cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינפיניט
2015: אלבום הסולו 27, סיבוב הופעות ביפן, האלבום Reality וסיבוב הופעות עולמי
Infinite Effect World Tour יהיה סיבוב ההופעות העולמי השני של הלהקה. הסיבוב החל במופע אשר התקיים בסיאול ב-8 וב-9 באוגוסט, וזאת אף על פי שהמקומות למופעים בעולם עוד לא נקבעו. במהלך המופע הראשון שלהם ב-8 באוגוסט, חבר הלהקה הו-יא לקח חלק בריקוד של הלהקה רק בחלק מהשירים שבוצעו וזאת בעקבות פציעה ברגלו. במהלך המופע הלהקה חשפה את הקליפ המקורי של השיר שלהם "Last Romeo" שלא פורסם מתוך כבוד לקורבנות אסון המעבורת סיול. בקליפ וידאו התגלה כי הדמויות המככבות בקליפ המקורי היו אל וג'יסו מ־Lovelyz. בקליפ הרשמי שפורסם הדמויות המככבות הן וו-יון ומיג'ו מ־Lovelyz.
ב-24 באוגוסט, הלהקה הודיעה רשמית על מספר ערים שבהן הם יופיעו במהלך הסיבוב. ב-5 בספטמבר הלהקה הופיעה בטאיפיי כחלק מסיבוב ההופעות.
ב-18 באוגוסט נודע כי אל לוהק לשחק בתפקיד הראשי בסרט "Mr. Shark".
ב-8 ביולי נודע סונג-קיו ודונג-וו לוהקו לשחק במחזמר "In The Heights" לצד זמרים מלהקות אחרות כמו קי מ־Shinee, צ'אן מ־Exo ולונה מF(x). המחזמר הזה יציין את הופעת הבכורה של דונג-וו כשחקן מחזמר. ההופעות למחזמר יוצגו בין התאריכים ה-4 בספטמבר ועד 22 בנובמבר.
ב-22 ביולי נודע כי סונג-יאול לוהק לשחק בדרמה החדשה "D-Day".
ב-14 בספטמבר חבר הלהקה הו-יא פתח ערוץ יוטיוב אישי תחת שם המשתמש "REAL HOYA".
ב-23 בנובמבר הלהקה פרסמה את רשימת המדינות והערים בהן ייערכו המופעים שלה בחלק השני של סיבוב ההופעות העולמי שלה לאחר שחלקו הראשון, באסיה ואירופה, הסתיים בהצלחה. לפי הרשימה הלהקה צפויה להופיע בלוס אנג'לס, מקסיקו סיטי, ניו יורק ולסיים את סיבוב ההופעות ב-31 בינואר במופע סיום בהונג קונג.
ב-25 בנובמבר, ערוץ הטלוויזיה MBC Every1 פרסם מספר סרטונים מקדימים לתוכנית הראליטי החדשה של הלהקה, "INFINITE ShowTime" הכוללת 12 פרקים. ב-10 בדצמבר, שודר הפרק הראשון בתוכנית. זוהי התוכנית ראליטי הראשונה של הקבוצה כמכלול לאחר התוכנית "This Is INFINITE" ששודרה בשנת 2014.
סונג-קיו השתתף בתוכנית "Weekly Idol" כמנחה אורח וכמחליף של המנחה הקבוע, Jung Hyung Don, שנאלץ לפרוש באופן זמני בשל התקפי חרדה. סונג-קיו לקח חלק בתוכניות ששודרו ב-2 בדצמבר יחד עם הלהקה VIXX וב-9 בדצמבר יחד עם הלהקה TWICE.
ב-10 בדצמבר הלהקה פתחה את חשבון האינסטגרם הרשמי של הלהקה (בנוסף לחשבונות האישיים של כל אחד מחברי הלהקה).
בסוף דצמבר הלהקה הופיעה בטקסי המוזיקה של סוף השנה, של ערוצי הטלוויזיה השונים, SBS, MBC ו-KBS כשהם מבצעים את השיר, "Bad" מתוך האלבום האחרון שהם הוציאו לאור.
2017: פרישת הו-יא
ב-9 ביוני, Woollim Entertainment הודיעו ש-Infinite דנה לגבי חידוש חוזים. ב-28 ביוני דיווחה התקשורת הקוריאנית שרק 6 מתוך 7 החברים חידשו את חוזם. ב-14 ביולי אל גילה בראיון שהחברים עדיין דנים בחיוב על החוזה. ב-30 באוגוסט וולים הודיעו שמי שעזב הוא הו-יא, וגם ציינו שעמדתו בחוזה לא השתנתה, וכתוצאה מכך יציאתו מן הקבוצה.
2018: האלבום השלישי Top Seed
בינואר הוציאה הלהקה שמונה כעת שישה חברים את האלבום השלישי שלה Top Seed שמכיל 12 רצועות שמע כאשר שיר הכותרת Tell Me.
זכיות בתוכניות מוזיקה
להלן אוסף של הניצחונות של הלהקה בתוכניות המוזיקה הטלוויזיונית של קוריאה הדרומית. M!Countdown המשודרת בערוץ כבלים קוריאני M.net, התוכנית Music Bank המשודרת בערוץ KBS, התוכנית Inkigayo המשודרת בערוץ SBS, התוכניות Show Champion ו- Music Core המשודרות בערוץ MBC והתוכנית Ths Show המשודרת בערוץ SBS MTV.
אמדורה
אמדורה (בפורטוגזית: Amadora) היא עיר הממוקמת כ-10 ק"מ צפונית מליסבון, כחלק ממטרופולין ומחוז ליסבון. בשנת 2011 התגוררו בעיר כ-175,136 תושבים. שטח העיר הוא 23.78 קמ"ר (9.2 מייל רבוע).
מבין התושבים הידועים שמתגוררים או התגוררו בעבר בעיר, ניתן למנות את ז'ורז'ה ז'זוש, רוי קושטה, נאני ורובן דיאש.
היסטוריה
ככל הנראה התקיימו באזור יישובים עוד בתקופה הנאוליתית. נמצאו אף מערות קבורה מסוף האלף ה-4 לפנה"ס.
העירייה הוקמה ב-11 בספטמבר 1979 במקום מספר עיריות מקומיות. בימים שלאחר מכן קיבלה אמדורה מעמד רשמי של עיר.
גאוגרפיה
העיר מנהלת אגד ערים עם ליסבון והערים חולקות את אותן רשתות רכבת תחתית, אוטובוסים ורכבת. העיר מאופיינת בבלוקי דירות גדולים, פארקים מסחריים, אזורי תעשייה וכמה מטות של חברות בינלאומיות.
האקלים האזורי הוא אקלים ים-תיכוני.
מבחינה מנהלית, העיר מחולקת ל-6 קהילות אזרחיות (פרגזיות):
כלכלה
למרות היותה בעצם עיר מגורים, לאמדורה יש אזורי מסחר, תעשיות ומטה של חברות בינלאומיות הפועלות בפורטוגל. בעיר יש סניף בולט של איקאה, ומשרדי החברות סימנס והופמן לה רוש.
בעבר פעלו בעיר מפעלי רכבת גדולים.
כיום לאמדורה אין שום שדה תעופה. למרות זאת, בשנות ה-20 של המאה ה-20 שכן בעיר שדה תעופה קטן (שהיה הראשון בפורטוגל). הטיסה הראשונה מפורטוגל לברזיל יצאה מאמדורה.
שלום הורוביץ
שלום הורוביץ (6 בספטמבר 1881 – 1 בפברואר 1956) היה מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובשנים הראשונות של מדינת ישראל.
קורות חייו
שלום (סולומון) הורוביץ נולד בשנת 1881 בעיר מנצ'סטר באנגליה, אליה היגר אביו יעקב הלוי איש הורוביץ ממזרח אירופה וקיים בית של תרבות יהודית שורשית.
בין היתר ייצג שלום הורוביץ, ביחד עם עורך הדין הוראס סמואל, בערעור שהתקיים בבית המשפט המנדטורי לערעורים, את הנאשמים ב"משפט עפולה", בו הורשע חקלאי ממושב בלפוריה בהריגת ערבי בעת העלייה על הקרקע של העיר עפולה. הסניגורים הביאו לביטול פסק הדין ולעריכת משפט מחודש שבו זוכה הנאשם.
במסגרת משרדו שימש הורוביץ כיועץ המשפטי של רוב החברות הכלכליות הגדולות בארץ בתקופת שלטון המנדט, כחברת החשמל וחברת האשלג. היה יועץ משפטי לחיים ארלוזורוב ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. שלום הורוביץ פעל כראש המשרד עד שפרש מעבודתו המקצועית בשנת 1941 בהגיעו לגיל שישים. המשרד ממשיך להתקיים והוא נמנה עם משרדי עורכי הדין המובילים במדינת ישראל ומעסיק כ-160 עורכי דין, חלקם בעלי רישיונות לעריכת דין גם בחו"ל.
בשנת 1931 בנה הורוביץ את ביתו המפואר ברחוב אחד העם 20 בשכונת טלביה בירושלים. את הבית תכנן האדריכל זולטן שמשון הרמט. שלום הורוביץ, שהיה רווק, התגורר בבית בגפו, אלא שהבית היה פתוח לאנשי תרבות, לקונצרטים קאמריים, להרצאות ולאירועי תרבות שונים. ירושלים של אותן שנים הייתה קוסמופוליטית באופיה ובביתו נשמעו הרבה שפות, ששיקפו את המגוון המיוחד של העיר. הבית הפך לבית ועד של הקהילה התרבותית של ירושלים.
שלום הורוביץ הלך לעולמו בשנת 1956 והובא למנוחות בבית העלמין בסנהדריה.
פעילותו הציבורית
שלום הורביץ היה פעיל בחיים הציבוריים בארץ ישראל. הוא היה חבר בוועדה שניהלה בשנת 1929 בשם ההנהלה הציונית, את המשא ומתן עם שלטונות המנדט. באותה שנה היה אחד מעורכי הדין שהופיעו מטעם היישוב העברי בפני ועדת שו שחקרה את מאורעות תרפ"ט. היה פעיל בענייני האוניברסיטה העברית בירושלים, חבר בהנהלתה, בחבר הנאמנים ובוועד הפועל שלה. הורוביץ היה אחד מנאמני מכון זיו ברחובות (שלימים הפך למכון ויצמן למדע). כמו כן היה יושב ראש ועד הנאמנים של מכון הנרייטה סאלד למען עליית הנוער וחבר מועצת הדסה.
פעילותו התרבותית
שלום הורוביץ היה יושב ראש של החברה הירושלמית למוזיקה, גוף אשר בראשית שנות השלושים קיים קונצרטים בעיר. בשנת 1936 פעל הורוביץ, יחד עם הבריגדיר פרדריק קיש וברוניסלב הוברמן, להקמת התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית, לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית, והיה היושב ראש בפועל של הקרן למען התזמורת. הוא היה אספן של תמונות אמנות שקישטו את ביתו בירושלים, אותו העניק שנים אחדות לפני מותו לקרן היסוד על מנת שישמש כאתר לאירועים ציבוריים.
הדיוויזיה ה-85 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-85 (בגרמנית: 85. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 בפברואר 1944, והועמדה תחת פיקוד קורט קיל. הדיוויזיה הוצבה בחוף תעלת למאנש כחלק מהארמייה ה-15, ולחמה במהלך המערכה בנורמנדי ובמהלך מבצע מרקט גארדן, שם הושמדה הדיוויזיה. הדיוויזיה הוקמה מחדש באזור הריין התחתון, ולחמה בקרבות בגרמניה, ובתחילת מרץ 1945 הושמדה שוב בלחימה בהרי אייפל. ב-29 במרץ 1945 הוקמה הדיוויזיה מחדש, על בסיס יחידות הדרכה בדבריץ, וב-8 באפריל 1945 שונה שמה לדיוויזיית פוטסדאם.
Microsoft Store
Microsoft Store (בתרגום חופשי: חנות מיקרוסופט; לשעבר: Windows Store) היא יישום של מיקרוסופט המשמש בתור חנות יישומים. השימוש בה החל ב-Windows Server 2012, ו-Windows 8. חנות זו היא המערכת הראשית להפצת יישומי פלטפורמת חלונות כלליים. ביישום קיימים גם יישומים חינמיים, וגם כאלו הניתנים לרכישה, אשר מחירם נע בין 0.99$ ל-$999.99. לראשונה הופיע היישום לקבלת משוב מהציבור ב-29 בפברואר 2012, ובהמשך בשנת 2015 שולבו היישומים Windows Phone Store, Xbox Video, ו-Xbox Music, ביישום עצמו.
כמו פלטפורמות אחרות כגון Mac App Store ו-Google Play, היישומים שבחנות עוברים בדיקות תאימות ותוכן. מיקרוסופט מקבלת 30% מסך כל ההכנסות ממכירות דרך החנות. על פי מיקרוסופט נכון ל-28 בספטמבר 2015 היו בחנות למעלה מ-669,000 יישומים זמינים להורדה, אשר כללו יישומים התואמים ל-Windows NT, ו-Windows Phone, ויישומים כלליים. הקטגוריות בעלות מספר היישומים הגדול ביותר הן: משחקים, בידור, ספרות, והשכלה. רוב מפתחי היישומים הם בעלים ליישום אחד בלבד. היישומים החינמיים הפופולריים ביותר הם אייטיונס, נטפליקס, וואטסאפ, אייקלאוד, אינסטגרם, הולו ופינטרסט.
מחנה שטח
מחנה שטח (באנגלית: Camping Out) הוא סרט קצר אמריקאי בשחור-לבן משנת 1934 בכיכובם של הדמויות מיקי מאוס, מיני מאוס, הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה, שבעודם נהנים במחנה, נדרשים להילחם בלהקת יתושים טורדניים. זהו הסרט ה-64 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשני באותה השנה.
עלילה
מיקי, מיני, הוראס וקלרבל יושבים מסביב למחנה שלהם כאשר מגיע יתוש ומקלקל להם את הכיף. לאחר שהוראס הכה את היתוש הטורדני, האחרון הולך ובוכה לאביו שמזמן את כל הלהקה. מיני מבחינה ביתושים הזועמים ומהר החבורה מתארגנת לקראתם תוך שהם מבצרים עצמם עם הציוד שלהם ומתחמשים בשלל כלים. הוראס מתיז קצת מולסה על קבוצת יתושים ומוכיח את זה כיעיל, עד שהיתושים נדבקים עליו בחזרה. לאחר שירו על עדר היתושים כל מיני מאכלים כגון אפונה ותירס ועדיין הם לא מפסיקים לתקוף, החבורה נסוגה לאוהל, שם הם עדיין נעקצים אבל יכולים להילחם קצת בחזרה, בסופו של דבר הם לוכדים את כל היתושים בתוך תחתוני נשים ושולחים אותם לדרכם.
הפצה
הסרט נודע גם בשם "צרות במחנה" (Camping Troubles) בתקופה הראשונה להפצתו מחוץ לגבולות ארצות הברית.
הסרט הוקרן במקור בשחור-לבן, אך בשנות האלפיים, פורסמה גרסה צבעונית של הסרט.
יובל נאמן
יובל נאמן (14 במאי 1925 – 26 באפריל 2006) היה מדען ופוליטיקאי ישראלי, מגדולי הפיזיקאים בישראל, חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שימש כממלא מקום ראש אמ"ן בצה"ל לזמן קצר; ממייסדי החוג לפיזיקה והפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, פרופסור מן המניין ונשיא האוניברסיטה, חתן פרס רוטשילד, פרס ישראל ופרס א.מ.ת.; ממייסדי מפלגת התחיה וראשיה, חבר הכנסת מטעמה ושר המדע, האנרגיה והתשתיות.
תקופת נעוריו
יובל נאמן נולד בשנת 1925 בתל אביב כבנם הבכור של צפורה בת אברהם בן-יעקב וגדליה נאמן (נֶיימן). סבו, אבא נאמן (במקור נֶיְמָן, יליד ליטא), היה ממייסדי תל אביב. עד גיל תשע התגורר עם הוריו בפורט סעיד במצרים. לאחר שובו למד בגימנסיה הרצליה, ובגיל 15 סיים בהצטיינות חסרת תקדים את התיכון. בגיל 16 החל בלימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, וסיים אותם בהצטיינות יתרה.
שירותו הצבאי
כבר בגיל 15 התגייס נאמן לשורות ארגון "ההגנה". הוא הכשיר לוחמות בבית אורן, בהן גם את חנה סנש. לאחר תום לימודיו בטכניון נתבקש לעבוד כמהנדס בתע"ש אך העדיף להיות לוחם ויצא לקורס קצינים של ההגנה. תחילה שימש כמפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה בחי"ש של תל אביב. במלחמת העצמאות שירת כסגן מפקד גדוד 51 בחטיבת גבעתי וכקצין המבצעים של החטיבה לקראת מבצע יואב. אחר כך, מונה לסגן מפקד החטיבה, ובשנת 1950 הועבר למטכ"ל להיות ראש ענף מבצעים תחת פיקודו של יצחק רבין, שהיה ראש מחלקת המבצעים וידידו הטוב. נאמן זוהה כאיש מפ"ם, ואף על פי כן, קודם לתפקיד ראש מחלקת התכנון במטכ"ל בדרגת אלוף-משנה, אחרי שרכש השכלה צבאית בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז בשנת 1951.
ב-1967, ערב מלחמת ששת הימים, הופקד על טיפול בעניינים מדיניים. במלחמת יום הכיפורים שימש כעוזר שר הביטחון, והופקד על הקשר החשאי עם האמריקנים. בנוסף, עסק בבדיקת מחדלי המודיעין במלחמה. בשנות השבעים שימש כיועץ לשמעון פרס במשרד הביטחון ושאיפותיו, בהן שיגור לוויין ישראלי, הכעיסו את יצחק רבין ויצרו קרע ביניהם.
פעילותו המדעית
במהלך שנות החמישים המאוחרות, התפנה נאמן למחקר מדעי, והשלים את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת לונדון תוך שנה, בהנחיית עבדוס סלאם, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1979.
הישגו המדעי הגדול של נאמן הוא בזיהוי עקרונות סימטריה בסיסיים העומדים ביסוד עולם החלקיקים האלמנטריים. הוא הראה שניתן להסביר את קיומם ותכונותיהם של החלקיקים התת-אטומיים בעזרת מודל המבוסס על חבורת הסימטריה. בפרט, הוא הראה איך הפרוטון והנייטרון הם חלק משמינייה של באריונים שמהווה הצגה של חבורה זו. נאמן הגיע לגילויים אלה במקביל למארי גל-מאן, אשר כינה את החלקיקים העומדים בבסיס המודל בשם קווארקים.
גילוי חלקיק \,\Omega^- (אומגה מינוס) במעבדה הלאומית ברוקהייבן ב-1964, שקיומו ותכונותיו נחזו על ידי המודל של גל-מאן ושל נאמן אישש את המודל ופרסם את מציעיו. גל-מאן ונאמן פרסמו את הספר "The Eightfold Way", שכלל את מאמריהם בתחום זה. מספר שנים אחר כך הוענק לגל-מאן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1969, ללא יובל נאמן וג'ורג' צוויג שתרם אף הוא לתורה המתגבשת. נאמן ראה בעובדה שלא זכה בפרס על אף שעבודתם נעשתה במקביל ובאופן בלתי תלוי החמצה, והדבר הסב לו תסכול שליווה אותו עוד שנים רבות לאחר מכן. הוא אמר על כך:
לקראת סוף 1962, עם הקמת המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב הועמד נאמן בראשה. בשנת 1963 מונה לפרופסור חבר ביוני 1964 נבחר לסגן רקטור האוניברסיטה. בשנת 1965 מונה גם לסגן נשיא האוניברסיטה, ולאחר חצי שנה העביר את תפקיד סגן הרקטור לפרופ' יהושע יורטנר. בעקבות סכסוך בין נשיא האוניברסיטה לרקטור, התפטר נאמן מתפקידו כסגן נשיא בתחילת 1966, בנימוק שהוא מעדיף להשקיע את זמנו בעבודה מדעית ולא בעבודה ארגונית חסרת תכלית.
בשנים 1971–1975 כיהן כנשיא האוניברסיטה. הוא היה בין יוזמי פתיחת הפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב (1971) ונחשב למתווה דרכה בראשית קיומה. בשנת 1969 קיבל נאמן את פרס ישראל למדעים מדויקים (לימים החזיר אותו במחאה על הענקת הפרס לאמיל חביבי), ב-1972 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 2003 קיבל את פרס א.מ.ת. למדעים מדויקים.
בראשית שנות ה-70 נחלץ למאבק למען המדענים היהודים בברית המועצות. כפיזיקאי בעל שם בינלאומי וכנשיא אוניברסיטת תל אביב הצעירה, הצליח לגייס למטרה זו רבים מעמיתיו המדענים בעולם. ב-1971 הוקם, בראשותו, ועד המדענים שליד המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות. עמדתם הנחרצת של חשובי המדענים בארצות הברית, פרי מאמציהם של נאמן ועמיתיו, היוותה גורם לחץ חשוב על השלטונות הסובייטיים, ובנוסף לרגשות הציבור היהודי באמריקה - הייתה לה תרומה משמעותית להעלאת הנושא היהודי בשיחות הדו-צדדיות עם הסובייטים שבעקבותיהן התאפשרה העלייה מברית המועצות בשנות ה-70. נאמן היה מעורב אישית בקליטה של כל אחד מהמדענים הבולטים שהצליחו לצאת מברית המועצות לאחר שנות סירוב רבות. גם הקמת המרכז לקליטה במדע, הגוף הממשלתי לקליטת המדענים העולים שהוקם ב-1973, היה פרי יוזמתם של נאמן ועמיתיו. גם כשנכנס לחיים הפוליטיים המשיך נאמן לפעול לקליטת המדענים העולים וכשר המדע קידם בממשלה את התוכניות לקליטתם.
הוא הקדיש מזמנו גם לפופולריזציה של המדע, במתן הרצאות לנוער, בכתיבת ספרי מדע פופולרי, ובהרצאות בסדרת "אוניברסיטה משודרת" של "גלי צה"ל".
בשנת 1977 שימש כיושב ראש ועדת ההיגוי שהמליצה על פרויקט תעלת הימים, לייצור תעלה שתחבר בין הים התיכון לים המלח בעלות של כ-1.5 מיליארד דולר. בשנת 1984 הופסק הפרויקט משיקולים כלכליים, וחוסר היתכנות הנדסית. הוא תלה את חוסר היכולת המדינית להוציא לפועל את הפרויקט, בכך שהפוליטיקאים נעדרי חזון, ושהם עושים פרויקטים קצרי טווח, שבהם יוכלו במהרה לקצור פירות.
נאמן והגרעין הישראלי
כבר ב-1952 היה נאמן חבר בוועדה לאנרגיה אטומית. ב-1961, אחרי השלמת הדוקטורט, נעשה נאמן מנהל מדעי בכור בנחל שורק. באותה תקופה עמד שמעון פרס בראש הצוות שהוביל את הקמת הקריה למחקר גרעיני בדימונה ונאמן, שעבד תחתיו, לא היה ביחסים טובים עמו ופרש לבסוף. היה לו תפקיד בהסוואת הפעילות הגרעינית של ישראל מפני ארצות הברית. פרס טען שהמדענים היו ספקנים ממנו, אולם נראה שנאמן היה בין אלו שתמכו מלכתחילה בהקמת הכור. לאחר מכן שימש נאמן כיושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית. ב-1981 דחף לצאת למבצע נגד הכור הגרעיני בעיראק.
דמותו עוררה סקרנות ותשומת לב, והכינוי שהדביק לו אורי אבנרי, דוקטור סטריינג'לב, פגע בו מאוד. בניגוד לאחרים, שונים ממנו בהשקפותיהם, שלל מכל וכל נאמן את האפשרות כי נשק גרעיני יכול לשמש בסיס לתפישת ביטחון הגנתית. את האפשרות להשתמש בהרתעה גרעינית גלויה שלל בטענה של "חוסר אחריות מוחלט".
פעילותו הפוליטית
מיד לאחר מלחמת ששת הימים פרסם נאמן מאמר שבו קרא לשמירה על השטחים שנכבשו במלחמה והחלפתו של שר החוץ אבא אבן והצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה.
ב-1979 הקים עם גאולה כהן את תנועת "התחיה" ונבחר לעמוד בראשה. בדעותיו תמך במה שכינה "אקטיביזם ציוני" ודגל בחזון של ארץ ישראל השלמה. נאמן התנגד בנחרצות להסכמי קמפ דייוויד ולפינוי ימית. פעילותו בתנועת התחיה עוררה הרמת גבה מצד אלו שהיו מודעים להשקפותיו האתאיסטיות שעמדו בסתירה חדה לעמדות הימין הדתי מסוגו של גוש אמונים שעימו שיתף פעולה. על כך סיפר:
דעותיו נגד החזרת סיני לא השתנו לאורך כל ימי חייו ובריאיון לידיעות אחרונות ב-2005, כשנה לפני מותו, הסביר.
בבחירות לכנסת העשירית (1981) נבחר לכנסת מטעם "התחייה", ובין השנים 1982–1984 היה שר המדע, במקביל המשיך בפעילותו האקדמית בקתדרה ע"ש וולפסון לפיזיקה עיונית ובמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1983–1988 שימש יושב ראש ועדת השרים להתיישבות. במאי 1984 עורר סערה לאחר שהביע תמיכה בפיגוע ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים שביצעה המחתרת היהודית.
בין פעולותיו כשר המדע הייתה יוזמתו להקמת סוכנות החלל הישראלית. הוא כיהן כיושב ראש הסוכנות שנים רבות אחר כך.
בריאיון עיתונאי על הרגשתו לעזוב את הפוליטיקה על משרותיה ומנעמיה השיב יובל נאמן ברוח קוסמוסופית:.
בין השנים 1998–2002 כיהן כנשיא לשכת המהנדסים בישראל.
במאי 2005 קיימה ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת ישיבה מיוחדת לציון יום הולדתו ה-80 של פרופ' נאמן.
מותו והנצחתו
נאמן לקה ב-23 באפריל 2006 בשבץ מוחי, נפטר ב-26 באפריל, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. הוא הותיר רעיה (דבורה לבית רובינשטיין), בן, בת, אחות (רות בן-ישראל, כלת פרס ישראל למשפט) וארבע נכדות.
בעלה של דודתו מצד אביו, דינה, הוא יזהר הררי, שאף הוא כיהן כחבר הכנסת (הכנסות ה-1 עד ה-7, תחילה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית) ובן דודו, בנו של יזהר, הוא חיים הררי, פיזיקאי בעל שם בעצמו, ונשיא מכון ויצמן למדע לשעבר.
על שמו של נאמן קרויים רחובות בתל אביב, רחובות וקריית ארבע, וסדנת תל אביב למדע, טכנולוגיה וביטחון באוניברסיטת תל אביב.
שנה טובה (שיר)
שָׁנָה טוֹבָה (ידוע גם במילותיו הראשונות: שָׁנָה הָלְכָה, שָׁנָה בָּאָה) הוא שיר ילדים עברי לראש השנה מאת המשורר הישראלי לוין קיפניס, שהלחין נחום נרדי. זהו אחד השירים המרכזיים של החג.
את השיר חיבר קיפניס בשנת 1925 או 1926, והוא נדפס לראשונה בשנת 1928 בספרו "חגינו", שעוטר בציוריו של זאב רבן ויצא לאור בניו יורק. בראשית שנת 1939 פרסם קיפניס נוסח חדש לשיר – שהולחן אז על ידי נחום נרדי – וזהו הנוסח המוכר והמושר מאז. בריאיון לבתיה באיאר וציפי פליישר בשנת 1963 סיפר נרדי שהלחין את השיר ביום אחד.
בשנת 1953 נכלל השיר בספר שיריו של קיפניס "מַחֲרֹזֶת: זמירות ומשחקים לילדים".
השיר כולל שרשרת ברכות לשנה טובה, הנמסרות לפי הסדר: לאבא, לאמא ולדמויות הירואיות מהיישוב הציוני: לשומר, לנוטר , ולעמֵל. השיר מסיים גם בברכה:.
בשנת 1960 פורסם נוסח שלישי לשיר בשירון "שירי סוכות", ובו נוסף בית ובו ברכות לטייס ולמלח.
הפזמון החוזר בשיר הוא המילים המברכות:
לשיר לחנים נוספים על הלחן המוכר של נרדי. למשל, בספר שירי המשורר לוין קיפניס "מחרזת: זמירות ומשחקים לילדים" משנת 1953 (בהוצאת טברסקי ובליווי ציורים מאת נחום גוטמן), בפרק הפותח "ראש השנה", מופיע השיר בשלושה לחנים שונים; לחניהם של נחום נרדי, יצחק אדל וניסן כהן מלמד. גרסה נוספת לשיר קיימת בדמות לחנו של המוזיקאי מרדכי אולרי-נוז'יק בחיבורו "חמישים שירים מובחרים: לילדים ולנוער".
איום הלבנדר
איום הלוונדר (באנגלית: Lavender Menace) הייתה קבוצה בלתי פורמלית של פמיניסטיות רדיקליות לסביות, שנוצרה במחאה נגד ההדרה של לסביות וסוגיות לסביות מהתנועה הפמיניסטית בקונגרס השני לאיחוד נשים בניו יורק ב-1 במאי 1970. חברות הקבוצה היו נשים שהיו חברות בארגון הנשים הלאומי (NOW) מצד אחד, ובחזית לשחרור להט"ב (GLF) מצד שני, ורצו לשמר את האינטרסים של שתי הזהויות האקטיביסטיות. עם חברות הקבוצה נמנו קרלה ג'יי, מרתה שלי, ריטה מיי בראון, לואיס הארט, ברברה לאב, אלן שומסקי, ומיקלה גריפו.
רקע
הביטוי "איום הלוונדר" מקורו באמירה משנת 1969 של בטי פרידן, יושבת הראש של NOW, בה תיארה את הסכנה שקיימת בעיניה בהיקשרות התנועה הפמיניסטית שבהתהוות עם לסביות. פרידן ומספר פמיניסטיות סטרייטיות אחרות דאגו שמא קשר כזה יקשה עליהן להשיג שינוי פוליטי משמעותי, ושמא הוא יגרור תפישות סטראוטיפיות שפמיניסטיות הן כולן לסביות "גבריות" ו"שונאות גברים", מה שבתורו יספק תירוץ קל לבטל את התנועה כולה. תחת מנהיגותה, NOW ניסו לייצר הפרדה מוחלטת בינן לבין מטרות לסביות – כולל השמטת הסניף הניו יורקי של בנותיה של ביליטיס (DOB) מרשימת נותני החסות של הקונגרס הראשון לאיחוד נשים בנובמבר 1969. הערותיה של פרידן וההחלטה למחוק את DOB מהפרסומים הובילו לכך שריטה מיי בראון, לסבית פמיניסטית שהייתה פעילה ב-NOW, התפטרה בכעס מתפקידה כרכזת בארגון בפברואר 1970.
ב-15 במרץ 1970, הפמיניסטית הרדיקלית הסטרייטית סוזן בראונמילר ציטטה את הערותיה של פרידן במאמר בניו יורק טיימס, וביטלה את דאגותיה לגבי "איום הלוונדר" ואמרה שמקסימום יש "הרינג לוונדר" (מתייחס למטבע לשון למצג שווא, או משהו שמסיט מהעיקר), ושאין שום סכנה מיידית. מאוחר יותר, בראונמילר אמרה שהיא התכוונה להרחיק את עצמה מהלסבופוביה של פרידן במה שכתבה, אך היו לסביות (בעיקר מיקלה גריפו) שראו במה שכתבה עלבון עצום ללסביות מכך שהתייחסה אליהן בביטול.
קבוצת הלסביות הפמיניסטיות אז לקחו את המונח שהיה אמור לתארן באופן שלילי, ועשו לו ריקליימינג (מהלך פוליטי דרכו קבוצה לוקחת מילה שנועדה לבזות ומאמצת אותה ממקום של העצמה, כדוגמת המילה "קוויר"), ובכך הפכו אותו לחלק מהייצוג העצמי - החיובי - שלהן, במקום להיכנע לדימוי השלילי.
הקונגרס השני לאיחוד נשים
ריטה מיי בראון הציעה לקבוצת העלאת-התודעה שלה של לסביות פמיניסטיות רדיקליות פמיניסטיות לארגן פעולה בתגובה להערותיה של בראונמילר, והעלאה לבמה הציבורית של דבריה של פרידן. הקבוצה החליטה לפעול במסגרת הקונגרס השני לאיחוד נשים בניו יורק ב-1 במאי 1970, לאחר שווידאו שאין בתכניה של הכנס אף לסביר או נושא הקשור ללסביות. הן תכננו פעולת "זאפ" - סוג של מחאה שאימצו פעילים להט"בים בשנות ה-70, במסגרתה נערכת פעולה רעשנית שמטרתה לגרום לדמות ציבורית מבוכה או הפרעה במרחב - למושב הפתיחה של הקונגרס. בזאפ היה מתוכנן להשתמש בהומור בלתי-אלים כדי להתעמת ולהעלות את המודעות של לסביות ולגבי סוגיות לסביות כחלק בלתי נפרד מהתנועה הפמיניסטית. הן הכינו מניפסט בעל עשרה סעיפים, שכותרתו "The Woman-Identified Woman", בו טענו שדווקא נשים לסביות מייצגות את משמעות הליבה של פמיניזם, כמי שכופרות בציפיות חברתיות פטריארכליות על ידי אהבת נשים. הן הכינו חולצות סגולות עם הכיתוב "איום הלוונדר". אחת המארגנות, קרלה ג'יי, תיארה את מה שקרה בזאפ:
לאחר הפעולה הראשונה, ה"לוונדריות" חילקו את העלונים שהדפיסו במכונת שכפול, ועלו על הבמה, שם הסבירו כמה הן כועסות על הדרתן של לסביות מהכנס. מספר חברות הוועד המתכנן ניסו לקחת בחזרה את הבמה, ולהחזיר את התוכנית המקורית, אבל ויתרו מול הנחישות של הלוונדריות, שנתמכו על ידי הקהל באמצעות מחיאות כפיים וקריאות בוז לסירוגין. הקבוצה והקהל אז, באופן ספונטני, הפכו את האירוע לסוג של "מיקרופון פתוח", בו חברות "איום הלוונדר" וכן חברות קהל ניגשו ודיברו על לסביות בתנועה הפמיניסטית, ומספר ממשתתפות הזאפ הוזמנו לערוך סדנאות ביום המחרת על זכויות לסביות והומופוביה. לאחר מכן, נשים לסביות וסטרייטיות מהקונגרס השתתפו יחד באירוע ריקודים לנשים בלבד, פעולה שהייתה משמשת תכופות להתארגנות פוליטית וחברתית על ידי החזית לשחרור להט"ב.
השפעות
הזאפ של "איום הלוונדר" ופרסום המניפסט "The Woman-Identified Woman", היוו נקודת מפנה בתנועת הגל השני של הפמיניזם, והיו לאירוע המכונן של הפמיניזם הלסבי. לאחר פעולת הזאפ, רבות מהמארגנות המשיכו להיפגש, והחליטו להקים ארגון להמשיך דרכו את האקטיביזם שלהן, לו קראו "Radicalesbians" (לסביותרדיקליות). בכנס הארצי הבא של NOW, בספטמבר 1971, הנציגות אימצו החלטה להכיר בלסביות וזכויות לסבית כנושאים לגיטימיים של הפמיניזם".
ב-1999, סוזן בראונמילר תיארה את ההשפעה של המקרה בכך ש"לסביות כבר לא היו מוכנות לשתוק בתנועת הנשים". קרלה ג'יי תיארה את השתלשלות העניינים בספר זכרונותיה בתור "האירוע החשוב ביותר שאורגן על ידי לסביות שרצו שהתנועה לשחרור נשים תכיר בנוכחותנו ובצרכינו", ואמרה שזה "שינה לחלוטין את היחס של לסביות לפמיניזם למשך שנים". היא כתבה, "הרגשנו שהזאפ היה הפעולה הראשונה מיני רבות שיבואו, וששחרור לסבי הוא לפתע באופן בלתי ניתן לבלימה, בעלייה".
דישון עלוותי
דישון עלוותי הוא טכניקה להזנת צמחים על ידי דישון נוזלי באופן ישיר על עלוות הצמח, בניגוד להוספת דשן מסורתית שמתבצעת בהגמעה (השקיה). הצמחים מסוגלים לקלוט אלמנטים חיוניים דרך העלים.
הקליטה מתבצעת דרך פיוניות העלים וגם באמצעות האפידרמיס.
שינוע האלמנטים בדישון עלוותי יהיה מהיר יותר כאשר הוא נעשה דרך הפיוניות, אך כלל הספיגה יכולה להיות טובה במידה זהה כאשר נעשית דרך האפידרמיס.
בנוסף, הצמחים מסוגלים לקלוט אלמנטים דרך הגבעול.
מקורות דישון עלוותי ממקורות ימיים
דרך נפוצה לביצוע דישון עלוותי היא באמצעות תערובות שעשויות מצמחי ים בעיקר אצת ים צפוני (אסקופילום נודוסום) אשר מכילה רבים מיסודות הקורט. ככל שיותר מאלמנטים אלו נזקקים, כך קשה יותר לאזן את נוכחותם באדמה. אצת ים צפוני מכילה גם הורמונים צמחיים שנחשבים מועילים להתפתחות חלקי הצמח השונים - העלים, הפרחים והפירות. השימוש בתמציות אצות נפוץ בקרב מגדלי גידולים אורגניים המעדיפים להימנע משימוש בהורמונים סינתטיים.
יעילות
H.B Tkey היה ראש המחלקה לחקלאות באוניברסיטת מישיגן בשנות החמישים.
בעבודתו עם S.H Wittwer הם הוכיחו את יעילותו של הדישון העלוותי.
באמצעות יישום של זרחן ואשלגן רדיואקטיביים לעלוות הצמחים ושימוש במונה גייגר לאיבחון הקליטה, השינוע והשימוש של הצמחים בדשן.
שינוע הדשן בצמח נעשה בקצב של כ־30 ס"מ לשעה לכל חלקי הצמח.
מיצוי מעלי הצמחים יכול להיבחן באמצעות רפרקטומטר: אם לאחר הדישון העלוותי כמות האור המוחזר עולה באופן משמעותי, הדבר מעיד כי חלק מן החומרים המזינים נספגו.
ריסוס מועשר יכול לעזור לחומרים המזינים להיצמד לעלים ולייעל את החדירה.
יישום
דישון עלוותי נעשה לרוב בשעות הערב, זאת מכוון שחום גורם לפיוניות של זני צמחים מסוימים להיסגר, דבר המפחית את הספיגה ויעילות הדישון.
יחסי הממלכה המאוחדת–עומאן
היסטוריה
טיב היחסים בין שתי המדינות בא לידי ביטוי באמצעות הקשרים הצבאיים. בחודשים ספטמבר ואוקטובר 2001 פתחו עומאן והממלכה המאוחדת בתרגיל צבאי משותף. המבצע היה הפריסה הגדולה ביותר של הצבא הבריטי מאז מלחמת סיני. באפריל 2010 הצהירה ממשלת עומאן כי מעוניינת לקנות מטוס יורופייטר טייפון מממשלת בריטניה. חברת BAE סיסטמס ועומאן חתמו בשלהי 2012 על הסכם בשווי של 2.5 מיליארד לירות שטרלינג עבור משלוח של 12 מטוסי יורופייטר טייפון יחד עם 8 מטוסי אימון הוק. עומאן היא המדינה היחידה אשר רכשה את טנק צ'אלנג'ר 2, הטנק העיקרי של צבא בריטניה.
בנובמבר 2010 הגיעה לעומאן המלכה אליזבת השנייה כדי להשתתף בחגיגות היום הלאומי של עומאן. זהו הביקור השני שלה בעומאן (הביקור הראשון שלה היה בשנת 1979).
ויליאם פייטון
ויליאם אליוט פייטון (7 במאי 1866 באימפריה הבריטית - 14 בנובמבר 1931 בלונדון, האימפריה הבריטית) היה גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על הארמייה החמישית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סמל הפלמ"ח
סמל הפלמ"ח הוא סמלו הרשמי של ארגון הפלמ"ח. הסמל, אשר עוצב בבסיסו על ידי אריה אלחנני ולאחר מכן עובד לצורתו הסופית על ידי אנשי הפלמ"ח יצחק מאיר והצייר נפתלי בזם, הורכב משיבולים מוזהבים וחרב כסופה, המסמלים את המלאכה ואת ההגנה. הסמל נחשף לראשונה ביולי 1945, בכינוס השני של הפלמ"ח.
ויליאם פייטון
תחילת דרכו
פייטון נולד ב-7 במאי 1866, כבנו השלישי של קולונל ג'ון פייטון, מפקד רגימנט הדרגונים ה-7 של המשמר (בין 1871-1876). הוא התחנך בברייטון קולג', והתגייס לצבא בריטניה בשנת 1885. פייטון נכשל בבחינות למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, והוצב כטירון ברגימנט שעליו פיקד אביו בעבר. ב-18 ביוני 1887 הועלה לדרגת לוטננט שני, ובשנת 1890 קודם לדרגת לוטננט. בשנת 1892 מונה לשליש ברגימנט, ובשנת 1896 הועבר לרגימנט ההוסרים ה-15 והועלה לדרגת קפטן. הוא הועבר לשרת בחיל המצב במצרים, ולחם בקרבות נגד מקומיים בסודאן. על אומץ לבו במהלך הקרבות, הוא אוזכר בשדרים הרשמיים של הצבא (Mentioned in dispatches), ועוטר באות השירות המצוין ובמסדר המג'ידיה דרגה רביעית.
סמל הפלמ"ח
היסטוריה
בל"ג בעומר תש"א (15 במאי 1941) החליט המטה הארצי של 'ההגנה' על הקמת הפלמ"ח, ראשי תיבות של "פלוגות מחץ". לאחר הכינוס הראשון של הפלמ"ח, נדרש היה לעצב סמל ודגל לארגון. חברי הארגון פרסמו מספר הצעות. בניהן פטיש וחרב, חרב ומסביבה נחש מתפתל, ברק, חבצלת, ומגן דוד שבמרכזו מתנוסס הכיתוב "פלמ"ח".
ויליאם פייטון
תחילת דרכו
בין 1899–1900, הוא שרת בדרום אפריקה, ולחם במלחמת הבורים. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, אוזכר שוב בשדרים, וקיבל את מדליית דרום אפריקה של המלכה. עם זאת, הוא נפצע קשה ונאלץ לשוב לבריטניה. הוא החלים בדצמבר 1901, ועבר למלא בצבא תפקידי ניהול ומטה. משנת 1903 עד 1907, פיקד על רגימנט ההוסרים ה-15. בשנת 1905 הועלה לדרגת קולונל לשם כבוד. בשנת 1907 הועבר להודו ומונה שם לראש אגף האפסנאות של מטה חיל המצב. מ-1908 עד 1912 פיקד על בריגדת פרשים הודית, ולפיכך הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר. ייצג את הצבא הבריטי (Delhi Herald Extraordinary) בדורבר דלהי בשנת 1911, אשר נערך על מנת לציין את הכתרת ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ורעייתו המלכה מרי, כקיסר וקיסרית הודו.
סמל הפלמ"ח
היסטוריה
הסמל שנבחר נחשף לראשונה ב־20 ביולי 1945, בכינוס השני של הפלמ"ח, כפי שתואר בספר הפלמ"ח:. טקס חשיפת הדגל והסמל מתואר ביתר פירוט בידי יגאל אלון ב ספרו "מגמות ומעש". במסדר הנעילה של הכנס בהשתתפות אלפי אנשים, ובנוכחות אישי ציבור רבים, מסר ישראל גלילי, ממלא מקום הרמ"א, את הדגל ליצחק שדה, מפקד הפלמ"ח: "במרכז הדגל רקום סמל הפלמ"ח, שהובא לראשונה בפני החטיבה והציבור כולו - שתי שבלי זהב משולבות חרב מכסיפה".
ויליאם פייטון
תחילת דרכו
הוא קיבל דרגת מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי, ומיולי 1912 היה מזכירו של המפקד הראשי בהודו.
סמל הפלמ"ח
היסטוריה
הסמל מבטא את אופיו של הפלמ"ח, המשלב בין היעוד הצבאי ליעוד ההתיישבותי. החרב, הלקוחה מסמל מפקדי המחלקות ב"הגנה", ושלובו שיבולים במקום עלי זית, כסמל העבודה העברית. מעצבו היה האדריכל אריה אלחנני, אשר עיצב גם את סמל ההגנה וסמל צה"ל. מיכל גולן, בתו של אלחנני, טוענת שאביה הגה את רעיון העיצוב. אחרים מייחסים זאת לחברת הפלמ"ח שושנה ספקטור.
בשנות המנדט הבריטי הסמל היה חשאי. עם זאת, במלחמת העצמאות, עוד לפני הכרזת העצמאות, הוא פורסם בפומבי והופיע במרכז סמלי שלוש חטיבות הפלמ"ח: חטיבת יפתח, חטיבת הראל וחטיבת הנגב, וכן בסמל הפלי"ם שם נוסף עוגן לחרב. זכאי אות מלחמת הקוממיות נהגו לענוד את סמל הפלמ"ח על אותותיהם, עד אשר בוטל רשמית.
ויליאם פייטון
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר לבריטניה ומונה לראש המטה של הדיוויזיה הרכובה ה-1. עוד באותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל, וב-31 באוגוסט מונה למפקד הדיוויזיה הרכובה ה-2. הוא פיקד על הדיוויזיה שלו במהלך מערכת גליפולי, שבה ספגה אבדות כבדות. הוא פיקד על הדיוויזיה עד 21 באוגוסט 1915, וסייע בפינוי הכוחות מגליפולי. בשנת 1916 קיבל פיקוד על חיל הספר המערבי במצרים, ולקח חלק מרכזי בדיכוי מרד הסנוסים. פייטון כבש חזרה מידי הסנוסים את סידי בארני וסאלום, ובריגדה שהייתה חלק מהכוח שלו, חילצה ב-14 במרץ 1916 את ניצולי האנייה "היברניה" (TSS Hibernia) מהשבי הסנוסי. על כך, קיבל תודה אישית מהאדמירליות.
אחריתו
לאחר המלחה הוחזר פייטון להודו, ומונה למושל הצבאי של פרובינציית המחוזות המאוחדים. בי 1920 ל-1922 פיקד על הדיוויזיה ההודית ה-3. בשנת 1921 מונה ללוטננט גנרל בפועל. מ-1922 עד 1926 היה המזכיר הצבאי של הכוחות המזוינים הבריטיים, ובין ומ-1926 עד 1930 היה מפקד הפיקוד הסקוטי. בשנת 1927 הועלה לדרגת גנרל, ופרש מהצבא בשנת 1930. הוא נפטר בפתאומיות בלונדון ב-14 בנובמבר 1931. הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון.
טלסקופ החלל קורוט
טלסקופ החלל קורוט (באנגלית: COROT, convection rotation and planetary transits) הוא טלסקופ חלל של סוכנות החלל האירופאית (CNES), המצויד במכשירים חזקים שיאפשרו לו למדוד במדויק את בהירותם של כוכבים, ולאתר גלים אקוסטים החוצים את פני השטח שלהם. כמו כן יסיע הטלסקופ באיתור כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש.
מבנה
הלוויין באורך ארבעה מטרים, משקל של 630 ק"ג וקוטר ממוצע של שני מטרים. הדיוק של הצבעה הוא 0.5 מערך פולסים של שניית מעלה (arcsec) עם קיבולת הטלמטריה של 1.5 ג'יגה-ביט ליום. שלוש מערכות פועלות על הלוויין:
מסלולו הקוטבי של הלוויין מאפשר לצפות 150 יום בטווח הארוך, ובין 20 ל-30 יום בטווח הקצר, שניהם לכיוון המרכז בהתאמה למרכז שביל החלב, מה שהופך את שני התמרונים ההיפוכים הנחוצים לשנה.
מטרות
המטרה המקורית הייתה התבוננות בכוכבים משתנים אך עם גילוי האקסופלאנט (Exoplanet) הראשון בתחילת שנות ה-90, החיפוש אחר Exoplanets נכלל בתוכנית המחקר והתברר כחשוב מאוד. כבר בשם המשימה CoRoT מוזכרות שתי משימות המחקר Convection, Rotation ו-Transit Planites. הלוויין שוגר בהצלחה ב-27 בדצמבר 2006 מבייקונור, התצפיות החלו בפברואר 2007 והתוצאות הראשונות בנוגע למעברים פלנטריים חוץ רחמיים. בהתאמת סקירה של משימת CoRoT זמן החיים נקבע לשלוש שנים של תצפיות ולאחרונה אושרה הארכה לשלוש שנים נוספות.
משימות
שתי המשימות של המשימה היו לחפש אחר כוכבי לכת מחוץ לתחום היבשתי, ולביצוע אסטרוזיסולוגיה על ידי מדידת תנודות דומות לשמש בכוכבים.
גילויים מדעיים
במהלך שש השנים הראשונות של המשימה, קורוט זיהה כ-150 כוכבים בהירים בתוך שדה Seismo ויותר מ-150,000 כוכבים חלשים בשדה Exo. בנוסף, הוא גילה כוכב לכת סלעי.
מלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב
מלחמת האזרחים הראשונה בחוף השנהב החלה ב-19 בספטמבר 2002, והסתיימה רשמית ב-4 במרץ 2007. המלחמה התנהלה בין תומכי ממשל לורן גבאגבו לבין המורדים בממשל, בראשות אלאסן ואטארה. הגורם העיקרי למלחמה היה מתח בסוגיות אזרחות וזכויות לקבוצות שהיגרו לחוף השנהב. במלחמה נהרגו כ-1,800 אזרחים, חיילים ואנשי כוחות בינלאומיים. במהלך המלחמה המדינה הייתה מפוצלת- צפון המדינה היה בשליטת תומכי הממשל והדרום הוחזק על ידי המורדים. מספר הסכמים בהובלת צרפת והאו"ם כשלו עד שנמצאה הנוסחה להשכנת שלום בין הצדדים. הפסקת האש לא הקנתה יציבות למדינה; הבחירות נדחו שש פעמים וב-2011 פרצה מלחמת האזרחים השנייה.
דמוגרפיה בחוף השנהב
חוף השנהב היא מדינה מגוונת מבחינה דתית ואתנית. בדרום המדינה יש רוב נוצרי, עם מעמד כלכלי משופר יחסית לצפון, בו חיים מוסלמים בעוני יחסי. כמו כן, במדינה קיימות כ-60 קבוצות אתניות, שניתן לסווגן ללקבוצות הבאות: בני האקאן (Akan), קרו (Krou), גור (Gur) ובני המנדה (Mande) בצפון ובדרום. סוגיה דמוגרפית נוספת היא אוכלוסיית המהגרים הגדולה, בעיקר מהמדינות העניות מצפון לחוף השנהב, כבורקינה פאסו, החולקים תרבות משותפת עם תושבי צפון חוף השנהב.
רקע פוליטי
ה-PDCI (המפלגה הדמוקרטית בחוף השנהב; Parti Démocratique de la Côte d'Ivoire) בהנהגת פליקס הופואה-בואני (Félix Houphouët-Boigny) הייתה המפלגה השלטת מאז קבלת העצמאות מצרפת ב-1960 ועד מותו של הופואה-בואני בשנת 1993, כמעט ללא תחרות. הופואה-בואני היה דיקטטור נאור שפיתח את חוף השנהב תוך פתיחת המדינה להשקעות זרות וביסוס יחסים טובים עם צרפת. בתקופת שלטונו לא הייתה שקיפות שלטונית או ממשלה דמוקרטית, ודרכו הפוליטית הייתה לצרף אליו קבוצות מפתח בין המיעוטים. אחד הצעדים שנקט היה הענקת אזרחות למהגרים מבורקינה פאסו שהתיישבו בחוף השנהב.
ברוב שנות שלטונו, הופואה-בואני לא נתקל ביריב פוליטי משמעותי שהיווה איום משמעותי עליו. מקרה בולט אירע בבחירות ב-1990. ה-PDCI גברו על מפלגת האופוזיציה FPI (החזית האיווארית הפופולרית; Front Populaire Ivoirien) ועל רקע טענות לשחיתות וזיוף תוצאות הבחירות, מנהיג ה-FPI, לורן גבאגבו (Laurent Gbagbo) הושלך לכלא.
הופואה-בואני היה בעל הכהונה הארוכה ביותר של מנהיג באפריקה. מאחר שהמערכת השלטונית סבבה סביב דמותו הכריזמתית ופועלו, מטבע הדברים, עם פטירתו ב-1993, חוף השנהב נאלצה להתמודד מול שאלות שלטוניות, כמעבר לדמוקרטיה וקיום בחירות פתוחות ותחרותיות.
לאחר מותו של הופואה-בואני, הנרי קונאן בדייה (Henri Konan Bédié) כיהן כנשיא. בתקופה זו גברו חילוקי הדעות הן מול ה-FPI מהאופוזיציה והן בתוך ה-PDCI. פלג מה-PDCI נטש את המפלגה והקים את ה-RDR (המפלגה הרפובליקנית; Rassemblement Des Républicains) ואלאסן ואטארה (Alassane Ouattara) נציג הצפון המוסלמי, היה המועמד לנשיאות מטעם מפלגה זו. צעדים שנקט בדייה לקראת הבחירות ב-1995 קוממו קבוצות אתניות במדינה וגרמו ל-FPI ו-RDR להחרים את הבחירות. אחד הצעדים האלו היה הנחלת המונח 'אייבוריות'.
אייבוריות
בדייה טבע את המושג אייבוריות (Ivority), כדי לציין את הזהות התרבותית בחוף השנהב. מושג זה ונגזרותיו היו מזרעי מלחמת האזרחים. מושג זה מבטא את ההבדל בין התושבים הילידים של חוף השנהב לבין אלו שהיגרו למדינה. מושג זה שימש קסנופובים, לאומנים ואת התקשורת לייצוג אוכלוסיית המהגרים ובידולם מהתושבים הילידיים.
מעבר למשמעות הפוליטית, המושג הדיר תושבים אלו מבעלות על אדמות מסוימות, משרות במגזר הציבורי ומחיי התרבות.
מתחים
המתחים הובילו לאלימות כלפי הזרים האפריקאים במדינה. ב-1995 בני בורקינה פאסו נהרגו במטעים במסגרת מהומות אתניות. האפליה כלפי בני בורקינה פאסו בחוף השנהב גרמה למדינות השכנות, ובורקינה פאסו בפרט, לחשוש מהגירת פליטים מאסיבית.
בנוסף, שפל כלכלי שנבע מהתדרדרות היחסים בין מדינות העולם השלישי והמדינות המפותחות החמיר את תנאי המחיה, גרם לעליית אחוזי האבטלה והחריף את המתחים התרבותיים והפוליטיים.
פרוץ המלחמה ומשא ומתן
מלחמת האזרחים החלה ב-19 בספטמבר 2002, לאחר המשבר הפוליטי בין ה-FPI וה-RDR אודות סוגיית זכויות האזרחות וההתעקשות של גבאגבו על המנדט שלו לנשיאות. קבוצת מורדים החלה בהפיכה בשעות הלילה. קבוצת המורדים MPCI (תנועת הפטריוטים של חוף השנהב; Patriotic Movement of Côte d'Ivoire) תקפו את העיר אביג'אן וערים נוספות בצפון.
בלילה הראשון להפיכה, הנשיא לשעבר שלא פינה את כסאו בבחירות 2000, רוברט גואי (Robert Guéï) נהרג. הדעות חלוקות בעניין מותו: הממשלה טוענת כי הוא נהרג בעת הובלת המהפכה. מצד שני, הדעה הרווחת הייתה כי הוא נהרג בביתו וגופתו הועברה לאחר מכן לרחוב ושם צולמה.
אלאסן ואטארה (Alassane Ouattara), מנהיג מפלגת ה-RDR, תפס מחסה בשגרירות גרמניה בזמן שביתו הוצת בידי תומכי המשטר. המורדים התמקמו בצפון המדינה לאחר נסיגתם מאביג'אן, בעוד הממשלה התמקמה בדרום. טבח התבצע בשני המחנות הגאוגרפיים – תומכי-גבאגבו טבחו באנשי צפון שהתגוררו בדרום ומורדים בצפון טבחו בדרומיים שהתגוררו בערים בצפון.
ב-17 באוקטובר 2002 נחתם הסכם הפסקת-אש שנראה כי יחזיק מים בין המורדים והנשיא גבאגבו. בזמן שהמורדים עמדו על משמרם בבואקה (Bouake), תומכי המשטר התחזקו באביג'אן. כ-3,000 צעירים תומכי משטר צעדו בקריאה לצבא לפעול בהתקפיות.
לקראת סוף 2002, קבוצות מורדים חדשות התאחדו ל-FN (הכוחות החדשים של חוף השנהב; Forces Nouvelles de Côte d'Ivoire) אשר גם הם הצהירו על כוונתם להפיל את גבאגבו. הקבוצות השתלטו על הערים מאן (Man) ודאנאנה (Danané) הממוקמות במערב המדינה. הסכמי הפסקת האש בהובלת צרפת כמעט ונפסקו ב-6 בינואר בעקבות תקיפת בסיס צרפתי ופציעתם של תשעה חיילים בידי שתי קבוצות מורדים ליד העיר דואקואה (Duékoué).
נקודה חשובה לציון היא הסכסוך שפרץ במערב הרחוק בין היקובה (Yacouba), תומכי הגנרל גואי, לבין הגוארס (Guérés) והגירוש של מוסלמים ממלינקה (Malinké) ואנשי בורקינה-פאסו (בוריקנים; Burkinabés) מהמערב. על פי נתוני האו"ם, יותר ממיליון אנשים פוזרו בחוף השנהב בעקבות מלחמת האזרחים.
כוחות בינלאומיים
מאמצי התיווך הבינלאומיים בחוף השנהב התחלקו בין מדינות הקהילה הכלכלית של מערב אפריקה (ECOWAS; Economic Community of West African States), האומות המאוחדות, האיחוד האפריקאי (AU), וצרפת. בשלב הראשון ובמהלך הניסיון לקיים שיחות בין הצדדים, הקהילה הבינלאומית הקפיצה במהירות כוחות שמירת שלום לחוף השנהב.
ב-27 בפברואר 2004 האו"ם הקים את ה-UNOCI (כוח משימה של האו"ם בחוף השנהב; (United Nations Operation in Côte d'Ivoire). יחידה זו פעלה מטעם האו"ם במדינה ותפקידה היה לסייע ביישום הסכם השלום שנחתם בין הצדדים היריבים ב-2003. משימת ה-UNOCI הייתה ליצור ולשמר "אזור ביטחון" לאורך מרכז המדינה שהפריד בין הכוחות היריבים. חוף השנהב חולקה באופן גס לצפון, שנשלט על ידי המורדים, ולדרום שבו פעלה הממשלה הרשמית של המדינה. כוחות האו"ם חוו קשיים בשמירת השלום ב"אזור הביטחון", בעיקר במערב המדינה. זאת כתוצאה מהתלקחויות אתניות, כמו גם הסכסוך שהלך והתמשך בין הממשלה למורדים.
בקרבת אזור הביטחון היה שילוב של קבוצות אתניות, בעיקר הדיאולה (Dioula) שרובם מוסלמים שנטו להתנדנד בין נאמנות לממשלה לבין נאמנות למורדים. הקונפליקט בין האינטרסים יצר מקרים של הפרת זכויות אדם בין קבוצות, שהיו מבוססים על הברית הפוליטית הטיפוסית לכל קבוצה אתנית.
הסכם קלבר (Kleber)
בין ה-15 ל-26 בינואר 2003, הכוחות הנצים נפגשו בצרפת בניסיון לנהל משא ומתן לשלום. הצדדים חתמו על הסכם פשרה ב-26 בינואר. הנשיא גבאגבו שמר על כוחו, ויריביו הוזמנו לממשלת פיוס וקיבלו את תיקי הביטחון והפנים. חיילים של ה-ECOWAS ו-4000 חיילים צרפתיים מוקמו בין שני הצדדים, ויצרו אזור ביטחון. ההסכם נגע בסיבות לסכסוך אך הנוסחה שלו הייתה רעועה מהיסוד. החלק האינטגרלי בהסכם התמקד בחלוקה של הכוח במקום בסוגיה המרכזית שבגינה פרץ הסכסוך – סוגיית האזרחות. ההסכם התמקד ביצירת והגדרת ממשלת פיוס לאומית המורכבת מנציגים החתומים על ההסכם וקונצנזוס על ראש הממשלה. התפקיד האקטיבי של ממשלת הפיוס היה לבנות מחדש את כוחות הביטחון ולארגן בחירות לגיטימיות. בנוסף, הממשלה הופקדה לעסוק באזרחות, זכות הצבעה, חלוקת אדמה, מדיה, זכויות אדם, רפורמות כלכליות ופירוק מנשק. ההסכם קרא להפסקת אש והחזרת הסמכות למדינה. ההסכם נגע באזרחות במובן האדמיניסטרטיבי, וראה את היכולת לשנות זאת באמצעות שינוי חוקים; הכישלון היה בכך שהוא לא התמקד בהבניה החברתית שנטועה באזרחות, באייבוריות (Ivority) ולספק פתרון פוליטי לסוגיה.
ברמה האזרחית, מתחים בין הקבוצות האתניות גברו על רקע סוגיות בעלות על אדמה ואזרחות. שני מוקדי החיכוך המרכזיים היו הגבול עם ליבריה במערב והגבול החדש בין צפון לדרום חוף השנהב. הגבול בין הצפון לדרום היה בפיקוח צרפת, אך לא בשליטה בפועל של אף אחד מהצדדים. הן המורדים והן הממשלה גייסו שכירי חרב מליבריה ומסיירה לאון היישר ממלחמות האזרחים שלהם להילחם בקבוצה השנייה. כפרים ועיירות רבות נשדדו באופן שיטתי.
ב-4 בפברואר 2003, התקיימו מספר הפגנות אנטי-צרפתיות בעיר אביג'אן שהביעו תמיכה בנשיא גבאגבו.
ב-25 במרץ, אורגנה צעדת שלום במחאה על הפרת הסכם השלום שנחתם בצרפת. ההפגנות נאסרו בצו בית משפט שיצא ב-18 במרץ, והצעדה דוכאה על ידי הכוחות החמושים. 37 נהרגו לפי הממשלה, ובין 300 ל-500 לפי הנרי קונאן בדייה, הנשיא לשעבר. דו"ח של האו"ם בנוגע ל-3 במאי מצביע על לפחות 120 הרוגים, ומעורבות ברורה של פקידים ממשלתיים. דיכוי זה גרם לפרישת מספר מפלגות מהממשלה.
ב-4 במרץ, ה-PDCI השעה את השתתפותו בממשלה, עקב מחלוקת עם ה-FPI, מפלגתו של הנשיא גבאגבו, על מועמדויות לתפקידים במנהל הציבורי ובחברות ממשלתיות. ממשלת הפיוס הלאומית שהורכבה בתחילה מ-44 חברים, עמדה על 15 חברים אחרי פיטוריהם של שלושה שרים, ביניהם גיום סורו (Guillaume Soro), ממנהיגי המורדים, ב-6 במאי.
ב-2004 עלו מספר אתגרים להסכם השלום. התפרצויות אלימות וקיפאון פוליטי באביב ובקיץ הובילו לשיחות באקרה בירת גאנה. ב-30 ביולי 2004 נחתם הסכם אקרה השלישי, והוא אישר מחדש את מטרות הסכם השלום המקורי עם דד-ליינים וקריטריונים ספציפיים להתקדמות. לרוע המזל, הדד-ליינים האלו – סוף ספטמבר לרפורמה בחקיקה ו-15 באוקטובר לפירוק המורדים מנשקם – לא הוסכמו על ידי הצדדים.
סכסוך צרפת-חוף השנהב
בעקבות כל זאת, הצרפתים היו בסיטואציה מאוד לא נוחה עבורם. שני הצדדים האשימו את צרפת בתמיכה בצד השני: תומכי הממשל בשל ההגנה על המורדים ואי עמידה בהסכמי ההגנה שנחתמו עם חוף השנהב, והמורדים כיוון שהצרפתים מנעו את כיבוש אביג'אן.
המורדים לא הביעו אמון בגבאגבו ולא הסכימו להתפרק מנשקם. מצד שני, גם ה-YP של גבאגבו שהסתובבו ברחבי אביג'אן עם כלי נשק ומכוניות גנובות, לא הסכימו להתפרק מנשקם. לבסוף, הבחירות מהסכם מרקוסיס נדחו ותחת נסיבות אלה האו"ם החליט ב-14 באוקטובר 2005 למנות את גבאגבו לנשיא לשנה נוספת בה תוקם קואליציה ויתוכננו בחירות מחודשות.
2005-2007 – לקראת סיום המלחמה
באפריל 2005 התקיימה בפרטוריה שבדרום אפריקה פגישת פיוס בין מנהיגי שני הצדדים, בחסות נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי. הפגישה הביאה לחתימת הסכם פרטוריה, בו הוסכם על הפסקת אש בין הצדדים, תחילת שיחות פיוס וסיום הלחימה בכל שטחי חוף השנהב. ההסכם נכנס לתוקף בחודש אפריל, אז החלו הכוחות להסיג את כוחותיהם מחזית הלחימה.
הסכם פרטוריה זכה לגיבוי מלא של האיחוד האפריקאי, והתמקד בעיקר בנושאי צבא ובחירות, שני הנושאים שנראו דחופים ביותר לדחיפה לפיוס במדינה. בין סעיפי ההסכם גם החלטה על פירוז מנשק של המיליציות החמושות.
בסוף אוקטובר 2005 תוכננו להתקיים בחירות לנשיאות בחוף השנהב, כחלק מהליך הפיוס עליו הוסכם בשיחות בדרום אפריקה. אולם, מזכ"ל האו"ם קופי אנאן הכריז בספטמבר כי אין סיכוי לקיים את הבחירות במועדן עקב המשך המצב הרגיש במדינה. הסכם פרטוריה דעך בעוד בשטח האלימות נמשכה. פירוק המיליציות מנשק התעכב מספר פעמים, לא הושגה הסכמה על מועד הבחירות והממשלה לא הצליחה לתפקד. בתגובה, האיחוד האפריקאי דרש להשאיר את הנשיא המכהן גבאגבו 12 חודשים בתפקידו מעבר לתקופה המוגדרת בחוק. ב-11 באוקטובר 2005 הגישו מפלגות האופוזיציה בחוף השנהב פנייה למועצת הביטחון של האו"ם בבקשה לדחות את בקשת האיחוד האפריקאי, שקיבל את בקשתם והחליט שלא לאשר לגבאגבו להמשיך בתפקידו.
נבחרת הכדורגל הלאומית של חוף השנהב העפילה לטורניר המונדיאל של 2006 שהתקיים בגרמניה, ועובדה זו תרמה במידה מסוימת לכינון הפסקת אש במדינה, גם אם זמנית. הפסקת אש זו שכנעה את הנשיא גבאגבו לנצל את הזמן ולקיים שיחות שלום עם המורדים. המתיחות בין הצדדים פחתה באופן כללי, ובו בזמן הבחירות נדחו שוב, הפעם לאוקטובר 2007.
הסכם שלום חדש נחתם בין הצדדים ב-4 במרץ 2007. ההסכם נחתם בוואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו. הסכם זה, בשונה מיתר ההסכמים שנחתמו באותה התקופה, נוסח והובל לאורך כל הדרך על ידי הצדדים בעצמם, ללא התערבות בינלאומית. מיד עם חתימת ההסכם ביקש הנשיא גבאגבו באופן אישי בינואר 2007 להתחיל שיחות ישירות ובלתי מתווכות בין הממשלה הרשמית של חוף השנהב לבין כוחות המורדים. במסגרת ההסכם הוחלט כי גיום סורו, מפקד כוחות המורדים, ימונה לראש הממשלה. סורו נכנס לתפקיד בתחילת אפריל 2007. ההסכם הגדיר באופן ברור את חלוקת הכוחות בין ראש הממשלה החדש סורו, לבין הנשיא גבאגבו. במקביל, אזור החיץ שהפריד בין הצדדים החל להתפורר, ונשיא חוף השנהב גבאגבו הכריז כי המלחמה הסתיימה.
במאי 2007 החל תהליך של פירוז מנשק של שני הצדדים, כהמשך להסכמות שהושגו בהסכם ואגאדוגו. תהליך פירוק המיליציות מנשקן התקיים בטקסיות רבה. לדוגמה, ב-19 במאי התקיים טקס בעיר גיגלו (Guiglo) בנוכחות הנשיא גבאגבו, בו ויתרו כוחות ההתנגדות על מעל 1,000 כלי נשק. דוגמה נוספת היא ביקורו של גבאגבו בצפון בנובמבר 2007, לראשונה מאז פרוץ המלחמה ב-30 ביולי 2007. הביקור נערך במסגרת שיחות הפיוס וכלל טקס חגיגי שכלל שריפת כלי נשק, כסמל לקץ הסכסוך. גבאגבו נשא דברים בטקס, והכריז כי המלחמה תמה ויש להחזיר את המדינה למסלול, בין היתר באמצעות הליכה לבחירות שמתוכננות להתקיים ב-2008.
תהליך פירוז הנשק של הצדדים נמשך באופן רשמי בדצמבר 2007, וארך כשלושה חודשים. התהליך כלל כמובן את שני הצדדים הלוחמים – הן הכוחות הפרו-ממשלתיים והן כוחות המורדים. מנהיגי הצדדים הציגו את הצעד כשלב משמעותי בדרך לפיוס ואיחוד.
הצדדים המשיכו בשיחות ומשא ומתן על מועד הבחירות, ובנובמבר 2007 הוחלט כי הן יתקיימו עד חודש יוני בשנת 2008.
כוחות שמירת השלום של האו"ם
כאמור, בפברואר 2004 הוקמה יחידת ה-UNOCI. בפברואר 2006, בעקבות החלטת מזכ"ל האו"ם דאז קופי אנאן, מועצת הביטחון של האו"ם החליטה לתגבר את היחידה ב-800 חיילים נוספים שהובאו במיוחד מכוח המשימה של האו"ם בליבריה. בנובמבר 2006 הכוח הכיל כ-8,000 חיילים מ-41 מדינות.
בסוף יולי 2008, לקראת פקיעת תוקף המנדט של ה-UNOCI בחוף השנהב, מועצת הביטחון של האו"ם החליטה פה אחד להרחיב את המנדט עד סוף ינואר 2009, כך שהכוחות יוכלו לתמוך בארגון תהליך הבחירות שתוכנן במדינה.
בחירות 2010
הבחירות נדחו שוב ושוב עד שנקבעו לבסוף ל-31 באוקטובר 2010. בסיבוב השני של הבחירות שהתקיים ב-28 בנובמבר טענו ואטארה וגבאגבו לניצחון וכל אחד מהם הושבע בנפרד כנשיא. אנשיו של גבאגבו טענו לאי סדרים באזורי הבחירה בצפון, שתמכו בוואטארה, והנשיא סירב לפנות את כיסאו על אף הלחץ הבינלאומי, שכלל את האו"ם, ה-ECOWAS, האיחוד האירופי וארצות הברית.
בין השאר, מהשלכות פוליטיות אלו, פרצה מלחמת האזרחים השנייה בחוף השנהב.
מיכאל נתנזון
מיכאל (מישל) נתנזון (באנגלית: Matvey Natanzon; 5 ביולי 1968 – 14 בפברואר 2020) היה שחקן שש בש מקצועי, שנודע בכינויו "פלאפל".
ביוגרפיה
נתנזון נולד ברוסיה הסובייטית. בשנת 1972 נפרדה אמו, לריסה, מבעלה ועלתה עמו לישראל. הם התגוררו באזור. בשנת 1979, כשהיה בגיל 10, נישאה אמו למדען ישראלי שהתגורר בארצות הברית והם עברו לבאפלו, שם למד שחמט. בשנת 1991 סיים תואר בחשבונאות באוניברסיטת באפלו ולאחר מכן הפסיד את חסכונותיו בהימורי ספורט. בשנת 1994 הגיע למנהטן. בתחילה היה חסר בית, ובמשך 6 חודשים לן בפארק כיכר וושינגטון בגריניץ' וילג' והתיידד עם המהמרים המקומיים, מהם למד לשחק פוקר ושש בש. בתקופה זו נהג לאכול פלאפל ברוב ארוחותיו, וכך זכה לכינוי "פלאפל". בסוף שנות ה-90 הפך לשחקן שש בש מקצועי.
בשנת 2005 השתתף נתנזון בנבחרת ישראל עם גדי כרמלי, איתן אברהם ואלי שווידלר בטורניר שש-בש בינלאומי. הנבחרת זכתה באליפות העולם.
נתנזון זכה פעמים רבות בתחרויות שש בש בינלאומיות, ובשנת 2007 דורג כשחקן השש בש הטוב בעולם, בדירוג של ועדת מומחים. ראש הוועדה קבע:. בשנת 2011 דורג בשנית במקום הראשון בדירוג.
לנפילם
לנפילם (ברוסית: Ленфильм) הוא שמם של אולפני קולנוע רוסיים הממוקמים בסנקט פטרבורג ונחשבים בין אולפני הקולנוע הוותיקים ברוסיה. האולפנים הוקמו במרץ 1914 מתוך המחלקה לקולנוע צבאי של ועדת סְקוֹבֶּלֵב, גוף חברתי שמטרתו הייתה לסייע לשיקום הפצועים של מלחמת יפן-רוסיה.