cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון בנקס
בלהקת המרסיביטס
ב-1962 בשיאו של גל הרוקנרול בעיר, הצטרף כמתופף ללהקת המרסיביטס (The Merseybeats). לצידו: בילי קינסלי, (גיטרה בס), אותו החליף ב-1964 הבסיסט הווירטואוז ג'וני (גאס) גוסטאפסון, טוני קריין (גיטרה מובילה) וארון ויליאמס (גיטרת קצב). עם המרסיביטס הופיע בנקס רבות לצד בני עירם הביטלס, במועדון הקאוורן. המרסיביטס אף פתחו ב-3 באוגוסט 1963 את הופעתם ההיסטורית האחרונה של הביטלס במועדון, הופעה שנערכה כבר לאחר נסיקתם של הביטלס להצלחה. בתום ההופעה פנה ג'ון לנון לבוב וולר מהקאוורן וביקש ממנו להעביר את תאריכי ההופעות במועדון שנותרו לביטלס אל המרסיביטס, והוסיף, "ושלם להם בדיוק כפי שהיית משלם לנו".
המרסיביטס הוחתמו על ידי אמרגנם של הביטלס, בריאן אפשטיין. מאות להקות פעלו באותה תקופה בליברפול, אך רק כעשר מתוכן, כולל המרסיביטס, שנודעו באיכויות ההפקה המוזיקלית והביצוע, זכו בהצלחה מסחרית.
חברת התקליטים Decca היוקרתית שהחמיצה את ההזדמנות להחתים את הביטלס בתחילת דרכם, ערכה כעת בליברפול תחרות והבטיחה חוזה הקלטות ללהקה המנצחת. המרסיביטס זכו בתחרות, אבל העדיפו לחתום עם חברת התקליטים Fontana, ולמצוא אמרגן טרוד פחות. קית למברט אמרגנם החדש, נתן תנופה מחודשת למרסיביטס.
בשנים הקצרות בהן פעלו, ניפקה הלהקה מספר להיטים בהם, think of you I ו Don't turn around ויצאו לסיבובי הופעות באנגליה ובעולם. The Merseybeats on stage היה לתקליט ה-EP (הכולל 4 שירים) הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 1963. התקליט, הכולל את ביצועו של ג'ון בנקס ל"Long tall Sally", נכנס לספר שיאי המוזיקה של גינס, Guinness Book of Records. בשנים 1964 ו-1965 השתתפו המרסיביטס לצד הביטלס והרולינג סטונז בפסטיבל האצטדיונים הראשון מסוגו. הקונצרט השנתי נערך באצטדיון ומבלי בחסות המגזין "ניו מיוזיקל אקספרס" בהשתתפות שורה של נבחרי השנה במוזיקה.
בעקבות הצלחתם, החל למברט אמרגנם לטפח להקה אנונימית בשם המי. מבנקס ומחבריו המנוסים ביקש "לחנוך" את הלהקה בתחילת דרכה. בשנת 1965, ניגן המתופף הנודע של "המי" קית' מון בגונג בהקלטת שירם של המרסיביטס, "I stand accused". ב-1980 זכה השיר לגרסת כיסוי של אלביס קוסטלו. קוסטלו איזכר תמיד את המרסיביטס כמי שהשפיעו על יצירתו.
בשנת 1966 הציע בנקס למרסיביטס את השיר Sorrow, לאחר שהרולינג סטונז החליטו לוותר עליו. השיר הוקלט על ידי המרסיביטס, אך באותה עת התפצלה הלהקה, וההקלטה הופיעה בתקליטם של שניים מיוצאי המרסיביטס, המרסי'ס. Sorrow הפך ללהיט גדול עם השורות:With your long blond hair and your eyes of blue / The only thing I ever got from you / was sorrow. דייוויד בואי הקליט גרסת כיסוי מצליחה לשיר בשנת 1973. גם הביטלס השתמשו בקטע מהלהיט, באלבומם "צוללת צהובה" בשיר It's all too much" " של ג'ורג' האריסון.
אחרי המרסיביטס
לאחר שהתמוטט לראשונה על הבמה באחת מהופעות המרסיביטס, ובעקבות פירוק הלהקה, דילל בנקס את פעילותו המוזיקלית. הוא סירב להצעות, בהן להצעה להתמודד על תפקיד המתופף שהתפנה בלהקת החיות (Animals), והמשיך לשתף פעולה עם גוסטפסון כנגן הקלטות. בין השאר השתתפו השניים עוד קודם ב-1964, בהקלטת הלהיט My Boy Lollipop בביצוע מילי סמול, ובהמשך באלבומים של האחים ווקר וסקוט ווקר. קינסלי הקים את להקת "ליברפול אקספרס" והגיע ב-1976 לראש המצעדים עם להיטו "You are my love". גוסטפסון השתתף כזמר סולן בהקלטה המקורית של "ישו כוכב עליון", אופרת הרוק של טים רייס ואנדרו לויד ובר, היה חבר להקת הרוק המתקדם "Quatermass" ו"איאן גילן בנד", והפך לאחד מנגני הבס המבוקשים בהקלטות של הלהקות המובילות באנגליה (רוקסי מיוזיק, דיפ פרפל ואחרים).
בישראל
בנקס הגיע לישראל לראשונה ב-1966 בהזמנת מנדי רייס דייוויס, שהגיעה לכאן עם שוך פרשת פרופיומו. ג'ון הגיע להופיע בחודשי הפתיחה של מועדון חדש בתל אביב הנושא את שמה, מנדי'ס. שם פגש את השחקנית מונה זילברשטיין. לאחר שחזר ללונדון, נסעה זילברשטיין לאתרו, הפכה לבת זוגו וכעבור שנתיים, ב-1969, חזרו לישראל. כעבור זמן קצר הסתיים הקשר, אך בנקס נשאר מאז בתל אביב. במהרה איבד קשר עם משפחתו וחבריו והתנתק מעברו האנגלי.
בשנים הראשונות נמשכה פעילותו המוזיקלית. הוא הוזמן להופיע עם להקת העכבישים, חלק מסצנת הרוקנרול הישראלית המתהווה, וליווה זמרי פופ כמו צביקה פיק, עדנה לב ובועז שרעבי. אך בנקס, מכור מצעירותו לשתייה, חדל באמצע שנות השבעים מלנגן. ככל הנראה מאז שמערכת התופים שלו נהרסה בעקבות הצפת מי גשמים. הוא החל לעבוד כברמן בפאבים ברחבי תל אביב. הוא הפך למזוהה עם הפאב "לונג ג'ון סילבר" בחצר האחורית שבכיכר דיזנגוף.
מותו
ב-31 במרץ 1988 הובהל בנקס לבית חולים באנגליה להסרת גידול סרטני שהתגלה בריאותיו. ב-20 באפריל, בגיל 45, נקבע מותו, ועל פי צוואתו, פוזר אפרו ברוח.
הרדיו האנגלי שבישר על מותו של ג'ון בנקס חשף פרטים ראשונים על מחצית חייו הלא-ידועה בישראל. בישראל נעשתה היכרות ראשונה עם מחצית חייו הראשונה העלומה באמצעות כתבה גדולה ב"חדשות". הכתבה כללה חומרים מתוך "Waste of the week", רשימות המבוססות על סיפור חייו של ג'ון בנקס מאת העיתונאית רחל מיכאלי, בת זוגו באותן שנים.
בליברפול נערך אחרי מותו קונצרט רב-משתתפים לזכרו של בנקס בהשתתפות להקות שנות השישים, בהן להקת המחפשים, המשחרים, הסווינגינג בלו ג'ינס, פיט בסט (המתופף הראשון של הביטלס), ומיטב להקות ליברפול. הכנסות הקונצרט הוקדשו למלחמה בסרטן, ופול מקרטני ורינגו סטאר שיגרו אלבומים חתומים למכירה פומבית שנערכה באירוע למען המטרה. לזכרו של ג'ון בנקס חברו לקראת האירוע להקות שנות השישים מליברפול להקמת "המרסיקאטס" (Merseycats), ארגון שהכנסות מהופעות חבריו הן קודש למען ילדים חולי סרטן.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–ספרד
יחסים דיפלומטיים
היחסים בין ספרד והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היו טובים באופן מסורתי ובשנים האחרונות, כמה תחומים חדשים הולכים ומעמיקים, בהתאם להתקדמות הייצוב והפיוס של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והגידול בנוכחות החברות הספרדיות ביבשת אפריקה.
יחסים כלכליים
ב-9 בנובמבר 2011 נחתמו שני הסכמי משא ומתן דו-צדדי לגבי חובות עם ICO ו-CESCE, כתוצאה מההסכם שהושג בפברואר 2010 במועדון פריז. מניית החוב המחודשת מסתכמת ב-14.72 מיליון דולר, מתוכם 7.57 מיליון דולר תואמים לזיכויי FAD של ה-ICO ו-7.15 דולר ל-CESCE.
בסוף 2014 החלו הליכי הפיכת חוב זה לפרויקטים של שיתוף פעולה. הנוכחות של חברות ספרדיות בקונגו גברה כתוצאה מהרחבת הייצוא הספרדי ומחיפוש אחר הזדמנויות חדשות. למעט אלקנור, שאר החברות הספרדיות בקונגו הן עדיין קטנות או בינוניות, אך הן מצליחות מאוד בכך שהן משתתפות בתחרויות בינלאומיות ובמקרים לאומיים בלבד (הקצאת שדה תעופה קיסאנגני או הכנת מטבע לבנק הלאומי של קונגו). סכום החוזים שזכו בתחרויות בקונגו היה קרוב למאתיים מיליון אירו בשנת 2014, והדגיש את החוזים שהשיגו ELECNOR ו-AEE, שניהם בתחום שיפוץ תשתיות חשמל.
לגבי יבוא ויצוא, הנתונים הנוכחיים מצביעים על עלייה ברורה בייצוא שגדל מ-20 מיליון בשנת 2011 ו-2012 ל-32 מיליון בשנת 2013 ו-29 מיליון בשלושת הרבעונים הראשונים של 2014.
המוצרים המיובאים העיקריים הם דלקים, שמני מינרלים ונחושת; שאר הייבוא הספרדי של קונגו נשמר במוצרים כמו עץ, קקאו, זרעי שמן וכו'
הייצוא הספרדי עבר שינויים מסוימים לא רק בכמות אלא גם בתוכו. עיקר היצוא כולל ברזל ופלדה ומוצרי מזון, דלקים, מכשירי חשמל וציוד חשמלי, בשמים, בשר או דגים משומרים, מוצרי קרמיקה וכו'
שיתוף פעולה
שיתוף הפעולה הספרדי, המתקיים מאז תחילת שנות האלפיים ועם המשרד לשיתוף פעולה טכני שנפתח בשנת 2010, התחיל בתהליך יציאה בשנת 2012 עקב הגדרה מחודשת של הנוכחות החיצונית של שיתוף הפעולה הספרדי, אולם בוטל באפריל 2013, כתוצאה מתוכנית מתאר חדשה לשיתוף פעולה, בה קונגו איבדה את מעמדה כמדינה מועדפת.
עד שנת 2012, היקף ה-ODA בקונגו מיקם את ספרד בין עשרת התורמים הראשונים. עם זאת, ספרד ממשיכה לשמור על נוכחות חשובה בתחום ההומניטרי, תחום אליו מקצה AECID כ-5 מיליון אירו באמצעות התרומה לקרן ההומניטרית המשותפת, לפעולות תיאום הומניטריות שבוצעו על ידי OCHA ופרויקטים שונים לסיוע לקורבנות של סכסוכים מזוינים ומגיפות באמצעות יוניצ"ף, רופאים ללא גבולות וקריטאס.
שיתוף פעולה מבוזר עקב אחר התפתחות הדומה בחלקה לזו של AECID, והפחית את היקף המשאבים הכספיים. אנדלוסיה (חינוך) וחבל הבסקים ונווארה (בריאות וחינוך) שומרים על נוכחות מסוימת. הדבר לא קורה בתחום שיתוף הפעולה התרבותי, כאשר לאורך כל שנת 2014 ואף על פי שיש לו תקציב קטן, בוצעו בסך הכל ארבעים פעילויות תרבות, כולל אלה שהוקדשו לפרס נסיך אסטוריאס עבור לה קונקורדיה, קאדי אדזובה, הצלמת איזבל מוניוז, הוועידה למוזיקה ספרדית או תיאטרון ועוד ועוד.
משמר השבעה
מִשְׁמַר הַשִׁבְעָה הוא מושב באזור המרכז ליד היישוב בית דגן השייך למועצה אזורית שדות דן (שם קודם: עמק לוד). את המושב מקיפים ארבעה כבישים: כביש 1, כביש 4, כביש 44 וכביש 412.
היסטוריה
המושב הוקם בשנת 1949 על אדמות הכפר הערבי הנטוש יאזור.
המושב קרוי בשם זה, לזכרם של שבעת הנוטרים שנהרגו במלחמת העצמאות בכפר יאזור (בו שוכנת כיום המועצה המקומית אזור, ובה שכונה בשם "שבענה" כהנצחה נוספת). בנוסף יש במשמר השבעה רחובות על שם כל אחד משבעת הנופלים.
בין העסקים שניתן למצוא במשמר השבעה, צימרים, חנויות פרחים, אביזרי-רכב, משתלות לצמחי נוי, ציוד-גינון, עבודות עפר, ואפילו ספא.
אפרים אגם, תושב משמר השבעה, הוא ניצול שואה מהולנד. הוא בנה בביתו מבנה של טחנת רוח לזכר יהודי הולנד שנספו בשואה. על המבנה נכתב "אל תשכח" 1940-1945 בעברית ובהולנדית.
גלית גאון
גלית גאון (נולדה ב-23 ביולי 1965) היא אוצרת וחוקרת עצמאית בתחום העיצוב הישראלי העכשווי, הפועלת לקידום העיצוב בישראל מזה למעלה משלושה עשורים. שותפה לחשיפת העשייה המקומית בעיצוב בזירות הבינלאומיות, יזמה ואצרה מאות תערוכות. מאז 2020 משמשת כראש מרכז שנקר לחקר ותיעוד העיצוב בישראל, וכראש התכנית ללימודי אוצרות עיצוב בשנקר, אותה ייסדה בשנת 2016. בעבר שימשה אוצרת ראשית של המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס ושל מוזיאון העיצוב חולון - מוזיאון העיצוב הראשון בישראל, מראשית הקמתם ובמשך כעשור.
חברת סגל בכירה ומרצה בשנקר, מרצה באקדמיה לעיצוב ואמנות בצלאל ובמוסדות אקדמיים רבים בארץ ובעולם. יו"ר ועדת ההיגוי לפרס אדמונד דה רוטשילד לעיצוב. שותפה ומובילה פרויקטי תרבות ממשלתיים ופרטיים, וחברה בוועדות לקידום, לשיפוט ולהנעת תחום העיצוב בישראל ובעולם. כמו כן מלווה מעצבים, אוצרים, חוקרים, מוסדות, מועצות מקומיות וגופים שונים בפיתוח תוכן ופרוגרמות תרבות.
ביוגרפיה
גלית גאון נולדה וגדלה בירושלים, בתם של יפה ואיזיקה גאון. אמה היא חוקרת, מחנכת ומפתחת טכניקות לחשיבה יצירתית. אביה, איזיקה גאון, היה אוצר העיצוב והאדריכלות הראשון בישראל, אוצר המחלקה לעיצוב ואדריכלות במוזיאון ישראל מיום הקמתה בשנת 1973 ועד לפטירתו בשנת 1997. צמיחתה במוזיאון ישראל התוותה את דרכה של גאון להתפתח כמעצבת ואוצרת עצמאית לעיצוב מן התערוכה הראשונה בראשית שנות ה-90 ועד היום.
לגאון שני אחים צעירים: גל גאון הוא אדריכל ומרצה, מייסד ובעל גלריה לעיצוב הנושאת את שמו. גילי גאון היא במאית ומנהלת מחלקת התעודה בכאן 11. גלית נשואה למיקי היימן, מייסד ושותף לחברת Taga Innovation, ולהם שני ילדים.
קריירה מוקדמת
גאון למדה אדריכלות ועיצוב תעשייתי בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות (1990). לאחר סיום לימודיה, יזמה ואצרה שתי סדרות של תערוכות: "עיצוב מקומי" במוזיאון מגדל דוד  ו-"חברים של הרמוני" בחנות הרהיטים הירושלמית 'הרמוני'. בתערוכות השתתפו יוצרים, מעצבים ואמנים ישראלים רבים, ביניהם כיעקב קאופמן, אלכס וורד, אסתר קנובל, יואל גילינסקי, אילון ערמון ואחרים. תערוכות אלו היו מהזירות החוץ-מוזיאליות הראשונות בארץ שהציגו עיצוב מקומי עכשווי, ורבים ממשתתפיהן בגרו להיות מהמעצבים החשובים בתולדות התחום בישראל.
עם פתיחתו של בית הספר הפרטי לעיצוב אסכולה (1993), ביוזמתם וניהולם של עמנואל רפופורט ואופיר פז, התמנתה גאון לאוצרת הגלריה לעיצוב של אסכולה ושימשה כראש המחלקה לעיצוב תעשייתי (1994-2000). בין הפרויקטים שהובילה בתקופה זו היו התערוכות 'תוצרת העיר', 'האיש ההולך', 'רותו מודן ואיציק רנרט', 'אספרסו', 'איסה מיאקה  - ארון פרטי', 'אופנת נייר', 'עמוס בידרמן' ועוד.
מאוחר יותר סיימה בהצטיינות לימודי מוזאולוגיה ואוצרות ביקורתית בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב. תערוכת הגמר שאצרה בשיתוף איריס פז, "נוף מקומי", הוצגה בגלריה האוניברסיטאית וסקרה ארבעה דורות של אדריכלי נוף בישראל.
בשותפות עם יעל עמית-סנקר הקימה את סטודיו "ויטרא" לתכנון מוזיאונים (1994-2000). במהלך שנים אלו ניהלה ועיצבה פרויקטים ותערוכות במוזיאונים רבים בארץ ובעולם, בהם מוזיאון העם הטיבטי ותצוגות במוזיאון יד ושם. בשנים 1995-1996 יזמה וניהלה אמנותית את שבוע העיצוב הראשון בתל אביב, אצרה והפיקה את הביתן לעיצוב עכשווי במסגרת תערוכת ריהוטים ופלאסטו ישפאק, שימשה כאוצרת מלווה להתאחדות התעשיינים, משרד התעשייה והמסחר והייתה שותפה ליוזמות הראשונות לגיבוש מענקים ופרסים לעיצוב ישראלי מטעם משרדי הממשלה.
בתקופת לימודיה לתואר השני במסלול לאמנות ויהדות במכון שכטר למדעי היהדות החלה את עבודתה בחולון, שם ייסדה וניהלה את המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, ונמנתה על צוות ההקמה והניהול של מוזיאון העיצוב בו שימשה כאוצרת ראשית מהקמתו ולמשך כעשור.
קריירה מאוחרת
דרכה המקצועית של גאון בעולם המוזיאונים כאוצרת עיצוב, קיבלה תפנית משמעותית עם ייסוד המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בדצמבר 2007, ותחילת עבודתה כאוצרת ראשית למוזיאון העיצוב בחולון בשנת 2008. במסגרת תפקידה כאוצרת ראשית של שני המוזיאונים, עסקה בשנים הראשונות בגיבוש חזון, תוכנית עבודה, תוכניות חינוך אוספים עבור מוזיאונים ייחודיים אלה בישראל. תוך ביסוס מסגרות מוזיאליות בנושא אוספים, תערוכות, קשרי עבודה בינלאומיים, זכו שני המוזיאונים להכרה ממשלתית מטעם מועצת המוזאונים וכן להכרה ולהערכה בארץ ובעולם.
בעשור בו כיהנה גאון בתפקידה, הובילה למעלה ממאה תערוכות בתחומי האיור, הקריקטורה, העיצוב, האופנה, המוצר, האומנות ומלאכת היד, קרמיקה, עבודות ייחודיות ועבודות תעשייתיות. התערוכות הציגו נרטיבים תהליכיים, חומריים, טכנולוגים, חדשניים ואנתרופולוגיים. עבודתה כאוצרת ראשית מאופיינת מחד בשיתוף אוצרים רבים ובינלאומיים בתהליך היצירה ומאידך מעורבות לפרטים בתכני התערוכות ועד האופן בו הוצגו לקהל המבקרים.
בשנת 2019 ייסדה גאון את פורום העיצוב באיגוד המוזיאונים הישראלי ועמדה בראשו עד 2022. בשני העשורים האחרונים גאון מרצה בתחומי החינוך לעיצוב ותרבות, אוצרות, היסטוריה תצוגתית, מתודולוגיה, חקר ותהליכי עבודה, כתיבה ופרזנטציה באקדמיות בישראל ובכנסים בינלאומיים. משמשת כאוצרת מלווה למשרד התרבות, למפעל הפיס, ולגופים ציבוריים ופרטיים בארץ ובעולם. יזמת תערוכות וכנסים בנושאי עיצוב ישראלי ובינלאומי, יועצת למוזיאונים בהקמה בארץ ובעולם, חברה בוועדות היגוי ושיפוט של תחרויות ותערוכות עיצוב בינלאומיות, מנטורית וחברת וועדת היגוי בתוכניות האצה של קרן רוטשילד, מפעל הפיס, משרד התרבות, משרד ירושלים ומורשת, עמותת לצאת מהקופסא וחברות פרטיות. גאון חברת בוועדות פרסי עיצוב בינלאומיים בהם Designboom Award ופרס Beazley  מטעם מוזיאון העיצוב בלונדון, ומאז 2019 משמשת כיו"ר וועדת פרס אדמונד דה רוטשילד לעיצוב.
יעקב קאופמן, שרפרפים, תערוכת יחיד במוזיאון העיצוב חולון, 2015
"שרפרפים" הייתה תערוכת יחיד לאחד מבכירי המעצבים החיים היום בישראל. בתערוכה הוצגו כ-450 שנוצרו בסטודיו של יעקב קאופמן בשני העשורים האחרונים. התערוכה הציגה אותם כמהלך מחקרי שלם ורציף הדומה לתהליך הפיתוח שלהם. התערוכה ביטאה את השקפתה של גאון אודות חשיבותו של תהליך העיצוב כשווה ערך תצוגתי לחפץ הסופי. ההזדמנות לחשוף בפני הקהל הרחב תהליכי עיצוב וחשיבה עיצובית, שהם משמעותיים להרחבת השיח המקצועי של הקהילה כמו ההזדמנות בעבור המבקרים ללמוד על המורכבויות ורבדי התוכן השונים המרכיבים את תהליכי העיצוב. תערוכתו של קאופמן הייתה הזדמנות עבור גאון לחזור ולהיפגש עם יוצר אחד, לדיאלוג אינטימי-מקצועי כעשרים שנה אחרי התערוכה הראשונה שלהם יחד בירושלים. עוצמתה של התערוכה, כך סוברת גאון, טמונה בעונג החזותי והרעיוני במפגש עם עוצמה אדירה זו של עיצוב, חוויה אישית שאיננה דורשת מהצופה להיות בקיא בשפת העיצוב או ברזי המקצוע.
סטודיו ננדו, תערוכת יחיד ראשונה בינלאומית במוזיאון העיצוב חולון, 2019
תערוכת יחיד מוזאילית ראשונה זו הציגה את האתגרים והפתרונות בהם נתקל סטודיו Nendo - בראשותו של אוקי סאטו, תוך אינטראקציה עם הטיפולוגיות השונות של אובייקטים ושל האזורים הלא-נחקרים בהם. התערוכה חקרה את החלל היחיד בו לא יכול סאטו להתערב, החלל שבין לבין. מה ש'בין לבין', הוא חלל של 'אי-עיצוב', ה'אזור האופרטיבי' המחושב בקפידה, אותו מותירים לטובת אור ואוויר. כאוצרת שותפה בחרה גאון את האוצרת האיטלקייה מריה כריסטינה דידרו. סטודיו ננדו נוסד בשנת 2002 על ידי האדריכל והמעצב היפני אוקי סאטו (Oki Sato) וכיום פועל בטוקיו ובמילאנו. הסטודיו מאופיין בסגנון עיצוב מינימליסטי וידוע בשימוש בחומרים חדשניים. התערוכה הציגה שישה נושאים קונספטואליים נפרדים. כל חלק גילם פרשנות ייחודית של החלל שבין לבין: "חלל בין תהליכים" עומד בניגוד לתהליכי ייצור על ידי שילובן של שיטות שונות זו מזו בתוך יצירה אחת; "חלל בין מרקמים" מציע רעיון חדשני לגבי משטחים, מעטפות, ודוגמאות; "חלל בין גבולות" שכל העת נחצים או נפרצים; "חלל בין אובייקטים" מתעמק בחללים וברווחים בינינו לביניהם; "חלל בין החושים" מאפשר את האינטראקציה עם אובייקטים יומיומיים; "חלל בין מערכות יחסים" מציג את הרעיונות הפואטיים והרגשיים של המעצב.
יוז'י ימאמוטו, תערוכת יחיד במוזיאון העיצוב חולון, 2012
תערוכת יחיד של מעצב האופנה היפני יוז'י ימאמוטו, אחד ממעצבי האופנה המשפיעים כיום. בתערוכה הוצגו 80 דגמים שמייצגים את תפיסותיו לגבי עיצוב בגדים כיצירות אומנות. הייתה זו הפעם הראשונה בה ימאמוטו שיתף פעולה עם מוזיאון ישראלי. על תערוכה זו אמרה גאון: "האתגר העצום הטמון בהזמנת יוצר כימאמוטו למוזיאון נמצא בין הרצון להציג תערוכה שתתאר את עשייתו החשובה כל כך בעולם האופנה, לצד ההכרה כי כל דבר שנציג, יהיה פחות מעניין מהפרויקט הבא. מהלך העבודה על התערוכה היה אחד התהליכים המורכבים, המאתגרים והמרתקים שעברנו בשנתיים של פעילות המוזיאון. הדרך לקשור שני יוצרים כרון ארד ויוז'י ימאמוטו, לא הייתה מובנת מאליה ולוותה בבחינה מדויקת של תנועה ומרחב תצוגה חיצונית ופנימית כאחד."
קומיקס עברי א' - 1935-1975, תערוכה היסטורית במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, 2008
התערוכה קומיקס עברי אלף, חשפה לראשונה את ההיסטוריה של הקומיקס בישראל בין השנים 1935-1975, כאבן יסוד להתפתחות הקומיקס הישראלי עד היום. לקראת התערוכה יצאו למסע מחקרי גלית גאון, צחי פרבר ואלי אשד, שהתחקו אחר המאיירים הראשונים והתפתחות שפת הקומיקס בישראל, בחיפוש אחר הרגע שבו הפכו איורים עבריים לקומיקס. תערוכה זו הובילה לסדרה ארוכה של תערוכות קומיקס, החל בקומיקס עברי פרק ב' ופרק ג' והמשך בתערוכות 'אשת חיל וגיבורות על', 'תנ"ך וקומיקס', 'בקיצור ישראלית', ' איזהו גיבור', 'היהודי הנודד', 'שלפוחיות' ועוד. עד לסוף תקופת כהונתה נפתחו במוזיאון כ-70 תערוכות בתחומי האיור, הקריקטורה והקומיקס ביניהן תערוכתו של אחד מגדולי יוצרי הקומיקס ג'ו קיוברט וכן גדולי הקומיקס הישראלים, בהם מישל קישקה, פרידל שטרן וניסים חזקיהו.
אוסף כיסאות: ספר האוסף הראשון של מוזיאון העיצוב
ספר האוסף שיצא עם מלאת חמש שנים למוזיאון עוסק באחת השאלות המענינות בתחום המוזאלי – היא שאלת האוסף, הרלוונטיות שלו, שאלת אוספי חפצים בעידן דיגיטלי, שאלות פרקטיות כמו תמיכה במעצבים ושאלו מורכבות כמו החובה לשמור-לשמר או הזכות להישכח. עם פתיחתו של מוזיאון העיצוב בחולון, קיבל המוזיאון במתנה את 'כסא הכרוב' של המעצב אוקי סאטו מסטודיו ננדו, הכיסא נתרם על ידי גלריה פרידמן-בנדה (ניו יורק) וסימן את תחילתו של אוסף המוזיאון. במשך השנים נבנה האוסף דרך מפגשים של גאון עם מעצבים ואוצרים. כשניצבה בפני גאון השאלה על מה ידון הספר הראשון של אוסף המוזיאון זה היה ברור כי הבחירה תהיה בחפץ האייקוני, השכיח ומושא תשוקת יצירתם של מעצבים - הכסא. הכיסא המאפשר לאוצרים, מעצבים, לומדים ומבקרים כאחד לפתח שיח תרבותי-חומרי-טכנולוגי-אנושי עכשווי והיסטורי כאחד תוך שהוא מכיל בתוכו שימושיות, חומריות, טכנולוגיה, נרטיב ומערכת הקשרים מסועפת של זמן, מקום ותרבות חומרית.
פעילת אקדמית ותפקידים ציבוריים
גאון פועלת באקדמיה מראשית שנות ה-90 ועד היום ושותפה לפיתוח תוכניות חדשות, פרויקטים ייחודיים וקבוצות מחקר. בשנת 1993 התמנתה לראש המחלקה לעיצוב תעשייתי ב"אסכולה" ומשנת 2000 היא מרצה במוסדות האקדמיים לעיצוב בישראל, בניהם שנקר, האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, המכון הטכנולוגי חולון, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, המכללה האקדמית תל אביב יפו.
בשנת 2016 ייסדה בשנקר את התוכנית הבינלאומית לאוצרות בעיצוב, המכשירה אוצרות ואוצרים בהתמחות לעיסוק בעיצוב, אדריכלות, באיור ובאופנה כתחומי ידע ומחקר. במסגרת עבודתה האקדמית בשנקר הובילה גאון את פרויקט "מרקחה" - שבוע יזמות וחשיבה נגישה המשלב מרצים מובילים מהארץ ומהעולם, לפיתוח תחום הנגישות והשוויון באמצעות עיצוב. כמו כן, לקחה חלק בגיבוש היחידה ללימודים בין-תחומים בה היא מכהנת כחברת סגל בכירה, ומדי שנה מנחה סטודנטים במחלקות לתאר הראשון והשני בפרויקטי גמר בעיצוב.
גאון משמשת כראש מרכז שנקר לחקר ולתיעוד העיצוב ישראל מאז 2020. המרכז, שייסד בשנת 2006 המעצב והמרצה ראובן כהן, מחזיק באוסף דיגיטלי גדול וותיק לפרטי עיצוב ישראלי, ובו כ-40,000 פריטים מגוונים, שעוצבו בין אמצע המאה ה-19 ועד ימינו. לצד עבודת האיסוף, הקטלוג וההנגשה הדיגיטלית של האוסף, עוסק המרכז במחקר אקדמי, בכנסים, הרצאות, תערוכות ופרסומים מגוונים.
מאז 2005 שותפה גאון לוועדות היגוי, שיפוט ותקצוב רבות בתחומי בתרבות והעיצוב, ביניהן וועדות של משרד התרבות, החינוך, משרד התמ"ת, משרד החוץ, מנהל התכנון ומוסדות תרבות כמו מכון שכטר, בית התפוצות, מוזיאון לוחמי הגטאות, יריד צבע טרי, מפעל הפיס, עמותת לצאת מהקופסא ועוד. גאון שותפה לייסוד פרס אדמונד דה רוטשילד לעיצוב, מבית קרן אדמונד דה רוטשילד, ומשמשת כיו"ר ועדת ההיגוי לפרס.
חשיבת יחד
חשיבת יחד או חשיבה קבוצתית היא אחת מצורותיה של קונפורמיות וביסודה היא מייצגת צורת חשיבה אשר מטרתה היא צמצום מחלוקות וחיכוכים בין חברי הקבוצה ללא בחינה מספקת של רעיונות חדשים או רעיונות נוגדי קונצנזוס. חשיבת יחד עלולה לגרום לקבוצה לקבל החלטות פזיזות ונטולות היגיון, ללא קול אופוזיציה אשר מוקרב למען הקונצנזוס או "שלום בית". לרוב, משמש המונח "חשיבת יחד" כביקורת על צעדים אשר קבוצה נקטה, נכשלה ובדיעבד היעדר אופוזיציה פנימית היה בעוכריה.
מקור המונח
המונח נטבע על ידי הסוציולוג והעיתונאי ויליאם ה. וייט ב-1952 במגזין הכלכלי פורצ'ן:
הפסיכולוג אירווינג ג'אניס, אשר ביצע מחקרים רבים בנושא, הגדיר את המונח בספרו "קורבנות חשיבת היחד" בצורה מעט שונה:
קווים כלליים לחשיבת יחד
אירווינג ג'אניס, בספרו "Victims of Groupthink" מונה את הסיבות, תסמינים ואמצעי מניעה לחשיבת יחד:
King's Disease III
King's Disease III הוא אלבום האולפן ה-16 של הראפר האמריקאי נאז. האלבום יצא לאור ב-11 בנובמבר 2022 על ידי חברת התקליטים מאס אפיל רקורדס. האלבום הוא האלבום השלישי בסדרת האלבומים של King's Disease, והוא משמש כהמשך לאלבומו King's Disease מ-2020 ואלבומו מ-2021 King's Disease II. האלבום, כמו בשני האלבומים הקודמים בסדרה, הופק על ידי היט-בוי.
רקע
ב-24 בדצמבר 2021, נאז הוציא בהפתעה את אלבומו ה-15, Magic. אחד משירי האלבום, "Ugly", אישר שאלבום השלישי בסדרת King's Disease נמצא בעבודה. באותו יום, לאחר יציאת האלבום, הכריז המפיק היט-בוי באמצעות טוויטר שהוא ונאז החלו לעבוד על האלבום השלישי בסדרת King's Disease.
ב-18 באוקטובר 2022, נאז הכריז על האלבום, יחד עם תאריך היציאה שלו, עם פוסטר פרסומי דרך פלטפורמות המדיה החברתית שלו.
בראבנט (אי, אנטארקטיקה)
האי ממוקם בין האי אונוור לבין האי לייז'.
אורכו של האי 59 קילומטרים (בכיוון צפון - דרום) ורוחבו של האי 30 קילומטרים (בכיוון מזרח - מערב).
מארנס
מאראנס (בצרפתית: Pouls de Maranes, באנגלית: Marans) הוא גזע של תרנגול, המאופיין בצבעו השחור וכן בצבע הביצים הנוטות לחום בגוון עמוק-שוקולד.
מקור הגזע הוא כנראה מצרפת, כאשר מקור השם של גזע תרנגול זה הוא שמו של היישוב מארנס שבמחוז אקיטן החדשה בדרום-מערב צרפת, ומשמעות השם היא כנראה "קרוב לים" בלטינית.
בראבנט (אי, אנטארקטיקה)
גילוי האי
האי התגלה בשנת 1898. בשל תנאי מזג האוויר הקשים באי (והידועים לשימצה), ביקרו באי שש משלחות בין שנת גילוי, ובין שנת 1984 עת חקרה את האי משלחת הכוחות המשולבים (Joint Services expedition). אנשי המשלחת שהו באי בחורף 1985 - 1984, והיו הראשונים שטיפסו לפסגת הר פארי.
לקריאה נוספת
• John Kimbrey, Joint Services Expedition to Brabant Island, Antarctica, P 179
• Jim D Hansom, C.P. Flint, Holocene ice fluctuations on Brabant Island, Antarctic Peninsula, Antarctic Science 1 (2), PP 165 - 166
• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
• William James Mills, Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia, P 99
יצחק שלמה אונגר
הרב יצחק שלמה אונגר (י"ז באדר ב' תרפ"א, 27 במרץ 1921 - כ"ב בסיוון תשס"ד, 11 ביוני 2004) היה פוסק הלכה הונגרי, רבה הראשון של קהילת חוג חת"ם סופר ברח' הרב יהודה לייב מיימון בבני ברק, וראש ישיבת חוג חת"ם סופר-מחנה אברהם בבני ברק.
תולדותיו
נולד בעיירה בעלעד שבהונגריה לאברהם צבי ולחוה לאה אונגר. אביו היה רב ואב"ד קאפאוואר וחיבר את הספר מחנה אברהם. אמו הייתה בתו של ישי הכהן לוינשטיין.
בשנת תרפ"ו עבר עם משפחתו לעיירה קאפאוואר, בשנת תרצ"ו גלה לעיירה פאפה, שם למד תורה מפי הרב יעקב יחזקיהו גרינוואלד בעל ה"ויגד יעקב". בשנת תרצ"ט חזר לבית אביו, עקב מחלת אביו.
הרב אונגר עבר טלטולים רבים בזמן השואה בשנת תש"ד וביניהם שהה במחנה ברגן-בלזן, ביום כ"ב באייר ניצל מידי הנאצים, וציין יום זה מדי שנה כיום ההצלה שלו.
בשנת תש"ט התמנה לרבה של שכונת גבעת שאול בירושלים, ובט"ו בשבט שנת תשי"ז התמנה לרבה של קהילת חוג חת"ם סופר בבני ברק.
הרב אונגר לא השאיר אחריו בנים. ממלא מקומו ברבנות הקהילה הוא הרב יוסף מאיר אלטמן.
ישיבת חוג חתם סופר-מחנה אברהם
בראש חודש אלול שנת תשכ"ב הקים את ישיבת חוג חתם סופר-מחנה אברהם, על שמו ולזכרו של אביו אשר חיבר את הספר "מחנה אברהם".
מעגל כוח
מעגל כוח הוא משחק ילדים, לרוב משתתפת בו קבוצה גדולה של שחקנים. משחק זה מבוסס על כוחם של השחקנים, שאותו הם מפעילים על מנת לפסול שחקנים אחרים.
עזרי המשחק
למשחק נדרש אביזר גדול כלשהו כגון כסא, פח גדול וכדומה.
חוקי המשחק
על מנת לשחק, יש צורך במרחב גדול, וחפץ גדול. משחק זה דורש מאמץ, ומומלץ שהחפץ שיהיה במרכז הרחבה לא יהיה עשוי ממתכת, כדי שהשחקנים לא יפגעו.
שפע של קתרינות
שפע של קתרינות הוא רומן למבוגרים צעירים מאת ג'ון גרין. הספר יצא לאור בשנת 2006, והוא היה מועמד סופי לפרס מייקל ל. פרינץ לספר הנוער הטוב ביותר.
הרומן כולל נספח מאת דניאל ביס, מתמטיקאי וחבר קרוב של גרין, שמסביר כמה מהמשוואות המורכבות שבהן השתמשה הדמות הראשית, קולין סינגלטון.
תקציר עלילה
קולין סינגלטון, ילד פלא המתגורר בשיקגו, חושש שגאונתו יוצאת הדופן לא תישמר ככל שהוא יתבגר. במהלך חייו, קולין יצא עם 19 בחורות בשם קתרין, שכולן מאייתות את שמן בצורה זו. לאחר שנזרק על ידי קתרין מספר 19, קולין משתוקק להרגיש שלם, ולהיות חשוב. הוא מקווה להפוך לגאון על ידי רגע "אאוריקה".
לאחר שהוא מסיים את לימודיו בתיכון, ולפני תחילת הלימודים במכללה, חברו הטוב והיחיד של קולין, חסן הארביש, משכנע אותו לצאת לטיול כדי להוריד את דעתו מהפרידה. קולין הולך, בתקווה לחוות במהלך הטיול את רגע ה"אאוריקה" שלו. לאחר שהשניים מגיעים לעיירה כפרית בטנסי בשם גוטשוט, הם מבקרים במקום הקבורה המשוער של הארכידוכס פרנץ פרדיננד. שם הם פוגשים את לינדזי לי וולס ואת אמה הוליס, שמשפחתן מנהלת מפעל טקסטיל מקומי. הוליס מאפשרת לקולין וחסן להישאר עם משפחתה ומציעה להם כעבודת קיץ לראיין את תושבי העיירה ולכתוב את ההיסטוריה של גוטשוט.
קולין מתחיל לחבב את לינדזי, אך הוא מתאכזב כאשר הוא מגלה על החבר שלה, קולין ליפורד (הוא וחסן קוראים לו "קולין האחר"), שאביו מועסק על ידי אמה של לינדזי. קולין עדיין רודף אחרי רגע האאוריקה שלו, ולבסוף מוצא אותו במשפט שיצר הנקרא "משפט הניבוי הבסיסי של קתרין". משפט זה קובע את העקומה של כל מערכת יחסים בהתבסס על מספר גורמים של האישיות של שני האנשים הנמצאים בהּ. המשפט שלו עובד בסופו של דבר עבור כל מערכות היחסים שלו בעבר עם קתרין פרט לאחת - אותה חוקר הרומן.
בעוד שסיפורו של קולין מתקדם, חסן מוצא חברה בשם קתרינה, חברה של לינדזי. מערכת היחסים שלהם נקטעת כאשר קולין וחסן תופסים את קתרינה מקיימת יחסי מין עם קולין ליפורד בזמן ציד חזירי בר עם לינדזי, חבריה ואביו של קולין ליפורד. קרב בין קולין ליפורד לכל הנוכחים מתחיל כאשר לינדזי מגלה שהוא בגד בה. לאחר שנפצע בקרב, קולין מנסה למצוא אנגרמה לשמו של הארכידוכס כדי לעמעם את הכאב, ומבין שזהו למעשה סבא רבא של לינדזי, בשם פרד נ. דינצנפר, הקבור בקבר.
קולין מוצא את לינדזי במחבוא הסודי שלה במערה, שם הוא מספר לה את סיפורה של כל קתרין שאי פעם אהב. לינדזי בתורה מספרת לו איך היא לא מרגישה עצובה אלא מוקלת קלות מהפרידה מקולין ליפורד. הם דנים במשמעות המושג "חשיבות" בשביל כל אחד מהם, ולבסוף מתוודים על אהבתם זה לזה. בעוד שמערכת היחסים ביניהם נמשכת, קולין מחליט להשתמש במשפט שלו כדי לקבוע אם הוא ולינדזי יחזיקו מעמד, ומגלה שהמשפט קובע שהם ייפרדו תוך ארבעה ימים. ארבעה ימים לאחר מכן הוא מקבל פתק מלינדזי, בו היא כותבת שהיא לא יכולה להיות החברה שלו כי היא מאוהבת בחסן, אך משפט נ"ב בתחתית הפתק מבהיר שהיא רק צוחקת. קולין מבין שהמשפט שלו לא יכול לחזות את העתיד של מערכות היחסים, והוא יכול רק לשפוך אור על הסיבה לכישלון מערכת יחסים. חסן אומר שהוא מגיש מועמדות להצטרפות לשני קורסים במכללה, אליהם קולין מנסה לשכנע אותו להירשם במהלך הספר. הסיפור מסתיים בכך שחסן, לינדזי וקולין נוסעים וחולפים על פני המסעדה אליה תכננו במקור ללכת, ומבינים שהם יכולים פשוט להמשיך לנהוג וששום דבר לא מונע מהם להמשיך הלאה.
סגנון ופורמט
הרומן כתוב בנרטיב בגוף שלישי. גרין השתמש בגוף שלישי כדי ליצור תחושת אמפתיה והזדהות עם קולין. בפוסט בבלוג שלו כתב גרין שהרומן "צריך להיכתב בגוף שלישי, כי הוא עוסק בבחור שהמוח שלו לא מתאים לנרטיבים, ושמתקשה לספר סיפורים בדרכים שאנשים אחרים מוצאים עניין".
הסיפור כולל הערות שוליים רבות שהופכות לחלק חיוני להבנת מוחו של קולין וכיצד הוא פועל. גרין אומר שהערות השוליים "מתפקדות כמעין נרטיב מתחרה המעיר, ובחוסר מילה טובה יותר גם גורם לבעייתיות בנרטיב המרכזי". הספר הוא יצירה בדיונית הכוללת מונחים מתמטיים רבים ושפה אקדמית. עם הערות השוליים והנספח שבסוף הרומן, גרין נותן לקוראיו "דרך לנסות להשיג דיוק ובהירות" של הסיפור באופן כללי, אך ליתר דיוק, של מוחו של קולין.
הספר מורכב מ־19 פרקים כדי להדגיש את המספר 19, כמספר ה"קתרינות" איתן יצא קולין. פרקים אלו כוללים גם פלשבקים של קולין, ש"נועדו לשקף את היחסים שיש לנו בין עלילה כרונולוגית לעלילה רגשית". פורמט זה ידוע גם בתור עלילה לא ליניארית.
פרסים
"שפע של קתרינות" היה ספר כבוד של פרס מייקל ל. פרינץ לשנת 2007. והוא קיבל הכרה כאחד הספרים הטובים ביותר של איגוד הספריות האמריקאי למבוגרים צעירים.
עיבוד קולנועי
ג'ון גרין הזכיר בערוץ היוטיוב Vlogbrothers שלו ושל אחיו האנק, ב־10 בדצמבר 2007, כי נקנו זכויות להפוך את ספרו לסרט. גרין התבקש לכתוב את התסריט. באתר שלו, הוא מציין שהפרויקט נזנח, אם כי לחברת הפקה אחרת יש כרגע את הזכויות עם תקווה שהדבר יקרה בעתיד.
אווה מריה יונסדוטיר
אווה מריה יונסדוטיר (באיסלנדית: Eva María Jónsdóttir; נולדה ב-26 באפריל 1971) היא מנחת טלוויזיה איסלנדית.
ביוגרפיה
יונסדוטיר נולדה ברייקיאוויק.
היא למדה באוניברסיטת איסלנד תואר ראשון בספרות משווה ותואר שני בלימודי ימי הביניים. במשך תקופה מסוימת למדה גם באוניברסיטה בפריז.
ב-1993 החלה לעבוד ב-RUV, רשת השידור הציבורית האיסלנדית, כמגישה.
ב-2000 הופיעה בסרט "101 Reykjavík", שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ב-2001 וב-2003 הגישה את תוצאות הניקוד של איסלנד באירוויזיון.
ב-2003 הנחתה את פרסי אדה (Edda Awards), טקס פרסי הקולנוע והטלוויזיה של איסלנד.
ב-2007 ו-2008 הייתה הפרשנית מטעם הטלוויזיה האיסלנדית של האירוויזיון לרוקדים.
בין 2009 ל-2010 הגישה את משחק הטלוויזיה "Gettu betur", שבו מתחרים ביניהם בחידות טריוויה תלמידי תיכון וסטודנטים מרחבי איסלנד.
ב-2009 וב-2010 הנחתה את אירוע הגמר הלאומי לבחירת הנציג האיסלנדי לאירוויזיון.
משה נצר
משה נצר (16 בינואר 1922 – 3 במאי 2009) היה מפקד בפלמ"ח וראש מועצה אזורית זבולון.
ביוגרפיה
נצר נולד ברוסיה לדבורה ולשרגא נוסוביצקי (נצר). בשנת 1925, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב, בה למד נצר בבית החינוך לילדי עובדים. את המשך לימודיו עשה בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה ובבית הספר החקלאי כדורי בכיתתו של יצחק רבין, חברו עוד מאז כיתה א'.
עם תום לימודיו בשנת 1940 הצטרף לגרעין הכשרה של הנוער העובד ברמת יוחנן, ושכנע את יצחק רבין להצטרף אליו. כשהוקם הפלמ"ח בשנת 1941 התגייס אליו נצר, ושירת בפלוגה ג'. בקיץ 1942 השתתף בקורס מפקדי מחלקות, שאחריו פיקד על מחלקה ובהמשך קיבל פיקוד על פלוגה ג'. בשנת 1945 השתתף בהורדת מעפילי האונייה "ברל כצנלסון". בנובמבר 1947 מונה למפקד הגדוד השני של הפלמ"ח, ובתפקידו זה היה אחראי לביטחון בכל הנגב. לאחר פירוק הפלמ"ח היה נצר מפקד חטיבת עודד, ומדצמבר 1950 עד פברואר 1954 היה מפקד הנח"ל. מאוקטובר 1954 עד אוקטובר 1955 היה מפקד חטיבת כרמלי.
בתום שירותו, חזר לקיבוץ רמת יוחנן והיה פעיל בתנועה הקיבוצית ובמפא"י. בשנים 1958–1962 היה מזכיר הפנים של איחוד הקבוצות והקיבוצים. בשנת 1965 הצטרף לרפ"י. בינואר 1968 התמנה לראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון תפקיד בו החזיק עד אוקטובר 1971. לאחר הפוגה בקיבוץ התמנה בדצמבר 1973 למזכיר משנה של מפלגת העבודה מטעם רפ"י ובספטמבר 1974 היה מתאם פעולות ההתיישבות והביטחון המרחבי במשרד הביטחון. בתפקידו זה הקים התנחלויות ברמת הגולן, בסיני ובבקעת הירדן, ובין השאר היה מהדוחפים לשיבה לכפר דרום, היישוב שפינה במלחמת העצמאות. באפריל 1978 נתמנה לראש היחידה להתיישבות כפרית עירונית בהסתדרות שעסקה גם בייהוד הגליל. באוגוסט 1978 השתתף בכנס של ניצי מפלגת העבודה שהתנגדו לעמדות היוניות שאמצה מפלגת העבודה. בשנת 1982 נבחר להיות ראש מועצה אזורית זבולון, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1998. בשנים 1978–1990 היה גם יושב ראש יד לבנים.
צמדן
צַמְדָּן או שם גנרי סקוץ' (באנגלית Hook-and-loop fastener או שם מותג שהפך גנרי Velcro) הוא פס הצמדה העשוי משתי רצועות של אריג ניילון: אחת הרצועות מכוסה בקרסים זעירים, והשנייה - בלולאות זעירות. בהצמדת הרצועות נתפסים הקרסים בלולאות והרצועות נותרות צמודות זו לזו. ניתן להפריד ביניהן על ידי משיכה ביד, וכך הקרסים, העשויים ניילון גמיש, משתחררים.
את הצמדן המציא ז'ורז' דה מסטראל משווייץ בשנת 1948. עד 1950 יוצר הצמדן מכותנה, אך לאחר מכן החל להיות מיוצר מניילון.
משה נצר
ביוגרפיה
אחותו, פרופ' רינה שפירא, היא כלת פרס ישראל לחינוך. בנו הבכור הוא האסטרופיזיקאי חגי נצר. בנו עמוס נצר משמש מאז 2018 כראש מועצה אזורית זבולון. בשנת 1967 שכל את בנו,, שנפל בעת שירותו הצבאי, ולזכרו מתקיים מאז יום עיון שנתי בנושא הבדואים במדרשת שדה בוקר.
צמדן
הרכיסה בצמדן נוחה וקלה, והוא משמש כיום לרכיסת תיקים, בגדים, נעליים, חלוקי מנתחים ואף חליפות חלל.
משה נצר
ביוגרפיה
נצר נפטר ב-3 במאי 2009 ונקבר בקיבוצו, רמת יוחנן.
תחליף סוכר
תחליף סוכר הוא תוסף מזון שטעמו מתוק אך כמות האנרגיה שבו קטנה מזו של סוכרוז. חלק מתחליפי הסוכר טבעיים ואחרים מלאכותיים ומכונים "ממתיק מלאכותי".
ממתיקים מלאכותיים
בין הממתיקים המלאכותיים הראשונים היה הסכרין שמתיקותו היא פי 300 משל הסוכרוז וייצורו זול, שהתגלה ב-1879 על ידי כימאי בשם קונסטנטין פולברג שעבד עם זפת פחם. בזמן שסעד עם אשתו, הבחין המדען כי לכל מה שאכל היה טעם מתוק, והבין שהשאריות על ידיו הן המקור למתיקות החריגה. חסרונו של הסכרין הוא בטעם הלוואי המתכתי שלו.
יצרני הממתיקים המלאכותיים חיפשו דרכים לייצר ממתיקים מלאכותיים חופשיים מטעם הלוואי וכך נוצר הציקלמאט, שמתיקותו גדולה פי 30–50 ממתיקות הסוכרוז וממתיקים סינתטיים אחרים. אף על פי שרבים משתמשים בממתיקים מלאכותיים כדרך לתמוך בירידה או בשמירה על משקל הגוף, הממתיקים כשלעצמם אינם גורמים להרזייה באופן ישיר. שינויים במשקל הגוף תלויים בצריכה הקלורית הכוללת של האדם.
תחליפים טבעיים
ישנם תחליפים טבעיים אשר מופקים מן הצומח.
משני טעם
בנוסף לתחליפי הסוכר שטעמם מתוק, ישנם גם חומרים כדוגמת המירקולין אשר משנים באופן זמני את אופן הפעולה של פקעיות הטעם וגורמים לחומרים אחרים לעורר תחושת מתיקות (למשל חומרים חמוצים במקרה של מירקולין).
השפעות בריאותיות
קיימת מחלוקת ביחס להשפעות הבריאותיות של ממתיקים מלאכותיים. בשנות ה-70 הראו מחקרים שנעשו בעכברי מעבדה שאחדים מן הממתיקים הסינתטיים עלולים לגרום לסרטן במינונים גבוהים, אך אמינותם מוטלת היום בספק. אף על פי שקיים קשר מתאמי בין צריכת ממתיקים מלאכותיים לבין סוכרת ומחלות נוספות, לא ניתן להסיק מכך שקיים קשר סיבתי, שכן המתאם עשוי לנבוע מסיבות אחרות (לדוגמה: שימוש בממתיקים מלאכותיים במקביל לצריכה מוגזמת של סוכר ממקורות אחרים).
סומלילנד
הרפובליקה של סומלילנד (בסומלית: Soomaaliland; בערבית: جمهورية صوماليلاند) היא ישות מדינית המתפקדת דה פקטו כמדינה ריבונית, אך אינה מוכרת על ידי שום מדינה אחרת או ארגונים בינלאומיים, מלבד הרפובליקה הסינית.
סומלילנד גובלת באתיופיה, בג'יבוטי, ובפונטלנד, ובירתה הרגייסה.
גאוגרפיה
סומלילנד נמצאת בחלקה המזרחי של קרן אפריקה בין קווי הרוחב 08°00' - 11°30' צפון וקווי האורך 42°30' - 49°00' מזרח. לסומלילנד גבול משותף עם ג'יבוטי למערבה, אתיופיה לדרומה ופונטלנד לצפונה ומזרחה וסומליה למזרחה. לסומלילנד קו חוף באורך כ-740 ק"מ לאורך ים סוף. שטחה של סומלילנד הוא 137,600 קמ"ר, מעט גדול מזה של אנגליה.
אקלימה של סומלילנד מעורב, גשום בחלקו ויבש בחלקו האחר. צפונה של הארץ הררי ובמקומות רבים גובה ההרים נע בין 900 ל-2,100 מטר מעל פני הים. הפסגה הגבוהה ביותר בסומלילנד היא בגובה 2,416 מטר מעל פני הים ושמה שימביר בריס (בסומלית "משכן הציפורים").
הודות למישורים הפוריים הקיימים בחלק מאזורי סומלילנד, קיימת אוכלוסיית חיות בר נודדות עשירה במדינה. רבות מהן חיות מרעה (כגון זברות) הרועות ומתרבות במישורי הסוונה. חלק מחיות הבר קיימות בסומלילנד דרך קבע, כגון הקודו, חזיר הבר, ערוד, חזיר יבלות, אנטילופת ביירה, דיקדיק, צבי ג'ירפי, כבש סומלי, עזי בר וגמלים. בסומלילנד אף מגוון ציפורי בר ודגה עשירה לחוף המדינה.
כלכלה
כלכלתה של סומלילנד נמצאת עדיין בשלבי התפתחות ראשוניים. אף על פי שהשילינג של סומלילנד הוא מטבע יציב לא נקבעים לו שערי המרה רשמיים אם כי ניתן להמיר בהרגייסה מט"ח לשילינגים בשער ידוע מראש. הבנק המרכזי של המדינה, הבנק של סומלילנד, נוסד מתוקף חוקתה של המדינה בשנת 1994.
עיקר היצוא של סומלילנד הוא חיות משק (מספרן של חיות המשק בסומלילנד הוערך ב-24 מיליון). בשנת 1996 יצאה המדינה 3 מיליון חיות משק למזרח התיכון בלבד. ערב הסעודית אסרה על ייבוא בקר מסומלילנד. סומלילנד אף מייצאת עורות, מור ולבונה.
המכרות היחידים הפעילים במדינה הן מחצבות. במדינה זוהו מרבצי נפט, גז ומינרלים שונים, אף שאלה עדיין לא נוצלו.
שוד ים הוא ענף כלכלי בישות, שחופיה, כמו גם חופי האזור האוטונומי למחצה הסמוך, פונטלנד, מהווים מעגן לשודדי ים התוקפים את התעבורה הימית העוברת באזור, אם כי אינם תוקפים אניות היוצאות מנמל ברברה. השלטון מנסה להילחם בתופעה, בשלב זה (2021) ללא הצלחה, אך המצב עם השנים משתפר.
רקע היסטורי
בסוף המאה ה-19, באמצעות רצף של הסכמים עם הממלכות המקומיות בקרן אפריקה, השיגו הבריטים והאיטלקים שליטה על חלקים של החוף הסומלי, והקימו את סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית כמדינות חסות. במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים את שטחה של סומלילנד האיטלקית ואיחדו אותה לסומלילנד, אשר תפקדה כישות מעין מדינית בעלת מוסדות ממלכתיים עצמאיים תחת הכתר הבריטי, עד אשר קיבלה את עצמאותה ב-1960 והוקמה כרפובליקה של סומליה. הישות המדינית הבלתי מוכרת, סומלילנד, נמצאת בימינו על שטחה של סומלילנד הבריטית ההיסטורית.
מעמדה הבינלאומי הנוכחי של סומלילנד
בשנת 1991 על רקע מלחמת האזרחים בסומליה ותוך ניצול האנרכיה השוררת במדינה, הכריזה סומלילנד על היפרדותה כחבל ארץ מסומליה ועל הפיכתה למדינה עצמאית. בשנת 1993, ערך הממשל של סומלילנד משאל עם, בו הוא הציע מבנה ממשל עצמאי לחלוטין מהרפובליקה של סומליה. משאל עם נוסף שהתקיים ב-2001 אישר ברוב של 97% את החוקה ואת הכרזת העצמאות של סומלילנד מ-1991. ב-2003 התקיימו לראשונה בחירות דמוקרטיות לנשיאות וב-2005 לפרלמנט. ב-2010 התקיימו הבחירות השניות לנשיאות בהן זכתה האופוזיציה, והעברת השלטון התקיימה בצורה חלקה. בשנת 2001 פרסם הממשל בסומלילנד מאמר בינלאומי בו הוא מציג את הנימוקים לעצמאותה של סומלילנד, כאשר טיעונו המרכזי הוא הסתמכות על כך שסומלילנד זכאית להכרה מתוקף היותה טריטוריה של מיעוטים אתניים שהיו נתונים בשלטון קולוניאלי בריטי.
אולם עצמאותה והכרתה כמדינה ריבונית לא התקבלה מאז על ידי אף מדינה בעולם או ארגון בינלאומי, מתוך שמירה על היציבות וכיבוד עקרון השלמות הטריטוריאלית של סומליה. הזכות להגדרה עצמית של עמים אמנם מעוגנת באמנות רבות ואף בסעיף 2(1) למגילת האו"ם. אך, עקרון השלמות הטריטוריאלית הקבוע בסעיף 2(4) למגילת האו"ם לרוב גובר על כך ואוסר על פגיעה בשלמות הטריטוריאלית של מדינות קיימות לצורך הקמת מדינות חדשות ועל סיפוח שטח ללא הסכמה. בנוסף, הקהילה הבינלאומית רואה בקיומן של ישויות אלה הפרה של סעיף 4 לאמנת מונטווידאו. האמנה קובעת שהתנאים הבסיסים לקיומה של מדינה ריבונית הם אוכלוסייה קבועה, טריטוריה מוגדרת, ממשלה מתפקדת ויכולת לנהל יחסי חוץ עם מדינות אחרות. דו"ח של נציבות האו"ם לפליטים בנוגע לסומלילנד קבע שיש לה שליטה פונקציונלית על הצבא והמשטרה; קיומם של בתי משפט שאוכפים את החוק; קיומם של מכסים ומיסים בנמלים; שני בתי מחוקקים; חלק מהשרים מנסים לפעול בתחומי אחריותם; לסומלילנד יש מטבע ודרכונים משל עצמה אשר מתקבלים בכמה ממדינות העולם. על אף שנראה שסומלילנד עומדת בארבעת התנאים הבאים לידי ביטוי באמנת מונטווידאו, הגישה הקונסטיטוטיבית מחייבת הכרה של מדינות אחרות כתנאי נוסף לריבונותה של מדינה וכל עוד אף מדינה לא תכיר בריבונותה של סומלילנד, היא לא תזכה למעמד של מדינה.
הכרה בין-לאומית
כחלק מתפיסה של פתרון בעיית היציבות האזורית תחילה, ארצות הברית והאיחוד האירופי הטילו את האחריות להכרה בסומלילנד על האיחוד האפריקאי (AU) בטרם ישקלו הם להכיר בה כמדינה. עקב כך, סומלילנד משקיעה בימינו את מירב מאמציה להכרה בינלאומית באמצעות הכרה על ידי האיחוד האפריקאי. ב-2005 הגישה סומלילנד בקשה לחברות באיחוד האפריקאי, אך עד היום אין כל הכרעה בנושא, וזאת על אף שמשלחת של האיחוד האפריקאי המליצה בשנת 2006 בחיוב על קבלתה סומלילנד לארגון, תוך מציאת פתרון ביניים שיאפשר את חברותה בארגון ללא הכרה בעצמאותה. בשנת 2007 פנתה סומלילנד בבקשה לקבלת מעמד של משקיפה בארגון חבר העמים הבריטי, אך גם בקשה זו טרם נענתה על ידי הארגון. במקביל לכך סומלילנד מנסה לפתח מערכות יחסים בינ"ל בניסיון לקבל הכרה, וזאת באמצעות הסכמים שונים כמו הסכמי שיתוף פעולה וסחר עם שכנתה אתיופיה. בנוסף הקימה משרדי קישור באתיופיה, ג'יבוטי, ארצות הברית ובריטניה. מכיוון שסומלילנד לא זכתה להכרה בינלאומית, היא חברה בארגון האומות והעמים הלא מיוצגים (UNPO).
מהלכים דיפלומטיים נוספים
בשנים האחרונות מתחילים להישמע קולות נוספים לגבי שינוי במעמדה הבין-לאומי של סומלילנד. כאמור, הממשל בסומלילנד החל לתקשר באופן לא מוכרז עם ממשלות נוספות. ממשלת אתיופיה נחשבת לממשלה המרחיקה ביותר ביחסיה עם סומלילנד ואף הביעה תמיכה במתן עצמאות למדינה, בנימוקים הבאים: ראשית, היותה של סומלילנד מדינה ששואפת לדמוקרטיה, שלווה ואינה מהווה איום. שנית, פיצולה של סומליה יחליש אותה, וכך ביטחונה של אתיופיה גובר. שלישית, אינטרס ביחסים דיפלומטיים בשל רצועת הים הרחבה של סומלילנד. בינתיים, נראה כי אתיופיה מחכה לאישורו של האיחוד האפריקאי, אולם עשויה להכיר בה באופן עצמאי אם הדבר לא יקרה בשנים הקרובות.
גם מדינות המערב מתחילות להכיר באופן לא פורמלי בהקמתה. דיפלומט בכיר בממשלת צרפת אשר נפגש על ראש ממשלת סומלילנד, ציין כי המקרה מזכיר את קבלת עצמאותן של בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה. במקרה נוסף הצביעה מועצת העיר שפילד בבריטניה באפריל 2014 בעד הכרה בזכות להגדרה עצמית של סומלילנד, אך הכרה זו הייתה טקסית בלבד ולא נשאה שום משקל חוקי. בצעד דומה, כשנה לאחר מכן, הכירה גם מועצת העיר קארדיף בעצמאותה של סומלילנד. עם זאת, ממשלת בריטניה מכירה באופן רשמי בסומלילנד כאזור אוטונומי של סומליה.
מטה מאבק הנכים בישראל
מטה מאבק הנכים בישראל היא עמותה הפועלת למען אנשים עם מוגבלות בישראל. מטה המאבק התפרסם בשנת 2001, כאשר במשך 77 ימים ניהל הפגנה ושביתת שבת רבת משתתפים מול משרד האוצר והכנסת בדרישות שונות, שהמרכזית בהן הייתה השוואת קצבת הנכות לשכר המינימום. מרבית דרישות המטה התקבלו אך לא דרישה זו. מאז היה המטה שותף לחקיקת חוקים שונים ולפעילויות שונות.
פעילות מטה מאבק הנכים בישראל
מטה מאבק הנכים בישראל פועל לשילובם המלא בחברה הישראלית של בעלי לקות חושיות, קוגניטיביות, תנועתיות ונפשיות, באמצעות פעילות במישור הפוליטי ובאמצעות פרויקטים לקידום חיים עצמאיים והגברת מודעות. המטה עוסק בייצוג נכים מול הממסד, טיפול בפניות ציבור הנכים ונתינת מידע על זכויותיו. המטה פועל לקידום חקיקה בכנסת שתביא לשוויון הזדמנויות לציבור הנכים בישראל, ושמירה על חוקים קיימים.
היסטוריה
מטה מאבק הנכים עלה לתודעה האזרחית, כאשר בשנת 2001, במשך 77 ימים ניהל הפגנה רבת משתתפים ועוצמה אל מול משרד האוצר אשר הביאה להישגים רבים. הפגנה חשובה קודמת התרחשה ב-1990 למשך 35 יום.
בשביתה בשנת 2001, לנוכח הנחישות שהפגינו חברי המטה מול ממסד, זכתה ההפגנה לתמיכת הציבור הרחב, לרבות אנשי התקשורת, אנשי רוח, אמנים וחברי כנסת. ההסתדרות הכללית ויושב ראשה, עמיר פרץ, תמכו בנכים במהלך ההפגנה וסיפקו מזון, שמיכות ומזרנים, ביגוד חם, כרזות ותרופות להם נזקקו המשתתפים. לאחר ההפגנה, ההסתדרות גם סיפקה למטה מאבק הנכים משרדים בבית ההסתדרות החדשה בתל אביב, המשמשים כמשרד ההנהלה הראשי.
בעקבות השביתה ממשלת אהוד ברק התגמשה עם ציבור הנכים בכמה וכמה עניינים. הוקמה ועדה ציבורית בראשות השופט אפרים לרון, לבדיקת צורכי הנכים ולקידום השתלבותם בקהילה, שהגישה את מסקנותיה ב-2005. הממשלה אימצה את ההמלצות, ולאחר דיונים ופשרות שהושגו בין הצדדים אושרו תיקונים בחוק ב-2008. התיקונים נועדו ליצור מנגנון חדש להבטחת הכנסתם של נכים שאיבדו את כושר העבודה, כך שהכנסתם מעבודה ומקיצבת הנכים תהיה גבוהה יותר מבעבר ולא תיפגע. עם זאת, הדרישה המרכזית של המפגינים, השוואת קצבת הנכות לשכר המינימום, לא התקבלה.
מטה המאבק נתפס בעקבות השביתה כמיצג העיקרי של נכי התנועה האזרחיים בישראל, אך הוא לא הצליח לכנס לשורותיו קבוצות נכים בולטות אחדות כגון נכי צה"ל וציבור העיוורים והחירשים. למעשה, מיד אחרי אותה שביתה מול משרד האוצר החלה באותו מקום שביתה נפרדת של ציבור החירשים.
אריה צודקביץ
אריה צודקביץ היה היושב ראש הראשון וממייסדי מטה מאבק הנכים. ממקימי מפלגת פז למאבק הנכים (1984), וממובילי מאבק הנכים בישראל ב-1990 ושביתתם בחורף 2000–2001. זוכה פרס לאונור ולארי זוסמן למצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל (2003).
יואב קריים
יואב קריים הוא פעיל חברתי בולט למען זכויות הנכים בישראל. זכה לתשומת לב ציבורית כאשר בתור ילד נכה התראיין בנושא המתת חסד של תינוקות, וכאשר היה דובר מטה מאבק הנכים בזמן הפגנות הנכים של שנת 1999 ושנת 2001. היה מועמד מטעם מפלגת מרצ בבחירות לכנסת השש עשרה.
רוני שכטר
רוני שכטר מילא את מקומו של אריה צודקביץ כיושב ראש מטה מאבק הנכים מפברואר 2006. נבחר לתפקיד יושב ראש המטה מספר חודשים לאחר מכן ומילא תפקיד זה עד 2010. בעת כהונתו של זבולון אורלב כשר רווחה שימש שכטר יועץ מיוחד לענייני נכים במשרד הרווחה, במקביל להיותו חבר הנהלת מטה מאבק הנכים. בשנים אלו גם שימש כמשקיף בוועדת לרון ופעל לאחר מכן ליישום דוח ועדת לרון.
נעמי מורביה
נעמי מורביה היא פעילה חברתית ויושבת ראש מטה מאבק הנכים משנת 2010. מורביה הייתה בין המובילים לקידום חוק לרון המאפשר לנכים לצאת לעבודה ללא פגיעה בקצבאות הנכות, והיא אורחת קבועה בוועדות הכנסת השונות.
עו"ד ונוטריון ליאור לב פישר
עו"ד ליאור לב פישר הוא עו"ד משנת 2000 אשר מכהן בעמותה כיועץ משפטי מאז שנת 2003. עו"ד פישר מייצג את העמותה בכנסת ישראל, בדיוני בית משפט העליון, בתביעות ייצוגיות וכן שותף לוועדות רפואיות . עו"ד ליאור לב פישר מומחה בדיני משפחה, צוואות, ירושות והעברות בין דוריות. עו"ד ליאור לב פישר מוסמך כנוטריון מטעם משרד המשפטים החל משנת 2019.
קישורים חיצוניים
בארכיון האינטרנט
המרד המזרח-גרמני
המרד המזרח-גרמני (גרמנית Aufstand des 17. Juni – "התקוממות 17 ביוני") התרחש ביוני 1953 ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. המרד החל כשביתה של פועלי בניין בברלין המזרחית, בירת גרמניה המזרחית, בתגובה להעלאת מכסות העבודה, והתפתח למהומות המוניות נגד המשטר המזרח-גרמני במקומות רבים ברחבי המדינה. המרד דוכא באכזריות, אך לא בקלות על ידי הפולקספוליציי - המשטרה המזרח-גרמנית, ובעזרת הצבא הסובייטי.
המרד
תגובה ראשונה להעלאת המכסות הגיעה יום לאחר מכן, ב-11 ביוני, כאשר איגוד מקצועי באתר בנייה בברלין המזרחית קרא לקיום שביתה של 24 שעות. ב-15 ביוני דרשו פועלים מאתר בנייה אחר בעיר פגישה עם ראש ממשלת גרמניה המזרחית אוטו גרוטהוול. בתגובה שלחה המפלגה נציגים למפעלים ולאתרי הבנייה כדי להסביר את עליית מכסת העבודה. הנציגים לא התקבלו בברכה ויצאו משם מבלי לפתור את הבעיה.
בבוקר יום שלישי 16 ביוני צעדו פועלים בברלין המזרחית משדרת סטלין לעבר משרדי הממשלה והמפלגה ולבית האיגודים המקצועיים. כשהגיעו למטה הוועד המרכזי של המפלגה, מדרום לשדרת אונטר דן לינדן, הם גילו משאיות עם רמקולים המשדרים תעמולה של המפלגה. הפועלים הרסו שתי משאיות, השתלטו על משאית שלישית ושידרו ממנה את דרישותיהם, שכללו בין השאר:. לאחר שבכירי הממשל והמפלגה סירבו להיפגש עמם, הכריזו מנהיגי המפגינים על שביתה כללית ביום שלמחרת. ביום רביעי 17 ביוני החלה שביתה כללית. במקביל ההנהגה המזרח-גרמנית פנתה לעזרת הסובייטים, ואלו הורו להכניס טנקים לבירה. תחילה חששו להכניס טנקים לעיר מחשש שבעלות הברית האחרות (ארצות הברית בריטניה וצרפת) ישלחו גם הן טנקים, אך החליטו לעשות זאת כיוון שזו הייתה הדרך היחידה להשליט חזרה את הסדר. בינתיים השתלטו המורדים על בנייני ממשל שהתרוקנו מהבכירים שישבו שם, כאשר ולטר אולבריכט התחבא בתוך טנק סובייטי. פועלים רבים החלו לצעוד ממקומות שונים (ובהם שדרת סטלין שהייתה באמצע בנייה) לכיוון משרדי הממשלה והמפלגה. עד מהרה התפתחה שביתה זו למהומות אלימות שהתפשטו גם מחוץ לבירה. תחנת הרדיו RIAS, שבסיסה במערב ברלין, דיווחה בהרחבה על ההפגנות. כך, האוכלוסייה בשאר חלקי הרפובליקה למדה על התקריות הבלתי נתפסות עד כה בבירה. עובדים בדרום גרמניה המזרחית כמו האלה, לייפציג, דרזדן, גרה, מרסבורג וגורליץ הצטרפו לדרישות מפגיני ברלין בבוקר 17 ביוני והתכנסו למצעדי מחאה גדולים. המפגינים נשאו דגלים של גרמניה, וקראו לממשלה הנוכחית להתפטר ולערוך בחירות דמוקרטיות. באותה עת נכנסו טנקי T-34 סובייטים לברלין ובעזרת הפולקספוליציי דיכאו את המרד באכזריות.
עד הלילה הסתיים המרד בבירה, אך בעוד כ-700 ערים ועיירות אחרות המשיך המרד בקנה מידה יותר קטן עוד כיומיים. לפי נתוניים רשמיים נהרגו 16 בני אדם ומעל מאה נפצעו. בפועל, לפי הערכות, לפחות 300 נהרגו ולמעלה מ-1,000 נפצעו. בדו"ח שחיבר קולונל איוון פדייקין, ראש הק.ג.ב. בגרמניה המזרחית, נאמר כי.
השלכות המרד
כ-6,000 איש נעצרו בעקבות המרד. מאותו רגע ואילך הפכה גרמניה המזרחית למדינת משטרה. חוזקו שירותי הביטחון במטרה למנוע מרד כזה שוב: נערכו רפורמות בפולקספוליציי - המשטרה המזרח-גרמנית, ובשטאזי - שירות הביטחון. יושב-ראשו, וילהלם צייסר הודח ובמקומו מונה ארנסט וולוובר. בנוסף, משנת 1954 הפסיקה ברית המועצות לקחת פיצויים ורמת החיים בגרמניה המזרחית עלתה. רחוב 17 ביוני בברלין מנציח את האירוע.
הנרייטה אן, נסיכת אנגליה
הנרייטה אן סטוארט, נסיכת אנגליה (16 ביוני 1644 - 30 ביוני 1670), הידועה בצרפתית בשם Henriette d'Angleterre, הייתה בת הזקונים של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והנרייט מארי, נסיכת צרפת, ואשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
ילדות ונעורים
הנסיכה הנרייטה, שכינוייה במשפחה היה "מינֵט", נולדה בבית בדפורד שבאקסטר, אנגליה, בשיאה של מלחמת האזרחים האנגלית. שבועיים לאחר היוולדה ברחה אימה, המלכה הנרייט מארי, מאנגליה לארץ מולדתה צרפת, יחד עם בניה, והשאירה את בתה התינוקת להשגחתה של ליידי דלקית', רוזנת מורטון, אחת מנשות החצר. בשנת 1646 הצליחה רוזנת מורטון, מחופשת לאיכרה, לברוח מאנגליה ולהצטרף למשפחת המלוכה הגולה בצרפת.
לאחר שהמלך צ'ארלס הראשון הוצא להורג בשנת 1649 ואנגליה הוכרזה כרפובליקה, המלכה לשעבר התיישבה יחד עם משפחתה בחצר המלוכה הצרפתית של אחיינה, המלך לואי הארבעה עשר. הנסיכה הצעירה, שהוטבלה מיד לאחר לידתה לדת האנגליקנית תחת השם הנרייטה, הוטבלה שוב בצרפת, הפעם לדת הקתולית, תחת השם הנרייט אן. היא חונכה במנזר על ידי נזירות, ובמהלך ילדותה הייתה קרובה מאוד לאחיה, צ'ארלס, ולדודתה, אן מאוסטריה.