדי עם בני הזוג על עתיד הדת הבהאית ועל הצורך בהקמת בית הצדק העולמי. הייתה זו העלייה האחרונה לרגל שביצעו בני הזוג. לאחר מכן, המשיכו לורה ואיפוליט ללמד על הדת הבהאית בעיקר באירופה וארצות הברית. כמו כן, הקדישה לורה את מרבית זמנה בתרומה לחברה ולאנושות. היא ייסדה את "ועדת לייסון", ארגון בינלאומי שתכליות היא קידום ההבנה והשיח בין אוכלוסיות, גזעים, מעמדות ומגדרים שונים. בעקבות פעילותה הענפה, הפכה לורה לאישה היחידה שלקחה חלק בוועדת החינוך של חבר הלאומים כבר החל משנת 1926. בשנת 1928 נפטר איפוליט דרייפוס לאחר מחלה ארוכה והתדרדרות גופנית איטית. לבני הזוג לא היו ילדים ואילו לורה ניסתה למלא את החלל והבדידות שהותיר לה בעלה על ידי התקרבות לדת. כשלוש שנים מאוחר יותר איבדה לורה גם את אמה, אליס דרייפוס. למרות אובדנה הרב, המשיכה לורה את פעילותה בחבר הלאומים ופעילותה החינוכית. כתוצאה מכך, זכתה לורה לתואר "Officier " בשנת 1937 על ידי חבר הכבוד הצרפתי. מעבר לכך, היא גם הפכה לנאמנה בקרן מונרו ע"ש הנשיא ג'יימס מונרו. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה אולצו לורה ואחיותיה לעזוב את פריז עקב היותן אזרחיות אמריקאיות. לאחר שחזרו לוושינגטון, ייצגה לורה את מועצת הנשים הלאומית בארצות הברית בנושאי יחסי גזעים ומגדרים. כמו כן, היא העניקה פרסי אומנות הנושאים את שמה של אמה בקרב קהילת האמנים של וושינגטון וגם פתחה תערוכות המציגות את יצירותיה של אליס. בתערוכה הראשונה שנערכה בשנת 1941 נכחה אפילו אשת הנשיא - אלינור רוזוולט. בשנת 1944, נשלחה לורה על ידי שוגי אפנדי לארגן את חגיגות המאה להולדת הדת הבהאית בעיר וילמט, אילנוי. עם סיום הלחימה, חזרה לורה לפריז וגילתה שחלק מחפציה נלקחו על ידי הנאצים. בין הדברים שנגנבו נמנה היומן שתיעד את נסיעותיה המשותפות עם עבד אל-בהאא', אותו תכננה לערוך ולשלוח לשוגי אפנדי. בשנותיה האחרונות שהתה לורה בעיקר לבדה ובקרבת ביתה עקב השיתוק שחוותה כתוצאה ממחלת השיגרון. למרות השיתוק, לורה תפקודה השכלי של לורה היה מבריק עד ימיה האחרונים. בשנת 1960, החליטו לורה ואחותה נטלי לתרום את ביתה של אמם כדי להפוך אותו לגלריה לאומנות ולמופעים תרבותיים. מאוחר יותר, תרמו גם את יצירותיה של אליס למוזיאון האומנות האמריקאית. ב-19 באוגוסט 1974, נפטרה לורה כשהייתה בת 94. היא נקברה בבית הקברות "פאסי" בפריז. מותה הוזכר בחדשות ובעיתון בוושינגטון ובפריז. במקביל, פרסם בית הצדק העולמי הודעה המכירה בתרומתה העצומה של לורה לדת הבהאית.