cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבא ובת
עלילה
בהמשך, הסרט עוקב אחר הבת שעוברת רכובה על אופניה, במשך כל תקופות חייה, באזור בו אביה עזב אותה, ומסתכלת אל קו האופק בו אביה נעלם. הסרט עוקב אחר התבגרותה של הבת (מילדה קטנה לנערה, לעלמה, לאישה נשואה צעירה, לאישה בגיל העמידה ולקשישה) באמצעות חילופי העונות. עם הזמן, יבשו המים במקווה ובמקומם צמחו עשבים. כשהבת קשישה, היא מחליטה לרדת אל גדות המקווה, ומתחילה ללכת לכיוון בו אביה שט בסירה. לפתע היא מבחינה בסירתו של אביה, נטושה וקבורה חלקית באדמה. היא מחליטה להיכנס אל הסירה ולשכב בתוכה (ככל הנראה כדי להירדם או למות בה). לפתע היא מתעוררת, נעמדת על רגליה ומתחילה לרוץ. במהלך ריצתה, היא הופכת מקשישה לאישה צעירה ומאישה צעירה לעלמה. כשהיא מפסיקה לרוץ ונעמדת במקום, אביה נגלה לפניה. היא ניגשת אליו והם מתחבקים ארוכות.
פרסים
הסרט זכה ב-20 פרסים בפסטיבלים שונים ברחבי העולם, לרבות פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2011 ובפרס באפט"א לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2001.
ריק קפלן
ריק קפלן היה מנכ"ל יבמ ישראל, הסניף הישראלי של חברת IBM בשנים 2012–2017.
ביוגרפיה
למד הנדסת מכונות באוניברסיטת בראון. בתחילת שנות ה-80 הגיע כמתנדב לקיבוץ נווה אור, ושהה בו שלוש שנים. בקיבוץ הכיר את אשתו. לקח קורסים במשפטים באוניברסיטת תל אביב, ואת לימודי המשפטים סיים באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק. היה שותף במשרד עורכי דין בצפון מדינת ניו יורק, ולאחר שנים אחדות של עבודה במשפטים עבר בשנת 1989 לחברת IBM, כעורך דין בחטיבת התמיכה במחשבי מיינפריים. שימש בתפקידי ייעוץ משפטי בחטיבות התפעול והתמיכה בסטארט-אפים ועסקי ה-OEM של החברה. בספטמבר 1993 מונה ליועץ לאגף השיווק של החברה. ב-1995 מונה ליועץ לאזור אמריקה, וב-1999 מונה ליועץ המשפטי של חטיבת המחשוב האישי. בשנת 2000 מונה לסגן נשיא ויועץ משפטי של חטיבת השירותים העולמית (IGS) של החברה. במסגרת זו עבד בקשר הדוק עם ג'יני רומטי, אז מנהלת המכירות הגלובלית של IBM, ולימים מנכ"ל החברה, והוביל את הפעילות העולמית בנושאי נוהגים עסקיים, רגולציה ואתיקה מקצועית.
באפריל 2012 מונה למנכ"ל יבמ ישראל, במקומו של מאיר ניסנסון, שמונה ליו"ר יבמ ישראל. על מעברו לישראל אמר: "יש לי קשר חזק עם החברה בכל העולם והמטרה שלי, בתור מנכ"ל יבמ ישראל, היא להביא את היכולת של יבמ לשוק פה ובמקביל להציג ולהוציא את היכולת של יבמ ישראל לשוק הבינלאומי". ב-1 בפברואר 2017 החליף דניאל מלכה את קפלן בתפקיד המנכ"ל. קפלן מונה להוביל את הפיתוח העסקי הגלובלי ביחידה לפתרונות חדשניים למגזר הפיננסי.
מרי בלייר
מרי בלייר (אנגלית: Mary Blair; ) הייתה אמנית אמריקנית, המוכרת ביותר בזכות עבודתה עבור חברת וולט דיסני. בלייר יצרה עיצובים יוצאי דופן עבור הסרטים עליסה בארץ הפלאות, פיטר פן, שירת הדרום וסינדרלה. סגנונה מבוטא גם בדמויות שעוצבו לאטרקציות דיסני זה עולם קטן, אל ריו דל טיימפו, ופסיפס ענק באתר הנופש העכשווי של דיסני.
כמה מהספרים שאיירה בשנות החמישים, כדוגמת "אני יכול לעוף" של רות קראוס, מודפסים עד היום. כמו כן זכתה בתואר "אגדות דיסני", אחת הנשים הראשונות שכובדו בתואר זה, וכן לדודל לכבוד יום הולדתה המאה.
אז'דה פקאן
איישה אז'דה פקאן (בטורקית: Ayşe Ajda Pekkan; נולדה ב-12 בפברואר 1946 באיסטנבול, טורקיה) היא זמרת פופ ושחקנית טורקית. לאחר קריירה שסבבה סביב חמישה עשורים עד עתה, אז'דה הוציאה למעלה מ-20 אלבומים ויחד עם סזן אקסו, היא נחשבת לאמנית המוזיקלית הטורקיה המסחרית ביותר עם מכירות של למעלה מ-30 מיליון עותקים ברחבי העולם. היא מכונה "הסופרסטאר" של מוזיקת הפופ הטורקית. על אף שהתפרסמה בעיקר בזכות המוזיקה, אז'דה התחילה את הקריירה שלה כשחקנית כשהופיעה בכמעט 50 סרטים. במשך קריירת הסולו שלה, אז'דה הקליטה שירים ב-9 שפות. חוץ מטורקית, היא דוברת אנגלית וצרפתית באופן שוטף, ובנוסף יכולה לתקשר גם באזרית ובאיטלקית.
מרי בלייר
ראשית חייה
מארי בראון רובינסון נולדה במקאליסטר, אוקלהומה, עברה לטקסס ולבסוף, בגיל 7, לקליפורניה. לאחר שסיימה את אוניברסיטת סן חוזה, זכתה למלגה מ-Chouinard Art Institute. ב-1934 נישאה לאמן לי אברט בלייר, אחיו של האנימטור פרסטון בלייר.
אז'דה פקאן
ביוגרפיה
אז'דה נולדה לרדבאן פקאן, קצין בחיל הים הטורקי ולנבין דוברוצ'ה, עקרת בית. היא בילתה את ילדותה בנפת קוג'לי.
בעזרת אחותה, סמיראמיס, אז'דה החלה להופיע במועדון האיסטנבולי הפופולרי "Çatı" ("הגג") ב-1962. באותה שנה היא גם זכתה בתחרות לגרסאות כיסוי והחלה בקריירה מקצועית. בין 1963 ל-1967, היא הופיעה ב-47 סרטי קולנוע לצד שחקנים מפורסמים, בעיקר בתפקידי שירה. השיר אותו ביצעה לראשונה, "Her Yerde Kar Var" ("שלג בכל מקום") היה גרסת הכיסוי לשירו של הזמר הצרפתי אדאמו "Tombe la Neige" ("השלג יורד"), והדבר הוביל אותה להצלחה רבה ב-1965. בשנת 1968 היא הוציאה את השיר - "İki Yabancı" ("שני זרים"), שהפך לרב-מכר. ההצלחה הגואה של אז'דה הביאה למצב שבו היא הוזמנה לעשרות פסטיבליים בינלאומיים, כולל פסטיבל אפולוניה המפורסם באתונה בשנים 1968 ו-1969 ופסטיבל הים התיכון בברצלונה בשנת 1969.
מרי בלייר
קריירה
בלייר נפטרה מדימום תוך-גולגולתי ב-26 ביולי 1978.
אז'דה פקאן
ביוגרפיה
שיריה של אז'דה הצליחו עד כדי כך שבשנת 1976 היא הופיעה יחד עם אנריקו מסיאס בהופעה משותפת בפריז. כשהיא מודעת לכינוייה, אז'דה הוציאה את אלבומה הראשון, "Süperstar" ("סופרסטאר") בספטמבר 1977. באותה השנה, היא השתתפה בפסטיבל המוזיקה של ימאהה שבטוקיו וזכתה להצלחה רבה. כמו כן היא הוציאה אלבומים בגרמנית ובצרפתית בשנות ה-70 המוקדמות. בנקודה הזאת, היא הוציאה את אלבומה השני - "Süperstar II" ("סופרסטאר 2") ב-1979.
מרי בלייר
מורשת
הגם שהאמנות אותה יצרה באופן עצמאי אינה מוכרת במיוחד, סגנונה הייחודי עודו מהווה השראה לאנימטורים ומעצבים גרפים. ב-21 באוקטובר 2011, ביום הולדתה ה-100, גוגל יצרה דודל לכבודה. הדודל הציג דיוקן בלייר כפי שהייתה מאיירת את עצמה, כשמאחוריה צורות ותבניות פשוטות האופייניות לסגנונה.
פרסים
בלייר זכתה בשנת 1991 בתואר "אגדות דיסני", וב-1996 בפרס וינזור מקיי.
אז'דה פקאן
ביוגרפיה
באפריל 1980 ייצגה פקאן את מדינתה באירוויזיון עם השיר "Pet'r Oil" ("נפט") בהאג, הולנד. לאחר מכן החליטה לקחת הפסקה קצרה ועברה להתגורר בארצות הברית. לאחר ששבה לטורקיה, הקליטה שני אלבומים שכשלו: "Sen Mutlu Ol" ("היה שמח") ו-"Sevdim Seni" ("אהבתי אותך"). אז'דה הבינה שמוטב שתחזור לסגנונה המקורי וכך היה, וב-1983 שבה הצלחתה. באותה שנה היא הוציאה את האלבום "Süperstar III" ("סופרסטאר 3") ובשנת 1987 את האלבום "Süperstar IV" ("סופרסטאר 4"). "סופרסטאר 3" הוכתר כהצלחה כבירה; במקריות, זהו אלבומה היחיד שאינו ניתן להשגה. "סופרסטאר 4" הצליח קצת פחות מקודמו. כשלוש שנים לפני כן, נישאה אז'דה לאיש העסקים מהמט אלי בארס, אך נישואיהם תמו בשנת 1990 לכשהתגרשו.
בסוף שנת 1989, אז'דה החלה לעבוד על אלבום עם מוזיקאים טורקים מפורסמים שכלל את פואט גונר (משלישיית MFÖ המפורסמת), שהרזאט ומטין אוזולקו. האלבום שענה לשם "Ajda 1990" ("אז'דה 1990") סימן פריצת דרך חדשה בשביל אז'דה, כשמכר מעל למיליון עותקים. יחד עם ההצלחה שהחלה לגאות, אז'דה כבר הייתה מוכנה לאלבום נוסף.
ב-1991 היא הוציאה אלבום נוסף, Seni Seçtim ("בחרתי בך"), שנחל הצלחה גדולה אף יותר מקודמו. להיטים כמו Sevgide Seni Seçtim ("בחרתי אותך באהבה"), "Eline Gözüne Dizine Dursun" ("התבייש לך") ו-"Vazgeçme ("אל תוותר") כולם צעדו במקום הראשון במצעדים הטורקיים.
כעבור שנתיים, הקליטה פקאן את אלבומה "Ajda 1993" ("אז'דה 1993") בשווייץ, טורקיה וארצות הברית. לאלבום הזה היא ציוותה לעצמה את הפזמונאי הטורקי המפורסם, אטילה שרפטו, שכתב לסלין דיון את השיר איתו זכתה באירוויזיון 1988. להיטי האלבום היו "Sarıl Bana ("חבק אותי"), "Oyalama Beni ("אל תכבוש אותי"), "Eyvah (אבוי!) ו-"Ağlama Anne ("אל תבכי, אמא").
לאחר עשרות אלבומים מצליחים, בספטמבר 1998 יצא אלבום מיטב הלהיטים של אז'דה פקאן. בשנת 2000 היא הוציאה אלבום נוסף שענה לשם "Diva" ("דיווה") שמכר מעל לשני מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 2002 היא החלה לצלם סרט בשם Şöhret Sandalı ("סירת התהילה"), אך הוא יצא רק בשנת 2006 עקב בעיות כלכליות.
בקיץ 2003, הוציאה אז'דה את הסינגל "Sen İste" ("פשוט תרצה"), שנכתב על ידי שהרזאט. שלוש שנים אחר כך, היא הוציאה את האלבום "Cool Kadin" ("בחורה מגניבה"). האלבום הזה הפיק את להיט הדאנס "Vitarin" ושיר דיסקו העונה לשם "Amazon" ("אמזונה"). במשך חצי השנה הראשונה, 800,000 עותקים של הסינגל "Cool Kadin" נמכרו רק בטורקיה עצמה.
בקיץ 2007 היא פרצה שוב לסיבוב הופעות שענה לשם "Ajda goes Disco", כשהיא מבצעת את שיריה בעיבודי דיסקו יחד עם התקליטנים המפורסמים ביותר בטורקיה. לאחר מכן, היא החלה לעבוד במהירות על אלבום חדש, אותו הקליטה בטורקיה. האלבום, שנשא את השם "Aynen Öyle" (בדיוק כך) יצא בטורקיה, גרמניה ובארצות הברית ביולי 2008. על-מנת לקדם אותו, אז'דה יצאה לעוד סיבוב הופעות בטורקיה.
נפת מרנאולי
נפת מרנאולי (בגאורגית: მარნეულის მუნიციპალიტეტი; מילולית: מַרנֶאוּליס מוניציפליטי) היא נפה במחוז כארתלי תחתית שבגאורגיה. היא גובלת ממערב בנפת בולניסי מצפון-מערב בנפת תתרי צקארו. מצפונה וממזרחה היא גובלת בנפת גרדבני ומדרום ודרום-מזרח באזרבייג'ן. מעל -83% מתושבי הנפה הם אזרים, 8% גאורגים ו-8% ארמנים.
עד שנת 1917 נכללה בפלך טביליסי (בורצ'לו). בשנים 1917-1930, נכלל באזור טביליסי ומשנת 1930 נפה נפרדת.
בנפה זו זורמים הנהרות: הקורה, חרמי, דֶבֶּדַה, אלגתי.
יישובים
בנפה 72 יישובים מתוכם 2 יישובים עירוניים ו-70 כפרים:
שמואל גוטמן
שמואל גוטמן (22 בינואר 1925, רייצא, סלובקיה - 13 בספטמבר 2006, ירושלים) היה מעצב גרפי ישראלי, אחראי על עיצוב מרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט.
נולד בעיירה רייצא הסמוכה לפרשבורג, צ'כוסלובקיה. מגיל צעיר עסק בשרטוט אותיות ובעיצוב גופנים. בתקופת השואה עסק בזיוף מסמכים לצורך הצלת יהודים. בין היתר זייף לעצמו ולעוד קבוצת יהודים תעודות המורות כי הם חברי המשטרה הלאומית ההונגרית, ועם תעודות אלו הגיעו לבודפשט. בתום המלחמה עלה לארץ ישראל כמעפיל והחל לעבוד במחלקה הגרפית של קק"ל.
בשנת 1964 הקים בירושלים את המסדרה העברית הראשונה לצורך מחשבים. מאוחר יותר היה אחראי לעיצוב הגופן הראשון של התנ"ך בהוצאת ידיעות אחרונות. גוטמן אחראי למרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט. כמו כן היו ברשותו יותר מ-400 גופנים שיצר. רוב הגופנים היו תעתיק של גופנים או של "הקו האמנותי" של גופנים קיימים בעברית או באותיות לועזיות (בעיקר אנגלית). גוטמן הוציא מספר מהדורות של הגדה של פסח וכן חומש עם פירוש רש"י בהוצאת ידיעות אחרונות.
גוטמן ראה בעבודתו שליחות דתית, בטוענו כי נולד עם "נשמה מתאימה לפיתוח האותיות של לשון הקודש".
בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל
בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל (באנגלית: The Little Mermaid: Ariel's Beginning) הוא סרט פריקוול לסרטים בת הים הקטנה ובת הים הקטנה 2: השיבה לים. הסרט יצא בשנת 2008, ויצא רק בגרסת DVD, בסרט מתוארות עלילותיה של אריאל בצעירותה.
עלילה
יום אחד, בעת בילוי מעל פני המים, העניק המלך טריטון לאתינה תיבת נגינה עם השיר שלהם, בה רוקדות שתי דמויות כדמויותיהן. לפתע, הגיעה ספינת פיראטים והחלה להרוס כל מה שבדרכה. בני הים ברחו מיד למצולות בהוראת טריטון, בעוד אתינה עזרה לאחת מבנותיה שזנבה נתקע בין שני סלעים. כשהבת הצליחה לשחות למקום מסתור הבחינה אתינה כי תיבת הנגינה שנתן לה טריטון נשארה על הסלעים החשופים. היא פנתה כדי לקחת אותה אך לא הספיקה לברוח, וספינת הפיראטים התנגשה בסלע שניצב לידה.
אריאל ואחיותיה איבדו את אימן. אביהן, שאהב אותה מאוד, שקע בדיכאון וקיבל תחושות של עצב, שנאה, וזעם כלפי בני האדם. מאז המוזיקה הייתה אסורה בממלכה התת-ימית של אטלנטיקה.
אריאל ואחיותיה נאלצו לגדול בפחד מאביהן ולהסתיר את אהבתן למוזיקה. כאשר התחילה אריאל להתבגר היא החלה להתמרד ולא הבינה את החלטת אביה לגבי המוזיקה, ופעמים רבות אף התווכחה איתו.
בסרט זה מתוארת גם היכרותה של אריאל עם פלאונדר, חברה הטוב. אריאל החלה להאזין למוזיקה במועדון מוזיקלי סודי בניהול ידידה סבסטיאן. דמות האנטגוניסט בסרט היא מרינה, שנבחרה ביחד עם סבסטיאן על ידי המלך טריטון, כדי להשגיח על אריאל. לאורך הסרט אריאל קרועה בין הבחירה בהסתרת האהבה שלה למוזיקה לבין חובתה למשפחתה. בעזרתם של חבריה, סבסטיאן ופלאונדר, וכן שש אחיותיה, מנסה אריאל להחזיר לממלכה את המוזיקה, החברות והאהבה שאבדו לה.
דמויות
סרט זה היה הסרט האחרון של דיסני שבו שפרירה זכאי הייתה אחראית לדיבוב שלו בעברית, בעוד הסרט המקורי, בת הים הקטנה, היה מבין הסרטים הראשונים של דיסני שהיא הייתה אחראית לדיבובו בארץ.
התפוח (סרט, 1980)
התפוח (באנגלית: The Apple) הוא סרט מדע בדיוני קומי-מוזיקלי משנת 1980 שביים מנחם גולן, על פי מחזמר מאת קובי רכט ואיריס יוטבת (אז איריס רכט). הסרט מתרחש בשנת 1994, עוסק בנושאים של קונפורמיות מול מרד, ועושה שימוש באלגוריה מקראית של סיפור אדם וחוה. בסרט מככבת קתרין מרי סטיוארט בתור זמרת צעירה בשם ביבי.
צילום הסרט נעשה בסוף 1979 במערב ברלין. הסרט זכה לביקורות שליליות ודורג כאחד הסרטים הגרועים ביותר שנעשו אי פעם, אך הפך במרוצת השנים לסרט פולחן.
עלילה
הסרט מתחיל בפרולוג בן שני שירים המספר על האל "מר טופס" היוצר גן עדן ואת האדם הראשון, בשם "אלפי", מתוך סלע, ושולח אותו לכדור הארץ לפגוש את "ביבי".
פיתוח הרעיון לסרט
בשנת 1975, קובי רכט, מפיק רוק ישראלי מצליח, הוחתם לראשונה בלייבל גדול, "Barclay Records", אשר הוקם והובל על ידי המפיק הצרפתי אדי ברקלי. רכט תיאר את העבודה עם ברקלי, "הוא באמת האמין בי. אבל היה שם משהו שלא יכולתי לסמוך עליו. אני לא יודע למה, אבל הבחור נראה לי כמו נבל. הניסיון שלו עם ברקלי, כמו גם היותו "בחור מוסרי" שמעולם לא אהב את מה שהתרחש בשואו ביזנס, היוו השראה לסיפורו של המחזמר אותו רכט ואשתו איריס כתבו במשך שישה שבועות בזמן שהותם בפריז.
ו' בניסן
פרשת בר המצוה של ילד שנולד ו' ניסן היא ברוב מהשנים הפשוטות פרשת צו, אך בשנים פשוטות מקביעות (השא וזחא) פרשת בר המצוה היא פרשת ויקרא. בשנים מעוברות, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת מצורע, אבל בשנים מקביעות (השג) פרשת בר המצוה היא פרשת אחרי מות
התפוח (סרט, 1980)
שכתוב המחזמר לסרט ותרגום השירים
בשנת 1979 נסעו קובי ואיריס רכט ללוס אנג'לס, שם התגוררו בוילה שגולן שכר להם ונפגשו מדי פעם בביתו של גולן בכדי לעבוד על הסרט. גולן בילה שלושה שבועות בכתיבת שש טיוטות של תסריט. לדברי רכט, גולן כתב מחדש את הסיפור ואת כל השירים עד כדי כך שהם היו שונים לחלוטין ממה שכתבו במקור, הגרסה של גולן לעלילה הייתה קומית יותר וסותרה את הטון האורוולאני של המחזמר במקור, שהיה אומר להתרחש ב-1984 (בדומה לספר "1984").
הסרטה
לדברי רכט, הוא ויטבת תכננו בתחילה להפיק את "התפוח" בעלות של 4 מיליון דולר, "אבל כשהיינו בלונדון, מנחם [גולן] נהג לנסוע כמעט כל שבוע לברלין ולחזור עם עוד מיליון. ואז הגענו ל-10 מיליון דולר. זה הוביל את גולן לצלם סצנות שנראו גדולות ומורכבות יותר ממה שרכט ויוטבת כתבו במחזמר המקורי שהיה אמור לעלות על במה. שלב הצילום העיקרי התרחש מספטמבר עד דצמבר 1979 במערב ברלין. רצף הקונצרטים הפותח את הסרט צולם באולם המרכזי של מרכז הקונגרסים הבינלאומי של ברלין, במשך חמישה ימים ברציפות. הרצף של הרצועה "ספיד" צולם במועדון הלילה "מטרופול". סצנות ההיפים החיצוניות צולמו בפארק שלוס. כמה סצינות בסרט צולמו במפעל שיצר בעבר גז רעיל במהלך מלחמת העולם השנייה.
רוב הניצבים בסרט היו תלמידים בבית הספר התיכון האמריקאי בברלין. איריס יוטבת גם שיחקה בתפקיד משנה בסרט.
סכסוכים בין גולן לרכט התרחשו עם תחילת הצילומים; רכט עדיין היה בלונדון והפיק את השירים, וגולן התקשר אליו תכופות בטלפון בדרישה שיגיע לאתר הצילומים בברלין. כשהוא נסע לברלין כדי להגיע לסט הצילום, הדבר הראשון שראה היה את גולן מצלם את הפתיח הלא חתוך של "יום גן העדן", שעלותו הייתה כמיליון דולר אך רוב הפתיח נחתך בעריכה ומעולם לא הגיע למסך. הסצנה צולמה במיקום חיצוני באולפני "שפנדאו". ג'וס אקלנד, שגילם את "מר טופס", נזכר שהסצנה הייתה מורכבת משילוב של חיות אמיתיות ו"מזויפות" כאחד, כולל דינוזאורים.
פוסט-פרודקשן
דב הוניג היה עורך בסרטיו הקודמים של גולן ובתחילה תוכנן להיות גם עורך של "התפוח". הוא גם היה על הסט עם גולן בימי הצילום של הסרט. רכט תיאר אותו כ"שותף הרוחני שלו", בנימוק שהוא האדם היחיד שעבד על הסרט שהסכים עם הרעיונות הסגנוניים של רכט ויוטבת. עם זאת, גולן והוניג התווכחו ביניהם במהלך הצילומים והוא פוטר. רכט ויוטבת החליטו אז לעזוב את ברלין ולחזור לישראל לפני סיום הצילומים.
אלן יעקובוביץ' החליף את הוניג וטען ברטרוספקטיבה שהוא נהנה לערוך את "התפוח", במיוחד את הסצנות המוזיקליות של הסרט. עם זאת, הוא גם תיאר זאת כ"חוויה מוזרה" בשל האופי המוגזם של הסרט ועלילתו הקיטשית. הסרט נערך בקצב מהיר של כקליפ מוזיקלי. כולל חיתוך רוב היבטי גן עדן של הסיפור, וסצנת "יום גן העדן", מאחר שגולן ביקש לעמעמם את הנימה הדתית של הסרט כדי שהסרט יהיה יותר קליט עבור הקהל.
מוזיקה
ההקלטה והמיקס של המוזיקה נערכו באולפן הקלטות בשכונת וומבלי בלונדון. התזמורת הפילהרמונית של לונדון ביצעה את העיבודים התזמורתיים הן לשירים והן לפסקול הסרט. קלינטון שימש כמנצח וזו הייתה הפעם הראשונה שלו שניצח על תזמורת מקצועית מלאה. את כל המילים והלחנים כתבו קובי רכט ואיריס יוטבת.
אלבום הפסקול יצא לאור על ידי Cannon Records בשנת 1980. גרסאות של מספר שירים באלבום ("Coming", "Showbizness", "Master" ו-"Child of Love") שונות באופן מהותי מאלה המשמשות בסרט. בקיץ 1981 רכט הוציא לאור בישראל כסינגלים גרסאות בעברית לשני שירים מתוך הסרט, "התקפת לב בגן עדן" ו"רגאי הודי", אותם הקליט עם קלינטון.
הפצה וביקורת
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים העולמי של מונטריאול ב-1980, שבה הקהל קיבל תקליטי ויניל של מוזיקה מהסרט. הסרט קיבל תגובות שליליות ברובן בפסטיבל, כמה צופים זרקו את תקליטי הוויניל על המסך.
הביקורות שהופיעו בפרסומים מסחריים ובגופי חדשות מרכזיים והן מהקהל היו על חוסר מקוריות, תסריט חלש, מוזיקה חסרת השראה, ביצוע לקוי, ויחס מעוות לתנועת ההיפים של שנות ה-60. המזגין "וראייטי" נתן ביקורת שלילית על הסרט, וקבע כי "הדמויות והסיפור דקיקים ונראים כסתם יתדות לתלות עליהן את המספרים המוזיקליים" וכי "הכוריאוגרפיה מייצרת הרבה אנרגיה, אבל הקצב התזזיתי שלה לא תמיד יכול לפצות על חוסר דמיון". עם זאת, הביקורת גם החמיאה להיבטים הטכניים של הסרט, במיוחד על עבודת המצלמה של דוד גורפינקל. באתר הביקורות Rotten Tomatoes, לסרט יש ציון של 27% על סמך 11 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4/10. ב- Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 39 מתוך 100, מבוסס על 5 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
הסרט יצאה לאור כ-DVD ב-24 באוגוסט 2004 על ידי חברת MGM. ב-2008 תבע המוזיקאי קובי רכט 12 מיליון דולר מאולפני MGM בגין הפרת זכויות יוצרים, על הפצת ה-DVD ללא רשותו.
יואב בן צרויה
יוֹאָב בֶּן צְרוּיָה הוא דמות מקראית, שר צבאו של דוד המלך. צרויה, אימו של יואב, הייתה אחותו של דוד והוא נקרא אחריה כנראה מפני הייחוס אחרי המלך. במסגרת תפקידו נלחם בארם, בעמון ובאדום, ומילא תפקיד חשוב בפוליטיקה הפנימית בחצר מלכותו של דוד. יואב מוזכר בעיקר בספר שמואל. מקור שמו ("יהו-אב") "האל הוא האב". הוא מאופיין באישיות עצמאית וחזקה, ומתואר כמקבל הכרעות אישיות וכמי שאינו מהסס לסטות מפקודותיו של דוד המלך ואף לנזוף בו כאשר הוא חושב שהדבר נדרש.
קורותיו
קורותיו של יואב מתוארים בעיקר בספר שמואל, בחלק העוסק בשנות מלכותו של דוד. רוב הפרקים העוסקים ביואב הם חלק מרצף סיפורי אחיד פחות או יותר, המשקף לדעת חוקרים רבים מקור ספרותי עצמאי המכונה לעיתים "סיפור ירושת כיסא דוד" (Succession Narrative) או "תולדות חצר המלוכה" (Court History). תחומיו המדויקים של מקור זה שנויים במחלוקת; בדרך כלל כוללים בו את פרקים ט-כ בשמואל ב ופרקים א-ב במלכים א. מעשיו האחרונים של יואב ומותו על ידי שלמה המלך במצוות אביו דוד המלך מתוארים בשני הפרקים הראשונים של ספר מלכים א, שגם אותם, כאמור, מקובל לשייך לאותו מקור.
פרטים נוספים על יואב מופיעים בספר דברי הימים. אלה מקבילים בחלקם לתיאורים בספר שמואל ובחלקם מוסיפים מידע חדש.
שר צבא דוד
יואב בן צרויה היה נאמן וחסר פניות. עם זאת, נהג לפתור בעיות בכוח הזרוע, ודוד אמר עליו ועל אבישי אחיו "וְהָאֲנָשִׁים הָאֵלֶּה בְּנֵי צְרוּיָה קָשִׁים מִמֶּנִּי", כלומר - איני מצליח להשתלט עליהם. הוא הנהיג את צבא דוד כבר במאבקו נגד בית שאול, והתמנה לשר צבא על כל ישראל כפרס על היותו הראשון שהכה ביבוסים בקרב על ירושלים. על פי משה גרסיאל, יואב עמד בראש יחידת הגיבורים של דוד עוד בתקופת הנדודים והבריחה משאול, ולפני כיבוש ירושלים. את חרבו ענד לרוחב על חגורתו ולא בנדן כמקובל, מה שהפתיע אויבים בקרב.
הריגת אבנר בן נר
במהלך מלחמת בית דוד נגד בית שאול הרג אבנר בן נר שר צבאו של שאול, את עשהאל אחי יואב, מה שגרם ללוחמי דוד לעצור מהמרדף אחרי לוחמי שאול.
מאוחר יותר ניסה אבנר להצטרף אל דוד ולקבל עליו את דוד כמלך. דוד הסכים, אך כאשר יואב שמע זאת הוא התעמת עם דוד, וטען שאבנר מרגל אחריו, ומתכנן לבגוד בו. יואב שלח שליחים שהשיבו את אבנר לחברון ללא ידיעת דוד, וכשהגיע אבנר הרג אותו יואב. לאחר מותו של אבנר קילל דוד את יואב: "אַל יִכָּרֵת מִבֵּית יוֹאָב זָב וּמְצֹרָע וּמַחֲזִיק בַּפֶּלֶךְ וְנֹפֵל בַּחֶרֶב וַחֲסַר לָחֶם", וספד לאבנר, כדי להבהיר לעם שדעתו לא נוחה ממעשהו של יואב.
מות אוריה החתי
בעקבות יחסיו של דוד עם בת שבע, אשת אוריה, והתעברותה, ציווה דוד על יואב להביא למותו של אוריה החתי במלחמה עם בני עמון. יואב שלח את אוריה "אֶל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יָדַע כִּי אַנְשֵׁי חַיִל שָׁם", וכתוצאה מכך אוריה נהרג יחד עם לוחמיו. כשיואב מדווח על שהתרחש, ניכר היה בו כי פחד מתגובתו של דוד על כך שסיכן וגרם למותם של "אנשי חיל" נוספים. הוא ביקש מהשליח לשכך את חמת המלך בהודעה שגם אוריה נהרג.
הפיוס בין דוד ואבשלום
אחרי שאבשלום בן דוד רצח את אחיו אמנון, הסתכסך עם אביו וברח לגשור, יואב ראה כי דוד מתגעגע אל אבשלום ורוצה בחזרתו והוא ארגן את שובו- לירושלים. הוא שלח אישה חכמה מתקוע, שתפנה אל דוד בבקשת שווא: הבן שלה רצח את אחיו, וכעת אנשי העיר רוצים לדון גם אותו למוות. היא לא רוצה לאבד גם את בנה השני ומבקשת מדוד למנוע את מותו. דוד הסכים איתה והבטיח לה להגן על בנה אך מדבריה הבין כי יואב היה מעורב בדבר, הוא מבקש מיואב להחזיר את אבשלום לירושלים. יואב הגיב ברגש הודיה:
לאחר חזרת אבשלום, דוד עדיין לא רצה לראות את פני בנו, ולאחר שנתיים בהן ישב אבשלום מוחרם על ידי אביו בירושלים, אבשלום ביקש מיואב לבוא אליו כדי ליזום מפגש בינו לבין דוד. פעמיים סירב יואב להיפגש איתו. בתסכולו, שרף אבשלום את שדה יואב, כדי שיואב יבוא אליו, ואכן כאשר נפגש עם יואב, ביקש ממנו להיפגש עם המלך או להמיתו. כשיואב סיפר את הדברים למלך, דוד הסכים בכל זאת לפגוש את בנו ואף נישק אותו.
הריגת אבשלום
כאשר מרד אבשלום באביו, ברח דוד מירושלים, כשבין נאמניו המלווים אותו היו גם יואב ואבישי אחיו. דוד ביקש במפורש שלא יפגעו באבשלום במהלך המלחמה, וחילק את העם בין יואב, אבישי ואיתי הגתי. אנשי דוד הכו את אנשי אבשלום, ובמהלך הקרב שערותיו של אבשלום נתפסו בענפי עץ האלה והוא לא הצליח להשתחרר. אחד מנערי יואב מצא אותו ודיווח ליואב, שמיהר להורגו.
כאשר שמע דוד על מות אבשלום, הוא הסתגר בעליית השער, השתקע באבלו על אבשלום וזנח את תפקידו כמלך, יואב הוכיח את דוד במילים קשות: "הֹבַשְׁתָּ הַיּוֹם אֶת פְּנֵי כָל עֲבָדֶיךָ הַמְמַלְּטִים אֶת נַפְשְׁךָ הַיּוֹם וְאֵת נֶפֶשׁ בָּנֶיךָ וּבְנֹתֶיךָ וְנֶפֶשׁ נָשֶׁיךָ וְנֶפֶשׁ פִּלַגְשֶׁיךָ לְאַהֲבָה אֶת שֹׂנְאֶיךָ וְלִשְׂנֹא אֶת אֹהֲבֶיךָ: כִּי הִגַּדְתָּ הַיּוֹם כִּי אֵין לְךָ שָׂרִים וַעֲבָדִים כִּי יָדַעְתִּי הַיּוֹם כִּי לוּ אַבְשָׁלוֹם חַי וְכֻלָּנוּ הַיּוֹם מֵתִים כִּי אָז יָשָׁר בְּעֵינֶיךָ". ואף איים עליו: "קוּם צֵא וְדַבֵּר עַל לֵב עֲבָדֶיךָ כִּי בה' נִשְׁבַּעְתִּי כִּ אֵינְךָ יוֹצֵא אִם יָלִין אִישׁ אִתְּךָ הַלַּיְלָה וְרָעָה לְךָ זֹאת מִכָּל הָרָעָה אֲשֶׁר בָּאָה עָלֶיךָ מִנְּעֻרֶיךָ עַד עָתָּה."
בעקבות תוכחתו (וייתכן שאף איומו) של יואב, קם דוד מאבלו ויצא לדבר אל העם ואל צבאו, וחוזר למהלך התקין של תפקוד המלך. מאוחר יותר, בצוואתו, האשים דוד את יואב בהרג אנשי הצבא, אבנר ועמשא, אך לא הזכיר את הריגת אבשלום, ולכן נראה שלא ראה בהריגת בנו המורד עילה לנקמה ביואב.
מרד שבע בן בכרי והריגת עמשא בן יתר
מאחר שיואב הרג את אבשלום הוא הודח מתפקידו כראש הצבא על ידי דוד. במסגרת הניסיון לאחד תחתיו גם את אלה שמרדו בו בעבר, מינה דוד במקומו את עמשא בן יתר, אחיין אחר של דוד שהיה שר צבאו של אבשלום. כאשר עמשא מאחר בדיכוי המרד, דוד פונה אל אבישי שירדוף אחר שבע בן בכרי ולא אל יואב בשל כעסו עליו. במהלך המרדף אחרי בן בכרי הורג יואב את עמשא בדרך של עורמה. לאחר שהרג את עמשא, צר יואב על העיר אבֵל בית מעכה אליה ברח שבע בן בכרי.
לפי המסופר אישה 'חכמה' בת המקום, אשר שמה אינו ידוע (הרד"ק מזהה אותה עם סרח בת אשר), מחליטה להציל את העיר, בטרם תיפול בידי יואב ואנשיו. היא מנהלת משא ומתן עם יואב שבסופו השליכו תושבי העיר את ראשו הכרות של שבע בן בכרי מעבר לחומה אל יואב.
מניעיו של יואב לא היו ברורים בהרג עמשא, לאחר שדוד סלח לעמשא ומינה אותו לתפקיד הבכיר. ייתכן שהיה זה ממניעים אישיים, שכן עמשא תפס את מקומו של יואב כראש הצבא, אך ייתכן גם שהייתה זו המשך נאמנות לדוד, אשר לדעת יואב שגה במינוי אויבו לשעבר, ושגה גם בהדחת יואב לאחר שזה הרג את אבשלום. אפשרות נוספת, האיחור של עמשא לאסוף את הצבא למלחמה בשבע בן בכרי יכול להתפרש כהמשך התמיכה של עמשא במתנגדיו של דוד וסיכול רצונו של דוד להכריע אותם. לפי שיקולים אלה הריגת עמשא הייתה מוצדקת שכן הוא היה 'מורד במלכות'.
מפקד ישראל
כאשר דוד בסוף ימיו רצה לפקוד ולמנות את ישראל יואב מנסה להניא אותו מכך בדברי כיבושין. יואב, בניגוד לרצונו, עזר לדוד לפקוד את ישראל. בנוסח המובא בדברי הימים נאמר כי בכוונה לא פקד בתוכם את לוי ובנימין. כנראה היות שהלויים היו פטורים ממס ובית המקדש שכן בנחלת שבט בנימין.
מרד אדוניה ומות יואב
יואב הצטרף לאדוניה, כשזה ביקש למלוך תחת דוד.
בצוואתו הורה דוד לשלמה, בין השאר, להרוג את יואב בן צרויה כעונש על מעלליו:
כאשר זיהה שלמה ניצני מרד מצד אחיו אדניה שביקש מבת-שבע להפעיל את השפעתה על בנה שלמה כדי שיסכים לתת לו לאשה את אבישג השונמית, פילגש דוד (שלפי המנהג הייתה אמורה לעבור לחזקת שלמה), ואחרי שכבר ניסה להמליך את עצמו במקום שלמה, שלח שלמה את בניהו בן יהוידע להרוג את אדניה. יואב, שהצטרף אל אדניה, ברח אל אהל ה', נאחז בקרנות המזבח וקווה שלא יהרגוהו מפאת קדושת המקום, או שביקש להחטיא את שלמה ברצח של מבקש מקלט מאת ה'. בניהו בן יהוידע התייעץ עם שלמה והרג את יואב בכל זאת. יואב נקבר בביתו במדבר, ובניהו בן יהוידע התמנה לשר הצבא.
יש פרשנים שרואים הצטרפות זו כהמשך לעצמאותו המחשבתית ולחוסר נאמנותו לדוד שבאה לידי ביטוי בהריגת אבשלום, אבנר ועמשא. בעוד אחרים טוענים שיואב היה נאמן לדוד לאורך כל הדרך, והוא בחר להצטרף לאדוניה, כיוון שראה בו היורש המתאים ביותר, לפי חוקי הירושה, וסבר שאהבתו של דוד לבת שבע קלקלה את השורה וגרמה לו בטעות לבחור בשלמה.
בחז"ל ובגאונים
ישנו אזכור אחד של יואב במשנה אגב דיון הלכתי, ובו נאמר כי ההורג כהן גדול וכהן גדול שהרג בשוגג דינו להישאר בעיר מקלט עד יום מותו, אפילו הוא חיוני לישראל כיואב בן צרויה (מסכת מכות ב' ז'). אזכור זה מובא להלכה ברמב"ם.
בגמרא מוקדשת סוגיה שלמה להצדקת מעשיו של יואב. בין השאר מובאת דרשה על הפסוק "ויקבר בביתו במדבר": מה מדבר מופקר לכל - אף ביתו של יואב מופקר לכל. דבר אחר, כמדבר: מה מדבר מנוקה מגזל ועריות - אף ביתו של יואב מנוקה מגזל ועריות. רבי אבא בר כהנא זוקף את עשייתו התורנית של דוד ("ויהי דוד עושה משפט וצדקה לכל עמו") לזכותו של יואב בכך שיואב היה ממונה על הצבא, ופינה את זמנו של דוד להתעסק בענייני משפט.
על פי תשובה של רב האי גאון, שם אביו היה שריה:, על פי שיטה זו דודו של יואב היה עתניאל בן קנז.
ב כתוב שליואב היו בנים, אבל הם לא היו גדולים וחשובים כמוהו, אחד מצאצאיו נקרא עובדיה בן יחיאל, ככתוב : מבני יואב עובדיה בן יחיאל.
הרכבת הקלה של אדיס אבבה
הרכבת הקלה של אדיס אבבה (באמהרית: የአዲስ አበባ ቀላል ባቡር) היא מערכת רכבת קלה בעיר אדיס אבבה בירת אתיופיה, אשר החלה לפעול בספטמבר 2015. המערכת נמצאת בבעלות רשות התחבורה של אדיס אבבה, ומופעלת ומתוחזקת על ידי חברת הרכבת התחתית של שנג'ן.
זוהי הרכבת הקלה הראשונה במזרח אפריקה ומדרום לסהרה
מאפיינים
הרכבת הקלה של אדיס אבבה פעילה בשני קווי רכבת. אורך המסילות הוא כ-31.6 קילומטר, ולאורכן 39 תחנות העלאת והורדת נוסעים. בשנת 2018 השתמשו 40 מיליון נוסעים בשירותי הרכבת הקלה.
המערכת כוללת שילוב של רכבת קלה ייעודית על ויאדוקט (בה הפרדה מתנועה אחרת) וחשמלית (Tram) ברחוב (משותפת עם הולכי רגל וכלי רכב).
מערכי הקרונות הם מתוצרת חברת, העתידה לספק גם את המערכים של הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב.
מפעיל
הזיכיון לתפעול המערכת נמצא בידי תאגיד חברת הרכבת התחתית של שנג'ן.
היסטוריה
בשנת 2010 הגיע תאגיד המסילות האתיופי להסכמה עם בנק הייבוא-ייצוא הסיני על מימון התוכנית שתכלול 39 ק"מ של מסילה ושני קווים.
הקמת המערכת החלה בשנת 2011 על ידי חברת הרכבת של סין במימון סיני, והיא הושלמה בשנת 2015.
הבהלה האדומה (1918–1920)
"הבהלה האדומה" (באנגלית: Red Scare) הוא כינוי לתסיסה אזרחית אלימה, שהתרחשה בארצות הברית בין השנים 1918–1920 וגררה עמה חשש מקריסת ארצות הברית למהפכה קומוניסטית או אנרכיסטית. הבהלה האדומה החלה עקב תסיסה אזרחית, עליית הלאומנות האמריקאית ומהפכת אוקטובר ברוסיה, שהעלתה לשלטון את הבולשביקים באחרונה. הבהלה סומנה תחילה בשביתות ממושכות של פועלים כמו גם שוטרים, הובילה עם הזמן לפרעות אלימות וללינצ'ים שהתבססו על שנאה גזעית ולבסוף גם לסדרת רציחות ומאסרים המוניים של פעילים סוציאליסטים ברחבי ארצות הברית. חוסר הפעילות של ממשל וודרו וילסון במהלך הבהלה האדומה היה גורם מרכזי בניצחון המפלגה הרפובליקנית תחת וורן הרדינג במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 1920.
במהלך הבהלה האדומה ארגונים אנרכיסטים ביצעו סדרת פיגועי טרור ממושכים כמו גם עלייה בהשפעתו של הקו קלוקס קלאן. במהלך המשבר, התובע הכללי של ארצות הברית, אלכסנדר מיטשל פאלמר, הנהיג מדיניות חירום לאומית נגד ארגונים פוליטיים רדיקליים שכללה חקר בלתי-חוקי של פרטים אישיים אחר אזרחים אמריקאים, מעצרים המוניים ועוד. מהגרים בעיקר מדרום אירופה הואשמו בהפצת האידאולוגיות הרדיקליות ומדיניות הממשל האמריקאית נטתה לאחר הבהלה נגד הגירה, בעיקר מאירופה, לארצות הברית. כאמור, הבהלה האדומה התרחשה במקביל לתסיסה חברתית ממושכת ובמהלכה הועברו בממשל התיקון ה-18 והתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית. החשש מפני התנועות הרדיקליות שומש כדי להצדיק את ההדחקה של חופש הביטוי.
לאחר הבהלה האדומה, ארגוני פועלים כגון מפלגת הלייבור האמריקאית דוכאו והוטלו תחת פיקוח ממושך מצד הממשל. האירועים גררו את הקמתו של ארגון ה-FBI אשר הוקם בשנת 1921 תחת מנהלו של ג'ון אדגר הובר, שהיה מאוכפי החוק המרכזיים במהלך הבהלה האדומה. בשנת 1919 נרצחו מעל 150 אזרחים בפיגועי טרור שבוצעו בידי אנרכיסטים. לאורך הבהלה נעצרו מעל 3,000 פעילים פוליטיים מתוכם 500 מן המורשעים גורשו מארצות הברית. בין המורשעים היו מנהיגים של ארגונים רדיקליים ובהם לואיג'י גָלֶאַני, יוג'ין דבס, ג'ון ריד ועוד. אירועי הבהלה האדומה עוררו מצב של חשש אזרחי ממושך בארצות הברית מפני ארגוני שמאל קיצוניים, אנרכיסטים, סוציאליסטים וקומוניסטים למיניהם, אשר חוזק עם הזמן והגיע לשיאו במהלך המלחמה הקרה.
מרכז ידע תנודע
מרכז ידע תנודע הוא מרכז ידע לאומי בישראל להשפעת הקרינה הבלתי-מייננת על הבריאות. המרכז הוקם בעקבות החלטת ממשלת ישראל, ופועל במסגרת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר לחקר אפידמיולוגיה ומדיניות בריאות.
רקע להקמת המרכז
עם התפתחות הטכנולוגיה, ובייחוד מאז החל השימוש בטלפונים סלולריים (מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20), החשיפה לקרינה בלתי-מייננת ומקורותיה גדלה באופן משמעותי. במקביל לעלייה הדרמטית בכמות ובמשך החשיפה הסביבתית והאישית של כלל הציבור לטכנולוגיות ומכשירים הפולטים קרינה בלתי מייננת, עלה חשש מפני השלכות אפשריות של חשיפה זו על בריאות האדם. בעקבות דיונים בנושא, שנערכו בהשתתפות מספר רב של חוקרים ואנשי מקצוע מתחומים שונים מרחבי העולם, נקבע כבר בסוף שנות ה-90 כי יש צורך במחקר מקיף בניסיון לתת מענה לשאלה זו. בשלב זה, בו המדע טרם הכריע בשאלת הסיכון הבריאותי הכרוך בחשיפה לקרינה בלתי מייננת, בחרו רוב הארגונים בישראל ובעולם לאמץ את 'עיקרון הזהירות המונעת'. בהתאם לעיקרון מנחה זה, יש לצמצם את רמות הקרינה הבלתי-מייננת שהאוכלוסייה נחשפת אליה – גם בהיעדר קשר סיבתי בין חשיפה זו להשפעות בריאותיות מזיקות – תוך איזון בין הקידמה הטכנולוגית ובין שמירה על הבריאות.
אי-ודאות זו היא שהובילה את ממשלת ישראל לבחון כיצד יש לנהוג בנושא הקרינה הבלתי מייננת ברמה הלאומית. מסקנות צוות בדיקה מקצועי (משנת 2004) וועדת מנכ"לים (משנת 2005) קבעו כי בשל השימוש הגובר בטכנולוגיה והצורך במידע, יש להקים מרכז ידע לאומי בישראל, שיעסוק בענייני השפעת הקרינה הבלתי-מייננת על בריאות הציבור ורווחתו. בהמשך למסקנות אלו התפרסמה בשנת 2006 החלטת ממשלה מס' 4738 (מט/18) להקמת מרכז ידע מחקרי-לאומי בתחום הקרינה הבלתי-מייננת. החלטה זו קיבלה משנה תוקף לאחר שבשנת 2001 סיווגה הסוכנות הבינלאומית לחקר הסרטן (IARC) את השדות המגנטיים והחשמליים כ"מסרטן אפשרי בבני אדם", וכמה שנים מאוחר יותר (ב-2011) סיווגה כך גם את הקרינה בתדרי רדיו (RF).
פרסום ה"קול קורא" בשנת 2012, להגשת הצעות להקמת מרכז ידע, הוביל לזכייתן של היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר בשיתוף עם המכון הטכנולוגי חולון (HIT). בינואר 2013 מומשה החלטת הממשלה והוקם, לראשונה בישראל, מרכז ידע לאומי בנושא קרינה בלתי מייננת והשפעותיה על בריאות הציבור - מרכז תנודע, ובראשו פרופ' סיגל סדצקי.
כאמור, המרכז הוקם על מנת לתת מענה בנושא ההשלכות על הבריאות והמדיניות לצמצום סיכונים, בעקבות חשיפה לקרינה. עם זאת, עם העלייה בהיקף השימוש והתרחבות השימושים בטכנולוגיות התקשורת, וכן עקב התפשטותן למרחבים הציבוריים (כגון בתי ספר, פארקים ותחבורה ציבורית), עולות שאלות בנוגע להשפעות בריאותיות ואחרות הקשורות גם לשימוש בטכנולוגיה ולא בהכרח לחשיפה לקרינה (לדוגמה, בעיות ראייה, השפעות על קשב וריכוז, הפרעות שינה, התמכרות למדיה דיגיטלית ועוד). דעת המרכז כיום היא כי במקביל לבחינת ההשפעה של החשיפה לקרינה על התפתחות תוצאים בריאותיים (כגון התפתחות סרטן, בעיות פוריות ורגישות לקרינה), ראוי וצריך לבחון גם השפעות פיזיות, חברתיות ונפשיות גם אם אינן נגרמות, במישרין או בכלל, עקב החשיפה לקרינה, ולהנגיש מידע זה לציבור הרחב.
מבנה המרכז
בראש המרכז מכהנת פרופ' סיגל סדצקי - מומחית בבריאות הציבור ואפידמיולוגיה, מומחית לאומית ובינלאומית בתחום הקרינה הבלתי-מייננת ומנהלת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר. לצידה פועלים במרכז חוקרים מתחומים מגוונים כגון: אפידמיולוגיה ובריאות הציבור, מדיניות ציבורית ומשפט, מחקר בסיסי, פיזיקה וטכנולוגיה.
בין השנים 2013–2015 פעל המרכז בשיתוף בין היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר ובין המכון הטכנולוגי חולון (HIT) ונתמך על ידי משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל והמשרד להגנת הסביבה. בשנים אלו ליוותה את פעילות המרכז וועדת היגוי ובה נציגים ממשרדי ממשלה שונים, לרבות משרד הבריאות וגופים נוספים.
על אף המלצת ועדת ההיגוי להמשיך את פעילות המרכז באמצעות החלטת ממשלה חדשה, החל מ-2016 פועל המרכז במסגרת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר, וממשיך לספק שירותים ברמה הלאומית והציבורית בהתאם לצרכיי משרדי הממשלה (הבריאות, הגנת הסביבה והחינוך) ובתמיכתם.
שירותי המרכז
המרכז פועל בשני תחומים מרכזיים אשר משקפים את עיקרי חזונו:
אתר האינטרנט של המרכז
ב-16 בספטמבר 2014 הושק אתר האינטרנט של מרכז הידע תנודע, במעמד נציגי משרדי ממשלה (משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל; המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות) וועדת ההיגוי של המרכז.
אתר האינטרנט משמש כאמצעי התקשורת העיקרי של המרכז עם קהלי היעד, בדגש על הציבור הרחב. נכון להיום פורסמו למעלה מ-250 דפי תוכן באתר וביניהם כתבות, סקירות, חדשות, עלוני מידע, תשובות לשאלות נפוצות, מונחים מקצועיים ועוד. המידע באתר רחב ומקיף, וניתן בו ביטוי למגוון היבטים בתחום הקרינה הבלתי-מייננת: בריאותיים, פיזיקליים-טכנולוגיים, וכאלה הקשורים למדיניות בתחום. בנוסף, הגולשים יכולים למצוא באתר המלצות לשימוש מושכל בטכנולוגיה המערבת קרינה, ותשובות לשאלות המעסיקות אותם. בין מגוון התכנים בהם עוסק האתר: השלכות בריאותיות של חשיפה לקרינה בלתי מייננת (הסיכון לפתח תוצאים בריאותיים כגון סרטן, פגיעה בפריון, פגיעה במערכת השמע ועוד), שימוש במדיה דיגיטלית והפרעות שינה בילדים, התמכרות לטלפונים סלולריים, היבטים פיזיקליים של קרינה, מדיניות בישראל ובעולם בנוגע לשימוש והתקנה של טכנולוגיה המערבת קרינה בלתי-מייננת (כגון הנחיות ותקנות בנוגע לשימוש בטלפונים סלולריים וב-Wi-Fi, פריסת אנטנות סלולריות, התקנת מונים חכמים), המלצות לצמצום חשיפה לקרינה בסביבה הביתית ועוד. המידע באתר מפורסם בשפה העברית ובשפה האנגלית.
כנסים וסדנאות
ב־18 ביוני 2015 ערך מרכז תנודע סדנא בנושא קבלת החלטות בתחום הקרינה הבלתי מייננת: "מחוברים ומשפיעים - טכנולוגיה בראי בעלי העניין". לסדנא, שהתקיימה במכון הטכנולוגי חולון HIT, הוזמנו בעלי עניין בתחום אשר דנו לראשונה בסוגיות מהותיות הנוגעות להשפעת טכנולוגיות תקשורת על תחומים שונים בחיי הפרט והחברה: כיצד יש לקבוע מדיניות בתחום בו קיימת אי ודאות מדעית? האם יש מקום לדיון ציבורי? ומה תפקידה של התקשורת? מהי השפעתן של קבוצות עניין שונות בחברה בתהליך קבלת החלטות?
הסדנא, שנפתחה במעמד שר הבריאות, ח"כ יעקב ליצמן, היוותה מפגש בין עולמות תוכן שונים (בריאות, מדע, אתיקה, משפט, כלכלה, תקשורת ועוד) ובין קבוצות אינטרס שונות (הציבור הרחב, קובעי מדיניות, קהילת המדע, המגזר העסקי, המגזר הציבורי ועוד). במהלך הסדנא עסקו המשתתפים באיזון הנדרש בין השיקולים השונים בקביעת מדיניות, בתחום בו לא ניתן להעריך במדויק את רמת הסיכון. כמו כן, משתתפי הסדנא התנסו במודל ייחודי להנחת תשתית להרחבת המיומנויות בתהליך קבלת החלטות בתחום.
ריצ'רד גרין
ריצ'רד גרין (באנגלית: Richard Green; 6 ביוני 1936 – 6 באפריל 2019) היה פסיכיאטר, עורך דין וסקסולוג יהודי אמריקאי שהתמחה בחקר התפתחותן של זהויות מגדר ונטיות מיניות. בשנת 1975 ייסד גרין את כתב העת המדעי Archives of Sexual Behavior ("ארכיונים של התנהגות מינית") ושימש כעורכו עד שנת 2001 עת החליפו הפסיכולוג קנת' צוקר. גרין ייסד גם את האקדמיה הבינלאומית לחקר המיניות (International Academy of Sex Research) ונחשב לאחד מחלוצי החקירה המדעית של נונקונפורמיות מגדרית בילדים (GNCC), ובנוסף לכך ערך מחקר גם בתחום של שחזור זיכרונות, מהיבט פסיכיאטרי ומשפטי.
קורות חיים
גרין נולד ב-1936 בברוקלין, ניו יורק, במשפחה יהודית. הוא קיבל תואר בוגר מאוניברסיטת סירקיוז בשנת 1957, דוקטור ברפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1961, ותואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1987.
בעת לימודיו הרפואיים בג'ונס הופקינס, פגש גרין את הפסיכולוג ג'ון מוני, שכיהן אז כפרופסור חבר שם. לימים תיאר גרין את מוני כ"אחד האנשים המבריקים ביותר" שהכיר. במהלך לימודיו כסטודנט של מוני, הכיר גם את הרופא והחלוץ בטיפול רפואי-מסגרתי בטרנסג'נדרים הארי בנג'מין, שאותו תיאר גרין לימים כמי ש"השחיז" את הקריירה שלו. בשנת 1969 פרסמו גרין ומוני יחד בהוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס את הספר "טרנסקסואליות וייעוד מיני מחדש" (Transsexualism and Sex Reassignment), שהיה מספרי המדע הפופולרי הראשונים בנושא (על אף היותו מכיל מידע ומונחים סטטיסטיים).
ב-1979 מונה גרין כחבר ועדה באגודה הבינלאומית לדיספוריה מגדרית ע"ש הארי בנג'מין (לימים נקרא "האגודה המקצועית העולמית לבריאות טרנסג'נדרית"), ופעל כנשיאה בשנים 1997 ל-1999. גרין שימש גם כעורך ההוראה בתוכנית למיניות האדם באוניברסיטת סטוני ברוק שבניו יורק.
גרין כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, וכן באימפריאל קולג' שבלונדון. כמו כן, היה חבר סגל בפקולטה למשפטים ב-UCLA, וחבר באגודת הפסיכיאטרים המלכותית בבריטניה (RCP) משנת 1994.
ניתוחי מקרה בנושא מגדר ומיניות, מעבודותיו של גרין מוצגים באופן נרחב בספרות הלימוד (Textbooks) של מגדר ומיניות (Gender and Sexuality), ופסיכיאטריה בכלל; דוגמה לכך היא במהדורה העשירית של ה-Synopsis of Psychiatry של קפלן וסדוֹק.
המונח "הפרעת זהות מגדרית" (Gender identity disorder), המשקף את המינוח המקובל לתיאור הפסיכופתולוגיה כביכול של "דיספוריה מגדרית" מה-DSM3, נלקח מעבודת המחקר רחבת ההיקף של גרין משנת 1973 "Sexual Identity Conflict in Children and Adults". גרין שימש כחבר בוועדה לחיבור הפרק העוסק בבעיות של מגדר ומיניות ב-DSM4, כחלק ממשלחת הפסיכיאטרים העוסקת בכתיבת הפרק (לצד פסיכולוגים ואחרים). פסיכיאטרים אלה, ובהם גרין, נשלחו מתוקף האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כחלק משיתוף פעולה בינה לבין האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה. בשנת 2006 זכה גרין בפרס ע"ש מגנוס הירשפלד על תרומתו לחקר המיניות.
גרין שימש כעורך מחקר ופסיכיאטר-יועץ בקליניקה המגדרית בבית החולים צ'רינג קרוס בלונדון, וכעמית מחקר בכיר במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
כעורך דין, בהקשר זה סייע גרין לאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בתביעתו כנגד תנועת הצופים האמריקנית, על כך שהפלתה נער הומוסקסואל בשל נטייתו המינית.
נפטר ב-6 באפריל 2019.
עמדותיו
בתקופת הדיון הסוער באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה לגבי הדה-קלסיפיקציה של ההומוסקסואליות כמחלת נפש, הביע עמדה נחרצת בעד הדה-קלסיפיקציה. גרין שיבח את החלטת ה-APA שלהפסיק לראות בתופעה זו משקפת מחלת נפש, ואף הביע תמיהה פומבית על מציאות בה בכלל צריכה להיערך הצבעה בנושא. באנגלית הוא תיאר זאת כ"A shotgun marriage between science and democracy, ludicrous".
גרין חלק על טענתו של הפסיכולוג ריי בלנשרד כי יש להכיר בתופעת ההבפיליה כפסיכופתולוגיה.
ביקורת
בחיבוריו בנושא מגדר ומיניות, השתמש לא אחת בביטויים כגון "Sissy boy" ("ילד רכרוכי") או "Tomboy" (טומבוי, "ילדה-ילד", או "ילדה קשוחה"). בחירתו בטרמינולוגיה זו קוממה עליו מבקרים שטענו שפעל מ"תקינות פוליטית".
לקריאה נוספת
אוטוביוגרפי:
1907 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1907.
ארווין נירג'האזי
ארווין נירג'האזי (בהונגרית: Nyiregyházi Ervin; בודפשט, 19 בינואר 1903 – לוס אנג'לס, 13 באפריל 1987) היה פסנתרן ומלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, ילד פלא במוזיקה קלאסית.
ביוגרפיה
אביו היה איגנץ נירג'האזי (עד 1902, פריד) (1914–1975), חבר בדימוס של מקהלת בית האופרה של בודפשט בגלל מחלה ואמו הייתה מאריה בורשודי. לפני מותו של איגנץ' הוא סיפר על כמה דברים יוצאי דופן על בנו: ארווין ניסה לשיר לפני שהיה בן שנה; הוא שחזר מנגינות נכון לפני שהיה בן שנתיים; הוא החל להלחין בגיל שנתיים; הוא ניגן נכון במפוחית פה כמעט כל מנגינה ששמע כשהגיע לגיל שלוש; בגיל שבע ארווין יכול היה לזהות כל תו או אקורד שהושמע עבורו. הוא היה ידוע במוזיקליות שלו באותה מידה כמו בטכניקת הנגינה שלו. במבחני אינטליגנציה כללית, ארווין הציג רמה של כמה שנים מעל הממוצע לגילו, כלומר הוא היה עילוי, לא מלומד. פשוט ידע דבריו בטרם למד אותם. גם הוא היה אחד מילדי הפלא במוזיקה כמו אישטוואן פארטוש הכנר ההונגרי-יהודי שנולד באותה השנה ושניהם עוררו את התעניינותו של הפסיכולוג מוזיקה ושמיעה גזה רווס.
הוא היה תלמידם של אישטוואן תומאן ושל ארנולד סקיי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט בשנים 1912–1914 ואז הפך לתלמידם של ארנסט (ארנה) פון דוהנאני ופרדריק למונד בברלין. מגיל עשר העביר קונצרטים בכל רחבי אירופה. בשנת 1914 עבר לברלין. בגיל חמש-עשרה נירג'האזי ניגן את קונצ'רטו לפסנתר של ליסט באיי מז'ור, עם הפילהרמונית של ברלין תחת ניצוחו של ארתור ניקיש. הופעת הבכורה שלו בקרנגי הול בשנת 1920 הייתה מרשימה אך שנויה במחלוקת. ריצ'רד אלדריץ' מהניו יורק טיימס ציין את "היכולת הטכנית המבריקה של נירג'האזי, חוזק רב של זרועות ואצבעות, מיומנות מדהימה, תחושה נאה לטון הפסנתר", אך היה ביקורתי בתפיסותיו ה"לא שגרתיות ומטעות של כמה מן המוכרים ביותר של היצירות לפסנתר".
הוא נסע שוב לארצות הברית בשנת 1928, שם עבד באולפני הקולנוע הגדולים. לפעמים ידיד המנגנות צולמו ככפיל בסרטים. בין חבריו היו בלה לוגוסי, רודולף ולנטינו, הארי הודיני, גלוריה סוונסון. הוא חזר להונגריה בשנת 1930 לפגוש את חבריו בבודפשט. הוא היה נשוי עשר פעמים. אשתו הראשונה תקפה אותו לכאורה בסכין, מה שהוביל לגירושין מתוקשרים מבולבלים. אף על פי שהוא נולד בתנאי נוחות (אמו התעקשה שהמשרתים ייקשרו את שרוכי נעליו ויאכילו אותו ביד כדי להסיר ממנו מדאגות יומיומיות), בכל זאת בילה את חלק הארי במחייו בעוני, ולעיתים הוא נאלץ לישון ברכבת התחתית בשל העדר מגורים קבועים. שנים רבות מאוד מחייו לא הופיע, נאבק בבעיותיו הפרטיות (חסר בית, אלכוהוליזם, 10 קשרי נישואים) עד שהופיע סוף סוף כווירטואוז לפסנתר בגיל 70. גזה רווס פרסם מספר מחקרים על הפסנתרן שהופיע כילד פלא.
גנרל הצבאות
גנרל הצבאות של ארצות הברית (באנגלית: General of the Armies of the United States) היא הדרגה הבכירה ביותר בהיררכיה הצבאית של ארצות הברית, והיא מקבילה לדרגת הגנרליסימו. בתולדות ארצות הברית הוענקה דרגה זו רק לשלושה אנשים - לג׳ון פֵּרְשִׁינְג ב-1919, כאות הערכה לפיקודו על חיל המשלוח של ארצות הברית לאירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולנשיאים ג'ורג' וושינגטון ויוליסס ס. גרנט לאחר מותם, כאות הוקרה: לוושינגטון, אבי האומה האמריקנית, הוענקה הדרגה ב-1976, במסגרת חגיגות 200 שנה לייסוד ארצות הברית. לגרנט, לציון היותו "הגנרל הראשון של צבא ארצות הברית", הוענקה הדרגה ב-2022, 200 שנה להולדתו.
סמל הדרגה
לפֵּרְשִׁינְג, עד אז גנרל (הדרגה הגבוהה ביותר באותו זמן, שסמלה ארבעה כוכבים כסופים), הוצע ליצור בעצמו את סמל דרגתו החדשה. בתחילה סירב והמשיך לענוד את דרגת הגנרל, אולם בסופו של דבר, עקב לחצים בנושא נוכח מינוי קצינים נוספים לדרגת גנרל, שינה פרשינג את צבע כוכבי דרגתו לזהב. בפקודות הצבא שהיו בתוקף באותה תקופה, ובאלו שנכתבו לאחר מכן, אין כל אזכור של סמל בעבור דרגה זו, אולם כן רשום שסמל הדרגה מורכב מארבעה כוכבים.
חריגה נוספת שראוי לציין היא, שמבחינת היררכיית צבעי שאר הדרגות ב, דרגות זהובות נמוכות ממקבילותיהן הכסופות: דרגת לוטננט היא מלבן כסוף בעוד שדרגת לוטננט משנה הנמוכה ממנה היא מלבן זהוב, ודרגת לוטננט קולונל היא עלה כסוף בעוד שדרגת מייג'ור הנמוכה ממנה היא עלה זהוב.
דרגת גנרל חמישה כוכבים
ב-14 בדצמבר 1944, כאשר נוצרה דרגת גנרל הצבא, שונו תקנות הצבא האמריקני ונקבע שבעלי דרגה זו יענדו סמל של חמישה כוכבים כסופים. למרות זאת, פרשינג המשיך לענוד את הדרגה שבה היו ארבעה כוכבים מוזהבים, ומבחינה רשמית הוא נשאר בכיר לעומת כל חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית עד למותו ב-1948.
דרגת גנרל שישה כוכבים
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר צבא ארצות הברית יצר לראשונה את דרגת גנרל הצבא, התעוררה מחדש שאלת סמל הדרגה. לפי סדר הבכירות, הוחלט שגנרל הצבאות פרשינג (שעדיין היה בחיים כשדרגת גנרל הצבא נוצרה ב-1944) יהיה בכיר ביחס לכל הקצינים בדרגת גנרל הצבא שימונו.
מספר אנשים הביעו את הדעה לפיה אם דרגתו של פרשינג, גנרל הצבאות, בכירה מדרגת גנרלים בעלי חמישה כוכבים (גנרל הצבא), הרי שדרגתו שקולה לדרגת גנרל שישה כוכבים. לפי גישה אחרת, הסמל של דרגת גנרל הצבאות שקול לחמישה כוכבים כמו של דרגת גנרל הצבא, והבכירות של פרשינג נובעת רק מעובדת היותו הקצין הוותיק ביותר, כך שאין הכרח שהיא תתבטא בסמל הדרגה.
כאשר נוצרה דרגת גנרל הצבא, נשאל הנרי סטימסון, מזכיר המלחמה דאז, האם פרשינג הוא בעל דרגת גנרל שישה כוכבים. סטימסון הצהיר שפרשינג בכיר לעומת גנרל חמישה כוכבים, אולם כיוון שהוא כבר לא משרת בפועל בשורות הצבא ומעולם לא ענד למעלה מארבעה כוכבים, אין לראות בו כבעל דרגה של שישה כוכבים.
בשנת 1945, כחלק מההכנות לפלישה המתוכננת ליפן, נדונה האפשרות להעלות את דאגלס מקארתור לדרגת גנרל הצבאות, אולם ההצעה נדחתה בעקבות הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945. במסגרת זו הכין מכון הסמלים של צבא ארצות הברית הצעה לסמל בעבור הדרגה, שהיה אמור לשלב כוכב שישי בסמל של דרגת גנרל הצבא. כיוון שמעולם לא הוצע למנות גנרל צבאות חדש, צבא ארצות הברית מעולם לא אישר את סמל הדרגה החדש.
בשנת 1955 דן הקונגרס בהצעת חוק שתסמיך את נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר לקדם את מקארתור לדרגת גנרל הצבאות, כאות הוקרה על שנות שירותו הרבות. באותו זמן, הפרקליט הצבאי הראשי הזהיר שאם מקארתור יקודם לדרגה החדשה, הוא יאבד חלק ניכר מהפנסיה והטבות הפרישה שלו הקשורות לדרגת גנרל הצבא, שעדיין החזיק בה. אנשי המטות המשולבים היו מודאגים מדבר נוסף: נכון לאותה תקופה, ג'ורג' מרשל היה בכיר מבחינת ותק לעומת מקארתור, ואם מקארתור היה מועלה לדרגת גנרל הצבאות, היה מתעורר צורך לנקוט בצעד זהה גם עם מרשל. בעקבות הסיבוכים הרבים שנוצרו, מקארתור סירב לקבל את הקידום והצעת החוק לקדם אותו נגנזה.
עניין הכוכב השישי של מקארתור לא הסתיים בפעם הראשונה שהוצעה לו הדרגה. מוזיאון מקארתור בנורפוק מחזיק ברשותו מספר מכתבים המתוארכים לשנים 1962 עד 1964, הכוללים התכתבות בין עורכי דין (פקודים לשעבר של מקארתור ואחרים) ובין פקידי ממשל, בהם הראשונים ניסו לשכנע שיש להעניק למקארתור את הקידום לשישה כוכבים. ההתייחסות לדרגה במכתבים, כמו גם בהצעת חקיקה נוספת שהובאה בפני הקונגרס באותה תקופה, הייתה "גנרל שישה כוכבים" או "גנרל הצבאות". עורכי הדין אף הצליחו להשיג מכתב תמיכה מהנשיא הארי טרומן, אך גם תוכנית זו לא התממשה בעקבות רצח הנשיא קנדי בנובמבר 1963 ומותו של מקארתור באפריל 1964.
ג'ון פרשינג
ג'ון פרשינג (13 בספטמבר 1860 – 15 ביולי 1948), שהיה מפקד חיל המשלוח האמריקני לאירופה בזמן מלחמת העולם הראשונה, קיבל ב-1919 את הדרגה "גנרל הצבאות של ארצות הברית" כאות הוקרה על תפקודו במלחמה. הענקת הדרגה אושרה באמצעות חוק של הקונגרס ב-3 בספטמבר 1919. פרשינג פרש מצבא ארצות הברית בדרגה זו ב-13 בספטמבר 1924, והחזיק בה עד מותו ב-1948. עד היום, פרשינג הוא היחיד שהחזיק בדרגה זו עוד בימי חייו.
ג'ורג' וושינגטון
במהלך חייו, ג'ורג' וושינגטון (22 בפברואר 1732 – 14 בדצמבר 1799) לא החזיק בדרגה "גנרל הצבאות". במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא נקרא בתואר "הגנרל והמפקד העליון" של הצבא הקונטיננטלי.
וושינגטון לא היה כפוף לקונגרס הקונטיננטלי או לנשיא הקונגרס בזמן שפיקד על הצבא. מכאן נובע שוושינגטון היה האדם היחידי שהייתה לו סמכות מלאה ובלעדית על כל הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
שנה אחת לפני מותו, וושינגטון הועלה על ידי הנשיא ג'ון אדמס לדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת. אולם, וושינגטון מעולם לא הפעיל את הסמכות שהוענקה לו מתוקף דרגתו החדשה ואדמס מינה אותו לתפקיד על מנת להרתיע את צרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נוצרה דרגת גנרל עם חמישה כוכבים שלכאורה הייתה מעל דרגתו של וושינגטון, הן הקונגרס והן הנשיא העלו מחדש את הנושא של דרגתו של וושינגטון תוך התייחסות למציאות בתקופתם. על מנת לשמור על מעמדו של וושינגטון כקצין הבכיר ביותר של צבא ארצות הברית, הוא הועלה בדרגה, לאחר מותו, לדרגת גנרל הצבאות של ארצות הברית. ההחלטה התקבלה לפי חוק של הקונגרס ב-19 בינואר 1976, ואושרה על ידי הנשיא ג'רלד פורד ב-11 באוקטובר 1976. פקודה 3–31 של מחלקת הצבא, שניתנה ב-13 במרץ 1978, קבעה שהמינוי יהיה בפועל החל מה-4 ביולי 1976. הדרגה הבטיחה שוושינגטון תמיד יהיה הקצין הבכיר ביותר בארצות הברית.
יוליסס ס. גרנט
'''יוליסס ס. גרנט (באנגלית: Ulysses S. Grant''', 27 באפריל 1822 – 23 ביולי 1885) היה נשיאה ה-18 של ארצות הברית במשך שתי כהונות, מ-4 במרץ 1869 עד 3 במרץ 1877. בתור הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית (בין 1864 ל-1869), עבד גרנט בשיתוף פעולה הדוק עם הנשיא אברהם לינקולן והוביל את צבא האיחוד לניצחון על הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית. בדצמבר 2022, לרגל ציון השנה ה-200 להולדתו, ״מפקד הצבא הראשון שהגיע לדרגת גנרל״, אושר כי הוא יועלה לדרגת גנרל הצבאות, בכפוף לאישור הנשיא.
יחסי הממלכה המאוחדת–פקיסטן
יחסי הממלכה המאוחדת–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לבין פקיסטן. שתי המדינות הן חברות חבר העמים והאומות המאוחדות.
היסטוריה
ההיסטוריה של פקיסטן המודרנית מתחילה בקולוניה הבריטית של הודו, כאשר המוסלמים דרשו מדינה משלהם. בין התומכים הראשונים ברעיון היה הסופר והפילוסוף עלאמה מוחמד אקבאל, שחשב שיש צורך במדינה המוסלמית בתת-היבשת ההודית, הנמצאת תחת השפעה הינדית חזקה. מוחמד עלי ג'ינה, אשר מכונה בפקיסטן "מנהיג דגול" ו"אבי האומה" הנהיג את הליגה המוסלמית בהודו ועוד לפני סיום השלטון הבריטי, הציע רפורמה חוקתית בת ארבע עשרה נקודות, לשמירת זכויות המוסלמים בהודו לאחר שתושג עצמאותה של המדינה.
ג'ינה אימץ כבר ב"הצהרת לאהור" ב-1940 את רעיון יצירת מדינה מוסלמית נפרדת. הליגה המוסלמית קיבלה את רוב קולות המוסלמים בבחירות שנערכו בהודו בשנת 1946, וג'ינה פתח בגל שביתות ומחאות על מנת להוביל להקמת מדינה מוסלמית בחלק של הודו. גל המחאות שהוביל הידרדר לאלימות. כישלון הקואליציה של מפלגת הקונגרס והליגה המוסלמית הביא את הצדדים לפנות אל הבריטים בבקשה לאשר את חלוקתה של הודו. כך הוביל ג'ינה לחלוקת הקולוניה ההודית לשתי מדינות נפרדות - הודו ופקיסטן. פקיסטן הכריזה על עצמאותה ביום בו הסתיים השלטון הבריטי בהודו, 14 באוגוסט 1947.