cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיתונות יהודית היסטורית
ייסוד ושותפים
הפרסומים הראשונים שנכללו במיזם היו כ-33 אלף עמודי העיתון "פלסטיין פוסט" ובטאוני ארגון "כל ישראל חברים". בשנת 2005 הצטרפה הספרייה הלאומית, שכבר הפעילה בנפרד את מיזם "עיתונות עברית היסטורית" משנת 2003, למיזם העיתונות היהודית. שותפה נוספת למיזם היא ספריית "כל ישראל חברים" בפריז, המפתחת באתר את מדורי העיתונים היהודיים בצרפתית, בתיאום עם ארגון הספריות היהודיות באירופה (RACHEL) ועם הספרייה הלאומית של צרפת (BNF). שותפים נוספים של המיזם הם אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קולומביה, ספריית העיר ניו יורק, ספריית ההיברו יוניון קולג', הספרייה הלאומית של פולין, וספריית היודאיקה של אוניברסיטת הרווארד.
האתר החל לפעול בשנת 2008, ועם השקתו הרשמית בדצמבר 2010 הוצגו בו כ-400 אלף עמודים של כ-20 עיתונים בשפות שונות. נכון למרץ 2021, מוצגים באתר מעל 3 מיליון עמודים, בלמעלה מ-290,000 גליונות ב-17 שפות שונות, בטווח השנים 1783–2014.
טכנולוגיה
עיתוני המאגר נסרקים ברובם ממקור נייר, מיקרופילם או מיקרופיש. לאחר מכן, באמצעות זיהוי תווים אופטי, הופכים דפי העיתון הסרוקים לטקסט חי, דבר המאפשר חיפוש בטקסט המלא של כל עיתון, כאשר התוצאה מוצגת גם לעיון בדף העיתון כפי שהודפס במקור. עקב מצבם הרעוע של חלק מהמקורות וקשיים טכנולוגיים (בעיקר בעיתונים באות עברית וערבית), מופיעות לא פעם טעויות בזיהוי התווים האופטי ובסֶגמֶנטציה. עם זאת, ההמרה לטקסט, גם כשאיננה חפה מטעויות, מאפשרת ביצוע חיפוש מהיר ומעמיק בקורפוס הרחב ותרמה רבות למחקר ההיסטוריה היהודית והישראלית.
באוקטובר 2013 חודש האתר עם בשיתוף חברת אוליב. לאחר שבע שנים, בסוף שנת 2020 הוחלפה התוכנה שמשמשת את האתר. את התוכנה של חברת אוליב, ששימשה את האתר מיומו הראשון, החליפה תוכנה של חברת וורידיאן (Veridian Software). האתר כולו עבר שדרוג ומתיחת פנים, כשאחד החידושים המרכזיים היה הצגת מאגר העיתונות היהודית ההיסטורית לצד האוסף "עיתונות ילדים של פעם" ואוסף העיתונות היומית של הספרייה הלאומית, מה שמאפשר חיפוש על קורפוס רחב ומגוון יותר עיתונים.
העיתונים
המאגר כולל מספר מדורים, בהם המדור לעיתונות יידיש, אשר כולל את העיתונים "היינט" ו"דער מאמענט", המדור לעיתונות יהודית בארצות ערב, שמופיעים בו עיתונים שיצאו לאור החל מסוף המאה ה-19 בשפה הצרפתית ובערבית יהודית. שני מדורים נוספים מתמקדים בעיקר בשפה העברית: "מדור העיתונות העברית במאה ה-19" הכולל עיתונים עבריים שיצאו לאור החל משנות ה-50 במאה ה-19 על ידי הזרם המשכילי (המליץ), הזרם האורתודוקסי (הלבנון), ומאוחר יותר, עם הופעת ניצני הלאומיות היהודית, על ידי זרמים שהתמקדו בהתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל (כגון החבצלת). במדור נוסף, "עיתונות היישוב ומדינת ישראל", נכללים עיתונים שיצאו לאור ביישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-20 ובמדינת ישראל, רובם בלשון העברית, כולל שני עיתונים גדולים כגון "מעריב" ו"דבר" שאפשרו את העלאתם לאתר.
כמה מהעיתונים היומיים הפעילים, בהם "ידיעות אחרונות" ו"גלובס" לא נתנו אישור לסריקת גיליונות העבר שלהם. בשנת 2019, לכבוד יובל המאה להקמת העיתון, הסכימה הנהלת "הארץ" לאפשר הנגשה של רוב הגיליונות ההיסטוריים לציבור, והם זמינים באתר עד לראשית שנות ה-60. כמו כן הסכימה הנהלת "הארץ" לאפשר את הוספת עיתון "חדשות", שיצא לאור בין השנים 1984–1993 והיה בבעלות קבוצת הארץ.
בין העיתונים הזמינים באתר, נכון לאוגוסט 2023 :
09:00 To 17:00, 17:00 To Whenever
(בעברית: תשע עד חמש, חמש עד מתישהו) הוא אלבום הבכורה של הפרויקט הישראלי TYP, בו חברים המוזיקאים עברי לידר ויונתן גולדשטיין, וחברים נוספים שאינם מוזיקאים (דוגמת כוריאוגרף, גרפיקאי ומעצב אתרים).
רקע
לאחר עבודה של כשנתיים, יצא האלבום ב-12 בספטמבר 2011, בפורמט דיגיטלי ובפורמט פיזי (CD). האלבום הוא אלבום קונספט, ולדברי ההרכב הוא תיאור סדר יומם וסגנון החיים של המקצוענים הצעירים החיים בעיר הגדולה. כל רצועה מ-14 הרצועות שבאלבום מוקדשת לחלק אחר ביום: "מההשכמה, לגימת הקפה של הבוקר, בדיקת אימייל, הנסיעה למשרד, הפסקת צהריים לארוחת הערב והישר לפאב, יציאה למועדון וסיום באפטר פארטי". האלבום מחולק לשני חלקים - 09:00 עד 17:00, שהן שעות העבודה המקובלות והנפוצות, הוא החלק הרגוע יותר של האלבום; הוא החלק הקצבי יותר ואלקטרוני. שני הסינגלים הראשונים מהאלבום, D.I.S.C.O ו־, הם שניהם מהחלק השני של האלבום.
סינגלים ושירים אחרים באלבום
ב-7 ביולי 2011 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, D.I.S.C.O. השיר כולל סימפל מתוך הפזמון של השיר בעל השם הזהה של הלהקה הצרפתית Ottawan, אשר זכה להצלחה רבה בשנות ה-80.
יציאת הסינגל לוותה בקליפ בבימויו של גיא שגיא. על הצד האופנתי בקליפ הופקד הסטייליסט ראובן כהן. הקליפ מכיל שורת מחוות לתרבות הקאמפ, לפט שופ בויז, ולביונסה. בולטות בו מספר אמירות אופנתיות, דוגמת בגד הגוף השחור המכסה את כל גופן ופניהם של הדוגמניות באחד החלקים בקליפ, העקבים אותם נועלים לידר וגולדשטיין בשניות האחרונות, והלבוש, המתכתב באופן ישיר עם טרנד הקולור בלוק, מהבולטים של 2011 בקליפ מכבב הרקדן והכוריאוגרף אוריאל יקותיאל כשלצידו 4 דוגמניות, כולן משתתפות בתחרות מלכת היופי בעברן.
ב-6 בספטמבר יצא הקליפ לסינגל השני של הלהקה, 20 Seconds. הקליפ בוים בידי עומר טובי, אשר נודע בעיקר בזכות הסרטונים שיצר עבור ליין המוזיקה מזרחית ללהט"ב, אריסה, שזכה לפופולריות גבוהה. בקליפ, הממשיך את הקו האומנותי של D.I.S.C.O במראה הכללי ובניגודיות שבין שחור לבן וגווני אפור, לצבעוניות רבה, מככב אוריאל יקותיאל לצד קבוצת רקדניות בטן. יקותיאל גם אחראי על הכוריאוגרפיה בקליפ. בקליפ בולט המאפיין המזרח תיכוני אשר בולט גם בשיר. במספר קטעים בקליפ הרקדניות בולטות בלבוש אסלאמי מובהק, דוגמת עבאיה, חג'אב ובורקה, ואחד מרגעי השיא של הקליפ הוא כאשר דמות מכוסה מכף רגל ועד ראש (מלבד העיניים), מורידה את הרעלה, וחושפת כי הדמות היא בעצם יקותיאל, בלבוש נשי אסלאמי מסורתי. הקליפ יוצר קשר בין שלוש הדתות, ובין ההתרחשויות בו טקס אבל אסלאמי, עלייה לשמים המזכירה את עליית ישו לשמיים, ואת לידר וגולדשטיין רכובים על חמורים, כפי שבמסורת היהודית נהוג להאמין שבביאת המשיח, הוא יבוא רכוב על חמור. ב-10 באוגוסט 2011 עלה לעמוד היוטיוב של הלהקה הקליפ לשירה P.O.P, אך השיר לא שוחרר כסינגל. הקליפ בוים וצולם בידי גיל זבלודובסקי.
ב-11 באוקטובר 2011, תוך הזדהות עם תנועת המחאה כיבוש וול סטריט, העלו לאתר יוטיוב את שירם Wake Up. הוצאת השיר לוותה בעטיפה, בה נראית כל מפת ארצות הברית בצבע אדום, המאפיין את תנועת המחאה בארצות הברית, בדומה לב' זה אוהל במחאת האוהלים הישראלית.
במרץ 2012 פורסם ביוטיוב קליפ של הלהקה לשירה "Young Professionals". את הקליפ ביים רועי שני, המעצב הגרפי של הלהקה, וצילם אותו זיו שדה. גלעד אדמוני הפיק את הסרט, ואת התסריט כתבו לידר וגולדשטיין בעצמם. טרם עלייתו ליוטיוב, הקליפ הופץ דרך האתר הצרפתי הפופולרי Konbini, תחת השם "This is (How We See) Tel Aviv". הקליפ זכה ל-45,000 צפיות ב-Konbini ולעוד 27,000 ביוטיוב. בקליפ מופיעים אנשים שצולמו ברחובות תל אביב, והלהקה אף הזמינה דרך חשבון הטוויטר שלה אנשים להשתתף בקליפ, ביום הצילומים.
ב-31 במרץ 2012 הוציאה הלהקה את הסינגל השלישי שלה, Deserve, הרצועה החמישית באלבום.
תקשורת וביקורות
החל מהרגע הראשון, הפרויקט זכה להתעניינות תקשורתית גבוהה. השילוב בין לידר, אחד המוזיקאים המצליחים בישראל, לגולדשטיין, מפיק צעיר ומבטיח, והבחירה לעשות מוזיקה באנגלית אבל לפעול בישראל, יצרו התעניינות תקשורתית רבה.
הקליפ זכה להצלחה ולהתעניינות ברחבי העולם. כך למשל פרסמו אותו הבלוגר פרז הילטון, בנוסף לבריאן פרידמן, הכוריאוגרף של בריטני ספירס, שאף הציע להרכב לשתף עמו פעולה בעתיד
בסך הכול, זכה האלבום לביקורות חיוביות מאוד.
כוח המשימה לאבטחת סייבר (קנדה)
כוח המשימה לאבטחת סייבר (באנגלית: Cyber Security Task Force, בראשי תיבות: CSTF) הוא ארגון במסגרת המשרד לביטחון הציבור של קנדה. הארגון אחראי על אבטחת מחשבים ואינטרנט בקנדה. פועל בשיתוף פעולה עם המוסד לביטחון תקשורת.
השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בספרד
שיאים והישגים
נכון למאי 2019, שיר הסולו הנשי הנמכר ביותר בספרד הוא "Las de la Intuición" של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה. השיר נמכר שם בכ-460,000 עותקים בסך הכל. כמו כן, שאקירה היא האמנית היחידה אשר לה שמונה שירים שנמכרו בכלמעלה מ-100 עותקים בספרד.
השיר עם מרבית המכירות הדיגיטליות הוא "Despacito", של לואיס פונסי ודדי יאנקי. השיר עם מרבית מכירות הרינגטונים הוא "Amor Gitano" של אלחנדרו פרננדז וביונסה.
כנס הלאדינו הארצי על שם יצחק נבון
כנס הלאדינו הארצי על שם יצחק נבון - Dias De Leche I Miel (בעברית: ימים של חלב ודבש) הוא כנס שנתי הנערך בים המלח, מאורגן על ידי העמותה לקידום מורשת תרבות הלאדינו, חיפה והצפון, ובחסות הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו. מטרת הכנסים לשמר את מורשת הלאדינו תוך חיזוק הקשרים הבינאישיים בין חברי הקהילה. הכנס קיבל את חסות הנשיא יצחק נבון ועם מותו נקרא הכנס על שמו.
הכנס נוסד ב-2002, ולאור הביקוש הרב נוספו במשך השנים מספר מחזורים מדי שנה. נכון ל-2019 נערכו חמישה מחזורים של הכנס בחודשים ינואר עד אפריל. במשך ארבעה ימים נערכים מופעים והרצאות הקשורים לתרבות הלאדינו.
דיסקוגרפיה של נורמני
נורמני קורדיי המילטון (באנגלית: Normani Kordei Hamilton; נולדה ב-31 במאי 1996) היא זמרת, פזמונאית ורקדנית אמריקאית. היא חברה לשעבר בלהקת הבנות Fifth Harmony. בשנת 2017, הגיעה לגמר בגרסה האמריקאית של העונה ה-23 של "רוקדים עם כוכבים". נורמני הוציאה במהלך הקריירה שלה מיני-אלבום, שבעה סינגלים, שישה וידאו קליפים ושני סינגלים שיווקים.
אהרן אשכנזי
אהרן אשכנזי (25 בדצמבר 1912 - 8 באפריל 1993) היה פסל ישראלי.
ביוגרפיה
אהרן אשכנזי נולד בסופיה, בירת בולגריה. בנעוריו היה חבר פעיל בתנועת "השומר הצעיר". ב-1931 עלה ארצה כמשתתף במכבייה הראשונה עם קבוצת ספורטאים בולגרים. ב-1933 הצטרף לגרעין קיבוץ שנקרא "קיבוץ צ'כו-ליטא", הבנים היו יוצאי צ'כיה והבנות יוצאות ליטא. מיקום הקיבוץ היה אז ליד בת-גלים שבחיפה. נשא לאישה את אחת מבנות הגרעין הליטאי, בתיה שמוקלר. לזוג נולד בן יחיד.
ב-1937 אשכנזי עזב את הקיבוץ זמנית על מנת ללמוד פיסול אצל הפסל זאב בן-צבי בבצלאל שבירושלים, לימודים מחוץ למסלול הסדיר. בשנת 1939 הקים עם חברי קיבוצו יישוב חומה ומגדל שנקרא "משמר זבולון", מדרום לעכו. משמר זבולון הוא היום קיבוץ כפר מסריק. בתקופת ראשית שנות הארבעים, בהיותו חבר קיבוץ כפר מסריק, היה פעיל בתחום האמנות ועסק בפיסול. חומרי הגלם לפסליו היו גבס וחומר ללבנים, חומר אדום או שמוט. את פסליו העשויים חומר שרף יחד עם הלבנים בתנורי בית החרושת 'נעמן' הסמוך לקיבוצו. בשנים אלו, החל אשכנזי לפסל באבן פיסול פיגורטיבי בעיקרו. בשנת 1943 התחתן אשכנזי בשנית עם חברתו אביבה לבית מנהיים מהגרעין של יוצאי גרמניה בקיבוץ. לזוג נולדו שני בנים.
בתקופת ההעפלה של טרם המדינה, השתתף אשכנזי בכמה מהמבצעים בחוף הים שממול לקיבוץ כפר מסריק מדרום לעכו. באחד מהם, הציל פליט מעפיל מידי החיילים הבריטים בנתנו לו את ניירותיו הלגאליים. לשאלת החיילם הבריטים מי הוא, ענה 'אהרן בן-יצחק'. את השם בן-יצחק נשא אהרן אשכנזי עד קום המדינה. עם יסוד אגודת הציירים והפסלים, היה מראשוני החברים בה.
מראשית שנות החמישים החל לפסל פסלים גדולים באבן (כשלושה טון). חלקם נמצא היום בכפר מסריק על הדשא ליד חדר האוכל, "אמא אדמה" ו"המנגנת". פסל אבן נוסף נמצא בקיבוץ רבדים "האם השכולה", יד זיכרון לנופלים בגוש עציון מחברי הקיבוץ. פסל גדול נוסף מעשה ידיו, פסל ממוזאיקה לבנה, נמצא בכפר מסריק. הפסל "הפועלת", בגובה 2.5 מטר נוצר לכבוד תערוכת היובל לתנועה הקיבוצית שנערכה בחיפה ב-1958. רוב פסלי האבן אותם פיסל היו מאבני שיש גלילי או שיש קרארה, אבנים אותם היה משיג מעת לעת בעכו הסמוכה.
ב-1952 יצא אשכנזי להשתלמות באומנות הפיסול לאירופה מטעם הקיבוץ והתנועה הקיבוצית. השתלמות זאת באירופה תרמה רבות להתפתחותו בעתיד כאומן וכפסל. ב-1960 עזב אשכנזי את קיבוץ כפר מסריק עם משפחתו ועבר להתגורר בחיפה. בחיפה החל להורות פיסול בחוגי ערב למבוגרים, בבית רוטשילד ובמוסדות נוספים. בתקופה זאת, שכר סטודיו בכפר האמנים עין הוד וחזר לפסל באבן. תקופת עין הוד שלו, מ-1960 עד 1972, היא הפורייה ביותר שלו, בה יצר בעיקר באבן. סגנון הפיסול שלו השתכלל והפך לסגנון מודרני. בעבודותיו נכרת השפעתם של הפסלים הנרי מור וקונסטנטין בראנקושי. בתקופה זאת, שנות ה-60, החל אשכנזי להעתיק את עבודותיו "הפיגורטיביות" העשויות חומר שרוף או גבס מתקופת חייו בקיבוץ, עבודות בסגנון כנעני משהו, משנות הארבעים, ליציקות ברונזה. יציקת פסליו בברונזה על ידי יוצקים מקצועיים, העלו את ערך עבודותיו והן נמכרו לאספנים גדולים ולקונים רבים בישראל ומחוצה לה. ב-1968 נפרד אשכנזי מאשתו השנייה אביבה והחל לקשור קשרים אמנותיים בתל אביב.
אשכנזי היה פעיל ב"קבוצת העשרה", קבוצת אמנים שהייתה פעילה בשנות החמישים והששים של המאה העשרים. קודם לכן, היה פעיל במסגרת אמני ההתיישבות העובדת והתנועה הקיבוצית וכן פעיל במסגרת אמני חיפה.
הוא השתתף בתערוכות ב-1955 בבית האמנים בתל אביב, ב-1956 במשכן האומנות בעין-חרוד, ב-1956-7 במוזיאון בית-דיזנגוף (קבוצת העשרה), ב-1957 בבית האמנים בחיפה, ב-1957 בבית האמנים ברמת גן, ב-1957 בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב, ב-1960 ביתן הלנה רובינשטיין (קבוצת העשרה). כמו כן השתתף בתערוכות רבות במזיאון ב'יפו העתיקה' במסגרת אמני יפו. תערוכות יחיד: ביולי 1953 במקרא-סטודיו בתל אביב, ב-1960 בבית-רוטשילד בחיפה, ב-1970 בבית אבא-חושי בחיפה. תערוכתו האחרונה הייתה במסגרת קבוצת העשרה ב-1992 במוזיאון רמת גן.
ב-8 באפריל 1993, חול המועד פסח תשנ"ד, נפטר אהרן אשכנזי לאחר מחלה קצרה בבי"ח איכילוב בתל אביב. הוא השאיר עיזבון אמנותי רב. יצירותיו הרבות, רובן נמצאות אצל רוכשים רבים ואספנים שונים בישראל ומחוצה לה, מיעוטן בקרב בני משפחתו. במלאת 16 שנים למותו הפיקה משפחתו אלבום לזכרו.
ב - 2013 הונחה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ביפו העתיקה.
גביע דייוויס 1970
גביע דייוויס 1970 הייתה התחרות ה-59 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בקליבלנד, ארצות הברית. לתחרות נרשמו 53 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
המשחק על התואר נערך ב-29–31 באוגוסט 1970 בקליבלנד, ארצות הברית. המשחק נערך בין נבחרת גרמניה המערבית לבין נבחרת ארצות הברית והסתיים בניצחון של נבחרת ארצות הברית עם התוצאה 0:5. בכך נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-22 בסך הכל.
בית אמריקה
הבית כלל 11 קבוצות כולל ניו זילנד ששובצה בתת-הבית הצפוני.
תת הבית הדרומי כלל 7 קבוצות.
ראשות הבית
המשחק על ראשות הבית נערך בחודש יולי בסאו פאולו, ברזיל. נבחרת ברזיל ניצחה את נבחרת קנדה עם התוצאה 2:3.
בית אירופה
הבית כלל 31 קבוצות כולל דרום אפריקה, מצרים, רודזיה, איראן וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. לאור מספר גדול של הקבוצות הוחלט לפצל את הבית ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים.
בית המזרח
הבית כלל 11 נבחרות, כולל אוסטרליה, שחולקו ל-2 תת-בתים.
בתת-הבית הראשון המשחקים נערכו במהלך אפריל 1970.
תת-הבית השני כלל 7 קבוצות.
ראשות הבית
המשחק בין מנצחות תת-הבתים התקיים בבנגלור, הודו, ונבחרת אוסטרליה הפסידה לנבחרת הודו עם התוצאה 3:1. בכך נבחרת הודו זכתה בראשות הבית בפעם השישית ברציפות.
משחקים בין מנצחי הבתים
המשחקים נערכו במהלך אוגוסט 1970.
ישראל בגביע דייוויס
בשנת 1970 נבחרת ישראל שובצה בתת-הבית אירופה א' ושובצה למשחק נגד נבחרת רודזיה. המשחק לא התקיים ורודזיה קיבלה ניצחון טכני.
שירות החקירות הלאומי של הכוחות הקנדיים
שירות החקירות הלאומי של הכוחות הקנדיים (באנגלית: Canadian Forces National Investigation Service, בראשי תיבות: CFNIS) הוא יחידת החקירות של המשטרה הצבאית של הכוחות הקנדיים.
היסטוריה
הקמת השירות בוצעה כחלק מהמלצות הקבוצה המייעצת אד-הוק בנושא צדק צבאי ושירותי חקירה של המשטרה הצבאית, בראשותו של השופט בריאן דיקסון ודו"ח קבוצת הביקורת על שירותי המשטרה הצבאית (דו"ח בלזיאל), אשר דרש ממערכת המשפט הצבאית להפעיל סמכויות חקירה בלתי תלויות בפיקוד הכללי.
סמכויות
השירות חוקר אירועים חמורים או עבירות פליליות נגד רכוש, אנשים ומחלקת ההגנה הלאומית הקשורים למידע חשוב ממשלתי. הוא מפקח על אנשים הנדרשים לעמוד בקוד התנהגות השירות, ללא קשר למיקום הכוחות הקנדיים ולדרגתם או מעמדם. אזרחים המשרתים לצד הצבא עשויים להידרש גם לציית לכללי ההתנהגות. בנוסף, כמו כל אנשי המשטרה הצבאית של כוחות הצבא הקנדיים, לאנשי השירות ישנה הזכות להגיש תביעות לבתי משפט אזרחיים במקרה שאזרחים מפרים את החוק בבסיסי צבא או בסביבתם.
משימה
בקנדה ובעולם, הגוף מהווה גוף חקירות משטרתי מקצועי, שנועד לשמור על האימון המבצעי והיכולת המבצעית של הכוחות המזוינים.
רק אנשי המשטרה הצבאית משרתים בשירות. הם נבחרים לתפקידים אלה ולרוב הם בעלי ניסיון רב הן בקנדה והן במשימות מעבר לים. הכשרת חקירות לאנשי צוות השירות דומה לזו של כל סוכנות משטרה גדולה אחרת בקנדה. ההכשרה מתקיימת באקדמיה למשטרה צבאית בבסיס בורדן, מכללת המשטרה הקנדית באוטווה, ובאגודות שונות של סוכנויות משטרה קנדיות המשתפות פעולה עם הצבא. אנשי השירות נדרשים לציית לקוד ההתנהגות של המשטרה הצבאית ולסטנדרטים המקצועיים של המשטרה הצבאית, והם כפופים ללשכת חקירת התלונות במשטרה הצבאית, גוף מעין שיפוטי פדרלי שהוקם על ידי הפרלמנט של קנדה.
מגדלור קורדואן
מגדלור קוֹרְדוּאׇן (צרפתית Phare de Cordouan) הוא מגדלור הניצב על שרטון קורדואן מול שפך הז'ירונד, באקיטן שבצרפת. המגדלור תוכנן על ידי המהנדס לואי דה פואה (Louis de Foix) ונבנה בין השנים 1584-1611 בסגנון הרנסאנס. בסוף המאה ה-18 המבנה הוגבה והותאם להתפתחות הטכנולוגית בידי המנדס ז'וזף טלר. זהו המגדלור הפעיל העתיק ביותר בצרפת, והוא זכה למספר כינויים, בהם "ורסאי של הים" (Versailles de la mer), "מגדלור המלכים" (Phare des rois) ו"מלך המגדלורים" (Roi des phares). מאז 1862 המגדלור מוגדר כמונומנט היסטורי והוא היה המגדלור הראשון בצרפת שזכה במעמד זה. בשנת 2021 הוכרז המגדלור כאתר מורשת עולמית.
מיקום
המגדלור שוכן בקצהו המזרחי של שרטון קורדואן העשוי אבן גיר בהירה, 7 ק"מ אל תוך האוקיינוס האטלנטי, מול שפך הז'ירונד, שרוחבו 12 ק"מ. מסביב לשרטון קורדואן שרטונים בלתי יציבים העשויים חול אשר הנעים בהתאם למשטר הגאות והשפל, זרמי הים וסערות. מצפון ומדרום לשרטון קורדואן שוכנים שני המעברים אל שפך הז'ירונד. המעבר הדרומי רדוד ויציב מאחר שהוא שוכן בשכבת סלע היסוד. הוא מאפשר מעבר לסירות קטנות יחסית ואינו מואר בלילה. המעבר הצפוני עמוק מהדרומי ועומקו מגיע ל-15 עד 30 מטרים. הוא יציב רק בבסיסו, ומאפשר מעבר לספינות גדולות ותעבורה מסחרית. מעבר זה מואר בלילה.
המבנה
המבנה נח על גבי 2,000 קורות עץ אלון, אשר שוקעו אל תוך הסלע, ואשר תומכות בשכבת אבן המהווה את שכבת המסד של המגדלור. מכיוון צפון-מזרח מוליך אל המבנה רציף באורך של 270 מטרים המכונה "הפיירה" (Le Peyrat). המגדלור מוגן על ידי מבנה עגול המכונה "הטבעת" (L’Anneau), המתנשא לגובה של 7.50 מטרים. הוא בנוי מאבן ומלט שחוזקו בפלדה מכוסה בעופרת. בצידו המזרחי של מבנה זה שוכן פתח הכניסה אל המגדלור המוגן בשתי דלתות עבות מעץ אלון. הפתח מוליך אל גרם מדרגות שעולה אל משטח הבסיס העגול, שבמרכזו ניצב המגדלור.
המגדלור עצמו נישא לגובה של 63 מטרים מעל משטח הבסיס, או 67 מטרים מעל מסלע השרטון. ניתן לחלק את המגדלור ל-5 קומות או רגיסטרים הנחים זה על גבי זה. שני הרגיסטרים הראשונים הוקמו בשלב הראשוני של בניית המגדלור, בעוד שהיתר נוספו במאה ה-18. ברגיסטר הראשון המקביל לקומת המסד קבועה דלת מסוגננת הפונה מזרחה ובה אלגוריה של האוקיינוס. ברגיסטר זה שוכנים המטבח ואזור המגורים של שומרי המגדלור, כמו גם האזור הטכני השולט על פעילות המגדלור. ברגיסטר השני הכולל את הקומות הראשונה והשנייה שוכנת קפלה, שכיפתה נמצאת ברגיסטר השלישי. הרגיסטר הרביעי כולל את הקומות הרביעית עד השביעית, וצורתו כשל גליל ההולך ונעשה צר. הרגיסטר החמישי והאחרון הוא משכנה של המנורה, וחלונותיו עשויים מזכוכית לבנה, ירוקה ואדומה. מעליו קרניז עם גרגוילים אשר תומך בכיפת מתכת ושבשבת רוח מפלדה.
פנים המגדלור מעוטר בעושר בעמודים טוסקניים ואלגוריות ומוטיבים צרפתיים אומנותיים מהמאות ה-16 עד ה-18. במרכזן של כל התקרות/רצפות קבוע אוקולוס שמאפשר קשר בין הרגיסטרים.
היסטוריה
קודם להקמת המגדלור הנוכחי, שכן באתר מגדל הגנתי קטן בהרבה, שמקורו אינו ידוע במדויק, אך הוא מתוארך למאה ה-13 או ה-14. מגדל זה כונה "מגדל הנסיך השחור" או "מגדל אנגליה", מאחר שנבנה או שופץ בידי נסיך ויילס אדוארד המכונה "הנסיך השחור". בסוף המאה ה-16 כבר עמד מגדל זה בהריסותיו ולא יכול היה למלא את תפקידו. הקמת המגדלור החדש החלה ב-1584 בידי המהנדס לואי דה פואה, אך העבודות נדחו בשל מאבקים ובעיות מימון. אנרי הרביעי, מלך צרפת חידש את התמיכה בהקמה וב-1611, לאחר מותם של המלך והמהנדס, הבנייה הסתיימה והמגדלור החל לפעול. מגדלור זה היה נמוך מהמגדלור הנוכחי וכלל רק את שלושת הרגיסטרים התחתונים, ולרגיסטר השלישי שבו שוכנת כיום כיפת הקפלה הייתה צורת חרוט. חלקו העליון של מגדלור זה נפגע כבר ב-1617 בסופה, אך עבודות השיפוץ החלו רק ב-1663, בתקופת לואי הארבעה עשר.
התנאים הקשים להם נחשף המבנה המשיכו וגרמו לו נזקים, ובמאה ה-18 הוחלט על שיפוצו. העבודות הופקדו בידיו של המהנדס ז'וזף טלר. טלר הציע להגביה את המבנה ב-48 מטרים והצעתו התקבלה ב-1787. עבודות ההקמה החלו שנה לאחר מכן והמבנה זכה בצורתו הנוכחית. ב-1823 הותקנה במגדלור מערכת אופטית חדשנית אשר הומצאה על ידי הפיזיקאי הצרפתי אוגוסטן ז'אן פרנל, והמגדלור זכה בפרסום עולמי. עדשות אלה הוחלפו בעדשות הנוכחיות ב-1854. ב-1862 סווג המגדלור כמונומנט היסטורי, והיה למגדלור הראשון בצרפת שזכה במעמד זה. ב-1907 החלה המנורה לפעול על גז במקום שמן בו נעשה שימוש עד אז, וב-1948 הוסבה לחשמל. מאז 2006 התאורה במגדלור פועלת באופן אוטומטי. ב-2021 הוכרז המגדלור כאתר מורשת עולמית.
אירוויזיון הילדים 2007
אירוויזיון הילדים 2007 היא התחרות ה-5 של אירוויזיון הילדים. הולנד אירחה את האירוויזיון הזה באהוי רוטרדם.
מדינה מארחת
שלוש מדינות התמודדו על אירוח התחרות ב-2007: CyBC (רשות השידור הקפריסאית) HRT (רשות השידור בקרואטיה) ו-AVRO (רשות השידור ההולנדית).
ב-11 בספטמבר 2006, רשות השידור ההולנדית AVRO נבחרה לארח את התחרות.
מדינות משתתפות
17 מדינות השתתפו בתחרות:
המרכז הקנדי לאבטחת סייבר
היחידה הוקמה רשמית ב-1 באוקטובר 2018 וקלטה סוכנויות ויחידות ממשלה שונות קודמות בקנדה שהיו אחראיות לתפקידים אלה, כולל מרכז התגובה לאירועי סייבר בקנדה, מרכז פעולות האבטחה של שירותים משותפים בקנדה וענף אבטחת טכנולוגיית המידע של המוסד לביטחון תקשורת.
אואי
אואי (בצרפתית: Huy; בהולנדית (פלמית): Hoei; בוולונית: Hu) היא עיר בבלגיה, במחוז לייז' שבוולוניה. העיר ממוקמת לחופי הנהר מז. הצ'רטר המלכותי המכריז עליה כעיר, אשר נכתב בשנת 1066, הוא הכרזת העיר הקדומה ביותר באירופה שמצפון לאלפים.
היסטוריה
סביב מצודת-משמר (castrum) שבמקום התקיים כפר למן התקופה הרומית. העיר נזכרת לראשונה במאה ה-7 כשייכת לבישופות לייז'. העיר הייתה מרכז לתעשיית עץ, מתכת, בורסקאות ויין. ב-1066 הכרזה העיר במגילת הזכויות הקדומה ביותר המוכרת מצפון לאלפים, זמן קצר לאחר מכן היא מוזכרת בין הערים מהן יצאו אבירים למסע הצלב הראשון.
בתחילת ימי הביניים, הייתה אואי אחת הערים המשגשגות ביותר על נהר המז, עם כלכלה פורחת המבוססת בעיקר על מטלורגיה, בורסקאות, פיסול, עיבוד עץ, וייצור יין. ב, הועלתה אואי למעמד של מחוז, אך במהרה הפך זה לחלק מבישופות לייז', מצב שנמשך יותר משמונה מאות שנה. בערך באותו זמן הרצה פטרוס הנזיר בפני המקומיים ושכנע אותם להשתתף במסע הצלב הראשון.
במאות ה-13 וה-14 שגשגה העיר הודות לתעשיית הטקסטיל וצביעת הבדים. על גבעה במרכז העיר הוקמה מצודה, המופיעה על סמל העיר מאז המאה ה-15. במאות הבאות ידעה העיר תקופת שקיעה. במסגרת מלחמת הירושה הספרדית, בתקופת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת נקלעה העיר למתקפות חוזרות ונשנות עקב מעמדה האסטרטגית של המצודה שלה. ב-1715 פירקו תושבי העיר במו ידיהם את המצודה כדי שעירם לא תהיה עוד אתר אסטרטגי חשוב ותוכל להימלט מגורלה כבסיס לצבאות.
ב-1818 הקימו ההולנדים מצודה צבאית חדשה סמוך לעיר. במאה ה-19 התקיימה בעיר תעשיית נייר. מראשית ועד אמצע המאה ה-20 הייתה העיר כלולה ב"עמק התעשייה" (Sillon Industriel), חבל ארץ שהיווה את עמוד השדרה התעשייתי של בלגיה והוקמו בה מפעלי תעשייה כבדה. שקיעת התעשייה הכבדה בבלגיה באמצע המאה ה-20 גרמה לשקיעה כלכלית ממנה נחלצה העיר הודות לתעשיית התיירות.
אתרי העיר
ארבעת האתרים הידועים כ"פלאי אואי" נקראים, לפי כינוייהם בעגה המקומית:
ערים תאומות
הערים התאומות של אואי הן:
לאה פריד
לאה פריד היא סופרת חרדית, מנחת הורים, יועצת, מייסדת ומנהלת "בית הסופר החרדי", עורכת סדנאות לכתיבה יוצרת. לאה פריד היא אחותה של הסופרת שרה קיסנר והן עבדו בשיתוף פעולה בהוצאת קלטות לילדים.
ביוגרפיה
לאה פריד היא מחלוצות הספרות החרדית.
בתחילת דרכה ועד היום היא כתבה בזרקור סיפורים קצרים וסיפורים בהמשכים. בהמשך כתבה גם בעיתונים חרדים אחרים כמו המודיע, בשעה טובה, משפחה. בין השנים 2009 ל-2014 ערכה את המוסף לנשים "לבית" של עיתון המבשר. ומינואר 2015 עורכת את עיתון הילדים החרדי זרקור.
פריד מפורסמת גם בזכות קלטות לילדים אותן הוציאה יחד עם אחותה, הסופרת שרה קיסנר, וכן הופעות הומור לנשים שערכו יחד.
קלטות
הופקו בשיתוף עם אחותה.
חואקין סורויה
ביוגרפיה
חואקין סורויה נולד בולנסיה שבספרד, כבן ראשון במשפחתו של סוחר. בהיותו בן שנתיים, שני הוריו נפטרו, במגפת הכולרה. הוא ואחותו הצעירה ממנו אומצו על ידי אחות אמו ובעלה.
הדוד המנעולן העסיק את חואקין המתבגר בסדנתו, אך הצעיר נמשך לציור. בגיל 14, בבית הספר התיכון, כישרונו התבלט מאוד ובעידוד מנהל בית הספר, חואקין התחיל ללמוד ציור, בהדרכתם של מורים מקומיים. בגיל 18 עבר למדריד, למד בסדנאות של מוזיאון הפראדו והושפע רבות מעבודותיהם של ולאסקז וגויה.
אחרי השלמת שרותו הצבאי, סורויה זכה במלגה, אשר איפשרה לו להמשיך את לימודי הציור ברומא ובפריס.
בשנת 1888 הוא חזר לולנסיה ונשא לאשה את קלוטילד גרסיה דה קסטיליו, אותה הכיר שם, בנעוריו המוקדמים.
בשנת 1890, בחיפושיו אחר הזדמנות להתפתח, סורויה ומשפחתו עברו למדריד. ב-1910 הוא בנה שם בית ובו היה ממוקם גם הסטודיו שלו. סביב הבית עיצב גן אשר היווה רקע לחלק מציוריו, משום שהשתלב היטב בסגנון הציור שלו, שהתרכז במופעים של אור וצל.
התפתחות אומנותית והכרה נרחבת
סגנונו היה פירוש אישי של אימפרסיוניזם. כמיטב הציירים האימפרסיוניסטים, הוא צייר בשטח, מול הנוף, תוך ניסיון ללכוד את האור, הצללים והתנועה. הוא שאב את השראתו מריצודי השמש על המים. ציוריו מצטיינים בניגודיות חריפה בין אור לצל, צבעים זוהרים ומשיכות מכחול נמרצות. אולם, הוא השתמש גם בצבעים שאינם קיימים אצל האימפרסיוניסטים. גם משיכות המכחול שלו ארוכות, כמיטב המסורת האיטלקית. הנושאים נלקחו מחיי היום יום, רובם על החוף הולנסי של נעוריו. בשלב מאוחר יותר, סורויה צייר גם פורטרטים של דמויות מפורסמות וגם של פשוטי העם. בציורים אלה מבחינים היטב בהשפעת יצירותיו של ולאסקז.
בשנת 1899 הוא סיים את יצירתו "מורשת עצובה". הציור הביא לידי ביטוי גישה של ריאליזם חברתי, תוך תיאור ילדים נכים הרוחצים בים, תחת השגחתו של נזיר.
בשנת 1900 הציור הוצג בפריז, בתערוכה העולמית, שם זכה להצלחה אדירה. לסורויה הוענק הפרס הראשון ומדליה של כבוד. אותה רמה של הערכה קיבל הציור גם בתערוכה הלאומית במדריד, שנה לאחר מכן. תערוכה מיוחדת בפריז, מיצירותיו של סורויה, בשנת 1906, זיכתה אותו במינוי בלגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1907 סורויה הוזמן לצייר פורטרט של המלך הספרדי אלפונסו השלושה עשר.
ב-1909 סורויה נחל הצלחה גדולה בניו יורק, עם ציוריו עבור החברה ההיספנית. בעקבות הצלחה זו, הוא הוזמן לבית הלבן, לצייר פורטרט של הנשיא המכהן, וויליאם הווארד טאפט.
הצלחותיו נמשכו ועבודותיו הוצגו במינכן, בפריז, בשיקגו, בווינה, בוונציה ובבואנוס איירס.
מורשת
סורויה חי חיים אישיים וחברתיים מאוד מסודרים, בניגוד לדימוי הבוהמי של הצייר ה"קלאסי". הוא הקדיש שעות רבות בכל יום לעיסוק בציור. סורויה הספיק לצייר 3000 ציורי שמן ו-20,000 רישומים. ניתן לשייך אותם למספר סגנונות - אימפרסיוניזם, פוסט אימפרסיוניזם ריאליזם ונטוראליזם.
תרומתו לאומנות הספרדית הוכרה כבר בחייו וכאשר נפטר, ב-1923, הוא נקבר בטקס ממלכתי.
לאחר מותו, אלמנתו הורישה את הבית, הרהיטים וחלק מיצירותיו, לעם הספרדי. הבית והגן הפכו למשכנו של מוזיאון סורויה במדריד.
פדריקו ארז'וריז זאנארטו
פדריקו ארז'וריז זאנארטו (בספרדית: Federico Errázuriz Zañartu; 25 באפריל 1825 – 20 ביולי 1877) היה עורך דין ופוליטיקאי צ'ילאני, שכיהן בתור נשיא צ'ילה השביעי בין 1871 ל-1876 במהלך תקופת הרפובליקה הליברלית בצ'ילה. זאנארטו היה הנשיא הראשון של צ'ילה שנולד לאחר השגת העצמאות של הקפיטניה חנרל של צ'ילה מהאימפריה הספרדית. לאורך רוב נשיאותו נעצר כיבוש אראוקניה מבחינה זמנית בכדי לחזק את השליטה של ממשל צ'ילה על השטחים החדשים שנכבשו בפטגוניה. זאנארטו פירק את הברית עם השמרנים ואיחד את הפלג הליברלי בברית הליברלית, שקידמה תהליך הרחבת חירויות ואת תהליך העברתם של מוסדות ציבור מהאליטה אל הציבור. זאנארטו היה גם הנשיא הראשון שכיהן בקדנציה בת חמש שנים ולא עשר.
ביוגרפיה
בשנת 1849 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשנבחר למזכיר הנפה של קאופוליסן במחוז קולצ'אגואה שבחל או'היגינס, וטיפח מוניטין בתור מייצגה של המפלגה הליברלית מטעם הנפה במהלך תקופת הרפובליקה השמרנית בצ'ילה. מכאן ואילך הוא הצטרף לדור הליברלים הצעירים שקראו לחקיקות עבור זכויות האזרח, התנגד בחריפות למועמדותו של מנואל מונט לנשיאות והשתתף במהפכה הכושלת של 1851 נגד ממשלו של מונט. לאחר אירועים אלה ולאחר גלות קצרה בפרו, הוא נבחר לנציג מטעם נפת לונטואה לקונגרס בשנת 1855, מה שאפשר לו להתנגד לממשלת מונט השנייה ישירות דרך בית הנבחרים ולהשתתף באופן פעיל בניסיון המהפכה הנוספת של 1859. לאחר כישלון המהפכה ושימור אחיזת הממשלה בשלטון, נעצר זאנארטו והועמד לדין.
לאחר הקמת הקואליציה השמרנית-ליברלית בידי חוסה חואקין פרס המתון בשנת 1861, שב זאנארטו לפוליטיקה. בשנת 1863 הוא נבחר שוב לנציג נפה בקונגרס, אך כעבור כמה חודשים הנשיא פרס מינה אותו לשר המשפטים והתשתיות הציבוריות, תפקיד אותו מילא עד 1866, עד שמונה לשר המלחמה והצי. ביצועיו במשרות השרים העלו את מעמדו בתוך הממשלה, ובשנת 1867 נבחר לסנאט (הבית העליון בקונגרס) מטעם מחוז אובלה. בשנת 1871 נבחר לנשיא צ'ילה מטעם הברית השמרנית-ליברלית.
זאנארטו קידם את תהליך העברת צ'ילה מהרפובליקה השמרנית אל תקופת הרפובליקה הליברלית אשר החל תחת פרס. לפי החקיקה מתקופתו של פרס, היה זאנארטו הנשיא הראשון שיכול היה להיבחר לקדנציה אחת בלבד (אלא אם לא רצופה) בת חמש שנים ולא לשתי קדנציות רציפות בנות 10 שנים סך הכל. ממשלתו נאלצה להתמודד עם שורה של בעיות: בתחום הכלכלי, הירידה בכרייה ובייצוא החקלאי; ביחסים בינלאומיים, סכסוכי הגבול עם בוליביה וארגנטינה, שהובילו אותו להקים את משרד יחסי החוץ, ובפוליטיקה הפנימית, את משבר ברית השמרנים-ליברלים בשל כוונותיו לקדם את החילון של הממשל, שהוביל ליציאה של השמרנים מהממשלה ולהקמת הברית הליברלית.
עם זאת, זאנארטו הוכיח בשנותיו יכולת להתמודד עם קשיים אלה, לבצע רפורמה בחוקה של 1833 וקידום תשתיות ציבוריות חשובות בתמיכת הממשלה כמו שיפוץ הבירה סנטיאגו דה צ'ילה שהונהגה בידי ביצועו של ראש העיר ויקונה מקנה, הלאמת הרכבת הדרומית וסיום בניית מושב הקונגרס החדש. כיבוש אראוקניה שהונהג בידי ממשל פרס בכדי לספח את פטגוניה בידי צ'ילה נעצר באופן זמני תחת ממשל זאנארטו בכדי לחזק את האכיפה של הסמכות השלטונית באזור לאחר הסיפוח הצבאי שלו מידי גורמים שבטיים אינדיאנים מקומיים. היה זה רק לאחר סיום כהונתו של זאנארטו כאשר המשיך הכיבוש של החבל הדרומי.
בתום ממשלתו הציגה הברית הליברלית את אניבל פינטו כמועמד לנשיאות, שלא הייתה לו שום בעיה להיבחר בזכות תמיכת הממשלה בשנת 1876. עם סיום כהונתו סיים זאנארטו את הקריירה הפוליטית שלו וסיים גם את כהונתו בתור סנאטור. שנה לאחר שעזב את משרת הנשיא בסיום המנדט שלו, ב-20 ביולי 1877, נפטר פדריקו ארז'וריז זאנארטו לפתע כתוצאה מהתקף לב בגיל 52. בבחינה היסטורית, הישגו הגדול ביותר של ארז'וריז עבור צ'ילה נחשב להיות המתה של הברית הליברלית, שהסדירה לחלוטין את תקופת הרפובליקה הליברלית במקום קודמתה השמרנית.
יאני גלמן
יאני גלמן (באנגלית: Yani Gellman; נולד ב-2 בספטמבר 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי ממוצא יהודי, ידוע בשל תפקידיו באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" בתור רייפ טורס, ובסדרת הנוער "שקרניות קטנות" בתור גארט ריינולדס.
ראשית חייו
גלמן נולד במיאמי פלורידה, לאב ממוצא רוסי-יהודי ולאם אוסטרלית. הוא נקרא על שם חבר המשפחה, הסופר יאן יורס. אביו היה כתב חדשות, והמשפחה עברה לעיתים קרובות בילדותו של גלמן, והתגוררה באוסטרליה, ספרד וטקסס לפני שהתיישבה בטורונטו. גלמן דובר ספרדית, לאחר שלמד את השפה בתקופת שהותו בספרד. יש לו תואר ראשון במדעי המדינה.
קריירה
הופעת הבכורה של גלמן הייתה בפרק של סדרת הטלוויזיה "אנימורפס" בשנת 1998. לאחר שהופיע בכמה הפקות טלוויזיה נוספות, הוא לוהק לתפקידי משנה בסרט האימה "אגדה עירונית 2" בשנת 2000 ובסרט "ג'ייסון X" בשנת 2001. בשני הסרטים הוא הופיע בדמויות של קורבנות של רוצחים סדרתיים. הוא הופיע בשנת 2002 בסרט הטלוויזיה "סיפורו של מתיו שפרד" ששודר ברשת NBC.
גלמן התפרסם בקרב קהל העשרה לאחר שגילם את פאולו ואליסארי, זמר פופ איטלקי והאנטגוניסט הראשי של הסרט "ליזי מקגוויר ממריאה לרומא" משנת 2003.
בין השנים 2008 ל-2011 שיחק את רייפ טורס באופרת סבון הפופולרית "צעירים חסרי מנוח".
גלמן דיגמן בין היתר לשעוני אומגה. הוא הופיע בתפקיד פיט בכמה פרקים של סדרת הטלוויזיה "גריק". הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות" וגילם את דייגו בסדרת הטלווייה "90210".
בשנת 2017 הופיע גלמן בסרט מותחן ההישרדות התת-ימי "47 מטר" אשר הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב-16 ביוני 2017.
ליודמילה זיקינה
ליודמילה זיקינה (ברוסית: Людмила Зыкина; 10 ביוני 1929, מוסקבה – 1 ביולי 2009, מוסקבה) הייתה זמרת סובייטית ורוסיה. היא זכתה בפרס לנין והוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות בשנת 1973. על פעילותה בתחום התרבות הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1987 ועיטור אנדריי הקדוש (2004) העיטור הגבוה ברוסיה. היא הצטיינה בביצוע של שירי עם ושירים חדשים בסגנון זה.
חייה
ליודמילה זיקינה נולדה במוסקבה למשפחת פועלים. במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה במפעל לייצור נשק ולאחר המלחמה עבדה כחובשת בבית חולים צבאי.
בשנת 1947 השתתפה בתחרות זמר ועל בסיס הופעותיה התקבלה למקהלה של שירי עם. בשנת 1949 היא עזבה את המקהלה וחזרה לעבוד בבית החרושת, אומנם כבר בשנת 1950 חזרה לשיר במקהלת הרדיו. בשנת 1960 היא זכתה בתחרות זמר והחל משנת זו זיקינה החלה להופיע כזמרת בודדת. בשנות ה-60, כבר בהיותה זמרת היא החליטה שצריכה להשלים את השכלתה והחלה ללמוד באקדמיה למוזיקה. בשנת 1977 היא הקימה להקה "רוסיה" שהתמחה בזמר רוסי-עממי. עם להקה זו היא הופיעה במשך עשרות שנים. בכל הקריירה שלה זיקינה שרה שירי עם ושירים של מלחינים בני זמנה בסגנון שירי עם רוסים. על סדרת הופעות בשנת 1970 הזמרת זכתה בפרס לנין.
זיקינה זכתה לפופולריות גדולה ותקליטיה נמכרו במיליוני העתקים. היא הופיעה במעל ל-92 מדינות העולם. רבות מהופעותיה צולמו והוקרנו בטלוויזיה הסובייטית. בנוסף להופעות זיקינה לימדה זימרה ורבים מתלמידיה התפרסמו.
במשך שנים רבות היא סבלה מסוכרת ובשנת 2007 עברה ניתוח קשה. היא נפטרה ב-1 ביולי 2009 ונטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה.
זיקינה הייתה נשואה ארבע פעמים ולא היו לה ילדים משלה. לשנת 2013 מתוכננת הקרנת סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים על חייה.
רג'ינלד קטליץ
רג'ינלד קטליץ (באנגלית: Reginald Koettlitz 23 בדצמבר 1860–1916) היה רופא וחוקר קטבים בריטי. הוא השתתף במשלחת ג'קסון-הרמסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף (מ-1894) ובמשלחת דיסקברי לאנטארקטיקה.
מתיו מקנולטי
ביוגרפיה
מקנולטי נולד בהנובר וגדל במנצ'סטר. הוא שינה את שמו למתיו כדי להצטרף לאיגוד השחקנים Equity, מכיוון שהשם מייקל מקנולטי כבר היה רשום באיגוד.
רג'ינלד קטליץ
חייו
רג'ינלד קטליץ נולד באוסטנדה לכומר לותרני הולנדי ולאשתו האנגליה. המשפחה התיישבה בקנט, בריטניה זמן קצר לאחר מכן. קטליץ למד בקולג' בדובר ואחר השתלם ברפואה בבית החולים ע"ש גאי בלונדון. לאחר הסמכתו החל לעבוד כרופא במחוז דרהם.
חקר קטבים
ב-1894 התנדב קטליץ להצטרף למשלחת ג'קסון-המרסוורת' אל ארץ פרנץ יוזף בקוטב הצפוני כרופא וגאולוג. בשובו לדובר הביא עמו קטליץ דב קוטב, ששמור עדיין במוזיאון דובר. ב-1901 התנדב למשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה, גם הפעם כרופא. בתפקידו זה דרש ממנו סקוט לקבוע, אם ארנסט שקלטון כשיר להוביל מסע מזחלות במצבו הבריאותי, לאחר שאובחן על ידי עוזרו של קטליץ במשלחת, אדוארד אדריאן וילסון, כחולה בצפדינה. שקלטון ביקש בפירוש להישאר במשלחת ולצאת למסע וקטליץ ניסה לטשטש את האבחנה שמסר לסקוט כדי להפחית מחומרתה, אבל סקוט דרש ממנו לחדד את האבחנה, וקטליץ נענה לבקשתו, אם גם במורת רוח. וילסון היה בהמשך רופא משלחת טרה נובה של סקוט, שהסתיימה במותו עם שאר חברי קבוצת הקוטב.
במסע שהוביל בחציית מצר מקמרדו גילה קטליץ שני תוואי שטח קרחוניים, שנקראו לאחר זמן על שמו, קרחון קטליץ ומקפא קטליץ. על תפקידו במשלחת דיסקברי העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית מדליה.
בהמשך חייו, עסק קטליץ ברפואה בדרום אפריקה. הוא מת מדיזנטריה בינואר 1916 יחד עם אשתו.
מורשתו
האי קטליץ - אי נמוך בתעלת בריטנסקי בארכיפלג של ארץ פרנץ יוזף נקרא על שמו וכך גם קרחון קטליץ ומקפא קטליץ, שניהם באנטארקטיקה.
השכלה גבוהה בישראל
מוסדות להשכלה גבוהה בישראל פועלים ברבדים אחדים:
ההכרה במוסד כאוניברסיטה או כמכללה אקדמית היא בסמכותה של המועצה להשכלה גבוהה, ופתיחתו של מוסד כזה מצריכה היתר של המועצה.
אוניברסיטאות
בישראל פועלות עשר אוניברסיטאות:
הקמת אוניברסיטה בישראל הייתה חלק מהחזון הציוני, והצעה לעשות זאת עלתה כבר בשנת 1884 בוועידת קטוביץ. חזון זה התממש לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהקמת שני מוסדות השכלה: האוניברסיטה העברית והטכניון.
בשנת 1918 הונחה אבן הפינה לאוניברסיטה העברית, ושבע שנים לאחר מכן, באפריל 1925, נחנך קמפוס האוניברסיטה בהר הצופים.
הטכניון - בית ספר גבוה למדעים ולטכנולוגיה, החל לפעול ב-1924 עם 16 תלמידים. אחדים מהמרצים דרשו שהלימודים יתקיימו בגרמנית שהייתה אז שפת המדע, אך תומכי העברית ניצחו במאבק זה.
בנוסף, פועל מכון ויצמן למדע, שהוא מכון מחקר העוסק בתחומי מדעי הטבע והמתמטיקה, ובמסגרתו פועלת "מדרשת פיינברג", שבה מתקיימים לימודים לתואר שני ושלישי (דוקטור).
מוסד ייחודי בנוף ההשכלה הגבוהה בישראל הוא האוניברסיטה הפתוחה, שהלימודים בה מתבססים בעיקר על ספרי לימוד שהתלמיד קורא בביתו, כשאליהם נלווה תרגול במפגשים פרונטליים.
ועד ראשי האוניברסיטאות שהוקם באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, כולל, נכון לסוף שנת 2016, את כל הגופים שהוזכרו לעיל.
שכר הלימוד
שכר הלימוד בישראל מהווה רק 16% ממימון האוניברסיטאות בישראל. 70% מהמימון מגיע מהמדינה והשאר על ידי תרומות.
בישראל התקיימו מספר מאבקי סטודנטים סביב המחלוקת על שכר הלימוד. שלושת הגדולים והמתוקשרים ביניהם התקיימו ב-1998, ב-2005 וב-2007.
מכללות אקדמיות
סוגי מכללות:
ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות (ור"מ), שהוקם ב-2006, הוא ארגון הגג של 21 המכללות הציבוריות. במסגרתו פועלות המכללות האקדמיות לקידום המוסדות, פיתוחן האקדמי,
מכללות מקצועיות
המכללות המקצועיות הן מכללות שמתמקדות בדרך כלל בתחום מסוים ובו מעניקות השכלה והכשרה מקצועית על מנת לתת לסטודנט כלים תעסוקתיים-מקצועיים. הפיקוח על המכללות המקצועיות המכשירות טכנאים מוסמכים והנדסאים בלבד מופקד לרוב בידי המכון הממשלתי להכשרה בטכנולוגיה ובמדע (מה"ט) של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה שמעניק אישורים לבוגרי המכללות שבפיקוחו. מכללות מקצועיות המכשירות בעלי מקצוע שאינם טכנאים והנדסאים מעניקות תעודות מקצועיות (דיפלומה), אך אינן מפוקחות על ידי משרדי הממשלה.
שיעורי השכלה באוכלוסייה
בישראל שיעורי השכלה אקדמית מהגבוהים בעולם. בשנת 2015 47% מילידי ישראל בגילאים 25–34 למדו בשלב כלשהו במוסד אקדמי. בשנת 1990 עמד נתון זה על 20% בלבד. בין השנים 1980–2015 חל גידול משמעותי בשיעור ההשכלה הגבוהה בישראל. בשנים אלו מספר הסטודנטים צמח בכ-350% לעומת גידול של 116% באוכלוסייה וגידול של 83% במספרם של בני ה-20–24. עיקר הגידול נבע הרחבת היצע המוסדות האקדמיים באמצעות המכללות האקדמיות. בקרב בני 25–64 היו בעלי השכלה אקדמית בשנת 2015 49%, שיעורי השכלה אקדמית גבוהים יותר היו רק בקנדה וביפן. לעומת זאת שיעורי ההכשרה המקצועית העל-תיכונית בישראל הם מהנמוכים בקרב מדינות ה-OECD. אחד הגורמים לשילוב נתונים זה הוא הפיכתם של מספר מקצועות מכאלה הדורשים הכשרה מקצועית לכאלה הדורשים הכשרה אקדמית בישראל. כך למשל, ההכשרה להוראה בבית ספר יסודי הפכה ממקצועית לאקדמית בישראל.
מחקר שבדק פערים בנגישות ההשכלה הגבוהה בין מעמדות חברתיים שונים, הראה שמשנת 1995 ועד 2018 הצטמצם הפער העדתי בנגישות לאוניברסיטה, כך שילדיהם של הורים בעלי אמצעים הצליחו להגיע ללימודים גבוהים ללא קשר למוצאם העדתי. נוסף על כך, אפיינו החוקרים שינוי משמעותי נוסף, זאת על רקע המהפכה המגדרית שניכרת במוסדות אקדמיים במדינות המערב במחצית השנייה של המאה ה-20. בדומה למדינות מערביות אחרות, החל משנות ה-70 ישנה עלייה של אחוז הנשים באקדמיה, ובשנות ה-90 חל מהפך בהקשר זה, כאשר אחוז הנשים בעלות תואר ראשון ומעלה עלה אחוז הגברים. מגמה זו ניכרת גם בקרב נשים המגיעות ממשפחות חסרות אמצעים, שסיכוייהן להגיע לתואר ראשון הכפילו את עצמן בתוך 13 שנים, זאת לעומת גברים ממשפחות חסרות אמצעים שעדיין מתקשים להגיע להשכלה גבוהה.
השכלה גבוהה בחברה החרדית
בשנת 2011 היו 5,500 סטודנטים חרדים, ובשנת 2016 היו 11,500. המועצה להשכלה גבוהה מפעילה תוכנית רב-שנתית לשילוב חרדים באקדמיה. בשנת הלימודים תש"פ 2019/20 למדו במוסדות להשכלה גבוהה 13,400 סטודנטים חרדים, 84% לתואר ראשון ו-16% לתארים מתקדמים.
השכלה גבוהה בחברה הערבית והבדואית
המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ותקצוב מפעילות את תוכנית "שער לאקדמיה" כדי להרחיב את הנגישות להשכלה גבוהה לאוכלוסייה הערבית בישראל.
הסכם השלום בין ישראל לירדן הגביר את נגישות ההשכלה הגבוהה עבור האוכלוסייה הערבית בישראל.
מאהבה של ליידי צ'טרלי (סרט, 2022)
מאהבה של ליידי צ'טרלי (באנגלית: Lady Chatterley's Lover) הוא סרט דרמה רומנטית משנת 2022 שבוים על ידי לור דה קלרמון-טונר על פי תסריט מאת דייוויד מאגי המבוסס על רומן באותו השם מאת ד. ה. לורנס. בסרט מככבים אמה קורין, ג'ק אוקונל ומתיו דאקט בתפקידים הראשיים.
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-2 בדצמבר 2022.
תקציר העלילה
ליידי קונסטנס צ'טרלי נולדה לחיים של עושר וזכויות יתר; עם זאת, היא נשואה לסר קליפורד צ'טרלי, גבר נאה וחסון שחזר משותק ממותניו ומטה בעקבות פציעה במלחמת העולם הראשונה; בנוסף לנכותו הפיזית, קליפורד מתגלה כאימפוטנט ונכה רגשית שאינו מבין לרוחה ולתסכוליה הרגשיים והפיזיים של ליידי צ'טרלי. עקב כמיהתה לקשר אינטימי, מתחילה ליידי צ'טרלי לנהל פרשת אהבים עם אוליבר מלורס, שומר היערות של אחוזתה האנגלית, בו היא מתאהבת בגוף ובנפש.
פיתוח
בשלהי יוני 2020, נמסר לראשונה על פיתוחו של סרט על בסיס ספרו של דייוויד הרברט לורנס משנת 1928, "מאהבה של ליידי צ'טרלי", אותו תביים הבמאית הצרפתייה לור דה קלרמון-טונר, שזהו לה סרטה העלילתי השני, לאחר שעבדה בעיקר כשחקנית עד אמצע שנות ה-2000; עוד נמסר כי על כתיבת התסריט יופקד התסריטאי דייוויד מאגי.
להפקת הסרט שותפים לורנס מארק, פיטר צ'רנין וגראהם ברודבנט מאולפני "Blueprint Pictures", בשיתוף פעולה עם אליזבת גאבלר מאולפני ", חברת-בת של סרטי סוני. סרט זה הוא הראשון בשותפות חדשה בין "סרטי סוני" ושירות הזרמת המדיה "נטפליקס, במסגרתה תקבל נטפליקס את זכויות ההפצה הראשוניות על סרטיהם של "סרטי סוני" בשוק שירותי הזרמת המדיה.
ליהוק
במרץ 2021, נמסר על ניהול משא ומתן מול השחקנית הבריטית אמה קורין לגילום דמותה של ליידי צ'טרלי, זאת לאחר שזכתה לפרסום רב עקב גילום דמותה של הנסיכה דיאנה בסדרת הדרמה "הכתר". באמצע אוגוסט 2021, נמסר רשמית על ליהוקה, לצד ליהוקם של ג'ק אוקונל כמאהבה, אוליבר מלורס, ומתיו דאקט כבעלה של ליידי צ'טרלי, קליפורד. באמצע ספטמבר 2021, נמסר על ליהוקן של ג'ולי ריצ'רדסון, שכיכבה בעבר במיני-סדרה הבריטית "ליידי צ'טרלי" משנת 1993, אלה האנט ופיי מרסיי לצוות השחקנים.
מוזיקה
בספטמבר 2022, נמסר כי על הלחנת הפסקול עבור הסרט הופקדה המלחינה איזבלה סאמרס.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 85%, על סמך 88 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.0/10. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכה הסרט לציון 67/100, על סמך 26 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
חתונה ממבט ראשון
חתונה ממבט ראשון היא תוכנית מציאות ישראלית, המבוססת על הפורמט הדני Gift Ved Første. הפרק הראשון של הסדרה הישראלית שודר בערוץ 2 על ידי קשת ב-30 באוקטובר 2017. לאחר פיצול הערוץ, הסדרה משודרת בקשת 12. ב-10 במרץ 2019, עלתה לשידור העונה השנייה בקשת 12. ב-22 בפברואר 2020 עלתה לשידור העונה השלישית, וב-13 ביולי 2021 עלתה לשידור העונה הרביעית. ב-9 במאי 2022 עלתה לשידור העונה החמישית, וב-4 ביוני 2023 עלתה לשידור העונה השישית.
רקע
התוכנית מבוססת על פורמט דני שאומץ בארצות הברית וזכה שם להצלחה. יוצרי התוכנית הציגו אותה כ"ניסוי חברתי חדשני". התוכנית מפגישה זוגות שלא הכירו זה את זה, מתוך מאגר גדול יותר של משתתפים פוטנציאלים, ולטענת יוצרי התוכנית הזוגות נבחרים על ידם באופן "מדעי". הצוות שבחר את הזוגות המיועדים בעונה הראשונה כלל את פרופ' אהרון בן-זאב, מומחה בחקר רגשות, ד"ר ליאת יקיר, דוקטור לגנטיקה מולקולרית, ד"ר עירית לוי, פסיכולוגית קלינית וד"ר תלמה כהן, מטפלת זוגית ומשפחתית.
בעונה השנייה צוות המומחים הוחלף ברובו והורכב מד"ר יעל דורון, פסיכולוגית ואנליטיקאית קבוצתית, דני פרידלנדר, פסיכולוג קליני מומחה, וד"ר ליאת יקיר, שהשתתפה גם בעונה הראשונה. בעונה 4 יקיר פרשה והוחלפה במעיין בוימן-משיטה. טרם עליית עונה 5 הודיע פרידלנדר כי אינו ממשיך לעונה הבאה ובמקומו בעונה 6 משתתף גלעד הורוביץ. בארבע העונות הראשונות הגיש עידו רוזנבלום את התוכנית. המשתתפים שהגיעו לצילומי התוכנית לא ידעו כי המפגש הראשון עם בן הזוג הפוטנציאלי יהיה מתחת לחופה, בטקס נישואין. שלא כמו בפורמט האמריקאי שבו אכן נישאו הזוגות, בפורמט הישראלי נערך לזוגות טקס סמלי שאינו תקף במדינת ישראל (כלומר לא חתונה כדת משה וישראל), והוא כלל בגדי חתן-כלה, חופה ומסיבת חתונה. לאחר טקס החתונה יוצאים בני הזוג לירח דבש, ואחריו עוברים לגור יחדיו. בתקופה זו ממשיכות מצלמות הסדרה ללוות אותם. בתום 42 ימים על הזוג להחליט האם הם רוצים להמשיך לחיות יחדיו או להיפרד. הפרידה של הזוג לא כרוכה בהסכמי גירושין, מאחר שמדובר בטקס שאינו מחייב את הרשויות.
בעונה החמישית השתתפו לראשונה זוג גאה.
מבנה הסדרה
בתחילת העונה מוצגת בחירת הזוגות המשתתפים על ידי צוות המומחים, תוך התייחסות לפן האישי, החברתי, המקצועי ולמשיכה הפוטנציאלית ביניהם.
לאחר מכן, המשתתפים מקבלים הודעה כי בעוד זמן קצר הם עתידים להשתתף בתוכנית ולהינשא. בפרקים הראשונים מוצגים טקסי החתונה וההיכרות בין הזוגות, אשר נפגשים לראשונה במעמד החתונה.
טקסי החתונה של הזוגות משודרים באופן מדורג.
במהלך העונה מתרחש פרק "מפגש הזוגות" שבו הזוגות המשתתפים נפגשים לראשונה עם הזוגות האחרים. המפגש המתרחש באתר נופש מציג את הדינמיקה בין הזוגות ובינם לבין עצמם, תוך שהם משווים לראשונה בין המערכת הזוגיות שלהם לבין מערכות זוגיות אחרות באותה פלטפורמה.
בפרק הסיום של העונה מוצגת ההחלטה של בני הזוג האם להמשיך יחד לאחר סיום הצילומים או להפרד. מספר ימים לאחר מכן משודר פרק מעקב, העוסק במה שהתרחש בין הזוגות מרגע סיום הצילומים.
סקירת סדרה
תוכנית סיום העונה הראשונה הניבה 24 אחוזי רייטינג שהיו שיא בצפייה מאז פיצולו של ערוץ 2. באופן כללי, התוכנית נחשבת לכזו עם ממוצע הרייטינג הגבוה ביותר, שנה מאז אותו פיצול, עם 20.5 אחוזי רייטינג.
תוכנית סיום העונה השלישית חולקה לשלושה חלקים, כאשר הפרק "ההחלטה", הניב 22.4 אחוזי רייטינג. לעומת זאת הפרק הראשון של "הזוגות היום", ללא השתתפות ניר והגר הניב 22.7 אחוזי רייטינג. הפרק האחרון התמקד במעקב אחר הקשר בין ניר להגר והניב 20.5 אחוזי רייטינג.
תוכנית סיום העונה הרביעית חולקה לשני פרקים של החלטת הזוגות, כאשר הפרק הראשון הניב 18.6 אחוזי רייטינג, והפרק השני של הניב 18.7 אחוזי רייטינג.
מנפרד פולץ
ארווין הרברט מנפרד פולאץ (בגרמנית: Erwin Herbert Manfred Pollatz; 14 באוקטובר 1886 - 8 בספטמבר 1964) היה מורה, עורך ומתרגם, השתייך לקהילת הקוויקרים והוכר כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
מנפרד פולאץ נולד ב-1886 בדרזדן שבגרמניה. אביו, רודולף פולץ, היה מנהל של מכינה צבאית ואמו סלסטין, לימדה צרפתית במכינה זו. היו לו שני אחים וארבע אחיות והוא היה הצעיר ביותר במשפחתו. הוא למד במכינה ב-1906 ולאחר מכן למד באוניברסיטה גרמנית וספרות גרמנית, פילולוגיה, היסטוריה, פילוסופיה, כלכלה ומשפטים.
מנפרד פולאץ נישא לאשתו לילי אנגלמן ב-27 בדצמבר 1915 בדרזדן. לזוג נולדו ארבעה ילדים - מריאן, אינגה, קרל ורוזמרי והם התגוררו בשכונת קלוצקה בדרזדן. מנפרד פולאץ נבחר להיות חבר במועצת העיר בדרזדן.
פולאץ נהיה מורה, והוא ואשתו לימדו בכמה בתי ספר בדרזדן ובלייפציג. הזוג היו מחסידי החינוך הפרוגרסיבי, ובשנת 1916 הקימו בית ספר בהשראת זרם חינוכי זה. בבית הספר היו שיעורים בשפות זרות ובאומנות וכן גם היו שיעורים שנלמדו מחוץ לכיתות. לתלמידים ממעמד סוציואקונומי נמוך ניתנה ארוחת צהריים.
הזוג מנפרד ולילי היו חברים בכת הקוויקרים ויזמו פגישה שלהם בדרזדן ב-1931. בפגישה זו הם קבעו שהם יקימו בית ספר לקוויקרים בניהולו של מנפרד. בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון, תוכניות אלו בוטלו.
באותה שנה, מנפרד ביקש שלא להצדיע להיטלר בבית הספר שלו, ולכן כשחוקק "חוק הפקידות המקצועית", פוטר מתפקידו. באוגוסט 33', אנשי .S.A עצרו אותו יחד עם כמאתיים מאנשי העיר דרזדן שהואשמו בהתנגדות למשטר. לאחר כשבוע, לאחר התערבות קווייקר אמריקאי, מנפרד שוחרר ממעצר והמשפחה החליטה לעבור לעיר הארלם בהולנד ב-31.1.1934.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בבית בהארלם, לילי פולץ פתחה בית ספר לפליטים מגרמניה. רוב התלמידים היו בני פליטים יהודים שלא היה אף ארגון שדאג להם. השיעורים הועברו בעיקר על ידי מנפרד ולילי, וכן על ידי בנם קרל היינץ ומורים נוספים מהארלם. הם למדו את השפה ההולנדית אולם השפה שלמדו בה בבית הספר, הייתה גרמנית. ידוע על 28 ילדים שלמדו בבית ספר זה, ומתוכם 23 שרדו את המלחמה.
עד הכיבוש הנאצי, בני הזוג פולץ ביקרו בגרמניה לעיתים קרובות, ולאחר ליל הבדולח מנפרד פולץ עזר ליהודים שנרדפו בפוגרום זה. לאחר כיבוש הולנד בידי הנאצים, הבית בהארלם הפך להיות מקום מסתור למחתרת ההולנדית. הילדים הגרמנים גורשו ממנו (על ידי הגרמנים) והזוג פולאץ דאג להביא ילדים הולנדיים במקומם. בסה"כ הוחבאו בתקופה זו 10 ילדים בגילאים של חודשיים עד 3 שנים, על ידי משפחת פולץ.
ב-14 במאי 1943 מנפרד נאסר ונכלא במחנה דכאו. בנו, קרל היינץ, למד רפואה. משטרת הביטחון (.S.D) בקשה ממנו להתגייס כרופא ולשרת בחזית המזרחית, והוא הסכים לכך בתנאי שבתמורה להסכמתו ישוחרר אביו מנפרד מהמחנה. באופן זה מנפרד שוחרר מדכאו לאחר שהיה אסור בו כשנה וחצי. קרל היינץ מצא את מותו בחזית המזרחית, כנראה בתחילת 1945.
פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא
פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא ב-31 באוקטובר 1946 היה פעולה בה פוצצו לוחמי האצ"ל את החלק המרכזי בשגרירות בריטניה ברומא. בראש הפעולה עמד אלי תבין, שנלכד וגורש כעבור חודשיים מאיטליה, והעביר את מטה האצ"ל בגולה לפריז. הפיצוץ היה אירוע הפתיחה של החזית השנייה, ונחשב לפעולה המשמעותית ביותר של האצ"ל מחוץ לארץ ישראל.
החזית השנייה
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בראשית שנת 1946, החליטה מפקדת האצ"ל לחדש את פעילותה באירופה ולפתוח "חזית שנייה" נגד השלטון הבריטי. התפקיד הוטל על יעקב תבין והבסיס הראשון הוקם באיטליה, שם היו קרוב לאלף בית"רים מאורגנים שהגיעו יחד עם הפליטות היהודית ממזרח אירופה, גרמניה ואוסטריה.