cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברבל דוס סנטוס
אחרי גביע העולם בקשתות
בצורה חדשה זו של התחרות, ובזכות הפרס הכספי, הקשתים מרחבי העולם יכלו להיפגש בתדירות גבוהה יותר ולהתחרות ברמה גבוהה יותר.
בשנת 2006, דוס סנטוס ניצח בשלב השלישי באנטליה, טורקיה. זכייה זו הפכה אותו לברזילאי הראשון שניצח באירוע קשתות ברמה עולמית.
בשנת 2007, סיים במקומות: שלישי, רביעי ותשיעי בשלושה מתוך ארבעה שלבים, וכתוצאה מכך העפיל לתחרות גביע העולם בדובאי. בחצי הגמר, דוס סנטוס הפסיד לג'ורג' חימנס, קשת מאל סלוודור, בחץ שובר השוויון. לאחר מכן, דוס סנטוס הביס את סבסטיאן ברסור, קשת צרפתי, בקרב על המקום השלישי ועל מדליית הברונזה. את 2007 הוא סיים כמדורג במקום השלישי בדירוג הקשתים העולמי.
בשנת 2008, הוא שבר את שיא אמריקאי עם 1403 נקודות (מתוך 1440) בסיבוב בתחרות הקשתות הבין - לאומית, ובכך הפך לאדם ה-17 בעולם שמצליח להשיג מעל 1400 נקודות.
איליה אוסטרוכוב
איליה אוסטרוכוב (ברוסית: Илья́ Остроу́хов; 20 ביולי 1858 – 8 ביולי 1929) היה צייר נוף ואספן אמנות רוסי; קשור לנודדים.
ביוגרפיה
הוא בא ממשפחה של סוחרים אמידים. בשנת 1870, הוא נרשם ל"אקדמיה של מוסקבה למדעי המסחר המעשיים". בעודו שם, הוא החל להתעניין בזואולוגיה והחל בהתכתבות עם אלפרד ברם. הוא גם פתח אוסף אנטומולוגי שנתרם מאוחר יותר לאוניברסיטת מוסקבה. הוא נרשם לשיעורי האמנות הראשונים שלו רק ב-1880, אז פיתח את הרצון להיות צייר לאחר שראה תערוכה של ציורי נוף שהעלו הנוודדים. הוא חשש שהוא מבוגר מכדי להתחיל ללמוד בבית ספר לאמנות, וחיפש מישהו שיעביר לו שיעורים פרטיים. מכר ותיק הכיר לו את אלכסנדר קיסליוב, שבאותה תקופה עבד בבית ספר פרטי לבנות ולימד שיעורים בציור.
בשנה שלאחר מכן, הוא הרגיש בטוח מספיק כדי ללמוד עם איליה רפין. באותו חג המולד, הוא עבד יחד עם ויקטור וסנצוב, עיצב ויצר קישוטים להופעה בביתו של הסוחר והפטרון סבבה מאמונטוב. לאחר מכן, הוא הפך למבקר קבוע באחוזת אברמצבו, ושרטט את הנופים והארכיטקטורה.
בינתיים, הוא הגיש מועמדות לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, אך הורשה רק לבקר בשיעורים. בערבים למד רישום בחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות ולקח שיעורים נוספים מרפין. עד 1884, הוא גם בילה זמן מה בבית המלאכה של פאבל צ'יסטיאקוב. בשנת 1886 הוא הצליח ללמוד אצל ולדימיר מקובסקי בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. באותה שנה הציג שני ציורים בתערוכה הארבע-עשרה של הנוודים והציג איתם בקביעות לאחר מכן.
גלריית טרטיאקוב
הוא פיתח ידידות קרובה עם פאבל טרטיאקוב, שקנה כמה מציוריו המוקדמים. לאחר מותו של טרטיאקוב ב-1898, בחרה מועצת העיר מוסקבה באוסטרוכוב כאחד הנאמנים של גלריית טרטיאקוב. מ-1899 עד 1903, הוא כיהן כראש מועצת המנהלים בפועל, ולאחר מכן הודח בגלל הוצאות רבות מדי על רכישות.
ב-1905, לאחר ויכוחים מסוימים, בחרו בו שוב ליושב ראש ההנהלה. הכל הלך כשורה עד 1913, כאשר בריון בעל סכין חתך את הבד של "איבן האיום ואת בנו איוון" - ציור של רפין. האירוע נתן ליריביו של אוסטרוכוב הזדמנות לתקוף אותו. הוא התפטר ובהסכמה הדדית הוא הוחלף על ידי איגור גרבאר.
במהלך תקופה זו הוא כמעט ויתר על הציור. רק ב-1916, כאשר בילה זמן מה עם חברים בחצי האי קרים, החל שוב לצייר. שנתיים לאחר מכן, הוא ערך את התערוכה האחרונה שלו בקנה מידה מלא עם הנודדים.
אספן
בנוסף לעבודתו בגלריה טרטיאקוב, הוא היה אספן בולט בזכות עצמו. החל בשנות ה-90 לאחר שנישא למשפחת סוחרי התה העשירה Botkin ורכש בית גדול כנדוניה. הוא צבר למעלה מ-300 ציורים (כולל אייקונים מימי הביניים) ו-500 רישומים; בעיקר של אמנים רוסים, אבל גם ציורים של האימפרסיוניסטים: דגה, מאנה, רנואר ומאטיס. אחד מנקודות השיא שלו היה "אלגוריית האמונה" מאת ורמיר. הייתה לו גם ספרייה של למעלה מ-12,000 ספרים, כולל עותק של הקומדיה האלוהית מ-1515 ודה קמרון מ-1757. בשנת 1918, האוסף שלו הולאם כמוזיאון ציבורי והוא מונה לאוצר לכל החיים.
במרץ 1929, כאשר הוא מצא את עצמו משולל מזכויותיו הוא היה במצב בריאותי ירוד מאוד וכמעט עיוור. הוא נפטר ארבעה חודשים לאחר מכן. זמן קצר לאחר מכן נסגר המוזיאון, ואלמנתו הוגבלה לשימוש בשני חדרים בביתם. היא נפטרה בשנת 1935.
האוסף שלו הועבר לגלריה טרטיאקוב. מאוחר יותר, הבית נפתח מחדש כסניף של "המוזיאון הממלכתי לספרות".
דיפרנציאל (רכב)
דִּיפֵרֶנְצִיאָל הוא התקן מכני המורכב בעיקר בכלי תחבורה ממונעים בעלי גלגלים מקבילים. מיקומו של הדיפרנציאל הוא בין זוג הגלגלים המונעים.
כאשר מכונית פונה, הגלגל החיצוני עובר דרך ארוכה יותר בפרק זמן זהה. לכן, מהירותו תהיה גדולה יותר ממהירותו של הגלגל הפנימי. כדי להתגבר על הפרש המהירויות האלו מורכב דיפרנציאל בין הגלגלים. תפקיד נוסף של הדיפרנציאל הוא פיצול הכוח בין שני הגלגלים תוך סיבוב סרני הגלגלים בתשעים מעלות לכיוון כניסת הכוח.
הדיפרנציאל בנוי מ"בית" (Case) מגלגל שיניים עטרת (Ring או Crown) המחובר אליו, מגלגל שיניים סבבת (Pinion) משני גלגלי שיניים צדדים (Side gears) ושני גלגלי שיניים אמצעיים (Spider gears).
בנסיעה רגילה, גל ההינע מסובב את כל בית הדיפרנציאל, ה-Spider gears לא מסתובב סביב צירו אלא רק בעזרת סיבוב הבית. בין הסרנים אין הפרש מהירויות, ולכן, ה-Spider gears וגלגלי השיניים הצדדים נמצאים במנוחה (יחסית אחד לשני). כאשר יש הפרש מהירויות בין הגלגלים (למשל בפניה), נוצרת תנועה בין ה- Spider gears וזו מעבירה את הכוח מצד אחד לשני.
לאחר שהכוח מהמנוע מועבר לתיבת ההילוכים, הוא מועבר לדיפרנציאל, ומשם הוא מפוצל לגלגלים. גם בדיפרנציאל מתבצעת הפחתת מהירות של המנוע. ניתן לציין שלושה סוגי דיפרנציאלים.
מערכת הנעה כפולה (4X4)
תכנונה של מערכת הנעה כפולה שונה בדרך כלל בין רכבי כביש לרכבי שטח. ברכבי שטח, מפצל הכוח בין זוג הגלגלים הקדמיים לאחוריים (המכונה "טרנספר" או תיבת העברה) אינו מתפקד כדיפרנציאל, אלא כחיבור קשיח. כמו כן, הדיפרנציאלים בסרנים החיים ניתנים לנעילה בדרך כלל. ברכבי כביש, לעומת זאת, הדיפרנציאלים פתוחים בדרך כלל (עם אפשרות לנעילה חלקית בדגמים מסוימים).
המומנט של המנוע מתחלק בין כל הגלגלים המונעים. לדוגמה, המומנט שיוצא ממערכת העברת הכוח הוא 200 קג"מ (קילוגרם למטר). ברכב בעל הנעה אחורית כל גלגל יקבל 100 קג"מ, בעוד שברכב בעל הנעה כפולה, כל גלגל יקבל רק 50 קג"מ. המומנט המרבי שכל גלגל יכול להעביר למשטח מוגבל (בגלל החיכוך המושפע מהצמיג, מטיב הקרקע וממשקל הרכב). אם המומנט שמתקבל בגלגל גדול מהמומנט המרבי האפשרי (כלומר, מעל האחיזה המרבית של אותו צמיג), הצמיג יסתבסב ויחליק ללא יכולת האצת הרכב. לפיכך, אחד היתרונות של הנעה כפולה הוא שהמומנט בכל גלגל קטן יותר (אך סכום המומנט שמגיע לכולם שווה), מה שמאפשר לרכב להאיץ ביעילות גם כשמומנט המנוע גדול וגם בנסיעה על מסלולי עפר או כבישים מושלגים בעלי חיכוך נמוך.
מערכת ההנעה הכפולה נתונה לעומסים גדולים משום שכל המומנט מגיע לגלגלים ואיבוד האחיזה מזערי. העומס המוגבר יכול לבוא לידי ביטוי בכשלים בחוליות חלשות כדוגמת ה"צלבים" (מפרק אוניברסלי הנקרא גם מפרק קרדן) ותיבת ההילוכים. במכוניות ללא הנעה כפולה, חלק מהמומנט הולך לאיבוד כי דיפרנציאל פתוח לא יכול לספק מומנט מעל המומנט המרבי שהגלגל בעל האחיזה המינימלית יכול לספק. כתוצאה מכך, כמות המומנט במערכת תרד, בעוד שבמכוניות עם הנעה כפולה יפעל הרבה מומנט על חלקי המערכת. מסיבה זו עולה הצורך בתיבת הילוכים חזקה יותר כגון Dog gear בכלי רכב ללא איבוד מומנט.
ברטעה
ברטעה הישראלית נכללת בתחומה של מועצה מקומית בסמ"ה, ומספר תושביה הוא כ-4,300. מרבית התושבים הם מוסלמים המשתייכים ברובם למשפחת כבהא.
הקמה
הכפר ברטעה הוקם באמצע המאה ה-19 על ידי בני שבט כבהא. על פי מסורות בעל פה, בני השבט עברו באמצע המאה ה-18 מבית ג'יברין ליעבד. באמצע המאה ה-19 חלק מבני כבהא עזבו את יעבד בחיפוש אחר אזור מחיה ורכשו את השטח של ברטעה, בו מצאו מעיין ומרעה למקניהם. עם הזמן ברטעה התפתחה ונוסדו מסביבה כפרי לוויין, גם הם של בני כבהא: אום אל-קוטוף, עין אל-סהלה, ואדי עארה וטורא אל-ערבייה.
במהלך המרד הערבי הגדול נרשמו באזור הכפר התנגשויות בין הצבא הבריטי לבין אנשי הכנופיות הערביות.
לאחר מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים עברה ברטעה המזרחית לשליטה ישראלית. תושביה החלו לעבוד בישראל והחקלאות הייתה למקור הכנסה משני. הודות לקרבה לישראל רמת החיים בברטעה המזרחית עלתה מהר יותר מבשאר יהודה ושומרון. בשנת 1978 חוברה ברטעה המזרחית לחשמל מגנרטורים ובשנת 1984 היא חוברה לרשת החשמל הישראלית. תלמידי ברטעה לומדים בתיכונים ביעבד ובג'נין. בשנת 1995 נכנסה לתוקף תוכנית מתאר לברטעה המזרחית שיועדה לספק את צורכי ההתרחבות של ברטעה המזרחית עד שנת 2015.
בעקבות האינתיפאדה השנייה הפך הכפר ברטעה למרכז מסחרי חשוב לתושבי נחל עירון וחלק ניכר מתושבי הגליל, לקניית מוצרים בזול במחירי הרשות הפלסטינית, לאחר שנמנעה כניסתם של ישראלים ליהודה ושומרון ובמיוחד לעיר ג'נין. אנשי עסקים רבים מיהודה ושומרון העתיקו את בתי העסק שלהם לברטעה המזרחית בהיותה חלק מהרשות הפלסטינית אך בעלת נגישות וקרבה לקהל היעד לסחורות באזור נחל עירון. עם הקמת גדר ההפרדה נכללה ברטעה המזרחית במובלעת הנמצאת בצד הישראלי של הגדר והמגמה של נהירת ישראלים לברטעה לעריכת קניות זולות התחזקה. רבים מבתי הכפר הפכו לחנויות ומחסנים לסחורה ורבים מבני הכפר התעשרו. עם זאת, הועלו גם טענות על פגיעה בתושבי הכפר הנאלצים לעבור לערי המחוז יעבד וג'נין דרך מחסום של צה"ל.
ההתפתחות של ברטעה למרכז מסחרי חשוב הביאה לכך שפועלים רבים מאזור יהודה ושומרון התיישבו בכפר באופן קבוע, דבר שגרם למתיחות חברתית בין התושבים המקומיים ובין הפועלים הזרים. התושבים ראו בפועלים גורם מאיים על פרנסתם. בנוסף לכך, שהותם המתמשכת של הפועלים, שרובם צעירים ללא משפחות, לאורך זמן רב, נראתה על ידי רבים כגורם מאיים על המנהגים השמרניים של התושבים. בהיעדר מרכזי בילוי ורווחה בכפר, נוהגים הפועלים להעביר את זמנם הפנוי ברחובות הכפר וליד אזורים סמוכים לבתי המגורים של התושבים המקומיים. הקרבה בין חלקי ברטעה נוצלה על ידי ארגוני הטרור כדי להבריח אנשים לתוך מדינת ישראל. כך למשל, המחבלת המתאבדת שביצעה את הפיגוע במסעדת מקסים עברה את הקו הירוק בברטעה.
מובלעת ברטעה א-שרקייה
גדר ההפרדה עוברת ממזרח לברטעה, ומפרידה בין העיירה לשאר הגדה המערבית. חלקה של העיירה השוכן מחוץ לקו הירוק (ברטעה המזרחית – ברטעה א-שרקייה) נמצא במה שמכונה אזור התפר, אזור בין הקו הירוק למחסום ריחן. ערים וכפרים נוספים במובלעת זו כוללים את: אום א-ריחאן, ח'רבת עבדאללה אל-יונס, ח'רבת א-שייח' סעד, ח'רבת אל-מונט'אר אל-גרביה, ח'רבת אל-מונט'אר א-שרקייה, ודהר אל-מליק. אין מחסומים מערבה בתוך שטחי הקו הירוק, אך תושבי מובלעת ברטעה שאינם בעלי אזרחות ישראלית צפויים לקנסות אם הם יעזבו את המובלעת וייכנסו למדינת ישראל. הגישה ממובלעת ברטעה לגדה המערבית היא דרך שני שערי כניסה / יציאה: ריחן ושקד. אנשים שרוצים להיכנס מהגדה למובלעת צריכים גם להגיש בקשה להיתר.
התייחסויות בתרבות
במיזמיו התיעודיים "הזמן הצהוב" ו"נוכחים נפקדים", ייחד דויד גרוסמן לברטעה פרק בשם "ברטעה השנייה", במהלכו תיאר את היחסים בין ערביי ישראל לערביי הגדה המערבית, שלטענתו באים לידי ביטוי באופן מובהק בסיפור הכפר החצוי.
בפברואר 2011 צולמה בכפר סצנת הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "הומלנד".
בית דוד
בית דוד הייתה שושלת מלוכה יהודית שתחילתה, על פי המסורת, במלך המקראי דוד. כל מלכי יהודה, למעט עתליה, השתייכו אליו.
עדויות חוץ מקראיות לבית דוד
אודות שלמה המלך, שעל פי ספר שמואל היה בנו של דוד המלך, טרם נמצאו כתובות בהן הוא נזכר או ממצא ארכאולוגי אחר הנקשר אליו ישירות. יוסף בן מתתיהו מזכיר בכתביו מסורות אודות קיומן של איגרות בארכיונים הממלכתיים בצור שהחליפו ביניהם שלמה המלך וחירם מלך צור.
חלק מן המלכים בשושלת, מוזכרים בכתובות חוץ מקראיות בנות התקופה, כמו מצבת מישע, שהוקמה בעקבות מאבקים בין ממלכות ומנסרת סנחריב, כתובת ניצחון אשורית שנוצרה בעקבות מסע הכיבוש ביהודה.
את ממצאי החפירות משלהי המאה ה-11 לפנה"ס וראשית המאה ה-10 לפנה"ס במבצר האלה מייחס הארכאולוג יוסף גרפינקל לתקופת דוד המלך ורואה בהם הוכחה לכך שבזמנו של דוד הייתה ביהודה ממלכה חשובה וחזקה, כמתואר במקרא.
שושלת בית דוד ביהדות
בתורה, יעקב ברך את יהודה בנו:, והפרשנים רואים בכך הבטחה כי מלך ישראל יהיה משבט יהודה.
עיקר ההמשך של היהדות היה מבני שבט יהודה (שכן עשרת השבטים גלו), מלבד הכהנים והלויים, וכן מיעוט (ברובו לא ידוע) בני שבט בנימין, שמעון יוסף, ומעט משבטים אחרים.
מלכות בית דוד נתפסת במסורת היהודית כמלכות נקיה ומוסרית יחסית למלכות ישראל, למרות שהיו מלכים משושלת זו שעשו הרע בעיני ה' (כמו אחזיה, אחז, ובייחוד מנשה). בתלמוד ישנה התייחסות למלכות זו ואנשיה מתוארים שם כצנועים וענוותנים שמקבלים עליהם את עולה של המערכת המשפטית.
למלכים מבית דוד ישנו מעמד מיוחד בהלכה, כמו משיחה בשמן המשחה, משיחה על מעיין, ומותר להם לשבת לצד הסנהדרין בלשכת הגזית של בית המקדש.
לפי התנ"ך, הובטח לדוד כי ביתו ישלוט תמיד בממלכת יהודה בזכות מסירותו לעבודת ה', כפי שאמר ה' לדוד:"."הדבר הובן כהבטחה שגם אם תיפסק מלכות בית דוד, בעתיד היא תשוב למקומה.
על פי ספר מלכים, המלכה עתליה רצחה את כל בני המלוכה ורק יואש, נכדה, נותר מוסתר בידי כהנים. אם אכן יואש הוא נכדה של עתליה, הרי שכל המתייחסים על בית דוד, מתייחסים גם אל עתליה.
בשנת 538 לפנה"ס (48 שנה לאחר חורבן בית המקדש הראשון), חזרה שושלת בית דוד ליהודה עם שיבתו של זרובבל בן שאלתיאל בשיבת ציון.
בימי הביניים המאוחרים המהר"ל מפראג ורבי שלום שכנא מלובלין (חותנו של הרמ"א) היו ידועים כממשיכי השושלת. במאה ה-18 נעשו מאמצים לזהות ולרשום את השושלות ואף הודפסו ספרים בעניין, בידי אפרים זלמן מרגליות, הרב נפתלי כ"ץ (מחבר הספר "סמיכת חכמים") ועוד. לשושלת זו התייחסו משפחת קלונימוס, משפחת יפה, משפחת מרגליות, משפחת רוקח, משפחת כ"ץ ועוד.
במאות ה-11-15 חיו בדרום צרפת (פרובאנס) ובצפון ספרד (ברצלונה) מספר משפחות שלפי המסורת המשפחתית התייחסו לראשי הגולה הגאונים של גלות בבל מבית דוד. משפחות אלו קבלו בקהילות את התואר 'נשיא' וכונו "בני חורין". היה להם מעמד כלכלי וחברתי מיוחד בקהילה היהודית. הם היו מקורבים לשלטון, וחלקם מילאו תפקידים של יועצים וגובי מס/שרי אוצר. היו להם זכויות מיוחדות בנארבון, ברצלונה, ארגון וקסטיליה. בתור בעלי תפקידים ומעמד מיוחדים, זכו המשפחות לקבל אחוזות ותוארי אצולה - דון, ואבירות - 'דה לה קבלרייה', ממלכי ארגון וקסטיליה. בין משפחות ה'נשיאים' ('בני החורין') ניתן למצוא את המשפחות: אבן עזרא, הלוי, אבולעפיה, אבן שושן, בנבנשתי, חסדאי, חרל"פ, שאלתיאל ועוד. יש לציין שיש עדויות (כולל ערבוב של שמות) שחלק ממשפחות ה'נשיאים' התחתנו זו עם זו (בעיקר חסדאי, מכיר, שאלתיאל, הלוי ובנבנשתי) במיוחד בברצלונה וגירונה של המאות ה-12-13.
חלק מהיחוס לבית דוד נובע מהקשר של חלק מהמשפחות עם ראשי הגולה והגאונים מבבל המיוחסים לבית דוד. הרבנים מבבל הגיעו לפרובאנס עם הקמת המרכז היהודי בנארבון כנראה במאה ה-10 או 11. ייתכן ורבנים מבבל הגיעו גם לספרד המוסלמית באותה תקופה ויצרו שושלות של 'נשיאים' גם שם. תיאור משפחות ה'נשיאים' בפרובאנס וברצלונה במאה ה-12 מופיע אצל בנימין מטודלה ואלחריזי. אולם, ייחוסים אלו הם חסרי עדויות היסטוריות של הקשר הישיר לבית דוד, ויכול להיות שנעשה בהם שימוש לשם האדרת אדם מסוים או משפחה מסוימת בהתאם למסורת משפחתית
לפי הרמב"ם (1135-1204) "הגדול בחכמה שבכולן מושיבין אותו ראש עליהן, והוא ראש הישיבה והוא שקורין אותו החכמים נשיא בכל מקום" (רמב"ם, הלכות סנהדרין א, ג). הרמב"ם במקום אחר בהקדמתו לפרק חלק כותב: "אין מלך לישראל אלא מבית דוד ומזרע שלמה בלבד, וכל החולק על המשפחה הזאת - כפר בשם יתברך ובדברי נביאיו". על פי המסורת המשיח יהיה מבית דוד, ולכן משיחי השקר תמיד ייחסו עצמם לבית דוד, לפיכך תפילות רבות בסידור התפילה היהודי מבקשות לכונן מחדש מלכות יהודית משושלת זו.
ישנם אישים מפורסמים שהמסורת מייחסת אותם לדוד המלך, אם בייחוס "ישיר" דור אחר דור עד הלל הזקן או רבי יוחנן הסנדלר ומשם לדוד (ודוגמאות לכך הן המהר"ל ורש"י), או בייחוס ללא מסורת ספציפית מדויקת. המגיד ממזריטש לפי המסופר היה בעל ייחוס לדוד המלך, אך המגילה בה הופיע הייחוס נשרפה. ישנו ספר יוחסין של משפחת דיין (=נשיא) מחלב, מגילת יוחסין של משפחת דנינו ממרוקו, וכן ספר יוחסין למשפחת חרלפ ודון-יחיא. משפחות רבות מונות את ייחוסן לדוד המלך בדרך זו, אך מומחי הגנאלוגיה מטילים בכך ספק. המאמינים במשיחיותו של מנחם מנדל שניאורסון טוענים שאף הוא מזרע בית דוד.
שושלת בית דוד בנצרות
לפי הבשורה על-פי מתי, שבברית החדשה יוסף, בעלה של מרים, אם ישו הוא מצאצאי בית דוד. האוונגליונים של מתי ושל לוקאס בברית החדשה מפרטים את הגנאלוגיה של יוסף עד דוד המלך, ולוקאס אף ממשיך לפרט עד אדם הראשון:
ביקורת
באקדמיה, יש הטוענים כי רציפות בית דוד היא מושג ספרותי, שקודש לצרכים לאומיים, וכי למעשה נפסקה השושלת מספר פעמים עוד בימי מלכות יהודה, וכן לאחריה.
טרוי דומה
טרוי דומה (באנגלית: Troy Dumais, נולד ב-21 בינואר 1980) הוא קופץ למים אמריקאי בעבר. אלוף ארצות הברית וזכה במקום השלישי באולימפיאדת לונדון.
ביוגרפיה
טרוי דומה השתתף מספר פעמים במשחקים משחקים הפאן-אמריקאיים וזכה בהם במספר מדליות כולל מדליית זהב בשנת 2007 בקפיצה סינכרונית לצד מיץ' ריצ'סון.
ארגון אחדות אפריקה
ארגון אחדות אפריקה או הארגון לאחדות אפריקה (באנגלית: The Organisation of African Unity, בצרפתית: Organisation de l'unité africaine) הוא ארגון מדינות אפריקה אשר הוקם ב-25 במאי 1963, ופורק ב-9 ביולי 2002 על ידי תאבו מבקי מדרום אפריקה, היושב ראש האחרון של הארגון. הארגון הוחלף בארגון חדש ושמו "האיחוד האפריקאי".
מטרתו המתוכננת של הארגון הייתה לקדם את האחדות והסולידריות של מדינות אפריקה ולשמש קול קולקטיבי ליבשת כולה. הארגון שם דגש גם על סילוק הקולוניאליזם משטחו, ויצירת קהילה ליברלית שתעזור לתנועות עצמאיות באפריקה.
המטה של הארגון ישב באדיס אבבה, אתיופיה, בהזמנת שליט המדינה היילה סלאסי. מסמך הייסוד של הארגון נחתם על ידי 32 מדינות אפריקאיות עצמאיות. בעת התפרקותו של הארגון בשנת 2002, 53 מתוך 54 מדינות אפריקה היו חברות בארגון; מרוקו עזבה את הארגון בשנת 1985 לאחר הצטרפות סהרה המערבית בשנת 1982 (מרוקו טוענת לבעלות על סהרה המערבית). הארגון קיים מדי שנה ועידה של ראשי מדינות אפריקה.
מתחילתו סבל הארגון מסכסוכים פנימיים רבים ושיתוק שנבע מחילוקי דעות על דרך הפעולה הרצויה.
הארגון זכה ללעג רב עקב היותו בימת נאומים ללא שום כוח או השפעה. מזכ"ל האו"ם הקודם, קופי ענאן, שהיה מגאנה, הילל את הארגון בכך שהוא קירב את האפריקאים. למרות זאת, במשך 39 שנות קיומו המבקרים טענו כי הארגון עשה מעט מאוד להגן על זכויותיהם וחירויותיהם של עמי אפריקה מהמנהיגים הפוליטיים שלהם.
סוכנויות משנה בארגון
תחת הארגון עבדו מספר סוכנויות עצמאיות, בהן:
זכויות להט"ב באפריקה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באפריקה הן מוגבלות מאוד ביחס ליבשות אירופה, אמריקה, אוקיאניה וחלקים מסוימים באסיה.
מתוך 54 המדינות שחברות בארגוני האומות המאוחדות, האיחוד האפריקאי או שניהם, האיגוד הבין-לאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס שמאגד מעל 1,593 ארגוני זכויות להט"ב מ-155 מדינות בעולם הצהיר בשנת 2015 כי פעילות הומוסקסואלית חוקית רק ב-20 מדינות אפריקה ופלילית ב-34 מדינות. ארגון הקמפיין לזכויות האדם מציין כי שתי מדינות נוספות, בנין והרפובליקה המרכז-אפריקאית, אינן מוציאות פעילות הומוסקסואלית מחוץ לחוק, אך יש להן חוקים מסוימים החלים באופן שונה על זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים בהם גיל הסכמה לא שוויוני.
מעולם לא היה קיים חוק שהפליל פעילות הומוסקסואלית בהסכמה במדינות: בנין, בורקינה פאסו, חוף השנהב, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ג'יבוטי, גינאה המשוונית, מדגסקר, מאלי, ניז'ר ורואנדה. במשך השנים, אנגולה, בוטסואנה, כף ורדה, גבון, גינאה ביסאו, לסוטו, מוזמביק, סאו טומה ופרינסיפה, איי סיישל ודרום אפריקה הכשירו פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בשטחן.
מאז 2011 מספר מדינות מפותחות מיישמות או שוקלות חוקים המגבילים או אוסרים לחלוטין תמיכה כללית בתקצוב מדינות שמגבילות את זכויותיהם של אזרחי להט"ב בשטחן שכוללות לרוב מדינות אפריקאיות. למרות זאת, ברוב המקרים מדינות אפריקאיות שונות סירבו לשקול להרחיב את מעמד זכויות הלהט"ב באזורן לאורך השנים. מספר מנהיגים אפריקאים טענו לאורך השנים שהומוסקסואליות וטרנסג'נדריות הובאו ליבשת על ידי "האדם הלבן והעולם המערבי". עם זאת, מרבית המחקרים בעולם הוכיחו כי הומוסקסואליות הייתה חלק ניכר מתרבויות אפריקאיות שונות בעבר לפני הגעתם של המיסיונרים הנוצרים בתקופת הקולוניאליזם.
במדינות לא מפותחות בעלי משטרים מוסלמים שמיישמים את דין השריעה האסלאמי בהם: סומליה, סומילילנד, מאוריטניה וצפון ניגריה, נטייה הומוסקסואלית מוגדרת כפשע שדינו עונש מוות ולעיתים אף בסקילה באבנים. באוגנדה, סודאן, גמביה, טנזניה וסיירה לאון, אזרחים הומוסקסואלים נחשבים כפושעים ועלולים לשאת בעונש מאסר עולם בגין ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, אם כי החוק דווח כלא נאכף בפועל בסיירה לאון. בנוסף להפללתה של פעילות הומוסקסואלית קיימת בניגריה חקיקה שהופכת הומוסקסואליות לפלילית עבור בני משפחה הטרוסקסואלים, בעלי ברית וחברים של להט"ב. על פי החוק הניגרי, "בעל ברית הטרוסקסואלי המנהל, עד, עוסק או מסייע לכל סוג של פעילות שאינה בינארית מגדרית והומוסקסואלית" עלול לשאת בעונש מאסר של 10 שנים. חוקרי אוניברסיטת אוקספורד הצהירו כי המעמד החברתי הקיים נגד להט"ב באפריקה מוביל להשלכות בריאותיות קשות, בעוד ששיעור נשאי האיידס בקרב גברים הומוסקסואלים באפריקה שמדרום לסהרה גבוה פי עשרה מזה של גברים הטרוסקסואלים, שנמנעים מלגשת לטיפול רפואי עקב פליליותה של נטייה הומוסקסואלית בחוק והומופוביה רחבה בקרב האוכלוסייה. החוקרים קבעו כי הדבר נובע מ-"חוסר נכונות תרבותית, דתית ופוליטית לקבל אותם כאזרחים שווים בחברה".
מבין כלל 54 המדינות הריבוניות ברחבי אפריקה שחברות בארגון האו"ם, כ-10 מתוכן: כף ורדה, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, גבון, גינאה ביסאו, מאוריציוס, רואנדה, סאו טומה ופרינסיפה, סיישל, סיירה לאון ודרום אפריקה חתמו בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" בשנת 2008 (או הצטרפו לחתימה על ההצהרה בשנת 2011) שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם, ביניהן גם סיירה לאון, גבון, מאוריציוס, סאו טומה ופרנסיפה וסיישל אף על פי הפללתה של פעילות הומוסקסואלית דה יורה בשטחן. 29 המדינות שחתמו נגד ההצהרה ותמכו בהצהרה נגדית מטעם סוריה כללו את: אלג'יריה, בנין, קמרון, צ'אד, קומורו, חוף השנהב, ג'יבוטי, מצרים, אריתריאה, אתיופיה, גמביה, גינאה, קניה, לוב, מלאווי, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סומליה, סודאן, אסוואטיני, טנזניה, טוגו, תוניסיה, אוגנדה וזימבבואה. 14 המדינות הנותרות: לסוטו, גאנה, ליבריה, אנגולה, בורקינה פאסו, בורונדי, גינאה המשוונית, הרפובליקה של קונגו, מדגסקר, מוזמביק, בוטסואנה, זמביה, נמיביה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נמנעו בהצבעתן. דרום סודאן לא הייתה מדינה עצמאית בימים אלו ולכן לא הייתה מדינה שחברה באו"ם.
למען ביטחונם, תיירים המוגדרים כלהט"ב מוזהרים להשתמש בשיקול דעת בביקורם באפריקה, בין היתר עם עצות שכוללות להימנע מגילויי חיבה פומביים (עצות שניתנות באותה מידה גם לזוגות הטרוסקסואלים כאחד). דרום אפריקה נחשבת לרוב למדינה האפריקאית המרכזית שמהווה תיירות בקרב להט"ב מרחבי העולם, אך גם כף ורדה נכללת לעיתים קרובות בציון התואר כפי שהוצג בסרט התיעודי טצ'ינדס משנת 2015 שסקר את הנושא.
אתיופיה
בהיסטוריה של אתיופיה, הכרה בפעילות הומוסקסואלית מוגדרת בדרך כלל כמעורפלת, נתון שמוביל לכך שלא נותרו עדויות נדירות עבור קיום מחקר אקדמי. עם זאת, ההגיוגרפיה "חייה והתמודדויותיה של אמנו וואלאטה פטרוס" (באנגלית: "The Life and Struggles of Our Mother Wälättä P̣eṭros") משנת 1672 משמשת כהתייחסות הראשונה להומוסקסואליות בקרב נזירות בספרות האתיופית. וואלאטה פטרוס וחברתה ללימודים אהטה קרסטוס מהכנסייה האורתודוקסית האתיופית היו נזירות ידידותיות שתוארו כמי ש-"חיו יחד באהבה הדדית, כמו נשמה וגוף עד המוות", בעוד שנזירות אחרות הוצגו כתאוותניות זו בזו. הספר הוא הדורש הראשון בסגנון "קריאה קווירית" בספרות האתיופית הקדומה ביותר.
מצרים העתיקה
עדיין לא ברור, איזו תפיסה מדויקת טיפחו המצרים הקדמונים כלפי הומוסקסואליות. כל מסמך וספרות שונה המכילים למעשה סיפורים בעלי אופי מיני, מעולם לא שמו את טבעם של המעשים המיניים, אלא משתמשים בפרפרזות מגודרות ופרחוניות. בעוד שסיפורים על שת והתנהגותו המינית עשויים לחשוף מחשבות והשקפות שליליות למדי, הכתובת בקברם של קנום-הוטפ וניאנק קנום עשויה להצביע על כך שהומוסקסואליות הוגדרה כנורמטיבית בקרב החברה המצרית העתיקה. מסמכים מצריים עתיקים אינם מציינים באף אזכור בבירור כי מערכות יחסים הומוסקסואליות נתפסו כראויות לגינוי או כנתעבות בעוד כי אף מסמך מצרי עתיק איננו מזכיר גם כן מעשים הומוסקסואלים ככאלו אשר הוטלו עליהם עונשים. לפיכך, הערכה מדויקת נותרה בעייתית.
על פי הפרשנויות המקובלות לתורה, ויקרא י"ח 3 רומז לנוהג שמצרים העתיקה התירה לשתי נשים או שני גברים להינשא זה לזה. המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות אפשרית במצרים העתיקה הוא זה של שני הפקידים הגבוהים בהיררכיה, קנום-הוטפ וניאנק קנום. שני הגברים חיו ושירתו תחת פרעה ניוזר במהלך השושלת החמישית של מצרים (2494–2345 לפני הספירה). לקנום-הוטפ וניאנק קנום היו משפחות משלהם עם ילדים ונשים, אך לאחר שנפטרו, החליטו ככל הנראה משפחותיהם לקבור אותם יחד באותו קבר מסטבה אחד. במסטבה זו, מספר ציורים מתארים את הזוג מחבקים זה את זה ונוגעים בפניהם אף על אף. תיאורים אלה משאירים הרבה מקום לספקולציות, כיוון שבמצרים העתיקה נגיעה באף אחד של השני על ידי אף אחר ייצגה בדרך כלל נשיקה. אגיפטולוגים והיסטוריונים חלוקים בדעתם כיצד לפרש את הציורים של קנום-הוטפ וניאנק קנום. מספר חוקרים מאמינים שהציורים משקפים דוגמה להומוסקסואליות בין שני גברים נשואים ומוכיחים שהמצריים הקדמונים היו בעלי קבלה חברתית כלפי מערכות יחסים חד-מיניות. חוקרים אחרים אינם מסכימים עם הטענה ומפרשים את הציורים כראיה לכך שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו תאומים, או אף תאומים סיאמיים. לא משנה איזו פרשנות היא הנכונה, הציורים מוכיחים לכל הפחות שקנום-הוטפ וניאנק קנום היו קרובים מאוד זה לזה בחיים כמו במוות.
ישנם הסבורים כי הקיסר הרומי קונסטנטינוס במאה ה-4 לספירה השמיד מספר רב של "כוהנים נשיים" באלכסנדריה.
מצרים הקופטית
הקלף האשמולי 940.1981 מהמאה ה-6 או ה-7 המצוי במוזיאון אשמוליאן, מספק את הדוגמה היחידה בשפה הקופטית של כישוף אהבה בין גברים. פיסת הקלף מכילה לחש של אדם בשם אפפולו, בנו של נח, כדי לחייב את נוכחותו ואהבתו של אדם אחר, פלו, בנו של מור, בעוד שאפפולו יחווה חוסר מנוחה עד שימצא את פלו אשר יספק את רצונו בקלף.
מצרים האסלאמית של ימי הביניים
האסלאם הסוני בסופו של דבר דחק את הנצרות הקופטית והפך לדת השלטת במצרים במאות השנים שלאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים. לצד האסלאם הסוני הגיעו שליטים חדשים למדינה: הערבים, ומאוחר יותר, הממלוכים. הדיאלוג התרבותי על התנהגויות הומוסוציאליות והומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים הייתה ביקורתית בדרך כלל. האוכלוסייה המצרית הילידית הוגדרה כסובלנית כלפי הומוסקסואליות, בעוד הדיון בעניין הונח בדרך כלל על ידי חוקרים אסלאמיים מהמעמד המוסלמי השולט. המושג המערבי של המונח "הומוסקסואל" כפי שמובן במחקר המודרני, לא היה קיים במצרים של ימי הביניים בעוד מילים המתארות מעשים והתנהגויות הומוסקסואליות תיארו פעולות, ולא קבוצת אנשים. בנוסף, ישנו חוסר בראיות היסטוריות על הומוסקסואליות במצרים עד המאה ה-8, אשר מסמנות את תקופת הכניסה של שירת אהבה בין גברים לתיעודה ההיסטורי.
אולם, קיומן של התנהגויות הומוסקסואליות במצרים בתקופת ימי הביניים זמן קצר לאחר כיבושה המוסלמי אינו מוטל בספק. החברה המצרית של ימי הביניים, על אף שהייתה חברה מוסלמית, לא חלקה כברירת מחדל את אותה השקפה על גבריות, הומוסקסואליות והתנהגות הומוארוטית כמו ארצות אחרות שנכבשו על ידי ח'ליפות ראשידון, בדגש היכן שהשפעתה של האסלאם הייתה חלשה יותר. הנורמות התרבותיות של הומוסקסואליות במצרים של ימי הביניים תאמו את הנורמות של מזרח הים התיכון, אם כי לחץ חברתי מקרב השלטון על רקע השפעת האסלאם אכן גרם להתנהגויות אלו להיבדק באופן רחב מבעבר, במיוחד על ידי פקידי דת. האינטראקציה של הנצרות הקופטית עם האסלאם טיפחה אוכלוסייה מיסטית סופית גדולה, כאשר בתורה, היו לה השקפות תרבותיות משלה על התנהגויות הומואירוטיות בצורה של "התבוננות" בגברים צעירים שנתפסו כ-"ייצוגים הארציים של יופיו של אלוהים". המנהגים הסופיים הותקפו על ידי שמרנים דתיים ונראו כ-"מוקדי ניוון".
וולני, אינטלקטואל ומזרחן צרפתי אשר טייל ברחבי הסולטנות הממלוכית המאוחרת, אמר על הממלוכים: "הם, מעל הכול, מכורים לאותה רשעות מתועבת שהייתה בכל עת סגנונם של היוונים... קשה להסביר את הטעם הזה. כאשר אנו רואים שלכולם יש נשים, אלא אם כן נניח שהם מחפשים במין אחד את חריפות הסירוב שהם אינם מאפשרים למין השני". הנוהג המתואר על ידי וולני ש-"הורש מהיוונים הקדמונים" ידוע בתור "פדרסטיות", מערכת יחסים ארוטית המתנהלת בהסכמה בין מבוגר לבין מתבגר שאינו ממשפחתו המצומצמת. מערכת היחסים יכולה, אך לא חייבת, להיות מבוטאת ביחסי מין, אשר היה ביטוי גלוי ומקובל להתנהגויות הומוסקסואליות הן במצרים של ימי הביניים והן במזרח הים התיכון ההיסטורי, בעוד הופעת האסלאם לא השפיעה לרעה על נוהג זה בעייני הציבור הרחב. בהקשר המצרי, זה נחשב כטבעי עבור גברים מבוגרים להביט בגברים צעירים הנראים כנחשקים ונאים, תוך התחשבות מסוימת בגילם, אם כי לא תמיד. משיכה זו לנערים זכרים נתפסה כטבעית ותואמת לתפקידי מגדר מוסלמיים מסורתיים. בהקשר זה, פדרסטיות הייתה טבעית כמו הטרוסקסואליות. שירים ערביים וטורקים שהוקדשו לצעירים יפי תואר שונים החלו להופיע במאה ה-8 במדינות מוסלמיות שונות, כולל מצרים של ימי הביניים. הנוכחות של ספרות הומואירוטית מדגימה את הסובלנות החברתית שהייתה נוכחת להתנהגויות מסוימות של בני אותו מין בחברות ערביות ומוסלמיות בכלל, עם הבדלים תרבותיים מסוימים בהתאם למדינה המדוברת. השכיחות של התנהגויות הומואירוטיות בחברה המצרית של ימי הביניים, באשר הן נוגעות לגברים שכבר היו להם נשים, הייתה נושא לוויכוח קפדני בין הרשויות הדתיות, אם כי המעמד הזה היה נסבל מבחינה תרבותית. הדין האסלאמי בעניין פעילות הומוסקסואלית הורחב עוד יותר לאחר התפוצצות הנרטיבים ההומואירוטיים ברחבי העולם המוסלמי במאה ה-8. החברה המצרית של ימי הביניים הייתה סובלנית להתנהגויות ומעשים הומוסוציאליים, הומוארוטיים והומוסקסואלים, אם כי הרשויות הדתיות לא. החוק האסלאמי סבל חלק קטן יותר של התנהגויות פדרסטיות לזמן מה ותיאר מעשים מסוימים על רקע זה כ-"מסוכנים מאוד לחברה הדוחים את האמונה". האסלאם הרתיע התנהגויות הומוסקסואליות ותפקידים מגדריים לא מסורתיים, בעוד שהפרקטיקות התרבותיות המצריות הילידות היו סובלניות למגוון רחב יותר של התנהגויות, מעשים ואטרקציות הומוסקסואליות. ככזו, בעת דיונים על מעמדם של להט"ב בסטנדרטים מערביים בחברה המצרית של ימי הביניים, מודגשת ההצטלבות של תרבות ודת ברגעים שונים בהיסטוריה שלה.
המאה ה-19 ואמצע המאה ה-20
במהלך המאה ה-19, הציבור המצרי ראה יחסים הומוסקסואלים כיחסים נורמטיביים. ח'וואלים, היו רקדנים זכרים שהופיעו בחגיגות פומביות בעוד תפיסת מקומן של רקדניות נקבות היה נפוץ על ידם. במשך השנים, ח'וואל הפך לכינוי גנאי במצרים. הסופר הצרפתי גוסטב פלובר בעת כתיבת מכתב לחברו בשנת 1850, תיאר כיצד הוא "מזועזע מהנורמליות וההשלמה הכוללת עם הומוסקסואליות במצרים" תוך כדי שהוא ציין שהנושא "התקבל באופן חופשי ונדון בפומבי".
סקוט לונג ציין כי "הפללה של מין בהסכמה, לא מסחרי בין גברים במצרים, נוצרה בחלקה מתוך, ובחלקה בתגובה, לרגולציה הקולוניאלית של עבודת מין נשית". בשנת 1883 הציג הח'דיו תאופיק פאשא קוד פלילי במצרים, אשר נכבשה על ידי הבריטים שנה קודם לכן . הקוד עוצב על פי קוד נפוליאון, הקוד האזרחי שהונהג על ידי נפוליאון בונפרטה בקיסרות הראשונה ב-1804, שבחלקו הסדיר את מצבן של נשים זונות במצרים בכך שדרש מהן להיות כפופות לבדיקות רפואיות סדירות, שנשארו בתוקף עד 1949. ההתנגדות הפוליטית במצרים לכיבוש הבריטי פנתה עד מהרה להתנגדות למערכת הזנות המצרית, בשל תופעות של שידול לזונות של מצריות מקומיות על ידי כוחות בריטים ו-"המעמד הפריבילגי ממנו נהנו זונות זרות על רקע המצריים" מצב אשר תרם ל-"הקשר של זנות עם כפיפות פוליטית". כפי שציין לונג,"'ב-1949 החלה ועדה מיוחדת של בית הנבחרים (אז הבית התחתון של הפרלמנט) ללמוד את טיוטת החוק הראשון נגד זנות במצרים. דו'ח הוועדה המליץ להכניס את המונח 'פוג'ור' [הוללות] כעבירה פלילית. הוא דחק להוסיף את המילה כדי שהטקסט יוכל לכלול זנות גברית, שכן המילה דיארה [זנות] מתייחסת רק לזנות נשית'."הרחבה לקוד הפלילי ב-1951 הגדירה את תופעת הזנות כ-"תרגול של פשע עם אחרים ללא הבדל". כפי שמציין לונג "בהיעדר האלמנט הכספי, ההגדרה למעשה הפלילה "מופרקות" בהסכמה באופן כללי, מה שהפך את החלפת המזומנים תמונת קיום יחסי מין ללא רלוונטית".
תושבי נווה המדבר סיווה, אשר צוינו על ידי היסטוריונים כמי שהוגדרו עם קבלה חברתית רחבה באופן היסטורי כלפי הומוסקסואליות, היו נתונים למספר מחקרים על ידי אנתרופולוגים בתחילת המאה ה-20. האגיפטולוג הגרמני גיאורג שטיינדורף חקר את נווה המדבר בשנת 1900 ודיווח כי יחסים הומוסקסואלים "היו נפוצים" ולעיתים קרובות התרחבו לסוג של נישואים: "הסעודה לחיתון נער נחגגה בפאר רב, והכסף ששולם עבור נער הסתכם לפעמים בחמישה עשר לירות בעוד שהכסף ששולם עבור אישה היה קצת יותר מפאונד אחד". מחמוד מוחמד עבד אללה, שכתב את מנהגי סיווה עבור המוזיאון הפיבודי לארכאולוגיה ואתנולוגיה ב-1917, העיר שאף על פי שגברים בסיווה יכלו לקחת עד ארבע נשים "מנהגי סיווה אפשרו לגבר לקחת רק נער אחד שהוא מחויב אליו בקוד מחויבויות מחמיר". בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, סוחר בסיווה הצהיר לסופר הבריטי המבקר רובין מוהם כי נשות סיווה "הוזנחו קשות" בעוד שגברי סיווה "יהרגו זה את זה עבור נער. אך לעולם לא עבור אישה", אם כי כפי שציין מוהם, נישואים עם נערים הפכו ללא חוקיים באותה תקופה.
ממלכת רואנדה
בממלכת רואנדה העתיקה, יחסים הומוסקסואלים בין גברים היו נפוצים בקרב צעירי הקבוצות האתניות הוטו וטוטסי. בשנת 1986 תועד נער טוטסי בן 19 שאמר כי "באופן מסורתי, בשבט שלי, הייתה תקופה ממושכת שבה נערים חיו בנפרד משאר הכפר בזמן שהם מתאמנים להיות לוחמים. במהלכה, מערכות יחסים רגשיות ביותר, ולעיתים קרובות מיניות, נוצרו. לעיתים מערכות יחסים אלו נמשכו מעבר לגיל ההתבגרות - לבגרות. לאנשי הטוטסי עדיין ישנו מוניטין של ביסקסואליות בערי מזרח אפריקה". מסורות של "כוהנים טרנסוויסטים" היו נפוצות, שנודעו בשמות "איקיהינדו" או "איקיצשזי" (באנגלית: Ikimaze ,Ikihindu) ותוארו לראשונה על ידי הקולוניאליסטים האירופאים במונח "הרמפרודיטים" (באנגלית: Hermaphrodites, אדם או בעל חיים בעלי איברי מין זכריים ונקבים כאחד או מאפיינים מיניים אחרים) שמילאו תפקידים של שמאנים ומרפאים בקרב החברה המקומית.
הקבלה החברתית כלפי יחסים הומוסקסואלים נעלמה במהירות לאחר הגעתם של הקולוניאליסטים והתפשטות דת הנצרות ברחבי הממלכה.
אנגולה
עם היווצרותה והתרחבותה של אנגולה הפורטוגזית באה התרחבותה של דת הנצרות לאזור בעוד המוסר הנוצרי גינה בחריפות מעשים הומוסקסואלים אשר בסופו של דבר הוביל להפללה של הומוסקסואלית ב-1852, בעודה הופללה מחדש ב-1886 על ידי הסעיפים 70 ו-71 של חוק העונשין משנת 1886, שהכילו איסור בניסוח מעורפל נגד "חוסר מוסריות ציבורית" וקיום מעשים הנחשבים ל-"מנוגדים לטבע" כאיסור על קיום פעילות הומוסקסואלית. החוק נשאר במעמדו לשארית קיומה של אנגולה הפורטוגלית ולא בוטל עם קבלת עצמאותה ב-1975.
בוטסואנה
יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות אתניות שונות בבוטסואנה של ימינו. בני שבט הסן המקומיים הידועים כיום במונח "בושמנים" לא התייחסו להומוסקסואליות באופן שלילי, בעוד ציורי סלעים שונים המתארים קיום יחסי מין אנאליים בין גברים הומוסקסואלים בני השבט קיימים עד היום במדינה.
לעם הצוואני, קבוצה אתנית המהווה את רוב אוכלוסיית בוטסואנה, ישנו גם מונח מקומי המתייחס להומוסקסואליות הידוע כ-"מאטאניולה" (באנגלית: Matanyola), שתרגומו המילולי הוא "מין אנאלי" ששימש זמן רב כדי לתאר הומוסקסואלים. לפני הגעתה של תופעת הקולוניאליזם, החברה הצוואנית לא חלקה את המושגים המערביים של מה הם מיניות ומגדר, בעוד גברים צוואנים רבים היו מקיימים יחסים עם גברים, אם כי החזיקו גם במערכות יחסים עם נשים, בעוד שהומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות. מנהיגים קגוסים מסורתיים (התואר שמוענק למנהיג תורשתי של שבט בוטסואני) תועדו לאורך השנים מצהירים באומרם כי הומוסקסואליות "תמיד הייתה קיימת בחברה הצוואנית. יש לכבד אנשים מסוגים אלה".
הפתיחות והאדישות היחסית כלפי הומוסקסואליות נעלמה בקרב האוכלוסייה המקומית לאחר שבוטסואנה (שנודעה אז בשם "בצ'ואנאלנד" ) הפכה למדינת חסות של האימפריה הבריטית במאה ה-19 שהחלה לאכוף את החוקים והמדיניות החברתית של התקופה הוויקטוריאנית.
דרום אפריקה
יחסים הומוסקסואלים תועדו בקרב קבוצות שונות בדרום אפריקה המודרנית לאורך ההיסטוריה. לעמי הבנטו, ובראשם הזולו, סוטו, מפונדו והצונגה, הייתה מסורת של גברים צעירים (שנודעה במונח "אינקוטשן" בשפת הזולו, "בוקונצ'אנה" בסוטו , "טינקונקאנה" במפונדו, "נקהונסטהאנה" בצונגה  ו-"בנים-נשים" באנגלית: "Boy-wives") שהתלבשו בדרך כלל כנשים (בעודם אף עונדים שדיים מזויפים), ביצעו מטלות הקשורות לנשים כגון בישול והבאת דליי מים ועצי הסקה, וקיימו יחסי מין עם בעליהם המבוגרים (שנודעו כ-"נומה" בשפת הנדבלה והסוטו וכ-"נימה" במפונדו ובצונגה). בנוסף, אסור היה להם לגדל זקנים ולעיתים גם לבצע שפיכה. בהגיעו של הנער לגבריות, מערכת היחסים תתפרק, והוא יוכל לקחת נומה משלו אם ירצה בכך. יחסים אלו, נודעו גם בשם "נישואי מוקשים" שכן היו נפוצים בקרב כורים, שנמשכו גם בשנות ה-50 של המאה הקודמת.
עמי בנטו אחרים, כולל אנשי הטצוואנה ואנשי הנדבלה הדרומיים, היו בעלי מסורות של קבלה חברתית או אדישות כלפי יחסים הומוסקסואלים, בעוד גברים שהוגדרו כ-"נשיים" בחברה הנדבלית הפכו לעיתים קרובות למרפאים ולמנהיגים רוחניים. בחברות אלה, הומוסקסואליות לא נתפסה כאנטיתזה להטרוסקסואליות, בעוד פתיחות נרחבת לעסוק בפעילות מינית עם גברים ונשים כאחד הייתה נוכחת.
אסינגקומו (באנגלית: IsiNgqumo) הוא מונח המשמש הומוסקסואלים מדרום אפריקה וזימבבואה הדוברים שפות בנטו, בניגוד לגייל, מונח ששימש לתיאור הומוסקסואלים דרום אפריקאים הדוברים שפות גרמאניות, בעוד המונח סקסאנה (באנגלית: Skesana) התייחס לגברים הומוסקסואלים "נשיים" או טרנסג'נדרים (אשר לרוב נולדו כזכרים אך מתנהגים, מתלבשים ומתנהגים כנשים) המקיימים יחסי מין עם גברים ואינג'ונגה (באנגלית: Injonga) לגברים הומוסקסואלים "גבריים".
קיום יחסי מין הומוסקסואלים בין גברים הופללו בדרום אפריקה כפשע שהיווה איסור על קיום "מעשי סדום" ו-"עבירת מין לא טבעית" שהורש מהחוק הרומי-הולנדי . תיקון משנת 1969 לחוק עברות המין 1957  אסר על גברים לעסוק בהתנהגות ארוטית כלשהי אם היו במקום מעל לשני אנשים. בשנות ה-70 וה-80, פעילות להט"ב התקיימה בין תנועות זכויות האדם הרבות במדינה בתקופת האפרטהייד, כאשר חלק מהקבוצות עסקו בדגש על קידום זכויות להט"ב בלבד ואחרות דגלו במסע זכויות אדם רחב יותר גם כן. ב-1994, פעילות הומוסקסואלית בין גברים הפכה לחוקית שוב דה יורה, בעוד פעילות הומוסקסואלית בין נשים מעולם לא הוגדרה כפלילית מעולם בדומה לשאר הקולוניות הבריטיות. עם זאת, בעת תקופת העברת אי-ההפללה, גיל ההסכמה הוגדר כלא שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים (19) להטרוסקסואלים (16).
במאי 1996, דרום אפריקה הפכה לתחום השיפוט הראשון בעולם המספק הגנה חוקתית עבור אזרחי להט"ב בשטחו באמצעות סעיף 9(3) של החוקה הדרום אפריקאית האוסר על אפליה על רקע "גזע, מגדר, נטייה מינית וסיבות אחרות". באותה תקופה, ארגונים כמו ארגון פעילי ההומואים והלסביות (OLGA)  עבדו עם מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני כדי לכלול הגנות עבור אזרחי להט"ב בחקיקת החוקה החדשה של המדינה. מאז ה-16 בדצמבר 2007, כל ההוראות המפלות הומוסקסואלים בחוק הפלילי בוטלו רשמית, לאחר העמדת גיל הסכמה שווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים לגיל 16 שנים כאחד ללא התייחסות לנטייה מינית והגדרת עבירות מין במונחים נייטרלים מבחינה מגדרית.
זימבבואה
ציור סלע מפורסם, הממוקם ליד הכפר גורובה בצפון-מזרח זימבבואה, מתאר שלושה גברים בושמנים עוסקים בקיום יחסי מין אנאליים אחד עם השני. ההערכה היא שהציור מתוארך בערך ל-8,000 שנה לפני הספירה, אם כי מספר הערכות קובעות כי הוא בן כ-2,000 שנה. עמי הבנטו בזימבבואה עסקו גם כן בפעילות הומוסקסואלית. לפני יציאה לקרב, גברים מהקבוצה האתנית אנשי הנדבלה הצפוניים היו מקיימים יחסי מין זה עם זה, בעוד הן בקרב בני השונה והן בקרב הנדבלה הצפוניים, פעילות הומוסקסואלית נתפסה באופן היסטורי כ-"מקור של חימוש רוחני חדש".
לסוטו
פעילות הומוסקסואלית תועדה בלסוטו במשך מאות שנים. בקרב אנשי הסוטו במדינה הייתה מסורת של גברים צעירים אשר כונו כ-"בוקונצ'אנה" (באנגלית: Boukonchana) שהתלבשו וביצעו מטלות הקשורות לנשים, כגון בישול והבאת מים ועצי הסקה, וקיימו יחסי מין עם בעליהם המבוגרים הידועים תחת הכינוי "נומה" (באנגלית: Numa). בהפיכתו לגבר בוגר, מערכת היחסים תתפרק, והבוקונצאנ'ה יוכל לקחת בוקונצ'אנה משלו אם ירצה בכך. עם זאת, זה היה די נפוץ שבקרב מערכות יחסים של נומים הייתה נוכחת גם אישה הטרוסקסואלית. מערכות יחסים לסביות התרחשו גם כן בצורה של מוטסואלה (באנגלית: Motsoalle). מונח זה מתייחס לקשר ארוך טווח בין שתי נשים, עם רמות שונות של אינטימיות פיזית.
נמיביה
יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות נמיביות שונות בהיסטוריה המודרנית. במאה ה-18 הכירו אנשי הקויקוי בנמיביה בדומה לקויקוי באנגולה השכנה, במונחים קואיטסרה, המתייחס לגבר הנקלט מינית מגבר אחר וסוראגוס, המתייחס לאוננות חד-מינית בדרך כלל בקרב חברים. קיום יחסים הומוסקסואלים בין נשים דווח שהתרחשו גם כן, אם כי לעיתים רחוקות יותר.
מזרח אפריקה
דיווחים על קוויריות והומוסקסואליות נכללו במספר חברות במזרח אפריקה. במזרח אפריקה הפרה-קולוניאלית היו דוגמאות לכמרים גברים בדתות מסורתיות שהתלבשו כנשים. האנתרופולוג החברתי הבריטי רודני נידהאם תיאר תפקיד מנהיגותי דתי שכזה במונח "מוגאווה" (באנגלית: Mugawe) בקרב קבוצות אנשי המרו  והקיקויו בקניה שכלל לבישת בגדי נשים ותסרוקות בהתאם. מוגאווים היו לעיתים קרובות הומוסקסואלים שנשואים רשמית לגברים. גברים מרקע כזה נודעו במונח "איקיהינדו" בקרב עמי ההוטו והטוטסי בבורונדי כמו גם ברואנדה.
אוגנדה
בדומה לקניה, רואנדה ובורונדי השכנות, יחסים חד-מיניים בין גברים היו נפוצים למדי בחברה האוגנדית הקדם-קולוניאלית. תפקידים דתיים של גברים שביצעו קרוס-דרסינג (כמרים הומוסקסואלים) נמצאו היסטורית בקרב בני ממלכת בוניורו. בקרב הבגנדה, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באוגנדה, הומוסקסואליות יוחסה בדרך כלל באדישות. המלך מואגה השני מבוגנדה, חלק מאוגנדה של ימינו והגדולה מבין הממלכות המסורתיות במדינה, היה ביסקסואל מפורסם שהיה ידוע כמי שמקיים יחסי מין קבועים עם נשים כמו גם עם משרתים גברים. במהלך שלטונו, גברים צעירים שירתו בחצרות המלוכה וסיפקו שירותי מין למבקרים ואליטות אחרות. מואגה ראה יותר ויותר במיסיונרים הנוצרים ובמעצמות האירופאיות ובעיקר באימפריה הבריטית, כאיומים. הוא נקט בגישה תוקפנית יותר בשונה ממנהיגים אפריקאים אחרים, ובחר לגרש את כל המיסיונרים ולהתעקש שהמומרים הנוצרים ינטשו את אמונתם הדתית או שיתמודדו עם עונש מוות. בעקבות זאת, מואנגה הוציא להורג קבוצת גברים מרקע זה לאחר שהתנצרו וסירבו למלא את תפקידם במלוכה שהוכרו מאוחר יותר כ-"מרטירי אוגנדה". המונח "אבאסיאזי" (באנגלית: Abasiyazi) בשפת הלוגנדה, אחת השפות העיקריות של אוגנדה, מתייחס להומוסקסואלים, אם כי השימוש בו במשך השנים הפך לכינוי גנאי באוגנדה של ימינו. אנשי הבגנדה לא היו הקבוצה האתנית היחידה שהייתה ידועה כמי שעוסקת במעשים הומוסקסואלים. בקרב בני הלנגו, האמינו שמודוקו דאקו , זכרים נשיים שהתחתנו עם גברים, נחשבו כמי שיוצרים "מגדר שלישי" לצד זכר ונקבה. הומוסקסואליות הוכרה גם בקרב אנשי הטסו, בהימה והקרמוג'ונג. עם זאת, הקבלה החברתית כלפי הומוסקסואליות נעלמה בקרב העמים לאחר הגעתם של הקולוניאליסטים והקמתה של אוגנדה הבריטית.
כיום, ישנה הכחשה נרחבת לכך שהומוסקסואליות הייתה נהוגה באוגנדה לפני הגעת הקולוניזציה. יתרה מכך, האמונה הכוזבת שהומוסקסואליות היא "לא אפריקאית" או "ייבוא מערבי" נפוצה למדי בחברה האוגנדית.
אתיופיה
פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כ-"מעשה סדום" והופללה לראשונה באתיופיה לאחר שקיסרות אקסום אימצה חוקים מהשושלת הסולומונית במאה ה-13. בסביבות שנת 1240 חיבר הסופר הנוצרי-קופטי, אבול פאדאיל אבן אל-אסאל, חוקי דת בספר המכונה "פתחה נגשת". אבן אל-אסאל, שכתב את הספר בשפת הגעז, הפנה את חוקיו מסופר ארמני ומחוקים קודמים של האימפריה הביזנטית. הפתחה נגשת נכתב בשני חלקים: הראשון עסק בסקרמנטלים בהיררכיה של הכנסייה והיה קשור לטקסים דתיים. השני נוגע לחסרי דין, מינהל אזרחי כמו דיני משפחה. הקוד היה יעיל בזמני מספינט מכיוון שהוא נחקק כחוק עליון. מעבר לתוכן לקוד, עמדותיהם של אנשים לא ראו בעין יפה הומוסקסואליות. במשך המאות לאחר מכן, הומוסקסואליות באתיופיה התפוגגה בחלק ניכר מהיסטוריית המדינה.
חוקי הפתחה נגשת בוטלו בקרב המלוכה בשנת 1931, בתקופת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי, קיסר אתיופיה האחרון, מחשש שהחוקים הטילו עונשים חריגים כגון קטיעות איברים והובילו לביקורות שליליות על רקע פשעים נגד האנושות. מנגיסטו היילה מריאם, שליט הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה בין השנים 1977-1991, התייחס להומוסקסואלים בזלזול ולעיתים לעג להם במהלך מסיבות עיתונאים. בשנת 1995 הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה (שמה הרשמי של אתיופיה של ימינו) בשלטונו של ראש הממשלה מלס זנאווי. חוקים אנטי-הומוסקסואלים חדשים הקלו על העונש שנשאו מי שהורשעו בביצוע "מעשה סדום" בתקופת המערכות השלטוניות הקודמות, והחלו להטיל עונש של 15 שנות מאסר במקום, הפללה שנותרה במקומה כיום. לפי מחקר שנערך על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2007, 97% מהאתיופים הנסקרים הצהירו כי "הומוסקסואליות היא דרך חיים שהחברה לא צריכה לקבל", נתון שהפך לשני ההומופובי ביותר מבין שאר המדינות הנסקרות לאחר מאלי במקום הראשון.
בקרב אנשי המעלה בדרום אתיופיה תיעד ההיסטוריון דונלד דונהאם במאמרו "עבודה וכוח במעלה, אתיופיה" בשנת 1994 כי מיעוט גברי בקרב אנשי המעלה, קבוצה אתנית קטנה של כ-95,000 איש הממוקמת במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, "עברו לתפקידים נשיים. זמן זה נקרא "זמן אפר", גברים (ביולוגיים) אלה היו לבושים כמו נשים, ביצעו משימות נשיות, טיפלו בבתיהם, וככל הנראה קיימו יחסי מין עם גברים. הם הוגנו גם על ידי המלך".
טנזניה
לפני הגעתה של תופעת הקולוניאליזם לשטחה של טנזניה, קבוצות אתניות טנזניות שונות של ימינו היו בעלות קבלה חברתית כלפי הומוסקסואליות או התייחסו אליה באדישות כמו להטרוסקסואליות.
לשבט הסוואהילי היו מסורות של קבלה חברתית רחבה כלפי הומוסקסואליות. הומוסקסואלים היו ידועים במונח "שוגה" (באנגלית: Shoga) או ברבים "משוגה" (באנגלית: Mashoga) ומבחינה היסטורית היו בעלי תפקידים חברתיים כגון תיפוף ונגינה בעת אירועי נישואים ופסטיבלים שונים. המילה שוגה שומשה גם על ידי נשים עבור התייחסות לחבריהן. עם הזמן הפכו היחסים בין המשוגות ליחסים כלכליים, כאשר צעירים עניים יותר קיבלו כספים על ידי גברים מבוגרים עשירים יותר שנודעו במונח "באשה" (באנגלית: Basha) או ברבים "מבשה" (באנגלית: Mabasha) עבור קיום יחסי מין איתם. מבחינה חברתית, רק המשוגות נחשבו כהומוסקסואלים בעוד שהמבשות הוגדרו בדרך כלל כהטרוסקסואלים בעלי אישה. "'המשוגה של המבשה היו הומוסקסואלים פסיביים שהציעו את עצמם תמורת כסף. הם הציגו את עצמם בלבוש גברי צמוד במקומות ציבוריים, בדרך כלל, אבל גם היו עלולים כשהם מתערבבים עם נשים בחתונות, לעטות בדים נשיים, לשים איפור ולבצע תנועות 'יסמין'. למשוגה היו את כל החירויות של גברים והם התקבלו בברכה גם בהקשרים רבים שהיו בלעדיים עבור נשים'. —  גיל שפרד."יחסים בין לסביות היו גם כן מוגדרים כשגרתיים בחברה הסוואהילית. לסביות, שהיו ידועות כ-"מסאג'יג'י" או "מסאגו" (באנגלית: Msagaji או Msago) וברבים "ואסאג'ג'י" או "מיסאגו" (באנגלית: Wasagaji או Misago) היו בעלות תפקידים חברתיים שכללו ביצוע משימות שהיו קשורות בדרך כלל לגברים. בדומה ליחסי המשוגה, יחסי הואסאג'גי הוגדרו גם עבור מטרות כלכליות, אבל ברמה פחותה יותר. בת הזוג המבוגרת יותר מבין השתיים "מאמא" (באנגלית: Mama) וברבים: "מוואנה" (באנגלית: Mwana) הייתה בדרך כלל עשירה יותר ובעלת מעמד חברתי גבוה יותר בקרב האוכלוסייה. נשים שהתנגדו לביצוע נישואים עם בני זוגן והתעניינו במקום בנושאי חינוך ופיתוח קריירה נתפסו כואסאג'גי, ללא התייחסות למה היא נטייתן המינית בפועל.
בקרב אנשי הקוריה, נישואים חד-מיניים בין זוגות לסביות היו, ועדיין במידה מסוימת, מוגדרים כמעשה שגרתי למדי. אף על פי שהם אינם נתפסים כעת כ-"הומוסקסואלים", נישואים אלה מבוצעים למטרות כלכליות ודיפלומטיות, בין היתר כאשר למשפחה לא קיים בן זכר.
הקבלה החברתית כלפי מערכות יחסים הומוסקסואליות וביצועי קרוס-דרסינג נעלמה במהירות לאחר הגעתם של הקולוניאליסטים האירופאים לטנזניה. בעקבות כך, נחקקו חוקים שמענישים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה כעבירה פלילית ובמשך השנים הבאות, הומופוביה החלה להשתרש עמוק בדפוס החשיבה של האוכלוסייה הטנזנית. בשנת 2015, אדביסי אדמולה אלימי, מרצה ניגרית-בריטית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, דנה בהומופוביה ה-"נוכחת בכל מקום ביבשת אפריקה" ובין היתר גם בטנזניה באומרה:"'גורם אחד הוא הפופולריות המוגברת של הנצרות הפונדומנטליזטית, דרך הטלוינגליזם האמריקאי, מאז שנות ה-80. בעוד שהאפריקאים טוענים שהומוסקסואליות היא ייבוא מערבי, הם בתורם משתמשים בדת המערבית כבסיס לטיעון שלהם. כשאתגרתי אנשים שהם אנטי-הומוסקסואלים, רבים אמרו שזו לא התרבות שלנו. עם זאת, כשאתם חוקרים יותר בנושא, הם טוענים שפעילות הומוסקסואלית אינה נתמכת על ידי הביבליה, אבל הביבליה אינה התרבות ההיסטורית שלנו. זה מראה שיש בלבול אמיתי לגבי העבר של אפריקה'. — אדביסי אדמולה אלימי."
מערב אפריקה
במערב אפריקה קיימות עדויות היסטוריות מקיפות על נוכחותה בעבר של הומוסקסואליות. בממלכת דהומי, סריסים היו ידועים כ-"נשים מלכותיות" ומילאו חלק חשוב בבית המשפט. אנשי הדאגאבה, שהתגוררו בבורקינה פאסו, האמינו שגברים הומוסקסואלים מסוגלים "לתווך בין עולמות הרוח לעולמות האדם".
גאנה
בחצרות אימפריית אסנטה, מדינה אקאנית שהתקיימה בין השנים 1901-1701 בשטחה של גאנה של ימינו, שימשו גברים עבדים כפילגשים שהתלבשו כנשים ונהרגו כאשר אדונם מת.
לאנשי הנזמה הייתה מסורת של גברים בוגרים המתחתנים זה עם זה, בדרך כלל בהפרש גילאים של 10 שנים. נישואים אלו כונו "אגיאלה" (באנגלית: Agyale) בעוד בני הזוג היו מקיימים את כל המנהגים המקבילים של נישואים הטרוסקסואלים כולל טקס חתונה מסורתי. בקרב הנאנקאנים, תת-קבוצה אתנית של אנשי הגורונסי (מונח המשמש כמונח מטא להתייחסות לקבוצה של עמים בעלי קשר רופף, בעוד הקבוצות האתניות המסווגות כגורונסיות אינן חולקות שפה משותפת איתם ויש להן פרקטיקות תרבותיות מופרדות), נצפו נישואים בין נשים עבור "הנצחה מתמשכת של השושלת". רוז מרי אמנגה-אטגו, מרצה במחלקה לחקר דתות באוניברסיטת גאנה, הצהירה באומרה כי הנשים הללו היו "הפרקטיקה הדתית-תרבותית הנואשת האחרונה שהופעלה כדי להשיב ולהחזיר את מבנה המוצא הגנאלוגי הגברי של האנשים".
אנשי הפנטה, האמינו שאלו, משני המינים, עם "נשמות כבדות" הוגדרו עם משיכה רומנטית לנשים, בעוד שבעלי "נשמות קלות" נמשכו לגברים.
הומוסקסואליות בגאנה הופללה לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-19. בתקופה זו, גאנה הייתה קולוניה בריטית אשר נודעה בשם חוף הזהב . חוק העבירות נגד האדם משנת 1861, חוק בריטי שהפליל קיום "מעשי סדום" שכוון נגד פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, יושם בכל הקולוניות הבריטיות.
קמרון
בשנת 1921, האתנוגרף הגרמני גינתר טסמן ציטט מקומי שכינה הומוסקסואליות כ-"מנהג לאומי" בקרב אנשי הבאפיה בקמרון בספרו "Die Homosexualität bei den Negern Kameruns". מאוחר יותר תיאר את שלושת שלבי חייו של גבר באפי, בהם:
על נערי הקימבה נאסר לקיים מגעים מיניים וחברתיים עם נערות בגיל ההתבגרות תוך ציון סיכון של "עינויים או עבדות" על אף שהייתה תחרות עזה להשיג את הנשים הזמינות. האפשרות היחידה שנותרה לאותם גברים קימבים הייתה לפתח ידידות מינית גברית קרובה עם "לקסאן" - קימבה צעירים יותר או באותו גיל הנמצאים באותו מצב, איתם היו עוסקים לעיתים קרובות ביחסים אנאליים. לפני קיום האקט המיני, אחד מהנערים היה מבקש את הסכמתו של האדם השני בכך שהראה להם צלחת סלסלת אגוזי אדמה והצהיר כי אם יאכלו את המזון יחדיו, הם מסכימים לקיום היחסים המיניים. מטפורה זו סימלה את הלכלוך לכאורה של אגוז המגיע מהאדמה אך הופך למתוק עם טעימתו. מעשים אלו יכלו להתרחש בכל זמן ובכל מקום (כגון בביתו של אחד הנערים) ויוחסו כנורמטיביים. כשהגיע לשלב המבאנג, האב היה קורא לילדו הנולד על שם הלקסאן, ללא התייחסות למין התינוק. יחסים חד-מיניים נתפסו גם כן כ-"הרחבה הגיונית של חברויות אינטימיות בין מבוגרים" לדברי טסמן.
צפון אפריקה
צפון אפריקה הכילה כמה מהמסורות הגלויות והמתועדות ביותר של הומוסקסואליות בעולם, במיוחד בתקופת השלטון הממלוכי. שירה ערבית המתהווה מחברות קוסמופוליטיות ואוריינות תיארה לעיתים קרובות את נאות היחסים הפדרסטים. לאורך השנים דווח באותה תקופה על תופעת שליחת נערים נוצרים מיבשת אירופה שהפכו לעובדי מין במצרים. נווה המדבר סיווה שבמצרים תואר על ידי כמה מטיילים בתחילת המאה העשרים כמקום בו פעילות הומוסקסואלית הייתה נפוצה למדי. קבוצה של לוחמים באזור זה נודעה בתשלום נדונים לגברים צעירים עבור קיום יחסי מין, נוהל שהוצא מחוץ לחוק בשנות ה-40 של המאה ה-20.