cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המסע הארוך
מהלך המסע
כדי להינצל מהשמדה, החליטה ההנהגה הקומוניסטית לנטוש את הרפובליקה הסובייטית הסינית שהקימה בדרום סין, ולצאת למסע צפונה, שכונה לימים בשם "המסע הארוך", במטרה ליצור בסיס בטוח חדש בשליטה קומוניסטית בצפון סין. במסגרת הפריצה החוצה מטבעת הכיתור של כוחות הגואומינדנג, פוצל הכוח הקומוניסטי לחמישה טורי מסע. 86,000 לוחמים, ובנוסף 11,000 חיילי תחזוקה ושלישות ואלפי אזרחים, פרצו את טבעת הכיתור הלאומנית, והחלו במצעד מג'יאנגשי לכיוון דרום מערב. תחילה נתקלו בקשיים בחציית נהר שיאנג, במהלכה תקפו הכוחות הלאומניים את הטורים הצועדים. בינואר 1935, עם בוא החורף הגיעו הכוחות לדְזוּניִי, לאחר שאיבדו כ-5,000 לוחמים וכן את כל האזרחים הסבלים, והם עדיין נדרשו לעבור חמישה קווי ביצורים של הקוומינטנג בהמשך הדרך. תחת תנאים אלו התקיימה בדְזונְיִ ועידה של הנהגת המפלגה הקומוניסטית, במסגרתה הוחלט על שינוי חד באסטרטגיה של כיבוש השלטון בסין על ידי המפלגה, ועל הדחת ההנהגה הנוכחית שלה. כתוצאה מהוועידה הפך מאו דזה-דונג למנהיג בפועל של המפלגה הקומוניסטית הסינית, אף על פי שלא נבחר באופן רשמי כמזכיר המפלגה. במהלך הוועידה האשים מאו את בו גו ואוטו בראון, שנשלחו לסין מטעם הקומינטרן, באחריות לכישלונות של המפלגה בשנים שקדמו לכינוס הנהגת המפלגה בדזוניי.
ב הוחלט שהצבא הקומוניסטי הנסוג ינוע לכיוון צפון, במטרה לחבור לרפובליקה הסובייטית הקומוניסטית בצפון מחוז סצ'ואן. אולם הצעדה לשם חייבה חציה של נהר היאנגצה, שם חיכה להם צבאו של צ'יאנג קאי שק. מאו בחר לצלוח את הנהר באזור מסוכן באמצעות מעבורות בלבד, והצליח, היות שכוחותיו של צ'יאנג לא האמינו שניתן לחצות שם. לאחר מכן, קרבו הקומוניסטים לשפך נהר דאדו. ללאומנים חברו גם כוחות עצמאיים מקומיים שלחמו אף הם בכוחות הקומוניסטיים. בנוסף, התגלה מערב סצ'ואן כאזור הררי וקשה למסע, בו הטבע היה אויב גדול לא פחות. הכוחות הנסוגים נאלצו להילחם באיתני טבע, בכוחות צבא מקומיים ואף בשבטים מקומיים עוינים.
מאות נהרגו בדרך, בעיקר בשל הקור העז. עם זאת, בשלהי יוני 1935 הגיע הצבא לעמק רחב ידיים וזרוע כפרים, ונפגש עם כוחות הארמייה הרביעית, שהגיעו מחנאן. הוחלט להמשיך למחוז גאנסו, ולשם הגיעו החיילים בחודש ספטמבר. למאו נודע על קיומו של סובייט קומוניסטי במחוז שאאנשי, ובאוקטובר הסתיים המסע בן 368 יום ב שבמחוז.
לנקודת היעד הגיעו כ-8,000 איש בלבד (מתוך כ-100,000 שיצאו למסע). לאורך המסע החרים הצבא הקומוניסטי רכוש ונשק ממיליציות מקומיות וגייס לשורותיו איכרים ועניים, אך אלו מנו פחות מאלף מתוך שמונת האלפים שהגיעו לשאאנשי. גורמים רבים גרמו לאובדן המספרי, בהם תשישות, רעב, עריקה, קור, מחלות ואבדות צבאיות.
על אף מחירו הכבד, נתן המסע לקומוניסטים את הבידוד לו היו זקוקים על מנת להתארגן ולבנות מחדש את הצבא. כמו כן, המסע קנה להם אהדה גדולה בקרב האיכרים שהתרשמו מנחישותם וממסירותם של הכוחות, וכן את העובדה שעל אף הקשיים, לא עסקו הכוחות בביזת רכושם של האיכרים.
דבקה
במהלך ריקוד דבקה רוקעים ברגליים בקצב. לכל אזור או קבוצה אתנית מסוימת קצב וצעדים משלהם. הרקדנים הם קבוצה של גברים, נשים או קבוצה מעורבת, בשורה או בחצי מעגל. בראש כל קבוצת רקדנים עומד "ראש קבוצה" המוביל את הריקוד, והקבוצה רוקדת לפי קצב רקיעות רגליו. בריקוד המסורתי, ראש הקבוצה מניף את ידו באוויר אך כיום לרוב הוא מניף מטפחת, צעיף או כאפייה מסורתית. קצב הריקוד יכול להיות אחיד במהלך כל הריקוד או להשתנות.
הדבקה נחשב לריקוד מסורתי והוא נרקד בחתונות, במסיבות ובאירועים לאומיים. הריקוד מסמל סולידריות בין הרקדנים והערכה למנהגים המסורתיים ולתרבות המקומית. בלבנון, ריקוד זה נחשב לריקוד לאומי והוא מסמל פטריוטיות ולאומיות.
ישנן להקות מחול מקצועיות רבות המבצעות את ריקוד הדבקה וכן פסטיבלים ברחבי המזרח התיכון המוקדשים לריקוד זה. אחד הפסטיבלים הבולטים הוא פסטיבל בעלבכ, הנערך בעיר בעלבכ שבלבנון. דבקה נחשב גם לסוגה מוזיקלית במוזיקה הערבית ומלחינים ואמנים רבים הלחינו וביצעו שירי דבקה. עם הזמרים הבולטים נמנים הזמרת הלבנונית פיירוז, הזמרת הלאומית של לבנון, ופארס כרם, זמר פופ לבנוני אשר מבצע שירי דבקה עם מוטיבים של מוזיקת פופ.
היסטוריה קטנה של הצילום
היסטוריה קטנה של הצילום (בגרמנית: Kleine Geschichte der Photographie) היא מסה שנכתבה על ידי ולטר בנימין שהיה פילוסוף, מבקר ספרות ומרקסיסט יהודי גרמני.
המסה יצאה לאור גם בעברית בספר הכולל את המסה הפילוסופית היסטורית שכתב ולטר בנימין בשנת 1931 ואחרית דבר בצורת מאמר בשם תצלום לא חתום מאת אריאלה אזולאי. הספר כולל הערות מאת אנדרה גונטרט מתוך תרגום המסה לצרפתית בשנת 1996. בספר מופיעות תמונות שהופיעו במאמר המקורי ותמונות אחרות מתקופת ראשית הצילום המוזכרות בספר.
הצילום הומצא כמה פעמים כמעט בו זמנית ובטכניקות שונות אך כולן מתבססות על מכשיר הקמרה אובסקורה. היסטוריונים של הצילום הצליחו לאתר מעל לעשרים עדויות של אנשים שהרעיון עלה בראשם בטרם פורסמו ברבים טכניקות הצילום של לואי ז'אק מנדה דאגר ושל ויליאם הנרי פוקס טלבוט. הרעיון לנסות ולקבע את הדימוי שמוקרן על הדופן האחורית של הקמרה אובסקורה עלה כמעט במקביל אצל אנשים רבים במקומות שונים ומרוחקים, מאז העשורים האחרונים של המאה ה-18 ועד ההכרזה הרשמית על המצאת הצילום ב-19 באוגוסט 1839, "שעתה של ההמצאה (של הצילום) הגיעה ולא אחד בלבד חש בה", כתב ולטר בנימין.
ולטר בנימין טוען כי "הערפל שחג מעל התחלותיו של הצילום איננו כה סמיך כמו זה הרובץ מעל ראשית הדפוס. בהשוואה לדפוס, אולי גלוי יותר לעיניים ששעתה של ההמצאה (של הצילום) הגיעה ושלא אחד בלבד חש בה; אנשים שללא תלות זה בזה חתרו לאותה מטרה: לקבע את התמונות שנוצרו בתוך הקמרה אובסקורה, אשר היו ידועות לכל המאוחר מאז לאונרדו. כאשר הדבר עלה בעת ובעונה אחת בידיהם של נייפס ודאגר, בתום מאמצים שנמשכו כחמש שנים..."
ההיסטוריה הקטנה של הצילום היא הקדמה לשתי מסות מפורסמות יותר של בנימין שנכתבו לאחר ה"ההיסטוריה הקטנה" והיוו מוקד לפירושים חוזרים ונשנים:
ארתור ג'יי דיקמן
ארתור ג 'יי דייקמן (באנגלית: Arthur J. Deikman; 27 בספטמבר 1929 – 2 בספטמבר 2013) היה פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, וחבר מערכת של "כתב העת לפסיכולוגיה הומניסטית". הוא גם פרסם את מחקריו בכתב העת Journal of Nervous and Mental Disease.
חיים ועבודה
נולד ב-ניו יורק שבארצות הברית, בנו של איש עסקים וגדל בלונג איילנד, דיקמן למד פיזיקה באוניברסיטת הרווארד. לאחר מכן עבר לתחום המתמטיקה והרפואה. דיקמן קשר את בחירתו של המקצוע הפסיכיאטריה למפגש עם רופא שבדק אותו גופנית לפני כניסתו לבית הספר לרפואה בהרווארד: "כשאמרתי לו שאני אוהב את רילקה ואת ייטס, הוא אמר לי שאני הולך להיות פסיכיאטר. זה נתן לי חופש והיה לי קל להשיג מענקי מחקר, כי כל דבר יכול להיחשב חלק של המוח." פעם כאשר בילה חודשיים בחופשת הקיץ בקמפינג לבד בהרים, אירעה חוויה נוספת שהשפיע על כיוון החיים שלו: "ישבתי על סלע ליד אגם וניסיתי להתקרב להרגשה שיש לי בשמיעת מוזיקה ושירה. אחרי שבועיים של התנסות, צבעים הפכו חזקים יותר ונרה לי שמשהו נבע מן השמיים והעצים. ידעתי שאנשים אחרים לא חווים את זה. זה נראה מאוד חשוב".
דיקמן הסתקרן בעקבות חויית שינוי תודעתו, והפך חוקר חלוצי של מצבים מיסטיים בשנות ה-50. בעשור הבא פיתח גישה ייחודית פסיכותרפויתי לחולים הסובלים מפסיכוזה. הוא נעשה תלמיד של זן ומדיטציה תחת סוזוקי רושי ושל סופיות תחת אידריס שאה, וחקר את התנועת הפוטנציאל האנושי שמנהיגיה היו ג'ורג לאונרד ומייקל מרפי.
בתחילת שנות ה-70, דיקמן זיהה את התסמונת ה"פסיכוזה המיסטית " כדי לאפיין תיאורים של חוויות פסיכוטיות, הדומות להפליא לדיווחים על חוויות מיסטיות. לדברי דיקמן, הניסיון הפסיכוטי אינו צריך להיחשב פתולוגי, במיוחד אם לוקחים בחשבון את הערכים והאמונות של הפרט. דייקמן סבר כי החוויה המיסטית נוצרת באמצעות "דהאוטומטיזציה" או ביטול של מבנים פסיכולוגיים רגילים המארגנים, מגבילים, בוחרים ומפרשים גירויים תפיסתיים. גורמים אפשריים "לדהאוטומטציה" כזו, כוללים חשיפה ללחץ חמור, שימוש בסמים או גמילה והפרעות במצב הרוח.
דייקמן השתתף בסמינר מחקרי בן שנה על תנועות דתיות חדשות, כדי להבין טוב יותר את המשיכה שהפעילו התנועות הללו על אמריקנים רבים בשנות ה-60 וה - 70. בשנת 1990, הוא כתב את הדרך הלא נכונה הביתה: גילוי דפוסי התנהגות פולחן בחברה האמריקנית. במבוא לספר, דייקמן ציין כי "התנהגות דומה לזו המתרחשת בכתות קיצוניות מתרחשת בכולנו", והציע כי "הכמיהה להורים נמשכת עד לבגרות ומביאה להתנהגות פולחן השוררת בחברה הנורמלית".
ארתור דיקמן נפטר ב-2 בספטמבר 2013 בביתו במיל ואלי, קליפורניה לאחר "מפגש אמיץ וסבלני" עם מחלת פרקינסון. לצדו (מאז שנות החמישים) הייתה אשתו, ציירת המופשט אטה דיקמן.
קלינט דידייר
קלינט בראדלי דידייר, (באנגלית: Clint Bradley Didier; נולד ב-4 באפריל 1959 בקונל, וושינגטון) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
דידייר החל את קריירת הפוטבול במכללת פורטלנד סטייס, שם למד עד שנת 1980. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1981 על ידי וושינגטון רדסקינס. יחד עם הרדסקינס זכה דידייר בשני סופרבולים. ב-1988 עבר לשחק עבור גרין ביי פאקרס, שם שיחק עד שפרש ב-1989.
ב-2010 התמודד דידייר בבחירות לסנאט של ארצות הברית כמועמד המייצג את מדינת וושינגטון.
Pro Evolution Soccer (סדרת משחקים)
Pro Evolution Soccer (PES, משווק כ-eFootball PES; באסיה: Winning Eleven) היא סדרת משחקי וידאו למחשב האישי ולקונסולות משחק, העוסקת באימון ושליטה בקבוצות ונבחרות כדורגל. חברת Konami האמריקנית-יפנית השיקה את המשחק לראשונה בשנת 1996, ומאז משווקת בכל שנה גרסה חדשה ומעודכנת עם חידושים ושיפורים.
המשחק מתאפיין בגרפיקה באיכות גבוהה המקנה למשחק ריאליסטיות גבוהה במיוחד. בשל כך הוא הפך לאחד המשחקים הנמכרים והפופולריים בעולם בתחום הספורט, יחד עם מתחרתה FIFA המשווקת על ידי חברת EA Sports.
השחקנים יכולים לבחור לשחק עם נבחרות לאומיות או עם קבוצות מהליגות הבכירות ומליגת האלופות. שחקנים מכל העולם יכולים לשחק אחד נגד השני דרך רשת האינטרנט במשחק רשת. בשל הפופולריות של המשחק, לעיתים נערכים תחרויות מרובות משתתפים מבין חובבי המשחק.
בגרסאות האחרונות של המשחק הוסיפו המתכנתים צבע ואנושיות לקהל, שחקנים עם הבעות פנים ותנועה מציאותית של השחקנים. כמו כן גם שופרה יכולת השליטה של השחקן, כך שהבקעת שערים מחייבת ידע והבנת המשחק לעומק.
פרו המשחק משווק במזרח הרחוק ובאמריקה הדרומית והצפונית, תחת השם Winning Eleven.
בקונסולת 2011 נוספה האפשרות לשחק במשחקי גביע ליברטדורס, הגביע הדרום אמריקאי שבו משתתפות קבוצות מברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי, מקסיקו ועוד, חלקן במוקדמות, בשלב הבתים ובסוף טורניר גביע. הגביע כולל בית-חוץ. בגרסה הזו אפשר גם ליצור ליגות, אך לא רק לשנות את שמן, אלא לשנות את הסמל וההגדרות, וגם החלפת קבוצות בליגות, ובניית אצטדיונים.
בגרסת 2014 נוספה למשחק קבוצת הכדורגל מכבי תל אביב, וכך הפכה לקבוצה הישראלית הראשונה שהופיעה במשחק, אך משנת 2017 אינה לוקחת בו חלק.
החל מ-2020 המשחק משווק תחת השם eFootball PES. בשנת 2021 הוצא לשוק משחק EFootball 2022 שמתוכנן להחליף את הסדרה Pro Evolution Soccer.
פהרדיארמט
פהרדיארמט (בהונגרית: Fehérgyarmat, ביידיש פעהערגיארמאט) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון-מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פהרדיארמט קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות, מ-8,953 תושבים בשנת 1990 עד 7,823 תושבים בשנת 2020.
יהודי פהרדיארמט
יהודים ראשונים החלו להתיישב בפהרדיארמט במחצית השנייה של המאה ה-18 לאחר שהוזמנו לעבוד אצל בעל האחוזה המקומית שאנדור קארוי. היהודים פיתחו את חיי המסחר בעיירה ושיווקו את התוצרת החקלאית המקומית שכללה ריבות וצמר.
בשנת 1930 נמנו בעיירה 25 סוחרים, 30 בעלי מלאכה, 5 בעלי אחוזות, 7 בעלי משקים, 9 תעשיינים, 3 רופאים, 5 עורכי דין, וטרינר, רוקח ושני מטאטאי רחובות.
הקהילה היהודית
עד שנת 1810 הייתה הקהילה כפופה לרבנות צ'נגר ואז הפכה לקהילה עצמאית.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס של יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868 בין חרדים למשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
משנת 1885 נעשו כפופים לרבנות פהרדיארמט כפרי הסביבה: סטמארצ'קה, סמושאוילק, דרנו, יאנקמאיטיש, צ'הולץ, קישנמן, פניגה, שונקאד, טורישטוואנדי, טיסצ'צ'ה, מילוטה, מאנד, טיסקורוד, קרשמיין, נמשבורזובה, נג'סקרש וצגנדאניאד.
מוסדות הקהילה
בנוסף לבית כנסת, היו במקום גם בית מדרש, "שטיבל" ומוסדות צדקה כמו "תפארת בחורים", חברה קדישא ואגודת בחורים.
בית הספר נוסד בשנת 1906 ובמקום היו גם "חדר", "תלמוד תורה" וישיבה.
בעיר עדיין קיים בית קברות יהודי.
מלחמת העולם הראשונה והאנטישמיות שאחריה
בתקופת "הטרור הלבן" בין השנים 1921 ל-1919 ובוצעו בידי גורמים צבאיים ימניים לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית בהונגריה, הוכרז חרם כלכלי וחברתי על היהודים. יהודים אחדים הותקפו והוכו ברחובות ובעקבות זאת יהודים רבים עזבו את העיירה והיגרו לארצות הברית וקנדה.
מלחמת העולם השנייה (השואה) ואחריה
בשנת 1944 כתבו יהודי הקהילה בדף הקהילה שלהם במפקד קהילות הונגריה כי בקהילה היו 708 חברים ורב הקהילה היה הרב יעקב יונגרייס ובשני בתי הספר של הקהילה למדו 108 ילדים
במרץ 1944, עם כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הוחל בריכוז יהודי העיר תוך שיתוף פעולה מלא של תושבי המקום. באפריל הועברו כל יהודי המקום לגטו מאטסלקה, שם הוחזקו כחודש בתנאים קשים. במאי יצא המשלוח הראשון ממאטסאלקה למחנה ההשמדה אושוויץ, ועד סוף מאי 1944 חוסל הגיטו.
לאחר השואה חזרו 84 ניצולים, רובם ממחנות עבודות הכפייה ומיעוטם מאושוויץ. החוזרים ארגנו מחדש את הקהילה אך לאחר קום המדינה עלו 23 מיהודי המקום לישראל ושאר היהודים לא נשארו בעיר.
הערות שוליים
ֶ
קו 4 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 4 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 4) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שנפתח בשנת 1944 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין מספר קווים אחרים. הקו נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה. סמל המסלול של הקו הוא בצבע חום ופועלות בו 23 תחנות על 16 קילומטר מקצה לקצה. בשנים האחרונות נמצא הקו בתהליכים ארוכים של שיפוץ והרחבה משמעותיים וכעת עקב הבנייה הוא אינו נגיש כל כך.
מסלול הקו
הקו הנוסע במסלול בצורת חצי עיגול מתחיל את מסלולו באזור אורטלזה שבצפון מדריד. הקו נוסע בחצי עיגול קטן לכיוון מרכז העיר. הוא אומנם נפגש בתחנות הצטלבות עם קווים רבים נוספים אך את רוב המסלול הוא עושה במסלול המיוחד רק לו. באזור מרכז העיר פונה הקו לכיוון מערב ומגיע עד לשכונת צ'אמברי שבמערב מדריד, שם נמצאת תחנתו הסופית.
רשת גנטית
רשת גנטית היא רשת שליטה ובקרה על תהליכי ייצור של חלבונים בתא ביולוגי. הרשת הגנטית מאפשרת לתא להביא לידי ביטוי גנים שונים, ולכן בעזרתה יכולים שני תאים בעלי אותו מטען תורשתי להתנהג באופן שונה (לדוגמה: תא עצם ותא שריר) ותא יחיד יכול להתנהג באופן שונה בתגובה לתנאי הסביבה (יום/לילה, נוכחות סוכרים שונים ועוד).
תהליך ייצור חלבון
חלבון מיוצר על סמך הקוד הגנטי המקודד בDNA בתהליך דו-שלבי: אם חלבון מסוים מיוצר ומצוי בתא, נהוג לומר שמבוטא הגן המקודד אותו.
בקרה על ייצור החלבון
חלבון אחד יכול להשפיע על ייצור חלבון אחר בשני אופנים: עבודתם החלוצית של ז'ק מונו ופרנסואה ז'קוב על אופרון הלקטוז בשנת 1961 ביססה את המחקר בתחום בקרת השעתוק. מערכי DNA, המשמשים לבחינת ביטוי של גנים שונים, רגישים לבקרת שעתוק בלבד. עם זאת, בקרה מתבצעת גם בשלבים מאוחרים יותר של ייצור החלבון, לרבות שלבי התרגום השונים ושינויים בחלבון לאחר תרגומו (זרחון, מיתול וכו').
דוגמה לדיכוי בשלב השעתוק
על מנת שתהליך השעתוק יתרחש על אנזים ה-RNA פולימראז להידבק לאזור מסוים על ה-DNA המצוי בדיוק לפני הגן המקודד את החלבון המיוצר. חלבון אחר יכול להדבק באזור זה וכך למנוע את הדבקת ה-RNA פולימראז. באופן זה תהליך השעתוק מופסק והחלבון לא יכול להיות מיוצר.
ייצוג כרשת
ברשת הגנטית הצמתים מייצגים חלבונים והקשתות המחברות ביניהם מייצגות השפעה של חלבון אחד על ייצור החלבון האחר. הקשתות הן לפיכן מכוונות. כמו כן יש צורך במספר סוגי קשתות על פי טיב יחסי הגומלין בין החלבונים.
מחקר
רשתות גנטיות נחקרות הן ניסיונית והן תאורטית תוך שימוש במגוון מודלים: בוליאניים, דטרמיניסטיים ואקראיים. גישה מבטיחה מתחום הביולוגיה מערכתית מזהה מוטיבים חוזרים ברשתות גנטיות, המופיעים בשכיחות גבוהה יותר משניתן לצפות ברשת אקראית, ומנסה לעמוד על תפקידם. הפרופסורים נעמה ברקאי ואורי אלון תורמים לקידום מגמה זו במחקר העולמי.
מפקד העם
מפקד העם היה מערכת לגיוס כללי ביישוב סמוך להקמת מדינת ישראל.
מפקד העם, ששמו הרשמי היה "המפקד לשרות העם", היה מערכת לגיוס כללי ביישוב בתקופה שבין כ"ט בנובמבר ועד להכרזת המדינה (נובמבר 1947 עד מאי 1948), שהוקמה על ידי הנהגת היישוב וארגון "ההגנה". המערכת כוננה שיטת גיוס שכללה פרסום צווי גיוס בעיתונים העבריים, הקמת לשכות גיוס, עריכת בדיקות כושר גופני והמגויסים נשלחו לבסיסי קלט במערכת היסעים של אוטובוסים. הגיוס הוכרז כחובה וההיענות אליו הייתה המונית. בראש המערכת עמד "המרכז למפקד העם", שהוקם ב-19 בנובמבר 1947 בראשותם של לוי אשכול (אז שקולניק) ובנימין אבניאל (לימים חבר הכנסת מטעם תנועת החרות).
נקראו לגיוס גברים ונשים בגילאים 17 עד 25. בצווי הגיוס שפורסמו בעיתונות, תחת הכותרת "כל בן 17–25 לשירות העם", נאמר בין היתר:
לעידוד הגיוס נערכו תהלוכות של בני נוער ותזמורות בערים הגדולות שבהם נישאו כרזות האומרות:
המרכז למפקד העם ערך גם מבצעי גיוס מיוחדים של סמלים וקצינים בצבא הבריטי ובצבאות אחרים וכן של רופאים ורופאות.
ב-12 בפברואר 1948 הועלה גיל הנקראים להתייצבות ל-35.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ארצות הברית
יחסי איחוד האמירויות הערביות–ארצות הברית (בערבית: العلاقات الإماراتية الأمريكية, באנגלית: United Arab Emirates–United States relations) הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין ארצות הברית של אמריקה.
בין שתי המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטים מלאים.
יחסים דיפלומטים
ארצות הברית הייתה המדינה השלישית שהחלה לקיים יחסים דיפלומטים עם איחוד האמירויות הערביות. שתי המדינות נהנות מיחסים ידידותיים, כולל שיתוף פעולה ביטחוני.
רמת היחסים בין שתי המדינות עלתה באופן משמעותי לאחר מלחמת המפרץ.
בשנת 2018 ג'ון רקולטה מונה לשגריר.
יחסים ביטחוניים
ארצות הברית מחזיקה שלושה בסיסים צבאיים באיחוד האמירויות הערביות. שלושת הבסיסים הם בסיס אוויר אל דאפרה, בסיס אוויר אל מינהאד ובסיס הצי פוג'יירה. בית חולים צבאי גדול בדגם של המתקן הרפואי האמריקאי הגדול בגרמניה "המרכז הרפואי האזורי לנדשטול", נבנה גם באיחוד האמירויות אשר יופעל על ידי צבא ארצות הברית, מזכירות ההגנה של ארצות הברית והכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות.
לדברי ריצ'רד א. קלארק, אז המתאם הלאומי של ארצות הברית לביטחון, הגנה על תשתיות ולוחמה בטרור ותורם בדו"ח לחקר פיגועי 11 בספטמבר, איחוד האמירויות היא בעלת בריתה הטובה ביותר למלחמה בטרור של ארצות הברית במפרץ. על פי שגריר ארצות הברית באיחוד האמירויות ריצ'רד ג' אולסון, סגן מפקד הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות, מוחמד בן זאיד אאל נהיאן, בנה את הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות כך שיהיו בקשר הדוק עם צבא ארצות הברית.
הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות הם הכוחות המזוינים היחידים שגייסו חיילים למשימות סיוע הומניטרי במלחמה בראשות ארצות הברית באפגניסטן. צבא איחוד האמירויות מכונה "ספרטה הקטנה" על ידי גנרלים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ובמיוחד על ידי שר ההגנה האמריקני לשעבר ג'יימס מאטיס בשל תפקידו הצבאי הפעיל והיעיל, במיוחד במלחמה העולמית בטרור, למרות כוח האדם הפעיל הקטן שלו. מאטיס כינה גם את מבצע קרב אל-מוכלא שהוביל צבא איחוד האמירויות ב-2016 במהלך מלחמת האזרחים בתימן כמודל לחיילים אמריקאים, בהתייחסו לאופן שבו הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות שחררו את נמל אל-מוכלא מאל-קאעידה בחצי האי ערב תוך 36 שעות בלבד, לאחר שהוחזק על ידי הארגון במשך יותר משנה. לפני הצטרפותו לממשל דונלד טראמפ, מאטיס קיבל אישור מהצבא האמריקאי לאחר שפרש מחיל הנחתים לעבוד כיועץ צבאי לכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות.
הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות מקבלים גם עצות הגנה משני מפקדים בכירים לשעבר בצבא ארצות הברית, מזכיר ההגנה לשעבר ג'יימס מאטיס וגנרל ג'ון אלן, גנרל בדימוס בחיל הנחתים של ארצות הברית ולשעבר מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי של נאט"ו.
בשנת 2022 נוצרה מתיחות בין המדינות על רקע חידוש הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית. ארצות הברית לא מכירה בחות'ים, שנלחמים באמירויות, כארגון טרור. למעלה מכך, היא אף ביקשה להסיר את משמרות המהפכה האסלאמית באיראן, מרשימת ארגוני הטרור. על רקע מתיחות זו, איחוד האמירויות הזמינה לשטחה את נשיא סוריה בשאר אל אסד, המוקצה בעולם המערבי מאז מלחמת האזרחים בסוריה. ביקור זה עורר את חמתה של ארצות הברית. למחרת, נפגשו בשארם א-שייח ראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, ויורש העצר האמירתי, מוחמד בן זאיד, בכדי להציג חזית מאוחדת בנושא. ישראל מתווכת באופן לא רשמי בין האמירויות לארצות הברית בסכסוך זה. הן ישראל והן האמירויות דורשות ערבויות ביטחונית מארצות הברית נגד איראן.
שיתוף פעולה גרעיני
ב-15 בינואר 2009, חתמו שתי המדינות על שיתוף פעולה גרעיני לשלום, המגביר את הסטנדרטים לאי-הפצת נשק גרעיני.
Ogg
אוג (Ogg) הוא פורמט מכל לקובצי מולטימדיה. הוא משמש, לדוגמה, לקובצי קול בקידוד Vorbis או FLAC, לקובצי וידאו בקידוד תאורה (מקודד), ועוד. הוא פותח על ידי קרן Xiph.
השם
שמו של הפורמט נגזר מהפועל "ogg" ששימש בעגה של משחק המחשב Netrek לתיאור של ביצוע פעולה בכוח רב. בתחילת פיתוח התוכנה (בשנת 1993) פעולות דחיסת הקול דרשו כמעט את כל עוצמת המעבד ממחשבו של המחבר. טעות נפוצה היא שהפורמט נקרא על שם המכשפה נני אוג (Nanny Ogg) מהסדרה עולם הדיסק של טרי פראצ'ט, מכיוון שגם וורביס קרוי על שם דמות מספר בסדרה.
במקור נקרא כל הפרויקט "אוג וורביס". בהמשך, עקב הוספת רכיבים רבים אחרים, התייחד השם אוג לשם המכל, והוקמה קרן Xiph שמייצגת כיום את הפרויקט המקורי.
סיומת
קובץ אוג יכול להכיל סוגי מידע שונים. במקור כולם השתמשו בסיומת ogg, (כלומר .ogg). כיום משמשת הסיומת oga לקובצי קול בקידוד וורביס. קובצי וידאו (בקידוד תאורה או דיראק, עם קול בקידוד וורביס) משתמשים בסיומת ogv.
Purrr!
הוא המיני-אלבום הראשון של הראפרית האמריקאית דוג'ה קאט. המיני-אלבום יצא לאור ב-5 באוגוסט 2014, על ידי חברת התקליטים קימוסבי רקורדס. מתוך המיני-אלבום יצאו לאור שני סינגלים: "So High" ו-"No Police".
ארבע שנים לאחר הוצאת המיני-אלבום, הוציאה דוג'ה קאט את אלבום הבכורה שלה, Amala.
רקע והפקה
הרצועה הראשונה במיני-אלבום היא "Beautiful". הרצועה זכתה להצלחה וצברה למעלה מ-5 מיליון השמעות בספוטיפיי. הרצועה השנייה "Nunchucks", צברה למעלה מ-5 מיליון השמעות בספוטיפיי גם כן. הרצועה השלישית "So High", יצאה כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום וצברה למעלה מ-40 מיליון השמעות בספוטיפיי.
בהמשך, יצאה הרצועה הרביעית "No Police", כסינגל השני והאחרון מתוך המיני-אלבום, תוך שצברה קרוב ל-20 מיליון השמעות בספוטיפיי. הרצועה החמישית והאחרונה היא "Control", אשר זכתה להצלחה גם כן, כאשר צברה למעלה מ-5 מיליון השמעות בדומה לשאר הרצועות הנכללות במיני-אלבום.
פרד
פֶּרֶד (בנקבה: פִּרְדָּה; שם מדעי: Equus mulus) הוא בן-כלאיים של זיווג חמור עם סוסה (פרד כזה נקרא באנגלית Mule) או של אתון עם סוס (Hinny). ההכלאה הנפוצה יותר היא הכלאת חמור וסוסה, היות שהפרד הנוצר מהכלאה זו חזק ויעיל יותר. הפרד עקר, אף כי יש לו אברי מין חיצוניים.
מאפייני המין
פרד מחמור וסוסה ידוע כחיה חזקה מאוד, בעלת כוח סבל רב. עמידות זו היא דוגמה לתופעה גנטית של און כלאיים. הפרד משמש את האדם לעבודה, להובלת משא בדרכים קשות ובהרים, ולפעמים גם לרכיבה. הפרד דומה בצורתו ובגודלו לאמו הסוסה, והוא ארוך אוזניים, בעל פרסות קטנות וצרות, קצר רעמה ומצויץ זנב (זנב קרח ליד הבסיס) כאביו החמור. גם בעמידותו ובחוסר בררנותו לאוכל דומה הוא לחמור. קולו של הפרד שונה מנעירת החמור ומצהלת הסוס, והוא משמיע קולות המשלבים נעירה וצהלה.
הפגם האחד של הפרד הוא עקשנותו. כאשר יסרב ללכת, לשאת משא, או לבצע פעולה אחרת כלשהי קשה מאוד להניעו לעשותה..
הכלאת סוס ואתון
פרד בן סוס ואתון (Hinny) הוא קטן יותר ופחות שימושי לצורכי האדם, הכלאה כזו קשה יותר להשגה משום שהאתון בררנית יותר מהסוסה ולרוב תסרב להזדווג עם סוס. נראה שההבדל בגודל אינו גנטי אלא נובע מהתפתחות ברחם קטן יותר של האתון. פרדים אלו דומים יותר לסוס במראה הראש והזנב מצאצאי חמור וסוסה והאזניים קצרות יותר מאזני חמור (אך עדיין ארוכות מאזני סוס).
הפרד כבהמת עבודה
היוונים והרומים הרבו להשתמש בפרדות לנשיאת משא, גם במערב ארצות הברית היה להם תפקיד מרכזי כבהמת עבודה במאה ה-19. במאה ה-20 עיקר השימוש בפרדות היה לצרכים צבאיים, ודוגמה לכך היא גדוד נהגי הפרדות שהקימו זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. אמצעי לוגיסטי זה מצא את ביטויו גם במלחמת העצמאות. היחידה שנקראה גדוד נהגי הפרדות (צה"ל) הוקמה בינואר 1948 ופורקה כשנה לאחר מכן. הפרדות הופעלו כפלוגת תובלה רכובה של חיל ההספקה אשר פעלה עד מבצע קדש.
פרדים פוריים
הפרד אינו יכול להתרבות עקב מספר הכרומוזומים האי-זוגי בגופו שלא מאפשרים תהליך מיוזה. לסוס 64 כרומוזומים, לחמור 62 ולפרד 63.
אף על פי שפרדים עקרים נרשמו כמה מקרים של פרדות שהמליטו.
מאז 1527 נרשמו מעל 98 מקרים של פרדות שהמליטו. נכון ל-2018 בכל המקרים פרט לאחד הפרדה הייתה צאצא של חמור וסוסה (Mule) ולא סוס ואתון.
ב-1873 פרדה אפריקנית הורבעה על ידי סוס והמליטה נקבה, מאוחר יותר הרתה אותה פרדה שוב לסוס ואחר כך לחמור ולסוס אחר. בסך הכול המליטה שתי נקבות ושני זכרים. הנקבות היו פוריות אך צאצאיהן מתו מעט לאחר ההמלטה. בדומה דווח על פרדה הודית שהמליטה סייח בריא.
ברוב המקרים של פרדות פוריות שנחקרו, האם מעבירה לצאצא את סט הכרומוזומים שמקורם באם (הסוסה) כלומר כאשר האב הוא סוס הצאצא הוא 100% סוס ואם הוא חמור הצאצא הוא פרד רגיל. במקרה אחד במרוקו המליטה פרדה צאצא שהיה 25% חמור ו75% סוס כלומר באופן נדיר במיוחד הפרדה העבירה תערובת גנים לצאצא.
המקרה המתועד הקדום ביותר של פרדה ממליטה דווח על ידי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס (גאיוס סווטוניוס טרנקוילוס, המאה ה-2).
לפי סויטוניוס המלטה של פרדה הייתה אות נבואי לעלייתו לשלטון של הקיסר גלבה.
ביהדות
בספר בראשית, בהקשר לאחד מבני שעיר החורי נאמר: "...הוּא עֲנָה אֲשֶׁר מָצָא אֶת הַיֵּמִם בַּמִּדְבָּר בִּרְעֹתוֹ אֶת הַחֲמֹרִים לְצִבְעוֹן אָבִיו", מפרש התורה, רש"י הביא את דברי חז"ל כפירוש המילה: "ימם"- "פרדים, הרביע חמור על סוס נקבה וילדה פרד, והוא (ענה המוזכר בפסוק) היה ממזר והביא פסולין לעולם. ולמה נקרא שמם ימים? שאימתן מוטלת על הבריות, דאמר רבי חנינא מימי לא שאלני אדם על מכת פרדה לבנה וחיה", בכך מדגיש את עוצמת חיה זו ואת הנזק שאדם זה הביא לעולם. בתקופת הברונזה, השימוש בפרדים לא היה מקובל במזרח התיכון עד לאמצע תקופת הברזל, וגם בתנ"ך אין הפרד נזכר בתורה ובנביאים ראשונים, עד ימי המלוכה.
הפרד מוזכר בעוד כמה מקומות בתנ"ך. מוזכר שאבשלום נתקע בענפי העץ כשהוא רכוב על הפרד. ייתכן שהוא מופיע גם בכינויים אחרים, כמו "בעיר".
בתלמוד הבבלי מתואר ויכוח שהתנהל בין רבי פנחס בן יאיר לבין רבי בעניין גידול פרדות. בפתח ביתו של רבי היו פרדות לבנות, ועל כך אמר רבי פנחס בן יאיר "מלאך המות בביתו של זה ואני אסעוד אצלו", כיוון שמכת הפרדות הללו חזקה והן עלולות להזיק לבני אדם. שמע זאת רבי ואמר שימכור אותן, ועל כך אמר לו רבי פנחס שיש בכך ולפני עור לא תתן מכשול. אמר רבי שיפקיר אותן, ורבי פנחס אמר שעל ידי כך ירבה הנזק. הציע רבי שיעקור את פרסות רגליהן כך שלא יוכלו להזיק, ועל כך אמר רבי פנחס שיש בזה משום צער בעלי חיים. הציע רבי שיהרוג אותן, ורבי פנחס אמר שיש בזה משום בל תשחית.
ערבית ישראלית
ערבית-ישראלית הוא כינוי שניתן לתהליך חדירתן של מילים עבריות אל תוך שפת היום יום של הדיאלקט הפלסטיני שמדובר בקרב ערביי ישראל, שיש לְשׁוֹנַאים הטוענים כי זוהי התפתחותה של שפה ממש.
מעצם העובדה שיש שירותים הניתנים לשתי האוכלוסיות יחד, קיימת חדירה של מילים שימושיות משירותים אלו, אל השפה הערבית.
מהיותה שפת תמהיל מתהווה, הרי שגם כינויים רבים לה, המגדירים בצורה שונה את אופייה : פלסטינית-ערבית-ישראלית או עֲרַבְרַבִית או עֲרַבְרִית או אִלְעַרַבְּרִיַּה; באנגלית: Hebrew-Arabic או Palestinian-Israeli Arabic, או ערבית פלסטינית במדינת ישראל.
מילים מתחום הבריאות
"קופת חולים", "אירוע מוחי", "מחלה כרונית", "קריסת מערכות", "גידול".
מילים מתחום השירות הציבורי
"משרד הפנים", "מכון רישוי", "ועדת קבלה", "ביטוח לאומי", "מפעל הפיס".
ביטויים ומילים נוספות
ההלחם "טַיֵיבּ, בסדר"
כללים
הלחם דקדוקי בין שתי השפות נוצר:
השפעת הערבית על העברית
עם השנים, לאור העובדה ששתי השפות מצויות בקרב תושבי האזור, גם מילים נכנסו ערביות לז'רגון העברי.
דוגמאות נפוצות:
"סבבה", "יאללה", "אנא עארף ?".
קברי אחים בהר הרצל
קברי אחים בהר הרצל הם קברים או חלקות קבורה מיוחדות, בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שבהם נטמנים חללי מערכות ישראל, אשר היה קושי בזיהוי גופתם.
חלקות קבורה מיוחדות אלה מצויות בין החלקות השונות בבית הקברות הצבאי, ומיועדות לקברי אחים של חללים שהובאו מקרבות שהתרחשו במקומות שונים, ולעיתים אף כוללים "חללים אלמונים", שלא זוהו כלל. בנוסף, קבורים בקבר אחים בהר הרצל גם חללי המעפילים, שטבעו בניסיון לעלות לארץ ישראל בדרך הים, כגון חללי אוניית המעפילים סלבדור, שהובאו לקבר אחים המוני בחלקת המעפילים, ללא שם וללא כיתוב על מצבתם. רוב קברי האחים הללו הם מתקופת מלחמת העצמאות, ובהם גם קברים של אחים שנקברו זה לצד זה, ואף של משפחות שלמות.
בין החלקות בבית הקברות הצבאי מצויות חלקות של הנופלים בקרבות על אזור ירושלים:
חלקות של קברי אחים שהובאו משאר חלקי הארץ:
בכניסה אל חלקת חללי מלחמת יום כיפור בסמוך אל חלקת גדולי האומה ישנו קבר אחים מיוחד לזכר חיילי צה"ל שנפלו בקרבות במצרים ועליו גם מצבות לזכר חיילי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע באזור תעלת סואץ ואזור סיני.
יהדות סצ'חרה
יהודי סצ'חרה נמצאו בעיירה כבר במאה ה-18. ההיסטוריון הגאורגי וחושטי מציין ברשימותיו כי בתקופה זו היו יהודי סצ'חרה אריסים של משפחת האצילים של צרתלי והכנסייה המקומית. עם ביטול האריסות ושיחרור האיכרים בשנת 1864, השתחררו גם היהודים מעול אדוניהם. האוכלוסייה היהודית בכפר נחלקה לשלוש קהילות ונדרשו לה שלושה בתי תפילה שונים, ואכן בשנות ה-60 של המאה ה-19 היו בסצ'חרה ארבעה בתי כנסת. באותה תקופה נספרו 80 משפחות יהודיות בעיירה ונקבע לה רב ראשי, אליהו לֶלוּצ'אשווילי.
עלילת הדם בסצ'חרה
עלילת הדם בסצ'חרה לוותה במהומות כנגד יהודי כותאיסי בשנת 1895. חוגים נרחבים באליטה הגאורגית יצאו כנגד הקנאות הדתית כמנוגדת לתרבות ולמסורת הגאורגית והיו אף סטודנטים גאורגים שעמדו לצד היהודים בזמן פרעות אודסה בשנת 1905.
המאה ה-20
בשנת 1909 הוקם תלמוד תורה בכפר (כיום יישוב עירוני), ובשנת 1914 נסתיימה בנייתו של בית כנסת חדש.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה היו בעיר שתי קהילות, שנרשמו כחוק בשנת 1946. לרשותה של קהילה אחת עמד מבנה אבן, שנבנה בראשית המאה ה-20 כבית כנסת ושכן ברחוב צרתלי 20, וכבית כנסת של הקהילה השנייה שימש בית עץ ברחוב בריה 37. בשנת 1951 הוחרם בית הכנסת ברחוב צרתלי והוסב למאפייה.
יצקת
יַצֶּקֶת (או: ברזל יצוק, באנגלית: cast iron) היא סגסוגת המכילה בעיקר ברזל ופחמן (בין 2.14% ל-6.67%), וכמויות קטנות של חומרים אחרים, כמו צורן (Si), מנגן (Mn), גפרית (S) וזרחן (P). לעיתים מוסיפים גם מרכיבים כגון כרום, ניקל, ונדיום וחמרן להשגת מאפיינים פיזיים וכימיים רצויים. היצקת מאוד פריכה בדרך כלל. הייצור השנתי של היצקת נאמד ב-781 מיליון טון, מתוכם 330 מיליון בסין.
מבדילים בין יצקת לבנה, בה הפחמן נמצא בתרכובת צמנטיט (Fe3C), ויצקת אפורה (בה הפחמן נמצא בגרפיט). כמו כן מבדילים בסוגי יצקות לפי אחוז הפחמן, וקלות התכתם. יצקת היפואוטקטית (2.14%-4.3% פחמן), יצקת אוטקטית (4.3% פחמן) ויצקת היפראוטקטית (4.4%-6.67%).
היצקת שימושית מאוד בתעשייה: מיצקת מיצרים מכונות ומתקנים לבתי חרושת, כולל: אריגה, טוויה, חיתוך מתכות במסגרייה, פסלים, מחבתות וכן כלים שונים. היצקת מופקת בכבשנים או תנורי יציקה, לרוב מברזל גולמי (pig iron). ברזל גולמי ממוצה ממינרלים עתירי תרכובות ברזל המצויים בעפרות מחצבים מתאימים. ההפקה הזו מתבצעת בכבשנים עצומים הקרויים תנורי רם. יצקת הברזל משמשת לעיתים כשלב ביניים לפני הפקת פלדה שבה אחוז הפחמן נמוך מ-2.14%, אך ניתן להפיק פלדה גם בתהליכים אחרים.
בריכת נוי
בריכת נוי היא בריכה מלאכותית, מעשי ידי אדם, המשמשת באדריכלות הנוף למספר תפקידים במקביל לשימושים פונקציונליים.
בריכות נוי רבות נבנו גם על ידי היוונים והרומאים העתיקים אולם רובן שימשו גם לרחצה או נבנו כחלק מבית מרחץ שלם. הרומאים הרבו להשתמש בבריכות ששילבו נוי עם שימוש אמיתי. מרבית הווילות הרומאיות כללו במרכזן אטריום אשר תפקידו היה בין השאר אגירת מי הגשמים אל בריכה מרכזית קטנה. בריכה זו שימשה לנוי, שתייה ואף למיזוג אוויר טבעי של הבית.
ההיסטוריה של אדריכלות הנוף כוללת שימושים רבים ומגוונים נוספים בבריכות לטובת נוי. הבריכות שימשו, בדומה לגן המסופוטמי, להענקת חיות ורעננות למקום ולעיתים גם להדגשת פנים מסוימים של האדריכלות עצמה בצורה של בריכת השתקפות. הגן הצרפתי שהיה פופולרי מאוד במאות ה-17 וה-18 עשה שימוש בבריכות נוי שצורותיהם היו עיטורים בפני עצמם. הבריכות הצרפתיות נבנו כולן בצורה סימטרית, כמו שאר הגן, ולעיתים רבות בצורות רדיאליות דמויות פרח. סגנון הגן האנגלי שהתפתח כאנטיתזה לזה הצרפתי התאפיין בבריכות מים מלאכותיות שעשו בהם מאמצים רבים כדי שייתפשו כנוף טבעי קלאסי ואידיאלי. בריכות אלה מקובלות מאוד בגנים באנגליה ולהן תפקיד חשוב בתרבות הפנאי האנגלית עד היום.
השימוש המודרני בבריכות נוי מגוון אף הוא והוא שכיח מאוד גם בעיצוב הנוף העכשווי.
בריכת נוי אקולוגית
בריכה אקולוגית היא מערכת מים טבעית או מעשה ידי אדם, בה לא נעשה שימוש בחומרי חיטוי רעילים כדי לפרק את החומרים האורגניים במים. דוגמאות למערכות אקולוגיות: נחל, אגם, ביצה, שלולית חורף. באדריכלות נוף, המונח בריכת נוי אקולוגית מתייחס לבריכה מעשה ידי אדם הכוללת מגוון דגים וצמחים.
ריקוד גו-גו
רקדני גו-גו (באנגלית: Go-go dancers) הם רקדנים המועסקים לאירוח קהל במועדוני לילה, או במקומות אחרים שבהם מנגנים מוזיקה. מקורו של ריקוד גו-גו הוא בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בבר הצרפתי "Whisky a Gogo", שנמצא בז'ואן-לה-פן. לאחר מכן, בינואר 1964, ריקוד הגו-גו הופיע גם במועדון הרוק הפופולרי ביותר בלוס אנג'לס, קליפורניה, "ויסקי אה גוגו". רבים מרקדני הגו-גו במועדוני הלילה בשנות ה-60 של המאה ה-20, לבשו חצאיות מיני ומגפיים עם עקבים גבוהים. בעלי מועדוני לילה באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, הגו אז את הרעיון להעסיק נשים לבושות בבגדים אלו, בשביל לבדר פטרונים.
בסצנה הגאה
בגיי ברים רבים, הופיעו רקדני גו-גו, המכונים לעיתים קרובות נערי גו-גו, ב-1965–1968. לאחר מכן, הופתעם של רקדני גו-גו בגיי ברים הופחתה, עד לתחייה מחדש ב-1988, כאשר ריקודי גו-גו נהפכו שוב לאופנתיים (ונשארו כך מאז). כיום, רקדני גו-גוי הומוסקסואליים הם הרבה יותר פופולריים ונפוצים בתרבות האמריקאית, במיוחד בערים גדולות יותר כמו לוס אנג'לס וניו יורק. בסצנת המועדונים של ימינו, ישנם יותר רקדני גו-גו, מאשר רקדניות גו-גו.
אירועים ומסיבות
נכון להיום, עיריית ווסט הוליווד חוגגת את ההיסטוריה והתרבות של ריקודי גו-גו על ידי אירוח יריד ופסטיבל רחוב שנתי, "יום הערכת רקדני הגו-גו" (באנגלית: Go-Go Boy Appreciation Day).
רון קירק
רונלד קירק (באנגלית: Ronald Kirk; נולד ב-27 ביוני 1954) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית.
יליד אוסטין בירת טקסס, קירק בוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנים 1994–1995 כיהן קירק כמזכיר המדינה של טקסס, עד שנבחר לראשות עיריית דאלאס. בתפקיד זה כיהן בשנים 1995–2002 והיה האמריקאי-אפריקאי הראשון לכהן בשני תפקידים אלו. הוא התמודד לסנאט של ארצות הברית ב-2002, אך הובס על ידי יריבו הרפובליקני ג'ון קורנין. אחרי תבוסתו, היה קירק כשותף במשרד עורכי הדין "וינסון ואלקינס" ביוסטון ועבד כשדלן עבור החברות "מריל לינץ'" ו"פיוצ'ר אנרג'י אחזקות".
קירק הועמד לתפקיד נציב הסחר של ארצות הברית בידי הנשיא ברק אובמה ב-18 במרץ 2009, ומינויו אושר על ידי הסנאט ברוב של 92 מול 5 מתנגדים. ב-22 בינואר 2013 הודיע קירק כי יעזוב את התפקיד.
ראשית חייו
קירק נולד באוסטין שבטקסס והיה הצעיר מבין שלושת אחיו; אביו היה עובד שירות הדואר של ארצות הברית והמשפחה הייתה פעילה מבחינה פוליטית. הוא גדל בקהילה שהייתה אפריקאית-אמריקאית בעיקרה, ולמד בבתי הספר הציבוריים של אוסטין. במהלך לימודיו התיכוניים התלבט כמנהיג, ונבחר לנשיא מועצת התלמידים בשנת לימודיו האחרונה בבית הספר התיכון על-שם ג'ון ה. ריגן, שייצג את טקסס בסנאט ובבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך המאה ה-19.
את לימודיו הגבוהים עשה במכללת אוסטין, שם היה בוגר במדע המדינה וסוציולוגיה ב-1976. לאחר מכן הוסיף ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין. עם קבלת תואר הדוקטור שלו ב-1979, התמקצע קירק בתחום המשפט עד 1981, השנה בה החל לעבוד במשרדו של הסנאטור לויד בנטסן מטקסס. ב-1983 שב קירק לטקסס כשדלן בבית המחוקקים של טקסס. תחילה התמחה כעורך דין בעיריית דאלאס, ולאחר מכן במשרד עורכי דין.
קריירה פוליטית בטקסס
ב-1994 שימש קירק כמזכיר המדינה של טקסס תחת המושלת, אן ריצ'רדס. בשנה שלאחר מכן, התמודד קירק לראשות עיריית דאלאס מטעם המפלגה הדמוקרטית. עם תמיכת הקהילה העסקית של דאלאס וחברים משפיעים בקהילה האפרו-אמריקאית בעיר, קירק היה ניהל מסע בחירות מוצלח ונבחר לראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של דאלאס, טקסס, וזכה ב-62% מכלל קולות המצביעים.
במהלך כהונתו הציע את "תוכנית דאלאס", חזונו ל-25 השנים הבאות, שכללה את "מיזם נהר טרינטי" השנוי במחלוקת, תוכנית בעלות של 246 מיליון דולר אמריקני, שקראה לייסד רשת של פארקים וכבישים במישור ההצפה של נהר טריניטי. הוא גם דחף להקמת אמריקן איירליינס סנטר, שעל פתיחתו פיקח ב-2002.
פטר ברנס
פטר ברנס (בגרמנית: Peter Behrens; 14 באפריל 1868 – 27 בפברואר 1940) היה אדריכל ומעצב תעשייתי, מחלוצי התחום. בעבודתו עבור תאגיד AEG מ-1907 ועד מותו גיבש לראשונה זהות תאגידית בקנה מידה רחב (מרמת הלוגו והגופן, דרך עיצוב מוצר ועד אדריכלות מבני החברה). בין תלמידיו ועוזריו נמנים בכירי האדריכלות המודרניסטית מיס ון דר רוהה, ולטר גרופיוס, לה קורבוזיה ואחרים.
תולדות חייו
נולד בהמבורג ולמד ציור באקדמיות של המבורג, דיסלדורף וקרלסרוהה. בשנת 1890, לאחר שנשא לאשה את לילי קרמר, עבר למינכן. הוא עסק בציור, איור ספרים ועיצוב פריטים ביתיים. ב-1899 בנה את ביתו במושבת האומנים של דרמשטאדט, בו עיצב את כל הפריטים (ריהוט, טקסטיל, קדרות, שטיחים ועוד) ברוח ערכי תנועת האמנויות והאומנויות ויוגנדסטיל. אולם מאז נטש את סגנון היוגנדסטיל לכיוון מודרניסטי יותר.
החל מראשית המאה ה-20 התמחה בתכנון בתי חרושת ומבני תעשייה מלבנים, זכוכית ופלדה. ב-1907 היה מבין מייסדי האיגוד המקצועי של מעצבים, אדריכלים ותעשיינים בגרמניה, ורקבונד שמטרתו הייתה לקדם את תחום העיצוב התעשייתי באמצעות "מעצבי-בית" שיעבדו בצמוד למפעלים תעשייתיים. באותה שנה התקבל ברנס למשרת "יועץ אמנותי" לתאגיד החשמל AEG, הוא עבד עבור התאגיד עד מותו, אך תמיד נותר במשרת יועץ.
ב-1911 תכנן את בניין שגרירות גרמניה בסנקט פטרבורג, מבנה בעל חזית נאו-קלאסית מונומנטלית שנחנך ב-1913. באותה עת תכנן גם את בית הכנסת הנאולוגי בז'ילינה שבסלובקיה ואת מטה חברת אי גה פארבן בפרנקפורט.
החל מ-1924 כיהן כראש המחלקה לאדריכלות באקדמיה הפרוסית לאמנות בברלין, במקביל לימד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. בשנת 1936 שהה בווינה ונקרא לשוב לברלין בהוראה אישית של אדולף היטלר שאהב מאוד את תכנונו לשגרירות בסנקט פטרבורג. ברנס צורף לצוות התכנון של "ברלין החדשה" בראשות אלברט שפר, שהבטיח לו את תכנון מטה חברת AEG על שדרת הציר המרכזית "שדרות הפאר" של ברלין החדשה. התוכנית לא יצאה לפועל עקב מותו של ברנס במלון בריסטול בברלין.
מוזיאון הלובר
מוזיאון הלובר (בצרפתית: Musée du Louvre) בפריז שבצרפת הוא אחד המוזיאונים הוותיקים, הגדולים והמפורסמים ביותר בעולם. ההיסטוריה של המבנה החלה במאה ה-12 וכבר מאז שלט בנוף של מרכז פריז. המבנה הנוכחי התפתח מארמון שהחל להיבנות במאה השש-עשרה בימי שלטונו של פרנסואה הראשון. המוזיאון שוכן במרכז פריז, בגדה הימנית שברובע הראשון של העיר בין נהר הסן לרחוב ריבולי, ובין גני טווילרי לכנסיית סן-ז'רמן ל'אוקסרואה.
הלובר, ששמו נגזר מהמילה הפרנקית leovar או leower, אשר מציינת מקום מבוצר, על-פי ההיסטוריון הצרפתי אנרי סובל (Henri Sauval 1623-1676), היה מקום מושבו של הריבון בצרפת, עד העברת המושב המלכותי לוורסאי בשנת 1682 על ידי לואי הארבעה-עשר. הלובר נותר מקום מושבו של הממשל עד סוף ימי המשטר הישן.
הלובר הוא המוזיאון הגדול ביותר בפריז, ושטחו 100,160 מטרים רבועים, מהם 58,470 מוקדשים לתצוגות. ללובר היסטוריה אמנותית, אדריכלית ופוליטית ארוכת שנים, שראשיתה בשושלת הקאפטינגית. ציוני דרך רבים בהיסטוריה של פריז משיקים להיסטוריה של הלובר. מבנה המוזיאון היה בעבר ארמון מלכותי, ומוצגות בו יצירות אמנות מהמפורסמות והיפות בעולם, בהן המונה ליזה, המדונה והילד עם אנה הקדושה, המדונה של הסלעים ולה בל פרונייר של לאונרדו דה וינצ'י, החירות מובילה את העם של אז'ן דלקרואה, שבועת האחים ההוראטים מאת ז'אק-לואי דויד, ונוס ממילו של אלכסנדרוס מאנטיוכיה וניקה מסמותרקיה. פסל הפרש של לואי הארבעה עשר נחשב כנקודת המוצא של האקס היסטוריק, ואולם הארמון אינו שוכן בתוואי הציר.
עם שיא של 10.2 מיליון מבקרים בשנת 2018, הלובר מוביל כמוזיאון האמנות המבוקר ביותר בעולם. זהו גם המונומנט המבוקר ביותר בפריז.
דינמו-אוטו טירספול
דינמו-אוטו טירספול (במולדובנית: Dinamo-Auto Tiraspol) הוא מועדון כדורגל מהעיר טירספול שבמולדובה. המועדון נוסד בשנת 2009 ומשחק בליגת העל המולדובית.
בסוף עונת 2009/2010 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה המולדובית השלישית מחוז צפון ועלתה לליגת המשנה המולדובית. בסוף עונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגת המשנה ועלתה לליגת העל המולדובית.
מוזיאון הלובר
בנייה ואדריכלות
מצודת הלובר הראשונה הוקמה בידי פיליפ אוגוסט בשנת 1190, במקום שהיה, בזמנו, הקצה המערבי של פריז, כארמון מלכותי מבוצר להגנת מערב פריז מול מתקפות ויקינגים. האוצר המלכותי עבר לשכון בלובר בשנת 1317, והמבנה התרחב תחת שארל החמישי.
בשנת 1528 נהרסה "המצודה הגדולה" על ידי פרנסואה הראשון ובשנת 1546 החלה הפיכת המבצר לארמון מגורים מלכותי מפואר. האדריכל פייר לסקו (Pierre Lescot), הממונה על עבודת הבנייה, הביא לפריז את שפת העיצוב החדשה של הרנסאנס, שהחלה להתפתח בטירות עמק הלואר. העבודה המשיכה בזמן שלטונם של אנרי השני ושל שארל התשיעי.
אנרי הרביעי (1589–1610) החליט לאחד את ארמון הלובר עם ארמון טווילרי, שנבנה על ידי קטרינה דה מדיצ'י. היה זה "העיצוב הגדול" של הלובר, שהשלב הראשון בו היה בניית הגלריה הגדולה. אנרי הרביעי, תומך נלהב באמנויות, הזמין מאות אמנים ובעלי מקצוע לגור ולעבוד על הקומות הנמוכות של המבנה. תוספת עצומה זו נבנתה לאורך גדות נהר הסן ובזמנו היא הייתה המבנה הארוך ביותר בעולם.
לואי השלושה עשר (1610–1643) השלים את אגף דנון, שאת בנייתו החלו בתקופתה של קטרינה דה מדיצ'י בשנת 1560. הוא גם בנה את אגף רישלייה, ששימש בעבר את משרד הכלכלה הצרפתי. בימינו שופצו האגפים, כחלק מתוכנית השיפוץ הגדולה של הלובר; משרד הכלכלה הועבר והאגף הפך לגלריה יפהפייה שנחנכה בשנת 1993, שנת יובל המאתיים לפתיחת חלקים מהארמון לציבור כמוזיאון ב-8 בנובמבר 1793, בזמן המהפכה הצרפתית.
בזמנם של לואי השלושה עשר ושל לואי הארבעה עשר נוספה גם החצר המרובעת, תחת פיקוחם של האדריכלים ז'אק למרסייה (Lemercier) ואחריו לואי לה וו, שרבעו את מידת החצר הרנסאנסית הישנה. עיטורי ופיתוחי הארמון הופקדו בידיהם של ציירים כניקולא פוסן, ג'ובני פרנצ'סקו רמנלי ושארל לה ברון. אך כל אלו הופסקו באחת כאשר החליט לואי הארבעה עשר להפוך את ורסאי למרכז הכוח ולמקום המשכן המלכותי בשנת 1678. הלובר נותר, אם כן, זמן רב כמות שהוא. רק במאה ה-19 חודשו מבצעי הבנייה, בעיקר בידי אנז'-ז'אק גבריאל (Gabriel) וז'אק-ז'רמן סופלו (Soufflot), והושלם "העיצוב הגדול".
ללובר נוספו חלקים גם בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי. האגף החדש של השנים 1852–1857, שתוכנן בידי האדריכלים ויסקונטי (Visconti) ואקטור לפיאל (Lefuel), מדגים את המראה הנאו-בארוקי של עידן הקיסרות השנייה, המלא בפרטים ועמוס בפסלים. העבודות נמשכו עד שנת 1876.
מארמון למוזיאון
הרעיון להפוך את ארמון הלובר למוזיאון עלה בתקופתו של לואי החמישה עשר. הוא יצא לפועל בעת המהפכה.
ייסוד המוזיאון
הכול החל בתערוכה של מיטב הציורים מהאוסף המלכותי, שהתקיימה בארמון לוקסמבורג בשנים 1750–1785, וזכתה להצלחה עצומה. המרקיז דה מריני (marquis de Marigny), המנהל הכללי של "מבני המלך", ויורשו הרוזן ד'אנז'יבייה (comte d'Angiviller), תכננו את פרויקט הפיכת הלובר למוזיאון עם תצוגת קבע. הפרויקט השתנה בחוק של 6 במאי 1791 ובזה של 10 באוגוסט 1793, בעת חנוכת המוזיאון החדש, שנבנה תחילה כאתר יצירה עבור אמני התקופה, שהיו היחידים שהורשו – עד שנת 1855 – להיכנס לשם, בעוד שלהמון הותר להיכנס רק בימי ראשון.
בתקופת הקיסרות הראשונה קיבל המוזיאון את השם מוזיאון נפוליאון (musée Napoléon). ויוואן דנון (Dominique-Vivant Denon) היה המנהל הראשון; הוא הפך את המקום למוזיאון הגדול ביותר בעולם (בעזרתו הפעילה של נפוליאון, שבזז את הארצות שכבש) וכיהן בתפקידו עד נפילת הקיסרות (בשתי הפעמים). יורשו בתפקיד, אוגוסט דה פורבן, שיקם והגדיל את האוספים שנידלדלו בעקבות החזרת אוצרות האמנות לבעליהם בתקופת הרסטורציה. המוזיאון הורחב בפעולת האדריכלים שארל פרסייה (Percier) ופייר-פרנסואה-לאונר פונטן (Fontaine), שבנו את האגף שעל רחוב ריבולי.
שינויים נוספים התחוללו תחת נפוליאון השלישי, בעיקרם ביצוע "העיצוב הגדול". אך בשנת 1871 הוצת המוזיאון בידי הקומונה הפריזאית, והאדריכל אקטור מרטן לפיאל (Hector-Martin Lefuel) שיחזר חלק מהמבנה. אזור הטווילרי לא שוחזר מעולם, ולאחר שנות דיונים ארוכות גולח אזור ההריסות ב-1882.
הלובר הגדול
בזמן כהונתו הראשונה של פרנסואה מיטראן, התקבלה החלטה להעניק למוזיאון את אגף רישלייה, שבו שכן עד אז משרד האוצר (שהועבר כתוצאה מכך לבניין חדש באזור ברסי). להחלטה זו התווספה החלטה על ארגון מחדש של האוספים ועל שינוי ארכיטקטוני של מבני המוזיאון. העבודות נמשכו בין השנים 1981–1999, תחת ניהולו של האדריכל הסיני-אמריקאי איי אם פיי. הפן הבעייתי שעורר את הוויכוחים הרבים ביותר היה בנייתה של פירמידת זכוכית במרכז "חצר נפוליאון". ראש עיריית פריז הסקפטי, ז'אק שיראק, ביקש למתוח כבלים שידמו את מראה הפירמידה, כך שהציבור יוכל לתת דין וחשבון על השינוי המוצע. הפירמידה משמשת כיום כחלל הכניסה למוזיאון ומאפשרת להאיר את המבואה התת-קרקעית העצומה ממנה נפרשות הכניסות לכל חלקי המוזיאון.
ב-2 בנובמבר 1983 הוקם "המוסד הציבורי של הלובר הגדול" (l'Établissement Public du Grand Louvre [E.P.G.L.]), ועליו הוטלה המשימה "להבין ולהנהיג את הסידור וההתאמה של מרחב הלובר והטווילרי מתוך כוונה להופכם למכלול תרבותי מקורי בעל אופי מוזיאלי, שיקרא מעתה 'הלובר הגדול'". כעשור לאחר מכן צמח מוזיאון הלובר בכ-30,000 מטרים רבועים, ונפתח לציבור אגף רישלייה, מה שהקנה לפרויקט של איי אם פיי את מראהו והגיונו המלאים. פירמידת הלובר משמשת בתפקיד אזור הכניסה הראשי ואתר הכוונת והסדרת מסלולי הקהל לעבר שלושת אגפי ארמון הלובר: רישלייה, סולי ודנון.
אוספים היסטוריים ורכישות
מקורותיהם של אוספי הלובר השונים מגוונים. המוזיאון מבוסס בראש ובראשונה על האוסף המלכותי, בעיקר באוספי הציור (שהכילו בערך 2,500 יצירות בעת מותו של לואי השישה עשר). האוסף העיקרי נבנה על ידי פרנסואה הראשון (שאסף בעיקר ציורים איטלקיים) ועל ידי לואי הארבעה עשר שהזמין יצירות רבות וקנה אחרות, ביניהן 200 ציורים מהבנקאי אברהרד יאבאך (Everhard Jabach). לאוספים נוספו גם ציורים, מספר גדול של פסלים שנתפסו בזמן המהפכה.
לאוספי המוזיאון התווספו, כמו כן, מגוון יצירות ופריטים שנתפסו באירופה במהלך מלחמות נפוליאון, ומספר רב של אובייקטים שנלקחו מחפירות ארכאולוגיות שנעשו במצרים ובמזרח התיכון, חלקם כמו רשימת המלכים מכרנך נלקחו מהאתר ללא כל אישור תוך גרימת נזק לממצאים. במהלך השנים נוספו ירושות, תרומות ורכישות רבות לאוספי המוזיאון, מהם ראוי לציון במיוחד אוספו של הברון אדמונד דה רוטשילד (1845-1934) שהוענק ללובר בשנת 1935, וממלא חדר תצוגה. אוסף רוטשילד מכיל מעל 40,000 תחריטים, כ-3,000 ציורים וכ-500 ספרים מאוירים.
שני הפסלים המפורסמים ביותר של המוזיאון, ונוס ממילו, שהתגלתה מחדש בשנת 1820 ונרכשה באותה השנה על ידי שגריר צרפת בטורקיה, וניקה מסמותרקיה, שהתגלה שבור בשנת 1863, באי סמותרקי על ידי הקונסול הצרפתי באדירנה, שארל שמפואזו.
מלבד אמנות, בלובר תצוגות רבות מסוגים אחרים, הכוללים ארכאולוגיה, היסטוריה, פיסול ואדריכלות. ישנו אוסף רהיטים גדול, בו הפריט המרהיב ביותר היה בעבר לשכת המלך (Bureau du Roi) במאה ה-18, וכיום הוחזר לארמון ורסאי.
המאה ה-19
יצירות של אמנים כגון פרגונר (Fragonard), רמברנדט, רובנס, טיציאן, פוסן ודויד מוצגות דרך קבע במוזיאון. מבין הפסלים המפורסמים באוסף מצויים ניקה מסמותרקיה ופסל ונוס ממילו.
ניהול
המוזיאון נוהל זמן רב על ידי מדינת צרפת, תחת "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux). לאחרונה השיג האתר כוח ניהול עצמי רב יותר, כ"מוסד ציבורי אוטונומי" (Etablissement Public Autonome. תאגיד בבעלות ממשלתית), במטרה לשפר את ניהול הרחבתו.
גישה
לצד המוזיאון נמצאת תחנת המטרו Palais Royal — Musée du Louvre, אשר נקראת על שמו ועל שם הארמון פאלה רויאל הסמוך. עד שנות התשעים של המאה ה-20 היה שם התחנה פאלה רויאל; שמה שונה לאחר שנבנתה דרך-גישה תת-קרקעית חדשה, מתחת לכיכר קרוסל, שקישרה את התחנה לחלק התת-קרקעי במוזיאון המחודש.
לובר-לאנס
מאחר שעבודות רבות שבלובר מאוחסנות במחסנים, הוחלט ששלוחה של המוזיאון תוקם בצפון צרפת. הפרויקט הושלם בסוף שנת 2012. המבנה החדש מתאים להצגת בין 500 ל-600 יצירות מרכזיות ומיועד לקבל כ-500,000 מבקרים בשנה. שש ערים היו מועמדות לארח את הפרויקט: אמיין, אראס, בולון-סור-מר, קאלה, לאנס וואלנסיין). ב-29 בנובמבר 2004 ראש הממשלה הצרפתי ז'אן פייר רפראן בחר בלאנס כאתר לשלוחת הלובר החדשה, שנקראה לה לובר-לאנס.
המבנה החדש, שמצוי תחת המנהל הציבורי של מועצת מחוז נור-פה דה קאלה, מאכלס תצוגה חצי-קבועה על-פני שטח של חמש מאות מטרים רבועים. יש בו חלל נוסף עבור תצוגות לאומיות ובינלאומיות מתחלפות. הבניין מורכב ממבני זכוכית ואלומיניום במרכזו של גן גדול. בעיצוב הבניין עסק משרד האדריכלות היפני SANAA, בראשות קזויו סג'ימה (Kazuyo Sejima) וריון נישיזווה (Ryue Nishizawa), יחד עם אמרי קולברט ל. פ. (Imrey Culbert LP).
לובר אבו דאבי
במאי 2009 הניח ניקולא סרקוזי אבן פינה לשלוחה נוספת של המוזיאון באבו דאבי שבמפרץ הפרסי. המבנה של לובר אבו דאבי תוכנן על ידי האדריכל ז'אן נובל כמבנה כביר בעל כיפת שיש שהיקפה 180 מטר. הכיפה מורכבת מאלפי אלמנטים בדמות כוכבים הלקוחים ממוטיבים עיטוריים (ערבסקה) ומונחים זה על זה בשמונה שכבות. המוזיאון ממוקם באי התיירותי סעדיאת. סמוך לו החלה בניית מוזיאון גוגנהיים בשטח של 30 אלף מטר רבוע, שתכנונו הופקד בידי האדריכל פרנק גרי. בניית המוזיאון החלה בשנת 2009, ולאחר מספר דחיות וקריאות לחרם בשל תנאי העסקה לקויים של עובדי הבנייה - נפתח המוזיאון בשלהי 2017.
כן מוצג במוזיאון ספר תנ"ך שנכתב בתימן בשנת 1498.
NGC 4435
NGC 4435 (נקראת לפעמים ביחד עם NGC 4438 הסמוכה גלקסיות העיניים) היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-55 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.8, והיא התגלתה ב-8 באפריל 1784 ביחד עם NGC 4438 הסמוכה על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותן ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון המשותף I.28. הוא תיאר את שתיהן כבהירות וגדולות למדי. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים ובטעות זיהה אותה כ-M86 שגם כן נמצאת באותה סביבה, וייחס את גילויה לשארל מסיה, אך הקואורדינטות שרשם תואמות את המיקום של NGC 4435. הוא הכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1274, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד ועגולה, וכן שהיא המערבית מבין שתיים, כאשר השנייה (NGC 4438) קיבלה את הציון 1275 וזוהתה בתור I.28 שגילה אביו, ויליאם הרשל. את M86 עצמה, זיהה ג'ון הרשל כערפילית חדשה וציין אותה בקטלוג כ-1253. יותר מאוחר הוא זיהה את הטעות והכניס את הגלקסיה לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2991, כאשר M86 הוכנסה תחת הציון GC 2961. בשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4435, כאשר היא מתוארת כבהירה מאוד, גדולה למדי, עגולה והצפון-מערבית מתוך שתיים.