cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אתל מרמן
ביוגרפיה
בהמשך שיתפה פעולה עם קול פורטר בחמישה מחזות זמר, בייחוד Anything Goes (1934), בו שרה את הלהיטים I Get a Kick Out of You ו-Anything Goes; ו-Red, Hot and Blue ועם אירווינג ברלין. השניים ניצלו גם את יכולות המשחק הקומי שלה בדואטים עם בני זוגה להופעות אלה. מרמן הופיעה בברודוויי עד 1970. תפקידה האחרון היה דולי בהפקת !Hello, Dolly.
משנות ה-30 הופיעה גם במספר סרטי קולנוע הוליוודיים בהם Anything Goes, (1936) The Big Broadcast of 1936, Alexander's Ragtime Band,  (1938), קרא לי מאדאם (1953), אין כעסקי השעשועים (1954). ב-1963 הופיעה בסרטו של סטנלי קריימר מטורף, מטורף, מטורף העולם. הופעתה האחרונה בקולנוע הייתה בתפקיד קטן בסרט "טיסה נעימה (1980)", בו היא מגלמת חייל הסובל מהלם קרב ומשוכנע שהוא אתל מרמן ועל כן פוצח בשירים ידועים ממחזות הזמר שלה מדי פעם. היא הופיעה גם בפרקים מזדמנים בסדרות טלוויזיה כספינת האהבה והחבובות.
מרמן הייתה נשואה ארבע פעמים. לביל סמית (1940 - 1941), לרוברט לויט (1941 - 1952) ממנו נולדו לה שני ילדים, לרוברט סיקס (1953 - 1960) ולשחקן ארנסט בורגניין לו הייתה נשואה 32 ימים ב-1964.
מרמן נפטרה כתוצאה מגידול במוחה.
אזכורים תרבותיים
קולה הרם והמתכתי של מרמן הפך אותה למושא לפרודיות. בסרט בוקר טוב, וייטנאם מחקה השדרן אדריאן קרונאואר (בגילומו של רובין ויליאמס) את מרמן השרה את "!I've got a feeling that love is here to stay" בקול רם ומשבשת את המכ"ם הרוסי.
תמיר קליסקי
תמיר קליסקי (נולד ב-16 ביוני 1962 בתל אביב), הוא מלחין, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי. קלידן להקת "אתניX".
ביוגרפיה
בצבא שרת בחטיבת הנח"ל והשתתף במלחמת לבנון הראשונה, לאחר שרותו הצבאי למד ברימון בית ספר למוסיקה. בקיץ 1986 הצטרף ללהקת "מוסקבה", להקת רוק שיצרה בעיקר שירי מחאה והוקמה שנה קודם. באותה שנה גם הוציא שני תקליטי שדרים: "צא מזה" ו"בניין קלפים" בהם התנסה לצד כתיבה והלחנה, גם בשירה. להקת "מוסקבה" פעלה כשנתיים והתפרקה. ב-1987 ניגן קלידים בהקלטות האלבום הראשון של זאב טנא, שם פגש בטכנאי ההקלטות יועד נבו, אחר כך שיתפו השניים פעלה שהפיקו את אלבום הבכורה של להקת "מנגו".
בסוף 1988 קליסקי ונבו יחד עם זאב נחמה, איתו היה קליסקי חבר בלהקת "מוסקבה", הקימו את להקת "אתניX". הלהקה חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "הליקון" ותקליט השדרים הראשון שלה, "אין לאן ללכת", יצא לאור בספטמבר 1989. אחריו יצאו "מושיטה" בדצמבר 1989, ו"ציפור מדבר", שיצא לאור במרץ 1990 וזכה להצלחה. אלבומם הראשון, "אתניX", ראה אור ביוני 1990. אחר כך עזב יועד נבו את הלהקה, וקליסקי הוא אחד היוצרים המרכזיים בה.
שלושת האלבומים שיצרו קליסקי ונחמה לאייל גולן, "בלעדייך", "חייל של אהבה" ו"הסתכלי אלי", הנפיקו להיטי זהב רבים אשר יחד עם "התמונות שבאלבום" שיצרו לחיים משה, זיכו אותם בשלושה פרסי אקו"ם ליצירה מקורית.
קליסקי הלחין ועיבד מאות שירים באתניקס, התמחה כמפיק מוזיקלי של אלבומים לזמרים רבים, ביניהם שירים שהלחין עבור הזמר אייל גולן כמו "צאי אל החלון", "יפה שלי" או האלבום "בת הקוסם", אלבומה השני של שרון חזיז, או "בושם צרפתי" שירה של שרית חדד, ושירים לזמרים נוספים כמו חיים משה, ריטה, ואחרים.
בשנת 2008 יצא לרדיו השיר "מאושרת" בביצוע זהבה בן למילים של שירי שמר ולחן, עיבוד והפקה מוזיקלית של אלעד אלחרר ותמיר קליסקי. בנוסף, גם עיבד והפיק את ההופעה של עידן יניב.
בשנת 2009, הפיק קליסקי את ההופעה של שלומי סרנגה, "מונו".
בשנת 2010 החל לעבוד עם אתי ביטון אותה הוא מנהל מוזיקלית. קליסקי גם היה שותף עם אהרון קמיקרוב בהפקת שיר הבכורה שלה, "פתגם סיני" שראה אור בשנת 2011.
בקיץ 2011 שימש קליסקי כמפיק ומנהל מוזיקלי של תוכנית הטלוויזיה "היכל התהילה" של ערוץ 24.
באוגוסט 2016 פורסם במוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות" כתבה בה נטען כי קליסקי מגבש תביעה נגד זאב נחמה, מנהל הלהקה מיקי דה פז, וחברת הליקון־כנען, המייצגת את אתניקס, בטענה לאי־סדרים כספיים בלהקה שמנעו ממנו הכנסות בסך מאות אלפי שקלים. קליסקי מצידו טען שהוא לא דיבר עם העיתון והידיעה הגיעה מהם. מיד אחר כך הלהקה הגישה הלהקה תביעה בסך שני מיליון שקלים נגד קליסקי, בטענה שפגע אנושות בתדמיתה והוא הודח מהלהקה. הוא מצידו הגיש לבית־המשפט המחוזי בתל אביב בקשה להוציא צו מניעה זמני שיאסור להשעותו מההרכב. בינואר 2017 דחה השופט את העתירה לצעדים זמניים, וקבע כי הלהקה תמשיך לפעול בלעדיו תוך העברת חלקו מההופעות לחברת "שולטן". ביולי 2017 יצא לאור האלבום "בטוח" של אתניקס, לראשונה ללא מעורבות של קליסקי.
בקיץ 2017 קליסקי ייסד להקה חדשה בשם "אקזיט".
באוקטובר 2022, נחמה ושאר חברי "אתניקס" ערכו סולחה עם קליסקי. הוא חזר ללהקה והיא הוציאה לאור סינגל חדש.
אחיו הוא דרור קליסקי, ששימש בין השאר גם מפיק להקת אתניX.
בריאן אגירה
בריאן נאוול אגירה (בספרדית: Braian Nahuel Aguirre; נולד ב-28 ביולי 2000 ברפאל קלסאדה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לנוס מליגת העל הארגנטינאית.
קריירת מועדונים
אגירה גדל במחלקת הנוער של לנוס. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
עיצור שיני, סותם, קולי
עיצור שיני סותם קולי הוא צליל עיצורי המצוי בחלק מהשפות המדוברות. סימן ה-IPA לעיצור הוא /d̪/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>d_d</tt>
ג'יט קון דו
ג'יט קון דו (בסינית: 截拳道, ביוטפנג: Zit6 Kyun4 Dou6, פין-יין: Jiéquándào, מבוטא ג'יט קוּן דוֹאוּ בקנטונזית וג'יט צ'וּאן דַאוֹ במנדרינית; בתרגום חופשי: "דרך האגרוף המסכל") היא אמנות לחימה אותה פיתח וייסד אמן הלחימה והשחקן ברוס לי.
ג'יט קון דו נועד להתמודדות בצורה טבעית במצבי אמת ברחוב ובמלחמה בטרור; נגד יריב אחד או מספר יריבים, באמצעות בריחים, חניקות, תפיסות ובמצבי כריעה ושכיבה.
בדומה לאמנויות לחימה אחרות, אמנות לחימה זו טוענת להקניית ביטחון עצמי, שליטה עצמית פיזית מנטלית, יציבות נפשית ופיזית, כבוד והערכה לזולת, חכמה, יכולת הסתגלות ואלתור.
רקע והתפתחות
ייחודה של מערכת זו היא הדינמיות של גורמיה. ברוס לי פיתח את המערכת על בסיס לימודיו מגיל צעיר בהונג קונג אצל ה ייפ מאן בסגנון ווינג צ'ון קונג פו. ברוס לי המשיך לפתח את המערכת עד מותו, תוך שהסיר מהלכי לחימה שנראו לו מיותרים והוסיף חדשים שנראו לו יעילים יותר. השיטה מאמינה שהלוחם צריך להשתמש במעט מאמץ תוך הסבת מירב הנזק ליריב. השפעות נוספות הגיעו מאיגרוף מערבי, סיף, ועוד.
ברוס לי הדגים את השיטה פעם ראשונה בפני קהל בשנת 1967. לאחר מותו השיטה פוצלה לשתי אסכולות: אחת נשארה נאמנה לטכניקות אותן פיתוח ברוס לי עד מותו, והאסכולה השנייה המשיכה לפתח את האומנות על בסיס עקרונותיו של ברוס לי, תוך כדי הוספת מספר סגנונות לחימה ביניהם אלמנטים מסבאט, מואי טאי, ארניס (אסקרימה/קאלי) וג'ו ג'יטסו ברזילאי.
בין תלמידיו המקוריים של ברוס לי נמנו:, דן אינוסנטו, , ועוד. לאחר מותו של ברוס לי המשיך כל אחד בדרכו בעולם הלחימה; לדוגמה: טד וונג המשיך להעביר וללמד כפי שהוא למד והתאמן אצל ברוס לי, בתי ספר לג'יט קון דו על פי דרכו מפוזרים בעיקר בארצות הברית ואף מחוצה לו בעולם (ישנו אחד בארץ, שהוא מייצג את השיטה בישראל). דן אינוסנטו מפעיל אקדמיה לאמנויות לחימה בקליפורניה וממשיך לפתח את הידע שהועבר לו מברוס לי. טקי קימורה לימד את בנו אנדי קימורה, לפי מה שלמד מברוס לי ללא שום שינוי או תוספות.
גישתו של סי ג'ו ברוס לי בעניין אמנויות לחימה וספורט
במשך חייו כתב ברוס לי הערות שונות בענייני אמנויות לחימה. לאחר מותו קיבצה אשתו את הערותיו בספר, בשם “” (הדאו של האגרוף המיירט). הספר דן בפילוסופיה קרבית ומציג תובנות שונות בעניינים טכניים (יתרונות וחסרונות של סוגי אגרופים, בעיטות, בריחים שונים ועוד).
בראיונות ובמאמרים שהופיעו בכתבי עת ברוס לי ביטא התנשאות כלפי אמנויות לחימה יפניות, במיוחד כלפי הקראטה, וביטא את העדפתו לוו-שו, שם כללי לאמנויות הלחימה הסיניות. על אף יחס זה, ברוס לי קיים יחסים ידידותיים עם מאמנים משיטות יפניות שונות, וכן הוא בעצמו תרגל, שיטת קרטה מודרנית שפותחה בארצות הברית.
ברוס לי רכש את מיומנותו בכלי הנשק היפני נונצ'קו מדן אינוסנטו שהפך לתלמידו עם הזמן.
מאמן הג'ו ג'וטסו המפורסם נהג לספר שברוס לי למד תחתיו. אולם, במהלך חייו ברוס לי מעולם לא הזכיר זאת. ג'ין פו מארק מורה לשיטת גמל שלמה דרומי טען כי ברוס לי נהג לתרגל את אומנותו (גמל שלמה הדרומי). טענות מעין אלו שנויים במחלוקת, שברוס לי מיעט לפרט את מקורן של כל הטכניקות או ממי הוא למד אותם.
עקרונות הג'יט קון דו
סי ג'ו ברוס לי האמין בשילוב של הטוב ביותר עבורך מאמנויות לחימה שונות, וכן הוא היה מפורסם באמירתו שמור את מה שטוב (לך), וזרוק את מה שחסר תועלת (עבורך), בהתכוונו לכך שעל המתאמן באומנותו (ג'יט קון דו) להתאמן רק בשיטות ובתנועות שיש בהן תועלת ישירה עבורו מבחינה קרבית (ברוס לי לא אהב לראות אמנויות לחימה בהסתכלות בריאותית). זהו אחד העקרונות החשובים ביותר בג'יט קון דו, כל תנועה, כל מהלך וכל דבר אחר שמבצעים בג'יט קון דו (למעט מקרים בודדים), נעשה במרכז אמצע הגוף. הסנטר ליין (בתרגום חופשי "קו אמצע") הוא קו אמצע הגוף של הלוחם. כשלומדים תנועה, צריך להתאמן עליה בסדר מסוים כך שבסופו של דבר נוכל להגיע לתנועה המושלמת עם כוח, דיוק, מהירות, יציבות וכל אלה מתבצעים על ידי המכניקה של הגוף, וכך מגיעים לתנועה מושלמת. בג'יט קון דו כתפיסה בכלל ובאימונים בפרט שוללים את הרעיון של להיות מישהו ולחקות מישהו, הגישה היא להיות עצמך, להיות מצוין על ידי פיתוח של יכולות עצמיות ושליטה על הגוף כגון: להרפות גם פיזית וגם מנטלית (זה לא קל), זה מתחיל באימונים ובסופו של דבר זה עם כל דבר בחיים. ברוס לי קטלג מאפיינים מסוימים של אמנויות לחימה מסורתיות כ"חסר תועלת", בלי קשר לאדם שמתרגל אותם. הוא פסל כל שימוש בתבניות כאמצעי תרגול, וטען שזה מקבע את המתרגל ולא מאפשר לו לפתח זרימה יעילה בקרב. למרות שבהיותו ילד ונער הוא עצמו תרגל תבניות מאומנויות שלמד.
ברוס לי לא המציא אמנות לחימה, אלא פיתח שיטה לשילוב אמנויות לחימה. על עיקרון זה עמד בעצמו במהלך חייו כמאסטר ובאימוניו כאמן לחימה, ולכן הוא לא רצה להראות כממציא או כמייסד, אפילו טכניקת ה"" לא הייתה טכניקה פרי המצאתו, נוהגים לייחס אותו כהמצאה של ברוס לי משום שהרבה להשתמש בו. הוואן אינץ' פאנץ' נעשית במיומנות של כוח מתפרץ ואינה טכניקה בפני עצמה (מיומנות זו ניתן וצריך במקרים מסוימים להלביש על תנועות אחרות. סוג זהה של טכניקה נמצא גם באמנויות לחימה סיניות שונות כגון: שינג אי צ'ואן, באג'י צ'ואן וגמל שלמה דרומי, ובתנועות שונות בעולם הג'יט קון דו).
סמל הג'יט קון דו
סמל אמנות הלחימה "ג'יט קון דו" הוא צורת היין יאנג בצבעי אדום צהוב בתוספת שני חיצים בצדדיו וכיתוב מסביב. הסמל נוצר על ידי סי-ג'ו ברוס לי.
הסמל מבטא את עיקרון אמנויות הלחימה ואת הפילוסופיה הסינית של יין יאנג, החצים מבטאים את השיתוף, המיזוג והסנכרון בין הדברים ההופכיים כדוגמת הרך והקשה, הטוב והרע וכן הלאה.
משמעות הכיתוב המופיע מסביב לסמל:
נחל ירדינון
נַחַל יַרְדִּינוֹן (בערבית: ואדי קליל/דפילה) הוא נחל הנובע בצפון רמת הגולן והיורד אל עמק החולה.
ראשיתו של הנחל באזור חרבת סמקה, כ-2 קילומטרים מצפון לצומת ווסט, והוא נשפך לעמק החולה בין קיבוץ שמיר לקיבוץ להבות הבשן. הירדינון זורם בערוץ רדוד ואין הוא מתחתר לעומק במורדות הבזלת. לפני מלחמת ששת הימים נמצא חלקו העליון בשליטת הסורים, שניסו להטותו כדי למנוע את ניצול מימיו בידי היישובים הישראלים, בניגוד לחוק הבינלאומי.
סכר בטון על אפיק הנחל הוקם על ידי ראשוני המתיישבים בשמיר בסוף שנת 1951 במטרה לתפוס את מי המעיין הזורמים באפיק, ולהשתמש בהם להשקיית שטחי החקלאות שסוקלו סביב הקיבוץ. הסכר שימש לאצירת מי הירדינון עד 1968 והמים שמשו להשקיית גן הירק, מטעי בננות, תפוחים, אגסים, שזיפים, אפרסקים, כרם ענבים, שטחי מספוא, גינות הנוי והדשאים בקיבוץ.
על הסכר חרות הפסוק: "וַתֶּאֱרַכְנָה פֹארֹתָו, מִמַּיִם רַבִּים" הלקוח מתוך. סמוך ליציאתו לעמק החולה מצויה גבעת ירדנון שעליה שרידי יישוב מהתקופה הרומית, המשנה ותלמוד וערבית. בראשית שנות ה-2000, הוקם סמוך למקורותיו מאגר עורבים ומי הנחל הידלדלו ביותר.
תכלתי האש
תכלתי האש (שם מדעי: Irena puella) היא ציפור טרופית ממשפחת התכלתיים החיה בטבע ביערות הגשם ולעיתים גם ביערות נשירים טרופיים עד גובה 1,600 מטר בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה במדינות: דרום-מערב הודו אך גם בצפון-מזרחה באסאם, מגהלאיה, סיקים ומניפור וכן חלק מסין, לעבר בנגלדש, סרי לנקה, בורמה, סינגפור, נפאל, תאילנד איי אנדמן וניקובר ועד למלזיה ואינדונזיה באיים: סומטרה, בורנאו, ג'אווה והאי פלאוואן שבפיליפינים ועוד איים קטנים.
היא חיה בזוגות או קבוצות קטנות. מזונה העיקרי הוא פירות שונים שהיא מוצאת ומגוונת בחרקים. היא מקננת בין פברואר לאפריל בין ענפי העצים ומכינה קן זלזלים ועלים. הנקבה מטילה בתוכו 2 ביצים קטנות בצבע לבן-ירקרק מעוטר בחום.
לחמנייה
לחמנייה היא לחם אישי קטן. לחמנייה ניתנת לאכילה כפי שהיא או נחצית לאורכה ומשמשת להכנת כריכים.
בדומה ללחם, לחמניות מצופות לעיתים בשומשום, בפרג, בגרעיני חמנית ועוד. מקובל גם למרוח לחמניות בביצה טרופה טרם האפייה כדי לתת להן ברק וצבע טיפוסי. קיימות גם לחמניות מתוקות.
ישנם סוגי כריכים שמקובל להשתמש עבורם בלחמנייה מסוימת. כך למשל מקובל להגיש המבורגר בלחמנייה עגולה ונקניקייה בלחמנייה מוארכת.
בקייטנות רבות בישראל נהוגה ארוחת בוקר של לחמנייה (מוארכת) ושוקו.
לחמניות קלועות, בדומה לחלה קלועה, נאפו בעבר לקראת שבת. כיום ניתן למוצאן בחנויות בכל ימות השבוע.
בפסח יש האופים לחמניות כשרות לפסח מקמח מצה.
לחמניות קלות הן מוצר דיאטטי, הן מכילות כמחצית מכמות הקלוריות שבלחמנייה רגילה.
ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה
פורייה השתתף במהפכה הצרפתית. לאחר המהפכה היה אחד מיועציו של נפוליאון וסייע לו בכיבושיו. לתקופת מה היה המושל של מצרים תחתית, לאחר כיבוש מצרים בידי צבא נפוליאון ב-1798.
תרומות למתמטיקה
ידוע בשל טור פורייה שפיתח להצגה של פונקציות, ובשל התמרת פורייה, סוג של התמרות אינטגרליות שנועד גם הוא לפתור משוואות דיפרנציאליות חלקיות. פורייה פיתח טורים אלו על מנת להיעזר בהם בפתרון של משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
להתמרות וטורי פורייה תרומה רבה לעיבוד אותות ספרתי (DSP).
רוק בבית הספר (סרט)
תקציר העלילה
דיואי פין (ג'ק בלאק) הוא זמר וגיטריסט רוק מוכשר אך כושל, שמופיע בלהקת רוק. דיואי גר בדירה של חברו נד שניבלי (מייק וייט) וחברתו השתלטנית פאטי (שרה סילברמן), שמאוד רוצה שדיואי יעזוב את הדירה. כשחבריו ללהקה מעיפים אותו ומחליפים אותו בגיטריסט אחר, הוא נאלץ למצוא עבודה חדשה. כשדיואי עונה לשיחת טלפון להצעת עבודה שממוענת לנד, להיות מורה מחליף בבית הספר היוקרתי "הוראס גרין", הוא מתחזה לנד על מנת להשיג את העבודה. כשדיואי מתחיל ללמד את הכיתה, הוא מבין שלתלמידים שלו יש כישרון יוצא דופן לנגינת רוק, ומחליט להקים איתם להקת רוק, מבלי שמנהלת בית הספר גברת רוזלי מולינס (ג'ואן קיוזאק) תדע על זאת.
צ'ילדרס
צ'ילדרס (באנגלית: Childress) הוא שם משפחה.
שומקום
"שומקום" הוא שם אלבומו הרביעי של האמן אביב גפן.
האלבום הוקלט בלונדון, יצא לאור בסוף אפריל 1995 ולווה בסיבוב הופעות בשם "בדרך לשומקום". תוכני האלבום היו זהים לאלבומו הקודם, "אביב גפן III", וכללו את הנושאים המזוהים עם גפן: דיכאון, אהבה, שלום, אלימות ומוות.
זמן קצר לאחר יציאתו הוכתר האלבום כ"אלבום זהב" על מכירת מעל 20,000 עותקים ומאוחר יותר כ"אלבום פלטינה" על מכירת של מעל ל-40,000 עותקים.
סינגלים
האלבום עורר עניין תקשורתי רב כאשר גפן הוציא כסינגל את "שומקום" הנושא את שם התקליט, ובו השורה מעוררת המחלוקת "מי זה שם הולך שיכור, זה ראש הממשלה", המדברת על שמועות אודות הרגלי השתייה של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין. נטען כי גפן חצה גבולות בשירו הפרובוקטיבי בניסיון למשוך תשומת לב ופרסום. מאידך, רבין עצמו לא נפגע מהקריאה.
עוד יצאו לרדיו "אהבנו", שהפך ללהיט גדול והגיע למקום ה-3 במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשנ"ה של רשת ג', "שומקום" שהגיע למקום ה-13 באותו המצעד, "שלום" ו"מלאך".
S-IC
S-IC היה השלב הראשון של משגר הסטורן 5. ה־S-IC נבנה על ידי בואינג אחרי שזכו בחוזה לייצרו ב־15 בדצמבר 1961.
גובהו היה 42 מטרים, קוטרו 10 מטרים ומסתו 2,136,873 ק"ג, רובה של המסה הייתה הדלק (בערך 1925.5 טון). השלב הכיל חמישה מנועי F-1 כאשר אחד נמצא במרכז והארבעה האחרים מסביבו. השלב סיפק דחף של 34.02 מגה ניוטון והביא את משגר הסטורן 5 דרך 61 הקילומטרים הראשונים של ההמראה, תפקידו היה לתת האצה ראשונית למשגר.
ניקולו קונטאריני
בתקופת כהונתו פגעה בעיר המגפה השחורה האיטלקית של 1629–1631, מגפה אשר הרגה שליש מאוכלוסיית העיר.
קורות חיים
ניקולו קונטאריני נולד בוונציה לג'ובאנה מורוזיני וג'יאנגאבריאלה קונטאריני. ניקולו למד פילוסופיה, ולאחר תום לימודיו החל בפעילות ציבורית עבור לה סרניסימה. בעת המחלוקת בין ג'ובאני קורנארו הראשון לבין רנייר זן, בשלהי 1629, ביקר קונטאריני את פעולותיו של קורנארו אולם לא הפך לאופוזיציונר בפועל, ולכן תמכו בו שתי הקבוצות לאחר מותו של קורנארו. בבחירות שנערכו ב-18 בינואר 1630 היה קונטאריני מועמד של פשרה בין הסיעות השונות.
בראשית כהונתו, במאי 1630, הפסידו הכוחות הוונציאנים בקרב בואלגיו, במסגרת המלחמה על השליטה במנטואה. הפסד זה הביא להסכם שלום שנחתם ברגנסבורג באותה שנה.
באוקטובר 1630, לבקשת הסינוריה, נדר קונטאריני נדר לבנות כנסייה לכבוד מרים, אם ישו על מנת שהמגפה תיפסק. קונטאריני נפטר בעצמו מהמגפה בטרם הונחה אבן הפינה של כנסיית סנטה מריה דלה סאלוטה, אותה נדר לבנות.
מרין
מרין הוא שם פרטי ושם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
סטפניה ספמפינאטו
סטפניה ספמפינאטו (באיטלקית: Stefania Spampinato; נולדה ב-17 ביולי 1982) היא שחקנית איטלקייה. ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה בסדרת הדרמה הרפואית של ABC, "האנטומיה של גריי" ובסדרת הבת שלה, "תחנה 19" בתפקיד "ד"ר קרינה דה לוקה".
ביוגרפיה
ספמפינאטו נולדה בקטניה, סיציליה וגדלה בעיירה קטנה בשם בלפסו, השוכנת מתחת להר הגעש אטנה. היא החלה לרקוד בגיל 6. את התשוקה שלה לאומנויות בגיל צעיר לא ניתן היה להכחיש, כך שאמה החלה להכין לה תלבושות ריקוד כדי שתוכל להרשות לעצמה את שכר הלימוד של בתה. לאחר שסיימה את התיכון בהצטיינות, עברה למילאנו ושם קיבלה תואר ראשון באומנויות הבמה.
ספמפינאטו פיתחה קריירה מצליחה במחול ותיאטרון למעלה מ-10 שנים, מה שגרם לה לטייל בכל רחבי העולם (פריז, טוקיו, שאנגחאי, מומבאי, ברלין).
בשנת 2011, ספמפינאטו קנתה כרטיס טיסה הלוך ללוס אנג'לס. שהגיעה ללוס אנג'לס, השתתפה כרקדנית בפרק אחד בסדרה גלי.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד קטן במותחן הפעולה "הטוב, הרע והמת".
בשנת 2017, הצטרפה ספמפינאטו לסדרת הדרמה הרפואית של ABC, "האנטומיה של גריי", בתפקיד "ד"ר קרינה דה לוקה". בשנת 2020, השתתפה בתפקיד אורח במהלך עונה 3 של "תחנה 19", תוכנית הבת של האנטומיה של גריי. בעונה 4, קיבלה ספמפינאטו קביעות ב"תחנה 19".
ספמפינאטו היא טבעונית הפועלת למען איכות הסביבה.
רויטל בן-אשר פרץ
רויטל בן–אשר פרץ (נולדה ב-29 ביוני 1969) היא אוצרת, אמנית ופעילת ציבור ישראלית.
ביוגרפיה
משפחתה וצעירותה
רויטל בן–אשר נולדה וגדלה בהוד השרון. כילדה הייתה ספורטאית מצטיינת זוכת אליפויות בשחייה, ריצות קצרות וריצות 2,000 מטר; בצה"ל שירתה כמדריכת כושר קרבי. אביה, דוד בן-אשר, אל"ם במיל. היה ראש מחלקת כושר קרבי בצה"ל וכיום עיתונאי באזור השרון. אימה, תורית, עבדה עם ילדים אוטיסטיים, כיום בפנסיה. לרויטל אח ואחות: אורי בן אשר, עורך דין והגר בן אשר, במאית קולנוע.
אוצרות ופרפורמנס
חלק גדול מהתערוכות שבן–אשר פרץ אוצרת הן פרי עבודה ומחקר של מספר שנים, שותפים ויוצרים בהן גם אנשים שאינם אמנים והן נערכות בשיתוף מומחים לנושא התערוכה. ב"פרא אציל" האמנים היו מחוסרי דיור בעלי עבר פלילי משכונת שפירא בדרום תל אביב. "נעלי עקב בחול" במוזיאון פתח תקווה לאמנות עסקה בסחר בנשים בישראל, פרויקט חברתי המשלב עבודה עם אמנים ועם נשים קורבנות סחר. "מוזיאון הטבע" במוזיאון פתח-תקווה לאמנות הציגה טבע בלבוש אמנותי, בה יצרו אמנים ומפחלצים והיא התבצעה בייעוץ מדענים. "אוצרים בע"מ" במוזיאון פתח-תקווה לאמנות עסקה ביחסים בין האוצרים לאמנים ובמעמד האוצר כיום. "חמור" בבית בנימיני עסקה במצב החמור של הקרמיקה בשיח האמנותי העכשווי ובמאבק של מרבית בוגרי לימודי הקרמיקה להציג בתערוכות ולקנות להם מעמד בעולם האמנות. "סביבות עבודה" בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות התיקה עסקים משפחתיים, מבנים וסביבות עבודה לחלל המוזיאון והעניקה להם צביון אמנותי.
גדעון עפרת:
בשנת 2017 העלתה את "פרוטקטיב אדג'" פרויקט שיתופי של מיצב, וידאו ופרפורמנס; הפרויקט הועלה בגלריה שלוש ויריד צבע טרי (2018) והציג קרוב לשלושים מופעים. בפרויקט שותפים האמנית מיכל שמיר, הכוריאוגרף סהר עזימי ואמן הווידאו יואב כהן, בן-אשר פרץ מתפקדת בו כפרפורמרית. במסגרת הפרויקט, כמחאה על סגירת מוסדות התרבות בתקופת הקורונה, ישנה הקבוצה על במות תיאטרון הקאמרי, האופרה הישראלית, ספריית בית אריאלה ובמוזיאון תל אביב.
באוגוסט 2020 החלה להגיש פינה בשם: "אז בואו נדבר תרבות" בתוכנית "פותחים יום" בערוץ 13.
פעילות ציבורית
בשנים 1996–2000 ייסדה וריכזה את מגמת האמנות בתיכון רנה קסין בירושלים. ב-2010 הקימה בית ספר ללימודי אמנות למבוגרים בבית האמנים תל אביב, בו היא מלמדת; בוגריו מציגים תערוכה שנתית בבית האמנים. מ-2012 מעבירה קורסי הנחיה לאמנים בבית בנימיני. הרצתה בבצלאל, שנקר, סדנת אמני הקיבוץ, בית בנימיני, מכללת ספיר, מכללת אורנים, המכללה לאמנות יפו, אוניברסיטת בר-אילן, סמינר הקיבוצים והמדרשה לאמנות.
ב-2019 מונתה בן–אשר פרץ לתפקיד יועצת ראש העיר (רון חולדאי) לאמנות. היא מחזיקת תיק התרבות. במסגרת תפקידה היא פועלת למיסוד אזור קריית המלאכה שבדרום תל אביב כמתחם אמנים משגשג. כנציגת ציבור "תל אביב אחת" ברשימה של רון חולדאי, מועצת עיריית תל אביב-יפו. חברת דירקטוריון בגופים הבאים: אופרה הישראלית; המכון למחזאות ישראלית על שם חנוך לוין; עמותת הכוריאוגרפים; תיאטרון הקאמרי (שופטת בוועדת פרס שחקן ובמאי השנה); בית האמנים, תל אביב-יפו; בית ליבלינג, מרכז העיר הלבנה; בן-אשר פרץ חברה בוועדה הציבורית של להקת "בת שבע". היא חברת המדור לאמנות פלסטית, משרד התרבות; דוברת משרד התיירות לאמנות פלאסטית; הוועד המנהל של עמותת אמנים יוצרים בישראל; שותפה בצוות ניסוח החזון התרבותי של העיר תל אביב-יפו וחברה במועצה הציבורית של שביל העצמאות, תל אביב-יפו. שופטת ביריד צבע טרי. שופטת בוועדות פרסי אמנות, עיצוב ומחול של משרד התרבות. היא יושבת ראש סניף תל אביב-יפו של הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו. חברת הוועד המנהל של מוזיאון פתח תקווה לאמנות. יוזמת ומקימת פרויקט "האוצר" - מחסן מחזור לאמנים ויוצרים. מובילה ומנהלת את תחום המדיניות לזכויות האמן בקרן פלומס, בשיתוף איגוד האמנים הפלסטיים.
חיים אישיים
רויטל בן–אשר פרץ נשואה למיקי פרץ, מעצב תעשייתי, בעל חברת studio P.K, אחיו התאום של האמן רפי פרץ, מתגוררת בשכונת שפירא, תל אביב ואם לשלושה ילדים.
קישורים חיצוניים
כתבות על הפרויקט "פרוטקטיב אדג'":
כתבות על התערוכה "סביבות עבודה":
כתבות על התערוכה "חמור":
כתבות על התערוכה "מוזיאון הטבע":
כתבות על התערוכה "נעלי עקב בחול, סחר נשים בישראל":
כתבה על התערוכה ״בית לאמנים״:
כתבה על התערוכה ״העולם על פי ולרי״:
יחסי ליכטנשטיין–מולדובה
יחסי ליכטנשטיין–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות ליכטנשטיין לבין רפובליקת מולדובה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לבין נסיכות ליכטנשטיין כוננו ב-14 באוגוסט 2001. כשנתיים לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות (2003) נחתם הסכם פטור הדדי מאשרה לאזרחי שתי המדינות. דהיינו, אזרחי ליכטנשטיין יכולים להיכנס למדינה השנייה עם ביקורת דרכונים בלבד בשדה התעופה/במעבר הגבול. הגבול של ליכטנשטיין ממילא פתוח לכניסה ממדינות שנגן.
בשנת 2007 נחתם הסכם עזרה הומניטרית וטכנית בין שתי המדינות. במסגרת ההסכם התקיים בין שתי המדינות שיתוף פעולה בתחומים הטכנולוגיים ובחינוך התלמידים המולדובנים לטכנולוגיה.
אבגני מיכלדזה
אֶבְגֵנִי מִיכֵּלַדְזֶה (בגאורגית: ევგენი მიქელაძე, 27 ביולי 1903 – 1937) היה מנצח גאורגי, מייסד התזמורת הסימפונית הגאורגית.
ביוגרפיה
מִיכֵּלַדְזֶה נולד בבאקו שבאזרבייג'ן, אז חלק ממלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית. שנים ספורות אחרי לידתו, עברה משפחתו לטביליסי שבגאורגיה. מִיכֵּלַדְזֶה ניגן מילדותו בכלי נשיפה, במיוחד בחצוצרה ובקרן יער. בנעוריו השתתף בשיעורי המוזיקה של בית הספר הקדם צבאי, במקביל ללימודיו בבית הספר הריאלי של טביליסי. אחרי סיום בית הספר קיבל מִיכֵּלַדְזֶה חינוך מוזיקלי גבוה בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי.
בשנות ה-20 החליט מִיכֵּלַדְזֶה להפוך למנצח ונסע ללימודים בקונסרבטוריון הממלכתי של לנינגרד. מוריו של מִיכֵּלַדְזֶה לניצוח היו המנצחים הסובייטים הנודעים ניקולאי מאלקו ואלכסנדר גאוק. מִיכֵּלַדְזֶה חזר לגאורגיה בשנת 1931 וזכה למוניטין של מנצח מוכשר, שהוערך מאוד גם על ידי מוזיקאים זרים. הוא החל לקדם את המוזיקה הקלאסית בגאורגיה, ובשנת 1933 הקים את התזמורת הסימפונית. בשנת 1934 הפך מִיכֵּלַדְזֶה למנצח הראשי בבית האופרה של טביליסי, ובשנת 1936 הוא זכה בתואר אמן העם של גאורגיה הסובייטית, בגיל 33 בלבד.
בשנת 1937 נקטעה פעילותו של מִיכֵּלַדְזֶה, משום שהיה נשוי לבתו של קורבן בכיר לטיהורים פוליטיים. חותנו, הבולשביק הוותיק מַמְיָה אוֹרָחֵלַשְׁוִילִי, שכיהן אז כסגן מנהל המכון למרקסיזם-לניניזם של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית במוסקבה, נעצר באפריל, וביוני של אותה שנה הוצא להורג בירי. בנובמבר נעצר גם מִיכֵּלַדְזֶה, ואחרי עינויים הוצא להורג בירי. חותנתו של מִיכֵּלַדְזֶה הוצאה להורג כמוהם, ואילו אשתו, כֵּתֵוָן, הוגלתה למחנה עבודה. שמם של הארבעה טוהר רשמית בשנת 1955.
אחרי פירוקה של ברית המועצות בשנת 1991, נקראה התזמורת הסימפונית הלאומית של גאורגיה רשמית על שם מייסדה, אֶבְגֵנִי מִיכֵּלַדְזֶה. בנו, וַחְטַנְג מִיכֵּלַדְזֶה, הוא במאי סרטי תעודה עבור הערוץ הראשון של הטלוויזיה הרוסית.
כריסטיאן בולאניוס
כריסטיאן בולאניוס נבארו (בספרדית: Christian Bolaños Navarro; נולד ב-17 במאי 1984) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בקבוצת דפורטיבו סאפריסה בעמדת הקשר ימני ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים
בולאניוס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפורטיבו סאפריסה בשנת עלה לבוגרים. עם סאפריסה זכה בארבע אליפויות קוסטה ריקה, גביע UNCAF למועדונים ובגביע CONCACAF לאלופות. באליפות העולם לקבוצות 2005 הגיע עם הקבוצה למקום השלישי וזכה במקום השלישי ב"שחקן הטורניר". לאור יכולתו בטורניר, הוזמן בולאניוס למבחנים בליברפול אך שוחרר לאחר שלא הרשים. ב-9 באוגוסט 2006 נסגרה עסקת השאלתו של בולאניוס לצ'רלטון אתלטיק לשנה אחת, אך הוא לא הצליח להשיג אשרת עבודה והעסקה בוטלה. ב-2 ביוני 2007 הוא חתם על חוזה של 3 שנים באודנסה בולקלוב הדנית. ב-6 בנובמבר 2008 הוא חתם בסטארט הנורווגית העסקה יצאה לפועל ב-1 בינואר 2009. במשחקו הראשון בקבוצה זכה בולאניוס לביקורת נלהבת מהתקשורת. במשחק הרשמי הראשון שלו בקבוצה הבקיע שני גולים נגד סטרומסגודסט. ב-30 באוגוסט 2010 הוא חתם ל-3 שנים בפ.צ. קופנהגן תמורת מיליון אירו.
בינלאומית
נכון ל-25 במאי 2014.
תארים
סאפריסה
'''פ.צ. קופנהגן'''
רוד טריפ
רוד טריפ (באנגלית: Road Trip) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2000 בבימויו של טוד פיליפס.
עלילת הסרט אשר מתרחשת באוניברסיטת איטקה הבדיונית שבמדינת ניו יורק, ומתמקדת בחבורת סטודנטים אמריקנית שנוסעת לאוסטין, הנמצאת במרחק של מעל לשלושת אלפים קילומטרים מאוניברסיטת איטקה, על מנת לנסות לוודא שקלטת וידאו מסוימת לא תגיע ליעדה.
בשנת 2009 הופק סרט המשך לסרט זה בשם "רוד טריפ: פינג-פונג בירה".
הסרט הופק בתקציב של כ-15.6 מיליון דולרים וגרף מעל ל-70 מיליון דולרים ברחבי העולם.
הפיגוע בכניסה לקניון השרון (יולי 2005)
הפיגוע בקניון השרון היה פיגוע התאבדות שביצע מחבל פלסטיני ב-12 ביולי 2005, בכניסה לקניון השרון שבנתניה. חמישה אזרחים ישראלים נהרגו בפיגוע ויותר מ-90 נפצעו. ארגון הג'יהאד האסלאמי נטל אחריות לפיגוע.
הפיגוע
ב-12 ביולי 2005, בשעות אחר הצהריים המאוחרות, ניגש מחבל מתאבד פלסטיני לכניסה הצפונית של קניון השרון שבנתניה. המחבל המתאבד שחבש מטען חבלה מתחת לבגדיו ופוצץ את מטען החבלה בסביבות השעה 18:35 במעבר הולכי הרגל לאחר שהתקרב לקבוצה של ארבע צעירות שחצו את הכביש.
שלוש הנשים נרצחו בפיגוע ונפצעו כ-90 בני אדם, חמישה מהם באופן אנוש. הפיצוץ אירע בצומת סואן מחוץ לקניון בשעות העומס, וגרם גם נזק רב לכלי הרכב אשר היו סמוכים לזירת הפיגוע. בנוסף לכך כמה מחלונות המרכז המסחרי התנפצו בפיגוע. הרוגה רביעית מתה לאחר כמה שעות בבית החולים. הרוג חמישי מת מפצעיו יום למחרת.
לאחר הפיגוע הודיעה המשטרה שהמחבל המתאבד נשא כ-10 ק"ג חומר נפץ, יחד עם מסמרים וכדורי מתכת, על חגורת הנפץ שהייתה קשורה לגופו. ראש העיר של נתניה, מרים פיירברג, נכחה במקום הפיגוע וסייעה לפצועים.
המפגע
ארגון הג'יהאד האסלאמי נטל אחריות לפיגוע והודיע כי הפיגוע בוצע על ידי התלמיד הפלסטיני בן ה-18 אחמד אבו חליל, תושב הכפר עתיל שביהודה ושומרון.
מסדר אומיה
סדר אומיה (ערבית: وسام أمية الوطني) הוא העיטור הראשון בחשיבותו בסוריה. העיטור נוסד בשנת 1934, בתקופת המנדט הצרפתי, והוא נקרא על שם בית אומיה – שושלת ח'ליפים מוסלמית ששלטה בין השנים 661–750 ובירתה הייתה העיר דמשק (כיום בירת סוריה).
העיטור ניתן בשלוש דרגות עבור "תרומה צבאית או אזרחית יוצאת דופן".
פורום ניהול הידע בישראל
מטרות
מטרת פורום ניהול הידע בישראל היא לשמש מקור ידע ומרכז מקצועי עבור העוסקים בניהול ידע בארגונים בישראל. הארגון פועל לקיים רשת קשרים ענפה ופעילות מקצועית שוטפת בין כל העוסקים בתחום זה ובתחומים הקשורים לו, כגון למידה וחדשנות.
הפורום פועל לפתח ידע חדש בנושא ניהול ידע בארגונים, המבוסס על הניסיון המעשי של החברים בו ופועל לקדם את הנושא בישראל. הוא שואף לאגד כחברים בו את כל העוסקים והמתעניינים בתחום בישראל, לפעול לקדם את ניהול הידע כמקצוע מוכר ופורמלי ולפתח קשרים מקצועיים עם ארגונים עמיתים בעולם.
היסטוריה
הפורום הוא ממשיך דרכו של "פורום מנהלי הידע בארגונים בישראל", אשר נוסד בינואר 2001 על ידי יגאל חמיש, שבאותה עת שימש כמנהל הידע בחטיבת הנדסה ותכנון של חברת בזק. במשך קרוב לעשור שימש הפורום אכסניה לחלק גדול ממנהלי הידע בארגונים באותה תקופה. חברי הפורום נפגשו אחת למספר חודשים באחד הארגונים ולמדו על הנעשה בארגון בתחום ניהול הידע.
במאי 2009 חברו יחד 12 מחברי הפורום והחליטו למסד את פעילות הפורום ולהפוך אותו לעמותה רשומה. הפורום הרחיב את פעילותו מעבר למנהלי ידע בארגונים, ופתח את שעריו בפני כל העוסקים והמתעניינים בניהול ידע בישראל. המעבר לעמותה רשומה אפשר לגבות כספים מהחברים ולערוך כנסים שנתיים. הכנס הראשון נערך ב-22 בפברואר 2010.
הפורום מפעיל מתכונת של מפגשים תקופתיים, מפגשים פנים אל פנים ומפגשים מקוונים ברשת. הפורום פתח אתר רשת חברתית פתוח ברשת והפך לעמותה רשומה.
פעילות
הפורום מתנהל כקהילת ידע בה חברים אנשי מקצוע, יועצים, מנהלי ידע ואחרים המעוניינים לקדם את נושא ניהול הידע ואו מתעניינים בו.
בעמותה רשומים חברים אשר מחדשים את חברותם מדי שנה ומשלמים דמי חבר בסיסיים המשמשים למימון הכנס השנתי ופעילויות העמותה. בראש העמותה פועל צוות מנהל, שמתאם ומניע את פעילויות העמותה. חברי הצוות המנהל נבחרים אחת לשנה בידי חברי העמותה בכנס השנתי של הפורום, שמתקיים לרוב בחודש מרץ. בצוות המנהל יש בעלי תפקידים כמו יו"ר, גזבר, יועץ משפטי, וועדת ביקורת.
גזבר העמותה מגיש מדי שנה דוח כספי מפורט. חברי וועדת הביקורת מגישים דו"ח ביקורת. הדו"חות מפורסמים באתר העמותה ומוצגים לחבריה.
הפורום מקיים מספר מפגשים בשנה ובהם הרצאות ושיחות בנושאי ניהול הידע. חלק מהמפגשים הם מפגשי פנים אל פנים במתכונת מסורתית וחלק מפגשים וירטואליים ברשת ובשיחות ועידה.
הפורום פועל לשיפור ולהרחבה ולהוספת ערכים בוויקיפדיה בנושאי ניהול ידע ופועל עם האקדמיה בנושאי לימוד ומחקר. אתר האינטרנט מרכז פעילות בכעשרים קבוצות עניין. באתר סיכומים ומסמכים בעלי עניין בניהול ידע ובפעילות העמותה. האתר פתוח לכל לקריאה ולחיפוש. כל אחד גם יכול להירשם כחבר באתר כדי להשתתף בשיחות או לנהל בלוג אישי. הרשמה זו היא נפרדת מהרשמה לחברות בעמותה והיא ללא כל תשלום. באתר רשומים מעל ל-650 חברים.
אביב גפן III
"אביב גפן III" הוא אלבומו השלישי של הזמר אביב גפן.
האלבום הוקלט באולפני "גל-קול" והופק על ידי חברת הד ארצי. הוא יצא לאור בתחילת 1994, ותוך ימים ספורים בלבד הגיע למעמד "אלבום זהב", על מכירות של מעל 20,000 עותקים. זמן קצר לאחר מכן הוכתר התקליט גם כ"אלבום פלטינה", עם מכירות של מעל 40,000 עותקים.
סינגלים
הסינגל הראשון מהאלבום, "האם להיות בך מאוהב", הפך בן רגע ללהיט ענק וכבש את תחנות הרדיו. השיר הוכתר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי תשנ"ד של רשת ג', וגפן עצמו זכה בתואר זמר השנה. סינגל נוסף מהאלבום היה "כבוד" שצעד במקום ה-11 באותו מצעד. שירים נוספים שיצאו מהאלבום והצליחו היו "הולך לאיבוד", "התאבדות", "קבעתי עם האושר" בדואט עם טכנאי הסאונד ליאור טבת ו"הכי קרוב לבד".
רצח דנה בנט
רצח דנה בנט היא פרשת רצח, שהחלה בהיעלמותה של דנה בן-יצחק בנט ב-1 באוגוסט 2003 סמוך לבית דודה ודודתה בעת שחזרה מעבודתה, והסתיימה עם מציאת גופתה ולכידת הרוצח יחיא עדואן פרחאן בשנת 2009.
ביוגרפיה
דנה בנט נולדה ב-12 בספטמבר 1985 בשיקגו לוויקטוריה בנט ובנימין בן-יצחק, אזרח ישראלי המתגורר בסן פרנסיסקו.
בנט גדלה באזור היהודי פיירפאקס שבלוס אנג'לס ולמדה בבית הספר הדתי "עץ יעקב". בילדותה הוריה התגרשו, ובגיל 14 עלתה לבדה לישראל. בישראל התחנכה בפנימייה בקיבוץ טירת צבי, ולאחר מכן התגוררה בטבריה. בנט החזיקה באזרחות אמריקאית, ושמרה על קשר עם קרובי משפחתה וחברותיה בלוס אנג'לס.
בטבריה עבדה בנט תחילה במסעדה של דודה ודודתה, וב-30 ביולי 2003 עברה לעבוד כמלצרית במסעדת הדגים הלבנונית "ארזי הלבנון" אשר בבעלות איש צד"ל לשעבר, השוכנת מתחת לבית מלון "קיסר" לחופי הכנרת.
שלושה חודשים טרם היעדרותה עברה בנט ניתוח שנועד לטפל בכלי דם בראשה, ובחודשים מאז נזקקה לטיפולים ולטיפול קבוע בתרופה ייחודית.
לדברי מכריה בנט תכננה לחזור לארצות הברית בספטמבר 2003.
היעלמותה
ביום שישי, 1 באוגוסט 2003 בסמוך לשעה 00:30 בלילה, משהסתיים יום עבודתה השני במסעדה עלו בנט וחברתה לעבודה שירן קוריה למונית שירות.
לפי עדות החברה, בנט ירדה מהמונית בשעה אחת בלילה לערך בתחנת אוטובוס הסמוכה לאצטדיון הכדורגל בעיר, ולאחר מכן היא חצתה את הכביש ופתחה בצעדה לכיוון בית דודה ודודתה ברחוב בר-כוכבא בטבריה, אך היא לא הגיעה לשם.
בשעה 01:45 באותו לילה, נקלט אות מהטלפון הסלולרי שלה בסמוך למושבה מגדל, ואחרי שלא הגיעה לבית דודיה עד לשעות הבוקר הוזעקה המשטרה.
מנחם מלצקי
מנחם (מנדל) מלצקי ("אריה") (1922 - 22 באוקטובר 2007) היה לוחם, מפקד באצ"ל וסופר. שירת כמפקד בדלק (שירות המודיעין של האצ"ל), מפקד מחוז חיפה ואיש חטיבת התכנון של הארגון. השתתף בכמה מהפעולות הידועות של האצ"ל.
רצח דנה בנט
חקירת היעלמותה
המשטרה הפיצה את תיאורה של בנט: "עיניה של בנט כחולות-ירקרקות, גובהה של דנה בנט 1.67 סנטימטרים, מבנה גופה מלא, שיערה ארוך וצבע חום מתולתל. בפעם האחרונה בה נראתה, היא לבשה גופייה לבנה ומכנסי ג'ינס כחולים ובהירים. על אפה נקודת חן." על חקירת המקרה הופקד צוות חקירה מיוחד (צח"מ) בראשותו של סגן-ניצב אבי חילווה, קצין החקירות של מרחב העמקים במשטרת ישראל, שתישאל עשרות עדים בקשר לאירוע, חלקם אף עוכבו ממושכות בתחנת המשטרה, ואחד נעצר ומעצרו אף הוארך בבית משפט השלום בנצרת. הצוות אף בדק עשרות עדויות של אנשים שטענו כי ראו או שמעו את בנט למן מועד היעדרותה, אך ללא הועיל. החקירה בדקה הן את הכיוון הפלילי והן את הכיוון הלאומני. בשל אזרחותה האמריקאית שותף אף ה-FBI בניסיונות לאתרה.
מנחם מלצקי
ילדותו
בן למשפחה יהודית מסורתית, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו בשנת 1924, בגיל שנה וחצי. אביו, שהיה איש עסקים, לא הצליח דיו, ומספר שנים לאחר הגעתם חזרו לריגה. שם למד בבית הספר גימנסיה "עברית", ובאמצעות בני דודיו נחשף אל מועדון בית"ר. בשנת 1935 חזרה משפחתו לארץ ישראל, והפעם לתמיד. מנחם בן ה-12 המשיך את לימודיו ב"בית הספר התיכוני למסחר" בתל אביב. עם פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוא הצטרף לבית"ר. חיבתו לסיפורי התקוממות היהודים בהיסטוריה ובתנ"ך כמו גם הדיונים בבית"ר על הציונות הביאו אותו לידי מסקנה כי גם העם היהודי יוכל לזכות בחירות ומדינה.
רצח דנה בנט
חקירת היעלמותה
בין העדויות שנבחנו הייתה עדות של נהג מונית שסיפר כי יומיים לאחר היעלמה הסיע נערה שדמתה לבנט מרחובות אל הכניסה לקריית גת. המשטרה איתרה את הנערה, ולא הייתה זו דנה. דיווחים אחרים מיקמו אותה באזור אשדוד. לאחר עשרה ימי חיפושים אינטנסיביים פחת באופן ניכר מספר המתנדבים לחיפושים אחרי בנט, ועיקר מאמצי המשטרה עברו למישור המודיעיני.
מנחם מלצקי
ילדותו
בגיל 15 השתתף בהפגנה, ובאותה שנה נאסר לראשונה בעת שניסה לפזר כרוזים כנגד הוצאתו להורג של נוטר יהודי. דבר זה לא פגם בנאמנותו לתנועה ועקרונותיה.
רצח דנה בנט
חקירת היעלמותה
כמו כן, נתקבלה עדות על שני גברים במכונית חונה שנצפו מאותתים בידיהם לנערה שהלמה את תיאורה של בנט. חקירת השניים העלתה שמדובר בשני גברים נשואים שתרו אחר הרפתקה מינית, אך המשטרה שללה את מעורבותם בהיעלמותה של בנט.
מנחם מלצקי
בשירות האצ"ל – השנים הראשונות
בגיל 17 הצטרף לאצ"ל. לאחר קורס מפקדים עבר ל"דלק" – שירות המודיעין של הארגון. במקביל לשירותו במחתרת עבד בעבודה צדדית שלא שימשה רק כמקור פרנסה, כי אם גם- ובעיקר- כמסווה לאיש מודיעין וכמקור מידע. כך היה בתחילת שנות ה-40, כאשר התקבל לחברה בריטית שסיפקה מזון לתחנות המשטרה ברחבי הארץ, ולאחר מכן כאשר עבד בבסיס צבאי. במקומות אלו רכש "ידידים" בריטים מהם שאב מידע. מידע זה כלל תרשימי מבנים מרכזיים, תחנות משטרה ומרכזי בולשת אליהם גם הייתה לו גישה פיזית, מידע על מעצרים מתוכננים ועוד. לא פעם הצליח להזהיר ולהציל חיילי אצ"ל אחרים ממעצר עתידי.
רצח דנה בנט
חקירת היעלמותה
במקביל, ערכה משטרת ישראל חיפושים נרחבים אחר בנט, בשיתוף אלפי מתנדבים ושוטרים בסיוע מסוקים, פרשים, ג'יפים וטרקטורונים, שהתמקדו תחילה בסביבות המושבה מגדל וכפר מע'אר. תחנת הרדיו האזורית הערבית "רדיו א-שאמס", שנפתחה זמן קצר קודם לכן, סייעה אף היא בגיוס מתנדבים ערבים לחיפושים. לאחר כשבוע הגיעו לארץ אביה ואחיה על-מנת להשתתף בחיפושים, והם שעירבו את ה-FBI בחקירה. החיפושים עברו אחר-כך לאזור קיבוץ לביא בגליל התחתון ולאחר מספר שבועות לכפר חיטים, השוכן בסמיכות לכנרת ולאזור הר הכרמל. כעבור למעלה מחודש ממועד היעלמה ולאחר שהגיעו למסקנה כי החקירה הגיעה למבוי סתום, החליטו הוריה, ויקי ובנימין, בשיתוף עם עמותת 'יחדיו-עם אחד' ועם הרב שלמה הרוש, מנהל בית הספר בו למדה בילדותה בארצות הברית, להציע פרס כספי בגובה 50 אלף דולר לכל היודע על מקום הימצאה, סכום שהוגדל מאוחר יותר ל-100 אלף דולר. ברם, המשטרה לא חקרה איש בנושא ואיש מעולם לא דרש מהמשפחה את הפרס הכספי. לימים, טען אמנון לוי כי העומדת בראש עמותת "עם אחד", מרים מוסקוביץ', הונתה את בני משפחת בנט, סיפרה להם כי בתם מוחזקת בג'נין ונטלה מהם סכומי כסף גדולים.
כעבור למעלה מארבעה חודשים מיום היעלמה, פתחה המשטרה במבצע חיפושים נרחב נוסף למציאתה באזור צומת פוריה וגבעת אבני בגליל התחתון. מבצע נוסף התקיים בינואר 2004, ולאחר הקמת צוות סיעור מוחות חדש על ידי מפקד מרחב העמקים, נצ"מ יעקב זיגדון, נערך מבצע חיפושים נוסף בחודש העוקב בטבריה ובמגדל. מבצע נרחב נוסף נערך כעבור ארבע שנים מיום היעדרה.
מנחם מלצקי
בשירות האצ"ל – השנים הראשונות
ב- 1944 החליף את צבי דרזנר (אחיו של יחיאל דרזנר) כמפקד ה"דלק" של תל אביב לאחר שהאחרון נאסר, ופעל תחת הדרכתו של אלי תבין ("פסח"), מפקד ה"דלק" הארצי. בעקבות כך הפכה מסעדת הוריו ברחוב אלנבי למקום המפגש הקבוע של סוכני ה"דלק" באזור. לאחר מכן התקבל לעבודה במחסן עורות שהיה ממוקם מול בניין הבולשת, ובלילות מעצרים אף שימש אותו ואת חבריו כמקום מסתור. כך דילג ממקום למקום כשגרת חיים, אך רצונו האמיתי היה להשתתף באופן מעשי בפעולות המבצעיות.
רצח דנה בנט
חקירת היעלמותה
בדצמבר 2004 הוקם צוות חקירה מיוחד ומשותף למשטרה, לצה"ל ולארגונים נוספים, בראשות סגן מפקד המחוז הצפוני במשטרת ישראל, תת-ניצב יהודה סלומון ובהשתתפות תת-אלוף אריה טסלר מפיקוד הצפון. מטרת הצוות המיוחד הייתה חקירת מספר מקרי היעלמות, ובהם היעדרותה של דנה בנט, היעלמו של החייל גיא חבר, תעלומת היעלמו של עירא גורביץ' (גופתו של עירא גורביץ' נמצאה, בסופו של דבר, בשדה מוקשים, בסמוך למכוניתו הנטושה), היעלמותה של התיירת הצ'כית סילביה מולרובה בנחל צלמון (היעלמות התיירת פוענחה, בסופו של דבר, יחד עם העלמות בנט), ורצח זוג מראש פינה. הצוות פעל בשיתוף פעולה הדוק עם השב"כ והמכון הפתולוגי באבו כביר. הצוות פתח אתר אינטרנט למסירת מידע על גורלה של בנט מפי אזרחים, ושמר על הנחת העבודה לפיה בנט נחטפה.
בינואר 2005 נשלחה הודעה לסוכנות הידיעות הצרפתית עליה היה חתום ארגון טרור בשם "חופשיי הגליל", בה נטען כי חברי הארגון מחזיקים בבנט. הארגון תבע מממשלת ישראל את שחרורם של 1,000 אסירים פלסטינים בתמורה למסירת מידע על שעלה בגורלה, וכן שראש-ממשלת ישראל יתנצל "בפני עמנו על כל הפשעים שחולל צבא הכיבוש". עם זאת, הארגון נמנע מלפרסם מידע המוכיח את אחריותו לחטיפה ובכך העלה ספקות באשר לנכונות ההודעה, ויש אף ספק באשר לעצם קיומו של הארגון. הודעות דומות קשרו את הארגון, אשר כביכול מורכב מערבים ישראלים, עם היעלמותו של החייל גיא חבר.
ב-2008 חודשו המאמצים ואף נערכו חיפושים אחר גופתה של בנט באזור מגדל, אך ללא הועיל. על חקירת המקרה בשנת 2008 הופקד רב-פקד שלומי מועלם, רכז המודיעין של משטרת טבריה.
מנחם מלצקי
בשירות האצ"ל – השנים הראשונות
פעולתו המבצעית הראשונה התרחשה לקראת סוף אותה שנה, בה שימש כנהג משאית בפעולה שמטרתה הייתה שדידת סחורה יקרה ממחסני הממשלה הבריטית, והמרתה בכסף למימון נשק.
רצח דנה בנט
מציאת גופתה
סמוך ליום העצמאות 2009 הגיע לידי חוקרי המשטרה מידע שהוגדר על ידם כ"שונה ואיכותי מכל מה שנאסף עד היום". על סמך מידע זה הגיעו החוקרים לבחורה בת 22 שכונתה י' (בשל היותה קטינה בעת המעשים, נאסר פרסום זהותה). י' הודתה שהייתה אשתו של הרוצח, יחיא עדואן פרחאן, תושב ואדי חמאם בן 32. י' חשפה את פרטי הרצח ואת מבצעו, וכן מעשי רצח נוספים שביצע פרחאן.
על פי המידע שהתקבל מחברתו לשעבר י', הצליחה המשטרה למצוא את שרידי גופתה של דנה בנט. החפירות באתר שבו נקברה הגופה הוסוו כחפירות ארכאולוגיות, כדי שלא לחשוף את מטרתן האמיתית. ב-18 במאי 2009, כחמש וחצי שנים לאחר היעלמותה, הותר לפרסום כי שרידי גופתה של בנט נמצאו על ידי שוטרי ימ"ר עמקים סמוך לטבריה. חלקי הגופה נשלחו למכון הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר ושם אושרה זהותה של בנט. שלושה ימים לאחר מכן הובאה בנט לקבורה בטבריה.
ב-26 במאי 2009 פרסמה המשטרה כי החשוד ברצח הוא יחיא פרחאן. בכתב האישום שהוגש נגדו נטען כי פרחאן וי' הבחינו בבנט לאחר שירדה ממונית השירות בעת שנסעו ברכבו של פרחאן, והם שכנעו אותה לעלות לרכב בתואנת שווא, ואז נסע פרחאן לשדות שבין המושבה מגדל לוואדי חמאם, ושם לאחר שבנט התחילה לצעוק לעזרה פרחאן הכה אותה, חנק אותה למוות ואז שרף את גופתה. י' הייתה עדה לרצח וסייעה לפרחאן בשריפת גופתה של בנט. לפי דבריו של פרחאן הוא שרף את גופתה של בנט על מנת שלא תתגלה כפי שהתגלתה גופתה של התיירת מצ'כיה סילביה מולרובה, אותה רצח פרחאן חודשיים לפני רציחתה של בנט.
מנחם מלצקי
בשירות האצ"ל – השנים הראשונות
תקופת הסזון, שבו עמדה "ההגנה" לצד השלטון הבריטי, היוותה תקופה קשה לאנשי האצ"ל. מידע רב נאסף על ידי ההגנה, וחוליות חוטפים נשלחו "לצוד" את לוחמי האצ"ל. כמו רבים מהנרדפים ששמם סומן ברשימות המבוקשים ונאלצו להסתתר, כך עשה גם מלצקי, לאחר ששם לב מספר פעמים כי הוא נתון למעקב.
הוא נשלח לנתניה, שם עם מפקדים נוספים ארגן את סניף האצ"ל המקומי ואף החל לרכוש באופן פעיל ומעשי את ניסיונו הקרבי במבצעים השונים שנערכו גם בערים נוספות. הצליח להתחמק ממאסר נוסף בזמן שערך סיור למטרת תכנון אחד המבצעים. תעודת הזהות על שמו הבדוי "מנחם צבי צ'רניאקוב" סייעה לו לשכנע את הסרג'נט הבריטי (לאחר לילה במאסר) כי הוא סתם עולה רוסי בודד.
רצח דנה בנט
מציאת גופתה
בחקירתו הודה פרחאן גם בשלושה מעשי רצח נוספים: הרצח הראשון שלו שהתרחש על גדת נהר הירדן בהיותו בן 18, ובו הכה פרחאן אדם מבוגר באמצעות קרש וגרם לנפילתו למים וטביעתו. רצח זה בוצע לדבריו בעקבות סירובו של הקורבן לתת לפרחאן סיגריה. הרצח השני הוא רצח תיירת מצ'כיה בשם סילביה מולרובה ביוני 2003, אותה הטביע פרחאן בנחל צלמון; גם במעשה רצח זה סייעה לו חברתו, י'. מעשה רצח נוסף היה ביולי 2004; באותה עת היה פרחאן עצור במשטרת טבריה. לאחר קטטה עם אסיר אחר בשם אהרון סימחוב, עקב אחריו פרחאן למקלחת, שם חנק אותו למוות. עד אז סברה המשטרה שסימחוב התאבד. פרחאן הואשם גם במקרה שאירע בספטמבר 2005 ובו הוא חטף ואנס נערת ליווי שהצליחה להימלט ממנו לאחר המעשה.
מנחם מלצקי
בשירות האצ"ל – השנים הראשונות
עליית מפלגת הלייבור לשלטון בבריטניה, ואי קיום הבטחתה לראשי היישוב בדבר מתן אישור לעליית יהודים לארץ ישראל, וכן אי ביטול "הספר הלבן" הביא להקמת תנועת המרי העברי. לראשונה התקיים שיתוף פעולה מלא בין ארגוני המחתרות והביטחון היהודיים. עבור מנחם, כמו גם שאר חבריו, היוותה תקופה זו מבחן סיבולת אישי והזדמנות לאומית.
רצח דנה בנט
מציאת גופתה
ב-15 במרץ 2010 הורשעה י' במסגרת הסדר טיעון, ונגזרו עליה 14 שנות מאסר בפועל. בנוסף, נגזרו עליה 30 חודשי מאסר על-תנאי. ב-4 בינואר 2012 דחה בית המשפט העליון את ערעורה של י' על חומרת העונש.
מנחם מלצקי
מפקד מחוז
בדצמבר 1945 נשלח לחיפה, אזור שנחשב לאחד המסוכנים ביותר עבור סוכני האצ"ל בשל רמת המעצרים הגבוהה, ובעצם כמעט שלא התקיימה בה פעילות מחתרתית רצינית. מהר ממה שציפה, הפך מנחם בן ה-23 למפקד מחוז הצפון, לאחר שקודמו בתפקיד, אריה מזלי-פשדצקי, נתפס ונשלח למחנה המעצר באריתראה. בתקופה זו פגש לראשונה גם את מפקד האצ"ל מנחם בגין, פגישה קצרה שהולידה ידידות לאורך השנים.
רצח דנה בנט
מציאת גופתה
ב-21 ביולי 2010 הורשע פרחאן על ידי בית המשפט המחוזי בשלושה מעשי רצח - רצח דנה בנט, רצח התיירת סילביה מולרובה ורצח האסיר אהרן סימחוב, ודינו נגזר לשלושה מאסרי עולם מצטברים בגין מקרים אלו. כמו כן הוא הורשע בחטיפה ואונס של נערת ליווי, אותו ביצע בטבריה בשנת 2005, מעשה עליו נידון ל-12 שנים נוספות. השופטים קבעו כי רצח בנט היה "רצח לשם רצח", ללא סיבה, וכי בנט לא נאנסה לפני מותה. ב-2 באוקטובר 2013 זיכה בית המשפט העליון את פרחאן מרצח האסיר אהרן סימחוב מחמת הספק, לאחר שקבע כי ההודאה והשחזור במקרה זה היו בלתי מספקים.
מנחם מלצקי
מפקד מחוז
תקופתו כמפקד מחוז לא נמשכה זמן רב, אך חיכתה לו עבודה רבה. אחד המבצעים שאותו תכנן ועליו פיקד היה שוד רכבת הכסף. על רכבת בריטית שעברה בחדרה והעבירה מדי חודש עשרות אלפי לא"י, פשטו לוחמי אצ"ל והצליחו להעביר לידיהם כ-35,000 לא"י. הפעולה עברה בשלום ללא נפגעים, על כך קיבל צל"ש ממפקד האצ"ל.
בחודשים הראשונים של שנת 1946 החל להרכיב ולהכין בסיס איכותי ומגובש של המחתרת באזור "דליל" זה. את ענייניו ארגן תחת מסווה של איש מלאכה לצעצועי עץ במרכז העיר, ולמרבה האירוניה שכר חדר, תחת מסווה של סטודנט מהטכניון, דווקא אצל מי שהיה קצין בריטי בכיר בדימוס. כמפקד מחוז לא השתתף באופן פיזי ברוב הפעולות שמחתרת חיפה נקראה לה, אלא יותר כאחראי ומפקח, שכן מפקדי מחוז לא הורשו להשתתף כחיילים קרביים מתוקף מעמדם. עם זאת, היו מקרים יוצאי דופן. ב-2 באפריל 1946 השתתף בפעולת חבלה גדולה בתחנות ובמסילות רכבת שבוצעה על ידי יחידות אצ"ל ולח"י במסגרת תנועת המרי העברי. בצפון פוצצו לוחמי לח"י גשר על נחל נעמן ובדרום יצאו שלוש יחידות של אצ"ל שמנו כ-100 לוחמים, פוצצו מבנים בתחנות הרכבת ביבנה ואשדוד ופגעו במסילות הרכבת באזור. הוא הצטרף ליחידה שהתקיפה ביבנה והצליח לסגת בשלום לחולון. בבוקר ה-3 באפריל 1946 החליט להגיע עם מספר מפקדים נוספים אל ה"בסיס" בחולות בת ים כדי לחכות ליחידה מהפעולה באשדוד שבוששה להגיע. את האזור החלו להקיף כוחות צבא ומשטרה ולאחר מרדף נתפסו 31 לוחמים ובתוכם איתן לבני. מנחם וחברו אליהו טמלר (יהושע), מפקד החייל הקרבי (הח"ק) בתל אביב, נתפסו גם הם.
בשֵבי הבריטי
ביום המשפט, עמדו מלצקי וטמלר גאים ובטוחים בנאומים שנשאו ובצדקת מטרתם הלאומית. נאומו אף תורגם, הודפס ונשלח לחו"ל על ידי הארגון. שניים מחבריהם לכלא, מיכאל אשבל ויוסף שמחון נידונו למוות זמן קצר לפניהם – גזר דין שהביא לחטיפתם של 5 קצינים בריטיים על ידי האצ"ל והיוו קלפי מיקוח. למזלם של הראשונים פסק הדין היה 7 שנות מאסר, ופסק דינם של הנידונים למוות בוטל. "בחוץ" נמשכה פעילותה של תנועת המרי העברי – עד לפיצוץ מלון המלך דוד בו נהרגו קרוב למאה איש. המערכה נגד הבריטים עלתה רמה ובמשך התקופה הקרובה הגיעה לעשרות פעולות.
המעבר לעכו – ובריחה היסטורית אחת
קבוצת ה-30 שהגיע לכלא עכו לפניו, קיבלה את פניהם של מלצקי ומספר לוחמים נוספים שהועברו אתו. אותן מחשבות על בריחה קיבלו משנה תוקף באותו מתקן מבוצר, ויחדיו בקישור עם המפקדה החל להירקם מבצע הימלטות היסטורי שנודע לימים כ"הפריצה לכלא עכו". במשך הזמן, כדי לתת לסגל הבריטי את התחושה כי הם השלימו עם מאסרם, התעקשו האסירים על שיפור תנאי המחיה שלהם בכל מיני היבטים – במקביל החלו בהכנות: הברחת חומרי נפץ פנימה והסתרתם, תכנון מדוקדק וחלוקה לקבוצות. הפריצה נקבעה ל-4 במאי 1947, מספר ימים לאחר ששאלת ארץ ישראל נידונה באו"ם.
מפקד הפעולה מחוץ לכלא היה דב כהן ("שמשון"), שנהרג במהלכה, ומפקדה בתוך הכלא היה איתן לבני. מלצקי היה מפקדה של יחידת הפריצה הראשונה מתוך הכלא. לאחר ההתפוצצות הראשונה וביקוע החומה יצא עם יחידתו אשר הניחה מטענים ופרצה את המעבר מתוך הכלא. מצבם הסתבך כאשר הטנדר שאליו נכנסו התהפך בעקבות ניסיונם להימלט מירי הבריטים. מנחם נפצע קשה ברגלו ונתפס ביחד עם שאר פקודיו, 5 מהלוחמים נהרגו, השאר פרט לשניים נפצעו. הוא נותח ולאחר שהתעורר גילה שנפילת יחידתו, אפשרה את המשכו של המבצע, בכך שמשכה את כוח האש אליה ואפשרה ליחידות האחרות לפעול. פעולה זו יצרה הד בינלאומי רחב והיוותה הצלחה מדינית, שכן מיד לאחר מכן החלה ברית המועצות לתמוך בעמדתה של היישוב.
בסופו של דבר הצליח לצאת מהכלא בירושלים באמצעות תוכנית דומה, בה הוא וחבריו חפרו מנהרה שהתחברה לצינורות הביוב. רגעי השיא היו כאשר נאלצו בשקט להשתלט על מספר קצינים בבית הסוהר כדי להמשיך בפעולה – ב-20 בפברואר 1948 יצאו מבית הסוהר, לבושים כפועלים, 12 אנשי אצ"ל ולח"י.
בחזרה לפעילות מחתרתית
מצב רגלו השתפר, אך הוא עדיין צלע וראוי היה למצוא פתרון לעניין. זמן קצר לאחר השיבה הביתה, מונה יחד עם אליהו טמלר, עמיחי פאגלין ושרגא עליס לשמש כחטיבת תכנון וכן מונה למנהל מחנות האצ"ל באזור. הבריטים החלו להוציא כוחות והמלחמה בערבים הייתה בעיצומה. בין הפעולות שהיה מעורב בהן הייתה פעולת הסתערות על רכבת תחמושת. באותו מבצע התווספו אל מחסני האצ"ל 20,000 פגזי מרגמה אשר בהמשך יאפשרו את כיבוש העיר יפו.
נמל יפו היה בעל חשיבות אסטרטגית עבור צבאות ערב, על כן, לכיבושה הייתה חשיבות מרובה. בפעולה זו היה מלצקי אחראי על התיאום בין האגפים. מבצע זה היה הגדול ביותר שערך האצ"ל עד כה ולמעשה הפך לכוח צבאי. בפעולה זו, שנמשכה מספר ימים נהרגו 41 לוחמי אצ"ל, בהם אליהו טמלר, חברו הטוב של מלצקי. ממש לפני הכרזת המדינה, נשלח מלצקי לחיפה כדי לארגן את הדבר הנחוץ כל כך לארגון – נשק. לאחר ההכרזה תפקידו היה לארגן ציוד והספקה "לגדוד הירושלמי", על רקע זה ופרשת "אלטלנה" נשלח לאירופה כדי לסייע בסידורי מכירת הנשק חזרה למקום ממנו הוא בא.
לאחר הקמת המדינה
בשנות ה-90 מונה ליושב ראש שלוש המחתרות והיה אחראי, בין היתר, לפיתוחו של מוזיאון אסירי המחתרות בעכו. בשנת 1995 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "אמת אחת ולא שתיים" (כשם שיר נודע מאת אורי צבי גרינברג). במלאת 50 שנה להקמת המדינה פנה מלצקי לשגרירות בריטניה ויזם ערב שבו התקיים "מפגש פיוס", לחיצת יד, בין שתי נציגויות אשר יובל אחד לפני כן, התייצבו אחת כנגד השנייה.
יגודה (פירושונים)
יגודה הוא שם משפחה שפירושו בשפה הרוסית היא אוכמנית; ייתכן גם שזוהי ההגייה הרוסית למילה "יהודה".
דוד הכהן יהונתן
רבי דוד הכהן יהונתן (ט' בטבת ה'תרמ"ז, 5 בינואר 1887 - ג' בתמוז ה'תשכ"ה, 3 ביולי 1965), המכונה "בבא סידי", היה רב ראשי בעיר זרזיס בתוניסיה. בנו של רבי ציון כהן יהונתן ותלמידו של רבי יוסף ברבי.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תרמ"ז-1887 באי ג'רבה, נצר למשפחת כהן יהונתן ובן לשושלת רבנים. בסביבות שנת 1912 עבר עם משפחתו לעיר הנמל זרזיס, שם כיהן כרב ראשי ללא תמורה משנת תש"ה, אחרי פטירת רב העיר, רבי יוסף בוכריץ, בה' באדר התש"ט.
התפרנס ממסחר. את חנותו היה סוגר בצהרי היום ומקדיש את שארית היום (עד השעות הקטנות של הלילה) ללימוד תורה, למתן שיעורים לתלמידיו ולצורכי הקהילה. חיבר מספר חיבורים על התלמוד ועל שולחן ערוך והיה מפורסם בכושר העיון שלו, אשר היה ידוע בקרב רבני דורו ובקרב תלמידיו. נחשב כאיש צנוע וכדיין המתאמץ לשפוט דין צדק, ואף תושבי זרזיס המוסלמים העדיפו לעיתים להתדיין בפניו כאשר היה להם סכסוך עם יהודי.
בשנת 1962 עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בעיר אשדוד. נפטר בשבת, ג' בתמוז ה'תשכ"ה, 3 ביולי 1965, ונטמן בבית העלמין באשדוד.
לאחר פטירתו הוקם לזכרו בית הכנסת "בית דוד" באשדוד, ובו מתקיימת סעודת מצווה לזכרו ביום השנה העברי לפטירתו.