cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסכטולוגיה
בהגות היהודית
היחס שבין ימות המשיח לבין אירועים אחרים המוזכרים כעתידים להתרחש באחרית הימים, אינו ברור ונתון לוויכוח. במקביל לביאת המשיח אירועים אחרים המוזכרים, כבאים לפניו, אחריו או יחד עמו, הם תחיית המתים, מלחמת גוג ומגוג, יום שכולו שבת ועוד; לעיתים משייכים לתקופות אלה את השם "העולם הבא", ולעיתים הוא מוזכר כשם לחיים שלאחר המוות. גם את גן עדן וגיהנום היו ששייכו לאירועים היסטוריים באחרית הימים.
נצרות
אולם, במאה ה-4 הרוב כבר האמינו שהסוף יהיה לאחר ימי חייהם; ישו, כך חשבו, התנגד לניסיונות לנחש את העתיד, לדעת את "הזמנים והעונות"; אך בכל זאת, נקבע התאריך של הסוף על ידי מסורות יהודיות של שש התקופות של העולם. על ידי שיטה זו, הסוף נקבע ב-202, אך כאשר התאריך עבר, כל התקוות נתלו ב-500 לספירה. כשתאריך זה חלף, הסוף התרחק מעבר לאופק ונעשה מרוחק יותר ויותר. לקראת סוף המילניום הראשון (ובמידה פחותה לקראת סוף המילניום השני) התעורר מחדש החשש מפני סוף העולם.
במקביל קיימת בנצרות האמונה בביאה השנייה, לפי אמונה זו יחזור ישו לחיים וימשול על העולם במשך 1,000 שנה.
לרוב הדתות יש דוקטרינה לפיה האנשים ה"נבחרים" או ה"צדיקים" של האמונה האמיתית ינצלו או יגאלו מהמשפט שיבוא ומכעסו של האל. הם יוכנסו לגן העדן לפני, בזמן, או אחרי "סוף העולם", תלוי באיזה תיאור של סוף העולם מדובר. מלבד כעסו של האל בסוף העולם קיים גם כעסו של האדם: האנטי-כריסט, או משיח השקר, שיבוא כמה שנים לפני "סוף העולם" וינסה את המאמינים.
אסלאם
בטקסט "סימני הקייאמה" מתואר על ידי מוחמד עלי אבן זובייר עלי כי לאחר בואו של האימאם מהדי, "האדמה תיפול, ערפל או עשן יכסו את השמים לארבעים יום". לילה באורך של שלושה ימים יבוא לאחר הערפל. אחר כך, השמש תעלה במערב. חיה תעלה מן הארץ, שתדבר עם אנשים ותסמן אותם. תבוא רוח מהדרום שתגרום לפצעים בבית השחי של המוסלמים, מהם הם ימותו. הקוראן יילקח מלבבות האנשים.
"האימאם... יצור מדינה עולמית... הוא ילמד אתכם חיים פשוטים ומחשבות גבוהות. לאחר מכן הוא ייסד את האימפריה של אללה בעולם הזה. הוא יהיה ההוכחה הסופית של רצונו של אללה להכיר לאדם את דרכי החיים הנכונות".
בודהיזם
בבודהיזם, על פי הפילוסופיות שכלולות בסוטה פיטאקה, "עשר הדרכים המוסריות" ייעלמו ואנשים יימשכו אחר עשרה נהגים "לא מוסריים" במקום (גנבה, אלימות, רצח, שקר, דיבור רע, ניאוף, דיבור מזיק או חסר תכלית, חמדנות ובקשת רע, תאוותנות ותשוקה סוטה). העוני יגדל. הדהרמה, או חוקי העולם, ייעלמו.
בודהה חדש ששמו מאיטריה יקום. בודהה חדש זה "יחליף את הדהרמה המזויפת של החומרנות והאנוכיות... ויורה תורות חדשות על מנת לפתור את הבעיות החברתיות של העולם".
הינדואיזם
על פי הנבואות ההינדיות המובאות בסאנסקריט פוראנאס העולם ידרדר לכאוס והשפלה. תהיה התגברות גדולה של סטייה, תאוותנות, מאבקים וכו': "כששקר, עצלנות, ישנוניות, אלימות, דיכאון, צער, אשליה, פחד ועוני ישלטו... כשאנשים, מלאים בגאווה, חושבים עצמם לשווים לברהמינים... זהו ה"קאלי יוגה".מאוחר יותר, יופיע אווטאר - "האל יגשים עצמו כ"קאלקי אוואטר"... הוא ייסד את הצדק על פני האדמה ושכלם של אנשים יעשה טהור כבדולח... כתוצאה מכך, ה"סאט" או ה"קריטה יוגה" (תקופת הזהב) תתחיל".
דת זרתוסטרה
לזורואסטריות יש את האסכטולוגיה העתיקה ביותר הידועה לבני אדם מודרניים. עד שנת 500 לפנה"ס, הם כבר פיתחו את מושג סוף העולם באופן שלם, והם חשבו כי הוא יאכל באש.
לפי הפילוסופיות הזורואסטריות הכתובות בזאנד-אי ווהומן יאשט, "בסוף החורף האלף... השמש לא תראה יותר ותהיה מכותמת יותר; השנה, החודש והיום יתקצרו; הארץ תהיה פחות פורייה, והיבול יקטן; אנשים... יעשו לשקרנים יותר ורגילים יותר לחטוא. הם לא יכירו תודה". "העושר ילך לאלה שהם בעלי אמונה מעוותת... וענן שחור ימלא את השמים כל הלילה... יהיה גשם של חיות רעות".
סאושיאנט, איש השלום, יבוא להילחם בכוחות האופל. אז תהיה תחיית המתים, ואלה שנאמנים לצדק יחיו בשלום לנצח, ואילו הרשעים ידונו למתכת מותכת. הצדיקים "ישחו דרך המתכת כאילו היא חלב חם" ואילו הרשעים יכוו.
בסוף הקרב בין הצדיקים לרשעים, יהיה משפט סופי של כל הנשמות. החוטאים ייענשו לשלושה ימים, ואז ימחל להם. העולם יגיע לשלמות כאשר עוני, זקנה, מחלות, צמא, רעב ומוות כולם יפסקו. המושגים של דת זורואסטר דומים מאוד לאלה של היהדות והנצרות.
עמים נורדים
ראגנארוק "גורל האלים" הוא סיפור הקרב של אחרית הימים במיתולוגיה הנורדית המתאר את מלחמתם של האלים הלוחמים (האייסיר), בהנהגתו של אודין, כנגד מגוון של מפלצות רשעות כמו ענקים והזאב פנריר בהנהגתו של לוקי. הקרב ישמיד את מרבית העולם ויוליד סדר חדש.
מאיר קוטיק
מאיר קוטיק (Cotic; 1908 – 2003) היה עורך דין ישראלי יליד האימפריה הרוסית, חקר עלילות דם ומשפטים אנטישמיים.
קורות חייו
יליד העיירה מרקולשט שבבסרביה, בוגר החוג לפילוסופיה ולספרות, בעל תואר דוקטור למשפטים מהאוניברסיטה החופשית של בריסל. עסק במשימות חשובות של שימור השפה היידית ובעיקר בתיעוד משפטים אנטישמיים נגד יהודים בעולם. היה נשוי לראשונה לשושנה, בשנית לשלומית, ובערוב ימיו לד"ר מרים ולדמן. אב לבת: אלה שטרסמן.
פעילות ברומניה
היה מזכיר המפלגה המאוחדת "האיחוד העולמי פועלי ציון - צ"ס - התאחדות" ועורך ראשי של ביטאוניה. כיהן כסגן יו"ר ההסתדרות הציונית וכיו"ר המשרד הארצישראלי. מיוזמי ומארגני עליית הנוער והמעפילים, במהלך תקופה זו בחר להחדיר בתנועה את חשיבותה של העלייה לארץ ישראל, ובמשותף עם חברו לתנועה יצחק קורן פעל להגברת הפעילות הציונית והעלייה הרומנית. קוטיק היה ציר במספר קונגרסים ציוניים וחבר הוועד הפועל הציוני. הוא נאסר על ידי המשטרה הלגיונרית", אך חולץ בעזרת שוחד ערב הוצאתו המתוכננת להורג.
פעילות בישראל
במרץ 1941 קוטיק עלה לארץ ישראל, ופנה לפעילות עסקית במשרד עורכי דין שהקים ולפעילות ציבורית. היה שליח תנועת העבודה הציונית העולמית באירופה, יו"ר התאחדות עולי רומניה, חבר נשיאות האיגוד העולמי של יהודי בסרביה, חבר הלשכה של האגודה לידידות ישראל-צרפת וחבר הארגון הבינלאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודיים.
כתביו
סדרת הספרים על משפטים ועלילות דם אנטישמיות:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
דייוויד סימן
דייוויד סימן (באנגלית: David Seaman; נולד ב-19 בספטמבר 1963) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער, המשמש כיום כמאמן השוערים של מועדון החובבים האנגלי, אף. סי. וומבלי.
סימן שיחק כשוערה של קבוצת ארסנל ב-564 משחקים במשך 13 עונות, בהן זכה בתשעה תארים. הוא נחשב לשוער המוצלח ביותר בתולדות ארסנל, אך מזוהה עם כישלונותיה הגדולים ביותר של הנבחרת הלאומית של אנגליה בשנות התשעים. סימן לבש את מדי הנבחרת ב-75 משחקים.
אנתלפיית אידוי
אנתלפיית האידוי (או אנרגיית האידוי וגם חום האידוי) היא האנרגיה הדרושה כדי לאדות חומר מסוים עד להמרתו למצב של גז.
בכימיה, אנתלפיית האידוי מבוטאת בקילוג'אול/מול ומסמנים אותה בסימן המתמטי .
גבעת האירוסים
גבעת האירוסים (לעיתים נקראת גבעת הכורכר) היא גבעת כורכר מפורסמת, על הגבול שבין תחום השיפוט של נס ציונה לבין תחום השיפוט של ראשון לציון. גבעת הכורכר היא אתר טבע עירוני בישראל ומהווה חלק גאוגרפי של גן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה, על אף שטרם הוכרזה כשמורת טבע. בשל חשיבותה כאתר טבע עירוני התנהל מאבק ציבורי להפיכתה לשמורת טבע או גן לאומי. ב-2022 רכשה עיריית ראשון לציון את הקרקע במטרה מוצהרת להפכה לשמורת טבע.
היסטוריה
בעתיד צפויה גבעת האירוסים להשתלב באזור נופש מטרופוליני המפריד בין מראשון לציון ונס ציונה. ביולי 2015 נגרם נזק כבד לאתר, הנמצא בחלקו על קרקע פרטית, בשל עבודות עפר. בקיץ 2016 שוב ביצע בעל הקרקע עבודות עפר בשטח הגבעה ושביל הכורכר המוביל אליה נחסם בעפר. הדבר גרם להפגנות מחאה מצד תושבי ראשון לציון ונס ציונה.
ביוני 2019 נשרף חלק גדול מגבעות הכורכר, אם כי האזור בו גדלים האירוסים לא נפגע.
במרץ 2021 הוועדה המחוזית לתכנון ובניה החליטה כי "גבעת האירוסים" תוגדר כשמורת טבע..
באוקטובר 2022 הודיע ראש עיריית ראשון לציון רז קינסטליך על רכישת הגבעה מבעליה הפרטיים תמורת 25 מיליון ש"ח. במסגרת הרכישה, שאושרה בעירייה, הגבעה תשוקם ותטופח, ותהפוך לשמורת טבע.
גאוגרפיה
הגבעה שופעת בפריחה רבה בעיקר בחורף ובאביב, וקיבלה את שמה מאירוס הארגמן הפורח עליה. היא מתנשאת לגובה של כ-50 מטר מגובה פני הים והיא מוקפת בפרדסים ושדות, בהם שדות חקלאיים. הגישה לגבעה היא מכביש ראשון לציון - נס ציונה (412). בסביבתה שבילים לא מסומנים רבים לצד מסלול מסומן אחד של החברה להגנת הטבע. בקרבת המקום הוקם גן אירועים הנושא את אותו השם.
הגבעה נוצרה משילוב של כורכר וחמרה. על הגבעה ובסביבתה פריחה רבה. בחורף פורחים במקום בין השאר רותם, קידה שעירה, כלנית מצויה, חמציץ נטוי, רקפת מצויה, מרגנית השדה, אלקנת הצבעים, לשון-שור מגובבת, לופית מצויה, חרצית עטורה, סביון, ציפורני חתול, וקחוון לצד אירוס הארגמן שהעניק לגבעה את שמה. בקיץ מאופיינת הגבעה בצמחייה קוצנית. בגבעה יש מינים אנדמיים למישור החוף.
בתחום הגבעה יש מחצבת כורכר נטושה, ומפסגת הגבעה יש תצפית טובה בעיקר לכיוון מזרח.
במקום ניתן למצוא חרקים רבים וצבי יבשה. גם מינים רבים של ציפורים שוכנים באזור.
שמעון שפירא (אדריכל)
שמעון שפירא (1930 – 10 בספטמבר 2022) היה אדריכל ישראלי ומורה לאדריכלות.
ביוגרפיה
שמעון שפירא נולד בשנת 1930 לפאני ואלברט שפירא, בברוקלין שבניו יורק. בשנים 1948–1950 למד טכנולוגיית בניין במכללת ברוקלין. בסוף 1950 עלה לישראל, ובשנים שלאחר מכן עבר הכשרה בקיבוץ בית השיטה, שירת בנח"ל בקיבוץ יפתח וגר זמן מה בקיבוץ אורים. בתקופה זו עבד במחלקה הטכנית של הקיבוץ המאוחד.
ב-1954 עבר להתגורר בקריית טבעון והחל ללמוד אדריכלות בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. ב-1958, עם תום לימודיו, פתח משרד עצמאי בחיפה, וב-1961 עבר להתגורר בעיר, בבית דו-משפחתי מדורג, שתכנן בכרמל המערבי, על מדרון מעל נחל לוטם.
שפירא היה נשוי לקארי ברקוביץ (נפטרה ב-1973), ולהם בן ושתי בנות. נישא בשנית לאדריכלית ונדי פולאן, המכהנת כפרופסור לאדריכלות ובינוי ערים באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה.
ב-10 בספטמבר 2022 נפטר בקיימברידג'.
עבודתו
חלק ניכר מעבודתו האדריכלית של שפירא היה תכנון בתי מגורים ללקוחות פרטיים, הן בתים חדשים והן שיפוץ בתים קיימים. לכן, אף כי תכנן עשרות בתים, רבות מעבודותיו אינן מפורסמות בציבור הרחב, אך סגנונו המיוחד ידוע בקרב אנשי מקצוע. בצד בתים פרטיים תכנן גם מבנים ציבוריים אחדים, בהם בניין ספריית בית הספר "כרמל זבולון" ביגור (הושלם ב-1982) ושיפוץ בית הפקידות בזכרון יעקב, לשם הפיכתו למוזיאון העלייה הראשונה (הושלם ב-1998). בנוסף, הכין תוכניות אב ותוכניות בניין עיר ליישובים אחדים, בהם אכסאל, דבורייה, יפיע ויודפת.
רבים מהמבנים שתכנן מאופיינים בהעמדת אלמנטים ישרי-זווית בהסטה זה מזה, באופן שיוצר זוויות לא ישרות בחיבורים ביניהם. גם בשיפוץ בתים קיימים נקט בהסטת זוויות הקירות הפנימיים ויצר בדרך זו חללים לא מקבילים ולא שגרתיים. דוגמה לכך ניתן לראות במוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב, שבו הציב שני חללים רבועים "מסובבים" בתוך החלל המלבני של המבנה המקורי.
במקביל לעבודתו כאדריכל, עסק שפירא במשך למעלה משלושים שנים בהוראת המקצוע, תחילה בטכניון (1964–1969) ואחר כך בבצלאל (1969–2000). בהוראתו, כמו בעבודתו, שם דגש על מה שכינה "מעשה התכנון", תהליך היצירה, ולאו דווקא על התוצר הסופי. הוא נודע כמורה בעל השפעה רבה בקרב רבים מתלמידיו. ב-1998 העניקה אגודת האדריכלים והמתכננים בישראל, לו ולעמיתו האדריכל ארטור גולדרייך, פרס הוקרה על תרומה ייחודית בתחום החינוך לאדריכלות.
ג'ק לונצר
ג'ק לונצר (1924 – 18 בדצמבר 2016) היה יהלומן יהודי בריטי, האפוטרופוס של ספריית קרן ולמדונה.
קורות חיים
ג'ק לונצר נולד באנטוורפן ב־1924 שם היה אביו הבריטי מתווך ביהלומים עבור דה בירס. הוא היה נינו של איש הספר והביבליוגרף אליעזר ליפמן פרינץ. סבו יוליוס יסד והיה נשיא של בית כנסת עדת ישראל בלונדון. לונצר עבר ללונדון כילד שם הוא התחנך. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא עבד בבית חרושת למנועי מטוסי ספיטפייר כשייצר שם כלים מיהלומים. הוא התחיל לעבוד אצל אביו אבל הוא לא אהב לעבוד עבור דה בירס. לכן הקים חברה משלו, חברת יהלומים תעשייתית (Industrial Diamond Company) כשהוא מנצל את שוק הנישה ליהלומים תעשייתיים. הוא השתלט על עסק התיווך של אביו ב־1949 ומאוחר יותר הרחיב אותו לכרייה. בשנות ה-80 מכרה החברה שלו בסכום של 100 מיליון דולר בשנה.
ב־1948 התחתן לונצר עם רות זיפל (Ruth Zippel), אישה שנולדה באיטליה למשפחת סוחרים מפולין. לאביה היה אוסף של ספרים עבריים והם הביאו את הספרים ללונדון. ספרים אלה היוו את הבסיס לספרית קרן ולמדונה.
ללונצר היו חמש בנות. רות לונצר נפטרה ב־1978. הבנות הן המוטבים של קרן ולמדונה. לונצר נפטר בביתו ב־18 בדצמבר 2016.
ספרית קרן ולמדונה
לונצר התעניין בהתחלה במרוצי סוסים. בשנות ה-50 שינה את התעניינותו לאיסוף ספרים עבריים נדירים. במשך ששת העשורים הבאים הוא יעץ לנאמני ספרית קרן ולמדונה בנוגע לרכישת 13,000 ספרים וכתבי יד. היא קרויה על שם ולמדונה – עיירה קטנה ליד אלסנדריה בצפון מערב איטליה שם היו למשפחת אשתו קשרים. הספרייה כוללת חיבורים מכל העולם, במיוחד מאיטליה שם התחיל הדפוס העברי. הוא מקיף ארבע מאות וחמישים שנה של טיפוגרפיה. רבים מן הפריטים בספרייה הם נדירים או ייחודיים. ביניהם ניתן למצוא כמה מן הדפוסים המוקדמים ביותר בעברית. לונצר החזיק את האוסף שלו בביתו בהמפסטד גרדן בלונדון מ־1982 עד מכירת האוסף ב־2017. הספרנית באוסף הייתה פאולין מלכיאל.
בפברואר 2009 הוצגה ספרית קרן ולמדונה בסות'ביס בניו יורק. אחרי שביקר בתצוגה של האוסף בסות'ביס כתב חוקר ממכון דרישה על הישגו של לונצר:
בדצמבר 2015 ניהל סות'ביס ניו יורק את המכירה של התלמוד הבבלי שהדפיס דניאל בומברג בשנים ר"פ-רפ"ג 1519-1523 מאוסף ולמדונה בסכום של 9.3 מיליון דולר. זה העותק שלונצר השיג ממנזר וסטמינסטר ב־1980 בסחר חליפין. ב־1956 השתתף ג'ק לונצר, האפוטרופוס של קרן ולמדונה בתערוכה במוזיאון ויקטוריה ואלברט לרגל 300 שנה של התיישבות יהודית מחודשת באנגליה. שם נודע לו, לראשונה על העותק השלם המרהיב של התלמוד הבבלי שנמצא במנזר וסטמינסטר. במשך כמעט רבע מאה חיזר לונצר אחר המנזר בניסיון לרכוש את הספר. בסופו של דבר הוא שכנע את הנאמנים שלו לרכוש עותק בן 900 שנה (למעשה זיוף מימי הביניים המוקדמים) של כתב הזכויות המקורי של מנזר וסטמינסטר ומסר אותו למנזר עם תרומות נוספות. בהכרת תודה על המתנה הנדיבה מסר המנזר את עותק התלמוד הבבלי שברשותו ללונצר.
ב־2017 נמכרה ספרית קרן ולמדונה לספרייה הלאומית של ישראל על ידי מכירה פרטית שאורגנה על ידי סות'ביס. דוד בלומברג, יושב הראש של חבר המנהלים של הספרייה אמר: ספרית קרן ולמדונה מייצגת תוספת היסטורית לאוסף המוביל שלנו של כתבי יד, דפוסים וספרים יהודיים המשקף ומגלם את התרבויות של העם היהודי סביב העולם ועל פני הדורות".
21 (להקה)
21 הייתה להקת ג'אז ישראלית סאטירית בעלת תכנים מחאתיים נגד צה"ל, שירות צבאי והכיבוש הישראלי. הלהקה שואבת את שמה מפרופיל 21, הפרופיל הצבאי שניתן למי שאינו כשיר לשירות בצה"ל מטעמים גופניים או נפשיים, ועל כן רוב חבריה לא שירתו בצבא והם סרבני גיוס. העובדה של שילוב חברים או אורחים ששירתו באופן מלא בצבא, בהופעות ובאלבומים, לא הפריעה לחברי הלהקה.
הקמת הלהקה, ההרכב והסגנון המוזיקלי
הלהקה הוקמה בירושלים בשנת 2000 על ידי הזמרות שיר כץ, המנגנת בסקסופון, ויסמין וגנר, המכונה "ג'אז" ומנגנת בפסנתר וכמו כן מי שבהמשך הפכה למנהיגת הלהקה. השתיים, שהכירו בבית הספר הניסויי בירושלים, גילו שלשתיהן דעות משותפות בנוגע לשירות צבאי ונוכחות צה"ל בשטחים והחליטו להקים להקה.
בשנת 2006, לאחר שהוקלט אלבומה השלישי של הלהקה, עברה כץ לאוסטריה, ומאז הצטרפה ללהקה רק להופעות אורח. במשך השנים, הצטרפו אליהם כאורחים טל כץ (צ'לו), נטלי אדלר (שירה), מיטל "מייפל" ברייר (שירה), לילך בן דוד (גיטרה), אחיה של וגנר - נעמן וגנר (פסנתר), אחיה של שיר כץ - אדם כץ (תופים), רון אופנהיים (גיטרה ובאס), אחותה של שיר - זהר כץ (שירה), אבי בר איתן (אקורדיון) עילם בר שלום (גיטרה). וברייר ("מייפל"), בן דוד ובר שלום הצטרפו ללהקה כחברים קבועים ב-2006. בסוף 2010, בהופעה האחרונה, הצטרף גם ניב הרצברג ("סטיב") כגיטריסט, לאחר ששירת לפני כן בלהקה צבאית.
הלהקה התפרקה בראשית 2011 באופן סופי, עם עזיבתה של וגנר לגרמניה.
מאפיין ייחודי בסגנונה המוזיקלי של 21, בניגוד לשאר הלהקות בעלות התכנים הפוליטיים השמאלניים-רדיקלים, הוא שמדובר במוזיקה מלודית מאוד (לעיתים בסגנון, הנוטה להזכיר ג'אז קלאסי), המשלבת הרמוניה של אקורדים מונמכים ובראשן השביעית המונמכת המנוגנת בחלק גדול משיריה. כך, כאשר אחרות כדוגמת להקות פאנק מביעות את עמדתן הפוליטית החריפה במוזיקה רועשת ומהירה, קשה לעיכול, 21 מציגה את דעותיה הפוליטיות על ידי מוזיקה שקטה ואיטית.
עמדה פוליטית
הלהקה מעודדת את מאזיניה באופן מוצהר וגלוי לא לשרת בצה"ל ולהפוך להיות סרבני גיוס, ולכן נבחר שמה, "21", על שם אותו פרופיל הניתן למי שאינו כשיר לשירות בצה"ל. עוד מזוהה הלהקה עם אג'נדות גלובליות כגון אנרכיזם, טבעונות (וגנר וכץ הן טבעוניות, ולפי וגנר אחד משירי הלהקה, "שתי כפיות סוכר", אשר נכתב על ידי כץ, לא בוצע בהופעות מאז שכץ הפכה מצמחונית לטבעונית), זכויות להט"ב, פמיניזם והתנגדות לכפייה דתית.
חברי הלהקה ובראשם יסמין וגנר, השתתפו בהפגנות רבות נגד גיוס החובה, בעד סרבני המצפון, נגד הכיבוש ונגד הגדר, וברבות מהן הן נעצרו. בהפגנות אלה, הם שילבו הומור והיו ממציאים "ארגונים", למשל "קאאונסא"פ" (עליו גם נקרא אחד השירים באלבומה הראשון של הלהקה) - ראשי תיבות של "קומוניסטים אנרכיסטים אנטיפתים ונדליסטים נרקומנים סוציומטים אנטישמים פרזיטים". המפורסמת ביותר מההפגנות הייתה זו בה ביצעו מחווה לפעילות הפוסי ריוט על ידי הפגנה והופעה של וגנר שרה ומנגנת בחליל ללא חולצה באמצע התנחלות במחאה על השתלטות הדת על החברה.
שירי הלהקה
רוב השירים נכתבו והולחנו על ידי וגנר, ורובם בעלי תוכן ציני אנטי צבאי חריף, כמו "כתם נפשי", "כשילדתם אותי", "כל הכבוד לצה"ל", "ילד לא רוצה לשמור על העולם", "ילדי ה-21", ו"קאאונסא"פ". חלק מהשירים כמו "שיר מזרחי", "ראו" ו"היודע את המשמעות לכל" נכתבו על ידי כץ. השיר "תמימות", שבוצע בהופעות הלהקה, נכתב על ידי מיטל ברייר. שאר השירים של הלהקה הם שירים שהלחינה וגנר למילים של חנוך לוין, כמו "מנגינה ישנה עצובה", "בירות בלהבות" ו"הבטחות של אלוהים לאברהם". ברבים מהשירים משולבים קטעי קישור בין חברי הלהקה, ומוזכרים בהם "מוסי" - דמות מאצ'ו של חייל "גבר גבר" המתגאה ומשווייץ למשפחתו ולחבריו אודות הפטור שקיבל, וכן אקורד השביעית המונמכת המנוגן בשיריה של הלהקה. רבים מהשירים כתובים בסרקזם ובלשון סגי נהור, ומביעים לכאורה את העמדה ההפוכה, טוענים לכשל חינוכי חמור ומנסים "לשכנע" את הנוער להתגייס, כשהכוונה היא, בעצם, ההפך.
אך ישנם גם שירים ללא עמדה פוליטית (אך עדיין עוסקים בנושאים חברתיים), כמו "ואגינה דנטטה" - שיר בנושא פמיניזם וחוסר שוויון בין נשים לגברים בחברה, "היודע את המשמעות לכל" העוסק בהעדפה לחיי מדבר ו"שיר לשיר" ו"חורבות הטמטום" העוסקים בצמחונות וטבעונות בהתאמה.
עוד מאפיין בולט בחלק מהשירים, בעיקר אלה שנכתבו על ידי וגנר, הוא השפעה מסדרת הטלוויזיה דרגון בול זי, כמו "שיר לשיר", שלחנו כולל קטע משיר הפתיחה של הסדרה ומוזכרת בו הדמות גוהן, "גראוו גראוו" שכולל את השורה "מתי נוכל למצוא פתרון" מתוך שיר הפתיחה של אחת הסדרות ו"היודע את המשמעות לכל", שבו מוזכרת הדמות סופר סאייה.
דיסקוגרפיה
לאורך השנים הלהקה הקליטה שירים שלא נכנסו לאף אחד מהאלבומים, או שתוכננו להופיע באחד מהם ולבסוף הושמטו. מאז הוצאת האלבום השלישי, עיקר פעילותה של הלהקה בשנותיה האחרונות הייתה בהופעות והפגנות חברתיות.
התנגדות ללהקה
העמדה הצינית הקיצונית המבוטאת בשירים, ושורות כמו "אם החור הזה הובטח לנו כמו במסופר, אז אנחנו לא העם הנבחר" או "חייל תתגייס אלינו לצבא, תירה בילדים, זקנים וחלשים" עוררה לא פעם זעם ממתנגדים ללהקה, שטענו כי מדובר בהסתה נגד ריבונותה של מדינת ישראל ועידוד של השתמטות משירות צבאי.
נייג'ל מארוון
נייג'ל מארוון (באנגלית: Nigel Marven, נולד ב־27 בנובמבר 1960) הוא יוצר, במאי ושחקן בסרטי טבע בריטי מבית ה-BBC.
ביוגרפיה
מארוון כותב, מביים ומשחק בסרטי טבע שהם לרוב ייחודים: הסרטים הדוקומנטריים שלו נראים כסרטי טבע רגילים, בהם החוקר מתקרב לחיות כדי לחקור אותן וללמוד על אורח חייהן. אלא שבסרטיו הוא חוזר, לכאורה, אחורה בזמן כדי ללמוד על יצורים קדומים, או מתכווץ כדי ללמוד על חייהם של חרקים או עכברים. בנוסף, בסרטיו יש סצנות שנראות לא מתוכננות, כאשר הוא נתון לסכנה כלשהי. למשל בחלק מסדרותיו הוא נראה נמלט מדינוזאורים שרודפים אחריו. סרטיו הדוקומנטריים, לכאורה, מוערכים מאוד בקרב פליאונטולוגים ומדענים, שכן בסרטיו הוא מנסה לפנות לציבור הרחב (ובעיקר לילדים) בהסתמך על עובדות מדעיות.
הוא מופיע במספר סדרות מבית ללכת עם... של ה-BBC, בעיקר נרדף בידי דינוזאורים, מפלצות ים ופארק פרהיסטורי. כמו כן הוא מופיע בפרק הרביעי בעונה השלישית בסדרה בראשית, בה הוא נטרף על ידי גיגאנוטוזאורוס.
רקלה מוסוליני
רקלה מוסוליני (באיטלקית: Rachele Mussolini; 11 באפריל 1890 - 30 באוקטובר 1979) הייתה אשתו של הרודן הפשיסטי האיטלקי, בניטו מוסוליני. נותרה בחיים לאחר שהוא הוצא להורג בשנת 1945 יחד עם פילגשו קלרה פטצ'י, והאריכה חיים לאחר מכן.
הקשר למוסוליני
רקלה מוסוליני נולדה בשנת 1890 למשפחת איכרים בשם גוידי (Guidi), אביה אגוסטינו גוידי ואימה אנה לומברדי. לאחר מות האב הפכה אימה לפילגשו של אלסנדרו מוסוליני, אביו של בניטו מוסוליני. בשנת 1910 עברו האם והבת לבית מוסוליני. כך שבניטו מוסוליני הכיר את רקלה גוידי, שהייתה צעירה בשבע שנים, במשך זמן רב. נוצר קשר בין השניים. ב -1 בספטמבר 1910 נולדה בתם אדה מקשר זה. כניסת האם לבית מוסוליני לא הייתה מכיוון שבני הזוג חיו בנישואים פרועים. אלה שבאותה תקופה החוק האיטלקי איפשר זאת. רקלה הצעירה התפעלה מבניטו מוסוליני ושניהם פתחו במערכת יחסים.
ב־17 בדצמבר 1915 נישאו רקלה ובניטו בטקס אזרחי בלומברדיה. בשנת 1914, שנה לפני נישואיו לרקלה, נישא מוסוליני לקוסמטיקאית רפואית בשם אידה דאלסר ממילאנו, ואף נולד לו ממנה בן, בניטו אלבינו מוסוליני, בו סירב להכיר. כאשר עלה לשלטון, רדף את אידה דאלסר ואת בנם המשותף, והביא לאשפוזם בכפייה במוסדות פסיכיאטריים, ואף למותה של אידה בשנת 1937 ולרציחתו של בניטו אלבינו בשנת 1942.
ילדיה
לבניטו ורקלה מוסוליני נולדו חמישה ילדים, שתי בנות ושלושה בנים: אדה מוסוליני (1995 – 1910), שנולדה מחוץ לנישואים שבעלה היה הרוזן גליאצו צ'אנו, שר החוץ בממשלתו של מוסוליני, ויטוריו מוסוליני (1997 – 1916), ברונו מוסוליני (1941 – 1918), רומנו מוסוליני (2006 – 1927), שהיה נשוי לאחותה של סופיה לורן ו-אנה מריה מוסוליני (1968 – 1929).
נאמנותה למוסוליני
בתקופת שלטונו של מוסוליני, הוצגה רקלה מוסוליני כדוגמת מופת של עקרת הבית והאם הפשיסטית. רקלה הייתה מודעת למערכת היחסים של מוסוליני עם פילגשו קלרה פטצ'י וניסתה לסיימה, אך לא הצליחה.
היא נותרה נאמנה למוסוליני עד הסוף. אבל, ב־28 באפריל 1945 היא לא הייתה עם מוסוליני כשהוא ופילגשו, קלרה פטצ'י, נלכדו והוצאו להורג על ידי פרטיזנים איטלקים. רקלה מוסוליני ניסתה לברוח מאיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה, אך היא נעצרה בעיר קומו, הסמוכה לשווייץ על ידי פרטיזנים איטלקים. היא הועברה לידי צבא ארצות הברית והוחזקה באי איצ'יה בצפון מפרץ נפולי, אך שוחררה לאחר מספר חודשים. היא ביקשה כי ימסרו לה את גופתו של מוסוליני, בקשה שנענתה רק כעבור עשור. בהמשך פתחה מסעדה. לאחר התדיינות משפטית היא קיבלה פנסיה משלטונות הרפובליקה האיטלקית, כאלמנתו של פקיד ציבור, משנת 1975 ועד מותה.
יחסי הממלכה המאוחדת–מקסיקו
יחסי הממלכה המאוחדת–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו לבריטניה. שתי המדינות חברות ב-G-20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה
לאחר שמקסיקו הכריזה על עצמאותה בשנת 1810, בריטניה הייתה המעצמה האירופית הראשונה שהכיר בריבונות מקסיקנית. זמן קצר לאחר מכן, אוגוסטין הראשון, קיסר מקסיקו שלח שליח דיפלומטי ללונדון להקמת תקשורת דיפלומטית בין שתי המדינות. בשנת 1837 חתמו שתי המדינות על חוזה לביטול סחר העבדים. הבריטים הקימו רשת בתי סוחר בערים הגדולות. עם זאת, לדברי הילרי ג'יי הית', התוצאות היו עגומות:
בנובמבר 1838, מקסיקו הייתה מעורבת במלחמה קצרה עם צרפת המכונה "מלחמת המאפים". בריטניה תמכה במקסיקו במלחמתה הקצרה עם צרפת והתערבה למצוא פתרון דיפלומטי לסיום המלחמה. במרץ 1839 סיימו מקסיקו וצרפת את מלחמתם כאשר מקסיקו נכנעה לדרישות צרפת.
בשנת 1861 השעה נשיא מקסיקו בניטו חוארס את תשלומי הריבית של מקסיקו לנושיה בצרפת, ספרד ובריטניה. מעשה זה הכעיס את שלוש המדינות ובאוקטובר 1861 נחתמה על ידי שלוש המדינות אמנת לונדון לשלוח אוניות חיל הים המשותפות למקסיקו כמפגן כוח לדרוש החזר על ידי ממשלת מקסיקו. בדצמבר 1861 "הברית המשולשת" תפסה את נמל וראקרוס והעיירות הסמוכות. לאחר מספר חודשים, היה ברור כי הן ממשלת ספרד והן בריטניה מודעות לכך שהקיסר נפוליאון השלישי מצרפת מתכנן להתיישב את מקסיקו על מנת להרחיב את האימפריה שלה ולנצל את העובדה שארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת האזרחים האמריקנית ולא הייתה מסוגלת ליישם את דוקטרינת מונרו. בתחילת 1862 משכו בריטניה וספרד את כוחותיהם ממקסיקו. התערבות זו ידועה לימים כ"התערבות הצרפתית השנייה במקסיקו". בשנת 1864, צרפת העמידה קיסר בובות במקסיקו ובכך הקימה את האימפריה המקסיקנית השנייה שנמשכה עד 1867 עם הוצאתו להורג של הקיסר מקסימיליאן הראשון.
לאחר 1880, הבריטים הפנו את תשומת ליבם במקסיקו בעיקר להשקעות ברכבות ומוקשים, ושלחו גם כסף וגם מהנדסים ומכונאים מיומנים. הבריטים השקיעו 7.4 מיליון ליש"ט ברכבות במהלך העשור של שנות ה-80 של המאה ה-19, וזינקו ל-53.4 מיליון ליש"ט במהלך העשור השני של המאה ה-20. הסכום הכולל של ההשקעות החדשות בכרייה עבר מ 1.3 מיליון ליש"ט בשנות ה-80 של המאה ה-19 ל-11.6 מיליון ליש"ט במהלך העשור השני של המאה ה-20. ההשקעות בקרקעות ובנכסים אחרים עלו מסכום אפסי בשנת 1880 ל-19.7 מיליון ליש"ט בשנת 1910. הסכום הכולל הגיע ל-135 מיליון ליש"ט, כמעט כמו ארצות הברית. בשנת 1900 התגוררו במקסיקו 2,800 אזרחים בריטים, מספר קטן יחסית לעומת 15,000 אמריקאים, 16,000 ספרדים, 4000 צרפתים ו-2,600 גרמנים. הבריטים היו ידועים במועדונים המתוחכמים שלהם, ותוכנית הספורט המפוארת שלהם - הכדורגל האנגלי הפך לספורט פופולרי ביותר ברחבי מקסיקו; בעוד שהתעלמו מהקריקט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מקסיקו הייתה נייטרלית בשל היותה מעורבת במלחמת האזרחים שלה. בשנת 1917 המודיעין הבריטי יירט את הטלגרם של צימרמן, והעביר אותו לממשלת ארצות הברית. צימרמן היה שר החוץ הגרמני. הוא ניסה לגרום למקסיקו להצטרף למלחמה נגד ארצות הברית, בתקווה להסיט את תשומת הלב האמריקנית מאירופה. מקסיקו התעלמה מההצעה, בהבנתה כי צבא ארצות הברית יביס אותה במהירות.
במרץ 1938 הפקיעה ממשלת הנשיא לאסרו קארדנאס את כל מאגרי הנפט, המתקנים וחברות הנפט הזרות במקסיקו. ממשלת בריטניה דרשה פיצוי מיידי מההפקעה אולם ממשלת מקסיקו סירבה לשלם. כתוצאה מכך נותקו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות מיד. זמן קצר לאחר מכן הובילו ממשלות ארצות הברית ובריטניה גינוי בינלאומי של ממשלת מקסיקו וביקשו מהקהילה הבינלאומית להחרים את רכישת המוצרים המקסיקנים כדי להחליש את הכלכלה המקסיקנית עד ששתי הממשלות יקבלו פיצויים.
במאי 1942 הכריזה מקסיקו מלחמה נגד מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכך נכנסה רשמית למלחמה לצד בעלות הברית. כתוצאה מכך, כוננו מחדש היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לבריטניה. מקסיקו הייתה אחת משתי מדינות אמריקה הלטינית בלבד ששלחה חיילים לחו"ל להילחם במלחמת העולם השנייה (המדינה השנייה היא ברזיל). בשנת 1944 שתי המדינות העלו את ייצוגן הדיפלומטי לרמת השגרירויות וסר צ'ארלס באטמן הפך לשגריר הבריטי הראשון במקסיקו ואלפונסו רוזנצוויג דיאז הפך לשגריר המקסיקני הראשון בבריטניה. לאחר המלחמה, היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות נורמלו והחלו בסחר. בשנת 1966 נחנכו הטיסות הישירות הראשונות בין מקסיקו סיטי ללונדון.
שנה כפולה
שנת מקסיקו בבריטניה ושנת הממלכה המאוחדת במקסיקו, שהתקיימה בשנת 2015, הייתה שנה של חילופי דברים נרחבים, מגוונים ומעוררים בין מקסיקנים לבריטים בכל הקשור לאמנות, תרבות, מדע, המגזר האקדמי עסקים ותיירות. בתחילה זה היה אמור להיות פרויקט תרבותי בלבד שעליו סיכמו יו"ר המועצה הלאומית לתרבות ולאמנויות מקסיקו, רפאל טובאר דה טרזה, ושר התרבות, התקשורת והאמנות של הממלכה המאוחדת, אדוארד ווייזי ב-4 ביולי 2013. בהמשך, משרדי החוץ של שתי המדינות החליטו להרחיב את השנה הכפולה לתחומים אחרים.
במרץ 2015 ביקר הנשיא אנריקה פניה נייטו, בליווי הגברת הראשונה, אנג'ליקה ריברה, בביקור ממלכתי בבריטניה.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רשמיים ממקסיקו לבריטניה
ביקורים רשמיים מבריטניה למקסיקו
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כמו חוזה הסגרה (1886); הסכם להעברת דואר דיפלומטי (1946); הסכם ליחסים קונסולריים (1954); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1975); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1975); הסכם תובלה אווירית (1988); הסכם לשיתוף פעולה במאבק נגד סחר בסמים נרקוטיים ובחומרים פסיכוטרופיים (1990); הסכם להימנעות ממיסוי כפול ולמניעת העלמות מיסים במיסים על הכנסות ורווחי הון (1994); אמנת הוצאה לפועל של גזר דין פלילי (2004); הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות (2006) והסכם להכרה הדדית של לימודים, תארים, תעודות ותארים אקדמיים להשכלה גבוהה בין שתי המדינות (2015).
יחסי סחר
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי, אשר בריטניה הייתה חברה בו. מאז יישום הסכם הסחר החופשי בשנת 2000, גדל המסחר בין שתי המדינות באופן דרמטי. בשנת 2018 הסחר הדו-צדדי בין מקסיקו לבריטניה הגיע ליותר מ-4.6 מיליארד דולר. יצוא מקסיקו לבריטניה כולל: זהב, חלקי רכב, בירה וציוד חשמלי אחר. היצוא הבריטי למקסיקו כולל: אלכוהול, תרופות, טרנזיסטורים ומוצרים שונים אחרים. המסחר של מקסיקו עם בריטניה הסתכם ב-7.5% מסך המסחר בתוך האיחוד האירופי. בין השנים 1999–2012 השקיעו חברות בריטיות למעלה מ-8 מיליארד דולר במקסיקו ומעל אלף חברות בריטיות הקימו סניפים במקסיקו.
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: אארומקסיקו, בריטיש איירווייז, TUI איירווייז ווירג'ין אטלנטיק.
נציגויות דיפלומטיות
בריטניה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי, קונסוליה כללית בקנקון ו-3 קונסוליות בגוודלחרה, מונטריי וטיחואנה. מאידך, מקסיקו מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-4 קונסוליות בבלפסט, קארדיף, גלאזגו ומנצ'סטר.
אוקראינה באירוויזיון 2023
אוקראינה השתתפה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "Heart of Steel" של טבורצ'י. זו תהיה השתתפותה ה-18 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון. חברת השידור הציבורי הלאומית של אוקראינה, UA:PBC, שידר את המהדורה השביעית של הקדם הלאומי האוקראיני לתחרות הזמר של האירוויזיון "וידביר" על מנת לבחור את נציגיה. כיוון שניצחה באירוויזיון 2022 עם "Stefania" של קאלוש, אוקראינה לא צריכה להתמודד בחצאי הגמר, אלא היא מעפילה לגמר באופן אוטומטי.
רקע
קדם לאירוויזיון 2023, אוקראינה השתתפה בתחרות שבע עשרה פעמים, מאז הופעת הבכורה שלה ב-2003, והגיעה למקום הראשון שלוש הפעמיים: באירוויזיון 2004 עם השיר "Wild Dances" של רוסלנה ליז'יצ'קו, באירוויזיון 2016 עם השיר "1944" של ג'מאלה ובאירוויזיון 2022 עם "Stefania" של קאלוש. עם החלת שיטת חצאי הגמר באירוויזיון בשנת 2004, אוקראינה היא המדינה היחידה שהצליחה להעפיל לגמר בכל התחרויות בהן השתתפה. היא הגיעה למקום השני פעמיים גם כן, בשנים 2007 ו-2008. התוצאה הנמוכה ביותר אליה הגיעה היא המקום ה-24, אליו הגיעה באירוויזיון 2017 עם השיר "Time". באירוויזיון 2021 הלהקה האוקראינית גו איי הגיעה למקום החמישי, עם השיר "Shum".
חברת השידור הציבורי הלאומית של אוקראינה (UA:PBC) משדרת בקביעות את האירוע לבחירת הנציג והשיר לאירוויזיון. בעבר נוסתה גם שיטת הבחירה הפנימית, בה הנציג והשיר נבחרו על ידי ועדה פנימית. בין השנים 2016–2020 היא הפיקה קדם ייעודי לכך בשיתוף עם ערוץ STB. בשנת 2022 בחרה רשות השידור לארגן את הקדם לבדה, אך בשנת 2023 חזרה לשיתוף הפעולה עם STB.
לאחר זכייתה של אוקראינה באירוויזיון 2022 ניתנה לה הזכות לארח את המהדורה הבאה של התחרות בשטחה. אולם מאוחר קבע איגוד השידור האירופי כי בשל חששות ביטחוניות שנבעו מהפלישה הרוסית לאוקראינה, אירוויזיון 2023 יתקיים במדינה אחרת. לאחר מכן החלו שיחות עם נציגי הממלכה המאוחדת וספרד, שהגיעו למקום השני והשלישי בהתאמה באירוויזיון 2022, בנוגע לאירוח התחרות. ב-25 ביולי אושר באופן רשמי כי אירוויזיון 2023 יתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת, עם הטמעה של אלמנטים אוקראיניים בהפקת האירוע. כמו כן, ניתנה לאוקראינה הזכות להיות חלק משש המדינות הגדולות שמעפילות לגמר באופן אוטומטי.
לפני האירוויזיון
"וידביר 2023" הייתה המהדורה השביעית של הקדם הלאומי של אוקראינה לאירוויזיון. התחרות התקיימה בתחנת המטרו "Maidan Nezalezhnosti" בקייב ב-17 בדצמבר 2022. את האירוע הנחו טימור מירושניצ'נקו, קטרינה פבלנקו וזלאטה אוגנביץ', ושודרה ב-Suspilne Kultura, ברדיו ובאתר האירוויזיון של UA:PBC.
בחירת הנציג האוקראיני התפרסה על פני שלושה שלבים עיקריים. בשלב הראשון, הייתה לאמנים ולכותבי שירים הזדמנות להגיש את מועמדותם להתמודדות בקדם הארצי באמצעות טופס מקוון. שלושים ושש אמנים העפילו לשלב הבא, שם הם נפגשו עם מפיקים מוזיקליים לאודישן קצר בתאריכים שנקבעו מראש. מתוכם נבחרו עשרה מועמדים, שנחשפו ב-17 בנובמבר, להתמודדות ב"וידביר 2023" ב-17 בדצמבר. זהות הזוכה נבחרה באמצעות שילוב של קולות השופטים והצבעות הקהל ביחס שווה של 50/50. הקהל היה רשאי להצביע למועמד האהוב ביותר באמצעות יישומון בשם "Diia". כל מערכת הצבעה העניקה 1–10 נקודות בהתאם לדירוג שלה, כך שהמקום העשירי והאחרון קיבל נקודה אחת ואילו המועמד האהוב ביותר קיבל את עשר נקודות. במקרה של שוויון הוחלט לתת העדפה להצבעות הקהל.
חבר השופטים של "וידביר 2023" נבחר באמצעות הצבעה מקוונת ביישומון Diia. הוצגו לציבור תשעה שופטים פוטנציאליים, ומתוכם נבחרו שלושה. ההצבעה הייתה פתוחה לאזרחי אוקראינה מ-31 באוקטובר עד 7 בנובמבר. המועמדים היו: ג'מאלה, זוכת אירוויזיון 2016; קטרינה פאבלנקו, נציגת אוקראינה לאירוויזיון 2020 שבוטל ולאירוויזיון 2021 כחלק מההרכב גו איי; קונסטנטין טומילצ'נקו, מפיק מוזיקלי שעיצב את הופעותיה של אוקראינה באירוויזיון בשנים 2016, 2018 ו-2021; מיכאילו כומה, סולן ומייסד להקת Dzidzio; טאראס טופוליה, חברה בלהקת Antytila; טינה קרול, נציגת אוקראינה באירוויזיון 2006; ואלרי חרצ'ישין, מפיק מוזיקלי ושחקן טלוויזיה; יוליה סאנינה, חברת להקת הרוק ההארדקיס וזלטה אוגנביץ', נציגת אוקראינה באירוויזיון 2013. התקבלו בסך הכל 505,536, ושלושת השופטים המובילים היו: טאראס טופוליה (88,023 קולות), ג'מאלה (79,399 קולות) ויוליה סאנינה (79,346 קולות).
גמר
הגמר התקיים ב-17 בדצמבר 2022. עשרה מועמדים התחרו, והזוכה, "Heart of Steel" של טבורצ'י, נבחר באמצעות שילוב של הצבעות הקהל וקולות חבר השופטים. בעת פתיחת הקווים להצבעה הטלפונית שודר סרט תיעודי בן שעה בשם Kalush Orchestra, abo yak my perestaly khvylyuvatysya ta vyhraly Yevrobachennya pid chas viyny ("קאלוש אורצסטרה, או איך שהפסקנו לדאוג וזכינו באירוויזיון במקביל למלחמה") על זכייתה של להקת קאלוש באירוויזיון 2022. במהלך המשדר הופיעו ג'מאלה, ורקה סרדוצ'קה וזלטה דזיונקה.
מחלוקת
שלושה ימים לאחר הגמר הארצי חשפה רשות השידור האוקראינית כי קרוט, המתמודדת שהגיעה למקום השני, ערערה על ניצחונם של טבורצ'י, בטענה שהם השתמשו בקול ליווי אסור במהלך שירם (קולו של הסולן נשמע פעמיים בהופעה החיה). דמיטרו שורוב, המפיק של האירוע, סקר את הופעת הצמד פעם נוספת והצהיר כי הוא אינו מאמין שהייתה אי-עמידה בכללי הקדם מצדם. הוא ציין כי ייתכן שמדובר בטעות טכנית קלה, בשל תנאי ההפקה הקשים במקום סודי. כמו כן, הוגשה תלונה על כך ש-"Heart of Steel" הופץ על ידי חברת התקליטים הרוסית "בליב מיוזיק". אולם לבסוף תלונה זו נגנזה עקב חוסר ראיות.
באירוויזיון
המהדורה ה-67 של האירוויזיון תתקיים בליברפול, הממלכה המאוחדת ותורכב משני חצאי גמר ב-9 במאי וב-11 במאי ומגמר ב-13 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. על-אף שאוקראינה איננה יכולה לארח את התחרות בשטחה בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה, היא מעפילה לגמר באופן אוטומטי. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע על ידי מפיקי התחרות. אוקראינה הופיעה כמדינה ה-19.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר במקום ה-15, עם 54 נקודות. בהצבעת הקהל הוא דורג במקום הרביעי, עם 189 נקודות. כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום השישי, כשבסך הכל זכה ב-243 נקודות.
המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה
המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה (בגרמנית: Liberal-Demokratische Partei Deutschlands) הייתה מפלגה בגרמניה המזרחית. כמו מפלגות לווין אחרות של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ב"בלוק הלאומי", היו למפלגה 52 נציגים בפולקסאקמר.
הקמה
ההיסטוריה של המפלגה מתחיל ב-16 ביוני 1945, כאשר קבוצה ברלינאית שהונהגה על ידי ולדמר קוך, וגיסו, אויגן שיפר, לקחו על עצמם את היוזמה של בנייה מחדש של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית מתקופת ווימאר. קוח נבחר להיות יושב הראש של הוועדה המקימה, יחד עם וילהלם קולץ כסגנו, המחבר פרנץ קאפוס הצטרף לשורותיהם גם כן. בהתחלה היו כמה דיונים על הקמת מפלגת מרכז-ימין דמוקרטית מאוחדת יחד עם הנוצרים הדמוקרטים, אך הרעיון ננטש מעט אחר כך ושם המפלגה שונה ל"מפלגה הליברל-דמוקרטית", LDP. לפני הקמתה הרשמית של המפלגה ב-5 ביולי 1946.
מטרתה הראשונה הייתה קודם לאחד מחדש את חברי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, מפלגת העם הגרמנית, והאיחוד הנוצרי דמוקרטי מתקופת ויימאר, המפלגה הליברל-דמוקרטית תמכה בנחישות בבעלות פרטית והתנגדה להלאמה של חברות פרטיות חשובות. בין המפלגות האנטי-פשיסטיות החדשות, המפלגה הליברל-דמוקרטית הייתה המפלגה הכי אנטי-קומוניסטית באותו זמן.
לאחר ויכוחים פניים ותחת לחץ מסמכויות שטח הכיבוש הסובייטי, קוך הוחלף בנובמבר 1945 בוילהלם קולץ הגמיש יותר.
בבחירות החופשיות האחרונות בשטח הכיבוש הסובייטי ב-1946, הליברל-דמוקרטים גמרו במקום השלישי, מאחורי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והמפלגה הנוצרית דמוקרטית. בסוף 1948, בזמן שיא האופוזיציה שלהם לתפיסת השלטון על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, במפלגה הליברל-דמוקרטית היו יותר מ-200,00 חברים, 23% מהם היו מתחת לגיל 25.
ניסיונות לאיחוד
ביולי 1946 המפלגה הליברל-דמוקרטית והמפלגות הליברליות בשטחי הכיבוש המערביים ייסדו ועדה מתאמת משותפת במטרה להקים מפלגה ליברלית כלל גרמנית. הקמת המפלגה הדמוקרטית של גרמניה החלה בכנס ברוטנבורג על הטאובר ב-17 במרץ 1947. וילהלם קולץ ותיאודור הויס, (שייצג את הליברלים המערביים) היו יושבי ראש שותפים של הכנס. הניסיונות האלה נכשלו במהרה, עקב השתתפותו של קולץ ב"קונגרס העממי הגרמני", אשר אורגן על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
כישלון האיחוד הגיע לנקודת אל-חזור כאשר באספה של ההנהגה המאוחדת של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית שהתרחשה ב-18 בינואר 1948 שקולץ סירב להשתתף בה, תיאודור הויס טען שהאי-נכונות של הליברל-דמוקרטים לקחת כל צעד נגד קולץ הוכיחה את נאמנותן ל"גרסה הרוסית של אחדות גרמנית". ארתור לויטננט, הדובר של המפלגה הליברל-דמוקרטית, הצהיר שתחת הנסיבות הללו, כל שיתוף פעולה של הליברלים המזרח-גרמנים, נהיה בלתי אפשרי.
חברת קואליציה
לאחר 1949, למפלגה היה את אותו הגורל שהיה לשאר המפלגות המזרח-גרמניות החוקיות. כמפלגת לווין של "החזית הלאומית", היא נטשה את האידאולוגיה המקורית שלה, ופעלה בתיאום מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. מפלגת לוויין אחרת, המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה, משכה תשומת לב לכמעט אותו קהל יעד. באוקטובר 1951, המפלגה הליברל-דמוקרטית הוסיפה את האות "D" לציון המילה גרמניה, (דויטשלנד) לתוך שמה כדי לשרת את המוטיב הכלל-גרמני של התעמולה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בזמנו.
חבר המפלגה הליברל-דמוקרטית, יוהנס דיקמן, היה יושב הראש של הפולקסקאמר בין 1949 ועד 1969, ותיפקד כסגן הנשיא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באותו זמן.
העיתון המרכזי של המפלגה הליברל-דמוקרטית באותה תקופה היה העיתון "דר מורגן" (הבוקר).
מנפרד גרלך היה יושב הראש של המפלגה הליברל-דמוקרטית מ-1967 עד להתפטרותו ב-1990. גרלך היה בהתחלה פרטנר נאמן של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אך החל להתקדם לעבר קו פוליטי עצמאי יותר לקראת שנות השמונים. במושב המפלגה היוצא דופן שהתרחש ב-9–10 בפברואר 1990 בדרזדן המפלגה חזרה למדיניות הליברלית שאותה נטשה 41 שנים לפני כן והוציאה את הסיומת "של גרמניה" משמה. ב-12 בפברואר 1990 היא הצטרפה ל"התאחדות הדמוקרטים החופשיים" אשר בסוף התמזגה לתוך המפלגה הדמוקרטית החופשית ב-11 באוגוסט 1990.
קשרים זרים
המפלגה הליברל-דמוקרטית יצרה קשרים עם מפלגות ליברליות אחרות בגוש המזרחי: "המפלגה הדמוקרטית הפולנית", "המפלגה הלאומית-סוציאליסטית של צ'כוסלובקיה", "המפלגה הדמוקרטית של וייטנאם", "המפלגה הדמוקרטית של קוריאה". למפלגה הליברל-דמוקרטית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית היו גם קשרים עם המפלגה הדמוקרטית החופשית המערבית. בשנות השישים והשבעים הקשרים בין המפלגה היו קרים, אך התעצמו בשנות השמונים.
אהרן חורין
הרב אהרן חורין (בכתיב מיושן: "חארין" וגם "חארינער"; כ"ח באב ה'תקכ"ו, 3 באוגוסט 1766 – ט' באלול ה'תר"ד, 24 באוגוסט 1844) היה רבה של אראד. חורין היה אחד הרבנים הבודדים בדורו שהחזיק בגלוי בעמדות משכיליות ורדיקליות וקרא לשינויים רחבי-היקף בהלכה הנוהגת. הוא התפרסם בשורה של פסיקות גמישות במיוחד שהוציא בניגוד לדעת עמיתיו, דבר שהביא אותו לעימותים קשים עמם ובפרט עם החת"ם סופר. נחשב לאחד ממבשרי היהדות הרפורמית.
שנים מוקדמות
חורין נולד בכפר הְרַאנִיצֶה (Hranice) שבמוראביה לקלמן ושיינדעל לבית דונאט. אביו היה סוחר זעיר שלא חסך עלויות על חינוך בנו: בנוסף לתלמוד, למד הצעיר גם דקדוק עברי מ"צהר התיבה" לשלמה זלמן הנאו. ב-1780 עברה המשפחה לדויטשקרויץ ("צעהלים") שבבורגנלנד, והנער עבר לישיבתו של הרב ירמיהו רוזנבוים במטרסדורף הסמוכה. באותה תקופה רכש גם את השפה הגרמנית. באביב 1782 נסע לפראג ללמוד תחת רב העיר הרב יחזקאל לנדא, "הנודע ביהודה", ממנו קיבל היתר הוראה כעבור שנה, בגיל שבע-עשרה. במהלך שהותו בבירה הבוהמית, התאכסן כנראה בביתה של משפחה שנטתה בסתר לשבתאות, טענה שקושרה על ידי ביוגרפים כמו לאופולד לעף לפועלו מאוחר יותר. כמו כן, סביר שפגש במקובל הפרנקפורטאי הרב נתן אדלר ובתלמידו הצעיר משה שרייבר כשאלה ביקרו בעיר אצל הנודע ביהודה. האחרון הפך כעבור שנים לאויבו הראשי.
חורין לא התכוון להתפרנס מתורה, ובסוף 1783 שב לביתו בדויטשקרויץ כדי לישא אשה. ב-26 בדצמבר התחתן עם רבקה, ולימים נולדו להם שלושה בנים וארבע בנות. הוא שלח ידו במסחר, אך לא הצליח בכך.
לבסוף ויתר על הסתייגויותיו, ובהמלצת רבו ירמיה ממטרסדורף התקבל ב-13 בספטמבר 1789 לרבנות בקהילה הקטנה של אראד, שכללה כ-150 נפש. ב-1793 שלח כתב-יד שלו בענייני גיטין לרב הראשי למוראביה, הרב מרדכי בנט. בתשובתו הרב בנט שיבח את חורין כ"אור ישראל, עמוד הימיני". כעבור שנה השניים הסתכסכו לראשונה, כשחורין תמך במינץ נגד בנט בסוגיית התרת תפילין שאינן עשויות מעור אחד, ושיגר איגרת תוכחה לרב מניקלשבורג, ולא קיבל תשובה. בפרשה זו הוא חלק גם על הרב יצחק גריסהאבר מפקש, שהצטרף לאוסרים.
כעבור שלוש שנים חורין נקלע לסערה גדולה בהרבה. ב-1782 הרב הירש סג"ל, מטמשבורג הסמוכה, שלח שני דגי שטירל לרב לנדא בפראג כדי שיכריע אם הם כשרים. מין מקומי זה, שקשקשיו היו קשים ביותר לקילוף, הוחזק כמותר על ידי הספרדים אך לא על ידי האשכנזים. לאחר שהרב לנדא הצליח להסיר את המעטה החיצוני מבלי לגרום נזק לבשר, הוא קבע כי השטירל כשר ללא ספק. בתשובתו לסג"ל כתב בדרך אגב, כי הוא רואה בקביעת הרמב"ן שיש חובה שהקשקשים יהיו ניתנים להסרה, חומרה שאין לה בסיס בתלמוד, אך בגלל מעמדו יש לקבלה. ההיתר התקבל בטמשבורג, וחורין אימץ אותו באראד מיד עם התמנותו ב-1793.
"אמרי נועם"
ב-1797 הדפיס את ספרו הראשון, "אמרי נעם". משה פלאי מצא בהקדמה סימנים לנטיותיו המשכיליות ולשאיפתו לחדשנות:
בין היתר, פרסם שם כי הן השטירל והן מין דומה בשם 'טיק' היו כשרים, בהסתמך על לנדא. גריסהאבר שיגר לחורין מכתב בבקשה שימשוך את ההצהרה, שכן לדעתו הדג אסור. חורין סירב והשיב לו לגבי מכתבו של הנודע ביהודה, תוך הזכרת דברי הרמב"ן. גריסהאבר סירב להאמין שלנדא כתב כך, והתרה בו שלא לפרסם את האיגרת. חורין לא שעה לדבריו. גריסהאבר פרסם כי יגייס "מאה רבנים" (לבסוף נרתמו כשלושים) לסתור את דברי חורין. גריסהאבר קרא לעזרתו את בנט, שהגיח זה עתה מהפולמוס סביב "בשמים ראש" עם דריכות יתרה כלפי כל איום אפשרי על סמכות הפוסקים. הלה כתב בהסכמתו כי השטירל הוחזק לטמא מאז ומתמיד, וכי אף לגדול הדור (מבלי לנקוב בשמו של הנודע ביהודה במפורש) אסור לשנות מנהגים. גריסהאבר הדפיס את טיעוניו בקובץ בשם "מקל נועם", בו הצביע על כך שלנדא לא ציין את שם המין וכתב "דג" ולא "דגים". לכן התעקש שחורין זייף את הסכמת הנודע ביהודה לגבי שני המינים; מניתוח הסימנים שמנה לנדא, קבע גם כי לא ייתכן שמדובר באותו סוג. בהמשך הודיע גריסהאבר שהוא עצמו קיבל מהנודע איגרת בנדון, אך היא אבדה לו. האשמות אלה קוממו את דייני פראג, אלעזר פלקלס ושמואל לנדא, שמצאו את העותק המקורי של תשובת הנודע ביהודה בכתב ידו. הם תבעו מגריסהאבר שיחזור בו, וגיבו את חורין נגד בנט וגריסהאבר. כך עשה גם הרב מינץ. חורין פרסם קובץ נוסף להגנתו, "שרין קשקשים." לעף קבע בביוגרפיה שלו כי בעניין זה, הפולמוס גווע לאטו בסוף 1800.
באביב 1802 נסע חורין למחוז שומוג', שם האמין כי יוכל להתמנות לרב מחוזי. באותה תקופה נחשב למשכיל ביותר מבין רבני הארץ. הוא נשא דרשות בפני הקהל באזור, שזכו לאהדה. אחד מעשירי נג'קניז'ה, משה לנקבכר, היה מתומכיו. לנקבכר נסע לדיאט המלכותי בפרשבורג באותה שנה. שם נתקל בעוינותם לחורין של פרנסי הקהילה המקומית, בראשות החת"ם סופר. הרב הצעיר נחשב כבר אז למרדן בעיניהם. לנקבכר חזר בו, והמינוי סוכל.
"עמק השוה"
ב-1803 הדפיס חורין בווינה את חיבורו המקיף הראשון, "עמק השוה", עם הסכמה ממינץ. הוא גינה מנהגים ואמונות תפלות שנבעו מהקבלה המעשית, כמו קמעות ליולדות וכפרות, אף כי הגן על הקבלה עצמה. הוא עסק גם בעיקרי האמונה של הרמב"ם ובדברי אגדה. הספר היה מושפע בבירור מרעיונותיו של משה מנדלסון, וחתר להציג את הדת כעומדת בקנה אחד עם הנאורות. לדברי פלאי, כבר ניכר שם כיוון חשיבתו: הוא כתב, בין היתר, כי מדי פעם המתודות ההלכתיות השגרתיות אינן מספיקות, ו"מסרה התורה לחכמי זמן וזמן לתקן הפרטים." אך שינוי זה היה, לדבריו, צריך להיעשות לפי י"ג מידות. הספר היה רצוף התקפות על הדאיזם והדוגלים בו מבין היהודים, ביקורת המקרא המוקדמת, השבתאות והפרנקיזם. חורין ציין גם כי "אין לשנות דבר מברכות שבתפילה".
בנט מיהר להכריז ש"עמק השוה" מכיל דברי כפירה ויש לשרפו, אם כי סירב לדרישת המחבר לנמק זאת על בסיס הטקסט. לבסוף הצהיר שהוא בטוח שחורין מחזיק בדעות כאלו, גם בלי להישען ישירות על הכתוב. החיבור הביא לחורין תהילה בקרב משכילי גליציה, והחלה חליפת מכתבים בינו לבין דמויות כמו שי"ר. הקהילה באראד התפצלה לשניים: מחנה הרוב שתמך בחורין, ומיעוט גדול שניסה להיפטר ממנו. אחד מראשי הקהל קילל אותו בקול בעת דרשת שבת שובה תקס"ה (8 בספטמבר 1804). לבסוף הודיעו המתנגדים כי יתרצו, אם הרב מינץ יכריע שאין מדובר בכתב מינות. הלה השיב ב-8 באוגוסט 1805 וקבע כי אין ספק ש"עמק השוה" מכיל דברים למרות זאת היה מינץ נתון בלחץ כבד מרבים להעניש את חורין, וכינס ב-1 בספטמבר בית-דין שמנה אותו עצמו, את הרב ראובן ראקאניץ מז'מבק, ואת חתנו של האחרון, שמואל דוד בודשפיץ מאסאד.
חורין וכמה מיריביו בקהילתו הגיעו לאובודה. למחרת לא הופיע מינץ, ודיין אחר החליף אותו; בודשפיץ נטל את השליטה. הוא הורה לחורין לגנוז את 'עמק השוה' או שזקנו יגולח בעוון כפירה, והלה נאלץ לקבל את הדין. עם שובו לאראד, נסקל בחצר בית הכנסת על ידי ההמון, אך ועד העדה סירב לתביעה לפגוע בשכרו. לבסוף פנה לרשויות, ואלה קבעו שההליך לא היה תקין וביטלו את הפסק ב-24 ביוני 1806. המחלוקת באראד לא פסקה מעולם, ובין שני הפלגים המשיכו להתחולל מריבות וקטטות. פרשת "עמק השוה" הביאה לקרע עמוק בינו לבין יתר רבני הונגריה, אף כי לעת עתה חדל מלפרסם את דעותיו. בבית-הכנסת שלו באראד ערך בינתיים שינויים שהתאימו לתפישתו: הוא ביטל את השימוש בטעמי המקרא, השמיט רבים מהפיוטים, אסר להרעיש ולהתפרע בעת קריאת מגילת אסתר, לירוק בעלינו לשבח ועוד. הוא יצא נגד נטייתם של רבני דורו להרבות בהצבת גדרים כדי לבלום את הסחף של ההמעטה בשמירת המצוות, והביע דאגה כי זו תביא לאדישות דתית ולגידול בתנועת המתנצרים. סדרי בית הכנסת הקלוקלים, שבחסותם השתררה מהומה בעת התפילה, היו לדעתו עיקר הבעיה.
באביב 1806 חיבר מכתב לאברהם פורטדו, נשיא אספת הנכבדים שהכינה את הסנהדרין של פריז. הוא שיבח את יוזמת הממשל הצרפתי, ובין היתר ציין שבית דין רשאי לבדוק גזירה שגזרו בעבר, לבחון אם היא מתאימה לנסיבות הזמן ולבטל אותה אם אין בה עוד תועלת. כמו כן, הוסיף שיר שבח לקיסר נפוליאון.
ב-1811 שוב נקלע חורין לעימות עם בנט, כשזה הכשיל את מינויו לרב בווינה, שם קיווה להתבסס על תמיכת הנאורים בעיר. מעתה ואילך החל להוציא בעקביות פסקים שנגדו את דעת מרבית בעלי ההלכה בארץ: במחצית הראשונה של העשור התיר אכילת פנינייה, שנחשבה לטמאה על ידי רבים מרבני אשכנז, ובהמשך אפשר – לאחר שבקשתה נדחתה על ידי כמה רבנים – לאלמנה שתינוקה היה בן שלושה חודשים בלבד, להינשא שוב. בשלב זה היה כבר מבודד כמעט לחלוטין מפוסקי ארצו, ורק מינץ עוד נטה לו חסד.
ריב ההיכל
ב-1818 יצר דרשן נודד בשם אליעזר ליברמן קשר עם חורין. הוא פעל לאסוף שו"תים שיתמכו בבית-הכנסת החדש שהקים ישראל יעקבסון בברלין, ושכלל חידושים כמו נגינה בעוגב בשבת על ידי נכרי, והוספת קטעים בגרמנית לנוסח התפילה. המניין החדש פוזר על ידי השלטונות עקב התנגדות רבה של ברלין, מאיר בן שמחה וייל. יעקבסון ואנשיו שם החליטו לוותר על התארגנות נפרדת, ולנסות להחיל את דרכם בתוך ביה"כ המרכזי. כדי למצוא להם סעד, פנה ליברמן לרבנים שנודעו כליברלים במרכז אירופה, ולפוסקים באיטליה. בין היתר שיגר את מכתבו גם למינץ, אך זה לא נענה, והזהיר את חורין שלא להתערב בעניין.
לחורין היה משקל גדול יותר מיתר המשיבים ב'נוגה הצדק'. על אף שחובר עבור ברלין, הספרון הפך למוקד מחלוקת דווקא בריב ההיכל בהמבורג. בית-הכנסת האמור בהמבורג חיקה את דוגמת קודמו בבירה הפרוסית, אך כלל גם נוסח תפילה רדיקלי ששינה קטעים רבים המתייחסים לחידוש עבודת הקרבנות ולציפייה לקיבוץ גלויות. החת"ם סופר, שריכז את התמיכה מרחבי היבשת בבד"ץ העיר במאבקו נגד המוסד החדש, כתב למינץ ובקשו לדרוש מחורין לחזור בו. מינץ כתב לאראד, והבהיר כי ידאג לסלק את הרב ממשרתו אם לא יוציא הודעת חרטה. אל מול אובדן התמיכה מאחרון פטרוניו, נכנע חורין וכתב מנשר, בו הצדיק את ההיתרים שנתן, אך הוסיף כי לא ידע על השמטת התפילות וכי הוא מבטל את הרשאותיו מחשש שמכשלה זו יצאה תחת ידיו. סופר השמיט את המבוא המצטדק, ופרסם את הביטול בקובץ "אלה דברי הברית" נגד ההיכל. בחיבור זה נכלל גם מכתב גינוי ממהר"ם בנט, שאסר לקנות הוראה מפי חורין.
הרב מאראד התרעם על הצנזור. בחודשים הבאים, כשסערה המחלוקת, סבב ליברמן ברחבי הקיסרות והפיץ את דעותיו. הוא האשים את הרבנים בנוקשות ובאטימות אל מול צורכי הדור. בקהילת וינה עלתה הצעה, שנתמכה על ידי הפרנס מיכאל בידרמן וגורמים משכיליים אחרים, להקים בעיר בית-כנסת דוגמת המבורג, ולמנות את חורין לעמוד בראשו. הלה יצא אל הבירה, שם הדפיס את הספר "דבר בעתו", בו הצדיק את ההיתרים שנתן וביקר את החת"ס ובנט על טיפולם בנושא. בחיבורו כתב כי הזדהה בתחילה עם עמדתם של האוסרים, מחשש שהשואלים בברלין ינצלו את דבריו לרעה, אך לבסוף הכריע לפי דוגמת הנודע ביהודה שיש להרבות לפרסם היתרים דווקא בדור פרוץ. הוא ביקר קשות את רבני זמנו ש וכל העובר על מנהג באותו ספר רמז גם לראשונה לרצונו לכנס אספת רבנים, מעין סנהדרין חדשה, שתתקן את הטעון שיפור.
המגע עם משכילי ברלין, לראשונה, חשף את חורין גם לרעיונות שרווחו בקרבם. אם קודם לכן היו הדעות שהביע מוגבלות למקורות ההלכתיים, באופן נועז ככל שיהיה, מעתה והלאה החל לבטא גישה הדומה לזו של המאספים המאוחרים. ב'דבר בעתו' ניכרה השפעת זו: הוא ציין, בין היתר, כי הקטעים המתייחסים לעכו"ם אינם נוגעים לאומות של ימיו, שהרי הנוצרים מאמינים בבורא, בהישארות הנפש ועוד. עוד כתב שם כי בית-הכנסת חייב להיות מזמין גם עבור הנשים: בנושא היחס אליהן הכריז בחלקו השני של החיבור, שנכתב בגרמנית באותיות עבריות, כי הוא הוסיף כי המצוות המסדירות את היחסים בין אדם לחברו הן העיקר ושמצוות "ואהבת לרעך כמוך" חשובה מכל.
הניסיון לחקות את דוגמת המבורג, ואף היוזמה שהעלה הרץ הומברג לחייב בחוק אמירת תפילות בלשון המדינה, סוכלו על ידי רבני הקיסרות ב-1820 וב-1821. חורין נאלץ לשוב לאראד. בבית-הכנסת המודרני שנוסד בווינה ב-1826 נערכו לבסוף שינויים קלים בלבד, ויצחק נח מנהיימר המתון היה זה שמונה לנהלו. למרות הכישלון, זכה חורין לאהדה גדולה בחוגי המשכילים הרדיקלים יותר. פרץ בר, יעקבסון, דוד פרנקל ואחרים בשורותיהם, ראו בו מופת. הוא כתב טורים עבור כתבי-העת שלהם.