cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון פרגוסון וייר
ביוגרפיה
עבודתו העיקרית הבאה הייתה בסטודיו, שתארה את אביו בסטודיו שלו. הציור הושלם בשנת 1864 ואז הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב. היצירה הייתה הראשונה שנמכרה והביאה לבחירתו כחבר באקדמיה הלאומית. ג'ון וייר היה מרותק ממפעל הפלדה והתותחים שבווסט פוינט, מפעל שייצר את מרבית התותחים הגדולים עבור צבא האיחוד במלחמת האזרחים. יצירתו העיקרית השלישית הייתה "מפעל התותחים" בשנת 1866. הייתה זאת סצנת פנים יוצאת דופן המתארת הרכבת תותח. עבודה זו זכתה להערכה בתערוכת האביב של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1866 והובילה לבחירתו כאקדמאי מן המניין.
בשנת 1868 למד באירופה. לאחר שובו הוא נבחר למנהל הראשון (לימים דיקאן) של בית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת ייל. הוא כיהן בתפקיד זה משנת 1869 עד 1913.
תוך כדי הקמת יסודות בית הספר לאמנויות ייל, גייס ג'ון את לעזרה את אחיו ג'וליאן אלדן וייר, שבאותה העת למד בבית הספר לאמנות בפריז. ג'ון כתב לג'וליאן וביקש מידע על אופן ניהול בית הספר וכיצד נלמדו השיעורים. הוא גם ביקש מג'וליאן לשלוח לו דוגמאות ועותקים של ציורים של ראשים ודמויות שנעשו על ידי ג'וליאן או חבריו. ג'ון רצה לחקות את התרגילים האלה ולהשתמש בהם בשיעורים שלו בייל.
לפיכך, אף שג'ון עבד באוניברסיטה אמריקאית, תוכנית הלימודים וארגון בית הספר התבססו ברובם על שיטות אירופיות, אשר חפפו את האופי הרב-תרבותי של כל שלוש הקריירות לציור של משפחתם.
כשג'וליאן חזר לאמריקה לאחר שהתגורר בפריז במשך ארבע שנים, הוא המשיך את המורשת המשפחתית ונכנס לתפקיד הוראה בבית הספר לאמנות לנשים בקופר יוניון, בניו יורק.
הוא, כמו אחיו, השתתף בחינוך אמניות נשים בתקופה שבה הייתה להן מעט הזדמנויות ללימוד רשמי בארצות הברית.
לימודיו של ג'וליאן היו אולי הטובים ביותר במשפחתו, מאחר שהוא אימץ מקורות ישנים וחדשים כאחד, והרחיב את חשיבותם של ציורי הדור הישן, אך גם קידם את הסגנון הרדיקלי של האימפרסיוניסטים.
בשנת 1866 התחתן ג'ון עם מרי חנה פרנץ', בתו של פרופסור בווסט פוינט הכומר ג'ון פרנץ'.
בתם, אדית דין וייר (אשתו של ג'יימס דה וולף פרי) הייתה ציירת ידועה של מיניאטורות, למדה אצל לוסיה פיירצ'ילד פולר. ג'ון וייר שירת בצבא האיחוד זמן קצר בתחילת מלחמת האזרחים.
הוא נפטר בפרובידנס, רוד איילנד ב-8 באפריל 1926.
אמיל ונאנט
אמיל ונאנט (בצרפתית: Émile Veinante; 12 ביוני 1907 – 18 בנובמבר 1983) היה כדורגלן ומאמן צרפתי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
ונאנט נולד ב-12 ביוני 1907 במץ שבצרפת. כנער החל את דרכו במץ לפני ששיחק בקבוצה הבוגרת ב-1924. בגיל 21 קיבל הצעה ועבר לראסינג פריז לה נשאר נאמן לשנים רבות. עם כניסתה של הליגה הצרפתית ב-1932 ונאנט החל את הקריירה המקצוענית שלו והוא זכה עימה בדאבל ב-1936 ופעם נוספת בגביע ב-1939, אז היה על תקן שחקן-מאמן. באותו גמר גביע של 1939 ראסינג פריז ניצחה את אולימפיק ליון 1–3 כשוונאנט היה לקפטן וגם כבש. ב-1940 קריירת הקבוצות והנבחרת שלו הסתיימה עקב כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית.
ונאנט השתתף במדי נבחרת צרפת במונדיאל 1930 ו-1938. משחקו הראשון בטורניר זה היה חסר חשיבות נגד מקסיקו בשלב הבתים, ובשנים 1933 ו-1934 המעיט לשחק בה. במונדיאל 1938 שנערך על אדמת צרפת כבש עבורה בניצחון 1–3 על בלגיה בשמינית הגמר כעבור דקה אחת בלבד. ברבע הגמר הפסידו לאיטליה. בסך ערך ונאנט עבורה 24 הופעות בהן כבש 14 שערים.
תיירות בחלל
תיירות חלל היא טיסה של אנשים אל מחוץ לאטמוספירה במימון פרטי (להבדיל מממשלתי) למטרות תענוג ופנאי.
מאז ראשית עידן החלל בשנות ה-60 של המאה ה-20 טסו לחלל יותר מ-600 אסטרונאוטים, אך כמעט כולם טסו בשליחות ומימון של סוכנויות החלל הממשלתיות השונות. בני אדם החלו לטוס לחלל למטרות תיירות במימון עצמי רק בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ועד כה לא עלה מספרם על עשרים מהם ישראלי אחד.
מקובל להפריד בין תיירות חלל הכוללת טיסה מסלולית סביב כדור הארץ לטיסה תת-מסלולית בלבד.
סקירה
טיסת חלל תת מסלולית היא טיסה בה כלי הטיס מגיע לגובה החלל אך לא נכנס למסלול סביב כדור הארץ אלא חוזר לנחיתה כעבור זמן קצר. טיסת חלל תיירותית תת-מסלולית מגיעה לרוב לגובה של 80–130 קילומטר מעל פני האדמה - מספיק כדי לעלות מעל האטמוספירה כך שהשמיים הופכים מכחולים לשחורים ומלאי כוכבים גם בשעות ה'יום', כדי לראות את עקמומיות כדור הארץ וכן לחוות חוסר כבידה. בשל משכה הקצר מאוד מחירה זול בהתאם - כמה מאות אלפי דולרים לכרטיס.
בניגוד לטיסה תת-מסלולית בה מגיעים לגבול החלל למשך שתיים עד חמש דקות בלבד, טיסת חלל מסלולית היא טיסה בה רכב החלל מפתח מהירות מספקת כדי להיכנס למסלול הקפה סביב כדור הארץ, משימת חלל 'אמיתית' שכזו אורכת בין ימים ספורים לכשבועיים ומחירה עשרות מיליוני דולרים לכרטיס. מטבע הדברים משך האימונים והדרישות הפיזיות לטיסה כזו מורכבים בהרבה.
סוכנות החלל האמריקאית נאס"א מעולם לא עסקה בהטסת תיירים לחלל אלא רק אסטרונאוטים בשכר מטעמה. לעומת זאת רוסקוסמוס (סוכנות החלל הרוסית) הדלה באמצעים ניאותה לכך ואכן בין השנים 2000 ו-2009 הטיסה שבעה תיירי חלל על גבי חלליות סויוז, כולם הצטרפו רק כ'טרמפיסטים' לטיסה קיימת שיעדה תחנת החלל והמחיר היה 20–30 מיליון דולר למושב.
עם השבתת מעבורת החלל האמריקאית ב-2011 הפכו חלליות סויוז הקטנות לדרך היחידה להגיע לתחנת החלל, כך שלא נותרו מושבים פנויים לתיירות חלל.
בסביבות 2020, נכנסה לראשונה לתחום השיגורים המאויישים חברה פרטית ולא סוכנות ממשלתית - ספייס איקס, כעת כשכבר לא היה מחסור במושבים פנויים ונוצר אינטרס כלכלי פרטי נסללה הדרך לחזרת טיסות התיירות אחרי הפסקה של עשור, תדירות הטיסות גדלה פי כמה ובשונה מהעבר שוגרו גם טיסות ייעודיות במיוחד לתיירות חלל.
היו תוכניות לשגר תחנת החלל אורורה שיעודה העיקרי היה תיירות. תוכניות אלו לא התממשו.
למרות העלייה בזמינות תיירות חלל נותרה בילוי לעשירים בלבד והיא עדיין עולה שלושים עד חמישים מיליון דולר לנוסע.
פירוט
... בעבודה ...
תייר החלל המסלולי הראשון היה דניס טיטו, באפריל 2001. תייר החלל הישראלי הראשון היה איתן סטיבה, שתמורת החוויה שילם 55 מיליון דולר, וטס לחלל באפריל 2022.
אולבר
אוּלבֶר (Ulver, "זאבים" בנורווגית) היא להקה נורווגית שהוקמה על ידי כריסטופר ריג (אז בן 16). ללהקה קריירה ייחודית בהיסטוריה של המטאל.
תיירות בחלל
יעדי הטיסות
עד כה טיסות החלל הרוסיות הגיעו כולם אל תחנת החלל הבינלאומית ועגנו שם, יעדה של דרגון 2 האמריקאית היה גם הוא ברוב המקרים תחנת החלל הבינלאומית, אך חלק מהמשימות הקיפו את כדוה"א בגובה מאות ק"מ בלי להגיע ליעד כלשהו מסויים.
במשימת Inspirition-4 חללית C207 עברה שינוי לקראת המשימה, כיוון שלא יועדה לעגון בתחנת החלל הבינלאומית. מתאם החללית הוחלף בחלון גדול בצורת כיפה בקוטר של כמטר - החלון הגדול ביותר ששוגר אי פעם לחלל.
אולבר
1993-1998
האלבום הראשון Bergtatt היה בסגנון פולק ובלאק מטאל מסורתי, עם קטעים אקוסטיים ושירה משולבת. האלבום השני Kveldssanger היה אקוסטי לחלוטין, עשיר במנגינות פולק נורדיות מסורתיות ובשירה, במה שנחשב אז לגישה לא שגרתית לגבי להקה מן הז'אנר. הטקסטים של האלבום השלישי Nattens Madrigal, עסקו כולם בנושאים הקשורים לזאבים, אנשי-זאב (ליקנטרופיה) ומיני נושאים פנטזיים אחרים מהפולקלור הנורדי כגון טרולים, מוזיקלית האלבום מתאפיין בחזרה אל סגנון הבלאק מטאל הכבד, זניחת הכלים האקוסטיים ושימוש ברעש כאלמנט רקע דומיננטי. האלבום נחשב ליצירה הכבדה ביותר של הלהקה, וכאחד הכבדים והרועשים ביותר בסצנת המטאל בכללה עד היום.
1998-2007
בשנת 1998, באחד מן המהלכים הקיצוניים ביותר של הלהקה מאז ומעולם, אולבר הוציאה את האלבום Themes From William Blake's The Marriage Of Heaven And Hell וחדלה מלהיות להקת מטאל. שם האלבום עצמו, הבלתי "מטאלי" בעליל, רמז על כך שלא מדובר באותה הלהקה. ב-2000 יצא האלבום Perdition City, שכלל שילוב של אמביינט נסיוני, טריפ-הופ ואלקטרוניקה, והלהקה החלה לקחת את המוזיקה שלה לכיוון נסיוני, אלקטרוני יותר. לאחריו בא האלבום "Blood Inside" שלקח את הלהקה לגבולות האוונגרד. אלבום זה מורכב מצלילים שונים וייחודיים וכמעט שאין בו כלים חיים. בשנת 2002 לקחה הלהקה עוד צעד מוזיקלי גדול בכך שהחלה לעבוד גם על הלחנה וביצוע פסקולים לסרטים נורווגיים, עוד כה ביצעה הלהקה אלבומים לשני סרטים
בדצמבר 2007, יצא אוסף הוקרה בינלאומי ללהקה, האוסף המורכב משני דיסקים של להקות ואמנים שונים המבצעים קאברים לשירים ידועים של הלהקה מכל התקופות המוזיקליות שלהן. האוסף יצא באינטרנט כחינם להורדה, האלבום אמור לצאת באופן פיזי על תקליטורים באמצע שנת 2008.
באותה שנה, יצא האלבום האחרון לעת של הלהקה, בשם Shadows of the Sun (צללי השמש), האלבום ניכר באופי יותר אפל ומלנכולי מקודמיו ומכיל בנוסף לעריכה המוזיקלית האלקטרונית גם נוכחות של הרבה כלים חיים.
מלחית אשונה
מלחית אשונה (שם מדעי: Salsola vermiculata) היא מין בסוג מלחית, בן שיח מדברי רב שנתי. גבעוליו ישרים, ומהם מתפצלים גבעולים קצרים לצדדים. העלים מסורגים, קשקשניים, בשרניים וצמודים לגבעול. הפרחים קטנים, צהבהבים, מואבקי רוח, בעלי חמישה אבקנים. הפריחה בסתיו, ההבשלה בחורף. הפירות מופצים על ידי הרוח.
כשאר מיני המלחית, עמיד הצמח למליחות הקרקע, אך עמידותו נמוכה יחסית למינים אחרים בסוגו.
משרעת התפוצה של המלחית האשונה אירנו-טורנית וסהרו-ערבית. בישראל הוא מצוי בנגב ובמדבר יהודה.
קרקע אלוביאלית
קרקע אלוביאלית היא קרקע שנסחפה בזרם של מים.
ההרכב הכימי הממוצע של קרקע אלוביאלית הוא 58% צורן דו-חמצני (SiO2), 28% אלומינה ותחמוצת ברזל (Al2O3+Fe2O3), 11% סידן פחמתי (CaCO3), 1.2% אשלגן חד-חמצני (K2O) ו-2% חומר אורגני.
באזורים גשומים, קרקע אלוביאלית היא חומה כהה או שחורה. קרקע אלוביאלית נחשבת פורייה מאוד.
בנימין פונדויאנו
בנימין פונדויאנו (ברומנית: Benjamin Fundoianu; או ב. פונדויאנו 14 בנובמבר 1898 – 2 באוקטובר 1944), שהיה מוכר במיוחד בשם העט הצרפתי שלו "בנז'מן פונדאן" ( Benjamin Fondane), היה משורר, סופר, מבקר ספרות ומסאי צרפתי-רומני יהודי.
ראשית חייו
נולד ב-1898 בעיר יאשי שברומניה בשם בנימין וקסלר (Benjamin Wexler) לאדלה וכסלר לבית שוורצפלד ולאיסק וכסלר, סוחר יליד העיר הרצה מבוקובינה (היום באוקראינה). דודיו מצד אמו היו הפובליציסטים אליאס, וילהלם ומוזס שוורצפלד. את שם העט "פונדויאנו" בחר הסופר בבגרותו לפי שם אחוזת "פונדואיה" על יד הֶרצה, שבה גדל אביו. אחרי שעבר לחיות בצרפת שינה את שם המשפחה ל"פונדאן". הם אדלה התוודעה לאליטה האינטלקטואלית של יאשי, לרבות סופרים חברי החוג ז'ונימיה. דרך דודו, מוזס שוורצפלד הכיר פונדויאנו בנעוריו את אברם שטוירמן-רודיון, עיתונאי סוציאליסטי, אחד מהדמויות שעוררו בצעיר את העניין בספרות. לבנימין היו עוד שתי אחיות, לינה (ילידת 1892) ורודיקה (ילידת 1905) שבחרו בקריירת המשחק.
אף על פי שהמשורר טען כי התחיל לכתוב חרוזים עוד בגיל שמונה, נסיונותיו המוקדמים ביותר בתחום ידועים משנת 1912 והם כללו שירים משל עצמו וכן תרגומים מאנדרה שנייה, יוזף פון אייכנדורף, היינריך היינה ואנרי דה רנייה. באותה שנה פורסמו כמה מהם בשם העט I G Ofir במגזין הספרות " Floare Albastră" (פרח כחול) שבלעיו, אברהם לייב זיסו נודע מאוחר יותר כסופר אוונגרדיסט ופעיל ציוני חשוב. חוקרים סברו יותר מאוחר כי ניסיונות בוסריים אלה, כמו מאמצים אחרים משנות ה-1910, היו מדגמים משיתוף פעולה בין פונדויאנו לגרופר, כשהוא ניסה אולי לתרגם מוטיבים שיריים של האחרון לרומנית. פונדויאנו ניסה גם להוציא לאור כתב עת של סטודנטים, שבו כתב את מאמר המערכת בשם העט Van Doian. כנראה התחיל ליצור רק גיליון אחד בכמה עותקים כתובים ביד.
המשך פעילותו הספרותית ברומניה
בשנת 1914, בגיל 16 בלבד, פרסם פונדויאנו לראשונה בכתב העת "חיים חדשים". הוא המשיך לפרסם ובהמשך פתח יחד עם הבמאי ארמנד פסקל (Armand Pascal) תיאטרון אוונגרד בשם "האי" - (Insula). בשנת 1923 עזב פונדויאנו את רומניה והתיישב בפריז, אך שמר על קשריו עם הסופרים הרומנים והמשיך לפרסם בעיתוני האוונגרד הרומנים "אינטגרל" (Integral), "אונו" (Unu), "קונטימפורנול" (Contimporanul). בשנת 1930 הופיע קובץ השירה "נופים" Privelişti. הוא הקדיש את הספר למשורר יון מינולסקו. באותה תקופה תרגם לצרפתית יצירות של טודור ארגזי, ג'ורג'ה בקוביה, יון ויניה ויון מינולסקו.
פונדויאנו היה מחסידי תפיסת עולמו הציונית של אברהם לייב זיסו ושיתף איתו פעולה.
חייו ויצירתו בצרפת
לאחר מעברו לפריז התקרב ללב שסטוב ולתפיסתו הפילוסופית. פונדויאנו ניסה ליצור סינתזה של השקפותיהם של זיסו ושסטוב.
בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו. בהיותו בצרפת בעת הכיבוש הגרמני, הוא נעצר בעקבות הלשנה על היותו יהודי, נשלח לאושוויץ וכעבור כמה חודשים נרצח בגז בבירקנאו.
צוקי מאובני ג'וגינס
צוקי ג'וגינס (אנגלית Joggins Fossil Cliffs) הם צוקים הנמצאים סמוך לעיירה הכפרית ג'וגינס במערב מחוז קמברלנד, בפרובינציה נובה סקוטיה, קנדה. בסביבה נמצאים מרבצי פחם גלויים שנכרו עוד בשנת 1686. המכרה הראשון הוקם באזור בשנת 1731, ובאזור התקיימו פעולות כרייה נרחבות עד אמצע המאה ה-20. העיירה הוקמה כעיירת כורים, וגדלה במידה כזו עד שבשנת 1919 הוכרזה כעיר. ב-1949 בוטל מעמד זה, עקב הידלדלות הכרייה וירידה משמעותית באוכלוסיית המקום בעקבות כך. אסון שהתרחש ב-1958 במכרות בספרינגהיל, כ-40 קילומטרים ממזרח לג'וגינס, ובו נספו 74 כורים, הביא לסגירת כל המכרות באזור.
ג'וגינס נמצאת סמוך לחוף הים של מפרץ צ'יגנקטו, שהוא שלוחה של מפרץ פאנדי, חלקו הצפוני של מפרץ מיין. הצוקים הפונים אל המפרץ ידועים במרבצי המאובנים הנמצאים בהם, המתוארכים לעידן הקרבון, בפרק הזמן הקרוי קרבון פנסילבני, לפני 354 עד 290 מיליוני שנים. צוקי ג'וגינס נמצאים בתהליך של סחיפה רצופה על ידי משטר הגאות והשפל. ההבדל בין רמת הגאות והשפל במפרץ פאנדי הוא הגדול בעולם, והסחיפה המתמשכת מביאה לחשיפה בלתי פוסקת של המאובנים הנמצאים במעבה האדמה.
גאולוגים גילו את מאגר המאובנים בצוקי ג'וגינס כבר בשנות העשרים של המאה ה-19. באמצע המאה נערכו במקום מחקרים על ידי אחד ממניחי היסוד לגאולוגיה המודרנית, סר צ'ארלס לייל. בספרו "יסודות הגאולוגיה" (Students' Elements of Geology, יצא לאור ב-1871) הכריז לייל שצוקי ג'וגינס והמאובנים החשופים בהם הם "הדוגמה הטובה בעולם" לחשיפה שכזו. המאובנים שנמצאו בצוקי ג'וגינס מוזכרים גם בספרו של צ'ארלס דרווין, "מוצא המינים".
חלק נכבד מן המאובנים שנמצאו באתר נחשפו בידי סר ויליאם דוסון (Dawson), תלמידו של לייל. רבים מן הממצאים שחשף נמצאים כיום במוזיאון רדפאת' (Redpath) באוניברסיטת מקגיל, במונטריאול. ב-1852 גילו דוסון ולייל תגלית חשובה: מאובנים טטרפודיים, שנקברו בתוך גזע עץ. דוסון המשיך בחקירת המאובנים וגילה את אחד המאובנים החשובים ביותר בתולדות המדע, ההילונומוס (Hylonomus) - הזוחל הקדום ביותר הידוע למדע, ולפיכך גם המין בעל שפיר עוברי (Amniota) הקדום ביותר. בנוסף למאובני בעלי חיים נמצאו בצוקי ג'וגינס גם עקבות של בעלי חיים שהשתמרו מאובנות בסלע, וכן צמחים שהשתמרו בשלמות, בעיקר שרכים ועצים פרהיסטוריים.
בשנת 2008 הוכרזה רצועת חוף באורך של כ-15 קילומטרים, הכולת את צוקי ג'וגינס, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
דניאל בורוס
דניאל "דן" בורוס (באנגלית: Daniel "Dan" Burros; 5 במרץ 1937 - 31 באוקטובר 1965) היה יהודי אמריקאי, פעיל במפלגה הנאצית האמריקנית.
בנוסף, היה פעיל בקו קלוקס קלאן והיה אחראי לגייס חברים לארגון. באוקטובר 1965, כמה שעות לאחר שפורסמה עובדת היותו יהודי, התאבד.
ביוגרפיה
הוא התגייס לצבא, אך לאחר שורת ניסיונות התאבדות, נזרק מהצבא בשל הפרעות התנהגות.
פעילותו הפוליטית התרכזה בגיוס חברים לתנועות נאו-נאציות בכלל ולמפלגה הנאצית האמריקנית בפרט.
עובדת היותו יהודי פורסמה ב"ניו יורק טיימס" על ידי הכתב ג'ון מק'קאנדליש פיליפ, שהיה נוצרי אוונגליסט שניסה פעמים רבות להפיל את בורוס בפח ולגרום לו להודות ביהדותו, אך ללא הצלחה. לאחר פרסום כתבתו של פיליפ, בורוס התאבד.
במהלך מסיבת עיתונאים שנערכה לאחר מות בורוס, יצא ג'ורג' לינקולן רוקוול, מנהיג המפלגה הנאו-נאצית האמריקנית, נגד יהודים, אותם כינה "עם מיוחד עם מספר רב של חריגויות נפשיות", וייחס את חוסר היציבות של בורוס ל"פסיכוזה היהודית המצערת הזו". דן בורוס לא היה היהודי היחיד שפעל עבור המפלגה הנאו-נאצית בארצות הברית. לאונרד הולשטיין, יהודי אחר, היה ראש סניף לוס אנג'לס של המפלגה הנאצית האמריקאית.
הר אודין (ארץ ויקטוריה)
הר אודין (באנגלית: Mount Odin) הוא ההר ברכס אסגארד בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הר אודין הוא ההר הנישא ביותר ברכס אסגארד (אך לא ההר הגבוה ביותר).
גובהו של ההר 2,000 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בסמוך מדרום לאגם ונדה; עמק אודין נמצא בסמוך ממזרח להר.
שם ההר
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד (שחקרה את האזור בין השנים 1958–1959).
בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס אסגארד, להר ניתן שם מהמיתולוגיה הנורדית, והוא נקרא על שם האל הנורדי אודין.
יום הדין (סרט, 1968)
יום הדין (באנגלית: The Fixer) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1968 בבימויו של גון פרנקנהיימר, עם אלן בייטס, דירק בוגרד ואיאן הולם בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "יום הדין" (The Fixer) של ברנרד מלמוד משנת 1966 שזיכה אותו בפרס פוליצר.
הספר נכתב בהשפעת פרשת משפט בייליס - יהודי נאסר באשמת רצח נער נוצרי כדי להשתמש בדמו לאפיית מצות.
אלן בייטס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
דלטון טרמבו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
תקציר העלילה
יקוב בוק (אלן בייטס) עוזב את השטעטל שלו לאחר שאשתו רייזל (קרול רייז) נפרדה ממנו. הוא מגיע לקייב ונכנס לגטו היהודי בדיוק כאשר נערך שם פוגרום על ידי פרשי המאות השחורות. הם מסתערים על יהודים, הורגים ופוצעים ומשאירים הרס ברחוב. יקוב מוצא מקלט בדירתו הצנועה של החייט לאטקה (דוד אופטושו). יקוב הוא אמן ואיש תחזוקה ולאטקה מציע לו להתלבש ולהיראות כגוי ולמצוא עבודה בעיר.
באחד הלילות המושלגים מוצא יקוב אדם שוכב בשלג ועומד לקפוא לאחר שתייה אלכוהול. הוא רואה על בגדו את סמל המאות השחורות ורוצה לעזוב אותו אבל לפתע מגיעה ביתו הנכה זינאידה (אליזבת הרטמן) ומתחננת שיעזור לה ושניהם גוררים אתו לביתו.
מתברר שמדובר באדם עשיר בשם לבדב (יו גריפית) שמודה ליקוב על הצלתו. זינאידה מנסה לעגוב אחריו והוא נכנס למיטתה אך מסרב לקיים אתה יחסים. לבדב ממנה אותו למנהל חשבונות ומפקח במפעל שלו ללבנים.
יקוב מגלה שהפועל הראשי פרוסקוב מרמה ולכן מפחית את משכורתו ופרוסקוב מבטיח להתנקם בו. יום אחד הוא מטפל ביהודי שהותקף על ידי גויים והוא מדמם. הוא מטפל בו ומציע לו אוכל אבל היהודי מעדיף לאכול מצות.
בקרבת מקום גרה מרפה גולוב (ג'ורג'יה בראון) עם בנה ומאהבה. הבן נמצא הרוג במפעל ופרוסקו שגילה שיקוב יהודי, מאשים את יקוב שרצח את הנער למטרה פולחנית של אפיית מצות עם דם של ילד נוצרי. האם השכולה צועקת בפומבי שיקוב הוא הרוצח ואכן נתגלו בחדרו מצות עם דם.
יקוב נעצר ומואשם ברצח וגם זינאידה מאשימה אותו בתקיפה מינית. חוקר המשטרה האנטישמי גרובשוב (איאן הולם) לוחץ עליו שיודה ברצח לעומת זאת התובע המחוזי ביביקוב (דירק בוגרד) מבין שמדובר כאן באדם משכיל שקורא בכתבי שפינוזה ואין הוא הרוצח. הוא סבור שהרוצח הוא מאהבה של מרפה.
ביביקוב נפגש עם שר המשפטים הרוזן אודונסקי (דייוויד וורנר), מעלה את טענותיו ומבקש להיפגש עם הצאר אך אודונסקי עוצר אותו ומודיע כי יש להאשים את יקוב בגלל ששנאת היהודים זה נושא שמאחד חלקים נרחבים בעם ומטה את הזעם שלהם מחצר הצאר.
ביביקוב נמצא אחר כך תלוי בבית הסוהר וההודעה הרשמית היא שהוא "התאבד".
הלחץ על יקוב להודות גובר, נשלחים אליו כומר וכן אשתו רייזל אך הוא מסרב. לבסוף מגיע אודונסקי ומציע לו כי יודה באשמה ואחר כך יקבל חנינה מהצאר אך יקוב מסרב.
העינויים נמשכים שלוש שנים ויקוב מאבד צלם אדם ורואה חזיונות כאילו הוא נפגש עם הצאר. לבסוף לאחר לחץ בינלאומי נקבע תאריך למשפט. לתאו מגיע עורך הדין אוסטרובסקי (מייקל גוטליף) ומודיע לו כי יש לו הוכחות ברורות מי הרוצח וכי השלטונות ינסו לרצוח אותו לפני המשפט.
לפני היציאה למשפט מנסה מפקד בית הסוהר לירות בו אך מפקד האבטחה מונע ממנו. יקוב מובל לבית המשפט בקייב שם מחכים לו אלפי אנשים רובם יהודים ומריעים לו והוא עולה במדרגות לקראת פתיחת משפטו.
קנית פינית
קָנִית פִינִית (שם מדעי: Acrocephalus dumetorum) היא מין של ציפור שיר מהסוג קנית, שהוצב בעבר תחת משפחת הסבכיים אך כיום מוכר כמשפחה נפרדת, קניתיים. היא מקייצת ומקננת באזור הפלארקטי ובמזרח אירופה. היא נודדת, חורפת בבנגלדש, הודו, סרי לנקה, ומיאנמר. זהו אחד המינים החורפים הנפוצים ביותר באותן מדינות. היא מזדמנת נדירה למערב אירופה.
בישראל היא מזדמנת נדירה מאוד בעונות הנדיד. רוב התצפיות נרשמו במסגרת פעילות טיבוע ציפורים, אז ניתן לבחון מקרוב את פרטיה ולערוך מדידות שונות.
טקסונומיה ואטימולוגיה
מין זה תואר לראשונה על-ידי הזואולוג הבריטי אדוארד בליית, על שמו גם נקראת הקנית באנגלית: "Blyth's reed warbler".
שם הסוג Acrocephalus מיוונית עתיקה, akros, "הגבוה ביותר", ו-kephale, "ראש". ייתכן שנאומן ונאומן (אב ובן, אורניתולוגים גרמניים שהגדירו את הסוג קנית) חשבו ש-akros פירושו "חד, שפיצי". שם המין הספציפי dumetorum הוא מלטינית dumetum, "סבך".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים שונים.
תיאור
בעונת הקינון, סימן הזיהוי הטוב ביותר הוא השירה האיטית והחוזרת על עצמה, שמשלבת חיקויים רבים של ציפורים אחרות, עם קטעים קשקשניים ובדרך כלל גם שריקות אופייניות. הקריאות הן "טק" גבוה וחזק.
בית גידול
קנית זו הסתגלה לבתי גידול מגוונים כמו אזורי שיחים או בקרחות, לעיתים קרובות ליד מים, אך לא תמיד; והיא אינה מצויה בביצות. בית הגידול המועדף על הקנית הפינית שונה מחישות הקנים המועדפות על קנית קטנה או מהצמחייה המדורגת של קנית הביצות: מין זה מעדיף עצים או שיחים כנקודות שירה.
היא מקננת במגוון רחב של גידולים שיחיים עם עשבים גבוהים, יערות צעירים, קרחות מגודלות, שיחי ליבנה וערבות בחורשות מוצפות, ערבות מיוערות, קרקעות חקלאיות מלאות שיחים ושולי ביצות ומקורות מים אחרים. עונת הקינון נמשכת מסוף מאי עד יולי. התטולה מכילה שלוש עד שש ביצים. הקן בצורת כוס מסודרת וקומפקטית של גבעולי עשב יבשים ועלים, שורשים, סיבי צמחים, וקורי עכביש, המרופדים בגבעולים ושיער עדינים יותר, וממוקם בגובה של 10–150 ס"מ מעל פני הקרקע בסביבה עשבונית צפופה, או לפעמים בשיח או עץ קטן.
סטטוס
מעריכים כי באירופה האוכלוסייה המקננת מונה כ-2,180,000–4,780,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-4,360,000–9,560,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-20% מטווח התפוצה הגלובלי, כך שהערכה ראשונית של גודל האוכלוסייה העולמית עומדת על כ-21,800,000–47,800,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
לוטפי מנסורי
לוטופלה "לוטפי" מנסורי (בפרסית: لطفی منصوری, באנגלית: Lotfi Mansouri, 15 ביוני 1929 - 30 באוגוסט 2013) היה במאי ומנהל אופרה איראני. משנת 1960 הוא ניהל להקות אופרה והתפרסם בעיקר כמנהל הכללי של להקת האופרה הקנדית ושל האופרה של סן פרנסיסקו משנת 1988 עד 2001. ב-1992 קיבל את אות ההוקרה אביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת וביוגרפיה נכתבה עליו בשנת 1998.
מנסורי הביא לאופרה את כתוביות-העל - supertitles - כתוביות המוקרנות מעל הבמה ומאפשרות לקהל לעקוב אחרי הלברית בשעת ההצגה.
ביוגרפיה
מנסורי נולד בטהראן, בירת איראן. הוא נשא לאישה את מרג'ורי אן תומפסון ב-18 בספטמבר 1954; לזוג יש בת, שירין מלינדה. מנסורי למד פסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וקיבל תואר בשנת 1953. בהמשך שימש שם מרצה בכיר בשנים 1957 - 1960. את קריירת הבימוי שלו החל בהפקה של כך עושות כולן של מוצרט בסיטי קולג' של לוס אנג'לס ובכמה הפקות תיאטרון מוזיקליות במרימאונט קולג'. משנת 1960 עד 1966 עבד כבמאי הבית של האופרה של ציריך. בשנתו הראשונה שם ביים הפקות חדשות של "אמאל ואורחי הלילה" של מנוטי, לה טרוויאטה, דון פסקואלה ושמשון ודלילה. משנת 1966 עד 1976 עבד כבמאי ראשי באופרה של ז'נבה. במהלך תקופה זו עבד מדי פעם בבתי אופרה רבים בארצות הברית, ביניהם המטרופוליטן אופרה ולהקות רבות קטנות יותר.
בין הפקותיו הזמינות על גבי DVD "בת הגדוד" של דוניצטי (עם בוורלי סילס, 1974) ו"האפריקאית" של מאיירבר (עם שירלי ורט ופלאסידו דומינגו, 1988).
להקת האופרה הקנדית
משנת 1971 עד שנת 1988 עבד מנסורי כמנהל כללי של להקת האופרה הקנדית בטורונטו. מנסורי שילב כתוביות-על בהצגת "אלקטרה" של ריכרד שטראוס בינואר 1983, וזה נחשב בדרך כלל לשימוש הראשון שנעשה בשיטת תרגום זו.
האופרה של סן פרנסיסקו
בשנת 1988 התמנה מנסורי למנהל הכללי הרביעי של האופרה של סן פרנסיסקו, במקום טרנס מקיואן..
בראשותו של מנסורי הזמינה הלהקה כמה יצירות חדשות שזכו לשבחי הביקורת, בהן "מותו של קלינגהופר" מאת ג'ון אדמס (1992), "יחסים מסוכנים" של קונרד סוסה (סתיו 1994), "הרווי מילק" של סטיוארט ואלאס (1996) (הוזמנה בשיתוף עם גראנד אופרה של יוסטון והאופרה של ניו יורק), "חשמלית ושמה תשוקה" של אנדרה פרווין (סתיו 1998) ו"איש מת מהלך" של ג'ק הגי (סתיו 2000). צעד זה בנה את המוניטין של בית האופרה כאחד החדשניים ביותר בארצות הברית, ומוניטין אלה נשמרים עד היום.
לקראת סוף עונת 2001 הודיע מנסורי על פרישתו ואת מקומו תפסה פמלה רוזנברג, שבאה מן האופרה של שטוטגרט בגרמניה.
טנריקיו
טֶנריקיוֹ היא דת מונותאיסטית שמקורה ומרכזה ביפן. הדת נוסדה במאה ה-19, על ידי נקאיימה מיקי, איכרית מהעיר טנרי שבחבל קנסאי. המאמינים מכנים את נקאיימה בשם אויאסאמה. אלוהים, הידוע בכמה שמות, אך בעיקר בשם טנרי-או-נו-מיקוטו (בעברית: אלוהים האב) הביע את רצונו דרך נקאיימה ונביאים אחרים. המטרה של טנריקיו היא לקדם את שמחת החיים (ביפנית: הינוקישין).
הפעילות העיקרית של טנריקיו היא ב-16833 מקדשים ביפן, הג'יבה (המקדש המרכזי של הדת) בעיר טנרי וקהילות אחרות ביפן. לטנריקיו יש כ-2 מיליון מאמינים ברחבי העולם, מתוכם כ-1.75 מיליון ביפן.
אמונות עיקריות
העיקרון הבסיסי ביותר של טנריקיו הוא "קשימונו-קרימונו", שמשמעותו היא שגוף האדם לא לגמרי בשליטתנו, אך מחשבותינו נמצאות בשליטתנו המלאה.
הדרך לשמחה בחיים מוגדרת כנדיבות (צדקה), והימנעות מחמדנות, אנוכיות, שנאה, כעס ושחצנות. ההתנהגויות שיש להימנע מהן, מוגדרות כשליליות, אך לא כחטאים. הן מוגדרות כ"אבק" נפשי, שברגע שהפסקת עם התנהגויות אלו, ויש לך שמחת חיים, האבק הזה מסולק מהמחשבות שלך. המאמץ להגיע לשמחת החיים לא נעשה כדי להיראות טובים כלפי הסביבה, אלא נעשה כהכרת תודה לשוגו (השגחה עליונה).
המטרה הרוחנית של טנריקיו היא בניית הקנרודאי, עמוד אלוהי שנמצא בג'יבה, שלפי הטנריקיו היא מרכז העולם, ממנה התחילה בריאת כדור הארץ (בדומה לאבן השתייה), והיא המקום המקשר בין טנרי-או-נו-מיקוטו והעולם האלוהי, לבין כדור הארץ והעולם הגשמי. חלק ממטרה זו היא לבצע את טקס הקאגארה סביב הקאנרודאי, שיביא את הישועה לכל בני האדם.
הרעיון שהג'יבה היא המקום ממנו נברא כדור הארץ נקרא מוטו-נו-רי, שמשמעות שמו היא עיקרון המוצא. עלייה לרגל לג'יבה מתפרשת כחזרה למוצא של עולה הרגל, ולכן הברכה "אוקארי נאסאי" (בעברית: ברוך הבא הביתה) כתובה במקומות רבים בעיר טנרי.
גלגול נשמות הוא חלק מהדת, ונקרא דנאושי - מיתה בשביל לידה מחדש.
תחומי הפעילות ומבנה ארגוני
בטנריקיו חברות קבוצות רבות, מכל תחומי החיים, בעלות מטרה משותפת של התנהגות ברוח הטנריקיו, אך לכל קבוצה ישנה דרך לבצע את המטרה. בין סוגי הקבוצות: דאיקיוקאי (בתי תפילה), צוותי סיוע לשעת חירום, צוותים רפואיים ובתי חולים, אוניברסיטאות, מוזיאונים, ספריות ובתי ספר.
צבא המתנדבים
היסטוריה
היחידה החלה להתארגן בעיר נובוצ'רקסק במחצית נובמבר 1917 בהנהגת מיכאיל אלכסייב. בתחילת דצמבר 1917 הצטרף למאמץ לאוור קורנילוב. בתחילת דרכה, כ-65% מהמתנדבים היו קצינים, היתר היו צוערים של בתי ספר צבאיים, סטודנטים וקוזאקים. בהמשך עם הנהגת גיוס בשנים 1919–1920 אחוז הקצינים פחת וגדל מספר של איכרים ושבויים של הצבא האדום.
לקראת סוף דצמבר 1917 הצבא הגיע לכ-3,000 חיילים ובתחילת פברואר 1918 לכ-6,000 איש. ב-7 בינואר 1918 היחידה קיבלה את שמה "צבא המתנדבים" זאת בלחץ של לאוור קורנילוב שיחסיו עם אלכסייב היו מתוחים והוא לא היה מוכן להיות חלק של "ארגון אלכסייב". בהתאם לחלוקה שסוכמה בין הגנרלים, קורנילוב היה אחראי על הצד הצבאי ואלכסייב על מדיניות ואוצר. בין המפקדים הבולטים בתחילת דרכה של הצבא היו גם אנטון דניקין, אלכסנדר לוקומסקי וסרגיי מרקוב. מתחילת דרכו התבסס צבא המתנדבים על תמיכת מדינות ההסכמה.
מסע קובאן הראשון
כבר בתחילת 1918 החלו קרבות עם יחידות של הצבא האדום. הקוזאקים המקומיים לא תמכו בצבא המתנדבים. בלחץ האויב, ב-22 בפברואר 1918 יחידות צבא המתנדבים עזבו את אזור דון והחלו להתקדם לכיוון קובאן. הכוונה ההייתה להתחבר לכוחות שלחמו נגד הבולשביקים באזור קרסנודר. מסע זה מרוסטוב על הדון לכיוון קרסנודר ובחזרה בוצע על ידי יחידה של כ-3,500 חיילים וקצינים שלחמו נגד כ-20,000 חיילים בצבא האדום. במהלך המסע הלך מספר הלוחמים בצבא המתנדבים ופחת עקב אבדות ולעומת זאת גדל מספר הלוחמים בצבא האדום כתוצאה מקבלת תגבורות. ב-14 במרץ כבשו כוחות הצבא האדום את קרסנודר, עוד לפני שיחידות צבא המתנדבים התקרבו לעיר. ב-26 במרץ הצטרפה לצבא המתנדבים קבוצת קוזאקים בפיקוד ויקטור פוקרובסקי שעזבה את קרסנודר מספר ימים קודם לכן וכללה 3,000 אלף פרשים. לאחר התארגנות מחדש של הכוח המשולב הוחלט לחזור לאזור קרסנודר ולנסות לכבוש את העיר. במהלך אפריל 1918 התרחש ניסיון לכבוש את קרסנודר שבמהלכו נהרג לאוור קורנילוב. במהלך קרבות קשות הצליח אנטון דניקין למנוע כיתור מלא של צבאו. במסע זה הצטיין באומץ ליבו סרגיי מרקוב. בסופו של דבר סוכם על מסע חזרה לאזור דון. המסע התרחש בתנאי מזג אוויר הקשים של החורף ובמהלכו התנהלו קרבות בלתי פוסקים נגד הכוח העודף של הצבא האדום. המסע היה חשוב מאוד ליצירת גאוות יחידת ומסורת משותפת של צבא המתנדבים. לכל משתתפי המסע הוענק אות מיוחד.
מסע קובאן השני
במאי 1918 הצטרפה לצבא המתנדבים יחידה של קולונל מיכאיל דרוזדובסקי שהגיע מהחזית הרומנית. היא כללה מעל 3,000 לוחמים והייתה מצוידת היטב בתותחים, מטוסים ותחמושת רבה.
בסוף יוני 1918, צבא המתנדבים שגדל לתשעת אלפי לוחמים ביחד עם כוחות של קוזאקים מקומיים בפיקודו של פיוטר קרסנוב החלו במסע השני לכיוון קובאן. המסע הסתיים בתבוסה של יחידות הצבא האדום שכללו כ-100 אלף לוחמים ובכיבוש מלא של אזור קובאן וצפון קווקז. במהלך המסע נהרג המפקד הנערץ סרגיי מרקוב והפיקוד על יחידתו הועבר לאלכסנדר קוטפוב. יחידות הצבא האדום הובסו, מפקדיהם נהרגו והן נסוגו להתארגנות מחדש בשטחים לא מאוכלסים בקרבת אסטרחן.
במהלך הקרבות, לא די שלא פחת כוחו של צבא המתנדבים, אלא זכה לחיזוק וגידול עם קבלת תוספת משמעותית של מתנגדי הבולשביקים לשורותיו.
מהפך מצבא מתנדבים לצבא קבע
ב-15 באוגוסט 1918 הוכרז גיוס ראשון לצבא ובכך הצבא החל לעבור תהליך של מהפך. לקראת ספטמבר 1918 הצבא כלל כבר 30,000–35,000 לוחמים. ב-8 בינואר 1919 הוכרז על איחוד כל הכוחות בדרום רוסיה תחת צבא המתנדבים ואנטון דניקין הוכרז כמפקד הכוחות המזוינים בדרום רוסיה.
בנובמבר 1918 עם סיום מלחמת העולם הראשונה, עזרת מדינות ההסכמה החלה להיות ממשית יותר. ב-12 ביוני 1919, במטרה לתרום לאיחוד כל הכוחות הלוחמים נגד הבולשביקים, אנטון דניקין הכריז על כך שהוא מכיר באלכסנדר קולצ'ק כמפקד עליון של הצבא רוסי הלוחם.
מסע למוסקבה
במהלך קיץ-סתיו 1919 הצבא החל במסע מוסקבה ומטרה לכבוש את העיר ולהפיל את המשטר הסובייטי. איכות הכוחות של צבא המתנדבים הייתה גבוהה בהרבה מזו של הצבא האדום אך נחיתות מספרית ואבדות גבוהות בנפש הביאו לכישלון המסע.
היקף הכוח של צבא המתנדבים הגיע כבר ל-100,000 לוחמים. ביולי 1919 ריכזו הבולשביקים לעומת זאת צבא בהיקף של כ-200,000 לוחמים, כולל אוגדת הרובאים הלטביים שהיו יחידת עילית של הצבא האדום.
לקראת אוקטובר 1919 יחידות של צבא המתנדבים התקדמו עד לאוריול לכיוון מוסקבה, כבשו את אודסה, קייב ורוב אוקראינה ובמזרח הגיעו לפרברי וולגוגרד. באותה תקופה החלה מתקפה של כוחות בפיקוד נסטור מאכנו שעשו ברית עם הבולשביקים. דניקין נאלץ להעביר כוחות מכיוון מוסקבה לאוקראינה. כתוצאה מכך באזור קורסק נגד 62,000 לוחמים סובייטים היו רק 22,000 לוחמים של צבא המתנדבים. במהלך סוף 1919 - תחילת 1920 נאלץ צבא המתנדבים לעזוב כל השטחים שנכבשו במהלך קיץ-סתיו 1919. במהלך זה ערקו ממנו רוב המגויסים וכוחו קטן בהיקפו לכ-5,000 איש. הצבא התרכז בקובאן. במהלך מרץ 1920 הועברו כ-5,000 לוחמים ומעל 30,000 אזרחים דרך הים מנובורוסיסק לחצי האי קרים. הלוחמים הצטרפו לכוחות בפיקוד פיוטר וראנגל.
צ'ארלס אדמס (מזכיר הצי)
צ'ארלס פרנסיס "דיקון" אדמס השלישי (באנגלית: Charles Francis "Deacon" Adams III; 2 באוגוסט 1866 – 10 ביוני 1954) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית הרברט הובר. הוא היה בן למשפחת אדמס, שממנה יצאו שניים מנשיאי ארצות הברית ואישים בולטים נוספים, ושייט יאכטות נודע.
קורות חייו
צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי נולד ב לאמו פרנסס "פאני" קאדוולדר קראונינשילד ולאביו ג'ון קווינסי אדמס השני. ב-1888 הוא סיים את לימודיו ב בדרגת ההצטיינות "ראוי לשבח" (cum laude), שם הוא היה חבר באחוות. ב-1892 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
מוצאו
צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי היה נצר למשפחת אדמס, שממנה יצאו שניים מנשיאי ארצות הברית. הוא היה בנו של ג'ון קווינסי אדמס השני, נכדו של צ'ארלס פרנסיס אדמס האב, נינו של נשיא ארצות הברית השישי, ג'ון קווינסי אדמס ובן נינו של נשיא ארצות השני, ג'ון אדמס. אמו של צ'ארלס אדמס פרנסיס השלישי, פאני קראונינשילד, היית נכדתו של מזכיר הצי של ארצות הברית בנג'מין קראונינשילד. קרוב משפחה נוסף שלו היה אוטיס נורקרוס, שכיהן כראש עיריית בוסטון.
צ'ארלס פרנסיס אדמס השני היה דודו של צ'ארלס פרנסיס אדמס השלישי, ולא אביו, אף על פי שמקובל ששמות זהים עוברים מאב לבנו. לצ'ארלס פרנסיס אדמס השני היו חמישה ילדים, כששלוש הראשונות היו בנות, וכך ניתן להסביר מדוע אחיו, ג'ון קווינסי אדמס השני הרשה לעצמו לקרוא לבנו על שמו. שני בניו התאומים של צ'ארלס פרנסיס אדמס השני, נולדו ב-1875, תשע שנים לאחר לידת דודנם.
קריירה ציבורית
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, והתקבל ב-1893 ללשכת עורכי הדין, החל אדמס לעסוק בעריכת דין ובהמשך פנה לעסקים. בין השנים 1896–1897 הוא כיהן כראש עיריית.
ב-1903, בעודו מכהן כנשיא, הציע אדמס לקונגרס שהפריגטה המפורסמת קונסטיטושן תשופץ ותוחזר לשירות פעיל. הצעתו זו הובילה את הקונגרס לאישור תקציב לשחזור הספינה ופתיחתה לציבור ב-1907.
ב-1916 כינס בית המחוקקים של מסצ'וסטס ועידה חוקתית. אדמס נבחר כנציג בוועידה שהתקיימה ב-1917.
אדמס היה נושא משרה בחברות ובנקים רבים ברחבי ארצות הברית, כולל "" ויוניון פסיפיק. בנקודת זמן מסוימת הוא כיהן בו-זמנית כנושא משרה ב-43 תאגידים.
מזכיר הצי
בין השנים 1929–1933 כיהן אדמס כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הרברט הובר. בעת כהונתו בתפקיד זה קידם אדמס במרץ את ההכרה הציבורית בתפקידו החיוני של הצי ביחסים הבינלאומיים ופעל ללא ליאות לשמור על כוחו ויעילותו של הצי בתקופת השפל הכלכלי. הוא השתתף בדיונים על שנחתמה ב-1930 והצליח לשמור על העיקרון של האיזון הימי בין ארצות הברית לבין בריטניה. בזיכרונותיו ציין הנשיא הובר, שאם היה מתוודע לאדמס בתחילת נשיאותו כפי שהכירו בסיומה, הוא היה ממנה אותו כמזכיר המדינה שלו.
אדמס תמך בהגבלת מספר תקופות הכהונה של נשיא ארצות הברית, זמן רב לפני התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית, וטען שהנשיאים צריכים להתנתק מהמפלגות הפוליטיות לאחר סיום כהונתם ולהפוך לחברי הסנאט של ארצות הברית מתוקף תפקידם לשעבר.
פעילויות ותחומי עניין
ב-1920 עמד אדמס בראש צוות היאכטה "" שהתחרתה בגביע אמריקה ועד מהרה נודע כ"ראש האוחזים בהגה השיט של אמריקה" (Dean of American Helmsmen). ב-1993, שנים לאחר מותו הוא הוכנס ל. ב-1939 הוא ניצח ב, בגביע אסטור ובגביע פוריטן, שלושת פרסי השיט הנחשבים ביותר, במהלך עונה אחת.
ב-1929 הוא היה לחבר באגודת מחוז קולומביה של "בני המהפכה האמריקאית". הוא גם היה עמית כבוד של "". ב-1932 הוא נחבר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
משפחתו ומותו
ב-3 באפריל 1899 נשא אדמס את פרנסס לבית לברינג, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. לזוג נולדו בן ובת.
צ'ארלס אדמס נפטר ב-11 ביוני 1954. הוא נטמן ב שבקווינסי. ב-1899 בנה אדמס את בית משפחתו ואחוזתו על חלקת קרקע שהייתה קודם לכן בבעלות דודו,. הבית, שנודע בשם מאונט ורנון, עמד על תילו במשך 120 שנה עד שנחברב בשריפה בדצמבר 2019.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בין השנים 1960–1990. על שמו נקרא גם גביע שיט.
כולם באילת
כולם באילת הוא שיר שנכתב, הולחן והופק על יד דולב רם ופן חזות ובוצע על ידי הזמרת עדן בן זקן. השיר יצא לאור ב-2 באוגוסט 2017, תחת האלבום, לזאת שניצחה.
רקע כתיבה
סגנון השיר הוא פופ, בדומה לשאר הסינגלים של עדן באלומה לזאת שניצחה שיצא לאור בספטמבר 2017.
מילות השיר ולחנו קיבלו ביקורת שלילית ממבקרים שונים. למשל, דודי פטימר מחדשות מעריב סקר את השיר באומרו כי.
וידאו קליפ
הקליפ הנלווה לשיר צולם בעיר אילת, במלונות הרודס מרשת מלונות פתאל. הקליפ צבעוני וקופצני. בתחילת הקליפ ניתן לראות את בן זקן מחביאה מכתבים מתחת לחדרי המלון, ומאבטחי המלון רודפים אחריה בעזרת המצלמות. בסוף השיר, בן זקן שרה בבריכה ברקע של ריקודים וסלטות.
הקליפ צולם על ידי עדי מוזס ובוים על ידי לירן סגל. נכון ל-28 במרץ 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על 10 מילון צפיות. רבים טוענים כי הקליפ של השיר, הוא העתק של הקליפ של "לא תודה", של שרית חדד. מאקו אף דיברו על כך באחת מן כתבתם.
פביאן קנצ'לארה
פביאן קנצ'לארה (Fabian Cancellara; נולד ב-18 במרץ 1981) הוא רוכב אופניים שווייצרי (רוכב עבר). קנצ'לארה הצטיין במרוצים נגד השעון ובמרוצים חד-יומיים. הוא ניצח באליפות העולם נגד השעון ארבע פעמים, וכמו כן זכה בשתי מדליות זהב אולימפיות: במשחקים האולימפיים בבייג'ינג ובריו. במהלך הקריירה שלו הוא ניצח ב-3 מתוך חמשת המרוצים המכונים חמשת המונומנטים: פריז - רובא (שלוש פעמים) וברונדה ון פלנדרן (שלוש פעמים), מילאנו - סן רמו וכמו כן, ניצח בשבעה קטעים בטור דה פראנס.
קריירה
פביאן קנצ'לארה נולד בעיירה ווהלן ביי ברן שבקנטון ברן להורים שמוצאם מדרום איטליה. כילד, עסק תחילה בסקי קרוס קאנטרי ורק בגיל 13 החל לפתח עניין ברכיבת אופניים. הוא התגלה ככישרון גדול כבר בגיל צעיר. הרשים מאוד במרוצים נגד השעון, והיה אחד הנערים הבולטים בשווייץ בתחום רכיבת אופניים. קאנצ'לרה ניצח באליפות העולם לנוער במרוצים נגד השעון בשנים 1998 ו-1999, ובשנת 2000 בהיותו בן 19, סיים במקום השני באליפות העולם נגד השעון עד גיל 23. לאחר מכן הפך למקצוען והצטרף לקבוצת מאפיי-קוויק סטפ, שהייתה אחת הקבוצות החזקות בעולם.
שנים ראשונות בקבוצת מאפיי
קנצ'לארה הצטרף למאפיי והפך לחבר בקבוצה ב-2001, כחלק מפרויקט קידום רוכבים צעירים בקבוצה. ניצחונו הראשון כמקצוען היה בפרולוג של הטור של רודוס, שבו ניצח גם בדירוג הכללי. בשנת 2002 מאפיי התפצלה לשתי קבוצות: הקבוצה העליונה שכללה 25 רוכבים, והקבוצה השנייה המיועדת לפיתוח רוכבים צעירים. קנצ'לארה הצטרף לקבוצת הצעירים, ומאמן הקבוצה אמר עליו שהוא "מיגל אינדוראין הבא". גם בשנה זו הפגין קנצ'לארה יכולת מרשימה נגד השעון וניצח במספר מרוצים מסוג זה, ביניהם אליפות שווייץ נגד השעון.
2005-2003 בקבוצת פאסה בורטולו
לאחר פרישת הספונסר של מאפיי בסוף שנת 2002, קנצ'לארה עבר לקבוצת פאסה בורטולו. מטרתו בעונת 2003 הייתה לשמש פועל עבור אלסנדרו פטאקי. בשנה זו ניצח בקטעי הפרולוג של הטור דה רומאנדי וטור דה סוויס, כמו גם בקטע נגד השעון בטור של בלגיה. פריצתו של קנצ'לארה הגיעה בשנת 2004. בשנה זו סיים במקום הרביעי במרוץ החד-יומי היוקרתי פריז - רובה. קנצ'לארה אף ניצח בפרולוג של הטור דה פראנס, לפני לאנס ארמסטרונג שסיים במקום השני, ולבש את החולצה הצהובה במשך שני שלבים.
ב-2005 היה קנצ'לארה מהמועמדים הבכירים לזכות במרוץ פריז-רובא, אך סיים במקום השמיני בלבד, כמעט ארבע דקות אחרי המנצח טום בונן, בין היתר, בשל תקר בצמיג 46 קילומטרים לפני קו הסיום. בהמשך אותה שנה השתתף באליפות העולם באופניים במדריד, וסיים במקום השלישי במרוץ נגד השעון. הוא ניצח בקטע נגד השעון בטור של לוקסמבורג בהמשך השנה, וסיים במקום השני הכללי עם אותו זמן כמו של המנצח, לאסלו בודרוגי.
2010-2006 בקבוצת CSC
בפתיחת עונת המרוצים של 2006 עבר קנצ'לארה לקבוצת CSC. הוא זכה במרוץ פריז-רובא של אותה שנה, לאחר שניצל בריחה של ולדימיר גוסב 17 קילומטר לסיום. תחילה נצמד אל גוסב ואז חלף על פניו ורכב בודד בתנוחת מרוץ נגד השעון עד הסיום. הוא הפך לשווייצרי השני בלבד שמנצח במרוץ, לאחר היירי סוטר שעשה זאת ב-1923. כמו כן, קנצ'לארה ניצח באותה שנה בטור של דנמרק, נוסף על ניצחונות בשני קטעים במרוץ. בסיום השנה הוא ניצח במרוץ נגד השעון באליפות העולם, שהתקיימה בזלצבורג.
בשנת 2007 ניצח קנצ'לארה בשלושה מרוצים נגד השעון בשווייץ בחודש יוני: קטעי הפרולוג ובקטע מספר 9 בטור של שווייץ, ואליפות שווייץ נגד השעון. ב-7 ביולי 2007 הוא ניצח בפרולוג של הטור דה פראנס, והקדים את אנדראס קלודן ב-13 שניות. הוא ניצח גם בקטע השלישי של הטור, לאחר פריצה מרשימה בשניות האחרונות של הקטע. קנצ'לארה שמר על החולצה הצהובה עד לקטע השביעי, שהיה הראשון בהרים. בספטמבר 2007 ניצח בפעם השנייה בקריירה שלו באליפות העולם נגד השעון, לאחר שהקדים ב-52 שניות את לאסלו בודרוגי.
ב-2008 פתח קנצ'לארה את העונה בשורת הצלחות כשניצח במרוץ החד-יומי, מונטה פאשי ארויקה ובמרוץ טירנו - אדריאטיקו, כולל ניצחון בקטע החמישי שלו. במרוץ הקלאסי מילאנו - סן רמו נקט קנצ'לארה בטקטיקה בה הוא משתמש פעמים רבות, בריחה אישית כקילומטר או שניים לפני קו הסיום, תוך ניצול כישוריו כרוכב מצטיין נגד השעון. הוא הצליח בטקטיקה זו וחצה את קו הסיום מטרים בודדים לפני קבוצת הספרינטרים שדלקה אחריו. במרוץ פריז-רובא של 2008 הוא סיים במקום השני, לאחר שנוצח במאוץ הסיום בוולודרום ברובא על ידי טום בונן. באותה שנה ניצח בשלושה קטעים וסיים במקום הראשון בדירוג הנקודות בטור של שווייץ. בטור דה פראנס, על אף שלא ניצח באף קטע, הוא סיים במקום שני בקטע האחרון נגד השעון, אחרי סטפן שומאכר שנמצא מאוחר יותר כמשתמש בחומרים אסורים. שיאה של השנה מבחינתו של קנצ'לארה היה באולימפיאדת בייג'ינג. הוא זכה במדליית הארד במרוץ הכביש, לאחר שסיים שלישי אחרי סמואל סאנצ'ס ודווידה רבלין. מאוחר יותר הוא זכה במדליית הזהב במרוץ נגד השעון, לאחר שהקדים את חברו לקבוצת CSC, גוסטב אריק לארסון.
ב-2009 ניצח קנצ'לארה בטור דה סוויס לאחר שניצח בשני הקטעים האישיים נגד השעון, הקטע הראשון והקטע התשיעי והאחרון. בטור דה פראנס של 2009 ניצח קנצ'לארה בפרולוג, ולבש את החולצה הצהובה במשך שישה קטעים כשהוא מקדים את אלברטו קונטדור ולאנס ארמסטרונג. בספטמבר 2009 ניצח בפעם השלישית בקריירה שלו באליפות העולם נגד השעון, שנערכה במנדריזיו שבשווייץ, לאחר שהקדים ב-1.27 דקות את גוסטב אריק לארסון.
בתחילת 2010 ניצח קנצ'לארה בטור של עומאן ובסוף מרץ ניצח במרוץ החד-יומי E3 פרייס פלנדרן לאחר ששוב ברח בקילומטר האחרון וגבר על טום בונן וחואן אנטוניו פלצ'ה. שבוע לאחר מכן ניצח באופן מרשים ברונדה ון פלנדרן כשהקדים במעל לדקה את טום בונן. שבוע לאחר מכן, המשיך והפגין שליטה מוחלטת במרוץ פריז-רובא, ברח למועמדים המובילים 40 קילומטר לפני הסיום, אותם רכב לבדו, וניצח בפער של שתי דקות. בטור דה פראנס ניצח קנצ'לארה בפרולוג. לאחר מכן, בקטע מס' 2, הוכיח קנצ'לארה את מנהיגותו ומעמדו בדבוקה המקצוענית, כאשר לאחר "התרסקות" גדולה, בה החליקו רוכבים רבים ונפלו, עלה לקדמת הדבוקה, כשהוא לבוש בחולצה הצהובה, והכתיב קצב איטי שאיפשר לנופלים לשוב אל הדבוקה, ומנע נפילות נוספות. בהמשך ניצח גם בקטע נגד השעון בקטע ה-19. באליפות העולם נגד השעון, שנערכה בג'ילונג (אוסטרליה), ניצח קנצ'לארה והפך לרוכב הראשון שניצח ארבע פעמים בקטגוריה זו באליפות העולם.
2011 עד הפרישה ב-2016
ב-2011 עבר קנצ'לארה לרכוב בקבוצה החדשה לאופרד-טרק. הוא סיים שני במרוץ מילאנו - סן רמו ובמרוץ E3 Prijs Vlaanderen, שנערך מספר ימים לאחר מכן, ניצח שנה שנייה ברציפות תוך שהוא מגלה עליונות מוחלטת על כל שאר הרוכבים, במידה כזו שכשרוכב העבר, יוהאן מוזיאו, התבטא בריאיון לקראת הרונדה ון פלאנדרן, הוא תיאר את רמת הרוכבים: "קנצ'לארה - 3 כוכבים, בונן, הוסהובד ועוד כמה רוכבים - כוכב אחד".. אולם, במרוץ עצמו, למרות שהפגין יכולת גבוהה מאוד, נכנע קנצ'לארה בסיום והגיע למקום השלישי, המאכזב מבחינתו. גם במרוץ פריז-רובא, בו היה המועמד המוביל לניצחון, סיים רק במקום השני. במהלך המרוץ הוא החל בפרק זמן מסוים לרכוב בכוונה בצורה איטית כמחאה על צורת הרכיבה השלילית, לדעתו, של מתחריו. בהמשך השנה, התקשה להגיע להישגים שאפיינו אותו בעבר. בטור דה פראנס הוא סייע רבות לרוכבי קבוצתו, אנדי ופרנק שלק, אך הפסיד בקטע היחיד נגד השעון לטוני מרטין וגם באליפות העולם שנערכה בקופנהגן, הפסיד במרוץ נגד השעון למרטין וסיים שלישי (שני סיים ברדלי ויגינס). בסיום 2011 התפרקה קבוצת לאופרד-טרק וקנצ'לארה עבר, יחד עם מספר רוכבים בולטים מקבוצתו, לקבוצתו של יוהאן ברוינל, "רדיושק-ניסאן-טרק".
בתחילת עונת 2012 הראה קנצ'לארה כושר טוב. הוא ניצח (בפעם השנייה) במרוץ "סטראדה ביאנקה" (לשעבר, "מונטה פאשי ארויקה"), ובקטע האישי נגד השעון במרוץ טירנו -אדריאטיקו. במרוץ מילאנו-סן רמו הוא היה הרוכב החזק ביותר והצליח לברוח משאר הרוכבים בירידה מהפוג'ו. אולם, האוסטרלי סיימון גראנס הצליח להצמד אליו וניצח אותו במאוץ אל קו הסיום. במרוצי האביב היה קנצ'לארה אחד המועמדים הבולטים, אולם, נפילה שלו באזור ההאכלה ברונדה ון פלאנדרן גרמה לארבעה שברים בעצם הבריח שלו ובכך הסתיימו עבורו מרוצי האביב. בטור דה פראנס ניצח קנצ'לארה בפרולוג והחזיק בחולצה הצהובה עד הקטע השביעי בו איבד אותה לבראדלי ויגינס שהחזיק בה עד סיום המרוץ בפריז. במהלך ימי המרוץ בהם החזיק בחולצה הצהובה הוא שבר את שיאו רב השנים של רנה וייטו (René Vietto) כרוכב שלא ניצח בטור דה פראנס אך החזיק בחולצה הצהובה במשך המספר הרב ביותר של ימים. קנצ'לארה פרש לאחר הקטע ה-11 כדי להיות יחד עם אשתו בלידת ילדם השני. הוא שב למרוצים באולימפיאדת לונדון (2012) ונחשב כבעל סיכוי טוב למדליה, בייחוד במרוץ האישי נגד השעון. במרוץ הכביש האולימפי היה קנצ'לארה חלק מקבוצה של רוכבים שיצאה לבריחה מהירה, ומתוכה יצאו המנצחים. כ-15 קילומטר מקו הסיום הוביל קנצ'לארה את קבוצת הבריחה אל תוך פנייה בכביש, אך טעה בבחירת הנתיב והמהירות, נפל בכבדות על הגדר התוחמת ונפגע בכתפו. הוא השלים את המרוץ הרחק אחרי המנצח, אלכסנדר וינוקורוב ובמרוץ האישי נגד השעון, שנערך מספר ימים לאחר מכן, עדיין סבל מהפגיעה וסיים במקום השביעי בלבד.
במרוצים הקלאסיים של תחילת 2013 עמדה במוקד יריבותם הספורטיבית של שני הרוכבים הבולטים בדיסציפלינה זו באותה עת: קנצ'לארה הוותיק ופטר סאגאן הצעיר. במרוץ מילאנו-סן רמו, שנערך בתנאי קור קשים והסתיים במאוץ של קבוצת רוכבים מצומצמת, סיים קנצ'לארה שלישי לאחר המנצח צ'יולק וסאגאן. במרוץ E3-הרלבקה תקף קנצ'לארה במעלה האוד קווארמונט (35 ק"מ לסיום) והצליח לברוח לשני שותפיו לבריחה (סאגאן ואוס) וניצח בפער של יותר מדקה. גם ברונדה ון פלאנדרן תקף קנצ'לארה באוד קווארמונט ורק סאגאן הצליח להיצמד אליו. קנצ'לארה המשיך ותקף גם במעלה הפטרברג והצליח לברוח לסאגאן וניצח בפער של 1:27 דקות. במרוץ פריז-רובא נותרו לקראת הסיום שלושה רוכבים בראש: קנצ'לארה, ספ ונמרקה וזדנק שטיבר. שטיבר יצא מתמונת המרוץ לאחר שנתקל בצופה ובמאוץ הצמוד אל קו הסיום בוולודרום ברובא ניצח קנצ'לארה. לאחר המרוץ הצהיר כי לא ישתתף בטור דה פראנס וירכוב בוואלטה אספניה במטרה להתכונן למרוץ הכביש באליפות העולם.
בוואלטה אספניה ניצח קנצ'לארה בקטע אישי נגד השעון כשהקדים את אלוף העולם בדיסציפלינה זו, טוני מרטין, ב-37 שניות. בקטע ה-17 פרש קנצ'לארה מהמרוץ כדי להתכונן לאליפות העולם וזאת, לאחר שסייע רבות לחברו לקבוצה, כריס הורנר שהמשיך עד לסיום במדריד וניצח בדרוג הכללי במרוץ. לקראת אליפות העולם בפירנצה (איטליה) נחשב קנצ'לארה כמועמד בעל סיכויים גם במרוץ נגד השעון וגם במרוץ הכביש. אולם, במרוץ נגד השעון סיים שלישי בלבד, אחרי טוני מרטין וברדלי ויגינס ובמרוץ הכביש סיים עשירי.
ב-2014 הצליח קנצ'לארה לסיים שני במרוץ מילאנו - סן רמו, אחרי אלכסנדר קריסטוף שניצח במאוץ רב משתתפים. במרוצים הבאים: E3 הארלבקה וגנט - וולגם, הוא סבל מחוסר מזל; בראשון התעכב לאחר נפילה המונית וסבל מנקר ובשני היה מעורב בנפילה. שבוע לאחר גנט - וולגם הוא ניצח בפעם השלישית ברונדה ון פלאנדרן, לאחר שתקף במעלה האחרון, אוד קווארמונט, ורק הבלגי, ספ ונמרקה הצליח להיצמד אליו. במאוץ אל קו הסיום (יחד עם שני הרוכבים שהובילו את המרוץ לפני כן) הצליח קנצ'לארה להקדים את שלושת מתחריו. בפריז - רובא תקף קנצ'לארה במקטע של "Carrefour de l'Arbre" ויצר את קבוצת המובילים. הוא סיים במקום השלישי אחרי ניקי טרפסטרה וג'ון דגנקולב. בהמשך אותה שנה הצהיר קנצ'לארה על כך שיתרכז בהכנות למרוץ הכביש באליפות העולם שנערכה בפונפרדה בספרד, מאחר שהעריך כי המסלול הולם את כישוריו. הוא אף ויתר על השתתפותו במרוץ נגד השעון באליפות זו כדי להגביר את סיכוייו. אולם, הוא נחל אכזבה כשסיים במקום ה-11 בלבד.
ב-2015 סבל קנצ'לארה משתי פציעות משמעותיות שהשביתו אותו במשך רוב עונת המרוצים. הראשונה ב-E3 הארלבקה שהשביתה אותו לכל עונת מרוצי האביב. השנייה ארעה בקטע השלישי בטור דה פראנס, בעת שלבש את החולצה הצהובה. פציעה זו ומחלה ממנה סבל לפני אליפות העולם, השביתו אותו עד סוף העונה. בנובמבר 2015 הודיע קנצ'לארה כי עונת 2016 תהייה עונתו האחרונה כרוכב מקצועני.
עונתו האחרונה, 2016, החלה בצורה טובה, כשניצח במרוץ חד-יומי כחלק מטרופאו מיורקה ושבועיים לאחר מכן ניצח בקטע אישי נגד השעון במסגרת טור אלגאראבה והקדים את יריבו בתחום הרכיבה נגד השעון, טוני מרטין. הישגו הבולט בתחילת העונה היה ניצחונו השלישי במרוץ החד-יומי, סטראדה ביאנקה. היה זה ניצחונו השלישי במרוץ וכאות הוקרה זכה שהמארגנים קראו על שמו את אחד מקטעי דרכי החצץ הנכללות במרוץ. הוא המשיך וניצח בקטע נגד השעון בטירנו - אדריאטיקו. במרוצי האביב השיג קנצ'לארה מספר תוצאות יפות: הוא סיים רביעי במרוץ E3-הרלבקה ובמרוץ גנט-וולגם וסיים שני (אחרי פטר סאגאן) ברונדה ון פלאנדרן. במרוץ פריז - רובא, בו נחשב לאחד המועמדים המובילים, היה מעורב בנפילה בקטע המרוחק 47 ק"מ מהסיום ולא הצליח לחזור לחבורת המובילים. ביוני 2016 הוא ניצח בקטע בטור של שווייץ ובאליפות הלאומית של שווייץ במרוץ האישי נגד השעון. הוא רכב בטור דה פראנס אך לא זכה להישגים ופרש אחרי הקטע ה-17.
למרות הצהרתו מסוף 2015, כי לא ייקח חלק באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), השתתף קנצ'לארה במשחקים וניצח במרוץ האולימפי האישי נגד השעון, כשהקדים את טום דימולן (מדליית כסף) ואת כריסטופר פרום (מדליית ארד). הייתה זו המדליה האולימפית השלישית עבורו והשנייה מזהב. המרוץ האחרון שלו כרוכב מקצועי התקיים ב-22 באוקטובר 2016 בקריטריום של גביע יפן.
חיים פרטיים
קנצ'לארה דובר אנגלית, איטלקית, צרפתית וגרמנית באופן שוטף. הוא מתגורר בברן (שווייץ) יחד עם רעייתו סטפאני, לה נישא ב-2006, ושתי בנותיהם שנולדו ב-2006 וב-2012.
מחלוקת
בחודש יוני 2010 הועלה לאתר יוטיוב סרטון שנערך על ידי אלמוני, והורכב משני חלקים. בחלק הראשון נראתה כתבה מהטלוויזיה האיטלקית בה סקר רוכב העבר ופרשן הטלוויזיה במרוצי אופניים, דווידה קסאני, פיתוח, המאפשר הכנסת מנוע חשמלי זעיר וסוללה לשלדת האופניים. קסאני טען, כי רוכב מסוים העיד בפניו שנעשה שימוש ב"סימום מכני" במרוצי אופניים מקצועניים. בחלק השני של הסרטון ניסה יוצרו להוכיח באמצעות הילוכים חוזרים כי קנצ'לארה השתמש במנוע כזה בניצחונותיו בטור של פלנדריה ובפריז-רובא ב-2010. קנצ'לארה הגיב ואמר כי "ההאשמות הן כה טפשיות שאני חסר מילים". ה-UCI הודיע כי הוא נערך לבדיקת שימוש עתידי בפיתוח הנ"ל אך אינו בודק שום תלונה כנגד קבוצה או רוכב מסוימים. בשנים שלאחר מכן דעך העניין בפרשה זו והתעורר שנית, במידת מה, בתחילת 2016 בשעה שנתפסה רוכבת בלגית מקצועית שבאופניה הוסתר מנוע זעיר.ב-2017 שוב עלה הנושא לכותרות לאחר שפיל ג'יימון, רוכב אמריקאי שפרש והוציא ספר המתאר את חייו של רוכב מקצועני, טען בספרו כי נראה שקנצ'לארה השתמש בסימום מכני בניצחונותיו ברונדה ון פלנדרן ובפריז-רובה בשנת 2010. קנצ'לארה הכחיש את הטענה והזמין את ג'יימון להתחרות מולו.
בובתי דולי היקרה
בובתי דולי היקרה (באנגלית: Dolly Dearest) הוא סרט אימה אמריקאי לילדים משנת 1991 בכיכובם של דניס קרוסבי וריפ טורן. הסרט הוא חלק מסדרת סרטים בשם צעצועים קטלניים (באנגלית: killer toys), בה נכללים כ-22 סרטים.
עלילה
משפחה אמריקאית בעלת ארבע נפשות מגיעה למקסיקו. אליוט ווייד הוא האב של ג'ימי וג'סיקה ווייד וגם הבעל של מרלין ווייד, אשר הופך לבעל מפעל הבובות של „בובתי דולי היקרה”. בסופו של דבר הוא נופל קורבן לבובות רוצחות שכן לאחר שהבובות רצחו אנשים, הן ניסו להרוג גם אותו. הבובות קשרו את רגלו לחבל שהיה מחובר לגלגל המפעל והפעילו את הגלגל, כך שהוא נגרר אל מותו. ברגע הזה מגיע למפעל הארכאולוג קארל רזניק, ומציל אותו בכך שכיבה את מנוע הגלגל.