cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גטו ז'טל
ההתנגדות והפרטיזנים
עם ההעברה לגטו, קבוצת המחתרת של דבורצקי העמידה לעצמה את המטרות הבאות: ראשית, להכין את המרד המזוין במקרה שהגטו יעמוד לפני חיסול. שנית, לאסוף כסף כדי לקנות נשק ולהביאו אל הגטו. שלישית, לשכנע את האוכלוסייה הנוצרית במקום לא לשתף פעולה עם הגרמנים. הקבוצה יצרה קשר עם מנהיג הפרטיזנים הסובייטים באזור, ניקולאי ווקהונין. הם ידעו כי מספר יהודים שברחו לערי האזור הסתתרו ביער ליפיצ'אני הסמוך. ב-20 באפריל 1942, נאלצו דבורצקי ושישה חברי המחתרת בגטו לברוח ליער לאחר שנודעה לגרמנים על קיומה. הוא נהרג ממארב של הפרטיזנים הלא יהודים זמן קצר לאחר מכן.
לאחר זמן מה, הוקמה ביער הסמוך פלוגת פרטיזנים שהורכבה מיותר ממאה יהודים ונקראה "גדוד ז'טל". היחידה חולקה לשלוש מחלקות. היו גם כמה נשים בגדוד, שתפקדו כאחיות, טבחיות, מזכירות וכובסות וכמה מהן אף לקחו חלק בפעולות לחימה. הבסיס של היחידה היה כעשרים קילומטרים לז'טל ביער ליפיצ'אני. כל פעולותיהם תואמו עם פרטיזנים סובייטים אחרים שפעלו באזור, במיוחד עם יחידת אורלנסקי המנותקת בפיקודו של ניקולאי ווקהונין. הם תקפו את פסי הרכבת בקווי לידא-ברנוביץ', ברנוביץ'- מינסק ווולקוביסק-ביאליסטוק ושיבשו את תנועת הרכבות הגרמניות.
טבח ז'טל וחיסול הגטו
ב-29 באפריל 1942, הגרמנים עצרו את חברי היודנראט ובשחר ה-30 באפריל, הכלואים בגטו התעוררו ביריות. הגרמנים הודיעו כי על כל היהודים ללכת לבית הקברות הישן, שהיה ממוקם בתוך גבולות הגטו. באותו זמן הגרמנים ומשתפי הפעולה שלהם החלו להוציא יהודים מבתיהם באמצעות מכות ובעיטות, וירו במי שלא ציית. הסלקציה נעשתה בחוץ: נשים, ילדים, וזקנים נשלחו שמאלה, ועובדים מיומנים וצעירים נשלחו ימינה.
כ-1,200 מאלה שנשלחו ימינה צעדו לאורך הרחובות אל יער קורפיש בגבולה הדרומי של העיר, בו הוכנו מראש מספר בורות ירי. הגרמנים ירו בהם בקבוצות של עשרים. במהלך הירי, קומיסר המחוז הגרמני הופיע ושיחרר את מי שהיו להם תעודות המציינות את מקצועם, כמו גם את בני משפחותיהם. כך חזרו כמאה איש לגטו. הטבח בוצע על ידי כוחות גרמניים מקומיים והמשטרה הפולנית.
הטבח השני התחיל ב-6 באוגוסט 1942 ונמשך שלושה ימים. במהלך פינוי הגטו, בסביבות 2,000-3,000 יהודים נורו לתוך שלושה קברי אחים בבית העלמין היהודי במבואותיה הדרומיים של ז'טל, כ-1,000 איש בכל פעם. רק כ-200 בעלי מלאכה יהודים הועברו לגטו נבהרדק. זה היה סופו של הגטו וסופה של הקהילה היהודית בז'טל. כמה מאות יהודים שהסתתרו בבונקרים שהוכנו מראש ברחו עם גמר הטבח, בהם הרב קפלן ובני משפחתו. הם הרכיבו מחנה ביער נקרשקי, שבו הצליחו לשרוד עד השחרור.
השמועה על "פרטיזני ז'טל המבודדים" התפשטה בקרב היהודים במחנות העבודה דבוז'ץ ונבהרדק ובמקומות אחרים, ומספר יהודים ניסו להצטרף אליהם. רבים מהם נתפסו בדרכם ליער על ידי התושבים המקומיים ונמסרו לגרמנים. פרטיזני ז'טל נקמו בתגובה במשתפי הפעולה המקומיים ולפעמים גם דאגו להודיע לאנשי הכפר על נסיבות הנקמה.
יואל משה לנדא מיאברוב
ביוגרפיה
יואל משה נולד בשנת ה'תקע"ז לרבי מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא מסטריא, בנעוריו קנה תורה בצל אביו, בהגיעו לפרקו נישא לבת אחד מרבני העיר זאלקווא ועבר לגור שם, שם נשא ונתן בדברי תורה עם רבי שלמה קלוגר, ועם רב העיר רבי צבי הירש חיות.
בתחילה כיהן ברבנות העיר מאגרוב, בשנת תרכ"ה עבר לכהן ברבנות ליז'ענסק, ובשנת תרל"ה נתמנה לרב בעיר יאברוב, בעיר זו תיקן הרבה פרצות של השכלה ושאר גדרים בענייני הדת, כן מינה לראשי הקהל את הרב מנחם מענדל זינגר, הרב שאול ברז"ם, והרב מאיר פליעגער אשר היו מעורים בין העם ומתריעים בפניו על כל הצריך תיקון, עד בואו לעיר היו מתפללים בכל בתי הכנסת בנוסח אשכנז, והוא הנהיג להתפלל בנוסח ספרד. כאביו המשיך אף הוא להילחם בעוז נגד המשכילים, חתם על קול קורא נגד הרפורמה וההשכלה יחד עם גדולי גליציה, כמו כן פרסם מכתב הקורא להתרחק מעליהם.
בעת אשר החלו משתמשים בטכנולוגיות המבוססות על חשמל, נוצרה מחלוקת עזה בין גדולי ישראל האם ההכנסה למכונה חשמלית נחשבת כעשייה 'לשמה' או לא, נידון זה היה בעיקר לגבי מצות מכונה וטויית ציצית לשמה, רבי יחזקאל משינוואה אשר נשא ונתן בעניין שלח את דעתו לאביו רבי חיים מצאנז, אביו שלח את השאלה לרבי יואל משה אשר הכריע לאיסור, ומכח זה פסק רבי חיים מצאנז בספרו שו"ת דברי חיים כך.
היה לומד תורה בקדושה עד כי היה יודע על חידושי תורה שנאמרו לפניו אם המחדש חידוש זה הוא יהודי ירא שמים אם לאו, אף שאותו אדם לא היה נמצא בפניו.
נפטר במוצאי חנוכה ג' בטבת תרנ"ד ונקבר בבית הקברות העתיק בעיר יאברוב.
נמאן גרודנו (כדורגל)
נמאן גרודנו (בבלארוסית: ФК Нёман Гродна; ברוסית: ФК Неман Гродно) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר גרודנו, הנקרא על שמו של נהר ניימן ונוסד בשנת 1964. מאז 1992 הקבוצה השתתפה בכל עונות הליגה העליונה של בלארוס.
היסטוריה
מאז 1964, הקבוצה שיחקה בליגה השלישית בחשיבותה במערך ליגות הכדורגל הסובייטיות כמעט כל הזמן, למעט שתי עונות (1968 ו-1969) כשהתמודדה בליגה השנייה. הקבוצה הייתה קרובה להעפיל לליגה הראשונה בשנת 1966 וב-1980, אבל איבד את הסיכויים לקראת סוף העונה, בשני המקרים.
מאז 1992 נמאן משתתפת בליגת העל הבלארוסית. בשנת 1993, הקבוצה זכתה בגביע הבלארוסי. השנים המוצלחות ביותר של הקבוצה היו בתחילת שנות ה-2000, כאשר אחרי שסיימה במקום הרביעי ברציפות, סיימה את עונת 2002 במקום השני, כשהיא שנייה רק לבאטה בוריסוב.
גלוריה אסטפן
גלוריה אסטפן (באנגלית: Gloria Estefan, נולדה ב-1 בספטמבר 1957) היא זמרת, פזמונאית, שחקנית ואשת עסקים אמריקאית-קובנית. היא החלה את הקריירה שלה בתור הסולנית של הלהקה "מיאמי לטין בויז" אשר לבסוף נקראה מיאמי סאונד משין.
ביוגרפיה
אסטפן נולדה בהוואנה, קובה, וכאשר הייתה בת 16 חודשים עברה משפחתה למיאמי, פלורידה לאחר המהפכה הקובנית ב-1959. יש לה אחות צעירה בשם בקי. אסטפן למדה צרפתית, תקשורת, ופסיכולוגיה באוניברסיטת מיאמי, וסיימה ב-1978.
קריירה
ההופעה המוזיקלית הראשונה של אסטפן הייתה בחתונה קובנית, כאשר אמיליו אסטפן (בעלה לעתיד), סולן להקת "Miami Sound Machine" (בתרגום מילולי- מכונת הצליל של מיאמי), ביקש ממנה להצטרף ללהקתו. בשנת 1975 החלה גלוריה לשיר באנגלית וזכתה לראשונה בהצלחה בקרב קהל דוברי אנגלית עם השיר "Conga".
השיר איתו פרצה אסטפן היה הלהיט "Conga", אותו הוציאה בשנת 1985. בעקבות הצלחתו העולמית של השיר, קיבלה אסטפן בחסות להקתה, את הפרס השנתי של טוקיו בשנת 1986, אותו מעניקים בכל שנה מאז שנת 1972, בפסטיבל השנתי של טוקיו. שנתיים לאחר מכן יצא השיר "Anything for You", שהצליח לכבוש את פסגת הבילבורד הוט 100.
במרץ 1990, חוותה אסטפן תאונת דרכים קשה. בעקבות כך, יצאה להפסקה של שנה מעולם המוזיקה, ובשנת 1991, חזרה עם האלבום Into the Light, שזכה להצלחה חסרת תקדים, ומכר בארצות הברית בלבד כ-2 מיליון עותקים בסך הכל. שנתיים לאחר מכן הוציאה את האלבום ספרדי-אנגלי Mi Tierra, שהצליח לזכות בשלושה פרסי גראמי בערב אחד. האלבום היה לאלבום הראשון בהיסטוריה שכבש את פסגת מצעד האלבומים הלטיניים של בילבורד, שאותו השיקו בסמוך לצאתו. בנוסף לכך, האלבום הפך לאלבום הראשון בהיסטוריה שזכה לתואר "יהלום" בספרד, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים.
שירים רבים אותם הוציאה אסטפן כדוגמת "Rhythm Is Gonna Get You" ,"1-2-3" ,"Get On Your Feet" ,"Here We Are" ,"Coming Out of the Dark" ,"Mi Tierra" ,"Bad Boy" ,"Oye" ,"Party Time", ו-"Turn the Beat Around", הפכו ללהיטים בינלאומיים שכבשו עשרות פסגות מצעדים ברחבי העולם. בסך הכל נמכרו תקליטיה ושיריה של אסטפן בכ-100 מיליון עותקים ברחבי העולם, כאשר 31.5 מיליון עותקים נמכרו בארצות הברית בלבד.
באוגוסט 2003, יצא לאור הסינגל "Wrapped" מתוך אלבום האולפן Unwrapped, חודש לאחר מכן יצא הגרסה הספרדית לשיר "Hoy".
בין היתר ביצעה אסטפן גרסה בשפה האנגלית וגרסה בשפה הספרדית לשיר "What More Can I Give", ובשיר "".
בשנת 2022 שיחקה לצד אנדי גרסיה בתפקידים הראשיים בסרט "אבי הכלה" שעלה ישירות לשירות הסטרימינג HBO מקס.
הישגים
אסטפן זכתה ב-3 פרסי גראמי, כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, וכוכב נוסף בשדרת הכוכבים של לאס וגאס. בשנת 2015, קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית, אותו העניק לה ברק אובמה, ושנתיים לאחר מכן עוטרה גם בפרס מרכז קנדי.
בנוסף לכך, זכתה אסטפן בפרס המוזיקה האמריקאית, בפרס הווידאו-קליפים של MTV ואף זכתה בתואר "פזמונאית השנה" מטעם ה-BMI. מאוחר יותר נכנסה אסטפן להיכל התהילה של הכותבים הטובים ביותר שהיו, ובמהלך הקריירה שלה זכתה פעמים רבות בטקסי פרסי המוזיקה של בילבורד. אסטפן נכללת ברשימת האמנים המצליחים ביותר בכל הזמנים של VH1, וגם ברשימת האמנים המצליחים ביותר בכל הזמנים של בילבורד.
חיים אישיים
אסטפן החלה לצאת עם אמיליו ב-1976. הם נישאו ב-1 בספטמבר 1978 (ביום הולדתה של אסטפן). יש להם בן בשם נאיב (נולד ב-1980) ובת בשם אמילי מארי (נולדה ב-1994).
אלגוריתם חיפוש A*
אלגוריתם חיפוש *A (באנגלית: A* Search Algorithm, מבוטא "A-Star", "איי-סטאר") הוא אלגוריתם חיפוש מונחה היוריסטיקה על צומתי גרף ממושקל, תוך חיפוש צומת המקיים תכונה מסוימת (צומת היעד) במרחק הקצר ביותר מן המקור. האלגוריתם תואר לראשונה ב-1968 על ידי פיטר הרט, נילס נילסון וברטהם רפאל ממרכז המחקר של אוניברסיטת סטנפורד.
אלגוריתם *A נפוץ ביותר ונעשה בו שימוש נרחב לבעיות הדורשות מציאת מסלולים בגרפים.
* A הוא שלם, כלומר הרצת אלגוריתם החיפוש מבטיחה מציאת מסלול בין צומת המקור לצומת היעד אם קיים מסלול כזה, בתנאי שמרחב החיפוש סופי.
במקרה של מרחב חיפוש אין־סופי, *A שלם שבתנאי שמחיר הקשתות חסום מלמטה על ידי קבוע חיובי ושההיוריסטיקה אי־שלילית.
תיאור
האלגוריתם הוא מסוג אלגוריתם חיפוש לרוחב ומוצא את המסלול הזול ביותר מצומת המקור לאחד מצומתי היעד. כאשר *A עובר על הגרף הוא מנסה לפתח בכל פעם את המסלול שנראה הזול ביותר תוך כדי שימוש בתור עדיפויות ממוין. האלגוריתם משתמש בפונקציית עלות f(x) המשלבת היוריסטיקה (h(x)) בצירוף מידע ידוע (g(x)) כדי לבחור איזה צומת לפתח. פונקציית העלות היא הסכום של שתי הפונקציות:
כדי שהאלגוריתם יחזיר פתרון אופטימלי, פונקציית ההיוריסטיקה, h(x), צריכה להיות אדמיסיבלית (קבילה), כלומר לא יותר יקרה מהמרחק האמיתי לצומת היעד. בניתוב היא יכולה להיות מרחק אווירי, מכיוון שהוא מהווה את המרחק המינימלי בין כל שני צמתים. בנוסף אם ההיוריסטיקה מונוטונית (קונסיסטנטית), כלומר מקיימת את התנאי לכל קשת (x,y) בגרף (d מסמן את אורך הקשת), האלגוריתם ירוץ מהר יותר מכיוון שאין צורך לבדוק בשנית צמתים בהם האלגוריתם כבר עבר.
אפשר להסתכל על האלגוריתם כהרחבה של אלגוריתם דייקסטרה עם היוריסטיקה (בדייקסטרה הפונקציה ההיוריסטית תהיה תמיד שווה ל-0).
פסאודו-קוד
להלן פסאודו-קוד של האלגוריתם:
הערה: מימוש האלגוריתם מניח שפונקציית ההיוריסטיקה היא מונוטונית, ולכן מדלג על צמתים שנמצאים ב-. אם ההיוריסטיקה אינה מונוטונית, יש למחוק את בדיקה זו, מאחר שערך ה-g שניתן לצומת שפותח בשלב קודם יכול להיות גדול יותר מערך ה-g האמיתי של הצומת, ולכן יש לפתח אותו מחדש (להחזיר את הצומת ל-).
סיבוכיות
סיבוכיות הזמן של *A תלויה בהיורסטיקה, במקרה הגרוע ביותר, מספר הצמתים שיפותחו יהיה מעריכי ביחס לאורך הפתרון (המסלול הקצר ביותר). הסיבוכיות תהיה פולינומית אם מתקיימים התנאים הבאים: מרחב המצבים הוא עץ, קיים מצב מטרה יחיד והפונקציה ההיוריסטית h מקיימת: כאשר h* היא ההירוסטיקה האופטימלית, כלומר העלות המדויקת בין x למטרה.
ג'ייסון ריטר
ג'ייסון מורגן ריטר (באנגלית: Jason Morgan Ritter; נולד ב-17 בפברואר 1980) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, אשר היה מועמד לשני פרסי אמי. ריטר הוא בנם של השחקנים ג'ון ריטר וננסי מורגן. ידוע בעיקר בשל תפקידו הראשי בסדרה "האירוע" ובשל הופעתו בסדרה "ג'ואן מארקדיה".
ביוגרפיה
ריטר נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי. הוריו הם שחקנים ננסי מורגן וג'ון ריטר. סבו וסבתו מצד אביו, היו זמר הקאנטרי מקס ריטר והשחקנית דורותי פיי. לאחר הגירושין של הוריו, נישא אביו לשחקנית איימי יסבק. לריטר יש שלושה אחים, ביניהם השחקן טיילר ריטר. בתיכון הוא למד עם השחקן סיימון הלברג שגם לאחר מכן הפך לשותף בחדר שלו בבית הספר טיש לאומנויות מאוניברסיטת ניו יורק, שם למד וסיים תואר ראשון בתיאטרון. לאחר מכן למד ריטר באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה אשר בלונדון, אנגליה.
קריירה
בשנת 1990 שיחק לראשונה בסרט הטלוויזיה "החולם של עוץ: הסיפור של ל. פרנק באום", אודות חיו של ליימן פרנק באום, סופר הקוסם מארץ עוץ. בסרט גילם הארי ניל באום, בנו של ליימן שאותו גילם אביו של ריטר, ג'ון ריטר.
בשנת 2018 השתתף בסרט "הסיפור",המבוסס על סיפורה האמיתי של ג'ניפר פוקס, אשר בגיל 13 עברה אונס והתעללות מינית מצד מאמן הריצה שלה. ג'ייסון ריטר שיחק בתפקידו של ביל המאמן. ב-2019, דיבב את דמותו של רידר בסרט "לשבור את הקרח 2".
חיים אישיים
בין השנים 1999–2013, היה ריטר במערכת יחסים עם השחקנית הסקוטית מריאנה פלקה. השניים הכירו כאשר למדו יחד בבית הספר למשחק.
בשנת 2017, התארס ריטר לשחקנית מלאני לינסקי לאחר ארבע שנות זוגיות. בדצמבר 2018, נולדה לזוג בת.
משבר מניות הבנקים
משבר מניות הבנקים היה משבר כלכלי חריף שהתרחש בישראל ב־1983. המשבר נוצר בעקבות פעולה מכוונת של רוב הבנקים הגדולים לווסת את שערי מניותיהם אגב הבטחת עלייה מתמדת ורצופה בהם ומניעת ירידה או אף קיפאון ברמתם, ולו ליום אחד.לדברי דוד קליין, המשבר היה "שיאו של תהליך ויסות מחיריהן של מניות אלה על ידי הבנקים, אשר נמשך שנים ארוכות". הוא הביא להלאמת הבנקים הגדולים בישראל ולירידה ניכרת בערכן של השקעות הציבור במניות הבנקים במסגרת "הסדר מניות הבנקים".
על ראשית התהליך נכתב בדו"ח הוועדה שמונתה לחקור את הפרשה (עמ' 16):
אחרי בנק הפועלים, הצטרפו לוויסות גם יתר הבנקים הגדולים והבינוניים שמניותיהם נסחרו בבורסה לניירות ערך (למעט הבנק הבינלאומי הראשון). כדי להבטיח זאת הזרימו הבנקים בהתמדה, מדי יום, ביקוש גדול למניותיהם (ונסוגו ממנו בהגיע השער היומי לרמה הרצויה להם). בפעולה זו נעזרו הבנקים בכספי המשקיעים והחוסכים בבנקים, שאותם שכנעו לרכוש את מניותיהם כ"השקעה סולידית" ובטוחה, וכן בכספי קופות הגמל וקרנות הנאמנות, שאותן ניהלו בשביל הציבור. פעולת הוויסות הביאה לכך ששעריהן של מניות הבנקים עלו באופן קבוע ומתמיד, כך שנראה כאילו מניות אלה חסינות מירידה ונושאות תשואה נאותה. עליית שערי מניותיהם אפשרה לבנקים להמשיך ולמכור מניות נוספות ולהגדיל את יכולתם להשקיע ולגייס כספים (מנוף פיננסי). גיוס כספים זה אִפשר את התרחבות הבנקים (על חשבון רווחיותם לטווח ארוך) ובא, במידה רבה, על חשבון איגרות חוב צמודות שהנפיקה המדינה (ואשר לא יכלו להתחרות בתשואה הגבוהה שהניבה ההשקעה במניות הבנקים).)
באמצע 1983 איבד הציבור את אמונו בבועה של מניות הבנקים והחל מוכר אותן ורוכש במקומן מטבע זר. כעבור זמן קצר החלו הבנקים להתקשות ברכישת היצע המניות של הציבור. ב־6 באוקטובר הגיעו לקצה יכולתם ופרץ משבר. אובדן היכולת לספוג את ההיצע היה עלול להביא רבים מלקוחות הבנקים לפשיטת רגל, משום שרכשו את המניות באשראי שאותו לא יוכלו לפרוע, ולהביא את הבנקים עצמם לפשיטת רגל, משום שהבטוחות לאשראי רב שנתנו היו מניותיהם בלבד. כדי למנוע אפקט דומינו זה, שיביא לקריסה כלכלית, הופסק המסחר במניות ארבעת הבנקים הגדולים, ובתוך שבועיים גובש "הסדר מניות הבנקים", שבו נטלה ממשלת ישראל על עצמה התחייבות לפדות את המניות במועדים שונים, יחסית לערכן ערב סגירתה של הבורסה. השליטה בבנקים עברה לידי הממשלה, אך למנהליהם החדשים הושארה עצמאות עסקית מלאה, במטרה לאפשר לבנקים שמירה על כושרם לפעול בשוקי הכספים.
כאשר נפתח המסחר במניות מחדש ירד שערן ב־17%. מי שהחליט למכור את המניות מייד נשא בהפסד זה, אך רוב בעלי המניות העדיפו להמשיך ולהחזיק בהן עד תום התקופה שנקבעה. ערכה של ההתחייבות לרכישת המניות שנטל אוצר המדינה על עצמו נאמד אז ב־6.9 מיליארד דולר. לאחר שמכירתן של מניות הבנקים לציבור הסתיימה נאמד הנזק הכספי שנגרם למדינה בעקבות משבר המניות בכ־10 מיליארד דולר.
בעקבות המשבר הוקמה ועדת חקירה ממלכתית שבראשה ישב שופט בית המשפט העליון משה בייסקי. בעקבות מסקנות הוועדה הועמדו ראשי הבנקים לדין והועלו הצעות שונות לרפורמה בשוק ההון, שרובן מומשו רק שנים רבות מאוחר יותר. בעקבות המשבר החליטו הבנקים על שינוי במדיניותם, העלו את העמלות ללקוח, סיווגו את הלקוחות בהתאם לכדאיות של ביצוע עסקים עימם ודחו חלק מהלקוחות שנחשבו בלתי כדאיים. בעקבות המשבר גם צמצמו הבנקים את מספר סניפיהם, במיוחד באזורים שבהם היה הפוטנציאל הפיננסי מצומצם, וקטן מספר העובדים בבנקים.
הרקע למשבר
במהלך שנות השבעים החלו בנק הפועלים ומנהלו הדומיננטי, יעקב לוינסון, לפעול כדי לשלוט בשערי מניות הבנק במסחר בבורסה בתל אביב. כך, הבנק המליץ ללקוחותיו להשקיע את כספם ברכישת מניותיו. רכישות אלו מצד הלקוחות אפשרו לבנק להגדיל את ההון המצוי בידו לצורך מתן הלוואות ללקוחות, השקעות וכן הלאה. כדי לגרום ללקוחות הבנק להמשיך להשקיע במניות – כלומר, כדי שהמניות ימשיכו להיות ערוץ השקעה מושך לרוכשים – עסק הבנק גם ברכישה עצמית של מניותיו (באמצעות קרנות וחברות שבשליטתו), מה שיצר את הרושם כי קיים ביקוש קבוע ומתמיד למניותיו, ושערכן עולה או נשמר באופן קבוע. הבנק גם העמיד לרשות לקוחותיו אשראי נדיב לרכישת המניות, ובכך הצליח ליהנות גם מן הריבית על האשראי.
פעולה זו של ויסות שערי המניות, באמצעות הזרמת ביקושים מלאכותיים מצד הבנק, נראתה לבנקים כדרך קלה ופשוטה לגייס סכומים עצומים של כסף מן הציבור, ואט־אט הצטרפו לבנק הפועלים גם בנקים אחרים כמו בנק לאומי, בנק דיסקונט, בנק המזרחי, בנק אגוד ובנק כללי. הבנק הבולט היחיד שלא הצטרף לוויסות היה הבנק הבינלאומי. ויסות המניות הביא את העיתונות כבר בסוף 1976 לראות במניות הבנקים סקטור נפרד שבשעריהן תומכים משקיעים מוסדיים, שלא כמניות אחרות, אשר שעריהן נקבעים על פי היצע וביקוש. בשנת 1977 הביא הוויסות להתעניינות ציבורית גדולה במניות הבנקים, ובעקבות זאת לעלייה חדה בשעריהן. הבנקים, שרצו להימנע מעלייה כזאת, נתנו לשערי המניות לרדת ביוני 1977 כדי להימנע מאיבוד השליטה בבנקים.
את פעולת הוויסות ביצעו הבנקים באמצעות חברות מווסתות, שכן על פי החוק דאז חברה לא הייתה רשאית לרכוש את המניות שלה. לדוגמה, בנק לאומי ביצע זאת באמצעות "החברה לאחזקות ופיתוח של אוצר ההתיישבות היהודית", חברת בת של אוצר התיישבות היהודים. המימון לכך נמצא בהלוואות מקופות הגמל של הבנק ומקורות דומים, ולעיתים ברכישה הדדית בין בנקים: בנק אחד היה מוכר לאחר את מניותיו, ורוכש את מניותיו של האחר בסכום דומה.
בלחצה של רשות ניירות ערך כללו הבנקים בדוחותיהם פסקה המציינת את ביצוע הוויסות, אך הדיווחים על הוויסות היו חלקיים, מטעים ולעיתים אף שקריים. מול לקוחותיהם פעלו הבנקים באופן שתיארה ועדת בייסקי כפעולה המיוסדת על האינטרס של הבנק בלבד, בהתעלם מהאינטרס של המשקיע. עם זאת דבר קיומו של הוויסות היה ידוע בציבור ופורסם בגלוי בעיתונים. למשל, בעת הירידות בבורסה באוגוסט 1980, שמהן היו פטורות מניות הבנקים בגלל הוויסות, פרסם מעריב: "מניות הבנקים המשיכו להחזיק מעמד הודות לתמיכה בלתי פוסקת מצד הבנקים, ומשקיעים מוסדיים אחרים הנתונים למרותם".
גורמים שאפשרו את הוויסות
תרומה חשובה להתפתחות הוויסות העלה מבנה הבעלות הייחודי של הבנקים. חברת העובדים של ההסתדרות ששלטה בבנק הפועלים, "אוצר התיישבות היהודים" בבנק לאומי ותנועת הפועל המזרחי בבנק המזרחי היו בעלים שהחזיקו באחוז אפסי של ההון, אך בכל מניות השליטה. נציגי הבעלים היו במשך רוב השנים גם חברי מפלגות השלטון (במיוחד "המערך" והמפד"ל) או מקורבים להן. ראשי הבנקים, יעקב לוינסון בהפועלים, ארנסט יפת בלאומי, ואהרן מאיר בהמזרחי ניהלו את הבנק עבור בעלים שלא הבינו ולא התערבו בניהולו, ולמעשה העניקו למנהלים שכירים אלו יד חופשית לחלוטין לעשות כרצונם. הבנק החשוב הרביעי שהצטרף, דיסקונט, היה בבעלות . ראשו, רפאל רקנאטי, נגרר לוויסות תחילה באי־רצון אך בלי יכולת לעמוד בפיתוי, והמשיך בו אחר כך מחוסר יכולת להתנתק ממנו.
תרומה חשובה לא פחות לוויסות העלה מבנה ההון במשק הישראלי. במהלך השנים שמאז קום המדינה התייחסו ממשלות ישראל לבנקים כערוץ לגיוס כספים למימון הוצאותיהן, כשהן מכתיבות לבנקים כיצד יושקעו כספיהם. שליטה זו, בצירוף לשליטה בשער הריבית, אפשרה לממשלה "להדפיס כסף" באמצעות רכישת איגרותיה בידי הבנקים כמעט בכל מצב. נוסף על כך, בתחומים רבים תפקדו הבנקים על בסיס ההנחה כי הלוואותיהם או השקעותיהם בגורמים הכלכליים המרכזיים במשק הישראלי, כמו חברות הסתדרותיות, קיבוצים, מושבים וכדומה, נעשות לפי רצונו של השלטון וכי הממשלה תהיה ערבה לכספי הלוואות אלו במקרה הצורך.
שילוב זה, של בעלות בלא אחריות, של הנחה שהממשלה תכסה כל הפסד ושל עמדת עוצמה מול השלטון, הוביל את הבנקים לתחושה כי ביכולתם לעשות כרצונם, בלי שייאלצו לשלם את המחיר על כך. הבנקים החלו להשתמש בכלי הוויסות כדי להשיג "כסף קל" בהנפקות חוזרות ונשנות של מניות, עד שבתחילת שנות השמונים כבר היו מניותיהם יותר מתשעים אחוז מכלל המניות המונפקות בבורסה. בכסף שגייסו השתמשו הבנקים להעניק הלוואות ולהשקיע כספים, פעמים רבות בלי בחינה נאותה של יציבות הלווה. נוסף על כך, בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים התרחבו הבנקים במהירות עצומה, גייסו אלפי עובדים ובנו מאות סניפים (תופעה ש"הגשש החיוור" כינו בבדיחות הדעת "בנק בכל חור"). מנהלי הבנקים והפקידים הבכירים בהם העניקו לעצמם משכורות עצומות והוציאו כספים שתאמו את רווחי הבנק הנומינליים, אך לא היו קשורים לרווחיותם הריאלית.
הבנקים הגדולים התמכרו לכסף הקל, אך במהרה הפך זה למלכודת. כמו ממשלת ישראל, שאף היא חששה ממיתון, נרתעו גם הבנקים מכל צעד שיבטא צמצום או כיווץ בהוצאותיהם, בהתאם להכנסותיהם הריאליות. החשש היה גם לכיסיהם ולמשרותיהם של בכירי הבנק, אך הוא נבע אף מהעובדה שצמצום כזה היה מציב את הבנק שהיה נוקט אותו ראשון בעמדת נחיתות לכאורה אל מול הבנקים האחרים שהיו ממשיכים במצגת "עסקים כרגיל".
מוסדות השלטון וגורמי הפיקוח, ובראשם שרי האוצר יגאל הורביץ ויורם ארידור, מנכ"ל משרד האוצר יעקב נאמן, נגידי בנק ישראל ארנון גפני ומשה מנדלבאום, המפקחים על הבנקים עודד מסר וגליה מאור, יו"ר רשות ניירות ערך מיכאל ארנון, הממונה על שוק ההון בן־עמי צוקרמן – כולם ידעו על ויסות המניות, אך לבד מאזהרות חלושות, שאותן פטרו יפת, מאיר ואחרים כלאחר יד, נמנעו מפעולה כלשהי או אפילו מאזהרת הציבור. יתרה מזו, שר האוצר ארידור אף אמר בטלוויזיה באותם ימים שאילו היה לו כסף להשקיע, היה משקיע בבורסה. אם בכך לא די, כשהתעורר הצורך לממן את מלחמת לבנון הראשונה ב־1982, החליטה הממשלה על הטלת היטל ששיעורו שני אחוזים על מכירת ניירות ערך. ראשי הבנקים, שהבינו כי ההיטל יכביד על הוויסות עד מאוד, פנו לאוצר וארידור פטר את ניירות הערך שלהם מן ההיטל. ההבטחה שביסוד פעולת הוויסות – או ה"טיפוח" – הייתה לעלייה מתמדת בשערי מניות הבנקים, בלי תלות במצב הכלכלי במשק, צמיחה או שפל, עלייה או ירידה בבורסה. קביעת שער מלאכותי למניות העולֶה תמיד גרמה בהדרגה לניתוקן מכל מציאות כלכלית ממשית ולהיווצרות בועה כלכלית – מצב שבו כל הגורמים ממשיכים להשקיע סכומים הולכים וגדלים של כסף בעד תמורה הולכת ופוחתת. כל הנפקה וכל השקעה של הבנקים בהמשך ויסותן של המניות ערערה את יציבותם, שכן חלק גדל והולך של כספם הושקע לא בהלוואות מניבות אלא בעצם קיומו והמשכו של הוויסות. נוסף על כך, ככל שגדל היקף שוק מניות הבנקים, כן קטנה השפעתה של פעולת הוויסות של הבנקים, שכן כל אגורה שהשקיעו הייתה חלק הולך וקטן בכלל ההון המושקע במניות.
השפעת הוויסות
אחוז העלייה מעל לעליית המדד שהניבו מניות הבנקים הלך וירד, משיעור של 41 אחוזים בשנת 1980 ל־34 בשנת 1981 ול־28 אחוז בשנת 1982. מסלולי השקעה אחרים, ובמיוחד רכישת דולרים, הפכו למסלול חלופי מושך יותר, והבנקים נאלצו לגייס עוד ועוד כספים ממקלטי המס שלהם בחו"ל כדי להמשיך ולקיים את אשליית ההשקעה ה"בטוחה" במניותיהם.
בשנים שקדמו לפרוץ המשבר אפשרו הפעולות לוויסות שערי המניות את קיומו של שוק פעיל למניות הבנקים. הציבור העדיף את ההשקעה במניות מהשקעה אחרת, אפילו לטווח קצר. בשוק המניות היה ניתן למכור מניות חדשות בסכומים ניכרים לציבור. היו מקרים שבהם היה הבנק מעמיד לרשות הלקוח אשראי בסכום זהה לסכום שבו רכש מניות חדשות. ההנחה הייתה כי ההכנסה מעלייתו של שער המניה תהיה גדולה יותר מסכום הריבית שיהיה על הלווה לשלם לבנק. ויסות השערים של מניות הבנקים גרם לתופעה המקובלת בשווקים בכלל וגם בשווקים הפיננסיים: כאשר השוק המשני, השוק לסחורה משומשת, בניירות ערך – הבורסה לניירות ערך – פועל במגמת עלייה, היזמים מצליחים למכור סחורה נוספת בשוק לסחורות חדשות ומנפיקי ניירות ערך מוכרים מניות נוספות בשוק להנפקות חדשות: מלוות מדינה, איגרות חוב, אופציות.
ממדי ההון העצמי עלו לרמה שבה המוסדות הפיננסיים מחו"ל נתנו אמון באיתנות הכספית של הבנקים המקומיים. הלימות ההון עמדה בדרישותיהם של שוקי הכספים הבין־לאומיים, והאמון שלו זכו הבנקים אפשר להם להגדיל את האמצעים הפיננסיים שהועמדו לרשותם. הבנקים בישראל לוו ממוסדות פיננסיים מחו"ל סכומים הולכים וגדלים. המנוף הפיננסי שנוצר היה בתהליך עלייה. כך, ההון העצמי המוגדל אפשר לבנקים לקבל עוד אמצעים לעשיית עסקים: מתן הלוואות לאוצר המדינה ולחברות עסקיות והפקדת פיקדונות נוספים במוסדות כספיים.
למעשה מדובר בתופעה שיש לה שני היבטים:
ויסותם של שערי המניות עודד את הציבור להשקיע במניות הבנקים, ובד בבד אפשר לבנקים להגדיל את היקף עסקיהם. כך החלו הבנקים (בנק הפועלים, בנק לאומי, בנק דיסקונט, בנק המזרחי, בנק אגוד ובנק כללי) בפעולות לוויסות של מחירי מניותיהם. הבנק הבינלאומי לא נהג בשיטה זו.
פרוץ המשבר
ב־2 באוקטובר 1983 פרץ המשבר בעוז: באותו יום מכר הציבור מניות בנקאיות בסכום הגבוה מזה של המכירות בכל חודש ספטמבר. אחרי יום נוסף של היצעים גדולים הופיע שר האוצר בטלוויזיה והצהיר: "לא ניתן לציבור להכתיב לנו את המהלכים". הכחשתו של ארידור הבהירה היטב כי באותו שלב דווקא הכתיב הציבור את המהלכים לממשלה. נעשה ניסיון להגביל קניית דולרים כך שלציבור לא יהיה כדאי למכור את המניות שברשותו.
הגורמים למשבר
מדיניות הגורמים במשק לוויסות שערי מניות הבנקים, שהביאה למשבר מניות הבנקים, פורסמה בדיעבד. השיקולים והמסמכים שהוצגו לפני ועדת בייסקי ובתי המשפט היו אלה שנחשפו לציבור אחרי המשבר. כמו כן חלו שינויים בזהותם של ראשי המשק: בתקופה הרלוונטית התחלפו ארבעה שרי אוצר ושלושה נגידי בנק ישראל. ועדת בייסקי ובתי המשפט הביאו עובדה זו בחשבון, וכמעט לא היה ניתן להצביע ישירות על אחריותם של הגורמים הציבוריים למשבר המניות.
לא כן באשר לבנקים – הצמרת הניהולית נשארה ברוב התקופה אותה צמרת. נסקור את יחסם של הגורמים במשק לוויסות ולמשבר שבא בעקבותיו, בדרך כלל כפי שהוצג בדיעבד.
הבנקים
הביקורת החריפה ביותר הופנתה כלפי הבנקים: נטען כי הסוחרים מטעם הבנקים בבורסה הגדילו, באורח מלאכותי, את נתוני הביקוש למניות והביאו לעליית שעריהן. כך הגבירו הבנקים את יכולתם לגייס הון מהציבור בהנפקות חדשות, ברוב התקופה, שבה בוצע הוויסות. מנהלי הבנקים פעלו, כפי שהביא בית המשפט מכתב האישום –
באופן ספציפי ביקר בית המשפט את הנהלות הבנקים על מדיניותם בתחום שיווק המניות והייעוץ הניתן בבנקים. הופעלה מערכת ממוסדת ומסועפת של מנגנוני ייעוץ שהיו מצויים בסניפי הבנקים. מנגד ניצב ציבור בעלי עסקים ואזרחים מן השורה, המבקשים להבטיח את כספם ושואלים עצה והדרכה בסניפי הבנקים שאליהם הם מורגלים לפנות ושעמם הם עוסקים דרך שיגרה.
תגובת בנק לאומי לקביעת בית המשפט הייתה כי "מסיבות שונות, תמכו ממשלת ישראל ובנק ישראל בנהירת הציבור אל מניות הבנקים".
אוצר המדינה
משרד האוצר קבע את תנאי גיוס ההון בשוק ניירות הערך. הסדרי ההצמדה היו בשליטתו וכך גם הקצאת משאבי ההון לסקטורים במשק. אוצר המדינה היה מצוי בתקופה הנתונה במצוקה. להבטחת יציבות המשק הוא נזקק שוב ושוב למאמצים כבירים בגיוס הון מן הציבור ובמיוחד משאבים כספיים שמקורם בארצות חוץ. בשל מגבלות מדיניות כגון השפעות החרם הערבי, התקשתה המדינה לגייס באופן ישיר הון והשקעות כספיות מחוץ לישראל, ולשם כך נזקקה לעזרתם של הבנקים הגדולים הפועלים בישראל, אשר להם היו מהלכים ומוניטין רב בשוקי הכספים בעולם. כך התפתחו ונקשרו יחסי גומלין עד כדי תלות הדדית בין הרשויות המופקדות על שוק ההון והעומדים בראשן, לבין הבנקים ומנהליהם. הבנקים הצליחו במשימתם בשל התדמית היציבה שנהנו ממנה בחו"ל ובשל האמינות שרכשו עם השנים והמוניטין שקנו לעצמם אצל בעלי הממון.
בנק ישראל
משה מנדלבאום, נגיד בנק ישראל בתקופה הרלוונטית, טען כי בפני הבנקים עמדו קשיים בלתי נסבלים בשמירה על הלימות ההון שלהם בתנאי האינפלציה. בין היתר התבטא הנגיד:
משרד האוצר לא היה מוכן לכך. מנכ"ל האוצר סדן טען כי יש בעיה פרגמטית: "הבנקים שלנו הם מקור ההלוואות של מדינת ישראל. הם לווים בחו"ל וכוחם נובע מהעובדה שהם אינם ממשלתיים".
סיכום בנק ישראל היה שהבעיה היא האינפלציה, ורק מדיניות חדשה כוללת עשויה להביא להפסקתן של פעולות הוויסות.
הבורסה לניירות ערך
הבורסה לניירות ערך בתל אביב המליצה להקים גופים אשר יהיו מוכנים לקבל על עצמם "לעשות שוק" בניירות ערך. הנהלת הבורסה סברה כי יהיו סוחרים שיהיו מוכנים להחזיק מלאי מסוים למטרת מסחר. אם ייקבעו עושי שוק בניירות ערך, הם יוכלו לפעול בהתאם לנהוג בבורסות של לונדון וניו יורק. מנהל הבורסה הגדיר את מושג הוויסות כך: "התערבות במסחר בנייר ערך בתגובה על מצבי ביקוש או היצע העלולים לגרום לתנודות שער חריפות, תוך היקף עסקות קטן יחסית למקובל בנייר ערך זה". הלכה למעשה, בתקופה שקדמה למשבר ואולי גם לאחריו – ולא רק במניות הבנקים – מילאו תפקיד זה גורמים קיימים בבורסה, רק שתפקידם לא מוסד כמקובל בבורסות בארצות המפותחות.
רשות ניירות ערך
רשות ניירות ערך קבעה כי נושא הוויסות חייב למצוא את ביטויו בתשקיפים אשר צריכים לגלות בדרך נאותה את דבר הוויסות וגם את היקפן של פעולות הוויסות המבוצעות במסחר בבורסה. הרשות דרשה לגלות את היקף פעולות הוויסות בתשקיפים. כן שאפה לקבוע הבחנה בין פעולות ויסות לגיטימיות ובין אלו הנראות לה פסולות. עד לפרוץ המשבר לא הספיקה הרשות להתקין כללים והנחיות מחייבות בנושא הוויסות.
בעלי השליטה בבנקים
בעלי השליטה בבנקים – חברת העובדים של ההסתדרות בבנק הפועלים, אוצר התיישבות היהודים בבנק לאומי ותנועת המזרחי בבנק המזרחי – לא התערבו במדיניות ויסות מניות הבנקים. חברי הדירקטוריונים של הבנקים היו ברובם אנשי משק שנזקקו לשירותי הבנקים ונבחרי הציבור. ראשי הבנקים – גיורא גזית בבנק הפועלים, ארנסט יפת בבנק לאומי ואהרן מאיר בבנק המזרחי – נחשבו בעיניהם של בעלי השליטה בבנק למומחים בבנקאות, והייתה להם יד חופשית לנהל את העסק הבנקאי בהתאם למומחיותם. בנק דיסקונט, בבעלות משפחת רקנאטי, הצטרף אף הוא לפעולות ויסות שערי המניות. הייתה זו הדרך היחידה לשמור על חוג לקוחות הבנק, הן כמשקיעים במניות הן כמקבלי אשראי.
ועדת בייסקי
הוועדה הגיעה למסקנה כי המשבר באוקטובר 1983 נבע באופן ישיר וברור מוויסות המניות. הוועדה הצביעה על העבירות הפליליות שלכאורה בוצעו במהלך הוויסות:
בעקבות מסקנות הוועדה הודחו ארבעה מראשי הבנקים המסחריים שוויסתו את מניותיהם. כן נקבע כי הם לא ימלאו יותר כל תפקיד בכיר במערכת הבנקאות הישראלית, על שלוחותיה בישראל ומחוצה לה.
משפט הבנקאים
ועדת בייסקי המליצה שהפרקליטות והמשטרה יחקרו גם את ההיבטים הפליליים של מעורבות ראשי הבנקים בפרשה. ואולם ב־7 באפריל 1986 הודיע שר המשטרה, חיים בר לב, כי המשטרה כבר בדקה את הנושא ולא נעברו עבירות פליליות. חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי עתר לבג"ץ נגד השר, והמשטרה הודיעה ביולי שנפתחה חקירה. החקירה נמשכה כשנתיים, אבל אחר כך החליט היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, כי די בהדחתם של ראשי הבנקים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי. עתירה הוגשה גם כנגד החלטה זו, ובג"ץ החליט להפוך אותה וקבע::
בשנת 1990 הועמדו ראשי הבנקים וחמישה רואי חשבון לדין פלילי בבית המשפט המחוזי בירושלים, והשופטת מרים נאור הרשיעה אותם בעבירות שונות. מרבית המורשעים ערערו על הרשעתם לבית המשפט העליון, וזה קיבל חלק מהערעור ודחה חלק אחר, והקל בעונשם של המורשעים.
השלכות המשבר
לאחר המשבר, ולמרות המלצותיה של ועדת בייסקי, המשיכו הבנקים לעמוד מאחורי ההשקעות העקיפות בבורסה באמצעות קרנות הנאמנות, קופות הגמל ושוק ההנפקות החדשות. בתחילה ניסו הבנקים למנוע יישום של חלק מהמלצות הוועדה, בייחוד אלה שעסקו בהפרדת שוק ההון מהתערבות הבנקים. במובנים רבים גם העברת השליטה על הבנקים לידי הממשלה פעלה לטובת היחס המקל לבנקים. מצב זה תרם אף למשברים נוספים בבורסה, אם כי בקנה מידה קטן לעומת המשבר בשנת 1983. לעומת זאת הבנקים חדלו לתת אשראי לקניית מניות חדשות.
לאחר שמדינת ישראל הצליחה למכור את רוב מניות הבנקים שהיו בבעלותה הוקמה בשנת 2004 ועדת בכר. הוועדה הגיעה לאותן מסקנות כמו אלו של ועדת בייסקי עשרים שנים קודם לכן, והמליצה להפריד בין ניהול הבנקים לניהול קרנות הנאמנות וקופות הגמל. הוצע לאפשר גם לגורמים חוץ־בנקאיים, כמו חברות ביטוח, לתת הלוואות לציבור, ולהתיר לבנקים לעסוק גם בעסקי ביטוח. מסקנות אלו אושרו בממשלה ובכנסת ונכנסו לתוקף בסוף 2006. הבנקים חויבו למכור את מניות החברות שניהלו את קרנות הנאמנות וקופות הגמל שהיו בניהולן. בפועל, עד לסוף 2006 מכרו הבנקים את רוב המניות שהקנו להם את ניהול קרנות הנאמנות וקופות הגמל לחברות ביטוח ולחברות פרטיות. בד בבד אושר לבנקים בחוק לקבל דמי הפצה מהקרנות ומהקופות, כנהוג במכירתם של ניירות ערך לציבור.
בתרבות הפופולרית
על רקע המשבר כתב הזמר שלום חנוך את שיר המחאה "מחכים למשיח". שיר זה היה שיר הנושא באלבום שהוציא הזמר בשנת 1985.
אניעם
אֲנִיעָם הוא מושב של תנועת המושבים הממוקם במרכז רמת הגולן, 10 ק"מ מדרום-מזרח לקצרין.
המושב עלה ליישוב הקבע בשנת 1978. הוא הוקם בתחילה עבור 40 משפחות השייכות לאגודה החקלאית, מאוחר יותר הוקמו זו אחר זו שתי שכונות של הרחבה קהילתית עבור  110 משפחות שנוספו למושב.
במושב אניעם קיים מבחר מגוון של צימרים לנפוש בהם במהלך הבילוי בגולן, היישוב צמוד למפל עייט היפה והנגיש ששוצף בעונת החורף, צמוד ולעין תות, וקרוב לשמורות הטבע: גמלא, זוויתן ויהודיה, ובית הכנסת עין קשתות.
בתוך המושב הוקם מדרחוב כפר אמנים, שנקרא "כפר אמנים אניעם" בו בתי מלאכה של אמנות בקרמיקה, צורפות, ציור ופיסול, תפירה, וחנויות לחפצי אמנות. במקום גם מסעדה ובתי קפה.
הגידולים החקלאיים של תושבי אניעם הם: הדרים, גפן, זיתים, ובקר.
מקור שם היישוב הוא במקרא - אניעם היה נשיא שבט מנשה שישב בתקופת המקרא באזור זה. כמו כן השם מאזכר את מאבקם של יהודי ברית המועצות לשמר את יחודם הלאומי.
גאוגרפיה
היישוב ממוקם לגדתו הצפונית של אחד מיובלי נחל יהודיה - ואדי נוחיילה - טייבלה, ממערב לכביש 808 ("כביש המפלים"). היישוב נמצא בגובה של 430 מטרים מעל פני הים. מערבית דרומית ליישוב נמצאת שמורת יער יהודיה. מעיין תות נמצא ליד הכניסה לישוב על הכביש הראשי. המעיין הוא ברכת מים המוסתרת בתוך עצי תאנה ששוקם לפני מספר שנים כפרויקט בר/בת מצווה על ידי ילדי אניעם.
היסטוריה
היישוב הוקם על ידי קבוצה של עולים מברית המועצות. הקבוצה התארגנה בשנת 1971 אולם התפלגה ונוספו לקבוצה עוד חברים ילידי הארץ. ורק ב- 28 באוגוסט 1978 נוסד ישוב הקבע במקומו הנכחי.
כלכלה
כלכלת היישוב מתבססת על מקצועות שונים של רוב התושבים, בנוסף יש גידולים חקלאיים של פירות הדר, כרמים, זיתים, ובקר.
ריבוי האמנים באניעם הביא להקמת "כפר אמנים אניעם" בכניסה ליישוב, ובו בתי מלאכה של אמנים, גלריות לאמנות כאשר כל אמן בנה לעצמו מבנה המיוחד לסגנון האמנותי שלו. כן קיימות באניעם חנויות בוטיק, מסעדה ובתי קפה.
באניעם יש גם צימרים לאירוח.
דיאנה היידן
דיאנה היידן (נולדה ב-1 במאי 1973) היא דוגמנית ושחקנית הודית ומיס עולם לשנת 1997.
ביוגרפיה
דיאנה היידן נולדה בהיידראבאד, הודו למשפחה נוצרית. לאחר סיום בית הספר היא החלה לעסוק בדוגמנות ותקופה קצרה עבדה ביחסי ציבור.
בשנת 1996 החלה להשתתף בתחרויות יופי. בתחרות "מיס הודו 1997" היא זכתה במקום השני, וקיבלה זכות להשתתף בתחרות מיס עולם בו זכתה בשנת 1997. בנוסף לתואר הראשי, היא זכתה בשלוש תוארי משנה באותה תחרות.
לאחר הזכייה היא קיבלה מספר חוזים לייצוג חברות בהודו, והשתתפה באירועי צדקה.
בהמשך היא עברה ללונדון וסיימה בית ספר למשחק. בעקבות כך היא הצטלמה במספר סרטים הודים.
בשנים 2001 ו-2002 היא הייתה מנחה של תחרות "מיס אירופה" לצד ז'וליאן לפרס.
היידן התחתנה בשנת 2013 ויש לה שלושה ילדים.
שרון עמרני
שרון עמרני (20 באוגוסט 1970 – 10 בספטמבר 2001) היה במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
שרון עמרני נולד כבן הבכור לציונה וגיורא עמרני, במשפחה מסורתית בת חמישה ילדים, בחולון. לאחר שירותו הצבאי למד שנה בישיבת "עין צורים". אביו רצה לצרפו למפעל הבגדים שלו ולכן למד עמרני את מקצוע הגזרנות.
סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים, בשנת 1998. סרט הגמר שלו, "ל"ג בעומר", בהנחייתו של הבמאי שמי זרחין ובכיכובו של יעקב כהן, זכה בפרס הסרט המצטיין של השנה לצד הסרט "סוסי ים" של ניר ברגמן, תלמיד אותו מחזור. הסרט הוקרן בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים, זכה בשלושה פרסים בעולם ובצל"ש פסטיבל הקולנוע ירושלים, ונכלל במארז עשרת הסרטים הנבחרים של סם שפיגל בכל הזמנים. את פסקול הסרט כתב המוזיקאי אהוד בנאי.
עמרני סומן באותה תקופה כאחת ההבטחות הגדולות של הקולנוע הישראלי.
לאחר סיום לימודיו, כתב וביים עבור הוט את הדרמה "שלום לבן דודי" (2000), שעוררה הדים רבים, עם אלון אבוטבול בתפקיד הראשי. אחר כך הוזמן על ידי אודי לאון, יוצר הסדרה "מעורב ירושלמי", לכתוב את פרק הפתיחה ולביים את הפיילוט של הסדרה, שלימים זכתה בפרס האקדמיה לקולנוע – פרס אופיר. במקביל החל לכתוב סדרה חדשה בשם "ארבעה", העוסקת בארבעה מועדים מכוננים בחיי משפחה (מלידה ועד מוות).
כל סרטיו של עמרני עסקו באינטנסיביות במלודרמה המשפחתית, ושאבו את כוחם ועוצמתם מהביוגרפיה המשפחתית של משפחת עמרני הרחבה, יוצאת פרס.
ב-10 בספטמבר 2001 טבע עמרני בחוף ימה של תל אביב והוא בן 31 בלבד. עמרני הותיר אחריו אשה.
בערב מיוחד לזכרו שנערך בסינמטק תל אביב, ספד לו רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל, במילים: "שרון היה אמן המלודרמה המשפחתית. מלח הארץ".
קרן מקור לעידוד דרמות ישראליות החליטה להעמיד פרס שנתי על שמו של עמרני לדרמה מצטיינת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ופרסים נוספים מוענקים לזכרו על ידי קרן גשר ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2010 יצא סרטו התיעודי של יאיר רוה "שרון עמרני: זכרו את השם", שמתחקה אחר דמותו של עמרני ואחר מקורות ההשראה של יצירתו, כאשר את בן דמותו מגלם בסרט השחקן יוגב יפת.
הומל (הוקי קרח)
הומל (ברוסית: ХК Гомель) הוא מועדון הוקי קרח מהעיר הומל שבבלארוס. המועדון נוסד בשנת 2000 ומשתתף בליגת העל הבלארוסית.
מון גירל ושדינוזאור
מון גירל ושדינוזאור (באנגלית: Marvel's Moon Girl and Devil Dinosaur) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת שפותחה על ידי סטיב לוטר, ג'פרי מ. הווארד וקייט קונדל עבור ערוץ דיסני. הסדרה מבוססת על דמויות בעלות אותן שם של מארוול קומיקס, כאשר היא עוקבת אחר לונלה לאפייט והדינוזאור שלה אותו היא מכנה "שדון".
תקציר העלילה
לונלה לאפייט היא נערה מחוננת המתגוררת עם הוריה וסבתה בלואר איסט סייד בניו יורק. יום אחד מגיח טירנוזאורוס אדום משער שיצרה. בתמיכת חברתה, קייסי, היא הופכת לגיבורת-על בשם מון גירל וקוראת לדינוזאור "שדינוזאור", ויחד הם מצילים את העיר מהרשע.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי עמרי רוזנצוויג, והופק על ידי עדי וולוצקי.
מוזיקה
שיר פתיחה ולונלה שרה על ידי ספיר דרמון.
ריקנות
הריקנות מתוארת כתחושה מתעתעת, מכאיבה ומעיקה מאוד של "חוסר רגש" או חוסר אפקט, חוסר תחושה או חוסר תכלית.
הגדרה נכונה יותר היא שזו משקפת מצב בו חוסר או חוסרים מסוימים בחייו של הסובל תופסים את מיקוד המחשבה והרגש שלו בצורה אובססיבית, לעיתים לא-מודעת. הריקנות לעיתים קרובות מלווה מצבים דיכאוניים, בדידות, ייאוש, או הפרעות נפשיות כגון אישיות גבולית או פוסט טראומה. היא עשויה למצוא ביטוי בסוגים שונים של פגיעה עצמית, ובמקרים קיצוניים אף בהתאבדות.
הריקנות נוטה להיות מלווה בתחושת סבל רב, ניכור, אם זמנית או נרכשת, ולעיתים גם בשנאה עצמית. אנשים הנוטים להרגיש ריקנות בדרך כלל מגיעים מרקע משפחתי בעייתי. אם בכלל היה קיים גרעין משפחתי, התעלמו מצרכיהם, החשיבו אותם כ"סוג ב'", ניתוקים היו שכיחים, או שהייתה קיימת התעללות ממשית.
תחושת ריקנות יכולה גם להיות זמנית, כתוצאה של פרידה, מוות של אדם קרוב, או שינויים משמעותיים אחרים בחייו של האדם כגון כישלון בהגשמת מטרה שהאדם התכונן אליה במשך זמן ממושך, ונתנה לו טעם לחיים, כמו נשירה ממסגרת לימודית נחשקת.
הפסיכיאטר ויקטור פראנקל, הוגה שיטת הלוגותרפיה, סבר כי הריקנות היא שורש הבעיות של האדם המודרני. את הריקנות המודרנית שמאופיינת בתחושת עקרות וחוסר משמעות, והסימפטום הראשי שלה שעמום, הוא כינה בשם "ריק קיומי". לפי פרנקל שספרו המפורסם ביותר הוא "האדם מחפש משמעות", ברגע שהאדם ימלא לעצמו את הריק הפנימי שלו, וימצא משמעות לחייו בדבר שמחוצה לו, אליו יוכל להתכוון, ושלקראתו יוכל לחתור, ובו יוכל לשכוח את עצמו, הדבר יגלה את הווייתו האנושית האמיתית, ורוב הנוירוזות והבעיות שליוו אותו ייפתרו.
במחשבה המדינית ריקנות מקושרת לעיתים לניהיליזם ואולי גם לאקזיסטנציאליזם.
בתרבות ובאמנות ניתן למצוא התייחסות לריקנות אצל אמנים כמו פרנץ קפקא, ז'אן-פול סארטר ואלבר קאמי. סרט ידוע שסוקר את הריקנות בפרוורים בארצות הברית הוא אמריקן ביוטי משנת 1999.
ענת דולב
ענת דולב (15 באפריל 1963 – 6 בפברואר 2016) הייתה מנחת טלוויזיה, שדרנית רדיו ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
דולב נולדה לדבורה וירון דולב, גדלה ברמת גן ובנעוריה למדה בבית הספר התיכון "אהל שם" שבעיר מגוריה.
שירתה בצה"ל כעורכת וכמגישה בתחנת הרדיו גלי צה"ל. לאחר סיום שירותה הצבאי, המשיכה לעבוד בתחנת הרדיו כאזרחית עובדת צה"ל. שם הגישה בין היתר את תוכניות הרדיו "טוב לשמוע" ואת מצעד הפזמונים העברי השנתי. במקביל, סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בספרות באוניברסיטת תל אביב. במשך תקופה מסוימת עבדה כמורה לספרות בבית הספר התיכון "מקיף יהוד". בהמשך, השתלמה בתקשורת באוניברסיטת ניו יורק.
ערכה והגישה גם בטלוויזיה תוכניות מוזיקה, אקטואליה ותרבות בערוץ הראשון, ונודעה בעיקר כמגישת תוכנית המוזיקה "עד פופ", לצידו של מנחם גרנית, מאמצע שנות ה-80. תוכניות טלוויזיה נוספות אותן הגישה היו, בין היתר, "להיט בראש", "פיצוחים", "המועדון" (בטלוויזיה החינוכית) ובמסגרת "מבט לחדשות" הגישה את מהדורת סוף השבוע. שימשה גם ככתבת ועורכת בתחום הבריאות בעיתון "ידיעות אחרונות" ובשבועון לנוער "ראש אחד" ובתחילת שנות ה-90 הגישה את מהדורת החדשות "עדשה מקומית" בערוץ המקומי של חולון-בת-ים.
משנת 1987 עבדה כשדרנית בתחנת הרדיו רשת ב' של קול ישראל. שם הגישה תוכניות רבות כגון "צבע הכסף" ובשנת 2009 העלתה לראשונה תוכנית פנאי ברשת ב' "בשלוש עם ענת דולב" שזכתה לקהל מעריצים נרחב ובה הציגה את ענייני היום מזווית אישית. חלק גדול מהתוכנית הוקדש לתחום התרבות והספרות. בשנת 2012 עברה התוכנית לשש בערב ובתחילת 2015 חזרה לשעה שלוש.
בין ספטמבר 2005 לשלהי 2007 עבדה כראש מערך הדוברות של בית החולים שיבא. בהמשך חזרה לשדר ברשת ב' של קול ישראל.
דולב הנחתה מספר טקסים שנתיים של הענקת פרס ישראל ביום העצמאות, האזכרה הממלכתית ליום השואה והגבורה ביד ושם וכן אירועים במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
חיים אישיים
דולב הייתה במערכת יחסים עם המסעדן רימון בן-יקיר וכן הייתה נשואה לעופר קוך, ממנו התגרשה לאחר מספר שנים. התגוררה ברמת גן והותירה אחריה בן.
ב-21 בפברואר 2017 התקיים אירוע בשם "ציר החיים" לציון שנה לפטירתה, בבית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב.
מרגו שלי
מרגו שלי הוא סרט דרמה רומנטית ישראלי משנת 1969 בבימויו של מנחם גולן שגם כתב את התסריט, עם עודד תאומי ולבנה פינקלשטיין בתפקידים הראשיים.
פסקול המוזיקה הולחן על ידי דובי זלצר ומושר בחלקו על ידי יהורם גאון וצמד העמרנים למילותיו של אוריאל אופק.
העלילה היא על סיפור אהבה בין תושבת כפר צעירה וחסרת השכלה, לבין מרצה באוניברסיטה המצוי במשבר גיל הארבעים ועוזב למענה את אשתו. המשפחות מנסות להפריד בין האוהבים, אך האהבה לבסוף מנצחת.
הסרט צולם בשחור-לבן ונראים בו אתרים בירושלים ובעיקר בירושלים המזרחית זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים.
תקציר העלילה
אלדד (דדו) טלמור (עודד תאומי) הוא דוקטור לכימיה ומרצה באוניברסיטה. הוא נשוי עשר שנים לשושנה (ברכה נאמן) בנישואים לא מאושרים והוא רוצה להתגרש.
מרגלית (מרגו) דוידו (לבנה פינקלשטיין) היא צעירה בת 24 שגרה במושב קוהלת בהרי ירושלים. אביה (אבנר חזקיהו) הוא מובטל, אמה נפטרה והיא מפרנסת אותו ואת אחיה בעבודה כמניקוריסטית במספרה בירושלים.
בכפר מרכלים עליה החנווני מזרחי (יעקב בנאי) והשכנה ויקטוריה (טובה פרדו) על כך שעדיין לא התחתנה.
יום אחד משכנעות אותה חברותיה לעבודה, לבוא למסיבה. מרגו משתכנעת אך במסיבה היא יושבת מבויישת ולא רוקדת. היא צדה את עיניו של שמוליק (אושיק לוי) שרואה בה טרף קל לסיפוק יצריו.
מרגו יוצאת ובחוץ יורד גשם שוטף. שמוליק עוקב אחריה ומציע לה טרמפ. היא עולה למכוניתו ובהמשך הוא מנסה לתקוף אותה מינית והיא פותחת את הדלת ונופלת החוצה בגשם שוטף. שם מוצא אותה טלמור שעבר במקום במקרה ומציע לה לקחת לדירתו כדי להתאושש והיא בוטחת בו.
טלמור מתאהב בה למרות הבדלי הגיל, ההשכלה, המעמד החברתי, הכלכלי והעדתי. הוא מוצא בה חום שאשתו אינה מסוגלת לתת לו. לאחר שהיא הולכת הוא מנסה לחפש אותה בכפר ובעיר עד שמוצא אותה בדרכה לעבודה. הוא משכנע אותה להצטרף לטיול בירושלים המזרחית שזה אך אוחדה עם מערב העיר. הם מבקרים בכותל המערבי, בהר הבית ובסמטאות העיר העתיקה. לבסוף הם מגיעים למלון אימפריאל, שם משכיר להם בעל המלון הערמומי ג'ורג' (יוסף שילוח) חדר בו הם מממשים את אהבתם.
זאביק (אריק לביא), משכנע את טלמור לעזוב את ירושלים ומבטיח לו עבודה בבאר שבע. שושנה מגיעה למלון ולוקחת את טלמור להוריה. אביה שהוא פרופסור באוניברסיטה מבטיח לקדם אותו לדרגת ראש חוג וגם אמה (ליה דוליצקיה) מפצירה בו אך הוא מסתלק מהמקום.
מרגו מגיעה למלון ומחכה לו. כאשר אינו מגיע היא מסתלקת. טלמור מגיע באיחור ומנסה למצוא אותה בתוך תהלוכה רבת משתתפים בוויה דולורוזה. לבסוף הוא רואה אותה ממרחק וקורא לה. היא מסתובבת אליו בחיוך ושניהם מתקרבים זה לזה.
צער בעלי חיים (יהדות)
צער בעלי חיים הוא איסור על התעללות בבעל חיים או פגיעה בו שלא לצורך, ואף ציווי על מניעת צער מבעל חיים.
מעמד האיסור
בעקבות התלמוד פרשנים רבים רואים בחובת פריקת מטען חמור מספר שמות: כִּי תִרְאֶה חֲמוֹר שֹׂנַאֲךָ רֹבֵץ תַּחַת מַשָּׂאוֹ וְחָדַלְתָּ מֵעֲזֹב לוֹ, עָזֹב תַּעֲזֹב עִמּוֹ את המקור המקראי לאיסור זה. בתקופת התנאים, הייתה מחלוקת אם מקור האיסור במקרא (איסור דאורייתא) או שמקורו בפסיקה הלכתית מאוחרת יותר (איסור דרבנן). וכתבו רוב הפוסקים שהאיסור הוא איסור דאורייתא, ורק מיעוטם סוברים שמדובר באיסור דרבנן.
בתלמוד הבבלי במסכת בבא מציעא מסופר על רבי יהודה הנשיא, שלא ריחם על עגל שיועד לשחיטה, ובעקבות זאת קיבל ייסורים משמיים. ייסורים אלו חלפו רק כאשר למד לכבד את בעלי החיים וגילה רחמנות כלפי גורי חולדות ששפחתו רצתה לזרקם.
הכלל העיקרי בהלכות צער בעלי חיים הוא שכאשר ישנה התנגשות בין צורכי האדם לבעלי החיים, צורכי האדם קודמים. ואילו ציעור החיה לחינם, ללא תועלת, הוא אשר נאסר. האיסור הוא מידתי, הווי אומר, שככל שצורך האדם הוא פחוּת, והסבל הנגרם לחיה רב יותר, יהיה יותר קשה להתיר את מעשה הציעור. בנוסף, גם כאשר הותר לצער חיה בשביל צורכי האדם, יש לעשות זאת בציעור המינימלי, ובניסיון להפחית לחיה את סבלה.
הרב שלמה גאנצפריד מסכם את כלל הדבר:.
במנחת חינוך נרשם שאם איסור צער בעלי חיים מהתורה לא בלבד שאסור לצער בעלי חיים אלא שיש חיוב להצילם מכל דבר שמצער אותם. מעשה כזה שלא בהכרח נגרם מבני האדם אך אם המצווה היא מהדרבנן מחויב האדם להימנע מצער בעלי חיי רק מידי אדם.
השולחן ערוך כותב כי האיסור הוא מהתורה וממילא יש להציל בעלי חיים מצער. גם כזה שלא הגיע מידי אדם.
על דברי השולחן ערוך נרשם בשו"ת התעוררות תשובה כי יש להציל תרנגול אחריו רודף חתול גם אם מצריך בהכאת החתול או אף בהריגתו למרות שהאחרון מבצע מעשיו מטבעו ולא דעתו.
הרד"ק על תהילים קמה, מתאר כיצד העולם פועל בצדק, ביושר וכי ה' נותן לכל אחד אוכלו, ולכן, לא לחינם החתול אוכל את העכבר, הרי מדובר במעשה צדק מידי שמים. באופן דומה, כשאריה טורף כבש תם, לעיני אדם - מדובר במעשה צדק ובעונש של ה' כלפי הכבש. הרד"ק הוסיף והסביר כי תפיסה זו העלתה מבוכה גדולה בקרב חכמים, שכן על פי פסוק זה אל לאדם להתערב במעשי העולם שכן הכל דין שמים. אי לכך, ניתן להסיק שאל לאדם להתערב במעשי שמים כך במרכבות ארגמן דחו את דברי התעוררות לתשובה ונטען כי יש לפסוק על פי חשוקי חמד הטוען כי מאחר שטבע העולם שחתול יטרוף עכבר - אין להציל את העכבר מדי החתול.
ציד ביהדות
הרב יחזקאל לנדא כתב שאין בציד איסור 'צער בעלי חיים', אולם התנגד לצייד כספורט מטעמים שונים.
הלכות נוספות
הרב שלמה גאנצפריד מציין מקרים נוספים בהם יש להיזהר במצוות צער בעלי חיים, כמו איסור קשירת רגליהם של בהמות ועופות, איסור הדגרת עוף על ביצים שאינם ממינו, וסיוע לסוסים במקום שקשה עליהם ההליכה כמו במעלה ההר.
לקריאה נוספת
יעל שמש, "חמלה כלפי בעלי חיים בספרות חז"ל ובפרשנות המסורתית", ש' ורגון ואחרים (עורכים), עיוני מקרא ופרשנות ח (תשס"ח), עמ' 677–699.
Outlast
אָאוּטְלַסְט (באנגלית: Outlast) הוא משחק בסוגת הישרדות אימה, המוצג בגוף ראשון ומיוצר על ידי החברה Red Barrels לתשתיות ה-Xbox One, Windows ופלייסטיישן 4.
לאור הצלחת המשחק, חבילת הרחבה בתשלום (DLC) בשם Outlast Whistleblower שוחררה באותה השנה. עלילתה מתרחשת לפני ובמקביל לעלילת המשחק.
בשנת 2017 עלה לאוויר משחק ההמשך Outlast 2 ובשנת 2022 עתיד לצאת משחק שלישי שיהווה אתחול לסדרה בשם The Outlast Trials. בנוסף אליהם, שש חוברות קומיקס בשם "The Murkoff Account" שוחררו במטרה לגשר בין עלילות המשחק הראשון לשני.
עלילת המשחק הראשי
העיתונאי מיילס אפשר (Miles Upshur) מקבל הודעת אימייל שחושפת ניסויים בבני אדם שנערכים במוסד בשם בית החולים הפסיכיאטרי "הר מאסיב", בית חולים פסיכיאטרי בבעלות פרטית השייך לתאגיד "מארקוף", הידוע לשמצה לאור שמועות על ניסויים לא אתיים בבני אדם. מיילס מגיע לבית החולים ולהפתעתו, הוא מגלה בית חולים ללא שמירה, וכל הכניסות אליו סגורות.
כאשר חדר למרפאה דרך חלון, רואה מיילס את הזוועה המתחוללת בבית החולים: גופות מבותרות פזורות בכל מקום והחולים האלימים מסתובבים במסדרונות. בחיפושיו בבית החולים, מיילס נתקל בכריס ווקר, הדומה למוטנט גדול ממדים שרודף אחרי מיילס לאורך המשחק כדי להרוג אותו. מיילס מצליח לברוח ממנו ופוגש באב מרטין, אחד המטופלים במוסד הסוגד לישות בשם וולריידר (Walrider). האב מרטין מאמין שמיילס הוא "המבשר" שיפיץ לעולם את הבשורה על הוולריידר ומונע ממנו לברוח מבית החולים מתוך רצון שמיילס יתעד את הוולריידר במצלמה שלו. האב מרטין מראה למיילס צילומי אבטחה מבית החולים, בהם ישות בלתי נראית תוקפת חוליית אבטחה שנשלחה למוסד על ידי התאגיד בעצמו.
מיילס מגלה במהרה שהוולריידר הוא מעין אסופת ננו-חלקיקים שמופעלות דרך מוח של מארח - אדם בשם בילי הופ היכול לשלוט על הוולריידר בטכניקה של חלימה מודעת, כל זאת בזמן שהגוף האנושי של בילי מוחזק בתוך מכשיר בשם "המנוע המורפוגני", פרויקט הדגל של מארקוף לשליטה בבני אדם. מתברר שכל המטופלים בבית החולים (כולל כריס ווקר והאב מרטין בעצמם) הם נסיינים של המנוע המורפוגני, אך בגלל חוסר התאמה שפיותם התדרדרה וגופם התעוות בלי היכר.
מיילס ממשיך בדרכו בבית החולים בחיפוש אחר דרך בריחה ובדרך נתקל בתאומים, שני חולים קניבלים שמעוניינים לאכול את מיילס, אך בפקודת האב מרטין לא פוגעים בו וכן בד"ר ריצ'רד טרגר, עובד לשעבר במארקוף שגם הוא היה נסיין במנוע המורפוגני ובעקבות זאת הפך לסדיסט שאוהב לבצע ניסויים סדיסטיים על בני אדם. מיילס מצליח להרוג את טרגר ולברוח. בהמשך, מיילס חוזה באב מרטין נקשר לעמוד בצורת צלב על ידי סוגדיו ונשרף למוות כאות נאמנות לוולריידר.
מיילס מגיע למעבדה הראשית של בית החולים ופוגש בד"ר רודולף ורניקי, המדען הראשי במוסד והמייסד של פרויקט "וולריידר" המפציר בו לכבות את המכשירים שמחזיקים את בילי בחיים בתאו על מנת לעצור את הוולריידר. מיילס עושה זאת, אך מותקף על ידי הוולריידר, שמטיח אותו בחוזקה בקרקע ושובר את רגלו. מיילס מצליח לברוח ונתקל בכריס ווקר בשנית, אך הוולריידר הורג אותו ומתמוסס מול מיילס ההמום. בהגיעו ליציאה מהמוסד, הוא נתקל בד"ר ורניקי ובאנשי אבטחה מטעם מארקוף שיורים במיילס למוות (במטרה למנוע ממנו לחשוף את התיעוד על המוסד ועל התאגיד לציבור), אך מתברר שהוולריידר החליף מארח וכעת מיילס הוא הוולריידר החדש. לאחר מכן המסך מחשיך ומיילס הורג את ד"ר ורניקי ואת צוות האבטחה.
Outlast Whistleblower
עלילת ההרחבה עוקבת אחר ווילון פארק, יועץ תוכנה עצמאי העובד בבית החולים על פרויקט המנוע המורפוגני. לאחר שחזה בזוועות המנוע ובמטופלים שהשתגעו בעקבותיו, ווילון שולח למיילס את המייל אודות בית החולים במטרה שיחשוף את פעילות מארקוף לציבור, אך הוא נחשף על ידי התאגיד ונכלא בבית החולים בתור מטופל במנוע המורפוגני. לאחר שהוולריידר משתחרר ומחולל כאוס בבית החולים, ווילון מנצל את ההזדמנות ומצליח לברוח משוביו.