cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות
ביקורת על תוכנית ההתנתקות לאחר ביצועה
אלוף נוסף במיל גיורא איילנד שהיה ראש המועצה לביטחון לאומי בזמן ההתנתקות, והיה גם אחראי על תכנונה, ביקר את התוכנית ואמר בראיון פרישה ביוני 2006, כי ההתנתקות מרצועת עזה הייתה החמצה היסטורית אדירה. הוא גם ביקר את תהליך קבלתה והתנהלותה.
בפברואר 2007, האלוף במילואים יום טוב סמיה, שהיה אלוף פיקוד הדרום ופרש מצה"ל לפני ההתנתקות וחזר לשירות צבאי לאחר מלחמת לבנון השנייה לשמש כסגן־אלוף פיקוד הדרום, ביקר בחריפות את עזיבת ציר פילדלפי וטען כי צה"ל צריך לחזור אליו.
ב־8 בנובמבר 2007 אמר בנימין בן אליעזר, שתמך בתוכנית בשעתה, שההתנתקות הייתה טעות, ושהתקדים שבו ישראל פינתה שטח והוא הפך ל"בסיס טרור" הוא מסוכן.
בפברואר 2009, נשיא המדינה שמעון פרס, הודה שטעה בצורת היישום של תוכנית ההתנתקות.
ביקורת על המאבק
דוגמה לחששות השמאל מול מחאת המתנחלים ביטא מאמר המערכת בעיתון "הארץ":
העיתון מעריב, לעומת זאת, ציין כי מחאת המתנחלים, כפי שהתבטאה ב"צעדת ההתחברות" הייתה "מפגן דמוקרטי מרהיב" ונטול אלימות.
בקורת קשה הובעה בקשר לקריאות של רבנים לסירוב פקודה לפנות יישובים, ואף לתת תמיכה עורפית למפונים. בקרב הצבא וההנהגה הפוליטית היה חשש גדול שמחלקות שלמות של בני ישיבות וחיילי הסדר יסרבו פקודה, לאור פסיקות הרבנים. הרמטכ"ל דן חלוץ הביע ביקורת נחרצת נגד הקריאות לסירוב פקודה והודיע שצה"ל לא יוכל לסבול סרבנות (באיגרת הרמטכ"ל לחיילים בנוגע לסרבנות ותוכנית ההתנתקות). בעקבות שמועות בתקשורת, שחלוץ הולך לפרק את יחידות ההסדר, יזם הרמטכ"ל מספר שיחות נוקבות עם ראשי ישיבות ההסדר והמכינות הצבאיות שנועדו להבהיר את עמדתו ולהרגיע את המתחים. בשיחות אלה דרש מהם לא לקרוא לסרבנות, אך שיבח את תרומתם והודיע שלא יפורקו ישיבות ההסדר ויחידות של בני ישיבות. אנשי ציבור בשמאל, לעומת זאת, הביעו ספק בנאמנותם של החיילים הדתיים למדינה ולשלטונות הצבא ודרשו לפרק את היחידות הדתיות בטענה שהן מסגרות קיצוניות המעוררות מרדנות שנאמנות לרב ולא לדמוקרטיה.
ביחסו של השמאל אל המוחים נגד תוכנית ההתנתקות הייתה גם נימה של שמחה לאיד. חיים חפר כתב:
עם תחילת ההתנתקות קרא עיתון "הארץ" במאמר המערכת לדכא בכוח את ההתנגדות לביצוע ההתנתקות והגדיר את הכניסה של מתנגדי ההתנתקות לגוש קטיף כמרד. לעומת זאת, עיתון "מעריב" נקט קו פייסני יותר, שאותו הביע במאמר דן מרגלית. מרגלית הביע הבנה לכאב המפונים, ביקש מהם סליחה והפציר בהם להימנע משפיכות דמים למען הדמוקרטיה ו"הביחד" הישראלי:
הליכים פליליים והפסקתם
כנגד מי שבמסגרת מחאתו נגד תוכנית ההתנתקות נקט בצעדים פליליים, נפתחו הליכים מתאימים של חקירה והעמדה לדין. ב-25 בינואר 2010 אושר בכנסת חוק הפסקת הליכים ומחיקת רישומים בעניין תוכנית ההתנתקות, התש"ע-2010,. החוק מבטל ביצוע גזר דין או החלטה שניתנו בעבירה על רקע התנגדות לתוכנית ההתנתקות (למעט עבירות חמורות מסוימות), ונמחק הרישום הפלילי. בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר:
חוק זה, שהעניק חנינה למשתתפי המחאה ומחק לחלוטין את העבירות שבוצעו, היה חוק ייעודי וחסר תקדים.
ויטנברג (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
החברה לפיתוח יפו העתיקה
החברה לפיתוח יפו העתיקה היא חברה עירונית, בבעלות עיריית תל אביב-יפו, האחראית לשיקום וניהול אזור יפו העתיקה.
היסטוריה
על פינוי ושיקום אזור "השטח הגדול" הוכרז כבר בשנת 1950, ובעת הקמת החברה כבר פונו רוב התושבים, והחלו עבודות השיקום כולל הקמת גן הפסגה וגן המדרון. במהלך השיקום הוחלט לא להרוס לחלוטין את כל המבנים באזור, אלא לשקם אותו כרובע אמנים ואומנים. בשנת 1956, רוב בתיה של יפו העתיקה הוכרזו כרכוש נטוש, ועברו לחזקת רשות הפיתוח ואחר כך למינהל מקרקעי ישראל
בינואר 1960 נעצרו לחקירה פקידים בכירים ב"מינהל יפו" שהיה אחראי על פינוי ושיקום "השטח הגדול". והוחלט להקים חברה ממשלתית שתהיה אחראית להמשך שיקום ופיתוח יפו העתיקה על בסיס כלכלי ומנהל תקין.
החברה יזמה תוכנית בניין עיר חדשה ליפו העתיקה (תוכנית 606), שתוכננה על ידי צוות אדריכלים שעליו נמנו יעקב יער, סעדיה מנדל, יונה פיטלסון ואליעזר פרנקל, ואשר עבדו יחדיו על תוכנית השימור והפיתוח בין השנים 1961–1962. הזכויות ברוב המבנים ביפו העתיקה הועברו לרשות החברה או נמסרו לה בחכירה. התל עליו שוכנת יפו העתיקה הוגדר כ"שמורה ארכיטקטונית" שמבניה ונופה ישומרו וישוחזרו, תוך כדי פיתוח גנים וכיכרות בשטחים הפתוחים. המטרה הייתה להפוך את האזור למרכז בילוי, אומנות ותיירות, ולמשוך אליו אוכלוסייה חדשה. בשנת 1963 החל אכלוס הבתים הראשונים, והם החכרו בעיקר לאמנים, סופרים ואומנים. החברה לפיתוח יפו העתיקה הייתה גם אחראית לפריסת התשתיות העירוניות: קווי מים, ביוב, חשמל וטלפון. בנוסף הכשירה והחכירה החברה מבנים לטובת הקמת גלריות לאמנות, מסעדות ומועדוני לילה. עם זאת לרוב החוכרים נאלצו לשאת בעלות השיפוץ הפנימי של המבנים, ומספר אמנים שזכו בחוזי חכירה ויתרו עליהם עקב העלות הגבוהה.
בשנת 1969 פרסם מבקר המדינה דו"ח חיובי ברובו על פעילות החברה, וציין שהיא הצליחה במשימתה לשקם את יפו העתיקה. בשנת 1977 פרסם מבקר המדינה דו"ח נוסף על החברה, וציין שהיא סיימה למעשה את רוב תפקידה בשיקום יפו העתיקה, ושיש לשקול את המשך פעילותה.
בסוף שנות ה-90 הגמישה החברה את מדיניות האכלוס והחכירה של המבנים ביפו העתיקה, והתירה ליזמים פרטיים להקים פרויקטים של מגורי יוקרה, כחלק מהתהליך הג'נטריפיקציה של האזור. בין השאר יזם האדריכל אילן פיבקו מספר פרויקטים ביפו העתיקה, נבנה פרויקט מגורי יוקרה במבנה ששימש את מרכז המבקרים "החוויה הישראלית", ובמתחם המנזר הארמני (השוכן בין נמל יפו, רציף העלייה השנייה וסמטת נתיב המזלות), שהיה בחלקו נטוש, הוקמו 25 דירות יוקרה, למרות התנגדויות רבות שהוגשו לפרויקט.
בשנת 2002 החליטה ועדת השרים להפרטה, לכלול את החברה ברשימת חברות ממשלתיות המיועדות להפרטה.
בשנת 2003 החלה החברה לקדם תוכנית בניין עיר חדשה במטרה, בין היתר, לאפשר הגדלת נפחים ותוספות בנייה, במסגרת המרקם הקיים. בנוסף החלה לקדם תוכניות למלונות, לבתי קפה, ולחנויות אופנה בתחומי המתחם. בפברואר 2003 אושרה הקמתו של בית מלון במבנה בית החולים הצרפתי, כולל בניית מבנה חדש בן שש קומות בצמוד לו.
בשנת 2013 החלו לפוג חוזי החכירה של כ-280 הבתים, שהוחכרו במקור ל-49 שנים, החל משנות ה-60. תחילה סירבה החברה לדון בחידוש חוזי החכירה. בדצמבר 2014 אישר לבסוף דירקטוריון החברה פה אחד, החלטה על חידוש חכירות הנכסים למגורים ולמסחר ביפו העתיקה ל-49 שנים נוספות.
יצחק זילברשלג
יצחק (אייזיק) זילברשלג (באנגלית: Eisig Silberschlag; 8 בינואר 1903 – 30 בספטמבר 1988) היה משורר, עורך, מסאי, מתרגם ופרופסור למדעי היהדות יהודי-אמריקאי. זוכה פרס טשרניחובסקי לתרגום לשנת 1951 על תרגומי מנאנדרוס ואריסטופאנס מיוונית לעברית.
קורות חיים
זילברשלג נולד בסטרי שבפולין (כיום באוקראינה), גדל בבית חסידי. ב-1920 היגר לארצות הברית עם משפחתו. פרסם את שירו הראשון בעיתון העברי "הדאר". ב-1926 סיים תואר שלישי בהיסטוריה באוניברסיטת וינה שבאוסטריה, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהיסטוריה של ממלכת רוסיה.
ב-1930 החל ללמד בבית המדרש למורים (Hebrew Teachers College) - לימים המכללה העברית (Hebrew College) - בבוסטון שבמסצ'וסטס, וכיהן במוסד זה כפרופסור ללימודי ספרות עברית בשנים 1947-1931, דקאן בין 1968-1947 ונשיא בין 1970-1968. כמו כן שימש: בשנים 1946–1947 עורך כתב עת הספרותי "התקופה" לצדו של אהרן צייטלין; בין 1970–1973 פרופסור אורח בעמנואל קולג '' ; בין 1973–1978 פרופסור אורח ללימודי יהדות באוניברסיטת טקסס באוסטין; ובין 1978–1979 עמית מחקר באוניברסיטת אוקספורד. גם היה נשיא איגוד הפרופסורים לעברית בארצות הברית.
נפטר באוסטין שבטקסס והובא למנוחות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הוקרות ופרסים
ב-1951 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגומי יצירותיהם של מנאנדרוס ואריסטופאנס מיוונית לעברית. זכה פעמיים בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית שירה עברית: ב-1960 עבור ספרו "קמרון ימי" וב-1972 עבור ספרו "אגרותי אל דורות אחרים". ב-1980 זכה בפרס ע"ש אברהם פרידמן מטעם ההסתדרות העברית של אמריקה על הצטיינותו בתחום הפצת תרבות ישראל באמריקה.
יצירתו
ספרים בעברית: תרגומים:
חיבורים באנגלית:
סזאר
סזאר (César) הוא שם משפחה צרפתי, ספרדי ופורטוגזי שמשמעותו קיסר. {{פירושונים|
ראו גם
}}
בנימין טמקין
בנימין (בני) טמקין (נולד ב-7 במרץ 1945) הוא פרופסור למדע המדינה ובכיר במפלגות "רצ" ו"מרצ", חבר הכנסת השלוש העשרה.
חייו
טמקין נולד במונטריי שבמקסיקו ועלה ארצה בשנת 1971. הוסמך לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ולדוקטור באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר עלייתו ארצה שירת תקופה קצרה בצה"ל.
פעילותו הפוליטית בישראל החלה בקבוצת השמאל הסטודנטיאלית שפעלה באוניברסיטה העברית. מאוחר יותר היה פעיל במוקד ושל"י. פעילותו המפלגתית ברצ החלה בשנת 1983 שעה ששל"י חברה לרצ-התנועה לזכויות האזרח ולשלום. בשנת 1985 נבחר ליו"ר מועצת המפלגה ובשנת 1989 נבחר למזכ"ל רצ. בתפקיד זה החזיק עד בחירתו לכנסת השלוש עשרה, בה כיהן בשנים 1992–1996. כחבר הכנסת טמקין היה יו"ר ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא אלימות בקרב בני נוער ויו"ר ועדת המשנה לנוער במצוקה, מלבד חברותו בוועדת העבודה והרווחה וועדת הפנים ואיכות הסביבה.
בתום כהונתו בכנסת היה למנכ"ל משותף של מפלגת מרצ ואחד מחברי הסיעה. לאחר שב-1999 לא הצליח להיבחר לכנסת, חזר טמקין לעיסוקיו באקדמיה ובשנת 2000 שב לחיות במקסיקו ושימש יועץ אסטרטגי לאוניברסיטת סידה. עקב כך טמקין סירב בשנת 2002 לתפוס את מקומו של אמנון רובינשטיין בכנסת ובמקומו הושבע עוזי אבן. בשנת 2003 הצטרף לסגל המכון הדרום-אמריקאי למדעי החברה (FLACSO) בדרג פרופסור.
כולל הולנד ודויטשלנד
כולל הו"ד (הולנד ודויטשלנד) – אגודת יהודים יוצאי הולנד וגרמניה בארץ ישראל במאה ה-19.
רקע
בארץ ישראל ובפרט בירושלים התקיימו אגודות ליהודים יוצאי ארצות בחוץ-לארץ שקיימו קשרים עם ארצות מוצאם. הכוללים היוו בעיקר צינור דרכו הוזרמו "כספי החלוקה" מנדבנים בחו"ל אל היהודים בארץ.
כולל הו"ד ריכז בארץ ישראל את יוצאי גרמניה והולנד, ארצות שיהודיהן נחשפו לתהליכי אמנציפציה ותמורה חברתית מקיפים בשלב מוקדם יחסית ולכן היו מודרניים ביחס ליהודי ירושלים.
אופי הכולל
מרבית הרשומים בכולל היו צעירים למדי, בעלי השכלה כללית מסוימת, שעלו לארץ לא רק על מנת ללמוד תורה אלא גם כדי להשתתף בבניינה. לפיכך, היו מבין המובילים לכיוון של מציאת מקורות הכנסה נוספים מלבד כספי החלוקה. שליחים מטעם הכולל גייסו כספים בגרמניה ובהולנד העשירות וכן בקרב יוצאי ארצות אלה באנגליה, ארצות הברית ואף אוסטרליה. דבר שאיפשר הקמת מסגרת עצמאית לכולל, שאינה תלויה בשאר האשכנזים. הכולל הפך להיות במחצית השנייה של המאה ה-19, לאיגוד היהודים העשיר בארץ ישראל, עשיר אף יותר מהיישוב הספרדי. כתוצאה מכך, אנשי הכולל חשו עליונות על-פני עמיתיהם ממזרח אירופה ומצאו שפה משותפת דווקא עם הקהילה הספרדית ועם יזמותיהם להנהגת תיקונים (כמו בית החולים שערי צדק ("ואלאך"), בית הספר למל וכדומה).
הכולל קיבל חיזוק בשנות השלושים של המאה ה-19, כאשר עולים צעירים הגיעו מגרמניה והולנד בימי הכיבוש המצרי של מוחמד עלי.
אנשי הכולל נהגו להתלבש בלבוש מקומי ("טורקי") וזכו לכבוד מהשלטונות.
בתי מחסה
הפעילות החשובה והניכרת ביותר של כולל הו"ד בירושלים הייתה רכישת המגרש עליו הוקמו בתי מחסה, ב-1857. היה זה המגרש הגדול ביותר להתיישבות יהודית בין חומות העיר העתיקה שתוקן על ידי אנשי הכולל למגורי עניים שידם לא השיגה שכירת דירה. הדירות חולקו לא רק לאנשי הו"ד (שהיו אמידים למדי) אלא גם לאנשי כולל אונגרין (יוצאי הונגריה) וכוללים נוספים, בכללם גם ספרדים. הייתה זו קריאת תיגר של ממש על ההסדר הקיים - מתחם מגורים מרווח יחסית בניגוד לדירות צפופות, עירוב עדתי מתוך שוויון, אמצעי גהות (היגיינה) משופרים וחידושים מודרניים (כגון מטבח, במקום בישול בחצר, כנהוג עד אז ברובע היהודי). בנוסף, נפתח פתח לעניי ירושלים לקבלת תמיכה כלכלית בלי האיסורים השמרניים של איסור הליכה לרופא וחינוך בבית ספר.
סלאבומיר מרוז'ק
סלאבומיר מרוז'ק (בפולנית : Sławomir Mrożek; 29 ביוני 1930 – 15 באוגוסט 2013) היה מחזאי, סופר וקריקטוריסט פולני.
ביוגרפיה
סלאבומיר מרוז'ק נולד ב-29 ביוני 1930 בכפר בדרום פולין. במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה משפחתו בקרקוב. בשנת 1949 סיים את לימודיו בבית ספר תיכון, וב-1950 החל לעבוד כעיתונאי פוליטי בשבועון Przekrój.
הוא נישא למריה אוברמבה וב-1959 עבר לוורשה. ב-1963 טייל עם אשתו באיטליה, והשניים החליטו לערוק מפולין. לאחר חמש שנות מגורים באיטליה היגר לצרפת. ב-1968 הביע מחאה נגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. בשנת 1978 קיבל אזרחות צרפתית. חוויותיו כמהגר ממדינה קומוניסטית במערב הביאו אותו לכתוב את מחזהו הנודע ביותר, "המהגרים". הוא המשיך לנדוד והתגורר בארצות הברית, בגרמניה ובמקסיקו. בשנת 1996 חזר לפולין.
בשנת 2002 לקה בשבץ מוחי שגרם לאפאזיה, ועבר תהליך שיקום במשך שלוש שנים, שהחזיר לו את היכולת לדבר ולכתוב. בשנת 2006 סיים לכתוב אוטוביוגרפיה ושמה "בלתזר". בשנת 2008 היגר לניס שבצרפת, שם נפטר ב-15 באוגוסט 2013.
על יצירתו
מחזהו הראשון באורך מלא, "טנגו" (1964) ו"המהגרים" מוצגים גם כיום בתיאטראות רבים בעולם. הבמאי אנדז'יי ויידה הפיק גרסה מצולמת של "המהגרים" ב"תיאטר סטארי" בקרקוב בשנת 1975.
המחזה "המהגרים" הוצג בישראל לראשונה ב-1976 בתיאטרון החאן בתרגומה ובבימויה של מיכל גוברין וזכה בפרס מרגלית. החל משנת 2008 הוא מוצג בתיאטרון "מלנקי" בתרגומו של רועי חן ובבימויו של איגור ברזין.
מחזהו "בלב ים" מוצג זה שנים רבות כחלק מרפרטואר תיאטרון אוניברסיטת לייז' שבבלגיה, בבימוי של פרופ' רובר ג'רמה, מנהל אמנותי של תיאטרון סטודנטים זה. להקה זו הופיעה בתיאטרון הטכניון בשנת 1992. הבמאי, רובר ג'רמה, ביים הצגה זו באנגלית ובעברית עם שחקני תיאטרון הטכניון, בשנת 1993.
כוניה
כּוּנְיָה (בערבית كنية) הוא שם או כינוי מקובל בעולם הערבי והמוסלמי, שאדם מאמץ לעצמו במהלך חייו בנוסף לשמו המקורי. הכוניה מתייחסת בדרך כלל לשם הבן הבכור של האדם. מי שעדיין לא נולדו לו ילדים, מאמץ לעצמו כוניה על שם דמות היסטורית, או על שם אביו, או על שם תכונה או כינוי של אותו אדם. הכוניה נחשבת לסוג של אות כבוד, ויש אנשים שהכוניה שלהם מוכרת יותר מאשר שמם המקורי.
לגברים הכוניה מתחילה במילה אבו (أبو - אב בערבית), ולנשים במילה אום (أم - אם בערבית).
כובאני
היסטוריה
ראשיתה של העיר בתחנת רכבת שהוקמה במקום בשנת 1912, על מסילת הברזל שחיברה בין קוניה ובגדאד, כחלק ממסילת הברזל ברלין-בגדאד. מקור השם אינו ידוע ויש סוברים שמקורו במילה הגרמנית Kompany (חברה) – הפועלים שבנו את התחנה והמסילה הלכו לעבוד ב"קומפני", שם ששובש ל"כובאני".
בשנת 1915 הקימו פליטים ארמנים שנמלטו מרצח העם הארמני כפר בסמוך לתחנת הרכבת, ובהמשך היגרו לכפר כורדים שחיו בסביבתו. ב-1921 סומן קו הגבול עם טורקיה, בסמוך למסילת הרכבת, וחלקים מהכפר נותרו בצדו השני של הגבול, בתחומי מחוז סורוק הטורקי. מעבר גבול בין שתי המדינות הוקם במקום.
מערכת התשתיות בעיר תוכננה ונבנתה ברובה על ידי הצרפתים, בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה. גם במאה ה-21 נותרו בעיר מספר בניינים מתקופת השלטון הצרפתי.
באמצע המאה ה-20 פעלו בעיר שלוש כנסיות ארמניות, אך מרבית האוכלוסייה הארמנית בעיר היגרה ממנה לברית המועצות במהלך שנות ה-60.
במפקד סורי בשנת 2004 נמנו 44,821 תושבים. לפני מלחמת האזרחים, היו בעיר כורדים רבים וכן קהילות של ערבים, טורקמנים וארמנים.
ליד העיר נמצא האתר הארכאולוגי ארסלאן טאש, במקום התקיימה במאה ה-9 לפני הספירה ממלכה ארמית בשם חדתה.
מלחמת האזרחים בסוריה
במהלך אירועי מלחמת האזרחים בסוריה עברה העיר לשלטון הארגון הכורדי "היחידות להגנת העם" (YPG) בשנת 2012.
המערכה מול המדינה האסלאמית
באוגוסט 2014, בשיאו של מסע הכיבושים שלה, הגיע ארגון המדינה האסלאמית לפתחה של העיר, ערך עליה מצור ובאוקטובר החל קרב בהיקף צבאי מלא על כיבושה, כאשר העיר נחשבת יעד אסטרטגי ראשון במעלה עבור הארגון. גם עבור הכורדים העיר נחשבת אבן יסוד של כורדיסטן. כוחות קואליציה המונהגים על ידי ארצות הברית סייעו באופן מסוים לכוחות הכורדים בפעילות מטוסי קרב.
הקרב על כובאני הפך מתוקשר בכל רחבי העולם ונחשב מעין אבן בוחן ליכולת המערב להטות את הכף בעימות מול המדינה האסלאמית. למרות שבפועל המערכה הייתה בינם לבין הלוחמים הכורדים הנאבקים להגן על העיר על סיוע מועט מכוחות קואליציה.
כוחות כורדיים הכוללים את ה-YPG ובסיוע של כמה מאות לוחמי פשמרגה שהצליחו לעבור את טורקיה ולהצטרף לאחיהם במערכה, הדפו את ההתקדמות המהירה של המדינה האסלאמית ונוצר קרב התשה עקוב מדם עם הרוגים רבים מדי יום. באמצע דצמבר הודיעו מקורות כורדיים כי הצליחו אט אט להשיג שליטה ביותר ממחצית שטח העיר. פרסום של ה YPG טען כי למרות הגעה בלתי פוסקת של כוחות טרור אסלאמיים, הצליחו לוחמי ה-YPG ותקיפות אוויריות של בעלות הברית להרוג "לפחות 2950" טרוריסטים.
ב-25 ביוני 2015 לוחמי המדינה האסלאמית הצליחו לחדור לכובאני ופוצצו בה שתי מכוניות תופת. בפיצוצים נהרגו לפחות 145 בני אדם.
טילראן
טילראן (בספרדית: Tilarán) היא עיירה שנמצאת בקנטון טילראן, שבמחוז גואנאקאסטה, שבקוסטה ריקה.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת כ-100 ק"מ מסן חוסה, בירת קוסטה ריקה וכ-50 ק"מ מליבריה, בירת המחוז.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא אפריל (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (20 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,652 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (481 מ"מ גשם), וחודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (37 מ"מ גשם).
עומר נודלמן
עומר נודלמן (נולדה ב-22 באוקטובר 1997) היא דוגמנית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נודלמן נולדה במושב נטעים, והיא דור רביעי למייסדי המושב. לה שני אחים בוגרים ממנה. אביה מנכ"ל חברה לייבוא ציוד מכני הנדסי, ואמה היא מזכירה במושב מטעם הרשות המקומית. בוגרת בית הספר התיכון האזורי בגבעת ברנר לשנת 2015.
ב-2016 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל המודיעין.
לקראת שחרורה מהצבא החלה לדגמן עבור חברת האופנה "עדיקה" ועבור רשת "הבורסה לתכשיטים" הישראלית.
בשנת 2019 השתתפה בקמפיין צילומים של חברת ההלבשה התחתונה הישראלית "FIX", החלה לשמש כפרזנטורית של חברת האופנה הישראלית "רנואר" ושל רשת סוהו בישראל ובניו יורק. מ-2019 ועד 2021 השתתפה בצילומים בפריז, לונדון וניו יורק ודגמנה עבור המותג "iro" בקמפיין צילומים בדובאי.
קריירה
בשנת 2019 קיבלה לראשונה חשיפה רחבה במדיה הישראלית כשהשתתפה בתוכנית המציאות "המירוץ למיליון" עם חברתה מיכל קריץ. השתיים הודחו בהדחה החמישית.
בשנת 2020 גילמה את שחר בסדרה "בת השוטר" המשודרת ב-yes. באותה שנה שיחקה בתפקיד לין בסדרת הנוער "ספיידרז", המשודרת בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד סתיו בסדרת הנוער "מאנקיז" המשודרת בערוץ TeenNick למנויי הוט. בנוסף, באותה שנה החלה לשחק בסדרה "בעלת החלומות", מבית HOT.
בשנת 2022 גילמה את שירין בסרט "אחרי הסוף", ואת גאיה שקד בסדרת הנעורים "אינפיניטי" בערוץ זום ב-yes.
עמיקם אלעד
ביוגרפיה
עמיקם אלעד נולד וגדל בירושלים, למד בתיכון ליד"ה, שם למד במגמה מזרחנית. בצבא שירת בנח"ל. עשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון לשלישי בשנים 1967–1986 בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית. מלמד באוניברסיטה החל מ-1983, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא: "קווים להתפתחות הצבא העבאסי (במיוחד יחידות אהל ח'ראסאן ואלאבנאא עם דגש על תקופת אלאמין ואלמאמון". העבודה נעשתה בהנחייתו של פרופסור דוד איילון והיא הוגשה בשנת 1986. אלעד מונה למרצה בשנת 1990, ב-1999 מונה לפרופסור חבר, שימש ראש החוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון. שהה בשבתונים כפרופסור אורח בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון, במכון המזרחני שבאוניברסיטת אוקספורד ובמחלקה לתרבויות המזרח הקרוב והתיכון שבאוניברסיטת טורונטו.
תחומי מחקריו
תחום המחקר העיקרי של עמיקם אלעד הוא ההיסטוריה של המזרח התיכון בימי הביניים. תחומי המחקר הספציפיים הם:
ירושלים בתקופה האסלאמית הקדומה
נושא מרכזי בו דן בספרו, ואחר כך במספר מאמרים
הוא הסיבות שהניעו את הח'ליף האומיי עבד אלמלכ (שלט 705-685) לבנות את כיפת הסלע. מחקרו של גולדציהר (1921-1850) ביסס ופיתח את הדעות וההערכות שהובעו על ידי מלומדים בני זמנו ואף אלו שקדמו לו. התזה המרכזית של גולדציהר היא כי יש לחפש את הדחיפה לקדושתה של סוריה רבתי באסלאם (הכוללת את ארץ ישראל) בשדה הפוליטיקה האומיית, כלומר במאמצים הרבים והמכוונים של האומיים להעלות את חשיבותה הפוליטית. הקמתה של כיפת הסלע הווה את גולת הכותרת של מאמצים אלו. עבד אלמלכ התכוון להטות את החג' ממכה לירושלים כיוון שחשש פן הח'ליף המתחרה במכה, עבדאללה ב. אלזביר יכפה על הסורים העולים לרגל להצטרף אליו.
גויטיין התנגד לתזה שפיתח גולדציהר באמרו "לא בשדה הפוליטיקה אלא בשטח הדת בלבד צריכים אנו איפוא לבקש את הדחיפה המקורית לקדושתה של ארץ ישראל באסלאם הקדום."
וכי הסיבה המרכזית לבניית כפת הסלע הייתה התחרות של דת האסלאם החדשה עם הנוצרים והנצרות הדומיננטית בסוריה ובמיוחד בירושלים.
חוקרים מעטים מאוד "נשארו נאמנים" לתאוריה של גולדציהר. מרבית המלומדים בני זמננו תומכים בתזה של גויטיין ומפתחים מתוכה רכיבים שונים.
החוקרים הללו לא בדקו בקפידה את מערכת נימוקיו של גויטיין. במאמרים שונים ובספרו, בדק אלעד בפעם הראשונה את מכלול נימוקיו של גויטיין וטיעוניו והגיע למסקנות שונות משלו. הוא הראה כיצד האומיים השקיעו מאמצים כבירים בתחומים שונים להאדיר את מעמדה של ירושלים וקדושתה. הם מעידים על מעמד יוצא דופן שביקשו האומיים הראשונים להקנות לירושלים. במישור המקומי נראה שהעיר הייתה המרכז הפוליטי-מנהלי לפחות של מחוז (ג'נ) פלסטין במשך 30–40 שנה. אמנם אין לנו עדויות מפורשות בכתב על היותה של ירושלים עיר הבירה של מחוז פלסטין, אולם המאמצים הכבירים שהשקיעו האומיים בפיתוח העיר בתחומים שונים אינם מותירים מקום לספק. במישור האסלאמי הכללי נראה כי היה בכוונתם של האומיים לפתח מרכז פוליטי-דתי, שאם לא יעלה על מכה ויבטל את קדושתה, לפחות ישווה לה. מגמה זו החלה בתקופת שלטונו של מעאויה ב. אבי ספיאן (שלט 680-661) והסתיימה בתקופת שלטונו של סלימאן ב. עבד אלמלכ (717-715), שהחל לבנות את רמלה כעיר המרכזית במחוז. הוא לא גילה יחס של הערצה לירושלים כפי שגילו אביו ואחיו לפניו.
אחד הנושאים המרכזיים שנידונו כבר במאמרו
ובעיקר בספרו, היה דיון נרחב ב "ספרות שבחי ירושלים (בערבית פצ'אאל בית אלמקדס/אלקֻדְס), שהתחברה ונפוצה כבר בתקופה האומיית (750-661). הדיון התרכז בחשיבותן של המסורות הללו ללימוד היבטים היסטוריים וגאוגרפיים של ירושלים בתקופה האומיית ובראשית התקופה העבאסית. אחד ההיבטים שנידונו על ידו בהרחבה היה בדיקה מדוקדקת של האסנאד, קרי, שלשלת המוסרים במסורות הללו ויצירת קריטריונים שבאמצעותם אפשר להגיע לנתונים שונים לגבי זמן הפצת החדית', האדם האחראי להפצתו, מקום ההפצה או חיבור המסורת וכדומה. עיקרי ממצאיו של אלעד בחקר האסנאד של ספרות זו תומכים בדעה המקובלת במחקר (שנעזרה במתודה שונה, קרי, בעיקר ניתוח גוף המסורות ותוכנן, והנסיבות הפוליטיות-דתיות להיווצרותן), בדבר קדמותן של "מסורות שבחי ירושלים." קבוצה אחת בסוג זה של מסורות מעניינת במיוחד. זוהי קבוצה של מסורות המספקת מידע היסטורי-טופוגרפי חשוב ביותר לחקר תולדות ירושלים. לחלקן, כמו המסורות על כיבוש ירושלים, מקבילות בחיבורים אחרים קדומים יחסית. לחלק אחר אין מקבילות מחוץ ל"ספרות שבחי ירושלים". מכאן חשיבותה יוצאת הדופן של ספרות זו. המסורת החשובה ביותר היא זאת המתייחסת לבנייה במקביל, של כיפת הסלע ומסגד אלאקצא והפולחן הקדום בכיפת הסלע בתקופת שלטונו של הח'ליף האומיי עבד אלמלכ (שלט 705-685).
נושא נוסף שנידון על ידי אלעד בספרו הוא העלייה לרגל של המסלמים לירושלים והפולחן שהתקיים בה בעיקר בתקופה האומיית. במסגרת הנושא הובא בפעם הראשונה תיאור שלם ומפורט של מסלול הביקור במקומות המקודשים למסלמים בירושלים, הנזכר בחיבור של שבחי ירושלים מתחילת המאה ה-11. מסלול זה, או דומה לו היה ידוע לעולי הרגל ולמבקרים במקומות המקודשים בירושלים עוד בתחילת או אמצע המאה ה-10.
ה"מהפכה העבאסית" ודפוסי שלטון ומנהל בח'ליפות העבאסית הקדומה (750-833)
עד סוף שנות השישים של המאה העשרים הוצגה המהפכה העבאסית על ידי חוקרי ההיסטוריה המוסלמית בכלל, והתקופה העבאסית בפרט, כמהפכה פרסית לאומית. הח'ליפות העבאסית הוצגה מראשיתה כח'ליפות פרסית, כאנטי תזה ל "ממלכה הערבית" האומיית. היו אלו בעיקר מחקרם של משה שרון (ובמקביל לו פארוק עמר),
שגרמו למהפכה רבתי בחקר הנושא ושינו את הדעות המקובלות על המהפכה העבאסית. המסקנה החשובה ביותר במחקרם, היא, כי מנהיגיה הבכירים של הדעוה היו ברובם המכריע ערבים וכי המהפכה העבאסית נשענה בעיקר על כוחות שבטים ערבים מח'ראסאן (בעיקר ממוצא שבטי דרומי), שהוו את חלקו העיקרי של הצבא של אבו מסלם, הוא צבא אהל ח'ראסאן. מכאן שלא הייתה זו מהפכה איראנית, ודאי לא מהפכה לאומית פרסית, ביטוי אנאכרוניסטי לתקופה הנידונה. רוב החוקרים אמצו את מסקנותיהם של שרון ועמר לגבי אופייה של המהפכה העבאסית. אולם המחקרים על הח'ליפות העבאסית הקדומה לא יישמו את מסקנותיהם. שכן אימוץ מסקנות המחקרים של שרון ועמר (אפשר להוסיף כאן, בהסתייגות מה, ובאופן חלקי אף את שעבאן) מחייב גם רוויזיה מחשבתית באשר לחקר דפוסי השלטון והמנהל של הח'ליפות העבאסית הקדומה.
בשורה של מאמרים הגיע אלעד אל המסקנה כי המעבר מהשושלת האומיית (בשנת 750) אל השושלת העבאסית הוא מעבר משושלת ערבית אחת אל שושלת ערבית אחרת. השינויים שחלו בח'ליפות העבאסית לא היו חדים ופתאומיים. דפוסי שלטון ותרבות לא השתנו בבת אחת אלא בתהליך ארוך ומתמשך, עליו לא עמדו חוקרי ההיסטוריה העבאסית. לאור זאת, דן באופיים של תהליכים אלו, במיוחד את האספקטים של המעבר מהתקופה האומיית אל התקופה העבאסית. מסקנתו המרכזית הייתה כי יש לדחות את הדעה הרווחת עדיין כי אחד הדברים המאפיינים את הח'ליפות העבאסית הקדומה הוא השתלטות האיראנים על הח'ליפות ואת הקביעה האוטומטית כמעט, כי הח'ליפות העבאסית היא מראשיתה מדינת המואלי, קרי, האיראנים. ראייה אוטומטית זו של שוויון וזהות מיידית בין מואלי לפרסים, וכל הנגזר מראייה זו, תרבות פרסית, דומיננטיות פרסית במנהל ובמיוחד בצבא, היא ראייה מטעה ולא נכונה. ברי לו כי "חדירת" המואלי לח'ליפות והשפעתם היו הדרגתיים ובתחילה בוודאי בתחומים בעלי חשיבות משנית. בתחום המרכזי והמכריע, קרי, הצבא, כמעט ואין אנו מוצאים אותם; בוודאי לא כמפקדים חשובים או כיחידות צבאיות גדולות. מגמת העליונות של הערבים והערביות נמשכה עמוק לתוך השלטון העבאסי. העקרונות התרבותיים-אתניים, למשל לגבי היחס בין המואלי והערבים שנקבעו והתבססו בתקופת הח'ליפים ישרי הדרך ראשידון (שלטו מ-661-632) והאומיים (שלטו מ-750-661), היו קיימים לפחות עוד בתקופת הארון אלרשיד (מת 809). הח'ליפים העבאסים התמודדו עם בעיות שבטיות חריפות וקשות ברחבי הח'ליפות, בעיות שלא התמצו אך במאבקים שבטיים אלא גם במרידות והתקוממויות על רקע שבטי.
מספר חוקרים פרסמו מחקרים על המהפכה העבאסית, בהם כמה טענות/דעות חדשות, הסובבות סביב נושאים מרכזיים בתולדות המהפכה העבאסית. הוויכוח העיקרי נסוב בעיקר סביב המוצא האתני של המשתתפים בדעוה ובצבאה. לדידם של החוקרים הנזכרים, מרביתו המכריעה של הצבא של אבו מסלם הייתה ממוצא איראני. במאמר אחר
חקר ההיסטוריוגרפיה הערבית הקדומה
בנושא הנידון נכתב מאמר המתנגד לתזה שהעלה פרד מ. דונר (F.M. Donner) כי העדה המסלמית מראשיתה, נעדרה כל מאפיין של זהות קיבוצית מוסלמית וכי היא מתאפיינת ומוגדרת כעדת מאמינים חסידים יראי שמיים, המגלים חוסר עניין מוחלט בהיסטוריה ובכתיבתה עד לראשית המאה ה-8 לספירה.
מחקרו העכשווי
אלעד סיים את ספרו העוסק ביחסים בין העבאסים הראשונים ופלגי הטאלבים (העל ידיים) השונים שבמרכזו הדיון במרד של מחמד ד'ו אלנפס אלזכייה (בשנת 762), בתקופת שלטון הח'ליף העבאסי השני, אבו ג'עפר אלמנצור (שלט 775-754).
קשרי מקסוול
יחסי מקסוול או קשרי מקסוול הם סדרה של משוואות תרמודינמיות הקושרות בין גדלים תרמודינמיים שונים. את הקשרים ניתן לגזור מתוך ההגדרות של הפוטנציאלים התרמודינמיים. יחסי מקסוול נקראים על שמו של הפיזיקאי בן המאה ה-19, ג'יימס קלרק מקסוול.
יחסי מקסוול הם שוויונים מתמטיים בין נגזרות שניות של הפוטנציאלים התרמודינמיים. גזירתם נובעת מעקרון מתמטי גרידא: סדר הגזירה של פונקציה אנליטית לפי שני משתנים אינו משנה את הנגזרת המעורבת. באופן כללי, אם \ \phiהוא פוטנציאל תרמודינמי, ו-\ x_i ו-\ x_j הם שני משתנים טבעיים שלו, אז יחס מקסוול המתאים לאותו פוטנציאל ולשני המשתנים הוא:
כאשר הנגזרות החלקיות מבוצעות כאשר כל יתר המשתנים הטבעיים האחרים נותרים קבועים. ניתן לראות כי עבור כל פוטנציאל תרמודינמי בעל n משתנים טבעיים, ניתן לגזור יחסי מקסוול מתאימים.
ארבעת יחסי מקסוול הנפוצים
ארבעת יחסי מקסוול הנפוצים ביותר הם השוויונות בין הנגזרות השניות של כל אחד מארבעת הפוטנציאלים התרמודינמיים, ביחס למשתנה הטבעי התרמי (הטמפרטורה T או האנטרופיה S) ולמשתנה הטבעי המכני (הלחץ p או הנפח V):
כאשר הפוטנציאלים והמשתנים הטבעיים הם (בהתאמה):
יחסי מקסוול כלליים
יחסי מקסוול שלעיל אינם בשום פנים יחסי מקסוול היחידים. כאשר מערבים במשוואות התרמודינמיות משתנים טבעיים נוספים, כמו מספר החלקיקים, ניתן להסיק יחסי מקסוול נוספים. לדוגמה, עבור גז המורכב מיסוד יחיד, מספר החלקיקים N הוא גם כן משתנה טבעי של ארבעת הפוטנציאליים התרמודינמיים שהוזכרו. כך, יחס מקסוול עבור האנתלפיה ביחס ללחץ ולמספר החלקיקים יהיה:
כאשר \mu הוא הפוטנציאל הכימי. יתר על כן, קיימים פוטנציאליים תרמודינמיים נוספים (אם כי פחות נפוצים), שגם עבורם ניתן לגזור יחסי מקסוול.
המבצע לניתוק פורט סעיד
המבצע לניתוק פורט סעיד היה מבצע צבאי של צה"ל במלחמת ההתשה שנמשך שלושה ימים ונועד לניתוק יבשתי של עיר הנמל פורט סעיד והפצצה כבדה של מתקנים צבאיים שונים בסביבתה. הפעולה בוצעה כתגמול לפשיטה מצרית שבה נהרגו 18 חיילי צה"ל.
רקע
ביום שבת, 30 במאי 1970, פשטו כ-70 חיילי קומנדו מצריים על צדה המזרחי של תעלת סואץ וטמנו מארב לכוחות צה"ל סמוך לציר עיקרי המוביל לפורט פואד. המארב המצרי פתח באש לעבר טנק ישראלי ולעבר נגמ"ש והשמיד אותם. לאחר מכן פתחו כוחות מצריים בהרעשה ארטילרית במטרה לעכב הגעת תגבורת ישראלית ולאפשר לחיילי הקומנדו לסגת חזרה לשטח מצרים. לקראת ערב נתקל כוח שפינה נפגעים של צה"ל מהמארב הראשון במארב נוסף, שגם בו נפגעו חיילי צה"ל. בסך הכל נהרגו בשתי ההיתקלויות 18 חיילי צה"ל, שישה נפצעו ושלושה נלקחו בשבי.
ישראל הופתעה מהתעוזה המצרית ומהצלחת המארבים ותכננה פעולת תגמול חריפה במיוחד. הוחלט לצאת למחרת היום למבצע גדול שבו יופצצו מטרות צבאיות רבות בגזרה הצפונית של התעלה ותנותק עיר הנמל פורט סעיד למעבר יבשתי ממצרים.
המבצע
המבצע החל יום לאחר המארב המצרי, ב-31 במאי בשעה 13:15. בשלב הראשון הותקפו והושמדו סוללות טילי קרקע אוויר ותותחי נ"מ שהגנו על מרחב פורט סעיד וזאת כדי לאפשר את המשך התקיפה האווירית ללא הפרעה. בשלב זה הותקפו גם סוללות ארטילריה ותחנות מכ"ם גילוי אווירי במרחב. בהפצצה נטלו חלק עשרות רבות של מטוסי F-4 פנטום וסקייהוק שהיו מטוסי הקו הראשון של חיל האוויר הישראלי. בהתקפות הושמדו המטרות ומשלב זה חיל האוויר הישראלי יכול היה להמשיך את תקיפותיו ללא הפרעה משמעותית של ירי נ"מ.
בשעות אחר הצהריים עבר חיל האוויר לשלב השני שבו הותקפו תשתיות שהובילו אל פורט סעיד וממנה: גשרים, מעברי מים מתוקים וכבישים. ההפצצות הביאו לחסימת הדרכים אל עיר הנמל, להצפות מי ים על פני שטחים נרחבים ולניתוק קווי הספקת מי שתייה לאזור. עד לסוף היום נותקה כמעט לחלוטין העיר פורט סעיד מאספקה של סחורות אליה וממנה.
השלב השלישי החל ב-1 ביוני בשעה 7:10 בבוקר. כחמישים מטוסי תקיפה מדגם מיסטר, אוראגן וסקייהוק הפציצו בונקרים, טנקים וכוחות קרקעיים אחרים באופן שיטתי, כאשר במקביל פיטרלו זוגות של מטוסי מיראז' 3 להגנה מפני מטוסי ירוט מצריים שעלולים להיות מוזנקים כנגדם. בשעה 9:30 הוזנקו 18 מטוסי פנטום שחלקם נשאו פצצות במשקל 950 ק"ג שפוצצו ומוטטו אל תוך המים מספר גשרי אבן גדולים. למרות ההרס הרב שזרעו ההפצצות הישראליות, המצרים לא הזניקו מטוסי ירוט כנגדם ואש הנ"מ שנורתה לעבר המטוסים הישראליים הייתה דלילה (מאחר שרוב אמצעי הנ"מ הושמדו בגל התקיפה הראשון). הפגיעות של חיל האוויר היו מדויקות ולא נפגעו מטוסים ישראלים. לפיכך הוחלט בישראל להמשיך את המבצע, להרחיבו דרומה, לפגוע ולנתק כוחות מצריים נוספים למעבר יבשתי אל מצרים.
החל משעות הצהריים הזניק חיל האוויר מטוסי תקיפה רבים לעבר יעדים במרכז התעלה. משימות הפצצה של מחפורות בהקמה או יעדים שלא היו סביבם אמצעי נ"מ הוקצו למטוסי תקיפה צרפתיים מתיישנים ומשימות תקיפה באזורים מוגנים יותר הוקצו למטוסי הפנטום והסקייהוק החדישים. גל תקיפה זה, שנמשך עד החשיכה, היה אינטנסיבי והשתתפו בו 54 מטוסים. במהלך ההפצצות פטרלו מטוסי מיראז' שהגנו על מטוסי התקיפה מפני מיירטים מצריים. חלק מהמטרות היו כבישים וגשרים אל מוצבים ובסיסים מצריים שונים בחזית התעלה.
ביום המחרת, 2 ביוני, המשיכו מטוסי חיל האוויר לכתוש את כוחות הקרקע שבמרכז גזרת התעלה. גל התקיפה הראשון, שבו 28 מטוסים, הפציץ בשעה 8:00. הגל השני ובו 24 מטוסים ב-10:15. בצהריים הוזנקו עשרה מבנים מכל הסוגים כולל מטוסי הווטור המיושנים (בסך הכל 40 מטוסים). המבנים הוזנקו בזה אחר זה בהפרשי זמן קצרים להפצצת מטרות שונות בגזרה המרכזית. בין המטרות היו מצבורי דלק, מכוני טיהור מים, גשרים ומתקני תשתית. בשלב זה הזניקו המצרים מטוסי מיג 21 שהתקרבו עד למרחק של 12 מייל מאזורי ההפצצה. אליהם הופנו מטוסי מיראז' ופנטום ישראליים שהיו במשימת פטרול אך המיגים המצריים נסוגו לעומק מצרים. ההפצצות הסתיימו ב-17:20 לאחר שהופצצו כל המטרות המתוכננות. בזה תם המבצע.
ב-3 ביוני, במקביל לגיחות צילום שמטרתן הייתה בדיקת תוצאות ההפצצה, ביצע חיל האוויר סיורים אלימים במטרה להפגין נוכחות ולמנוע שיקום של האתרים הפגועים. בכל שעה לערך הוזנק זוג מטוסי סקייהוק לעבר האזור שהופצץ. המטוסים תקפו ברקטות מטרות מזדמנות. הזוג הראשון המריא בשעה 6:45 והאחרון ב-18:10. במהלך היום הזניקו המצרים לראשונה מטוסים לעבר החזית. בסך הכל הוזנקו ארבע רביעיות של מטוסים מצריים. אליהם הפנתה הבקרה האווירית הישראלית מטוסי מיראז'. בקרבות אוויר שנערכו ביום זה הופלו ארבעה מטוסי מיג 21 מצריים. שני המיגים הראשונים הופלו על ידי דרור חריש, השלישי על ידי רן פקר ורביעי על ידי איתמר נוינר. גם בימים הבאים המשיך חיל האוויר לפטרל באזור המופצץ, לפגוע במטרות מזדמנות ולשבש את פעולות השיקום.
פורשה סופר
פורשה סופר (בגרמנית: Porsche Super) הוא טרקטור מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית פורשה שיוצר בחטיבת פורשה-דיזל, בין השנים 1956–1963.
החברה האקונומטרית
החברה האקונומטרית (Econometric Society) היא אגודה מדעית בין-לאומית העוסקת באקונומטריקה. זהו ארגון בלתי-תלוי ללא שייכות לארגונים העוסקים במתמטיקה או בסטטיסטיקה. הארגון נוסד ב-29 בדצמבר 1930 בקליבלנד, אוהיו. נכון ל-2014 חברים בארגון כ-700 מומחים בתחום, כך שהארגון הוא מהגדולים בתחומו.
בין החברים המייסדים של הארגון ניתן למנות את: ג'וזף שומפטר, קרל מנגר, אייסטיין אור, נורברט וינר ואחרים. בארגון חברים אנשי אקדמיה רבים מישראל, רובם המוחלט מהאוניברסיטאות תל אביב והעברית.
החברה היא המוציאה לאור של כתב העת המדעי "Econometrica". פרופ' צחי גלבוע מאוניברסיטת תל אביב משמש כסגן עורך בכתב עת זה.
נקודת דות'יירז
נקודת דות'יירז (באנגלית: Duthiers Point) היא לשון יבשה המהווה את הצד הדרומי של הכניסה למפרץ אנדוורד, בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה התגלתה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899) בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
מקור השם
ז'רלאש נתן לנקודה את שמה - וקרא לה "כף לאקאז-דוטייר" (Cap Lacaze-Duthiers).
ז'רלאש קרא לנקודה על שמו של אנרי דה לאקאז-דוטייר (Henri de Lacaze-Duthiers), חוקר טבע צרפתי.
המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה
המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה היה מכון מחקר עצמאי שהוקם על ידי רפאל פטאי בירושלים בשנת 1944. המכון הפיק סדרת כתבי עת, "עדות", שמתוכם יצאו לאור שלושה כרכים בלבד (האחרון במאי 1948). המכון פרסם גם סדרת מונוגרפיות והיה מפעל ייחודי לאותה התקופה. יושב ראש המכון היה יוסף יואל ריבלין.
היסטוריה
פטאי יזם את הקמת המכון, לאחר שלא הצליח לקבל תפקיד באוניברסיטה העברית, וביקש למלא את החלל החסר של מחקר אתנוגרפי ואתנולוגי בארץ ישראל. המכון הוקם לאחר סדרת הרצאות שערך פטאי בבית העם בירושלים החל ממרץ 1944. אספת היסוד של המכון נערכה בבית החלוצות ב-22 בנובמבר 1944. פטאי מונה למנהל המדעי של המכון; נשיאי המכון היו הרב הראשי בן-ציון מאיר חי עוזיאל, דמות מובילה בקהילה הספרדית בירושלים ויצחק בן-צבי שלימים הפך לנשיא מדינת ישראל השני. הרב יהודה ליב אבידע (זלוטניק) הפך בשלב מאוחר יותר לנשיא המכון הרביעי.
המכון התרכז במחקריו של פטאי בסיוע חוקרים מהקהילה היהודית בארץ ישראל, ביניהם משה אביגדור שולוואס ואברהם אלמליח, וכן אנתרופולוגים מהעולם (בעיקר מבריטניה ומארצות הברית). הכרך הראשון של כתב העת "עדות" יצא לאור בסוף 1945, והוא היה אמור להיות רבעון. עורכיו היו יוסף יואל ריבלין ורפאל פטאי. הכרך הראשון כלל בין השאר: מאמר מקיף של פטאי על "הפולקלור והאתנולוגיה של עם ישראל", בו סקר את הבעיות הכרוכות במחקר זה, שמנהגים ומסורות שבעל־פה משתנים ונעלמים, וכאשר שומרי המסורת האחרונים הולכים לעולמם, עמם הולך ונעלם עולם שלם של מנהגים ומסורות. מאמר של חוקר הפולקלור יהודה ברגמן על "קמיעות וסגולות לחיילים במלחמה" ומאמר של חוקר הבדוים והנוודות בארץ-ישראל טוביה אשכנזי על השבט הבדואי ערב אל-תראבין.
בזמן שהמכון פעל כתב ופרסם פטאי שני ספרים רחבי היקף. "מדע האדם: מבוא לאנתרופולוגיה", ספר לימוד למדע האנתרופולוגיה, שכלל פרקים העוסקים בנושאים: מוצא האדם והגזעים, הלשון, הכלים, המזון, הרכוש והמסחר, המשפחה והשבט. הספר השני, "אדם ומקדש במיתוס היהודי העתיק" (Man and Temple in Ancient Jewish Myth and Ritual), התפרסם באנגלית, ועסק בניתוח הטקסים והמנהגים שנערכו בבית המקדש. בספר טען שהיהודים לא היו האנשים היחידים שמרכז הפולחן שלהם היה סביב מקדש, והמוטיבים של הטקסים שנערכו בו היו קיימים בתרבויות הסובבות את היהודים באותה תקופה ב. לדוגמה טקס שמחת בית השואבה, ניסוך המים ונענוע הלולב בסוכות הוא בעל מוטיבים של טקסים פגאניים דומים להבטחת פוריות וגשם לקראת החורף.
פטאי עזב את ישראל ב-1947, לאחר שקיבל מלגת קרן ויקינג, הוא עבר לארצות הברית והמשיך לנהל את המכון משם עד 1948. בתחילה באמצעות רעיתו נעמי פטאי ואחר כך באמצעות קולין מלמד, ששימש המזכיר האדמיניסטרטיבי של המכון. בתחילת 1949 מונה הרב יהודה ליב אבידע לנשיא המכון. המכון המשיך לפעול בצורה בלתי רציפה עד 1952, שניסיונות שונים להחיות את פעילותו, בעיקר של האתנומוזיקולוגית אסתר גרזון-קיוי, נכשלו והוא נסגר.
ההתכתבויות של המכון נשמרות בארכיון הספרייה הלאומית
הבית ברחוב גריבלדי
"הבית ברחוב גריבלדי" הוא ספר מאת איסר הראל, ראש המוסד לשעבר, המתאר את מבצע לכידתו של אדולף אייכמן. הראל פיקד על לכידתו של אייכמן.
תקציר העלילה
הספר נפתח במשפט הבא: "משפטו של אדולף אייכמן, האיש שבית דין ישראלי מצא אותו אשם במיליוני מעשי רצח מתוך כוונה 'להכחיד עם שלם מעל פני האדמה', התנהל בכל הפומביות שאמצעי התקשורת ההמונית של הדור הזה יכולים לשוות להתרחשות."
לכידת אדולף אייכמן הייתה מבצע חשאי שהוצא לפועל בארגנטינה על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ("המוסד") במאי 1960. אייכמן היה המארגן הראשי של השמדת יהודי אירופה בימי השואה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לארגנטינה, נתגלה שם, נלכד בפעולה חשאית על ידי אנשי "המוסד" והובא לישראל, שם הוא נשפט על מעשיו. הפעולה נחשבת לאחת המורכבות והנועזות שנעשו על ידי "המוסד", לאור המרחק הרב מישראל והצורך להוציאה לפועל בחשאי וללא ידיעת שלטונות ארגנטינה.
הספר מתאר את סיפור לכידת אדולף אייכמן על ידי אנשי המוסד, שמתרחשת בבואנוס איירס, ב-11 במאי 1960, בעת חזרתו לביתו. הסיפור מוצג על ידי איסר הראל, מפקד המבצע. בנוסף, הספר מתאר את משפחתו של אדולף אייכמן ואת רגשות האימה עם הידיעה על חטיפתו. הספר מצטט את דברי בתו של אייכמן בעת האירוע:. אמרה זו מצביעה על כך שבני משפחתו של אייכמן לא ידעו בתחילה מה עלה בגורלו.
לפי הספר, סוכני המוסד תצפתו על ביתו של אייכמן במשך חמישה ימים רצופים והגיעו למסקנה שהוא חוזר בערב למקום מגוריו בשעה קבועה, ומעובדה זו הסיקו עובדות מסוימות שעזרו למהלך החקירה. "ארבע פעמים בשעה שבע ארבעים ופעם אחת דקות ספורות לפני השעה שמונה".
בספר מתוארת החלטתו של איסר הראל להטיל על חברו רפי איתן את הובלת ופיקוד המבצע. איסר הראל נשאר אמנם המפקד בפועל ופיקד על חלק גדול מן המבצע, אך הוא שיתף את איתן בהובלה של מבצע זה.
לאחר לכידת אייכמן בבואנוס איירס, הוא הועבר לדירה קטנה בארגנטינה, שם תוחקר ואומתה זהותו. זמן מה לאחר מכן הוטס אייכמן לישראל. לקראת סוף הספר מתואר כיצד המשלחת הישראלית השיבה את מצב הבית לקדמותו וסיימה כמה משימות אחרונות, כדי שלא יישאר סימן לחקירה שנערכה באותה דירה בארגנטינה, וכדי שהמשלחת תוכל לחזור לישראל.
מהדורות
בספר "הבית ברחוב גריבלדי" יש מידע מועט יותר מהידוע בשלהי העשור השני של המאה ה-21, מכיוון שהחיסיון על פרטים מסוימים הוסר רק שנים רבות לאחר הפרסום של הספר. כך למשל, רוב השמות בספר הם שמות בדויים והיום כבר ידועים השמות האמתיים של האנשים. הספר עבר שינוי בשנת 1990 כאשר הוא הודפס במהדורה מעודכנת. במהדורה זו הובאו פרטים חשובים שהיו בעבר אסורים לפרסום. בנוסף מופיעים בה מרבית המשתתפים במבצע בשמותיהם המלאים ומצורפים תצלומיהם.
צנזור
בעיתון "הארץ" התפרסמה כתבה מאת אמיר אורן המתארת את המאבק המשפטי שהתחולל מאחורי הקלעים לפני יציאת הספר לאור. לפי אורן אסרה ממשלת ישראל על הראל לפרסם את הספר, בשל המידע הרגיש שבו, והוא עתר לבג"ץ בעניין - בגץ 130/68 - או 'איסר הראל נגד מדינת ישראל'. המאבק המשפטי התפרסם לציבור רק בשנת 2003, שנתיים לפני שהראל נפטר. ב-1960 שיקרו ראש הממשלה דוד בן-גוריון ושרת החוץ גולדה מאיר בהודעות רשמיות, שהגיעו, בין השאר, לאו"ם ולממשלת ארגנטינה, באומרם שחטיפת אייכמן מבואנוס איירס בוצעה בידי "מתנדבים" ש"חכרו מטוס" - וכך הסתירו את האמת: זה היה מבצע מדיני-ממשלתי.
עיבוד קולנועי
ב-1979 יצא לאור בארצות הברית סרט הטלוויזיה "The House on Garibaldi Street", בבימויו של פיטר קולינסון. חיים טופול גילם את הסוכן מיכאל, ומרטין בלסם גילם את איסר הראל, הסרט מבוסס על הספר.
פרס סזאר
פרס סזאר (בצרפתית: César du cinéma) הוא פרס האקדמיה הצרפתית לקולנוע (Académie des Arts et Techniques du Cinéma), והוא המקבילה הצרפתית לפרס האוסקר האמריקאי.
היסטוריה
הפרס מוענק החל משנת 1976. טקס חלוקת הפרס נערך מדי פברואר ב-Théâtre du Châtelet בפריז. בטקס הראשון חולקו 13 פרסים ונכון ל-2021, ישנם 22 פרסים. הזוכים נבחרים על ידי 4,000 אנשי מקצוע בשנים עשר קטגוריות באקדמיה הצרפתית (בדומה לפרס האוסקר). חברי האקדמיה מצביעים פעמיים: פעם אחת בשביל לבחור את המועמדים ובהצבעה השנייה בוחרת את הזוכים.
הפרס קרוי על שם הפסל הצרפתי סזאר באלדאצ'יני (César Baldaccini), אשר פסלוניו מוענקים כפרס.
הסרט הישראלי הראשון שזכה בפרס הוא "ואלס עם באשיר", שזכה בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" לשנת 2009. בשנת 2006 היה הסרט "ללכת על המים" מועמד בקטגוריה זו, אך לא זכה.
קטגוריות הפרס
רשימת הפרסים המוענקים בטקס: (נכון ל-2021)
פרידריך רוזן
פרידריך רוזן (בגרמנית: Friedrich Rosen; 30 באוגוסט 1856 – 27 בנובמבר 1935) היה מזרחן, דיפלומט ופוליטיקאי גרמני, שכיהן כשר החוץ של רפובליקת ויימאר בשנת 1921.
ביוגרפיה
רוזן נולד בלייפציג לגאורג רוזן שהיה מזרחן, ולבתו של איגנץ מושלס, מומר יהודי שהתגורר באנגליה. הוא גדל בירושלים בה אביו כיהן כקונסול גרמניה, ולמד ארבע שפות: גרמנית, אנגלית, ערבית וטורקית. הוא למד שפות מזרחיות ומודרניות מזרחנות באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, אוניברסיטת לייפציג, אוניברסיטת גטינגן וסורבון. לאחר שסיים את לימודיו, עבד כמורה פרטי לילדיו של פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד, בלונדון. משנת 1887 היה מרצה לאורדו ופרסית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 1890 מונה לנציג הגרמני בביירות. בתפקידו זה ליווה את גרטרוד בל בביקורה בארץ ישראל בשנת 1897. בעקבות מסע וילהלם השני לארץ ישראל מצא רוזן חן בעיני הקיסר והוא קודם במשרד החוץ הגרמני. לימים כתב רוזן בזיכרונותיו, כי לא הוא אשר הדריך את הקיסר בביקור בארץ ישראל וכי הקיסר בלבל בינו ובין אדם אחר. בשנת 1899 מונה לקונסול גרמניה בירושלים.
בשנת 1904, עבד במחלקת המזרח התיכון של משרד החוץ הגרמני. הוא נפגש עם הדירקטור אויהאגען, גרמני שהציג בפניו תוכנית ליישוב המוני יהודים בארץ ישראל. הוא הביע עניין בתוכנית והעניק לו 12,000 מרק לקידום הרעיון. בשנים 1904–1905 הוא עמד בראש המשלחת המסחרית הגרמנית למנליק השני, קיסר אתיופיה ולאחר מכן היה נציג גרמניה בטנג'יר. בשנים 1910–1912 היה שגריר גרמניה בבוקרשט, בשנים 1912–1916 היה שגריר גרמניה בליסבון, ומצא עצמו מוחה שוב ושוב נגד צעדים של פורטוגל שנתפסו על ידי גרמניה כמפירים את הנייטרליות של פורטוגל במלחמת העולם הראשונה. במרץ 1916, בעקבות הכרזת המלחמה של גרמניה על פורטוגל, שב רוזן לגרמניה ונשלח לכהן כשגריר גרמניה בהולנד. בתחילת 1920 בקשו בגרמניה למנותו לשגריר גרמניה במדריד, אולם ממשלת ספרד סירבה לקבלו. במאי 1921 מונה לשר החוץ של גרמניה, תפקיד בו החזיק עד התפטרות בממשלה באוקטובר 1921.
האקט
האקט (באנגלית: Hackett) הוא שם משפחה.
קונורס
קונורס (באנגלית: Connors) הוא שם משפחה.
רפאל פנחסי
רפאל פנחסי (נולד ב-1 בינואר 1940) הוא איש ציבור ופוליטיקאי חרדי-ספרדי, ממייסדי תנועת ש"ס, מטעמה שימש כחבר הכנסת, שר וסגן שר. בשנת 1997 הורשע בגין העברת כספים שלא כדין, ונגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס.
ביוגרפיה
פנחסי נולד בקאבול באפגניסטן לאברהם ושפרה פנחסי (במקור זרקיוף), שהיגרו מבוכרה לאפגניסטן בשנות ה-30. בשנת 1952 הוריו עלו לארץ וקבעו את מושבם בבני ברק. הוא למד בתלמוד תורה רבי עקיבא בבני ברק, בישיבת היכל התלמוד בתל אביב ובכולל חזון איש בבני ברק.
שירת בצה"ל כסמל דת במחנה צריפין, עד שהשתחרר בדרגת סמל.
פנחסי ניהל חברה לעיבוד יהלומים והיה מקורב לרב חיים שאול גריינימן. בבחירות למועצת עיריית בני ברק בשנת 1973 הוא התמודד במקום השני ברשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" שזכתה בשני מנדטים מתוך 15 במועצה. בבחירות למועצת עיריית בני ברק בשנת 1978 הוא רץ במשותף עם אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל ברשימת "למען בני ברק התורתית", הוצב במקום הרביעי, ונבחר לכהן במועצת העיר. לקראת הבחירות בשנת 1983 הוא התמודד בראש רשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" שקיבלה שלושה מנדטים מתוך 21 מקומות במועצה וכיהן כסגן ראש העיר.
בשנת 1984 היה פנחסי בין מייסדי מפלגת ש"ס, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה, כאיחוד בין רשימת "נאמני תורה - עדות המזרח" בבני ברק לרשימת ש"ס שכבר רצה בבחירות לעיריית ירושלים שנה קודם, פנחסי הוצב במקום השני ברשימה. ש"ס קיבלה ארבעה מנדטים ופנחסי נכנס לראשונה לכנסת. ש"ס נכנסה לקואליציה בראשות שמעון פרס ופנחסי כיהן חבר בוועדת הכספים. בנובמבר 1985 מונה לסגן שר משרד העבודה והרווחה, תחת השר משה קצב. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב שוב במקום השני ברשימה.
באפריל 1987 התפרסמה כתבה בעיתון מעריב לפיה פנחסי נטל לעצמו כספים של עיריית בני ברק, שהיו מיועדים לנזקקים. לטענתו נטל את הכסף בגלל חוב גדול יותר שחבה לו סיעתו בעירייה.
בכנסת ה-12 היה סגן יו"ר הכנסת ובכנסת ה-14 כיהן כיו"ר ועדת הכנסת וסיעת ש"ס. בממשלות ה-21 וה-22 כיהן כסגן שר העבודה והרווחה, בממשלה ה-23 היה סגן שר הפנים, בממשלה ה-24 היה שר התקשורת ובממשלת יצחק רבין כיהן תחילה כסגן שר האוצר ואחר כך כסגן שר הדתות.
כשר התקשורת עורר סערה שניסה למנות את עקיבא אטון, בנו של חבר מועצת החכמים של ש"ס שבתאי אטון לתפקיד יושב ראש חברת התקשורת הממשלתית "בזק". המינוי עורר תרעומת והיועץ המשפטי, יוסף חריש, סירב לאשרו. השופט בדימוס, שאול אלוני, נקרא לעמוד בראש ועדה שתבחן את מינויו של אטון מחדש וזו פסלה את מינויו עקב חוסר התאמה לתפקיד.
הרשעתו בפלילים
במהלך 1990 ערכה מבקרת המדינה, מרים בן פורת, ביקורת על השימוש של מפלגות בכספי חוק מימון מפלגות, בשנתיים שקדמו לביקורת. במפלגת ש"ס חשפה אי-סדרים חמורים כולל צ'קים בסך כולל של מיליון שקל שנפדו במזומן ושימוש בכספים לצורך מימון קניית מכוניות פרטיות. הכספים ניתנו למפלגה לקראת מערכת הבחירות לכנסת ה-12 שהתקיימו בנובמבר 1988 ובבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בפברואר 1989. פנחסי שימש באותה עת כגזבר ש"ס ויו"ר ועדת הכספים שלה. באוקטובר 1990 נחקר פנחסי לראשונה בפרשה. בדצמבר 1990 נחקר במשטרה גם בחשד לשימוש בכספי הקצאות של משרד הפנים כשוחד בחירות.
ב-26 בדצמבר 1990 מבקרת המדינה הגישה ליו״ר הכנסת דו״ח חמור על השימוש של ש"ס בכספי מימון המפלגות, בו עלה חשדות פליליים חמורים נגד בכירי תנועת ש״ס, ובעיקר נגד פנחסי. על פי הדו"ח סיעת ש״ס הטעתה, תוך שימוש בהצהרות כוזבות, את מבקרת המדינה, והסתירה פעילות כספית אסורה בהיקפים גדולים. עם מסירת הדו"ח אמרה: זהו הדו״ח החמור ביותר שהגשתי בכל תקופת כהונתי כמבקרת המדינה. בעקבות הדו"ח המליצה המשטרה להעמיד לדין את פנחסי בעבירות של מירמה, זיוף והפרת אמונים.
בתחילת 1993 פנה היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, לכנסת בבקשה להסיר את חסינותו של פנחסי. הכנסת קיבלה את הבקשה ביום 17 במרץ, אך פנחסי עתר לבג"ץ והביא לביטול ההחלטה, שכן לא הוצג בפני חברי הכנסת במליאת הכנסת כתב האישום המפורט, וכן לא הוצגו בפניהם פרוטוקול הדיונים בוועדת הכנסת בנוסף ופרוטוקול הדיונים במליאה, ורבים מהמצביעים במליאה לא היו נוכחים בכל מהלך הדיון בנושא שנערך בה. לכן נקבע שיש לחזור על הדיון במליאה ועל ההצבעה בה.
ב-29 ביולי 1993 דנה הכנסת פעם נוספת בנושא והחליטה לא ליטול את חסינותו. עתירות נגד ההחלטה נדחו, אך עתירה להפסקת תפקידו כסגן שר התקבלה ב-8 בספטמבר (יחד עם עתירה דומה נגד אריה דרעי, שיצרו את הלכת דרעי-פנחסי). פנחסי התפטר מתפקידו כסגן שר ב-14 בספטמבר, עם פרישת ש"ס מהממשלה.
ב-29 באוקטובר 1996 החליטה ועדת הכנסת להסיר את חסינותו של פנחסי, על פי בקשתו, כדי לאפשר ליועץ המשפטי לממשלה להעמיד אותו לדין, זאת לאחר שבג"ץ דחה שבוע קודם את עתירתו של פנחסי, אשר טען, כי הוועדה איננה מוסמכת לחזור ולדון בהסרת החסינות, בעקבות ההחלטה בכנסת הקודמת שלא להסיר את חסינותו.
בדצמבר 1997 הרשיע בית משפט השלום, במסגרת עסקת טיעון את פנחסי בגין העברת כספים שלא כדין, וגזר עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 20 אלף שקל.
ב-20 באוקטובר 1998, דחה בג"ץ את עתירת התנועה למען איכות השלטון בישראל כנגד היועץ המשפטי לממשלה, אשר ביקשה להעביר את פנחסי מכהונתו כיו"ר ועדת הכנסת, עקב הרשעתו של פנחסי בעבירות שיש עימן קלון. הרכב של 7 שופטים הסכים פה אחד, כי על פי החוק, פנחסי כשיר להמשיך ולכהן כחבר כנסת וכיו"ר ועדת הכנסת. בג"ץ קבע, כי החוק בעניין זה ברור, וכי הפסקת כהונתו של חבר כנסת יכולה להיעשות רק אם הוטל עליו מאסר בפועל בשל עבירות שיש עימן קלון.
חיים אישיים
לפנחסי תשעה אחים, מהם הרב בצלאל פנחסי - ראש ישיבת ברכת אפרים, הרב ישראל פנחסי - כיהן כראש כולל האר"י בבני ברק ומרבני הקהילה הבוכרית (נפטר בתשפ"א), והרב לוי פנחסי, ראש ישיבת אור אברהם.
מתגורר בבני ברק.
זיאוסודרה
זיאוסודרה (בשומרית: 𒍣𒌓𒋤𒁺. נהגה: זי. אוד.סוד.רה.; ביוונית: Ξίσουθρος ,קסיסותרוס, "חיים של ימים ארוכים") המלך השומרי האחרון שלפני המבול. מופיע ברשימת המלכים השומרית כגיבור אפוס המבול השומרי, בדומה לגיבורים נוספים דוגמת אתרחסיס האכדי, אותנפישתים ונח, שכולם דמויות ראשיות בסיפורי מבול עתיקים מהמזרח התיכון.
דמותו של זיאוסודרה שהגיע משורופק מופיעה גם בספרות עתיקה נוספת, בכתבים כגון "מותו של גלגמש", ובגרסה מאוחרת של הוראות שורופק.
הגרסה המוקדמת ביותר של סיפור המבול שנמצאה, היא גרסה של בריאת העולם מתוך המיתולוגיה השומרית, כלומר, הגרסה שבה זיאוסודרה הוא גיבור הסיפור, שנשמרה באופן חלקי בכתב יד שומרי, ומתוארכת למאה ה-17 לפני הספירה – תקופת השושלת הראשונה של בבל, שבה שפת הכתיבה והמנהלה עדיין הייתה שומרית. לגרסה זו קווי דמיון רבים לאגדות מבול של עמים שונים במזרח התיכון, וכמו כן, גם לתיאור המקראי של נח.
זיאוסודרה ברשימת המלכים השומרית
ברשימת המלכים השומרית, במסמך שנמצא ותועד בשם WB-62, מסופר על זיאוסודרה משורופק אשר כיהן גם כמלך וגם כ'גודוג' (דרגה דתית-מנהלתית גבוהה), למשך 10 סאר, תקופה ששווה לכ-3,600 שנה (נטען שמדובר בטעות כתיב בהעתקה, והכוונה הייתה ל-10 שנים). זיאוסודרה ירש את השלטון מאביו שורופק, שבעצמו מלך 10 סאר.
מונרייקר
מונרייקר (באנגלית: Moonraker) הוא סרט קולנוע מסדרת ג'יימס בונד. הסרט הוא ה-11 בסדרת סרטי ג'יימס בונד והרביעי בו מככב רוג'ר מור כסוכן MI6 האגדי. את הסרט ביים לואיס גילברט.