cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת ניסוי האנתרקס
מסקנות והמלצות
באשר לבחירה בצבא כמבצע הניסוי, הוועדה סברה שזו הייתה בחירה פסולה ומגמתית, ונעשתה בין השאר מטעמי נוחות ושיקולים כלכליים, באופן שמנע את השגת המטרה המוצהרת של הניסוי – בדיקת בטיחותו ויעילותו של החיסון בשימוש נרחב בקרב האוכלוסייה האזרחית הכללית, משום שלא ניתן להשליך מחיילים על האוכלוסייה הכללית. כמו כן, מעדויות החיילים שהופיעו בפניה, הסיקה ועדת הבדיקה שהליך גיוסם לניסוי נעשה תחת לחץ, בהיותם במערכת היררכית צבאית, ולא ניתן להם הסבר ראוי על הסיכונים ותופעות הלוואי, וכאשר הופיעו התסמינים, לא ניתן מענה הולם. הוועדה העלתה חשש שלצורך ביצוע הניסוי, הצבא ניצל את יחסי המרות בהם נתונים חיילים צעירים במסגרת ההיררכיה הצבאית, ולהתרשמותה, החיילים הביעו אי אמון במערכת הרפואית הצבאית, תחושת ניצול וחשש מהתפתחות מצבי חולי בעתיד. כמו כן, טופס ההסכמה שנמסר לחיילים שהשתתפו בניסוי לא כלל מידע מקיף, ובמיוחד – מידע על תופעות לוואי חמורות שהיו עלולות להיגרם להם. למרות הצטברות מידע על תופעות לוואי, הטופס לא עודכן, והעובדה שהטופס ודף ההסבר לא הושארו בידי החיילים, הייתה, בראיית ועדת הבדיקה, חריגה חמורה ללא כל הצדקה, מהמתחייב בניסויים בבני אדם.
הוועדה מתחה ביקורת על תפקודן של ועדות הלסינקי שאישרו את הניסוי. לגבי ועדת הלסינקי הצבאית, נקבע שזו נעדרה אמות מידה אתיות הנדרשות לתפקוד ועדת הלסינקי כוועדה שאמורה להיות בלתי תלויה, ולא הפנימה את תפקידה בשמירה על ביטחון החיילים שהשתתפו בניסוי. ואילו ועדת הלסינקי האזרחית אד-הוק כלל לא התבקשה לדון באישור ניסוי בחיילים צעירים תוך כדי שירות בצה"ל. לכן, האישור העקרוני שנתנה הוועדה, לא הכשיר את האישור הראשוני שנתנה ועדת הלסינקי הצבאית.
בעניין המעקב אחר בריאות הנסיינים, הדו"ח קבע שלא נערך מעקב אחר מצב בריאותם של החיילים לאחר שסיימו להשתתף בניסוי, לא היה להם גוף ברור ומסודר לפנות אליו, וועדת ההיגוי של מנהלת "עומר 2" לא הקפידה על משך המעקב אחר בריאות החיילים, ועל קיום מנגנון שיספק לחיילים מענה. כמו כן, ועדת הבטיחות לא התייחסה להיעדר מעקב אחר בריאות החיילים, ולאפשרות של הופעת תופעות לוואי אחרי שסיימו להשתתף בניסוי. לכן, ייתכן שהעדר מעקב ארוך טווח, הקטין משמעותית את שיעור הדיווח על תופעות הלוואי. כן הצביעה הוועדה על העדר עקביות בהגדרת תופעות מסוימות כקשורות לחיסון או שאינן קשורות לחיסון, וייתכן שבשל כך, שיעור תופעות הלוואי שנגרמו, היה גבוה מהערכת מבצעי הניסוי.
באשר לניסויים עתידיים בחיילים, הוועדה המליצה להחיל על צה"ל את חוקי המדינה העוסקים בעריכת ניסויים בבני אדם, תוך הגדרת חיילים כ"אוכלוסייה מיוחדת", על פי נוהל ניסויים רפואיים בבני אדם של משרד הבריאות, ועד השלמת הליך חקיקה בכנסת, להחיל על צה"ל את כל הכללים המשפטיים והאתיים של המשרד. בסוגיית הפיקוח על ניסויים עתידיים בצבא, הוועדה המליצה שהוא ייעשה על ידי גוף אזרחי חיצוני, ללא זיקה לחיל הרפואה או למערכת הביטחון. עוד המליצה הוועדה לשנות את הרכבה של ועדת הלסינקי הצבאית, כך שתתאים בכישוריה לוועזה אזרחית, ולחלופין – לחייב את צה"ל לקבל אישורים מוועדות הלסינקי אזרחיות הקיימות בבתי חולים.
בעניינם של משתתפי "עומר 2", הוועדה המליצה להקים גוף רפואי שאינו תלוי בצה"ל, ותפקידו יהיה להגדיר את משך המעקב אחר המשתתפים, גם לאחר שסיימו להשתתף בניסוי, לבחון את תלונותיהם בדבר תופעות לוואי כתוצאה מהשתתפותם, ולתת מענה לכל אחד מהם.
ביקורות על דו"ח הוועדה
בעקבות פרסום הדו"ח, שלח אביגדור שפרמן לכל חברי הוועדה מכתב לפני תביעת דיבה, דרש מהם להתנצל על חלק מהמסקנות כלפי המכון הביולוגי והעומד בראשו, וטען שהדברים . במכתב הודגשו בעיקר הפיסקאות שייחסו לשפרמן ניגודי עניינים ושיקולים זרים, וכן טענת הוועדה ששפרמן סירב להופיע בפניה.
אריה אלדד, שהיה קרפ"ר בשנתיים הראשונות לניסוי, פרסם טור דעה ובו טען שהוועדה גזרה את הדין תחילה, והממצאים שפורטו נועדו להוביל למסקנות המתאימות לתפיסתה העקרונית של הוועדה ביחס לניסויים בצה"ל. לדעתו, העובדה שמתוך כ-4,000 חיילים אליהם נעשתה פנייה, רק כ-700 הסכימו להתנדב לניסוי, סותרת את עמדת הוועדה לגבי ההסכמה מדעת והרצון החופשי של החיילים. כמו כן, אלדד שלל את ביקורת הוועדה על התנהלותה של ועדת הלסינקי האזרחית, וטען שעל אף היותו שותף למרבית ההחלטות הנוגעות לניסוי, אי זימונו להעיד בפני הוועדה משקף חוסר רצון מצידה למצוא תשובות אמיתיות לשאלותיה. אלדד קרא להקים ועדת חקירה בראשות שופט, על מנת לטהר את שמם של עורכי הניסוי.
יהושע שמר, שקדם לאלדד בתפקיד קרפ"ר, סבר שהניסוי לא נכשל, אלא הכישלון העיקרי היה חוסר המשכיות בהתייחסות לחיילים, ולא היה ניתן לצפות מראש את כל תופעות הלוואי. שמר ציין בתגובתו לפרסום הדו"ח, שהניסוי היה כמעט צורך קיומי של מדינת ישראל, בשנים שבהן דובר על טילים נושאי גחלת, ומערכת הביטחון הייתה מועלת בתפקידה, אם הניסוי לא היה נערך.
משרד הביטחון פרסם תגובה רשמית:
הסדרת ניסויים רפואיים בחיילים
בשנת 2011 פרסם צה"ל הוראת קבע של הפיקוד העליון, המסדירה את תחום עריכת המחקרים הרפואיים בצה"ל, כתנאי הכרחי להגנה על בריאות החיילים ולשם מתן מענה לבעיות רפואיות שעלולות להתעורר במסגרת השירות הצבאי.
עתירות לבג"ץ
ב-1 בנובמבר 2007 הוגשו לבית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, שתי עתירות נגד שר הביטחון, ראש המטה הכללי, קצין רפואה ראשי ושר הבריאות: עתירת רל"א (בג"ץ 9273/07), ועתירה מטעם קבוצת משתתפים בניסוי (בג"ץ 9274/07). בשתי העתירות התבקש בית המשפט לצוות על שר הביטחון להקים ועדת חקירה ממשלתית לחקור את הניסוי. בנוסף, עמותת רל"א ביקשה לאסור על חיל הרפואה לערוך ניסויים רפואיים בבני אדם, כל עוד הנושא אינו מוסדר בחקיקה ראשית, ואילו משתתפי הניסוי ביקשו לקבל מסמכים שונים הנוגעים לניסוי.
אחרי השהיית החלטתו לאור תחילת עבודת ועדת הבדיקה, ב-26 באוקטובר 2011 דחה בג"ץ את עתירת רל"א, מכיוון שבזמן שחלף התחיל הליך החקיקה בכנסת, ועדת הבדיקה גיבשה את מסקנותיה, והושג ההסדר בין חיל הרפואה למשרד הבריאות. כמו כן, בית המשפט לא ראה לנכון להתערב בעבודת הממשלה ובהחלטת שר הביטחון שלא להקים ועדת בדיקה ממשלתית. משתתפי הניסוי משכו את עתירתם אחרי שדו"ח ועדת הבדיקה גיבה חלק ניכר מטענותיהם ופרסומו הותר, והמסמכים שביקשו נמסרו לידיהם.
הסכם פיצויים
ב-28 במרץ 2010 הגישה קבוצה של עשרות ממתנדבי הניסוי תביעה נגד המדינה לבית המשפט המחוזי במחוז המרכז, בדרישה לפצותם בסכום של 300 אלף שקלים חדשים לכל אחד, וסך התביעה עמד על 18 מיליון ש"ח. בהתבסס על עקרון ההסכמה מדעת, התובעים טענו שהם הסכימו להשתתף בניסוי לאחר שהובטח להם כי הוא בטוח, אך בדיעבד הם גילו שהניסוי עלול לגרום לבעיות בריאותיות. כמו כן, הם דרשו לחשוף בפניהם את מרכיבי החיסון שהוזרק להם.
ב-12 בינואר 2014 הושג בין התובעים למדינה הסכם פשרה שקיבל תוקף של פסק דין. בהסכם נקבע שהמדינה תשלם לכל אחד מהתובעים 36 אלף ש"ח, כולל הוצאות ושכר טרחת עורכי הדין. בנוסף על כך, משרד הביטחון הודיע כי יקים קרן שלרשותה יועמדו 21 מיליון שקלים לטובת משתתפי הניסוי שלא היו בין התובעים. כנגד התשלום, הוסכם שלתובעים לא יהיו כל דרישות נוספות, אך מבלי שייגרעו זכויותיהם מול אגף השיקום במשרד הביטחון, וההכרה בהם כנכי צה"ל. בסיכום פסק הדין הביעה נשיאת בית המשפט הילה גרסטל, את שמחתה האישית על החלטת המדינה והתנהלותה בהליך הפשרה שהושג.
במאי 2021 דחה בית המשפט המחוזי בחיפה על הסף תביעה לפיצוי כספי בגין נזקי גוף שהגיש חייל לשעבר בחיל השריון, שהשתתף בניסוי בעת שהיה בקורס חובשים. לטענת החייל, ההשתתפות בניסוי הוצגה כחלק מדרישות הקורס, ונקבעו לו אחוזי נכות בגין פגיעה במערכת יצירת מרכיבי הדם ותסמונת אלרגית. בית המשפט נימק את החלטת הדחייה בכך שהתובע נכלל בהסדר הפיצויים משנת 2014, שתקנות סדר הדין האזרחי פוטרות את המדינה מאחריות לנזיקים על חבלה שנחבל חייל עקב שירותו, וכן לאור חוק ההתיישנות. עם זאת, בית המשפט סבר שראוי שהמדינה וצה"ל יבררו את תביעת החייל שתוגש לקצין התגמולים באגף השיקום במשרד הביטחון, במהירות האפשרית ומבלי להערים קשיים על התובע.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2018 יצא לבתי הקולנוע בישראל מותחן הקונספירציה הישראלי "אנתרקס", שביים שי שרף והפיקו חגי ארד ואלעד פלד. התסריט מבוסס על סיפורו האמיתי של הבמאי שי שרף, אשר כחייל ביחידת מגלן היה עד לביצוע הניסוי ולמאמצי גיוס מתנדבים. הוא עצמו לא התנדב להיות נסיין אחרי שלמרות סודיות הניסוי, הוא התייעץ עם אימו, מיקרוביולוגית במקצועה, שאסרה עליו להיות "שפן ניסיונות". שרף החליט ליצור את הסרט, מאחר שלדעתו, תחקיר "עובדה" לא זיעזע את החברה הישראלית כפי שהיה ראוי.
קו עלילה מרכזי בעונתה הראשונה של הסדרה "תאג"ד", שיקף את פרשת "עומר 2", ועסק בניסוי שנעשה בחיילי פלוגת סיור, ביוזמת גורמים ברוסיה, בחיסון נגד גז עצבים מסוג "סארין". בסדרה, חברת תרופות שעבדה עבור הרוסים, שיחדה רופא צבאי כדי שישתף פעולה ויעשה את הניסוי תוך ניצול חיילים קרביים שלא שואלים שאלות, משום שהם "מורעלים". לאחר שהחיילים נטלו תרופות שהוצגו להם כחומר ממריץ, הם סבלו מפריחות בעור, הזיות, הקאות והתנהגות פסיכוטית.
שרה אנדרסן
שרה אנדרסן (באנגלית: Sarah Andersen; נולדה ב-15 ביוני 1992) היא קומיקסאית ומאיירת אמריקאית, מחברת הובקומיקס הנודע "Sarah's Scribbles".
ביוגרפיה
אנדרסן נולדה ב-15 ביוני 1992 במרילנד, ארצות הברית.
היא סיימה בהצטיינות את לימודיה במכללה לאמנות של מכון מרילנד בשנת 2014. בזמן לימודיה שם החלה לכתוב ולצייר את הובקומיקס (קומיקס אינטרנטי) האוטוביוגרפי למחצה אשר נקרא Sarah's Scribbles (בעברית: השרבוטים של שרה). עבור הקומיקס זכתה בפרס בחירת Goodreads בקטגוריית הרומן הגרפי והקומיקס הטוב ביותר, פרס בו זכתה שלוש שנים ברציפות. בשנת 2016 זכתה פעם נוספת בפרס, הפעם על ספר הביכורים שלה, בגרות היא מיתוס. בשנת 2017 זכתה באותו פרס על ספרה "Big Mushy Happy Lump" ובשנת 2018 זכתה באופן דומה על ספרה "Herding Cats".
בשנת 2018 החלה אנדרסן לשתף פעולה עם הסופר האמריקאי אנדי ויר ויחד השניים יצרו את הרומן הגרפי "Cheshire Crossing", אשר יצא ביולי 2019. הרומן הוא למעשה המשך של רומן גרפי קודם שיצר ויר, כאשר הסיפור שונה אך עוקב אוחר אותן דמויות: וונדי דרלינג מפיטר פן, דורותי גייל מהקוסם מארץ עוץ, ואליס לידל מאליס בארץ הפלאות.
בסוף שנת 2019 החלה אנדרסן לפרסם קומיקס רשת רומנטי בשם "Fangs" העוסק בין היתר באהבה בין בני זוג בעלי כוחות על טבעיים. בספטמבר 2020 התפרסם הקומיקס כספר בהוצאת אנדרוס מקמיל. כבר באותו חודש הפך הספר לרב-מכר של מגזין Publishers Weekly. מעט אחרי כן, באוקטובר 2020, הפך גם לרב מכר של הניו יורק טיימס.
בינואר 2020, אנדרסן ציירה גרפיטי של דמויותיה כחלק מפרויקט אמנות ציבורי מחאתי במקסיקו סיטי, אך הוא נמחק תוך מספר ימים.
מגה-ספורט ארנה
זהו אחד מאולמי הבית של קבוצת הכדורסל של צסק"א, שאירחה גם בהיכל הספורט האוניברסלי. בניית ההיכל החלה ב-2 בנובמבר 2005 וכעבור שנה הסתיימה הבנייה והוא נפתח בדצמבר 2006. את הנחת אבן הפינה למבנה ערך ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב. תקציב הבנייה היה 2.7 מיליארד רובל.
האולם מכיל 13,926 וממוקם בחלקו המזרחי של שדה חודינקה, היקף המבנה המעוגל מגיע ל-140 מטר וגובהו יותר מ-50 מטרים ושטחו 57,5 אלף מ"ר. בהיכל שני אולמות הוקי קרח בגודל 60 על 30 מטרים, יש אולמות אימונים, בתי קפה ומרכז ספורט. בשנת 2007 ההיכל אירח משחקים במסגרת אליפות העולם בהוקי קרח 2007. בשנת 2011 הוא גם אירח את אליפות העולם בהחלקה על הקרח, מאפריל עד מאי 2011.
בעונת 2018/2019 שימש ההיכל כאולם הבית של מועדון ההוקי קרח דינמו מוסקבה בליגת ההוקי הקונטיננטלית. צסק"א מוסקבה החלה לארח כאן את משחקיה מאז עונת 2012, בעיקר משחקי יורוליג.
בשנת 2017 החל להיקרא בשם "היכל הספורט 'מגה-ספורט' על שם אנאטולי טראסוב" ומעונת 2021/2022 משמש כאולם הבית של מועדון ההוקי קרח ספרטק מוסקבה.
בנדיקטוס הראשון
בנדיקטוס הראשון (בלטינית: Benedictus I; מת ב-30 ביולי 579) היה אפיפיור בין השנים 575–579.
בנדיקטוס היה בנו של בוניפצ'ה, שקרוי על-ידי היוונים בונוסוס. על מוצאו, שנת הולדתו וראשית חייו לא ידוע דבר. ידוע כי קיבל אישור מהאימפריה הביזנטית לעלות לכס האפיפיורות אחד עשר חודשים אחרי מותו של יוחנן השלישי, בשנת 575. בתקופת שלטונו עסק בעיקר בפיתוח מנזר סטפן. בשנת 579 פקד רעב את הלומברדים, ולכן הטיחו בו סיפורים המתארים אותו כאדם רע לב ושהרעב בא באשמתו. בנדיקטוס לא יכול היה להחזיק מעמד בקשיים אלו ונפטר באותה שנה.
ז'ילדה דה אבראו
ז'ילדה דה אבראו (בפורטוגזית: Gilda de Abreu; 23 בספטמבר 1904 – 4 ביוני 1979) הייתה תסריטאית, זמרת, מפיקה, במאית, שחקנית וסופרת ברזילאית. דה אבראו היא בין הנשים הברזילאיות הראשונות שקיבלו הערכה על עבודתן בבימוי. בין הסרטים המוכרים שאותם הפיקה, ביימה וכתבה נכללים הסרט "" שיצא לאקרנים ב-1946 והסרט "Coração Materno" שיצא לאקרנים בשנת 1951.
חייה האישים
אבראו נולדה לניסיה סילבה, שהייתה זמרת לירית, ולדיפלומט ברזילאי. היא עברה עם משפחתה לפריז, והתגוררה שם עד גיל ארבע, לאחר מכן היא ומשפחתה עברו לברזיל. אבראו הכירה את בן זוגה, וינסנט סלסטיאנו, בהפקת זמר ב-1933. אבראו הייתה נשואה לסלסטיאנו עד יום מותו, השניים המשיכו לעבוד ביחד בחייהם המקצועיים וזכו לשבחים רבים על פועלם. לאבראו מעולם לא היו ילדים. ב-1968 בן זוגה נפטר, וכמה שנים לאחר מכן היא התחתנה עם חוסה ספינטו. בשנת 1979 היא מתה בריו דה ז'ניירו, בגיל 74.
קריירה
אבראו החלה את דרכה בעולם אומנויות הבמה כתלמידה בבית הספר למוזיקה בריו דה ז'ניירו, שם למדה והתמקצעה בשירה לירית. התחילה להופיע כזמרת לירית בתיאטרון העירוני של ריו דה ז'ניירו, וביססה את עצמה כך בעזרת אמא שלה בעלת הרקע המוזיקלי, היא תמכה בהתפתחותה בתחום והתלוותה איתה להופעות. אבראו ואימה נהגו לשיר ביחד במופעים ובאירועי צדקה. בתיאטרון העירוני השתתפה במספר אופרות, "הספר מסביליה", "סיפורי הופמן" ו"לאקמה". בשנת 1933 הופיעה אבראו בהפקה המוזיקלית "השיר הברזילאי", ובשנת 1934 היא שרה באופרה "לוצ'יה די למרמור".
שנתיים לאחר מכן, ב-1936, קיבלה את תפקיד הבכורה הראשי הראשון שלה כשחקנית בסרט "Bonequinha de Seda" - "בובת משי". אבראו עיבדה לתיאטרון שירים שכתב וינסנט סלטיאנו, בן זוגה. לאחר הצלחתם של השירים, עברה אבראו לעסוק בהפקות קולנוע, ובשנת 1946 היא ובן זוגה עבדו על סרט שכתבו ביחד, "O Ébrio" - "השיכור". אבראו ביימה את הסרט וסלטיאנו שיחק בו. בסרט הופיע השיר "השיכור" שכתב בן זוגה, סלסטיאנו, אותו עיבדה אבראו מהתיאטרון לסרט - והוא נחשב עד היום לקלאסיקה בברזיל. אבראו הפיקה, כתבה וביימה סרט נוסף ב-1949, Pinguinho de Gente - "פינגווין של אנשים". בשנת 1951 ביימה, כתבה וכיכבה בסרט "Coração Materno" - "לב אימהי". כשרצתה להוציא את הסרט לפועל הסטודיו לא היה מוכן להפיק אותו, לכן פנתה לסטודיו אחר שלבסוף הסכים להפיק איתה את הסרט. גם בסרט הזה עיבדה את אחד השירים של בן זוגה מהתיאטרון לסרט. בסך הכל, במהלך הקריירה שלה אבראו ביימה כ-3 סרטים, וכולם היו סרטים מוזיקליים.
בשנת 1973 עיבדה מחזה עבור לניטה פרוי בשם 'מסטיקה' (Mestiça, a Escrava Indomável). אבראו גם כתבה שני ספרים, אחד מהם על בן זוגה ("Minha vida com Vicente Celestino" - "החיים שלי עם וינסטנט סלסטיאנו").
פעילותה האחרונה של אבראו בתחום הקולנוע הייתה ב-1977, כאשר כמחווה לבן זוגה המנוח ביימה סרט קצר בשם "Canção de Amor" - "שיר אהבה". אבראו השתתפה באופרות סבון ששודרו ברדיו, וגם עיבדה מספר מחזות כמו "הללויה" ו"תיבת נח".
קבלה וביקורת
בשנת 1946, הסרט "השיכור" שאותו ביימה אבראו כיכב ברשימת שוברי הקופות בברזיל זמן רב. שלוש שנים לאחר ההצלחה של הסרט "השיכור", ביימה סרט נוסף שלא התקבל בעין יפה כמו סרטה הקודם והוקרן בבתי הקולנוע רק במשך כשבועיים. ב-1951 ביימה את "לב אימהי" וכמו הסרט הקודם שלה, הסרט לא צלח. לאחר מכן הפסיקה לביים סרטים.
הנצחה
בשיתוף העיר ולנסה שבברזיל, בשנת 1999 נפתח מוזיאון לזכרה ולזכר וינסנט סלסטיאנו שהיו נשואים 35 שנה ועבדו ביחד גם בחייהם המקצועיים.
מוזיקה יוונית
המוזיקה היוונית החלה עוד מהעת העתיקה. על פי המיתולוגיה היוונית מספר אלים ובראשם אפולו היו אחראים על המוזיקה. פאן היה האל של המוזיקה הפסטורלית. מספר מוזות, שעל שמן קרואה המילה מוזיקה, היו אחראיות על שירה, שהייתה מלווה במוזיקה, ועל המוזיקה עצמה הייתה אחראית המוזה אוטרפה. מונחים מוזיקליים רבים מקורם ביוונית כדוגמת: מלודיה והרמוניה.
במהלך ההיסטוריה הושפעה המוזיקה היוונית מתרבויות שונות, הן מאירופה והן מאסיה, לעיתים בשילוב ריקודי עם שונים כחלק מההווי החברתי היווני. במאה ה-18 ירד ערכה של המוזיקה היוונית בשל שפל תרבותי.
במהלך המאה ה-19 עברה המוזיקה היוונית שינוי מהותי חיובי, בעקבות עלייתם לבמה של הרכב האופרה ספירידון סמאראס, ספירידון קסינדאס וניקולס מאנטאזרוס.
סגנון
אחד הז'אנרים הידועים במוזיקה היוונית הוא הרבטיקו, סגנון מוזיקלי אשר התפתח בעקבות הגירת המתיישבים היווניים מטורקיה ליוון כתוצאה ממלחמת יוון טורקיה.
דראגן סטויקוביץ'
דראגן סטויקוביץ' (בסרבית:  Драган Стојковић; נולד ב-3 במרץ 1965 בניש) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום מאמן את נבחרת סרביה.
סטויקוביץ', שנודע בכינויו פיקסי, הוא מהשחקנים הבולטים בכדורגל היוגוסלבי והסרבי בכל הזמנים. הוא זכה בגביע אירופה לאלופות עם אולימפיק מרסיי הצרפתית, אחרי שהיה משחקניה הבולטים של הכוכב האדום בלגרד. בשלהי הקריירה זכה להישגים גם ביפן עם קבוצת נגויה גראמפוס. הוא ייצג את נבחרת יוגוסלביה משנת 1983 ועד לפירוקה ב-1992, וכן את נבחרת סרביה בגלגוליה המוקדמים. במשך שנים הוביל את הנבחרת כקפטן, ולזכותו הופעות בשני טורנירי מונדיאל, שתי אליפויות אירופה ושני טורנירים אולימפיים.
לאחר פרישתו כיהן כנשיא התאחדות הכדורגל הסרבית, ולאחר מכן כנשיא הכוכב האדום בלגרד. בהמשך פנה לקריירת אימון, אותה החל בקבוצה בה פרש, נגויה גראמפוס.
ראדניצקי ניש
סטויקוביץ' החל את דרכו בקבוצת הנוער של ראדניצקי ניש. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בליגת העל היוגוסלבית בעונת, הופעתו היחידה באותה העונה. בעונה שלאחריה כבר השתלב בהרכב הקבוצה, וכבש שער אחד ב-17 הופעות בדרך למקום הרביעי בטבלה. סטויקוביץ', שהחל את דרכו כחלוץ בטרם הוסט לתפקיד הקשר ההתקפי. בעונת סייע לקבוצתו לחזור לליגה הבכירה, לאחר שירדה לליגת המשנה עונה קודם לכן, עם ארבעה שערים ב-25 הופעות. הייתה זו עונתו האחרונה של סטויקוביץ' בקבוצת נעוריו, במדיה ערך שבעים הופעות ליגה וכבש שמונה שערים.
אולימפיק מרסיי והלאס ורונה
בתום העונה סיים סטויקוביץ' את דרכו בקבוצה, לאחר ארבע עונות בקבוצה בהן כבש 54 שערי ליגה ב-120 הופעות. הוא הצטרף לקבוצת הכוכבים של אולימפיק מרסיי, באימונו של פרנץ בקנבאואר ובשיתוף פעולה עם כוכבים רבים באותה התקופה, ובהם ז'אן-פייר פאפן, אריק קנטונה, כריס וודל, דידייה דשאן, ז'אן טיגנה ועוד. סכום הרכישה הוערך בכ-5.5 מיליון ליש"ט, והציפיות מהקבוצה היו גבוהות מאוד. כבר בשלבי העונה המוקדמים סבל סטויקוביץ' מפציעה בברכו, ונאלץ לעבור ניתוח בגרמניה שהשבית אותו לחודשים ארוכים מהמגרשים. הוא הוגבל ל-11 הופעות ליגה בלבד באותה העונה, אך היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות צרפת. במהלך פגרת החורף של אותה העונה הוחלף בקנבאואר בריימונד גותאלס, שהוביל את הקבוצה להופעתה הראשונה בהיסטוריה בגמר גביע אירופה לאלופות. יריבתה של מרסיי בגמר הייתה קבוצתו הקודמת של סטויקוביץ', הכוכב האדום בלגרד, גם היא בהופעה הראשונה אי פעם בגמר המפעל. סטויקוביץ', שהיה בועט פנדלים מוצלח, עלה כמחליף בדקה ה-112 בזמן ההארכה. כאשר המשחק הגיע לדו-קרב בעיטות עונשין, הודיע סטויקוביץ' למאמנו כי הוא אינו מעוניין לקחת חלק בדו-קרב מול קבוצתו לשעבר, ובסיום הפסידה מרסיי את התואר לכוכב האדום בבעיטות ההכרעה.
בתום עונה אחת, ולאחר שלא הצליח לשמור על כושר ויכולת יציבה, הושאל סטויקוביץ' להלאס ורונה מהסרייה א'. הוא כבש שער ליגה אחד בלבד ב-19 הופעות, וירד עם קבוצתו לסרייה ב' בתום העונה, אז שב לקבוצת האם שלו, אולימפיק מרסיי. בעונת הורד סטויקוביץ' לקבוצת המילואים של המועדון, אך נכלל בסגל הקבוצה בזכייה ההיסטורית בליגת האלופות באותה עונה, וזאת על אף שלא נטל חלק במשחק הגמר מול מילאן. הוא שב לסגל הבכיר עונה אחר כך, וכבש חמישה שערי ליגה ב-18 הופעות. מרסיי סיימה את העונה כסגנית האלופה.
נגויה גראמפוס
המצב הכלכלי הקשה של מרסיי וחוסר היציבות של סטויקוביץ' הובילו לפרידה הדדית, ושלחו את השחקן לנגויה גראמפוס מליגת העל היפנית במהלכה של עונת. קפטן הקבוצה היה אז גארי ליניקר, ועד תום העונה כבש סטויקוביץ' שלושה שערי ליגה ב-14 הופעות. עונה אחר כך הצטרף לקבוצה המאמן ארסן ונגר. תחת הצרפתי קיבל סטויקוביץ' את סרט הקפטן במקומו של ליניקר שעזב, וערך ארבעים הופעות ליגה בהן כבש 15 שערים. באותה העונה זכתה הקבוצה בגביע הקיסר, לאחר שהביסה בגמר 0–3 את סאנפרצ'ה הירושימה. באותה העונה זכה סטויקוביץ' בתואר כדורגלן העונה ביפן. נגויה גראמפוס זכתה בגביע נוסף בעונת, כשגברה פעם נוספת על סאנפרצ'ה הירושימה, הפעם בתוצאה 0–2. סטויקוביץ' כבש את שערה השני של קבוצתו.
נבחרת יוגוסלביה
סטויקוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בגיל 18 בלבד. היה זה ב-12 בנובמבר 1983, תחת המאמן טודור וסלינוביץ', כשיוגוסלביה נפרדה בשוויון 0-0 מול במשחק ידידות. כחצי שנה אחר כך כבש בהופעתו השנייה במדי הנבחרת, בה גברה יוגוסלביה 2–3 על.
כשבאמתחתו שלוש הופעות בלבד במדי יוגוסלביה, ובטרם מלאו לו עשרים, זומן סטויקוביץ' על ידי וסלינוביץ' לסגל הנבחרת לקראץ יורו 1984 בצרפת. לאחר שעלה כמחליף בהפסדים 0–2 ל ו-0–5 ל, פתח סטויקוביץ' בהרכב למשחק האחרון מול המארחת. בדקה ה-84 כבש סטויקוביץ' בפנדל וקבע את תוצאת המשחק, 3-2 לצרפת בסיום. עם שלושה הפסדים בשלב הבתים, הודחה יוגוסלביה מהטורניר. עוד באותו הקיץ, נכלל סטויקוביץ' בסגל הנבחרת האולימפית שזכתה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס. ארבע שנים אחר כך נכלל סטויקוביץ' בסגל לאולימפיאדת סיאול 1988, בו הודחה יוגוסלביה עוד בשלב הבתים.
סטויקוביץ' סייע לנבחרתו להעפיל מטורניר מוקדמות מונדיאל 1990, בו רשם שמונה הופעות בהן כבש פעמיים. הוא זומן על ידי איביצה אוסים לסגל הנבחרת למונדיאל 1990 באיטליה. סטויקוביץ' פתח בכל משחקי שלב הבתים, בהם התגברה יוגוסלביה על תבוסת 1–4 ל במשחק הפתיחה עם ניצחונות 0–1 על ו-1–4 על, ועלתה לשלב הבא מהמקום השני בבית. מפגש שמינית הגמר מול היה לאחד ממשחקיו הגדולים של סטויקוביץ' בקריירה. הוא העלה את נבחרתו ליתרון עם שער מתוך הרחבה בדקה ה-78. ספרד השוותה כעבור חמש דקות, והמשחק נשלח להארכה. שתי דקות בלבד מפתיחת ההארכה, סובב סטויקוביץ' בעיטה חופשית מדויקת לרשת הספרדית וקבע את תוצאת המשחק, 2-1 ליוגוסלביה. המסע היוגוסלבי נעצר ברבע הגמר, בו פגשה את. סטויקוביץ' שיחק לאורך כל המשחק וההארכה, אך החמיץ את הפנדל הראשון בדו-קרב הפנדלים שהסתיים בניצחונה של ארגנטינה. הופעותיו המוצלחות של סטויקוביץ', שאף זכה בטורניר לכינוי "פלאטיני היוגוסלבי", הביאו אותו להיכלל בנבחרת הטורניר, בה היה הנציג היחיד של נבחרתו.
הופעתו ה-41 של סטויקוביץ' הייתה משחקה האחרון אי פעם של נבחרת יוגוסלביה, הפסד 0–2 ל ב-25 במרץ 1992. הוא שב לכדורגל הבינלאומי במדי נבחרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (כיום סרביה) בדצמבר 1994, וסייע לה להפעיל ממוקדמות מונדיאל 1998 בהן כבש שני שערים ב-12 הופעות.
סטויקוביץ' זומן על ידי סלובודן סנטרץ' לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 בצרפת, בו שימש כקפטן הנבחרת. יוגוסלביה פתחה היטב את הטורניר, וסטויקוביץ' פתח בהרכב בכל משחקי שלב הבתים. במשחק הראשון גברה יוגוסלביה 0–1 על. במשחק השני הובילה הנבחרת 0–2 על, כשאת השער השני כבש סטויקוביץ', אך הגרמנים חזרו לשוויון 2-2 בסיום. את שלב הבתים סיימה הנבחרת עם ניצחון 0–1 על, והעפילה לשמינית הגמר מהמקום השני בבית. בשלב זה פגשה יוגוסלביה את הולנד. סטויקוביץ' פתח בהרכב והוחלף לאחר פחות משעה. אדגר דווידס כבש בתוך תוספת הזמן של המשחק וקבע 1–2 להולנד, שהדיחה את יוגוסלביה מהטורניר.
הטורניר הבינלאומי האחרון של סטויקוביץ' היה יורו 2000. במשחק הראשון בשלב הבתים נפרדה יוגוסלביה בשוויון 3-3 עם, במשחק בו עלה סטויקוביץ' מהספסל במהלך המחצית הראשונה. הוא שב להרכב (ולתפקיד הקפטן) בשני משחקיה הנותרים של יוגוסלביה בשלב הבתים, בהם גברה 0–1 על ונכנעה 3–4 ל. יוגוסלביה עלתה לרבע הגמר מהמקום השני בבית, וכמו במונדיאל, שוב הודחה על ידי הולנד - הפעם עם תבוסת 1–6. סטויקוביץ' עלה בהרכב והוחלף לאחר פחות משעה, במצב של 0–3 להולנדים.
לאחר שנה ללא הופעות בינלאומיות, רשם סטויקוביץ' את הופעותיו האחרונות במדי יוגוסלביה בגביע קירין. הופעתו האחרונה הייתה ההפסד ל 1-0 במסגרת הטורניר, ב-4 ביולי 1981. בסך הכול ערך סטויקוביץ' 84 הופעות בינלאומיות, בהן כבש 15 שערים.
התאחדות הכדורגל היוגוסלבית
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, התמנה סטויקוביץ' לתפקיד נשיא התאחדות הכדורגל היוגוסלבית, והחליף בתפקיד את כדורגלן העבר מיליאן מיליאניץ' שכיהן בו מאז 1992. מינויו של סטויקוביץ' זכה לתמיכה פומבית רחבה, בשל היותו אחד מבכירי הכדורגלנים בתולדות המדינה.
מאפיה (פירושונים)
{{פירושונים|
דראגן סטויקוביץ'
התאחדות הכדורגל היוגוסלבית
באחת מהחלטותיו הראשונות, מינה סטויקוביץ' את דיאן סביצ'ביץ', ששיחק עמו בכוכב האדום ובנבחרת ופרש זמן קצר קודם לכן ממשחק פעיל, לתפקיד מאמן הנבחרת. סביצ'ביץ' לא הצליח להוביל את הנבחרת להישגים, וב-2003 התפטר מתפקידו. סטויקוביץ' החתים את מאמנה לשעבר של הנבחרת, איליה פטקוביץ', כמחליפו של סביצ'ביץ', בהחלטה שהתבררה כמוצלחת במיוחד.
מאפיה (פירושונים)
ראו גם
}}
דראגן סטויקוביץ'
התאחדות הכדורגל היוגוסלבית
הישג השיא של הנבחרת בתקופת שלטונו בהתאחדות הגיעה במשחקי מוקדמות מונדיאל 2006, תחת המאמן פטקוביץ'. הנבחרת, שהשתתפה בטורניר כ"סרביה ומונטנגרו", העפילה מהמקום הראשון בבית ללא הפסדים, תוך שהיא מקדימה בין היתר את, ו. במהלך תפקידו בהתאחדות נבחר סטויקוביץ' כחבר הוועדה הטכנית של אופ"א וחבר ועדת הכדורגל של פיפ"א לתקופה של כשמונה שנים.
הכוכב האדום בלגרד
ביולי 2005 התמנה סטויקוביץ' לתפקיד נשיא הכוכב האדום בלגרד. הוא החליף בתפקיד את כדורגלן העבר דראגן דז'איץ', שפרש מהתפקיד עקב מצבו הבריאותי. אחת ההחלטות הראשונות של סטויקוביץ' בתפקידו החדש היה החלפת המאמן ומינויו של וולטר זנגה, שהיה למאמן הזר הראשון בתולדות המועדון. הוא ניצל את קשריו ביפן מתקופתו ככדורגלן, והביא את חברת טויוטה, ששימשה כבעליה של קבוצת נגויה גראמפוס בה שיחק, להשקיע בקבוצה כנותנת המימון הבכירה ששמה אף הופיע על חולצות השחקנים. למעגל המשקיעים הוסיף סטויקוביץ' חברות סרביות ותיקות ובהן טלקום סרביה ודלתא הולדינג, שהרחיבו את מעגל המימון למועדון. הוא המשיך את קו הרכש של קודמו בתפקיד, שעיקרו היה פיתוח שחקנים ממחלקת הנוער של המועדון או רכישת כישרונות ממועדונים קטנים יותר במדינה, ומכירתם בסכומים גבוהים כאשר מעמדם בליגות אירופיות בכירות יותר צובר תאוצה. הכוכב האדום זכתה בדאבל מרשים בעונה הראשונה של סטויקוביץ' כנשיא. גם בגביע אופ"א רשמה הקבוצה משחקים מרשימים, ובהם הדחתה של ספורטינג בראגה בסיבובי המוקדמות וניצחון ביתי על רומא בשלב הבתים, אך הודחה מהמפעל בדקות הסיום של המחזור האחרון בשלב והבתים ולא הגיעה לשמינית הגמר.
לקראת העונה הבאה, ובניגוד לציפיות האוהדים שעלו בעקבות ההישגים המרשימים של הקבוצה, התפרקה הכוכב האדום מנכסיה הבולטים ביותר, כאשר הצעד הראשון היה מכירתו של שוער הקבוצה, ולדימיר סטויקוביץ', לנאנט הצרפתית. מהלך זה עורר את חמתם של אוהדי הקבוצה, אך סטויקוביץ' הסביר כי הצעד היה בלתי נמנע ונועד לכסות את גירעונה של הקבוצה, שעלה לרמות גבוהות בעקבות שנים של ניהול קלוקל ואי עמידה בהבטחות מצד נותני מימון ראשיים. מספר רב של שחקנים שבלטו בזכייתה של הקבוצה בדאבל נמכרו, כולל כוכבי הקבוצה ניקולה ז'יגיץ' וננאד קובאצ'ביץ'. הכוכב האדום שמרה על תואר האליפות (בעונה הראשונה של ליגת העל הסרבית החדשה), ובכך השלימה שתי זכיות רצופות תחת סטויקוביץ' כנשיא. ב-12 באוקטובר 2007 התפטר סטויקוביץ' מתפקידו כנשיא הקבוצה.
נגויה גראמפוס
ב-22 בינואר 2008, לקראת עונת בליגת העל היפנית, חזר סטויקוביץ' לקבוצה בה פרש ממשחק, נגויה גראמפוס, הפעם בתפקיד המאמן. הקבוצה סיימה את העונה החולפת במקום ה-11, ומינויו של סטויקוביץ' התקבל בחשש מסוים בקרב האוהדים בשל חוסר ניסיונו כמאמן. עם זאת, הוא הוביל את הקבוצה למקום השלישי והמפתיע בליגה היפנית, ארבע נקודות בלבד פחות מהאלופה קאשימה אנטלרס, והוביל אותה לראשונה בתולדותיה להשתתפות בליגת האלופות האסיאתית.
בעונת הוביל סטויקוביץ' את קבוצתו לראשונה בליגת האלופות האסייתית. לאחר שסיימה ראשונה בשלב הבתים ללא הפסד, הדיחה הקבוצה את שתי בנות ארצה, גמבה אוסקה בשמינית הגמר וקווסאקי פרונטייל ברבע הגמר, ונעצרה רק בחצי הגמר מול אל-איתיחאד הסעודית. בליגה לא הצליחה הקבוצה לשחזר את ההצלחה וסיימה תשיעית בלבד. במהלך העונה, במפגש ליגה בין קבוצתו לבין יוקוהמה אף. מרינוס, הדהים סטויקוביץ' את הקהל כאשר כבש בבעיטת יעף מהאזור הטכני שלו בצדי המגרש. בעקבות פציעה של אחד מהשחקנים, הרחיק שוערה של יוקוהמה את הכדור לחוץ. סטויקוביץ' קם ממושבו על ספסל הקבוצה, ושלח את הכדור בבעיטת יעף שעלתה גבוה ונחתה רק ברשת. על אף שהמעשה היה מרשים כשלעצמו, סטויקוביץ' הורחק מהמגרש על ידי שופט המשחק.
הישג השיא של סטויקוביץ' עם הקבוצה הגיע בעונת. סטויקוביץ' הוביל את נגויה גראמפוס לזכייה באליפות יפן לראשונה בתולדות המועדון, ועשה זאת באופן מרשים בפער של עשר נקודות מהסגנית גמבה אוסקה. סטויקוביץ', שזכה בתואר מאמן העונה ביפן באותה העונה, הודה כי למד רבות מארסן ונגר, שאימן אותו כאשר שיחק בקבוצה היפנית והוביל את הקבוצה לעונת השיא שלה עד אז, זכייה בגביע הקיסר וסגנות בליגה בעונת. ונגר עצמו בירך את סטויקוביץ' על הזכייה בתואר, ואף ציין כי כאשר יסיים את תפקידו בארסנל, הוא רואה בסטויקוביץ' כיורש המועדף עליו בתפקיד.
עונה אחר כך, התקרבה הקבוצה תחת סטויקוביץ' לזכייה נוספת באליפות, אך סיימה במקום השני בטבלה, עם נקודה אחת בלבד פחות מהאלופה קאשיווה רייסול. בליגת האלופות האסייתית הודחה הקבוצה בשלב שמינית הגמר. סטויקוביץ' נותר בתפקידו שנתיים נוספות, בהן הקבוצה לא הצליחה להגיע להישגים. היא הגיעה פעם נוספת לשמינית גמר ליגת האלופות האסייתית, ובליגה סיימה במרכז הטבלה בלבד בשתי העונות. בתום עונת התפטר סטויקוביץ' מתפקידו לאחר שש עונות.
גואנגג'ואו R&F
בינואר 2020 הוחלט על עזיבתו של סטויקוביץ׳ לאחר 5 שנים בהם היה מאמן הקבוצה.
פביאן גרימברג
אוסבלדו פביאן גרימברג (נולד ב-6 בפברואר 1962) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי–ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת משחק
גרימברג גדל בואנוס איירס ושיחק בקבוצת ולס סארספילד מליגת העל הארגנטינאית ובהמשך בקבוצת אתלטיקו אלדוסיבי מליגת המשנה הארגנטינאית בניסיונות לא מוצלחים לעלות לליגה הראשונה. הגיע לישראל בתחילת עונת 1988–1989 על ידי אמציה לבקוביץ', שאימן את קבוצת מכבי חיפה. לאחר שקיבל תעודת עולה, שיחק גרימברג במכבי חיפה במשך שנתיים. בעונה הראשונה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה, אך נפצע ומיעט לשחק בתחילתה. לעומת זאת השתתף גרימברג ברגעים המכריעים של העונה. בעונה השנייה הרבה גרימברג לשחק וקבוצתו סיימה במקום השלישי.
בעונות 1993–1995 חזר לישראל ושיחק בקבוצת הפועל טירת כרמל מליגה א' צפון, איתה סיים במקום החמישי. בעונה השנייה סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה לליגה ב'. בעונת 1995–1996 הצטרף גרימברג לקבוצת מכבי כפר כנא בליגה א' צפון והעפיל איתה בסיום העונה לליגה הארצית. גרימברג המשיך שנתיים נוספות בכפר כנא ופרש ממשחק בגיל 36.
במשחקי המכביה העשרים אימן גרימברג את נבחרת הכדורגל של מכבי ארגנטינה.
תורת הבלימה
תורת הבלימה (באנגלית: Containment) הייתה האסטרטגיה שהנחתה את מדיניות החוץ של ארצות הברית בשנים הראשונות של המלחמה הקרה. ביסודה של התורה עמדה הנחישות האמריקנית לבלום את ההתפשטות הקומוניסטית למדינות נוספות ולנסות לבודד את ברית המועצות במטרה סופית להביא לשינוי השיטה הפוליטית ברוסיה.
המדיניות הוצעה לראשונה על ידי ג'ורג' קנאן ב"מברק הארוך" שכתב ממוסקבה ב-1946. שנה לאחר מכן היא נחשפה לציבור במאמר "The Sources of Soviet Conduct" שהתפרסם בירחון Foreign Affairs תחת השם הבדוי "X". "X" היה לא אחר מאשר קנאן עצמו. ב-1948 הייתה הבלימה למדיניות החוץ הרשמית של ארצות הברית ולאבן הפינה של דוקטרינת טרומן.
מכאן ואילך חל תהליך של הקצנה במימוש של העקרונות שהעלה קנאן על הנייר. בעוד שהוא דגל בבלימה כלכלית ופוליטית בעיקר, אירועים כמצור על ברלין ב-1948, הניסוי הראשון של הסובייטים בנשק גרעיני ב-1949 ונפילת סין בידי הקומוניסטים מיד לאחר מכן - כל אלה גרמו לפרשנות מקצינה והולכת של הבלימה בכיוון הצבאי. בשנות החמישים כבר רווחה תאוריית הדומינו, שגרסה כי נפילה של מדינות בודדות, בלתי חשובות ככל שיהיו, עלולה לגרום לאפקט אזורי של נפילת מדינות נוספות, אחת אחרי השנייה כאבני דומינו. גרסתו של קנאן עמדה על מספר נקודות - אירופה המערבית, יפן וצפון אמריקה - שרק להן חשיבות אסטרטגית עליונה ורק עליהן צריך להאבק, וגם אז לא רק באמצעים צבאיים. אולם לא זו הגרסה שהתקבלה על ידי קובעי המדיניות (קנאן עצמו עזב את מחלקת המדינה בפתח שנת 1950), אלא הגרסה הרחבה שדרשה למנוע בכל מחיר את נפילתה של כל מדינה בעולם. התוצאה הייתה המעורבות האמריקאית במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם אחריה.
לנוכח הכישלון האמריקאי בווייטנאם איבדה תורת הבלימה את חינה בעיני קובעי המדיניות. במקומה אומצה גישה של דטאנט, הכרה בברית המועצות כעובדה ודו קיום איתה. אולם רונלד רייגן סובב את הגלגל לאחור בשנות השמונים ואף הרחיק לכת מעבר לבלימה, כאשר גרר את הרוסים למירוץ חימוש יקר, במטרה לרושש אותם ולמוטט את משטרם. ב-1991 נפלה ברית המועצות ועמה נעלם, על פניו, הצורך בתורת הבלימה.
למרות שעידן הבלימה חלף עם תום המלחמה הקרה, תוצאותיה עדיין שרירות וקיימות. למעלה מ-700 בסיסי צבא אמריקאים פזורים ברחבי העולם. נוכחות זו, שנדמית כמובנת מאליה היום, לא הייתה קיימת לפני מלחמת העולם השנייה.
גם מדיניות החוץ של ארצות הברית כיום נושאת עימה שרידים של תורת הבלימה. לאחר מותו של קנאן אמרה מזכירת המדינה קונדוליזה רייס בנאום בטוקיו בשנת 2005:
הביטוי "לא מרוסנת" (untethered במקור האנגלי) אינו מקרי. כאשר מרסנים חיה ברצועה, הדבר מאפשר לה מרחב תנועה מצומצם מסביב לה. משמעות זו קרובה לתקוותו של קנאן, להגביל את השפעתה של ברית המועצות על מדינות אחרות. נראה מכאן שהבלימה נשארה, אך היריב הנבלם השתנה.
לוקרים
הלוקרים (ביוונית: Λοκροί, בלטינית: Locri) היו בני שבט יווני קדום שחי ביוון. הם דיברו בדיאלקט לוקרי, רמז אפשרי להיותם שארי־בשר לדורים. מקום מושבם היה בחבל לוקריס הקדום במרכז יוון.
תושבי לוקריס בתקופה הפרהיסטורית היו הלֶלֶגִים (Leleges); הם נדחקו על ידי הלוקרים עם תחילת הגעתם של שבטי ההלנים אל דרום יוון. דיוניסיוס מהליקרנסוס סבור, לעומת זאת, כי "לוקרים" הוא שמם המאוחר של הללגים, ובזה הוא מצטרף להיסטוריונים קדמונים נוספים המזהים את ההלנים עם העמים שישבו לפניהם בארץ יוון. אריסטו וסופרים אחרים סברו כי הלוקרים נקראו על שמו של לוקרוס, מלכם הקדום של הללגים. מסורות אחדות מספרות כי דאוקליון, אביהם הקדמון של ההלנים, חי בעיר הלוקרית אוֹפּוּס או קִינוּס.
תולדותיהם ותפוצתם
הלוקרים הגיעו אל דרום יוון מפינדוס בסוף האלף השני לפנה"ס. בתקופה ההיסטורית נחלקו הלוקרים לשני שבטים נפרדים, שנבדלו זה מזה במנהגיהם, באורח חייהם ובתרבותם. הלוקרים המזרחיים, שנקראו אוֹפּוּנְטִים ואֶפִּיקְנֵמִידִים, חיו בחוף המזרחי של יוון, ממול לאי אֶוּבּוֹיָה, ואילו הלוקרים המערביים, שנקראו אוֹזוֹלִים או אֶסְפֶּרִינִים, ישבו במפרץ הקורינתי. בין שני השבטים הפרידו הר פרנסוס וחבלי דוריס ופוקיס.
קרוב לוודאי שארץ מושבם של הלוקרים בראשית תולדותיהם השתרעה מים אל ים, והם נתפרדו לשניים בעקבות הגירת הפוקים והדורים. הקולוניה המפורסמת ביותר שהקימו הייתה לוקרוי אפיזפיריאוי (לוקרי של ימינו), אותה ייסדו במאה ה-7 לפנה"ס ביוון הגדולה (דרום איטליה). לדברי סטרבון היו המתיישבים לוקרים אוזולים מחבל אמפיסה.
במאה ה-6 לפנה"ס פרצו סכסוכים אחדים בין הלוקרים לבין השבטים השכנים להם. הומרוס מזכיר ביצירתו רק את הלוקרים האופונטים, שהיו קדומים יותר ותרבותם מפותחת יותר. הלוקרים האוזולים, שעל פי המסופר היו קולוניה של הלוקרים האופונטים, אינם נזכרים לפני המלחמה הפלופונסית, וגם אז הם מוצגים כעם ברברי למחצה. זהו האזכור האחרון של הלוקרים האוזולים, שכן במאה ה-4 לפנה"ס נחלו מפלה מידי קורינתוס ואיבדו את זהותם האתנית. הלוקרים האופונטים, אשר על פי המסופר נלחמו בקרב תרמופילאי בין היוונים לפרסים, היו נתונים להתקפותיהם של שבטים שונים שהשמו את ארצם, ורק מעטות מבין עריהן הוסיפו לשמור על זהותן הלוקרית במהלך המאה ה-3 לפנה"ס.
תרבותם
הלוקרים שישבו סביב תרמופילאי היו הראשונים שכונו בשם הלנים. רק מאוחר יותר הורחב השם וכלל את השבטים היווניים האחרים שהשתייכו מבחינה דתית לאמפיקטיונה של דלוס. המפורסמים ביותר מבין הגיבורים שקמו ללוקרים היו איאס הלוקרי, המוכר יותר בשם איאס הקטן בן אוילאוס, ופאטרוקלוס בן מנויטיוס, חברו הטוב של אכילס. עדויות לפולחן איאס נתגלו באֶוּבּוֹיָה, פונטוס, האיים האגאיים, אסיה הקטנה, הפלופונסוס, קרקירה, אפירוס, דרום איטליה וצפון אפריקה, ומשמעות הדבר כי התרבות הלוקרית נפוצה ברחבי העולם היווני הקדום. על פי המיתולוגיה היוונית היו הלוקרים שארי בשרם הקרובים של הפוקים והאלנים.
ג'יימס מ' רדפילד, פרופסור להיסטוריה יוונית עתיקה באוניברסיטת שיקגו, כותב בספרו The Locrian Maidens: Love and Death in Greek Italy, כי הלוקרים יושבי לוקרוי אפיזפיריאוי התייחסו בדרך מיוחדת להבדל בין המינים. אומנם הנשים והגברים לא נחשבו בעיניהם לשווים, אך נשים החזיקו בזכויות דתיות מיוחדות, אשר גברים יכלו להשיגן רק על ידי נישואים להן. הנשים הלוקריות היו אפוא האמצעי לרכישת המעמד, והנישואים קיימו את הסדר החברתי של אוליגרכיה מסורתית.
איזבל הופר
איזבל אן מדלן הופר (בצרפתית: Isabelle Anne Madeleine Huppert; נולדה ב-16 במרץ 1953) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-צרפתייה, אשר הופיעה ביותר מ-120 סרטים והפקות טלוויזיוניות.
הופר הייתה מועמדת 16 פעמים לפרס הסזאר (שיא לשחקנית). בפרס הסזאר לשחקנית הראשית זכתה פעמיים, וכן פעמיים בפרס השחקנית בפסטיבל הקולנוע בקאן. היא גילמה קשת רחבה של דמויות נשיות, מתפקידי נערה ביישנית ועד תפקידי פרוצות ורוצחות בדם קר ועבדה עם מיטב במאי צרפת ובמיוחד עם קלוד שברול, אשר לדבריה, הצליח להפיק ממנה את המיטב. הופר מרבה גם לעבוד עם במאים בינלאומיים באסיה ובאירופה. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב וקיבלה מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"היא" (2016).
הופר היא גם שחקנית תיאטרון אשר הופיעה רבות בצרפת ובעולם וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית).
ביוגרפיה
הופר נולדה בשנת 1953 בפריז לאם מורה לאנגלית קתולית ואב יהודי, אשר הסתיר את מוצאו במהלך מלחמת העולם השנייה. היא הצעירה מבין חמישה ילדים ולה שלוש אחיות וביניהן הבמאית והתסריטאית קרוליין הופר ואח. אמהּ דרבנה אותה להיות שחקנית מגיל צעיר. בילדותה למדה מוזיקה בקונסרבטוריון של ורסאי. לאחר קריירה מצליחה בתיאטרון עשתה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בתפקיד משנה בסרט "פאוסטין והקיץ היפה" (1972) (יחד עם איזבל אג'אני ונטלי ביי, גם הן בתפקידי משנה בתחילת דרכן). היא המשיכה ושיחקה בתפקידי משנה בסרטים המצליחים "סזאר ורוזאלי" בבימויו של קלוד סוטה (1972), "הפרחחים" בבימויו של ברטראן בלייה (1974), "le Juge Et L'assasin" (השופט והרוצח) בבימויו של ברטראן טברנייה (1975) ו"רוזבאד" בבימויו של אוטו פרמינגר (1975).
פרסומה הגדול של הופר הגיע ב-1977, לאחר ששיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי השווייצרי, קלוד גורטה, "רוקמת התחרה" (La Dentelliere). בסרט זה גילמה דמות צעירה שקטה, מופנמת וצנועה, המפתחת קשרי אהבה עם סטודנט פריזאי, אלא שהיא אינה מצליחה להתערות בין חבריו האינטלקטואלים ובהדרגה נפער ביניהם פער הגורם לנתק המערער את נפשה. משחקה בסרט זכה לביקורות נלהבות וזיכה אותה בפרסים, כולל פרס הבאפט"א לשחקנית המבטיחה ביותר.
ב-1978 שיחקה בסרט "Violette Nozière" שסימן את תחילת שיתוף הפעולה רב השנים שלה עם הבמאי קלוד שברול. על תפקידה זה זכתה בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן. ב-1979 שיחקה בסרטו הקודר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, "כל אחד לעצמו" (sauve Qui Peut), בתפקיד פרוצה השואפת לנטוש את עיסוקה. ב-1980 שיחקה לצד ז'ראר דפארדייה (עמו שיחקה לפני כן ב"הפרחחים") בסרטו של הבמאי מוריס פיאלה "לולו", כאישה הנוטשת את בן זוגה האינטלקטואל ואת חייה הבורגניים בעבור חיי הוללות עם צעיר פוחז. הסרט היה מועמד לפרס הסזאר ולפרס דקל הזהב ועבור משחקה בו הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה בפסטיבל קאן. אותה שנה כיכבה בסרט האמריקני "שערי החופש" בבימויו של מייקל צ'ימינו. הסרט נחל כישלון קופתי עצום וכמעט ומוטט את האולפנים שהפיקו אותו, דבר שפגע בהמשך הקריירה שלה מעבר לאוקיינוס, אם כי הופר טוענת כי אין ולא היה רצון ממשי לשחק בסרטים אמריקאיים.
כישלון "שערי החופש" לא השפיע כלל על מעמדה ככוכבת באירופה. עד לידת בתה הבכורה באוקטובר 1983, המשיכה הופר לשחק בקצב של 3-4 סרטים בשנה, בתפקידים ראשיים אצל מיטב במאי צרפת ואירופה. היא שבה לשחק בסרטים של במאים איתם עבדה בעבר כמו טברנייה, גודאר ובלייה, וגם בסרטים של ג'וזף לוסי, דיאן קוריס, מישל דוויל, בנואה ז'אקו, מרקו פררי ומאורו בולוניני.
בארבע השנים שלאחר מכן, עד לאחר הולדת בנה השני ב-1987, הורידה את קצב עבודתה ושיחקה גם בסרטים של במאים שלא מן השורה הראשונה. ב-1988 חזרה לעבוד עם שברול וכיכבה ב"עסקי נשים". כמו בדמויות אחרות אותן גילמה בקריירה שלה, גם כאן, חוזרת הופר לגלם אישה חסרת רגשות העוסקת בהפלות בלתי חוקיות בתקופת משטר וישי.
גם את סרטה הבולט הבא, "מאדאם בובארי", על פי הרומן של גוסטב פלובר, ביים שברול ב-1991. הופר זכתה לפרס פסטיבל הקולנוע של מוסקבה על משחקה כאמה בובארי אשר כמו גיבורות ספרותיות רבות חווה משבר בנישואיה על רקע שאיפתה לרומנטיזציה. ב-1994 שיחקה בסרט "חובבים" של הבמאי האמריקאי החוץ-הוליוודי האל הרטלי ובאותה שנה שיחקה בסרטו של הבמאי כריסטיאן וינסן, "פרידה", הסוקר את תהליך התפוררות הנישואים (הופר כאישה ודניאל אוטיי כבעל) לאחר בגידת האישה. ב-1995 כיכבה בסרט נוסף של שברול, "הטקס", הפעם כפקידת דואר אשר משפיעה השפעה הרסנית על נערת משק בית (סנדרין בונר) המועסקת במשפחה בורגנית. היא זכתה בפרס הסזאר על משחקה בסרט זה. שנה לאחר מכן, שיחקה בסרטם של האחים טביאני, "כוח משיכה", המבוסס על סיפור של גתה. בשנת 2000 כיכבה בדרמה התקופתית "סן-סיר" לצד ז'רמי רנייה, בסרט גילמה הופר את מאדאם דה מנטנון, אשתו השנייה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בשנת 2004 כיכבה לצד לואי גארל בדרמת הארוטית "אמא שלי" של הבמאי כריסטוף הונורה. ב-2007 כיכבה בסרט "דיני רכוש".
מעל 20 סרטים בכיכובה השתתפו בפסטיבל קאן במהלך השנים, ובפרס השחקנית זכתה פעמיים: על משחקה בסרט הפשע של קלוד שברול "ויוליט" (1978) ועל תפקידה כמאהבת מזוכיסטית בסרטו של מיכאל הנקה, "המורה לפסנתר". הופר הייתה מועמדת 16 פעמים לפרס ה"סזאר" (שיא לשחקנית): 14 מועמדויות כשחקנית ראשית ושתי מועמדויות כשחקנית משנה. בפרס עצמו זכתה פעמיים: ב-1996, על משחקה בסרט "הטקס" וב-2017, על תפקידה ב"היא". הייתה מועמדת על תפקידיה בסרטים "8 נשים" (2002) ו"גבריאל" (2005). זכתה ארבע פעמיים בפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר על הסרטים: "הטקס", "Merci pour le chocolat", "גבריאל" ו"היא". היא כיכבה בסרטיהם של במאים ידועים ומוערכים כאוטו פרמינגר ("רוזבאד"), ברטראן טברניה ("מעוררי המהומות"), אנדז'יי ויידה ("אחוז הדיבוק"), פרנסואה אוזון ("8 נשים"), וקלייר דני ("חומר לבן"). בנוסף, כיכבה במספר הפקות הוליוודיות, כולל: "חלון חדר השינה" (1987) ו"אני אוהב האקביז" (2004). בשנת 2010 היא צולמה בסרט קופקבנה. בשנת 2011 היא הצטלמה בסרט של אווה יונסקו. ב-2012 השתתפה בתפקיד ראשי בסרטו של מיכאל הנקה, "אהבה", שזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. ב-2015 שיחקה בסרטים "עמק האהבה" והשקט שבפנים".
ב-2016 שיחקה ב"היא" (Elle) של הבמאי פול ורהובן וב"עתיד" (L'avenir) של הבמאית מיה הנסן לאב, אשר זכו לשבחים רבים. על תפקידה ב"היא" זכתה הופר בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. ב-2017 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של מיכאל הנקה "סוף טוב". בשנת 2018 שיחקה בפרק אחד מסדרת האנתולוגיה האמריקאית "שושלת רמנוב", המדברת על השושלת הצאר של האימפריה הרוסית. בשנת 2019 כיכבה בדרמה הצרפתית-אמריקאית "החיים על פי פרנקי".
הופר היא גם שחקנית תיאטרון אשר הופיעה רבות בצרפת ובעולם וקיבלה 7 מועמדויות לפרס מולייר (שיא לשחקנית). ב-2017, העניק לה האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT) את פרס מולייר של כבוד.
חיים אישיים
מאז 1982, הופר בזוגיות עם הבמאי הקולנוע הצרפתי רונלד שאמה ולהם שלושה ילדים, כולל השחקנית לוליטה שאמה. הופר שיחקה עם בתה בחמישה סרטים, כולל "Copacabana" ו"Barrage".
צ'ארלס סימוני
צ'ארלס סימוני (באנגלית: Charles Simonyi, בהונגרית: Simonyi Károly; נולד ב-10 בספטמבר 1948) הוא מהנדס תוכנה אמריקאי ממוצא הונגרי מפתח מעבד התמלילים הראשון בגישת WYSIWYG בחברת זירוקס פארק ("בראבו"), מנהלו לשעבר של צוות הפיתוח של חבילת Microsoft Office במיקרוסופט וממעצבי שיטות הפיתוח בחברה. באפריל 2007 היה לתייר החלל החמישי ולהונגרי השני בחלל, במרץ 2009 יצא לנסיעת חלל נוספת לתחנת החלל הבינלאומית והיה לאדם הראשון שביצע שני סיורי תיירות בחלל. נכון ל-2007 עמד הונו האישי על מעל מיליארד דולר והוא ניצב במקום ה-891 ברשימת עשירי תבל. מייסד מיקרוסופט, ביל גייטס אמר על סימוני שהוא "מגדולי התוכניתנים בכל הזמנים".
שנים ראשונות
סימוני נולד בבודפשט, אביו היה מהנדס חשמל. הוא נחשף לראשונה למחשבים כאשר עבד, עוד בהיותו תלמיד, כשומר לילה במעבדה בה הותקן מחשב מיינפריים רוסי מדגם "אורל II". אחד המדענים במעבדה לימד אותו תכנות מחשבים ועוד לפני שבגר תכנת סימוני מהדר עבור משרד ממשלתי. בהמשך נחשפה עבודתו לתאגיד הדני A/S Regnecentralen וב-1966, בן 18, עבר סימוני לדנמרק.
בעולם הנדסת התוכנה
לאחר שנתיים בדנמרק עבר סימוני לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בה קיבל ב-1972 תואר ראשון במתמטיקה שימושית וסטטיסטיקה. הוא המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד ובמקביל החל לעבוד במעבדות זירוקס בפאלו אלטו, שהיו אז בשיאן היצירתי. הוא השתתף בפיתוחים עבור המחשב האישי Xirox Alto, אחד הראשונים מסוגו והוביל את פיתוח מעבד התמלילים החלוצי "בראבו", שהציג לראשונה יכולות עריכה WYSIWYG ("What You See Is What You Get"). ב-1977 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סטנפורד. עבודת הדוקטורט שלו הציגה גישה לתכנות משותף בצוותי פיתוח גדולים אותה כינה MetaProgramming. כמו כן הציג בעבודתו תקן לקריאת שמות משתנים, המשלב את טיפוס המשתנה בשמו, תקן שזכה לכינוי "כתיב הונגרי".
בשנת 1981 פנה סימוני לביל גייטס והחל לעבוד בחברת מיקרוסופט בהובלת צוותי הפיתוח של מעבד התמלילים Word והגיליון האלקטרוני Multiplan (לימים ייקרא שמו Excel). תפיסת הפיתוח של סימוני הייתה חדשנית וביקשה שהכלים יפעלו על בסיס מכונה וירטואלית, כך שיוכלו לרוץ על כל מערכת הפעלה. עם זאת, התוכנית העסקית של מיקרוסופט לפיתוח מערכת ההפעלה שלה, MS-DOS גרמה לכך שהכלים ייכתבו במיוחד עבור מערכת הפעלה זו. סימוני הטביע במיקרוסופט תקני עבודה, בהם שימוש בנוטציה הונגרית ושימוש בעקרונות של תכנות מונחה-עצמים.
בשנת 2002 עזב סימוני את מיקרוסופט על מנת לממש את חזונו ל-"Intentional Programming". בבסיס רעיון זה נמצא העיקרון לפיו בכל תחום ידע יכתבו מומחי-תוכן עסקיים של אותו עולם תוכן קבוצה של "כלי-עבודה" בסיסיים (או אבני בניין) עבור יצירת תוכנות לאותו עולם תוכן (למשל תחום הביטוח). התוכניתנים, שאינם מומחי תוכן, יצטרכו לבנות את המערכות המורכבות מתוך אבני בניין אלה.
תייר חלל
בראשית 2006 חתם סימוני הסכם עם חברת תיירות החלל Space Adventures לטיסה ושהות של עשרה ימים בתחנת החלל הבינלאומית, סך הכל כ-13 יום בחלל, תמורת למעלה מ-20 מיליון דולר. לאחר שעבר בדיקות רפואיות אושר לטיסה על ידי סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה ובספטמבר 2006 החל לעבור סדרת הכנות לקראת הטיסה ב"עיר הכוכבים".
ב-7 באפריל 2007 שוגר על סיפון סויוז TMA-10 מקוסמודרום בייקונור. לאחר עשרה ימי שהיה בתחנת החלל הבינלאומית הוחזר לכדור הארץ של ידי סויוז TMA-9.
באוקטובר 2008 הזמין טיסה נוספת בעלות של כ-32 מיליון דולר. הוא המריא לטיסתו השנייה ב-26 במרץ 2009 על סיפון סויוז TMA-14 והיה לאדם הראשון שטס פעמיים לחלל כתייר. הוא חזר ב-8 באפריל על גבי סויוז TMA-13.
חייו הפרטיים
סימוני היה חברה לחיים של מרתה סטיוארט במשך כ-14 שנים עד פרידתם ב-2008. ב-22 בנובמבר 2008 נשא לאשה את ליסה פרסדוטר (Lisa Persdotter) בחתונה צנועה בגטבורג, שוודיה. ביתו שבפרברי סיאטל תוכנן על ידי האדריכל ונדל לווט, סימוני מחזיק אוסף ציורים מאת רוי ליכטנשטיין וויקטור וסרלי.
תרומות
סימוני העניק תרומות להקמת מספר קתדרות להוראת המדעים. ממונה הקתדרה להבנה ציבורית של המדע באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1995 ל-2008 היה ידידו הקרוב של סימוני, הביולוג ריצ'רד דוקינס. ב-2008 החליף אותו מרכוס דו סוטוי. כמו כן הוא מממן את הקתדרה ליזמות חינוכית באוניברסיטת סטנפורד וקתדרה למתמטיקה פיזיקלית במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
סטיבן לוקס
סטיבן מייקל לוּׁקְס (באנגלית: Steven Michael Lukes, נולד בבריטניה ב-8 במרץ 1941) הוא פוליטיקאי ותאורטיקן בתחום הסוציולוגיה. כיום, פרופסור בתחום הפוליטיקה והסוציולוגיה באוניברסיטת ניו יורק. בעבר היה פרופסור באוניברסיטת סיינה, במכון האוניברסיטה האירופית (פירנצה) ובבית הספר לכלכלה של לונדון.
ביוגרפיה
לוקס למד בבית הספר הממלכתי לדקדוק בניוקאסל, וסיים את לימודיו שם בשנת 1958. את לימודי התואר הראשון שלו סיים ב-1962 בבייליול קולג', אוקספורד. הוא עבד כעמית מחקר בנאפילד קולג׳ וכמרצה בתחום הפוליטיקה בקולג׳ וורצסטר והשלים את לימודי התואר השני שלו בשנת 1967. בשנת 1968 הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו שעסקה באמיל דורקהיים. בין השנים 1966 עד 1987 היה מרצה ומנחה בתחום לימודי הפוליטיקה בבבייליול קולג', כל אלו באוניברסיטת אוקספורד. הוא חבר באקדמיה הבריטית (FBA) ופרופסור אורח באוניברסיטת פריז, באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, ובה אוניברסיטה העברית.
לוקס הנחה את הסופר והעיתונאי כריסטופר היצ'נס, בזמן שהוא למד באוקספורד.
משנת 1974 ועד 1983, שימש נשיא ועדת ההיסטוריה של הסוציולוגיה של איגוד הסוציולוגיה הבינלאומי. הוא היה מנהל-שותף של הפורום האירופי לאזרחות במכון האוניברסיטאי האירופי בין השנים 1995 עד 1996.
תחומי עניין אקדמיים
תחומי העניין העיקריים של לוקס הם תאוריות חברתיות ופוליטיות, הסוציולוגיה של דורקהיים וחסידיו, אינדיבידואליזם, רציונליות, בקטגוריה של האדם, מרקסיזם ואתיקה, הסוציולוגיה של המוסר וצורות חדשות של ליברליזם, מגוון תפיסות של הכוח, הרעיון של "חברה טובה", רציונליות ויחסיות, קונפליקט מוסרי ופוליטיקה. הוא חבר המערכת של כתב העת האירופי לסוציולוגיה, ומנחה פרויקט מחקר על מה נשאר מהרעיון הסוציאליסטי במזרח ובמערב אירופה.
שלושת הממדים של הכוח
התאוריה האקדמית הידועה ביותר של לוקס היא התאוריה של "שלושת פני הכוח", שהוצג בספרו, "כוח: השקפה רדיקלית" על פי תאוריה זו, כוח מוצא לפועל בשלוש דרכים:
מבצר ז'וליאן
מבצר ז'וליאן (באנגלית: Fort Julien או Jullien) היה מבצר במצרים, שנבנה במקור על ידי האימפריה העות'מאנית ונכבש על ידי צרפת במהלך מסעותיו של נפוליאון במצרים ובסוריה בין 1798 ל-1801. המבצר ניצב בגדה המערבית של הנילוס כמה קילומטרים צפון-מזרחית לראשיד (רוזטה) בחוף הצפוני של מצרים. המצודה הוקמה על ידי הסולטאן אל-אשרף סייף אל-דין קייטביי (1468-1496 לספירה) כחלק מהמעוזים הצפוניים שבנו הממלוכים המגנים על המדינה מפני פולשים, ושופצו בהמשך בתקופת שלטונו של הסולטאן קאנשו אל-גאורי ( 1501-1516 לספירה). המצודה נחנכה רשמית בשנת 1482 לספירה. יש לה צורה מלבנית, עם ארבעה מגדלים עגולים למחצה, אחד בכל פינה. המתחם כלל מבנה מבנה מרכזי ובו מקומות לבתים של חיילים, ומקומות ספציפיים לאחסון נשק, ומסגד. המצודה מורכבת מאלפי אבני אבן גיר, חלקן הגיעו ממבנים מצריים קדומים קודמים שהוחזקו בכתובות הירוגליפיות, כולל אבן רוזטה המפורסמת, שהתגלתה על ידי המשלחת הצרפתית למצרים. באמצע יולי 1799 חיילים צרפתים בפיקודו של לוטננט פייר-פרנסואה בושאר חשפו את אבן רוזטה המפורסמת במבצר בעת שחיזקו את ביצוריו. שנתיים לאחר מכן נכבש בידי כוח בריטי-טורקי משולב לאחר מצור קצר והפגזה של המבצר.
קולטן ניקוטיני
קולטן ניקוטיני הוא קולטן לאצטילכולין היוצר תעלת יונים תלוית ליגנד בממברנת תאי עצב מסוימים ובצד הבתר-סינפטי של צומת העצב-שריר.
בדומה לקולטנים מוסקריניים, קולטנים ניקוטיניים מופעלים על ידי אצטילכולין, אך בניגוד אליהם, הם אינם מופעלים גם על ידי מוסקרין אלא על ידי ניקוטין ומכאן שמם. קולטנים ניקוטיניים קיימים במגוון רקמות בגוף והם הקולטנים היונוטרופיים הנחקרים ביותר.
הפעלה של הקולטן הניקוטיני בצומת העצב-שריר גורמת לכיווץ השריר.
השפעתו של קולטן ניקוטיני תמיד תהיה מעוררת, לעומת השפעתו של קולטן מוסקריני שהיא לעיתים מעוררת ולעיתים מדכאת. בשל תכונה זו של הקולטן הניקוטיני, אצטיל כולין שיגיע לקולטן ניקוטיני יגרום לכיווץ שריר בלבד, כאשר ההרפיה תתרחש כתוצאה מהשפעה של חומר שונה.
הכל אנשים
הכול אנשים היא סדרת תוכניות ישראלית ששודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 1997–2000, את התוכנית הגיש מודי בר-און שגם יצר את הסדרה יחד עם ענת זלצר.
מבנה התוכנית
מדי פרק מגיש בר-און את קיצור תולדות חייה של אישיות מסוימת אשר השפיעה על ההיסטוריה של עם ישראל. עם האישים שהוצגו בתוכנית נמנים: רחל המשוררת, דוד בן-גוריון, אברהם שטרן והרב קוק. במהלך התוכנית עבר בר-און במקומות מרכזיים בחייה של הדמות, וביצע ראיונות עם מומחים בתחומי הנושא בו עסק הפרק. התוכנית כללה צילומי חוץ וצילומי אולפן.
חוזה פריז (1229)
חוזה פריז, המוכר גם בשם חוזה מו (בצרפתית: traité de Paris, או traité de Meaux), הוא חוזה שנחתם בין ריימונד השביעי, רוזן טולוז, ובין המלך לואי התשיעי, מלך צרפת, ב-12 באפריל 1229.
לואי היה קטין בעת חתימת החוזה, ובשמו חתמה אימו, בלנקה, נסיכת קסטיליה.
חוזה זה סיים באופן רשמי את מסע הצלב האלביגנזי שהחל בשנת 1209, כשההסכם כלל הודעה של ריימונד על תבוסתו לכוחותיו של לואי התשיעי.