cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סהר-פז
שנותיה הראשונות
סהר-פז חיה חיי מותרות בצעירותה ואף פונקה בצורה קיצונית בילדותה. בשבט הקה-שו, מנהיג השבט, אשתו או בתם נודעו כאנשים אשר דיברו לאלים שלהם. היא גודלה בידיעה כי כאשר תמות, היא תיעשה לאלת השבט. אמונתה זו עמדה למבחן כאשר פגשה במי-נהר, רועה אשר משפחתו גורשה מן השבט בשל נאמנותם לאלים הישנים - דבר שנחשב לכפירה. מי-נהר לא ראה בסהר-פז אלה, אלא ילדה מפונקת ורדודה. אך סהר-פז לא רצתה להידמות כמפונקת בעיני אחרים ושאפה להראות יפה בעיני מי-נהר. כאשר הוא העניק לה תליון פלדה בצורת שתי דמעות, התאהבו אחד בשני באופן סופי.
למרות שזכה בלבה, לא יכול היה מי-נהר לבקש את ידה ללא הסכמת אביה, חץ-דרדר. אביה, ראה באמונותיו של מי-נהר עלבון לשבט, והכריז כי הלה יוכל להינשא לסהר-פז רק אם ימצא הוכחה לקיומם של האלים העתיקים. סהר-פז ומי-נהר הבטיחו זו לזה כי יחכו אחד לשני עד לתום מסעו. סהר-פז רתחה מזעם על החלטתו של אביה, אך ידיה היו כבולות. בזמן היעדרותו של מי-נהר, חלה אביה של סהר-פז והיא שלטה בשמו של אביה על שבט הקה-שו. מי-נהר חזר ממסעו בקיץ של שנת 351 אחה"ח, נושא את מטה הבדולח הכחול. סהר-פז שמחה לראותו, אך הוא הגיע חולה והוזה וחשב כי נעדר לזמן קצר בלבד. הוא העניק לה את המטה, והיא השתמשה בכוחות המטה לרפא אותו ממחלתו. דבר זה גרם לזעזוע בקרב בני השבט, אשר ראו בה מכשפה וכופרת. לפיכך הם התקיפו את השניים ונידו אותם מן השבט.
מלחמת הרומח
מנקודה זו ואילך, נשזרים סיפורה וסיפורו של מי-נהר בסיפור מלחמת הרומח, בעיקר בטרילוגית רשומות המרכזית.
גילוי האלים העתיקים
בדרכם למרגוע עם מטה הבדולח (מנסים למצוא מישהו שיוכל להסביר להם אודותיו), הם פוגשים בסער בהיר-להב, אשר באבירותו מלווה את בני הזוג לפונדק הבית האחרון. בעודם נחים שם, הם מתעמתים עם התיאוקרט העליון של מרגוע, הדריק. באמצע העימות, הוא נופל אל תוך האח, וגדילן קוץ-רגל הקנדר, מכה בו עם המטה ואז מתרחשים שני אירועים: הדריק נרפא מכל פציעותיו וכוויותיו ואף מלקות בדיבור ממנה סבל וטבעו האמיתי של המטה מתגלה. איש זקן, שהיה מצוי בפונדק קודם לכן, צועק בקול רם כי סהר-פז מכשפה, וכי הם מבוקשים, כיוון שלורד טוֹדִי מחפש אחר המטה הזה.
סהר-פז ומי-נהר נסים יחד עם בני החבורה האחרים מפני רודפיהם, והקבוצה החדשה נעים לעבר כפרם של סהר-פז ומי-נהר רק כדי לגלות כי הוא הושמד כליל על יושביו. הם ממשיכים לכיוון זק טרות, העיר ההרוסה בה ניתן למי-נהר המטה, בחושבם כי שם יגלו את התשובות לחידת מקורו של המטה. בזק טרות, הדרקונית השחורה, קיסנת' כמעט הורגת את מי-נהר (היא קורעת מעליו את בשרו), אולם סהר-פז מצילה אותו ומרפאת אותו לגמרי בהיותו על סף המוות. כמו כן, בעזרת להבתו הכחולה הקסומה של המטה, סהר-פז משמידה את קיסנת' וממוטטת את מאורתה, ולמראית עין גם מביאה על עצמה את חורבנו. לאחר היעדרות זמנית שלה, חוזרת סהר-פז ומספרת כי אלת הריפוי הטובה מישקאל העבירה אותה מן הקרב אליה כדי שתשמע את בשורת חזרתם של האלים העתיקים והאמיתיים. מכאן ואילך, סהר-פז נעשית לכוהנת של מישקאל.
פקס תרקס ותורברדין
לאחר שנמלטו מזק טרות, בני החבורה שבים למרגוע ונשבים על ידי חייליו של לורד טודי, אשר שולחים אותם בתוך שיירת קרונות סגורים למכלאות במצודת פקס תרקס, אולם בדרך אלפי קאלינסטי משחררים אותם. הם מגיעים לממלכת האלפים ושם מטיל עליהם דובר השמשות משימה - לפרוץ לפקס תרקס ולשחרר את האסירים. במהלך המבצע הזה, מגלה סהר-פז את אמונתה בשנית אשר מביא למפלתו של שר הדרקונים קטב מרירי. באירועים האלו, סהר-פז מרפאת את אחד האסירים, אליסטן שהיה מבשר של האלים החדשים, וגורמת לו למצוא את אמונתו מחדש בצורה כה הדוקה, עד שנעשה לכוהן הראשון של פלאדין מאז החורבן הגדול.
בסוף הסתיו של אותה שנה, כאשר חבורת גיבורי הרומח תכננה להעביר את פליטי המצודה המשוחררים למקום מפלט מן החורף, ביקשה סהר-פז מאליסטן לחתן אותה ואת מי-נהר. כחלק מן הטקס, סהר-פז העניקה למי-נהר טבעת המורכבת משערהּ שלה, כסף וזהב. בתמורה, מי-נהר העניק לסהר-פז טבעת חלקה לגמרי מענף עץ וואלן. לאחר שחילצו את מקבת כראס והעניקו אותה לגמדי תורברדין, הורשו הפליטים להתגורר במעמקי ממלכת הגמדים למשך החורף.
סילבנסטי וים הדם
בני החבורה המשיכו לטרסיס המעטירה כדי לשכור ספינות כדי להעביר את הפליטים חזרה לאבנסיניה, אולם כאשר הגיעו לשם, סהר-פז וחבריה גילו לחרדתם כי עיר הנמל הייתה בעצם בלב יבשה וכנראה תחת שליטת צבאות הדרקונים. לאחר הגעתם, התפצלה החבורה במהלך התקפת צבא הדרקונים האדום וחלק מן הכנף החול כאשר סהר-פז, מי-נהר, קרמון, רייסטלין, תניס וטיקה חולצו על ידי אלהנה צפריר, נסיכת אלפי סילבנסטי ונלקחו לממלכת האלפים. בסילבנסטי התעמתו נגד סיוטו של המלך לוראק (אביה של אלהנה) והדרקון הירוק הזדוני, כרתי רועץ-דם.
לאחר שהביסו גיבורי הרומח את הסיוט, הותירו את אלהנה בממלכה והמשיכו לכיוון העיר הכבושה סחף, שם שכרו אונייה בשם פֶּרֶשׁוֹן, אשר אמורה הייתה לקחת אותם לעיר פלאנתאס. אולם, הספינה הותקפה על ידי חלק מצבא הדרקונים הכחול בפיקודה של הגבירה כחולה, קיטיארה, אחותם למחצה של קרמון ורייסטלין, והוסטה אל עבר מערבולת הענק של ים הדם של איסטר. המערבולת לכדה את הספינה וטיבעה אותה, לא לפני שבני החבורה ניצלו על ידי אלפי ים, אשר חיו בחורבותיה של איסטר. הם נפגשו במג אדום גלימה בשם זְבוּל, אשר כינה את סהר-פז "גבירת המישורים".
אחרית דבר
בני החבורה התעוררו לאחר מכן לחופיה של קאלאמן, ולא זכרו את קורותיהם במצולות ים הדם. בעוד שתאניס, קרמון, טיקה, חלמיש וגדיל וברם איש הנצח המסתורי עזבו על מנת להתעמת עם הזדון בנראקה, סהר-פז גילתה כי היא בהריון. על כן, החליטו היא ומי-נהר לא להצטרף לחבריהם עקב מצבה. תחת זאת, הם שבו למולדתם לנסות לבנות מחדש את השבט.
הולדת ילדיה
בשנת 352 אחה"ח ילדה סהר-פז את בנה הבכור וקראה לו נוֹדֵד על שם אביו של מי-נהר. ארבע שנים מאוחר יותר, ילדה סהר-פז שתי בנות תאומות: שיר-ירח ושחר-בהיר. בשנת 360 אחה"ח, סהר-פז ומי-נהר הצליחו לבנות מחדש את השבט ואת כפר שנהרס עשר שנים קודם לכן במלחמת הרומח. שניהם נבחרו להוביל את אנשיהם כראשי שבט והם עטו על עצמם את גלימת ראש השבט. במשך עשרים שנה שלאחר מכן, סהר-פז ובעלה נחשבו למנהיגי כל השבטים באבנסיניה.
מלחמת הכאוס
בזמן מלחמת הכאוס, סהר-פז ומי-נהר איחדו את השבטים להילחם נגד אבירי טאקיזיס אשר פלשו לאדמותיהם. שדי-צללים התקיפו את אנשי המישורים כאשר האל כאוס חזר לקרין, ומשפחתה של סהר-פז ספגה אבדה קשה כאשר אשתו של בנה, נודד, נהרגה על ידי שד-צללים, אשר גרם להם לשכוח את זהותה של אשת בנה. נודד החליט לקחת את בנו (נכדה של סהר-פז), נץ-ענן מאבנסיניה אל מישורי האבק.
עידן בני התמותה
שלוש שנים לאחר מכן, סהר-פז השיבה לעצמה את סגולות ריפוי הלב (כפי שקראה להן). המטופל הראשון שלה היה ג'ספר כור-אש (אחיינו של חלמיש כור-אש) ואירוע זה היה המקרה הראשון הידוע בו אירוע קסום התרחש בקרין מאז מלחמת הכאוס. לאחר שחידדה אומנות זו ולימדה את ג'ספר אומנות זו, היא עברה לאי שלסי ובנתה את מצודת האור בצידה של מדרגת הכסף. שם, סהר-פז לימדה אנשים את כוח ריפוי הלב וצברה לה מספר חסידים.
בשנת 414 אחה"ח, הופיע במצודה פאלין מאז'ר וביקש מסהר-פז לגבש חבורת גיבורים כדי להציל את אנשי אנסאלון מאימת דרקוני העל. היא ניגשה אל אדם בשם דהאמון גרימוולף אשר התכוון לערוך מסע צליינות לקבר הגיבורים האחרונים במרגוע. היא נפרדה ממנו וביקשה ממנו כי ייפגשו שנית בשלסי. הוא הקים קבוצה של הרפתקנים שנודעה כגיבורי הלבב, עליהם פיקחה מרחוק סהר-פז. בתקופה זו, ילדה יתומה בשם מינה נסחפה לחופי מצודת האור. סהר-פז אימצה אותה כילדתה שלה. כל לילה הייתה סהר-פז מספרת למינה אודות האלים העתיקים.
כאשר גיבורי הלבב שבו לשלסי והראו לסהר-פז את קשקש הדרקון שעל רגלו של דהאמון, מאליסטריקס הצליחה להשתלט על מחשבתו של דהאמון, וגרמה לו להתנקש בסהר-פז ובג'ספר. סהר-פז אשר נהרגה, פגשה את רוחו של בעלה, אשר אמר לה כי זהו טרם זמנה ובאורח פלאי היא שבה אל החיים.
מלחמת הנשמות
בשנת 421 אחה"ח, סערה עצומה פרצה בכל אנסאלון. במצודת האור, סהר-פז גילתה כי מראה נעוריה שב אליה באורך קסום, למרות שהייתה כבר בגיל מופלג (מעל 90 שנה). היא סלדה משינוי פתאומי זה, וחשבה שדבר זה מעכב מאוד את האיחוד שלה עם מי-נהר בעולם הבא. היא שמעה את קולו של בעלה ועזבה את האי על גבי הצוללת של הגנום תעלומן. מאוחר יותר, סהר-פז פגשה במינה והתעמתה איתה בארץ-ליל, שם גילתה סהר-פז לחרדתה כי המראה שלה הושב לה על ידי האלה האחת, אשר לא הייתה אחרת מאשר אלת הזדון, טאקיזיס, שעשתה זאת כדי ללעוג לאישה אשר בישרה 70 שנה קודם לכן את דבר האלים העתיקים - דבר, שהוביל למפלתה של האלה המרושעת במלחמת הרומח. מינה ניסתה לשכנע את אמהּ המאמצת לקבל את האלה האחת, אולם סהר-פז דחתה את מינה וטאקיזיס, אשר בזעמה לקחה מסהר-פז את נעוריה ואת חייה. סהר-פז נפטרה בזרועות מינה, אשר החליטה לשים את גופה של סהר-פז בארון קבורה עשוי ענבר. טאקיזיס התכוונה להשתמש בגופה של סהר-פז בתור דמותה הגשמית בקרין, אולם חזרתם של האלים האחרים הרס את תוכניתה זו.
מראה ואופי
סהר-פז גבוהה ורזה, בעלת שיער זהוב-כסוף, עיניים בצבע תכול שמיים ועור בגוון חמאה כהה. היא שמרה על מראה זה עד ליומה האחרון, אם כי בשנתה האחרונה, הושב לה מראה נעוריה באופן מכושף. לסהר-פז היה קול נעים וידעה לנגן על קתרוס. היא ענדה עליה תמיד את תליון האמונה, כפי שעשו כוהנים אחרים.
הערות שוליים
List of Dragonlance characters
אליסה וייט-גלוז
אליסה וייט-גלוז (באנגלית: Alissa White-Gluz; נולדה ב-31 ביולי 1985) היא זמרת ויוצרת יהודייה-קנדית, ידועה בתור סולנית להקת הדת' מטאל מלודי Arch Enemy, וסולנית לשעבר של להקת המטאלקור הקנדית The Agonist. הסגנון הווקאלי שלה כולל קולות נהמה ושירה רגילה. אף על פי שהיא קשורה בעיקר לדת מטאל מלודי, היא הופיעה כזמרת אורחת של להקות פאוור מטאל ומטאל סימפוני, בעיקר קאמלוט ודיליין, וביצעה הופעות חיות עם Nightwish ועם טאריה טורונן.
The Agonist :2004−2014
בשנת 2004 הקימה וייט-גלוז את The Agonist (שנקראה אז "Tempest") עם חברי הלהקה דני מרינו, וכריס קלס, במונטריאול, קוויבק, קנדה. היא שחררה איתם שלושה אלבומים כסולנית הראשית שלהם.
וייט-גלוז פרסמה בדף הפייסבוק שלה, כי היא עזבה את The Agonist, וכי ויקי פסראקיס, תיקח את תפקיד הסולנית במקומה.
באוגוסט 2015 חשפה וייט-גלוז בראיון, כי שאר חברי The Agonist הוציאו אותה מהלהקה, והסירו אותה בכוח מכל מה שקשור ללהקה.
וויט-גלוז נתנה ראיון נוסף ב -2017, שם פירטה את נסיבות עזיבתה וכיצד ראתה בכך את "הבגידה הגדולה ביותר" שחשה אי פעם בחייה. לאחר מכן שחררה The Agonist את הצהרתם הציבורית החולקת על דבריה, תוך שהיא מצטטת התנהגות לא מקצועית וסכסוכים כסיבת עזיבתה.
2014-הווה: Arch Enemy
ב-17 במרץ 2014 הודיעה Arch Enemy כי וייט-גלוז תחליף את הסולנית לשעבר אנגלה גוסו.
עם Arch Enemy, היא הוציאה שני אלבומי אולפן (War Eternal ו-Will to Power) ואלבום הופעה אחד As The Stages Burn!.
חיים אישיים
וייט-גלוז נולדה במונטריאול, קוויבק, שבקנדה, הבת השנייה משלושה ילדים (לווייט-גלוז יש אחות גדולה, ואח צעיר). סבה וסבתה היו אסירים במחנות ריכוז בזמן מלחמת העולם השנייה והצליחו להימלט. חוויותיהם במחנות נתנו השראה לשיר, "First Day in Hell" של Arch Enemy.
וייט-גלוז גדלה במשפחה צמחונית, והיא טבעונית מאז 1998. היא פעילת זכויות בעלי חיים, וקיבלה פרס ליבי מ-PETA על עבודתה בקמפיין בינלאומי הפועל נגד ציד של כלבי ים קנדים. מנהלת אורח חיים סטרייט אדג'י.
וייט-גלוז מנהלת מערכת יחסים עם פול קאיאפה, הידוע גם בשם "דויל וולפגנג פון פרנקנשטיין", הגיטריסט של להקת הפאנק רוק האמריקאית Misfits.
בשנת 2016, חשפה וייט-גלוז שהיא סובלת מחרדה חברתית, אשר לדעתה נבעה בעקבות סיבוב הופעות מפרך.
יחסי כווית–קפריסין
יחסי כווית–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים שבין מדינת כווית לבין רפובליקת קפריסין.
היסטוריה
קפריסין הכירה בעצמאותה של כווית ב-1961 מיד לאחר ההכרזה עליה. ישנן קהילות של אזרחי שתי המדינות במדינה השנייה.
עם פתיחת שגרירות כווית בניקוסיה, עיר הבירה של קפריסין בשנת 2011, במעמד נשיא קפריסין דימיטריס כריסטופיאס, הבטיח שגריר קפריסין לכווית שגם הגיע לפתיחה, כי היחסים בין שתי המדינות ישופרו ויתפתחו במהלך השנים הבאות וכי קפריסין מעולם לא תשכח את תרומות העתק הכוויתיות שהיא קיבלה במהלך המשבר הכלכלי שהיה לה.
מסעות האוצר
מסעות האוצר הם סדרה של שבעה מסעות ימיים שנערכו בעידן שושלת מינג בין השנים 1433-1405. ששת המסעות הראשונים נערכו תחת שלטונו של הקיסר יונג-לה וביוזמתו. לאחר המסע השישי שנערך בין השנים 1423-1421 הורה הקיסר יונג-לה על השהיית הפרויקט. יונג-לה לא חידש את המסעות טרם מותו. הקיסר קסואנדה (Xuande) חידש את המסעות ותחת חסותו נערך המסע השביעי והאחרון. הסריס והאדמירל ג'נג חה פיקד על כל שבעת המסעות לפי הוראת הקיסרים ובידו ניתנה סמכות אימפריאלית רחבה.
המסעות נערכו כדי לחזק את השליטה האימפריאלית של סין בנתיבי הסחר הימי וכדי להגדיל את מספר המדינות הזרות שלקחו חלק פעיל במסגרת מערכת התשורות (Tributary System). הקיסרים הסינים שאפו להפגין נוכחות ואת עוצמתה ועושרה של סין בפני העולם המוכר לה. לשם כך עוצבו ונבנו במיוחד עשרות ספינות בעלות ממדים אדירים שכונו ספינות אוצר. ספינות אלו נשאו בבטנן כמות גדולה של אוצר ומכאן שמן. לצורך השוואה לפי הערכות מסוימות ספינת אוצר סינית הייתה גדולה פי שלושה מספינת הקרבל הספרדית שעל סיפונה חצה קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1492. ספינות האוצר עוצבו כספינות מסחר חסרות סיפון התקפי, אף על פי כן, צוידו הספינות בתותחים. לספינות האוצר התלוו ציי ענק של ספינות סחר קטנות יותר וספינות מלחמה.
רבות מהספינות שהשתתפו במסע וכל ספינות האוצר נבנו במספנת לונג-ג'יאנג (Longjiang) ששכנה בקרבת העיר נאנג'ינג. הקיסר יונג-לה, שתחת שלטונו נערכו ששת המסעות הראשונים, הורה בשנת 1403 להתחיל בבניה של הספינות שישמשו למסעות ומינה את הסריס ג'נג-חה (Zeng-He) לנהל ולפקח על בנייתן.
נתיבי השיוט
ג'נג חה הוביל את הצי לאורך דרכי מסחר מוכרות ונמנע משיוט בדרכים לא מוכרות. בשלושת המסעות הראשונים שנערכו בין השנים 1411-1405 הפליגו ציי האוצר לאורך מסלול די קבוע. מסעות האוצר יצאו לדרכן ממספנת לונג-ג'יאנג (Longjiang) ששכנה בצפון מערב נאנג'ינג (Nanjing). ממספנת לונג-ג'יאנג הפליגו הספינות לאורך נהר יאנגצה ולעבר ליוג'אגאנג (Liujiagang), שם נהג ג'נג-חה להשלים הכנות אחרונות. משנפרד מליוג'אגאנג הפליג הצי במשך שמונה שבועות בקירוב עד שהגיע למעגן טאיפינג (Taiping) שבצ'אנגלה (Changle), פוג'יאן (Fujian). במעגן טאיפינג המתין הצי למונסון החורפי שתנאיו הטיבו עם המבקשים להפליג לכיוון דרום ומערב. ממעגן טאיפינג הפליגו הציים לצ'אמפה, ומשם הפליגו לרוחב ים סין הדרומי לג'אווה ולסומטרה. לאחר מכן חצו הציים את מצרי מלאקה והגיעו לסומטרה הצפונית. משם הפליגו לאורך האוקיינוס ההודי לציילון ומשם לאורך חוף מלבר (Malabar) לקוז'יקוד (Kuzhikode). במסע הרביעי, החמישי, השישי והשביעי הוארך אותו המסלול מערבה. במסגרת המסע הרביעי האריך הצי את מסלולו והגיע עד למצרי הורמוז. במסגרת המסע החמישי, השישי והשביעי הפליג הצי אף רחוק יותר והגיע לחצי האי ערב ולמזרח אפריקה. המסעות חזרה לסין נערכו בשולי הקיץ ותחילת הסתיו היות שמועד זה נוח להפלגה לכיוון מזרח.
אנשי צוות, שדרת הפיקוד ומספר כלי השייט
לפי הערכות מסוימות ספינת אוצר בודדת אוישה ב-500 אנשי צוות, או ב-600 לפי הערכות אחרות. שדרת הפיקוד הבכירה הורכבה מסריסים דוגמת ג'נג-חה. בראש שדרת הפיקוד עמדו שבעה מפקדים בכירים (taijian) ששימשו גם כשגרירים דיפלומטיים של הקיסר כאשר ג'נג-חה תפקד כבכיר מבין השבעה. הצוות ברובו הורכב מספנים ולוחמים שבאו מקרב צבא האימפריה. כל משלחת מנתה קרוב ל-200 אנשי רפואה, שני מזכירים, שני רשמי פרוטוקול מטעם משרד הטקסים, חמישה אסטרולוגים, מספר שופטים צבאיים, פקיד בירוקרטי מטעם משדר האוצר ופקידים זוטרים.
לפי הדעה המקובלת בקרב היסטוריונים, במסע הראשון לקחו חלק 27,800 אנשי צוות בקירוב, אשר איישו 317 ספינות, כולל בין 62 ל-63 ספינות אוצר מונומנטליות. במסע השני השתתפו 249 ספינות. אולם מספר ספינות האוצר ומספר אנשי הצוות שהשתתפו במסע אינם ידועים לחוקרים כיום. במסע השלישי השתתפו כ-27,000 אנשי צוות ו-48 ספינות אוצר. המספר הכולל של הספינות שהשתתפו המסע השלישי אינו ידוע. במסע הרביעי לקחו חלק בין 27,670 לבין 28,560 אנשים צוות ו- 63 ספינות אוצר. מספר הספינות הכולל שלקחו חלק במסע הרביעי אינו ידוע. מספר אנשי הצוות והספינות שהשתתפו במסע החמישי והשישי אינו יודע מכיוון שלא נשתמרו מקורות ראשונים המכילים את המידע הרלוונטי. ידוע שבמסע השביעי השתתפו 27,550 אנשי צוות וכמה מאות ספינות.
הישגי משלחות האוצר
בתקופת מסעות האוצר בראשית המאה ה-15, הפכה סין של שושלת מינג למעצמה הימית החזקה בעולם. משלחת האוצר נשאה עמה הצהרה אימפריאלית שקוראת לשליטים זרים להכיר בהגמוניה של קיסר סין על ידי הענקת תשורות לקיסר, מה שבתמורה ייענה במתן תשורות והגנה צבאית ופוליטית מצד הקיסר. סירוב משמעו כהכרזת מלחמה והסתכנות בעימות עם כוח צבאי לא מבוטל. משלחת האוצר גרפה הישגים דיפלומטיים לא מבוטלים. ציי האוצר הביאו מדינות רבות להכיר בהגמוניה הסינית ולקחת חלק במערכת התשורות הסינית. מלכים רבים שהכירו בהגמוניה הסינית ובמערכת התשורות הסינית שלחו שגרירים לסין יחד עם משלחות האוצר וגם בנפרד ממנה. בעידן המסעות, היה המסחר הסיני בשיאו וסחורות מסוגים רבים זרמו לסין דרך נמלי החוף שלה. המשלחת גרפה מספר הישגים גם בפן הצבאי. לפני שיצא פרויקט מסעות האוצר לדרכו היו נתיבי הסחר הימיים בסביבתה של סין כמרקחה עקב פריחה של פעילות פיראטית וסחר לא חוקי. במהלך המסעות השתתף הצי שכלל מספר רב של ספינות מלחמה במספר עימותים צבאיים וזכה להישגים. צי האוצר השמיד את הצי הפיראטי של צ'ן זואי (Chen zuyi) בפלמבאנג (Pelembang) בשנת 1407, את כוחותיו של אללאקשוורה (Alakeshvara) בציילון בשנת 1411 ואת כוחותיו של שקאנדר (Sekandar) בסומטרה בשנת 1415. בנוסף, ביססו המשלחות נוכחות צבאית אימפריאלית באזורי הים הסיני הדרומי ובערי מסחר בדרום הודו. בכך הושג שקט יחסי וביטחון באזורי ונתיבי המסחר באופן ששרת את האינטרס האימפריאלי של סין.
הפסקת מסעות האוצר
לאחר המסע השביעי לא נערכו מסעות נוספים. מספר היסטוריונים בולטים טענו לאורך המאה העשרים שמסעות האוצר הופסקו בראש ובראשונה עקב התנגדות הפקידות הבירוקרטית של האימפריה. הפקידים הבירוקרטים זכו ליוקרה רבה והחזיקו בזיקה העמוקה לקונפוציאניזם. התנגדותה של הפקידות למסעות האוצר הושתתה על בסיס אותה פילוסופיה קונפוציאנית. הפקידים האמינו שסין היא מרכז העולם ומשכנה של התרבות הנעלה ביותר, ועל כן מן הראוי לה שתספק את כל צרכיה בעצמה ותמנע מתלות בחברות ובמדינות זרות שהן בהכרח נחותות ממנה. בנוסף, הבירוקרטים טענו שסריסי החצר מושחתים, רהבתנים ובזבזנים, ובין הבירוקרטים לבין סריסי החצר התפתחה יריבות פוליטית מרה. מסעות האוצר התאפשרו כל עוד החזיקו סריסי החצר במספיק כוח כדי לגבור על התנגדות הבירוקרטים. אולם, השדרה הבירוקרטית התעצמה בהדרגה והתנגדותה העיקשת הובילה לבסוף להפסקת מסעות האוצר.
ההיסטוריון יוליוס לודווינג דויוונדאק (Jan Julius Lodewijk Duyvendak ) היה הראשון שקישר בין סוגיית הפסקת המסעות לבין השפעת הפילוסופיה הקונפוציאנית על השדרה הבירוקרטית בשלטון. דויבנדאק טען שהתנגדות הבירוקרטים לסריסי החצר ולמסעות האוצר היא הגורם שהביא להפסקת מסעות האוצר. המאבק בין השדרות הוביל את השדרה הבירוקרטית לפתח ולאמץ אידיאלים השוללים קשרים בין סין לבין מדינות וחברות זרות. לפי דויוונדאק יש בכך כדי להסביר את המנטליות הסינית שהתאפיינה לאורך רוב העידן המודרני בסלידה מקשרים פוריים עם חברות ומדינות זרות. לעומת דויוונדאק, היסטוריונים מאוחרים לו יחסו להשפעת הקונפוציוניזם על הבירוקרטיה משקל כבד ועיקרי במערכת הגורמים שהביאה להתנגדות הבירוקטים לסריסי החצר ולבסוף להפסקת מסעות האוצר.
ביקורת על הדיון ההיסטוריוגרפי בסוגיית הפסקת מסעות האוצר
היסטוריונים שטענו במהלך המאה העשרים שהשפעת הפילוסופיה הקונפוציאנית על מוקדי הכוח הבירוקרטיים באימפריה הייתה הגורם המרכזי שהביא להפסקת מסעות האוצר הסתמכו יותר על דעות קדומות שהתקבעו בגוף הידע ההיסטוריוגרפי העוסק בסין ופחות על ניתוח ביקורתי של מקורות היסטוריים ראשוניים. אותם היסטוריונים הציגו במחקריהם טענות של היסטוריונים קודמים להם מבלי להראות כיצד הטענות נתמכות במקורות ההיסטוריים הראשונים. במקום לתמוך את הטענות במקורות היסטוריים ראשונים, ההיסטוריונים המדוברים תמכו את הטענות בהפניה לכתביהם של ההיסטוריונים הקודמים להם שטענו את אותן הטענות. לדוגמה, ההיסטוריון רוברט פינלי כתב במאמר משנת 1992 כי "הרעיון לפיו הממלכה התיכונה (כלומר, סין) יכולה לספק את כל צרכיה בעצמה מבלי להזדקק לדבר מהעולם החיצון הוא רעיון בן אלפי שנים אשר הפך לחלק בלתי נפרד מהאידאולוגיה הקונפוציאנית... הבירוקרטיה הקונפוציאנית התנגדה כבר מההתחלה למסעות האוצר ולא ראתה צורך בהרפתקאות ימיות וביבוא מותרות... אחרי 1433 הצליחה הבירוקרטיה הקונפוציאנית לעצור את מסעות האוצר". למעשה, טען רוברט פינלי במאמרו שהאידאולוגיה הקונפוציאנית דגלה אלפי שנים במדיניות בדלנית עבור סין ושהבירוקרטיה הקונפוציאנית שהתנגדה למסעות הצליחה לבסוף להביא להפסקתם. פינלי סמך את טענותיו על היסטוריונים קודמים והפנה את קוראיו לספרו של ההיסטוריון אדוארד דרייר, "סין של שושלת מינג המוקדמת: היסטוריה פוליטית, 1435-1355" ולעבודתו המונומנטלית של ההיסטוריון והמדען ג'וזף נידהם "מדע וציוויליזציה בסין". אדוארד דרייר, שעליו הסתמך פינלי, הפנה לספרו לג'זף נידהם. נידהם הפנה את קוראיו למאמרו המשפיע של הסינולוג ז'אן יוליוס לודווינג דויבנדאק ששמו "התאריכים האמתיים של מסעות האוצר של סין במאה בתחילת המאה ה-15". דויבנדאק כתב בספרו כי "לאור שיפוטם הפוליטי והמוסרי של הפקידים והמשכילים הסינים, כל העיסוק ביחסים עם ברברים מעבר לים התלכד עם תחושת ההתנגדות לשחצנות ולשתלטנות של הסריסים המתועבים... סלידה זו (של הבירוקרטים את הסריסים) עוזרת להסביר מדוע לא התממשו מסעות אוצר בזמנים מאוחרים יותר. בנוסף, הדבר עוזר להסביר את התגבשותה של מנטאליות קונפוציאנית שסיכלה יחסים פוריים (של סין) עם ברברים מעבר לים". דויבנדאק לא תמך את טענותיו בניתוח של מקור היסטורי ראשוני, או בהפניה למקור היסטורי ראשוני או משני וספרו מסתמן כמקור התפישה שהשתרשה בשינויים מסוימים בתחום חקר ההיסטוריה של סין אודות הקשר שבין הפילוסופיה הקונפוציאנית להפסקת מסעות האוצר.
לאורך המחצית הראשונה של המאה העשרים, נטו אינטלקטואלים ואנשי אקדמיה מערביים שחקרו את סין להציגה לאורן של כמה פרדיגמות, או דעות קדומות מקובלות. באותה עת הזרם הסוציו-תרבותי בלט מאוד והשפיע על מספר תחומי חקר אקדמיים. במסגרת הזרם הסוציו-תרבותי הושם דגש על חקר המנטאליות הקיבוצית של חברות אדם. במסגרת דיסציפלינה זו המנטליות הסינית נתפסה כפסיבית, מנוונת, מסוגרת, פוריטנית וכזו שמתנגדת לשינויים ולרוח המודרנה. מקס וובר שנחשב לאחד הסוציולוגים החשובים של ראשית המאה ה-20 כתב בספרו 'הדת של סין' : "הרציונאל הקונפוציאני משמעו הסתגלות לעולם; הרציונל של הפרוטסטנטיזם הפוריטני הוא שליטה רציונלית על העולם". וובר ראה בקפיטליזם את המפתח למודרנה ולשגשוג ובספרו 'הדת של סין' הוא ניסה להסביר מודע הקפיטליזם צמח באירופה אך לא בסין. בתשובתו הדגיש וובר את ההבדלים המנטליים שבין שתי החברות וטען למשל שהמנטליות הסינית היא פסיבית בניגוד למנטליות האקטיבית של המערב הפרוטטנטי. ניתן לשער שדויבנדאק הושפע מהדעות המקובלות בחוגים האינטלקטואלים של תקופתו. במאמרו, אפיונה של המנטליות הסינית כפסיבית ומסוגרת נלקחה כמובן מאליו, שאותו ניתן להסביר מנקודת מבט היסטוריות, באמצעות המאבק בין הבירוקרטיה הקונפוציאנית לסריסי החצר בהקשר של מסעות האוצר.
הדימוי השלילי של סין בו החזיקו אינטלקטואלים ואנשי האקדמיה שפעלו במחצית הראשונה של המאה העשרים הוא חלק ממסורת האינטלקטואלית מערבית ששורשיה במחצית השנייה של המאה ה-18. באופן מסורתי, החל מהמאה ה-18, אינטלקטואלים במערב נטו להציג את סין כמדינה מנוונת, מסוגרת ופסיבית. סין לא תמיד נתפסה במערב באופן הזה. במאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 סין הוצגה באופן חיובי על ידי כמה מהאינטלקטואלים הבולטים של המערב, כגון וולטר, ותוארה כחברה סובלנית לרעיונות שונים בה שורר כבוד רב לחוק וכמדינה אשר נשלטת בידי פילוסופים המעמידים את המוסר בראש סדר העדיפויות.
ברוח הגותם של מישל פוקו ואדואר סעיד, שהדגישו את הקשר שבין כוח וידע, ניתן לומר שההרעה שחלה בדימוי של סין במערב נבע משינוי בעמדתם של בעלי הכוח באירופה ביחס לסין. החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 גדלו שאיפותיהן האימפריאליות של מעצמות מערב אירופה בסין. הצגת סין כמדינה פאסיבית ומנוונת שימשה בין היתר כדי להצדיק ולחזק את שאיפותיהן האימפריאליסטיות והקולוניאליסטיות של מעצמות המערב בסין.
חשיבות מסעות האוצר לתחום ההיסטוריה העולמית
במסגרת תחום החקר של ההיסטוריה של סין ושל ההיסטוריה העולמית זכתה סוגיית הפסקת מסעות האוצר לתשומת לב רבה. תשומת הלב הרבה לה זכתה הסוגיה נובעת מהניסיון להבין מדוע הגיעה אירופה למעמד הגמוני עולמי ולא תרבויות אחרות. לפי סברתם של מספר ההיסטוריונים שעוסקים בנושא, בתקופה בה נערכו מסעות האוצר סין הגיעה למעמד של המעצמה הימית הגדולה בעולם. כוחה הימי של סין בתקופה זו עלה בהרבה על זה של פורטוגל ושל ספרד. אולם, מסעות האוצר נזנחו וכוחה הימי של סין פחת. כתוצאה מכך התאפשר למעצמות אירופה לרשת את מקומה של סין כמעצמות גלובליות. מסיבה זו היסטוריונים ניסו להבין מדוע הפסיקה סין את מסעות האוצר רגע לפני שמדינות אירופה עלו לגדולתן כמעצמות הגלובליות המובילות.
נודנס
פולחנו היה נפוץ בבריטניה הקדומה ומקדשו העיקרי שנתגלה היה בפארק לידני שבגלוסטרשייר.
במהלך מפגש התרבויות בין התרבות הקלטית והתרבות הרומית זוהה נוסדנס עם האלים מרס, מרקוריוס, נפטון וסילוואנוס מהמיתולוגיה הרומית.
המתחם המקודש בפארק לידני
בפארק לידני התגלה מתחם הכולל מבנה מקדש שאורכו 72 מטרים ורוחבו 54 מטרים. במרכז המתחם המקודש היה חדר מרכזי שמידותיו 29 מטרים על 49.5 מטרים, שבחלקו הצפון-מערבי שלושה חדרונים. חדרונים אלה נועדו ככל הנראה כמקום בו ישנו עולי הרגל על מנת לקבל מסרים מהאל בחלומותיהם. רצפת פסיפס שהוקמה במרכז החדר המקודש מתארת דולפינים, דגים ומפלצות ים. רצפה זו הוקמה במהלך המאה הרביעית על ידי טיוטס פלאוויוס סניליס.
המתחם נחקר במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי סר מורטימר ווילר. בחפירות הארכאולוגיות אלה התגלו מספר כתובות המוקדשות לאל נודנס, ובחלקן מזהות אותו עם אלים מהפנתאון הרומי.
פסלי האל ותבליטי הברונזה שהתגלו במתחם מתארים את האל נודנס כאל ים, שסביבו דייגים וטריטונה. כמו כן התגלו פסלי כלבים מברונזה, כאשר לאחד הכלבים פני אדם. ככל הנראה הכלבים סימלו את הבריאות, מאחר שבאותה תקופה האמינו שהכלב המלקק את פצעיו יכול לרפא אותם בליקוקו.
במתחם התגלו למעלה מ-320 סיכות, 300 טבעות ו-8,000 מטבעות המעידים על מרכזיות וחשיבות המתחם.
מתחמים נוספים
פסלו של האל התגלה בלנקשייר בשנת 1718 - דבר המעיד קיומו של מקדש באזור זה. כתובות נוספות המוקדשות לאל התגלו בוינדולאנדה שבחומת אדריאנוס.
כתובת המוקדשת לנודנס התגלתה גם בגאליה וגם במיינץ שבגרמניה.
לולה מונטז
אליזבת רוזנה גילברט (באנגלית: Elizabeth Rosanna Gilbert, הידועה יותר בשם הבמה לולה מונטז (Lola Montez), 17 בפברואר 1821 - 17 בינואר 1861), הייתה רקדנית אירית ומאהבת של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
נעורים ופרסום ראשון
לולה מונטז נולדה לקצין סקוטי ולבת אצולה מאירלנד. עד גיל חמש גדלה בקולקטה, שם אביה נפטר מכולרה. מגיל שש היא גדלה אצל אביה החורג ודודה החורג בסקוטלנד, ובגיל 16 התחתנה עם קצין, שאיתו עברה לשימלה, הודו. שנה אחר כך השניים התגרשו. בגיל 21 נסעה ללונדון ולמדה ספרדית וריקוד ספרדי, כגון בולרו ופלמנקו, ובגיל 22 עלתה על הבמה בשם מריה דה לוס דולורס פוריס אי מונטז (Maria de los Dolores Porrys y Montez), או בקיצור: לולה מונטז, כשהיא מציגה עצמה כרקדנית ספרדייה מסביליה. אחרי הצלחה ראשונית התרמית נחשפה, ומונטז נאלצה לעזוב את אנגליה. מונטז נדדה בכל אירופה ומסופר שעוררה פרובוקציה בכל מקום אליו הגיעה. ב-3 בספטמבר 1843 רקדה לפני פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ולפני קיסר רוסיה, ניקולאי הראשון, בברלין, את Los Boleros de Cadix. אחר-כך רקדה בוורשה וגורשה גם משם. בפריז עוררה את הערצתם של פרנץ ליסט, של אלכסנדר דיומא האב ושל אלכסנדר דיומא הבן. סופר שמחזריה הרגו אחד את השני בגללה בדו-קרב, ושמלכים הלכו שבי אחר יופייה. מעלליה, הן אלה שסופרו אודותיה והן אלה שעליהם העידה בעצמה, מוטלים בספק רב.
מאהבת למלך לודוויג הראשון
ב-10 באוקטובר 1846 הופיעה מונטז בפעם הראשונה במינכן לפני המלך לודוויג הראשון. במהרה, הפכה הרקדנית בת ה-25 למאהבת של המלך בן ה-60. ארבעים יום בלבד אחרי הופעתה הראשונה שינה המלך צוואתו, כך שעתידה של מונטז יובטח במענק של 100.000 גולדן, ו-2.400 גולדן נוספים בכל שנה עד שתתחתן. במושגים של היום, מדובר במיליוני דולרים. השפעתה על המלך הלכה וגברה ומונטז, שהייתה ידועה בדעותיה הליברליות, הפכה מעורבת יותר ויותר בענייני המדינה. כשדרש המלך להעניק לה אזרחות ותואר אצולה, נתקל בהתנגדות מצד שריו, ובתגובה פיטר המלך את השרים. בהמשך קיבלה מהמלך ארמון, אליו נכנסה ביוני 1847, ותואר דוכסות. בקרב העם, מונטז הייתה מאוד לא אהודה. היא נהגה בפרהסיה באופן פרובוקטיבי, ונודעה כיהירה וכבעלת התפרצויות זעם. כוחה הפוליטי עורר תרעומת. ב-9 בפברואר 1848 הורה המלך על סגירת אוניברסיטת מינכן עד לסמסטר החורף הבא, בשל מחאת סטודנטים נגדה. למחרת החלה התקוממות שהובילה בסופו של דבר להתפטרותו של המלך, כחלק מאביב העמים. השערורייה הייתה "שמן על מדורת המהפכה", כדברי יוסף לפיד.
המשך חייה
לולה מונטז ברחה כבר ב-11 בפברואר לשווייץ, שם חיכתה לשווא למלך שיגיע בעקבותיה. בשנת 1849 חזרה ללונדון והתחתנה עם קצין. היות שבעלה הראשון היה עדיין בחיים ותנאי הגירושין לא התירו לה להינשא בשנית, הואשמה בפוליאנדריה ונאלצה לברוח שוב לאירופה עם בעלה הטרי, ממנו נפרדה תוך שנתיים. בשנת 1851 היגרה לארצות הברית. היא המשיכה להופיע, וב-1853 התחתנה שוב בנישואין שלא עלו יפה. בין השאר, הופיעה תקופה מסוימת באוסטרליה, במופע שזכה לפרסום בשל אופיו האירוטי. כשחזרה לארצות הברית חדלה להופיע על הבמה, ופנתה לכתוב ספר ביוגרפי על קורותיה, ולהעביר סדרת הרצאות שזכו לפופולריות. בגיל 39 לקתה מונטז בדלקת ריאות ונפטרה כעבור שלושה שבועות. היא נקברה בבית הקברות "Green Wood" בברוקלין.
ברטואה
ברטואה (בצרפתית: Bertoua) היא בירת אזור המזרח של קמרון. היא גם משמשת כבית המסורתי של הקבוצה האתנית גבאיה.
ב-2014, פורסם כי בית החולים ברטואה נודע בעבודתו המשרתת את הצרכים הרפואיים של פליטים מהרפובליקה המרכז-אפריקאית שחוצים את הגבול לקמרון דרך ערי הגבול.
גאוגרפיה
ברטואה נמצאת כ-350 ק"מ צפונית מזרחית ליאונדה וכ-110 ק"מ מהגבול עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית, על גדות הנהר ג'אדומבה.
ברטואה מחוברת על ידי כבישים עם הערים יאונדה, בלאבו, באטורי ויוקאדואומה. תחנת הרכבת הקרובה ביותר ממוקמת כ-80 ק"מ צפונית מערבית לברטואה, בעיר בלאבו, שדרכה עובר מסילת הרכבת מיאונדה לנאו גונדר. יש בברטואה שדה תעופה (קוד יאט"א: BTA; קוד ICAO: FKKO).
ברטואה היא העיר הגדולה ביותר בחלק המזרחי של קמרון. העיר ממוקמת על מישור, שגובהו מעל פני הים נע בין 400 ל-900 מטרים. ברטואה ממוקמת על הגבול של שני אזורים טבעיים: סוואנה ויערות קו המשווה.
אקלים
בברטואה יש אקלים צנוע. ישנן ארבע עונות אופייניות של השנה:
הטמפרטורה במהלך השנה היא כמעט זהה, החל מ-23 מעלות צלזיוס ועד ל-25 מעלות צלזיוס. הטמפטורה המקסימלית יכולה להגיע עד ל-30 מעלות צלזיוס. ברטואה מאופיינת בגשמים כבדים (1500–2000 מ"מ בשנה).
תנועה ותחבורה
ברטואה נמצאת ליד הכביש האזורי D30 והכבישים הלאומיים N1 ו-N10.
היסטוריה
לפני הופעתה של העיר על שטח של ברטואה המודרנית, היו התנחלויות, שנוסדה בחזרה בתקופה הקדם-קולנית. התנחלויות אלו הושפעו מאוד ממדינות האסלאם. ב-1903 הפכה טריטוריה זו לחלק מן הפרוטקטוראט הגרמני. ברטואה נוסדה ב-1927 על ידי ציידים של שבט מבאיה, שהגיעו למקום הזה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית. בתולדות ברטואה יש 3 תקופות:
אוכלסייה
בשנים האחרונות, אוכלוסיית ברטואה גדלה במהירות רבה, בעיקר בשל מהגרים מהפרובינציות המזרחיות של קמרון, כמו גם ממדינות אחרות: צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, קונגו וניגריה.
דת
מאז 1983, ברטואה היא מושבו של הבישוף הקתולי, ומנובמבר 1994 ברטואה היא מושבו של הארכיבישוף.
חינוך
בברטואה נמצא המרכז הקתולי לחיסול האנאלפביתיות. ב-2000, מרכז זה התפרסם בעולם כאשר גבר בן 75 עבר את בחינות הגמר בבית הספר שבו הוא למד. אנטאגאנה קמרון, גורש מבית ספרו לאחר שכשל בלימודיו ב-1940, קיבל תעודה של בית ספר יסודי רק לאחר 60 שנה.
ישנם 11 גני ילדים, 30 בתי ספר יסודיים, 10 בתי ספר תיכוניים, כש-4 מהם בתי ספר טכניים, ואוניברסיטה קתולית פרטית אחת.
המכון האוניברסיטאי הקתולי של ברטואה, האוניברסיטה הקתולית הפרטית היחידה בעיר, הוקמה ב-2007, תחת הדחף של הבישופים המקומיים.
כלכלה
רוב האוכלוסייה העובדת של ברטואה היא אנשים צעירים, שרבים מהם מועסקים במגזר הבלתי פורמלי של המשק. ההכנסה לנפש בברטואה נמוכה יחסית.
בעיר יש תחנת דלק, בית מרקחת ובית חולים.
Send in the Clowns
Send in the Clowns (בעברית: הכניסו את הליצנים) הוא שיר של סטיבן סונדהיים מתוך המחזמר "מוזיקת לילה זעירה" (1973), עיבוד של "חיוכי ליל קיץ", סרטו של אינגמר ברגמן. השיר הוא בלדה מן המערכה השנייה, שבה מהרהרת הדמות דזירה בחייה, על גילויי האירוניה והאכזבות שהיו בהם. בין השאר, היא נזכרת בקשר שהיה לה שנים קודם לכן עם עורך הדין פרדריק. בפגישה מחודשת אחרי זמן רב נודע לה, שהוא נמצא עכשיו בקשר נישואים שלא מומש עם אישה צעירה ממנו בהרבה. דזירה מציעה לו נישואים, שיחלצו אותו ממצב זה, אבל הוא מסרב בטענה, שבנישואיו הקדיש את חייו לאשתו. בתגובה לדחייה, דזירה שרה את הבלדה. השיר מושמע שוב כקודה אחרי שאשתו הצעירה של פרדריק מסתלקת עם בנו, ופרדריק חופשי לבסוף להיענות להצעתה של דזירה.
סונדהיים כתב את השיר במיוחד לשחקנית גליניס ג'ונס (Glynis Johns), ששיחקה לראשונה בתפקיד דזירה בברודוויי. השיר בנוי בארבעה בתים וגשר, ומשתמש במשקל משולש מורכב. הוא היה לשיר הפופולרי ביותר של סונדהיים אחרי שג'ודי קולינס ופרנק סינטרה הקליטו אותו ב-1975. גרייס ג'ונס, ברברה סטרייסנד, ג'ולי אנדרוז, שירלי בייסי, זרה ליאנדר, טייגר ליליס (Tiger Lillies) ועוד זמרים רבים הקליטו מאז את השיר, שהיה לסטנדרט ג'אז.
משמעות השם
ה"ליצנים" בשם השיר אינם מתייחסים לליצני קרקס, אלא מסמלים שוטים, כפי שסונדהיים הסביר בראיון משנת 1990:
ההקשר
בריאיון עם אלאן טיצ'מרש דיברה דיים ג'ודי דנץ', שביצעה את תפקיד דזירה בלונדון, על ההקשר של השיר. המחזה הוא "מחזה קודר על אנשים שנמצאים, בהתחלה, עם בני-זוג שאינם מתאימים ואז, לקראת הסוף, נראה שהדברים עתידים להסתדר. היא (דזירה) שוגה במידה מסוימת בתזמון חייה וכאשר היא פוגשת שוב את הגבר, שעמו קיימה פרשיית אהבים וילדה לו בת (אם כי הוא איננו יודע זאת), היא נוכחת לדעת שהיא אוהבת אותו והוא הגבר שהיא רוצה."
חודשים ספורים לפני פתיחת המחזה נשא פרדריק אישה יפהפייה, צעירה ממנו בשנים רבות. במערכה הראשונה פוגש פרדריק שוב את דזירה ומתוודע אל בתה, בת-נעורים בוגרת מכפי גילה, ששמה עתיר המשמעות הוא פרדריקה. פרדריק מסביר לדזירה, כי הוא נשוי עכשיו לצעירה שהוא מאוהב בה, אבל היא עדיין בתולה ומסרבת לשכב עמו. דזירה ופרדריק מתעלסים.
המערכה השנייה מתחילה כעבור ימים אחדים. דזירה מבינה, שהיא רוחשת אהבת אמת לפרדריק. היא אומרת לפרדריק, שיש להציל אותו מנישואיו, ומציעה להינשא לו. פרדריק מסביר לדזירה, שהוא נגרף מעל הקרקע ו"מרחף באוויר" באהבתו אל אשתו הצעירה והיפה. הוא מתנצל לפני דזירה על שהטעה אותה. פרדריק מתהלך בחדר בעוד דזירה נשארת ישובה על המיטה. נתונה במערבולת רגשות של עצב וכעס, על עצמה, על חייה ועל הבחירות שעשתה, היא שרה, "Send in the Clowns." זמן לא רב אחר כך, אשתו הצעירה של פרדריק נושאת רגליים ומסתלקת עם בנו, והוא חופשי לקבל את הצעת הנישואים של דזירה; השיר חוזר כקודה.
בעולם הקרקס מוכרת ההודעה "קראו ליצנים" כקריאת חרום. בגלל תקלה במהלך ההצגה. הליצנים תורגלו להשיב את השליטה בקהל. בקרקס אפשרויות רבות לתאונות ואסונות, נפילת לולין. חיה שפצעה את המאמן שלה, נפילה מסוס דוהר, ועוד המון תרחישי כשל שהליצנים היו אמורים לפעול כדי להסיח את דעת הקהל. עד שהתקלה תסולק. שליטה בקהל קרקס חשובה מאד בגלל רגישות המבנה (בדרך כלל אוהל ענק עם תורן מרכזי גבוה) היסטריה או מנוסת בהלה עלולים היו להביא לאסונות ונזקים כלכליים רבים.
כתיבת השיר
סונדהיים כתב את המילים והמוזיקה תוך יומיים, במהלך חזרות להצגת הבכורה של המחזה בברודוויי, במיוחד לשחקנית גליניס ג'ונס, שיצרה את תפקיד דזירה. לדברי סונדהיים, "לגליניס היה קול מלבב, צלול כבדולח, אבל צלילים ארוכים לא היו הנקודה החזקה שלה. רציתי לכתוב פסוקים קצרים, לכן כתבתי שיר מלא שאלות והנעימה כתובה בטווח צלילים קטן."
המילים
מילות השיר כתובות בארבעה בתים וגשר ודזירה שרה אותו. כפי שסונדהיים מסביר, דזירה חווה הן חרטה עמוקה והן חמת זעם.
"Send in the Clowns" לא נועד להיות בלדה מרקיעה שחקים; זהו שיר חרטה. וזהו שירה של אישה, שהיא נסערת וזועמת מכדי להאריך יותר מדי בדיבור - או בשירה. היא רותחת, אבל איננה רוצה לחולל סצנה לפני פרדריק, משום שהיא מבינה, שהתאהבותו חסרת-הדעת באשתו בת ה-18 אינה עשויה להישבר. על כן היא מרימה ידיים; זהו אם כן שיר של צער וחרון, ומשום כך מתאים למשפטים קצרי-נשימה.
משקל וסולם
השיר כתוב בסולם היסודי רה במול מז'ור.
השיר משתמש במשקל יוצא דופן ומורכב, הנע לסירוגין בין 12/8 ל-9/8, שניהם משקלים משולשים מורכבים, שנותנים תחושה של ואלס, הבאה לביטוי לכל אורך פרטיטורת המחזה. וכך מספר סונדהיים:
סגנונות
"Send in the Clowns" מבוצע בשני סגנונות שונים לחלוטין: דרמטי ולירי. הסגנון הדרמטי הוא ההצגה הדרמטית של דזירה, וסגנון זה שם דגש על רגשות הזעם והחרטה שלה. הסגנון הדרמטי משמש גורם מלכד במחזה. הסגנון הלירי הוא הביצוע הקונצרטנטי, השם דגש על מתיקותה של המלודיה ועל הפיוט שבמילים. רוב הביצועים הם קונצרטנטיים, כך שהם שמים דגש על יופיין של המלודיה ושל המילים.
את ההבדלים בין שני סגנונות הביצוע אפשר להמחיש באמצעות השוואה בין ביצועיהן של גליניס ג'ונס וג'ודי דנץ' לאלה של ג'ודי קולינס ופרנק סינטרה. הראשונים דרמטיים ומיועדים לתיאטרון; האחרונים ליריים ומיועדים לאולם הקונצרטים. גליניס ג'ונס היא המודל לדזירה; היא יצרה את התפקיד בברודוויי, והאינטרפרטציה שלה מבליטה את החרטה והזעם של דזירה. בהפקה מחודשת של המחזמר ב-1995 כיכבה ג'ודי דנץ', והביצוע שלה לשיר זכה להוקרה והתקבל כאחד הטובים ביותר. יותר משהיא שרה, היא מספרת את סיפור המעשה, והמרירות ניכרת בקולה כשהיא מתיזה את השורה,"?Isn't it rich". דנץ' זכתה בפרס אוליביה על ביצועה. גם ברברה סטרייסנד שמה את הדגש בשירתה על הדרמה שבשיר, הצער, המרירות והחרטה ניכרים בכל שורה, גם בביצוע קונצרטנטי.
בניגוד לביצועיהן של ג'ונס, דנץ' וסטרייסנד, ג'ודי קולינס איננה מבצעת כשחקנית המגלמת את דזירה אלא כזמרת פופ בשירת בלדה נוגה. היא מעולם לא שיחקה את דזירה על בימת תיאטרון, אלא השתמשה ביופי של המילים והמלודיה ליצור להיט פופ גדול. כך גם פרנק סינטרה, שמזמר בלדה מסורתית.
רשימת הקלטות חלקית
השיר מופיע ביותר מ-900 הקלטות עם מאות מבצעים במגוון רחב של עיבודים. ביניהן:
קישורים חיצוניים
<div style="direction: ltr;">
בועז ינאי
בועז ינאי (נולד ב-9 בנובמבר 1952) הוא כדורסלן עבר ישראלי אשר שיחק כסנטר בליגה הבכירה ובנבחרת ישראל. גובהו 1.99 מטר.
ביוגרפיה
ינאי נולד במושב נהלל ונודע בכינוי בוזי. ינאי החל לשחק כדורסל בגיל 15 בהפועל נהלל מליגה ג'. שיחק בהפועל גבת/יגור איתה זכה בגביע המדינה בשנת 1976. כמו כן שיחק בהפועל תל אביב, הפועל עפולה העמק והפועל גבת העמק, נחשב לאחד משחקני הציר הישראלים הטובים ביותר ולאחד מהשחקנים הטובים ביותר אשר לא שיחקו במכבי תל אביב. הישגיו הבולטים הם זכייה בגביע המדינה עם הפועל גבת יגור בשנת 1976, זכייה במדליית כסף עם נבחרת ישראל באליפות אירופה בשנת 1979 שנערכה באיטליה והשתתפות בחצי גמר גביע קוראץ' עם הפועל תל אביב בשנת 1980. הוא שיחק 333 משחקים ב16 עונות בליגה הבכירה וקלע 6,985 נקודות, ממוצע של 20.2 נקודות למשחק והוא מחזיק במקום הרביעי בקלעי כל הזמני של ליגת העל.
עלי כותרת עפים ברוח
"עלי כותרת עפים ברוח" (באנגלית: Petals on the Wind) הוא הרומן השני בסדרת הפרחים (הידועה גם כסדרת דולנגיינג'ר) מאת הסופרת האמריקאית ו. ס. אנדרוז. הספר יצא לאור ב-1980, שנה לאחר פרסום הרומן שקדם לו בסדרה, "פרחים בעליית הגג".
תקציר העלילה
הסיפור מסופר מנקודת מבטה של קאת'י דולנגיינג'ר, והעלילה מתחילה עם הימלטם של האחים כריס, קאת'י וקארי מכלא שביים באחוזת פוקסוורת', שם נכלאו למשך כארבע שנים. הם משתמשים בפריטים שגנבו מהאחוזה טרם בריחתם כדי לממן כרטיסים לאוטובוס, ובמהלך הנסיעה מתגלים על ידי עוזרת הבית של דר' פול שפילד. הרופא לוקח אותם תחת חסותו ומנסה לטפל בקארי החולה, הנמצאת תחת השפעת הרעל אשר באמצעותו אימם ניסתה לרוצחם (כמסופר ב"פרחים בעליית הגג"), כפי שקרה עם קורי, אחיה התאום של קארי.
הנערים הופכים לבני בית אצל הרופא, המכונה דר' פול, והוא מממן לכריס את לימודיו בבית הספר לרפואה, ואף מסייע לקאת'י להגשים את חלומה להפוך לרקדנית בלט. למרות שהאחים מתרגלים עד מהרה לחיים מחוץ לכלאם באחוזת פוקסוורת', קאת'י נותרת מרירה ונשבעת לנקום באימם על כליאתם בעליית הגג באחוזה, ומאשימה אותה במותו של האח הצעיר, קורי, מרעל עכברים, ובבעיותיה הרפואיות של קארי, שהתפתחותה נעצרה לאחר שלא ראתה אור יום במשך שנים.
עד מהרה קאת'י הופכת לבלרינה מפורסמת ועל אף שהיא מתאהבת בדר' פול, היא מתחתנת עם רקדן מפורסם בשם ג'וליאן, נישואים שיודעים עליות ומורדות בעקבות קנאתו הטורדנית של ג'וליאן ויחסיה המסובכים של קאת'י עם אחיה כריס. בעקבות תאונת דרכים קשה, ג'וליאן מגלה שלא יוכל ללכת שוב. הוא מתאבד בבית החולים ומותיר את קאת'י אלמנה ובהריון. היא קוראת לבנה הבכור ג'ורי (שילוב של ג'וליאן וקורי).
במהלך הספר קאת'י אף חוזרת לעליית הגג באחוזת פוקסוורת', שם היא מגלה פרטים מזעזעים נוספים אודות העבר, ומצליחה להוציא לפועל את הנקמה המתוקה באמה.
אמנדה מרקוט
אמנדה מארי מרקוט (באנגלית: Amanda Marie Marcotte ; נולדה ב-2 בספטמבר 1977) היא בלוגרית אמריקאית, שכותבת על פמיניזם ופוליטיקה.
ראשית חייה
מרקוט נולדה באל פאסו שבטקסס, וגדלה בעיר קטנה באזור האלפים אשר במערב המדינה. היא סיימה בהצטיינות תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת סנט. אדוארד סט באוסטין שבטקסס. ב-2004 היא החלה לכתוב עבור הבלוג הליברלי Pandagon.net ולאחר מכן במגזין האינטרנט "סלייט" ובעיתון היומי "הגרדיאן".
ב-2004 היא זכתה בפרס קופאקס (Koufax) עבור הבלוג שלה, "עכבר המילים" ("Mouse Words").
כתיבה ואקטיביזם ב-2007
בינואר 2007, פרסמה מרקוט פוסט בבלוג שעסק בפרשת האונס בנבחרת הלקרוס של אוניברסיטת דיוק, שהיה נושא שעורר סערה ציבורית, ויצאה נגד הקולות שתמכו והגנו על הנאשמים באונס הבחורה, וכינתה אותם "חלאות אוהבי אנסים". היא הוסיפה וטענה בציניות "האם כמה בחורים לבנים לא יכולים לתקוף מינית בשקט בחורה שחורה מבלי שאנשים יבקרו אותם? זה כל כך לא הוגן". על הפוסט שפרסמה, ואשר נמחק מאוחר יותר, נכתב בכתבה ב"ניו יורק טיימס". בסופו של דבר נמצא כי הייתה האשמת שווא בפרשה זו, והמאשימה, קריסטל מנגום, הורשעה ברצח בהקשר לנסיבות מקרה אחר.
ב-30 בינואר 2007, נשכרה מרקוט על ידי צוות קמפיין 2008 לנשיאות של ג'ון אדוארדס לשמש כמנהלת הבלוג של הקמפיין. למרות כתיבתה הביקורתית של מרקוט וההתנגדות מצד הכנסייה הקתולית להצטרפותה של מרקוט לצוות, אדוארדס אמר כי "אמנם הוא נעלב מדיעותיה האישיות ואינו שותף להן, תפקידה בצוות קמפיין הבחירות הוא מובטח, והיא תמשיך לשמש כ-blogmaster".
מרקוט הייתה מעורבת במחלוקת נוספת ב-12 בפברואר 2007, כאשר הליגה הקתולית הביעה התנגדות לביקורת של מרקוט על הסרט "הילדים של מחר", בכך שכתיבתה של מרקוט היא "אנטי-נוצרית". בעקבות הביקורת הודיעה מרקוט על התפטרותה מקמפיין אדוארדס. במאמר במגזין Salon שפורסם לאחר מספר ימים, היא אמרה כי התגובה הציבורית על דעתה בפרשת דיוק לקרוס, הייתה הראשונה בסדרת "דפיקויות" (shitstorms) אשר הביאו להתפטרותה.
פעילות מאז 2008
החל מ-2013, הבלוגים של מרקוט מפורסמים בThe Raw Story, ארגון אינטרנטי לחדשות, היא כותבת בסלייט, בהגרדיאן, ובסלון, ומפרסמת פודקאסט שבועי שנקרא RH Reality Cast.
מרקוט העבירה הרצאות ב-Skepticon, SXSW 2012, ב"Women In Secularism 2", וב-SkepchickCON. היא שימשה כדוברת של הארגון Secular Student Alliance.
מרקוט היא המחברת של הספר It's a Jungle Out There: The Feminist Survival Guide to Politically Inhospitable Environments שיצא לאור ב-2008, ושל הספר Get Opinionated, שיצא לאור ב-2010.
ולדימיר סוכומלינוב
ולדימיר אלכסנדרוביץ' סוּכוֹמלִינוֹב (ברוסית: Владимир Александрович Сухомлинов; 4 באוגוסט 1848 (כך על פי הלוח היוליאני שהיה נהוג ברוסיה בזמנו; על פי הלוח הגרגוריאני: 16 באוגוסט) – 2 בפברואר 1926) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, ראש המטה הכללי הרוסי (1908-1909) ושר המלחמה הרוסי (1909-1915). הודח בשל תפקודו הכושל במלחמת העולם הראשונה.
עד משרת שר המלחמה
סוכומלינוב היה קצין פרשים ב-1874 סיים את האקדמיה הצבאית למטה הכללי ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שירת במטהו של מיכאיל סקובלב. ב-1899 מונה לראש המטה הכללי של המחוז הצבאי קייב. וב-1904 היה למפקד המחוז הצבאי קייב. ב-1905 מונה למושל הכללי של קייב, ווהלין ופודוליה. בדצמבר 1908 מינה אותו הצאר ניקולאי השני לראש המטה הכללי ובמרץ 1909 מונה סוכומלינוב, שהיה אז כבן 60, לשר המלחמה.
בתפקידו כשר המלחמה
סוכומלינוב ניצל את תפקידו באופן מושחת, זייף הוצאות וניצל מידע פנים על שוק המניות על מנת לגרוף רווחים לעצמו. עוד לפני מינויו לשר, בשנת 1906, התאהב באשתו בת העשרים של אחד מקציניו. הוא הסתייע בעדותו של אזרח אוסטרי שהעיד עדות שקר שגרמה לגירושי הקצין. סוכומלינוב התחתן מיד עם האשה הצעירה ממנו בלמעלה משלושים שנה. בינואר 1914 התברר שהאוסטרי, שהיה איש סודו של סוכומלינוב ויצא ובא בלשכתו, היה מרגלה הבכיר של האימפריה האוסטרו-הונגרית ברוסיה.
עמיתו, שר החוץ סרגיי סאזונוב צוטט כמי שאמר עליו: "היה קשה מאד לשדלו שיעבוד, אבל לשכנעו שיאמר את האמת - זה היה בלתי אפשרי.".
חינוך בלתי פורמלי
חינוך בלתי פורמלי הוא תפיסה חינוכית שהתפתחה בתחילה בארגוני חינוך וקהילה חוץ-בית-ספריים, הפועלים בדרך כלל בשעות אחר-הצהריים והערב. לימים אומצה בחלקה סביב פעילות ייחודית בתוך בתי הספר.
מוסד בלתי פורמלי עשוי להיות תנועת נוער, מועדון נוער, מתנ"ס (מרכז תרבות, נוער וספורט), מרכז התנדבות, מועצות נוער וכו'; אין הכוונה לחוגים שונים, שעיקרם בהקניית ידע או מיומנות, ואין להם עניין ישיר בחינוך.
דמות המחנך הבלתי פורמלי קרויה מדריך נוער (ובקיצור "מדריך"), והוא אחראי על קבוצה של חניכים. הצורה הקלסית לקיום הפעילות היא הפעולה, גם אם קיימות צורות רבות נוספות (טיול, ערב תרבות וכו'). הדגש בפעילות החינוך הבלתי פורמלי הוא לרוב על פעילות חברתית-ערכית, כלומר: הדינמיקה הקבוצתית והקניית ערכים, ופחות על העברת מידע.
בנוסף לחינוך הבלתי פורמלי שפועל מחוץ לכותלי בית הספר, ישנה גם פעילות של חינוך בלתי פורמלי בתוך מסגרת בית הספר, הכוללת ריכוז חברתי, חוגי העשרה, מועצת תלמידים, הפסקה פעילה, טיולים וכדומה. בימינו יש מודעות רבה לחינוך הבלתי פורמלי, ולחשיבות השילוב בינו לבין החינוך הפורמלי.
בית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער ("סמינר שיין") הוא המוסד המשמש כמרכז ארצי לחינוך הבלתי פורמלי מטעם משרד החינוך של מדינת ישראל.
מאפייני החינוך הבלתי פורמלי
ראובן כהנא מתאר במאמרו: "לקראת תאוריה של בלתי פורמליות והשלכותיה לנעורים" את מאפייני החינוך הבלתי פורמלי, אותם הוא מכנה: "מרכיבי 'הצופן הבלתי פורמלי'":
מאפיינים נוספים של החינוך הבלתי פורמלי:
לא בכל מוסד של חינוך בלתי פורמלי מתקיימים המאפיינים הנ"ל. לדוגמה, פעילויות בלתי-פורמליות רבות בארץ נעשות במסגרת פרויקט "מחויבות אישית" מטעם משרד החינוך, המחייב את הנוער לקיים פעילות התנדבותית. פעילות זו (שלעיתים נעשית במתנסים או במרכזי התנדבות שנחשבים מוסדות לחינוך בלתי-פורמלי) אינה מקיימת רבים מעקרונות החינוך הבלתי-פורמלי (וולונטריות, פיקוח חברי, ועוד). דוגמה אחרת היא - מתנסים רבים בארץ בהם משלמים עבור הדרכה של הנוער באירועי הקיץ, דבר ההופך את החינוך הבלתי פורמלי לבעל מאפיינים של חברה כלכלית.
מאפיינים אלו נחשבים למאפיינים הקלאסיים של החינוך הבלתי פורמלי, ולרוב באים לידי ביטוי בצורתם המלאה ביותר בתנועת נוער.
החינוך הבלתי פורמלי ביישוב ובמדינת ישראל
בישראל מתחלק החינוך הבלתי פורמלי לשני סוגים עיקריים: האחד חינוך חברתי-ערכי חוץ בית ספרי כמו תנועות נוער, חינוך משלים בבתי התלמיד, מועדונים ובתי נוער. לימים מרכזים קהילתיים, חבורות נוער מנותק והיחידה לקידום נוער. הסוג השני הוא החינוך החברתי בבתי הספר הכולל את הגדנ"ע, של"ח וידיעת הארץ ומועצות התלמידים.
החינוך הבלתי פורמלי ביישוב ולאחר קום המדינה נחלק לשבע תקופות שנקבעו בעיקר על פי השינויים בהתארגנות המחלקה לחינוך ואחר כך על ידי משרד החינוך:
ב-4.3.2021 צוין לראשונה בישראל יום החינוך הבלתי פורמלי ביוזמת מועצת התלמידים והנוער המחוזית מחוז חיפה במטרה להעלות על נס את חשיבות מסגרות החינוך החברתי ערכי והחינוך הבלתי פורמלי ולהוקיר תודה לכל העוסקים במלאכה זו - מדריכים, רכזים, מנהלי יחידות נוער, תנועות נוער וארגוני נוער בישראל. היום התקיים בסימן 90 שנים להולדתו של ראובן כהנא ובצל סגירת הפעילויות הפיזיות בשל משבר מגפת הקורונה בישראל ואופיין במעשי התנדבות, הוקרת תודעה, מפגשי שיח מקוונים והעלאת הנושא בתקשורת.
מחקרים בתחום
על פי מאמרו של גדעון לווין, "כיצד לומדים בגיל הרך", חינוך בלתי פורמלי משמעו למידה מתוך מעשה ולא המעשה עצמו, לדוגמה, מתוך משחק בגן ילמד הילד על חברות או על ערך חברתי אחר.
למעשה ניתן לכלול את כל הגילאים עד גיל 18 כלוקחים חלק בחינוך בלתי פורמלי, אם זה באופן בלתי מודע כחלק מלמידה לאחר מעשה, או אם בהשתתפות במסגרת בלתי פורמלית כגון מתנ"ס או מועדון נוער. כל ילד החל מגיל 0 ועד 18 לוקח חלק באופן פסיבי בלמידה בלתי פורמלית בכך שלומד משיעורים או פעילויות בית ספריות.
כאשר הילד גדל ונכנס למסגרות חברתיות הוא נכנס לשלב האקטיבי של הלמידה. בהיותו נמצא במסגרת שהיא לא פורמלית ולא לומדים בה על פי תוכנית לימודים ילמד הרבה מעבר לנושא המרכזי.
לפעילות פנאי מובנית במסגרות חינוך בלתי פורמלי, יתרונות רבים. השתתפות בפעילות זו מאפשרת לפרט לרכוש מיומנויות וכישורי חיים שאינם מוקנים לו במסגרת הפורמלית. תוך כדי התנסות אישית, החווה קולט את הגירויים מהסביבה בצורה טובה יותר, ויוצר לעצמו סמכויות ומיומנויות חדשות בחייו. כמו כן השתתפות בפעילויות פנאי מוּבְנות תורמות להגברת הביטחון העצמי וקידום העצמאות של הפרט.
ליתרונות אלה חשיבות לגבי ילדים ובני נוער בסיכון וקבוצות שוליים, כגון עולים חדשים וקבוצות מיעוט. בהיותם בשלבים שונים של השתלבות וקבלת הנורמות המקובלות בחברה, החינוך הבלתי פורמלי מאפשר להם לממש עצמם, להביא לידי ביטוי את אישיותם ולהרגיש חלק מן הכלל.
בנוסף החינוך הבלתי פורמלי מביא להישגיים אישים אצל הפרט כגון: הישגיים לימודיים טובים, שיפור ביכולות אישיות וחברתיות, שיפור דימוי עצמי, פיתוח כישורי מנהיגות, ומניעת התנהגויות סיכון בקרב בני נוער.
החינוך הבלתי פורמלי דוגל בהתנסות אישית, למידה עצמית, רכישת ידע מתוך חוויות ופעילויות בהן הפרט לוקח חלק אקטיבי. זה מתוך ההנחה כי הפרט מקבל את גירויו מן הסביבה תוך כדי התנסות אישית ותוך כדי שילוב של הטמעה (קליטת המידע) והתאמה למה שהוא כבר מכיר. הפרט בונה סכמות חדשות בחייו או מרחיב סכמות ישנות. במסגרות הבלתי פורמליות דרכי הפעולה יבואו לידי ביטוי בפעילות חברתית, למידה מהתנסות אישית, וקבלת אחריות אישית של כל פרט ופרט בפעילות. דרכי פעילות בחינוך הבלתי פורמלי: בגנים - החצרות, פינת הבובות. בתנועות נוער פעילויות ODT (אימון והדרכה בחוץ - Outdoor Training), בית לקשיש - פעילויות חברתיות למיניהם.
המסגרות הנפוצות לקיום פעילויות בלתי פורמליות לרוב הן מסגרות חוץ בית ספריות אשר מתקיימות לאחר שעות בית הספר. המסגרות הנפוצות הן תנועות נוער כגון: הנוער העובד והלומד, מכבי צעיר, הצופים, בני עקיבא, תנועת הנוער של האיחוד החקלאי, ועוד. מסגרות בלתי פורמליות בישובים קהילתיים וקיבוצים, מתנס"ים, חוגים שונים בהם הפרט בוחר להשתתף על פי עניינו האישי. אך ישנה מסגרת אשר בהגדרה נחשבת למסגרת פורמלית אך הלמידה בה נעשית באופן בלתי פורמלי. מסגרת זו היא - גן הילדים. במסגרת זו הלמידה נעשית באמצעות עשייה, התנסות אישית של הילדים, שימוש בחפצים מוחשיים והנפשות. כול זה כדי להביא את הילד לניסיון אישי הרב ביותר ממנו הוא קולט, מעבד ובעצם רוכש עוד ועוד מידע, כישורים ומיומנות לחייו האישיים.
הערות שוליים
Дополнительное образование детей
תנועת העבודה הציונית העולמית
תנועת העבודה הציונית העולמית (תע"צ) היא המסגרת העולמית של ציונים בעלי עמדות סוציאל-דמוקרטיות, וכוללת את מפלגת העבודה הישראלית וסניפים של התנועה בחו"ל.
תע"צ פועלת במוסדות הלאומיים, כדוגמת הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית העולמית וקרן קיימת לישראל. התנועה נוסדה בעקבות הקמתה של מפלגת העבודה הישראלית בינואר 1968, ומאז הקמתה פעלה בקרב הקהילות היהודיות בארצות העולם המערבי, כשהיא נשענת על יוצאי התנועות הסוציאליסטיות ממזרח אירופה ועל פעילים יהודים באיגודים המקצועיים. תע"צ כוללת בתוכה את צעירי התנועה.
ב-15 בפברואר 1978 נבחר יגאל אלון לתפקיד יושב ראש התנועה. בראש תע"צ כיום עומד יגאל צחור והמזכ"ל הוא מישל חלימי. עם בכירי התנועה נמנים יו"ר קרן קיימת לישראל, גזבר הסוכנות היהודית, ארבעה חברי הנהלת הסוכנות היהודית ובכירים בגופים נוספים.