cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיבלי
תקופת הרפובליקה
הרומאים האמינו שקיבלי, שנחשבה זרה פריגית אפילו בתוך כתותיה היווניות, היא האלה האם של טרויה העתיקה (איליום). כמה ממשפחות הפטריקים המובילות ברומא טענו למוצא טרויאני; כך ש"חזרתה" של אם כל האלים לאנשיה הגולים מפעם הייתה מבורכת במיוחד, גם אם בן זוגה וכוהניה לא היו; ההישג שלה השתקף היטב על הגורמים המעורבים, ובתורם, על צאצאיהם. המעמדות הגבוהים שהעניקו חסות לפסטיבלים של המגנה מאטר האצילו את ארגונם לאיידיל הפלבאים, וכיבדו אותה וזה את זה בנשפים מפוארים ופרטיים של פסטיבלים, שמהם היו הגאלי (כוהני האלה) שלה נעדרים באופן בולט. בעוד שברוב פולחניה היווניים היא התגוררה מחוץ לפוליס, ברומא היא הייתה המגינה של העיר, מוגבלת למתחם גבעת הפאלאטיום שלה, יחד עם כוהניה, בלב הגאוגרפי של המסורות הדתיות העתיקות ביותר של רומא. היא פורסמה כרכוש פטריקי; מטרונית רומית – גם אם מוזרה, "עם אבן במקום פנים" – שפעלה לטובת המדינה הרומית.
תקופת הקיסרות
האידאולוגיה האוגוסטנית זיהתה את מגנה מאטר עם הסדר האימפריאלי והסמכות הדתית של רומא ברחבי האימפריה. אוגוסטוס טען למוצא טרויאני באמצעות אימוצו על ידי יוליוס קיסר והחסד האלוהי של ונוס; באיקונוגרפיה של פולחן הקיסר, הקיסרית ליוויה הייתה המקבילה הארצית של מגנה מאטר, המגינה של רומא ו"האמא הגדולה" הסמלית; האלה מתוארת עם פניה של ליוויה על מדליונים ופסלים. בשלב זה, רומא העלימה את מולדתה היוונית והפריגית של האלה, והגרסה הרומית של קיבלי כמגינה של רומא הקיסרית הוצגה שם.
מגנה מאטר הקיסרית הגנה על ערי האימפריה והחקלאות של האימפריה – אובידיוס מדגיש את עֲקָרוּת האדמה לפני הגעתה של האם. אינאיס של ורגיליוס (נכתב בין 29 ל-19 לפנה"ס) מייפה את תכונותיה ה"טרויאניות"; היא קיבלי, אימו של יופיטר עצמו, והמגינה על הנסיך הטרויאני איניאס במנוסתו מחורבן טרויה. היא העניקה לטרויאנים את העץ המקודש שלה לבניית ספינות, והתחננה בפני יופיטר להפוך את הספינות לבלתי ניתנות להשמדה. ספינות אלו הופכות לאמצעי המילוט עבור איניאס ואנשיו, מוּנחה לעבר איטליה והגורל כאב הקדמון של העם הרומי על ידי ונוס ג'נטריקס. ברגע שהגיעו לאיטליה, ספינות אלו השלימו את משימתן והפכו לנימפות ים.
סיפורי הגעתה של מגנה מאטר שימשו לקידום תהילתם של נתוני החסות שלה, ובכך גם את צאצאיהם. תפקידה של קלאודיה קווינטה כקסטיסימה פמינה של רומא (האישה הטהורה ביותר או המוסרית ביותר) הפך ל"מהולל ופנטסטי יותר ויותר"; היא הוצגה בתלבושת של בתולה וסטלית, והאידאולוגיה האוגוסטנית ייצגה אותה כאידיאל של נשיות רומאית בעלת מידות טובות. הקיסר קלאודיוס טען שהייתה בין אבותיו הקדמונים. קלאודיוס קידם את אטיס לפנתאון הרומי והעמיד את פולחנו תחת פיקוחם של ה-.
מגלאסיה
פסטיבל מגלאסיה למגנה מאטר החל ב-4 באפריל, יום השנה להגעתה לרומא. מבנה הפסטיבל אינו ברור, אבל הוא כלל את (מחזות ומופעי בידור אחרים המבוססים על נושאים דתיים), שנראה שהוצגו בגרם המדרגות התלול המוביל למקדשה; חלק מהמחזות הוזמנו ממחזאים ידועים. ב-10 באפריל נלקח פסלה בתהלוכה פומבית לקירקוס מקסימוס, ונערכו שם מרוצי מרכבות לכבודה; פסל של מגנה מאטר הוצב באופן קבוע על המחסום המפריד של מסלול המרוצים, מראה את האלה רוכבת על גבו של אריה.
נראה כי עוברי אורח רומאים התייחסו לפסטיבל מגלאסיה כ"יווני" אופיינית; או כפריגי. על סף המעבר של רומא לאימפריה, תיאר דיוניסיוס מהליקרנסוס היווני את התהלוכה הזו כ"מופע פנטומימה" פריגי פראי ו"מופע מטופש נהדר", בניגוד לקורבנות ולמרוצים, שהתבצעו במה שהוא מעריץ כ"סגנון רומאי מסורתי" מכובד; דיוניסיוס משבח גם את חוכמת החוק הדתי הרומי, האוסר על השתתפותו של כל אזרח רומי בתהלוכה, וב של האלה; על עבדים נאסר להיות עדים לכל זה. בתקופה הרפובליקנית המאוחרת תיאר לוקרטיוס בצורה ססגונית את "רקדני המלחמה" החמושים של התהלוכה בקסדותיהם בעלות שלוש הנוצות, המקישים במגיניהם יחדיו, ברונזה על ברונזה, "שמחים על הדם"; גאלי (כוהני קיבלי) בגלימות צהובות, ארוכי שיער ומבושמים מנופפים בסכינים, מוזיקה פראית רועמת של טימפנון וחלילים צווחנים. לאורך המסלול פזורים עלי כותרת של ורדים, וענני קטורת עולים. דמותה של האלה, עונדת את הכתר המוראלי ויושבת בתוך מרכבה מפוסלת, רתומה לאריות, נישאת גבוה על עגלת קבורה. ההצגה הרומית של תהלוכת המגלאסיה של קיבלי כטקס מיוחס ציבורי אקזוטי מנוגדת למה שידוע על המיסטריות הפריגיות-יווניות הפרטיות והכלל חברתיות שעליהן התבסס.
השבוע הקדוש במרץ
הפרינקיפט הביא לפיתוח של פסטיבל מורחב או "שבוע קדוש" עבור קיבלי ואטיס במרץ (Martius בלטינית), מהאידוס עד כמעט סוף החודש. לאזרחים ולבני חורין הורשו צורות מוגבלות של השתתפות בטקסים הנוגעים לאטיס, באמצעות חברותם בשני קולגיום, שכל אחד מהם מוקדש למשימה מסוימת; הקנופורים (Cannophores, "נושאי קנים") והדנדרופורים (Dendrophores, "נושאי עצים").
החוקרים חלוקים בשאלה האם סדרת ימי החג כולה הוקמה פחות או יותר תחת קלאודיוס, או שהפסטיבל גדל עם הזמן. נראה שהאופי הפריגי של הפולחן משך את תשומת הלב של הקיסרים מהשושלת היוליו-קלאודית כביטוי לטענתם בדבר מוצאם הטרויאני. ייתכן שקלאודיוס קבע את מצוות האבל על מותו של אטיס, לפני שרכש את מלוא משמעותו כאל שקם לתחייה של הלידה מחדש, המבוטא בשמחה על ה"קאנה אינטראט" ועל ידי ההילריה. הרצף המלא, בכל מקרה, נחשב רשמי בתקופתו של אנטונינוס פיוס (שלט בשנים 138–161), אך בין לוחות השנה הרומיים הקיימים הוא מופיע רק בלוח השנה של פילוקלוס (354 לספירה).
פולחנים זוטרים
ימי שנה משמעותיים, תחנות ומשתתפים בהגעתה של האלה בשנת 204 לפנה"ס - כולל ספינתה, שנחשבה לחפץ קדוש - אולי סומנו מלכתחילה על ידי טקסים ופסטיבלים קטנים, מקומיים או פרטיים באוסטיה, רומא, והמקדש של ויקטוריה. סביר להניח שהתבצעו פולחנים לקלאודיה קווינטה, במיוחד בעידן הקיסרי. נראה שרומא הכניסה לאיקונוגרפיה של קיבלי אצטרובלים ירוקי-עד (אורן או אשוח). סמלים אלו מבוססים, לפחות בחלקם, על מיתוס "האב הקדמון הטרויאני" של רומא, שבו האלה נתנה לאיניאס את העץ הקדוש שלה לבניית ספינות. האצטרובלים של העצים ירוקי-העד סימלו כנראה את מותו ואת לידתו מחדש של אטיס. למרות העדויות הארכאולוגיות של פולחן מוקדם לאטיס במחוז פאלאטיום של קיבלי, אף מקור ספרותי או אפיגרפי רומי ששרד לא מזכיר אותו עד גאיוס ולריוס קאטולוס, ששירו מספר 63 ממקם אותו באופן ישיר בתוך המיתולוגיה של מגנה מאטר, כמנהיג האומלל ואב הטיפוס של הכוהנים שלה.
טאורבוליום וקריובוליום
התוכחות של רומא נגד הסירוס והשתתפות אזרחים בפולחן של מגנה מאטר הגבילו הן את מספרם והן את סוגם של כוהניה. משנות ה-60 של המאה השנייה לספירה, אזרחים שביקשו חניכה למיסטריות היו יכולים להציע אחת משתי צורות הקרבת בעלי חיים עקובה מדם - ולפעמים גם וגם - כתחליפים חוקיים לסירוס עצמי. ה, הקרבת שור, הקורבן החזק והיקר ביותר בדת הרומית וה שימוש בקורבן נחות יותר, בדרך כלל איל. עדויות לקדימונים יווניים אפשריים לטאורבוליום בסביבות 150 לפני הספירה התגלו באסיה הקטנה, כולל בפרגמון, ובאיליום (האתר המסורתי של טרויה העתיקה, שחלק מהרומאים הניחו כעיר של אבותיהם הקדמונים שלהם ושל קיבלי). צורת הטאורבוליום כפי שהוא מתואר על ידי מקורות רומיים מאוחרים יותר התפתחה כנראה עם הזמן, ולא הייתה ייחודית למגנה מאטר, טקס כזה נערך ב לכבוד ונוס בשנת 134 לספירה – אבל פולמוס אנטי-פגאני מייצג אותו כשלה. מחקר מסוים מגדיר את הקריובוליום כטקס של אטיס; אבל כמה לוחות הקדשה מראים את ראשו המעוטר של השור (טאורבוליום) עם איל (קריובוליום), וללא אזכור של אטיס. בתיאור מאוחר, מלודרמטי ואנטגוניסטי של האפולוגיטיקן הנוצרי, עומד כוהן בבור מתחת לרצפת מרישי עץ ; עוזריו או הכוהנים הזוטרים הורגים שור באמצעות חנית קדושה. הכוהן מגיח מהבור, שטוף בדם השור, לקול תשואות הצופים הנאספים. תיאור זה של טאורבוליום כמרחץ דמים הוא, אם הוא מדויק, חריג מנוהג הקורבן הרומי הרגיל; ייתכן שזה לא היה יותר מקורבן שור שבו הדם נאסף בקפידה והוצע כמנחה לאל, יחד עם איברי הרבייה שלו, האשכים.
הטאורבוליום והקריובוליום אינם קשורים לתאריך מסוים או לפסטיבל מסוים, אלא מסתמכים כנראה על אותם עקרונות תאולוגיים כמו מחזור החיים, המוות והלידה מחדש של "השבוע הקדוש" במרץ. החוגג תפס באופן אישי וסמלי את מקומו של אטיס, וכמוהו הוא מטוהר, מתחדש או, ביציאתו מהבור או הקבר, "נולד מחדש". האמונה הייתה שהשפעות התחדשות אלו דועכות עם הזמן, אך ניתן היה לחדש אותן על ידי קורבן נוסף. כמה הקדשות מעבירות את כוח ההתחדשות של הקורבן למי שאינם משתתפים פעילים, כולל קיסרים, המשפחה הקיסרית והמדינה הרומית; חלקם מסמנים "dies natalis" ("יום הולדת" או יום הקמת מקדש) עבור המשתתף או המקבל. המְקַדֵּשִׁים והמשתתפים יכולים להיות גברים או נשים.
ההוצאה הכספית העצומה של ביצוע הטאורבוליום הבטיחה שהיוזמים שלו היו מהמעמד הגבוה ביותר ברומא, ואפילו המנחה הפחותה של הקריובוליום הייתה מעבר ליכולתם של העניים. בקרב ההמונים הרומיים, יש עדויות לסגידה פרטית לאטיס, אך למעשה אין אף עדות לחניכה לפולחן של מגנה מאטר. בתחייה הדתית של התקופה האימפריאלית המאוחרת יותר, היוזמים הבולטים של מגנה מאטר כללו את ה הדתי האדוק, העשיר והמלומד, ; וה-, שהיה פעמיים קונסול; ואולי הקיסר יוליאנוס. הקדשות טאורבוליום למגנה מאטר נטו להיות נפוצות יותר בפרובינקיות המערביות של האימפריה מאשר במקומות אחרים, על-ידי כתובות (בין היתר) ברומא ובאוסטיה באיטליה, בלוגדונום (ליון בצרפת של ימינו) שבגאליה ובקרתגו באפריקה.
כהונה
ייתכן ש"אטיס" היה שם או תואר של הכוהנים או המלכים-הכוהנים של קיבלי בפריגיה העתיקה. רוב המיתוסים על אטיס האל מציגים אותו כמייסד מסדר הכוהנים (ביחיד גאלוס, ברבים ) של קיבלי, אך בתיאורו של סרוויוס, שנכתב בתקופת הקיסרות הרומית, אטיס מסרס מלך כדי להימלט מתשומת הלב המינית הבלתי רצויה שלו, והוא מסורס בתורו על ידי המלך הגוסס. הכוהנים של קיבלי מצאו את אטיס בבסיס עץ אורן; הוא מת והם קוברים אותו, מסרסים את עצמם לזכרו וחוגגים אותו בטקסיהם לאלה. תיאור זה עשוי לנסות להסביר את הטבע, המקור והמבנה של התאוקרטיה של פסינוס. משורר הלניסטי מתייחס לכוהנים של קיבלי בלשון נקבה, כגאלאי (Gallai). המשורר הרומי קאטולוס מתייחס לאטיס בלשון זכר עד לסירוסו, ובנקבה לאחר מכן. מקורות רומיים שונים מתייחסים לגאלי כמגדר אמצעי או שלישי (medium genus או tertium sexus). סירוס מרצון של הגאלי בשירות האלה נחשבה כפעולה שהעניקה להם כוחות להתנבא.
, אתר המקדש שממנו הובא פסל המגנה מאטר לרומא, הייתה תאוקרטיה שייתכן כי הגאלי הבכיר שלה מונה באמצעות צורה כלשהי של אימוץ, כדי להבטיח ירושה "שושלתית". הגאלוס הבכיר ביותר היה ידוע בשם "אטיס", והזוטר שלו בשם "באטאקס". הגאלי מפסינוס היו בעלי השפעה פוליטית; בשנת 189 לפני הספירה, הם חזו או התפללו לניצחון הרומאי במלחמה הקרבה של רומא נגד הגלטים. בשנה שלאחר מכן, אולי בתגובה למחווה זו של רצון טוב, הסנאט הרומי הכיר רשמית באיליום כמשכן האבות הקדמונים של העם הרומי, והעניק להם טריטוריה נוספת ופטור ממיסים. בשנת 103, ערך באטאקס מסע לרומא ונאם בסנאט, או למען בקשת פיצוי בשל חילול הקודש שבוצע במקדשו, או כדי לנבא הצלחה צבאית רומית נוספת. הוא תואר כדמות יוצאת דופן, עם "לבוש צבעוני וכיסוי ראש, כמו כתר, עם אסוציאציות מלכותיות שלא היו רצויות לרומאים". ובכל זאת הסנאט תמך בו; וכאשר טריבון פלבאי שהתנגד באלימות לזכותו לנאום בפני הסנאט מת מקדחת (או, בתרחיש החלופי, כשהגיע הניצחון הרומי המצופה) נראה כי הוכח כוחה של המגנה מאטר.
ברומא היו הגאלי והפולחן שלהם תחת הסמכות העליונה של כוהני הפונטיפקס, אשר נבחרו בדרך כלל מהאזרחים העשירים ביותר ברומא. הגאלי עצמם, אף שיובאו כדי לשרת את עבודתם היומיומית של פולחן האלה שלהם למען רומא, ייצגו היפוך של מסורות כוהניות רומיות שבהן הכוהנים הבכירים היו אזרחים, שהיה צפוי מהם להקים משפחות והיו אחראים אישית להוצאות השוטפות של המקדשים, העוזרים, הפולחנים והפסטיבלים שלהם. כסריסים, חסרי יכולת רבייה, נאסרה על הגאלי אזרחות רומית וזכויות ירושה; כמו עמיתיהם במזרח, הם היו טכנית מנדיקנטים שלמחייתם היו תלויים בנדיבות אדוקה של אחרים. במשך כמה ימים בשנה, בתקופת המגאלסיה, החוקים של קיבלי אפשרו להם לעזוב את המגורים שלהם, הממוקמים בתוך מתחם המקדשים של האלה, ולשוטט ברחובות כדי לקבץ נדבות. הם היו אאוטסיידרים, מסומנים כגאלי על ידי סמליהם, לבושם והתנהגותם הנשית הידועה לשמצה, אבל ככוהנים של פולחן ממלכתי, הם היו קדושים וחסינים מפגיעה. מלכתחילה הרומאים היו מוקסמים מהם והם היו מושא לבוז, אבל גם ליראה דתית. אף רומאי, אפילו לא עבד, לא יכול היה לסרס את עצמו "לכבוד האלה" ללא עונש; בשנת 101 לפני הספירה, עבד שעשה זאת הוגלה. אוגוסטוס בחר כוהנים מקרב העבדים המשוחררים שלו כדי לפקח על הפולחן של מגנה מאטר, והביא אותו תחת שליטה אימפריאלית. קלאודיוס הקים את משרד הכוהנים הבכיר של ה, שלא היה סריס והחזיק באזרחות רומית מלאה.
הנסיבות החוקיות מבחינה דתית לסירוס עצמי של גאלוס נותרו לא ברורות; ייתכן שחלקם ביצעו את הפעולה ב-"Dies Sanguinis" ("יום הדם") בפסטיבל חודש מרץ של קיבלי ואטיס. פליניוס הזקן מתאר את ההליך כבטוח יחסית, אך לא ידוע באיזה שלב בקריירה שלהם ביצעו אותו הגאלי, או בדיוק מה הוסר, או אפילו אם כל גאלוס ביצע אותו. כמה גאלי התמסרו לאלה שלהם במשך רוב חייהם, שמרו על קשרים עם קרובי משפחה ושותפים לאורך כל הדרך, ובסופו של דבר פרשו מהשירות. גאלי נשארו נוכחים בערים רומיות גם בתקופה הנוצרית של האימפריה. כמה עשורים לאחר שהנצרות הפכה לדת האימפריאלית היחידה, ראה אוגוסטינוס את הגאלי "צועדים בכיכרות וברחובות קרתגו, עם שיער משוח בשמן ופנים מפודרות, איברים רפויים והליכה נשית, ותובעים אפילו מבעלי המקצוע את האמצעים להמשיך לחיות בהם בחרפה".
מקדשים
המקדש המוקדם ביותר הידוע לקיבלי בעולם היווני הוא באי כיוס, המתוארכת למאה השישית או החמישית המוקדמת לפני הספירה. ביוונית, מקדש לקיבלי נקרא לעיתים קרובות "" (ברבים "מטרוא"). כמה מטרוא הוקמו בערים יווניות מהמאה החמישית לפני הספירה ואילך. המטרון באתונה הוקם בתחילת המאה החמישית לפני הספירה בצד המערבי של האגורה האתונאית, ליד ה (מועצת העיר). זה היה בניין מלבני עם שלושה חדרים ומזבח בחזיתו. הוא נהרס במהלך חורבן העיר על ידי הפרסים בשנת 480 לפנה"ס, אך תוקן בסביבות 460 לפנה"ס. הפולחן השתלב באופן נרחב בחיים האזרחיים; המטרון שימש כארכיון המדינה וקיבלי הייתה אחת מארבעת האלים העיקריים, להם הקריבו חברי מועצה מכהנים, יחד עם זאוס, אתנה ואפולו. בבניין זה נמצא הפסל המשפיע ביותר של קיבלי על כס המלוכה מהמאה החמישית לפני הספירה, מאת אגורקריטוס. הבניין נבנה מחדש בסביבות 150 לפני הספירה, עם חדרים נפרדים לפולחן ואחסון ארכיון, והוא נשאר בשימוש עד העת העתיקה המאוחרת. מטרון שני בפרבר אגרה האתונאי היה קשור ל. בסוף המאה החמישית לפני הספירה, הוקם מטרון באולימפיה. זה היה מקדש קטן בסגנון הקסאסטיל (שישה עמודים בפורטיקו), השלישי שנבנה במקום אחרי הראיון הארכאי ומקדש זאוס מאמצע המאה החמישית. בתקופה הרומית הוא שימש לפולחן הקיסר. במאה הרביעית, מטרוא נוספים ודאיים היו בסמירנה וב, שם שימשו גם כארכיון המדינה, כמו באתונה.
המקדש של מגנה מאטר ניצב גבוה על מדרון גבעת הפאלאטיום, משקיף על עמק של הקירקוס מקסימוס ופונה למקדש קרס על מורדות גבעת אוונטינו. ניתן היה להגיע אליו דרך גרם מדרגות ארוך כלפי מעלה מאזור שטוח מלמטה המכונה הפרוסניום, שם התבצעו פעילויות הפסטיבל והמחזות של האלה. בראש המדרגות ניצב פסל של האלה עונדת כתר מוראלי, ואליה נלווים אריות. המזבח שלה ניצב בבסיס המדרגות, בקצה הפרוסניום. המקדש הראשון ניזוק בשריפה בשנת 111 לפני הספירה, ותוקן או נבנה מחדש. הוא נשרף בתחילת העידן הקיסרי, ושוחזר על ידי אוגוסטוס קיסר; הוא נשרף שוב זמן קצר לאחר מכן, ואוגוסטוס בנה אותו מחדש בסגנון מפואר יותר; תבליט Ara Pietatis מראה את הגמלון שלו. האלה מיוצגת על ידי כס המלכות הריק וכתר, ולצידם שתי דמויות של אטיס רוכנים על טימפנון; ועל ידי שני אריות שאוכלים מקערות, כאילו מאולפים על ידי נוכחותה הבלתי נראית. הסצנה מייצגת כנראה, סוג של משתה השמור בדרך כלל לאלות, בהתאם ל"טקס היווני" כפי שהיה נהוג ברומא. משתה זה נערך כנראה בתוך הבניין, כשהנוכחות מיועדת לנותני החסות האריסטוקרטים של טקסי האלה; מזונם כלל את הבשר של הבהמה שהוקרבה.
לפחות משנת 139 לספירה, לנמל רומא באוסטיה, מקום הגעתה של האלה, היה מקדש מפותח למגנה מאטר ואטיס, שבו שירתו ארכיגאלוס מקומי וקולגיום של דנדרופורים (נושאי עצים פולחניים של "השבוע הקדוש").
ההכנות הקרקעיות לבניית בזיליקת פטרוס הקדוש על גבעת הוותיקן חשפו מקדש, המכונה פריגיאנום, ובו כ-24 כתובות מוקדשות למגנה מאטר ולאטיס. רובן אבדו, אך הרוב ששרד הוקדש על ידי רומאים בעלי מעמד גבוה לאחר הקרבת טאורבוליום למגנה מאטר. אף אחד מכותבי ההקדשות הללו לא היה כוהן מגנה מאטר או אטיס, וכמה מהם החזיקו בכהונה של פולחן אחד או יותר.
מיתוסים, תאולוגיה וקוסמולוגיה
רומא אפיינה את הפריגים כמזרחים ברבריים, נשיים, נוטים להגזמות. בעוד שכמה מקורות רומיים הסבירו את מותו של אטיס כעונש על מסירותו המוגזמת למגנה מאטר, אחרים ראו בכך עונש על חוסר מסירות, או חוסר נאמנות מוחלט. רק דיווח אחד של אטיס וקיבלי (התיאור של פאוסניאס) משמיט כל סברה לקשר אישי או מיני ביניהם; אטיס הופך לאל באמצעות תמיכתו בפולחן של מטר, נהרג על ידי חזיר בר שנשלח על ידי זאוס, אשר מקנא בהצלחת הפולחן, ומתוגמל על מחויבותו בהפיכתו לאל.
התיאורים המורכבים, המפורטים והמחרידים ביותר של מגנה מאטר ואטיס נוצרו כפולמוס אנטי-פגאני בשלהי המאה ה-4 על ידי האפולוגטקן הנוצרי, שהציג את הפולחן של שניהם כשילוב דוחה של מרחץ דמים, גילוי עריות ואורגיה מינית, שמקורה במיתוסים של אגדיסטיס. זו נחשבה לגרסה הפריגית הקדומה, האלימה והאותנטית ביותר של המיתוס והפולחן, קרובה ביותר לגרסה אורתודוקסית אחרת שאושרה, אבל אבדה, שנשמרה על ידי הכוהנים-מלכים בפסינוס ויובאה לרומא. ארנוביוס טען לכמה מקורות מלומדים כמקור לאמינותו; אבל הגרסאות הוותיקות ביותר הן גם המקוטעות ביותר, ובמהלך תקופה של כמה מאות שנים, הן נוטות להתפצל לכל גרסה שמתאימה לקהל חדש, או פוטנציאלית, למגויסים חדשים. גרסאות יווניות של המיתוס מזכירות את אלה הנוגעות לאדוניס בן התמותה ואהובותיו האלוהיות, - אפרודיטה, שהייתה לה טענה כלשהי לפולחן כ"אם של כולם", או יריבתה לאהבתו של אדוניס, פרספונה - המראה את הצער והכעס של אלה עוצמתית, אבלה על האובדן חסר הישע של אהובה בן התמותה.
הגרסה הספרותית הטעונה רגשית המוצגת בשיר מספר 63 של קאטולוס עוקבת אחר הסירוס העצמי האקסטטי בתחילה של אטיס לתוך שינה מותשת, והכרה בזמן היקיצה של כל מה שאיבד באמצעות עבדותו הרגשית לאלה השתלטנית והמרוכזת בעצמה לחלוטין; הוא מסופר בתחושה גוברת של בידוד, דיכוי וייאוש, למעשה היפוך של השחרור שהובטח על ידי הכת האנטולית של קיבלי. בד בבד עם זה, פחות או יותר, דיוניסיוס מהליקרנסוס בחן את הרעיון ש"ההתנוונות הפריגית" של הגאלי, המתגלמת באטיס, תוסר מהמגלאסיה כדי לחשוף את טקסי הפסטיבל המכובדים, "הרומאים האמיתיים" של המגנה מאטר. מעט מאוחר יותר, ורגיליוס מבטא את אותו מתח ואמביוולנטיות עמוקים בנוגע לאבות הקדמונים הפריגים והטרויאנים לכאורה של רומא, כאשר הוא מתאר את גיבורו איניאס כגאלוס מבושם ונשי, חצי אדם, אשר, עם זאת, "יפטור את עצמו מהנשיות של המזרחי. כדי להגשים את ייעודו כאב הקדמון של רומא". הדבר יגרום לו ולחסידיו להשיל את שפתם ותרבותם הפריגית, כדי ללכת בעקבות הדוגמה הגברית של הלטינים. בתיאורו של לוקרטיוס את האלה והחניכים שלה ברומא, הכוהנים שלה נותנים שיעור ממשי בהרס העצמי שנגרם כאשר התשוקה והמסירות חורגים מהגבולות הרציונליים; אזהרה, ולא הצעה.
עבור לוקרטיוס, מגנה מאטר הרומאית "סימלה את הסדר העולמי": פסלה המוצג גבוה בתהלוכה מסמל את כדור הארץ, ש"תלוי באוויר". היא האמא של כולם, בסופו של דבר אם המין האנושי, והאריות המושכים את המרכבה שלה מפגינים את חובת הציות של צאצא אכזרי להורה. היא עצמה לא נבראה, ולכן נפרדת במהותה מברואיה ובלתי תלויה בהם.
בעידן הקיסרי הקדום, המשורר הרומי מרקוס מאניליוס מכניס את קיבלי בתור האלה השלוש עשרה לתוך גלגל המזלות היווני-רומי הסימטרי קלאסי, שבו כל אחד משנים עשר בתי גלגל המזלות (המיוצגים על ידי קבוצות כוכבים מסוימות) נשלט על ידי אחד משנים עשר אלים, הידועים ביוון בתור שנים-עשר האלים האולימפיים וברומא בתור ה-Di Consentes. מאניליוס מציב את קיבלי ויופיטר כשליטים שותפים של מזל אריה, בניגוד אסטרולוגי ליונו, השולטת במזל דלי. החוקרים המודרניים מעירים שכאשר מזל אריה של קיבלי עולה מעל האופק, מתחיל מזל שור; האריה שולט אפוא בשור. כמה מהדגמים היווניים האפשריים לפסטיבל מגלאסיה של קיבלי כוללים ייצוגים של אריות תוקפים ושולטים על שוורים. תאריך הפסטיבל עלה בקנה אחד, פחות או יותר, לאירועים בלוח השנה החקלאי הרומי (בסביבות 12 באפריל) כאשר המליצו לחקלאים לחפור את הכרמים שלהם, לשדד את האדמה, לזרוע דוחן, "ובאופן מוזר, בהתחשב באופי של הכוהנים של האם - לסרס בקר וחיות אחרות".
צומת השומר
צומת השומר הוא צומת המחבר את כביש 461 עם שדרות יחזקאל קזז שבאור יהודה וכביש הגישה לבסיס תל השומר ברמת גן. צומת זה משמש ככניסה הצפונית לאור יהודה.
מהצומת נמתח כביש לכיוון מזרח רמת גן, אך הוא עובר בשטחו של בסיס תל השומר ולפיכך אינו מאפשר גישה לשכונות המזרחיות של רמת גן. כמו כן, נמתחת שדרה ארוכה דרומה לכיוון אזור התעשייה יהלום, הנקראת שדרת יחזקאל קזז.
לייזה מינלי
לייזה מאי מינלי (באנגלית: Liza May Minnelli; נולדה ב-12 במרץ 1946) היא שחקנית, רקדנית וזמרת אמריקנית. מינלי היא בתם של השחקנית ג'ודי גרלנד ובמאי הקולנוע וינסנט מינלי. במהלך השנים זכתה מינלי בפרסים רבים, ביניהם פרס אוסקר, פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס טוני.
ביוגרפיה
מינלי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, לג'ודי גרלנד ובמאי הקולנוע וינסנט מינלי. הוריה קראו לה ליזה על שם השיר שנכתב בידי ג'ורג' ואיירה גרשווין. יש לה אח ואחות למחצה מנישואיה השניים של אמה לסידני לפט, ואחות למחצה מנישואיו השניים של אביה. חייה של מינלי נתפסים כסוערים למדי. במהלך השנים היא כיכבה במדורי הרכילות בשל בעיות רפואיות, בעיות סמים ואלכוהול, אשפוזים עקב תאונות ושהייה במכוני גמילה.
קריירה
בגיל 19 זכתה מינלי בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה במחזמר "Flora the Red Menace", והייתה לשחקנית הצעירה ביותר שזכתה בפרס זה. בהמשך זכתה מינלי בפרס פעמיים נוספות. בין השנים 1961–1962, היא שיחקה את דמותה של אנה פרנק במחזמר "יומנה של אנה פרנק". בשנת 1964, הוציאה את אלבום הבכורה שלה "ליזה!ליזה!" ושיחקה במחזמר "פנטסטיקס" את דמותה של לואיזה. ב-1968, שיחקה בסרט "הזוג המוזר". ב-1969, שיחקה בסרט "The Sterile Cuckoo" והייתה מועמדת לראשונה לפרס אוסקר בקטגוריית שחקנית השנה.
ב-1972 כיכבה בסרט "קברט" שם שיחקה את דמותה של סאלי בולס. על השתתפותה בסרט היא זכתה בפרס האוסקר. באותה שנה דיבבה את דמותה של דורותי בסרט "בחזרה לארץ עוץ". ב-1975, כיכבה על הבמה במחזמר "שיקגו", שם שיחקה את דמותה של רוקסי. בשנת 1977, כיכבה בסרט המוזיקלי "ניו יורק, ניו יורק" לצידו של רוברט דה נירו.
ב-1981 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "ארתור" לצידו של דדלי מור. כמו כן זכתה בפרסי גראמי ואמי,. בשנת 1989, הוציאה את האלבום "תוצאות" בהפקתם של פט שופ בויז שהגיע לראש מצעדי הפזמונים. בשנת 1990, זכתה מינלי בפרס הגראמי בקטגוריית "פרס מפעל חיים". בשנת 1997, חזרה מינלי להופיע בברודוויי וכיכבה במחזמר "ויקטור/ויקטוריה", בו החליפה את השחקנית ג'ולי אנדרוז.
בין השנים 2003–2005, שיחקה בקומדיית המצבים "משפחה בהפרעה". בשנת 2006, התארחה באלבום של My Chemical Romance וביצעה קולות רקע לשיר "מאמא". באותה שנה, היא התארחה בפרק בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית". בשנת 2009, התארחה בפרק בעונה הראשונה של "גדולה מהחיים". ב-2010, התארחה בסרט "סקס והעיר הגדולה 2" בתפקיד עצמה. בשנת 2013, התארחה בפרק בסדרה "סמאש" בתפקיד עצמה.
ב-9 במאי 2014, היא התארחה בסיבוב ההופעות של שר, Dressed to Kill Tour בברוקלין ושרה את "Girls Just Want to Have Fun" לצידן של סינדי לאופר ורוזי אודונל.
לאחר כמה שנים של היעדרות תקשורתית הגישה מינלי את פרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר 2022. היא עלתה לבמת הטקס כשהיא יושבת בכיסא גלגלים, ומלווה על ידי הזמרת ליידי גאגא.
חיים אישיים
מינלי משייכת עצמה לכנסייה האפיסקופלית.
מינלי נישאה והתגרשה ארבע פעמים. בין השנים 1967–1974, הייתה נשואה לבדרן פיטר אלן. השניים התגרשו עקב יציאתו מהארון. בין השנים 1974–1979, היא הייתה נשואה למפיק ובמאי ג'ייק היילי. בין השנים 1979–1992, הייתה נשואה למנהל הבמה מארק גרו. ב-16 במרץ 2002, נישאה לסוכן דייוויד גסט. השניים נפרדו ביולי 2003 והתגרשו באפריל 2007.
מינלי הייתה בהיריון פעם אחת ובניסיונות להציל את התינוק נוצר לה בקע סרעפתי. לבסוף התינוק לא שרד והיא לא יכלה להביא ילדים.
ביקור בישראל
כתלמידת תיכון בבית הספר Scarsdale בניו יורק, השתתפה מינלי בשנת 1962 בהפקת המחזה "יומנה של אנה פרנק" בתפקיד הראשי. ההצגה, שזכתה לשבחים רבים, יצאה לסיבוב הופעות בישראל, איטליה ויון בקיץ של אותה שנה, ביחד עם מינלי. ההצגה הוצגה בירושלים ובתל-אביב, ואף בפני קהל דובר ערבית בעיר נצרת.
ניסיונות של אמרגנים וגופים שונים להביא את מינלי להופעות בישראל בהמשך הקרייירה שלה נכשלו.
מוסטיאלה
מוסטיאלה (באסטונית: Mustjala; בגרמנית: Mustel) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת במערב האי סארמאה. ממזרח נמצאת נפת לייסי, מדרום-מזרח קארמה, מדרום קארלה, ומדרום-מערב קיהלקונה.
שטחה של מוסטיאלה 235 קמ"ר ובשנת 2006 אוכלוסייתה מנתה 932 נפשות. היישוב הגדול ומרכזי במוסטיאלה ("בירת הנפה") הוא העיירה מוסטיאלה (765 תושבים) שעל-שמה נקראת הנפה ובנמצא גם 21 כפרים נוספים.
נפת מוסטיאלה הוזכרה לראשונה בכתב בשנת 1645.
היערות והחופים שלא נגעו בהם יד-אדם מושכים תיירים בקיץ. בכפר ווֹמה, בשנת 1986, נמצאו שרידים של התיישבות אנושית מתקופת האבן.
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאה לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
פרובינציות דרום אפריקה
דרום אפריקה מחולקת מבחינה מנהלית לתשע פרובינציות. חלוקה זו בתוקף משנת 2004. הפרובינציות מחולקות לנפות.
חיים ראובני
ביוגרפיה
ראובני סיים בשנת 1973 את לימודיו בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון בחיפה. ראובני התמחה ברפואת ילדים בבית החולים סורוקה ועשה התמחות-על ברפואת עור באוניברסיטת ייל שבארצות הברית.
עבד אל-עזיז ג'ראד
עבד אל-עזיז ג'ראד (בערבית: عبد العزيز جراد; 12 בפברואר 1954) הוא פוליטיקאי אלג'יראי אשר כיהן כראש ממשלת אלג'יריה.
ב-28 בדצמבר 2019 מונה ג'ראד לתפקיד ראש ממשלת אלג'יריה על ידי הנשיא עבד אל-מג'יד תבון. ב-2 בינואר 2020 הושבעה ממשלתו. ב-30 ביוני 2021 סיים את כהונתו והוחלף על ידי איימן בן עבד א-רחמאן.
קזימיר
Kazimír Kasimir Kazimiro Kasimir Kázmér Casimiro Kazimír (prvé meno) Kazimir Kazimierz (namn) Казимир
מתחם אוגוסטה ויקטוריה
הרקע להקמת המתחם
בשנת 1898 ביקר הקיסר וילהלם השני בארץ ישראל כחלק ממסע אימפריאלי שבו ביקש להדק את קשרי גרמניה עם האימפריה העות'מאנית. שיא המסע היה בירושלים, שבה ביקר הקיסר במקומות הקדושים, ואף זכה שחלק קטן בחומות ירושלים, ליד שער יפו, ייפרץ לכבודו. במהלך הביקור רכש הקיסר חלקות אדמה אחדות בירושלים עבור הקהילות הגרמניות שבה, ואף קיבל חלקת אדמה בהר ציון מהמושל העות'מאני של העיר. אותות הביקור, שארך רק ימים ספורים, הותירו את רישומם בנוף הירושלמי בדמות שלושה מבנים גרמניים הקיימים עד היום: כנסיית הגואל ברובע הנוצרי, כנסיית דורמיציון בהר ציון וכנסיית אוגוסטה ויקטוריה בהר הזיתים.
את הכנסייה בהר הזיתים הקדיש הקיסר לרעייתו, שהתלוותה אליו למסע. בצמוד לכנסייה נבנתה אכסניה, שאת הקמתה יזמה אוגוסטה ויקטוריה בעקבות פנייה מהגרמנים-הפרוטסטנטים המקומיים. בעת ביקור הזוג המלכותי בהר הזיתים בחרה הקיסרית את המקום, ועם שובה לגרמניה הקימה בברלין את "האגודה למען הר הזיתים" (Ölberg Verein). האכסניה נועדה לשמש בית הארחה לצליינים ובית מרגוע לנתינים גרמנים תושבי ירושלים, שביקשו לנפוש במקום אוורירי בימי הקיץ החמים.
הקמת הכנסייה והאכסניה
במשך שלוש שנים אספה "האגודה למען הר הזיתים" כסף למימון הפרויקט, עד שהגיעה לסכום של כמיליון וחצי מרק. שני שלישים מן הסכום (דהיינו, מיליון מרק) נתרמו על ידי יושבי העיר קלן בגרמניה. את הכנסייה והאכסניה תכנן האדריכל הגרמני רוברט לייבניץ (Leibnitz) ממשרד הארכיטקטים הברלינאי "גַאוּזֶה". הוא חישב את העלויות עד רמת הפטרוזיליה והבצל בגן הירק, ושאף לרמת גימור גבוהה, שבה הכלים הסניטריים, השירותים וחדרי האמבטיה יהיו ברמה אירופאית, וציוד המטבח יהיה מהמתקדמים בזמנו מגרמניה. לבקשת הקיסרית, תכנן לייבניץ את המבנים ברוח השיר הכנסייתי הגרמני "מבצר איתן הוא אלוהינו" (Ein feste Burg ist unser Gott), לכמה מטרות: הבניין נבנה בסגנון גרמני קלאסי "מוצק" ומלכותי, הכולל קשתות, קמרונות וגג רעפים אפור. הבנייה נעשתה באבן ירושלמית בסיתות גס, והיא כוללת פינות מעוגלות הרומזות לביצורים עתיקים. החצר הפנימית אופיינית למתחמים דומים בגרמניה. תכנון הכנסייה לפרטי פרטים נעשה בגרמניה, וכך גם האלמנטים האדריכליים שלה, כולל כותרות העמודים, הפסלים והתבליטים, שנעשו כולם בגבס. אלה הועברו לירושלים באוניות, וכאן הועתקו במדויק באבן על ידי אמנים מקומיים. הפסיפסים וציורי הקיר נעשו כולם בגרמניה, והובאו ארצה חלקים-חלקים.
בשנת 1907 הונחה אבן הפינה, והבנייה נמשכה כשלוש שנים. האדריכל אוטו הופמן הגיע מברלין כדי לפקח על הבנייה מטעם משרדי גַאוּזֶה, והיה מזועזע משיטות העבודה הפרימיטיביות לטעמו, ולנוכח הרגלי הבנייה המזרח-תיכוניים:
על הרגלי הבנאים הערבים כתב הופמן:
ב-9 באפריל 1910 נערכה חנוכת הבית בטקס מפואר, שבו נכחו כ-700 מוזמנים מגרמניה, כולל שני נסיכים בוואריים קתולים, ונסיך ונסיכה פרוטסטנטים, כסמל לפתיחותו של הקיסר לכל הזרמים (הקיסר וילהלם ה-2 ואשתו אוגוסטה היו פרוטסטנטים).
בחלקו האחורי המזרחי של המתחם נמצא 'בית הגנן'. במבנה הזה נמצא המכון הגרמני-אוונגלי לחקר קדמוניות הארץ, שייסד התאולוג, הבלשן והחוקר השוודי פרופ' גוסטב דלמן. במקום נמצאת ספרייה ומעט ממצאים ארכאולוגיים.
מעון הנציב העליון
לאחר כיבוש ירושלים בידי בריטניה בשנת 1917 הולאם המתחם, והוסב למפקדה הראשית של הצבא הבריטי בארץ ישראל. כשהתחילה תקופת המנדט הבריטי בשנת 1920 אכלס המבנה את מוסדות השלטון, והנציב העליון, הרברט סמואל, עבר להתגורר בו למשך חמש שנים. בראשית תקופה זו, ב-27 במרץ 1921, נערכה במקום הפגישה ההיסטורית בין שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, הנציב העליון, הרברט סמואל, לורנס איש ערב והאמיר עבדאללה, בנוגע לעתיד המדיני של ארץ ישראל ועבר הירדן המזרחי. בפגישה זו הוצע לאמיר עבדאללה לעמוד בראש מדינה שתקום בעבר הירדן, ובכך נקרע עבר הירדן המזרחי מתחומי "הבית הלאומי" שביקשו היהודים להקים בעקבות הצהרת בלפור. בקומה השנייה של מבנה האכסניה, המשמש כבית חולים, ישנו חדר לזכרו של צ'רצ'יל.
בשנים 1925–1927 התגורר במבנה "אוגוסטה ויקטוריה" הנציב העליון, הפילדמרשל הרברט פלומר. אך אז פקדה רעידת אדמה קשה את ירושלים, וסדקה את המבנה. בעקבות זאת עבר הנציב העליון להתגורר באופן זמני בבית מחניים ברחוב הנביאים, ששימש עד אז את נשיא קק"ל, מנחם אוסישקין. מוסדות השלטון שפעלו בבניין על מחלקותיהם השונות עברו לאכסניית סנט פול מול שער שכם. בתוך כך החלה בניית ארמון הנציב בדרום העיר שאליו עבר הנציב העליון בשנת 1933 עם כל דייריו האחרונים של מתחם אוגוסטה ויקטוריה.
בית חולים
את עבודת השיפוץ של המבנים שניזוקו במתחם אוגוסטה ויקטוריה, קיבל על עצמו מסדר הנזירות הדיאקוניסיות ממחוז קייזרסוורת (Diakoniewerk Kaiserswerth) בגרמניה כדי להכשירו לבית חולים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 החרימו הבריטים את המתחם, עקב היותו רכוש אויב, והשתמשו במבנה בית החולים לצורכי הצבא הבריטי. בתום המלחמה הוחזר הרכוש לגרמנים, אך הם העדיפו שלא יזוהה עוד עם לאום מסוים, והמתחם כולו הועבר לניהול של הLWF - הפדרציה הלותרנית העולמית (Lutheran World Federation).
ימי השלטון הירדני
עם שוך הקרבות בירושלים במלחמת העצמאות נחצתה העיר למזרח ולמערב. חלקה המזרחי, ובכלל זה העיר העתיקה, נהפך לשטח ירדן. מדינת ישראל החזיקה במובלעת בהר הצופים, ובה פעלו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, ואליהם הגיעו בשיירות דו-שבועיות. על פי מפת חלוקת האזור, שנקבעה בהסכמי שביתת הנשק, אמור היה מתחם אוגוסטה ויקטוריה להיות בידי ישראל, אך הירדנים הם שהחזיקו בו בפועל, והשתמשו בו כמאחז צבאי.
בשנים 1948–1949 הפעיל במקום הצלב האדום הבינלאומי בית חולים לפליטים ערבים, ובהמשך הועברה האחריות על תפעול בית החולים לאונר"א. בשנת 1966 נערכו עבודות שיפוץ מקיפות בבית החולים כדי להפכו למודרני.
ממלחמת ששת הימים ועד היום
עם פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967, הפציץ חיל האוויר הישראלי את מתחם אוגוסטה ויקטוריה, וזאת בשל החשש שהמאחז הירדני במקום ישמש לתקיפת המובלעת הישראלית שבהר הצופים. הייתה זו התקיפה האווירית היחידה בתחומי ירושלים במהלך מלחמה זו. ביום השני לקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים עלו שני גדודים של חטיבה 55 להר הזיתים, וכבשו את המתחם.
הכנסייה ובית החולים שייכים עד היום (2007) לארגון LWF, ובית החולים מתמחה בריפוי מחלת הסרטן ומחלות אף אוזן גרון. בשל מיקומו בפסגת ההר, בית החולים מכונה בשם "אלמֻטְלָע" - "העליון". יש בו כ-150 מיטות, והוא בית החולים היחיד המתוחזק על ידי אונר"א באזור ירושלים. כ-70% מהצוות הרפואי של בית החולים מתגורר מעבר לקו הירוק ואף בתחומי הרשות הפלסטינית. נכון לשנת 2007 הכניסה לבית החולים מוגבלת לבודדים בלבד כדי שלא להפריע לחולים, אך הביקור במתחם פתוח לכול. בכנסייה נערכים מדי חודש קונצרטים למוזיקה ווקאלית וליטורגית.
אדריכלות הכנסייה ועיטוריה
כנסיית אוגוסטה ויקטוריה היא מן היפות והמפוארות בירושלים, והיא מוקדשת לעליית ישו השמימה מהר הזיתים, כפי שמעיד שמה הגרמני של הכנסייה: Himmelfahrtkirche. זאת הסיבה שבניגוד לרובן המוחלט של הכנסיות בעולם, הפונות לכיוון מזרח, היא פונה דווקא דרומה, אל כנסיית העלייה המציינת את המקום המדויק שבו אירע הדבר על-פי המסורת הנוצרית. מבנה הכנסייה מאופיין באדריכלות יוצאת דופן המשלבת אלמנטים שונים מהמזרח ומהמערב. העיטורים אופייניים בחלקם לאמנות הביזנטית, וחלקם אופייניים דווקא לאמנות הצלבנית. מבנה הכנסייה ייחודי בהיותו העתק כמעט מדויק של כנסיות קתוליות מימי הביניים, כשבפועל הכנסייה נבנתה לשימושם של מתפללים פרוטסטנטים. הכנסייה דומה באופן ניכר לכנסיית מיכאל שבהילדסהיים, המתוארכת למאה ה-11 ונראה שהיוותה מקור השראה מרכזי לבניית הכנסייה בירושלים.
צידה המערבי של הכנסייה מחופה במבנה חיצוני מאסיבי (ברביקן) שנועד להגן עליה מפני נזקי טבע כמו רוחות וגשמים, הנפוצים בפסגת הר הזיתים. הכנסייה בנויה במתכונת צלבנית קלאסית, הכוללת אולם תווך ושתי סיטראות המופרדות מהאולם בשורת עמודים. חזית הכנסייה פונה אל אפסיס רחב, ולאורכה נמתח יציע, הצופה אל הכנסייה מגובה ארבעה מטרים. עמודיה העיקריים של הכנסייה מודגשים בתשליבי אבלק באדום ולבן, והאפסיס מחופה באריחי שיש כהה. הכנסייה כולה מעוטרת בציורי קיר ובפסיפסים מפוארים, המעטרים את כל התקרות, וכן בעמודי שיש וחיפויי שיש על הקירות.
ציורי הקיר והתקרות נעשו בטכניקת סיד-קָזֵאין, שבה מורחים שלוש שכבות של סיד, ומעליהן צבע מעורבב בסיד ובגבינה לבנה. הפסיפסים נעשו במפעל פול ווגנר (Puhl & Wagner) בברלין, והם פרי יצירתו של הצוות שיצר גם את הפסיפסים בכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין, המעצב הרמן שָפֶּר (1911-1853) (Hermann Schaper) והאמן ארנסט פפאנשמידט (Pfannschmidt) (1941-1868). הטכניקה שבה נעשו הפסיפסים היא "השיטה ההפוכה" שהומצאה בוונציה באמצע המאה ה-19. בשיטה זו מציירים על קרטון את הציור המבוקש ושוטחים עליו בד דקיק ושקוף. על הבד מורחים שכבת דבק דקה, ומניחים עליה את אבני הפסיפס, כשראשן כלפי מטה. בתום מלאכת השיבוץ שופכים על הכול טיח רטוב, וכשהוא מתייבש הופכים את הפסיפס ומסירים בעדינות את הבד הדקיק. יעילות השיטה היא בקבלת פסיפס שטוח לחלוטין, שאותו ניתן לשכפל במדויק על פי הציור שעל הקרטון.
האפסיס
האפסיס של הכנסייה מחופה בחצי כיפה ובה חמישה חלונות, שביניהם עלי קוציץ. במרכז הכיפה נראה ישו הפורס את ידיו, כשהוא מלווה משני צדיו ב"שני האנשים הלבושים בלבן" (מלאכים) המוזכרים באירוע העלייה השמימה בספר מעשי השליחים פרק א'. מתחתם נראים סמליהן ההֶרָלְדים של משפחות אצולה שונות בגרמניה, חלקן קתוליות וחלקן פרוטסטנטיות. מוטיב זה מלווה את הכנסייה כולה, בעיקר בחלונות הויטראז', ומטרתו להציג את נאמנותו של הקיסר לכל הגרמנים באשר הם. משני צדיו של האפסיס ישנם פסיפסים בסגנון ביזנטי מובהק, כשבמזרחי שבהם מוצגת מרים, אם ישו ישובה על כס המלכות, בידיה ישו התינוק, וסביבה שלושת האמגושים שבישרו לה על משיחיותו לאחר היוולדו. בפסיפס המערבי מוצגת צליבתו של ישו על רקע שמים חשוכים. פסיפסים אלה מבטאים את לידתו של ישו בצד מזרח, במקום זריחתה של השמש, ואת מותו במקום שקיעתה, כעין סיפור חיים שלם החולף על פני האפסיס. משני צידי הקשת של האפסיס מופיעים שני מדליונים ובהם פטרוס מחזיק במפתח ופאולוס אוחז בחרב.
רצפת האפסיס עשויה תשליבים גאומטריים בשחור ולבן, ובמרכזה מזבח. המזבח מעוטר בשיש אדום, ובראשו ציור של טלה, המסמל את ישו הקורבן. בחלקו העליון של המזבח מופיעה וריאציה חופשית לתיאור הסעודה האחרונה בברית החדשה: כַּאֲשֶׁר אָכְלוּ, לָקַח יֵשׁוּעַ לֶחֶם, בֵּרֵךְ וּבָצַע וְנָתַן לַתַּלְמִידִים בְּאָמְרוֹ: "קְחוּ וְאִכְלוּ, זֶה גּוּפִי." לָקַח אֶת הַכּוֹס, בֵּרֵךְ וְנָתַן לָהֶם בְּאָמְרוֹ: "שְׁתוּ מִמֶּנָּה כֻּלְּכֶם, כִּי זֶה דָּמִי, דַּם הַבְּרִית (הַחֲדָשָּׁה), הַנִּשְׁפָּךְ בְּעַד רַבִּים לִסְלִיחַת חֲטָאִים." (הבשורה על-פי מתי פרק כ"ו, פסוקים 26–27). מאחורי המזבח קבועה אבן הפינה של הבניין, ועליה התאריך, 1907.
לוחות השיש הכהה המעטרים את קירות האפסיס, עשויים בטכניקה מקומית, שבה נוטלים לוח שיש רבוע אחד וחוצים אותו לכל אורכו במחצית עוביו. כך מתקבלים שני לוחות שיש דקים, אותם מציבים זה לצד זה כספר פתוח, ומקבלים "העתק תבנית" של האחד כנגד השני. דוגמה לטכניקה זו ניתן למצוא בכיפת הסלע שבהר הבית, שם נעשה הדבר בשיש בהיר.
תקרת האפסיס מעוטרת באיור המציג את ירושלים בסגנון רפאלי, ובמרכזה בית המקדש, הזהה כמעט לזה המופיע בציור חתונת הבתולה של רפאל. ירושלים עצמה מתוארת כעיר שמימית וסימטרית, שחומתה בצורת כוכב, והיא מוגנת בידי שישה מגדלים ושלושה מלאכים. בחזית העיר ניצבת כנסייה ומעליה צלב. מעל העיר כתובות המילים הלטיניות: URBS SANCTA JERUSALEM, כלומר "עיר הקודש ירושלים". הציור כולו נתון בתוך תבנית תלתנית האופיינית לעיטורים מימי הביניים. סביב העיר ניצבים ארבעת מלכיה החשובים מהתקופה הצלבנית: גוטפריד מבויון, בלדווין הראשון, בלדווין השני ופוּלְק מאָנְז'וּ. סגנון הציור ותכניו מלמדים על התפיסה הרומנטית של זוג הקיסרים, שראו עצמם כ"צלבנים החדשים" בארץ הקודש.
אולם התווך
תקרת אולם התווך של הכנסייה מעוטרת כולה בפרסקאות שנעשו בשיטת סיד קזאין. במרכז האולם נראה ישו אחרי תחיית המתים בתנוחת הפָּנְטוֹקְרָאטוֹר ("שליט הכל") – יושב על כס מלכות וידו הימנית מציגה שתי אצבעות מונפות אל על. ידו השמאלית אוחזת ספר ובו האות הראשונה והאות האחרונה באלפבית היווני - אלפא ואומגה, המסמלות את אמירתו של ישו "אני אלפא ואומגה; ההתחלה והסוף; הראשון והאחרון" (ספר התגלויות, פרק י"ג, 22). רגליו של ישו נשענות על גרמי השמים – השמש והירח, ומאחוריו קשת וסביבה כוכבים. את ישו מקיפים ארבעה עיגולים ובתוכם סמלי כותבי הבשורות – מתי, לוקס, מרקוס ויוחנן כאריה, נשר, פר ואדם. כן מקיפים אותו ארבעה מלבנים ובתוכם ארבעת מלאכי השרת – מיכאל, גבריאל, אוריאל ורפאל. סביב כולם נראים שנים-עשר השליחים, ממשיכי דרכו של ישו. ציורים וסמלים מסוג זה אופייניים מאוד לאמנות הביזנטית, ומטרתם כאן לחבר את הכנסייה החדשה למורשת העתיקה של המקום שבו נבנתה.
ציור הקיר בצדו הצפוני של האולם מציג את הזוג הקיסרי לבוש בבגדים בסגנון ימי-הביניים, כשהוא אוחז דגם של האכסניה והכנסייה. מנח זה אופייני אף הוא לתקופה הביזנטית, בדומה למשל, לציורי קיר המופיעים בכנסייה הביזנטית איה סופיה שבאיסטנבול. הקיסר בתקרת כנסיית אוגוסטה ויקטוריה מלווה בדמות נשית המיצגת את החוכמה, ואילו הקיסרית – מלווה בדמות נשית המיצגת את הרחמים. מתחת לזוג הקיסרי נראים סמלים הראלדיים של בית המלוכה, של היוהניטים ושל הצלבנים.
בסטרא המערבית, מימין לכניסה, ישנה ויטרינה המציגה כמה פריטים הרלוונטיים לכנסייה, בהם המפתח המעוצב, שבאמצעותו פתח וילהלם השני את הכנסייה בטקס שנערך ב-1910; כף סיידים מסוגננת, המסמלת את עבודת הכפיים הרבה שהושקעה בבנייה; וכן סידור תפילה יהודי כתוב עברית הפתוח בדף בו מופיעה תפילה מיוחדת לשלום הקיסר וילהלם השני והקיסרית אוגוסטה ויקטוריה. מתחת שמם מוזכר לברכה גם יורש העצר פרידריך, אך הוא מכונה בטעות (כנראה פליטת קולמוס) בשם "הקיסרית פרידריך". באותה פינה מוצג אגן טבילה עשוי שיש, שנתגלה במקום במהלך חפירת היסודות, והוא מתוארך לתקופה הביזנטית. נראה שהאגן שימש "יהודים-נוצרים" (או "נצרנים" – יהודים מראשית התקופה הביזנטית, שהאמינו בישו כמשיח), שכן על אחת מידיות האגן נראה בבירור תחריט מנורה. מעל אגן הטבילה, בתוך גומחה, נראה פסלו של דוד המלך מנגן בנבל, והוא מייצג את הרוחניות. בסטרא המקבילה, באותו מקום, מוצגת בגומחה דמותו של משה רבנו, אוחז בלוחות הברית, כמייצג המוסר. מתחת לדמות של משה הוצב ב 2010 מזבח משוקם ומשוחזר באבני פסיפס מקוריות שנאספו במפעל פול ווגנר שבברלין. המזבח הועבר לכאן מהכנסייה של מתחם שנלר לאחר שצה"ל עזב את המתחם. בצפון מזרח האפסיס מצוי דוכן הטפה מעוטר באבני פסיפס מצופות זהב ובלוחות של דר צדפות. ממערב לאפסיס מצוי חדר גלוסקמאות ובו אוסף מרהיב של גלוסקמאות מקושטות שלמות ועל רובן חרותים שמות הנפטרים בעברית וביוונית.
היציעים
הכניסה ליציעים היא דרך גרם מדרגות, היוצא מהפינה הצפונית-מערבית של הכנסייה (גרם מדרגות זו ממשיך מעלה אל המגדל). על קיר היציע המערבי תלויה תמונה גדולה מאוד של ישו המגיע לבית פגי, ומתקבל בו בכבוד רב, כמסופר בברית החדשה:
מכל סצינות הברית החדשה, נבחרה דווקא זו, שכן בית פגי שוכנת בהר הזיתים. בהמשך, מעל פתח הגישה ליציע הצופה אל האפסיס ממערב, ישנו ציור המתאר את ישו מנבא על חורבנה של ירושלים באוזני יושביה. בתקרת היציע המערבי ישנו ציור המציג את דוד המלך עם ישעיהו הנביא ומלכיצדק, ששימש "כוהן לאל עליון", ונחשב לדמות מפתח בתאולוגיה הנוצרית.
ציור התקרה ביציע הסִטרא המזרחית מציג את שלמה המלך ואת הנביאים ירמיהו ודניאל. בציור שמעל לפתח יציע האפסיס נראה ישו בחברת מרים אמו ומריה מגדלנה בבית עניה בעת החייאת לזרוס. אירוע זה מסמל את האמונה בישו כגואל ממוות. זהו גם המקום בו התקבל בזרועות פתוחות במסעו האחרון לירושלים; לשם חזר מדי ערב מהעיר; ומכאן נערכה כניסת הניצחון שלו לירושלים, לאחר שחלף בבית פגי.
מן היציע נראית הכנסייה כולה, ומשם ניתן גם להבחין בכותרות העמודים השונות זו מזו, כיאה לכנסייה צלבנית קלאסית. כן ניתן לראות מן היציע את העוגב הענק, הצמוד לקיר הצפוני של הכנסייה. העוגב נבנה בשנת 1910 במפעל Sauer שבפרנקפורט ושופץ בשנת 2009. סורגי היציעים עשויים אבן גיר לבנה ועליהם תשליבים גרלנדות ובעלי חיים כמו פיל, עיט דרקון ועוד.
המגדל
מגדל הפעמונים של הכנסייה מתנשא לגובה של כ-50 מטרים, ובראשו ארבעה פעמונים שמשקלם הכולל הוא 12 טונות. העלייה לראש המגדל עוברת דרך 220 מדרגות, ומשם ניתן לצפות מערבה אל מרחב ירושלים העתיקה והישנה; צפונה אל מתחם האוניברסיטה, לכפר עיסאוויה, לשכונת פסגת זאב ועל הדרך היורדת ליריחו מהגבעה הצרפתית; מזרחה למדבר יהודה, כולל הכפרים הערבים שבדרך עד מעלה אדומים; ודרומה לכפרי הר הזיתים וכנסיית העלייה הרוסית.
המגדל נבנה במתכונת האופיינית לכנסיות הערים באיטליה, ונראה תמיד כאמצעי מבין "שלושת המגדלים של ירושלים" יחד עם מגדל כנסיית העלייה הרוסית ומגדל האוניברסיטה העברית. המגדל נראה היטב ממרבית נקודות התצפית בעיר.
במגדל 4 פעמונים, הראשי מכונה "Herrenmeister", משקלו 6120 ק"ג, וצלילו מכוון לתו סול. התבליטים שעליו כוללים את שמו, העיט הפרוסי נח על צלב מסדר סנט ג'והן וסדרה של תאריכים היסטוריים (598 גרגורי הגדול - האפיפיור גרגורי שולח מכתב לפטריאך ירושלים, 1098 גרהרד-האח גרהרד היה האחראי על ההוספיס של סנטה מריה לטינה במוריסטאן, 1120 ריימונד מפואי- בימי האח ריימונד הפך המסדר של ההוספיס למסדר האבירים ההוספיטלרים והוא הפך ל"Meister" ממנו התפתח התואר של ראש המסדר "Herrenmeister", 1898 ווילאם השני ו 1910 הנסיך פרידריך). שלושת הפעמונים הנוספים ("keiserin" הקיסרית, קיסר גרמניה "deutscher Keiser" ושלום "Friede") במגדל מכוונים לתווים, סי, מי, ורה. הסעת הפעמונים ממפעל יציקת הפעמונים "APOLDA" ועד יפו עלה 616 מארק ואילו מיפו לירושלים 1476 מארק וזאת עקב כך שהעגלות היו רחבות מכדי לעבור ברחובות יפו עד לרכבת ולכן עקפו את יפו ושקעו בבוץ ובחולות וצריך היה לחלץ את הפעמונים חזרה לרציף ולסלול כביש עוקף מנמל יפו אל תחנת הרכבת. מתחנת ירושלים העלו אותם להר הזיתים בעגלות רתומות לשני תריסרי פרדות. בשנת 1927 התמוטט חלקו העליון של המגדל ברעידת אדמה, והוא שופץ כמעט כליל. נראה כי הוא הונמך אז מעט וצורתו שונתה, זאת בהשוואה לצילומי המגדל לפני רעידת האדמה, שם הגג משופע יותר.
יש הטוענים כי שלוש הכנסיות שבנה הקיסר – אוגוסטה ויקטוריה, הגואל ודורמיציון - מחוברות יחד למנגנון צלצול פעמונים אחד, ואילו ניתן היה "להחריש" את שאון העיר לזמן קצר, ניתן היה לשמוע את פעמוניהן של השלוש מצלצלים יחד במועד אחד. נכון לשנת 2007, המעלית המובילה לראש המגדל אינה תקינה זה שנים רבות. לטענת האחראים, הסיבה לכך כספית, שכן מדובר בתיקון מקיף של המנגנון כולו.
במגדל מוצגות תמונות והסברים על הפעמונים ועל מיזמיו של שנלר.
אולם קבלת הפנים
צמוד לקיר הצפוני של הכנסייה, בגובה היציע, שוכן "אולם קבלת הפנים", ששימש כאולם אירועים רשמי של המקום. אולם זה שימש כחדר מעבר מהאכסניה לכנסייה, ואפשר לבאים להתרשם מן הכנסייה כולה, בטרם ירדו אליה לתפילה. בחלקו המזרחי של האולם קבוע קמין מפואר, מעוטר בתשליבי אבן עדינים, שהשתמר ללא פגע מיום היווסדו. ברצפה משולבים אריחים אדומים, המציגים צלחות ודגים. מדובר בעיטור נפוץ במבנים נוצריים דתיים, שכן הוא רומז לעיסוקו של ישו, שהיה דייג. סביב קירות האולם ישנם עמודים צמודים, ועליהם פסלי אריות מוזהבים, המסמלים את מלכותו של הקיסר. שניים מהם מוצגים כנקבות, המניקות את גוריהן. בקיר המערבי ישנן שתי כותרות עמודים יוצאות דופן, המחקות באופן מושלם כמעט כותרות דומות מן התקופה הצלבנית: העמוד השמאלי מציג דמויות גרוטסקיות המשולבות זו בזו; והכותרת השמאלית מציגה סצינות מלחמה, השאובות מהעולם העתיק ומהמיתולוגיה היוונית.
אולם קבלת הפנים עבר שיפוצים נרחבים בשנות ה-80 של המאה ה-20, שכללו גם חלקים מהכנסייה. בקיר המזרחי הושארו חלק מעיטורי הפרסקו המקוריים, כדי לתת למתבונן מושג כיצד נראה החדר כולו בראשיתו. החדר משמש כאולם הרצאות ותערוכות מתחלפות, וכולל תערוכת קבע אחת ובה תמונות ישנות של המתחם. בקיר המערבי ישנם שני ציורי קיר שמימיים, ועליהם כיתוב בגרמנית ובערבית: "כִּי רָעֵב הָיִיתִי וּנְתַתֶּם לִי לֶאֱכֹל; צָמֵא הָיִיתִי וְהִשְׁקֵיתֶם אוֹתִי; עוֹבֵר אֹרַח הָיִיתִי וַאֲסַפְתֶּם אוֹתִי; עָרוֹם - וְהִלְבַּשְׁתֶּם אוֹתִי; חוֹלֶה הָיִיתִי וּבִקַּרְתֶּם אוֹתִי; בְּמַאֲסָר הָיִיתִי וּבָאתֶם אֵלַי." (הבשורה על-פי מתי, פרק כ"ה, פסוקים 35–36). (נכון ל-2009 - סגור לרגל שיפוצים).
בית החולים
כאמור, מלכתחילה נבנה בית החולים כבית הארחה, אך בשנות ה-60 הוסב לבית חולים, שזהו שימושו עד ימינו. פתח הכניסה הראשי עשוי תשליב אבן מפואר, שבמרכזו קשת רומנסקית מסוגננת של מדליונים עם פני מלאכים, ומעליה פסלי שני אריות וצלב. משני צדי הקשת ניצבים פסליהם של גאורגיוס הקדוש ומיכאל הקדוש בדמות אבירים צלבנים מימי הביניים, שעל חזם צלב מלטה האופייני למסדר היוהניטים והם עומדים מעל מפלצות ודמויות מהשאול. הכניסה מובילה אל אולם גדול ועגול, המשמש כאולם קבלת חולים, וממנו עולה גרם מדרגות מעוגל לקומות העליונות שבקירותיו משוקעים תבלטי אבן. מאולם הכניסה ניתן להיכנס למסדרונות ארוכים בעלי קמרונות צולבים, המקיפים את החצר הפנימית הגדולה, המשתרעת על 43X25 מטרים. בקומה השנייה של המבנה עוברים מסדרונות זהים, המוקפים ב-99 עמודונים, שלהם כותרות בצורות שונות. כל המסדרונות צופים אל החצר דרך חלונות גדולים.
בחצר בית החולים צומחים כמה עצי תמר, ובצדה המערבי בולט אולם קבלת הפנים העגול אל תוך החצר. מבנה זה מעוטר במוטיבים אדריכליים האופייניים לימי הביניים, כמו תבליטי אבן; "מפלצות" מפוסלות וכן פסליהם של הקיסר והקיסרית עשויים מברונזה ומוצגים בלבוש צלבני קלאסי: הקיסר מוצג כפרידריך השני; לראשו כתר מלך ירושלים, והוא אוחז חרב ומגן צלבני; אוגוסטה ויקטוריה מוצגת כאליזבת הקדושה מהונגריה, שבעלה הרוזן לודוויג הרביעי מתורינגיה היה בפמליה של פרידריך. לאחר מות בעלה עקרה אליזבת למרבורג (Marburg), שם מסרה את ילדיה למשפחות אומנות, והקדישה את חייה לאל.
Fyter Fest (2020)
(2020) Fyter Fest היה סדרת פרקי ספיישל היאבקות מקצועית של ארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). האירוע היה השני בסדרת אירועי Fyter Fest. האירוע הדו-שבועי נערך באולם ה-Daily's Place בג'קסונוויל, פלורידה ושודר ברשת הטלוויזיה TNT כספיישל בן שני חלקים כחלק מתוכנית הטלוויזיה השבועית של הארגון, Dynamite, ב-1 וב-8 ביולי 2020. בעוד שהלילה הראשון נערך בשידור ישיר, הלילה השני הוקלט מראש ב-2 ביולי ושודר ב-8 ביולי.
אחד עשר קרבות התנהלו באירוע, כאשר חמישה היו בלילה הראשון, בעוד שהיתר היו בלילה השני. בקרב המרכזי של הלילה הראשון, קני אומגה ואדם פייג' ניצחו את בסט פרנדס (צ'אק טיילור וטרנט) ושמרו על אליפות הזוגות של AEW. הקרב המרכזי של הלילה השני היה אמור להיות קרב שבו ג'ון מוקסלי יגן על אליפות העולם של AEW נגד בריאן קייג', אך קרב זה נדחה והתקיים ב-15 ביולי בספיישל Fight for The Fallen, עקב העובדה שמוקסלי הוכרח להיכנס לבידוד, משום שאשתו, רנה יאנג, נמצאה חיובית לנגיף הקורונה. במקום זאת, בקרב המרכזי של הלילה השני, כריס ג'ריקו ניצח את אורנג' קאסידי.
רקע
ב-29 ביוני 2019, ארגון ההיאבקות AEW קיים את אירוע השלם וצפה בשם Fyter Fest. האירוע היה בשיתוף עם אירוע משחקי הלחימה של Community Effort Orlando (CEO). האירוע השני בסדרת אירועי Fyter Fest הוכרז במהלך קיום האירוע Double or Nothing, שנערך בחודש מאי, מה שביסס את מעמדו של Fyter Fest כאירוע שנתי של ארגון ההיאבקות AEW. לעומת השנה הקודמת, האירוע של שנת 2020 הופק על ידי AEW בלבד ולא בשותפות עם CEO.
הארגון תכנן לקיים את אירוע זה בלונדון, אנגליה, אך הוא הוזז למיקום אחר עקב מגפת הקורונה. בנוסף, האירוע היה אמור להיות משודר במתכונת אירוע שלם וצפה, אך מאוחר יותר הוחלט לשדרו כספיישל בן שני חלקים כחלק מהתוכנית השבועית Dynamite ב-1 וב-8 ביולי.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות במהלך התקופה שעד לקיום האירוע. העלילות הופקו דרך סדרת היוטיוב, Being The Elite דרך הערוץ של AEW ובתוכניות השבועיות Dynamite ו-Dark.
באירוע Double or Nothing, קודי ניצח את לאנס ארצ'ר בגמר הטורניר אשר קבע את אלוף TNT הראשון של AEW. בפרק העוקב של התוכנית השבועית Dynamite, קודי הודיע שהוא מציב אתגר פתוח בכל שבוע בפני כל מי שירצה קרב מולו על התואר. קודי הגן בהצלחה על חגורת האליפות בשבועות הבאים נגד מתאבקים כמו ילד הג'ונגל, מארק קוון וריקי סטארקס, כשלאחר הקרב נגד קוון ב-10 ביוני בתוכנית Dynamite, ג'ייק הייגר תקף את קודי והביע את רצונו להתמודד מולו על התואר. קודי נענה באתגר לחיוב לרצונו של הייגר, כשהעניק לו את הקרב המיוחל אשר נקבע לאירוע Fyter Fest.
לאחר שבסט פרנדס (צ'אק טיילור וטרנט) ואורנג' קאסידי ניצחו את The Inner Circle (ג'ייק הייגר, סנטנה ואורטיז) ב-10 ביוני בפרק של התוכנית Dynamite, כריס ג'ריקו וחברי הקבוצה תקפו את בסט פרנדס ואף גרמו לקאסידי לדמם לאחר שחבטו בו בעזרת שק מלא בתפוזים. שבוע לאחר מכן בפרק של התוכנית Dynamite, בסט פרנדס הניחו על כף המאזניים את המועמדות שלהם לאליפות הזוגות בקרב נגד Le Sex Gods (כריס ג'ריקו וסמי גווארה), שבסופו טיילור וטרנט ניצחו ושמרו על הטעונה לכתר לאחר שקאסידי, שהיה מחופש לצלם, גרם לגווארה למעוד ואיפשר לטרנט לבצע את ההצמדה לניצחון. לאחר הקרב, קאסידי תקף את ג'ריקו וכתוצאה מכך קרב בין השניים נקבע לאירוע Fyter Fest.
באירוע Double or Nothing, היקארו שידה ניצחה את ניילה רוז בקרב ללא פסילות וללא ספירות חוץ וזכתה באליפות הנשים של AEW. ב-10 ביוני בפרק של התוכנית Dynamite, שידה חברה לקריס סטטלנדר נגד רוז ופנלופה פורד. לאחר שפורד הצמידה את שידה לניצחון בקרב הזוגות, קרב בין השתיים נקבע לאירוע Fyter Fest.
קרב מבוטל
באירוע Double or Nothing, בריאן קייג' ערך את הבכורה שלו בארגון במהלך קרב הקזינו סולם אשר קבע מי מתשעת המתאבקים יקבל קרב עתידי על אליפות העולם של AEW. במהלך מסיבת העיתונאים לאחר האירוע, נשיא הארגון, טוני חאן הודיע שקרב האליפות של קייג' נגד ג'ון מוקסלי, שהגן בהצלחה על תוארו מאוחר יותר באותו הערב נגד מר ברודי לי, יתקיים באירוע Fyter Fest. לעומת זאת, במהלך הלילה הראשון של האירוע, דווח שהקרב ביניהם ידחה ויתקיים ב-15 ביולי בספיישל Fight for The Fallen, עקב העובדה שמוקסלי הוכרח להיכנס לבידוד, משום שאשתו, רנה יאנג, נמצאה חיובית לנגיף הקורונה.
אלברט, מרקיז מייסן
אלברט, מרקיז מייסן (בגרמנית: Albrecht Herzog zu Sachsen; 30 בנובמבר 1934 - 6 באוקטובר 2012) היה ראש בית וטין והיסטוריון גרמני.
ביוגרפיה
אלברט נולד ב-30 בנובמבר 1934 בבמברג, בוואריה, והיה הילד הבכור של פרידריך כריסטיאן, נסיך הכתר של סקסוניה ואליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני ומרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
אלברט למד בגימנסיה הפדרלית בברגנץ שבאוסטריה, וסיים את לימודי הבגרות בשנת 1954. הוריו ומשפחתו עברו למינכן, בתמיכת קרובי משפחתה של אמו משושלת טורן וטקסיס. במינכן למד אלברט באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן. הוא למד בתחילה מקרו-כלכלה, ולאחר מכן עבר להיסטוריה אתנוגרפיה. ב-13 בפברואר 1961, הוא קיבל את הדוקטורט שלו על התזה של סבא של סבא רבא שלו, יוהאן, מלך סקסוניה, והרפורמה שלו לגבי החוק המסחרי הסקסוני.