cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תכנון עירוני של ברצלונה
הדיקטטורה של פרנקו והתוכנית המחוזית
בשנת 1952 אירחה ברצלונה את הקונגרס האוכריסטי הבינלאומי ה-35, שאיפשר את פיתוחה של שכונה חדשה המכונה קונגרסו, עם מתחם דיור שתוכנן על ידי ג'וזפ סוטראס, קרלס מרקס ואנטוני פינדה המתחם, בגודל 165 דונם, כלל אזור מגורים בעל 3,000 יחידות דיור, 300 מקומות מסחריים, כנסייה (קהילת סן פיו X) ושירותי רווחה ומתקנים שונים של בתי ספר, ספורט ותרבות, עם בלוקים פתוחים וסגורים לסירוגין. בנוסף, בשאר חלקי העיר בוצעו מספר שיפוצים, כגון פתיחת שדרות פרינסיפה דה אסטוריאס (כיום ריירה דה קאסולס) ואינפנטה קרלוטה (כיום ז'וזפ טאראדלס); הוצבה מזרקה מונומנטלית. ההצטלבות של גראן ויה דה לס קורטס קטלאנס ופסץ' דה גראסיה, פרי עבודתו של ז'וזפ סוטראס; וכיכר קאלבו סוטלו – כיום פרנצ'סק מאצ'יה – עוצבה על ידי ניקולאו מריה רוביו אי טודורי.
ב-1957 נפתח החלק הראשון של הטיילת (Paseo Marítimo), רעיון שעלה בשנות ה-20 אך לא פותח אז, וקודם עם הפרויקט של אנריק ג'ירלט אי אורטט. מצד שני, מחסור הדיור ופיתוח היכולת לספק ולהכיל את העלייה החדשה, הוביל לחקיקת תוכנית הדחיפות החברתית משנת 1958, שהובילה לבניית בלוקים גדולים של דיור סוציאלי בשכונות בפריפריה, כמו לה ורנדה, טורה לובטה, לה טריניטט ו-ורדום.
גם הזונה פרנקה, אזור תעשייתי ללא מכס הממוקם בין הר מונז'ואיק, הנמל והליוברגט, הוקם באותה תקופה. הרעיון עלה בשנת 1900, עקב אובדן השוק הקולוניאלי בקובה, וקודם על ידי "קידום העבודה הלאומית" (Fomento del Trabajo Nacional), ישות שהזמינה את הפרויקט מגווילם גראל. עם זאת, מכשולים בירוקרטיים, מתווה של מספר פרויקטים שלא יצאו אל הפועל ומלחמת האזרחים עיכבו את בנייתו עד שנות ה-60, אם כי כאזור תעשייתי, תוך נטישת הרעיון של זונה פרנקה. בנוסף לאזור התעשייה עצמו, מוקמו בגזרה כמה שכונות מגורים, כמו קאזה אנטונז, קאן קלוס, לה ויניה ופולבורין. ב-1967 הוקם באזור מרקברנה, שוק מזון סיטונאי מרכזי שסיפק את צורכי העיר. ב-1993 נוצר גם אזור הפעילויות הלוגיסטיות (Zona d'Actividades Logísticas או בקיצור ZAL), המוקדש לפעילויות לאחר ייצור ופעילויות קדם-מסחריות.
ג'וזפ מריה דה פורציולס היה ראש העיר בין השנים 1957–1973, תקופה ארוכה המכונה "עידן פורציולס", אשר בלטה בתכנון העירוני בשל השתוללותו הספקולטיבית וניתנה לה עדיפות על ידי האמנה העירונית משנת 1960, שהעניקה למועצת העיר סמכויות רחבות בתחומים רבים, כולל תכנון עירוני. פורציולס הקים את מועצת הדיור העירונית, שפיתוחיה כללו יצירת שיכונים גדולים, כגון מונטבאו (1958–1961), דרום-מערב בזוס (1959–1960) וקניילס (1974). חלק מפעולות הפיתוח העירוני של תקופה זו היו חיוביות, כגון כיסוי רחוב אראגון, הרחבה של גראן ויה לכיוון מארסם (Maresme), התאמה של חוף הים של מונז'ואיק והטיילת ברצלונטה; עם זאת, ההשתוללות הספקולטיבית של פעולות נדל"ן גדולות יצרה אי שביעות רצון עממית שהביאה למה שכונה "תנועות חברתיות עירוניות", ששילבו את אי הנוחות שנוצרה מההידרדרות של הפריפריה העירונית עם מחאה פוליטית נגד משטר פרנקו. דוגמאות לכך היו ההתנגדות למתווה החדש של כיכר לספס שנגרמה על ידי פתיחת כביש הטבעת הראשון (רונדה דל מיג) ותגובה כנגד התוכנית החלקית של ואלבונה, טורה בארו וטריניטט, שאורגנה על ידי עמותה שכונתית בשם "תשע שכונות" (Nueve Barrios) והולידה מאוחר יותר את שמו של רובע חדש בעיר.
למרות העלייה ההתפתחותית, היו מספר ניסיונות לארגון מחדש עירוני, כמו תוכנית האב למטרופולין של ברצלונה (1966), אשר ביקשה להתאים את הרווחיות והבנייה העירונית, אם כי אופייה המנחה לא הוביל למעשי התממשות; ומה שנקרא תוכנית ברצלונה 2000 (1970), ניסיון אוטופי לקבוע קריטריונים לעיר העתידית, שבה הודגשה החשיבות שניתנה לתשתיות, תוך התחייבות מציאותית לאופי הפרוע של הצמיחה העירונית. באותה השנה (1970) צץ פרויקט לתערוכה אוניברסלית ב-1982, שקידם את פתיחתן של שדרות גדולות בעיר, וביניהן ציר אנכי שיקשר בין פלאזה דה אספנייה עם ואלס דרך מנהרת ואלוידררה, וגראן ויה נורטה שהצטלב עם רחובות ז'וזפ טראדלס וטראבסרה דה גרסיה שהשתרעו עד סנטה קולומה; כל זה לא התממש לבסוף. בשנת 1969 אושרה גם תוכנית וילאלטה להקמת מתקני טיהור לטיפול בשפכי העיר.
בין השנים 1964–1972 פותחה תוכנית דה לה ריברה, שמטרתה הייתה פיתוח רצועת חוף הים המזרחית של העיר, מברצלונטה ועד בזוס, בשטח כולל של 2,250 דונם. התכנית הוכנה בידי האדריכל אנטוני בונט אי קאסטלנה (Antoni Bonet i Castellana). הוא התבסס על דה-תיעוש של האזור, והציע יצירת מגה-מבנה של שבעה בלוקים גדולים בגודל 500X500 מטרים של דיור יוקרה. הפרויקט עבר הליך ניהולי ארוך, והוא נכלל בתוכנית המחוזית רק בשנת 1970. עם זאת, בשנת 1972 ביקשה המחלקה לתכנון ערים במועצת העיר לערוך מחדש את הפרויקט, עקב התנגדות שכנים ואיגודים מקצועיים, אשר הוקיעו את הניסיונות הספקולטיביים של החברות שמימנו את הפרויקט, כך שהוא בהחלט נותר משותק. עם זאת, ככל שחלף הזמן התוכנית הוכרה כניסיון לחדש את התכנון העירוני של ברצלונה, בהתאם למגמות בינלאומיות כמו התחדשות עירונית או שיפוץ עירוני, ושיפוץ החוף נשאר בדמיון הקולקטיבי, שבוצע לבסוף בהכנות לאירוע המשחקים האולימפיים.
לבסוף, הפעולות בשטחים הירוקים בתקופת הדיקטטורה התמקדו יותר בתחזוקה ושיקום של אזורים קיימים מאשר ביצירת שטחים חדשים. בשנת 1940 לואיס רידור, יוזם הגינון בקטלוניה, הופקד על הפארקים והגנים בתחומי העיר. פעולותיו כללו את גן אוסטריה – הממוקם במתחם פארק גואל – פארק מונטרולס, פארק סרוונטס והתערבויות שונות בהר מונז'ואיק שמטרתן לחסל אזורי פחונים, פרויקט שהמשיך יורשו, יואכים קאסמור, עם יצירתם של כמה גנים נושאיים, כגון גני מוסן קוסטה טי ליוברה (Mossèn Costa i Llobera gardens), המתמחים בצבריים וסוקולנטים, וגני מוסן סינטו ורדגואר (Mossèn Cinto Verdaguer gardens), המוקדשים לצמחי מים, צמחי בולבוס נוי וצמחי קנה שורש. עבודתו כללה גם את הגנים מיראדור דל אלקלדה וג'ואן מרגל במונז'ואיק, הממוקמים סביב ארמון אלבניז; ובשאר ברצלונה, הפארקים פוטגט, גווינטה ו-וילה אמליה.
דמוקרטיה ותוכנית מטרופולין כללית
סופה של הדיקטטורה והופעת הדמוקרטיה הביאו לעידן חדש בנוף האדריכלי והתכנון העירוני של העיר, שהשקיעה יותר ויותר במגמות חלוציות וחדשניות בינלאומיות. המועצות הסוציאליסטיות החדשות של נרסיס סרה  (1979–1982) ופסקואל מרגל  (1982–1997) לקחו על עצמן את המחויבות לתכנון ואדריכלות עירונית כסימני ההיכר של העיר, ויזמו תוכנית נרחבת של רפורמות עירוניות שהגיעה לשיאה עם המשחקים האולימפיים של 1992. המחויבות הציבורית החדשה באה לידי ביטוי בבניית מתקנים כגון בתי ספר, פארקים וגנים, כבישים, מרחבים עירוניים ומרכזי אזרחים, תרבות וספורט.
חלק גדול מהפעולות המוניציפליות כללו רכישת קרקעות עירוניות. פעולה שאיפשרה להוציא את המפעלים ומתחמי תעשייה ממרכז העיר לשוליה. מדיניות זו זכתה לקידום על ידי המועצה החדשה, שמינתה את האדריכל אוריול בוהיגאס כנציג תכנון ערים. בעקבות כך החלה תקופה של השקעה ציבורית רבה בעיר, שהובילה לשינוי קיצוני בפניה של העיר ולהתבלטות חדשה של ברצלונה ברמה הבינלאומית, אשר יצאה אל הפועל עם המשחקים האולימפיים.
הפעולות העירוניות באותן שנים התמקדו בשיקום מול הרחבה וביוזמה ציבורית מול פרטית. כנגד חזון העיר כישות מאוחדות, התפתחה תפיסת נגד המוכרת בשם "סכום המציאויות" ששמה דגש על מתן עדיפות לצרכים המקומיים בכל אזור ושכונה ולא מתוך ראייה כוללת כלשהי. תפיסה זו ביקשה לתקן את הגירעונות הכמותיים והאיכותיים כאחד, שבהם כל התערבות במרחב הציבורי שימשה מנוע של התחדשות עירונית, המפצה את הפריפריות ב"מונומנטליזציה" של סביבתן.
אחד הגורמים שהניעו את השינוי העירוני היה שינוי המבנה התעשייתי, שקודם על ידי התוכנית לתיעוש מחדש של מרכז ברצלונה, וכתוצאה מכך הביא ליצירת אזור תעשייתי מחודש באופן מיידי (Zona d'Urgent Reindustrialització או בקיצור ZUR). הפיתוח התעשייתי החדש התבסס על גורמים כמו מחקר ופיתוח, ועל המחויבות לאימוץ טכנולוגיות חדשות.
התכנון העירוני החדש גולם בתוכנית הפיתוח העירוני הכללי של המטרופולין (1976), שנוסחה על ידי האדריכל חואן אנטוני סולנס, בניסיון לבלום ספקולציות ולשקם את המרחבים העירוניים המוזנחים ביותר, תוך שימת דגש מיוחד על מתקני חברה, רווחה ותרבות. לשם כך, הוקם תאגיד המטרופוליטן של ברצלונה, שכלל את הבירה ו-26 עיריות סביב לה. הותוו שלושה קווי פעולה כלליים: הראשון, שיקום עירוני בקנה מידה קטן, כמו פתיחת רחובות וכיכרות, יצירת פארקים וגנים ושיקום מבנים ומונומנטים אמנותיים; השני, ארגון עירוני חדש, המתמקד בהיבטים כמו ארגון מחדש של הכבישים (כבישי הטבעת), אזורי מרכז חדשים והכשרת קרקעות חדשות; והשלישי, שינוי המבנה המורפולוגי, שפיתח את צורת החלוקה המנהלית הנוכחית של העיר לעשרה מחוזות (1984), שרובם חופפים לשטחי העיריות לשעבר הצמודות לברצלונה. אחד הכלים העיקריים להתערבויות אלו היה ה"תוכניות מיוחדות לשיפוצים פנימיים" (Plans Especials de Reforma Interior או בקיצור PERI).
עם זאת, אופיו השאפתני של הפרויקט, ששימר שטחים רבים לפיתוח שטחים ירוקים ונועד להכשיר אחרים בעלי צפיפות אוכלוסין גבוהה, עורר טענות ותביעות רבות, הן מצד יחידים והן מצד בעלי קרקע, אשר עיכבו את ביצועו ובסופו של דבר הותירו את הפרויקט כמעט ללא פעילות. עובדה זו התממשה עם פירוק תאגיד המטרופוליטן ב-1985 על ידי הז'נרליטט דה קטלוניה. למרות זאת, הנחיותיו הכלליות סימנו את פעולות התכנון העירוני של סוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת.
בתקופה זו שודרגו קטעי כביש רבים בעיר, עם שדרות רחבות ומעוצבות שתוכננו בעיקר לתנועת הולכי רגל. מספר דוגמאות לכך הן: אבינגודה דה גאודי, אבינגודה דה ז'וזפ טראדלס, קארר דה טרגונה, החיבור בין הלה רמבלה הישנה לרמבלה דה קטלוניה, פסץ' דה ליואיס קומפאניס, אבינגודה דה לה ריינה מריה קאריסטינה, ויה ג'וליה ורמבלה דה פרים. בנוסף, שופצו ונפתחו, במקרים רבים גם עוצבו, כמו אלה של סלבדור אלנדה, באיקסה דה סאנט פרה, סאנט אגוסטי ואל, לה מרסה, סולר ורובקולס.
בין תוכניות הגזרה שפותחו בשנים אלו ראוי לציין: אלה של סיוטט וליה, ובמיוחד ברבאל, סנטה קתרינה וברצלונטה; זו של כרמל; זו של גרסיה, שבה היו כמה כיכרות עירוניות (סול, ויריינה, טרילה, דיאמנט ורספאל, 1982–1985); ואלה של סאריה, סאנט אנדרו ופובלנואו. כמו כן בוצעה המדיניות לקידום דיור בר-השגה, ובאישמפלה דאגו לשקם את חצרות הגוש כשטחים ירוקים או שירותים ציבוריים.
בשנת 1988 אושרה תוכנית הביוב המיוחדת של ברצלונה (Pla Especial de Clavegueram de Barcelona או בקיצור PECB), אשר הורתה על הרחבת רשת הביוב החופי, חיסלה כמעט מחצית מאזורי השיטפונות בעיר, תוך קידום בניית שוברי גלים, שאפשרו את ההתאוששות חופי העיר. את אותה מטרה שירתה תוכנית ביוב מיוחדת לברצלונה (Pla Especial de Clavegueram de Barcelona או בקיצור PECLAB) משנת 1997, שהגבירה את מאגרי ויסות מי הסער כדי למנוע הצפות.
הגעת הדמוקרטיה נתנה עדיפות ליצירת אזורים ירוקים חדשים בעיר. בתקופה זו גינון היה קשור קשר הדוק לתכנון עירוני, עם תפיסה ששילבה אסתטיקה עם פונקציונליות, כמו גם היבטי פנאי, מתקני ספורט ושירותים לקבוצות מסוימות כגון ילדים או קשישים, כמו גם אזורים לכלבים. מתקנים עירוניים רבים הוסבו לפארקים, כגון בית המטבחיים המרכזי לשעבר של ברצלונה שהוסב לפארק ג'ואן מירו בין השנים 1980–1982; או באזורי תעשייה (פארק איספניה תעשייה, 1981–1985; פארק פגסו, 1982–1986; פארק קלוט, 1982–1986) או מתקני רכבת לשעבר (פארק סאנט מארטי, 1985; פארק אסטצ'יו דל נורד, 1988). אתר של מחצבה ישנה שוקם לפארק קראווטה דל קול (1981–1987), פרי יצירתו של צוות האדריכלים מרטורל-בוהיגאס-מקיי (MBM).
המשחקים האולימפיים של 1992
עוד אחד מהשינויים העמוקים של ברצלונה הגיע לרגל המשחקים האולימפיים של 1992. האירוע כלל שיפוץ של חלק מהר מונז'ואיק, שבו הטבעת האולימפית (1985–1992), שתוכננה על ידי קרלס בוקסאדה, ז'ואן מרגריט, פדריקו קוריאה ואלפונסו מילה, ונבנה מתחם גדול הממוקם בין האצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס ופלאסה ד'אירופה, המאכלס מספר מתקני ספורט כולל פלאו סן ז'ורדי.
כדי לשכן את כל הספורטאים באירוע, נבנתה שכונה חדשה, הכפר האולימפי פובלנואו (1985–1992), עם תכנון פריסה כללי של קבוצת האדריכלים מרטורל-בוהיגאס-מקיי-פויגדומנץ'. תכנון הכפר האולימפי היה מורכב, והיה צריך להתאים מספר היבטים אליו: היה צריך לשקע את מסילת החוף; היה צורך להקים מפעלי טיהור שפכים ולהעביר אליו את מי השפכים, שקודם לכן הלכו ישירות לים; נבנה נמל חדש (נמל אולימפי); הוקמו ושודרגו חופים חדשים; ונסללו צירי תחבורה ודרכים חדשות, כגון אבינגודה ד'איקריה. כמו כן הוקמו באזור מספר מתקנים, כגון מרכזיית הטלפונים (1989–1992, חאומה באך וגבריאל מורה) והמרכז המטאורולוגי (1990–1992, אלוורו סיזה). מצד שני, בנייתם של שני גורדי שחקים גדולים (מלון ארטס ומגדל חברת Mapfre) שינו את קו הרקיע של ברצלונה.
אזור פעולה נוסף היה שכונת ואל ד'חברון, שתוכננה ונבנתה על פי פרויקט של אדוארד ברו (1989–1991), ושילבה שטחים ירוקים עם מתקני ספורט. אזור זה היה האתר של כפר העיתונות האולימפי (1989–1991), שתוכנן על ידי קרלוס פראטר.
המשחקים האולימפיים הובילו גם ליצירת פארקים וגנים חדשים, כמו הפארקים של מיראדור דל מגדיה, פובלנואו, קרל I ושלושה שתוכננו על ידי משרד האדריכלים מרטורל-בוהיגאס-מקיי (MBM): פארק האשדות, הנמל האולימפי ופארק נובה איקריה.
לרגל המשחקים שופץ גם הנמל הישן (Port Vell), עם פרויקט של ג'ורדי הנריך ואולגה טאראסו. החלל החדש הוקדש לפנאי, עם הקמת מרכז הפנאי מרמגנום, המחובר ליבשה על ידי רמבלה דה מאר, גשר מסתובב שתוכנן על ידי הליו פיניון ואלברט ויאפלנה. לאירוע קודמה גם תוכנית חוף במטרה לחדש את חופי העיר, שעד אז התיישנו למדי, ושופצו מהיסוד וזכו בהנאת האזרחים. חופים כמו סנט סבסטיה, ברצלונטה, נובה איקריה, בוגאטל, מאר בלה ונובה מאר בלה נוקו ומולאו בחול מקרקעית הים, מתקני טיהור שפכים נבנו על הנהרות בזוס וליוברגט ושוניות תת-מימיות הוצבו לטובת החי והצומח. מאידך, נהר ליוברגט הוסט בקטע האחרון שלו 2.5 קילומטרים דרומה, ובכך אפשר להרחיב את הנמל לכיוון זה.
פעולה נוספת של תכנון עירוני הייתה בשכונת רבאל, אשר שופצה בפרויקט של חאומה ארטיגס ופרה קבררה, וכללה את פתיחת שדרת רמבלה דל רבאל והתאמת הסביבה של פלאסה דל אאנג'לס כמרכז תרבותי, שבו מוקמו מרכז לתרבות עכשווית של ברצלונה (1990–1993) והמוזיאון לאמנות עכשווית של ברצלונה (1987–1996).
המשחקים הביאו להתקדמות גם במגזר הטכנולוגי, עם תשתיות חדשות במיוחד בתחום הטלקומוניקציה: מגדלי התקשורת קולסרולה (מאת נורמן פוסטר) ומונז'ואיק (מאת סנטיאגו קלטרווה) נבנו, והותקנו 150 קילומטרים של סיבים אופטיים תת-קרקעיים בעיר.
מצד שני, החל קמפיין לשיקום חזיתות ומונומנטים והתאמת קירות הפרדה, שנקרא "ברצלונה יפי עצמך" (1986–1992, Barcelona posa't guapa), בהובלתו של ג'וזפ אמילי הרננדס-קרוס, מאזור המורשת של מועצת העיר.
חגיגת המשחקים הייתה לאתגר תכנון עירוני והיוותה במה לפעולה נחושה עם הרמוניה מושלמת בין גורמים חברתיים וכלכליים, שהובילה להצגת העיר הן ברמה הלאומית והן בינלאומית. בעקבות כך החלו לדבר על "מודל ברצלונה" כפרויקט משולב של מהפכה עירונית שניתן לייצא גם לערים אחרות.
השנים האחרונות של המאה ה-20 התאפיינו בחיפוש אחר פתרונות לתכנון עירוני בר-קיימא המבוסס על קריטריונים אקולוגיים יותר. מודעות חדשה זו באה לידי ביטוי בחיפוש אחר מרחבים ציבוריים המותאמים לסביבה ומיועדים לתושבים, תוך דגש מיוחד על מתקנים ושירותים קהילתיים. קריטריונים אלו הוגדרו במיוחד בפורום האזרחי של ברצלונה בת-קיימא, שנערך ב-1998. אחד ההישגים העיקריים בשנים אלו למען הקיימות היה המחויבות לשימוש באופניים ככלי תחבורה ידידותי יותר לסביבה. ב-1993 נסלל שביל האופניים הראשון באבינגודה דיאגונל, בקטע שאורכו 3 קילומטרים. מאז השטח המוקצה לשבילי אופניים לא מפסיק לגדול, והשימוש בהם נתמך גם על ידי הקמתה של חברת השכרת אופניים עירונית ("Bicing") בשנת 2007, עם מספר נקודות עצירה ברחבי העיר.
לפני חלוף המאה ה-20 נרשמה עלייה גם בפרויקטים הרב-עירוניים, בעיקר בתחום התשתיות והתחבורה, כמו הרחבת הנמל ושדה התעופה, תוואי ה-AVE והתכנית לתחבורה ציבורית, ופרויקטים של שיקום הדלתות של ליוברגט ובזוס. תוכנית האב לתשתיות (Pla Director d'Infraestructures או בקיצור PDI) סימנה את הרחבת ושיפור התחבורה הציבורית, עם רשת מטרו המכסה את כל המטרופולין, החזרת החשמלית בשני קצוות האבינגודה דיאגונל (Baix Llobregat ו-Besòs) ושיפור רשת האוטובוסים.
המאה ה-21
עם תחילת המאה ה-21, המשיך פיתוח העיר להתמקד בחדשנות ובתכנון פרויקטים עתידיים, יחד עם שימוש בטכנולוגיות חדשות ומחויבות לקיימות סביבתית. בשנת 2000 הוקמה המועצה לייעוץ אסטרטגיות עירוניות כדי לסייע למועצת העיר בתכנון עירוני וקבלת החלטות אסטרטגיות לעיר ולסביבתה. במקור חבריה היו אוריול בוהיגאס, דומיניק פרו, ריצ'רד רוג'רס, רמון פולק, ג'ורדי נדאל ואנטוני מארי.
טנוצ'טיטלאן
מקסיקו-טֶנוֹצְ'טִיטְלָאן (בספרדית: México-Tenochtitlán ) או טנוצ'טיטלאן הייתה בירת ממלכת האצטקים אשר נוסדה בשנת 1325 באי קטן בלב אגם טשקוקו שבמקסיקו. כאשר כבשו הספרדים את העיר חיו בה כ-300 אלף תושבים. כיום ניצבת על חורבותיה בירת מקסיקו, מקסיקו סיטי.
האי המרכזי של העיר היה מוקף בכמה איים מלאכותיים שהיו מחוברים לעיר בגשרים.
תכנון עירוני של ברצלונה
המאה ה-21
אחד מפרויקטי הפיתוח העירוני הראשונים של המילניום החדש היה יצירת רובע @22, הודות לשינוי בתוכנית המטרופולין הכללית שחל בשנת 2000. מטרתו הייתה ניסוח מחדש של הקרקע התעשייתית בשכונת אל פובלנואו, אזור תעשייתי מסורתי שנקלע לתהליך דעיכה בסוף המאה ה-20 עקב מעבר רוב החברות לקרקעות שהוכשרו מחוץ לעיר. לאחר מכן קודם שימור המרקם העסקי היצרני של האזור, תוך התמקדות בחברות המוקדשות לטכנולוגיות חדשות, בהתאם למגזר הפרטי ולפעילות השוטפת של האזור. שטחו של האזור הוא 1,150 דונם, מה שהפך אותו לאחד מאזורי ההתחדשות העירונית הגדולים באירופה בתחילת המאה ה-21.
אחד האירועים הבולטים של המילניום החדש היה קיום אירוע הפורום האוניברסלי לתרבויות ב-2004, שהוביל לתהליכי שינוי עירוניים חדשים בעיר: כל אזור בזוס, שאוכלס עד אז במפעלים ישנים שנזנחו, שוחזר; שאר שכונת פובלנואו התחדשה ובמקביל, נבנתה שכונת דיאגונל מאר החדשה, בעוד שהעיר מספקת פארקים ומרחבים חדשים לפנאי עבור האזרחים. האתר תוכנן על ידי אליאס טורס וחוסה אנטוניו מרטינס לאפניה, עם טיילת רב-תכליתית בשטח של 160 דונם שהגיעה לשיאה בכפיפה אחת עם פאנל פוטו-וולטאי גדול, שהפך לאחד מסמלי האירוע.
טנוצ'טיטלאן
העיר, רובה ככולה, קבורה מתחת לבנייני העיר מקסיקו סיטי המודרנית. חורבותיו של "המקדש הראשי" (טמפלו מאיור) ניתנות כיום לצפייה לקהל הרחב, בכיכר העיר של מקסיקו סיטי. הכיכר המרכזית, המכונה "סוקאלו" (בספרדית: Zocalo), בנויה על רחבת השוק של טנוצ'טיטלן. היא נחשפה בשנת 1978.
טנוצ'טיטלאן השתרעה על פני 8 עד 13.5 קמ"ר בצדו המערבי של אגם טשקוקו. כאשר כבשו הספרדים את אזור מקסיקו סיטי, היו במקום שתי ערי מדינה: טנוצ'טיטלאן וטלאטלולוקו.
תכנון עירוני של ברצלונה
המאה ה-21
התכנון העירוני של המילניום החדש חיזק את מבנה העיר הרב-מוקדית שקודמה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, צעד שעודד את הופעתם של מרכזים עירוניים חדשים כמו הפורום, @22 ולה סגררה. כיום, פלאסה דה לס גלוריס קטאלנס עוברת שיפוץ, שתכליתו כביש חשוב ותנועת כלי רכב מתוכננים לעבור אל תת-הקרקע והשבת הקרקע העירונית לשימוש הציבור.
הקישוריות ביו חלקי העיר השתפרה עם הגעתה של הרכבת המהירה, המקשרת את הבירה הקטאלונית עם מדריד ופריז; פרוזדור הים התיכון, קו תחבורה אסטרטגי בין חצי האי ליבשת אירופה, נמצא אף הוא בפרויקט. גם הנמל ונמל התעופה אל פראט הורחבו, במטרה להפוך את ברצלונה למרכז הלוגיסטי של דרום אירופה. רשת המטרו הורחבה, עם הארכת מספר קווים (3 ו-5), ויצירת שלושה חדשים (9, 10 ו-11), חלקם אוטומטיים לחלוטין. בשנת 2012, החל שינוי מבנה של רשת האוטובוסים לאורתוגונלי ויצירת מערכת אוטובוסים מהירה. בניית כביש טבעת רביעי מתוכנן גם הוא כדי לשפר את הקישוריות באזור המטרופולין, וכן ביצוע החיבור בין החשמלית Baix Llobregat ו-Besòs דרך אבינגודה דיאגונל.
בשנים האחרונות הותקנו בעיר תשתיות רבות כדי להקל על מעבר הולכי רגל באזורים גבוהים ובלתי נגישים, בעיקר מעליות ומדרגות נעות. דוגמה מובהקת היא שכונת אל כרמל, שבשנת 2005 חלה גם בה הידרדרות עירונית עקב עבודות להארכת קו 5 של הרכבת התחתית, שגרמו להריסת מספר מבנים ולהעברת מאות תושבים. כתוצאה מכך, הכריז הז'נרליטט דה קטלוניה על אל כרמל כאזור יוצא דופן של שיקום אינטגרלי (Àrea Extraordinària de Rehabilitació Integral או בקיצור AERI), עם תוכנית התערבות וקידום עבודות ציבוריות, שיקום מבנים ושיפור מתקנים ציבוריים.
במונחים של שטחים ירוקים, הפרויקטים האחרונים כוללים: הפארק המרכזי של נואו באריס (1997–2007), מאת כרמה פיול קוסטה ואנדרו אריולה, שבשנת 2007 קיבל את פרס האדריכלות הבינלאומי של נוף עירוני בפרנקפורט (גרמניה); פארק הדיאגונל מאר (1999–2002), מאת אנריק מיראלס ובנדטה טגליאבואה, פארק של עיצוב מודרני שבו בולטת נוכחותם של אלמנטי מים; ופארק מרכז פובלנואו (2008), מאת ז'אן נובל, המחולק למגוון חללים נושאיים, בעיצוב אוונגרדי. בשנת 2016, נפתח הפארק הגדול הראשון לכלבים, שטח של 700 מטרים רבועיים הממוקם ברובע נואו באריס, ובו בור השקיה ואלמנטים למשחק לחיות מחמד.
בשנת 2015, עם תחילת ניסוח תוכנית מתאר עירונית (PLA Director Urbanístic או בקיצור PDU), החלה תנופה חדשה לתכנון עירוני עבור אזור המטרופולין של ברצלונה, שאושר בשנת 2021. התוכנית המתאר העירונית מיועדת להשלים את תוכנית המטרופולין הכללית משנת 1976 במטרה לקדם את השינוי האורבני והחברתי של המטרופולין של הבירה הקטלאנית, המורכב מ-36 עיריות ו-3.5 מיליון תושבים. מטרות התוכנית החדשה כוללות: סיווג קרקעות מטרופוליניות וקביעת קריטריונים לעיור, קביעת תקנות בנייה, הגדרת אזורים לשינוי עירוני ופיתוחם בצורה בת-קיימא, שמירה על איכות הסביבה, שימור יערות וקרקעות חקלאיות והבטחת ניידות תקינה של אנשים וכלי תחבורה. לדברי רמון טורה, מנהל אזור המטרופולין של ברצלונה, "לתוכנית המתאר העירונית יש שתי מטרות מושגיות: ההגדרה של מודל תכנון מטרופולין עירוני המשלב את המגוון הנוכחי, הוא בר-קיימא מבחינה אקולוגית, יעיל כלכלית ומגובש מבחינה חברתית; והשיטות והכלים הדרושים לבצע את זה."
בספטמבר 2016 החל ניסוי מקדים להתאמת קבוצות מסוימות של בלוקים עירוניים כ"סופר-בלוקים", מרחבי ביניים בין הבלוק לשכונה, עם הגבלת תנועת כלי רכב להגברת תנועת הולכי הרגל, תנועת האופניים והתחבורה הציבורית, וגם הוספת מרחבים לבילוי ומבני ציבור. הבדיקה הראשונה בוצעה על סט של תשעה בלוקים בפובלנואו, שם שונו שלטים אנכיים ואופקיים לסימון השטח. נאסרה תנועה בקו ישר, כך שכלי רכב יכלו לפנות רק בצמתים, והוגבלו למהירות של 10 קילומטרים לשעה. זה השאיר את החלל הפנימי שבין הבלוקים פנוי, והוא שימש למרחבים ציבוריים, שאורגנה בהם תחרות רעיונות בין סטודנטים לאדריכלות.
לאחר ניסוי מקדים זה, החל שלב חדש של יצירת סופר-בלוקים ברובע אישמפלה ב-2020, במטרה להקים 42 צירים וכיכרות ירוקים חדשים בתוך עשר שנים, עד 2030. ציר הפעולה הראשון יהיה רחוב מועצת המאה (Consell de Cent), שבו מתוכננת יצירת ארבע אגורות חדשות ברוקאפורט, בורל, אנריק גרנדוס וג'ירונה. על פי התחזית, אחד מכל שלושה רחובות באישמפלה יעניק עדיפות להולכי רגל ולתחבורה ציבורית ובת-קיימא. בניגוד לניסוי המקדים באל פובלנואו, הפעם זה ייעשה בצירים במקום בלוקים, ובהמשך ייווצרו כיכרות חדשות בצירים מצטלבים. התנועה הפרטית לתושבים תוגבל למהירות מרבית של 10 קילומטרים לשעה. התקציב הצפוי לפעולות אלו הוא 37.8 מיליון יורו. העבודה אמורה להתחיל בשנת 2022. שינויים אלה שואפים לעמוד ביעדי פיתוח בר קיימא (SDGs) שמקודמים על ידי ארגון האומות המאוחדות.
מגפת הקורונה שהחלה בדצמבר 2019 ברחבי העולם הובילה לשינויים שונים בתכנון עירוני בעיר, חלקם זמניים ואחרים הפכו קבועים. ב-14 במרץ 2020 קבעה ממשלת ספרד על כניסתו לתוקף של מצב חירום בכל השטח הלאומי, עם חובת האזרחים להסתגר בבתיהם למעט יציאה עבור שירותים חיוניים. כדי לשמור על מרחק וכדי למנוע הידבקות, הוקמו מקומות רבים למעבר הולכי רגל, על חשבון הכבישים לתנועת כלי רכב. אזורים אלו סומנו בצבעים צבעוניים לפי השימוש בהם: כחול לאופניים וצהוב להולכי רגל, יחד עם שימוש באלמנטים זמניים כמו בולארדים וקוביות בטון. ברבים מהחללים העירוניים הללו הוקמו שטחים כמרפסות לברים ומסעדות, כך שהלקוחות יוכלו לשתות בחוץ, מרחב המתאים יותר למניעת הידבקות. אמצעים אלה, שנועדו בתחילה עם אופי חולף, הוגדרו על ידי יועצת העירוניות, ג'נט צאנז, כ"דוגמה לטקטיקה עירונית". עם הזמן, רבים מהשינויים הזמניים הללו הפכו קבועים, כמו המרחבים המאפשרים בניית טרסות של בתי אירוח, שהוסדרו בספטמבר 2021 על ידי פקודה חדשה שקבעה קריטריונים חדשים לריהוט רחוב קבוע, במיוחד שבעה דגמי פלטפורמה חדשים לשילוב האלמנטים של מפעלים כאלה (שולחנות, כיסאות, שמשיות) במרחב שמסביב.
יואכים פטיניר
יואכים פטיניר (בהולנדית: Joachim Patinir), המכונה גם פטנייה (בערך 1480 – 5 באוקטובר 1524), היה צייר רנסאנס פלמי של אירועים היסטוריים, מיתולוגיים ונופים. הוא היה פלמי, מאזור וולוניה המודרנית, אך עבד באנטוורפן, אז מרכז שוק האמנות במדינות השפלה. פטיניר היה חלוץ הנוף כז'אנר עצמאי והוא היה הצייר הפלמי הראשון שראה את עצמו בעיקר כצייר נוף. הוא למעשה המציא את סגנון הציור נופי עולם, סגנון מובהק של נופי הרנסאנס הצפוני, המהווה את תרומתו החשובה של פטיניר לאמנות המערבית.
יש רק חמישה ציורים שנחתמו על ידי פטיניר, אך יצירות רבות אחרות יוחסו לו או לסדנה שלו בדרגות שונות של הסתברות. על אלה שנחתמו נכתב: יואכים ד. פטינייה, ה- "D" בחתימתו המסמן את דיוננטנסיס ("של דיננט"), ומשקף את מקום הולדתו. תערוכת 2007 במוזיאון הפראדו במדריד הכילה 21 תמונות הרשומות על שמו של פטיניר או בית המלאכה שלו, וקיטלגו שמונה נוספים שלא היו בתערוכה.
ביוגרפיה ועבודה
במקור מדיננט או בוביני, בבלגיה של ימינו, חבל וולוניה. פטיניר הפך לחבר בגילדת הציירים סנט לוק, של אנטוורפן בשנת 1515, שם בילה את שארית חייו. ייתכן שהוא למד אצל ג'רארד דייוויד בברוז', שנרשם כחבר הגילדה באותה שנה בה פטיניר. בשנת 1511, על פי ההערכה, פטיניר נסע לגנואה עם דייוויד ואדרין יסנברנדט.
בשנת 1521 השתתף חברו של פטיניר, אלברכט דירר בחתונתו השנייה וצייר את דיוקנו. דירר כינה את פטיניר "der gute Landschaftsmaler" ("הצייר הטוב של הנופים"), ובכך יצר מושג שתורגם אחר כך לצרפתית. לעיתים קרובות הניח פטיניר לנופיו לגמד את דמויותיו, באיכות משתנה מאוד. הגדולים שבהם נצבעו על ידי אמנים אחרים. התמחות כזו נפוצה באותה תקופה בארצות השפלה. רבות מיצירותיו גדולות באופן יוצא דופן לציורי פאנל הולנדיים באותה תקופה, כמו גם אלה של הירונימוס בוש, צייר נוסף של נופים גדולים, מדור קודם.
הנופים העצומים של פטיניר משלבים התבוננות בפרטים נטורליסטיים עם פנטזיה לירית. תצוגות הסלעים התלולים בנופיו הם גרסאות מרהיבות לקבוצת התצורות הגאולוגיות סביב דיננט הולדתו. אלה הפכו לחלק מנוסחת ציור נופי עולם, ונמצאים בעבודותיהם של ציירים רבים שמעולם לא ראו את הנוף המקורי. נופיו משתמשים בנקודת מבט גבוהה עם אופק גבוה, אך אחיזתו בפרספקטיבה אווירית רחוקה מלהיות שלמה.
הוא משתמש בסכמת צבעים עקבית ויעילה בנופיו, שהשפיעו על ציור הנוף המאוחר. בחזית שולטים גוונים חומים, ואילו "הנוף במרכז הציור הוא ירוק כחלחל והרקע כחול בהיר", מה שיוצר תחושה יעילה של מיתון למרחק. "בשילוב של צבעים חומים, ירוקים וכחולים לעיתים קרובות עם גוון קשה, המתחלפים באזורים משמעותיים של צבע לבן, נוצרת תחושה של אבדון מתקרב על ידי העננים המאיימים, קווי המתאר המחודדים של הסלעים וההצטופפות של האלמנטים הטבעיים ." דוגמאות לעבודותיו כוללות את השאר ״הבריחה למצרים״ (פראדו, שיש בה ארבעה ציורים שלו כולל שניים חתומים), ״טבילת המשיח״ (אחד משניים בווינה), ״סנט ג'ון בפטמוס״ (על ידי או עם בית המלאכה שלו, הגלריה הלאומית, לונדון), ״נוף עם הרועים״ (אנטוורפן), ו״המנוחה בבריחה למצרים״ (מכון לאמנויות מיניאפוליס).
לאמיתו של דבר, מדריד, בירת ספרד מחזיקה באוסף הנרחב ביותר של עבודות של פטיניר, כאשר ארבע מהן נמצאות בפרדו ובתיסן-בורנמישה והמנזר המלכותי באסקריאל בעלות אחת מהן. ישנו גם טריפטיך המיוחס לו במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
פטיניר נפטר באנטוורפן בשנת 1524, וקוינטן מסייס הפך לאפוטרופוס של ילדיו.
The Velvet Underground and Nico
The Velvet Underground and Nico ("הוולווט אנדרגראונד וניקו") הוא אלבום הבכורה של הוולווט אנדרגראונד מ-1967, שנחשב לאחד מאלבומי הרוק החשובים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה, על אף שנכשל במכירות לאחר יציאתו לאור וצונזר בתחנות הרדיו בשל הטקסטים השערורייתיים שלו.
האלבום הוקלט על ידי ההרכב המקורי של הוולווט אנדרגראונד, לו ריד, ג'ון קייל, סטרלינג מוריסון ומורין "מו" טאקר, ביחד עם הזמרת ניקו שצורפה להקלטות בעצתו של המנטור של הלהקה אנדי וורהול ושרה כסולנית מובילה בשלושה שירים וקולות רקע ב"Sunday Morning". ההקלטות מומנו על ידי וורהול ומנהל המכירות של קולומביה רקורדס נורמן דולף במטרה להציע את האלבום המוכן לחברת הקלטות גדולה. לאחר שנדחה בידי קולומביה, אטלנטיק רקורדס ואלקטרה רקורדס התקבל האלבום על ידי Verve רקורדס שבבעלותה של MGM רקורדס לאחר שזה מכבר החלה לעסוק בז'אנר הרוק האלטרנטיבי. השיר "Sunday Morning" היה האחרון שהוקלט בהפקה מקצועית ומלוטשת יותר משאר שירי האלבום שהותאמה במיוחד להשמעתו ברדיו כסינגל מייצג. "I'm Waiting for the Man" ,"Venus in Furs" ו-"Heroin" הוקלטו מחדש בידי מפיק האלבום טום וילסון שלדעתו גרסתם המקורית הייתה מחוספסת מדי.
האלבום זוכה לעיתים לכינוי "אלבום הבננה" בשל תדפיס הבננה שהכין וורהול עבור עטיפתו. הגרסאות המוקדמות של העטיפה הזמינו את רוכש האלבום "לקלף באיטיות ואז לראות" ("Peel slowly and see"), כאשר קילוף השכבה העליונה חשף תדפיס של בננה מקולפת בצבע עור גוף.
השיר "I'm Waiting for the Man" מתאר אדם הממתין לסוחר ההרואין שלו בהארלם וכולל נגינת פסנתר דומיננטית של ג'ון קייל. "Heroin" האוונגרדי מתאר אף הוא שימוש והתמכרות להרואין (ריד היה מכור כבד להרואין בעת כתיבתו). המבקר מארק דמינג כתב כי "למרות שקשה לומר שהשיר מעודד צריכת סמים, הוא גם אינו מגנה אותה באופן ברור, מה שהפך אותו לבעייתי אפילו יותר בעיניהם של מאזינים רבים". השיר מתחיל בקצב איטי וקיצבו מתגבר באיטיות כשהוא מדמה את תחילת השפעתו של הסם על המשתמש, עד הוא הופך להיות רועש מאוד בסיועה של נגינת ויולה פרועה ושרקנית של קייל. השיר חוזר לקצב בו התחיל וחוזר על התהליך פעם נוספת לפני שהוא מסתיים. "The Black Angel's Death Song" והשיר החותם "European Son" נחשבים לאוונגרדיים אפילו יותר, עם נגינת ויולה אלקטרונית חורקת ופרצים רעשניים של צלילי משוב (פידבק) ברקע.
השיר "Venus in Furs" עוסק בסאדומאזוכיזם,BDSM ושליטה. השיר הושפע מספרו בעל אותו השם של לאופולד פון זאכר-מאזוך וכולל נגינת ויולה קקופונית של קייל.
מתוך "The Black Angel's Death Song", המהווה דוגמה טובה למילות השירים מעוררות המחלוקת יחסית לאותה התקופה של הלהקה:
טרפן (סוס)
מקור השם "טארפן" או "טארפני" הוא בשפות הטורקיות (קירגיזית או קזחית), ומשמעותו היא "סוס פראי". הטארפן הוגדר כ-תת מין ייחודי על ידי הבוטנאי יוהאן פרידריך גמלין בשנת 1774, כאשר נצפה בסמוך לעיר וורונז' בדרום מערב רוסיה. מקובל לתאר שני תת-מינים של טרפן: טארפן היער וטארפן הערבה, אם כי נראה שיש הבדלים קלים בלבד בין שניהם. הפרט האחרון, שמת בשבי בשנת 1909, היה בגובה 145 ס"מ באזור הכתפיים, בעל רעמה דלילה, רגליים כהות, וסימנים ראשוניים וייחודיים על גופו, כדוגמת פסים על גבו ועל הכתף.
ברדלס (פירושונים)
ראו גם
}}
אמצעי הצבעה (מחשב)
אמצעי הצבעה הוא כל אמצעי קלט של מחשב שהפעילות המרכזית שלו היא שליטה במיקום הסמן.
אמצעי ההצבעה הנפוצים במחשבים הנפוצים
נכון לשנת 2010, אמצעי הקלט הנפוץ ביותר במחשבים אישיים שולחניים הוא העכבר ובמחשבים ניידים הוא משטח הנגיעה. אולם בעבר נעשה שימוש נרחב באמצעי אצבוע אחרים. בשנות השמונים היה שימוש רב בג'ויסטיק כאמצעי הצבעה ומאוחר יותר נעשה שימוש בסטיק האנלוגי במחשבים ניידים.
לפני שהומצא משטח הנגיעה ואחרי שהג'וייסטיק נזנח, מחשבים שלא היה מקום להניע עכבר לידם צוידו בכדור עקיבה. בתקופה זו אמצעי ההצבעה כונו גם עכברים ותחליפי עכבר. נכון לשנת 2010, כדור עקיבה משרת בעיקר אנשים עם לקות בתנועת אצבעותיהם, למשל עקב פציעת מאמץ חוזרני שנגרמה מהקלדה.
נכון לשנת 2010 אמצעי ההצבעה הנפוץ נוסף הוא מסך המגע. מסך המגע משמש עבור מחשבים שאין בסביבתם מקום לא לעכבר ולא למקלדת, כגון מחשבי לוח, מחשבי כף יד ומחשבים בדוכני מידע או בכלי טיס. מסך המגע נוח גם עבור מחשבים שהשימוש בהם מועט או דחוף, או שנעשה בסביבה שבה קשה למשתמש להתרכז, כמו מחשב שממנו נערכות הזמנות במזנון מהיר.
אמצעי הצבעה נדירי שימוש
מחשב בעל סידורי נגישות לאדם עם לקות תנועה קשה עשוי להיות מצויד באמצעי הצבעה מסוג נדיר, בהתאם ללקות של המשתמש. למשל, מערכת מעקב אחר תנועת העין או אמצעי לשליטה בסמן המורכב על המצח. אנשים עם לקות תנועה קשה עוד יותר עשויים להשתמש באמצעי הצבעה המורכב מארבעה לחיצים המושמים במקומות שונים על גופם, בהתאם לשרירים הבודדים שהם יכולים להניע.
סוג נוסף של מחשבים המצויד באמצעי הצבעה מסוג נדיר הם מחשבים היוצרים מציאות מדומה. כל טעמה של המציאות המדומה הוא יצירת אשליה שהמשתמש אינו מתעסק במחשב. על כן אמצעי הקלט של המחשב מעוצבים בכוונה תחילה באופן שאינו מזכיר אמצעי קלט של מחשב. אמצעי הצבעה כזה עשוי להיות דומה להגה של טנק, לכלי ירי או לחרב. ישנם גם אמצעי הצבעה של מציאות מדומה שהמשתמש אמור כלל לא להרגיש בקיומם כגון מצלמה שעוקבת אחר תנועת צמיד המורכב על ידו.
מחשבים אחרים שעשויים להיות מצוידים באמצעי הצבעה נדירי שימוש הם מחשבים של אנשים העוסקים במשימות נדירות. לדוגמה, אדם המצייר קריקטורות במחשבו עשוי לצייד את המחשב בלוח גרפי.
סוגי אמצעי הצבעה
ניתן לחלק את אמצעי ההצבעה לשלושה סוגים על פי הדרך שבה האמצעי מניע את הסמן מנקודה לנקודה על המסך:
דרך אחרת לחלק את אמצעי ההצבעה היא לפי המאמץ הגופני שהפעלתם דורשת מהמשתמש. ככל שהאמצעי דורש מאמץ גופני מועט יותר, כך הוא מתאים יותר לאנשים עם גפיים חלשות או לאנשים ידיים חלשות במיוחד או למשתמשים המפעילים את המחשב במשך שעות ומעוניינים למנוע פציעות מאמץ חוזרני. אולם, לעיתים החיסכון במאמץ גופני דורש מהמשתמש מאמץ מנטלי רב יותר או שמאט את פעולתו. מיון האמצעים לפי אבן בוחן זו:
ישראל לנדרס
ישראל לנדרס (1931 – 2009) היה עיתונאי ועורך ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב וגדל בקרית עבודה, אחת השכונות הראשונות של חולון. התייתם מאביו בהיותו בן עשר, ועבר עם אמו ואחותו הצעירה אל בית סבו, הרב הראשי הראשון של רמת גן, שלמה זלקינד לנדרס.
בשנת 1960 הצטרף לעיתון "דבר" ועבד בו עד לסגירתו ב-1995. שימש ככתב פרלמנטרי, ראש המערכת בירושלים, שליח העיתון בוואשינגטון, עורך עמודי הפנים וגיליונות שבת וחג. במקביל עבד שנים רבות ככתב ב"הדואר", ביטאונה של ההסתדרות העברית באמריקה.
בשנות ה-90 היה חבר מועצת העיתונות בישראל.
חיים אישיים
היה נשוי ולו שלושה ילדים.
קישורים חיצוניים
ממאמריו
שילה בנחביב
שילה בנחביב (באנגלית: Seyla Benhabib; נולדה ב-9 בספטמבר 1950) היא פילוסופית יהודיה אמריקאית, המשמשת כפרופסור לפילוסופיה ומדעי המדינה באוניברסיטת ייל.
קורות חיים
בנחביב נולדה באיסטנבול למשפחה מצאצאי יהדות ספרד שברחה בעקבות האינקוויזיציה הספרדית. בילדותה דיברה בלאדינו וטורקית ולמדה צרפתית, איטלקית ואנגלית מאמה.
בין השנים 1993 ל-2000 היא לימדה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2009 זכתה בפרס ארנסט בלוך.
אנטואן ואטו
ז'אן-אנטואן ואטו (בצרפתית: Jean-Antoine Watteau; ) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה
ואטו נולד בעיר ולנסיאן שבפלנדריה (היום בצרפת), שסופחה מעט לפני כן על ידי לואי הארבעה עשר מלך צרפת. אביו היה רצף מומחה. כבר בגיל צעיר הראה ז'אן-אנטואן עניין בציור והתקבל כשולייה לז'אק אלבר ז'רַן, צייר מקומי. לוואטו התחוור עד מהרה שאין לו כמעט מה ללמוד מז'רן, ולכן עזב ונסע לפריז (בערך בשנת 1702). שם מצא עבודה בגשר נוטרדאם ביצירת העתקים של ציורים פופולריים בסגנון ובמסורת הפלמיים. בשנת 1703 עבד ואטו כעוזר לצייר קלוד גילו. בסטודיו של גילו נחשף ואטו לדמויות הקומדיה דל'ארטה - נושא שהיה אהוב על גילו, שהפך לאחד ממושאי הציור האהובים גם על ואטו. לאחר מכן עבר לעבוד אצל קלוד אודראן ה-3 - מעצב פנים. שם למד למלא את ציוריו באלגנטיות שמאפיינת אותם. אודראן היה האוצר של ארמון הלוקסמבורג, ושם נחשף ואטו לסדרה של ציורים מרהיבים מאת פטר פאול רובנס שצוירו עבור המלכה מריה דה מדיצ'י. הצייר הפלמי הפך לאחד ממקורות ההשראה העיקריים של ואטו, כמו גם ציירי ונציה, שאת יצירותיהם הכיר מאוחר יותר באוסף של פטרונו, הבנקאי פייר קרוזט.
בשנת 1709 ניסה ואטו לזכות במלגת הפרי דה רום, אך נדחה על ידי האקדמיה. בשנת 1712 ניסה שוב ונחשב לטוב כל כך עד שבמקום לקבל את המלגה לשנת שהייה אחת ברומא לה השתוקק, הוא התקבל כחבר מלא באקדמיה. הוא עבד במשך חמש שנים על "יצירת הקבלה" שלו, אך לא לשווא - היה זה הציור "העלייה לרגל לקיתרה" (Pélerinage à l'ile de Cythère) המוכר גם בשם "הפלגה לקיתרה". על יצירה זו העירו מבקרים רבים כי היא מציגה דווקא את היציאה מקיתרה (האי שהיה מקום הולדתה של ונוס, על פי המיתולוגיה, ועל כן מסמל את תמצית האהבה).
על אף שציוריו של ואטו מעלים על נס את האלגנטיות האריסטוקרטית של המעמד השליט (אם כי הוא דווקא חי את רוב חייו הקצרים תחת האקלים המדכא של תקופת שלטונו המאוחרת של לואי הארבעה עשר), מעולם לא היו לו פטרונים אריסטוקרטיים. האנשים שרכשו את ציוריו היו בורגנים כדוגמת בנקאים וסוחרי אומנות.
למרות העובדה שציוריו הבוגרים יותר נראים כמו הצגה של "חגיגות עליזות" (fêtes galantes), הם למעשה מציגים מלנכוליה מפוכחת, ותחושה של חוסר משמעות מוחלט של החיים, מה שהופך אותו מבין ציירי המאה ה-18 לאחד הקרובים ביותר לציירים הרגישים המודרניים. בכך הוא עולה על רבים מאלו שחיקו אותו, כמו ניקולס לנקרט וז'אן-בטיסט פאטר, ששאלו את נושאי הציור שלו, אך לא הצליחו ללכוד את רוחו.
בין ציוריו הידועים ביותר נמנים "העלייה לרגל לקיתרה" (שתי גרסאות), "פיירו" (המזוהה גם כ-"Gilles"), Fêtes venitiennes, Love in the Italian Theater, Love in the French Theater, "Voulez-vous triompher des belles?", Mezzetin ויצירת המופת האחרונה שלו, אותה צייר ממש על ערש דווי, L'Enseigne de Gersaint.
ידידיו של ואטו חששו בשל חוסר הזהירות שהפגין בקשר לעתידו ואיתנותו הכספית. נראה כאילו צפה את מותו בטרם עת, וכשחלה בשנת 1720 עקר לאנגליה כדי ליהנות ממזג אוויר טוב יותר, אך שב לצרפת כשמצבו הבריאותי היה בכי רע, והתארח בבית ידידו מר לפבר בעיר נוז'אן-סור-מארן, ושם נפטר בשנת 1721 בגיל 37 כתוצאה ממחלת השחפת.
שמלת ואטו (Watteau dress), שמלה ארוכה דמוית שק עם קפלים רפויים התלויים מהכתף בגב, בדומה לאלו שלובשות חלק ניכר מהנשים ביצירותיו, נקראת על שמו.
הסופרת האנה רוטשילד חיברה ספר על גלגוליה של תמונה של ואטו.
כוח המתנדבים מאלסטר
כוח המתנדבים מאלסטר (Ulster Volunteer Force, ובראשי תיבות UVF) הם קבוצה לויאליסטית מיליטנטית בצפון אירלנד. ההתארגנות הנוכחית של כוח המתנדבים מאלסטר נוסדה בשנת 1966 ונקראה על שם קבוצה בעלת שם זהה, מיליציה יוניוניסטית שנוסדה ב-1912. עם זאת, אין כל קשר בין שני הארגונים החולקים שם זהה. כוח המתנדבים מאלסטר הוכרז כארגון שהוצא מחוץ לחוק וסווג כארגון טרור בבריטניה ובארצות הברית.
כוח המתנדבים מאלסטר הוא קבוצה לויאליסטית. הלויאליסטים הם קבוצה המשתייכת ליוניוניסטים באירלנד, אלה המעוניינים באיחוד פוליטי בין אירלנד לבריטניה ונתמכים על ידי שיעור ניכר מהפרוטסטנטים באזור. עם זאת, הלויאליסטים נחשבים קבוצה קיצונית שאינה בוחלת בפעולות אלימות ובטרור להשגת רצונם, בניגוד ליוניוניסטים.
כוח המתנדבים מאלסטר של 1912
הקבוצה המקורית שנקראה "כוח המתנדבים מאלסטר" הייתה מיליציה יוניוניסטית שנוסדה כדי לבלום שלטון עצמי אירי ב-1912. רבים מחברי כוח המתנדבים מאלסטר המקורי התגייסו, שירתו ונלחמו במלחמת העולם הראשונה בצבא הבריטי בדיוויזיה (אלסטר) ה-36 שנוסדה בספטמבר 1914. במהלך האלימות שליוותה את מלחמת האירים לעצמאות בין 1919 – 1921 רבים מכוח המתנדבים מאלסטר ביצעו התקפות נגד קתולים לאומנים ונגד הקהילה הרפובליקנית בצפון אירלנד. לאחר מכן, רבים מחברי הכוח נקלטו בשורות ה-B Specials, חיל שוטרים מיוחד באלסטר.
הארגון הנוכחי
כוח המתנדבים מאלסטר הרג יותר אנשים מכל קבוצה לויאליסטית חמושה אחרת: לפי אוניברסיטת אלסטר סך ההרוגים נאמד ב-426 איש במהלך הצרות בין השנים 1969 – 2001.
התחלה
כוח המתנדבים מאלסטר (UVF) בגלגולו המחודש החל באמצע שנות השישים של המאה העשרים, ומטרת היווסדותו היא לחימה בצבא האירי הרפובליקני (IRA). הקבוצה התרכזה במזרח אנטרים (East Antrim) שבמחוז ארמה, ובאזור שנקיל שבבלפסט. בהודעתם מה-21 במאי 1966, ה-UVF הכריז מלחמה על ה-IRA, תוך ציון העובדה כי הם "פרוטסטנטים חמושים היטב המסורים למטרה זו". את הצהרת כוונותיהם זו ליוותה התנקשות במוזג קתולי ביוני 1966. התקפה זו הביאה למעצר מנהיגה הראשון של הקבוצה, אוגוסטוס 'גוסטי' ספנסי (Augustus 'Gusty' Spence), שנדון ל-20 שנה בכלא. הכרזת המלחמה נעשתה למרות העובדה שה-IRA בשלב זה הפך לארגון שמיצה עצמו בעקבות קמפיין הגבול שערך. קמפיין הגבול (Border Campaign) שנערך בין 1956 ל-1962 היה קמפיין של לוחמת גרילה שהובל על ידי ה-IRA נגד מטרות של הצבא הבריטי וחיל השוטרים המלכותי של אלסטר בצפון אירלנד, אך נכשל.
ה-UVF היה אחראי לסדרת התקפות על מתקני תשתית בצפון אירלנד במהלך 1969. תקוותם הייתה כי בהתקפות אלו יואשם ה-IRA וכי היוניוניסטים המתונים יגבירו את התנגדותם לרפורמות הניסיוניות של ממשלת טרנס או'ניל (Terence O'Neill).
הצרות הוא מונח המתאר תקופה בהיסטוריה של צפון אירלנד של מהומות קהילתיות והתנגשויות בין ארגונים פרה-צבאיים, המשטרה והצבא הבריטי מסוף שנות השישים ועד אמצע שנות התשעים. ישנן גישות שונותו הרואות בתקופה זו קונפליקט בעל פנים רבות, לוחמת גרילה ואפילו מלחמת אזרחים. "הצרות" היו פרק נוסף בשנאה ארוכת השנים בין הפלגים הפרוטסטנטים והקתולים בצפון אירלנד.
ככל שהמהומות, אי-הסדר החברתי והאלימות שליוו את תקופת "הצרות" התגברו, ה-UVF החל בקמפיין של התנקשויות כנגד אזרחים קתולים. ה-UVF בהכרזות לתקשורת, טענו כי האלימות שלהם היא תגובה לאלימות של הארגון החדש, הצבא האירי הרפובליקני הזמני (ה-IRA הזמני, Provisional IRA ובראשי תיבות PIRA). ההתקפות החוזרות ונשנות של ה-IRA הזמני נגד מוסדות בצפון אירלנד, חיל השוטרים המלכותי של אלסטר והצבא הבריטי זכו לתגובה נגדית של ה-UVF שכוונו נגד אנשים שה-UVF ראו כ"מארחים" של ה-IRA הזמני, משמע – אזרחים קתולים. נוצר מעגל של אלימות בלתי פוסקת עם מדיניות של עין תחת עין ושן תחת שן בין ה-IRA הזמני וה-UVF יחד עם ארגונים לויאליסטים נוספים.
שנות השבעים
בתחילת שנות השבעים האלימות בצפון אירלנד המשיכה להסלים כאשר רף האלימות עולה בהתמדה. ההתקפות של ה-UVF הפכו אקראיות וגבו קורבנות רבים בנפש. אחת הדוגמאות לכך היא בפיצוץ בר מק'גורק (McGurk) שבניו לודג' (New Lodge) בבלפסט ב-4 בדצמבר 1971 בו נהרגו 15 אזרחים קתולים. אירוע זה נחשב לאחד מהאירועים המרכזיים במה שנהוג לכנות "הצרות". לאחר הפיצוץ בבר הרשויות והתקשורת הפנו אצבע מאשימה כלפי כוחות רפובליקניים, אך לאחר מכן ה-UVF נטל אחריות למעשה. תת-קבוצה של הUVF היו הקצבים משנקיל, מי שביצעו התקפות ורציחות מהאכזריות שנודעו באירלנד. הקצבים משנקיל חטפו קתולים, לרוב בעת חזרתם לביתם בלילות, עינו ורצחו אותם, בדרך כלל על ידי שיסוף גרונם. קבוצה נוספת של ה-UVF הייתה אחראית, ויש הטוענים כי קיבלה עזרה מוותיקי גדוד ההגנה של אלסטר ואלו יחד עם חברים ששירתו בגדוד ומה-MI5, בביצוע התקפות טרור בדבלין ומונאגהן (Monaghan) ב-17 במאי 1974. שלוש מכוניות תופת באירלנד, זרעו הרס רב, הרגו 33 איש ופצעו כ-300 איש. זהו היום עם מספר האבדות הגבוה ביותר לנפש במהלך "הצרות".
ה-UVF הואשם אף ברציחתם של 12 אזרחים בהתקפה ב-2 באוקטובר 1974. הארגון המשיך לבצע התקפות טרור נוספות במהלך שנות השבעים, ביניהם טבח מיאמי שואובאנד ב-31 ביולי 1975, בו שלושה חברים בלהקת הפופ האירית נעצרו במחסום מזויף של הצבא הבריטי בגבול שבין אירלנד וצפון אירלנד. שני חברים אחרים בלהקה שרדו את ההתקפה ואף העידו כנגד מבצעיה.
קיים חשד רב כי חברים בגדוד ההגנה של אלסטר (UDR) היו מעורבים בחשאי במבצעים רבים של ה-UVF. גדוד ההגנה של אלסטר היה גדוד חיל רגלים בצבא הבריטי שמיקומו בצפון אירלנד. המעורבות של חברי הגדוד בהרג יחד עם הלויאליסטים, הפכה את הגדוד למוקצה בקרב רבים בקהילה הרפובליקנית.
ביולי 1966, הוצא ה-UVF מחוץ לחוק, אך האיסור על הארגון בוטל באפריל 1974 במאמץ להוביל את ה-UVF לתוך כניסה לתהליך הדמוקרטי. במהלך יוני 1974 נוסדה סיעה פוליטית "Volunteer Political Party" שהתמודדה לבחירות במחוז מערב בלפסט בבחירות הכלליות של בריטניה שנערכו באוקטובר 1974. המפלגה קיבלה 6 אחוזים מן הקולות (2690 מצביעים). למרות ניסיונות הממשל לשלב את ה-UVF בתהליך הדמוקרטי, הקבוצה לא שיתפה פעולה ולא הפסיקה את התקפות הטרור שהוציאה לפועל. ה-UVF הוצאו מחוץ לחוק שוב ב-3 באוקטובר 1975 ויומיים לאחר מכן נעצרו 26 איש בסדרת פשיטות בחשד כי הם חברים ב-UVF. כל הגברים שנתפסו נשפטו וקיבלו בממוצע 25 שנות מאסר.
שנות השמונים והתשעים
במהלך שנות השמונים חלה ירידה בכוח של ה-UVF עקב סדרה של מודיעים שהביאו למעצר של דמויות מרכזיות בארגון. אך כוח המתנדבים מאלסטר המשיך בפעולותיו. ב-1984, הם ניסו לרצוח את העורך הצפוני של הסאנדיי וורלד. ב-10 בנובמבר 1986, ארגונים לויאליסטים חמושים ייסדו את "התנגדות אלסטר" (Ulster Resistance) על ידי איאן פייסלי (Ian Paisley) מי שהיה אז המנהיג של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (Democratic Unionist Party, בראשי תיבות, DUP), פיטר רובינסון מה-DUP ואיוון פוסטר. המטרה המקורית של "התנגדות אלסטר" הייתה להביא לסיום של ההסכם האנגלו-אירי, הסכם בין בריטניה והרפובליקה האירית שנועד להביא לסיום "הצרות" בצפון אירלנד. ההסכם נתן לממשל האירי תפקיד מייעץ בממשלה של צפון אירלנד, תוך אישור של צפון אירלנד כחלק מבריטניה אלא אם רוב האזרחים יסכימו להצטרף לרפובליקה.
התנגדות אלסטר רשמה הצלחה בייבוא נשק לתוך צפון אירלנד. הנשק היה שייך לאש"ף שנתפס על ידי הכוחות הישראלים, נמכרו לארמסקור (Armscor) חברה דרום אפריקנית בבעלות ממשלתית שעקפה את האמברגו שהטיל האו"ם על דרום אפריקה. הנשק חולק בין התנגדות אלסטר, כוח המתנגדים מאלסטר והתאחדות ההגנה מאלסטר (UDA).
כוח המתנדבים מאלסטר השתמש בנשק כדי להחריף את העימות ולהסלים את ההתנקשויות שביצעו, שברובן פגעו באזרחים קתולים שלא היו מעורבים בפעילות בארגונים מיליטנטיים.
הפסקת האש ומאבקים נוספים
ב-1990 הצטרף כוח המתנדבים מאלסטר לפיקוד הלויאליסטי הצבאי המשולב (Combined Loyalist Military Command), מעין ארגון-על שאיחד את הקבוצות הלויאליסטיות המיליטנטיות. ההצטרפות של ה-UVF לפיקוד הצביעה על נכונותו להשתתף בתהליך שיביא לשלום המיוחל. למרות זאת, השנים שלפני הפסקת האש שהייתה צמודה להחלטת הפסקת האש של ה-IRA הזמני, היו רצופות בהתנקשויות מהאכזריות שהיו בזמן "הצרות".
חלק מהחברים המיליטנטים בתוך כוח המתנדבים מאלסטר, סירבו לקבל את הפסקת האש. בהנהגתו של בילי רייט, חלק מחברי כוח המתנדבים מאלסטר פרש והקים את כוח המתנדבים הלויאליסטים (LVF). ה-UVF נאבקו עם ה-LVF עד אמצע שנת 2000. ריימונד מק'קורד, פרוטסטנטי, מי שהיה פעיל נגד ה-UVF שאביו הוכה למוות על ידם ב-1997, העריך כי ה-UVF הרג מ-1994 כ-30 איש אשר ברובם היו פרוטסטנטים. האיבה בין ה-UVF וה-LVF שבה ופרצה בקיץ 2005 עם רציחתם של ארבעה אנשים בידי ה-UVF, והסתיימה באוקטובר אותה שנה כאשר ה- LVF הכריזו כי יתפרקו.
ב-14 בספטמבר 2005, לאחר סדרת מהומות של לויאליסטים במהלכן נורו עשרות יריות על המשטרה, הודיע השר לצפון אירלנד, פיטר היין (Peter Hain), כי הממשלה הבריטית מפסיקה להכיר בהפסקת האש של ה-UVF וכי האלימות אינה משתלמת.
ב-12 בפברואר 2006 דיווח השבועון הבריטי האובזרבר, כי כוח ה-UVF מתפרק מנשקו. האובזרבר ציטט אחת ממנהיגי ה-UVF שאמר כי על אף שאינו מתפרק מנשקו, אלא שם אותו בהקפאה למען אלו החוששים מהתפתחויות העתיד, הארגון כשלעצמו יתפרק. זאת, מאחר שאין בו צורך יותר כי המלחמה עם ה-IRA הסתיימה.
ב-2 בספטמבר 2006, דווח ב-BBC כי ה-UVF שוקל להיכנס לדיאלוג על ההתפרקות מנשקו, זאת במהלך שיחות שנערכו בין מנהיגיו לגבי המשך עתידו.
ב-3 במאי 2007, בעקבות מגעים בין ה-PUP (המפלגה היוניוניסטית הפרוגרסיבית, הזרוע הפוליטית של ה-UVF) לבין ראש הממשלה האירי, ברטי אהרן ולבין מפקד השירות המשטרתי של צפון אירלנד, יו אורד, הצהיר הארגון כי הוא יהפוך לארגון "לא-צבאי, מאוזרח", החל מחצות אותו היום. הארגון הצהיר בנוסף כי הוא ישאיר בידיו את כלי הנשק שלו אך ימנע אליהם גישה ממתנדבים רגילים.
תמיכה
קשה לאמוד את מידת התמיכה בכוח המתנדבים מאלסטר, נראה כי בשיאה בתחילת שנות השבעים, הגיעה ליותר מ-1,000 חברים.
ועדת הניטור העצמאית (Independent Monitoring Commission), הוא ארגון שנוסד ב-2004 על ידי חוזה בין הממשלה האירית והבריטית שנועד בין השאר לעקוב אחר פעילות של קבוצות חמושות. הדו"ח הראשון של הוועדה העריך את כוח המתנדבים מאלסטר ואת ה-RHC (תת ארגון של הכוח) ב"כמה מאות" חברים פעילים הנמצאים בעיקר בבלפסט וסביבתה . גם הנשק שבידי הכוח הפך מצומצם ביחס לעבר וכולל בעיקר נשק קל וחומרי נפץ.
אלי גלפרין
אלי גלפרין (נולד ב-10 בפברואר 1974) הוא שחקן תיאטרון וקומיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
אלי גלפרין נולד ב-1974 בפתח תקווה. הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב במחזור של 1997.
גלפרין השתתף בעונה השנייה של "האלופה" בתפקיד גולדה, בסדרה "מתי נתנשק?" בערוץ 10, בסדרה "קוויקי" בביפ, בקומדיה "האמא של הרווקה" וב"גור ואוח" – בערוץ ג'טיקס.
בתיאטרון צוותא שיחק במופע הבידור "פותחים פה לשפן" (ביחד עם מיכל לוי ואיילת רובינסון), ובתיאטרון תמונע, בהצגה "רביזור". יחד עם השחקנית מיכל רובין, גלפרין כתב וביים את הצגת הילדים "לא רוצה לקום" בהפקת "התיאטרון שלנו".
הוא היה חבר קבוע בתוכנית ההומור והסאטירה "יתוש בראש", בגלי צה"ל ובטלוויזיה החינוכית.
גלפרין השתתף בסרטו של מנשה נוי "פתיחה 1812", בסדרות הטלוויזיה "בסימן ונוס", "תחת שמי ורונה", בסרט "אחים" ובמספר פרסומות.
בשנים 2012–2013 השתתף גלפרין בעונות הראשונה והשנייה של סדרת הילדים "מר עגבנייה", בתור קריין החדשות.
בשנים 2015–2016 השתתף גלפרין בעונה השלישית של הסדרה "החממה", בתור דוקטור אייזנברג.
בעבר היה גלפרין שחקן "הבימה" והשתתף בהצגות "קבוצת הצעירים" בניהולו האומנותי של אילן רונן.
בטלוויזיה כתב והגיש את פינת הסטנדאפ בתוכניתה של מיכל זוארץ "שישי עם מיכל" ובזמן מלחמת לבנון השנייה, הגיש פינת סטנדאפ וסאטירה בתוכנית "חשיפה לצפון" בערוץ הראשון. מאז אפריל 2013, הגיש בתוכנית הבוקר של אורלי וגיא בערוץ 10 פינת הומור וסאטירה יומית בשם "החיים, הפקקים ומה שביניהם", בה שולבו דיווחי תנועה. לצד הדיווח על עומסים בכבישים, הוא הגיש קטעי סטנדאפ קצר בענייני היום. את הפינה כתבו אלי גלפרין וחיים אלמקיס. בהמשך, החל גלפרין לערוך גם חידונים יומיים קצרים במסגרת התוכנית. עם מעברם של אורלי וילנאי וגיא מרוז לתוכנית בשעות הערב, המשיך גלפרין את פינתו במסגרת התוכנית "בוקר אור", עד סיום שידורה של התוכנית בינואר 2019. בסך הכל, ערך גלפרין כאלפיים חידונים במסגרת זו של תוכנית הבוקר.
ב-2019 שיחק בתפקיד קטן בעונתה השלישית של "צומת מילר".
גלפרין נשוי ואב לארבעה. מתגורר ברמת גן.
מתחם עולם הספורט של ESPN
היסטוריה
חברת וולט דיסני בנתה את המתחם, ששוויו מוערך בכ-100 מיליארד דולר, על קרקע ביצות שהייתה בבעלותה ליד הכביש המהיר מספר 4. המתחם נחנך במרץ 1997 במשחק בייסבול בין קבוצת האטלנטה ברייבס והסינסינטי רדס.
ב-13 במאי 2008 הודיעה חברת וולט דיסני על כוונתה למתג את הקומפלקס תחת המותג ESPN, ועל שינוי שמו של המתקן ל -"מתחם עולם הספורט של ESPN" אולם טרם נקבע תאריך למעבר לשם החדש. לבסוף, המיתוג מחדש של המתחם תחת השם החדש התבצע ב-25 בפברואר 2010.
זאלצקמרגוט
הזאלצקמרגוט (בגרמנית: Salzkammergut) הוא אזור בצדו הצפוני של רכס האלפים הגיריים הצפוני החוצה את אוסטריה במרכזה ממזרח למערב, ומשתרע בתחומן של המדינות הפדרליות אוסטריה עילית, שטיריה וזלצבורג.