cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליידי אוגוסטה גרגורי
חייה
איזבלה אוגוסטה פרסה נולדה ברוקסבורו, מחוז גולוויי, למשפחה אנגלו-אירית אמידה שהתגוררה באחוזה רחבת ידיים בשטח של 24 קמ"ר. בילדותה חונכה בידי אומנת אירית, שחשפה אותה להיסטוריה של אירלנד. בשנת 1880, בהיותה בת 28, נישאה לסר ויליאם הנרי גרגורי, אלמן שהיה מבוגר ממנה ב-35 שנים. גרגורי, לשעבר מושל ציילון, היה גם חבר פרלמנט מטעם מחוז גולוויי. הוא היה אדם משכיל שהתעניין באמנות וספרות, ובביתם שכנו אוסף אמנות גדול וספרייה.
בביתם השני בלונדון נהגו בני הזוג לארח אמנים, סופרים ומשוררים ידועי שם כרוברט בראונינג, אלפרד טניסון, הנרי ג'יימס וג'ון אוורט מיליי. במהלך שנות נישואיה כתבה מספר שירי אהבה וכתבים נוספים שלא בלטו. בנם היחיד של בני הזוג נהרג בעת שירותו כטייס במלחמת העולם הראשונה. סר ויליאם מת ב-1892, והליידי אוגוסטה ערכה ופרסמה את האוטוביוגרפיה שלו שנתיים מאוחר יותר. לאחר מות בעלה ובעקבות טיול לאיי אראן התעוררה בה נטייה לעיסוק בשפה האירית ובפולקלור אירי.
ייסוד תיאטרון אבי
בשנת 1896 הכירה את ויליאם בטלר ייטס. הליידי גרגורי תמכה בלאומיות שאותה ביטא ייטס בשירתו ושכנעה אותו להמשיך ולכתוב דרמה. יחד עם כותבים אחרים, בהם ג'ון מ. סינג, שון או'קייסי, פדריג קולום וג'יימס סטפנס, הקימו השניים את תנועת ההתחדשות המכונה התחייה הספרותית האירית. לשם כך פתחה את ביתה לשורה של אמנים ויוצרים צעירים. אחד מההישגים המשמעותיים של תנועת התחייה היה ייסודו של תיאטרון אבי (Abbey Theatre). ב-1899 יסדו ייטס, ליידי גרגורי, מרטין וג'ורג' מור את התיאטרון הספרותי האירי. הפרויקט כשל ושרד שנתיים בלבד. גרגורי חברה לייטס, ויחד עם שני אחים איריים בעלי ניסיון בתיאטרון - ויליאם ופרנק פיי, ומזכירתו של ייטס אני הורנימן (שקודם לכן הייתה מעורבת בהפקת "האדם והנשק" של ג'ורג' ברנרד שו בלונדון בשנת 1894), הקימו את אגודת התיאטרון האירי הלאומי. הקבוצה רכשה בניין ברחוב לואר אבי בדבלין ופתחה את התיאטרון ב-27 בדצמבר 1904. בערב הפתיחה הוצג בין היתר מחזה בן מערכה אחת פרי עטה של גרגורי.
עד לפרישתה ב-1928 המשיכה לכהן בהנהלת התיאטרון, וכן לכתוב מחזות שהוצגו בו. לאחר פרישתה חזרה לביתה במחוז גולוויי, שם מתה ממחלה ב-1932.
ספציאציה אלופטרית
ספציאציה אַלוֹפַּטרית (מהיוונית אלוס=אחר, פטריס=מולדת) הוא אחד המנגנונים של היווצרות מינים בטבע המתרחש כאשר אוכלוסיות של אותו מין נפרדות גאוגרפית זו מזו (כתוצאה מאירוע גאולוגי למשל או מהגירה) במידה המונעת זרימת גנים בין האוכלוסיות. התוצאה של בידוד גנטי שכזה עם הזמן היא הצטברות של הבדלים גנטיים בין האוכלוסיות היכולה להוביל לחוסר יכולת לרבייה הדדית בין פרטים של האוכלוסיות וכך להיווצרות מינים נפרדים. זאת להבדיל מספציאציה סימפַּטרית בה נוצרים מינים חדשים ללא הפרדה גאוגרפית. ספציאציה אַלוֹפַּטרית היא מקובלת ביותר על המחקר וקיימים עבורה עדויות רבות בטבע ובמעבדה.
היווצרות מחסום פיזי המפריד בין חלקי האוכלוסייה
ספציאציה אלופטרית מתחילה באירוע או בתהליך ארוך (Vicariance Event) הגורם להפרדת אוכלוסייה של מין מסוים לאזורים בלתי רציפים על ידי היווצרות של מחסום פיזי בין האזורים, אשר אינו מאפשר זרימת גנים בין האוכלוסיות שבאזורים המופרדים. המאורע היוצר יכול להיות גאולוגי כמו היווצרות של הרים, של נהרות או של גופי מים אחרים, של קרחונים, יצירה או הרס של מעברים יבשתיים (כמו היווצרות מצר פנמה), נדידת היבשות, והיווצרות איים ואיי שמיים במשך מיליוני שנים. הפרדת אזורי מחיה של אוכלוסיות יכולה גם להתרחש כתוצאה של פעילות אנושית רחבת היקף כמו פרויקטים של הנדסה אזרחית (כמו החומה הסינית) או התרחבות שטחי מגורים. חלקים שונים של האוכלוסייה יכולים להישאר כך משני עברי המחסום לאחר היווצרותו. דרך נוספת להיווצרות בידוד גאוגרפי בין חלקים של אותה אוכלוסייה היא אירוע בו להקות או בודדים נודדים או מועברים בזרמי אוויר או מים אל מעבר למחסום ומייסדים שם אוכלוסיות חדשות מבודדות (Dispersal Event).
הצטברות של הבדלים גנטיים בין חלקי האוכלוסייה הנפרדים
האוכלוסיות המופרדות עוברות תהליכי אבולוציה רגילים במהלך השנים כמו ברירה טבעית, מוטציות או סחף גנטי. השינויים העוברים על חלקי האוכלוסייה המופרדים הם שונים כיוון שהמחסומים הפיזיים מונעים זרימת גנים ביניהם. בנוסף, תנאי השטח השונים מכתיבים לחצים שונים של ברירה טבעית המובילים להתפתחויות אבולוציוניות שונות.
בידוד רבייתי
הצטברות של מספיק הבדלים גֵנוֹטִיפּים או פֵנוֹטִיפּים יכולים לגרום לבידוד רבייתי בין האוכלוסיות המופרדות, כלומר לאי יכולת להתרבות ביניהן, אף אם יפגשו שוב במהלך הזמן (למשל כתוצאה מהעלמות המחסום, מנדידה, או מהתערבות אנושית). מקובל להפריד בין שני סוגי בידוד רבייתי היכולים להיווצר: בידוד פרה-זיגוטי ובתר-זיגוטי (זיגוטה הוא השלב הראשון, החד-תאי, בהתפתחות אורגניזם). בידוד פרה-זיגוטי פועל לפני הרבייה וכולל, מלבד מחסומים פיזיים, גם הבדלים מכניים (כמו אי התאמת אברי המין), פיזיולוגיים (כמו למשל אי יכולת הזרעון לפעול בסביבה הכימית הפנימית של הנקבה) והתנהגותיים (כמו טקסי חיזור שונים, מקומם, או זמנם). בידוד בתר-זיגוטי פועל אחרי השלב הזיגוטי וכולל למשל התפתחות עוברים בני כלאיים המתים בשלבים מוקדמים של ההתפתחות בטרם הצליחו להתרבות, עוברים עקרים, או עוברים חלשים שאינם מצליחים לעמוד בתחרות בין המינים. מוות או חולשה של בני כלאיים מובילה להעדפת הברירה טבעית כנגד זיווגים כאלה. העדפה נגדית שכזאת יכולה להוביל לאבולוציה של מנגנונים פיזיולוגים או התנהגותיים אשר פועלים כנגד זיווגים של חלקי האוכלוסייה המופרדים לאחר שהופגשו. תהליך כזה של הגברת הבידוד הרבייתי לאחר שכבר החל נקרא תִּגְבּוּר (reinforcement), ולמרות מיעוט העדויות וחילוקי דעות אקדמיים לגביו הוא מקובל כיום לרוב כאפשרי.
עדויות לספציאציה אלופטרית
ספציאציה אלופטרית הוא תהליך דינאמי, בדרך כלל ארוך טווח ולכן קשה לצפות בו מתחילתו ועד סופו. בכל זאת התחום עשיר בעבודות מחקר ובעדויות מהטבע והמעבדה. הראשון לסכם עדויות ומחקרים אלה היה הביולוג ארנסט מאייר בשנת 1942 ואחר כך שוב בשנת 1963. מאז נוספו ראיות מתחום הפילוגנטיקה היכולות להצביע על אילן יוחסין גנטי משותף למינים דומים המופרדים על ידי חסם כלשהו. טכניקות של שעון מולקולרי יכולות להעריך את זמן הפיצול בין המינים ולהתאימו לזמן היווצרות החסם הגאוגרפי, כפי שהוא משוער בשיטות מחקר גאולוגיות.
קיימות ראיות רבות בנפרד לכל אחד מהשלבים של ספציאציה אלופטרית - כלומר להיווצרות מחסומים פיזיים, להצטברות של הבדלים גנטיים באוכלוסיות מבודדות, ולבידוד רבייתי הנובע מכך. ישנם גם כאמור מקרים רבים של ראיות לתהליך כולו, למשל במקרה של מצר פנמה. על פי ראיות גאולוגיות מסתבר שהמצר נסגר סופית בערך לפני כ-2.7 עד 3.5 מיליוני שנים (למרות שיש גם השערות לגבי "גשר" זמני מוקדם יותר בין היבשות ועל תהליך מורכב של היווצרות המצר של היום). סגירת המצר בכל אופן לא הייתה פתאומית אלא הייתה תהליך דינאמי של ירידת פני הים במשך מיליוני שנים.
סגירת המצר מן הסתם חצתה אוכלוסיות קיימות של בעלי חיים ימיים משני צדדיו. מחקר על חסילונים נוֹקְשִׁים מסוג אלפאוס הוביל לעדויות ישירות לספציאציה אלופטרית. בדיקות פילוגנטיות הראו קרבה בין 15 זוגות של מינים אחים של אלפאוס משני צידי מצר פנמה. בעזרת טכניקות שעון מולקולרי הסתבר שההפרדות לזוגות התרחשו לפני כ-3 עד-18 מיליון שנים.
הזוגות שהתפצלו מאוחר יותר שוכנים במים רדודים עם צמחיית מנגרובים, בעוד שהזוגות שהתפצלו בתקופות קדומות יותר שוכנים במים עמוקים - הבדל המרמז על סגירה הדרגתית של המצר. חיזוק נוסף להתרחשות של ספציאציה אלופטרית במקרה זה התקבל בבדיקות מעבדה שהראו בידוד רבייתי כמעט מוחלט בין הזוגות התואמים. דפוסים דומים של בידוד רבייתי בין זוגות מינים דומים משני צידי המצר התגלו גם בבעלי חיים אחרים, כולל כמה מינים של קיפודי ים ודגים.
ראיות נוספות קיימות לספציאציה אלופטרית כתוצאה מהגירה מקרית של קבוצה מהאוכלוסייה לאזורים מבודדים כמו איים, או פסגות הרים גבוהים. כאשר שרשרת איים קרובה לייבשה (כמו איי קי בפלורידה) כמעט ולא נוצרים מינים נפרדים כיוון שזרימת גנים ממשיכה כמעט ללא הפרעה עם המינים המקוריים שביבשה. באיים מרוחקים מהיבשה מתפתחים מינים חדשים (כמו מיני הפרושים הרבים שבאיי הוואי, או הגלאפגוס) עם בידוד רבייתי בינם לבין המינים הדומים ביבשות הסובבות.
האזור הדרומי (ברזיל)
אזור דרום ברזיל (בפורטוגזית: Região Sul do Brasil) הוא אחד מחמשת האזורים בברזיל. אזור דרום ברזיל כולל את המדינות פרנה, ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה. האזור משתרע על פני 576,409.6 קמ"ר, והוא האזור הקטן ביותר בשטחו בברזיל, ומשתרע על פני כ-6.76% משטחה של ברזיל.
אזור דרום ברזיל גובל באורוגוואי, ארגנטינה ופרגוואי, וכמו גם באזורי מרכז-מערב ברזיל, אזור דרום-מזרח ברזיל, והאוקיינוס האטלנטי. האזור מאופיין בשיעור פשיעה נמוכים באופן מהותי מיתר האזורים בברזיל.
אקלים
האקלים באזור דרום ברזיל הוא אקלים סובטרופי או ממוזג. הטמפרטורות הממוצעות השנתיות נעות בין 12 מעלות צלזיוס ו-22 מעלות צלזיוס. שלג יורד ברכסי ההרים.
מאפיינים
אזור דרום ברזיל מכיל בחלקו הגדול אזורים עירוניים. האזור מאופיין ברמת חיים גבוהה יחסית, עם מדד הפיתוח האנושי הגבוה ביותר בברזיל (0.859 נכון ל-2007), וההכנסה השנייה בגובהה לנפש בברזיל (13.396 דולרים).
אלויס ברונר
במלחמת העולם השנייה
ברונר נודע בעונשים שהטיל. יהודים שהובאו למחנה שבו שירת והואשמו בכך שהם קומוניסטים, נמסרו ל"טיפול מיוחד": הם אולצו לרוץ שעות במחנה ולהשליך את עצמם לתוך בוץ. כשכבר לא היו מסוגלים לזוז הוכו עד שהתמוטטו. אחד משוטרי האס-אס רוצץ את גולגולתו של אחד מהם ומוחו הותז. במקרה אחר אילץ תשעה יהודים, ובהם זקן היהודים במחנה, לעמוד דום, ערומים, בלילה קר של נובמבר, משמונה בערב עד שמונה בבוקר. כל אותה עת הכו אותם שוטרי האס-אס. בשמונה בבוקר הורשו המעונים ללבוש מכנסיים, אבל צוו להמשיך לעמוד ללא נוע שלוש שעות נוספות. ביוני 1943 נשלח ברונר לצרפת כדי לפקד על מחנה המעבר דראנסי ליד פריז ולנהל את הגסטפו בצרפת. תוך שנה וחודשיים, ברונר שלח מהמחנה כ-24,000 יהודים צרפתים, ובהם 345 ילדים, למותם באושוויץ. בניצה שבדרום צרפת הקים מפקדה מיוחדת לגילוי יהודים מסתתרים. מאות סוכנים צרפתים עבדו למענו תמורת תשלום, והסגירו יהודים תמורת 100 פרנק ליהודי.
מראשית 1944, כבר נכלל השם אלויס ברונר ברשימת הפושעים הנאציים המבוקשים באירופה. השירות החשאי של צרפת ביקש לעצור אותו אחרי שחרור פריז, אבל הוא הצליח להימלט. בדצמבר 1945 הופיע שמו ברשימת פושעי המלחמה באוסטריה. מאוחר יותר הוצאו נגדו צווי חיפוש רשמיים על ידי ישראל, יוון, צ'כוסלובקיה, אוסטריה וצרפת. נטען שהרשויות לא טרחו לחפש אחריו מפני שבטעות בלבלו בינו ובין אחיו שנידון למוות ב-1946 בווינה וחשבו שהם אותו אדם.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בתום המלחמה הגיע ברונר למינכן ועבד כנהג עבור מנהלת הכיבוש האמריקאית. משנת 1947 ועד 1954 עבד במכרה באסן. בעזרת איש האס אס גאורג פישר (השניים שירתו יחד בפריז), שנתן לו את דרכונו, נמלט ברונר מגרמניה והגיע באביב 1954 לסוריה. בעזרת איש המודיעין המערב-גרמני, ריינהרד גהלן, התמנה ברונר ליועץ לענייני מודיעין של השירות החשאי הסורי ובמיוחד של נאצר בימי קע"ם. לפי מקור אחר, הועסק כמנהל בית חרושת אמריקאי למשקאות קלים, בשם הבדוי "גאורג פישר". בשנת 1960, בעקבות פרסום זהותו האמיתית, עבר לעבוד בחברת יצוא סורית.
בספטמבר 1961 ברונר איבד עין אחת ומספר אצבעות, כתוצאה מפיצוץ מעטפות נפץ שנשלחו על ידי המוסד הישראלי. גרמניה ומדינות אחרות דרשו את הסגרתו, אך סוריה סירבה להיענות לדרישה. במהלך משפט אייכמן פנה ברונר לפרקליטו של אייכמן, רוברט סרווציוס, והציע לו את עזרתו "לְהָזֵם את שקרי התביעה". סרווציוס שלח אדם לסוריה שגבה מברונר עדות, אולם הפרקליט החליט שלא לעשות שימוש בעדותו של ברונר.
באותו עשור נשפט פעמיים בהיעדרו, הורשע ונידון למוות.
ב-1980 נעשה ניסיון נוסף של המוסד לחסל את ברונר. נשלחה אליו מעטפת נפץ נוספת, וברונר נכווה קשות ואיבד כמה מאצבעות ידיו כאשר פתח אותה.
באוגוסט 1987 הוצא נגדו צו מעצר בינלאומי של האינטרפול. במרץ 2001 נשפט שוב בהיעדרו בצרפת, הורשע בביצוע פשעים נגד האנושות ונידון למאסר עולם.
בשנת 1988 פורסם בצרפת שברונר היה סוכן של גרמניה המערבית בשנות ה-60. ביולי 2011 אישרה סוכנות הביון הגרמנית כי השמידה בשנות ה-90 ראיות הקשורות לברונר. בתקשורת הובאה הערכה כי ברונר היה סוכן גרמני לאחר מלחמת העולם השנייה ולכן זכה להגנה. אתר האינטרנט של השבועון "דר שפיגל" דיווח בנובמבר 2011 כי סוכנות הביון של גרמניה השמידה בשנות ה-90 את תיק המסמכים הקשורים לברונר, ובו 581 עמודים. על פי הדיווח התיק נגרס כולו, עניין המעלה חשד כי ברונר עבד בשירות המודיעין הגרמני אחרי מלחמת העולם השנייה וזכה להגנה של בכירים בגרמניה. שני עיתונאים צרפתים אספו מידע משלושה שומרים של ברונר, ששירתו בעבר בשירות החשאי הסורי, ופרסמו את ממצאיהם ב-2017 במגזין Revue XXI. לפי תחקיר זה (צייד הנאצים סרז' קלרספלד טען שהתחקיר "אמין מאוד") נדרש ברונר החל מ-1989 להישאר בדירתו ברובע הדיפלומטים של דמשק "מסיבות ביטחוניות". בסוף שנות ה-90, הועבר למרתף שבו מת בסוף שנת 2001, בגיל 89. עומאר, אחד משומריו, סיפר כי ברונר נקבר בחשאי בבית העלמין אל-אפיף בדצמבר 2001.
בשנת 2014, ממידע חדש שהגיע לידי צייד הנאצים אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל, עלה שהוא מת מזקנה ב-2009 או ב–2010 בסוריה ונקבר שם.
מלחמת קוסובו
מלחמת קוסובו הוא השם שניתן לשני עימותים מזוינים שהתחוללו בזה אחר זה, ובתקופה מסוימת במקביל, בחבל קוסובו שבסרביה.
הרקע למלחמה
קוסובו היא חבל ארץ בלקני אשר לאורך ההיסטוריה ישבו בו שני עמים, הסרבים והאלבנים כשיחס האוכלוסייה השתנה עם הזמן לאור תמורות גאו-פוליטיות אך במאות השנים האחרונות כלל רוב אלבני מובהק. החל משנת 1945 עת שוחררה יוגוסלביה בידי צבא הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו, חולקה המדינה לרפובליקות סוציאליסטיות לאומיות הכפופות לשלטון היוגוסלבי הקמוניסטי המרכזי. במסגרת חלוקה זו נכללה קוסובו ברפובליקה הסוציאליסטית של סרביה אך לאור מבנה אוכלוסייתה זכתה לאוטונומיה מהשלטון בבלגרד שסמכויותיה הורחבו עם השנים. לאחר מותו של טיטו התחזק כוחן של הרפובליקות ושליטיהן החלו לנכס לעצמן יותר ויותר סמכויות מהשלטון המרכזי. מגמה זו של החלשות השלטון היוגוסלבי המרכזי הובילה להיחלשות הזהות הלאומית היוגוסלבית האזרחית, ולהתחזקות הרגשות הלאומניים האתניים בקרב רבים מתושבי החבל, הן הסרבים והן האלבנים, מה שהוביל במספר מקרים להתנגשויות אלימות הדדיות בקרב צעירים רדיקליים בני שני העמים, שליבו את המתחים בין האוכלוסיות.
ב-1989 עלה לשלטון ברפובליקה של סרביה סלובודן מילושביץ' שלא הסתפק רק בניכוס סמכויות מהשלטון המרכזי אלא גם שאף לרדד עד למינימום האפשרי את הסמכויות של המחוזות האוטונומיים של סרביה, כדי שזו תהפוך למדינה ריכוזית תחת הממשל בבלגרד. כחלק ממדיניות זו ביטל מילושביץ' את המעמד האוטונומי של חבל קוסובו ובכך שלל מהאלבנים את האוטונומיה שניתנה להם תחת שלטון טיטו. לצד ביטול האוטונומיה, פעל מילושביץ לחזק את ההרכב הדמוגרפי הסרבי של האזור תוך כדי דחיקת האלבנים. במהלך שנות ה-90, עשרות אלפי אלבנים פוטרו ממקומות עבודתם לרבות במוסדות החינוך והבריאות, בעוד שמנגד השלטון בבלגרד דאג ליישב פליטים סרבים מקרואטיה ובוסניה ולספק להם מקומות עבודה במקום, מה שהוביל לעלייה דרסטית בהיקף האבטלה של האלבנים. במקביל השלטונות פעלו להגביל את השימוש בשפה האלבנית במרחב הציבורי ועיתונים, מסגרות חינוך ותרבות בשפה האלבנית נסגרו. כתוצאה מכך החלו אלבנים רבים להגר מהמדינה ולזכות למעמד פליט, כשארגוני זכויות אדם בעולם מביעים מחאה על המדיניות של השלטונות שאותה הם הגדירו כרדיפה על בסיס מוצא אתני. עוד טענו אותם הארגונים שמאז עליית מילושביץ הפכה קוסובו ל"מדינת משטרה" וכי שיטור יתר מופנה בצורה קיצונית כנגד האוכלוסייה האלבנית בחבל.
תחילה מחו האלבנים בדרכים לא אלימות בהובלת הליגה הדמוקרטית של קוסובו (LDK) בהנגת איברהים רוגובה מתוך ציפייה שלחץ בינלאומי יאלץ את מילושביץ' להשיב לחבל את האוטונומיה שלו תחת ערבויות בינלאומיות לשימורה. אך משהדבר לא קרה, החלו צעירים אלבנים רבים להעביר את תמיכתם מה-LDK המתון אל הארגון הרדיקלי יותר, בעל הצביון המיליטנטי והלאומני, הצבא לשחרור קוסובו (KLA), שדגל במאבק אלים ומזוין נגד השלטונות ובדרישה בלתי מתפשרת לעצמאות מלאה של קוסובו משלטון סרביה. מגמה זו הגיעה לשיאה לאחר חתימת הסכם דייטון שנחתם בשנת 1995 בתיווך מערבי וסיים את מלחמת האזרחים בבוסניה, והעניק למיעוט הסרבי שם אוטונומיה נרחבת. האלבנים קיוו שאותו התקדים שיושם בבוסניה כלפי המיעוט הסרבי ייושם בקוסובו כלפי המיעוט האלבני, אך מדינות המערב נמנעו מלהפעיל על מילושביץ כל לחץ בנושא, ובכך ראו אלבנים רבים כיצד צד הפועל בצורה מזוינת (הסרבים בבוסניה) משיג את מטרותיו בעוד שהצד שלהם שפעל עד אז בצורה לא אלימה זוכה להתעלמות. משלב זה הפך ה-KLA לארגון המרכזי ועל אף שרוגובה המשיך להיתפס ברחוב האלבני כמנהיג לאומי, מעמדו מעתה היה סמלי בלבד ועיקר הכוח עבר לאנשי ה-KLA.
מהלך המלחמה
ב-1995 החל הצבא לשחרור קוסובו (KLA) במאבק חמוש נגד השלטונות היוגוסלביים ונגד המיעוטים הלא-אלבניים בחבל. בשלב זה הייתה לאלבנים שליטה רופפת בחלק ניכר משטח המחוז, תוך ניצול העובדה שצבא יוגוסלביה שקע בשנות התשעים במלחמות בבוסניה ובקרואטיה. המאבק הסלים ב-1998, כששני הצדדים מבצעים פשעי מלחמה. האלבנים פנו להתערבות בינלאומית בטענה שמבוצע בהם רצח עם, בעוד שהסרבים טענו בתגובה כי הם פועלים בצורה לגיטימית להשיב את הריבונות שלהם על החבל. וועדת חקירה של האו"ם משנת 2001 קבעה כי קמפיין הדיכוי הסרבי כלל "פשעים נגד האנושות" ובתוכם: מסע טרור שיטתי הכולל רציחות, אונס, הצתות ומעשי התעללויות חמורים אך מנגד שלל את הטענה שנעשה רצח עם. ה-KLA, שנחשב ביוגוסלביה כארגון טרור, אך לא הוכר רשמית ככזה על ידי ממשלות מערביות, זכה למימון וסיוע בנשק מאלבנים תושבי אלבניה ומן הפזורה של יוצאי קוסובו במערב. התמוטטות המשטר באלבניה ב-1997 אפשרה לארגון להתחזק באמצעות נשק רב שנלקח מבסיסי הצבא האלבני. מקור הכנסה נוסף של הארגון היה סחר בסמים וסחר בנשים.
ב-1999, בתגובה להחמרה בלחימה בחבל, הציבו כוחות נאט"ו אולטימטום ליוגוסלביה (שבשלב זה כללה רק את סרביה ומונטנגרו) להוציא את כוחותיהם ממנו. סמוך למועד פקיעת האולטימטום, החלו הסרבים בגירושם הכפוי של אלבנים מהחבל ובהרס נרחב באזורי השליטה של ה-KLA. עם פקיעתו פתחו כוחות נאט"ו בהתקפה אווירית על מטרות צבאיות ואזרחיות ברחבי סרביה, בעוד יוגוסלביה מאיצה את גירושם של האלבנים, ש-700 אלף מהם הפכו לפליטים, ורבבות סרבים תושבי קוסובו נאלצים אף הם לעזוב את בתיהם מפחד ההפצצות ותגובת הנגד של האלבנים. במהלך התקופה שבין 24 במרץ ו-10 במאי 1999, במקביל לתקיפות של נאט"ו על מטרות יוגוסלביות, נמשכה הלחימה בין ארגוני הגרילה האלבניים ובין הכוחות היוגוסלביים. ב-11 ביוני, כעבור כעשרה שבועות של הפצצות, נעתר סלובודן מילושביץ' לדרישה להוציא את כוחות יוגוסלביה מן החבל, והוא נמסר לניהולו של כוח צבאי של נאט"ו, "כוח קוסובו" (KFOR).
הפליטים האלבנים מקוסובו התרכזו במחנות פליטים עצומים שהוקמו במקדוניה השכנה. ישראל פתחה במבצע סיוע נרחב לפליטים, בין היתר בהשפעת המראות הקשים של רכבות המסיעות אלפי פליטים מבתיהם השרופים. צה"ל הקים בית חולים שדה במחנה הפליטים Brazda, אשר השתלב עם יחידות רפואה של כוחות נאט"ו וארגוני מתנדבים שפעלו באזור. הסוכנות היהודית, בסיוע התנועה הקיבוצית, ארגנה מבצע תרומות נרחב ומתוקשר בישראל ובעולם, ושיגרה רכבת אווירית של מטוסים עם סיוע אזרחי שכלל מזון, מים, אוהלים וציוד הומניטרי אחר. המטוס האחרון הביא עמו לארץ כ-100 פליטים מקוסובו, שהשתכנו בבי"ס שדה מעגן מיכאל.
עם תום המלחמה הפך החבל לטריטוריה אוטונומית בחסות האו"ם, אם כי נשמר הקשר הפורמלי בינה לבין סרביה. רוב הפליטים האלבנים תושבי קוסובו חזרו לבתיהם, ונבנו בהדרגה מוסדות שלטון עצמי, שבהם השתתפו בעיקר נציגי הרוב האלבני. בעקבות המלחמה אולצו עשרות אלפי סרבים ובני מיעוטים אחרים לעזוב את בתיהם והפכו פליטים (מספר העוזבים מיוני עד אוגוסט 1999 הוערך ב-164 אלף). חלקם עקרו לסרביה גופא, ואחרים עברו למובלעות בתוך קוסובו עצמה, שם הגנו עליהם כוחות האו"ם. התושבים הלא-אלבנים שביקשו לשוב לבתיהם נתקלו באלימות ובאפליה, ורק מעטים הצליחו בכך.
ב-2014 קבע תובע מטעם האיחוד האירופי כי בכירים ב-KLA ביצעו פשעי מלחמה חמורים לאחר השתלטותם על קוסובו, ובכלל זה טיהור אתני של סרבים וצוענים.
ניהול המלחמה מצד כוחות נאט"ו מהווה דוגמה למהפך המחשבתי שנקרא Revolution in Military Affairs, או RMA, שבבסיסו ניצבה הגדרה של המלחמה כ"מבצע לוגיסטי להשמדת מטרות", כלומר הכרעה חדה בקרב באמצעות מאמץ האש האווירי בלבד, ללא תמרון יבשתי.
טמרלאן טמנוב
קריירה
טמנוב התחרה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 2000, 2004 ו-2008. בסידני 2000 הוא זכה במדליית הארד ובאתונה 2004 זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
טמנוב מחזיק בארבע מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות כסף (2005 ו-2007) ושתי מדליות ארד (1997 ו-2003). באליפויות אירופה הוא זכה בעשר מדליות. שבע מדליות זהב (1998, 1999, 2001, 2002, 2003, 2005 ו-2008), מדליית כסף (2000) ושתי מדליות ארד (2004 ו-2006).
במהלך הקריירה טמנוב זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורנירי טוקיו ופריז היוקרתיים. כמו כן הוא התחרה שש פעמים באליפות רוסיה ובכולן זכה במדליית הזהב.
השלטון הישראלי בסיני
השלטון הישראלי בסיני ארך כ-15 שנה, ובתקופתו הוקמו כעשרים התנחלויות בדרום סיני, לאורכו של מפרץ עקבה ובחבל ימית בצפון-מזרח סיני.
רקע ומלחמת סיני
מאז הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 שימש חצי האי סיני כאזור החיץ שבין ישראל למצרים. בזמן מלחמת העצמאות כוחות מצריים עברו דרך סיני בדרכם לפלוש לתחומי ישראל. בהמשך המלחמה פלשו כוחות ישראליים לפינה הצפונית מזרחית של סיני, אך נסוגו לאחר זמן קצר, בעקבות לחץ בריטי ואמריקאי. תחת הסכם שביתת הנשק של 1949, סיני, יחד עם רצועת עזה, נותרו תחת שלטון מצרי, אף על פי שחלקים ממנה נותרו ללא כוח צבאי.
בשנת 1956, מצרים השתמשה בשליטתה על סיני כדי לכפות הסגר ימי על נמל אילת הישראלי. בעקבות זאת, ישראל, בתיאום עם בריטניה וצרפת שבקשו להשתלט מחדש על תעלת סואץ, פתחו במלחמת סיני. במהלך המלחמה, שנמשכה שישה ימים בלבד, פלש צה"ל לסיני, וכבש את רוב חצי האי יחד עם חבל עזה. ישראל הקימה בסיני ובחבל עזה שתי היאחזויות נח"ל (נח"ל תרשיש ונח"ל רפיח), אך נאלצה לסגת משם לאחר כחודשיים, בעקבות לחצים של ברית המועצות וארצות הברית.
מלחמת ששת הימים
במאי 1967, לאחר מספר התגרויות מצריות בישראל, החלה מצרים בתיאומים צבאיים עם מדינות ערב אחרות לקראת מתקפה על ישראל. ישראל בתגובה פתחה במכה מקדימה נגד מצרים (מבצע מוקד), ירדן וסוריה במה שנודע מאוחר יותר כמלחמת ששת הימים. במלחמה זו הובס הצבא המצרי וישראל כבשה את כל חצי האי סיני. תעלת סואץ, שגדתה המזרחית עברה לשליטת ישראל, נסגרה. צה"ל הקים מנגנון מנהל אזרחי כדי לנהל את חיי התושבים במקום.
ההתנחלויות
ההתנחלויות בסיני חולקו לשני אזורים עיקריים; אזור "חבל ימית" בצפון-מזרח סיני, ואזור "מרחב שלמה" בדרום סיני, לאורכו של מפרץ אילת.
צפון-מזרח סיני
היישוב הראשון באזור, שדות, קם בשנת 1971 ואחריו הוקמו עוד יישובים נוספים: ימית, עצמונה, נתיב העשרה, שדות, דקלה, פריאל, פרי גן, תלמי יוסף, אוגדה, ניר אברהם, נאות סיני, חרובית, חצר אדר, סופה, אבשלום, חולית. האזור נקרא בשם "חבל ימית" על שם היישוב ימית בו התגוררו כ-3,000 איש.
באזור חבל ימית הוקם שדה התעופה הצבאי איתם אשר לצידו שכנו מבני קבע עבור חיילי ומפקדי הבסיס, בו גרו עם משפחותיהם, מבנים שקיבלו את השם "מחנה נורית".
דרום סיני
ההתיישבות הישראלית הראשונה באזור הייתה אופירה ולאחריה הוקמו עוד מספר יישובים: נביעות, די זהב, זהרון ושלהבת והוא היווה יעד תיירותי מבוקש לישראלים. אם בתיירות חופים לאורך מפרץ אילת ואם בטיולים לאזור ההר הגבוה שם גם הוקם בית ספר שדה ליד מנזר סנטה קתרינה.
בסמוך לשארם א-שייח הוקם בסיס של חיל הים הישראלי ששימש את זירת ים סוף של החיל, ובסיס "אופיר" של חיל האוויר הישראלי. כן הופעלו שדות תעופה בא-טור ובסנטה קתרינה, אשר שימשו את הצבא ואת הטיסות הפנים ארציות, לצורכי תיור.
הממשל הצבאי
מפקדת אזור מרחב שלמה שכנה באופירה, ליד מפקדת כוחות צה"ל – מפקדת מרש"ל (מרחב שלמה). מפקד האזור, המושל הצבאי, חלש על הגזרה באמצעות מספר "נציגויות", ששכנו בשטח. הנציגויות שהיו בנביעות, דהב, א-טור, אבו רודס וסנטה קתרינה, אוישו בקציני ונגדי ממשל צבאי וכוחות ביטחון שוטף. מפקדי הנציגויות היו בפועל מפקדי הכוחות של צה"ל בשטח. היחידה של הממשל הצבאי נקראה מפקדת אד"ס (אזור דרום סיני) ובראשה עמד קצין בדרגת סא"ל. ליד הממשל הצבאי היה גוף מנהל אזרחי שטיפל בפיתוח משאבים ותשתיות לרווחת התושבים המקומיים.
עימותים ותקריות
מסוף מלחמת ששת הימים ועד 7 באוגוסט 1970 התקיימה משני צידיה של תעלת סואץ מלחמת ההתשה בין ישראל למצרים, שבמהלכה נהרגו 367 ישראלים. מצרים ספגה אלפי הרוגים, ערי התעלה ובתי הזיקוק בעיר סואץ הוחרבו, ומאות אלפי פליטים זרמו לקהיר.
במהלך שנות השליטה הישראלית בסיני לא היו עימותים משמעותיים בין צה"ל לאוכלוסייה המקומית.
בשנת 1973 ניסתה מצרים להחזיר את שליטתה בסיני במלחמת יום הכיפורים. כוחות מצריים תקפו את צה"ל והצליחו להשתלט על הגדה המזרחית של תעלת סואץ. ישראל בתגובה כיתרה חלק מהכוחות הללו וכבשה חלקים מהגדה המערבית של התעלה. כחלק מהסכמי הפרדת הכוחות, ישראל הסיגה את כוחותיה אל מעבר לקו התעלה ואפשרה את פתיחתה המחודשת של תעלת סואץ.
הסכם הביניים
בשנת 1975 נחתם בין ישראל למצרים הסכם הביניים, אשר אשרר את מחויבות שתי המדינות להמשך הפסקת האש ולפתרון הסכסוך בדרכי שלום. כמו כן, נקבע כי ישראל תיסוג מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם. רצועה זו כללה את מעברי המיתלה והגידי במערב סיני. המצרים התקדמו אל הקו הישראלי הקודם, כעשרה קילומטרים מזרחה. השטח ממנו נסוגה ישראל הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם. כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט הישראלים בסיני, כולל אבו רודס (והיישוב "שלהבת" שהיה ממוקם שם) ובליים. רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז, ונקבעו הסדרי שימוש משותף של ישראל ומצרים בכביש המקביל למפרץ.
הסכם השלום
המאבק על סיני הגיע לסיומו עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979. במסגרתו הסכימה ישראל להעביר את השליטה בכל סיני לידי המצרים. ישראל נסוגה מסיני במספר שלבים, שהסתיימו בשנת 1982. נסיגתה של ישראל לוותה בהריסתם של בסיסי צה"ל ושל היישובים הישראלים.
בתל הנרי סטרוסברג
בתל הנרי סטרוסברג (באנגלית: Bethel Henry Strousberg; 20 בנובמבר 1823 - 31 במאי 1884) היה תעשיין ויזם בינלאומי ממוצא יהודי, מי שכונה בארצות הגרמניות "מלך מסילות הברזל", הדמות המרכזית בפרשת סטרוסברג, בעל ארמון סטרוסברג.
ביוגרפיה
בתקופה בה עסקיו פרחו בנה לעצמו את ארמון סטרוסברג בברלין, אך לאחר שעסקיו כשלו נאלץ למכור אותו.
סנאד לוליץ'
סנאד לוליץ' (בבוסנית: Senad Lulić; נולד ב-18 בינואר 1986) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
לוליץ' נולד במוסטאר שברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובעקבות מלחמת יוגוסלביה הגרה משפחתו לשווייץ. הוא התחיל את הקריירה שלו בצ'ור 93 ובשנת עבר לAC בלינצונה איתה עלה לליגת העל השווייצרית. ביולי, עבר לגראסהופרס ציריך בה שיחק שתי עונות ולאחר מכן עבר ליאנג בויז ברן. בעונתו היחידה במועדון הוא הבקיע 9 שערים ב-40 משחקים בכל המסגרות, דבר שמשך את עיניהן של מועדונים כמו:הרטה ברלין, ורדר ברמן ולאציו.
ב-16 ביוני 2011 לוליץ' חתם על חוזה לחמש שנים בלאציו תמורת תשלום שלא פורסם. ב-9 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד מילאן. ביוני נבחר במקום השלישי בתואר "השחקן הבוסני של העונה" אחרי אדין דז'קו ממנצ'סטר סיטי ומיראלם פיאניץ' מרומא. ב-26 במאי 2013, הוא הבקיע את השער היחיד בגמר הגביע וזכה בתואר ראשון בקריירה שלו.
קריירה בינלאומית
לוליץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה ב-1 ביוני 2008 נגד. באוגוסט, זומן בפעם השנייה בקריירה. לאחר שגילה יכולת טובה בלאציו, קיבל לוליץ' את חולצת ההרכב הראשון בנבחרת. ב-7 ביוני 2013 הבקיע לוליץ' את שער הבכורה של בנבחרת בניצחון 0–5 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. לוליץ' העפיל עם הנבחרת לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2014.
פרנק ווגל
ראשית חייו
ווגל שיחק כרכז במכללת חואניטה מפנסילבניה. בשנת 1994 עבר לאוניברסיטת קנטקי, שיחק בקבוצה המשנית של האוניברסיטה וסיים תואר ראשון בביולוגיה. לאחר הלימודים עבד בצוות האימון של קבוצת הכדורסל הראשית.
אלידע בר-שאול
אלידע בר-שאול (נולד בה'תשל"ב) הוא איש ידיעת הארץ, מורה דרך ומחבר ספרי עיון היסטוריים.
פרנק ווגל
השנים הראשונות
ווגל החל לעבוד בבוסטון סלטיקס ב-1997 כאנליסט וידאו ראשי. ב-2001 קודם לעוזר מאמן וב-2004 עבר לשמש עוזר מאמן בפילדלפיה 76'. ב-2005 מונה לסקאוט בלוס אנג'לס לייקרס וב-2006 לסקאוט בוושינגטון ויזארדס. ב-2007 מונה לעוזר מאמן באינדיאנה פייסרס.
אלידע בר-שאול
ביוגרפיה
אלידע בר-שאול נולד בירושלים בשנת ה'תשל"ב, וגדל ברחובות, שם כיהן סבו, הרב אלימלך בר-שאול, כרב ראשי. הוא גדל בשכונת פא"י ברחובות למשפחה שחיה על התפר שבין העולם הדתי לחרדי.
למד בתלמוד תורה הרא"ם, בישיבת שעלבים ובישיבת "הכותל". במקביל השקיע את זמנו בקריאת ספרי היסטוריה.
פרנק ווגל
אינדיאנה פייסרס
ב-2011, לאחר שג'ים אובריאן פוטר מתפקידו, ווגל מונה כמאמן זמני של הפייסרס. הוא הוביל את הפייסרס לפלייאוף בפעם הראשונה מאז 2006. ווגל הוכרז באופן רשמי כמאמן ראשי ב-6 ביולי 2011, לאחר ששחקנים ביקשו מהמנהל המקצועי לארי בירד למנותו לתפקיד. הישג השיא של הקבוצה תחת ווגל היה העפלה לגמר המזרח בעונות ו-, בהן הפסידה למיאמי היט. ב-6 במאי 2016, למרות שהקבוצה הגיעה לשלב הפלייאוף, הודיעה הנהלת הקבוצה כי חוזהו של ווגל לא יוארך ומאמן אחר ימונה במקומו.
אלידע בר-שאול
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה למד הדרכת טיולים בקורס של החברה להגנת הטבע, והחל להדריך בבית ספר שדה עפרה. באותם ימים החל להתוודע לסיפורי מורשת קרב, שלימים יהפכו להיות דומיננטיים בהדרכותיו ובהרצאותיו הרבות. לאחר מכן, עבר להדריך בבית ספר שדה שער הגיא, שם העמיק את ידיעותיו במורשת קרב בשל ההקשר ההיסטורי המובהק למקום. באותם ימים הכיר את אשתו איילה, שהדריכה גם היא בבית ספר שדה.
פרנק ווגל
אורלנדו מג'יק
בעונות ו- אימן את אורלנדו מג'יק, אשר רשמה תחתיו מאזן מצטבר של 54 ניצחונות ו-110 הפסדים.
אלידע בר-שאול
ביוגרפיה
לאחר 6 שנים שבהן הדריך במסגרת בתי הספר הללו, שימש פרק זמן קצר כרכז הדרכה במדרשה למורשת הציונות במזכרת בתיה, מדרשה שהוקמה בשליחות הרב משה צבי נריה. במהרה גילה שאין התפקיד מתאים לו, ומאז ועד היום הוא עוסק בהדרכת קבוצות באופן עצמאי, ובמחקר היסטורי.
פרנק ווגל
לוס אנג'לס לייקרס
במאי 2019 מונה למאמנה הראשי של לוס אנג'לס לייקרס, במקומו של לוק וולטון. בעונתו הראשונה עם הלייקרס הוליך אותה למקום הראשון באזור המערבי, עם מאזן ניצחונות 52–19, בהובלתם של השחקנים לברון ג'יימס ואנתוני דייוויס. בפלייאוף גברו הלייקרס על פורטלנד טרייל בלייזרס (4–1), יוסטון רוקטס (4–1), דנוור נאגטס (4–1) ומיאמי היט (4–2), בדרך לזכייתה ה-17 של הקבוצה באליפות ה-NBA.
אלידע בר-שאול
ביוגרפיה
הוא מבקש בהדרכותיו להיצמד לעדויות העולות מן השטח ולא מסתפק בספרים ובמדריכים כמקור מוסמך וודאי. בהדרכותיו מחבר בין דמויות היסטוריות מן העבר הרחוק לעת החדשה ומבקש להעלות על נס את אתוס הגבורה היהודית כסמל תרבותי בעל ערך היסטורי. נוסף על הנחלת הערכים של לאומיות וזיקה לארץ, הוא מחפש לעשות צדק עם אלה אשר ההיסטוריוגרפיה דאגה למחוק אותם מספרי ההיסטוריה, וכך הוא נוהג הן בהרצאותיו והן בספריו.
פרנק ווגל
לוס אנג'לס לייקרס
ב-11 באפריל 2022 פוטר ווגל לאחר סיום העונה הסדירה בה סיימו הלייקרס במקום ה-11 במערב ולא הצליחו להעפיל לפליי-אין עם מאזן 33–49 שלילי.
אלידע בר-שאול
ביוגרפיה
אלידע בר-שאול פרסם את מאמריו ואת הגיגיו בבמות שונות, ובהם עלון מעייני הישועה, שבו סקר דמויות ירושלמיות בטור שנקרא 'הפינה הירושלמית' ובעלון פנימה, שבו סקר דמויות נשים עלומות בהיסטוריה. האחרונה שבהן הפכה לימים לספר על פועלן של נשים, המבקש לעשות חסד עם נשים אשר חוללו היסטוריה אך נשכחו מהספרים.
בשנת 2014 כתב את הספר ימים כתיקונן: עשרים וארבעה מסעות חקר בעקבות נשים שחוללו היסטוריה. הספר מגולל את סיפורן של 26 נשים שמסרו את נפשן למען עם ישראל וסיפורן לא נודע ולא נחרת בהיסטוריה הישראלית והיהודית. בספרו כולל בר שאול לצד לוחמות שניהלו קרבות הרואיים שבהם מסרו את נפשן, גם רבניות, נשות חסד, סופרות ונשים אחרות שפעילותן הייתה באפיקים שאליהם יכולות נשים ונערות להתחבר ועימן להזדהות גם בימינו אלה.
בשנת 2017 יצא ספרו אדם מול שמים: מסכת חייו של סגן-אלוף אבי לניר בעל עיטור העוז: קורותיהן של משפחות: סיפורה של תקופה. הספר הוא סיפור תלת-דורי של משפחה ציונית מסועפת, אשר במרכזו ניצבת דמותו של סא"ל אבי לניר, מפקד טייסת 101 שנפל בשבי במלחמת יום הכיפורים, הוא עונה למוות בידי הסורים, ולאחר מותו הוענק לו עיטור העוז. בספר מוקדש חלק ניכר לתיאור מאבקי ההגנה ואצ"ל בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, שהתנהלו לפני לידתו ובמהלך ילדותו של אבי, שנולד ב-1940. הספר, בדומה להדרכותיו של בר-שאול, מבקש לעשות צדק היסטורי עם מי שנפלו בקרב ושמם טושטש מהזיכרון הקולקטיבי.
בשנת 2020 יצא ספרו גיבורים שלנו, שיחות עם אלידע בר שאול. בספר מתוארים גיבורי מערכות ישראל, ידועים ונשכחים.
עלות
עלות היסטורית לעומת עלות אלטרנטיבית
עלות היסטורית מייצגת את סך הכסף (או ערך כספי של נכסים) שהושקעו במהלך קניית נכס.
עלות אלטרנטיבית היא ערך החלופה הטובה ביותר שנזנחה כדי להשלים את האלטרנטיבה הנבחרת, אשר נשאף שתניב רווח גדול יותר. כלומר, השימוש הטוב ביותר באמצעים ומקורות שהושקעו עבור האפשרות הנבחרת. עלות זו מייצגת את החלופות שנזנחו.
כאשר מצוין "עלות" ללא סימוכין בתחום הכלכלה, מדובר לרוב בעלות אלטרנטיבית; ובתחום החשבונאות - מדובר בעלות היסטורית.
עלות ישירה, עקיפה, חברתית ונפשית
עלויות חברתיות הן סכומן של העלות הישרה והעלות העקיפה גם יחד. כלומר, אם מדובר במפעל תעשייתי, אזי העלות החברתית לייצור מוצרים במפעל זה היא פונקציית הייצור של המפעל ועוד העלויות העקיפות אשר אינן כלולות בפונקציית הייצור.
לדוגמה, מחיר הרכישה של מכונית מייצגת את העלות הישירה בהתאם לחישובי היצרן. עלויות עקיפות יכולות להיות זיהום אוויר הנגרם כתוצאה מייצור הרכב ומהשימוש בו. רווח ישיר של רכישת הרכב יהיה ההנאה מהשימוש בו, עלייה באיכות החיים כמו גם חיסכון לרוכש בעלויות אחרות. רווח עקיף הוא למשל שיפור התברואה הציבורית בכך שנמנעת הצפת הדרכים בגללי סוסים (כפי שהיה עד התחלת השימוש ברכב מנועי).
העלויות הנפשיות הן עלויות ספציפיות הגורמות למתח נפשי או לירידה באיכות החיים, בין אם אלו עלויות ישירות, עלויות עקיפות או שתיהן גם יחד.
המכונאי (2011)
המכונאי (באנגלית: The Mechanic) הוא סרט פעולה אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2011 בהשתתפות ג'ייסון סטיית'האם, בן פוסטר ודונלד סאת'רלנד, ובבימויו של סימון וסט. הסרט גרף בקופות $51,070,807. הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט בעל אותו השם משנת 1972 בכיכובם של צ'ארלס ברונסון בתור ארתור בישופ וז'אן מייקל-וינסנט בתור בנו של המנטור שארתור רצח.
עלילה
ארתור בישופ (ג'ייסון סטיית'האם), הוא "מכונאי", מתנקש בעל קודים קפדניים ביותר. לבישופ יכולת יוצאת דופן לחיסול "מטרות" שניתנו לו מראש, כאשר ל"קורבנותיו" אין יכולת התנגדות של ממש. לאחר שחברו הטוב, המנטור הארי (דונלד סאת'רלנד) נרצח, עומדת מולו מטרה אחת בלבד, לנקום את מות חברו הטוב, כאשר גם בנו של המנטור (בן פוסטר) מבקש להצטרף אל בישופ במסע הנקמה.
לואיס וירת
קורות חיים
וירת נולד למשפחה יהודית בכפר קטן בשם גמונדן במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה ב-28 באוגוסט 1897. בגיל 14 היגר לארצות הברית לגור עם דודו, שם סיים תיכון באומהה, נברסקה. הוא הגיע לאוניברסיטת שיקגו במטרה ללמוד רפואה, אבל בעקבות חשיפתו לסוציולוגים המובילים שם, רוברט פארק, ארנסט בורג'ס, אלביון סמול וויליאם תומאס, החליט לעבור למסלול הסוציולוגיה.
לאחר סיום לימודי התואר עבד מספר שנים כעובד סוציאלי בארגון "Burough of Personal Service" הנותן תמיכה סוציאלית למהגרים יהודים. לאחר מכן, חזר לאוניברסיטת שיקגו ללימודי סוציולוגיה והשלים תואר שני ודוקטורט (1926). נושא התזה שלו היה "הגטו: חקר על בידוד [חברתי]" בהנחיית רוברט פארק. באותה שנה גם החל את עבודתו כחבר סגל באוניברסיטה. בשנים 1928–1929 היה מרצה באוניברסיטת טוליין, לואיזיאנה, לאחר מכן שהה שנתיים באירופה כאסיסטנט מחקר. ב-1931 חזר לשיקגו, והתמנה לפרופסור חבר בגיל 34, שם נשאר ברציפות עד סוף ימיו.
וירת היה דמות מוכרת וידועה בעולם הסוציולוגיה העירונית והוא פעל בתפקידים מרובים, בהם: עורך משנה של כתב העת American Journal of Sociology, יועץ בוועדה ממשלתית לתכנון משאבים לאומיים (שפרסם דו"חות בנושא שימושי קרקע) וניהול תכנון בוועדות התכנון של מדינת אילינוי. בנוסף, השתתף בוועדה האמריקאית ליחסים בין גזעים ("Race Relations"), ובאוניברסיטת שיקגו היה יו"ר הוועד לחינוך ומחקר יחסים בין גזעים. בשנים 1947–1948 כיהן כנשיא ארגון הסוציולוגים האמריקאי (ASA). ב-1949 ייסד את ארגון הסוציולוגים הבינלאומי (ISA) וכיהן שם כנשיא.
ב־3 במאי 1952, לואיס וירת נפטר בגיל 55 מהתקף לב פתאומי, לאחר שנאם בכנס בבאפלו.
סוציולוגיה
וירת, היה תלמידם של רוברט פארק, אלביון סמול וארנסט בורגס, שהיוו את הקבוצה המרכזית של "אסכולת שיקגו". בכתביו, הדגיש את הצורך להפוך את הסוציולוגיה למדע מחקרי, המתבסס על מחקר כמותי ואיכותני. הוא סייג זאת בכך שטען שעל הדעות האישיות והנחות היסוד של החוקר להיות שקופים, מאחר שבכל מדע העוסק בחברה לא ניתן להגיע לאובייקטיביות מוחלטת. שיטת המחקר שלו כללה "טיפולוגיה", באמצעותה הוא ניסה לתאר טיפוסים של אנשים ושל חברות. בדרך זו הוא יצר הכללות שניתן באמצעותן להתחקות אחר תהליכים ותופעות של קבוצות שלמות. תרומה חשובה שלו לסוציולוגיה בארצות הברית הייתה חשיפתם של סוציולוגים גרמנים שטרם תורגמו לאנגלית (בזמנו) כמו מקס ובר ופרדיננד טניס.
עירוניות
וירת עסק רבות בחייו המקצועיים בנושא עירוניות ובשנת 1938 פרסם מאמר חדשני על תפיסות עירוניות בשם "אורבניות כאורח חיים". במאמר זה הוא מתאר את העיר כמרכז של היזמות והפיקוח של החברה, במובן כלכלי, פוליטי ותרבותי, כך שהשפעתה של העיר גדולה משמעותית מגודל האוכלוסייה שבה. הוא עסק בניסיון להגדיר את ה"עיר" באופן שיהיה מספיק כוללני כדי להכיל מגוון של ערים שונות, ועם זאת מספיק מצומצם על מנת להפריד אותה משאר סוגי ההתיישבות. הגדרתו לעיר היא: "יישוב קבע גדול וצפוף יחסית של פרטים הטרוגניים מבחינה חברתית".
כשוירת מסתכל על העיר בעיניים של סוציולוג, הוא מתייחס לעיר כאל מבנה של התאגדות חברתית ומתאר אותה ביחס לטיב הקשרים האנושיים שמתקיימים בה. לטענתו, עצם גודלן וצפיפותן של הערים המודרניות שינה את האנשים המודרניים ואת אופי הקשרים האנושיים שבניהם. על אף היותה של העיר הטרוגנית, וירת מציע כי הצפיפות וההטרוגניות של התושבים העירוניים מובילים אנשים לחיות בקבוצות הומוגניות. כתוצאה מהחלוקה של קבוצות הומוגניות, נבנה בעיר "פסיפס של עולמות חברתיים", העשוי מקבוצות הנבדלות זו מזו, אך מתאפיינות בהומוגניות פנימית. בנוסף, הוא מדגיש כי המעברים בין הקבוצות הם קשים, וסדרים חברתיים רבים מביאים לתוספת מבניות נוקשה בחיים העירוניים.
על פי תפיסתו של וירת את "העירוני", "העירוני" אינו מפתח קשרים אישיים עמוקים עם אנשים אחרים במרחב, אלא רק מתקשר איתם בהתאם לתפקידיהם, בשל גודלה וצפיפותה של העיר. לדוגמה, לאורך היום פוגש "העירוני" את המוכר במעדניה, את השומר בכניסה, את מנקה הרחובות וכו'. יחסיו עם "עירוניים" אחרים אשר חולקים איתו את המרחב מתאפיינים כשטחיים וחולפים. ליחסים אלה הוא קורא 'יחסים משניים' בהשוואה ל'יחסים ראשוניים' בעלי אופן ואינטימיות, המאפיינים את חיי הכפר.
על פי וירת, החיים העירוניים מתאפיינים בתועלתנות ויעילות, כך שכל מערכת היחסים משרתת קודם כל את מטרותינו האישיות. וירת מתייחס להתנהגות עירונית זו באופן ביקורתי מתוך דאגה להשפעתה השלילית, לתפיסתו, של העירוניות על מערכות יחסים בין אישיות: "הקשרים בעיר הם קשרי פנים אל פנים, ואף על פי כן הם בלתי אישיים, שטחיים, חולפים ומקוטעים"
עם זאת, הוא מתאר את יתרונות אופי יחסים אלו כך: "הפרט עשוי להרוויח מידה של שחרור או חירות מן הפיקוח האישי והרגשי של קבוצות אינטימיות". כלומר, "העירוני" עשוי להרגיש משוחרר יותר מפיקוח לעומת חברו "הכפרי".
קבוצות מיעוט
וירת משווה בין היהודים לקבוצות מיעוט נוספות ובייחוד לאפרו-אמריקנים וטוען כי ה"גטו" המודרני הוא שכונת עוני. הוא מתאר מצב בו ה"גטו" הולך ונהיה קשה יותר לחיות בו, נפשית ופיזית, לא רק בגלל הניכור שהוא מייצר, אלא גם בגלל הצפיפות וחוסר התמיכה מבחוץ. השוהים בגטו מנסים לפרוץ את חומותיו, אבל זה תמיד מאוחר מידי, וכשהם יוצאים הם מגלים עוד ניכור וחוזרים לתוך הגטו או מהגרים לעיר אחרת ומתחילים תהליך חדש של בניית חומות.
וירת טוען שהרתיעה של קבוצת הרוב, גוברת ככל שהזרים נראים בולטים יותר. הוא מצטט את פארק באומרו שגזענות היא פונקציה של נראות, וגזעים בולטים יותר יסבלו יותר מגזענות. לכן, לטענתו, כל עוד היהודים סגורים מאחורי חומות - יש להם "שקט תעשייתי", אך ברגע שיצאו הם יסבלו מגזענות קשה יותר. הפתרון, לדידו, הוא יציאה הדרגתית.
וירת מתייחס ליהודים כטיפוס (משתמש בביטוי בגוף יחיד: "The Jew"), כמקרה מבחן. הוא טוען שהבידול האתני מכניס אותו לגטו, הסולידריות החברתית מוטמעת באישיותו ומשאירה אותו בגטו, ורק הטמעה הדרגתית עם ה"עולם הגדול" תשנה את אישיותו ותאפשר לו לצאת מהגטו. משום שהגטו אינו תופעה פיזית בלבד, אלא תופעה פסיכולוגית-סוציולוגית. וירת מדגיש שיש ללמוד מתהליך זה לגבי שאר קבוצות המיעוט.
יחסו ליהדות
וירת השווה את החוויה כבן מיעוטים יהודי בארצות הברית לחוויה של קבוצות מיעוטים אחרות, כמו מיעוטים אתניים, נכים, הומוסקסואלים, נשים וקשישים, שכולם סובלים מדעות קדומות ואפליה בחברה בה הם נוטלים חלק. מהבחינה הזו עבודתו פורצת הדרך ומצוטטת רבות במחקר גם כיום, עשרות שנים לאחר פרסום מחקריו המקוריים.
מלון מר
מלון מר (שם מדעי: Momordica charantia) או KARELA בכמה שפות בהודו, הוא מין של מטפס טרופי וסובטרופי חד-שנתי ממשפחת הדלועיים, נפוץ כגידול לשם פריו האכיל, אשר נחשב אחד מהמרירים שבפירות. מוצא הפרי אינו ידוע, אך הוא נפוץ למדי בדרום ודרום-מזרח אסיה, סין, אפריקה והקריביים.
תיאור
המלון המר הוא מטפס עשבוני בעל קנוקנות המגיע עד לגובה של 5 מטר. העלים פשוטים, מנוגדים, בעלי 3-7 אונות, באורך של 4-12 ס"מ. הצמח חד-ביתי, כלומר על כל צמח פרחים זכריים ונקביים נפרדים בצבע צהוב.
הפרי בעל קליפה גבשושית וצורה מאורכת ייחודית. הפרי חלול, עם שכבה דקה יחסית של בשר העוטפת את חלל הזרעים המרכזי, המלא במספר זרעים שטוחים וליבה. הזרעים והליבה בעלי צבע לבן כאשר הפרי בוסר, ומשתנה לאדום לאחר ההבשלה. הזרעים אינם מרירים במיוחד וניתן להסיר אותם לפני הבישול, הליבה לעומת זאת מקבלת טעם מתוק בהבשלה מלאה. בשלב זה הליבה יכולה להיאכל ללא בישול, אך הבשר יהיה קשה מדי לאכילה.
ליבת הפרי האדומה והמתוקה משמשת כמרכיב בסלטים מיוחדים בסגנון מזרח אסייתי. לבשר מרקם פריך ומימי בדומה למלפפון או פלפל ירוק. הקליפה רכה ואכילה. הפרי לרוב נאכל במצב בוסר. הגם שהפרי ניתן למאכל גם במצב חצי בשל כאשר צבעו צהוב, טעמו נהיה מריר יותר עם ההבשלה. פרי בהבשלה מלאה משנה את צבעו לכתום, מקבל מרקם רך ועיסתי, והוא מריר מדי למאכל. בנוסף, הפרי מתבקע למספר חלקים אשר מסתלסלים לאחור בחושפם זרעים בעלי ציפה אדומה דביקה ומבריקה.
מלון מר קיים במגוון גדלים וצורות. המלון מר האופייני לסין הוא באורך 20-30 ס"מ, מאורך עם קצוות כהים, בעל בליטות עדינות, וצבע ירוק בהיר. המלון מר האופייני להודו לעומת זאת, צר יותר, בעל קצוות חדים, צבעו ירוק או לבן, ופני השטח מכוסים ב"שיניים" משוננות דמויות משולש. בין שתי דוגמאות קיצוניות אלו ישנו מגוון אינסופי של צורות.
שימוש קולינרי
מלון מר כמעט ולעולם לא מעורבב עם ירקות אחרים בגלל מרירותו הגבוהה, אף על פי שניתן להפחית מרירות זו במידה מסוימת על ידי השריה במלח ושטיפה לאחר מכן. מלון מר נפוץ בבישול הסיני בשל מרירותו, במוקפצים, מרקים ותה. הפרי אהוד גם בבישול ההודי, כאשר לעיתים קרובות מכינים אותו עם תפוחי אדמה ויוגורט מהצד כדי להפחית מרירות.
הפרי אינו נפוץ כל כך ביפן אך מהווה מרכיב מרכזי במטבחי אוקינאווה. באינדונזיה, הפרי משמש במגוון מנות כמו מוקפצים, בישול בחלב קוקוס, ומאודים. בווייטנאם, פרוסות מלון מר טריות נצרכות עם שבבי בשר מיובש. מלון מר ממולא בחזיר טחון מוגשים כמרק קייצי אהוד בדרום. הפרי אהוד גם בנפאל, ופקיסטן. בפיליפינים הפרי מכונה בשם אמפליה, ומשמש במגוון מנות.
זרעי מלון מר הם בעלי טעם מתוק, וגם כן ניתנים למאכל, אך ידועים כמעוררי בחילה. מלון מר מכיל כמות גבוהה של ויטמין C, וחומצה פולית.
שימושים רפואיים
מלון מר משמש ברפואה הסינית במשך שנים רבות. כמו רוב המאכלים המרירים, המלון מר עוזר לבעיות עיכול.
מעברות
מַעְבָּרוֹת הוא קיבוץ בעמק חפר על שפת נחל אלכסנדר, בתחומי מועצה אזורית עמק חפר. זהו אחד מארבעת הקיבוצים שייסדו את תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
היסטוריה
ראשיתו של קיבוץ מעברות בקיבוץ ג' שהוקם ב-1925 על ידי חלוצים מתנועת השומר הצעיר שעלו לארץ ישראל מבוקובינה ומבסרביה שבממלכת רומניה וישבו במשך כעשר שנים בחיפה עד שקיבלו קרקע להתיישבות קבע. בין 1929 ל-1930 עלו ראשוני חברי תנועת השומר הצעיר מבולגריה והתיישבו תחילה בקבוץ משמר העמק. בהתאם להצעת הקיבוץ הארצי התאחד גרעין עולי בולגריה עם חברי קיבוץ ג'. שתי הקבוצות הקימו מחנה אוהלים זמני ליד שכונת בת גלים של ימינו וחבריהן עבדו בעבודות מזדמנות בעיר חיפה, הגברים בבניין והנשים ככובסות. לאחר מכן הצטרפה אליהם קבוצה מהשומר הצעיר בהונגריה. קיבוץ ג' התפלג על רקע אידאולוגי וחלק מהחברים הקימו את גבעת חיים ביולי 1932.
העלייה לקרקע
בערב ראש השנה, 25 בספטמבר 1933, הגיע גרעין המתיישבים לוואדי חווארת, חבריו הקימו ארבעה צריפים ומסביבם בנו גדר. ב-1936 השתרע היישוב על 447 דונמים ומנה 172 נפשות, מהם 137 בגירים ו-35 ילדים. התושבים עסקו בפלחה, ברפתנות ובלולנות. בזמן המרד הערבי הגדול הוצתו שדות היישוב וחלק ממחסני היבולים, והיו עימותים עם הבדווים שהתיישבו בסמוך לו.
התבססות הקיבוץ
ב-1939 הניבו לראשונה עצי ההדר תפוזים ובמקביל נקלטה בקיבוץ קבוצת עולי עליית הנוער מגרמניה הנאצית. במהלך מלחמת העולם השנייה גדל שטח היישוב לכדי 1,000 דונמים, שהיו בבעלותו, ועוד כ-1,200 בחכירה. בשלהי 1945 מנתה אוכלוסיית הקיבוץ 260 נפשות, מתוכם 33 ילדים שהצליחו להימלט מממלכת יוגוסלביה. לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בקיבוץ עולים מצ'ילה.
לאחר הקמת המדינה
ב-1955 חי ופעל במקום עם משפחתו הצ'לן הצרפתי פול טורטלייה, שהתלהב מהאידיאלים של הקיבוץ. הוא אף הלחין כאן את יצירתו "סימפוניית ישראל". בקרבת הקיבוץ נתגלה ב-1966 בית קברות מתקופת הברונזה התיכונה I. נתגלו כתריסר קברים אשר מתוכם 7 בשימוש. באחד הקברים נתגלה ראש גרזן שאופייני לתקופה ואיפשר לתארך את בית הקברות.
הקיבוץ ידוע היום בעיקר בזכות מפעל המזון שלו "מוצרי מעברות" (מטרנה, ובונזו ולה-קט) ובית החרושת לתרופות "תרימה". בקיבוץ מגדלים כותנה, ליצ'י וכו', כמו כן יש משק חלב ובריכת דגים. כמו כן רכשו את חברת תוספי המזון אלטמן ואת חברת 'אדמה' למוצרי מזון אורגניים. ב-2017, בעקבות מכירת מטרנה, צפוי הקיבוץ לרווחי הון בסדר גודל של כ-450 מיליון ש"ח, שמשמעותם הכלכלית בחלוקה פוטנציאלית, ושווה תעניק לכל חבר קיבוץ כ-600,000 ש"ח.
מיסטיקה יהודית
מיסטיקה יהודית (מיסטי=סודי, נסתר) היא שם כולל לתחומים הנסתרים והסודיים ביהדות, כפי שהם מופיעים בהגות, בהלכה, במדרשים ,באגדות חז"ל ובמסורת של העם היהודי. פן אחד, והמפורסם ביותר שלה, הוא הקבלה, אולם המיסטיקה היהודית רחבה יותר הן בהיבט הכרונולוגי והן בהיקף הנושאים בהם היא עוסקת.
המאגיה המקראית
בספרי התנ"ך מופיעים מעשי נסים, אם כי ברובם תפקידו של האדם המבצע אותם מוגבל על ידי המספר והם מיוחסים ישירות לאל: משה חוצה את ים סוף לשניים, מוריד מן מהשמים בכמויות שיכולות להספיק לכל עם ישראל, מוציא מים מהסלע, יוצר את נחש הנחושת ומרפא בעזרתו נשוכי נחש; אש יורדת מספר פעמים מהשמים ושורפת את נדב ואביהוא, את מקטירי הקטורת בעדת קורח, את שרי החמישים של מלך שומרון ואנשיו, או מצד שני את הקורבן המוקרב; יהושע עוצר את השמש בגבעון ומפיל את חומות יריחו, וכך הלאה.
הנסים הללו, המאפיינים את ספרות הנביאים הראשונים, אינם קיימים בספרות הנביאים האחרונים. אליהו מחיה נער מת ושמואל מוריד גשם ביום קיץ. כוחם של ירמיהו וישעיהו אינו במעשים כאלו. רק בספר דניאל מופיעים שוב מעשי נסים.
הגדרת המיסטיקה היהודית
שפע ניסיונות נעשו על ידי חוקרים שונים לאפיין את המיסטיקה היהודית. אחד מהם מנסה לאפיינה דרך שלושה יסודות: תפיסת האל, היחס לתורה והכוחות הרוחניים הבולטים שעיצבו את המיסטיקה היהודית באלפיים שנות קיומה (ההלכה, האגדה, התפילה והפילוסופיה היהודית).
מיסודות אלה נגזר יחסה של המיסטיקה היהודית להיסטוריה - זו נתפסת בעיני המיסטיקן כרצף של אירועים המשמשים עבורו סמלים בלבד. בריאת העולם, למשל, היא סמל לאלוהות שאינה ניתנת לביטוי. שלביה של הבריאה הם תחנות החשובות לנו כדי שנדע ברבות הימים לעשות את הדרך חזרה, אל האל, חזרה לשורשי הקיום. יציאת מצרים היא תהליך המסמל התחדשות כל אדם בנשמתו ויציאתו משיעבוד לחופש פנימי, לאור האינטלקטואלי. מעמד הר סיני הוא "טקס" הענקת האור האלוהי, וכך הלאה.
למיסטיקן יש תפיסה ייחודית של התורה; לפיו, התורה רוחשת חיים נסתרים מתחת למשמעויות מילוליות. הכוחות הקוסמיים של האנושות כביטוי כוחו של האלוהים מתגלים בכל אחת מעשרים ושתיים אותיות האלפבית, ולפיכך - בכל תג ואות של התורה. כל סודות האדם והאלוהים נמצאים בה. כך אוצרת התורה ידע אינטלקטואלי המסייע לצלול במעמקיה להגיע למודעות עצמית גבוהה יותר, שהיא דרך האל.
מבחינת המיסטיקה היהודית, המסורת בכל צורותיה הולבשה ברבדים חדשים לחלוטין, והיא יונקת השפעות מסביבתה, כשם שהיא משפיעה עליה. בדרך זו הפילוסופיה היהודית משפיעה על הקבלה ומקבלת ממנה, ומה שלא ניתן לביטוי במילים מוצא ביטוי בסמלים. אלא שבניגוד לפילוסופיה היהודית נוסח הרמב"ם ורבי סעדיה גאון (רס"ג), שלא ראו בפרשנות ההלכה אלגוריה, הקבלה רואה בהלכה ביטוי לאובייקטים אחרים. כל מצווה הופכת לבעלת משמעות קוסמית, ולא רק לפעולה דתית כמעט מכנית. התפיסה הזו קסמה להמונים - לא סתם נעשה ואחר כך נשמע (אם בכלל), אלא כפי שמגדיר זאת גרשם שלום: האדם היהודי הדתי הופך ל"גיבור בדרמה של העולם, כמפעיל את גלגלי היקום על ידי התכנים המוסריים של הדת".
כך גם ההבדל בין הפילוסופים והמיסטיקנים ביחס לספרות האגדה ולתפילה היהודית - המיסטיקן יראה בכל אגדה יסודות מיתיים גדולים מהחיים ומודרכים בידי כוחות נעלמים, ובכל תפילה הוא יראה יסוד מאגי מסוים. ה"כוונה" שבתפילה הופכת להיות לא רק כר להשתפכות רגשית, אלא קוד לגילוי הנסתר ומכשיר למדיטציה אישית וקבוצתית.
השימוש הזה של הקבלה באמצעים מיסטיים-מיתיים הוא אחת הסיבות שהפכו אותה פופולרית, בעוד הפילוסופיה האליטיסטית נפוצה פחות. הפילוסופיה לא התייחסה לפחדים האנושיים של הפרט והחברה, שרבצו בתת מודע. לעומת זאת, המיסטיקה, כמו הכישוף בכל הדורות נתנה מרחב מחיה וכבוד לפחדים הללו, מהם נוצרו, לפי התאוריה של יונג, המיתוסים של כל התרבויות. האמונה הטפלה התמזגה, בקרב ההמונים, במיסטיקה, ולמרבה האבסורד דווקא אותן אמונות תפלות הן שהבהירו לעם מה המשמעות של פעולות והרגלים דתיים (למשל, מנהג הכפרות). למעשה, אומר גרשם שלום, בלעדי המיסטיקה, הדת היהודית הייתה מתאבנת וגוססת לפני דורות. ככל שהדת הפכה למסגרת נוקשה של כללים, ציוויים וחוקים רציונליים, כך היא מתרחקת מהנשמה, מההתלהבות הדתית, מהרגש. וכאן באה המיסטיקה על זרמיה השונים ומחיה אותה. התוצאה - פולקלור יהודי עשיר ותוסס, המחזיר את המיסטיקה למקורותיה הקדומים והאמיתיים ביותר, במקרא.
המיסטיקה היהודית הקדומה
"המסתורין העברי עתיק הוא כעם ישראל", אומר ש. א. הורודצקי. "בימיו הטובים והרעים, בימי שלום ובשעת חרום, בשבתו על אדמתו ובנדדו בגויים, תמיד היה המסתורין קשור ומחובר עמו... המסתורין פתח לפניו את השמים ושמי-השמים ואת העולמות העליונים... הוא שגילה לו תעלומות אלוהים וסוד הנצח..." המסתורין הזה, בהגדרתו של הורודצקי, מתחיל במשפט הראשון בספר בראשית ומסתיים בספר דניאל, המיסטי שבספרי התנ"ך, המחבר את המסתורין הקדום אל השלב השני שלו, ספרי האפוקליפטיקה הישראלית. הספרים החיצוניים הללו לא נכללו לבסוף בתנ"ך, אולי משום שהממד המיסטי בהם היה חזק מדי עבור העורכים הרציונליים של כתבי הקודש. עם זאת, השפעת הספרים האלה מורגשת היטב בספרות האגדה, בקבלה ובחסידות, ובמקביל גם אצל כת האיסיים במדבר יהודה ובנצרות הקדומה.
את תחילתה של המיסטיקה הקדומה ניתן לזהות בתיאורי ההתגלויות השונות של האל בספרי המקרא: כרוח, כ"דבר ה'", בדמות אדם, או ב"כבוד ה'".
ביטוי לגישה זו ניתן למצוא בפסוק. בו מבקש דוד לשהות בהיכלו של האל.
במקום השני בסולם הדרגות של גילויי האל בספרות המקראית נמצאים המלאכים, שליחי האל הנגלים לנביאים כשהם עומדים סביבו בהיכל האלוהים. לאורך כל התנ"ך הם אינם מוזכרים בשמותיהם, ורק בספר דניאל מצוינים שניים מהם - מיכאל וגבריאל, שני הקצינים הבכירים ביותר בפמליית המלאכים (על כך העיר ריש לקיש ששמות המלאכים עלו עם ישראל מבבל). הראשון תפקידו להגן על העם, והשני פותר חזיונות ורואה את אחרית הימים.
אחד מהמלאכים הוא השטן, מעין קטגור בבית דין של מעלה ההופך לאחר מכן בספרות המיסטית של הקבלה לראש ה"סטרא אחרא". הספרות המיסטית הצמידה לו בת-זוג, לילית, ויחד הם יולידו את השדים והרוחות הרעות. בספרים החיצוניים הוא ממונה על הרע החי בגיהנום וזוכה לשלל שמות, כמו סמאל, בליעל, משטמה, ועוד. הנצרות והאסלאם קיבלו את האמונה במלאכים מהיהדות, והשימוש בשמותיהם של המלאכים קיים גם במאגיה הנוצרית, היוונית, האתיופית ועוד, לצורך השבעות וקמעות במתכונת המקובלת בספרות הקבלה.