cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרנספרנט
עונה 4 (2017)
העונה הרביעית מתמקדת בביקור משפחת פפרמן בישראל. ההחלטה על הנסיעה מתקבלת כאשר מאורה שחוזרת ללמוד ומוזמנת לכנס בישראל ואלי מחליטה להצטרף אליה. לבסוף מצטרפים לנסיעה כל בני משפחת פפרמן, כולל בעלה לשעבר של שרה ואפילו אחותה של מאורה, בריינה. במהלך העונה הרביעית, אלי מגדירה עצמה כבעלת מגדר א-בנארי. רוב העונה עוסקת בגבולות, "שטחים כבושים" (הן פוליטיים והן אישיים), ובתפיסות שאנו מייצרים האחד לשנייה וכל זאת על רקע המטאפורה הענקית של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, שבמאית סולוויי מגדירה כ"בינארי האולטימטיבי". הבחירה בנסיעה לישראל מתאימה לעיסוק ב"טרנספרנט" בזהות היהודית אמריקאית ומקומה של ישראל בזהות זאת. על אף שהעונה כולה מתרחשת בישראל, הצילומים נערכו בלוס אנג'לס.
רקע
סולוויי יצרה את הפיילוט של "טרנספרנט" עבור אמזון; הפרק היה זמין להורדה בחינם החל מ-6 בפברואר 2014, והיה חלק מעונת השידורים של אמזון. הסדרה נוצרה בהשראת אביה של סולוויי, שיצא מהארון כטרנסג'נדר. בסדרה מככבים גבי הופמן, ג'יי דופלס, ואיימי לנדקר, כשלושת ילדיו של אבי המשפחה (בגילומו של ג'פרי טמבור) שמגלה שהיא עוברת מעבר חיים משמעותי. אולפני אמזון בחרה להפוך את "טרנספרנט" מפיילוט לסדרה. לפני צילומי הסדרה, טמבור גילם דמות של שופט טרנסג'נדר בשם אלן וכטל, בתוכנית הטלוויזיה המשטרתית "בלוז לכחולי מדים", בשנות ה-80. את תפקידה של הופמן כתבה סולוויי לאחר שצפתה והתרשמה מהופעתה בעונה 3 של תוכנית הטלוויזיה "לואי" של לואי סי. קיי..
כל עשרת פרקי העונה הראשונה של "טרנספרנט" יצאו בו-זמנית, בסוף ספטמבר 2014. בקנדה, שבה שירות הזרמת הווידאו של אמזון אינו זמין, הסדרה שוחררה על פלטפורמת הווידאו על פי דרישה "Shomi" ב-23 בינואר 2015.
הפקה
סולוויי אמרה כי היא מקווה להשתמש בסדרה על מנת לחקור רעיונות של זהות מגדרית באמצעות "אב פצוע אשר מוחלף בנשיות פורחת" ושהיא חשבה על ג'פרי טמבור כמורט / מורה בעת כתיבת הדמות.
סולוויי, התסריטאים וצוות השחקנים פיתחו יחד את שתי העונות הראשונות של הסדרה, ביחד עם ג'ואן שקל כמפיקה-יועצת.
כחלק מההכנה לסדרה, סולוויי יישמה מדיניות של אפליה מתקנת כלפי טרנסג'נדרים, כלומר – העדיפו להעסיק מועמדים שהיו טרנסג'נדרים, מאשר אלו שאינם. נכון לאוגוסט 2014, מעל ל-80 טרנסג'נדרים עבדו בתוכנית, ביניהם שני יועצים. בשנת 2014, התסריטאית Our Lady J הפכה לטרנסג'נדרית הגלויה הראשונה המועסקת כתסריטאית בסדרת טלוויזיה. כל חדרי השירותים על הסט הם נייטרליים מבחינה מגדרית.
מאז פברואר 2014, הפיילוט המקורי (עם ג'יליאן ויגמן בתפקיד של תמי) זמין לצפייה ברשת האינטרנט; פרק זה צולם מחדש באופן חלקי, לאחר שהסדרה אושרה.
תגובות וביקורות
הסדרה זכתה לשבחים ממבקרי הטלוויזיה. באתר Rotten Tomatoes, לסדרה יש דירוג של 98% עם ציון ממוצע של 8.8 מתוך 10, המבוסס על 54 ביקורות. על פי דעת הקונצנזוס שבאתר זה, "הסדרה – שעוסקת בשינוי בטלוויזיה באותה המידה שהיא עוסקת בשינוי אישי – מעלה את הרף של התוכניות עם תחכום ומסירות כנים למסע האנושי, יבלות והכול". באתר Metacritic, העונה הראשונה קיבלה דירוג של 91 מתוך 100, המבוסס על 27 ביקורות, המעניקות לה "שבחים אוניברסליים".
אלן ספינוול, מאתר חדשות הבידור HitFix, מכנה את "טרנספרנט" הסדרה הטובה ביותר של עונת סתיו 2014, וההבטחה "המרשימה ביותר עד כה [של אמזון]". הוא כותב:
שידור בינלאומי
שירותי הווידאו של אמזון עדיין לא זמינים בקנדה, אולם הסדרה זמינה לצפייה בקנדה, באמצעות הפלטפורמה Shomi.
עונה 1 (2014)
ב-11 בדצמבר 2014, הסדרה הייתה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריה הקומדיה הטובה ביותר בטלוויזיה. ב-11 בינואר 2015, הסדרה זכתה בשני פרסי גלובוס זהב עבור העונה הראשונה של הסדרה. טמבור הקדיש את זכייתו בפרס השחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה לקהילה הטרנסג'נדרית, ואילו יוצרת הסדרה סולוויי הקדישה את הפרס בו זכתה לזכרה של לילה אלקורן (נערה טרנסג'נדרית בת 17 ששמה קץ לחייה).
קישורים חיצוניים
ביקורות:
סאבליים
סאבליים (באנגלית: Sublime) הייתה להקת סקא פאנק ורגאיי אמריקאית מלונג ביץ' שבקליפורניה. הלהקה הוקמה בשנת 1988 על ידי בראדלי נוואל (שירה וגיטרה), אריק וילסון (גיטרה בס) ובאד גא (תופים). ב-1996, חודשיים לפני צאת אלבומם השלישי "סאבליים", מת סולן הלהקה בראדלי נוואל כתוצאה ממנת יתר של הרואין. האלבום, שזכה להצלחה גדולה, הזניק את סאבליים לתודעת המיינסטרים, אך חסרונו המשמעותי של נוואל הוביל להתפרקות הלהקה ושני חבריה הנותרים הקימו להקה אחרת. כלבו הדלמטי של נוואל, "לו דוג", שימש מעין סמל ללהקה ואף הופיע על אחד ממארזי התקליטורים שלה.
השנים המוקדמות (לפני 1988)
אריק וילסון ובאד גא היו חברי ילדות שגדלו יחד באותה שכונה בלונג ביץ' קליפורניה. אביו של אריק, בילי וילסון, לימד את גא לנגן בתופים ולקרוא תווים. בתקופת התיכון שלהם הקימו וילסון וגא ביחד עם מייקל האפולדט, המנהל העתידי של סאבליים, להקת פאנק שנקראה The Juice Bros. בערך באותו זמן הצטרף ללהקה בראדלי נוואל.
הופעות ראשונות בקליפורניה ובוטלגים (1988-1991)
סאבליים הופיעה לראשונה ב-4 ביולי 1988 (יום העצמאות האמריקאי), במועדון קטן בלונג ביץ' קליפורניה. במקום התפתחה מהומה שהסתיימה ב-7 מעצרים. לאחר מכן המשיכה הלהקה לנגן במסיבות ובמועדונים באזור דרום קליפורניה. חברי הלהקה הקליטו מספר שירים והוציאו קלטות דמו כמו "Jah Won't Pay the Bills" המפורסם, שהכילו שירים שלבסוף הופיעו גם באלבומי הלהקה.
הקמת סקאנק רקורדס ותחילת ההצלחה (1992-1994)
לאחר מספר רב של הופעות חיות, התפתח ללהקה בסיס מעריצים רחב בקליפורניה. ב-1992 הוציאה סאבליים את אלבומה הראשון "40 Oz. to Freedom" דרך Skunk Records, חברת התקליטים שהקים נוואל. האלבום גיבש את סגנונה המוזיקלי של סאבליים שהורכב מרגאיי, פאנק, סקא והיפ הופ ועזר להגדיל את בסיס המעריצים של הלהקה. אף על פי שהאלבום נמכר בהתחלה רק בהופעות של סאבליים, הוא קנה לעצמו שם באזור לוס אנג'לס לאחר שתחנת רדיו מרכזית שידרה את השיר "Date Rape". ביוני 1994 הוחתמה סאבליים בחברת התקליטים MCA על ידי ג'ון פיליפס שהפך למנהל הלהקה.
סיבובי הופעות (1994-1995)
בשנים 1994 ו-1995 יצאה הלהקה לסיבובי הופעות רבים והפופולריות שלה הלכה וצמחה בהדרגה גם מעבר לחוף המערבי, הרבה בזכות השיר "Date Rape" שזכה להשמעות מרובות ברדיו. נוואל נודע בנטייתו לנגן כשהוא מסומם כך שבקושי הצליח לפרוט על הגיטרה ואף מופיע כך ברוב הסרטים שמתעדים את הלהקה בהופעות חיות. ב-1995 הייתה סאבליים אחת הלהקות המרכזיות בפסטיבל ואנס וארפד טור הראשון. מכיוון שסאבליים הייתה אחת מהלהקות מהפופולריות בפסטיבל נוצרה מתיחות בין הנהלת הפסטיבל לחברי הלהקה על רק השימוש שלהם בסמים. גא אף נעצר מספר פעמים בעילה של החזקת מריחואנה. בנוסף המנהג המפורסם של חברי הלהקה לקחת עימם את כלביהם לכל מקום ואפילו להעלותם על הבמה הוביל לכך שמספר אנשים ננשכו. המצב הגיע עד לכדי זריקת סאבליים מהפסטיבל, אך ההנהלה נאלצה להחזיר אותם לאור דרישת הקהל. לאחר הואנס וארפד טור ופסטיבל נוסף שנקרא Three Ring Circus Tour הופעלו על הלהקה לחצים להקליט שירים חדשים כהמשך לתקליט הראשון שהחל להצליח.
מותו של נוואל והצלחת האלבום "סאבליים" (1996)
בפברואר 1996 החלה הלהקה לעבוד על אלבומה ה-3 (והראשון שיוצא בהפקה של חברת תקליטים גדולה). חודשיים לפני צאתו של האלבום "סאבליים", נמצא בראדלי נוואל בחדרו במוטל אושנוויו (Oceanview Motel) בסן פרנסיסקו, כשהוא ללא רוח חיים לאחר שנטל בטעות מנת יתר של הרואין. האלבום זכה להצלחה עצומה והשיר "What I Got" הגיע למקום ה-1 בטבלת הרוק המודרני. בזכות האלבום התפרסמה הלהקה וקנתה מעריצים בכל העולם, עד היום זכה האלבום ב-5 אלבומי פלטינה. בנוסף ל-"What I Got" מכיל האלבום שירים פופולריים נוספים כמו "Santeria", "Doin' Time", "Wrong Way" ו "April 26, 1992 (Miami)".
לאחר התפרקות הלהקה
לאחר מותו של נוואל הוציאה הלהקה מספר אלבומים שהורכבו מהקלטות שלא פורסמו קודם לכן, כמו "Second-Hand Smoke" ב-1997, "Stand by Your Van" ו-"Sublime Acoustic: Bradley Nowell & Friends" ב-1998. כשיצא האלבום "Greatest Hits" ב-1999 היה מספר האלבומים שיצאו לאחר מותו של נוואל זהה למספר האלבומים שיצאו בחייו. ב-2006 יצא מארז מיוחד שכלל דמואים, הקלטות נדירות והקלטות חיות שנקרא "Everything Under the Sun".
לאחר התפרקותה של סאבליים, הקימו ב-1997 חברי הלהקה הנותרים, אריק וילסון ובאד גא, להקה חדשה שנקראה Long Beach Dub Allstars וכללה גם מוזיקאים שניגנו עם סאבליים כמו מייקל "מיגל" האפולדט, טוד פורמן ו"פילד" מרשל גודמן. הלהקה התפרקה ב-2002.
סגנון מוזיקלי
סאבליים ניגנה תערובת של סגנונות מוזיקליים ששאבה אלמנטים מהדאב, הרגאיי, הסקא והפאנק וכללה אלתורים של דאנסהול, היפ הופ, רוק פסיכדלי ומוזיקה אקוסטית. סאבליים פיתחה את סגנונה תוך כדי הופעותיה החיות. למרות ההשפעה החזקה של הרגאיי והדאב על סגנון הלהקה לרוב היא מסווגת כלהקת סקא-פאנק.
המוזיקה של סאבליים מתאפיינת בשימוש בגיטרה בס, משקלים של רגאיי, חריזה משוכללת ומעברים בין מקצבים וסגנונות בשיר אחד, לפעמים ניגנו חברי הלהקה פאנק, סקא ורגאיי בחלקים שונים של אותו השיר. המוזיקה כללה לעיתים קרובות סולו גיטרה פסיכדלי, הרמוני או בלוזי, סולו גיטרה בס בקצב מאולתר או מעברי תופים שורטים ומתגלגלים. כתב הרולינג סטון, דייוויד וויילד, הגדיר את הלהקה כך:
טפונומיה
טָפוֹנומיה (מיוונית: τάφος, טאפוס - קבורה, ו-νόμος, נומוס - חוק) היא המדע החוקר את תהליכי המוות, הקבורה וההשתמרות של אורגניזמים.
בדרך כלל משתמשים במונח לתיאור המעבר של חומר אורגני מהביוספירה (המכלול החי) לליתוספירה (המכלול המאובן), דהיינו, תהליכי המוות, ההרבדה והפיזור, הריקבון וההתאבנות של בעלי חיים וצמחים. התחום משמש באופן נרחב בפלאונטולוגיה ובארכאולוגיה. בתחומים אלה חיוני להבין כיצד הגיעו שרידי מאובנים של בעלי חיים וצמחים לאתר הנחקר, אלו תהליכי הרס השפיעו עליהם, איזה חלק מהאוכלוסייה המקורית אכן השתמר כממצא פלאונטולוגי או ארכאולוגי, ומדוע.
המונח נטבע לראשונה על ידי הפלאונטולוג הסובייטי איוואן יפרמוב בשנת 1940.
מחלף לקיה
מבנה המחלף
המחלף הוא מחלף יהלום כאשר הצמתים במחלף הם מעגלי תנועה. החיבור בין כביש 31 לכביש 358 עובר בגשר מעל לכביש 6. קטע כביש 31 שיוצא מהמחלף משמש את היישוב לקיה בעיקר. נהגים הרוצים להמשיך מזרחה לכיוון ערד וים המלח יכולים לעשות זאת בדרך יותר מהירה, עם המשך עם כביש 6 ויציאה לכביש 31 במחלף שוקת.
הטרוסקסואליות
הטֶרוסקסואליות (הלחם בסיסים של המילים έτερος (תעתיק: הטרוס מיוונית: שונה) ו-sex (תעתיק: "סקס"; מלטינית: מין); כלומר, "מין שונה") היא נטייה מינית המאופיינת במשיכה של אדם לבני המין השני. מי שזו נטייתו קרוי בסלנג "סטרייט". זו הנטייה המינית הרווחת, המאפיינת כ-90% מהאוכלוסייה. עם זאת, לאורך חייו של האדם כ-46% מהגברים יגיבו מינית גם או רק למין הזהה להם, וכך גם כ-16% מהנשים. בדתות שונות, ובהן יהדות אורתודוקסית, זו הנטייה המינית היחידה שהדת מתירה לממש ביחסי מין.
הטרוסקסואליות
המושג נכנס לשימוש בסוף המאה ה-19, לאחר שהעיתונאי האוסטרו-הונגרי קרל מריה קרטבני טבע את המונח "הומוסקסואליות" בפמפלט בשנת 1868. למרות זאת, בשנת 1901 המונח "הטרוסקסואליות" הוגדר במילון דורלנד למונחי הרפואה שפורסם בפילדלפיה, כ. גם במהדורת 1923 של מילון ובסטר נותר נוסח דומה.
בתחילת המאה ה-20, המונח חדר לאנגלית בעקבות השתרשות המושג בתרבות. כך בשנת 1934, מילון ובסטר, הגדיר "הטרוסקסואליות" כ.
סטרייט
בסלנג שכיח לכנות אדם הטרוסקסואל כסטרייט (באנגלית: Straight, מילולית "ישר"), כנראה כפועל יוצא של הביטוי "to go straight" (מילולית "ללכת ישר"). בין הספרים הראשונים בהם הופיע הסלנג היה ספרו של ג'ורג' ווילאם הנרי משנת 1941. הסלנג הופיע בשיחה של גברים הומוסקסואלים שדנו על הומוסקסואל אשר שינה את העדפתו המינית, חזרה להטרוסקסואלי (כלומר "ex-gay", גיי לשעבר). מאוחר יותר, השימוש הפך לציין הטרוסקסואל פשוטו כמשמעו. בימנו, נותר סלנג, לא דווקא כדי לציין העדפה מינית ש"חורגת מהנורמה", אלא תוצר של שיח-חברתי.
מאחר שמשמעות המילה סטרייט היא "ישר", יש הרואים במונח זה מבזה, שכן הוא מרמז שהטרוסקסואליות היא "ישרה", דהיינו נכונה, ואילו נטיות מיניות אחרות הן "עקומות", דהיינו לא נכונות.
סולם קינסי על פי אלפרד קינסי
על פי אלפרד קינסי נטיותיו של האדם ניתנות למיון על פי ציר, לו קרא סולם קינסי. לטענתו, ההטרוסקסואליות ממוקמת על ציר נטיות המיניות בקצהו האחד, ואילו ההומוסקסואליות, משיכה לבני אותו המין, נמצאת בקצהו השני. במרכז הציר ממוקם הביסקסואליות.
האי סן פול
האי סן פול (בצרפתית: Île Saint-Paul) מהווה חלק מהארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת (Terres australes et antarctiques françaises, TAAF) באוקיינוס ההודי, בשטח של כ-8 קמ"ר. האי נמצא כ-85 ק"מ דרומית-מערבית לאי אמסטרדם הגדול יותר, 55 קמ"ר, 1,300 ק"מ צפונית-מזרחית לאיי קרגלן, ו-3,000 ק"מ דרומית-מזרחית לראוניון. האי הוא מושבת קינון חשובה לעופות ים. צריף למחקר מדעי על האי משמש למבצעי מחקר קצרים, מדעיים או אקולוגיים, אבל אין תושבי קבע. על האי חלה סמכותו של מנהלן בכיר על ראוניון.
תיאור
לאי סן פול צורת משולש, ואורכו אינו עולה על 5 ק"מ. הוא מהווה את פסגתו של הר געש פעיל, שהתפרץ לאחרונה בשנת 1793 (מצלעו הדרום-מערבית), ובצדו המזרחי טרשים וצוקים תלולים. משטח הסלע הדק שחסם בעבר את המכתש התמוטט ב-1780, ואפשר למי הים לחדור מבעד לתעלה בת 100 מטרים; עומק המים בכניסה אינו עולה על מטרים ספורים, ומכאן שרק ספינות קטנות מאוד או סירות יכולות להיכנס למכתש. האגן הפנימי, ברוחב ק"מ אחד ובעומק 50 מ', מוקף קירות תלולים בגובה של עד 270 מ'. במקום יש מעיינות חמים פעילים.
תצפיות מוקדמות
האי סן פול התגלה לראשונה בשנת 1559 על ידי הפורטוגזים. האי מופה, תואר בפרוטרוט וצויר על ידי אנשים מצוות הקאראק "סאו פאולו", בהם הכומר מנואל אלוורז והכימאי הנריקה דיאס. אלוורז ודיאס חישבו נכון את קו הרוחב כ-38° דרום. על הספינה פיקד רואי מלו דה קאמארה והיא הייתה חלק מצי הודו הפורטוגזי בפיקודו של חורחה דה סוסה. הספינה "סאו פאולו", שנשאה גם נשים והפליגה מאירופה לברזיל, תהיה גיבורת סיפור הישרדות דרמטי ומרגש, אחרי ששקעה דרומית לסומטרה.
התצפית המאושרת הבאה הייתה של ההולנדי הארוויק קלז דה הילגום ב-19 באפריל 1618. במהלך המאה ה-17 נצפה האי בעוד הזדמנויות. אחד התיאורים המפורטים הראשונים שלו, ואולי הנחיתה הראשונה, נעשו בדצמבר 1696 על ידי וילם דה פלמינך.
במאה ה-19
בימי ספינות המפרש, נהגו לעיתים רבי חובלים להשתמש באי לבחון את הניווט שלהם לפני שפנו צפונה. במאות ה-18 ו19 ביקרו מדי פעם בסן פול חוקרי ארצות, דייגים וציידי כלבי-ים, בהם ספינת ציידי כלבי הים האמריקאית "גנרל גייטס", שביקרה שם באפריל 1819. ג'ורג' ויליאם רובינזון, צייד כלבי-ים אמריקאי, הושאר על האי לצוד כלבי-ים ונשאר שם למשך 23 חודשים עד ש"גנרל גייטס" חזרה לקחתו במרץ 1821. רובינזון חזר בהמשך לסן פול ב-1826 לאסוף עורות כלבי-ים. הוא הפליג מהובארט על ספינתו הוא, הדו-תורנית "האנטר".
תקופת צייד כלבי הים נמשכה מ-1789 עד 1876. במהלך תקופה זו מתועדים ביקורים של ציידי כלבי ים ב-60 ספינות, שארבע מהם נטרפו בים. בין השרידים מתקופה זו חורבות צריפים וכתובות.
צרפת תבעה חזקה על האי בשנת 1843, כשקבוצת דייגים מראוניון, שהייתה מעוניינת להקים בסיס דייג על סן פול, לחצה על מושל ראוניון לתבוע בעלות על סן פול ועל אמסטרדם. הדבר התבצע באמצעות צו רשמי מתאריך 8 ביוני 1843. ב-1 ביולי נחת מרטין דופיירה, שפיקד על הספינה "ל'אולימפ" על האי אמסטרדם ואחר, ב-3 ביולי, על סן פול, והניף על שניהם את דגל הטריקולור. הראיה היחידה ששרדה למימוש התביעה במועד זה היא כתובת חרותה על סלע בשולי האגם שבמכתש סן פול: "Pellefournier Emile Mazarin de Noyarez, Grenoble, Canton de Sassenage, Département de l'Isère, 1844". כל פעילות הדייג נזנחה, מכל מקום, בשנת 1853, כשממשלת צרפת ויתרה על חזקתה על שני האיים.
מפה טובה של האי שורטטה לראשונה רק ב-1857, כשהפריגטה האוסטרית "נובארה" הנחיתה צוות, שחקר את הצמחייה, בעלי החיים והגאולוגיה מנובמבר עד דצמבר.
בשנת 1871 נטרפה אוניית הצי הבריטי "מגרה", שהובילה חיילים, על חופי האי. רוב 400 האנשים שהיו על סיפונה נאלצו להישאר שם יותר משלושה חודשים לפני פינויים. תיאור קצר, אימפרסיוניסטי של הפגישה בין צוות האונייה לבין שני תושבי האי הצרפתים מופיע בעמ' 54 של "אטלס האיים הנידחים" מאת ג'ודית שאלאנסקי בהוצאת פנגווין, 2010, isbn=978-0-14-311820-6.
בספטמבר 1874 עשתה משלחת אסטרונומית צרפתית, שהגיעה על ספינת המפרשים "לה דיוו", קצת יותר משלושה חודשים על סן פול, לצפייה במעבר נוגה על פני השמש; הגאולוג שארל ויליין ניצל את ההזדמנות לעריכת סקר גאולוגי חשוב של האי.
ב-1889 נאלץ צ'ארלס לייטולר, שהתפרסם לאחר זמן כקצין השני של הטיטאניק, לשהות על האי שמונה ימים כשהארבה שלו, |"הולט היל", עלתה על שרטון. הוא מתאר את העלייה על השרטון ואת האי באוטוביוגרפיה שלו, "טיטאניק וספינות אחרות". לייטולר העלה את האפשרות, ששודדי ים השתמשו באי וייתכן שאוצרותיהם טמונים במערותיו.
ב-1892 חזר ותבע צוות ספינת המפרש "בורדונה", ואחריו, ב-1893, צוות הספינה "ל'אר", חזקה על סן פול ועל האי אמסטרדם בשם ממשלת צרפת.
המאה ה-20
ב-1928, גייסה Compagnie Générale des Íles Kerguelen את רנה בוזייר וכמה ברטונים וילידי מדגסקר להקמת מפעל לשימורי סרטנים על סן פול, "La Langouste Française". במרץ 1930, בסיום העונה השנייה, עזבו רוב העובדים את המפעל, אבל שבעה מהם נשארו על האי לשמור על המתקנים, כמשוער לחודשים אחדים בלבד. אבל החילוץ איחר מאוד להגיע. כשהספינה המובטחת הגיעה לבסוף, בדצמבר 1930, נמצא שחמישה מן האנשים מתו, בעיקר ממחסור במזון ומצפדינה: פול ברונו (תינוקת שנולדה על האי מתה חודשיים אחרי הולדתה), עמנואל פולוך, פרנסואה רמאונצי, ויקטור ברונו ופייר קיליוויק. רק שלושה שרדו וניצלו. אירוע זה נודע בהמשך בשם "הנשכחים מסן פול" (Les Oubliés de Saint-Paul).
כעבור כמה שנים, ב-1938, נתקע צוותה של סירת דייגים צרפתית על האי. קריאות לעזרה ששלח הצוות ברדיו בגלים קצרים נקלטו בדרך מזל במרחק 17,600 ק"מ משם, בארצות הברית. ההודעה הועברה לצי ולקונסול צרפת בסן פרנסיסקו, וניל טיילור, חובב רדיו בן 12, בקליפורניה, יצר קשר עם הצוות על האי והרגיע אותם, שהעזרה בדרך אליהם.
תיאור בדיוני של האי מופיע בספרו של רוברט סטון Outerbridge Reach משנת 1998.
סביבה
באי קיים אקלים אוקיאני קריר ומדרונות הר הגעש מכוסים עשב. זהו אתר רבייה לדוב ים תת-אנטארקטי, לפיל ים דרומי ולפינגווין הסלעים. זה היה גם אתר קינון לברווז נטול כוח מעוף, מין שהיה ייחודי לאי, ולכמה סוגים של יסעור לפני שהובאו אל האי טורפים ואוכלי-עשב אקזוטיים, לרבות חולדה שחורה, עכבר הבית, ארנבון מצוי, חזירים ועזים במהלך המאה ה-19 או לפניה. החזירים והעזים נעלמו מאז או הושמדו. חולדות שחורות חוסלו בינואר 1997 בהצנחה מן האוויר של 13.5 טונות פתיונות רעל מעל האי.
אזור עופות חשוב
האי, יחד עם האיון השכן קוויל רוק, מוכר על ידי ארגון BirdLife International כ (IBA) משום שהוא מספק מקום קינון לכמה עופות ים. הודות למיקומו הסובטרופי יש בו אוכלוסיית עופות ייחודית, הנבדלת מזו של איים תת-אנטארקטיים ומכילה מינים מקננים אחדים נדירים בחבל ארץ זה. עופות הים של סן פול קיננו בעיקר על קוויל רוק עד שחיסול החולדות איפשר לכמה מינים, בייחוד יסעורוני מקגיליבארי קטנים (תת-סוג של יסעורוני סאלבין) ויסעור ענק, לחזור וליישב את האי הראשי. מינים אחרים כוללים מושבה של כ-9000 זוגות פינגווין סלעים צפוני, כ-20 זוגות של אלבטרוס עשון ואחרים. ייתכן שהיה פעם באי מין של ברווז, הנראה בציור משנת 1793, אך לא ברור אם הוא זהה לברווז אמסטרדם ("אנאס מרקולה") או שהוא מין שונה. שום ברווז כזה לא נמצא באי עד כה, כך שאי אפשר להוכיח את קיומו.
עדשת מים זעירה
עדשת מים זעירה (שם מדעי: Lemna minor) ממשפחת הלופיים בתת-משפחת Lemnoideae היא צמח מים רב שנתי זעיר הנפוץ בעולם. עדשת המים גדלה במקווי מים עומדים ועשירים בתרכובות חנקניות. החלק הירוק הצף על-פני המים הוא גוף-עלה אליפטי בצבע ירוק בהיר שמתרבה במהירות על ידי ניצנים הניתקים מצמח האם. הוא שטוח בחלקו העליון וכדורי בחלקו התחתון. לצמח שורשים נימיים בלתי מסועפים הטבולים במים. הפרחים הזעירים מופיעים לעיתים רחוקות ביותר. והוא נפוץ באזורים רבים בעולם.
במשפחת עדשת המים קיימים 30 מינים, ברובם צמחי מים זעירים ועגולים שאינם משתרשים בקרקע, אלא צפים במקווי מים טבעיים או אתרים שזרימת המים בהם איטית. למרות זעירות הצמחים הם מכסים את המים במעטה צפוף.
בארץ נפוץ הצמח בגולן, הגליל, בקעת הירדן, הרי יהודה וירושלים, מדבר יהודה אזור ים המלח, ואזור השרון.
הצמח גדל בשמש ובצל ומתרבה בקצב המהיר בעולם הצומח. הוא יכול להכפיל את הביומסה שלו תוך פחות מ-48 שעות. ללא טיפול ושליטה עשוי הצמח לכסות את פני מקווה המים ולפגוע בצמחי מים אחרים. הצמח משמש כמאכל לדגים ועופות מים.
שימושים שונים
צמחי המשפחה משמשים בדרום מזרח אסיה כמקור למזון לדגים ולחיות משק שונות. יכולתו של הצמח לספוג כמויות גדולות של חומרים מהמים מנוצלת בארצות הברית לניקוי מי שופכין. גם בשימוש ביתי ניתן להפיק תועלת מן הצמח: לטובת טיהור עודפי מים לשימוש חוזר, למשל מים ממכונת הכביסה, מי שטיפת הכלים וכיוצא באלה. יכולת ספיגת הרעלים של הצמח מוגבלת, ולכן לא מומלץ להשתמש במים המטוהרים להשקיית צמחי מאכל.
שימוש בתעשיית התרופות
במחקר שנעשה במכון ויצמן התגלה כי עדשת המים יכולה לשמש בית גידול מתאים לתרופות חלבוניות כגון אינסולין. מהמחקר עולה כי עדשת המים גדלה יפה באור מלאכותי, במים פשוטים המכילים כמה מינרלים, כאשר מקור הפחמן היחידי הוא הפחמן הדו-חמצני שבאוויר. סיכום התכונות האלה אומר שאפשר לגדל אותו בתוך בניין, בעזרת ציוד זול ופשוט יחסית, וללא חשש מהשפעה על הסביבה. העובדה שהוא משמש מזון לחיות משק מעלה אפשרות, שעדשת מים מהונדסת, אשר תכיל חלבונים חיסוניים, תוכל בעתיד לשמש לחיסון שיינתן כמזון לצאן, עופות משק, דגים, ואולי אפילו לבני אדם. שיטה זו של מתן תרופות וחיסונים דרך הפה עשויה לחסוך את התהליך היקר של הפקת החלבונים, ולהוזיל את התרופות. יחד עם שותפים מהתעשייה פיתח פרופ' אדלמן ממכון ויצמן זן חדש של עדשת מים הקרוי "ענק". זן זה גדול פי שניים מצמח עדשת מים רגיל, יש לו מנה כפולה של די-אן-אי, והוא מייצר בהתאם יותר חלבונים.
יוסף (יופ) וייס
יוסף "יופ" וייס (16 במאי 1893 – 12 בספטמבר 1976) היה יהודי-גרמני שבמסגרות שונות במשך שנות מלחמת העולם השנייה הנהיג קהילות של אסירים ובמשך ארבעה חודשים בשנים 1944-1945 שימש "זקן היהודים" במחנה הריכוז הנאצי ברגן-בלזן. שמאל|ממוזער|350px
ביוגרפיה
יופ נולד בפלמרסהיים, גרמניה למשפחה ממוצא הולנדי (מחוזות לימבורג וצפון בראבנט) אשר היגרה לגרמניה בתחילת המאה ה-18. לאחר לימודים יסודיים בפלמרסהיים המשיך בלימודים גבוהים במכללה מסחרית. שירת שש שנים בצבא הגרמני, מהן ארבע במלחמת העולם הראשונה. הגיע לדרגת סמל וזכה בצלב הברזל דרגה 2. בשנת 1922 נשא לאישה את זמרת האופרה המפורסמת ארנה פאלק.
בשנת 1933 נעצר על ידי הנאצים אך הצליח לברוח להולנד, שם היה פעיל בפדרציה הציונית בהארלם והילברסום, בסיוע למהגרים גרמנים ופליטים יהודים ובהברחתם מחוץ לגבולות הרייך. בינואר 1942 נעצר והועבר למחנה וסטרבורק שם טיפל בכ-150 צעירים והקים בית ספר במחנה. במקביל עסק בזיוף מסמכים ורשימות ויצר קשר עקיף עם הוותיקן להצלת חלק מן העצורים.
בינואר 1944 הועבר לברגן בלזן שם שימש תחילה סגן ל"זקן היהודים" המושחת, היווני ז'אק אלבלא. בסוף דצמבר הפך למנהיג היהודים במחנה, והיה אחראי לניהול המחסן הפנימי.
בתקופה זו רשם יופ בקפידה את שמות הנספים במחנה וברשימת 15.000 השמות מופיעים גם שמותיהן של אנה פרנק ואחותה מרגוט, ומכאן ידוע על גורלן וסופן המר.
בכתבים שנמצאו לאחר מותו ניתן לקרוא כיצד עמל לבטל מטלות ועונשים שרירותיים של מנהלת המחנה, ועל התנאים הנוראיים ששררו במחנה, באחד מהמסמכים נמצא התיאור הבא על ליל הסדר בשנת 1945: . באפריל 1945 יצא עם אשתו ו-2400 אסירים מברגן בלזן לכוון טרזיינשטאט. אחרי שבועות של מסע דרך גרמניה עצרה הרכבת לבסוף ליד העיירה ברנדנבורג ב-23 באפריל 1945 על ידי הצבא האדום אשר שחרר את האסירים. מגפת הטיפוס שהשתוללה לאחר שחרור הרכבת גבתה את חייהם של כ-300 מן הנוסעים, לרבות חייה של ארנה וייס.
גם לאחר שחרורו עסק בפעולות הצלה. לאחר המלחמה עלה ארצה עם משפחתו. נפטר בירושלים.
בהמלצת מחבר הביוגרפיה שלו, האנס-דיטר ארנץ קראה עיריית פלמרסהיים ב-16 במאי 2013 רחוב על שם "יופ" יוסף וייס, בנוכחות אישים שונים ונציגי משפחתו מישראל.
איבר
איבר הוא קבוצה של רקמות היוצרות מבנה המותאם לביצוע תפקיד מסוים.
בעולם הצומח איברים ידועים הם: גזע, עלה, פרח, גבעול, זרע, נבג.
מספר איברים של בעלי חיים הפועלים יחדיו יוצרים מערכת בגוף היצור. רגל, יד, שיער וציפורניים אינם איברים על פי ההגדרה הביולוגית. ברגל האדם למשל ישנם חלקים ממערכות העצבים, הדם, העצמות, השרירים והעור. כל אחת ממערכות אלה מורכבת מאיברים רבים.
איברים מסוימים בגוף יכולים להיות חלק ממערכות שונות (לדוגמה: פה שהוא חלק ממערכת הנשימה וגם ממערכת העיכול, או האשכים שהם חלק ממערכת הרבייה וגם מהמערכת האנדוקרינית).
Sixpence None the Richer
Sixpence None the Richer היא להקת רוק נוצרי מניו בראונפלס, טקסס, הפועלת מנאשוויל, טנסי. שמה של הלהקה, שמשמעו "לא התעשר ולו בשש פרוטות", מבוסס על קטע מספרו של ק.ס. לואיס, "נצרות כפשוטה". הלהקה נוסדה על ידי מאט סלוקום ולי נאש, הזמרת, בתחילה שנות ה-90.
ב-1997 הוציאה הלהקה אלבום הנושא על שמה, אשר קיבל תשומת לב בציבור הרחב. ב-1999, השיר "Kiss Me" הופץ כסינגל, ובזכותו התפרסמה הלהקה ברחבי ארצות הברית. השיר גם זכה להצלחה במדינות רבות, וכיכב בפסקול של מספר סרטים, (המוכר מביניהם, "יש לה את זה") ובתוכניות טלוויזיה (למשל, "דוסון קריק").
בשנת 2000 ביצעה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "There She Goes" של הלהקה The La's, והוציאה אותו כסינגל, והוא הפך במהרה ללהיט השני שלהם.
הלהקה עמדה להוציא אלבום נוסף, כאשר חברת התקליטים שלה החלה להתפרק, ובכך נדחתה ההשקה. בהמשך רכשה אותה חברת התקליטים "Word Records", והאלבום "Divine Discontent" הופץ ב-2002. בין השירים באלבום זה נכלל השיר "Don't Dream It's Over", שגם הוא זכה להצלחה מסוימת, ונחשב ללהיט השלישי של הלהקה.
ב-26 בפברואר 2004 הכריז מאט סלוקום במכתב למגזין CCM על פירוקה של סיקספנס נון דה ריצ'ר. חודשים מספר לאחר מכן, הוא הכריז על הצטרפותו ללהקה חדשה, ה-"Astronaut Pushers". לי נאש החלה בעבודה עם המפיק פייר מרשנד.
בשנת 2007 הכריזה הלהקה כי היא מתאחדת ומתחילה לעבוד על אלבום חדש. באותה שנה הוציאה את האלבום "The Dawn of Grace". ב-2012 הוציאה הלהקה את האלבום "Lost in Transition".
ב- 12 בנובמבר 2016 הופיעה הלהקה בפסטיבל Love Love Rock בטאיפיי, טייוואן, עם מספר להיטים, ביניהם "Don't Dream It's Over", "Kiss Me" ו- "There She Goes".
טל קלמן
טל קלמן (נולד בשנת 1968) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש ראש אגף אסטרטגיה ומעגל שלישי. קודם לכן שימש ראש החטיבה האסטרטגית באג"ת וראש להק המטה בחיל האוויר.
ביוגרפיה
קלמן התגייס לצה"ל בשנת 1986, והתנדב לקורס טיס (מס' 117) אותו סיים במגמת קרב. שירת כטייס קרב בטייסת עוף החול וכטייס קרב וקצין מערכות בטייסת אבירי הצפון. ב-1993 מונה לסמ"ט ב' בטייסת הדרקון המעופף וב-1994 לסמ"ט ב' בטייסת אבירי הצפון. לאחר לימודים אקדמאים מונה ב-1999 לסמ"ט א' בטייסת העקרב. ב-2001 עבר לשרת בבית הספר לטיסה, שימש מפקד טייסת מתקדם ומדריך ראשי. ב-2003 מונה למפקד טייסת חוד החנית, טייסת מטוסי F-15 איגל. ב-2005 עמד בראש צוות ההקמה של טייסת אבירי הזנב הכתום כטייסת F-16I ("סופה") ומונה למפקדה הראשון. שבוע לאחר הקמתה השתתפה הטייסת בפיקודו בגיחות תקיפה רבות במהלך מלחמת לבנון השנייה. בשנת 2008 מונה למפקד בית הספר לטיסה, וכיהן בתפקיד עד שנת 2010. במאי 2010 מונה למפקד בסיס רמון, תפקיד בו שירת עד שנת 2012.
בשנת 2012 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד בסיס חצרים, ושימש בתפקיד עד שנת 2014. בספטמבר 2014 מונה לראש להק האוויר במטה חיל האוויר, וכיהן בתפקיד זה עד אפריל 2015. ביוני 2015 מונה לראש להק המטה, ושימש בתפקיד עד 17 באוקטובר 2017. ב-29 בנובמבר 2018 מונה לראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון, ושירת בתפקיד עד 21 במאי 2020. ב-18 ביוני 2020 הועלה לדרגת אלוף וב-21 ביוני נכנס לתפקידו כראש אגף אסטרטגיה ומעגל שלישי.
חיים אישיים
קלמן נשוי ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בהצטיינות במנהל עסקים מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
טוני קוקוץ'
טוני קוקוץ' (בקרואטית: Toni Kukoč; נולד ב-18 בספטמבר 1968 בספליט, קרואטיה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר קרואטי, שהיה אחד מהבולטים בכדורסל האירופי, ולאחר מכן עבר לשחק בליגת ה-NBA וזכה בשלוש אליפויות.
בשנת 2021 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
בכדורסל האירופי
קוקוץ' נולד בספליט ועסק בספורט מגיל צעיר. הוא שיחק כדורגל וטניס שולחן ולבסוף בגיל 15 החל לשחק כדורסל. הוא היה שחקן מוביל בנבחרות יוגוסלביה שזכו באליפויות העולם של פיב"א עד גיל 16 (ב-1986) ועד גיל 18 (1987). בזו האחרונה נבחר קוקוץ' לשחקן המצטיין לאחר שקלע 11 שלשות מול נבחרת ארצות הברית החזקה בחצי הגמר.
קבוצתו הראשונה הייתה יוגופלסטיקה ספליט, וכבר בעונתו השנייה היה בורג מרכזי בקבוצה שעתידה הייתה להיות הטובה באירופה. באותה שנה זכה עם יוגוסלביה במקום השלישי באליפות אירופה לנבחרות. ב-1988 זכתה יוגופלסטיקה באליפות הליגה וקוקוץ' אף הוסיף למניין המדליות ההולך וגדל שלו מדליית כסף אולימפית, לאחר הפסד בגמר לנבחרת ברית המועצות.
בשלוש השנים הבאות זכה קוקוץ' בכל תואר אפשרי, בתור הזהב של הכדורסל היוגוסלבי. יחד עם שחקנים כזוראן סאביץ', דינו ראדג'ה ופטר נאומוסקי הוביל קוקוץ' את יוגופלסטיקה לשלוש אליפויות אירופה רצופות, לאחר ניצחונות בגמר על מכבי תל אביב וברצלונה (פעמיים). נוסף על אליפויות אירופה זכו גם באליפויות הליגה והגביע המקומיים ועם הנבחרת בשתי אליפויות אירופה. גולת הכותרת הייתה הזכייה באליפות העולם לנבחרות ב-1990. הייתה זו שעתה הגדולה האחרונה של הנבחרת המאוחדת, לפני התפוררותה של יוגוסלביה. ברמה האישית נבחר קוקוץ' לשחקן המצטיין ביבשת שלוש שנים ברציפות.
רבים ציפו שקוקוץ' יעבור לשחק ב-NBA לאחר שכבר לא נותרו לו עוד מטרות להשיג באירופה. הוא אכן נבחר בדראפט של 1990 על ידי השיקגו בולס (כבחירה אחרונה בסיבוב השני), אך העדיף להמשיך לשחק באירופה במשך שנתיים נוספות, אותן עשה במדי בנטון טרוויזו האיטלקית. עם בנטון הוא זכה ב-1992 באליפות הליגה וב-1993 בגביע האיטלקי ובסגנות האירופית, לאחר הפסד צורב בגמר גביע אירופה ללימוז'. באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוביל את נבחרתה החדשה של קרואטיה לזכייה במדליית כסף.
ב-NBA
לקראת עונת 1993–1994 הצטרף לבולס, שהיו אלופי ה-NBA שלוש פעמים ברציפות אך איבדו את מייקל ג'ורדן שפרש מכדורסל על מנת לשחק בייסבול. בלעדיו היו הבולס לא יותר מקבוצת פלייאוף, אך קוקוץ' הצליח להעמיד מספרים נאים בשביל רוקי: 10.9 נק' 4 ריב' ו-3.4 אס' ב-24.1 דקות למשחק, כמחליפם הראשון של הפורוורדים סקוטי פיפן והוראס גרנט. הוא נבחר לחמישיית הרוקיס השנייה של העונה. בעונת 1994–1995 הוא קיבל יותר דקות משחק ואף פתח בחמישייה ברוב המשחקים, לאחר שגרנט עזב את הקבוצה. בעונה זו היה שני לפיפן בשלוש הקטגוריות הסטטיסטיות החשובות. במדי הנבחרת זכה במדליה הקבוצתית השמינית והאחרונה שלו: ארד באליפות אירופה לאומות.
חזרתו (הראשונה) של ג'ורדן לפעילות, יחד עם צירופו של דניס רודמן, דחקו את קוקוץ' מהחמישייה בעונת 1995–1996. הוא נולד מחדש בתפקיד של "שחקן שישי" העולה מהספסל ותרומתו הסטטיסטית נחלשה אך במעט. הבולס נתנו את העונה הסדירה הטובה ביותר בהיסטוריה של הליגה דאז (72-10) והשיבו לעצמם את תואר האליפות - רביעי מתוך שישה של המועדון, וראשון מבין שלושה רצופים לקוקוץ'. תרומתו האישית זכתה להכרה כשהוא נבחר לשחקן השישי של השנה ב-NBA.
בשתי עונות האליפות הנותרות הוסיף קוקוץ' למלא את תפקיד השחקן השישי שהועיד לו פיל ג'קסון, להיות המוציא לפועל השלישי בחשיבותו בקבוצה, ולהתעלות ברגעי הצורך. במשחק החמישי של סדרת הגמר של 1998 מול יוטה ג'אז הוא קלע 30 נקודות באחוזים גבוהים (11\13) כדי לחפות על יום חלש של פיפן החולה. הבולס הפסידו אמנם משחק ביתי זה, לאחר שדווקא ג'ורדן החטיא זריקה עם הבאזר, אך הצליחו לזכות בסדרה בכל זאת.
ב- 1998–1999 נותר קוקוץ' לבדו כאשר כוכבי הבולס עזבו או עברו והקבוצה החלה תהליך ארוך של בנייה מחדש. בעונה מקוצרת זו הוא פתח בחמישייה כמעט בכל המשחקים, שיחק למעלה מ-37 דקות בממוצע והעמיד את השורה הסטטיסטית הטובה ביותר מכל שנותיו בבולס (18.8 נק', 7 ריב' ו-5.3 אס' למשחק). אך הקבוצה כבר לא הייתה דומה בכלום לזו האימתנית של השנים הקודמות. באמצע עונת 1999–2000 הוחלט בבולס לוותר עליו תמורת ג'ון סטארקס ובחירת דראפט בסיבוב הראשון, והוא הועבר לפילדלפיה 76'. בפילדלפיה הוא היה שוב חלק מקבוצה מנצחת והמשיך להעמיד שורות סטטיסטיות דומות לאלה שסיפק בעבר. אולם בעונת 2000–2001 הוא שוב היה לקלף מיקוח במשא ומתן כשנשלח יחד עם שחקנים אחרים לאטלנטה הוקס, תמורת דיקמבה מוטומבו. כך נמנעה ממנו הופעה נוספת בגמר ה-NBA, משום שהסיקסרס היו זקוקים נואשות לשחקן ציר חזק כדי להתמודד עם שאקיל אוניל והלייקרס בגמר, שאותו הפסידו לבסוף.
קוקוץ' המשיך לשחק באטלנטה ואחר כך במילווקי באקס אולם מתקופה זו ואילך חלה ירידה מתמדת, אם גם מתונה, בדקות המשחק שלו ובנקודות שקלע. עונת 2005–2006 היא עונתו הרביעית בבאקס ובגיל שלושים ושבע הוא שותף ב-65 משחקים, אך לא פתח בחמישייה וקלע כחמש נקודות למשחק. עם פתיחת עונת המשחקים 2006–2007, הודיע קוקוץ' כי הוא לא מעוניין להעביר את משפחתו מאזור אילינוי בו הוא גר מאז שיחק במדי הבולס המקומיים, וכי לאור חוסר העניין מצד הקבוצות הקרובות (שיקגו, דטרויט ומילווקי), יתלה, כנראה, את הנעלים, ויסיים את קריירת המשחק שלו.
Mk 2
רימון ה-Mk 2 (ידוע גם בשם Mk II) הוא רימון רסס שהיה בשימוש כוחות צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ובעימותים נוספים כולל מלחמת וייטנאם. הרימון הוצא משימוש בהדרגתיות וחיילי הצי האמריקני היו המשתמשים האחרונים בו. הרימון הוחלף בהדרגה ברימונים M67 ו-M61.
טוני קוקוץ'
ב-NBA
ב-9 בינואר 2007 הודיע קוקוץ' רשמית שהוא פורש. הוא אומנם קיבל הצעות מ-5 קבוצות NBA אבל הוא רצה לסיים את הקריירה בשיקגו בולס.
Mk 2
תיאור
הרימון היה ידוע כרימון ה"אננס" בשל החריצים שנעשו במעטה הברזל של הרימון כדי לסייע באחיזתו וגרמו לו להדמות לפרי האננס. אגדה פופולרית שהייתה שגורה בציבור היא שהחריצים נעשו על מנת ליצור יותר רסיסים בעת הפיצוץ.
דגל ג'רזי
דגל ג'רזי הוא הדגל הרשמי של נסיכות הכתר הבריטית ג'רזי. על גבי הדגל מתנוססים שני אלכסונים אדומים על רקע לבן ומעליהם מגן ועליו שלושה אריות. הדגל, במתכונתו הנוכחית, הוכרז רק בשנת 1981.
עיצוב
האלכסונים האדומים על הרקע הלבן בדגל מזכירים את דגל אנגליה והמסורת אומרת שתושבי ג'רזי, אשר שמרו תמיד על נייטרליות בזמן המלחמות התכופות בין אנגליה וצרפת, והמשיכו לסחור עם שתי המדינות כל העת, לקחו את הדגל האנגלי והיטו אותו ב-45 מעלות, כדי שאוניותיהם יוכלו לשוט בתעלה האנגלית בחופשיות. המגן עם שלושת אריות הזהב הוא אחד מסמליה של נורמנדי. למרות שניתן לראות את הדגל מונף באי, מקובל הרבה יותר להשתמש במגן בלבד.
המלחמה הפולנית-סובייטית
המלחמה הפולנית-סובייטית התרחשה בין פברואר 1919 למרץ 1921. מלחמה זו קבעה את גבולותיה המזרחיים של פולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
היה זה מאבק מזוין בין שתי מדינות שקמו זה עתה: רוסיה הסובייטית והרפובליקה הפולנית השנייה. ברקע הדברים היה רצונה של פולין להשיג את חבלי הארץ שאיבדה בחלוקתה בסוף המאה ה-18 וניסיון הבולשביקים להחזיר לידיהם חבלי ארץ שאבדו לאימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה. עמוק יותר היה השסע האידאולוגי, כאשר בעלות הברית המערביות והעולם כולו ראו בפולין של פילסודסקי משום מחסום בפני ההשפעה הבולשביקית, ופילסודסקי ראה עצמו בחזונו בראש קונפדרציה סלאבית הכוללת את פולין, ליטא, אוקראינה ובלארוס, בעוד לנין ראה בפולין ראש גשר להתפשטות המהפכה הקומוניסטית לתוככי אירופה, ובמיוחד להתחברות אל הפרולטריון הגרמני התוסס והמרדני.
בשנת 1919 החזיקו הפולנים ברוב שטחי המחלוקת. תקריות גבול זעירות החריפו לכלל לוחמה גלויה בעקבות ניסיונו של פילסודסקי לנצל את חולשת הרוסים ולפלוש לאוקראינה בתחילת 1920. באזור קייב נתקל פילסודסקי בהתנגדותו של הצבא האדום ונהדף עד לבירתו, ורשה. בינתיים הגיעו חיילים מערביים מגבולות גרמניה על מנת לסייע לפולנים ולהדוף את האיום הבולשביקי. כוחות צרפתיים, ובהם קצין צעיר בשם שארל דה גול, סייעו לארגן את הצבא הפולני על פי קווים מערביים ולשפר את חימושו, אימונו והלוגיסטיקה שלו. על הכוחות הצרפתיים פיקד הגנרל מקסים וייגאן, שלימים יעמוד בראש הצבא הצרפתי המובס במלחמת העולם השנייה. אף שבמהלך חודשי הקיץ נראתה נפילת ורשה ודאית, הצליחו כוחות פולין להשיג ניצחון מפתיע ומכריע באוגוסט, והחלו בהתקדמות מזרחה, עד להשגת הפסקת אש באוקטובר 1920. הסכם ריגה, שנחתם בריגה במרץ 1921 סיים את המלחמה, קבע את גבולה המזרחי של פולין וחילק את שטחי המריבה בין פולין ובין ברית המועצות.
שני הצדדים טענו לניצחון: פולין טענה כי הגנה על קיומה בפני התקפה שמטרתה להשמידה ולהפוך אותה לחלק מברית המועצות, כאשר ברית המועצות התגאתה בהדיפת הפולנים מקייב, אשר נחשבה על ידם כחלק מן ההתערבות הזרה במלחמת האזרחים ברוסיה.
שמות המלחמה ותאריכיה
יש המתייחסים למלחמה זו כאל "המלחמה הפולנית-סובייטית". זהו השם הנפוץ ביותר, אך יש בו אלמנט מטעה, מכיוון שהמונח "סובייטי" מתייחס בדרך כלל לברית המועצות אשר קמה באופן רשמי רק בדצמבר 1922. שמות אחרים הם "מלחמת פולין – רוסיה 1919 – 1921", "המלחמה הפולנית בולשביקית", "מלחמת 1920", ואילו היסטוריונים סובייטיים מתייחסים למלחמה זו כ"מלחמה כנגד פולין הלבנה", או כ"מלחמה כנגד ההתערבות הזרה" או אף כחלק ממלחמת האזרחים ברוסיה.
מחלוקת נוספת קיימת סביב תאריכי המלחמה. יש הטוענים שהמלחמה החלה במתקפה הפולנית על אוקראינה באפריל 1920, אחרים רואים באירועי הגבול ב-1919 חלק בלתי נפרד מן המלחמה. ברור כי הצדדים הבינו כי הם נתונים במלחמה רק בשנת 1920, אך אירועי 1919 הובילו באופן בלתי נמנע להתפרצות האלימה בשנת 1920.
הקדמה למלחמה
בשנת 1918 עם סיום מלחמת העולם הראשונה השתנתה מפת מזרח אירופה מן הקצה אל הקצה. תבוסתה של גרמניה הביאה לכישלון הניסיון ליצור מדינות חסות עם ממשלת בובות במזרח אירופה, ואילו רוסיה שקעה במלחמת אזרחים. המדינות החדשות שקמו באזור זה ראו הזדמנות לקבלת עצמאות של ממש, ולא היו מוכנות לוותר עליה בקלות. בה בעת ראתה רוסיה בשטחים אלו חבלי ארץ המורדים בשלטון הרוסי המרכזי, אך הייתה חסרת כל יכולת להתערב.
הצלחת המרידה הפולנית ב-1918 העניקה לפולין את העצמאות שאיבדה בשנת 1795. הרפובליקה הפולנית השנייה הייתה לעובדה קיימת, והמשימה הראשונה שעמדה בפני המדינה הצעירה הייתה קביעת גבולותיה אל מול אדוניה לשעבר רוסיה, גרמניה והאימפריה האוסטרו הונגרית.
הפוליטיקה הפולנית הייתה נתונה להשפעתו של המדינאי והמצביא יוזף פילסודסקי אשר ראה בחזונו קונפדרציה סלאבית, כפי שהתקימה בראשית העת החדשה בעת איחוד פולין עם ליטא. לפי החזון הפולני, הקונפדרציה בראשותה אמורה הייתה לכלול את ליטא, אוקראינה ומדינות אחרות במרכז אירופה ומזרחה, ולהוות מחסום אל מול כוונות ההתפשטות הבולשביקיות מערבה או התפשטות האימפריה הגרמנית מזרחה. שבהן ראה פילסודסקי משום המשך לאימפריאליזם הרוסי של ימי הצאר, או הגרמני. פילסודסקי טען: "שלא תוכל להיות פולין עצמאית ללא עצמאותה של אוקראינה", אבל פילסודסקי היה מעוניין יותר בפירוק אוקראינה מידיה של האימפריה הרוסית מאשר לרווחת האוקראינים. כוחות פולנים נשלחו אל המזרח, אך לפילסודסקי לא הייתה כל כוונה להצטרף אל מדינות המערב בהתערבות במלחמת האזרחים ברוסיה, או לכבוש חלקים מרוסיה עצמה.
המלחמה הפולנית-סובייטית הייתה, אם כן, יותר תקרית שהחריפה ללא כוונת מכוון, מאשר מלחמה מתוכננת מראש. בתוהו ובוהו ששרר באזור במהלך 1919 אין זה סביר כי מי מן המעורבים, הן ברוסיה והן בפולין, תכנן מלחמה רבתי. פולין, שאדמתה הייתה לשטח קרבות בין האימפריות היריבות במלחמת העולם הראשונה, הייתה בלתי יציבה מבחינה פוליטית, ומעורבת בסכסוכי גבול עם גרמניה סביב שאלת הבעלות על שלזיה, וצ'כוסלובקיה סביב מעמד העיר צ'שין, ואילו מעייניהם של המהפכנים הבולשביקים ששלטו עתה ברוסיה היו נתונים לבעיות הפנים, ההתמודדות עם הקונטר רבולוציונרים, והתערבות הצבאות הזרים.
כל אלו החלו להשתנות בסוף שנת 1919, כאשר לנין, מנהיגה הקומוניסטי החדש של רוסיה, החל לגלות אופטימיות לאחר ניצחונות הצבא האדום על יריביו מבית ובעלי בריתם המערביים. לנין סבר כי התהליך ההיסטורי יוביל למרידת הפרולטריון בכל המדינות, וכי המהפכה הרוסית היא שלב מעבר בין מדינת הלאום למדינת הפועלים העולמית. הדחף המרכזי למלחמה עם פולין, מצד לנין, היה הכוונה ליצור רצף טריטוריאלי בין פועלי רוסיה ואחיהם במערב, ובמיוחד בגרמניה, שהייתה נתונה אז בחבלי יצירת רפובליקת ויימאר, שלוו בהתפרצויות של קומוניזם מהפכני.
מתקפה סובייטית אל תוככי פולין תהיה ההזדמנות לחדור אל אירופה גופא, ולכפות על היבשת הנתונה בתהליך השינוי שלאחר מלחמת העולם הראשונה את המהפכה הקומוניסטית בנוסחה הבולשביקי. לא הייתה כוונה בולשביקית לכבוש את אירופה בכוח כי אם לעורר תסיסה מהפכנית בארצות אחרות באופן עקיף, ובמילותיו של המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי "אל המערב – על גופתה של פולין הלבנה עוברת הדרך אל המהפכה המתמדת. צעדו אל וילנה, מינסק וורשה!". נתונים בהלך רוח זה, לא ציפו הרוסים להתנגדות כלשהי מצדם של הפולנים. תקריות הגבול הראשונות בין הפולנים והרוסים אירעו עוד בפברואר 1919, אך חלפה שנה בטרם הבינו הצדדים כי הם נתונים במלחמה של ממש.
התוהו ובוהו באירופה המזרחית
ב-1918 החל הצבא הגרמני במזרח בנסיגתו מערבה. שטחים שנטשו מעצמות המרכז הפכו לשדה קרב בין גורמים מקומיים – ממשלות בובה שנוצרו על ידי גרמניה, ממשלות אחרות ותנועות לשחרור לאומי שקמו לאחר הנסיגה הגרמנית, והבולשביקים, אשר קיוו לצרף את הטריטוריות החדשות לשטחם. רבות מקבוצות אלו התפלגו, שבו והתחברו, התמזגו עם אחרות, יצרו בריתות קצרות מועד, ובאופן כללי נלחמו זו בזו ללא הרף. היה זה המצב בכל מזרח אירופה.
ב-18 בנובמבר 1918 פקד לנין על הצבא האדום לפנות מערבה בעקבות הצבא הגרמני הנסוג, במטרה לשטוף את אירופה המזרחית והמרכזית, ולהקים בשטחים החדשים ממשלות קומוניסטיות, וכן לתמוך במהפכות קומוניסטיות בגרמניה ובאוסטריה הונגריה. בתחילת 1919 פרצה לוחמה כמעט במקרה ללא כל פקודה מן הממשלות המרכזיות, כאשר מיליציות פולניות עצמאיות בווילנה התנגשו עם כוחות בולשביקיים, במטרה לתפוס את שטחה של ליטא המרכזית. לבסוף דיכאו הכוחות הסובייטיים המאורגנים יותר את המיליציות הפולניות וגירשו את הלוחמים הפולנים מערבה.
באביב 1919 יצר הגיוס הכללי הרוסי צבא אדום בן 2,300,000 חיילים, אך רובם עסקו במלחמה כנגד ה"לבנים", ולא יכלו להגיע להישגים בסכסוכים עם המדינות שמחוץ לרוסיה. בספטמבר 1919 היה הצבא הפולני בן 540,000 חיילים, מתוכם הוקצו כ-230,000 חייל לגיזרה המזרחית.
בפברואר 1919 היו בגיזרה המזרחית רק כוחות פולנים קטנים. ב-14 בפברואר הפולנים תפסו עמדות בקו קוברין, פרוז'ני, והנהרות זלויאנקה וניימן. בתאריך זה נוצר מגע ראשון עם היחידות הקדמיות של הצבא האדום, והחלה להיווצר חזית לאורך הגבול עם ליטא, בלארוס ואוקראינה.
תחילתה של המפולת: העימותים הראשונים
העימות המזוין הראשון אירע ב-14 בפברואר כאשר לוחמה החלה ליד העיירה מניביצ'ה בבלארוס. בסוף פברואר המתקפה הסובייטית נעצרה. הכוחות הפולנים והסובייטיים נלחמו בנפרד אף בכוחות לאומניים אוקראינים, וחוסר שקט החל במדינות הבלטיות שחייב את תשומת לבם.
במקביל, נמשכה מלחמת האזרחים ברוסיה. בתחילת הקיץ של 1920 השיגו הלבנים יתרון, וכוחות בפיקודו של פיוטר וראנגל צעדו לעבר מוסקבה. פילסודסקי ראה בבולשביקים איום קטן ביחס למתחריהם הלבנים, המוכרים לו מימי האימפריאליזם הרוסי, ונראה כי פחות נטו לאהדה לתנועה הלאומית הפולנית, כאשר הבולשביקים הצהירו כי אינם מכירים בהסכמים הבינלאומיים שהביאו לחלוקת פולין בסוף המאה ה-18.
בתחילת מרץ 1919 פתחו יחידות פולניות במתקפה וחצו את נהר הניימן תוך שהם כובשים את פינסק ומגיעים למבואות לידא. הרוסים והפולנים החלו במתקפה בערך באותו הזמן באפריל, ומספר גדל והולך של כוחות זרם לאזור. באפריל כבשו הבולשביקים את גרודנו ווילנה, אך באותו החודש נהדפו על ידי מתקפת נגד פולנית. הצבא הפולני, שאך עתה נוסד, הוכיח עצמו כיריב קשוח בהרבה ממה שהניחו הרוסים בתחילה. מחוסר יכולת להשיג את מטרותיהם, ועקב התקפות של הרוסים הלבנים בעורפם, נסוגו חיילי הצבא האדום מעמדותיהם, על מנת להתארגן מחדש.
החזית הדיפלומטית
ב-1919 נערכו מספר ניסיונות להשיג הסכם שלום על ידי גופים פולנים ורוסים שונים, אך ללא כל הצלחה. בינתיים, החריפו היחסים בין פולין וליטא כאשר פוליטיקאים פולנים סירבו לדרישה הליטאית לעצמאות מלאה ולדרישות הטריטוריאליות הליטאיות, במיוחד בכל הנוגע לעיר וילנה: הבירה הליטאית ההיסטורית, הייתה מיושבת ברוב אתני פולני, עובדה שיצרה מחסום בלתי עביר בשיחות בין הצדדים. הנושאים ונותנים הפולנים הגיעו לכדי הסכמה עם לטביה בתחילת 1920, ועד מהרה לחמו הצדדים זה לצד זה כנגד הבולשביקים. ההצלחה העיקרית של הפולנים הייתה בחתימת ברית צבאית עם "הרפובליקה העממית האוקראינית" שהוקמה על ידי אנשי סימון פטליורה. לאחר תבוסתו של פטליורה לצבא האדום מצא זה מקלט מדיני בפולין, ועמד בראש צבא אוקראיני שפעל לצד הפולנים. המלחמה הפולנית אוקראינית תמה ביולי 1919 ומספטמבר ואילך לחמו האוקראינים לצד הפולנים במלחמתם בבולשביקים.
הכוחות היריבים
עם תחילת 1920 הייתה ידם של הסובייטים על העליונה במלחמתם כנגד דניקין, והסכם שלום נחתם בינם ובין לטביה ואסטוניה. החזית הפולנית הפכה לזירת המערכה העיקרית, והצבא האדום היה יכול להפנות לחזית זו את עיקר משאביו. בינואר 1920 ריכז הצבא האדום כוח של 700,000 חיילים ליד הנהר ברזינה ובבלארוס. במהלך 1920, כמעט 800,000 חיילי הצבא האדום נשלחו למלחמה עם פולין, מתוכם כ־402,000 נשלחו לחזית המערבית, ו-355,000 לדרום מערב באזור גליציה. הסובייטים החזיקו בציוד רב, העדיף מבחינות רבות על הציוד הפולני.
המפקדים הבולשביקים שאמורים היו לעמוד בראש המתקפה כללו את מיכאיל טוכאצ'בסקי, מפקדה החדש של החזית המערבית, אלכסנדר יגורוב וסטלין.
הצבא הפולני הורכב מחיילים ששירתו בצבאות השונים של המדינות שחילקו ביניהן את פולין, וכן ממתנדבים ומגויסים חדשים ובלתי מנוסים. הלוגיסטיקה של הפולנים הייתה גרועה, והסתמכה על ציוד שנותר ממלחמת העולם הראשונה ונתפס על ידי הפולנים בעת נסיגת הצבאות. הצבא הפולני הפעיל תותחים שיוצרו בחמש מדינות, רובים שיוצרו בשש מדינות, ולכל דגם היה סוג חימוש שונה משלו. הכוחות הפולנים התעצמו מ 100,000 איש ב-1918 לכלל 500,000 בתחילת 1920. ב-20 באוגוסט 1920 עמד כוחו של הצבא הפולני על 737,000 חיילים, כך שהצבאות הלוחמים היו מאוזנים מבחינה מספרית.
המודיעין הפולני היה ער לתוכניות המתקפה הרוסיות, אך הפיקוד הפולני העליון החליט להקדים ולתקוף בטרם יתקפו הבולשביקים. מטרת המתקפה הייתה להדביר את הצבא האדום בגזרה הדרומית, באזור קייב, ולייסד ממשלה ידידותית באוקראינה.
הגלגל מתהפך: מבצע קייב
עד לחודש אפריל התקדמו הכוחות הפולנים באיטיות ובבטחה מזרחה. הממשלה הלטבית החדשה ביקשה מהפולנים עזרה בכיבוש דינבורג, אשר נתפסה בינואר לאחר לחימה עזה ונמסרה לידי הלטבים, שראו בפולנים משחררים. במרץ הצליחו הכוחות הפולנים להחדיר טריז בין הכוחות הסובייטים בצפון (בבלארוס) ובדרום (אוקראינה).
ב-24 באפריל החלו הפולנים במתקפה העיקרית, מבצע קייב, במטרה ליצור מדינה אוקראינית עצמאית שתשתתף בחזונו של פילסודסקי בדבר פדרציה סלבית אל מול רוסיה הסובייטית. פולין נעזרה בחייליו של פטליורה.
ב-24 במאי נתקלו הכוחות הפולנים והאוקראינים בדרום בפעם הראשונה בארמיית הפרשים הראשונה של סמיון בודיוני. מתקפות חוזרות ונשנות של הפרשים של בודיוני שברו את קו החזית הפולני אוקראיני ב-5 ביוני וניתקו את קווי האספקה והתקשורת בעורף הכוחות הפולנים. ב-10 ביוני כבר היו הפולנים בנסיגה לאורך כל החזית. ב-13 ביוני נאלצו הפולנים לסגת מקייב ולמסרה לידי הבולשביקים.
שרשרת הניצחונות הבולשביקים
מפקד הארמייה השלישית הפולנית באוקראינה, הגנרל אדוארד רידז שמיגלי החליט לפרוץ לכיוון צפון מערב. הכוחות הפולנים באוקראינה הצליחו לבצע נסיגה מסודרת, ויחסית ללא נפגעים, אך לא הצליחו לתמוך באנשי החזית הצפונית ולחזק את עמדותיהם על נהר האוטה, לקראת הקרב המכריע הממשמש ובא.
בשל מחסור בכוח אדם, אוישה החזית בת מאתיים הקילומטרים בקו דק של מאה ועשרים אלף חיילים ולהם 460 קני ארטילריה, וללא כל עתודה אסטרטגית. גישה זו של "החזקת קו" הוכיחה את עצמה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, כאשר הקו נתמך בכוח אדם מספיק, מקלעים וארטילריה. בחזית המזרחית של פולין, לא היה את כוח האדם והארטילריה, והלוחמים לא הספיקו להתבצר די הצורך.
אל מול החזית הפולנית בצפון המערב בלבד העמיד הגנרל מיכאיל טוכצ'בסקי 108,000 רגלים, 11,000 פרשים, 722 קני ארטילריה, ו 2,913 מקלעים. בכמה נקודות אסטרטגיות היה היחס ארבעה לאחד לטובת הרוסים.
טוכצ'בסקי הכה ב-4 ביולי לאורך הציר סמולנסק - ברסט ליטובסק. הוא חצה את נהרות האוטה והברזינה. במשך שלושה ימים נראה כי הקרב תלוי על בלימה, אך העדיפות המספרית הכריעה בסופו של דבר, והפולנים החלו בנסיגה ב-7 ביולי.
הפולנים נסוגו לקו של "חפירות גרמניות", קו שבוצר על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה ואשר נראה היה כי יהיה בידו לעצור את הרוסים המסתערים, אך יתרונם המספרי של הרוסים הכריע אף כאן. הכוחות הרוסיים הסתערו על אזור מבוצר פחות בקו והצליחו להבקיע בו פרצה. ב-14 ביולי נפלה וילנה לידי הרוסים, ובדרום, בגליציה, התקדמו פרשיו של סמיון בודיוני עמוק אל העורף הפולני, כבשו את ברודנו והגיעו למבואות לבוב וזאמושץ'. בשלב זה הסתבר לפולנים שמטרות הרוסים אינן מוגבלות להדיפתם אל הגבול. הסתבר כי עצם קיומה של פולין העצמאית נתון על הכף.
הכוחות הפולנים בגליציה באזור לבוב ערכו מתקפת נגד שהיה בידה להאט את ההתקדמות הרוסית באזור זה. נסיגתם של הכוחות הפולנים בדרום נעצרה, אך המצב בסמוך לבירה היה חמור, ומנע את ההתקדמות הפולנית בדרום. תוכניות למתקפה שתנצל את ההצלחה בדרום עוכבו, וכל הכוחות הפנויים הופנו אל ורשה.
החזית הדיפלומטית, חלק שני: המשחק הפוליטי
כאשר פנה גלגל המלחמה כנגד פולין, נחלש כוחו הפוליטי של פילסודסקי. יריביו, לרבות רומן דמובסקי, הגיעו לעמדות כוח. עם זאת שמר פילסודסקי על כוחו בשורות הצבא, בעוד שכוחות הבולשביקים עולים על ורשה, והזירה הפוליטית הפולנית כמרקחה. בינתיים הקימו הבולשביקים ממשלת בובות פולנית, שכונתה "הועד המהפכני הפולני הזמני" ונוסדה ב-28 ביולי בביאליסטוק, ומיד החלה בהשגת השליטה באזורים שנכבשו על ידי הרוסים. לממשלה זו הייתה תמיכה מועטה בקרב הפולנים, והיא הצליחה לגייס למטרותיה רק את הבלארוסים והיהודים. בנוסף לכך האינטריגות הפוליטיות בין המפקדים הרוסים השונים החריפו ככל שניצחונם נראה ודאי.
דעת הקהל המערבית נטתה כנגד פולין. משקיפים חיצוניים רבים ציפו לנפילתה המהירה של פולין והפיכתה לרפובליקה נוספת בברית המועצות. ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' לחץ על פולין להגיע להסכם שלום על פי תנאי הרוסים. ב-6 באוגוסט 1920 פרסמה מפלגת הלייבור הבריטית כרוז המביע את תמיכת הפועלים בבריטניה ברוסים, ומכריז כי הפועלים הבריטים לא ייקחו חלק במלחמה לצד פולין. הסוציאליסטים הצרפתים, בעיתונם, "ל'הומניטה" הכריזו אף הם על תמיכתם ברוסים. פועלים גרמנים סירבו לסייע בהעברת משלוחים לפולין. אוסטריה, צ'כוסלובקיה וליטא נקטו עמדה אנטי פולנית מובהקת, וליטא אף שלחה חיילים לסיוע לרוסים במלחמתם. העמדה הליטאית הייתה מובנת על רקע השאיפות הפולניות לסיפוח וילנה למדינתם, ועל רקע העובדה כי הצבא האדום שהה על גבולות המדינה בכוח גדול.
בעלי הברית של הפולנים היו מעטים. צרפת המשיכה את מדיניותה כנגד הבולשביזם, עתה כאשר ה"לבנים" הובסו כמעט לחלוטין ברוסיה, נשלח כוח בן 400 חיילים, רובם קצינים, וחלקם "יועצים" בריטיים בפיקודו של פול פרוספר אנרי. המאמץ הצרפתי היה חיוני לשיפור הלוגיסטיקה של הצבא הפולני, אשר עד 1919 לא היה אחיד בארגונו ובציודו, שכן היה מורכב מלוחמים שלחמו בעבר בשורות צבאות שונים. בין הלוחמים הצרפתים היה נשיא צרפת לעתיד שארל דה גול אשר זכה לאות הגבורה הפולני הגבוה ביותר "וירטוטי מיליטרי" על הצטיינותו בקרב. בנוסף ל"יועצים" הגיע מצרפת הצבא הכחול, קבוצה של צרפתים ממוצא פולני, ומתנדבים בינלאומיים, אשר שירתו בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה. הקבוצה הייתה בפיקוד הגנרל הפולני יוזף הלר.
באמצע 1920 אף הגיעו לפולין יועצים צבאיים ממדינות שונות במערב, ביניהם מקסים וייגאן, שלישו לשעבר של המרשל פרדיננד פוש, מפקדו העליון של צבא מדינות ההסכמה, ולימים מפקדו של הצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה. אך יועצים אלו לא הביאו לתרומה מכרעת למערכה, וחוסר התקשורת שלהם עם מארחיהם הפולנים גרם לכך שתרומתם תהיה שולית, והפולנים זכו בניצחון בטרם יספיקו יועצים אלו לסייע להם. במשך שנים טיפח וייגאן את האגדה כאילו הייתה זו הגעתו ברגע האחרון אשר הביאה לניצחון בקרב.
הגלגל מתהפך: הנס על הוויסלה
ב-10 באוגוסט 1920 חצו יחידות פרשים רוסיות את נהר הוויסלה, במטרה לכבוש את ורשה ממערב, בעת שההתקפה העיקרית תגיע ממזרח, במעין תנועת מלקחיים. ב-13 באוגוסט נהדפה התקפה רוסית ראשונה. הארמייה הפולנית הראשונה הצליחה לעצור את המתקפה, ובעת ובעונה אחת לעצור מתקפה נוספת ברדזימין.