cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופרטור אוניטרי
חבורת המטריצות האוניטריות
אוסף המטריצות האוניטריות הוא חבורה ביחס לכפל מטריצות. הדטרמיננטה היא הומומורפיזם מן החבורה הזו אל החבורה S^1 של מספרים מרוכבים בעלי ערך מוחלט 1. הגרעין הוא אוסף המטריצות האוניטריות בעלות דטרמיננטה 1, הנקראות מטריצות אוניטריות מיוחדות.
לחבורות אלה יש חשיבות רבה בתורת שדות ובמודל הסטנדרטי. הפיזיקאים יובל נאמן ומארי גל-מן הראו שאפשר למיין את הקווארקים לקבוצות באמצעות חבורת הסימטריה SU(3).
הקשר לטיפוסי מטריצות אחרים
מטריצה ממשית אוניטרית היא מטריצה אורתוגונלית; העמודות של מטריצה כזו מהוות בסיס אורתונורמלי, וכן גם השורות שלה.
אם A אופרטור הרמיטי אזי הוא אופרטור אוניטרי, וכל אופרטור אוניטרי הוא בעל צורה כזו.
קישורים חיצוניים
Unitäre Abbildung
צדק
מבנים ושכונות
אישים ששמם צדק:
ספרים
אחר
ראו גם
}}
פסגת בולדווין (אנטארקטיקה)
פסגת בולדווין (באנגלית: Baldwin Peak) היא פסגה בצפון ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בין קרחון ליליינטל לבין הר ברי.
גובה הפסגה 2,100 מטרים מעל פני הים.
גילוי הפסגה
הפסגה צולמה על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בשנים 1957–1956, ומופה בעקבות תצלומים אלה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
הפסגה (בדומה לאתרים רבים בסביבה, הנקראים על שמם של מהנדסי תעופה) נקראת על שמו של תומאס סקוט בולדווין - ממציא אמריקאי אשר פיתח מצנח יציב.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Mountaineering in Antarctica: complete guide: Travel guide
צבעוני המדבר
צִבְעוֹנִי הַמִּדְבָּר (שם מדעי: Tulipa systola) הוא מין גאופיט מהסוג צבעוני, הפורח בצבע אדום כהה. חוקרים מסוימים רואים בו תת-מין של צבעוני ההרים, ולא מין עצמאי.
מאפיינים
צבעוני המדבר בעל פרח דמוי גביע בעל 6 עלי עטיף צבעוניים. הפרח בגודל בינוני בצבע אדום כהה ללא זר בהיר סביב הכתם השחור הנמצא בצבעוני ההרים. הגבעולים של הפרח קצרים. העלים מסולסלים בצבע אפור ירוק. צבעוני המדבר גדל בישראל בנגב הצפוני (יער להב), בהר הנגב, במדבר יהודה, אזור מכתש רמון ובנחל צין העליון. הפריחה בחודשים פברואר עד מרץ.
מדפסת לייזר
מדפסת לייזר היא מדפסת בה אחד השלבים המרכזיים בפעולת ההדפסה מבוסס על שימוש בקרן לייזר. הומצאה בידי גרי סטארקוות'ר במרכז המחקר זירוקס פארק. אופן פעולת מדפסת הלייזר דומה מאוד לאופן פעולתה של מכונת צילום, היות ששתיהן מבוססות על טכנולוגיית הזירוגרפיה.
היסטוריה
מדפסת הלייזר הומצאה על ידי החוקר גרי סטארקוות'ר בזירוקס פארק בשנת 1969. אב הטיפוס נעשה על ידי התאמה של מכונת צילום קיימת. סטארקוות'ר החליף את מערכת ההדמיה במתומן מסתובב שצלעותיו עשויות מראות, ולייזר שאלומתו כוונה אל המתומן. עקב סיבוב המתומן, הקרן המוחזרת סורקת את התוף של מכונת הצילום, וכשהקרן מגיעה לקצה הסריקה סיבוב המתומן מביא את הצלע הבאה לתוך האלומה והקרן המוחזרת "קופצת" חזרה לקצה השני. תכנון בסיסי זה עומד בבסיס מדפסות הלייזר עד ימינו. בניית מערכת החומרה נגמרה תוך כשבוע, אך בניית ממשק המחשב וכתיבת התכנה כדי להפעיל את החמרה ארכה כשלושה חדשים נוספים.
היישום הראשון המסחרי של מדפסת הלייזר, היה מדפסת י.ב.מ. מודל 3800 בשנת 1976. דגם משרדי זה היה בשימוש בעיקר להדפסת חשבוניות ותויות דיוור, ונחשב לפרמיטיבי ומגושם. בשנת 1981 הוציאה חברת זירוקס מדפסת אישית "זרוקס סטאר 8010", אף שדגם זה היה חדשני, מחירו הגבוה (17,000 דולר) מנע ממנו תפוצה רחבה, והוא נרכש על ידי מספר קטן של עסקים ומוסדות בלבד. עם הגידול בתפוצת המחשב האישי, נוצר בשוק מקום למדפסת לייזר זולה יותר. הדגם הראשון שזכה לתפוצה רחבה היה HP LaserJet בשנת 1984 של חברת היולט פקארד. מדפסת זו הייתה מבוססת על מנוע של חברת קנון ותוכנה של היולט פקארד. בעקבותיה הופיעו במהירות דגמים של חברות ברדר וי.ב.מ.
מחירה של מדפסת הלייזר יורד באופן ניכר משנה לשנה. בשנת 1984 מדפסת HP LaserJet נמכרה בסכום של 3,500 דולר, פעולתה לא הייתה חלקה, ושקלה כ-35 ק"ג. ב-2008 נמכרו בארצות הברית מדפסות לייזר בסיסיות במחיר של 75 דולר, ובסוף 2009 נמכרו בישראל מדפסות לייזר ביתיות במחיר של כ-400 שקלים. מדפסת לייזר צבעונית ניתן לקנות בפחות מ-1000 שקלים.
אופן פעולה
התהליך הוא בדרך כלל רציף וסימולטני, כלומר בה בעת שאזור אחד של הצילינדר נסרק באמצעות מערכת הלייזר, אזור אחר שנסרק קודם לכן צובר את אבקת הטונר בהתאם לדמות, ומאזור נוסף מועברת הדמות אל הנייר באמצעות הקורונה. במדפסות מודרניות מהירות בעוד מסתיים "קילוף" הדמות מן התוף עבור דף אחד, כבר מקובעת תחילתה של הדמות אל הנייר באמצעות התנור, וכבר סורקת קרן הלייזר אזור אחר של התוף עבור הדפסת הדף הבא.
לא בכל מדפסת לייזר קיים תוף צילינדרי קשיח. ישנן מדפסות בהן התוף עשוי רצועה סגורה של חומר גמיש המתוחה בין גלילי הסעה בצורה המזכירה מסוע.
בחלק מהמדפסות, את מקום קרן הלייזר והמראה המסתובבת, מחליף מערך של דיודות פולטות אור בתפקיד סריקת התוף ושינוי המטען החשמלי שלו. מדפסות אלו נקראות מדפסות LED.
במדפסות גדולות המשמשות בדפוס הדיגיטלי (במיוחד בדפוס הדיגיטלי בצבע), שלב 1 (שלב ה-Raster Image Processing) מתבצע בנפרד משאר שלבי ההדפסה, מחוץ למדפסת, בשרת ייעודי המתווך בין המחשבים ברשת המקומית לבין המדפסת. הסיבה לכך, היא הצורך בתחום זה לראות, לערוך ולהתאים כל אחת מרצועות הצבע באופן ידני באמצעות השרת, כמו גם להתאים, לערוך או לשנות את מרחב הצבע, על ידי שימוש בקבצים מיוחדים הנקראים פרופילי ICC (בניגוד למדפסת לייזר צבעונית משרדית או ביתית שבה התהליך הוא אוטומטי). הדבר נדרש, כדי להבטיח, שהצבע הסופי בהדפסה, ייראה בדיוק כפי שהלקוח הזמין.
דגמים
ישנם דגמים שונים של מדפסות לייזר, מהדגמים המשרדיים שמיועדים להדפסה של אלפי דפים בחודש ועד למדפסות ענק לשימוש במרכזי מחשבים או בתי דפוס, שמגיעות לתפוקה של אלפי דפי צבע בשעה. רבות מהמדפסות כיום מאפשרות הדפסה על שני צידי הדף בריצה אחת.
בשוק מדפסות הלייזר המשרדיות נפוצות מדפסות מתוצרת חברות HP, ברדר, לקסמרק, סמסונג, קנון, זירוקס ו-Oki.
בחלק מהמדפסות (למשל ב-HP) התוף והטונר מחוברים, כך שהחלפת טונר שמתכלה אחת ל-1,000-2,000 הדפסות, מצריכה גם החלפת התוף. בדגמים בהם ישנה הפרדה (למשל בברדר) החלפת טונר אינה מצריכה החלפת תוף והוא יוחלף בערך כל 10000 הדפסות. יש לציין כי עלות התוף יקרה יותר מטונר.
בנימין אלג'ם
בנימין (בני) אלג'ם (באנגלית: Beny Alagem, נולד ב-1953) הוא יזם ואיש עסקים יהודי-אמריקאי ממוצא ישראלי.
ביוגרפיה
בני אלג'ם נולד בישראל בשנת 1953 ושירת בצה"ל כנהג טנק. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקים אביו של בני אלג'ם בשיתוף עם אריה גבעוני את חברת "אלג'ם את גבעוני", שיצרה תנורי חימום הפועלים בגז. אלג'ם היגר לארצות הברית. בשנת 1986 ורכש יחד עם שני שותפים את "פאקרד-בל", מותג של יצרני טלוויזיות ומכשירי רדיו שהוקם בשנת 1933. הוא פתח חברה חדשה בשם מותג זה שהפכה ליצרן מחשבים-אישיים מוזלים, בדומה לחברת קומודור בראשית אותו עשור. בנוסף, אלג'ם היה הראשון להציע לרוכשי המחשבים תמיכה טלפונית בחינם.
החברה נחלה הצלחה, ובשנת 1994 הייתה ליצרן המחשבים הגדול בארצות הברית, והרביעי בגודלו בתבל. ברם, חברת קומפאק החלה לנגוס בנתח השוק שלה באמצעות מחירי היצף, ובתגובה מיזג אלג'ם את פאקרד-בל עם חברת NEC בשנת 1996, ונותר בתפקיד נשיא חטיבה בחברה המאוחדת. בספטמבר 1997 לקה אלג'ם באוטם שריר הלב ושנה לאחר מכן, כשברקע עומדים ההפסדים המאמירים, עזב אלג'ם את החברה. בהצהרה הרשמית על העזיבה היא הוסברה בסיבות בריאותיות, אך מאוחר יותר סיפר אלג'ם כי הגורם היה אי-הסכמות עם משקיעים ומנהלי החברה האחרים.
בינואר 1999 ניסה אלג'ם לשוב אל הענף, ברוכשו את שם המותג AST מחברת סמסונג. AST נמנתה עם חמשת גדולי יצרני המחשבים בראשית שנות התשעים, אך אלג'ם, שתכנן למכור מחשבים-אישיים באופן ישיר ובמחירי רצפה, לא הצליח לשחזר את הצלחותיו משנות השמונים באקלים העסקי הקשה של שנת 1999, ועד לקיץ 2001 התפוגג שמה של AST משוק המחשבים האמריקאי.
בדצמבר 2003 רכש אלג'ם את בית-המלון בוורלי הילטון מהיזם מרב גריפין. שווי העסקה הוערך ב-130 מיליון דולר. אלג'ם הוסיף להשקיע בנדל"ן ובמגוון מיזמי טלקומוניקציה. בשנת 2004 עמד אלג'ם בראשות קבוצה שניגשה למכרז השליטה בבזק, אך הפסיד לקבוצתו של ישראלי אחר המתגורר בארצות הברית, חיים סבן.
רובר מלך החווה
רובר מלך החווה (באנגלית: Rover Dangerfield) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 1991 שהופץ על ידי חברת האחים וורנר והשתתף בו הקומיקאי רודני דיינג'רפילד שדיבב את הגיבור הראשי, רובר הכלב, וכתב והפיק את הסרט. הסרט מספר על כלב רחוב קומי בשם רובר אשר מתגורר בלאס וגאס עם נערת מופעים בשם קוני, אולם הוא נזרק מסכר הובר על ידי רוקי, החבר המרושע של קוני, וכאשר ניצל, רובר מנסה להתרגל לחייו החדשים בחווה.
עלילת הסרט
רובר הכלב עושה חיים משוגעים בלאס וגאס, מהמר על עצמות ורודף אחרי נשים יחד עם חברו הטוב אדי ומתגורר עם בעלתו נערת השעשועים, קוני. לילה אחד הוא רואה את החבר של קוני, רוקי, עושה החלפות עם חבורה של גנגסטרים ומפריע לא בכוונה. כשהגנגסטרים חשבו שרוקי הוא שוטר הם הלכו ואמרו לרוקי שזו ההזדמנות האחרונה שלו. יום למחרת קוני נוסעת לסיבוב הופעות למשך שבועיים והשאירה את רוקי כדי לשמור על רובר. אולם בעקבות הריסת העסקה עם הגנגסטרים, רוקי שם את רובר בשק, נסע לסכר הובר וזרק את רובר לים. רובר ניצל כאשר השק עלה על ידי שני דייגים שדגו את השק, כשאר השק נפתח רובר רץ במהרה ונתקל בחקלאי בשם קאל ובבנו דני אשר רצה לאמץ אותו, אביו הסכים בתנאי אחד, שאם רובר יעשה צרות הוא יכנס למכלאה לבעלי חיים.
רובר לא אהב את החיים החדשים בחווה והתקשה לקבל אותם, אולם עם עזרה מדייזי, כלבת הקולי היפה מהבית השכן, הוא הצליח לקבל כבוד רב מכל חברי החווה. אולם, כאשר ניסה רובר להציל את תרנגול ההודו לחג המולד מפני זאבים, תרנגול ההודו חוסל ושקאל ראה את רובר עם תרנגול ההודו המת הוא חשב שרובר הרג אותו. למחרת בבוקר קאל לקח את רובר ליער כדי להורגו, אולם הוא הותקף על ידי הזאבים. רובר נלחם מול הזאבים והביא את כל שאר כלבי החווה כדי להחזיר את קאל הביתה בשלום.
מעשה הגבורה של רובר נכתב בעיתונים וכשאדי, החבר של רובר, ראה את העיתון הוא רץ להראות את הכתבה לקוני ושהיא הופתעה לגלות איפה רובר נמצא, החזירה קוני את רובר בחזרה לוגאס, שם רובר מצא את רוקי ונהם עליו, רוקי אמר בטעות לקוני מה הוא עשה בלי כוונה וקוני כעסה על רוקי וסטרה לו ושרוקי עמד להחזיר אותה רובר תקף אותו ורדף אחריו יחד עם כל חבריו הכלבים. רוקי הצליח להיכנס ללימוזינה אולם הוא לא ידע שהגנגסטרים מתכננים להרוג אותו בסכר הובר. לאחר מכן רובר מרוב עצב התגעגע לדייזי, כשקוני הבינה זאת היא החליטה לנסוע איתו יחד לחווה כדי שרובר יוכל להישאר שם, שם רובר התאחד מחדש עם דייזי וגילה שהוא אבא לשישה גורים. הסרט מסתיים כאשר רובר שיחק בקלפים יחד עם הגורים שלו ושיחק בתופסת עם דייזי מסביב לחווה.
מדבבים בעברית
את הדיבוב ביימה ענת ניב והיא גם הפיקה יחד עם עוזי פוקס
אלתר דרויאנוב
אַלְתֶר אשר אברהם אבא דרוּיאָנוֹב (ברוסית: А́лтер Друя́нов; 6 ביולי 1870, ז' בתמוז תר"ל, דרויה, מחוז וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 10 במאי 1938, ט' באייר ה'תרצ"ח, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה סופר, עורך, מתרגם ועיתונאי עברי ופעיל ציוני.
קורות חיים
דרויאנוב נולד בעיירה הקטנה דרויה שבמחוז וילנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (ליטא), להורים אמידים ממשפחת רבנים - לרב אליקים (גצל) פסח ולטרינה תהילה. דרויאנוב למד תורה מאביו וסבו, ובגיל 17 הלך ללמוד בישיבת וולוז'ין. לאחר מכן למד בישיבת קופישוק אצל הרב אבא יעקב הכהן בורוכוב. דרויאנוב שימש כמזכיר "הוועד האודסאי". הוא עלה לארץ ישראל שלוש פעמים: ב-1903, ב-1906 ולבסוף ב-1921 יחד עם חיים נחמן ביאליק. החל משנת 1909 ועד 1914 הוא התגורר בווילנה, ולאחר מכן באודסה, ושימש כעורך "העולם" - ביטאונה השבועי של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1918 ייסד באודסה, עם ידידיו ביאליק ורבניצקי, את המאסף לזכרונות, אתנוגרפיה ופולקלור "רשומות", אשר שם לו למטרה לבטא את ההוויה והמסורת של כל תפוצות ישראל. היה מנהלה ועורכה הראשי של הוצאת "דביר".
ב-1919 החל במפעל עריכת הכתבים לתולדות חובבי ציון ויישוב ארץ ישראל (אודסה, הוצאת הוועד ליישוב ארץ ישראל), אך לא סיימו (המפעל הושלם שנים מאוחר יותר בידי שולמית לסקוב). ערך גם את "מימים ראשונים", ירחון ל"דברי ימי התחייה בישראל", בהוצאת התאחדות האיכרים. חתם את מאות מאמריו בעשרה כינויים ו"שמות מליצה" שונים, לרוב חתם גם בשם העט: 'אבגד', ולעיתים בשם 'אבגד האדרעי', חיבור של ראשי תיבות לשמו (אלתר בן גצל דרויאנוב) ושם עיר הולדתו. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ולבקשתו - ללא הספדים.
ספר הבדיחה והחידוד
דרויאנוב זכור בעיקר בשל "ספר הבדיחה והחידוד", שאותו כתב, תרגם וערך (מהדורה ראשונה: פרנקפורט תרפ"ב; מהדורה אחרונה: דביר, תל אביב תשנ"א). זהו ספר המרכז בעברית ממיטב הבדיחה היהודית, והוא מתעד הווי יהודי שהיה במזרח אירופה.
בהקדמה למהדורה הראשונה כתב דרויאנוב כי הרעיון להולדת הספר עלה במוחו כאשר שהה בבית הבראה סמוך לדרזדן בגרמניה. נאסר עליו לקרוא חומרי קריאה כבדים, ועל כן ישב ימים שלמים וקרא ספרי בדיחות והלצות. כאדם משכיל ורחב אופקים, קרא בהן בכובד ראש, והחליט לקבץ את הבדיחות לכלל אנתולוגיה יסודית, מתורגמת לעברית.
ספר תל אביב
בשנת חייו האחרונה הוציא דרויאנוב לאור את יצירתו החשובה ביותר: "ספר תל אביב". ספר זה הוא העדות ההיסטורית המלאה והאמינה ביותר לתולדותיה של העיר העברית הראשונה. במקור היה אמור לצאת כרך שני לספר, אך בשל מותו של דרויאנוב יצא רק הכרך הראשון והמלאכה מעולם לא הושלמה. הספר מחולק לארבעה חלקים: יתרונו של דרויאנוב היה בכך שהייתה בידו גישה לא רק למסמכים שהיו מצויים בידי גורמים רשמיים, כי אם גם למקור הראשון ולחומרים מאוספים פרטיים של מייסדי תל אביב והנוגעים בדבר, שעם השנים אבדו. הספר שיצא על ידי עיריית תל אביב לא יצא מאז הדפסתו הראשונה במהדורה נוספת, ונחשב לפריט אספנים יקר-ערך.
משפחתו
נשא לאשה את ברכה (בת רבי יעקב דב הלפרין מדוינסק), לזוג נולדו ארבעה ילדים: אליקום, יונתן, תהלה והדסה.
בנו יונתן נשא לאישה את שרה, בתם של אסתר ואלכסנדר מאכט, אלוף ליטא בשחמט והמנהל הראשון של הבנק לתעשייה.
בתם של יונתן ושרה, נכדתו של דרויאנוב, הייתה שחקנית התיאטרון הלאומי "הבימה" והפעילה החברתית יעל דרויאנוב.
על מצבתו ישנה לוחית זיכרון לבתו תהלה, שנפטרה בשנת 1987 ותרמה את גופתה למדע לצמיתות.
הנצחה
בתל אביב נקרא על שמו רחוב. בנובמבר 2010 קבעה עיריית תל אביב לוח הנצחה על הבית שבו התגורר, ברחוב מלצ'ט 31 בתל אביב. בית ספר יסודי בשכונת פלורנטין בתל אביב נקרא על שמו.
כמו כן בקצה המערבי של השכונה פלורנטין נמצאת "גינת דרויאנוב" ובה מגרש כדורסל, משחקי ילדים ודשא.
כמו כן בעיירת מולדתו המצויה כיום בשטחי בלארוס נקרא רחוב על שמו.
בורווסטניק לנינגרד (כדורסל נשים)
בורווסטניק לנינגרד הוא מועדון כדורסל נשים שהיווה חלק מאגודת ספורט לסטודנטים. הישג השיא הוא סגנות אליפות ברית המועצות ב-1964.
היסטוריה
"בורווסטניק" השתתפה באליפות ברית המועצות הראשונה, שנערכה בעונת 1937. באליפויות 1938 ו-1940 הקבוצה סיימה במקום החמישי ובמקום הרביעי בעונת 1939 והייתה אחת הקבוצות החזקות במדינה בענף כדורסל נשים.
בשנות ה-50 הכדורסלניות מלנינגרד זכו במדליית ארד באליפות 1953 והיו לקבוצת הכדורסל היציבה ביותר בליגה הסובייטית, עם התבססות במרכז הטבלה ושמרה על מקומות 5 — 9. בשנות ה-60 של המאה העשרים החלה הצמיחה בקבוצה.
הקבוצה זכתה במדליית כסף באליפות ברית המועצות 1964 והייתה לסגנית האלופה ולאחר מכן במדליית ארד בעונות 1961, 1968; וסיימה כסגנית אלופה ב-1967. בנוסף, הקבוצה זכתה 4 פעמים בתחרויות המועצה המרכזית למתנדבי ספורט.
לאחר שבעונת 1969 הקבוצה סיימה במקום הרביעי החלה הנסיגה והירידה ביכולות המועדון: בעונת 1970 — סיימה במקום וב-1971 סיימה במקום 11 והאחרון וירדה ליגה. אחרי מאזן של הפסד אחד בלבד עונה לאחר מכן היא כבר חזרה לליגה הבכירה, בה סיימה במקום תשיעי בעונת 1973. ב-1975 הקבוצה שוב ירדה ליגה וחזרה בעונת 1978. עונת 1978/79 הייתה האחרונה עבור הסטודנטיות מלנינגרד להתמודד בליגה החזקה בברית המועצות. לאחר מכן, הקבוצה ירדה ליגה, ועד קריסתה של ברית המועצות, שיחקה בליגת המשנה של אליפות ברית המועצות. הקבוצה פורקה בשנת 1991.
יאספר סילסן
יאספר סילסן (בהולנדית: Jasper Cillessen; נולד ב-22 באפריל 1989) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בניימכן ובנבחרת הולנד.
קריירה
סילסן החל לשחק כדורגל בגיל 7 שיחק בקבוצה חובבנית מקומית בשם "דה טרפרס", מעיירת הולדתו גרושבק הסמוכה לגבול גרמניה. בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ניימכן. במרץ 2008 חתם על חוזה מקצועני במועדון ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון. את משחקו הראשון בקבוצה הראשונה ערך ב-28 באוגוסט 2010 מול הירנביין לאחר שהשוער הראשון גאבור באבוס נפצע בגבו, סילסן קפץ על ההזדמנות ורשם משחק טוב ונבחר לאיש המשחק. את המשך עונת העביר בתור השוער הראשון של הקבוצה וגם לאחר החלמתו של באבוס נותר בתפקיד. סילסן נבחר גם לשחקן העונה באחד מגופי התקשורת ההולנדיים. חוזהו בניימכן הוארך עד לשנת 2014 אולם בתחילת עונת עבר לאייאקס אמסטרדם.
באייאקס התחיל סילסן בעיקר כגיבוי לשוער הראשון קנת' ורמיר, עד שעשה את פריצת הדרך שלו במהלך עונת, ותפס את עמדת השוער הראשון באייאקס. שזכתה באליפות שלישית מאז הגיע לקבוצה וראשונה שבה הוא לוקח חלק משמעותי. בעונה זו סילסן תפס את עמדת השוער הראשון גם בנבחרת הולנד אליה זומן על ידי המאמן לואי ואן חאל, תפקיד שהוא מילא גם במונדיאל 2014 אותו סיימה הולנד במקום השלישי.
ב-25 באוגוסט 2016 הודיע סילסן על הצטרפותו לברצלונה בחשבון האינסטגרם. ב-10 בספטמבר ערך סילסן את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לדפורטיבו אלאבס במסגרת המחזור השלישי בליגה. בשלוש עונותיו בברצלונה סילסן שימש שוער מחליף למארק-אנדרה טר שטגן ומיעט לשחק בלה ליגה. עם זאת, סילסן שיחק באופן קבוע במשחקי גביע המלך הספרדי והיה שותף לשתי זכיות רצופות של ברצלונה בגביע המלך בשנת 2017 ובשנת 2018.
ב-25 ביוני 2019 חתם בולנסיה.
ב-8 באוגוסט 2022 חזר לליגה ההולנדית וחתם במועדון נעוריו ניימכן.
אור טרגן
אור טרגן (נולד ב-1 במרץ 1995) הוא זמר ושחקן ישראלי, המנצח בעונה העשירית של התוכנית "כוכב נולד".
ביוגרפיה
בשנת 2012 השתתף טרגן בעונה העשירית של "כוכב נולד". בשלב הגמר ביצע את השיר "אם את עדיין אוהבת אותי" של בעז שרעבי, ובשלב הסופי, בו התמודד מול איטן גרינברג, שר את "יסמין" של להקת הפיל הכחול. טרגן ניצח, לאחר שקיבל כ-51% מהקולות.
לקראת אלבומו הראשון, באפריל 2013 הוציא לאור את סינגל הבכורה שלו "עכשיו לתמיד". בינואר 2014 הוציא לאור את הסינגל השני "שנייה לפני", ובמאי אותה שנה, יצא לאור הסינגל השלישי "הדרך הביתה", שנכתב והולחן על ידי קובי אפללו.
בשנת 2022 נבחן טרגן לעונה התשיעית של "הכוכב הבא". לאחר שעבר את האודישן רק בעזרת כפתור ה"סייב" של המנחים, בחר לפרוש מהתוכנית. לבקשתו של טרגן, האודישן לא שודר.
קריירת משחק
במהלך השנים 2013–2014 גילם את דמותו של רפאל אשורי בעונה הרביעית והחמישית של סדרת הנעורים של ערוץ הילדים "השמיניה", ואף ביצע את שיר הפתיחה של התוכנית, "מול כל העולם".
בחנוכה 2013 שיחק במחזה "שלושת המוסקטרים", לצדם של עופר חיון ורוני דואני.
ב-2018 שיחק בסדרת הנוער "טרנינג", המשודרת בערוץ "KidZ", לצד גאיה גור אריה ועמית רהב.
ב-9 במאי 2018 השתתף בהצגה "אני ירושלמי", המבוססת על חייו של יהורם גאון.
החל מ-2019 משחק טרגן בהצגה "מאמה מיה!" בתיאטרון הבימה.
ארגונומיה
אֶרְגּוֹנוֹמְיָה (מיוונית: ארגו = עבודה, נומוס = חוק; נקרא גם: הַנְדָּסַת אֱנוֹשׁ) היא מדע העוסק בחקר הממשק ויחסי הגומלין שבין בני אדם לסביבה, למוצרים הטכנולוגיים ולחלקים אחרים במערכת. המקצוע ההנדסי המיישם את ממצאי מדע הארגונומיה נקרא "הנדסת גורמי אנוש". במקצוע זה מיישמים, במסגרת עיצוב מערכות טכנולוגיות, את התאוריה, העקרונות והמידע שנאסף בתחום. זאת, על מנת לשפר את נוחות המשתמש, לשמור על בריאותו ולהגביר את התפוקה מהמערכת אותה הוא מפעיל.
יישומי הארגונומיה תורמים בעיצוב ופיתוח משימות, עבודות, מוצרים, סביבות ומערכות, כדי שיהיו תואמים ונגישים יותר לצורכי המשתמשים בהתאם ליכולותיהם, מגבלותיהם וצורכיהם.
תחום גורמי אנוש הפך למדע בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר הממשלה הבריטית חייבה בשנת 1940 להשתמש בטכניקות שיטתיות במהלך תכנון גודל שיירות אספקה, אופטימיזציה של טקטיקות צבאיות, בייחוד בצי, וזאת תוך שילוב גישות רב תחומיות בנושאי אימון מגויסים חסרי ניסיון קודם בהפעלת ציוד. תוך כדי פיתוח שיטות האימון החדשות על ידי מדענים שלא הגיעו מהתחום, התגלו ליקויים רבים בנושא ממשק אדם-מכונה, שלא עלו לדיון קודם בגלל מסורת הצי.
הגישות החדשות שפותחו חילחלו לשאר זרועות הצבא ומשם הגיעו לשוק האזרחי. התחום ההנדסי של הנדסת גורמי אנוש התחיל להתפתח בשנות השמונים, בפרסום ספרים ראשונים הכוללים הנחיות למהנדסים עבור שיפור התקשורת בין המכונה לבין המשתמשים והמפעילים אותה.
תחומים בארגונומיה
ארגונומיה נחלקת לשלושה תחומים עיקריים:
שמעון אפלבאום
אריק שמעון אפלבאום (נכתב גם אפלבוים; באנגלית: Erik Simon Applebaum; 21 באפריל 1911 – 21 באוגוסט 2008) היה ארכאולוג ישראלי-בריטי, פרופסור לארכאולוגיה קלאסית, היסטוריה של העת העתיקה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, חוקר מרד התפוצות ומרד בר כוכבא. ממייסדי תנועת הבונים בבריטניה וממקימי קיבוץ כפר בלום בעמק החולה.
ביוגרפיה
אריק שמעון אפלבאום, בן קלרה ויעקב, נולד ב-1911 בליברפול שבאנגליה. למד בתיכון לייטון פארק שברדינג, ובשנים 1928–1930 למד כ-Junior Hulme Scholar בקולג' ברייזנוז  שבאוניברסיטת אוקספורד. ב-1939 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ כפר בלום. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא בריטניה. בסוף 1942, לאחר קרב אל-עלמיין, נשלח להיות סַמָּל עתיקות הממונה על חפירת סקר וחקירת קירנאיקה שבמזרח לוב. החפירות והסקרים הניבו מספר עשורים מאוחר יותר את אחד הספרים החשובים שנכתבו על מרד התפוצות היהודי (פולמוס קיטוס, 115–117 לספירה) – "יהודים ויוונים בקירני הקדומה", שפורסם ב-1969 (ב-1978 פורסמה גרסה אנגלית שלו). בשנת 1948 קיבל תואר בוגר (B. Litt.) מאוניברסיטת אוקספורד, וב-1951 קיבל ממנה תואר דוקטור. עבודתו עסקה בחקלאות בבריטניה הרומית (Agriculture in Roman Britain).
הוא החל לנהל חפירה ארכאולוגית בתמנע, ובשנים 1955–1956 שימש עמית מחקר לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנות ה-50 היה חבר בשורת המתנדבים, שלימדה במעברות ונאבקה בשוק השחור. הקבוצה חשפה את מעורבותו בשחיתות של סגן מפכ"ל המשטרה, עמוס בן-גוריון, בנו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון; כתוצאה מכך נתבעה הקבוצה על הוצאת דיבה (1957). בתקופה הזו אולץ אפלבאום לעזוב את קיבוץ כפר בלום, הועבר מהחפירה בתמנע ונאלץ לעזוב את האוניברסיטה העברית.
ב-1961–1962 היה אחראי על חפירת תיאטרון בית שאן, שנחשבה לחפירה הקלאסית הגדולה בארץ באותה תקופה. ב-1965 ייסד עם פרופ' מרדכי גיחון את החוג לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטת תל אביב. במהלך שנות ה-70 ניהל את חוליית הסקר של מערב השומרון, וחקר את היקפו של מרד בר כוכבא ואת הדרכים הרומאיות בארץ ישראל. כיהן כפרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל ובבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עד פרישתו בשנות ה-80 כפרופסור אמריטוס.
אפלבאום נפטר בתל אביב. היה נשוי לשושנה לבית בֶּנצ'קובסקי, ואב לבת ושני בנים. הוא אביו של הסופר צור שיזף וסבה של העיתונאית הגר שיזף.
הר צ'יף
הר צ'יף (באנגלית: Chief Mountain) שוכן במדינת מונטנה שבארצות הברית, בגבול המזרחי של הפארק הלאומי גליישר עם שמורת האינדיאנים בלקפיט. ההר הוא אחת הנקודות הבולטות ביותר ברכס הרי הרוקי המשתרעים עד לפרובינציית אלברטה שבקנדה (הרי הרוקי הקנדיים). ניתן להבחין בפסגת ההר בקלות ממונטנה ומאלברטה, הודות לשיפוע באורך קילומטר וחצי המתנשא מעל המישורים הגדולים הנמצאים מזרחית להר.
גאוגרפיה
הר צ'יף היה מקום מקודש עבור האינדיאנים במשך מאות שנים. בשלהי המאה ה-18 נחקר ההר בידי האדם הלבן, ובמפה שהופקה בבריטניה ב-1795 הוא כונה "פסגת המלכים". מריווד'ר לואיס, אחד מראשי משלחת לואיס וקלארק, צפה בהר ב-1805 וכינה אותו "הר המגדל". השם השתנה במאה ה-19, ושמו החדש שיקף את יחס האינדיאנים אל ההר שאותו הם כינו "הצ'יף הגדול". כאשר הוקם הפארק הלאומי גליישר ב-1910 נכללו הפסגה ורוב המדרונות המזרחיים של ההר בשטח הפארק, כך שרק מורדות ההר התחתונים נותרו בתחום השיפוט של בלקפיט.
הצד המזרחי של ההר מתנשא לגובה 457 מטרים אנכיים, והדרך הקלה ביותר בחלק זה של ההר מדורגת בדרגת קושי 4 (יום טיפוס שלם) על ידי מטפסי ההרים. הסלעים באזור זה הם בעיקר סלעי משקע שאינם טובים כנקודות עגינה, ובכך הם מקשים עוד יותר על הטיפוס. ההעפלה הראשונה של חוקרים לבנים בנתיב זה התרחשה ב-8 בספטמבר 1892, כאשר הנרי סטימסון ושני חוקרים נוספים טיפסו על ההר. כאשר הגיעו חברי המשלחת לפסגת ההר הם הבחינו בשאריות שנותרו מטקסים, כולל גולגולות של ביזונים, שהאינדיאנים השאירו מאחוריהם.
הפעם הבאה שטיפסו בהצלחה על הצד המזרחי של ההר הייתה ב-1951. אף על פי שניתן להגיע אל פסגת ההר מכיוון מערב, הנתיב הקל ביותר הוא ממזרח, ושבט בלקפיט מנפיק אישורי כניסה ומחנאות על מנת שניתן יהיה לחצות את שמורתם.
מבחינה גאולוגית ההר מוגדר בתור הר משאר אשר בנוי מסלעים עתיקים מתקופת הפרקמבריום. המעניין הוא שסלעים עתיקים אלה שוכבים על שכבת סלעים צעירים הרבה יותר מתקופת הקרטיקון וזאת בניגוד למה שנהוג לחשוב - שסלעים צעירים תמיד ישכבו על סלעים עתיקים מהם. ההסבר הוא ששבר הפוך, העלה את השכבה העתיקה אל מול שכבות צעירות זה מול זה וההר נשאר עקב עמידתו לבליה עד עצם היום הזה.
פורום השואה העולמי החמישי
פורום השואה העולמי החמישי הוא הכינוס ה-5 של פורום השואה העולמי, שמטרתו לשמור על זיכרונות מזוועות השואה ושאר האירועים הטרגיים של מלחמת העולם השנייה. הפורום העולמי החמישי התקיים ביד ושם בירושלים ב-23 בינואר 2020 בחסות נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין. הכינוס נערך לקראת יום השנה ה-75 לשחרור אושוויץ ויום הזיכרון הבינלאומי לשואה, כמו גם על רקע העלייה בתופעת האנטישמיות. בכנס התארחו עשרות מנהיגים בכירים, כמעט כולם מארצות אירופה. הוא היה הכינוס הבינלאומי הגדול בתולדות ישראל.
מנהיגים שהשתתפו בפורום
בפורום השתתפו מנהיגים מ-45 מדינות מלבד נשיא מדינת ישראל, בהם:
אורחים נוספים
בלט בהיעדרו מהפורום נשיא פולין אנדז'יי דודה, אשר ביטל את השתתפותו כשבועיים לפני הטקס לאחר שלא אושרה בקשתו לנאום בטקס המרכזי, בטענה שיוצג הנרטיב הרוסי באשר למלחמת העולם השנייה. ככל הנראה על רקע דומה, ברגע האחרון נשיא ליטא, גיטנאס נאוסדה, ביטל את השתתפותו והוחלף על ידי יו"ר הפרלמנט הליטאי. נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הגיע לישראל אך ויתר על השתתפותו בפורום, לטענתו על מנת לפנות את מושבו עבור ניצולי שואה.
מרבית המנהיגים המבקרים הגיעו לישראל ב-22 בינואר ויצאו ממנה למחרת. הם לנו במספר בתי מלון בירושלים.
אירועים נוספים
נשיא המדינה וראש הממשלה ערכו פגישות אישיות עם כמה מהמנהיגים. מספר מנהיגים ערכו גם פגישות עם בני גנץ, ראש רשימת "כחול לבן", ברקע הבחירות לכנסת העשרים ושלוש וסיכוייו להיבחר לראשות הממשלה.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נפגש בבית לחם עם נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן וביקר בכותל המערבי, וגם נפגש עם אמה של נעמה יששכר. נשיא צרפת ביקר בכנסיית סנטה אנה בעיר העתיקה בירושלים. בכניסה למתחם הכנסייה צעק מקרון ודרש מהשוטרים ומהמאבטחים שליוו את המשלחת שלא יכנסו למתחם הכנסייה.
שגריר בריטניה בישראל, ניל ויגאן, ערך בביתו ברמת גן קבלת פנים לנסיך צ'ארלס לסיכום ביקורו בישראל. בקבלת הפנים נכחו אנשי ציבור רבים מבריטניה ומישראל.
נשיא אלבניה איליר מטה ניצל את ביקורו בישראל כדי לבקר במחנה רחבעם (מפקדת פיקוד העורף) ברמלה. מטה הודה לאנשי פיקוד העורף, ובפרט ליחידת החילוץ וההצלה הארצית, על הסיוע שהעניקו ברעידת האדמה באלבניה מספר חודשים קודם לכן והעניק ליחידה את עיטור העיט המוזהב.
היערכות מוסדות המדינה
אירוח מספר כה רב של אורחים רמי דרג מחוץ לארץ בישראל בו זמנית הצריך התארגנות מיוחדות מצד מוסדות המדינה. משרד החוץ, גופים ממשלתיים נוספים, מוסד יד ושם ומשטרת ישראל פעלו בהיערכות מיוחדת על מנת לקבל את האורחים, להעבירם אל יעדיהם ולאבטח אותם בעת שהותם. משטרת ישראל פרסה לצורך אבטחת האירועים כ-11 אלף שוטרים. כבישים ורחובות רבים בירושלים נסגרו לצורך הובלת האורחים. לפרקים נסגר גם כביש 1 לצורך תנועת האורחים מנמל התעופה בן-גוריון לירושלים ובכיוון ההפוך.
האורחים התקבלו בנמל התעופה בן-גוריון, שהפעילות האווירית השוטפת נמשכה בו ללא שינוי, אך לצורך האירוע הועברה במהלכו תנועת הנוסעים בטרמינל 1 אל טרמינל 3. בשל מחסור במקום ברחבות החנייה למטוסים הועברו רבים ממטוסי האורחים לחנייה זמנית בנמל התעופה רמון בערבה.
ולתר בותה
ולתר וילהלם גאורג בותֶה (בגרמנית: Walther Bothe; 8 בינואר 1891 – 8 בפברואר 1957) היה מדען גרעין וחתן פרס נובל גרמני.
ביוגרפיה
בותה נולד ב-8 בינואר 1891 באורניינבורג. בין השנים 1908–1912 למד באוניברסיטת הומבולדט, ובשנת 1913 הצטרף למעבדות הקרינה הרדיואקטיבית, שאך זה נפתחו, במכון הקיסרי לפיזיקה ומכניקה. בשנת 1914 השלים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני, ובמהלכה נפל בשבי הרוסים. בתקופה זו פגש את אשתו לעתיד, איתה התחתן עם חזרתו לגרמניה ב-1920.
לאחר חזרתו מהשבי המשיך בעבודתו במעבדה, וחקר בין השאר קרינה קוסמית ודואליות גל-חלקיק. על מחקר זה הוענק לו בשנת 1954 פרס נובל לפיזיקה. בשנת 1925 התמנה לראש המעבדה, משרה בה החזיק עד 1930, אז נתמנה לראש אגף הפיזיקה באוניברסיטת גיסן. בשנת 1932 קיבל את תפקיד ראש "אגף הפיזיקה והרדיולוגיה" באוניברסיטת היידלברג.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 ורדיפתו על ידי תנועת הפיזיקה הגרמנית, נאלץ לעזוב את תפקידו באוניברסיטת היידלברג ב-1934. אולם כדי להניאו מעזיבת גרמניה, הוא מונה לראש המכון לפיזיקה ב"מכון לחקר הרפואה על-שם הקיסר וילהלם" בהיידלברג, שם הוא תכנן ובנה ביחד עם וולפגנג גנטנר את הציקלוטרון הראשון בגרמניה.
בשנת 1939, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, זומן בותה להצטרף לניסיון הגרמני לפתח נשק גרעיני, וכך הצטרף לחוג מדענים שכונה מועדון האורניום.
משנת 1946 ועד מותו ב-1957 שימש בתפקידי הוראה באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1956 הצטרף לקבוצת מחקר של הועדה הגרמנית לאנרגיה גרעינית.
פונוגרף
הפוֹנוֹגְרָף הוא המכשיר הראשון שאפשר להקליט צלילים, לשמר אותם על גבי מדיה מכנית ולהשמיעם שוב. המדיה בפונוגרף היא גליל הנקרא גם צילינדר, זאת בניגוד לתקליט השטוח של הגרמופון שפותח לאחר עשר שנים.
הפונוגרף הראשון
אבטיפוס של המכשיר נבנה והופעל בהצלחה על ידי תומאס אלווה אדיסון ב־6 בדצמבר 1877.
כשאדיסון מצא דרך לשימור הקול הוא בא לנסות את ההמצאה, לצורך הקלטה הוא שר לתוך שפופרת המחוברת לממברנה דקה שבקצה שלה מחט חדה, גלי הקול הרעידו את המחט שחרטה שקעים על גבי גליל מסתובב מצופה ברדיד בדיל (Tinfoil). סיבוב הגליל מחדש כנגד המחט הרעיד את הממברנה שהשמיעה גלי קול וכך הנציחה את שיר הילדים "למרי הייתה כבשה קטנה" ואכן השיר השתמר בהקלטה ו"עשה היסטוריה". המנגנון לסיבוב הגליל במכשיר זה היה בורג שסובב בעזרת ידית.
הפונוגרף המסחרי מקליט ומשמיע
בשנת 1878 ייסד אדיסון את חברת Edison Phonograph Corporation לשם שווק הפונוגרף בצורה מסחרית. הפונוגרף המסחרי של אדיסון הונע על ידי "מנוע קפיץ" שמתחו אותו בעזרת ידית מחוץ למכשיר (ראה ידית בצד ימין של התמונה). מנגנון מיוחד של וסת צנטריפוגלי מכני שחרר את הקפיץ בצורה מבוקרת לשם סיבוב הגליל במהירות קבועה. המכשיר הקליט על גבי גלילי שעווה קשה (צילינדרים) בעזרת ממברנת הקלטה ומחט חריטה מיוחדת. הצליל המוקלט הושמע לתוך השופר שבתחתיתו ממברנת הקלטה שהזיזה אנכית את מחט ההקלטה לפי תדירות ומשרעת (עוצמת) הצליל. מערך זה הוזז אופקית על פני גליל השעווה (בצבע חום בהיר בתמונה) המסתובב וכך נחרט על השעווה חריץ במסלול לולייני, מעין הברגה עדינה עם שקעים שעומקם משתנה לפי הצלילים שהושמעו לשופר. לשם השמעה סובבו את הצילינדר והניחו על החריץ המוקלט מחט השמעה המחוברת לממברנה שנעה על פי הצלילים המוקלטים ויצרה גלי קול. צלילים אלו עברו לשופר בצורת חרוט לשם הגברה ופיזור אקוסטי של הצלילים המושמעים. בתמונה נראה השופר כמו קצה של כלי נשיפה ממתכת.
סוף דרכו של הפונוגרף
לפונוגרף היה יתרון בזה שהוא איפשר הקלטה ביתית, משרדית או מוסדית, קלה ונוחה יותר מאשר ההקלטה בגרמופון שדרשה אמצעים מיוחדים, אבל החיסרון היה שהצילינדרים משעווה שנועדו להקלטה נשחקו במהירות והיה קשה לשמר או לשכפל את ההקלטות. את הפונוגרף אמצו גורמים מסחריים להקלטת ישיבות כדיקטפון וכן להקלטות בעבודת שדה במחקר של מוזיקה אתנית ובתחומי האתנומוזיקולוגיה, הבלשנות והפסיכולוגיה.
את הפונוגרף הפסיקו לייצר בשנת 1929 אך המשיכו להשתמש בו כמכשיר הקלטה וכדיקטפון עד בערך אמצע המאה ה-20.
אמנות לעומת לא-אמנות
אמנות לעומת לא-אמנות: אמנות מתוך הרוח (באנגלית: Art versus Nonart : Art out of Mind), הוא שם ספרו של פרופסור ציון אביטל, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2003, תורגם ויצא לאור בסינית בקומרשיאל פרס ב-2009 ובספרדית בוורנון פרס ב-2018.
אודות הספר
בחלקו הראשון של הספר (פרקים 1–4), אביטל בוחן מזוויות שונות את השאלה "האם האמנות המודרנית היא בכלל אמנות?". בחלק זה מנתח אביטל ומבקר את האמנות המודרנית, וטוען שכל האמנות הלא-פיגורטיבית שנוצרה במאה העשרים אינה אמנות כלל, אלא היא ההריסות וחומרי הגלם של האמנות הפיגורטיבית שקדמה לה. אביטל מעלה בספר את הטענה, שלאמנות הפיגורטיבית היו לאורך כל תולדותיה כחמישים תכונות, שמתוכן רק שתיים קיימות גם באמנות המופשטת, והן: השימוש בצבע ובצורה. אולם צבע וצורה הם לכל היותר תנאים הכרחיים אך לא מספיקים כדי שדבר מה יהיה יצירת אמנות. בכל הדברים שבעולם ישנם צבעים וצורות, אבל אין זה הופך אותם ליצירת אמנות. הוא מעלה את הטענה שקנדינסקי ומונדריאן עשו רדוקציה של האמנות לצבע ולצורה, ואילו דושאן עשה רדוקציה של הפיסול לאובייקט מצוי. מעצם כך הם ביטלו את ההבדל בין סמל לבין מסומל, ובכך מחקו את הפונקציה התרבותית של האמנות. דומה הדבר למחיקת התחביר והסמנטיקה של שפה, ואז נותרים בידי השומע רעשי דיבור בלבד, ואלו אינם שפה ואין להם שום פונקציה לשונית, סימבולית או תרבותית. על ידי מחיקת התחביר והסמנטיקה של האמנות הפיגורטיבית, נותרו בידי הצופה "רעשים" ויזואליים בלבד: רק כתמי צבע שרירותיים, ואובייקטים שאין להם שום רלוונטיות לאמנות. שכן אמנות לא עוסקת באובייקטים אלא בדימויים ובסמלים שנגזרים ממערכות סמלים. התוצאה של תהליכים אלו היא מחיקת קווי התיחום בין אמנות לבין לא-אמנות, ולכן בימינו כל דבר, כולל שום דבר, עשוי להיות מוצג על ידי ה"אמן" או בא כוחו כיצירת אמנות. מאידך, עצם ההצגה של דבר מה כיצירת אמנות לא הופכת אותו כבמטה קסם לכזו. למשל, אם נגר עושה חביתה, היא לא הופכת להיות שולחן רק משום שנעשתה בידי נגר. היותם של יצירת אמנות או של שולחן מה שהם לא תלויה במאוויים או בהזיות שלנו, אלא בתכונות של הדבר עצמו.
במאה השנים האחרונות נכתבו מאמרים וספרים רבים שביקרו באופן זה או אחר את אמנות המאה העשרים, אולם הספר של אביטל הוא שונה מאוד מכל הביקורות בעניין זה מבחינות רבות. מצד אחד, ספר זה מציג בחינה מחדש, באופן יסודי, רדיקלי ומעמיק ביותר ביחס לאמנות המודרנית. מצד שני, הספר לא שולל את המודרניזם כאמנות בגלל מגרעות אלו או אחרות שלה, כפי שעשו מבקרים אחרים, אלא הוא טוען שאין זו אמנות כלל. הביקורת שלו היא על בסיס מערכת קריטריונים חדשה, כללית, עמוקה וקוהרנטית. הדיון במערכת קריטריונים זו תופס כמעט את כל החלק השני של הספר. אביטל מצביע על הדילמה שהיא אולי המרכזית של האמנות כיום: מצד אחד המודרניזם הביא את האמנות למבוי סתום, ומצד שני הוא מסביר מדוע לא ניתן לחזור לאמנות פיגורטיבית. לאור מערכת הקריטריונים החדשה הוא מצביע על התנאים ההכרחיים שכל פרדיגמה חדשה באמנות העתיד תצטרך לקיים, כדי שהיא תהיה רלוונטית לאמנות. לפי התפיסה המוצגת בספר, האמנות המודרנית היא רק שלב ביניים וכאוטי בין אמנות העבר שהגיעה למיצוי, לבין אמנות העתיד שעדיין איננה, אבל ניתן לזהות את קווי המתאר שלה. בניגוד למרבית החוקרים האחרים ששוללים את המודרניזם ומבכים את מות האמנות או מציעים לחזור לאמנות העבר, הספר של אביטל שולל את המודרניזם אך הוא גם מצביע על תקוה חדשה; האפשרות של פרדיגמה חדשה לאמנות בעתיד.
תקציר הספר
1. ספרים ומאמרים רבים הצביעו כבר על אספקט שלילי זה או אחר של המודרניזם. אולם הפרק הראשון בספר של אביטל טוען שהאמנות היא במשבר פרדיגמטי הראשון בתולדותיה, שדומה במהותו למשבר הפרדיגמטי הראשון שהיה במדע במאה השבע עשרה, במעבר מהפיזיקה האריסטוטלית לפיזיקה של גליליאו. בניגוד לתפיסה השכיחה, אין אביטל תולה את נפילת האמנות הפיגורטיבית באימפרסיוניזם, המצלמה או הקוביזם, אלא מציג הסבר מסוג חדש לגמרי. הוא מצביע על מהפכות מחשבתיות ותהליכים תרבותיים עמוקים ורבי השפעה, שהתחוללו בתרבות המערבית בחמש מאות וחמישים השנים האחרונות. מהפכות אלה שינו את דרך החשיבה של האנושות, באופן שאינו מתיישב עוד עם דרך המחשבה שביסוד האמנות הפיגורטיבית, ולכן זו הייתה חייבת לדעוך. אביטל מציג את התזה הרדיקלית, שהאמנות הלא-פיגורטיבית אינה אמנות כלל, אלא רק שלב ביניים הכרחי בין אמנות העבר לבין אמנות העתיד; אך המודרניזם עצמו אינו אמנות אלא רק הפרוק של האמנות הישנה. המודרניזם הוא פזה חשובה מאוד בתולדות האמנות, מבחינה זו ששלב דקונסטרוקטיבי זה הוא תנאי הכרחי וחיוני, כדי שהאמנות תוכל לעבור מרמת ההפשטה וההכללה שהייתה לה באמנות הפיגורטיבית במשך 40,000 שנים, אל פרדיגמה חדשה בעתיד, שתהיה ברמת הפשטה והכללה הרבה יותר גבוהות.
2. הפרק השני מוקדש כולו לאישוש הטענה של אביטל, שמכלול האמנות המודרנית מבוסס על כשל לוגי, שהוא שכיח ביותר בטבע ובתרבות; בקרב בני אדם, בעלי חיים מכל רמות ההתפתחות, ואף בקרב צמחים. כשל זה קרוי הטעיית חיוב הסיפא (The Fallacy of Affirming the Consequence). זהו כשל שמקורו ביולוגי, והוא בין מנגנוני ההישרדות החשובים ביותר של עולם החי ובכללו האדם – מנגנון ההתחפשות וההסוואה. הוא משמש הן להגנה והן להתקפה. זהו כשל שכל בעלי החיים משתמשים בו (ברוב המקרים באופן לא מודע), וכולם הם גם קורבנותיו, כאשר אחרים משתמשים בו כדי להטעות את הראשונים. למשל: חרק עשוי להיראות בדיוק כמו אחד העלים שעל הצמח עליו הוא חי, עד שחרק מתקרב אליו ואז ה"עלה" טורף אותו. לביאה מסוגלת להתקרב בזחילה לקרבן שלה מכיוון הפוך לכיוון הרוח, כי הצבעים שלה מאפשרים לה להיטמע היטב בעשבייה של הסוואנה. פרח עשוי להראות בדיוק כמו הנקבה של צרעה, ואז הזכרים שבאים להזדווג "איתה" רק גורמים להאבקה של הפרח; וכן הלאה, קיימות דוגמאות רבות. לטענתו של אביטל, כשל זה הוא גם הבסיס לאמנות המודרנית כולה. נכון הוא שציור אמיתי בנוי מצבעים וצורות, אולם אם משהו בנוי מצבעים וצורות אין זה מחייב בהכרח שזהו ציור אמיתי. נכון הוא שראוי להציג יצירת אמנות חשובה במוזיאון, אבל אם משהו מוצג במוזיאון אין זה מוכיח שזוהי יצירת אמנות; ויותר מזה, אין זה מוכיח שהיא יצירה חשובה. נכון הוא שליצירת אמנות חשובה יש ערך כספי רב, אולם אם חפץ כלשהו הוא יקר מאוד, אין זה מוכיח שזו יצירה חשובה, ואף לא נובע מכך שזו בכלל יצירת אמנות. לדעתו של אביטל, הממסד האמנותי והמסחרי של האמנות המודרנית משתמש במכוון בכשל זה, ובאופן מתוחכם ביותר, כדי להפוך כל "שטות" ליצירת אמנות בעלת ערך רב. אביטל מכנה את הכשל הזה בשם "Duchamp Syndrome", מכיוון שדושאן תרם יותר מכל אמן אחר לרדוקציה של האמנות למציאות הבנאלית, ובכך ביטל את ההבדל בין עולם הסמלים לעולם הדברים שהם מסמלים. אביטל טוען שאם עושים רדוקציה ממערכת סמלים לצבע ולצורה – אז עושים רדוקציה של האמנות לעיצוב גרפי או לעיצוב תעשייתי חסר ערך אמנותי.
4. הפרק הרביעי מבקר תפיסות אחדות באסתטיקה של המאה העשרים, שלדעת אביטל רק מתימרות להרחיב את מושג האמנות; אולם בפועל הן משרתות רק את הממסד של האמנות המודרנית, על ידי כך שהן מתאימות את הגדרת האמנות למה שרצוי לממסד הזה, ובעיקר לסוחרי האמנות. הפרק הזה מציג את הטענה, כי האסתטיקה נכשלה לחלוטין בניסיונה להגדיר את האמנות. התוצאה של כישלון זה היא עמימות מופלגת, שנוצלה היטב על ידי האמנים, כביכול, על ידי הממסד של האמנות המודרנית ובעיקר על ידי סוחרי האמנות, כדי להציג ולשווק כל דבר כיצירות אמנות. במילים אחרות, אביטל סבור שהאסתטיקנים וההיסטוריונים הם האחראים העיקריים להסתאבות של האמנות במאה העשרים, כי תפקידם היה או להגדיר את האמנות באופן שאפשר יהיה להבחין בין אמנות לבין לא-אמנות, או להודות שאינם יכולים לעשות זאת ולכן אינם יכולים לתת שום צידוק תאורטי למודרניזם כאמנות. הפרק השביעי הוא המשלים של הפרק הרביעי, מבחינה זו שהוא מציג הפרכה יסודית ומקיפה ביותר ביחס לתפיסה הקונבנציונליסטית באסתטיקה, שהנזק שלה לאמנות כתחום תרבות הוא גדול במיוחד. פרק זה תוקף באופן ישיר וחריף את חלקם של התאורטיקנים באחריות למשבר ולהזניה של האמנות במאה השנים האחרונות.
תחומי התרבות השונים עושים זאת באמצעות מערכות סמלים שונות: ורבליות, מושגיות, פיקטוריאליות או פורמליות. מערכות אלו הן ממילא גם שונות ברמת ההפשטה וההכללה שלהן. הייחוד של האמנות הפיגורטיבית הוא בזה, שהיא מגלמת את עקבות הרוח, mindprints, בעזרת מערכת סמלים פיקטוריאלית ואלמנטים אסתטיים. במאמר של אביטל משנת 1998
הוא הציג השוואה בין קריאה של עקבות על ידי הומינידים לפני כארבע מיליון שנים, ציור פרהיסטורי, מדע מודרני ואמנות מודרנית. ההשוואה מראה, שעקבות הרוח מופיעות בכל התחומים הללו, חוץ מאשר באמנות המודרנית, שבה עקבות הרוח מופיעות בחלקן בלבד ובצורה מעוותת או הרוסה. ביתר התחומים, עקבות הרוח מופיעות ברמת הפשטה שהולכת ועולה ככל שמתקדמים מהפרהיסטוריה אל ימינו. במילים אחרות, אביטל מעגן את טבעה של התרבות בכלל ואת טבעה של האמנות בפרט בטבעה של הרוח, ה-mind. יתר על כן, הוא רומז לאפשרות, שמערכת עקבות הרוח הזו, mindprints, היא הבסיס לכל אפיסטמולוגיה ואונטולוגיה כלליים, ושהיא מתקיימת כנראה בכל הרבדים של ההוויה: פיזיקלית, ביולוגית, חברתית ונואטית; ברמת ה כמו גם ברמת המיקרו.
הפרקים החמישי, שישי ושמיני מראים בהתאמה כיצד כל אחד מן ה-mindprints, כמו Connectivity-Disconnectivity, Hierarchy-Randomness, Symmetry-Asymmetry, מאפשרים להבחין בין אמנות לבין לא-אמנות. לדוגמה: ציור המתאר סוס מציג מכנה משותף גרפי בין כל הסוסים מאותו סוג. כלומר, מצד אחד הסמל הפיקטוריאלי של הסוס מקשר בין כל הסוסים בעלי אותן תכונות ויזואליות, אך הוא גם מפריד את קבוצת הסוסים הללו מכל בעל חיים או אובייקט אחר. במילים אחרות, הסימטריה-אסימטריה היא עקרון הקישוריות של הציור הפיגורטיבי. ככל שציור מתאר סוס ביתר פרוט, הרי שהציור כולל יותר רמות ארגון, או רמות ריבוד, או היררכיה. מצד שני, בכל ציור כזה ישנם אינספור גורמים אקראיים. כלומר, בציור נוצרת היררכיה של סמלים ושל תת-סמלים ותת-תת-סמלים, וכו'. מכאן, שהיררכיה היא תוצאה של קישוריות רקורסיבית, ואילו האקראיות היא תוצאה של הפרדה רקורסיבית. כאן הודגמו רק שלושה מעשרת עקבות הרוח, ודי בזה לצורך העניין. לדעתו של אביטל, די בקריטריון של היררכיה-אקראיות, כדי להבחין בין אמנות לבין פסוודו-אמנות. בלשון פשוטה, ההבדל בין ציור אמיתי לבין פסוודו-ציור דומה מאוד להבדל שבין פרה לבין המבורגר. פרה חיה היא מערכת-על שכוללת בתוכה מאות או אלפי תת-מערכות, וכולן קשורות בינן לבין עצמן באופן ישיר או באופן עקיף. עובדה זו היא שמאפשרת לפרה לתפקד כאורגניזם. לעומת זאת, המבורגר הוא התוצאה של הרס מוחלט של כל המערכות שהיו קודם לכן בפרה, ושל הרס כל הקשרים ביניהם. זוהי משמעות מותה של הפרה. בדומה לזה, ציור פיגורטיבי הוא מערכת-על של סמלים, תת-סמלים ותת-תת-סמלים וכו'. ככל שהציור יותר מפורט, כך יש בו יותר רמות ארגון. לעומת זאת, ציור הקרוי "אבסטרקט אקספרסיוניסטי" הוא גיבוב שרירותי או אקראי של צבעים וצורות. אין בו היררכיה, אין בו סימטריה ביחס למושא כלשהו, והוא אינו מקשר שום דבר מלבד היותו מרוח על בד.
בסוף הספר מופיעה טבלת סיכום בת עשרה עמודים, המציגה הנגדה בין אמנות פיגורטיבית לבין Nonrepresentational Art, וזאת לאורן של כחמישים תכונות שמופיעות באמנות הפיגורטיבית, אך לא מופיעות או מופיעות באופן מעוות באמנות האחרת.
ביבליוגרפיה
הספר: את תוכן העניינים והמבוא ניתן לקרוא בלינק:
הספר ראה אור גם בשפה הספרדית:
הספר ראה אור גם בשפה הסינית בהוצאה: Filename: FOOTPRINTS.pdf
נונאטאקי רות'ר
הנונאטאקים נמצאים 6 קילומטרים מערבית לפסגת לנדמארק.
מקור השם
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת מינסוטה לחקר האזור, אשר חקרה את הרכס בין השנים 1963–1964.
ההרים נקראו על שם צ'ארלס ג'י. רות'ר (Charles J. Reuther), טכנאי מסוקים של יחידת התעבורה ה-62 של צי ארצות הברית בתקופת מחקר הרכס.
לקריאה נוספת
• G.F.Webers, K.B. Sporli, Palaeontological and Stratigraphic Investigations in the Ellsworth Mountains, West Antarctica, Antarctic Earth Science, p. 261-262
בנימין כץ
בנימין כץ (בכתיב יידי סובייטי: בעניאמין קאַץ; 1906, הורודניצה, האימפריה הרוסית – 3 ביולי 2002, כ"ג בתמוז תשס"ב, תל אביב) היה משורר יידיש, עורך ומתרגם.
ביוגרפיה
בנימין כץ נולד בהורודניצה שליד ז'יטומיר בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) במשפחה של קדרים עניים, וזכה לחינוך דתי מקובל. הוא התייתם מאביו אהרון בעודו ילד, וגודל על ידי אחיו הגדולים ממנו, בעזרת אמו. יחד עם לימודיו בתלמוד תורה, למד גם בבית ספר רוסי. בהיותו נער כבן שלוש עשרה, היגרה משפחתו לטורונטו, קנדה, והצטרפה אל משפחת דודו.
בנימין כץ החל בכתיבתו, בעברית וביידיש, בעודו נער, לימים נטש את הכתיבה בעברית והתמסר לכתיבה ביידיש בלבד. בשנת 1924, בסוף לימודיו בבית-הספר התיכון בטורונטו, ארגן מועדון של קוראים ודוברי עברית, בשם "דוברי עברית". הוא ערך גם כתב עת עברי לנוער, בשם "המעין". בסיום לימודיו עסק במלאכות שונות, היה סדר בבית דפוס, היה מורה ועיתונאי.
בשנת 1933 היגר בנימין כץ לניו יורק, שם התגורר במשך שש-עשרה שנים. בניו יורק הוא הרחיב את פעילותו העיתונאית וכתב לספריית "הרכבת התחתית", "סאבוויי-ביבליאָטעק, 1000 געשיכטעס פאר גרויס און קליין", שהוציאה ספרוני קריאה ביידיש לקוראים צעירים ומבוגרים, לקריאה בעת נסיעתם ברכבת התחתית בניו יורק.
בשנת 1949 עלה בנימין כץ לישראל יחד עם רעייתו, משוררת היידיש ברכה קופשטיין. מפעלו הספרותי הידוע ביותר הוא האנתולוגיה המקיפה של שירי ערש ביידיש, "אונטער יאַנקעלעס וויגעלע" (יידיש: "מתחת לעריסתו של יענקלה") שערך עם רעייתו. בספרייה הלאומית בירושלים מצויים כעשרה מספריו, שירי הילדים העממיים-אגדיים שלו, סיפוריו ומערכוניו.
בנימין כץ נפטר בתל אביב בשנת 2002, בגיל 96.
ג'אנקרלו גונסאלס
ג'אנקרלו גונסאלס (בספרדית: Giancarlo González; נולד ב-8 בפברואר 1988) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשמש כמגן בקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי האמריקאית ובנבחרת קוסטה ריקה.
קריירה
גונסאלס החל את הקריירה שלו בקבוצת אלחואלנסה (Alajuelense) מהליגה הקוסטה ריקאית הראשונה ב-2007 ואתה זכה בשתי אליפויות ב-2010 ו-2011. לאחר מכן גונסאלס עבר לוולרנגה מהליגה הנורווגית הראשונה בה שיחק עונה וחצי. ב-21 בפברואר 2014 הוא עבר לקבוצת קולומבוס קרו מה-MLS. ב-26 באוגוסט 2014 חתם בקבוצת פלרמו לארבע שנים.
באוקטובר שיחק לראשונה במדי קוסטה ריקה, ואת שערו הראשון כבש בינואר 2013. הוא שותף בהישג השיא של נבחרתו הלאומית במונדיאל 2014, בה קוסטה ריקה הגיע לרבע הגמר.
תארים
אלחואלנסה
קרחון ליליינטל
קרחון ליליינטל (באנגלית: Lilienthal Glacier ) הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מערב ונשפך אל קרחון קיילי, בין פסגת פילצ'ר לפסגת בולדווין.
גובה הקרחון 979 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון (בדומה לאתרים רבים בסביבה, הנקראים על שמם של חלוצי תעופה) נקרא על שמו אוטו ליליינטל, חלוץ תעופה גרמני של טיסה בדאונים.
ליל המשטרות
המשטרה הבריטית הניידת (PMF) נחשבה כיחידה המובחרת ביותר של משטרת המנדט. היא צוידה בשיריוניות שחומשו בתותח 2 ליטראות ועיקר פעולותיה מול היישוב העברי היו בדיכוי פעולות המחתרות, דבר שהביא לכך שאנשי היישוב רחשו לה איבה רבה.
הנהגת תנועת המרי העברי חרגה, לראשונה, ממדיניותה הרגילה שבה בוצעו פעולות תקיפה כתגובה לפעולות הבריטים או שהפעולות הוגבלו ליעדים הקשורים ישירות לנושאי ההעפלה וההתיישבות. מטרת המבצע הייתה צבאית גרידא והיא כוונה לפגוע במתקנים, בכלי רכב וביוקרתה של המשטרה הבריטית. הפעולה בוצעה שלושה לילות לאחר פיצוץ תחנת הרדאר על הכרמל כדי להגביר את מרכיב ההפתעה, תחת הנחתם של מארגני הפעולה שהבריטים סוברים כי תנועת המרי לא מסוגלת להוציא אל הפועל מבצעים מורכבים בסמיכות רבה.
ההתקפות
לקראת סופו של 21 בפברואר 1946 יצאו ארבעה כוחות של הפלמ"ח וההגנה לתקוף ארבע תחנות משטרה בריטיות בהן חנו פלוגות המשטרה הניידת PMF. תוכנן כי שעת הפתיחה של כל התקיפות תהיה 22:30, אולם היעדר מכשירי קשר אצל כוחות תנועת המרי מנע תיאום בין הכוחות וכך, כוחות שהתעכבו בגלל סיבות שונות מצאו בחלק המקרים את שוטרי המשטרות בכוננות לתקיפה, לאחר שידיעות על תקיפת המשטרות בשפרעם ובכפר ויתקין הגיעו אל שאר תחנות ובסיסי המשטרה הבריטיים.
תוצאות
במישור הפוליטי המבצע נחל ניצחון מעצם סיקורו בתקשורת הבריטית. בהיבט הצבאי, כוח עברי חמוש הצליח לחדור למחנה המרכזי של הבריטים בתל אביב, למרות הכוננות המבצעית, להסב נזק ולסגת תחת אש. תוצאה אחרת הייתה השתוללות כתגובה של חיילים בריטים בתל אביב ובסביבתה. בהשתוללות זו נפצעו עשרות אזרחים ונפגע רכוש יהודי. לארבעת הנופלים נערכה לוויה המונית בה נכחו כ-50,000 איש. הלוויה, שנערכה בבית העלמין בנחלת יצחק במזג אוויר סוער, הפכה למפגן תמיכה של תושבי תל אביב בפעולת המחתרות וביטא את התגייסותם למאבק בשלטון הבריטי.
לואישהאם (רובע)
רובע לוּאִישְהֶאם של העיר לונדון (באנגלית: The London Borough of Lewisham, ) הוא אחד מרובעי העיר לונדון. הרובע נמצא בדרום מזרח העיר, ומהווה חלק מלונדון הפנימית.
היסטוריה
רובע לואישהאם הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של לואישהאם והרובע המטרופוליני של דפטפורד שהוקמו בשנת 1900 כחלק ממחוז לונדון. לאורך השנים נערכו מספר שינויים בגבולות הרובע, שהמשמעותיים ביותר נערכו בשנת 1996 עת העבירו את שטח המספנות המלכותיות בדפטפורד לרובע גריניץ'.
גאוגרפיה
הרובע מוקף על ידי הרבעים גריניץ' במזרח, ברומלי בדרום וסאת'ק במערב. בצפון גובל הרובע בנהר התמזה ומעברו הצפוני נמצא אי הכלבים ברובע טאוור האמלטס. ברובע עוברים הנחלים: דפטפורד קריק, הנהר פול, הנהר קוואגיי והנהר רייבנסבורן.
שכונות
שכונות הרובע העיקריות הן:
אוכלוסין
לפי מפקד שנערך בשנת 2001, ברובע מתגוררים 248,922 תושבים מהם 66% לבנים, 12% שחורים ממוצא קריבי ו- 9% שחורים ממוצא אפריקאי.
מחצית מאוכלוסיית הרובע מתגוררים בדירות הנמצאות בבעלותם.
שלטון מקומי ופוליטיקה
הרובע מנוהל על ידי מועצה מבצעת בת חמש מחלקות: ילדים וצעירים; שירותים קהילתיים; שירות לציבור; מקורות; שיקום שכונות בחירות למועצת הרובע:
בשונה ממחוזות אחרים באנגליה, מאז שנת 2002 במחוז זה נבחר ראש העיר בבחירות ישירות. ראש העיר הנוכחי הוא סטיב באלוק מטעם מפלגת הלייבור.
הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה של הפרלמנט הבריטי: לוישהאם - דפטפורד (Lewisham, Deptford), מערב לואישהאם (Lewisham West) ומזרח לואישהאם (Lewisham East).
חברי הפרלמנט שנבחרו מטעם הרובע מאז הקמתו בשנת 1964 (אזורי הבחירה משתנים מעת לעת):
תחבורה
קו מזרח לונדון של הרכבת התחתית של לונדון עוצר ברובע בתחנת ניו קרוס (New Cross) וניו קרוס גייט (New Cross Gate). קו הרכבת המכונה "רכבת מזרח לונדון" (East London Railway) נמצא בשלבי בנייה. קו זה צפוי להתחבר לקו הרכבת התחתית ולעצור בברוקלי (Brockley), הונור אאוק פארק (Honor Oak Park), פורסט היל (Forest Hill) וסידנהאם (Sydenham).
אתרים בעלי חשיבות
המבנים הבולטים שברובע הם כנסיית כל הקדושים בבלקהית', מגדל סיטיבנק שבלואישהאם, וכן כנסיית דיטריך בונהופר ומוזיאון הורנימן שבפורסט היל.
ערים תאומות
לרובע לואישהאם שלוש ערים תאומות:
כמו כן לרובע "ברית חברות" עם:
לקסוס
לקסוס היא חטיבת רכבי היוקרה של יצרנית הרכב היפנית טויוטה. המותג הוצג לראשונה בארצות הברית בשנת 1989. בשנת 2005 החלה טויוטה לשווק את המותג גם ביפן. באותה שנה יוצר הדגם ההיברידי הראשון של החברה.
בסקרים שעורך מכון המחקר J.D. Power and Associates זכתה לקסוס בתואר מותג הרכב האמין ביותר בארצות הברית יותר מ-14 פעמים מאז 1995.
שנות ה-80: פרויקט F1
לקסוס תוכננה כרכב יוקרה בעל ביצועי-על, במסגרת תהליך פיתוח חשאי שארך שש שנים. פרויקט הפיתוח כונה F1 כאשר האות F מייצגת את ה-Flagship ("ספינת דגל") והספרה 1 ייצגה את הרצון לייצר מותג שיהיה ראשון בתחום רכבי היוקרה בעולם. הסלוגן השיווקי של לקסוס "The pursuit of perfection" (ובעברית - "המרדף לשלמות") מלווה את המותג מימיו הראשונים.