cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייקל צ'רטוף
חיים אישיים
צ'רטוף נשוי למריל ג'סטין, ולזוג שני ילדים, אמילי ופיליפ. המשפחה מתגוררת בפוטומאק מרילנד. לפני שמונה לעמוד בראש המחלקה לביטחון המולדת, צ'רטוף התגורר בווסטפילד, ניו ג'רזי.
שירות ציבורי
בספטמבר 1986 צ'רטוף סייע לתובע של המחוז הדרומי של ניו יורק, רודולף ג'וליאני בניהול משפט גדול נגד המאפיה, שנודע כניצחון משמעותי במאבק בפשע המאורגן בניו יורק.
ב-1990, צ'רטוף מונה על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב לכהן כתובע המחוז של ניו ג'רזי. אחד המשפטים המשמעותיים שלו היה נגד ראש עיריית ניו ג'רזי, שקיבל עונש של שנתיים מאסר בכלא פדרלי בגין הונאה. צ'רטוף נשאר בתפקידו גם לאחר חילופי הממשל ב-1993, לבקשת הסנאטור הדמוקרטי ביל בראדלי, והיה לתובע היחיד בכל המדינה באותה עת שלא הוחלף בתפקידו. צ'רטוף נותר בתפקידו עד שנת 1994, עת חזר לעבוד כעורך דין פרטי במשרד עורכי הדין "לאת'אם אנד וואטקינס".
למרות ידידותו עם פוליטיקאים מהמפלגה הדמוקרטית, צ'רטוף נטל תפקיד מרכזי פעיל בחקירת פרשת "וואייטווטר", נגד הנשיא ביל קלינטון ורעייתו הילרי, וכיהן כיועץ מיוחד לוועדת הסנאט שחקרה את האישומים נגדם. בשימוע בסנאט שנערך ב-2003, לגבי מינויו של צ'רטוף כשופט פדרלי, הייתה הילרי קלינטון - שהפכה לסנאטורית - היחידה שהצביעה נגד מינויו. קלינטון אמרה שהצבעתה הייתה מחאה על "היחס הלא ראוי" (לדבריה) של הצוות של צ'רטוף לעובדים הזוטרים בבית הלבן, במהלך חקירת פרשת "וואיטווטר".
צ'רטוף היה אחד ממנסחי חוק הפטריוט" השנוי במחלוקת, אשר נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' וו. בוש באוקטובר 2001, והרחיב את חופש הפעולה של ארגוני אכיפת החוק. כראש האגף הפלילי במשרד המשפטים, המליץ צ'רטוף ל-CIA להשתמש בעינויים.
בשנת 2000, צ'רטוף עבד כיועץ מיוחד לוועדת המשפט של בית הנבחרים של ניו ג'רזי, בחקירת מיצוב "פרופילים גזעניים" בניו ג'רזי. באותה שנה גם היה פעיל בקמפיין לנשיאות של מי שהיה אז מושל טקסס, ג'ורג' וו. בוש, כמגייס תרומות ויועץ לענייני חוק ופשע. ב-2003-2001 עמד בראש האגף הפלילי במשרד המשפטים, כשהוא מוביל את התביעה במשפט שהתנהל נגד החשוד בטרור, זקריה מוסאווי. צ'רטוף ניהל את התביעה גם במשפט נגד נגד פירמת רואי החשבון ארתור אנדרסן, על השמדת מסמכים הנוגעים להתמוטטות חברת אנרון. תביעה זו הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שהפירמה התפרקה למעשה. אמנם התביעה השיגה הרשעה, אבל בית המשפט העליון ביטל את ההרשעה ודחה את הבקשה למשפט חוזר. במהלך תפקידו כראש האגף הפלילי משרד המשפטים, ספג ביקורת נוקבת על היותו אחד הארכיטקטים המרכזיים של מדיניות המלחמה בטרור של ממשל בוש, ובמיוחד על עצירת אלפי מהגרים מזרח תיכוניים.
ב-5 במרץ 2003, צ'רטוף מונה לבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים ומינויו אושר בסנאט ברוב של 88-1 ביוני של אותה שנה.
המזכיר לביטחון המולדת
בשלהי 2004, המועמד השנוי למחלוקת, ברנארד קאריק אולץ להסיר את מועמדותו ולדחות את הצעתו של הנשיא בוש להחליף את השר היוצא לביטחון המולדת, טום רידג'. לבסוף בוש מינה את צ'רטוף לתפקיד ב-2005, כשהוא מציין את ניסיונו של צ'רטוף בחקיקה (שנועדה להגדיל את חופש הפעולה של ארגוני אכיפת החוק ולייעל את המאבק בטרור) שלאחר פיגועי 11 בספטמבר. מינויו אושר פה אחד בסנאט, ב-15 בפברואר 2005.
לאחר סופת הוריקן קתרינה, רוב הביקורת הופנתה כלפי FEMA, הרשות לטיפול במצבי חירום של ארצות הברית, אך גם המשרד לביטחון המולדת ספג ביקורת על היעדר הכנות מספקות לאירוע מהסוג הזה.
צ'רטוף נחשב לאדם המרכזי בממשל בוש (הבן) שקידם את הצעת החוק לרפורמה כוללת בהגירה, אשר הושהה בידי הסנאט ביוני 2007.
בניית הגדר בגבול ארצות הברית–מקסיקו
באפריל 2008, צ'רטוף ספג ביקורת מעיתון הניו יורק טיימס על עיכוב החוק להגנה על זנים בסכנת הכחדה, החוק למים נקיים וחקיקה נוספת בנושא הגנת הסביבה, במאמציו לזרז בניית גדר של 700 מייל לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו. הגדר יועדה לעצור הסתננות של מהגרים בלתי חוקיים. המגזין טיים כתב כי "לרשימה הארוכה של הדברים שממשל בוש מוכן להרוס בדהירתו לפיוס דעתם של ניצי ההגירה, אתה יכול להוסיף כעת עשרות של חוקים סביבתיים חשובים ומאות אלפי אקרים [יחידת מידה] של בתי גידול שבריריים בגבול הדרומי".
סאטיר
במיתולוגיה היוונית, הסאטירים (ביוונית: Σάτυροι) היו בריות שמחציתן אדם ומחציתן תיש. נהוג לתארן כבעלי פרסות עז ורגליים שעירות וכן בעלי זוג קרניים הבולטות מקודקודם וזקן תיש. הם חבריי לוויה של דיוניסוס, אל היין. לעיתים הם מתוארים כיצורי יער המתהוללים בקרחות היער עם נימפות ובאקכות ולעיתים מתוארים כשוכני השממה. לעיתים מתורגם שמם בעברית לשעירים והמיתולוגיה הרומית מכנה יצורים דומים בשם פָאוּנִים. לסאטירים היה תיאבון מיני גדול וכן כוח פיזי גדול, לכן הרבו לאנוס נימפות ובנות תמותה.
המיתוס על אורפיאוס ואורידיקה החל בגלל סאטיר, שרדף אחרי אורידיקה ביער בניסיון לאנוס אותה, ובעת מנוסתה היא לא שמה לב ודרכה על נחש, שהכיש אותה וכך מתה והגיעה לשאול.
"פאן", אל הפרא במיתולוגיה היוונית, היה בן דמותם של הסאטירים.
השם "סאטירה" איננו נגזר מן השם "סאטיר", שכן שינויים וטעויות דקדוקיות טשטשו את מקורה של המילה "סאטירה" מהשפה הלטינית (Satura), ועל כן טעות אטימולוגית נפוצה היא לקשר בין סאטיר לסאטירה.
זנים
סאטיר האי, אשר על פי פאוסניאס היה גזע פראי של יצורים אדומי שיער, דמויי סאטיר משרשרת של איים בודדים.
סאטיר הלובי, שלפי פליניוס הזקן חי בלוב ודמה לבני אדם עם אוזניים ארוכות ומחודדות בעלי זנבות סוסים.
בסטיארי מזכירים גם כמה סוגים של סאטירים, לפעמים משווים אותם לקופים.
מייקל צ'רטוף
פעולות כנגד הגירה בלתי חוקית
בספטמבר 2007, צ'רטוף אמר לוועדה בקונגרס כי המחלקה לביטחון המולדת לא תסבול התערבות בידי ערים בעלות חוקים של עיר מקלט למהגרים, שיחסמו את בדיקת מספר הזהות בתוכנית "בייסיק פיילוט", אשר דורשת מסוגים מסוימים של מעסיקים לוודא את המעמד החוקי של עובדיהם. הוא אמר כי המחלקה לביטחון המולדת בוחנת מהם הכלים החוקיים העומדים לרשותה, וכי בכוונתה לנקוט פעולה במטרה למנוע את ההפרעות האלו ל(יישום ה)חוק.
סאטיר
ייצוג בתרבות המודרנית
בסרט "הכישרון של מר ריפלי", דיקי גרינליף גולם על ידי ג'וד לאו אשר קיבל השראה מדמות הסאטיר.
סאטיר מופיע כמוזיקאי של קסרקסס בסרט 300.
בסרט הרקולס פילוקטטס הוא סאטיר ומאמן את הרקולס להיות גיבור
סאטיר קטן מופיע בסדרה "גרוויטי פולס" בפרק "החד-מייבל האחרון".
בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים" מאת ריק ריירדן מופיע סאטיר בשם גרובר אנדרווד כאחד גיבורי המפתח של הסדרה. בניגוד לתיאורים היווניים והרומיים של סאטירים, גרובר אנדרווד הוא דמות חכמה שמשמשת כחברו הטוב ביותר ומנחה את דמותו של פרסי ג'קסון.
טור סטרטיגרפי
טור סטרטיגרפי הוא מונח בגאולוגיה ובענף המשנה שלה, הסטרטיגרפיה, המתאר את החתך האנכי של יחידות סלע באזור מסוים בתרשימים ובמפות.
טור סטרטיגרפי טיפוסי מראה את רצף סלעי המשקע כאשר הסלעים העתיקים ביותר בחלק התחתון והסלעים הצעירים ביותר בחלקו העליון.
באזורים מורכבים יותר מבחינה גאולוגית, דוגמת אלו המכילים סלעים מותמרים, סלעי מחדר, העתקים ו/או אי התאמות, יכולים טורים סטרטיגרפיים לציין את המיקומים היחסיים של יחידות סלע אלו ביחס שביניהן. עם זאת, במקרים אלו, הטור הסטרטיגרפי יכול להיות או טור מבני, שבו יחידות הסלע מגובבות כפי שהן שנצפות בשטח לאחר שהועתקו ממקומם המקורי, או טור על פי זמן, שבו יחידות הסלע מגובבות על פי הסדר שבו נוצרו. הטור גם מראה את הליתולוגיה של יחידות הסלע.
טור סטרטיגרפי צריך להיות מורכב ממסגרות מרובעות קטנות המכילות את הסמל המזהה את סוג יחידת הסלע. שם יחידת הסלע ייכתב בצמוד למסגרת הרלוונטית. גובה כל מסגרת אמור לציין את עובייה היחסי ליחידות אחרות בטור. אם מסגרת מסוימת לא נכנסת לדף אחד נוהגים לפצל את הטור. את הגבול בין השכבות נוהגים לשרטט כקו אופקי למעט מקרים של יחידות סלע שנוצרות באופן בלתי אופקי בולט כמו מחדרים. הטור הסטרטיגרפי אמור גם לציין אי התאמות (כפי שמצוינת למשל אי ההתאמה הגדולה בשרטוט של הגרנד קניון משמאל) והעתקים. לעיתים נוהגים לציין את התקופות הגאולוגיות במקביל לשכבות (כפי שניתן לראות בטור הסטרטיגרפי של מפרץ סואץ מימין), וכמו כן מקובל לספק מפתח לתבניות הליתולוגיות המופיעות במסגרות.
רנה תום
רנה תום (בצרפתית: René Thom; 2 בספטמבר 1923 - 25 באוקטובר 2002), מתמטיקאי ופילוסוף צרפתי.
חייו
תום נולד במונבליאר (Montbéliard) שבצרפת. בשנת 1951 הוא השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת פריס. בשנת 1957 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת שטרסבורג.
תום יצר את תורת הקטסטרופות המתמטית והיה חתן מדליית פילדס לשנת 1958. יחד עם הסלר ויטני, תרם תום תרומה מהותית גם לטופולוגיה הדיפרנציאלית ולתורת הסינגולריות.
בעשרים השנים האחרונות לחייו רוב פרסומיו עסקו בפילוסופיה ואפיסטמולוגיה, בין היתר העריך מחדש את כתביו המדעיים של אריסטו.
אבי תלם
אבי תלם (נולד בשנת 1941) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד על סיירת אגוז ועוצבת ברעם.
שירות צבאי
תלם נולד בעיראק ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1950. תלם התחנך בקיבוץ שריד. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1960 שובץ בנח"ל, עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. לאחר מכן שימש כסמל מחלקה. תלם השלים קורס קציני חי"ר ובתום הקורס התנדב לסיירת מטכ"ל. בשנת 1964 נשלח לאתיופיה כיועץ צבאי מטעם צה"ל. שנה לאחר מכן שב לישראל. השלים קורס מפקדי פלוגות, ושימש במספר תפקידים בסיירת אגוז ובהם, סגן מפקד פלוגה, מפקד פלוגה, וכסגן מפקד סיירת אגוז בעת מלחמת ששת הימים, לאחר המלחמה שימש כממלא מקום מפקד הסיירת. במלחמת ההתשה לחם כסגן מפקד גדוד בחטיבת גולני, ואף נפצע בפעילות מבצעית. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של פיקוד הצפון ובהמשך שימש כקצין אג"ם בחטיבת גולני.
לאחר שחרורו כיהן כראש מחוז צפון של צוות - ארגון גמלאי צה"ל וסגן יו"ר ארצי. דירקטור בבנק אוצר החייל, בחברה הכלכלית של עיריית חיפה, סמנכ"ל רשת סופרמרקטים בצפון ומנהל המשביר המרכזי בצפון, מנכ"ל הכרמלית בחיפה עד שנת 2005.
תלם הוא בעל תואר ראשון במזרחנות מטעם אוניברסיטת חיפה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. נשוי ואב לשניים.
ואדי חסה
ואדי חסה הוא הדרומי בין שלושת הנחלים האיתנים שזרמו בעבר אל ים המלח ממזרח (שני האחרים הם ואדי זרקא-מעין ונחל ארנון – ואדי אלמג'יב). זוהה על ידי חלק מהחוקרים כנחל זרד המקראי. לאחר התייבשות האגן הדרומי של ים המלח זורם הנחל אל המשך מלאכותי של נחל הערבה.
גאוגרפיה
בנחל נביעות של מים מתוקים ומעיינות חמים. תחילתו של הנחל בהרים שממזרח לדרך בין מעאן (בדרום) לכרכ (בצפון), ליד הכפר אלחסא, וסופו ליד הכפר א-צאפי (המזוהה עם העיר צוער) שלחוף החלק הדרום-מזרחי של ים המלח. שטח אגן הניקוז של הנחל הוא כ-2,500 קמ"ר. הנחל מתחתר ויוצר קניון עתיר מים וצמחייה, וההליכה בו היא בתוך מים ברוב הדרך. בתוך הנחל צמחייה מרובה הכוללת קנה, סוף, קנה סוכר והרדוף הנחלים.
החוקר יוסף ברסלבי הביא תיאור של ואדי חסא כפי שנתגלתה לחוקרים בשנות הארבעים של המאה העשרים:
רוחבו של הנחל בסופו הוא כ-5-10 מטר ועמקו 15-65 ס"מ. המים צלולים, ועל שם צלילותם וטעמם זכתה צוער (עיר מקראית) ההיסטורית לשם הערבי א-צאפיה, היינו: הצלולה, הזכה. חלקו המערבי של הנחל ידוע בשם "סיל אל-קורהי".
לאורך הקניון של הנחל ונקיקי יובליו מצויות קבוצות קבוצות של מעיינות מים חמים (40-44 מעלות צלזיוס) וכן מעיינות מים קרים. המעיינות החמים פורצים בשלוש שרשראות, לאורך 12 ק"מ בקירוב. מימיהם החמים מעידים על עליה מעומק רב, אך בניגוד לרוב המעיינות החמים של ארץ ישראל הם עניים בכלור ובמלחים מינרליים אחרים, חסרים מימן גופרתי לחלוטין, ודומים בהרכבם לרוב המעיינות הקרים לאורך הנחל. כל המעיינות החמים יחד שופעים כ-36-37 מטר מעוקב לדקה, או כ-2,220-2,160 ממ"ק לשעה, שהם כ-60%-70% מכל המים הנובעים לאורך הנחל.
התיישבות, ניצול ומחקר
יש המשערים שואדי חסה היוותה את הגבול בין מואב ואדום. נלסון גליק זיהה מערכת ביצורים מתקופת הברזל לאורך הנחל, עובדה המובאת כחיזוק להיות הנחל גבול בין אדום למואב. לאורך הנחל נמצאו שרידי יישובים רבים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, מהתקופה הנבטית ומהתקופה הרומית.
בסוף המאה ה-19 היו גדות האזור המערבי של ואדי חסה מעובדות באופן אינטנסיבי. לעומת זאת, באזור בו דרך המלך חוצה את הנחל פעלו שודדים שארבו לעוברים בדרך המלך. העות'מאנים בנו במקום מבנה משמר והציבו בו כח משמר. בימי המנדט הבריטי בטל המשמר, ואת הנחל עברו רק בשיירות.
בשנת 1939, חמש שנים לאחר הקמת מפעל המלח בסדום, ניתן למפעל זיכיון לנצל את מימי ואדי חסה. על ואדי חסה הוקם סכר ותעלת בטון נמתחה מהנחל אל בריכות האידוי של המפעל, לצורך שטיפת הבריכות.
בשנת 1942 ציידה חברת אשלג ארץ-ישראלית משלחת מדעית לשם ברור שפיעת מימיו של ואדי חסא, דרכי הגברתה וריכוזה לצורכי המפעל מדרום לים המלח. בראש המשלחת עמדו פרופ' יהודה ליאו פיקרד מהאוניברסיטה העברית בירושלים ומהנדס המים אברהם דה ליאו. בזכות משלחת זו, הראשונה בתולדות חקירת ארץ ישראל שעברה את הנחל לכל מלוא אורכו עד דרך כרכ, נתגלו פרטים רבים מאוד על הנחל.
מלאכות שביעית
שמאל|ממוזער|200px|בציר ענבים מלאכות שביעית הן עבודות האדמה או האילן האסורות בשנת השמיטה. התורה אסרה מלאכות אלו בשנת שמיטה במצוות עשה ובמצוות לא תעשה. . undefined
מקור האיסור
מצוות לא תעשה האוסרות על מלאכות שביעית מופיעות כפירוט המלאכות החקלאיות מהן יש להימנע:
פירוט המלאכות
יש מלאכות האסורות מן התורה, ויש האסורות מתקנת חכמים. בדומה לל"ט מלאכות שבת, מלאכה המהווה סוג ראשי קרויה אב, ומלאכה הדומה לה נחשבת לתולדה.
מלאכות מדאורייתא
שני אבות מלאכה ושתי תולדות הוגדרו במפורש בתורה: מלאכת זורע ותולדתה זמירה, ומלאכת קוצר ותולדתה בצירה. זריעה וקצירה הן פעולות האופייניות לתבואה וזמירה ובצירה אופייניות לגפנים.
הראשונים נחלקו אודות מלאכת חרישה, אם איסורה מן התורה. ב מופיע פסוק שנראה כמתייחס לשבת ולשמיטה בד בבד: כמו כן, יש מחלוקת האם נטיעה אסורה מן התורה.
מלאכות מדרבנן
שאר עבודות הקרקע, כולל תולדות אחרות של אבות המלאכה, אסורות מדרבנן.
מספר מסוים של עבודות קרקע הותרו בשביעית, והן אלו הנחוצות לקיום העץ (בארמית: לאוקמי אילנא), אך לא כדי להשביח אותו (לאברויי אילנא).
דוגמה: עשר נטיעות הוא כלל שלפיו מותר לחרוש מסביב לנטיעות צעירות במהלך השנה השישית גם בחודש שבו חובה לנהוג לפי הלכות שנת השמיטה. לפי הכלל מותר לחרוש בשטח שגודלו הוא בית סאה אחד ויש בו 10 נטיעות צעירות מפוזרות. לפי הגמרא מדובר בהלכה למשה מסיני. לכלל זה יש חשיבות כיוון שהנטיעות הצעירות זקוקות לטיפול מיוחד ובשדות רגילים לא חורשים שטח שלם מחשש שגם צמחים שוטים יקבלו חרישה.
פלטי הכתמים
פלטי הכתמים (שם מדעי: Xiphophorus maculatus) הוא דג נוי ממשפחת גמבוזיים ממרכז אמריקה. דג נוי זה שגדלו אינו עולה על שבעה ס"מ, דומה מאוד לקרובו הסייפן המצוי, אך גופו קצר יותר וגבוה יותר. דג זה שליו ורגוע, וחי בהרמוניה עם שאר דגי האקווריום הקיבוצי, צבעיו עזים ונוכחותו באקווריום מורגשת למרות ממדיו הקטנים יחסית. בטבע חי מין זה בשפכי הנהרות שבאמריקה המרכזית והדרומית, וצבעיו עזים יותר.
תנאי גידול
לתנאי גידול אופטימליים יש לספק לדג הפלטי אקווריום בנפח 50 ליטר לפחות, כאשר במים תגדל צמחית מים עשירה וענפה. כל דג המתאים באופיו לאקווריום הקיבוצי ניתן לשילוב עם הפלטי. טמפרטורת המים לא תעלה על 26 מעלות ולא תפחת מ 18 מעלות.
זיהוי בין המינים
במקום סנפיר השת של הזכר מופיע איבר הזכרות (גונופודיום) הנראה בצורת צינור בולט בתחתית הבטן בחלקה האחורי. הנקבות יותר גדולות ובעלות גוף יותר מעוגל, ולרוב בטנן מלאה יותר בדגיגים כמו אצל משריצי החיים שהנקבה מופרית תמיד.
ריבויו
הפלטי הוא דג משריץ חיים ומסוגל להתרבות כבר בגיל 3 עד 4 חודשים. זכר הפלטי קטן ובהיר יותר מהנקבה, במהלך החיזור שוחה הזכר רוב הזמן לצד הנקבה ונוטה להטרידה רבות ואף לנשכה ולפוצעה, עד שזו נענית לחיזוריו, אז מחדיר הזכר את הזרע באמצעות הגונופודיום אל תוך פתח הביב של הנקבה, לאחר כ-30 עד 35 יום, מגיחים הדגיגונים מן האם כששק המזון תלוי להם בבטנם ונראה כאילו בטנם שסועה ובולטת, כבר בצאת לאוויר העולם יודעים הם להסתתר היטב מדגים אחרים ובפרט מהוריהם אשר ברעבונם מנסים לאכול את צאצאיהם.
מגדלי הדגים מנסים להכליא את הסייפן המצוי עם הפלטי, לקבלת מוטציות ייחודיות. בעבר אף נעשו תחרויות "הדג היפה" בין המגדלים שהוציאו מתחת ידם את הדגים המרשימים ביותר.
מופע הפלטי
המוטציה המוכרת ביותר של הפלטי היא גוף אדום עז וסנפירים שחורים, אך יש גם מוטציות אחרות הנפוצות אצל מגדלי הדגים, כגון גוף כתום וסנפירים אדומים, או, אדום עז כולו, עם נקודות שחורות, וכן מוכרת המוטציה שבה הדג כתמתם עם כתם מעוין בתחילת סנפיר הזנב.
תיאטרון בוף דו נור
תיאטרון בוף דו נור (בצרפתית: Théâtre des Bouffes du Nord) הוא התיאטרון של הבמאי פיטר ברוק מאז שנת 1974 ועד שנת 2008. זהו אולם תיאטרון ומסעדה, הנמצאים באזור רחוב "דה לה שאפל" (de la Chapelle) שברובע ה-10 בצפון פריז, מול מטרו "דה לה שאפל". המסעדה היא חלק בלתי נפרד מן התיאטרון, וישנם מעברים המאפשרים לשחקנים לשהות בזמן ההפסקות במסעדה, ללא ידיעת הקהל. בתום ההצגה, וגם לפני פתיחת שעריו של התיאטרון, ניתן לפגוש במסעדה האינטימית את שחקניו של ברוק ואת מנהלי התיאטרון והעובדים בו.
היסטוריה
התיאטרון נבנה בשנת 1876 ושמו היה "תיאטרון מולייר", עד שנת 1904. בשנים 1876–1893 ניהל אותו אבל באלה (Abel Ballet) והוא אירח בו את אורליאן לינייה-פו (Aurélien Lugné-Poë) ולהקתו "תיאטרון דה ל'אוור" (Théâtre de l'Œuvre). כך שהמקום הפך להיות מרכז חשוב לפעילות אמנותית, למעשה עד סוף מלחמת העולם השנייה. בחודש מאי 1945, הבמאי הצעיר ז'אן סרז' (Jean Serge) שינה את שם התיאטרון וכינה אותו: "תיאטרון הצמתים" - "תיאטר דה קארפור" (Théâtre des Carrefours). אך למרות זאת, המשיך האולם להיות נעול עד שנת 1952 משום שלא עמד בחוקי האבטחה שנוהלו בידי המשטרה הצרפתית.
רק בשנת 1974 נפתח התיאטרון וניתן לו שמו החדש, "תיאטרון בוף דו נור", בהשפעת המנהלת האדמיניסטרטיבית מישלין רוזאן (Micheline Rozan) וכמובן המנהל האמנותי, פיטר ברוק. באולם יש כ-503 מושבים. ראשית, ישנם מושבים בגובה הבמה בעלי רצפה משותפת, המוגבהים בהדרגתיות ככל שמתרחקים מן הבמה. וכמו כן קיימות עוד כשלוש קומות של מושבים מעל הבמה שאינם רחוקים ממנה. כך שמכל מקום באולם ניתן לחוש קרבה רבה לשחקנים. קהל צופים היושב בקרבת הבמה עשוי לחוש אינטימיות רבה ואף מגע פיזי, כמעט, עם השחקנים.
מאז שנת 1993 התיאטרון נרשם בצרפת כמבנה היסטורי שמור על ידי משרד התרבות הצרפתי.
בשנת 2008 החליט פיטר ברוק לעזוב לאט ובהדרגתיות את הניהול הכולל של התיאטרון ולהעניקו בשנת 2010 לאוליבייה מנטאי (Olivier Mantéi) ולאוליבייה פובל (Olivier Poubelle) הבאים מעולם המוזיקה.
בשנת 2009 תקציב התיאטרון המסובסד, מטעם משרד התרבות הצרפתי, הגיע לסך של 1,300,000 יורו.
שיר היובל באירוויזיון
שיר היובל באירוויזיון (באנגלית: Congratulations: 50 Years of the Eurovision Song Contest), היה אירוע שנערך לכבוד יום השנה החמישים של תחרות הזמר האירופאית האירוויזיון מטעם איגוד השידור האירופי (EBU), בו צוין יום השנה החמישים של תחרות האירוויזיון ונבחר השיר הטוב ביותר בתולדות תחרויות האירוויזיון. האירוע התקיים ב-22 באוקטובר 2005 בעיר קופנהגן שבדנמרק.
בתחרות התחרו 14 שירים שנבחרו בחודשים מאי עד יולי 2005 באתר האינטרנט הרשמי של האירוויזיון. מתוך 100 שירים שהוצעו לבחירה, יכלו הגולשים לבחור את 20 השירים האהובים עליהם. בסיום הצבעת הקהל עלו מכל עשור שני השירים בעלי אחוזי ההצבעה הגבוהים ביותר, אליהם צורפו ארבעה שירים נוספים מתוך הרשימה שנבחרו בעזרת ועדה פנימית של איגוד השידור האירופי. מדינות החברות באיגוד השידור האירופי החליטו בעזרת הצבעה וחבר שופטים מי יהיה השיר המנצח בתחרות. בסך הכול נספרו באותו לילה כ-2.5 מיליון קולות.
השיר הזוכה בתחרות שיר היובל באירוויזיון היה שירה של שוודיה משנת 1974, "Waterloo", של להקת ABBA.
בחירת המדינה המארחת
בחודש יוני 2004, הודיע איגוד השידור האירופי כי החליטו לקיים תחרות לכבוד חמישים שנות אירוויזיון. בהתחלה קבעו שהתחרות תערך ב-16 באוקטובר 2005 ברויאל אלברט הול בלונדון, בריטניה. ה-BBC היה אחראי על אירוח התחרות. ב"רויאל אלברט הול" דווח באוגוסט 2004, שאיגוד השידור האירופי הודיע כי יכול להיות שרשות השידור הדנית, DR, תארח את התחרות במקומם. מפקח תחרות האירוויזיון, סוונטה סטוקסליוס, אמר שאירוח האירוויזיון האחרון של דנמרק בשנת 2001 ואירוח תחרות אירוויזיון הילדים 2003, היו בעלי השפעה רבה על החלטת האיגוד השידור האירופי. ב-25 באוקטובר 2004, קופנהגן אושרה סופית כעיר המארחת של התחרות, שנערכה ב-22 באוקטובר 2005. במאי 2005 "Congratulation" אושר כשם הרשמי של התחרות. כעבור חודש רשות השידור הדנית, DR, הודיעה ש"פורום קופנהגן" תארח את התחרות. ב-9 בספטמבר 2005, רשות השידור הדנית, DR, הודיעה כי קתרינה לסקאניש ורנארס קאופרס ינחו את התחרות. לסקאניש הייתה הסולנית של להקת "קתרינה והגלים", מי שניצחה בתחרות עבור בריטניה בשנת 1997, וקאופרס הוא הסולן של להקת "Brainstorm", שייצגה את לטביה בהופעת הבכורה שלה באירוויזיון 2000.
הופעות
המופע החל עם שיר האירוויזיון המסורתי "טה דאום" ולאחריו הופיעה הודעה מקליף ריצ'רד. לאחר הצגה מהירה של ארבעה עשר השירים המשתתפים, התזמורת החלה לנגן את השירים הבאים: Ding-A-Dong (הולנד 1975) עם רקדנים על בימת המופע, "אבניבי" (ישראל 1978), "Le dernier qui a parlé..." (צרפת 1991), "Dschinghis Khan" (גרמניה 1979) שלווה בכוריאוגרפיה ו"Love Shine a Light" (בריטניה 1997) שהושר על ידי מנחת המופע, קתרינה לסקאניש, שיצאה עם כל הדגלים של כל המדינות שאי פעם לקחו חלק בתחרות האירוויזיון.
לאורך כל משדר המופע, הוצגו תמונות של הופעות שונות באירוויזיון אשר היו מעניינות, ראויות לציון או לא שגרתיות. היו 6 קטגוריות שתוארו על ידי מנחי המופע כקטגורית "זוכי עבר", קטגורית "פוליטי, נועז וגדול מהחיים", קטגורית "גברים חמודים", "פרשות בלתי נשכחת של ריקוד", קטגורית "כוח נשי" וקטגורית "מסיימי המקום השני". מספר אמנים בעלי חשיבות בתחרות האירוויזיון חזרו כדי להציג את המופע, אלה היו: קרולה הגקוויסט (שוודיה), דנה אינטרנשיונל (ישראל), אן-מארי דוד (לוקסמבורג וצרפת), האחים אולסן (דנמרק), סנדרה קים (בלגיה), ניקול והוגו (בלגיה), סרטאב ארנר (טורקיה), בירטה וילקה (דנמרק), הלנה פפאריזו (יוון), מסיאל (ספרד), שריל בייקר (בריטניה), אמיליה קוקיץ' (יוגוסלביה), אליזבת' אנדרסן (נורווגיה), אן קרוג (נורווגיה), מארי מרים (צרפת) וליס אסיה (שווייץ). ניקול (גרמניה) וקליף ריצ'רד (בריטניה) נתנו הופעות מוקלטות מראש מכיוון שלא יכלו לקחת חלק במופע.
בהמשך המופע הוצגו הופעות ומחרוזות נוספות, והן: גלי עטרי שביצעה את השיר "הללויה" (השיר הזוכה באירוויזיון 1979), בוביסוקס שביצעו את השיר "La Det Swinge" (השיר הזוכה באירוויזיון 1985), אן מארי דוד שביצעה את השיר "Après toi" (השיר הזוכה באירוויזיון 1972 שהושר במקור על ידי ויקי לאנדרוס ללוקסמבורג), ליס אסיה שביצעה את השיר "Refrain" (השיר הזוכה באירוויזיון 1956), סנדרה קים שביצעה את השיר "Non ho l'età" (השיר הזוכה באירוויזיון 1964 שהושר במקור על ידי ג'יליולה צ'ינקווטי לאיטליה) והלהקה הבריטית "Bucks Fizz" שביצעה את השיר "Making your Mind Up" (השיר הזוכה באירוויזיון 1981). המחרוזת האחרונה של המופע הושרה על ידי לינדה מרטין (זוכת אירוויזיון 1992), צ'ארלי מקגטיגן (אחד משני זוכי אירוויזיון 1994), איימר קווין (זוכה אירוויזיון 1996) ויאקוב סווייסטרופ (נציג דנמרק באירוויזיון 2005). כל הארבעה פעלו כזמרי ליווי במהלך המופע.
השדרים המשתתפים
32 מדינות שידרו את התחרות והשתתפו בהצבעה. RAI (איטליה), BBC (בריטניה)  ו-France 3 (צרפת) בחרו שלא לשדר את התחרות. סורן דרקלסן, העורך של האירוע, אמר כי הוא מאוכזב מהחלטתן של המדינות הנ"ל לא לשדר את התחרות. האירוע שודר מאוחר יותר באלבניה,  ארמניה,  ואוסטרליה, אם כי מדינות אלה לא הצביעו בתחרות.
שדרים שקבלתם לאיגוד השידור האירופי התעכבה, ולכן איבדו את זכות ההצבעה בתחרות:
שדרים שהתחרו בעבר בתחרות, אך לא היו מעורבים בשידור או הצביעו בתחרות:
מדינות בין-לאומיות ששידרו את התחרות:
281
אירועים
ללא תאריך מדויק:
נולדו
ללא תאריך מדויק:
נפטרו
ללא תאריך מדויק:
מצווה לקיים דברי המת
מצווה לקיים דברי המת הוא כלל תלמודי הקובע שיש לקיים את רצון המת. הכלל נמצא במתח עם דיני הירושה במשפט העברי הקובעים שהירושה צריכה לעבור אל היורשים הטבעיים שהם קרובי הנפטר. הכלל היווה בסיס לחוק הירושה הישראלי ומצוטט בפסיקה בישראל בדיונים שונים כאשר יש בעיות בצוואה.
הכלל
הכלל מופיע בתלמוד הבבלי בשמו של רבי מאיר, בין השאר בגיטין יד, עמוד ב:
.
המקור
התלמוד אינו מסביר את המקור לדברי רבי מאיר, אך במקורות מאוחרים יותר מובאים כמה מקורות. מדרש הגדול מביא את הכלל על הפסוק "אנכי אעשה כדבריך" שאומר יוסף לאביו כאשר הוא מבקש ממנו לקבור אותו במערת המכפלה ובאופן מפורש יותר, על הפסוק שנאמר לאחר קבורתו של יעקב: "ויעשו בניו לו כן כאשר ציום" הוא מציין: "מכאן אמרו מצווה לקיים דברי המת".
המרדכי כתב שתקנה זו נתקנה לטובת המת, שיחול בדברים שאין הקניין תופס בהם, ולכן הוא חל רק בדברים שאין מועיל בהם קניין.
תחולת החיוב
במחנה אפרים מציג מחלוקת ראשונים, האם על ידי מצווה לקיים דברי המת, נקנה החפץ הנקנה למקבל, או שמדובר במצווה ככל המצוות. לפי הר"ן והמרדכי בשם רבינו שמחה מדובר במצווה, ולכן אם היורשים קטנים לא ניתן לכופם לקיים את המצווה, אך לפי שיטת רש"י ותוספות המצווה לקיים דברי המת, מחילה על הגט חלות שחרור כאילו המת הפקיר את העבד, שבמקרה כזה פקע קניין הממון מהעבד, אבל נותר עליו קניין איסור, המונע ממנו להנשא עם בת חורין, ולפי שיטת רש"י אף אסור לו להנשא עם שפחה.
לפי תוספות במסכת בבא בתרא לא בכל מקרה חל המצווה לקיים דברי המת. הריב"ם מגביל זאת רק כאשר הוא אמר בפירוש "תנו" מנה לפלוני, ולא "מנה לפלוני", ולפי רבינו תם חלות מצווה לקיים דברי המת למרות שהיא חלה מחיים, היא חלה רק בדבר שייך לתיתה לאחר מיתה ולא בגט ושטר שחרור שראויים לתיתם רק מחיים. רבנות תם ור"י סוברים שהמצווה היא רק כאשר הדבר הופקד ביד שליש, והדבר הופקד בידו לשם כך, חוץ משחרור שפחה. הגבלה אחרונה זו נפסקה בשולחן ערוך.
שתי הגבלות נוספות אותם מציעים בעלי התוספות וחוזרים בהם באופן חלקי או מלא, אחת היא הצעתו של רבינו תם שמתנת שכיב מרע היא דווקא באופן ששייך ירושה (ולא בגר למשל), אך הוא מסופק בכך ומעדיף את חילוקו הראשון, וכן הצעתו של ר"י שמצווה לקיים דברי המת היא רק כאשר הדבר נאמר לאדם שנאמר לו פה אל פה, הצעה ממנה חזר ר"י בעקבות סתירה לדבריו מגמרא מפורשת.
האיחוד הלאומי הדמוקרטי (ברזיל)
האיחוד הלאומי הדמוקרטי (בפורטוגזית: União Democrática Nacional) ובראשי תיבות - UDN, הייתה מפלגת ימין בברזיל בתקופה המכונה "הרפובליקה הברזילאית השנייה בין 1945 ל-1964. מפלגה זו הייתה מזוהה עם הימין ובעלת אידאולוגיה ליברלית.
בשנת 1945 הסתיימה תקופת "המדינה החדשה" הדיקטטורה הפופוליסטית של הנשיא ז'טוליו ורגאס. תקופה זו הייתה תקופת פריחה לדמוקרטיה, מפלגות חדשות נוצרו ורצו לבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה. ה-UDN נוסדה על ידי מתנגדיו של ורגאס, בניגוד לשתי המפלגות העיקריות שנוצרו באותה תקופה על ידי תומכי ורגאס - המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת העבודה הברזילאית.
בבחירות שהתקיימו ב-1945 הובסה ה-UDN, וכך גם בבחירות שנערכו בשנים 1950 ו-1955. המפלגה נותרה המפלגה השנייה בגודלה בקונגרס בין 1945 ל-1962, כאשר בבחירות בשנת 1962 הייתה למפלגה השלישית בגודלה.
הדמות הבולטת בשורות המפלגה הייתה קרלוס לאסרדה, אויבו המושבע של ז'טוליו ורגאס. המפלגה היוותה אופוזיציה קולנית ויעילה למשטרו של ורגאס בתקופת נשיאותו השנייה, בין 1951 ל-1954. ניסיון התנקשות בחייו של לאסרדה, שהוביל למותו של קצין צבא, וקושר באופן ישיר למפקד המשטרה החשאית של ורגאס, הוא שהתחיל את השתלשלות האירועים שהובילה בסופו של דבר להתאבדותו של ורגאס ב-1954.
מתנגדי המפלגה האשימו אותה כי היא שואפת להפיכה צבאית. לאחר שלושה כישלונות הצליחה המפלגה להעמיד נשיא מטעמה, ז'אניו קאדרוס שנבחר לנשיאות בשנת 1961. קאדרוס היה פוליטיקאי שנוי במחלוקת, והשתמש בשיטות דמגוגיות. על אף שלא היה חבר המפלגה, מינה את השרים בממשלתו משורות המפלגה. לאסרדה איבד את אמונו בקאדרוס, וקאדרוס עצמו התפטר, בשנת 1961. יש הסבורים כי המדובר בתרגיל פוליטי שנכשל, שמטרתו הייתה להביא למינויו מחדש של קאדרוס, ולהעניק לו סמכויות נרחבות. עם זאת, התפטרותו של קאדרוס העלתה לכס הנשיאות את איש השמאל ז'ואו גולאר. המפלגה הייתה באופוזיציה לממשלתו של גולאר, והחלה בקשירת קשר עם גורמי צבא על מנת להפילו.
גולאר הופל בהפיכה צבאית בשנת 1964, ולאסרדה, מושל מדינת גואנברה (כיום אוחדה עם מדינת ריו דה ז'ניירו) קיווה לזכות בבחירות לנשיאות שאמורות היו להיערך בשנת 1965. המשטר הצבאי ביטל בחירות אלו, ואסר על קיומן של מפלגות פוליטיות, לרבות ה-UDN. המפלגה אוחדה עם ברית החידוש הלאומי (ARENA), אחת משתי המפלגות היחידות שקיומן הותר במהלך המשטר הצבאי, שאיחדה את תומכי המשטר הצבאי.
השמנטפים
שמנטפים (בשוודית: Hattifnattarna) או סמרמרים הם יצורים בדיוניים ומהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסון.
מאפיינים
השמנטפים הם יצורים שתמיד תועים בקבוצות גדולות. הדבר היחיד שמעניין אותם הוא להגיע לאופק – וכשהם מגיעים, הם ממשיכים במסעם. הם צומחים מזרעים שנשתלים בליל אמצע הקיץ.
השמנטפים לבנים ומזכירים במראהם פטריות דקות. עינהם הגדולות והלא ממוקדות משנות את צבען לפי הסביבה. השמנטפים חרשים ואילמים, אך מתקשרים ביניהם בטלפתיה.
הם נוהגים להתקבץ בלהקות גדולות וצפופות מאוד, עומדים ורועדים. דבר פרט לשוטטות לא מעניין אותם. הם אינם זקוקים למזון או שינה.
לשמנטפים ברומטר שמשמש אותם כדי לדעת מתי צפויה סופת ברקים. הם מתאספים סביב עץ הארז העתיק שבראש הרי הבדידות כדי להטען מהברקים בזמן סופה. השמנטפים נטענים על ידי החשמל, ולכן רצוי לשמור מהם מרחק בגלל סכנת התחשמלות. ניתן לחוש בנוכחותם כמטען חשמלי באוויר. בזמנים אחרים הם אינם מזיקים. באמצע הקיץ, השמנטפים מתאספים על האי שלהם לכנס שנתי, לאחריו הם ממשיכים לנדוד.
הופעות בספרי הסדרה
המומינים נתקלו בשמנטפים לראשונה בספר "משפחת המומינים והשיטפון הגדול" (1945) בו מומינאמא מספרת כיצד השמנטפים הצטרפו אליה בעת שחיפשה אחר מומינאבא וכיצד הם נעלמו לאחר מכן. השמנטפים מופיעים גם בספרים "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" (1946), "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף" (1948), "ספר הזכרונות של מומינאבא" (1950), "קיץ מסוכן בעמק המומינים" (1954) ובספר "משפחת המומינים - חורף קסום" (1957).
אגאדיר
אגאדיר (בערבית: أغادير; תעתיק מדויק: אע׳אדיר; בברברית: ⴰⴳⴰⴷⵉⵔ) היא עיר בדרום-מערב מרוקו לחופי האוקיינוס האטלנטי. בעיר חיים למעלה מ-600 אלף תושבים. היא ידועה במיוחד באקלים החם שלה, המושך תיירים צפון-אירופאים במהלך החורף.
אגם יואיאקוון
אגם יואיא קוון (באנגלית: Crescent Lake; במנדרינית: 月牙泉; בפיניין: Yuèyá Quán) הוא אגם מים מתוקים בצורת סהר הממוקם במדבר גובי, מחוז גאנסו, סין.
אגאדיר
היסטוריה
בעת העתיקה הייתה העיר מושבה פיניקית בשם "אגדר", כלומר "הגדר", בדומה למושבה הפיניקית גדיר שבחצי האי האיברי, שהוקמה על ידי סוחרים מצור בסביבות 1104 לפנה"ס . העיר הוקמה ב-1505 על ידי הפורטוגלים כעיר נמל, בשם "סנטה קרוז דו קאבו דה אגואר" (Santa Cruz do Cabo de Aguer), כחלק משרשרת מבצרים ותחנות סחר לאורך נתיב המסחר הימי המקיף את אפריקה. הם נטשו אותה ב-1541. בסוף המאה ה-16 הוקמה הקסבה של העיר, ומאז היא שגשגה במשך לפחות מאתיים שנה. בשנים אלו שגשגה גם הקהילה היהודית בעיר, עד אשר גורשה בתחילת המאה ה-18. היהודים חזרו לאגאדיר בתחילת המאה ה-20 ומאז נותרה בעיר קהילה קטנה.
משבר אגאדיר הידוע ב-1911 בין גרמניה לצרפת פרץ לאחר עגינתה של אוניית הצי הקיסרי הגרמני ("פנתר") ופריקתם של חיילים גרמניים אשר לטענתם הגיעו "להגן על תושביה הגרמנים של העיר". המשבר פרץ למעשה על רקע המאבק בין האימפריה הגרמנית לבין האימפריה הצרפתית באותם ימים. הגרמנו-פרוסים ערערו על אחיזתה של צרפת במרוקו. מאוחר יותר הביא המשבר לפרוטקטורט צרפתי במרוקו, שהיווה הכרה רשמית בשלטון הצרפתי במדינה.
אגם יואיאקוון
האגם ממוקם בנווה מדבר ונחשב לאתר תיירות פופולרי.
שרה היילנד
ביוגרפיה
היילנד נולדה במנהטן, ניו יורק שבארצות הברית. הוריה הם השחקנים מליסה קנדיי ואדוארד ג'יימס היילנד. היא אחותו של השחקן איאן היילנד.
אגם יואיאקוון
היסטוריה
האגם הוזכר לראשונה בימי שושלת צ'ינג.
אגאדיר
היסטוריה
ב-1960 הרסה רעידת אדמה את מרביתו של מרכז העיר ההיסטורי וגרמה ל-15,000 קורבנות. ברעידת האדמה נחרבה ישיבת חב"ד, ועשרות תלמידים נהרגו, ועמם גם ראש הישיבה חיים אלבז והמשגיח מסעוד קאקון אחיו של איש התקשורת ניסים קינן. ביוזמת דן קריב מספר קבוצות יהודים הצליחו לעזוב את המדינה בעזרת טייסים אמריקאים.
שרה היילנד
ביוגרפיה
היילנד למדה בבית ספר מיוחד לאמנויות הבמה במנהטן לצד טיילור מומסן וקונור פאולו בין היתר.
אגם יואיאקוון
היסטוריה
בשנת 1932, המסיונרים פרנצ'סקה פרנץ' (Francesca French) ומילדרד כבל (Mildred Cable) ביקרו באגם במהלך מסעותיהם באזור.
אגאדיר
היסטוריה
לאחר בניית אגאדיר מחדש, בסמוך לעיר שנחרבה ברעידת האדמה, הפכה העיר החדשה למרכז שוקק של תיירות ומסחר בממלכה המרוקאית. בסוף שנת 2016 התחדשו החיפושים אחר תלמידי ישיבת חב"ד הנעדרים מאז רעידת האדמה.
שרה היילנד
קריירה
היא עוסקת במשחק כבר מגיל חמש, כשתפקידה הראשון היה כבתו של הווארד סטרן בסרט "פרטים אינטימיים". ב-1999 היא גילמה את מולי בחידוש הקולנועי למחזמר "אנני". בשנים 2008–2009 גילמה את בתה של ברוק שילדס, מאדי הילי, בסדרת הטלוויזיה של NBC "ליפסטיק ג'ונגל". היא שיחקה על במת ברודוויי בהצגה "Grey Gardens" בתפקיד ג'קלין קנדי בצעירותה.
אגם יואיאקוון
היסטוריה
בשנת 1960, בוצעו מדידות של גובה המים באגם ונמצא כי עומקו הממוצע של האגם הוא 4 מטרים.
שרה היילנד
קריירה
בשנים 2009–2020 שיחקה בתור היילי דאנפי בסדרה הקומית עטורת הפרסים "משפחה מודרנית" של רשת ABC במשך 11 עונות.
בשנת 2011 פורסם כי תופיע לצד כריס קולפר בסרט "מוכה ברק" שיצא לאקרנים בשנת 2012.
אגם יואיאקוון
היסטוריה
בשנת 2006, ביצעה ממשלת סין עבודות לשיקום האגם לאחר שמפלס המים שלו ירד באופן משמעותי.
שרה היילנד
קריירה
בספטמבר 2012 דווח כי תיקח חלק מקמפיין נינטנדו לצד דיאנה אגרון וגבי דאגלס.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "ציידי הצללים" בתור מלכת הסילי בכמה פרקים.
ב-2019 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "שנת החתונה שלי", והתארחה בעונה הרביעית של הסדרה "ורוניקה מארס" ברשת הולו.
חיים אישיים
משנת 2009 הייתה במערכת יחסים עם השחקן מאט פרוקופ, אותו הכירה במהלך מבחני הבד לסרט "היי סקול מיוזיקל 3". בשנת 2011 הופיעו ביחד בסרט של ערוץ דיסני "חנון מהסרטים". השניים נפרדו באוגוסט 2014 בשל אלימות מצידו של פרוקופ כלפיה.
בפברואר 2015 החלה לצאת עם השחקן דומיניק שרווד, ששיחק לצידה בסרט "האקדמיה לערפדים", ובאוגוסט 2017, לאחר יותר משנתיים של זוגיות, הזוג נפרד.
מאז נובמבר 2017 היא בזוגיות עם ולס אדמס, יוצא תוכניות המציאות "הרווקה" ו"הרווק בגן עדן", ומאז אוגוסט 2018 הם מתגוררים ביחד בלוס אנג'לס. בני הזוג התארסו ביולי 2019. באוגוסט 2022 הזוג התחתן וחברה לקאסט של משפחה מודרנית, ג'סי טיילר פרגוסון הנחה את טקס החתונה וחילופי הנדרים.
היילנד סובלת מכליה מולטיציסטית דו-צדדית, מחלת כליות מולדת שגורמת להפרעה קשה בתפקוד של הכליות. באפריל 2012 עברה השתלת כליה שנתרמה מאביה. ב-2017 נאלצה לעבור השתלת כליה נוספת, מאחיה, משום שגופה דחה את האיבר המושתל.
יוחנן בן קרח
רקע
לאחר שנבוכדנצר מלך בבל החריב את בית המקדש הראשון, החליט להשאיר גרעין יהודי בארץ ישראל שהיה מורכב מאנשים המשתייכים לדלת העם. נבוכדנצר הפקיד את גדליהו בן אחיקם כמנהיגם של האנשים שבארץ יהודה. יוחנן בן קרח וקצינים נוספים, משרידי הצבא, הצטרפו אליו עם חייליהם.
תחת שלטון גדליהו
ישמעאל בן נתניה אכן הגיע בראש השנה למצפה ועמו עשרה חיילים. בזמן הסעודה הכו את גדליה ואת כל האנשים שהיו אתו, ביניהם אנשי מלך בבל. למחרת באו שמונים איש מהשומרון וגם אותם רצחו ישמעאל ואנשיו, פרט לעשרה אנשים שנתנו את כל מחסני התבואה שלהם על מנת שלא יהרגם.
לאחר מות גדליהו
ישמעאל לקח בשבי והתקדם לעבר בני עמון. יוחנן בן קרח יצא כנגד ישמעאל ועשרת חייליו והשיב את העם שהיה איתו למצפה; ישמעאל נמלט אל בני עמון עם שמונה אנשים בלבד. הפסוקים אינם מתארים את המלחמה אלא רק את נחישותו של יוחנן ואנשיו לשמור על שארית הפליטה.
יוחנן בן קרח והעם לא הסכימו לקבל את דברי הנבואה וטענו נגד ירמיהו:. העם ירד למצרים בניגוד לאזהרות ירמיהו, ויוחנן בן קרח מת שם.
שיפי אלוני
שיפי אלוני (נולדה ב-25 ביוני 1979) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
היא בוגרת לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים ובוגרת סדנת משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
שיחקה במחזה "שקופים" שהוצג באודיטורים אניס והייתה מועמדת לפרס שחקנית השנה בטקס הפרינג' על משחקה במחזה "האוהל האדום". כמו כן, היא שיחקה במופע "רחלי ואמא מחפשות".
בתיאטרון הערבי עברי שיחקה במחזה "חורף בקלנדיה". בתיאטרון באר שבע שיחקה במחזה "המדריך לחיים הטובים". בתיאטרון צוותא שיחקה בהצגות "שירת העצבים", "ליזי" ו"לי לה לו". היא שיחקה במופע ""הביג מאמות". בתיאטרון השעה הישראלי שיחקה במחזה "סולם יעקב" לצד יעקב כהן בכמה תפקידים.
שיחקה בהצגות הילדים "טיול לארץ התווים", "נעלי הזהב של אלמה", "האיחור האחרון", "דבלה בא אל העיר" ו"שובו של הג'יני".
סליחות
השימוש במילה "סליחות" ללא פרוט, מכוון לקטעים הנאמרים בחודש אלול, ובעשרת ימי תשובה. ראו פירוט על סליחות נוספות תחת הכותרת סליחות במועדים אחרים.
שיפי אלוני
ביוגרפיה
בין השנים 2011–2016 השתתפה בארבע עונות בסדרת הילדים "חיפזון וזהירון".
סליחות
התפתחות מנהג הסליחות
דרך היווצרות הסליחות אינה ידועה. ייתכן שמעמדים מיוחדים של בקשת רחמים התקיימו כבר בתקופת בית שני ובתקופת התלמוד, אך אין עדויות מתקופות אלה על מעמדי סליחות בצורה המוכרת כיום. גם מפייטני ארץ ישראל הקלאסיים (יניי, אלעזר בירבי קליר) לא ידועות כל עדויות על אמירת סליחות או כתיבת פיוטי סליחות. כתיבת סליחות מתועדת לראשונה אצל פייטני איטליה במאה התשיעית (שפטיה בן אמיתי, סילנו, אמיתי בן שפטיה) ואצל חכמי בבל במאה העשירית, כרב סעדיה גאון. אולם בתקופה זאת כבר מופיעות הסליחות כדבר מובן מאליו, ובסדר רב עמרם גאון וסידור רב סעדיה גאון סליחות הן חלק מרכזי בתפילות יום הכיפורים ושאר התעניות, ואף מוגדרות על ידם כ"חובת היום".
שיפי אלוני
ביוגרפיה
בשנת 2013 גילמה את עליזה בסדרת הדרמה "בלו נטלי" שיצר וכתב אבנר ברנהיימר לYes. בשנת 2015 החלה לשחק בסדרה הקומית "לה פמיליה" בערוץ 10. בנוסף, החלה להשתתף בסאטירה "אנחנו במפה" בHOT3, לצידו של שלום מיכאלשווילי.
סליחות
התפתחות מנהג הסליחות
אמנם, בתקופת הגאונים היו שני מעמדי תפילה שונים ונפרדים, ועקב התערבותם במנהג המאוחר, לעיתים מכנים את שניהם בטעות "סליחות". האחד, המכונה "סליחות" היה מבוסס על אמירת י"ג מידות הרחמים שוב ושוב (תמיד עם הקדמה מתאימה), כאשר נאמרו פיוטי סליחות מיוחדים בין אמירה אחת למשנה. בסוף המעמד נאמר וידוי. מעמד זה נערך רק ביום הכיפורים ובתעניות ציבור, והוא נאמר בתוך חזרת הש"ץ (ביום הכיפורים בברכת קדושת היום, ובתעניות בברכת סלח לנו). בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה נערכו מעמדי תפילה אחרים באשמורת הבוקר, שכונו "רחמין" או "אשמורות". מעמדים אלה, בניגוד לסליחות, אינם משולבים בתפילת החובה. במעמדים אלה לא נאמרו י"ג מידות שוב ושוב, ועיקרם היה אמירת פסוקים ותחינות פשוטות, ולעיתים גם פיוטים בתבניות בסיסיות (בעיקר ליטניות), אך ללא פיוטים מורכבים.
ברבות השנים התערבו שני המעמדים. אל הסליחות נוספו קטעים מהרחמין, ומאידך החלו באמירת י"ג מידות ופיוטי סליחות גם במעמדי התפילה באשמורת הבוקר בימי אלול ובעשרת ימי תשובה. גם לאחר תערובת זו, עדין ניתן היה להפריד בין החלקים כל עוד נאמרו הסליחות בחזרת הש"ץ, שכן את קטעי התחנונים והרחמין לא שלבו בחזרת הש"ץ אלא אמרו אותן במסגרת תחנון שלאחר תפילת העמידה. אולם, לאחר שבמרבית הקהילות העבירו גם את הסליחות לאחר תפילת העמידה, הלך והטשטש ההבדל בין שני החלקים. במנהגי הספרדים לחודש אלול, משולבים קטעי רחמין וקטעי סליחות עד לבלי היכר, אך במנהגי האשכנזים (וכן בסליחות הספרדיות לתעניות ציבור) ניתן עדין להבחין בין שני החלקים: בתחילה נאמרות סליחות, ולאחר הווידוי עוברים לקטעי הרחמין. בהזדמנויות שונות נוהגים האשכנזים לומר רק את חלק הסליחות ולהשמיט את חלק הרחמין, כך לפי דעות שונות משמיטים את הרחמין אם יש ברית מילה.
שיפי אלוני
ביוגרפיה
בתחילת 2016 שיחקה בסדרת הילדים "הבאגיס" ששודרה ב-HOT V.O.D. בדצמבר אותה שנה החלה לגלם את דמותה של לטי, אשתו של צביקה הדר בסדרה הקומית "לצבי יש בעיה" בזכיינית ערוץ 2, רשת. ושיחקה בתפקידי אורח בסדרות: "שותפים" בהוט קומדי סנטרל ו"צומת מילר" בזכיינית ערוץ 2, קשת.
סליחות
הימים בהם מתחילים לומר סליחות
בימי הגאונים נהגו לומר רחמין רק בעשרת ימי תשובה, וכך נהגו במרכזים הרוחניים בבבל; לעומתם, היו מקומות מעטים בהם נהגו לומר רחמין מתחילת חודש אלול. מנהג הגאונים היה לומר רחמין גם בימי ראש השנה ובשבת שובה.
שיפי אלוני
ביוגרפיה
בשנת 2017 החלה לשחק בסדרת המערכונים "אחת שיודעת" בטלוויזיה החינוכית הישראלית והחליפה את אירית דקל בתפקיד "חנה 'פינצטה' אוחנה", בעונה השלישית של הקומדיה שיצרו שלום ומני אסייג, "שנות ה-80".
סליחות
הימים בהם מתחילים לומר סליחות
בתקופת הראשונים היו מנהגים שונים: חלק התחילו לומר מראש חודש אלול, חלק מיום ט"ו באלול, שהוא מחציתו של החודש, או מכ"ה באלול יום שבו על פי המסורת נברא העולם.
שיפי אלוני
ביוגרפיה
החל מ-2017 משחקת בתיאטרון הבימה במחזה "בעלה של אשתי". ומחודש יוני משחקת במחזה "פילומנה" שתרגם וביים רוני פינקוביץ' לצד לימור גולדשטיין ונתן דטנר. באותה שנה הצטלמה לדרמה הפוליטית "שלטון הצללים" לצד זאב רווח שעלתה ב-2018 ב־HOT. באותה שנה שיחקה גם בסרטו של אלירן מלכה "הבלתי רשמיים".
סליחות
הימים בהם מתחילים לומר סליחות
מנהג האשכנזים, להתחיל לומר סליחות במוצאי שבת שלפני ראש השנה, ובתנאי שיספיקו לומר סליחות ארבעה ימים לפני ראש השנה. כלומר, אם ראש השנה חל ביום חמישי או בשבת, מתחילים לומר סליחות במוצאי שבת הסמוך לראש השנה. אבל אם ראש השנה חל ביום שני או שלישי, מתחילים לומר סליחות במוצאי שבת שלפני כן. המנהג לומר סליחות בראש השנה ובשבת שובה נתבטל כמעט לגמרי.
שיפי אלוני
ביוגרפיה
ב-2019 משחקת אלוני בתיאטרון הבימה בתפקיד סיניה במחזמר גבעת חלפון אינה עונה (במקביל ליעל לבנטל). החל ממרץ 2019 משחקת את אוולין אלפונטה בסדרה בת אל הבתולה. בנוסף החל מיולי 2019 משחקת את דלית עובדת סוציאלית ב"נחמה".
סליחות
הימים בהם מתחילים לומר סליחות
מנהג יהודי איטליה להתחיל סליחות תמיד ביום ב' או ה' לפני ראש השנה. אם חל ראש השנה ביום שני בשבת, מתחילים בשני שלפניו. חל ר"ה בג' בשבת, מתחילים ביום ב' שבוע וחצי לפניו. חל ר"ה בה' בשבת, מתחילים בחמישי שלפניו. חל ר"ה בשבת, מתחילים ביום שני.
ליל סליחות
ליל הסליחות (ביידיש סליחות נאכט, מבוטא: סלִיחֶס נַאכט) הוא שמו של המועד וכינוס התפילה במוצאי שבת שלפני ראש השנה, כמנהג יהדות אשכנז כולל החסידים, אף שנוסח הפיוטים שונה במקצת בין הקהילות. לעומת מנהגי הספרדים ויהדות תימן, האשכנזים נוהגים להתחיל לומר את הסליחות תמיד במוצאי שבת, ובלבד שיהיו לפחות ארבעה ימי אמירת סליחות לפני ראש השנה. על כן, אם ראש השנה חל בחציו השני של השבוע (ביום ה' או בשבת), מתחילים לומר את הסליחות בתחילת השבוע שחל בו ראש השנה, ואם ראש השנה חל בחציו הראשון של השבוע (ביום ב' או ג'), בתחילת השבוע הקודם. בהרבה קהילות, ליל הסליחות שאומרים בו את הפיוט "במוצאי מנוחה קדמנוך תחילה", הוא מהימים הבולטים שבסליחות אלו.
שיפי אלוני
ביוגרפיה
ב-2021 משחקת בתיאטרון הבימה את יוספה, מנהלת הלשכה, בהצגה הקומית ראש המועצה והשתתפה בצילומים לסדרה שעתידה לעלות ב-HOT "העיר הטובה".
מ-2022 משחקת אלוני בסדרת הילדים "שלי הכובשת" בכאן חינוכית לצד אורי גבריאל, גבי עמרני, טל פרידמן, חנן סביון ועוד, אלוני שיחקה את דורין. באותה שנה שיחקה בסדרת ההמשך של שנות ה-80 שנקראת שנות ה-90 באותו תפקיד שבה שיחקה בשנות ה-80 בתפקיד "חנה 'פינצטה' אוחנה"
סליחות
ליל סליחות
נהגו להתכנס בהם במניין יחיד והמוני, והחזנים אשר נבחרו לנהל את תפילת הימים הנוראים היו מוצגים בפני ציבור המתפללים. ימי סליחות בולטים נוספים בסדר האשכנזי, הם ערב ראש השנה בו אומרים סליחות ופיוטים רבים, המכונה "זכור ברית" על שם הפיוט המרכזי, והסליחות האחרונות שלפני ערב יום הכיפורים המכונות "י"ג מידות" (בחלק ממנהגי האשכנזים, פיוט זה נאמר ביום אחר), בהם אומרים את פיוט אזכרה אלהים ואהמיה. בקהילות בהם היה חזן מקצועי ומקהלה נהגו לשיר את הסליחות בלחנים שהולחנו במיוחד לשם כך. בימינו בארץ, ליל סליחות נערך בבתי כנסת המרכזיים ("בית הכנסת הגדול") של ערים שונות בניהול חזנים מפורסמים ומקהלות, והם משודרים בתקשורת הציבורית.
שיפי אלוני
ביוגרפיה
ב-2023 עלתה לשידור הסדרה "השגרירות", בה היא מגלמת את אורנה.
חיים אישיים
אלוני נשואה ואם לשתי בנות ובן, מתגוררת בקיבוץ מזרע.
סליחות
הזמן ביום בו אומרים סליחות
מתוך פיוטי סליחות שונים, ניכר שבעת חיבורם נהגו לומר את הסליחות בשעת חצות, או בשעת בוקר מוקדמת מאוד, טרם עלות השחר. מטעם זה, ביהדות תימן קוראים לסליחות "אשמורות". כיום, יש שממשיכים במנהגים אלו, ועל פי רוב הסליחות נאמרות בבוקר לפני תפילת שחרית, גם כאשר היא מאוחרת יותר. יש המתקשים לקום מוקדם מהרגלם לאמירת הסליחות, ולכן אומרים אותן בסמוך לתפילת מנחה (לפניה או לאחריה). בקהילות הספרדיות של מערב אירופה נהוג לומר סליחות מקוצרות כחלק מתפילת ערבית.
ישנם פוסקים האוסרים לומר סליחות מתחילת הלילה עד חצות הלילה, היות שעל פי הקבלה, החצי הראשון של הלילה הוא זמן דין, ואין לבקש בו רחמים. אולם ישנם שכתבו שמותר לומר סליחות מתחילת האשמורת התיכונה של הלילה, כלומר משעתיים לפני חצות, וכך נהוג במספר קהילות אשכנזיות. דעת הרב משה פיינשטיין שכאשר יש חשש שיתבטלו הסליחות יש לאומרם בכל זמן. בסליחות הראשונות של האשכנזים, הנאמרות במוצאי שבת, רווח המנהג לאומרן דווקא בלילה, ולא לפני תחילת שחרית, ולכן קהילות נוספות נוהגות לאומרן לפני חצות הלילה.
זמן סיום אמירת הסליחות
לפי רוב המנהגים, אמירת הסליחות שמחוץ לתפילה נמשכת עד ט' בתשרי, ערב יום הכיפורים, וביום הכפורים עצמו משולבים קטעי סליחות בתוך התפילות וביניהן. מנהג חסידות חב"ד שונה, ולפיו אומרים סליחות רק עד צום גדליה, כאשר הסליחות עד ערב ראש השנה נאמרות בנפרד מסדר התפילה, ואילו הסליחות ביום צום גדליה נאמרות כחלק מן התפילה, כמו בשאר הצומות. ההסבר בחב"ד הוא שהתוספת בעבודת ה' שבדיבור מסתיימת בראש השנה, וממנו ואילך מוסיפים במעשה ובמחשבה.
סדר הסליחות ונוסחן
קטעי הפיוט נכתבו על פי רוב בתקופת הגאונים ובימי הביניים, ויש כמה קטעים המוזכרים בגמרא. בין כותביהם נמצאים רבנים מפורסמים כרבי שלמה הבבלי, רבנו גרשום, רבי שמעון בן יצחק, רבי שלמה אבן גבירול, רש"י, רבי אלעזר מוורמייזא ועוד.
ברוב נוסחי הסליחות, פותחים באמירת מזמור אשרי יושבי ביתך ובחצי קדיש, וחותמים בקדיש תתקבל.
עד לסוף תקופת הראשונים בחירת הפיוטים הייתה נתונה לבחירתו האישית של החזן או השמש. במהלך השנים, התקבעו סדרי פיוטים קבועים בקהילות, בהם נקבע מראש אילו פיוטים יאמרו באיזה יום ובאיזה סדר. באשכנז, הקהילה האחרונה בה נקבע סדר סליחות קבוע היא וורמייזא, לאחר חידוש הקהילה בשנת ה'תנ"ט. המנהג המקורי השתמר בקהילות איטליה עד לא מכבר, ברם בתקופה האחרונה נתקבע מעין נוסח אחיד של פיוטים בקהילות שעדיין שומרות על מנהג זה.
הנוסח האשכנזי משמר תבנית קבועה המורכבת משלוש עשרה מידות, וידוי ופסוקים עם פיוטים מתחלפים מדי יום, בעוד הנוסח ברוב קהילות הספרדים אינו משתנה מיום ליום. במספר קהילות בצפון אפריקה קיימים סדרי סליחות הכוללים פיוטים מתחלפים לימים שונים, כגון שפתי רננות של יהודי לוב וג'רבא שמכיל מעמדי סליחות לימי שני, חמישי ושבת (בשאר הימים נאמרות הסליחות הספרדיות הרגילות) וסליחות כפי מנהג גרדאיא באלג'יריה. בקרב חלק מקהילות גאורגיה, נהוג להוסיף אחרי פיוט "אדון הסליחות", פיוט על סדר הא' ב' הפותח במילים "יה אדיר אדיר אתה", ובסיום הסליחות את הפיוט "בת אהובת אל קמה בשחר".
ככלל, במנהגי הסליחות השתמר פיצול רב יותר בין הקהילות מאשר בנוסחי התפילה הקבועה ומנהגי החגים. דרך משל, אף על פי שבין האשכנזים התקיימו בכל השנה שני ענפי-נוסח בלבד – נוסח אשכנז המזרחי (נוסח פולין) ונוסח אשכנז המערבי – בסדר הסליחות ענפים אלו מפוצלים למנהגים קטנים יותר, לעיתים של קהילה בודדת. למעשה, שלשה עשר סדרי סליחות שונים זכו לשרוד באשכנז עד לדפוס: אשכנז הכללי (פפד"מ), ב) עלזאס, ג) פיורדא-נירנברג, ד) וורמייזא, ה) פלאס, ו) שוואבן-שווייץ, ז) קוילן, ח) האשכנזים שבאיטליה, ט) ליטא, י) פולין, יא) בהמן-אונגארן, יב) פוזנא-הורודנא, יג) בית הכנסת הישן בפראג. נוסחאות א-ח שייכים לענף אשכנז המערבי, ואילו נוסחאות י-יג שייכים לענף אשכנז המזרחי. לרוב, לכל ענף היה מבנה כללי קבוע, והנוסחים השונים התפלגו בסדר הספציפי של הסליחות. מבין נוסחים אלה, הנפוצים ביותר בקהילות בישראל ובארצות הברית כיום הם פולין (י) וליטא (ט), ואילו נוסח בהמן (יא) הוא הנפוץ בקהילות אנגליה.
בקשות שנכתבו בארמית
בסליחות ישנן בקשות שנכתבו בארמית, כגון מחי ומסי ועוד. על בקשות אלה יש מחלוקת האם ניתן לומר אותן בתפילת יחיד, והדעה המקובלת היא שאין לאומרם ללא מניין. על פי התלמוד,חלק מן הפוסקים כתבו שאסור ליחיד לומר בקשות בלשון ארמי אלא רק כאשר הם נאמרים בתפילת הציבור,, וכך נפסק בשולחן ערוך. על פי פסיקה זו, קבע רבי אליה שפירא שיחיד האומר סליחות ידלג הבקשות שנכתבו בארמית, ודבריו הובאו בפוסקים האחרונים, כגון משנה ברורה וילקוט יוסף. מנגד, ישנם פוסקים הסבורים שממקורות אחרים עולה שמותר לומר בקשות בלשון ארמי, ושכך היה המנהג בעדות שונות (עיראק, תוניס, תימן ומרוקו), ולכן מתירים אמירת הסליחות שבארמית גם ביחידות.
פיוטים בולטים
הפיוט אדון הסליחות הוא הפיוט המפורסם ביותר בתרבות הישראלית, ומסמל עבור רבים את אווירת הסליחות ויום הכפורים. הפיוט מקובל בכל קהילות הספרדים, מיהדות מרוקו שבמערב ועד יהדות הודו שבמזרח. בנוסף, הפיוט מושר בנוסח איטליה.
הפיוט מכניסי רחמים עורר פולמוס סוער, שכן הוא כתפילה אל המלאכים, דבר המנוגד לדברי רבי יודן בתלמוד הירושלמי:, וכן לעיקר האמונה החמישי לפי הרמב"ם. לעומת המתנגדים, התומכים מסתייעים בכך שהתפילה מופיעה כבר בסדר רב עמרם גאון, וכן במאמרי חז"ל דוגמת , וכן. התומכים באמירתו, מחלקים בין בקשה מהמתים או המלאכים עצמם, שאסורה, לבין הבקשה שיבקשו מהבורא רחמים, ובפיוט, שיכניסו את תפילותינו. אחרים טענו שבתפילה זו הכוונה לבקשה מהבורא עצמו, בדרך מכובדת:.
הפולמוס לא הוכרע, וגם בימינו, יש האומרים אותו ויש הנמנעים מאמירתו.
סליחות במועדים אחרים
נוהגים לומר סליחות גם בתענית ציבור, בין בתעניות החורבן הקבועות (שבעה עשר בתמוז, תענית אסתר ועשרה בטבת) ובין בתעניות ציבור אחרות, כתענית בה"ב הנהוגה בקרב האשכנזים. יש הנוהגים להתענות ולומר סליחות גם בערב ראש חודש, המכונה יום כיפור קטן, ובימי השובבי"ם. בנוסף על כך, בקהילות רבות היו נהוגות תעניות ציבור מקומיות לרגל מאורעות שאירעו באותה קהילה, ואף בהן נאמרו סליחות, לעיתים סליחות שנכתבו במיוחד עבור יום זה ולעיתים סליחות רגילות. למשל, ביהדות פולין נהגו לומר סליחות בכ' בסיוון על פי תקנת הש"ך וועד ארבע ארצות, לזכר גזירות ת"ח-ת"ט. כיום השתמר מנהג אמירת הסליחות רק במספר חצרות חסידיות. יום זה נקבע כיום תענית כבר בזמן הראשונים עקב עלילת הדם בבלואה בצרפת בשנת ד'תתקל"א 1171, ואף אז נקבעו סליחות ביום זה.
בתשעה באב נהגו בבבל בימי הגאונים לומר סליחות כבכל תענית ציבור (כמופיע למשל בסדר רב עמרם גאון ובסידור רב סעדיה גאון), וכך נהגו גם בנוסח ספרד העתיק. אולם, בתקופה מסוימת חדלו הספרדים מכך, וכיום אין מנהג האומר סליחות בתשעה באב, אלא קינות לתשעה באב.
בצום גדליה, למנהג האשכנזים (למעט חב"ד) אין אומרים סליחות בתפילת שחרית ככל תענית ציבור, כיוון שכבר אמרו סליחות באשמורת הבוקר ככל ימי עשי"ת (אולם משלבים בסליחות באשמורת פיוטי סליחות שעוסקים בצום גדליה). בנוסח הספרדים ובנוסח איטליה אומרים סליחות פעמים, הן באשמורת ככל עשי"ת והן בתפילת שחרית כתענית ציבור.
נוסף לסליחות בתענית ציבור, היו קהילות אשכנזיות שנהגו לומר סליחות בליל הושענא רבה. כמו כן, היו חברות שומרים לבקר שנהגו לומר סליחות בכל יום שאומרים בו תחנון, ואמרו תחינות ופיוטים אחרים בימים שאין בהם תחנון.
דינותריומיים
דינותריומיים (שם מדעי: Deinotheriidae) היא משפחה של יונקים גדולים מסדרת הפילאים אשר חיו באפריקה ודרום אירואסיה בעידן הקנוזואיקון מסוף האוליגוקן עד ראשית הפליסטוקן.
פילים אלה חיו באזורי יערות והשתמשו בחטיהם כדי לעקור צמחייה עצית אך פחות התאימו לעקירת צמחייה קרקעית (כמו אצל הגומפותריומיים). צורת אכילתם דמתה מאוד לזו של טפיר מודרני. לחלק מהמינים המאוחרים התגלו התאמות לאכילת צמחים עשבוניים, כהתאמה לחיים בסוואנות שהחלו להשתלט על הנוף.
שרה רפפורט
שרה 'ממינה' רפפורט (בגרמנית: Sara Rappeport, 22 במארס 1890 – 7 בנובמבר 1980), הייתה פעילה ציונית אוסטרית, ממקימות קיבוץ בית אלפא.
חייה
שרה נולדה בפרסבורג, אז חלק מאוסטרו-הונגריה, לרות וליאופולד גלב, למשפחה אורתודוקסית, מצאצאי החת"ם סופר. למשפחה היו שמונה ילדים והיא חיה בצמצום; אחד מדודיה של שרה היה בין חברי ביל"ו שעלו לארץ וממנו שמעה על הרעיון הציוני. ב־1900 עברה המשפחה לווינה, היכן ששרה השלימה את לימודי התיכון והצטרפה לתנועת הנוער בלאו וייס. לאחר תקופה באוניברסיטת וינה, הכירה את אליהו רפפורט ונישאה לו ב־1912. הזוג התגורר בגטינגן ובבזל, בעת שאליהו למד באוניברסיטה. הזוג הייתה מחברי החוג הספרותי של לו אנדריאס-סלומה ושרה נהגה להתכתב עם ארתור שטדלר וליאופולד קרקואר.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת אליהו בצבא האוסטרי, בעוד שרה וילדיהם נותרו בווינה. לאחר שחררו של אליהו עקב פציעה ב־1916, הפך ביתם של הזוג למקום אירוח לצעירים ציונים מגליציה וחברי 'השומר הצעיר'. צעירים אלו העניקו לשרה את הכינוי 'ממינה' – אמא.