cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזף הולט
הפרקליט הצבאי הראשי
על פי הפרופסור למשפטים מאוניברסיטת ניו מקסיקו, ג'ושוע א. קסטנברג, הולט היה מעורב בפעילויות פוליטיות שהיו חשובות למאמץ המלחמתי של האיחוד, אך לא היו בהכרח מותרות כיום מבחינה חוקתית. לדוגמה, הוא קידם חקיקה שתשלול מעריקים מצבא האיחוד את אזרחותם. בית המשפט העליון הפך על פיה חקיקה זאת בתיק טרופ נגד דלס ב-1958. ההיגיון של הולט שעמד מאחורי חוק זה היה שתומכי המפלגה הדמוקרטית, שכונו "ראשי הנחושת" (Copperheads) ותומכי עבדות דרומיים אחרים עודדו את העריקות. הולט גם עשה שימוש בסמכות הצבא לשלוט על העיתונים וכן דאג למעצרו ומשפטו של חבר הקונגרס בנג'מין גווין האריס ממרילנד ש"השמיע אמירות בוגדניות בבית הנבחרים".
השדה (כתב עת)
בשנת 1917 נוסד על ידי "הפועל הצעיר" גלגולו הראשון של כתב העת, "גן ירק", בעריכת אליעזר יפה. בשנת 1920 ייסדו אנשי מפלגת "הפועל הצעיר" ו"הסתדרות הפועלים החקלאיים" את כתב-העת "השדה", והוא ראה אור עד שנת 1999. משנות העשרים הוא הופץ למינויים ביישובים החקלאים ברחבי הארץ לסוגיהם: מושבות, מושבים וקיבוצים. עד ראשית שנות הארבעים, ערך אותו אליעזר יפה יחד עם עורכים נוספים, ובהם חוקר החקלאות ברוך צ'יזיק, האגרונום אוריה פלדמן ושמעון דוד יפה (אחיו של אליעזר). בשנת 1950 הצטרף למערכת העיתון יוסף מנחם מרגלית. ב-1958, עם פטירתו של ש"ד יפה, התמנה מרגלית לעורך הראשי, ונשא בתפקיד זה עד פרישתו לגמלאות ב-1996.
ג'וזף הולט
משפט רצח לינקולן
ב-14 באפריל 1865 נרצח לינקולן על ידי אוהד הקונפדרציה ג'ון וילקס בות'. שותפו למעשה של בות', לואיס פאוול, פצע קשות את מזכיר המדינה ויליאם סיוארד סגן הנשיא ג'ונסון גם הוא היה יעד להתנקשות. ב-26 באפריל נלכד בות' אך הוא נהרג על ידי בוסטון קורבט, חייל שהפר הוראות.
השדה (כתב עת)
עד 1990 שימש העיתון ביטאונו של המרכז החקלאי.
ג'וזף הולט
משפט רצח לינקולן
כפרקליט הצבאי הראשי היה הולט התובע הראשי במשפט שבו הואשמו קושרים לפני טריבונל צבאי בראשותו של הגנרל דייוויד האנטר. לצדו של הולט סייעו לו שני הפרקליטים ג'ון בינגהאם והנרי לורנס ברנט. הנאשמים היו ג'ורג' אצרודט, דייוויד הרולד, לואיס פאוול, סמואל ארנולד, מייקל או'לוגלן, אדמן ספנגלר, סמואל מד ומרי סוראט. המשפט החל ב-10 במאי 1865 ונמשך חודשיים. הולט ובינגהאם ניסו לטשטש את העובדה שהיו שתי מזימות. המזימה הראשונה הייתה לחטוף את לינקולן כקלף מיקוח לשחרור אסירי הקונפדרציה שהוחזקו על ידי האיחוד. המזימה השנייה הייתה לרצוח את לינקולן, ג'ונסון וסיוארד ולהטיל את הממשלה למצב של תהו ובהו.
השדה (כתב עת)
הירחון מהווה כיום מקור היסטורי להבנת ההתפתחות הכלכלית-החקלאית במשק היהודי בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה. יצחק הל-אור פרסם בכתב עת מאמרים רבים בתחום הנוי וגידול צמחים.
ג'וזף הולט
משפט רצח לינקולן
ב-29 ביוני נמצאו השמונה אשמים בקשירת קשר לרצח הנשיא. ארנולד, או'לוגלן, ומד נשפטו למאסר עולם, ספרנגלר לשש שנות מאסר ואצררודט, הרולד, פאוול וסורט נדונו לעונש מוות בתלייה. מרי סוראט הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שנדונה למוות על ידי בית משפט פדרלי. גזר דינם בוצע ב-7 ביולי 1865.
תדמיתו הציבורית של הולט נפגעה עקב המשפט והדרך שבה ניהל את התביעה בו. היסטוריונים רבים מאמינים שהמחלוקת שסבבה את המשפט חיסלה את הקריירה הפוליטית שלו. ב-1866 פרסם הולט עלון שבו הוא ניסה להגן על עצמו מפני האשמות שונות ולהבהיר חלק מאי ההבנות שהיו במשפט. הולט שימש בתפקידו כפרקליט הצבאי הראשי עד לפרישתו ב-1 בדצמבר 1875 ולאחר מכן ניהל חיי פרישה נינוחים.
האטי (פיל)
האטי (מת בניו יורק ב-18 בנובמבר 1922), היה פיל אסייתי שחי בגן חיות של סנטרל פארק והתפרסם בשל הפעלולים הרבים שלמד תוך זמן קצר אשר זיכו אותו לתארים "החכם מכל הפילים" ו"הפיל הכמעט אנושי". האטי היה אהוב מאוד על תושבי העיר ניו יורק ונחשב לאחת האטרקציות הפופולריות של העיר בקרב התושבים.
הגעה לניו יורק
קרל האנגנבק - סוחר גרמני בחיות בר, הביא את האטי מציילון לניו יורק בשנת 1903, והוא מכר אותו ב-5,000 דולר לגן החיות של סנטרל פארק - חודשים ספורים לאחר שמכר פילה אחרת בת 3 לאותו גן חיות. הסיבה לרכישה המיותרת לכאורה הייתה ויליאם סניידר ("בילי"); ויליאם היה מאמן פילים מפורסם שעבד בתקופה מסוימת עם פילים בקרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי, והוא הבחין בכשרונותיו של האטי כבר במגע ראשון. הוא לימד את האטי מספר טריקים שאותם קלט במהירות רבה שהפתיעה את סניידר. מקור שמו של האטי הוא כנראה בדמות הפיל מספר הג'ונגל - קולונל האטי.
הטריקים שהאטי החל לבצע משכו תשומת לב מרובה ולא חלף זמן רב עד שהוא הפך להיות אחת האטרקציות הפופולריות בגן החיות ובעיר ניו יורק. קרל האנגנבק שראה זאת ניסה לשווא לקנות אותו בחזרה מהגן חיות במחיר גדול יותר ולהביא אותו לגן חיות בהמבורג.
פרסום וטריקים
מאמר ב"ניו יורק טיימס" מיום 19 ביוני 1904 תיאר בפרוטרוט את מעללי האטי לאחר שנה אחת בלבד שבה שהה בגן החיות. האטי היה מסוגל לרקוד ואלס על רגליו האחוריות, וכן ידע לנגן במפוחית, לעשות את עצמו כמת, לעמוד על שני בקבוקים באמצעות הרגליים הקדמיות או לחקות תינוק זוחל הפולט קריאה צורמנית שאמורה להתפרש כ"אמא". האטי רכש את הלמידה של הטריקים הללו בתוך זמן קצר מאוד מהמאמן שלו - ויליאם סניידר, וזאת בעקבות הבנה של הוראות מסוימות באנגלית.
באותו מאמר בעיתון האטי תואר כ"פיל החכם ביותר", "פיל כמעט אנושי" ו"הפיל היקר ביותר". סניידר תיאר את האטי כ"חיה הכי מעניינת שהייתה לנו אי פעם" והוא היה נוהג בהצגות לשאול אותו: "האטי האם אי פעם הרבצתי לך?" והאטי היה פולט תרומה רמה תוך נענוע הראש לצדדים לשמחת הצופים. מאמר נוסף בניו יורק טיימס מ-14 באפריל 1911, תיאר בהומור כיצד האטי נרפא באמצעות מנת ויסקי. האטי הפך ל"כוכב" של ניו יורק במהלך חייו.
מותו
בנובמבר 1922 האטי חלה פתאום והתמוטט בתוך המתחם שלו ולא היה יכול לקום. עובדי הגן ניסו להגן על האטי מהצטננות בלילות על ידי שהם כיסו אותו בחבילות גדולות של קש. רק לאחר 4 ימים הצליחו להעביר את האטי באמצעות שני מנופים ומשאיות ו-20 אנשים לכלובו. במהלך העברה האטי קיבל מנה של 4 ליטר ויסקי כדי להקל על כאביו. תושבי העיר ניו יורק היו מודאגים לגבי מצבו של הפיל, ומיהרו לקרוא בשקיקה מדי יום את החדשות האחרונות על בריאותו של האטי.
למרות כל המאמצים, האטי מת ב-18 בנובמבר 1922, חמישה ימים לאחר התמוטטותו. הציבור התוודע לכך רק ​מספר ​ימים לאחר מכן משום שמנהל הגן רצה לסלק את הגופה בחשאי מבלי שהילדים יצפו בה. גילו של האטי במותו לא היה ברור; מאמר בניו יורק טיימס טען שהוא היה בן 23, בעוד שאחרים טענו שהוא היה אפילו בן 40.
דוד אשכנזי
דוד ולדימירוביץ' אשכנזי (ברוסית: Дави́д Влади́мирович Ашкена́зи; 25 בדצמבר 1915 - 19 בפברואר 1997) היה פסנתרן, מלווה ומלחין יהודי-רוסי.
חייו
בשנת 1996 הוכרז אשכנזי כ"אמן העם של רוסיה".
בשנת 1964 ניגן עם הכנר נחום לאטונסקי בפרק של הסרט "צמיד הנופך", עיבוד לנובלה המפורסמת באותו שם מאת אלכסנדר קופרין. הוא כתב מוזיקה לשירו של יעקב פולונסקי, "בעת חזות קשה של פרידה", שזכה לביצוע של זמרים רבים.
דוד אשכנזי היה אביו של הפסנתרן והמנצח המפורסם ולדימיר אשכנזי וסבו של הפסנתרן ולדימיר סברדלוב-אשכנזי.
הוא נפטר ב-19 בפברואר 1997 במוסקבה, רוסיה.
דרום יהודה
דרום יהודה הייתה קואופרטיב להובלה שנוסד בשנת 1931. הקואופרטיב התקיים 20 שנים עד שנת 1951 כאשר קיומו העצמאי פסק עם הצטרפותו לחברת אגד. הקואופרטיב הוקם במטרה לספק קשר תחבורתי בין יישובי ומושבות הדרום למרכז הארץ- תל אביב. בשנת הקמתו, 1931, הוא כלל 52 חברים עם 31 מכוניות.
היסטוריה
הקמת הקואופרטיב התבצעה על ידי צרוף מספר חברות קטנות. חברות אלה כללו את: חברת "יהודה" שהוקמה בשנת 1926 בראשון לציון על ידי יהודה ציגלרויט (שבשמו נקראה החברה) ובה היו 20 חברים ו- 13 מוניות, חברת "הנגב" עם 6 חברים ו-6 משאיות, וחברת "הדרום" שהוקמה בשנת 1929 וכללה 26 חברים ו-13 מכוניות.
בשנת 1935 הצטרפו לדרום יהודה חברת "מטען" עם 10 משאיות, חברת אוטובוסים "המזרח", חברת מוניות "הנץ" והתאחדות נהגי רחובות "הנ"ר". בשנת 1936 הצטרפה חברת "נגיב" עם 6 אוטובוסים, ולבד מכל אלה  התמזגו באותה תקופה לתוך דרום יהודה (או נרכשו על ידיה) גם איגודים וקווים פרטיים נוספים, כגון "בצרון-גן יבנה", "באר טוביה", וכן הקו הפרטי שפעל בשכונת גרין (לימים חלק מחולון).
תהליכי המיזוג הללו היו תולדה של הקשיים המיוחדים שאפיינו את אותה התקופה, החל בחוסר רגולציה (שתסדיר את חלוקת הקווים, מחירי השירות וכדומה), והתחרות הקשה שהתנהלה על רקע זה בין הגופים השונים (שהובילה לעיתים גם לקשיי פרנסה והישרדות של מפעיליהם), כשעל אלה התווספו גם הקשיים הביטחוניים (במיוחד התקפות של כנופיות ופורענויות ביטחוניות אחרות שהלכו והתעצמו בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט). אילוצים אלה הביאו רבים מהעוסקים בתחום למסקנה שהדרך הטובה ביותר להתגבר על הקשיים הללו תהיה דרך של שיתוף פעולה ואיחוד אינטרסים.
האוטובוסים הראשונים היו רכבים שיוצרו בשנות העשרים ויכלו להוביל כ- 10 נוסעים, ואף היו מסורבלים ובעייתיים מבחינת ההנעה והחלפת מהלכים (היו מופעלים בעזרת ידית התנעה "מנואלה" בלע"ז). רק במהלך שנות השלושים החלו נרכשות מכוניות עם תיבות הילוכים.
תקופת מאורעות 1936–1939
בתקופת המרד הערבי הגדול, התנכלות האוכלוסייה הערבית לאוטובוסים הביאה להתקנת רשתות על החלונות להגנת השמשות מאבנים ולהוספת ליווי של נוטרים לקווי הנסיעה. הנהגים אומנו במדי נוטרים להשתמש בנשק להגנה עצמית.
מלחמת העולם השנייה
בשנות מלחמת העולם השנייה הובילו משאיות החברה חיילים ופליטים פולנים מגבולות איראן וסוריה עד מצרים. הובילו נשק ותחמושת מחיפה לעבר הירדן ועיראק והובילו דלק מעיראק לארץ. הובילו צינורות להנחת צינור הנפט כירכוכ-חיפה והמשכו עד ללבנון.
על גגות האוטובוסים הוצבו להגנה צוותים עם מקלעי ויקרס.
המוניות שרתו את הפיקוד הצבאי של בעלות הברית בארץ ובארצות השכנות.
שנות המנדט האחרונות לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1946 נעשו מאמצים להגדיל את הקווים לישובי הדרום. להלן קטע מעלון קיבוץ יד מרדכי מספר 14 מיום 15.3.1946:
"בשבת ביקרו בנקודה מזכיר מועצת עריית תל אביב מר נדיבי עם מנהל חברת "דרום יהודה" בקשר לתביעה על פתיחת קו "דרום יהודה" אל יישובי הדרום. הם בקשו פרטים על הצורך בקשר אוטובוסים של קוו עברי למשק. נעשים כעת מאמצים להשיג רישיון לקו עברי בדרום, אך החברה הערבית הלאומית עושה הכול למניעת פתיחת קו נוסף".
בעקבות מהלכים אלה הורחבו הקווים לפי הטבלה הבאה:
סיוע לעלייה בלתי לגאלית
ב-12 במרץ 1947 נחתה אוניית המעפילים שבתאי לוז'ינסקי בחוף ניצנים. שלושים אוטובוסים של החברה נשלחו לאזור כדי לקלוט את המעפילים ולפזר אותם ביישובי הדרום. שבעה אוטובוסים על נהגיהם נאסרו על ידי הצבא הבריטי במג'דל והשאר הצליחו לחמוק. מפקד הצבא הבריטי בארץ הטיל על החברה קנסות ועונשים לשבוע ימים ששיתקו כליל את התחבורה היהודית בדרום. העונש הוטל בפועל כעבור יומיים, ב-14 במרס. באותו זמן כבר הפעילה החברה 94 אוטובוסים וכללה 190 חברים והסיעה כ- 15.000 נוסעים מדי יום.
פריצת נתיב לסדום
באפריל 1947 נשלחו בהוראת המוסדות שני אוטובוסים מסוג סופר וייט לפרוץ דרך ונתיב לסדום. המבצע הצליח ומאז נשמר קשר יבשתי עם המפעל שבסדום.
מלחמת העצמאות
בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות כבר הפעיל הקופרטיב 20 קווים שונים שיצאו מהמרכז שלו ברחובות לצפון ולדרום.
טבלת חלוקת תעסוקת האוטובוסים בתקופת מלחמת העצמאות לפי החדשים
פגיעות בנפש: 1 נהג נהרג, 12 נהגים נפצעו.
פגיעות ברכוש:נפגעו בהפצצה מוסך ת"א, מוסך רחובות. 5 אוטובוסים הושמדו כליל. 15 אוטובוסים נפגעו חלקית.
שנים ראשונות לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העצמאות החלה התאוששות של הקואופרטיב. פרט לקווים שהורחבו בין מושבות הדרום לתל אביב, ובינם לבין עצמן, החל ביסוס קווים חדשים ליישובי הנגב וכן נפתח קו לאילת.
הקואופרטיב חדל להתקיים כגוף עצמאי בשנת 1951 בעקבות החלטתו של שר התחבורה דאז דוד רמז לאחד את כל ארגוני התחבורה השונים ברחבי הארץ לארגון אחד, הוא קואופרטיב אש"ד, ששינה את שמו בהמשך לאגד. האות  ד  בשם אשד מייצגת את דרום יהודה, זו האות הראשונה שמופיעה בשמו המקורי:  ד רום יהודה.
מבנה ארגוני
לחברה היו שני מוסכים: ברחובות ובתל אביב. כמו כן היו לה כמה תחנות הסעה בינוניות בתל אביב בשדרות רוטשילד, בחולון, ראשון לציון, רחובות וגדרה.
עד סוף שנות השלושים הוחלפו רוב האוטובוסים הישנים והקטנים באוטובוסים חדישים יותר מתוצרת מאק, סופר וייט פורד ועוד.
מטה מחלקת המוניות של החברה היה ברחובות. המחלקה פעלה בכל רחבי הארץ וכן בארצות השכנות.
מחלקת המטען התבססה על 10 משאיות: משאית של חברת "הנגב", שתי משאיות של חברת "הדרום", משאית של חברת זרובינסקי ושתי משאיות של חברת "הרל"פ". המשאיות עסקו בהובלת מטענים עבור האזרחים ועבור הצבא הבריטי.
תחנת היציאה המרכזית של החברה הייתה ברחובות. מתחנה זו יצאו כל הקווים לצפון (בעיקר תל אביב) וליישובי הדרום והנגב.
Allgemeine Zeitung des Judentums
עורכו הראשי ומייסדו היה לודוויג פיליפסון, רב רפורמי ופעיל ציבור.
היסטוריה
כתב העת נוסד בשנת 1837 בלייפציג, ובהמשך הודפס בברלין. הגיליון הראשון הודפס ב-2 במאי 1837, ומטרתו המוצהרת הייתה לקדם את הידע ההיסטורי של היהודים אודות עמם. אך עסק באופן שוטף גם ביתר תחומי העניים של יהודי גרמניה: פוליטיקה, דת, ספרות יהודית וכללית, היסטוריה ופילולוגיה. לכתב העת צורף מעת לעת מוסף ספרותי. ב-1839 הפך כתב העת לשבועון.
בעת הקמת כתב העת הושם דגש על עיתונות בלתי-תלויה, ולכן לא נעזרו העורכים בתמיכה או סבסוד של כל גוף יהודי רשמי. כתב העת הופץ בכל רחבי אירופה היהודית.
לאחר פטירת העורך הראשון לודוויג פיליפסון, ערך את כתב העת גוסטב קרפלס (החל מ-1890). מו"ל העיתון בתקופת קרפלס היה איל העיתונות היהודי רודולף מוסה.
בשנותיו הראשונות של כתב העת השתתפו בכתיבת מאמרים בו חוקרים כמו גבריאל ריסר, אליקים כרמולי, שד"ל, לאופולד צונץ, יהודה ליב דוקעס, יוליוס פירסט, לאופולד לעף, פרנץ דליטש, אהרן ילינק, אברהם גייגר ויצחק מרדכי יוסט.
כדור כדורגל
כדור כדורגל הוא כדור משחק המשמש למשחק הכדורגל. צורת הכדור, גודלו, משקלו, והחומר ממנו הוא עשוי, מוגדרים בחוקת משחק הכדורגל כחוק 2: הכדור.
היסטוריה
במהלך השנים חלו שינויים רבים בחומר ממנו היה עשוי כדור הכדורגל. בימי הביניים הכדור היה עשוי מעטפת עור וממולא בשבבי שעם או בשלפוחית השתן של בעלי חיים. רק במאה ה-19 הכדורים התחילו להיעשות, כמו שהם כיום, עשויים מגומי ועור.
החלפת כדור פגום
במידה והכדור מתפוצץ או נפגם במהלך המשחק, על השופט להפסיק את המשחק. חידוש המשחק יתבצע על ידי הטלת הכדור במקום בו נפגם הכדור הקודם. חל איסור על השחקנים להחליף את כדור המשחק ללא אישור השופט.
יצרני כדורים
במהלך השנים חברות רבות ייצרו את כדורי המשחק. החל משנת 1970, אדידס מייצרת את כדורי המשחק של המשחקים הרשמיים בגביע העולם, אליפות אירופה, משחקים האולימפיים, וליגת האלופות.
וורן (מישיגן)
היסטוריה
וורן הוקמה תחת השם "ביביס קורנרס" (Beebe's Corners) ב-1830. בהתחלה היא הייתה תחנת עצירה לכרכרות שיצאו מדטרויט צפונה. ב-1837 שמה שונה להיקורי, שנה לאחר מכן לאבה וזמן קצר לאחר מכן לוורן. מקור השם לא ברור. דעה אחת אומרת שהוא מתייחס לכומר שהיה פעיל ברחבי מישיגן ודעה אחרת אומרת שהוא מתייחס לגנרל ג'וזף וורן שנהרג בקרב גבעת בנקר במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1893 ההתיישבות קיבלה מעמד של כפר וב-1957 היא קיבלה מעמד של עיר. העיר גדלה באופן משמעותי בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 בעקבות הבייבי בום שלאחר מלחמת העולם השנייה ותהליך המעבר של אזרחים רבים מדטרויט לפרווריה. האוכלוסייה הגיעה לשיא ב-1970 ומאז היא נמצאת בירידה הדרגתית.
כלכלה
בעיר נמצאים מספר מפעלים ומרכזי חברות, בהם מספר מרכזים של יצרנית הרכב ג'נרל מוטורס.
חינוך
בעיר נמצאים מספר קמפוסים של מוסדות להשכלה גבוהה, בהם קמפוסים של אוניברסיטת דבנפורט ואוניברסיטת מרכז מישיגן.
פיל (סוג)
פיל (שם מדעי: Elephas) הוא סוג במשפחת הפיליים הכולל בימינו מין אחד בלבד, פיל אסייתי. שמונה מינים נוספים שנכללו בסוג זה נכחדו, ואף הפיל האסייתי מצוי בסכנת הכחדה. בעבר סווגו בסוג פיל מינים נוספים בגדלים גמדיים עד גדלים ענקיים שהיו קרובים לממותה, אולם הם הועברו לסוג נפרד - פלאולוקסודון. הסוג פיל תואר מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי קארל לינאוס.
הסוג פיל שונה במספר מאפיינים בולטים מהסוג פיל אפריקני: יש לו אוזניים קצרות יחסית ועגלגלות, חטים קטנים יותר, מבנה גוף עגלגל, גולגולת קצרה, מצח גבוה, ובקצה החדק קפל עור יחיד דמוי אצבע ולא שני קפלים כמו לפיל האפריקני. בעוד שתפוצתו של המין האסייתי השתרעה החל מאיי אינדונזיה דרך דרום אסיה ועד אנטוליה, מיני הפיל האחרים היו כנראה נפוצים פחות בהתחשב באזורים שבהם נמצאו המאובנים שלהם.
על פי המאובנים המינים הנכחדים חיו באי סולאווסי, לוזון, ג'אווה, הימלאיה ומאובנים של מין אחד התגלו באגם טורקאנה שבקניה. ככל הנראה מרבית המינים הנכחדים היו קטנים כתוצאה מגמדות איים.
בסיס הקסדצימלי
ספירה על בסיס הקסדצימלי היא ספירה על בסיס 16. היא משמשת כיום בעיקר בתחום המחשבים, בזכות התאמתה לייצוג תוכנו של זיכרון המחשב - שתי ספרות הקסדצימליות מייצגות בדיוק 8 ספרות בינאריות, סיביות, כלומר בַּית אחד. גודל זה של בית הוצג בשנות ה-50 של המאה ה-20 במחשב IBM 7030 Stretch, וזכה לפופולריות שהפכה אותו לגודל סטנדרטי עם הצגתם של מחשבי IBM System/360 באמצע שנות ה-60.
בבסיס זה יש 16 ספרות: הספרות מ-0 עד 9 זהות לספרות אלה בבסיס עשרוני, ואת 6 הספרות הבאות מסמנים באותיות מ-A, המייצגת 10 (בבסיס עשרוני), עד F המייצגת 15 (בבסיס עשרוני) ו-10 בבסיס הקסדצימלי (וכפולותיו) מייצג 16 בבסיס עשרוני (וכפולותיו). כך לדוגמא המספר 40h מייצג 64 (4*16) בבסיס עשרוני.
השיטות הבאות כולן שיטות תקפות לייצוג מספרים הקסדצימליים:
- רישום הבסיס 16 מתחת למספר – לדוגמה F1B8 16
- הוספת האות h בסוף המספר. בשיטת ייצוג זו, כאשר המספר מתחיל באות, מוסיפים '0 'מצד שמאל. לדוגמה 0F1B8h (ניתן להוסיף אפסים מצד שמאל בכל מקרה, אבל כאשר המספר מתחיל באות- חייבים להוסיף)
- הוספת הצירוף 0x בתחילת המספר – לדוגמה 0xF1B8
המרת מספר דצימלי למספר הקסדצימלי
ההעברה ממספר דצימלי (בסיס 10) למספר הקסדצימלי (בסיס 16) נעשית בסדרה של פעולות חילוק. הפעולה הנדרשת להעברת מספר דצימלי להקסדצימלי היא חילוק עם שארית ב-16. נחלק את המספר הדצימלי ב-16, נרשום את ספרת השארית (בבסיס הקסדצימלי). נחזור על התהליך שוב עם תוצאת החלוקה עד שהתוצאה תהיה 0. את הספרות שקיבלנו כשאריות יש לכתוב מימין לשמאל כדי לקבל את המספר ההקסדצימלי.
ניקח לדוגמה את המספר 4387256: קיבלנו ש-4387256 בבסיס דצימלי הוא 42F1B8 בבסיס הקסדצימלי.
המרת מספר הקסדצימלי למספר דצימלי
כדי להעביר מספר הקסדצימלי למספר דצימלי, יש להכפיל את הספרה ההקסדצימלית, המומרת לערך הדצימלי שלה (A=10 ,B=11 וכו') בחזקה המתאימה של 16, לפי מיקום הספרה במספר, האם ספרה היא אחדה, עשרה, מאה וכדומה).
דוגמה: נתון המספר ההקסדצימלי AF34BD. נפרק את המספר לספרותיו. בעצם נתון לנו כאן D אחדות, B עשרות, 4 מאות, 3 אלפים, F עשרות אלפים ו-A מאות אלפים. במילים אחרות, אפשר לתרגם את המשפט הנ"ל לביטוי הבא: ואם נמיר את הערכים ההקסדצימליים לערכים הדצימליים שלהם (קרי, האותיות למספרים) הביטוי יראה כך:
נשאר רק לפתור את הביטוי, ולקבל את התוצאה: 11482301, שהיא AF34BD בערכים דצימליים.
המרת מספר הקסדצימלי למספר בינארי
כדי להעביר מספר הקסדצימלי למספר בינארי ניתן להפוך כל ספרה הקסדצימלית לארבע הספרות הבינאריות המתאימות לה, ולאחר מכן לכתוב אותן לפי הסדר של המספר ההקסדצימלי.
דוגמה: נתון המספר ההקסדצימלי AF34BD. ניקח כל ספרה הקסדצימלית, ונהפוך אותה למספר בינארי בן 4 ספרות.
A בבסיס 16 שווה ל-1010 בבסיס 2
F בבסיס 16 שווה ל-1111 בבסיס 2
4 בבסיס 16 שווה ל-0100 בבסיס 2
B בבסיס 16 שווה ל-1011 בבסיס 2
D בבסיס 16 שווה ל-1101 בבסיס 2
כעת נכתוב את כל ספרות המספרים הבינאריים לפי הסדר ההקסדצימלי: 101011110011010010111101 (אם הספרה השמאלית ביותר של התוצאה היא 0 יש להשמיטה עד שנגיע למצב בו הספרה השמאלית ביותר היא 1).
קיבלנו שהתוצאה 101011110011010010111101 היא AF34BD בערכים בינאריים.
המרת מספר בינארי למספר הקסדצימלי
כדי להעביר מספר בינארי למספר הקסדצימלי ניתן לחלק את המספר הבינארי לקבוצות של 4 ספרות כל אחת (במידה, ומספר הספרות הבינאריות אינו מתחלק ב-4 כמו מספר בעל 7 ספרות יש להוסיף 0 משמאל למספר כדי להגיע למספר ספרות המתחלק ב-4). לאחר מכן יש להפוך כל 4 ספרות בינאריות מימין לשמאל בספרה ההקסדצימלית המתאימה לה, ולבסוף לכתוב אותן לפי הסדר הבינארי.
דוגמה: נתון המספר הבינארי 110110110
המספר הבינארי בעל 9 ספרות, ולכן יש להצמיד לשמאלו שלושה אפסים כדי להביאו למצב שבו מספר הספרות יתחלק ב-4: 000110110110
0001 בבסיס 2 שווה ל-1 בבסיס 16
1011 בבסיס 2 שווה ל-B בבסיס 16
0110 בבסיס 2 שווה ל-6 בבסיס 16
כעת נכתוב את כל ספרות המספרים ההקסדצימליים לפי הסדר הבינארי: 1B6
קיבלנו שהתוצאה 1B6 היא 110110110 בערכים הקסדצימליים.
התכונה הזו, המעבר הפשוט מבינארי להקסדצימלי ולהפך, הוא מה שהופך את השיטה ההקסדצימלית לשימושית בעולם המחשבים. במקום לזכור רצפים של אחדות ואפסים שנמצאים בזיכרון המחשב, יותר קל להכניס ערכים הקסדצימליים והסיכוי לטעות נעשה נמוך יותר.
סאטאו (פיל)
חייו
סאטאו חי בפארק הלאומי מזרח צאבו - אחד הפארקים הלאומיים עם מגוון עצום של חיות בר ועם אוכלוסייה גדולה של פילים. הפארק מצוי במחוז החוף בקניה שנטען שהיא המדינה בה מצויים כל הפילים בעלי החטים הגדולים ביותר. תאריך הלידה של סאטאו לא היה ידוע ומשערים שהוא נולד במהלך שנות ה-60 המאוחרות, כשבמותו הוא היה לפחות בן 45. סאטאו הוערך כאחד הפילים הגדולים ביותר בעולם בתקופתו, והוא היה ניכר היטב בתוך עדר הפילים שבו הוא היה חי הן בשל גודלו המסיבי והן בשל ראשו הרחב ואוזניו הענקיות. צבע גופו היה חום-אדמוני בדומה לפילים אחרים באזור בשל גוני הקרקע באזור. מלבד גודלו, סאטאו התפרסם בעיקר בתור הפיל בעל החטים הגדולים ביותר בקניה (וסביר להניח שגם במדינות האחרות). החטים של סאטאו שנראו כמגיעים עד לאדמה היו עבים מאוד ומעוקמים כלפי פנים, והאורך שלהם היה בסביבות 2 מטרים. משקל החטים שלו נאמד בכ-45 ק"ג לכל חט.
רקע
ציד הלא חוקי של הפילים לצורך השנהב שלהם הוא בעיה גדולה באפריקה. בשנת 2013, למעלה מ -20,000 פילים אפריקאים נטבחו עבור השנהב. ציד הפילים מונע על ידי השוק השחור של שנהב הפילים שמגלגל לעיתים כמיליארד דולר בשנה. הסחר הלא חוקי בשנהב מתרחש בעיקר באסיה שבו השנהב נמכר עבור כמה אלפי דולרים לקילו. בהונג קונג נמצא שוק השנהב הגדול בעולם.
מאז 2007, הסחר הלא חוקי בשנהב הוכפל. בעוד שסין העממית היא צרכנית השנהב הגדולה בעולם, ארצות הברית, תאילנד, וייטנאם והפיליפינים גם הם היו שווקים מובילים עבור שנהב חוקי. גידול בציד נעשה במידה רבה על ידי ארגוני טרור מאורגנים באפריקה כמו צבא ההתנגדות של האל אשר מחפשים דרכים לממן את הנשק שלהם לצורך התקוממיות ברחבי אפריקה.
פיקוח
בשל הערך הרב של הניבים שלו בשוק השחור, סאטאו היה פיל בעל איום פוטנציאלי גדול במיוחד מצד ציידים לא חוקיים, ועל כן הוא היה כמעט תמיד תחת פיקוח קבוע של רשות חיות הבר בקנייה (KWS) וקרן צאבו במשך 18 חודשים שקדמו לשנת 2014. סאטאו היה נמצא בדרך כלל בשטח קטן בפארק שהקל על ההשגחה עליו ותיירים רבים היו באים לצפות בו ולצלמו, אולם במשך הזמן הוא החל לנדוד לתחומים אחרים של הפארק שבהם רמת הציד הייתה גבוהה בשל קשיי אכיפה. בשלב כלשהו הוא היה משוטט באופן קבוע על אזור גדול בגודל של 390 קמ"ר שחלקים ממנו היו בחזקת סכנה בשל הצמחייה העבותה בהם שהיוותה כר פורה למארבים של ציידים לא חוקים, וכן בשל נוכחות של מיליציות מורדים מסודרות. מחמת זאת, רשות חיות הבר של קניה והנהלת הפארק לא יכלו למנוע מהציידים גישה לסאטאו.
פציעות ומותו
בחודש מרץ 2014, סאטאו נמצא על ידי הנהלת הפארק עם שני פצעים מחלחלים בגופו שנגרמו מחיצים מורעלים שנורו לעברו. וטרינרים מיהרו למקום לטפל בו, ולאחר מספר ימים סאטאו התאושש מהפצעים המוגלתיים שלו וחזר לשוטט. הפעם האחרונה שבה הוא נראה בחיים הייתה ב-19 במאי 2014.
הדיווח הרשמי על מותו של סאטאו היה ב-13 ביוני 2014 כאשר קרן טסבו פרסמה את ההצהרה הבאה:
סביר להניח שסאטאו היה קרבן של סחר בשנהב לא חוקי, שבו השנהב נמכר על ידי ארגוני טרור ופשע לסין אשר צורכת כ-70% מכלל תפוקת השנהב העולמית.
ב -20 ביוני 2014, רשות חיות הבר של קניה דיווחה כי פקחיה עצרה שלושה חשודים בהריגת סאטאו. דובר הרשות - פול מויה, אמר שהציידים אותרו על בסיס ידע וניסיון שנצבר ברשות במהלך השנים.
יוריק ואן ווגנינגן
יוריק ואן ווחנינגן (בהולנדית: Yorick van Wageningen; נולד ב-28 במאי 1964) הוא שחקן קולנוע הולנדי. התפרסם ברחבי העולם בזכות הופעותיו בסרטים "נערה עם קעקוע דרקון", " רידיק: המסע מתחיל" ו"העולם החדש"
ביוגרפיה
ווגניגן נולד וגדל בעיירה באארן שבמחוז אוטרכט, הולנד.
קריירה
לאחר קריירת משחק בסרטים ובטלוויזיה ההולנדית קיבל ווגניגן הצעה בשנת 2001 לשחק בסרטו של סטיבן ספילברג "דו"ח מיוחד", אולם בשל בעיות בקבלת הוויזה נאלץ לוותר על התפקיד.
החל להתפרסם בזכות הופעות משניות שעשה בשובר הקופות "רידיק: המסע מתחיל" ובדרמות "העולם החדש" בתפקיד ההרפתקן סמואל ארגל, "הצלה מעבר לגבול" לצידם של אנג'לינה ג'ולי וקלייב אואן ו"המזוודות של טולס לופר".
ווגניגן נבחר בשנת 2011 במיוחד על ידי דייוויד פינצ'ר לתפקיד משמעותי בעיבוד האמריקאי הקולנועי לרב המכר השוודי "נערה עם קעקוע דרקון". בסרט שיחק בתור נילס ביורמן עורך הדין המקבל אחריות על ענייניה וכספייה של התחקירנית ליסבת' סליינדר (רוני מארה). בסצנה קשה לצפייה מהסרט הוא סוחט ליסבת' ומבצע בה אונס בברוטליות.
טפסי עצים
טפסי עצים (שם מדעי: Certhiidae) הם משפחת ציפורי שיר החיות ביערות, מוסוות בתוך עלוות העצים. הן מסוגלות לטפס על גזעי העצים בצורה אנכית, ומכאן שמן. במשפחה זו 11 מינים. קרובים למשפחה זו הם הסיטה והכותלי. תפוצתם של עופות אלה הוא בחצי הכדור הצפוני מאלסקה עד צפון אפריקה.
מאפיינים
לעופות אלה, שאורכם 8–12 ס"מ, יש מקור ארוך וכפוף המותאם לחילוץ חרקים ועכבישים מחורים בעץ. הם מסוגלים לנוע על העץ בצורה אנכית, בניגוד לשאר העופות, בעזרת ציפורניהם הכפופות, המותאמות לכך במיוחד. הזנבות שלהם מותאמים להישענות על העץ והם קצרים ונוקשים אצל רוב המינים. השריקות של ציפורים אלה דקות וצורמות.
הטפסים הם מונוגמיים וטריטוריאליים. הם מקננים בחורים בקליפות של הגזע או בסיעופי ענפים. הדגירה נעשית במשך 15 ימים והגוזלים פורחים מהקן לאחר כ-15 יום.
הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג'
הנסיכה אוגוסטה מקיימברידג' (באנגלית: Princess Augusta of Cambridge; 19 ביולי 1822 – 5 בדצמבר 1916) הייתה בת למשפחת המלוכה הבריטית, נכדתו של ג'ורג' השלישי ואשתו של פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
ביוגרפיה
אוגוסטה נולדה בהנובר ב-19 ביולי 1822, לנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג', הצעיר ביותר מבין הבנים שהגיעו לבגרות של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ. אמה הייתה אוגוסטה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של פרידריך, נסיך הסן-קאסל. אוגוסטה הוטבלה ב-16 באוגוסט 1822 בבית קיימברידג' שבהנובר, וסנדקיה היו סבתה קרולינה, נסיכת נסאו-אוזינגן, דודתה לואיזה, נסיכת נסאו-אוזינגן, ולואיזה, נסיכת הסן.
אוגוסטה בילתה את שנותיה הראשונות בהנובר, שם אביה כיהן כמשנה למלך בשמו של דודה ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואחריו ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
ב-28 ביוני 1843 התחתנה אוגוסטה בארמון בקינגהאם בלונדון, עם בן דודה פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של מקלנבורג-שטרליץ, ונולדו להם שני ילדים. בשנת 1860 מת חמיה גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובעלה עלה לשלטון במקומו כפרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
על אף שאוגוסטה התגוררה בגרמניה, היא נהגה לבקר את אמה פעמים רבות בארמון קנזינגטון שם התגוררה. לאחר מות אמה בשנת 1899 רכשה אוגוסטה בית על יד השער של ארמון בקינגהאם, והתגוררה בו בחלק השנה, עד שלא יכלה עקב זקנתה לבקר מחוץ לגרמניה.
לקראת טקס הכתרתם של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו המלכה אלכסנדרה בשנת 1901, התייעץ עמה דוכס נורפוק על ענייני הנימוסים ואורחות הלבוש, משום שאוגוסטה זכרה את טקס הכתרה של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואשתו המלכה אדלייד כשהייתה בת 9, ואת טקס ההכתרה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בהיותה בת 16.
בשנת 1904 מת בעלה פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ובנה אדולף פרידריך החמישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
לאוגוסטה היו קשרים אדוקים עם אחייניתה מרי מטק, אולם נבצר ממנה להגיע לטקס הכתרתה למלכת בריטניה יחד עם בעלה ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת בשנת 1911, עקב זקנתה וגילה המופלג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה השעתה ממשלת בריטניה את קצבתה כחברת בית המלוכה הבריטי, אולם אוגוסטה קיבלה מכתבים מאחייניתה מרי, מלכת בריטניה דרך שגרירות שוודיה.
ב-5 בדצמבר 1916 מתה אוגוסטה בביתה שבנוישטרליץ, כשבעת מותה היא הייתה הנכדה האחרונה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ששרדה בחיים, ובנוסף, היא הייתה הנסיכה הבריטית שחיה הכי הרבה שנים עד אז.
משפחתה
בשנת 1843 התחתנה אוגוסטה עם בן דודה פרידריך וילהלם, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה 2 ילדים:
מיסוי ירוק
מיסוי ירוק (או מיסוי אקולוגי; באנגלית: Ecotax או Ecological taxation) מתייחס למסים שנועדו לקדם פעילות אקולוגית בת-קיימא באמצעות תמריצים כלכליים. מדיניות כזו יכולה להשלים או למנוע את הצורך בגישות רגולציה (שליטה ובקרה) שונות. לעיתים קרובות, הצעת מדיניות מיסוי אקולוגי היא ניסיון לשמור על ההכנסות הכוללות ממס על ידי הפחתת מיסים אחרים באופן יחסי (לדוגמה: מיסים על עבודת אדם ומשאבים מתחדשים); הצעות כאלה ידועות כשינוי מס ירוק למיסוי אקולוגי.
בעולם
מדינות העולם בחרו להתמודד עם פליטת גזי חממה בדרכים שונות. בשנת 2015 בהתכנסות ועידת האקלים של האו"ם בפריז, נחתם הסכם פריז העוסק בהפחתת פליטת גזי חממה, מזעור הנזק הקיים ומימון הטיפול בפליטת גזי חממה על ידי מדינות העולם. על ההסכם חתמו 195 מדינות, כולל ישראל. בשנה האחרונה האיחוד האירופי לוחץ על המדינות החברות בו להנהיג מס פחמן ומאיים להטיל מכסים על יבוא ממדינות שלא יעשו כך.
הוועדה הבין משרדית למיסוי ירוק
בשנת 2008 הוקמה הוועדה למיסוי ירוק, ועדה בין משרדית שכללה את משרד התחבורה והבטיחות בדרכים, משרד התשתיות והמשרד להגנת הסביבה. מטרת הוועדה הייתה המלצה על מיסוי רכב ירוק בתחבורה בתחומי: כלי רכב, דלק ותשתיות.
עיקרי המלצות הוועדה
עיקרי המלצות הוועדה הן:
רפורמת המס הירוק הראשונה
אחד השינויים המשמעותיים היה אופן חישוב מס קנייה המוטל על כלי רכב חדשים, שהגיע מעט לפני יישום הרפורמה לשיעור של 75% מערך הרכב. מספר שנים לפני כן עמד על 90% וירד באופן מדורג עד שנת 2008, שנה בה המס היה אמור לרדת עד ל 72%. ירידה זו נבלמה בעקבות הרפורמה הירוקה. הרפורמה כללה מצד אחד הגדלת המיסוי ל־90% לכלל כלי הרכב, ומצד שני הפחתה במס (עד לסכום של כ־16,000 ש"ח) לרכב חשמלי, רכב היברידי ולרכב רגיל לפי דרגת הזיהום בתוך טבלה של 15 מדרגות זהום. המחשבה מאחורי הרפורמה הייתה שמכיוון שרכב הוא מוצר נורמלי, מחירם האטרקטיבי של כלי הרכב הירוקים יגרום לצרכנים וליבואנים להעדיף אותם על פני המזהמים ועם הזמן גם תיווצר השפעה עקיפה של מחירון כלי הרכב החדשים על מחירון המכוניות המשומשות. תוכנית מיסוי ירוק מחייבת פרסום של רמת צריכת הדלק ודרגת הזיהום בעת פרסום כלי רכב למכירה.
לצורך המיסוי הירוק על כלי הרכב, נקבע "המדד הירוק" – דרגת זיהום אוויר מרכב מנועי, אשר משקלל את נתוני פליטות המזהמים של חמישה סוגי גזים הגורמים לנזקים סביבתיים ובריאותיים (פחמן חד-חמצני CO, תחמוצות חנקן NOX, פחמן דו-חמצני CO2, פחמימנים HC וחלקיקים PM בשילוב גורמים המשפיעים על רמתם כגון: גודל הרכב (משקלו ונפח המנוע) סוג תיבת ההילוכים (אוטומטית מזהמת יותר) והימצאותם של סוגי מתקנים להקטנת הזיהום, כגון: לוכד חלקיקים וממיר קטליטי. הנוסחה האירופאית לחישוב פליטת גז מזהם ממכוניות התחשבה רק בפליטה של פחמן דו-חמצני CO2 שהוא הגורם להתחממות גלובלית. בישראל בחרו להתחשב בארבעה גזים נוספים הפוגעים ישירות בבני אדם.
בנוסף הוחלט לצמצם את מתן ההטבות הניתנות לעובדי מדינה שבבעלותם רכב הפרטי, וזאת כדי שאלו לא יהוו תמריץ להחזקת רכב פרטי. לאחר חצי שנה מתחילתה, הרפורמה עודכנה למקסימום מס של 83%. התכנון היה בכל שנה לקצץ בהטבות, מתוך כוונה ששוק כלי הרכב יצעד לכיוון הירוק ובשנת 2020 כבר לא יהיה צורך בתמריצים והמס יהיה אחיד לכל סוגי המכוניות בשווי של 83% מערך הרכב ובונוס הפחתת מס בהתאם לכמות פליטת המזהמים, לפי המדד הירוק. בחודש יולי 2013 עדכן המשרד לאיכות הסביבה את שיעורי המיסוי הירוק על כלי רכב. בשנה זו רוב המכוניות המיובאות היו ברמת זהום נמוכה והמערכת ביקשה מצד אחד לתמרץ קנייה של מכוניות מזהמות פחות וכן להתמודד עם אובדן ההכנסות שנגרמו עקב הפחתת המיסים על המכוניות הירוקות מאז 2008.
רפורמת המס הירוק השנייה
בינואר 2013 ממשלת ישראל החליטה על תוכנית פעולה שתפחית את התלות הישראלית בדלק. במסגרת זו הוקמה ועדה בין משרדית לגיבוש מדיניות מיסוי למגוון מקורות האנרגיה לתחבורה ולמתקני תשתית או תדלוק מבוססי תחליפי נפט. הוועדה בחנה גם את העלויות החיצוניות הנגרמות משימוש בסוגי דלק מזהמים לחשמל ותעשייה ופרסמה בחודש מרץ 2016 את מסקנותיה. המסקנות מבדיקה זו היו כי גובה הבלו המוטל על סוגי דלק לחשמל ולתעשייה אינו משקף את העלויות החיצוניות שלהם. הפנמת העלויות יכולה להגדיל את היעילות הכלכלית במשק, ובנוסף, להגדיל את הכנסות המדינה וכך לאפשר הפחתה של מיסים אחרים. לפיכך, הוצע להעלות בהדרגה על פני מספר שנים את שיעור הבלו על סוגי דלק בסקטורים אלו, באופן שייטיב לשקף את העלויות החיצוניות הנגרמות משימוש בהם.
בחודש מרץ 2018 יצאה רפורמת המס הירוק השנייה לדרך. מטרת הרפורמה התמקדה בהעלאת שימוש בגז טבעי בענפי התחבורה הציבורית, התעשייתית ויצור החשמל. הפחתת השימוש בסולר ובפחם הנחשבים למזהמים סביבתיים מרכזיים. החזון היה עצמאות אנרגטית לישראל, עידוד הצמיחה והשקעה בגז טבעי.
השינויים במיסוי שבוצעו במסגרת הרפורמה:
תמונת מצב עדכנית
מנתוני החטיבה לתכנון וכלכלה ברשות המיסים עולה כי בעקבות רפורמות המס הירוק, בשילוב רפורמות נוספות בתחום הרכב, שיעור המס האפקטיבי נע בטווח שבין פחות מ-10% לרכב 'נקי' (חשמלי עם אבזור בטיחותי) למעל ל־100% לרכבי יוקרה עם מנועים מזהמים.
כמו כן עולה, כי הופקו לקחי העבר וכי נוסחת חישוב "הציון ירוק" מתעדכנת באופן שוטף במטרה לשמור על יעילותם של התמריצים ולהדביק את קצב השינויים הטכנולוגיים בעולם, אשר מפחיתים את רמת הפליטות. עדכון שוטף ימנע הישנותה של תופעת העבר אשר גרמה לירידה בלתי מבוקרת במס הקניה, שהביאה כפי שנראה להלן בסעיף הבא, לעליה בכמות כלי הרכב והחרפת תופעות הלוואי השליליות הנלוות. העדכון האחרון בוצע בינואר 2021 ובימים אלו מתבצעת גם בדיקת עומק של גובה העלויות החיצוניות מתחבורה בישראל ואלו ישמשו בהמשך לעדכון הנוסחה.
הביקורות על הרפורמה הירוקה בישראל
הרפורמה הירוקה בישראל על שלביה השונים זכתה מדי פעם לביקורות נוקבת בעיתונות הכלכלית בעיקר על כך שהתובנות היו נכונות אך יישומן היה בלתי מספק בעיקר מסיבות פוליטיות ומאינטרסים כלכליים. כמו כן נבחנה הרפורמה על ידי הכלכלן הראשי של משרד האוצר והן על ידי ועדה כלכלית של ה-OECD
סקירת הכלכלן הראשי באוצר יצאה בשנת 2018 תחת הכותרת: "המיסוי הירוק – תועלת נמוכה ועלות גבוהה" ועיקריה: בהשוואה לנתוני ה-OECD:
נכון ל-2015 המיסים בישראל המוטלים על אנרגיות מזהמות, הם מהגבוהים ב OECD וקשורים בעיקר לרכישת כלי רכב. מיסים אלו אחראים לכמעט 3% מהתוצר ו-10% מכלל הכנסות המיסים בישראל.
הדו"ח הכלכלי הדו-שנתי של OECD שפורסם בספטמבר 2020 כולל בעיקר ביקורת על מדיניות מיסוי הרכב בישראל ומאבחן כי מדיניות זו תגרום לנזקים חמורים בתחום זיהום אוויר ועומס תנועה. הדו"ח מתייחס למספר נקודות ומציע הצעות לשיפור:
ראש הממשלה, בנימין נתניהו התייחס לכך בוועידת האקלים הבינלאומית בבריטניה בדצמבר 2020 ואמר כי עד לשנת 2030 האנרגיה הסולארית תספק יותר משליש מכלל החשמל של ישראל, ועד 2050 כבר יהיה מעבר מלא לאנרגיות מתחדשות. המהלך קשור לדבריו גם לשיתוף הפעולה החדש עם בחריין והאמירויות.
מומחים שונים מטילים ספק בדברים וטוענים כי המדינה לא הגיעה ליעדים קודמים שהציבה לעצמה ולא נראה כי קימות תוכניות מתאימות או מהלכי חקיקה עתידיים בכיוון ושבניגוד לכל הגיון היא אף מקדמת פרויקטים חדשים של גז ונפט.
פיל ננסי
פיל ננסי (באנגלית: Pygmy elephants), הוא כינוי לפרטים של פיליים מהסוג פיל אפריקני ופיל אסייתי אשר קטנים מהגדר הרגיל. בעבר, פילים כאלו שנראו לראשונה באפריקה נחשבו כתת-מין נפרד תחת השם המדעי "Loxodonta pumilio", אולם לבסוף הגיעו למסקנה שמדובר בפילים קטנים מהרגיל של המין פיל יער אפריקני. באסיה לעומת זאת, פרטים אלו מהווים תת-מין נפרד על פי בדיקות גנטיות שנעשו בשנת 2003.
באפריקה
הפיל האפריקני "הננסי" תואר מדעית לראשונה על ידי הזואולוג הגרמני תיאודור נואק לאחר שהלה בחן זכר שנתפס בחיים בקונגו הבלגית. אותו פרט שככל הנראה היה בצבע אדמדם, זכה לכינוי "קונגו" ועבר לגן החיות בניו יורק שם הוא שהה עד מותו בשנת 1916. גודלו של הפרט היה 2 מטר בלבד - פחות אף מפיל סומטרי.
לעומתם, רוב הקהילה המדעית סבורה כי אין מספיק ראיות כדי להקצות לפילים אלו מעמד נפרד של תת-מין, שכן רבים מהסממנים שלו זהים לפיל היער האפריקני והם מניחים שמדובר רק בתופעה ננסית המתרחשת אצל מין זה (ההבדל בין פרטים רגילים של פיל יער לפרטים הננסיים הוא חצי מטר בסך הכול). בנוסף הם טוענים שייתכן ופילים כאלו מהווים למעשה פרטים צעירים ומתבגרים שנותנים מצג שווא של מבוגרים מיניאטוריים.
באסיה
פיל בורנאי (Elephas maximus borneensis) הוא כינוי לאוכלוסייה של פיל אסייתי המוגבלת לאי בורנאו, והפרטים שבה מתאפיינים בננסיות יחסית עד שלעיתים התואר "פיל ננסי" מתייחס אליהם. פילים אלו מאכלסים בעיקר יערות גשם טרופיים בצפון בורנאו (מזרח סבח וצפון קלימנטן), ובעבר היה נהוג לחשוב שהוא אוכלוסייה שבויה של פיל הודי ששוחררה ליערות. בשנת 2003, בעקבות ניתוחי DNA נחשף כי הפיל הבורנאי הוא תת-מין חדש. למרות הרושם הננסי שלהם, מדידות שנעשו במקביל לפיל הבורנאי ולפיל הסומטרי הראו כי אין שוני רב בין השניים.
בשנים האחרונות, היו דיווחים בהודו על אוכלוסייה של פילים ננסיים מתת-המין ההודי באזור הרי גהט המערביים, אך מומחים עדיין לא מצאו ראיות לפילים אלו.
פיל גמדי
המונח פיל ננסי מתייחס למין שהיה קטן מאז ומתמיד, ולעיתים קרובות מבלבלים אותו עם המונח פיל גמדי אשר משמש ככינוי למספר מינים נכחדים של פילים שעברו תהליך של גמדות איים (כמו מספר מיני ממותות למשל).
מניה ארנון
מניה ארנון (24 באפריל 1888 - 20 ביולי 1974) הייתה במאית תיאטרון ומורה למשחק ולבימוי, מראשונות התיאטרון בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולדה בקייב בשנת 1889. למדה בבית הספר לדרמה אצל סטניסלבסקי ושיחקה בתיאטרון הפועלים. ב-1922 עלתה לארץ ישראל במסגרת העלייה השלישית, וייסדה את "מסדה" - הסטודיה הדרמטית של "גדוד העבודה". בשנת 1925 העלתה הלהקה את המחזה "מלך הרעב", בכיכובו של מאיר מרגלית. עוד השתתפו בלהקה ראובן שילוח, לימים מראשי המוסד, מרדכי איש שלום, לימים ראש עיריית ירושלים והסופר יצחק יציב, ומנחם גנסין היה אחד המורים. ב-1927 ייסדה את הסטודיה הדרמטית בבית הספר למל בירושלים, שעברה בהמשך לפעול באקדמיה לאמנות בצלאל.
בשנות ה-30 עמדה בראש הסטודיה הדרמטית מייסודה של ועדת התרבות של הקיבוץ המאוחד. בשנת 1938 העלו תלמידי הסטודיה נשף בגבעת השלושה, ושנה לאחר מכן בקיבוץ כפר גלעדי. ארנון עדיין לא דיברה עברית שוטפת ולכן לימדה ביידיש, ואת דבריה תרגם משה זעירי לתלמידים. בין התלמידים היה גם המחזאי יעקב בר-נתן.
בינואר 1948 הקימה בתל אביב את בית הספר התיאטרוני, שכלל תוכנית לימודים אקדמית דו-שנתית, והיה הראשון מסוגו בישראל. הלימודים כללו בין היתר טכניקה, קריאה אומנותית, ריתמיקה, פלסטיקה ופיתוח קול. הלימודים במחזור הראשון נקטעו בשל מלחמת העצמאות, אך התחדשו בסיומה ובסיום הלימודים העלו תלמידי המחזור הראשון את המחזה "בגדי המלך החדשים" בבימויו של גדעון אוקו. בין תלמידי בית הספר התיאטרוני של ארנון נמנו לאורך השנים גם מירי מגנוס, שפרירה זכאי, דוד ברוך, הלל נאמן וישראל יצחקי.
חיים אישיים
ארנון הייתה נשואה לאברהם ארנון, יו"ר הראשון של המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך. בצעירותה הייתה חברתה של המשוררת רחל והשתיים החליפו ביניהן מכתבים.
נפטרה ב-20 ביולי 1974 לאחר מחלה ממושכת. לקחה חלק בפעילות פוליטית ושימשה בשנות ה-50 כנשיאה של עצרות נשים כנגד הקמתו מחדש של הוורמאכט הגרמני, נגד פסק דין המוות נגד הרוזנברגים , נגד הפקעת קרקעות ולמען השלום.
פנחס ספיר
פִּנְחָס סַפִּיר (קוֹזְלוֹבְסקי) (15 באוקטובר 1906 – 12 באוגוסט 1975) היה פוליטיקאי ישראלי, שר האוצר השלישי של ישראל, מהבולטים בפוליטיקה הישראלית ברבע השלישי של המאה ה-20. נחשב ל״אבי הכלכלה הישראלית״, בשל תרומתו פורצת הדרך, כשבמצטבר כיהן 19 שנים בתור שר המסחר והתעשייה ושר האוצר, ובתקופת כהונתו בתפקיד זה היה אחראי על מיתון 1966 בישראל. ספיר כיהן גם במהלך הגאות הכלכלית בין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים והתמודד עם השפעות משבר האנרגיה העולמי לאחר מלחמת יום הכיפורים. ספיר, בכהונתו כשר האוצר, אחז בהשפעה רבה על הפוליטיקה הישראלית ואף כונה "ממליך ראשי ממשלות", על שהיה בעל אחריות מרכזית במינויים של גולדה מאיר ויצחק רבין לראשי ממשלות. הוא עצמו סירב לקבל את התפקיד על אף הפצרות רבות ופרש מהפוליטיקה לאחר תום כהונת ממשלת ישראל השש עשרה. בתחום המדיני היה ספיר יוני: הוא התנגד להמשך השליטה בשטחים ולהקמת ההתנחלויות מסיבות כלכליות ודמוגרפיות, אך עם זאת תמך בראש הממשלה גולדה מאיר.
ראשית דרכו
ספיר נולד בשם פנחס קוֹזְלוֹבְסקי (בכתיב יידיש: קאזלאווסקי) בשנת 1906 בעיירה סובאלק שבצפון-מזרח פולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית). ספיר נולד למשפחה דתית, והוא עצמו נהג כל חייו להתפלל בבתי כנסת במועדים וחגים. ב-1926 החל לעבוד כגזבר בארגון החלוץ במועצה של גרודנה וביאליסטוק. בהמשך עבר למרכז "החלוץ" בוורשה שם עסק בניהול הכלכלה של הארגון ובגיוס כספים לחוות ההכשרה בפולין וברוסיה (בין השאר לחוות ההכשרה בגרוכוב). כבר מילדות נהג לומר כי "הכל בחיים סובב סביב הכסף, מה לעשות שזה המצב ." בוגר סמינר למורים, עלה לארץ ישראל ב-1929. במקור הגיע ארצה על אונייה שעגנה בנמל יפו והתיישב בכפר סבא, שם חי עד מותו ב-1975.
באותן הימים כפר סבא כללה אוכלוסייה דלה, מספר פרדסים וישבה במרכזה של שממה. ספיר הצטרף לקבוצת עבודה בפרדסי האזור ובנוסף, מיד עם הגעתו ב-1930, שקד על הקמתו של בנק חיסכון קטן בראשותו, שצמח עם השנים. תחילת פעילותו הציבורית הייתה במוסדות מקומיים בכפר סבא. בתחילה היה פעיל במועצת הפועלים ביישוב, ובהמשך חבר המועצה המקומית. בכפר סבא עמד ספיר בראש מפעל המים. דרך מפעל המים העלה ספיר מס שהועבר למימון ארגון ההגנה. במקביל, הרבה ספיר להעביר הלוואות, דרך הבנק המקומי בראשותו, לפועלים מקומיים, במטרה שיבנו שכונות פועלים.
תחילת פעילותו הציבורית
ספיר התקדם בתחום המים, עבר למישור הארצי, התמנה למזכיר חברת המים "מקורות" עם הקמתה ושימש למעשה סגנו של לוי אשכול ב"מקורות" בין השנים 1937–1950. אשכול זיהה את כישוריו של ספיר על בסיס פעילותו בכפר סבא וקידם אותו לפעילות במישור הארצי. ב-1947 היה ספיר אמון על התשתית הגדולה ביותר של "מקורות" עד לאותה העת, בניית צינור העברת מים ממרכז הארץ דרומה ליישובי הנגב. על אופיו "הסוער והנאמן" של ספיר מספר שמחה בלאס, מתכנן המים של "מקורות":
ב-1947 התמנה למנהל "אגף האפסנאות" של ההגנה, וכהמשך ישיר לכך עסק במלחמת העצמאות בהעברת נשק. מינויו נעשה על רקע הנתק עם יישובי הנגב כתוצאה מהשתלטות של חיל המשלוח המצרי על הדרך לנגב, שהגיע עד לבית שמש וכבש את אשקלון. בין היתר רכש את הזחל"מים הראשונים שצה"ל עשה בהם שימוש במהלכה של המלחמה. את המשא ומתן על הסכם הרכש ביצע מז'נבה בשווייץ. עם זאת, שירת בחיל המשמר באזור כפר סבא. עם הקמת המדינה היה למנכ"ל משרד הביטחון (אוקטובר 1949 - נובמבר 1951). בעקבות דרישתו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון באותה העת, לעברת את שמו (כמו מיתר בכירי השירות הציבורי), בחר בשם "ספיר", שמקורו בשם משפחתה של אמו, ספירשטיין. מיולי 1953 עד דצמבר 1955 היה מנכ"ל משרד האוצר, תחת השר לוי אשכול.
ספיר היה בין יוזמיה ומקימיה של אוניברסיטת תל אביב, עמד לימינה ודאג להקמתה, לביסוסה ולגידולה המהיר.
שר המסחר והתעשייה
התיק הראשון של ספיר כשר היה תיק המסחר והתעשייה (1955), ובמסגרתו שקד על פיתוח התעשייה בעיירות פיתוח ודאג להשיג תקציבים לבניית מפעלים ולפרויקטים לאומיים גדולים כגון המוביל הארצי. בשנת 1959 נבחר לכנסת הרביעית מטעם סיעת מפא"י, וכיהן בכנסת עד למותו בעת כהונתו בכנסת השמינית. בתפקידו כשר המסחר והתעשייה עמל ספיר על העברת הריכוז הממשלתי מתמיכה במגזר החקלאי לתמיכה במגזר התעשייתי הצומח. ספיר, אמנם איש הממסד המדיני הריכוזי ששלט באותה העת בכלכלת המדינה, העניק תמיכה ליזמים ותעשיינים פרטיים מבטיחים שהריצו את הכלכלה הישראלית קדימה, כגון סטף ורטהיימר.
ספיר השקיע מאמצים בשכנוע משקיעים זרים לבנות מפעלים בישראל. דוגמה אחת לכך הייתה כאשר הזמין ב-1960 את התעשיין ישראל פולק לבוא לישראל ולהקים מפעל לטקסטיל. ספיר רצה למקם את המפעל בקריית גת – יישוב שזה אך הוקם, והיה זקוק לזריקת עידוד – אלא שחשש מכך שפולק יירתע מן העובדה שהיישוב מרוחק מגוש דן. כדי להגשים את חזונו הוא אסף את פולק במכוניתו בחמש לפנות בוקר ממלונו בתל אביב, וציווה על נהגו לנסוע בשיא המהירות לקריית גת. מאחר שהתנועה באותה שעה הייתה מאוד דלילה, ארכה הנסיעה פחות מחצי שעה, וכך השתכנע פולק להקים את המפעל, בהניחו שהוא ימוקם במרכז הארץ.
ספיר כיהן בתפקיד שר המסחר והתעשייה בין השנים 1955–1965, ושב לכהן בתפקיד בין השנים 1970–1972. בחלק מן השנים (1963–1965, 1970–1972) כיהן ספיר כשר המסחר והתעשייה נוסף על תפקידו כשר האוצר.
שר האוצר
עם מינוי לוי אשכול כראש הממשלה ב-1963 נתמנה ספיר לתפקיד שר האוצר (משרד שהכיר מכהונתו בו כמנכ"ל בשנים 1953–1955), נוסף על תפקידו כשר התעשייה והמסחר. גם בתפקיד זה גילה מרץ בלתי נלאה כשהוא מעורב בכל פעולות העשייה של המשרד. בתפקיד זה כיהן ספיר עד מרץ 1974, למעט תקופה של כשנה ורבע (אוגוסט 1968 – דצמבר 1969), אז עזב את משרד האוצר כדי לשמש כמזכ"ל מפלגת העבודה, אך נשאר בממשלה כשר בלי תיק.
בראשית כהונתו עסק ספיר בפיתוח המשק, אולם בהמשך התמודד עם המיתון שפרץ ב-1966. המיתון פרץ ממספר סיבות: סיום השילומים עם גרמניה; השלמת העבודות הציבוריות הגדולות כמו נמל אשדוד והמוביל הארצי; הפסקת גלי העלייה הגדולים; עלייה בצריכה הפרטית ללא עלייה מקבילה בתוצר. ב-14 בפברואר 1966 הוצג תקציב המדינה בכנסת (שנת התקציב בישראל התחילה בתקופה זו ב-1 באפריל), ובמהלך הישיבה הודיע ראש הממשלה לוי אשכול על המיתון באופן רשמי. הבעיות שעמדו על הפרק ערב הכניסה למיתון היו הגירעון הלאומי המצטבר, עליית השכר במשק והגדלת תקציב הביטחון הנדרשת. על מנת לפתור את הבעיות, יזמו אשכול וספיר מדיניות שכללה מחד העלאת מסים ומאידך קיצוץ בהוצאות הממשלה (ספיר הציג זאת בכנסת: ). צעדים נוספים שנקט ספיר במסגרת המיתון היו צמצום תקציבי הפיתוח, הפחתת אשראי וקיצוץ בייבוא חומרי גלם.
מדיניות הריסון הכלכלי אמנם הצליחה לצמצם את הגירעון ולמנוע עליית אינפלציה, אך הכניסה את המשק הישראלי למיתון מלא, העלתה את האבטלה מ-3.5% ל-11.5%, הובילה לירידה בתוצר ובהשקעות, ולבסוף הורידה את רמת החיים. למרות ניסיונותיהם של ספיר ואשכול לטעון כי מדובר במשבר חולף ודבריו של ספיר כי "הניתוח אינו יכול שלא להכאיב", בעקבות המשבר נפגע מאוד אמון הציבור בממשלתו ובמיוחד בהנהגתו הכלכלית (אשכול, ספיר, משרד האוצר ובנק ישראל). בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים החל המיתון להחריף, לאחר שרוב הגברים העובדים במשק גויסו, והפעילות הכלכלית השתתקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה ישראל שרויה במצב חדש. השטח בשליטת מדינת ישראל הוכפל פי 4, והזדמנויות כלכליות חדשות עמדו בפני ממשלת ישראל: כריית נפט ומשאבים נוספים מחצי האי סיני; קרקע פורייה לחקלאות ברמת הגולן; פיתוח התיירות (בייחוד באתרים בעלי פוטנציאל תיירותי מובהק כמו אופירה בסיני, העיר העתיקה בירושלים, בית לחם בגדה המערבית והר חרמון ברמת הגולן). כמו כן המלחמה גררה אחריה עולים משכילים ואמידים מארצות מערביות מפותחות ומברית המועצות – לצד כמיליון ערבים בשטחים, שסיפקו משאב עבודה זמין וזול.
במציאות החדשה, החליטה הממשלה להילחם במיתון על ידי הגדלת הגירעון התקציבי לטובת פיתוח המדינה. ספיר התנגד בתוקף לשלטון ישראלי בשטחים, וטען כי יש להיכנס למשא ומתן עם מדינות ערב, אך קיבל את הכרעות הממשלה והמנהיגים הבולטים בתקופה (לוי אשכול, גולדה מאיר, משה דיין ויגאל אלון) ושיתף פעולה עם המציאות הקיימת. כך הוא הוביל את המשק הישראלי לאחת מתקופות הגאות המוצלחות ביותר בתולדותיו, בין השנים 1967–1973. באוגוסט 1968, לאחר התפטרותה של גולדה מאיר מתפקיד מזכ"לית מפלגת העבודה הוא קיבל את בקשת הנהגת המפלגה למלא את התפקיד לכשנה, ולשם כך עזב את משרד האוצר, ונשאר כשר ללא תיק. עם כינונה של ממשלת גולדה השנייה בדצמבר 1969 חזר למשרד האוצר, וסיים את תפקידו כמזכ"ל המפלגה, אליו נבחר אריה אליאב. עם שובו למשרד בדצמבר 1969 (ולמעשה גם בעת היעדרו) נשמרה אותה מדיניות כלכלית. ספיר המשיך בתפקידו זה עד פרישתו מהחיים הפוליטיים ביוני 1974.
עם התפטרותה של גולדה מאיר מראשות הממשלה בעקבות מסקנות ועדת אגרנט ב-1974, הוצע לספיר להתמנות לתפקיד הרם במקומה, אך הוא סירב. יש הטוענים שאילו ספיר היה רוצה בראשות הממשלה באותה תקופה, דבר לא היה מונע בעדו מלהשיגה. במקום זאת תמך ספיר ביצחק רבין במועמדותו לתפקיד, וסייע לו לזכות בפריימריז מפלגת העבודה נגד יריבו שמעון פרס.
ספיר היה פטרונו של חבר הכנסת ואיש העסקים אברהם שפירא, בשנת 1959 העיירה אור עקיבא הייתה לאחד מיעדי הפיתוח של ספיר, והחליט ללחוץ על שפירא ואף לעזור לו לרכוש מפעל קטן שלימים יקרא "שטיחי כרמל". מאז קשרי השניים הלכו והתהדקו.
ספיר מילא את תפקיד יו"ר הסוכנות היהודית משנת 1974 ועד יום מותו. נפטר מהתקף לב במהלך טקס הכנסת ספר תורה בבית הכנסת של יהודי קוצ'ין במושב נבטים בנגב, ב-12 באוגוסט 1975.
משפחתו
ספיר נישא לשושנה, הם התגוררו בכפר סבא ונולדו להם בן ושתי בנות. בשנת 1971 נפטרה רעייתו ממחלה ממארת.
בנובמבר 1974 נשא ספיר בשנית את רבקה אל נתן, מזכירת ארגון אמהות עובדות בירושלים.
נכדתו היא הסופרת והמוזיקאית מיכל ספיר, ואחייניו הם חתני פרס ישראל, הפיזיקאי שמואל שטריקמן והביוכימאי נתן שרון.
הערכת פועלו
ספיר נחשב לאיש החזק בפוליטיקה הישראלית. מילא תפקיד מרכזי בחשיפת הפרטים על עסק הביש ועל פרשת לבון, אשר הביאו לבסוף להתפטרותו של דוד בן-גוריון. ובמשך תקופה מסוימת זכה לתואר "ממליך ראשי ממשלות".
תדמיתו של ספיר בציבור הייתה של דמות עממית מחוספסת, טמפרמנטית, בולדוזר שמניע דברים, אשר נוטה לחסות על בעלי הון, אשר נעזרים בו להאדיר את הונם יותר – אך שמטרתו העליונה היא טובת החברה והכלכלה הישראלית, וטובת הנאה עצמית היא ממנו והלאה. הוא חי בדירה צנועה בכפר סבא, ובעת שהותו בירושלים בענייניו הוא חלק יחד עם פוליטיקאי חבר חדר שחולק על ידי מחיצה מבד.
אי-יכולתו לבטא את האות "ל" כהגייתה בעברית (הוא ביטא אותה בדומה להגה Ł בפולנית), שבאה לידי ביטוי בנאומיו ובריאיונותיו והייתה ל"סמל המסחרי" שלו, הפכה אותו לאובייקט משעשע אך רק הגבירה את הפופולריות שלו בציבור.
רבים טוענים כי הוא היה הטוב מבין כל שרי האוצר בישראל, ורבים מאלה שזוכרים אותו מתגעגעים אליו ואל תקופתו ואל תנופת הפיתוח האדירה שאפיינה אותו. רבים אחרים מבקרים היבטים שונים של פעילותו הנמרצת, שאופיינה על ידי ניהול ריכוזי ואישי ("הפנקס השחור"), שאינו מתיישב עם כלכלת שוק, ועל העדפת חברי מפלגה בשירות הציבורי ובחברות ממשלתיות, הסתדרותיות ואחרות.
כן נקראים על שמו המכללה האקדמית ספיר על יד שדרות, אתר ספיר של המוביל הארצי, פרס ספיר וקרן מפעל הפיס ע"ש פנחס ספיר, המרכז לפיתוח ע"ש פנחס ספיר ליד אוניברסיטת תל אביב, אזור התעשייה החדש בנתניה (קריית ספיר; פולג) בתי ספר באזורים שונים בארץ ועוד.
פיל סורי
פיל סורי (שם מדעי: Elephas maximus asurus; ידוע גם כפיל אסייתי מערבי), הוא תת-מין של פיל אסייתי אשר חי בעבר במערב אסיה והמזרח התיכון והוכחד בימי קדם. שרידי שלדים של פילים אלו תועדו בעיקר במדינות במזרח התיכון כמו טורקיה, עיראק וסוריה, והם מתוארכים עד כ-100 שנה לפני הספירה. הפיל תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1950 על ידי הפלאונטולוג פאולס אדוארד פיריס דראניאגאלה.