cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סרד
מחנה הריכוז סרד
בתקופת מלחמת העולם השנייה, עת בסלובקיה כיהנה ממשלה לאומנית, פרו-נאצית, קם בסרד מחנה ריכוז ועבודה ליהודי סלובקיה. על פי חקיקה משנת 1941 נקבע כי בסלובקיה יוקמו מחנות עבודה ליהודים. בחורף 1941–1942, החלה קבוצת פועלים יהודים בהקמת המחנה בסמוך לסרד. יהודים החלו מגיעים למחנה אף בטרם הושלמה הקמתו והמחנה שימש כתחנה לשילוח יהודי סלובקיה למחנות ההשמדה בפולין. על המחנה פיקח משמר הלינקה הסלובקי. באוגוסט 1944 שוחרר המחנה לזמן קצר, כחלק מן המרד הסלובקי וחלק מן היהודים אשר עדיין ישבו במחנה, נמלטו והצטרפו לשורות הפרטיזנים. אולם, זמן קצר אחר כך, השתלטו על המחנה כוחות הצבא הגרמני בפיקודו של פושע המלחמה אלויס ברונר. בתקופה שבין חורף 1944 לאביב 1945 נשלחו כ-13,500 יהודים מסרד לאושוויץ ולטרזיינשטט. המחנה שוחרר על ידי הצבא האדום ב-1 באפריל 1945.
טיפו טיפ
טיפו טיפ (1830 - 13 ביוני 1905), או בשמו האמיתי חאמד בן מוחמד אל מורג'בי (בערבית: حامد بن محمد المغربي ) היה סוחר סוואהילי – זנזיברי, אחד מסוחרי העבדים והשנהב החזקים והעשירים במרכז אפריקה, חוקר, בעל מטעים ומושל. כחלק מסחר השנהב הגדול והמרוויח באמצע המאה ה-19 הוא הוביל משלחות מסחר רבות ומסעות חוקרים אירופיים למרכז אפריקה, והיה ידוע בשל מעשי אכזריות קשים שביצע בכפרים במרכז אפריקה.
תולדות חייו
טיפו טיפ נולד ב-1830 בזנזיבר בחוף המזרחי של אפריקה, בשם חאמד בן מוחמד אל מורג'בי. הוא היה בעל מוצא מעורב, אביו וסבו היו סוחרים סוואהילים מחוף אפריקה, ואמו של אביו הייתה בתו של שליט אפריקאי, מבני שבט הניאמווזי (Nyamwezi), קבוצה אתנית בדרום מזרח אפריקה.
אביו של טיפו טיפ נשא אישה ממוצא ערבי, בינת חביב בין בושיר, בת למשפחה מכובדת ומשגשגת שהגיעה ממסקט, עיר הבירה של עומאן. מנישואין אלה נולד טיפו טיפ. אף על פי שדם אפריקאי זרם בעורקיו, טיפו טיפ החשיב עצמו כערבי, ובעקבות אביו וסבו פנה לסחר עבדים אפריקאים ושנהב.
הדעות חלוקות לגבי הנסיבות שהובילו לכינויו של חאמד בן מוחמד בשם "טיפו טיפ". על פי גרסה אחת הכינוי ניתן לו עקב עווית עצבית שהייתה לו בעין אחת. על פי גרסה נוספת, במהלך המסע השלישי שלו הוא קיבל את הכינוי מהמקומיים בעקבות הצליל של כלי הנשק שלו.
בגיל שש-עשרה יצא טיפו טיפ מזנזיבר למסעו הראשון יחד עם כמה קרובי משפחה מצד אמו, ביניהם אחיו למחצה, בושיר בן חביב. הוא נסע לחוף הנגדי, שם סחר בשנהב.
בגיל שמונה עשרה הזמין אותו אביו לצאת למסע גדול. הם סחרו בשנהב ועבדים באוגנגי (Ugangi), מצפון מזרח לאגם ניאסה (Nyasa) במזרח אפריקה, ומכרו את הרכישות שלהם לאחר מכן בזנזיבר. במהלך המסע נדבק טיפו טיפ במחלת אבעבועות שחורות, אולם המחלה לא הותירה את רישומה על פניו.
בניית אימפריה וצבירת הון
בשנים 1850–1860 פתחו חוקרים אירופיים את אזורי הפנים של מרכז אפריקה, שלא במכוון, לסוחרי שנהב ועבדים, ביניהם היה טיפו טיפ. טיפו טיפ נסע ברחבי פנים אפריקה, צבר הון של שנהב וניסיון רב בעסקי המסחר.
בשנת 1869 טיפו טיפ המשיך במסעו בחיפוש אחר שנהב. בפשיטה נועזת נגד נסאמה, שליט איתוואה (Itawa) בדרום מרכז אפריקה, לכד טיפו טיפ את בירתו ובזז את השנהב שלו. ניצחונו זה של טיפו טיפ הוציא לו מוניטין של אדם חזק ומסוכן. מנהיגים באזור החלו לשלם לו מס בשנהב, וכך מאגר השנהב שלו הלך וגדל.
טיפו טיפ החל לבסס את עצמו במסחר. ב-1874 טיפו טיפ נודע כבעל שליטה באזור נונגווי (Nungwi), מרכז מסחר שהוקם על ידי סוחרים ערבים מזנזיבר. היה לו בסיס פעולה גדול ומרשים, ששלט על כמויות עצומות של שטחים. האימפריה האישית שלו הייתה עצומה, היא נמתחה מערבה מאגם טנגנייקה (Tanganyika) עד לנהר לומאמי (Lomami) וצפונה ליער קונגו.
אף על פי שטיפו טיפ החזיק את השטח הזה בשם הסולטאן של זנזיבר, הוא היה למעשה שליט עצמאי. טיפו טיפ הפך את בירתו, קאסונגה, ליצירת מופת על נהר לואלבה (Lualaba). מבקרים אירופיים נדהמו מהעושר ומהפאר של הבירה. על פי התיאורים, אפילו החיילים הפשוטים ישנו על מזרני משי וסאטן, במיטות מגולפות עם וילונות משי. המבקרים דיווחו כי הכבישים בבירה מקיפים מטעים גדולים שמניבים גידולים של קני סוכר, אורז, תירס ומגוון של פירות.
אמנם טיפו טיפ לא היה סולטן, אך עם השליטה הגמורה שלו על מכירת שנהב, הוא שלט במבנה הפוליטי של ממלכתו. הוא מינה את פקידיו לפקח על מנהיגים מקומיים, לגבות מס, לאכוף את החוקים ולגייס חיילים.
אנשי טיפו טיפ היו נוהגים לבקר בכפרים כדי לחפש אחר שנהב. הם היו פושטים על הכפרים, לוקחים שבויים, בדרך כלל נשים וילדים, ולאחר מכן היו פודים אותם בעבור השנהב של ראש הכפר. אם לאנשי הכפר לא היה מספיק שנהב, הם היו לוקחים את השבויים הנותרים להמשך מסעותיהם, ואז סחרו בהם במקום אחר. הפושטים היו מציתים את הבקתות, מחכים שהכפריים ינוסו, ואז לכדו את הנשים והילדים. לאחר מכן הם היו לוקחים אותם לשוק לסחור בהם באופן מקומי עבור מזון וציוד, או למכירה בשוק העבדים בזנזיבר. בזנזיבר היו העבדים משמשים כמשרתים עבור התושבים המקומיים. חלקם נשלחו למטעי ציפורן באי פמבה, או לחצי האי ערב, פרס (איראן), סוריה או טורקיה. עבדים אפריקאים היו נחוצים לאומות המוסלמיות משום שעל פי הדת המוסלמית מוסלמים אינם יכולים להיות משועבדים ולשמש כעבדים.
ליווי מסעות מחקר
כוחו והשפעתו של טיפו טיפ גרמו לכך שחוקרים אירופאים נעזרו בשירותיו, והוא נהג בהם בידידות. החוקרים נזקקו לעזרתו של טיפו טיפ עקב הידע הנרחב שלו על השטח האפריקאי, וטיפו טיפ יצא נשכר ממסעותיהם כי הם סייעו לפתוח נתיבים חדשים אל פנים אפריקה.
בשנת 1867 טיפו טיפ הוביל את מסעו של דייוויד ליווינגסטון, חוקר ארצות סקוטי, דרומה לעבר אגם מוורו.
בשנים 1872 -1874 הוא ליווה את החוקר האנגלי ורני לובט קמרון חלק מהדרך במסעו מלואלבה אל החוף האטלנטי.
בשנת 1876 נפגש טיפו טיפ עם הנרי מורטון סטנלי, חוקר ארצות בריטי מפורסם. סטנלי רצה כי טיפו טיפ ידריך אותו במסעו למעלה נהר לואלבה, טיפו טיפ נענה והוביל את שיירת המסע במקביל לנהר. עקב מחלות, התקפות של שבטים עוינים וקשיי הדרך טיפו טיפ סירב להמשיך במסע. אולם סטנלי המשיך במסעו לאורך הנהר, ובמסעו הכולל הוא חצה את יבשת אפריקה מן האוקיינוס ההודי אל האוקיינוס האטלנטי.
פתיחת אזורי הנהר
המסע הנרחב של סטנלי לאורך נהר לואלבה עודד מסעות של סוחרים רבים, אחד מראשוני הסוחרים שיצאו למסעות אלו היה טיפו טיפ. במסעותיהם הסוחרים גרמו לתוהו ובוהו לאורך הנהר. הם שרפו ובזזו כפרים שלמים ולקחו אנשים בשבי. לפי פיטר פורבת' בספרו "נהר הקונגו" ("The River Congo"), סטנלי היה המום ממה שראה שש שנים לאחר מכן, כאשר חזר לאזור: "לא יכולתי לזהות סימן של גדר או בקתה ... לא נראה בית או דבר חי בשום מקום ... הכל נעלם ... חורבן.. נשרפה עיר שלמה".סוחרי העבדים הרגו ולקחו בשבי אלפי אפריקאים.
מושל מחוז סטנלי פולס
ב- 1885 חזר סטנלי לקונגו כדי לצאת למסע להצלת אמין פאשא, מושל אקווטוריה באפריקה שנקלע למרד במחוזו. סטנלי נסע לזנזיבר ב-1887 כדי לבקש מטיפו טיפ שיעזור לו במסע. בתמורה מינה סטנלי את טיפו טיפ למושל סטנלי פולס (Stanly Falls), במדינת קונגו החופשית. מטרתו של סטנלי הייתה לבלום את התוקפנות הערבית סביב סטנלי פולס. תנאי אחד של ההסדר היה שטיפו טיפ יאלץ לנסות ולהפסיק את סחר העבדים. הוא אמנם לא הצליח לעשות זאת, אבל הצליח למנוע מהערבים לבוא במגע עם האירופים.
טיפו טיפ, סטנלי וכוח המשלחת שלהם, שכלל 700 איש, הפליגו דרומה מזנזיבר, הקיפו את "כף התקווה הטובה", והפליגו במעלה החוף הדרומי של האוקיינוס האטלנטי אל שפת נהר הקונגו. משם הם הלכו ל"בריכת סטנלי", שם פרץ ביניהם ריב. כח המשלחת נפגע, וסטנלי האשים את טיפו טיפ בכך שהמסע לקח זמן ארוך יותר מהצפוי וכי טיפו טיפ לא סיפק מספיק כח אדם כפי שהבטיח, מה שגבה את חייהם של אנשים רבים במשלחת.
כשחזר תבע סטנלי את טיפו טיפ בבית משפט בזנזיבר, אולם טיפו טיפ זכה בפרשה.
מלחמת קונגו - ערב
במהלך כהונתו של טיפו טיפ כמושל פרצה מלחמת קונגו-ערב.
בשנת 1886, בזמן שטיפו טיפ היה בזנזיבר, התעוררה מחלוקת בין מצודה בסטנלי פולס, בהנהגת טיפו טיפ, לבין מצודה סמוכה של מדינת קונגו החופשית בהנהגתו של וולטר דין, קפטן בריטי, ולטובה דובואה, סגן בלגי. אנשי טיפו טיפ טענו כי דין גנב שפחה מקצין ערבי במבצר, אולם דין טען כי הנערה ברחה לאחר שהוכתה על ידי אדונה ושהוא רק הציע לה מקלט.
אנשי טיפו טיפ תקפו את המבצר ומצודת מדינת קונגו החופשית הגנה על עצמה. לאחר ארבעה ימים של מצור, המגינים סיימו את התחמושת וברחו מהמצודה.
מותו
ב-13 ביוני 1905, מת טיפו טיפ ממלריה בביתו בסטון טאון (Stone Town), העיר המרכזית באי זנזיבר.
לוליק (זמר)
לוליק לוי (נולד ב-26 בפברואר 1938 בשם אברהם חיים יצחקוב לוי) הוא זמר ישראלי.
לוליק, בעל קול הטנור הלירי, התפרסם במחצית השנייה של שנות ה-50 כסולן של להקת פיקוד צפון ובשנות ה-60 השתתף בכמה הצגות ומופעים מוזיקליים. לאחר שהוציא תקליט של שירי לורקה ותקליט של שירים בלדינו הפך להיות מזוהה במידה רבה עם מוזיקה שמקורה בספרד. החל בשנות ה-70 הוא מופיע לבדו ברחבי ישראל ומלווה את עצמו בגיטרה.
ביוגרפיה
לוליק נולד בשם אברהם חיים, בבית שהושפע מתרבויות אחדות: אביו היה ממוצא תימני-בולגרי ואמו ממוצא בוכרי-יווני. לוליק היה השני משלושה אחים (אחיו הצעיר הוא הזמר אושיק לוי). את האהבה למוזיקה ספג מההורים שנהגו לשיר בעיקר בשבתות, בחגים ובאירועים משפחתיים. את הרומנסות הספרדיות בלאדינו ואת שפת הלאדינו למד מאמו.
בילדותו האזין למוזיקה איטלקית וחפץ להידמות לזמר ולגיטריסט הנפוליטני, רוברטו מורולו, בעל הקול הקטיפתי והסגנון הרך והשקט. בגיל 14 קנה גיטרה והחל ללמד את עצמו נגינה. לפני הצבא היה בתנועת הנוער העובד והלומד, יצא להכשרה בקיבוץ נחשולים והחל לשיר במסכתות ובהצגות. בהיותו בהכשרה קיבל את הכינוי "לוליק" מחבריו והחליף את שמו הפרטי בתעודת הזהות לכינוי זה.
לאחר שלא התקבל ללהקת הנח"ל (כנראה בשל קולו הגבוה), הוא התגייס כחייל קרבי בגדוד 51 בחטיבת גולני ונלחם במבצע קדש. לאחר פינוי רצועת עזה אִפשר לו מפקדו, מאיר פעיל, לבחור האם לצאת לקצונה או לעבור ללהקת פיקוד צפון, שם נבחן על ידי יעקב בודו והתקבל. הוא התפרסם כסולן בשיר "השיריונים יצאו" (חפר, זראי), שהפך לאחד מסימני ההיכר שלו, ובשיר "בגלל מסמר" (נעמי שמר) שבו היו לו קטעי סולו.
בשנים 1958–1959 הקים עם שמוליק זוהר ועם איתמר ישראל (חבריו מלהקת פיקוד צפון) את: "שלישיית הצפון". השלישייה הופיעה ברחבי הארץ בהופעות פרטיות, וכשלישייה גם במסגרת ההופעות של להקת פיקוד צפון.
לאחר שחרורו מצה"ל בחרה בו נעמי שמר להקליט את שירה "העיר הלבנה" ('מקצף גל ועננה') שנכתב לסרט התעודי של אדם גרינברג על תל אביב לכבוד חג היובל של העיר. באותה שנה הוציא תקליטון בן ארבעה שירים. בין השירים ("שישה מיתרים", "השיריונים יצאו", "אין פרחים שחורים" ) בלט במיוחד השיר "זמר המלח האיטלקי" ('אמרי לי, אמרי לי סיניורה יפה') שזכה להצלחה גדולה. לוליק קיבל את השיר ממאיר נוי שהלחין את מילותיו של אוריאל אופק להצגה "פורצי ההסגר" בתיאטרון אהל (שם שר אותו השחקן רפי שחר) וסבר שקולו המיוחד של לוליק יתאים לשיר.
בשנת 1960 יצא לסיבוב הופעות עם להקת הטכניון ברחבי אירופה.
בשנים 1961 עד 1965 עבד ב"מועדון הים התיכון" ב:שווייץ, צרפת איטליה ויוון. במהלך תקופה זו פתח בארץ את מועדוני הים התיכון באכזיב ובאילת.
בשנת 1967 הופיע במשך חמישה חודשים עם להקת ה"כרמלים" שכללה מלבד לוליק את אחיו אושיק לוי, חנן גולדבלט, מיכל טל ורות ביקל מהאחיות שמר באולימפיה בפריז, בבלגיה, איטליה וארצות הברית.
ב-1967 השתתף בהצגה "איש למנשה" שהופקה על ידי גיורא גודיק וירדה מהבמה לאחר זמן קצר עקב פרוץ מלחמת ששת הימים. במלחמה זו השתתף לוליק כלוחם בשירות מילואים ונטל חלק בכיבוש רמת הגולן.
ב-1968 היה חלק מהאנסמבל של ההצגה המוזיקלית "גבעת ספון ריבר" שעלתה בתיאטרון בימות הצעיר, בבימויו של ג'ילברטו טופאנו. יחד איתו שיחקו בהצגה בתיה ברק, חנה רוט, דבורה דותן ושלמה ניצן. צוות זה, בתוספת של דני ליטני, המשיך למופע מוזיקלי נוסף של תיאטרון בימות, איש חסיד היה, בבימויו של יוסי יזרעאלי. המופע היה הצלחה גדולה והיווה פריצת דרך לתרבות הדתית בכלל והחסידית בפרט אל תוך הזרם המרכזי של התרבות הישראלית תוך זניחת סממנים דתיים חיצוניים כגון הלבוש האופייני למגזרים הדתיים. מתוך ההצגה התפרסמו, בין היתר, השירים "מכתב לרבי" ו"שיר היין" (שני השירים אלמגור, עממי) בהם היה לוליק הסולן. צוות השחקנים המגובש רץ עם ההצגה במשך זמן רב. בשנת 1970 הוא דיבב בסרט "ניקי כלב הפרא".
ב-1971 הקליט תקליט שלם לשירי לורקה, "לוליק שר לורקה". כל השירים תורגמו על ידי רפאל אליעז ונלקחו מספרי השירה של לורקה, "רומנסרו צועני" ו"הבושם והסכין", שתורגמו על ידי אליעז שגם שכנע את לוליק לשפר את הדיקציה ולהתאימה לאופי הדרמטי של השירים. חלק מהשירים הולחנו על ידי אריה לבנון, חלקם של לוליק עצמו וחלקם היו ללחן של פאקו איבנז, ממנו קבל לוליק את ההשראה לפרויקט לאחר שזה הוציא ב-1963 תקליט של שירי לורקה. לוליק שהה אז בפריז והושפע מהתקליט של איבנז, איתו גם יצר קשרי ידידות. בחמישה משירי התקליט ליווה את לוליק על גיטרה שנייה, מיגל הרשטיין, שהשתייך מאוחר יותר להרכב הראשון של הברירה הטבעית.
מבקר התרבות של מעריב באותה עת, יעקב העליון, כתב עם צאת התקליט בביקורתו:
בתחילת שנות ה-70 שיחק בתיאטרון "הבימה" בהצגה: "הכנסת כלה".
ב-1972 השתתף במופע המוזיקלי משירי לאה גולדברג, "נסיעה מדומה", שהופק על ידי אמנון ברנזון. כל השירים בתוכנית הולחנו על ידי אלכסנדר ארגוב וצוות השחקנים כלל את אמנון ברנזון, אבי שושני, תמי ספיבק ואופירה גלוסקא. השיר "ההר הירוק" ('איך עירנו בכתה ושרה'), אותו שר לוליק בליווי אופירה גלוסקא, הוא המפורסם מבין שירי המופע.
בשנת 1980 הוציא לוליק תקליט בשם "השושנה פורחת" שכלל שירים בלדינו, רובם שירים עליהם גדל בילדותו. הוא הקדיש את התקליט לזכרו של המוזיקאי יצחק לוי, שקידם את שירת הלדינו בישראל ונפטר שנים מספר לפני הוצאת התקליט.
בשנים שלאחר מכן נהג להופיע לוליק בגפו כשהוא מלווה עצמו בגיטרה במקומות רבים ברחבי ישראל. במקביל לעיסוקו האומנותי עבד כמוכס באגף המכס במשרד האוצר.
בשנת 1982 יצא למופעי התרמה מטעם "קרן היסוד" בכל דרום אמריקה בתוכנית : "שרתי לך ארצי", יחד עם: דן אלמגור, רבקה רז, יוסי לוי (גיטריסט), ועמנואל קורינלדי (מתורגמן). לאחר מספר חודשים יצאו לסדרת הופעות נוספת באירופה, כשלצוות מצטרפים חנן יובל ויגאל חרד.
בשנת 2003 היה מעורב בתאונת דרכים ונפצע באורח קשה. מאז התקשה במשך שנים לנגן בגיטרה ופסק מלהופיע. ב-2012 חזר להופיע עם הגיטרה באופן מלא.
אינדיאנים על גבעה 16
אינדיאנים על גבעה 16 - פלוגה בקרב החרמון הוא ספר שנכתב בידי העיתונאי אביחי בקר אשר יצא לאור בשנת 2003 בהוצאת משרד הביטחון. הספר מתאר את לחימתה של פלוגה ג' בגדוד 51 של חטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים ובקרב החרמון בפרט.
הספר הוא ספר עיון, אך אינו כולל בתוכו מפות מרשמי קרב ותמונות. הזווית שבה בחר בקר לספר באמצעותה את סיפור הקרב היא של הלוחמים הזוטרים עד לרמת מפקד הפלוגה, סרן . כמו כן נזכרים בספר מפקד החטיבה אמיר דרורי, וקצין האג"ם החטיבתי, יואב גולן (לוי), אשר פיקד על הקרב לאחר ששדרת הפיקוד כולה נפצעה או נהרגה, ובכלל זה מפקד הגדוד שנפצע, סא"ל יהודה פלד ומפקד הפלוגה, פסו, שנהרג. הספר שימש בסיס לסרט תיעודי ששודר בערוץ 1.
ענת פרקש
ענת פרקש (נולדה בשנת 1963) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל, שיאנית ישראל ואלופת המכביה, בעלת 3 מדליות מהמכביה העשירית (1977), מהן 2 זהב. כיום, היא עוסקת בהכשרת מדריכים ומורים במערכת החינוך הפורמלית והבלתי פורמלית ומובילה אסכולת שחייה כחלק מאורח חיים בריא לכלל האוכלוסייה בקרב אוכלוסיות מגדרים וקבוצות גיל מגוונות.
ביוגרפיה
ענת פרקש נולדה בשנת 1963, בת לאווה וג'ורג' פרקש. התאמנה בקבוצת ברית מכבים עתיד, מכבי תל אביב ואחר כך בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של אביה.
אקוסייד
המונח אקוסייד (באנגלית: Ecocide) (מיוונית oikos - בית, ומלטינית cadere - להרוג) מתאר הרס שטחים גדולים בסביבה הטבעית כתוצאה מפעילות אנושית. התנועה הסביבתית רואה באוקוסייד פעילות עברינית המפרה את עקרונות הצדק הסביבתי. למשל: נזק או הרס נרחב של הטבע או הפרעה למערכת אקולוגית בשטח מסוים בקנה מידה המעמיד את תושבי המקום בסכנה. ההרס עלול להיות בלתי הפיך, כאשר מערכת אקולוגית ניזוקה מעבר ליכולתה לשיקום עצמי. המושג מתייחס לרוב להרס הנגרם על ידי בני אדם, באופן ישיר, או עקיף. בני אדם עלולים להוביל אקוסייד על ידי דחיקת מספיק מינים מן המערכת האקולוגית, עד כדי שיבוש מבנה המערכת ותפקודה. אקוסייד יכול גם לנבוע מזיהום סביבתי, כגון עליית ריכוזים של חומרי הדברה אשר הורסים את הצמחייה המקומית באופן נרחב.
רקע
המונח אקוסייד נטבע בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. ישנן שתי גרסאות באשר לזכות הראשונים לשימוש במושג. בכנס שהתקיים בפברואר 1970 בוושינגטון בנושא מלחמה ואחריות בינלאומית, שילב בדבריו פרופ' ארתור גלסטון, בוטנאי וחוקר ביואתיקה מאוניברסיטת ייל, את המונח אקוסייד, אותו הגדיר כהרס מכוון של הסביבה. כדוגמה לכך הביא את פגיעתה של ארצות הברית בדרום וייטנאם. ארצות הברית פעלה במכוון לפגיעה בגידול המקומיים ויבוא גידוליים חלופיים באמצעות פיזור חומר כימי שזכה לשם אייג'נט אורנג'. גלסטון אמר כי יש עדויות לנזק בלתי הפיך לכלל המערכת האקולוגית, ולנזק עלולות להיות השפעות ארוכות טווח גם על בעלי חיים ובני אדם.
ענת פרקש
1977
בתחרות "שמונה האומות" שנערכה באיסלנד בתחילת יולי 1977 הייתה פרקש שותפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם איריס קרפ, לילך אריאל ואסנת ארליך לשיא ישראלי חדש של 4:22.0 דקות, שיפור לשיא שנקבע שבוע קודם לכן בקיאסו (4:24.2 דקות).
אקוסייד
רקע
ב-1972 התקיימה ועידת האומות המאוחדות בנושא הסביבה האנושית בסטוקהולם. אולוף פלמה, ראש ממשלת שוודיה דאז השתמש במונח בוועידה. הוועידה קבעה כללים למניעת נזק סביבתי באזורים בסמכותן או שליטתן של מדינות, פגיעה במדינות אחרות או בנחלת הכלל. האחריות של המדינות הייתה לא רק לפגיעה ישירה אלא גם למניעת פגיעה ודאגה לדורות הבאים. הוועידה הייתה הבסיס לניסיונות לקדם חקיקה בינלאומית בתחומי הסביבה ולטענה כי אקוסייד הינו פשע.
חקיקה בינלאומית
מאז שנות השבעים של המאה הקודמת, פעלו פעילים סביבתיים לקידום חקיקה בינלאומית שתאפשר להעמיד לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי אנשים, חברות ומדינות שפגעו בסביבה בצורה בלתי הפיכה. ב-1996 פרסם מארק אלן גריי מאמר בו הוא מציע מסגרת משפטית להכרה באקוסייד כפשע בינלאומי.
ענת פרקש
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכתה פרקש ב-7 מדליות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:20.79 דקות, לפני טובה אברמוב מהפועל בת ים (1:23.81 דקות) ונילי בן שושן מהפועל הקישון (1:24.36 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:55.06 דקות, לפני טובה אברמוב (2:59.22 דקות) ורות הרשקוביץ מהפועל בת ים (3:01.50 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:41.44 דקות, אחרי טובה אברמוב 2:36.98 דקות ולפני ליז בוכשטבר מהפועל בת ים (2:42.53 דקות), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:42.72 דקות, אחרי טובה אברמוב שקבעה שיא ישראלי חדש של 5:32.03 דקות ולפני דניאלה יוסטר בת אגודתה (5:53.75 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:35.74 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 5:09.41 דקות. מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:09.98 דקות, אחרי נטע יוסף מהפועל בית ברל שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:09.39 דקות וטובה אברמוב (1:09.89 דקות).
אקוסייד
חקיקה בינלאומית
בתחילת שנות אלפיים עם אשרורה של אמנת רומא, נוצרה הזדמנות לנסות ולכלול את אקוסייד באמנה. סעיף 8(2)(b)(iv) מתייחס גם לפגיעה בסביבה: ב-2010, עורכת הדין הסביבתית פולי היגינס הציע תיקון לאמנת רומא והגדירה שני סוגים של אקוסייד: זו הנגרמת על ידי בני אדם, וזו הנגרמת על ידי הטבע. היגינס פנתה אל ועדת המשפט הבינלאומי (International Law Commission) הממונה על ידי העצרת הכללית של האו"ם בבקשה להוסיף את אקוסייד כפשע חמישי באמנת רומא.
ענת פרקש
1978
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1978 זכתה פרקש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:21.36 דקות, לפני נילי בן שושן מהפועל קישון (1:21.72 דקות) וטובה אברמוב (1:24.80 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:55.47 דקות, לפני נילי בן שושן (2:56.38 דקות) ומירב כהן ממכבי קריית אונו (3:02.22 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:50.73 דקות, אחרי טובה אברמוב (5:35.0 דקות) ומיכל כהן (5:41.98 דקות).
כינוס הפועל ה-11
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-11 שנערכו באוניברסיטת תל אביב בתחילת חודש מאי 1979 סיימה פרקש במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה. בנוסף, היא קבעה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם בוכשטבר, נטע יוסף ויעל נתנאל שיא ישראלי חדש של 4:49.04 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף אוגוסט אותה שנה, זכתה פרקש במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:54.92 דקות, לפני מירב כהן (2:55.01 דקות) ומירב הדר מהפועל שפיים (2:56.44 דקות).
חייה האישיים
לענת שני בנים שי ויונתן. הבכור יונתן הוא שחיין מצטיין, אלוף ושיאן גילאים וחייל מצטיין, שי הצעיר נולד בלידה מוקדמת עם שיתוק מוחין שפגע בתנועתיות של צד ימין של גופו. למרות זאת, למד והצליח כל חייו במסגרות חינוכיות רגילות, מצטיין בספורט הדריך בתנועת הצופים, ומשרת כחייל מן המניין במחלקת הכושר הקרבי בצה"ל.
סלע המחלקות
פירוש השם
לפי מדרש השם ב שתי הקבוצות, זו של דוד וזו של שאול נחלקו והלכו לדרכן. בתרגום השבעים מופיע שם המקום: סלע הַמְחֻלֶקֶת. לדעת גרסיאל, שמו המקורי היה סלע חלקות מלשון חלק כלומר שאין בו צמחייה והוא גלוי או שהוא חלק מכוונה שניתן להחליק בו. רש"י בעקבות תרגום יונתן, מפרש סלע המחלקות -.
מ.צ סגל, מפרש:. ואילו במדרש תהילים נאמר: "ולמה נקרא שמה סלע המחלקות, אמר רבי שמואל בר נחמני ששם נחלקו גבורי שאול, וגבורי דוד, מהם היו אומרים, עד שבן ישי בידינו לא נפנה ממנו, מהם היו אומרים מלחמת ישראל קודמת, אבל בן ישי מצוי אצלינו בכל שעה, רבי אליעזר אומר נחלק הסלע מכאן ומכאן, ונמצא שאול וגבוריו עומדים מצד אחד, ודוד ואנשיו מצד אחד, והוא שדוד אומר הנותן תשועה למלכים, לשני מלכים, אלו שאול ודוד, שאול שניצל משפיכות דמים, שנאמר [אשר כלתני היום הזה מבוא בדמים] והושע (לי ידי) [ידי לי] , ודוד שניצל מחרבו של שאול, שנאמר הפוצה את דוד עבדו מחרב רעה . דבר אחר סלע המחלקות. בשעה שהיה דוד וחיילותיו עוברין על אותו מקום שנעשה להם נס, היה מתחלק מחיילותיו, הוא ושש מאות אנשים שהיו אתו, אותה שעה היו יורדין מעל סוסיהן, ומשתחוין ונופלין על פניהם, ומברכין ברוך שעשה לנו נסים במקום הזה, ומקצתן היו עומדים ואין מברכין, לפי שלא היו עמו באותה שעה, והיו מתחלקין זה מזה, לכך נאמר סלע המחלקות."
הצירוף המקראי נשתנה ל'סֶלַע הַמַּחְלֹקֶת', וכיום הוא משמש במשמעות מטפורית של נושא הריב, העניין שעליו נחלקים.
זיהוי מקומו
לפי הסיפור המקראי, סלע המחלקות נמצא במדבר מעון. זיהוי המקום הוא בעייתי. יש המזהים את המקום ראס אל כופה או עם תל אל-מאלאקי אך זיהוי זה אינו ודאי. לפי התיאור יש המזהים את המקום עם הר חולד וזאת על פי מבנה ההר.
בועז דוידזון
בועז דוידזון (נולד ב-8 בנובמבר 1943) הוא במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי, אשר ביים וכתב כמה מהסרטים המצליחים בישראל, וביניהם "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר", "אלכס חולה אהבה", "משפחת צנעני" וסדרת סרטי "אסקימו לימון".
ביוגרפיה
בועז דוידזון נולד בתל אביב ולמד קולנוע בלונדון, שם ביים סרטים קצרים. בישראל החל את דרכו בחבורת לול וביים לצידו של אורי זוהר את סדרת הטלוויזיה "לול" (1969). בנוסף, ביים את הסרט "שבלול" (1970), שיצא בעקבות הסדרה. בשנת 1971 ביים דוידזון את הסרט "חצי חצי", ושנה לאחר מכן ביים את הסרט "עזית של הצנחנים".
בשנת 1973 ביים את הסרט "ג'ימי היפה" שהפיק צבי שיסל עבור הוועדה הבינמשרדית למלחמה בסמים, ומרכז ההסברה, ונועד לשמש כסרט תיעודי נגד השימוש בסמים. הסרט מציג את סיפורו של שמואל עדי, הידוע בכינויו ג׳ימי היפה, גבר בן 29 שחי בתל אביב, ומכור לאופיום וסמים נוספים. ג׳ימי חושף בפני המצלמה את מצבו הלא פשוט, ואת האנשים הסוביבים אותו, במטרה להיגמל מהסמים.
בהמשך עבר דוידזון לבימוי וכתיבה משותפת של סרטי בורקס, ביניהם הקומדיות "צ'רלי וחצי" (1974) ו"חגיגה בסנוקר" (1975), שהפכו לסרטי פולחן. ב-1976 ביים את "משפחת צנעני", גם כן מאותו ז'אנר. כמו כן ביים והשתתף בכתיבת התסריט של ארבעת הסרטים הראשונים בסדרת קומדיות הנעורים "אסקימו לימון" וכן כתב וביים את הסרט "אלכס חולה אהבה" (1986).
דוידזון כתב את התסריט לסרט המתיחות הישראלי הראשון "ישראלים מצחיקים" (1978). הוא שיחק בסרט זה וכן שיחק לצידו של יהודה ברקן בסרטי המתיחות "מצלמה בלי בושה" (1988) ו"אוכלים לוקשים" (1989), אותו גם ביים יחד עם צבי שיסל.
החל מ-1979 פועל דוידזון בארצות הברית, לשם עבר בהשפעת מנחם גולן ובתחילת דרכו פעל במסגרת חברת ההפקות שלהם, "קנון גרופ". בהוליווד התחיל דוידזון כבמאי, ובחר להמשיך כמפיק וכותב על מנת שיוכל לבלות זמן רב יותר עם משפחתו.
בעוד רוב סרטיו הישראלים הם קומדיות מסוגים שונים, בארצות הברית התפרס דוידזון לכל סוגי הז'אנרים, לרבות מתח ופעולה. חלק גדול מסרטיו הם סרטי טלוויזיה. בשנת 2006 היה מעורב בהפקת הסרט ההוליוודי "איש הקש", עם ניקולס קייג'.
חיים פרטיים
נשוי לברוריה (ביבי), אומנית וציירת אשר ערכה כמה מסרטיו.
בעבר היה דוידזון נשוי לציירת בתיה אפולו.
אווה טיקה
אווה טיקה (בפינית: Eeva Tikka; נולדה ב-31 ביולי 1939) היא סופרת ומשוררת פינית.
ביוגרפיה
טיקה נולדה בעיירה ריסטינה שבמזרח פינלנד. היא החלה לכתוב עוד בגיל שלוש-עשרה. למדה בוטניקה באוניברסיטת הלסינקי ויש לה תואר ראשון בפילוסופיה. טיקה עבדה כמורה לגאוגרפיה ולביולוגיה החל מ-1968. ספרה הראשון יצא לאור ב-1973, אך לאחר חמש יצירות שנדפסו, עזבה את עבודתה ופנתה להתפרנס מן הספרות. על יצירתה זכתה טיקה בשלושה-עשר פרסים וציונים לשבח. בין היתר זכתה ארבע פעמים בפרס הספרות הלאומי, ועוטרה במסדר האריה הפיני מדרגה רביעית. היא מתגוררת ביואנסו שבצפון קרליה.
בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה
בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה הוקם על ידי צבא בריטניה בעיר בצרה בעיראק וקבורים בו כ-3,300 חללים שרובם היו חיילים בריטים שנהרגו במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה וכמה מאות מהם במהלך מלחמת העולם השנייה. בית הקברות נמצא באחריות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה אולם לאחר נפילת סדאם חוסיין ב-2003 והתדרדרות המצב הביטחוני במדינה זו החלה גם התדרדרות בתחזוקת בית הקברות עד להרס כולל של המצבות.
רקע
בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה הוקם על בסיס ההכרה של ממשלת בריטניה שבגלל היקף הנפגעים הגדול והמאמצים הכרוכים בכך לא ניתן להחזיר את כל החללים לקבורה בארצות מוצאם ולכן הוחלט לקברם בארץ בה נפלו יחד עם חבריהם ליחידה שנפלו איתם. כמו כן התייחסה ההחלטה לאחידות באופן הקבורה וההנצחה ברחבי העולם.
מלחמת העולם הראשונה
אל בית קברות זה הובאו חללים מהקרבות הרבים בהן השתתף הצבא הבריטי בניסיונותיו לכבוש את דמשק. עיקר החללים הובאו במהלך הקרבות לפריצת המצור על כות שהתחוללו בין דצמבר 1915 ואפריל 1916 במעלה החידקל. בגלל הקרבה לביצות ותנאי תברואה ירודים נפטרו רבים מחיילי בריטניה בגלל מחלות זהומיות כמו קדחת, כולרה ואחרות.
בסה"כ נקברו בבית הקברות בתקופת המערכה ולאחריה 2,560 חללים כש-76 מהם לא זוהו. כמו כן קיים ציון בבית קברות ה ל-227 חללים מכוח עזר של סינים מסינגפור שעבדו עבור הצבא הבריטי. רוב הנקברים באתר זה היו חיילים אנגלים כשהחללים ההודים נקברו בבית קברות צמוד הכולל קברים ואנדרטה לציון שמות החיילים ההודים שגופתם נשרפה בהתאם לאמונתם הדתית.
בין המלחמות
ב-1935 מצאה ועדת חבר העמים לקברי מלחמה שאדמת בית הקברות מלוחה מאוד וגורמת לקורוזיה מואצת של המצבות. בעקבות זאת הוסרו רוב המצבות ובמקומן הוקם במקום קיר זיכרון ועליו לוחות ברונזה עליהם רשומים שמות החללים. לאחר פעולה זו התאפיין בית הקברות בשער כניסה גדול עליו רשום שם המקום וצלב גדול המרכז בית הקברות.
מלחמת העולם השנייה
במאי 1941 כבשו הבריטים בשנית את בצרה והקימו בה ובסביבתה מרכז לוגיסטי והשתמשו בבית הקברות הקיים כדי לקבור את מתיהם. בסה"כ נקברו במקום במהלך מערכה זו 364 חיילים בריטים, 36 חיילים מצבאות אחרים וכן 109 חללים שמתו לא כתוצאה מהמלחמה. כשליש מהחללים הבריטים הובאו למקום מבתי קברות זמניים ברחבי עיראק ואיראן.
במהלך מערכה זו נהרגו ונקברו בבצרה 3 חיילים ארץ ישראלים שהתנדבו לשירות בצבא הבריטי:
בית הקברות בעת המודרנית
עד סיום שלטונו של סדאם חוסיין במלחמת עיראק ב-2003 שיתף השלטון פעולה עם "ועדת חבר העמים לקברי מלחמה" ואיפשר לחבריה לתחזק את בית הקברות וקיר הזיכרון. מ-2003 ועד 2007 שלטו כוחות הקואליציה, והצבא הבריטי ביניהם, בעיראק ואיפשרו את המשך תחזוקת בית הקברות ואף קיימו במקום טקסי זיכרון. מ-2007 החל פינוי הדרגתי של כוחות הקואליציה מהמדינה ובמקביל חל בה ערעור בביטחון הפנים דבר שאילץ את הוועדה לצמצם את הצוות המטפל בבית הקברות. כמו כן לא מינתה הוועדה גורמים מקומיים שיקבלו שכר כדי לשמור על הקיים. התוצאה הייתה שבית הקברות סבל מתופעות ונדליזם שהתבטאו בניתוץ לוחות הזיכרון והריסת המונומנטים שעמדן במקום. לאור מרכזיותו של בית הקברות קיים חשש שגורמים פרטיים ישתלטו עליו ויחלו לבנות במקום.
לפי דווח עיתונאי מ-2013 החלה הוועדה להשקיע בשיפוץ בית הקברות.
ב-2015 הגיעו חיילים מצבא בריטניה למקום ואספו את שאריות הלוחות שהיו במקום והעבירו אותם למחסן במחנה בריטי.
חללים בעלי שם
בבית הקברות נקבר זוכה צלב ויקטוריה מייג'ור ג'ורג' גודפרי מסי ווילר שנהרג ב-13 באפריל 1915 במהלך קרב שוויבה כשהוביל את הפלוגה שלו להתקפה על עמדת אויב.
מגנוס הירשפלד
הירשפלד קרא להנהגת אמצעי מניעה והתבטא נגד רדיפת ההומוסקסואלים והלסביות בידי רשויות החוק. הירשפלד, שהיה הומוסקסואל בעצמו, רצה להוכיח כי הומוסקסואליות היא תכונה מולדת וכך להביא ללגליזציה שלה. לשם כך הוא פיתח תאוריה על קיומו של מין שלישי בין הזכר והנקבה, הכולל את ההומוסקסואלים, הטרנסקסואלים והאינטרסקסואלים. חלקים נרחבים מעבודתו התבססו על מחקריהם של ריכרד פון קראפט אבינג וקארל היינריך אולריכס.
קורות חיים
מגנוס הירשפלד נולד בשנת 1868 בעיירה קולברג שבפרובינציית פומרניה של ממלכת פרוסיה (כיום קוֹלוֹבְּזֶ'ג, פולין). בצעירותו חי כמה שנים בפריז, ועבד שם כעיתונאי. לאחר שלמד רפואה בשנים 1888–1892 בשטרסבורג, במינכן, באוניברסיטת היידלברג ובברלין, פתח הירשפלד מרפאה לרפואה טבעית במגדבורג. כעבור שנתיים עבר לברלין.
הוועדה המדעית-הומניטרית
ב-1896 הוציא הירשפלד לאור באופן אנונימי את הפמפלט "סאפפו וסוקרטס", שעסק באהבה חד-מינית. ב-1897 ייסד הירשפלד את הוועדה המדעית-הומניטרית (Wissenschaftlich-humanitäres Komitee, WhK) ביחד עם אדולף ברנד, בנדיקט פרידלנדר וחברים אחרים של קבוצת Der Eigene ("הייחודי"), שהייתה קבוצת שתדלנות הומוסקסואלית שפרסמה כתב עת. הוועדה המדעית-הומניטרית הייתה הארגון הראשון בעולם ששם לו כמטרה לגליזציה של יחסי מין בין גברים. הם קיוו להביא לביטולו של סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, שהשית עונשים כבדים על הומוסקסואליות מאז 1871. הוועדה טענה כי החוק מעודד סחיטה, והמוטו שלה, אל הצדק באמצעות המדע ("Durch Wissenschaft zur Gerechtigkeit"; בלטינית: "Per scientiam ad iustitiam"), שיקף את אמונתו של הירשפלד כי הבנה טובה יותר של הומוסקסואליות תביא להיעלמות העוינות כלפיה. הוא נאבק ללא לאות להנחלת מטרה זו והפך לדמות ציבורית מוכרת בגרמניה.
גם בתוך הקבוצה נתגלעו חילוקי דעות. כמה מן הנשים, וכן גם פרידלנדר, לא הסכימו להשוואה שהשווה הירשפלד בין הומוסקסואלים לנכים. הם טענו כי החברה יכולה אולי להשלים עם קיומם של נכים, אך לעולם לא תקבל אותם כשווים. הם גם לא הסכימו עם דעתו של הירשפלד (ושל אולריכס שקדם לו) כי גברים הומוסקסואלים הם בהכרח נשיים. מאוחר יותר עזבו פרידלנדר, ברנד ואחרים את הוועדה, והקימו את "קהילת הייחודיים" (Geminschaft der Eigenen), שראתה ביחסים בין גברים היבט של גבריות מסורתית.
הוועדה המדעית-הומניטרית הצליחה לאסוף יותר מ-5,000 חתימות של אנשי-שם, רובם גרמנים, על עתירה לבטל את סעיף 175. בין השאר חתמו עליה אלברט איינשטיין, הרמן הסה, הפוליטיקאים הסוציאליסטים אוגוסט בבל וקרל קאוטסקי, זיגמונד פרויד, קראפט-אבינג עצמו, מרטין בובר, קרל יספרס, קתה קולוויץ, גיאורג גרוס (שנקרא מאוחר יותר ג'ורג' גרוס), היינריך מאן ותומאס מאן, שטפן צווייג, גרהארט האופטמן, ריינר מריה רילקה, ארתור שניצלר, לב טולסטוי, אמיל זולא, מקס ברוד ואפילו ראש המשטרה בברלין ושרי המשפטים של פרוסיה ושל גרמניה. הומוסקסואלים בין החותמים לא הצהירו בגלוי על נטייתם.
הצעת החוק עלתה בפני הרייכסטאג ב-1898, אך לא עברה, מאחר שרק מיעוט מבין חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית תמך בה. בתסכולו שקל הירשפלד לנקוט טקטיקה של אאוטינג - להוציא מן הארון חברי פרלמנט הומוסקסואלים. הצעת החוק המשיכה לעלות בפני הפרלמנט, ובסוף שנות ה-20 אף נראה היה כי יש לה סיכוי להתקבל, אך עליית הנאצים לשלטון טרפה את הקלפים.
מחקר ופרסומים
כבר בגיל 15 פרסם הירשפלד את מאמרו הראשון בכתב עת ברלינאי: "השמות הנוצריים שלנו". משנת 1899 ועד תחילת שנות ה-20 ערך הירשפלד את "השנתון לחקר דרגות-הביניים המיניות", שבו התפרסמו מחקריו בנושא מיניות האדם. בשנים 1903 ו-1904 הוא ערך מחקר סטטיסטי בקרב סטודנטים ופועלים בתעשיית הפלדה באמצעות שאלונים. מחקרים אלה הביאו אותו למסקנה כי שיעור ההומוסקסואלים באוכלוסייה עומד על 1.5%, ואילו שיעורם של הביסקסואלים – 3.5%. ב-1908 הוציא לאור את "העיתון לסקסולוגיה", אך נאלץ להפסיק כעבור זמן קצר. באותה שנה, הירשפלד היה מעורב בפרשה פוליטית שהגיעה לבית המשפט (קורט מינצר נדרש להעיד אך סירב ונעצר). ב-1910 טבע שם חדש לאנשים המתלבשים בבגדי המין השני – טרנסווסטיט – אם כי בשם זה הוא כלל גם אנשים שהיום היו מכונים טרנסקסואלים, טרנסג'נדרים, פטישיסטים טרנסווסטיים ודראג קווינז.
במלחמת העולם הראשונה הפסיק הירשפלד לעסוק במחקר, ושירת כרופא צבאי בבית חולים שדה.
ב-1921 ארגן הירשפלד את הכנס הראשון לרפורמה מינית, והביא ליצירתה של הליגה העולמית לרפורמה מינית. כנסים נוספים נערכו בקופנהגן ב-1928, בלונדון ב-1929, בווינה ב-1930 ובברנו ב-1932.
ב-1930 ביצע את הניתוח לשינוי מין הראשון שתועד אי פעם.
ניתוח שביצע ללילי אלבה, תועד בספרה "מגבר לאישה" והיווה השראה לספר ולאחר מכן גם לסרט הקולנוע הנערה הדנית.
עיתוני התקופה הרבו לצטט את הירשפלד וללעוג לו, והוא כונה לעיתים "איינשטיין של המין". אף כי הוא ראה את עצמו כמדען אובייקטיבי וחסר-פניות, הוא היה הומוסקסואל וטרנסווסטיט בעצמו, ונטל חלק בתת-התרבות ההומוסקסואלית של ברלין, שם כינו אותו "טָנְטֶה מַגְנֶזיָה" (דודה מגנזיה).
הירשפלד בארץ ישראל
בפברואר ומרץ 1932 ביקר מגנוס בארץ ישראל והרצה בתל אביב (פגש את הראש העירייה מאיר דיזנגוף), ירושלים, חיפה וקיבוץ בית אלפא - ביחד עם החבר הסיני שלו: לי שיו טונג.
ההשקפות של הירשפלד נתמכו על ידי הדרמטולוג הד"ר חיים ברלין וד"ר אברהם מטמון, רופאי מין בתל אביב.
חיים ברלין ביקר לעיתים קרובות במכון לסקסולוגיה של הירשפלד בברלין, הכין את ההרצאות של הירשפלד בארץ וכתב את הנקרולוג שלו ב-1935.
אברהם מטמון התמחה ב-1931 במכון לסקסולוגיה. ב-1932 יסד מכון על חיי המין ("תחנה מיעצת (בחנם) לשאלות המין, הראשונה בארץ"). במסגרת המכון ערך בתל אביב ובמקומות אחרים בארץ הרצאות רבות לעם. ב-1939 הוציא את ספרו "חיי המין של האדם".
"שונה מהאחרים"
ב-1919 כתב הירשפלד את התסריט לסרט "שונה מן האחרים" (Anders als die Andern), בכיכובו של השחקן קונרד פיידט (ששיחק מאוחר יותר בסרט "קזבלנקה"). חלק מתקציב הסרט מומן על ידי המכון לסקסולוגיה (ראו בהמשך). זהו כנראה הסרט הראשון בהיסטוריה שהייתה בו דמות של הומוסקסואל. לסרט אג'נדה פוליטית בולטת: גיבור הסרט נסחט בידי מאהבו, ולבסוף יוצא מהארון – אך מתאבד.
המכון לסקסולוגיה
ב-1918 ייסד הירשפלד את מכון מגנוס הירשפלד, וב-6 ביולי 1919 הקים את המכון לסקסולוגיה (Institut für Sexualwissenschaft) בברלין, שהיה הגוף הראשון בעולם שהוקדש לחקר המין. בהקמת המכון השתתפו רופא העור פרידריך ורטהיים, הנוירולוג-פסיכותרפיסט ארתור קרונפלד, הגניקולוג לודוויג לוי-לנץ והדרמטולוג-אינדוקרינולוג ברנרד שפירא. הודות לאווירה הליברלית ששררה בעקבות הקמתה של רפובליקת ויימאר, הוקצו למכון בניינים שבעבר שימשו למגורי קצינים בכירים בדימוס, וכן הבניין הסמוך, שהיה ביתו של הכנר המפורסם יוזף יואכים. במכון הייתה ספרייה גדולה של ספרים בנושא מין, וכן ניתן בו ייעוץ רפואי. מבקרים מכל אירופה באו למכון כדי להבין טוב יותר את מיניותם; על פי כמה דיווחים אפילו כיתות בית-ספר ביקרו במוזיאון למין שהיה חלק מן המכון. כריסטופר אישרווד כותב בספרו "כריסטופר ובני מינו" על ביקור שערך במקום עם וו. ה. אודן. המכון פרסם ספרים וכתבי עת, בעיקר בנושאים הקשורים ל"מין השלישי". באוסף המוזיאון והמכון היו אלפי תמונות של חריגים מיניים (אינטרסקסואלים, סריסים, אנשים שעברו ניתוחים לשינוי מין וכו'), אביזרי מין, תמונות ארוטיות שציירו פטישיסטים, סדיסטים, מזוכיסטים וכדומה, אמצעי מניעה ומוצגים אתנוגרפיים.
עובדי המכון נתבקשו לעיתים קרובות להגיש חוות דעת מקצועית לבתי המשפט במקרה של עבירות מין, וארכיוני המכון ששרדו מהווים עדות על התהוות המוסר המיני במאה ה-20.
המין השלישי
על-פי התאוריה שפיתח הירשפלד, שנודעה בשם "המין השלישי" (Drittes Geschlecht) כל הווריאציות בהתנהגות המינית נובעות מהבדלים תורשתיים בתפקוד ההורמונלי. הוא השווה בין ממצאיו של גרגור מנדל בתחום התורשה לממצאים בתחום המיניות: כפי שצאצאים של צמח בעל פרחים אדומים ושל צמח בעל פרחים לבנים יכולים להיות בעצמם בעלי פרחים לבנים, אדומים, או גוונים שונים של ורוד, כך גם צאצאים של גברים ונשים "מושלמים" יכולים להיות בנקודות אמצע שונות בין הגבריות והנשיות. הירשפלד אף חישב ומצא כי יש סוגי מיניות שונים אפשריים.
הירשפלד חילק את האנושות לשלושה מינים: זכר, נקבה והמין השלישי, שבו כלל הומוסקסואלים, לסביות, טרנסקסואלים, אינטרסקסואלים וטרנסווסטיטים, שבכולם ראה דרגות ביניים בין המינים, ושייך את כולם לאותה הקטגוריה.
כתמיכה בתאוריות שלו ערך הירשפלד מדידות של בני "המין השלישי", והגיע למסקנה כי הם נבדלים מבני המינים האחרים בפרופורציות של גופם. הוא גם ניסה להדגים באמצעות עצי משפחה כיצד מיניות "אבנורמלית" היא תורשתית.
לאחר 1933
אחת מפעולותיהם הראשונות של הנאצים לאחר עלייתם לשלטון ב-6 במאי 1933 הייתה לבזוז את המכון לסקסולוגיה ולשרוף את הספרייה הענקית והארכיונים שלו בפומבי, בשרפת הספרים המפורסמת בכיכר האופרה בברלין; התמונות המוכרות של שרפת הספרים הן בחלקן הגדול תמונות של ספריית המכון העולה באש. בהזדמנות זו הם החרימו גם את רשימת השמות שבמכון, ובכך נחרץ גורלם של רבים למוות. למרבה מזלו, היה הירשפלד באותה עת במסע הרצאות בחו"ל, והוא לא שב עוד לגרמניה. לאחר ניסיונות שלא צלחו לפתוח מחדש את המכון בצרפת, הוא מת בניס ביום הולדתו ה-67.
בעיתונים הנאציים והאנטישמיים של ימיו, ואף לאחר מותו, התפרסמו בקביעות מאמרי שטנה אנטישמיים וקריקטורות, שבהם הוצג הירשפלד כיהודי טיפוסי המנסה להשחית את מוסר העם הגרמני.
ביקורת
מחקריו ועבודתו של הירשפלד עדיין שנויים במחלוקת. מבקרים טענו כי חלק מתקציביו התקבלו כתוצאה מסחיטת אנשי ציבור גרמנים שהיו בארון. קבוצות אנטי-הומוסקסואליות מחו לעיתים קרובות בזמן שנשא את הרצאותיו. במקרה אחד ב-1921, תקף אותו גבר אלמוני ועזב אותו ברחוב כשגולגולתו סדוקה. אחרים טענו כנגד הירשפלד, כי אין כל ביסוס ביולוגי לתאוריות שלו על הגורמים ההורמונליים להומוסקסואליות, וכי התאוריה שלו על "מין שלישי" שגויה ביסודה.
הנצחה
מכון Deutsche Gesellschaft für Sozialwissenschaftliche Sexualforschung הגרמני מעניק מדליה על שם מגנוס הירשפלד למחקרים שתורמים להבנת הסקסולוגיה.
לקריאה נוספת
Dose, Ralf: Magnus Hirschfeld. The Origins of the Gay Liberation Movement, New York 2014, ISBN 978-1-58367-437-6
נחמיה כהן
נחמיה כהן (30 באפריל 1943 – 5 ביוני 1967) היה קצין בצבא הגנה לישראל ולוחם בסיירת מטכ"ל. כהן חולק עם אהוד ברק את התואר (הלא רשמי) "החייל המעוטר ביותר בצה"ל", לאחר שקיבל את עיטור המופת וכן ארבעה צל"שי הרמטכ"ל וכמה מכתבי הערכה על פעולותיו הביטחוניות.
ביוגרפיה
נחמיה כהן נולד בירושלים להורים שעלו מטורקיה בסוף מלחמת העולם הראשונה. אחיו הוא אל"ם (במיל') אליעזר כהן (צ'יטה), שהיה טייס וקצין בכיר בחיל האוויר, ולאחר מכן חבר הכנסת.
בנובמבר 1961 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. כהן עבר טירונות צנחנים ולאחר מכן מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. באוגוסט 1963, אף שהוצבו בפניו מגבלות בקבלה לקורס, סיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר ובסיומו שב ליחידה כמפקד צוות, והחליף את אהוד ברק כמפקד הפעולות הייעודיות של הסיירת. במהלך שירותו בסיירת מטכ"ל, ביצע פעולות רבות שבעקבותיהן זכה לצל"ש מהרמטכ"ל צבי צור, לשלושה צל"שים מהרמטכ"ל יצחק רבין ולעיטור המופת. נסיבות קבלת כל העיטורים נותרו חסויות. עיטור המופת הוענק לו על "מבצע כחל", פעולה של הסיירת שהוביל בעומק מצרים. הכוח הובא לשם בשלושה מסוקים תחת פיקודו של אחיו הבכור, הטייס אליעזר כהן. על פעולה זו זכו שניהם בצל"ש שהומר ב-1973 בעיטור המופת.
בפברואר 1967 עבר לחטיבת הצנחנים ושירת כסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד 202. כהן השתתף במלחמת ששת הימים בקרב רפיח. ביום הראשון למלחמה נפל מפקד הפלוגה יחיאל אמסלם בטיהור מוצב חירבת דרג'. לאחר נפילת המ"פ קיבל כהן את הפיקוד על הפלוגה, הוביל אותה לקרב שנערך ליד חירבת זיתון ברצועת עזה ובמהלך הקרב נפל.
כהן הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בבארי ולאחר זמן הועבר לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
הרמטכ"ל יצחק רבין אמר כי "אין אני מכיר קצין מעולה כל כך בעל הישגים מרשימים כל כך שתרם לביטחון המדינה כמוהו". תפקידו בצנחנים נועד להכשירו לפיקוד עתידי על סיירת מטכ"ל.
ועדת בקרה ואיכות
חוק זכויות החולה התשנ"ו-1996 מתיר למנהל בית חולים או למנכ"ל קופת חולים להקים ועדת בקרה ואיכות (בר"ת: וב"א) – ועדת מומחים, שמטרתה לאסוף מידע ונתונים פרטניים מהשטח בניסיון לאתר נקודות תורפה בפרוצדורות המתנהלות בארגון, וזאת במטרה לשפר את הטיפול הרפואי הניתן לציבור הלקוחות.
בחוק נכתב כי
סעיף 22(ב) קובע, כי תוכן דיוניה של ועדת בקרה ואיכות (פנימית או חיצונית), הפרוטוקול שלה, כל תוכן שהוכן לשם הדיונים בה, וכן סיכומיה מסקנותיה – יהיו חסויים במלואם בפני כל אדם, לרבות בפני בית משפט (כלומר: לא יוכלו שמשו ראיה בהליך משפטי) ולרבות בפני המטופלים. מטרת החיסיון היא להשיג שיתוף פעולה מרבי מצד כל מי שתבחר הוועדה לראיין. מכאן ברור כי אין בפעולות הוועדה משום "חיפוש אשמים" או נקיטת יוזמה להענשתם של אחראים למחדלים, וכי הוועדה חותרת לטיוב הליכים ברמה המערכתית ולא הפרטנית. עם זאת, על פי סעיף 3(ד), במקרה שימצא מנהל הוועדה.
באתר האגף להבטחת איכות במשרד הבריאות נכתב כי
קרל השביעי, מלך שוודיה
קרל השביעי, או קרל סוורקרסון (בשוודית: Karl Sverkersson; 1130 – 12 באפריל 1167) היה שליט יטאלנד ולאחר מכן מלך שוודיה משנת 1161 לערך ועד הרצחו.
על אף שמו, המרמז על שושלת, הוא היה מלך שוודיה הראשון שנקרא קרל. ששת ה"קרלים" הקודמים היו דמויות בדיוניות בספר "Gothorvm sveonvmqve historia" מאת הסופר השוודי יוהאנס מגנוס, בן המאה ה-16, אשר כתב היסטוריה בדיונית לחלוטין של ממלכת שוודיה, כביכול מאז גירוש אדם וחוה מגן עדן. הטעות השתרשה לדמותו ההיסטורית האמיתית של קרל סוורקסון, ועל כן הוא מכונה כך על ידי ההיסטוריונים, על אף שמלכי שוודיה לא השתמשו במספר סידורי של השליט עד המאה ה-16.
חייו
קרל היה בנו של סוורקר הזקן, מלך שוודיה ויריבו של אריק התשיעי, מלך שוודיה (לימים "אריק הקדוש") והוא החזיק בעוצמה מסוימת ביטאלנד כבר בתקופת מלכותו של אריק. נטען שרציחתו של אריק התשיעי על ידי אנשיו של יריבו מגנוס הנריקסון, זכתה לתמיכתו של קרל.
לאחר נפילתו של מגנוס השני זכה קרל בהכרה כללית בשוודיה כמלך. במהלך תקופת מלכותו נוסדה משרת הארכיבישוף של אופסלה.
באביב 1167 נהרג קרל השביעי באי ויסינגסו על ידי תומכיו של קנוט אריקסון, מנהיגו של בית המלוכה היריב, בית אריק, שלקח לעצמו את הכתר. קרל השביעי נקבר במנזר אלווסטרה.
לאחר מותו של קרל, שארי בשרו (ככל הנראה אחיו למחצה), בולסלב וקול, עמדו יחדיו בראש ההתנגדות למלכותו של קנוט והיו מלכים יריבים שזכו להכרה בחלקים של שוודיה. האחרון מבניהם נהרג ב-1173 ולאחר מכן זכה ממשלו של קנוט להכרה כללית בכל שוודיה.
משפחתו
קרל השביעי נשא לאישה את כריסטינה, בתם של האציל הדני, סטיג הוויטלדר ושל הנסיכה מרגרטה שהייתה אחותו של ולדמר הראשון, מלך דנמרק.
הצאצא הידוע היחידי שנולד להם היה סוורקר שהיה ילד צעיר בזמן מותו של אביו ולימים נבחר להיות סוורקר השני, מלך שוודיה לאחר מותו של קנוט הראשון, יריבו של אביו.
אפקט עין העש
אפקט עין העש הוא תופעה אופטית שהתגלתה לראשונה מתצפיות על עיני עשים. עיניהם של מיני עשים ליליים הן כהות ואטומות, וכמעט ואינן מחזירות את האור הפוגע בהן. תופעה זו נובעת מקיומו של מבנה בליטות זעיר, בגודל ננומטרי, על השכבה החיצונית של עין העש, היוצר התנהגות הזהה לזו של ציפוי אנטי-מחזיר.
לשכבה זו על עיני עשים ליליים יתרון הישרדותי ברור, בכך שהיא מקשה על טורפים המסתמכים על ראיה לאתר עשים על ידי זיהוי נצנוץ אור הכוכבים והירח מעיניהם. עיקרון הפעולה של שכבה זו הוא דוגמה לביומימטיקה, שכן הוא אומץ בתעשיית האופטיקה, שם הוא משמש לייצור ציפויים אנטי-מחזירים לעדשות ואלמנטים אחרים, בלי צורך בתוספת של שכבת חומר בעל מקדם שבירה שונה.
המנגנון הפיזיקלי
הגורם להחזרות בעת מעבר אור בין שני תווכים בעלי מקדם שבירה שונה הוא השינוי החד במקדם השבירה. ככל שהשינוי במקדם השבירה בין האוויר וחומר אחר (למשל חומר עין העש) גדול יותר, כך גדל החלק של האור המוחזר ביחס לאור המועבר, בהתאם למשוואות פרנל. לעומת זאת אם מקדם השבירה משתנה באופן הדרגתי בין האוויר לחומר, על פני שכבה דקה, ניתן לצמצם את ההחזרה כמעט לאפס, שוב ממשוואות פרנל.
המבנה של הבליטות בעין העש הוא כזה שהן רחבות בבסיסן והולכות ומוצרות ככל שמתרחקים מהבסיס, והן מסודרות בסריג סדור (משושה לרוב). מכאן, אם נתבונן על שכבות שהן חתך רוחבי של סריג הבליטות, בגובה שונה ישנו יחס נפחי שונה של אוויר וחומר העין (בשכבה שבתחתית הבליטות אין כלל אוויר, ובשכבה שבראשן רוב החומר הוא אוויר). אם המרווח בין הבליטות הוא קטן מגבול ההתאבכות, ניתן להתייחס לחומר בתוך כל שכבת גובה כזו כאילו היה בעל מקדם שבירה אפקטיבי שערכו נע בין זה של אוויר לזה של חומר העין, ותלוי ביחס הנפחי ביניהם בשכבה.
מכאן, מתקבל שמקדם השבירה משתנה בהדרגה מזה של אוויר לזה של חומר העין כאשר נעים בציר גובה הבליטות. אפקט זה יוצר הקטנה משמעותית של ההחזרה, התלויה בצורת הבליטות, המרווח ביניהן ואורך הגל.
פיגמנט מלאכותי שיוצר בצורה המזכירה עיקרון זה של בליעת ההחזר הוא ה-Vantablack.
האפקט כאישוש לתורת האבולוציה
אפקט עין העש התגלה לראשונה בעשים הפעילים בלילה, אך קיים גם בפרפראים אחרים, ביניהם פעילי יום. במדידות שנעשו בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני וגלאים רגישים לאור התגלה כי מיני פרפראים פעילי יום מסוימים, ששוּער שהתפתחו מעשים, הם בעלי מבנה של בליטות על עיניהם, בדומה לעשים. אולם, הבליטות של הפרפראים פעילי היום היו קטנות והמרווחים ביניהם גדולים, באופן שלא יצר אפקט אנטי מחזיר, ומאפיינים אלו הוקצנו במינים מפותחים יותר שהסתגלו זמן רב יותר לקיום יום.
מאחר שביום אין יתרון אבולוציוני לציפוי אנטי מחזיר, שכן הטורפים רואים בנקל את הפרפראי כולו, ההתנוונות של מבנה הבליטות בפרפראי יום שמוצאם מעשים מהווה אישוש נוסף לתורת האבולוציה.
דרך הפעולה של אבולוציה ביולגית משלבת שינוים מקריים במטען הגנטי של יצורים חיים, עם ברירה טבעית לא מקרית. השינוי המקרי בקרב עשים הוא התפתחות של בליטות על העין באופן שקיים בקרב כלל מיני העשים. בקרב הנישה האקולוגית של עשי לילה, לבליטות אלה היתה תרומה מספיק מהותית להשרדות, כך שנוצר לחץ אבולוצוני חזק מספיק, שגרם לכך שפרטים של עשים ליליים בלי גנים המתאימים לאפקט, הפכו נדירים יותר ואילו בעלי גנים עם האפקט הפכו לרוב. תהליך זה נמשך עד למצב שבו במין מסויים של עש לילי לא נותרו עשים ליליים ללא אפקט עין העש. סוג כזה של ברירה טבעית לא התרחש בקרב מין שאינו לילי, שכן בקרבם אין יתרון אבולוציוני למבנה כזה או אחר של הבליטות.
הערות שוליים
Anti-reflective coating
וילהלם יאהן
וילהלם יאהן (בגרמנית: Wilhelm Jahn; 24 בנובמבר 1835 - 21 באפריל 1900) היה מנצח אוסטרי.
וילהלם יאהן נולד במחוז ברונטאל של האימפריה האוסטרו הונגרית (כיום בצ'כיה). הוא היה מנהל האופרה של וינה משנת 1880 עד 1897 והמנצח הראשי של הפילהרמונית של וינה משנת 1882 עד 1883. את הופעת הבכורה שלו ערך בפראג ב-28 במרץ 1859 בתיאטרון העיירה החדשה. לאחר שהגיע לאופרה בווינה, שינה יאהן את אופי הרפרטואר בכיוון הגרמני, במקצת על ידי תמיכה ביצירות בלט ורומנסק. הוא ניצח על הבכורה החלקית של הסימפוניה השישית של ברוקנר, כאשר ביצע את שני הפרקים האמצעיים ב-1883. יאהן נפטר בווינה שבאוסטריה.
Old Money
Old Money (בעברית: כסף ישן) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Ultraviolence. השיר יצא לאור ב-13 ביוני 2014, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ופולידור רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-190 במצעד השירים שבצרפת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם דן הית' ורובי פיצסימונס והופק על ידי הית' גם כן. ויקטוריה סלדר מ-Huffington Post UK, סקרה את השיר בחיוב רב, תוך שתיארה אותו כשיר "יפה ומופתי, ואחד מהשירים הטובים ביותר באלבום".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-55 מיליון השמעות.
רוטב סלסה
רוטב סלסה הוא רוטב חריף, הכולל בדרך-כלל עגבניות ופלפל צ'ילי. הוא רוטב טיפוסי למטבח המקסיקני, במיוחד הסוגים המשמשים כמטבלים. בספרדית או באיטלקית, Salsa הוא כל סוג של רוטב, אך באנגלית פירוש המושג הוא הרוטב הספציפי.
מקור המילה הוא מלטינית - מלח הוא sal וsalsa פירושו מלוח.
סוגי רוטבי סלסה
רוטבי סלסה מקסיקניים יוצרו באופן מסורתי על ידי המולקאחטה (molcajete), הגרסה המקסיקנית של עלי ומכתש. עם זאת, כיום מיוצרים רוב הרטבים על ידי בלנדר. רוטבי סלסה ידועים הם:
ישנם עוד סוגי סלסה רבים, חלקם ישנם וחלקים "נוּבוֹ" - חדשים, כגון רטבים עם מנטה, אננס או מנגו.
רוטב סלסה נעשה פופולרי בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, בשל מדיניות קיצוב שהקשתה על ייצור קטשופ.
חברים מקשיבים
חברים מקשיבים הוא מוקד לנוער, צעירים והורים מהמגזר הדתי בישראל, המציע אוזן קשבת והכוונה ראשונית בנושאים מגוונים המעסיקים את בני הנוער מהמגזר הדתי על גווניו. עשרות אלפי בני נוער נחשפים בכל שנה לתכנים באתר האינטרנט, ובעיקר לשאלות ולתשובות בשלל נושאים רלוונטיים לנוער הדתי בגיל ההתבגרות, ובהם יחסים בין המינים, יחסים עם בני המשפחה וההורים, התמודדות עם מסגרות פורמליות ואחרות, הגשמה עצמית, צניעות, אמונה ועוד.
את המוקד מנהל אוהד שקלים, יועץ ארגוני ומנחה קבוצות בעל רקע בניהול פרויקטים חינוכיים וחברתיים.
היסטוריה
אתר האינטרנט של חברים מקשיבים הוקם בשנת 2000 על ידי תלמידי ישיבת מרכז הרב בירושלים, ובעידודם של ראש הישיבה הרב אברהם שפירא, ורבנים נוספים ובהם רפי פוירשטיין, אלישע אבינר ודוד סתיו. בין המייסדים גם הרב יוני לביא, אז תלמיד בישיבת מרכז הרב. בתחילה הוקדש למיזם חדר קטן בישיבת מרכז הרב, ובו מחשב, טלפון ובהמשך גם מכשיר פקס. בהדרגה התרחב מעגל השואלים ואיתו גם מגוון השאלות. לאחר השנים הראשונות לייסודו, הפך אתר חברים מקשיבים לכתובת מוכרת להתלבטויות ושאלות של בני נוער דתיים, מסורתיים, ממגוון רחב של מגזרים וזרמים. גם מעגל המתנדבים התרחב וכלל לא רק בחורי ישיבה כבתחילה, אלא גם סטודנטים וסטודנטיות, ואנשי ונשות חינוך, ייעוץ וטיפול.
עד שנת 2010 השיבו מתנדבי המוקד ליותר מ 30,000 שאלות במוקד האינטרנט ובמוקד הטלפוני. כל שאלה המתפרסמת באתר זוכה בממוצע למאות צפיות של גולשים. זהו ארגון ללא מטרת רווח ובמשך מרבית שנות פעילותו לא זכה לתקצוב מסודר והתקיים הודות לתרומות מועטות, ולסיוע מישיבת מרכז הרב בעיקר בשנים הראשונות לפעילותו. בהמשך הדרך זכה הארגון לתמיכת מכון "ארץ חמדה" באמצעות מימון וקיום השתלמויות בין כותלי המכון.
החל משנת 2019 פועל "מוקד חברים מקשיבים" כתוכנית של OU ישראל, המפעילה מיזמים ותוכניות חברתיות בכל רחבי הארץ, בקרב בני נוער בפריפריה, ובמוסדות חינוך שונים. מדי חודש צופים בשאלות ובתשובות באתר למעלה מ 20,000 גולשים, ונשלחות יותר מ 150 תשובות לשאלות חדשות. בחודש אוגוסט 2020 החל לפעול מוקד ווטסאפ ייחודי, המאפשר להתייעץ ולשתף בתכתובת ווטסאפ בשעות הערב. במוקד למעלה מ 40 מתנדבות ומתנדבים מכל רחבי הארץ.
פעילות
אפשר להפנות שאלות למוקד באמצעות אתר האינטרנט, ולקבל תשובה באמצעות הדוא"ל, אשר מתפרסמת גם באתר האינטרנט של המוקד. כשליש מהתשובות בכתב אינן מתפרסמות באתר, עקב בקשה מפורשת של השואל או משיקולי עריכה. חלק מהשאלות עוסק בנושאים שכמעט ואינם מדוברים בחברה הדתית, ובהם מיניות, זוגיות, יחסים בין בנים ובנות בגיל העשרה בחברה הדתית, וכן התמודדות עם תכנים מיניים באינטרנט.
ערוץ נוסף הוא המוקד הטלפוני, אליו אפשר לפנות גם בעילום שם, והוא פועל בימים א-ה מהשעה שבע בערב ועד 11 בלילה. את המוקד מאיישים מתנדבים מנוסים שעברו הכשרה ייעודית, ועוברים באופן שוטף השתלמויות וסדנאות מקצועיות. באמצעות שיחת טלפון ניתן לקיים עם השואלים שיח מעמיק יותר, לברר לעומק מה מטריד אותם, ולהעניק מענה מיטבי לפנייתם. הארגון מפעיל עמוד פייסבוק עם שאלות ותשובות, מאמרים, ועוד.