cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אל-בורייג'
אירועים במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני
ב-20 בספטמבר 1990, חייל ישראלי בשם, נקלע למחנה בטעות או בשל תקלה ברכבו, ובהיותו לבוש בגדים אזרחיים הלך למחנה, שם בוצע בו לינץ'. בעקבות האירוע, ביצע צה"ל מהלך של ענישה קולקטיבית, שכלל הריסת כל המבנים והחנויות ברחוב הראשי של המחנה. במהלך ביצוע ההריסה הוגשה עתירה לבג"ץ אשר אישר את ההריסה בנימוק שהוא נדרש כדי לאפשר לצה"ל לשמור על הביטחון במחנה.
ב-11 במרץ 2002, במהלך כינוס פלסטיני גדול, טנקים של צה"ל נכנסו למחנה והרגו שני אנשים. ב-6 בדצמבר באותה שנה צה"ל פשט על המחנה בעזרת טנקים ומסוקים עם מכונות ירייה. באירוע נהרגו 10 אנשים. חקירת האו"ם העלתה ש-8 מהם היו אזרחים לא חמושים, מתוכם שני עובדי האו"ם. ב-6 במרץ 2004, התקיימו חילופי אש במחנה, לאחר שכוח צה"ל שמטרתו מניעת פעילות טרור, חדר למחנה ונתקל בהתנגדות.
במהלך יולי 2007, כוח צה"ל שכלל כ-10 טנקים ושני דחפורים המגובים על ידי מסוקים, נתקל במארב של הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם. בחילופי האש נהרג חייל ישראלי. ב-6 באוקטובר 2007, כוח צה"ל פרץ לחלקו המזרחי של המחנה, פעולה שהובילה להתפרצות עימותים במחנה.
ב-27 בפברואר 2008 ביצע צה"ל סיכול ממוקד במחנה. במהלך מבצע עופרת יצוקה, נפצעו 10 אנשים בעת ששהו במרכז רפואי של האו"ם במחנה, ובאירוע אחר הופצץ שוק במחנה, וארבעה אנשים נהרגו לצד 16 אחרים שנפצעו. בתחילה נטען בתקשורת הבינלאומית שבאירוע נהרגו 40 איש ששהו בבית ספר. במבצע צוק איתן, תקף צה"ל את ביתו של ראש העיר, שמת לאחר מכן מפצעיו.
ב-20 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, הפציץ חיל האוויר בית במחנה, ונהרגו שישה מבני משפחת זיאדה ואדם נוסף. על פי צה"ל היעד היה חדר מלחמה של חמאס וארבעה מההרוגים היו פעילים צבאיים. ב-2018 הגיש אסמאעיל זיאדה, אזרח הולנד ויליד המחנה, תביעה בבית המשפט המחוזי בהאג כנגד בני גנץ ואמיר אשל, הרמטכ"ל ומפקד חיל האוויר בעת התקרית. ב-2021 דחה בית משפט לערעורים את התביעה, בנימוק של חסינות תפקודית.
מוחמד א-דורה, שנהרג ביום השני של האינתיפאדה השנייה, היה תושב המחנה.
כתר משולש
בספורט, כתר משולש הוא כינוי להישג שיא עבור קבוצה או שחקן עבור שלושה הישגים בעונה אחת.
בולבול הקבולבול
בולבול הקבולבול היא סדרת טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית שעסקה בהעברת תוכני זהירות בדרכים לילדים. הסדרה הופקה על ידי שירות הסרטים הישראלי ב-1976, וכללה 15 פרקים בני 5 דקות, שצולמו בשחור-לבן.
גיבור הסדרה היה ילד ושמו שמוליק, אשר כונה "בולבול הקבולבול" מפני שנהג לבצע פעולות באופן מבולבל ולא הגיוני. כך למשל: הסתרק עם מברשת שיניים, לבש בגדים חמים בקיץ, ערך מקלחת לקרפיון שקנתה אמו, ועוד. מראהו המגודל (את דמותו גילם שחקן בוגר, איציק וייס) בין הילדים הוסיף לנלעגותו. מחשש שמעשיו המוזרים יסכנו אותו בכביש, הכין לו אביו "פעמון אזעקה" לצוואר וכובע עם "פנס סכנה", שצלצלו והבהבו בכל פעם שעמד לעשות פעולה מסוכנת, כמו לחצות את הכביש מבלי להסתכל לצדדים. באופן זה ביקשו יוצרי הסדרה להעביר את המסר לפיו זהירות בדרכים היא נורמה שיש לנהוג לפיה, וכשם שאין מסתרקים עם מברשת שיניים, אין חוצים את הכביש מבלי להסתכל לצדדים.
פרק טיפוסי בסדרה נפתח בסצנה בה נראה מספר סיפורים (בגילומו של יאיר רובין) מוקף בחבורת ילדים. המספר פתח במשפט "פעם היה ילד שקראו לו שמוליק, אבל אף אחד לא קרא לו שמוליק, כי כולם קראו לו...", והילדים ענו "בולבול הקבולבול". "למה?" שאל המספר, "כי הוא היה מבולבל", ענו הילדים. אז סיפר להם המספר את אחת מהאנקדוטות המשעשעות אודות בולבול הקבולבול, ולאחר מכן סיפור נוסף המעלה את סוגיית הזהירות בדרכים.
אולג באבאייב
אולג מיידנוביץ' באבאייב (באוקראינית: Олег Мейданович Бабаєв (21 באוקטובר 1965 – 26 ביולי 2014), היה פוליטיקאי אוקראיני ממוצא אזרי, בעליהם של שני מועדוני כדורגל במחוז פולטבה. בין 2010 ל-2014 שימש כראש עיריית קרמנצ'וג.
ביוגרפיה
אולג באבאייב נולד ב-1965 בעיר קורסק שברוסיה לאב אזרי ולאם רוסיה. בשנת 1982, לאחר סיים את לימודיו התיכוניים, התקבל לבית הספר לקצינים בעיר מינסק. ב-1986 סיים את לימודיו והסמך לקצונה. שירת במזרח הרחוק ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה. בקיץ 1991, בעקבות יציאת כוחות הצבא הסובייטי מצ'כוסלובקיה, הועבר באבאייב לשרת באזור קייב. לאחר התפרקות ברית המועצות עבר לשרת בצבא האוקראיני. ב-1996 - פרש מהשירות הצבאי. ב-2000 סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב.
ב-2005 החל לשמש יושב ראש מועדון הכדורגל וורסקלה פולטבה, המשחק בליגת העל האוקראינית. ובמקביל היה נשיא כבוד של מועדון כדורגל נוסף מליגה נמוכה יותר.
באבאייב נבחר לפרלמנט האוקראיני, בבחירות 2007, במסגרת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת". אך פרש מהמפלגה עם היבחרו בסוף 2010 לראש עיריית קרמנצ'וג (עם 42.34% מקולות הבוחרים), כי לדבריו "חש שראש עיר צריך להיות אישיות א-פוליטית".
באבאייב נורה למות ב-26 ביולי 2014 בעודו יושב במכוניתו בחזית ביתו.
Somebody Special
Somebody Special (בעברית: מישהו מיוחד) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הסקוטית, נינה נסביט, שיצא ב-11 בינואר 2018 על ידי קוקינג ויניל. הסינגל הופיע כסינגל השלישי מאלבום האולפן השני שלה, The Sun Will Come Up, The Seasons Will Change. השיר נכתב על ידי נסביט, בריאנה קנדי ודן מוקלה. השיר הופק על ידי דן מוקלה.
רקע ויציאה
השיר נכתב כשנסביט הייתה בנאשוויל, טנסי, ארצות הברית, והוידאו קליפ שלו הוצג ב-8 בינואר 2018 במהלך במופע של זיין לו ב-Apple Music 1. הגרסה האקוסטית לשיר יצא בנובמבר 2019. נכון לאפריל 2021, לסינגל יש יותר מ-47 מיליון השמעות בספוטיפיי.
דאנסטן הקדוש
דאנסטֶן (באנגלית: Dunstan; 909 לערך - 19 במאי 988) הוא קדוש נוצרי. דאנסטן היה אב מנזר במנזר גלסטונברי, הבישוף של ווסטר (Worcester), הבישוף של לונדון והארכיבישוף מקנטרברי. בנוסף שימש כיועץ לבית המלוכה. הוא שיקם את המנזרים באנגליה וביצע רפורמות בכנסייה האנגלית. במאה ה-11 כתב אוסברן את קורותיו ותיאר את דאנסטן כאמן וקליגרף.
דאנסטן נולד בגלסטונברי. על פי האגדה, החל את חייו כמפרזל, והיה זה שהצליח לכפות על השטן שלא לפקוד את אלה אשר משתמשים בפרסה. מאז, משמשת למאמינים פרסה כסגולה למזל.
בשנת 988 מת בקנטרברי. יום חגו מתקיים ב-19 במאי.
דוד חזן (ראש מועצה)
ביוגרפיה
נולד באל-קלעה שבמרוקו לרוחמה והרב מסעוד חזן, רב העיירה. קיבל חינוך תורני ושימש כמלמד תינוקות באזור אל-קלעה.
בשנת 1955 עלה עם משפחתו לארץ. אביו התמנה לרב מושב נועם. בשנת 1959 עברו לשלומי, שם כיהן אביו כרב. בגיל 25 התמנה למזכיר ההסתדרות בעיירה. בבחירות לרשויות המקומיות ב-1965 התמודד למועצת שלומי בראש רשימת המערך, ונבחר כחבר מועצה. בבחירות שנערכו בשנת 1969 התמודד שוב, וסיעתו זכתה במירב המושבים והוא נבחר לראשות המועצה. נבחר שוב בבחירות בשנת 1973 ובבחירות בשנת 1978, וכיהן בתפקיד עד 1983.
מרגרט טרומן
מרי מרגרט טרומן דניאל (באנגלית: Mary Margaret Truman Daniel; 17 בפברואר 1924 – 29 בינואר 2008) הייתה זמרת סופרן קלאסית אמריקאית, שחקנית, עיתונאית, אשת רדיו וטלוויזיה, סופרת ואשת חברה ניו יורקית. היא הייתה בתם היחידה של הנשיא הארי ס. טרומן והגברת הראשונה בס טרומן. במהלך כהונתו של הארי טרומן כנשיא, ליוותה אותו מרגרט בנסיעות עבור מסע הבחירות. היא השתתפה באירועים בבית הלבן ואירועים פוליטיים נוספים, והייתה חביבת התקשורת.
דוד חזן (ראש מועצה)
ביוגרפיה
חזן טען פעמים מספר שמשרדי הממשלה השונים לא משלמים למועצה את הכספים שהיא זקוקה להם. כשפניותיו לא נענו, הוא איים בפירוק המועצה ואף בפינוי העיירה, והעלה רעיון זה בכינוס עיירות פיתוח במעלות תרשיחא בפני שר האוצר דאז פנחס ספיר. לימים טען כי המצב לא היה עגום עד כדי כך, וכי היה מדובר בטקטיקה מחאתית בלבד. עיכובי התשלומים הובילו לא אחת לאי-תשלום לעובדי המועצה, שגררה שביתות ומחאות.
ב-1989 התמודד ברשימה עצמאית, אך הפסיד בסיבוב השני לראש המועצה המכהן, יהודה לנקרי
מרגרט טרומן
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1946, החלה טרומן בקריירה כזמרת סופרן קולורטורה, אותה פתחה בהופעה בקונצרט עם התזמורת הסימפונית של דטרויט ב-1947. היא הופיעה בקונצרטים וברסיטלים ברחבי ארצות הברית עד שנת 1956. טרומן השתתפה בהקלטות עבור חברת ההקלטות RCA Victor, והופיעה בתוכניות טלוויזיה כגון What's My Line (אנ').
דוד חזן (ראש מועצה)
ביוגרפיה
היה נשוי מאז 1956 למסודי לבית עלול, ולהם נולדו 9 ילדים.
נפטר ב-ד' בניסן ה'תשס"ה, אפריל 2005, ונקבר בבית הקברות בשלומי.
מרגרט טרומן
ב-1957, לאחר שהפכה למנחת התכנית Weekday יחד עם מייק וולאס, החליטה טרומן לסיים את הקריירה המוזיקלית שלה, על מנת להתמקד בעבודותיה כעיתונאית ואשת רדיו. בנוסף, כתבה מאמרים למגוון כתבי עת בשנות השישים והשבעים. מאוחר יותר כתבה סדרת ספרי תעלומה מצליחים, ומספר ספרים על גברות ומשפחות ראשונות של ארצות הברית. אלה כללו ביוגרפיות של הוריה, התקבלו יפה על ידי מבקרים.
טרומן הייתה נשואה לעיתונאי קליפטון דניאל, העורך הראשי של עיתון הניו יורק טיימס. לזוג נולדו ארבעה ילדים, שכולם נהיו בולטים בזירה החברתית הניו-יורקית.
חיים מוקדמים
מרי מרגרט טרומן נולדה ברחוב דלאוור באינדפנדנס, מיזורי, ב-17 בפברואר 1924, ונקראה על שם דודתה מרי ג'יין טרומן וסבתה מצד אמא מרגרט גייטס וולאס. כבר מגיל צעיר, כונתה טרומן רק בשם מרגרט. היא למדה בבית הספר באינדיפנדס עד שאביה נבחר לסנאט האמריקאי בשנת 1934, ולאחר מכן למדה גם באינדיפנדס וגם בוושינגטון הבירה.
שירה
לאחר הכשרה בשירה קלאסית, הופיעה טרומן ברסיטל בכורה ברדיו במרץ 1947, שלאחריו הופיעה בקונצרט בכורה עם תזמורת דטרויט. בעשור הבא עבדה כזמרת מקצועית, והופיעה עם שלל תזמורות ברחבי ארצות הברית. טרומן מעולם לא הופיעה באופרות מבוימות, אבל ביצעה אריות מיצירות אופראיות בקונצרטים. הופעותיה כללו בעיקר שירי אמנות ולידר, וכן יצירות מרפרטואר הסופרן הקונצרטי. בשנים 1951 ו-1952 הוציאה טרומן שני אלבומים עם חברת RCA Victor, אלבום אחד הכולל מבחר קלאסי והשני המציג מגוון שירי אמנות אמריקאים. בנוסף, הקליטה שירים גרמניים עבור NBC. שער במגזין טיים הציג את טרומן כאשר תו מוזיקלי צף ליד ראשה. טרומן המשיכה להופיע על במות, ברדיו ובטלוויזיה עד שנת 1956.
כשהייתה בראשית הקריירה, ביקורות על שירתה של טרומן היו חיוביות ברובן ומנומסות. מבקרים מאוחרים יותר חושדים כי מבקרים שליליים יותר נמנעו מלפרסם את דעותיהם האמיתיות, מתוך כבוד לנשיא המכהן. מנהג זה הופסק ב-1950, כאשר מבקר המוזיקה של עיתון הוושינגטון פוסט פול היום כתב כי מרגרט טרומן "מושכת ביותר על הבמה... אבל אינה מסוגלת לשיר טוב במיוחד. היא מזייפת חלק ניכר מהזמן. ועדיין אינה מסוגלת לשיר באופן המתקרב לגימור מקצועי. ביקורת זו הכעיסה מאוד את הנשיא הארי טרומן, שהתמודד אז עם המוות הפתאומי של חבר ילדותו. הנשיא כתב להיום כי "יום אחד אני מקווה לפגוש אותך. כשזה יקרה, תזדקק לאף חדש, הרבה סטייק לעיניך הפצועות, ואולי תומך!" היום רצה לפרסם את המכתב שקיבל מהנשיא, אבל מו"ל העיתון סירב לעשות זאת. למרות זאת, סיפר היום על המכתב למספר עמיתיו, ביניהם מבקר המוזיקה של העיתון המתחרה הוושינגטון טיימס, מילטון ברלינר. ברלינר פרסם על כך סיפור, מה שגרם לעיתון הפוסט להכיר במכתב. סיפור זה הגיע לכותרות הבין לאומיות, ויצר שערורייה קלה עבור ממשל טרומן. לאחר הסיפור, המבקרים הרגישו חופשיים יותר להיות כנים בביקרותיהם כל הופעותיה של מרגרט טרומן, והביקורות שקיבלה נטו להיות מעורבות.
משחק, רדיו ועיתונות
הופעת הבכורה של טרומן כשחקנית הייתה ב-26 באפריל 1951, כאשר שיחקה עם ג'יימס סטיוארט בפרק של הסדרה "ג'קפוט" ברדיו NBC. ב-17 במרץ 1952, הייתה טרומן סולנית אורחת ב-The Railroad Hour בהצגת האופרטה סארי.
היא הפכה לחלק מצוות התוכנית Weekday של רדיו NBC שהחלה ב-1955. יחד עם השחקן מייק וואלאס, הציגה חדשות וראיונות המיועדים לקהל נשי ברובו.
היא הופיעה מספר פעמים כפאנליסטית (ופעמיים כאורחת מסתורית) בתוכנית הטלוויזיה What's My Line? וכיכבה בתפקיד אורח בסדרת The Martha Raye Show. בשנת 1957, טרומן שרה וניגנה בפסנתר בתוכנית The Gisele MacKenzie Show.
כתיבה
הביוגרפיה שכתבה טרומן על אביה, שפורסמה זמן קצר לפני מותו ב-1972, זכתה לשבחים ממבקרים. היא כתבה גם ביוגרפיה אישית על אמה והיסטוריה של הבית הלבן ותושביו (כולל גבירות ראשונות וחיות מחמד). טרומן פרסמה ספרים וכתבות באופן קבוע, אל תוך שנות השמונים לחייה.
רומנים
בין השנים 1980–2011 פורסמו 31 ספרים בסדרת תעלומות הרצח של הקפיטל תחת שמה של מרגרט טרומן, שרובם מתרחשים בוושינגטון די. סי. וסביבתה. סופר הצללים המקצועי דונלד ביין (1935–2017) הודה בכתבה משנת 2014 כי הוא כתב 27 מהספרים בסדרה, כאשר טרומן משתפת איתו פעולה. שמו של ביין מופיע רק על הספרים המאוחרים בסדרה, שפורסמו לאחר מותה של טרומן. בשנת 2000, סופר הצללים וויליאם הרינגטון כתב בהספד עצמי (שנכתב לפני התאבדותו לכאורה) שמרגרט טרומן ואחרים היו לקוחותיו.
מוסדות
טרומן כיהנה במועצת המנהלים של הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים של אביה, במועצת המושלים של מרכז רוזוולט, ושירתה כנאמנה באלמה מאטר שלה.
חיים אישיים
ב-21 באפריל 1956 נישאה טרומן לקליפטון דניאל (1912–2000), שהיה אז כתב בעיתון הניו יורק טיימס. בהמשך, הפך דניאל לערוך הראשי של העיתון. השניים נישאו בכנסייה האפיסקופלית טריניטי שבאינידיפנדנס, מיזורי. נולדו להם ארבעה בנים:
שנים מאוחרות ומותה
בשנותיה המאוחרות, התגוררה טרומן בביתה שבפארק אווניו. לבסוף עברה להתגורר בעיר שיקגו על מנת להיות קרובה יותר לבנה קליפטון, שם נפטרה בתאריך ב-29 בינואר 2008 נאמר כי טרומן סבלה מזיהום ונשמה בסיוע מכונת הנשמה. אפרם שלה ושל בעלה נטמן באינדיפנדנס, מיזורי, בחלקת הקבורה של הוריה בספריית טרומן.
מדפסות תלת מימד מסוג דלתא
מדפסות תלת מימד מסוג דלתא הן מדפסות תלת־ממד, אשר מנגנון התנועה שלהן שונה ממנגנון התנועה של מדפסות תלת־ממד המבוססות על מערכת צירים קרטזית.
במדפסות הדלתא האובייקט המודפס מונח על משטח ההדפסה ואינו נע במהלך הדפסתו. הראש המדפיס את האובייקט נע באופן מקביל למשטח ההדפסה (דבר הנובע מהגאומטריה של המדפסת).
מדפסת הדלתא הראשונה נבנתה בשנת 2012 על ידי ג'והן רושול, מהנדס גרמני העובד בחברת גוגל, התבססה על טכנולוגית FDM - התכה ומיזוג לצורך מידול (Fused Deposition Modeling) והייתה בעצם רובוט דלתא עם אקסטרודר (מכשיר המבצע שיחול, כלומר מתיך את התרמופלסטיק המשמש כחומר גלם ומוציא אותו מותך בחתך עגול בקוטר קבוע) Bowden.
בשנים האחרונות מדפסות הדלתא תופסות מקום רחב יותר בשוק מדפסות תלת הממד, הן כמדפסות FDM, הן כמדפסות SLS, מדפסות חמר, והן כמדפסות המדפיסות אוכל.
התכנון המקורי של ג'והן אומץ ושופר על ידי מספר חברות מסחריות אשר מוכרות היום מדפסות FDM שולחניות בתצורת דלתא.
מדפסות ה-FDM מסוג דלתא משתמשות ברובן באקסטרודר מסוג Bowden אשר מבוסס על תכנון של אדריאן בוייר משנת 2009.
האימפריה הפרנקית
המרובינגים
ההיסטוריה של הפרנקים עד המאה ה-5 היא די מעורפלת. גרגוריוס מטור, היסטוריון מהמאה ה-6, מזכיר את כלודיו כמלך הפרנקי שהחל את כיבוש גאליה עם כיבוש העיר קמברה והרחיב בהדרגה את גבולות הטריטוריה הפרנקית עד נהר הסום. בתקופה זו הפרנקים שלטו על מספר רב של נתינים גאלו-רומים, אך הפרנקים היו עדיין מפולגים; הם היו מורכבים משבטים רבים שכל אחד מהם הונהג על ידי מלך משלו. כשהרומאים קראו לבני בריתם הגרמאנים לעזור להם במלחמתם נגד ההונים, הפרנקים התחלקו לאלו שנלחמו עם הרומאים ולאלו שנלחמו נגדם. הכתבים של גרגוריוס מזכירים אדם בשם מרובך כמלך הפרנקים באותה התקופה, וככל הנראה היה זה בנו של כלודיו. יורשו של מרובך היה כילדריך הראשון, שמתקופתו והלאה ההיסטוריה של הפרנקים מתבהרת.
בנו של כילדריך, כלוביס, פתח במערכה שנועדה לאחד את הממלכות הפרנקיות השונות בגאליה ובחבל הריין. מערכה זו כללה ניצחון על סיאגריוס בשנת 486, וכן ניצחון על הממלכה הוויזיגותית של טולוז ב-507, שהוביל להרחבת הטריטוריה הפרנקית דרומה עד להרי הפירנאים.
המרתו של כלוביס לנצרות קתולית ב-496 עזרה לבסס את מעמדו בעיני האפיפיור ובעיני שליטים נוצרים אחרים. לאחר כלוביס התנצרו שאר הפרנקים, ומכיוון שהם יכלו להתפלל יחד עם שכניהם הם מצאו הכרה מצד האוכלוסייה הגאלו-רומית בקלות יותר מאשר הוויזיגותים, הוונדלים או הבורגונדים, שהאמינו בנצרות אריאנית. כך המרובינגים בנו את מה שתהיה הממלכה התורשתית המוצלחת והיציבה ביותר במערב אירופה.
המנהיגים המרובינגים דבקו במנהג הגרמאני של חלוקת אדמותיהם בין בניהם, והחלוקה התכופה הזו גרמה פעמים רבות למלחמות ומקרי רצח בין היורשים השונים. אף על פי שכלוביס סילק את הוויזיגותים מגאליה, לאחר מותו ב-511 ארבעת בניו חילקו את הממלכה שלו ביניהם. אולם אפילו כאשר מלכו מספר מלכים מרובינגים באותה העת הממלכה עדיין נחשבה כממלכה אחת.
השטח הפרנקי הורחב תחת שלטונם של בניו של כלוביס ולבסוף כיסה את רוב צרפת של היום ובנוסף שטחים ממזרח לריין כמו אלמניה (דרום מערב גרמניה של היום) ותורינגיה. סקסוניה, לעומת זאת, נשארה מחוץ לממלכה הפרנקית עד שנכבשה לבסוף על ידי קרל הגדול מאות שנים מאוחר יותר.
הקרולינגים
מאז ימיו של פפין הזקן המלך היה בעצם חסר סמכויות. המאיורדומי, שהיו ממשפחת הקרולינגים, היו בעצם אלו ששלטו בממלכה. מצב זה הגיע לשיאו במהלך שלטונו של קרל מרטל, הזכור בהיסטוריה כמגן הנצרות באירופה נגד המוסלמים. קרל איחד את הפלגים השונים של הפרנקים, הביס את אויביהם והגדיל את האימפריה. כשהמלך חסר הסמכויות מת היה קרל כל כך בטוח בכוחו שהוא לא טרח אפילו למנות מלך, כפי שמשפחתו עשתה במשך דורות, אלא פשוט הכריז על עצמו כ"נסיך הפרנקים".
בנו של קרל מרטל, פפין הגוץ, ירש את תפקיד "מאיורדומוס" וסיים את מלאכתו של אביו בכך שהוא הגדיל את האימפריה הפרנקית דרומה ומזרחה והוכרז כמלך על ידי הצבא הפרנקי. האפיפיור, שהיה זקוק לצבא הפרנקי שיגן עליו, תמך בפפין כמלך האמיתי של הפרנקים.
פפין שלט כמלך נבחר. על אף שהבחירות למלוכה התרחשו לעיתים רחוקות, החוק הגרמאני קבע כי המלך היה חייב להסתמך על ראשי צבאו. מנהיגים אלו שמרו על זכותם לבחור במלך יותר "ראוי" מתוך השבט השולט אם הם הרגישו כי המלך הנוכחי לא יוכל להוביל אותם לניצחונות. אף על פי שבצרפת המלוכה הפכה מאוחר יותר לתורשתית, האימפריה הרומית הקדושה לא הצליחה להפטר מחוק זה והמשיכה לבחור את מנהיגיה עד התפרקותה.
פפין ביסס את מעמדו בשנת 754 בהיכנסו לברית עם האפיפיור סטפנוס השני בטקס מרהיב שנערך בבזיליקת סן-דני בו משח האפיפיור את המלך ואת משפחתו והכריז עליו כ"מגן הרומאים" (Patricius Romanorum). פפין פתח במלחמה נגד הלומברדים שהשתלטו על רוב שטחי המגף האיטלקי ולבסוף הכריח את מלכם להחזיר אזורים רבים לאפיפיורות, שהיו הבסיס למדינת האפיפיור.
עם מותו של פפין הגוץ ב-768 בניו, קרל וקרלומן, שוב חילקו את הממלכה. אולם קרלומן פרש למנזר ומת זמן קצר לאחר מכן, בהשאירו את הממלכה כולה לאחיו, העתיד להפוך לקרל הגדול. החל משנת 772 קרל כבש את שטחי הסקסונים ואיחד אותם עם הממלכה הפרנקית. במסגרת מערכה זו נכפתה על הסקסונים התנצרות בכוח הזרוע - אופן התנצרות שלא היה מקובל אז ושספג ביקורת מחוגים מסוימים בכנסייה; המנהיג הסקסוני וידוקינד הסכים לעבור הטבלה כחלק מהסכם השלום בינו לבין קרל. בנוסף, לאחר ניצחון בקרב בשנת 787 הורה קרל הגדול על הריגתם של אלפי אסירים סקסונים פגנים. הסקסונים הובסו לבסוף בשנת 804, וכך התפשטה האימפריה הפרנקית מזרחה והגיעה עד נהר האלבה. במטרה להקל על הכנסת כל הסקסונים לדת הנוצרית ייסד קרל מספר דיוקסיות במזרח האימפריה. באותה התקופה כבש קרל את שטחי הלומברדים וכך הוכנסה גם צפון איטליה תחת שליטתו, בעודו מחדש את הבטחתו לאפיפיור שהפרנקים יגנו על אדמותיו. ב-788 כבש קרל גם את בוואריה ועד 796 הרחיב את האימפריה שלו לכיוון דרום מערבה-מזרח עד שכללה את אזור אוסטריה של היום וחלקים מקרואטיה.
קרל יצר אימפריה שהשתרעה מהפירנאים בדרום מערב ועד לאוסטריה במזרח, וכללה כמעט את כל שטחה של צרפת המודרנית ואת צפון איטליה. קרל הפך למנהיג הנצרות המערבית ולמגן הכנסייה. הפטרונות שהוא נתן למרכזים נזיריים עוררה את הרנסאנס הקרולינגי, ובנוסף הוא בנה ארמון באאכן, מערכת דרכים מפותחת ואף תעלת מים.
בדצמבר 800 הכתיר האפיפיור לאו השלישי את קרל הגדול כ"קיסר הרומאים" בטקס ברומא, שתואר בידי המקורות של התקופה כאקט מפתיע שלא תואם קודם עם קרל. אף שקרל העדיף את התואר "קיסר, מלך הפרנקים והלומברדים" הוכרה האימפריה הפרנקית רשמית בטקס כיורשת של האימפריה הרומית המערבית, דבר שהעלה את חמתו של קיסר האימפריה הביזנטית מיכאל הראשון שטען כי האימפריה בשליטתו ירשה את האימפריה הרומית המערבית. בסופו של דבר הוא הכיר בקרל הגדול כקיסר נוסף. ההכתרה נתנה לגיטימציה קבועה לעליונות הקרולינגים בין הפרנקים.
עם מותו של קרל הגדול ב-814 היו באימפריה הפרנקית שטחים שמעולם לא נכללו באימפריה הרומית המקורית. בניגוד לרומאים, קרל הגדול ניצח את הגרמאנים, הגדיל את האימפריה שלו עד לנהר אלבה והשפעתו הגיעה אפילו עד הערבות הרוסיות.
קרולינגים מאוחרים
לקרל הגדול היו מספר בנים אולם רק אחד נשאר בחיים אחריו. בן זה, לואי החסיד, הלך אחרי אביו ושלט על אימפריה מאוחדת. אולם כאשר לואי מת ב-840 הקרולינגים חזרו למסורת של ירושה מחולקת. הסכם ורדן חילק את האימפריה הפרנקית לשלושה חלקים:
השם המקובל בפי ההיסטוריונים לממלכה הפרנקית תחת שלטון השושלת הקרולינגית היה האימפריה הקרולינגית (באחד משמותיה בשעתו, בלטינית: Romanorum sive Francorum imperium; "קיסרות הרומאים או הפרנקים"). לגישתם, היא התקיימה בין 800 ל-888.
פרנקיה המערבית
מערב פרנקיה, שהייתה בשליטת קרל הקירח, הייתה הבסיס לצרפת המודרנית. היא חולקה לתשעה אזורים פיאודליים: אקיטן, ברטן, בורגון, קטלוניה, פלנדריה, גסקוניה, גותיה, איל-דה-פראנס וטולוז. לאחר 987 הממלכה נודעה כצרפת (פרנס) משום ששושלת המלכים החדשה (השושלת הקפטינגית) הייתה במקור שליטה על הדוכסות של איל-דה-פראנס.
פרנקיה התיכונה
מרכז פרנקיה הייתה השטח שניתן ללותאר הראשון, הנמצא בין פרנקיה המערבית למזרחית. ממלכה זו, שכללה את צפון איטליה, חלק מבורגונדיה, פרובאנס ומערב אוסטרזיה, הייתה יצירה של הסכם ורדן שלא הסתמכה על זהות היסטורית או אתנית. לאחר מותו של לותאר השני ב-869 חילקו שלושת בניו את הממלכה ללותרינגיה, בורגונדיה וצפון איטליה. אזורים אלו יעלמו מאוחר יותר כממלכות עצמאיות.
פרנקיה המזרחית
מזרח פרנקיה הייתה השטח של לואי הגרמני. השטח חולק לארבע דוכסויות: אלמניה, פרנקוניה, סקסוניה ובוואריה (שכללה את מוראביה וקרינתיה). לאחר מותו של לותאר השני גם החלקים המזרחיים של לותרינגיה נכללו בפרנקיה המזרחית. חלוקה זו שרדה עד 1268 אז הסתיימה שושלת הוהנשטאופן. הכתרתו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 962 סימלה את ראשיתה של האימפריה הרומית הקדושה. מהמאה ה-10 פרנקיה המזרחית נקראה גם הממלכה הגרמנית.
חאג'י
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מוחמד זפארוללה ח'אן
סר מוחמד זפארוללה ח'אן (באורדו: محمد ظفر اللہ خان; תעתיק מדויק: מחמד ט'פר אללה ח'אן; 6 בפברואר 1893 – 1 בספטמבר 1985) היה משפטן ודיפלומט פקיסטני שכיהן כשר החוץ הראשון של פקיסטן וכן האסייתי הראשון והפקיסטני היחיד שהנהיג את העצרת הכללית של האומות המאוחדות ואת בית הדין הבינלאומי לצדק.
יליד סיאלקוט שבהודו הבריטית, הוא הוכשר כעורך דין אוניברסיטת המכללה הממשלתית ומכללת קינג'ס שבלונדון. ח'אן שימש כחבר במועצה המחוקקת של פנג'אב בין השנים 1926–1931, וכיהן כנציג בוועידת השולחן העגול של הודו בשנים 1930, 1931 ו-1932 שהתכנסה בלונדון, הממלכה המאוחדת. הוא היה חבר בליגה המוסלמית של כל הודו, שהנהיגה את התנועה הלאומית הפקיסטנית ושימש כנשיא הליגה בין השנים 1931–1932. ב-1935 הוא מונה לשר מסילות הרכבת של הודו הבריטית, וישב במועצה הבכירה של המלך הבריטי כחבר מוסלמי עד 1941. בשנת 1939 הוא נסע לז'נבה כדי לייצג את הודו בחבר הלאומים ובשנת 1942 הפך ל"סוכן הכללי" של הודו הבריטית ברפובליקה העממית של סין. בספטמבר 1941, הפך ח'אן לשופט בבית המשפט הפדרלי של הודו ונשאר שם עד חלוקת הודו.
ח'אן הפך לאחד מתומכיה הקולניים ביותר של פקיסטן והוביל את תיק האומה הנפרדת בוועדת רדקליף, ששרטטה את גבולות מדינות דרום אסיה המודרניות. הוא עבר לקראצ'י באוגוסט 1947 והיה לחבר בממשלה הראשונה של פקיסטן העצמאית, ושימש כשר החוץ של המדינה בממשלת ליקאת עלי ח'אן. הוא נשאר הדיפלומט הבכיר של פקיסטן עד 1954, עת עזב את המדינה לכהונה בבית הדין הבינלאומי לצדק שבהולנד, ונשאר שם כשופט עד 1958, השנה בה מונה לסגן נשיא בית הדין. הוא עזב את האג ב-1961 והפך לנציג הקבוע של פקיסטן באומות המאוחדות, תפקיד שמילא עד 1964.
בתקופתו באו"ם ייצג גם את הפלסטינים בתפקיד דה פקטו. הוא עזב את האו"ם ב-1964 כדי לחזור לבית הדין, וב -1970 הוא הפך לפקיסטני הראשון והיחיד, שכיהן כנשיא בית הדין הבינלאומי לצדק, תפקיד שהחזיק עד 1973. הוא חזר לפקיסטן ופרש ללאהור, שם נפטר בשנת 1985, בגיל 92. ח'אן נחשב לאחד האבות המייסדים המובילים בפקיסטן וחבר בולט בקהילת האחמדים בפקיסטן. הוא חיבר מספר ספרים על האסלאם הן באורדו והן באנגלית.
ראשית חייו
ח'אן נולד ב-6 בפברואר 1893 בסיאלקוט, אז בראג' הבריטי. את השכלתו המוקדמת רכש בבית הספר המיסיונרי האמריקאי בעיר הולדתו. אביו של חאן היה צ'. נסראללה חאן, שהיה עורך הדין המוביל של העיר דסקה, וחברו של מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני, מייסד קהילת האחמדים. אביו השתייך לקבוצה האתנית ג'אט בזמן שאמו הייתה משבט באג'ווה ג'אט. ח'אן היה קרוב מאוד לאמו, ובהשראת אומץ לבה ומסירות לדתה אף כתב ספר בשם "אמי". הוא למד באוניברסיטת המכללה הממשלתית שבלאהור וקיבל תואר ראשון במשפטים ממכללת קינג'ס שבלונדון בשנת 1914. לאחר סיום לימודיו שם הוא נקרא אל אכסניית המשפט "לינקולן אין". הוא התמחה במשפטים בסיאלקוט ובלהאור, והתמנה לחבר במועצה המחוקקת פנג'אב בשנת 1926.
קריירה
מוחמד זפארוללה ח'אן נבחר לחבר במועצה המחוקקת של פנג'אב ב-1926 וניהל את ישיבת דלהי של הליגה המוסלמית בשנת 1931, שם הוא דגל בעניינם של המוסלמים בהודו באמצעות נאומו הנשיאותי. הוא השתתף בוועידות השולחן העגול שהתקיימו בין השנים 1930–1932 והיה לשר מסילות הברזל במאי 1935. בשנת 1939 ייצג את הודו בחבר הלאומים. הוא מונה לתפקיד "הסוכן הכללי" של הודו בסין העממית בשנת 1942 וייצג את הודו כשליח הממשלה בוועידת היחסים של חבר המדינות ב-1945, שם דיבר על ענייני החירות של הודו.
בשנים 1935–1941 היה חבר הוועד המנהל של המשנה למלך הודו. בתקופה זו אמר לורד לנדליטגאו, מושל הודו, למנהיגי הליגה המוסלמית, כי ממשלת בריטניה התכוונה לחלק את הודו לשלושה דומיניונים - להינדים, למוסלמים, לבין שליטי המדינות הנסיכויות. במסגרת הוועד הפועל של הליגה המוסלמית, הוקמו ועדות משנה שונות והוצגו הצעות רבות להחלטה הסופית עם הבריטים. עם זאת, כאשר ראו הבריטים כי לא ניתן היה לעמוד ביעדיהם, הם דחו באופן חד צדדי את כל ההצעות שהוגשו על ידי המוסלמים. בשלב זה התבקש זפארוללה ח'אן להגיש הצעה בנושא חלוקת הודו.
המשנה למלך הסביר כי מאחר שזפארוללה ח'אן היה חבר בקהילה המוסלמית של האחמדים, הוא היה צריך להיות זהיר. מוסלמים אורתודוקסים היו עלולים להתרגז אילו מצאו שההצעה לחלוקת הודו הוכנה על ידי אחמדי. המשנה למלך קבע כי מוחמד עלי ג'ינה יקבל עותק כדי לקבל נכונות להסכמה מהליגה המוסלמית ולפרסם את תוכנו. שנים עשר ימים לאחר שהוצע, אימצה הליגה המוסלמית את ההצעה בוועידת לאהור וכינתה אותה "החלטת פקיסטן".
בספטמבר 1941 התמנה זפארוללה ח'אן לשופט בית המשפט הפדרלי בהודו, תפקיד שמילא עד יוני 1947. לבקשתו של מוחמד עלי ג'ינה הוא ייצג את הליגה המוסלמית ביולי 1947 בפני ועדת הגבול של רדקליף והציג את האינטרסים של המוסלמים באופן ראוי לשבח.
באוקטובר 1947 ייצג זפארוללה ח'אן את פקיסטן בעצרת הכללית של האו"ם כראש המשלחת הפקיסטנית ודגל בעמדת העולם המוסלמי בסוגיית מדינת פלסטין. באותה שנה הוא מונה לשר החוץ הראשון של פקיסטן, משרה בה החזיק שבע שנים. בין השנים 1948 ל-1954 ייצג את פקיסטן במועצת הביטחון של האו"ם, שם פעל בדגש על שחרורם של קשמיר, לוב, צפון אירלנד, אריתריאה, סומליה, סודאן, תוניסיה, מרוקו ואינדונזיה הכבושים.
בהיותו שר החוץ, הוא ייצג את פקיסטן בוועידת הסכם מנילה בספטמבר 1954. התמיכה בהסכם מנילה בפקיסטן הייתה מחולקת, מערב פקיסטן שלט על הצבא וקומץ מנהיגים משם תמכו בהסכם, בעוד שרוב חבריה הנבחרים של האספה המכוננת ממערב פקיסטן וכל חברי האספה ממזרח פקיסטן התנגדו לברית. זפארוללה חתם על ברית מנילה, ובכך על הצטרפותה של פקיסטן לארגון ברית דרום-מזרח אסיה (SEATO). במהומות הדמים בלאהור בשנת 1953 קראו הקיצונים הדתיים לגירושו של זפאארולה ח'אן בשל דבקותו באמונתו המוסלמית בקהילת האחמדים. קריאות אלו הביאו למשפט הצבאי בהיסטוריה של פקיסטן. הלחץ מצד קיצונים דתיים הוביל לבסוף להתפטרותו של זפארוללה ח'אן מתפקידו כשר החוץ באוקטובר 1954.
ב-1954 היה לשופט בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג שבהולנד, עד 1961. הוא היה סגן נשיא בית הדין הבינלאומי לצדק בשנים 1958–1961. בין 1961 ל-1964 הוא היה הנציג הקבוע של פקיסטן באו"ם. בין 1962 ל-1964 הוא היה גם נשיא העצרת הכללית של האו"ם. מאוחר יותר הוא חזר לבית הדין כשופט מ-1964 עד 1973, וכיהן כנשיא בית הדין בשנים 1970–1973.
ערוב ימיו ומותו
במרץ 1958 ביקר זפארולה ח'אן בעומרה, ובו בזמן ביקר במקדש מוחמד שבמדינה, ערב הסעודית. במהלך ביקורו נפגש עם אבן סעוד, מלך ערב הסעודית, ושהה בארמון המלכותי כאורח אישי של המלך. ב-1967 הוא חזר לסעודיה כדי לבצע את מסורת החג', חובה דתית שחייבת להתבצע לפחות פעם אחת בחייו של מוסלמי שיוכל להרשות לעצמו לעשות זאת.
סר מוחמד זפארוללה ח'אן נחשב לדמות שנויה במחלוקת בהיסטוריה של פקיסטן על השתייכותו לפלג שנחשב לכופר על ידי פלגים אסלאמיים שמרניים ואורתודוקסים. עם זאת, הוא היה אחד הדיפלומטים המשפיעים ביותר והמיומנים והמתלהבים של זמנו.
דייוויד קאראדין
קריירה
לאחר כמה הופעות בסדרות טלוויזיה בשנים 1963–1964, שיחק בתפקידו הקולנועי הראשון במערבון טאגארט בשנת 1964.
בסדרת הטלוויזיה "קונג פו", שזכתה להצלחה בשנות השבעים, גילם את דמותו של קוואי צ'אנג קיין. הופעתו בסדרה הקנתה לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב. בשנות התשעים שיחק בסדרת הספין אוף "קונג פו: האגדה נמשכת", בתפקיד נכדה של הדמות אותה גילם בסדרה המקורית.
קאראדין גם הפיק וכיכב בסדרה של קלטות וידאו, שהתמקדו בלימוד אמנויות הלחימה טאי צ'י וצ'י קונג. בטרם החל להופיע בסדרה "קונג פו" לא היה לקאראדין כל ידע באמנויות לחימה אלו, אך בעקבות הצלחת הסדרה החל להתעניין בנושא ולעסוק בו. כמו כן הנחה את הסדרה "Wild West Tech" בערוץ ההיסטוריה, תפקיד בו החליף את אחיו קית'.
ב-1976 שיחק בסרט "", בו גילם את דמותו של הזמר וודי גאת'רי בסרט ביוגרפי על חייו.
ב-1978 שיחק בסרט "" שחלקו צולם בישראל.
ב-1985 שיחק במיני סדרה "צפון ודרום", בגינה היה מועמד פעם נוספת לפרס גלובוס הזהב.
ב-1986 שיחק בסרט "הבריחה ממחנה השבויים" שהפיק יורם גלובוס וחברת קנון גרופ. הסרט צולם בהוליווד על ידי צוות ישראלי שכלל את התסריטאי אבי קליינברגר, הבמאי גדעון אמיר והצלם יחיאל נאמן.
ב-1990 שיחק בסרט "ציפור על תיל" לצידם של מל גיבסון וגולדי הון.
בשנת 1993 שב לגלם את דמותו של קוואי צ'אנג קיין בסדרת ההמשך הקנדית "קונג פו: האגדה נמשכת", תפקיד אותו עשה למשך 4 עונות עד תחילת 1997.
בשנות ה-2000
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "אאוטסיידר" את ד"ר לוקאס הנרי, לצד נעמי ווטס.
בשנים 2003–2004 כיכב בשני סרטי "להרוג את ביל", בהם שיחק את דמותו של ביל, ראש כנופיית המתנקשים, שגיבורת הסרט יוצאת לנקום בו. סרטים אלו זיכו אותו בשתי מועמדויות נוספות לפרס גלובוס הזהב.
מותו
ב-4 ביוני 2009 נמצא קאראדין מת בבית מלון בבנגקוק, שם שהה לצורך צילומי סרט. קאראדין נמצא בתוך ארון כשחבל כרוך סביב צווארו, עובדה שבאופן מיידי עוררה ספקולציות שונות על כך שהתאבד. בפועל, העדויות מהזירה ושתי נתיחות שלאחר המוות העידו כי מותו נגרם כתוצאה מחנק ארוטי עצמי, פרקטיקה של אוננות בה מייצרים מצב של חנק כדי להעצים את הסיפוק המיני.
חיים אישיים
קאראדין היה נשוי חמש פעמים, ולו שתי בנות, קליסטה מירנדה וקנזס.
תצלום הצנחנים בכותל המערבי
תצלום הצנחנים בכותל המערבי הוא תצלום מפורסם מאת הצלם דוד רובינגר מ-7 ביוני 1967, עת כיבוש ושחרור העיר העתיקה והכותל המערבי בידי צה"ל במלחמת ששת הימים. הצילום הפך מאז לאחד הידועים ביותר בתולדות מדינת ישראל ולאחד מסמליהם של מלחמת ששת הימים והקרב על ירושלים, לצד תמונתם של משה דיין, יצחק רבין ועוזי נרקיס בשער האריות ותמונתו של קצין המבצעים של חטיבה 7 יוסי בן-חנן מניף קלשניקוב כשהוא טובל במימי תעלת סואץ (שהתפרסמה על שער מגזין "לייף" שבועיים לאחר תום המלחמה). התצלום מוכר גם בכינוי "הצנחנים הבוכים", אך רובינגר העיר על כך: "למען האמת, איש מהמצולמים אינו בוכה".
תיאור
בקדמת הצילום נראים שלושה מחיילי גדוד 66 של חטיבת הצנחנים 55 – חיים אושרי (מימין), יצחק יפעת (לימים רופא נודע) וציון כרסנטי – כאשר הם מביטים בהשתאות על רקע הכותל המערבי שזה עתה נכבש. הצנחן הרביעי הנמצא מאחור הוא חיים כהן. העיתון "ידיעות אחרונות" רכש את אוסף התצלומים של דוד רובינגר, ומתצלום הצנחנים בכותל המערבי החליט דואר ישראל להפיק בול בכמות קטנה שלא היה מיועד למשלוח מכתבים. גיליון הבול הוענק לשלושת הצנחנים ולשני ילדיו של רובינגר בטקס שהתקיים בכותל המערבי ב-21 במאי 2017. באביב 2017 אותרו בארכיון גבעת התחמושת תמונות נוספות מאותה סדרה, ובהן נראות דמויות נוספות.
אושרי תיאר בראיון שנערך עמו את המעמד:
דוד רובינגר תיאר את נסיבות צילום התמונה:
על התמונה עצמה כתב רובינגר:
שימוש בתמונה
רובינגר תיאר: "בהשפעת שיכרון החושים של הניצחון והגאווה הגדולה על צבא הגנה לישראל, גזרתי ברגע של נדיבות את תשליל התמונה והגשתי אותה לדובר צה"ל, בלא להרהר במשמעות מעשי. הוא לא בזבז זמן והעביר את התשליל ללשכת העיתונות הממשלתית, וזו הדפיסה את התמונה והפיצה אותה לכל דורש במחיר דולר לתמונה."
התצלום פורסם לראשונה בעיתון "הניו יורק טיימס" ב-11 ביוני 1967. בישראל הוא פורסם לראשונה בשער מוסף "הארץ" מ-16 ביוני, וכעבור ארבעה ימים הופיע בשער השבועון "דבר לילדים".
השימוש העיקרי בתמונה היה באלבומי ניצחון, בכתבות ואף בעטיפת רומן שעסקו במלחמת ששת הימים.
רובינגר, שכינה את התצלום "הסמל המסחרי שלי", בחר בתצלום זה לעטיפת ספרו Israel Through My Lens: Sixty Years As a Photojournalist ולעטיפת המהדורה העברית, ישראל מבעד לעדשה: 60 שנה כצלם עיתונות (הוצאת כתר, 2008).
תצלומי ניצחון נוספים
את הניצחון הגורף של צה"ל במלחמת ששת הימים ליוו תצלומי ניצחון נוספים, שזכו אף הם לפרסום רב:
רוביק רוזנטל, בספרו "האם השכול מת?", טוען כי שתי התמונות הבולטות במלחמה הן "הרוחנית" - הצנחן הבוכה מול הכותל, ו"הצבאית-לאומית" - תצלום החייל המניף תת-מקלע כשהוא טובל במימי תעלת סואץ.
גיבון מצויץ
גיבון מצויץ (שם מדעי: Nomascus) סוג במשפחת הגיבונים שתפוצתו בהינדו-סין בווייטנאם, לאוס, מזרח קמבודיה ודרום מערב סין. נקרא כך בשל כתר השיער המוארך אצל הזכרים המשווה צורה של ציצית נוצות.
מאפיינים
משקלם הממוצע של מיני הגיבון המצויץ הוא 7–8 ק"ג בדומה לגיבון לבן-גבות, יותר מגיבון גיבון (5 ק"ג) ופחות מהסיאמנג. לנקבות צבע המצח שחור, שבולט על רקע שאר הפרווה הבהירה, השערות זקורות אך לא נוצרת ציצית.
הזכרים כמעט שחורים לחלוטין, לעיתים צבע הלחיים בהיר, בהתאם למין. צבע פרוות הנקבות צהוב בהיר, כתום בהיר או בז'. הפעוטים נולדים עם פרווה בהירה, דומה בצבעה לפרוות הנקבה הבוגרת. בסביבות גיל 1–2 מתכהה הפרווה עד לשחור כשל הזכרים. עם הבגרות המינית 5-8 שנים, מתבהרת שוב פרוות הנקבה.
לזכרים גרון מעט אלסטי המשמש כתיבת תהודה, אך הוא לא בולט כשל הסיאמנג.
מיון
בעבר היו שייכים כל הגיבונים לסוג היחיד, גיבון, אולם מחקר גנטי שנעשה ב-2001 מצא הבדלים רבים בתחום הגנטי. לחברי סוג זה 52 דיפלואידים.
אנדריי גלאבינוב
אנדריי גלאבינוב (בבולגרית: Андрей Гълъбинов; נולד ב-27 בנובמבר 1988) הוא כדורגלן בולגרי המשחק ברג'ינה ובנבחרת בולגריה בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
גלאבינוב נולד בסופיה לאסן גלאבינוב, שחקן כדורעף בעבר ומאמן כדורעף בהווה ולאם שגם עסקה בספורט בעברה. סבו הוא יורדן פיליפוב, שוער נברחת בולגריה בכדורגל ואלוף בולגריה 8 פעמים.
גלאבינוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של צסק"א סופיה ובשנת עבר עם משפחתו לקפריסין והצטרף למחלקת הנוער של אומוניה ניקוסיה. בשנת  עבר עם משפחתו לאיטליה וחתם בקסטלראנו.
ב-1 בפברואר 2011 גלאבינוב חתם בליבורנו מהסרייה ב'. ב-7 בפברואר גלאבינוב ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 לויצ'נצה. בעונת גלאבינוב הושאל לסורנטו וממנה עבר בינואר של אותה עונה לבסאנו. בקיץ הושאל לגוביו ועונה לאחר מכן לאבלינו בה רשם את עונת השיא שלו בקריירה עם 15 שערים ב-39 משחקים ובסיום העונה חזר לליבורנו.
ב-12 באוגוסט 2015 חתם בנובארה בה שיחק במשך שתי עונות וכבש בה 25 שערים ב-73 משחקים.
בקיץ חתם בגנואה מהסרייה א'. ב-20 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ובליגה הבכירה באיטליה בתיקו 0-0 נגד ססואולו. ב-26 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–4 ליובנטוס.
בקיץ גלביאנוב חתם בספציה, בעונת 2019/2020 כבש 7 שערים והוביל את ספציה למקום השלישי ולעליית ליגה בפעם הראשונה בתולדותיה לאחר שעברה את קייבו ורונה ופרוזינונה בפלייאוף העלייה.
קריירה בינלאומית
אחרי ההצלחה באבלינו ב-20 בפברואר 2014 גלאבינוב זומן לראשונה לסגל נבחרת בולגריה לקראת משחק הידידות נגד. ב-5 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד בלארוס.
ב-23 במאי 2014 גלאבינוב הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד.
קאדילק סדרה 65
קאדילק סדרה 65 (באנגלית: Cadillac Series 65) היא מכונית סלון גדולה, מתוצרת חטיבת הרכב היוקרתי קאדילק, חברת בת של ג'נרל מוטורס האמריקאי, אשר יוצרה בין השנים 1937–1938 בארצות הברית.
הר סדום
הר סדום הוא הר בצפון־מזרח הנגב, בין חופו של ים המלח למישור עמיעז. אורכו של ההר כאחד־עשר קילומטרים ורוחבו המרבי מגיע לשני קילומטרים. גובהו של הר סדום הוא 165 מ' מתחת לפני הים, 267 מ' מעל לפני ים המלח (נכון לשנת 2018).
הר סדום הוא דיאפיר (מחדר) מלח, תופעה גאולוגית של חדירת מלח שהיה קבור בעומק אל תוך סלעים קשים וכבדים יותר שהיו מעליו. עליית מחדר המלח הוא תוצאה של שני גורמים: לחץ סלעי הכיסוי, וכוח הציפה של המלח הנובע מהצפיפות הנמוכה שלו ביחס לסלעי הסביבה. הדיאפיר מתרומם כבר מאות אלפי שנים, אך ההר נחשף ככל הנראה בסוף תקופת קיומה של ימת הלשון - לפני כ-14,000 שנה. קצב התרוממות הר סדום כיום (על פי מדידות גיאודטיות ועיבוד נתוני מכ"ם לוויני), הוא בין 5 ל-9 מ"מ בשנה.
על הר סדום צומחים צמחים מועטים מאוד בשל מיעוט המשקעים, החום הרב, הניקוז המהיר מאוד של המים והמליחות הרבה של הקרקע. בין המינים המועטים הצומחים על הר סדום בולטים מיני המלחית.
על גבי ההר מספר שבילי הליכה ומיצפורים וניתן להגיע לפסגתו ברכב.
גאולוגיה
הר סדום בנוי משכבות סלעי מלח השייכים לתצורת סדום. מלח תצורת סדום שקע בקרקעית לגונת סדום במהלך תקופת הפליוקן (לפני כ-3-5 מיליון שנה).
לגונת סדום נוצרה כתוצאה מחדירת מי הים התיכון לבקע ים המלח, ככל הנראה דרך עמק יזרעאל. חדירת הים הביאה להיווצרות לשון ים ארוכה וצרה שהשתרעה מאזור הכנרת ועד דרומית לאזור ברכות האידוי של ים המלח. חיבור של גוף מים הקיים באזור אקלים מדברי אל הים הפתוח, אפשר זרימה מוגבלת אך קבועה של מי ים לתוך הלגונה, כפיצוי על אובדן המים באידוי. עלייה בריכוז המלחים המומסים במים הביאה בשלב מסוים להשקעה של סלעי התאדות שונים, בעיקר מלח בישול (הליט, NaCl) וגבס, שהצטברו בשכבות בעובי של כ-2,000 מטר על קרקעית הלגונה. יחד עם שכבות המלח והגבס שקעו גם שכבות דקיקות של סלעי משקע קלסטים, פצלים ודולומיט. כלל שכבות אלה יצרו את תצורת סדום.
צבירת חתך כה עבה של סלעי התאדות מתוך הלגונה מחייב תהליך של השתפלות טקטונית (שקיעה) של קרקעית האגן, שאם לא כן עשויים המלחים השונים למלא את נפח האגן, עד לסתימתו. לפני כ-3-3.4 מיליוני שנים נותק הקשר בין לגונת סדום לים הפתוח וגוף המים הפך מלגונה לאגם. באגם זה הורבדו סלעי משקע רבים מתצורת עמורה ומתצורת הלשון, אשר כיסו את שכבות המלח של תצורת סדום.
עליית מחדר המלח של הר סדום
סלע המלח (הליט) שונה מסלעים אחרים בכך שהוא מסוגל לשנות צורה תחת לחץ. לחץ מתמשך ומסיבי על שכבות המלח יכול להביא "לזרימת" השכבות לצדדים. בנוסף, צפיפותו הנמוכה ביחס לצפיפות סלעי הסביבה גורמת למלח לנוע ביתר קלות בסביבתו הצפופה ממנו. סדקים בסלעים הצפופים יכולים להביא לעליית המלח לאורך הסדקים.
שכבות המלח (תצורת סדום), המצויות במרכז האגן, מכוסות בכ-5 קילומטרים של סלעי משקע שונים (בעיקר תצורות עמורה והלשון). לפני כ-2.5 מיליוני שנים, החל המלח לזרום ממרכז האגן לצדדים בקצב של מילימטרים אחדים בשנה, בשל לחץ עמוד השכבות שמעליו. כעבור מאות אלפי שנים הגיעו שכבות המלח לאזור של שברים וסדקים בשוליים המערביים של אגן ים המלח. כאן עלו שכבות המלח דרך קווי השבר, תוך הטיית שכבות המלח ממצבן האופקי המקורי למצב האנכי הנוכחי. בדרכן למעלה הטו שכבות המלח את שכבות תצורת עמורה ותצורת הלשון שהיו מעליהן. כך בעצם נוצר דיאפיר (מחדר) הר סדום, אשר ליבו עשוי משכבות אנכיות של מלח שהטו תוך כדי עלייתן את שכבות הסלע שהיו מעליהן. כיום נחשפות שכבות תצורה עמורה כשהן ניצבות אנכית לאורך שוליו המזרחיים של הר סדום. (הטיית השכבות נראית באזור מערת ארובותיים).
סלעי החיפוי
סלעי החיפוי מייצגים את השאריות הבלתי מסיסות של ראש מחדר המלח שיצר את הר סדום. שכבות המלח של תצורת סדום הכילו ביניהן שכבות דקיקות של חרסית, גבס, פצלים וחול דק (5% מנפח שכבות המלח). תוך כדי עליית המחדר הומסו שכבות המלח על ידי מי התהום או על ידי מי האגם המתוקים יחסית (שהדיאפיר חדר אל תוכן), והותירו אחריהן שארית בלתי מסיסה שהצטברה ובנתה את סלעי החיפוי. עובי סלעי החיפוי המצפים את שכבות המלח האנכיות מגיע לכ-40 מטר. משטח ההמסה המפריד בין המלח לשרידים הבלתי מסיסים שמעליו מכונה "ראי המלח".
מערות המלח
במסגרת מחקרי המרכז לחקר מערות התגלו בהר סדום כמאה וחמישים מערות מלח. מדובר בריכוז מערות המלח הגדול ביותר בעולם. מערותיו של הר סדום ידועות ביופיין המיוחד, ביניהן מוכרות ומטוילות - מערת ארובותיים, מערת הקולונל, מערת סדום, מערת מלח"ם ומערת השועל. מערת מלח"ם היא מערת המלח הארוכה ביותר בעולם, ואורכה 10 ק"מ. בתוך המערות ישנם נטיפי וזקיפי מלח יפהפיים, חריצים ונקיקים ישרים, צרים וארוכים, מאובני דגים, אצות, צבים ונחשים, וגושי מלח ענקיים, שקופים כזכוכית. כיום סגורות למטיילים רוב מערותיו של ההר בשל חשש ממפולות והתמוטטויות.
ג'אנט קראקסטון
ג'אנט קראקסטון (באנגלית: Janet Helen Rosemary Craxton; 17 במאי 1929 - 18 ביולי 1981) הייתה אבובנית ומורה אנגליה.
ביוגרפיה
ג'אנט הייתה הצעירה בשישה ילדים ובתו היחידה של הפסנתרן והמורה הרולד קראקסטון. אחד מאחיה היה הצייר ג'ון קראקסטון. היא נישאה למלחין אלאן ריצ'רדסון בשנת 1961.
ג'אנט קראקסטון למדה באקדמיה המלכותית למוזיקה בשנים 1945 עד 1948 ובקונסרבטואר של פריז בשנים 49–1948. היא הייתה אבובנית ראשית בתזמורת האלה מ-1949 עד 1952, בנגני מוצרט של לונדון מ-1952 עד 1954, בתזמורת רשות השידור הבריטית מ-1954 עד 1963, בתזמורת הסינפונייטה של לונדון מ-1969 עד 1981, ובתזמורת של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן מ-1979 עד 1981. בשנת 1958 התמנתה לפרופסור לאבוב באקדמיה המלכותית למוזיקה.
קראקסטו הייתה סולנית מבוקשת מאוד וניגנה בהשמעות בכורה עולמית יצירות משל ראלף ווהן ויליאמס, לנוקס ברקלי, אלאן רואוסתורן, אליזבת לוטיינס ועוד.
רכיבה על אופניים בשבת
דין רכיבה על אופניים בשבת נמצא בדיון הלכתי בספרות הפוסקים החל מהמאה ה-19, לאסור ולהתיר. הדעה הרווחת בספרי ההלכה האחרונים היא לאסור.
דעת יחיד של הבן איש חי
על אף שהסכימו עם סברתו הרב עובדיה יוסף והרב בן-ציון אבא-שאול, למעשה כתבו שאין להקל מאחר שכבר נהגו לאסור. בנוסף, הרב עובדיה הדאיה טוען שהרב יוסף חיים לא ידע איך בדיוק עובדים האופניים ואילו היה יודע לא היה מתיר. הוא הוסיף ש"כמדומה לי ששמעתי מפי מגידי אמת מחכמי בבל... שאמרו שהגרי"ח הכיר אחר כך בטיב תהלוכי האופניים, וחזר בו מהיתרו". על שמועה זו הגיב הרב עובדיה יוסף, שמאחר שהבן איש חי ייסד את היתרו על בסיס הכלל שאין לגזור גזירות מדעתנו, הרי שלא מסתבר שהיה חוזר בו גם אילו לא ידע בתחילה בטיב האופניים.
כיום דעת כל הפוסקים לאסור רכיבת אופניים בשבת, וישנם אף שאסרו לטלטלם כדין כלי שמלאכתו לאיסור.
וילהלם פון הומבולדט
פרידריך וילהלם כריסטיאן קרל פרדיננד פון הומבולדט (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Christian Karl Ferdinand von Humboldt; 22 ביוני 1767 – 8 באפריל 1835) היה פילוסוף פרוסי, פקיד ממשל, דיפלומט ומייסדה של אוניברסיטת ברלין שנקראה על שמו ועל שם אחיו חוקר הטבע אלכסנדר פון הומבולדט ב-1949. הוא ידוע בעיקר כבלשן שתרם תרומה חשובה לפילוסופיה של הלשון ולתאוריה והפרקטיקה של החינוך. הוא מוכר, במיוחד, כאדריכל של מערכת החינוך הפרוסית שהשתמשו בה כמודל גם בארצות אחרות כמו ארצות הברית ויפן.
הומבולדט נולד בעיר פוטסדאם ונפטר בטגל פרובינציית ברנדנבורג. אחיו הצעיר אלכסנדר פון הומבולדט היה מפורסם במידה שווה כחוקר טבע וגאוגרף.
נעורים
סבו של וילהלם פון הומבולדט היה קצין בצבא הפרוסי ובזכות שירותו קיבל תואר אצולה, ומכאן המילית "פון" נוספה לשם המשפחה. אביו היה ראש לשכה בחצרו של פרידריך הגדול. הוא ואשתו לא חסכו בהוצאות לחינוך הילדים. הם העסיקו אישים ידועים כמו הסופר והפדגוג יואכים היינריך קאמפה (Joachim Heinrich Campe) ויוהאן יעקב אנגל (Johann Jacob Engel) כמורים פרטיים ומ-1777 במשך יותר מעשר שנים את כוטלוב יוהאן כריסטיאן קונת (Gottlob Johann Christian Kunth) שתאם את תוכנית הלימודים ואת השיעורים של המורים במקצועות השונים. כהכנה לאוניברסיטה למדו האחים, בין השאר, כלכלה, סטטיסטיקה, משפט הטבע ופילוסופיה.
כבר בהיותו בן 13 דיבר וילהלם ברהיטות יוונית, לטינית וצרפתית והכיר את יצירות הסופרים החשובים. מסופר ששקדנותו הבלתי נלאית הדאיגה לפעמים את בני משפחתו.
מ-1785 ביקרו האחים הומבולדט בחוגים של הנאורות הברלינאית. קונת ארגן להם מפגשים בביתו של הרופא מרכוס הרץ שם הם שמעו הרצאות בפילוסופיה ופיזיקה. שם הם הכירו, בין השאר, את משה מנדלסון ולמדו יחד איתו את כתבי קאנט ודנו בשאלה מה היא נאורות. בשנים שלאחר מכן הם קיבלו שיעורים פרטיים אצל כריסטיאן וילהלם פון דום (Christian Wilhelm von Dohm) על מסחר עולמי. הוא וילהלם למד אצל יוהאן יעקב אנגל מושגים של לוגיקת המשפט ואנגל גם הכיר אותו לג'ון לוק ודייוויד יום. האחים התחילו ללמוד באוניברסיטה של פרנקפורט על האודר אבל וילהלם עזב אחרי סמסטר ובתחילת 1788 נסע להירשם בגטינגן.
קשרים עם הקלסיקאים מוויימאר
בגטינגן הלך הומבולדט אחרי שאיפותיו, תחומי העניין שלו והתובנות שלו. בלימודים הוא התעסק פחות במשפטים ויותר בפילוסופיה ובהיסטוריה של השפות העתיקות. הוא עסק, בין השאר, בידיעת הטבע, פיזיקה ניסיונית והתמודד עם ביקורת כוח השיפוט של עמנואל קאנט.
ב-1788 הוא הכיר את קארולינה פון דאכֶרֶדֶן (Caroline von Dacheröden) וב-1791 הם התחתנו בארפורט.
בזמן לימודיו בגטינגן יצא וילהלם למסע באזור הריין שם הכיר את ידידו של גתה, פרידריך היינריך יעקבי. בקיץ של 1789 נסע עם מורו לשעבר קאמפה לפריס המהפכנית.
אחרי נישואיו גר הזוג הצעיר במשך שנתיים וחצי באחוזה של משפחת דאכרדר בתורינגיה. שם הוא המשיך ללמוד שפה תרבות, אמנות ופילוסופיה יוונית עתיקה.
פילוסוף
הומבולדט היה פילוסוף וכתב על "גבולות פעילות המדינה" (Ideen zu einem Versuch, die Gränzen der Wirksamkeit des Staats zu bestimmen) 1791-2 למרות שהחיבור לא פורסם עד 1850 אחרי מותו של הומבולדט. היה זה אחד מכתבי ההגנה האמיצים על הנאורות. החיבור השפיע על הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל כשכתב את חיבורו על החירות וכך הגיעו דעותיו של הומבולדט לידיעת העולם דובר האנגלית.
החלק שעוסק בחינוך יצא לאור ב-1792 בגיליון של כתב העת "הירחון הברלינאי", "Berlinische Monatsschrift", בכותרת "על חינוך ציבורי של המדינה". בחיבור זה נטל הומבולדט חלק בוויכוח הפילוסופי על הכיוון של החינוך הלאומי שהתקדם בגרמניה, כמו גם במקומות אחרים אחרי המהפכה הצרפתית.
שר החינוך
כשר החינוך הפרוסי ניהל הומבולדט את מערכת בתי הספר הטכניים והגימנסיות. הוא כתב שהמטרה העליונה של האדם היא למלא בשלמות את מושג האנושיות באישיות שלנו על ידי הפעולות שאנחנו עושים בחיינו.
הומבולדט הכיר בחשיבותו של הארגון בחיי האינדיבידואל ובהתפתחות העושר של צורות אינדיבידואליות (GS, III, p. 358) אבל הוא הדגיש את העובדה שחינוך עצמי יכול להתקיים רק בהקשר הרחב יותר של התפתחותו של העולם (GS, VII, p. 33). כלומר, אינו רק רשאי אלא חייב, למלא את תפקידו בעיצוב העולם שסביבו.
נכתב שהאידיאל החינוכי של הומבולדט היה צבוע בשיקולים חברתיים. הוא לא חשב שתפקידו של 'הגזע האנושי' יסתיים בהגשמת שלמות כוללת המבוטאת במונחים מופשטים. הוא כתב ביומנו ב-1789 שחינוך הפרט דורש את הכללתו בחברה ((GS, XIV, p. 155. יש, לדעתו, להפיץ חינוך, אמת ומידות טובות (virtue) במידה כזאת שמושג ה'מין האנושי' יתקיים בצורה מכובדת אצל כל פרט בחברה (GS, I, p. 284). אבל כל זה צריך להיות מושג על ידי כל אחד באופן אישי הצריך 'לספוג לתוכו את כמות החומר העצומה המוצעת לו על ידי העולם שמסביבו ועל ידי הקיום הפנימי שלו, כשהוא משתמש בכל האפשרויות של יכולת הקליטה שלו. (GS, II, p. 117).
דיפלומט
הומבולדט היה דיפלומט מצליח בין 1802 ו-1819. הוא היה שגריר פרוסיה ברומא מ-1802, שגריר בווינה מ-1812 בתקופת סיום המלחמות הנפוליאוניות, בקונגרס פראג ב-1813 שם תרם למשיכת אוסטריה להיות בעלת ברית עם פרוסיה ורוסיה נגד צרפת. הוא חתם על הסכם השלום בפריז ועל החוזה בין פרוסיה וסקסוניה המובסת (1815). הוא היה מאלה שהסדירו את מעמדה של גרמניה אחרי מלחמות נפוליאון. הוא פרש מן החיים הפוליטיים ב-1819 בשל עליית המדיניות הריאקציונית. מאותה שנה ואילך הקדיש עצמו לספרות ולמחקר.
מייסד הבלשנות ההשוואתית
אחרי שפרש מהפוליטיקה התיישב באחוזתו בטגל ועיסוקו המרכזי היה בחקר שפות. את החומר לכך אסף חלק במסעותיו וחלק מחילופי המכתבים הרבים שלו. כמו כן על ממצאי המחקרים הגאוגרפיים שערך אחיו אלכסנדר. בנוסף לשפות שלמד בילדותו למד גם בסקית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, הונגרית, צ'כית וליטאית. לדעתו הבנה בין אישית מעמיקה דורשת שפה משותפת וזה המניע העיקרי והאמצעי גם להתקדמות מדעית. בלשנים חשובים כמו אדוארד ספיר, פרנץ בועז ונועם חומסקי אמרו ששאבו תובנות חשובות מחלקים מסוימים מהגותו של הומבולדט. אחרי מותו הפסיקו להתעניין בתורתו הבלשנית. כך למשל, טען פרנץ בופ שהשפות בדרום האוקיינוס השקט הן צורות מנוונות של סנסקריט. זאת למרות שהומבולדט הפריך דעה זאת במחקריו והוכיח ששפות אלה מהוות מה שנקרא היום קבוצת השפות האוסטרונסיות.
הומבולדט נפטר בזמן שעבד על חיבורו הגדול על שפות הקווי בג'אווה אבל את ההקדמה פורסמה ב-1836. הוא כתב שם: "יש לקבוע, בתחילה, שהאופי והמבנה של שפה מבטאים את החיים הפנימיים והידע של דובריה וכי השפות חייבות להיות שונות זו מזו באותה דרך ובאותה מידה בה אנו משתמשים בהן. צלילים לא נעשים למילים עד שניתנת בהם משמעות ומשמעות זו ממחישה את מחשבתה של הקהילה. למה שהומבולדט קורא הצורה הפנימית של השפה היא דרך אחרת לציין את הקשר בין חלקי המשפט המשקף את הצורה שבה גוף מסוים של אנשים רואה את העולם שמסביבו. מטרת המורפולוגיה של הדיבור היא להבחין בדרכים השונות שהשפות השונות נבדלות בהן בהתייחס לצורתן הפנימית, למיין וארגן אותן בהתאם. הוא מוכר כבלשן האירופאי הראשון שזיהה ששפות אנושיות נשלטות על ידי מערכות חוקים והן לא רק אוסף של מילים ומשפטים שניתנו להן משמעות. רעיון זה הוא אחד היסודות של תאוריית השפה של נועם חומסקי.
אינדור
אינדור (בהינדית: इन्दौर, באנגלית: Indore) היא העיר הגדולה ביותר במדינת מאדהיה פרדש שבהודו, אשר נחשבת גם למרכז הכלכלי והחינוכי של המדינה. אינדור שימשה גם כעיר הבירה של מאדהיה פרדש בשנים 1950–1956. כיום שוכנת בעיר הבורסה השלישית בגודלה בכל הודו. העיר היא ה-14 בגודלה בהודו, ובשנת 2011 התגוררו בה כמעט 2 מיליון בני אדם, כשהמטרופולין (ה-13 בגודלו בהודו) הכיל מעל 2.1 מיליון תושבים. שורשיה של העיר מגיעים עד למאה ה-16, אז שימשה כמרכז הסחר בין דלהי לרמת דקאן.
אינדור נחשבת למרכז כלכלי חשוב ביותר ברמה ארצית ומושכת משקיעים רבים מחוץ להודו. התמ"ג העירוני עמד בשנת 2011 על כ-14 מיליארד דולר.
היסטוריה
ביולי 1732 אוחדו 28 סולטנויות באזור העיר תחת שלטון האימפריה המראטהית. אינדור אמנם לא הייתה הבירה הרשמית, אך הפכה למרכז מסחרי וצבאי. בשנת 1818 האזור נכבש על ידי הממלכה המאוחדת ואינדור הפכה לבירה הרשמית של המדינה. בשנת 1906 הוקמה מערכת החשמל העירונית ובשנת 1918 תוכננה תוכנית האב הראשונה.
דמוגרפיה
אינדור היא המדינה המאוכלסת ביותר במאדהיה פרדש. בשנת 2010 הצפיפות עמדה על כ-9,700 נפש לקמ"ר, נתון שהפך את אינדור גם לעיר הצפופה במדינה. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2011, שיעור האוריינות עומד על כ-87.38% (91.84% אצל גברים, ו-82.55% אצל נשים). נתון זה גבוה מהממוצע הארצי. הינדית היא השפה הרשמית של אינדור, והיא מדוברת על ידי רוב האוכלוסייה (97.6%).
פוליטיקה מקומית
העירייה הנוכחית של אינדור הוקמה בשנת 1956. היא אחראית על החינוך הציבורי, ספריות, בטיחות הציבור, מתקני פנאי, תברואה, אספקת מים, תכנון מקומי ומערכת הרווחה. ראש העיר ומועצת העירייה נבחרים אחת לחמש שנים. העירייה מורכבת מ-69 נציגים הנבחרים מ-12 מחוזות בחירה.