cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמת או חובה (סרט, 2017)
אמת או חובה (באנגלית: Truth or Dare) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי בסגנון אימה ועל-טבעי אשר נכתב על ידי תומי האסון ואיתן לורנס וביים ניק סיימון. בסרט מככבים קייסי סקרבו, היידן סזטו, בריטני סרפי, מייסון דיי, הארווי גילן, לוק ביינס, ריקרדו הויוס, אלכסיקס למיר, כריסטינה מסטרסון, והת'ר לאנגנקאמפ. העלילה מתמקדת בקבוצה של שמונה סטודנטים במכללה ששוכרים בית שרדוף רוח נקמנית שאיבדה את חייה במשחק של אמת או חובה מספר שנים קודם לכן. הקבוצה מחליטה לשחק במשחק ונאלצת לבצע או לעמוד בתוצאות קטלניות. הסרט הוקרן לראשונה ב-Syfy ב-8 באוקטובר 2017. הוא זכה לביקורות שליליות מצד המבקרים.
תקציר
לקראת ליל כל הקדושים קבוצה של שמונה חברים בקולג' שוכרת בית שנרדף כביכול על ידי רוח נקמנית שהפסידה במשחק קטלני של אמת או חובה לפני מספר שנים. כשהקבוצה מחליטה לשחק את המשחק, הם נאלצים לענות בכנות על כל אמת משפילה ולפעול על פי כל חובה וכל שהמשחק ממביך הם מתבקשים לעשות מעשים אלימים לעצמם וזה לזה או להסתכן במוות על ידי הרוח.
הפקה
קייסי סירבו לוהקה לתפקיד אלכס לאחר מספר אודישנים. היא תיארה את הדמות כ"חכמה, מהירה ומונעת סכנה". הת'ר לאנגנקאמפ נבחרה לבצע את תפקיד המשנה - דונה. לפניי הצילומים היא נאלצה לכסות את פניה בגבס על מנת להעמיד פנים כאילו היא סובלת מעיוות ובנוסף היא וכותבי הסרט החליטו כי דמותה בסרט תהיה חובבת פאזלים אותם היא עושה על מנת להתמודד עם הבדידות שלה שנגמרה לה בעקבות העיוות בפנים.
ארי סינגר
ארי (אריה) סינגר הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין מילואים ראשי.
ביוגרפיה
סינגר, בנם של ביטריס וחיים-אהרון, נולד בארצות הברית, ובשנת 1973 עלה לישראל עם משפחתו שהתיישבה ברמת גן. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת הגולן. התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קציני שריון שירת כמפקד מחלקת טנקים. לאחר שחרורו משירות סדיר שימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בעוצבת יפתח ובהם מפקד גדוד. לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד עוצבת יפתח. בהמשך שימש כראש מטה עוצבת נתיב האש. לאחר מכן שירת כראש מטה אוגדת הבשן.
ב-6 ביולי 2017 הועלה לדרגת תת-אלוף במילואים, ומונה לקצין מילואים ראשי. ב-2 בספטמבר 2021 סיים את תפקידו.
חיים אישיים
סינגר הוא יהלומן ומתגורר בפדואל. נשוי ואב לשישה ילדים. אחיו נהרג במהלך שירותו הצבאי.
מפולת הבוץ בקולומביה (2017)
ב-1 באפריל 2017 הכתה מפולת בוץ במוקואה במחוז פוטומאיו שבקולומביה. המפולת החלה לאחר שהנהרות ליד העיר עלו על גדותיהם בעקבות חודש גשום במיוחד. במפולת נהרגו לפחות 314 בני אדם, יותר מ-400 בני אדם נפצעו 106 בני אדם נעדרו ונגרמו נזקים כבדים לרכוש ולתשתיות.
המפולת היא מאסונות הטבע הקטלניים בתולדות קולומביה ואסון הטבע הגדול ביותר באזור מוקואה.
האסון
בלילה שבין 31 במרץ ל-1 באפריל ירדו באזור המפולת למעלה מ-130 מילימטר של גשם קודם לכן בחודש מרץ ירדו באזור 600 מילימטר של גשם 150% מהממוצע העונתי במקום. בעקבות הגשם הרב שירד בחודש שלפני האסון ובמיוחד בליל האסון, שני נהרות עלו על גדותיהם והחלו מפולת בוץ שהתקדמה לכיוון העיר מוקואה בערך ב-3:00 בבוקר.
שכונות שנבנו על גדות הנהרות נהרסו כליל בעקבות המפולת. מספר בתים שנבנו לא כהלכה וחלק רב של העיר כוסה בשכבה עבה של בוץ. 17 שכונות בעיר נפגעו מהמפולת. ראש עיריית מוקואה אמר שמספר אזורים פשוט נמחקו. שכונת האינדיפנדנסיה נהרסה כליל. בערך 45,000 איש ברחבי מוקואה הושפעו ישירות ממפולת הבוץ.
נכון לבוקר של 8 באפריל 2017, כתוצאה מהמפולת, לפחות 314 אנשים מתו (מתוכם 92 ילדים), למעלה מ-400 אנשים נפצעו (מתוכם 167 ילדים) ו-106 אנשים נעדרו. 22 מהפצועים הועברו להמשך טיפול בנייבה ו-21 פצועים אחרים הועברו לפופאיאן.
לאחר האסון
לאחר המפולת הכריז נשיא קולומביה, חואן מנואל סנטוס על מצב חירום כללי במדינה הוא טען שהמפולת היא אסון טבע שנגרם מההתחממות הגלובלית. יותר מאלף חיילי הכוחות המזוינים של קולומביה ושוטרי משטרת קולומביה סייעו בחילוץ הגופות מההריסות ומציאת נעדרים. בעקבות מספר ההרוגים הרב, הוקם במקום חדר מתים זמני כדי לעזור באחסון הגופות עד למועד הלוויתם. בתי החולים באזור היו מוצפים במטופלים, חלק גדול מהאזור נשאר ללא גישה למים וחשמל.
ב-2 באפריל יותר מ-2,500 אנשים מתוכם 1,400 חיילים ו-800 שוטרים, פטרלו באזור במטרה למצוא נעדרים. צבא קולומביה סיפק 63 כלי רכב, 10 מסוקים, 7 סירות ו-6 מטוסים למבצע החילוץ.
חיילי FARC (צבא העם של קולומביה לשעבר), הציעו לעזור בשיקום העיר מוקואה.
עופר לפידות
עופר לפידות (נולד ב-1950) הוא טייס וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת כמפקד בית הספר לטיסה, מפקד בסיס רמון וראש מחלקת תכנון וארגון בחיל האוויר.
ביוגרפיה
לפידות נולד בקיבוץ גזית, בנם של אברי וחוה. ב-1969 התגייס לצה"ל וסיים קורס טיס במגמת קרב. הוא שירת כטייס סקייהוק בטייסת 110 וכטייס פנטום. הדריך בבית הספר לטיסה, פיקד על קורס מכין ושימש סמ"ט ב' בטייסת פנטום. עבר הסבה למטוסי F-15 ושירת כסמ"ט א' בטייסת 133. במלחמת לבנון הראשונה רשם שתי הפלות של מטוסי חיל האוויר הסורי, הראשונה בהן של מטוס מיג 23 ב-7 ביוני והשנייה של מיג 21 ב-11 ביוני 1982. בשנים 1983-1985 פיקד על טייסת 116 (מטוסי סקייהוק) והופקד על העברתה לבסיס נבטים. עבר הסבה למטוסי F-16 "נץ" ובשנים 1985-1987 פיקד על טייסת 110. בשנים 1989–1991 פיקד על בית הספר לטיסה ולאחר מכן שירת כמפקד בסיס רמון וכראש מחלקת תכנון וארגון במטה חיל האוויר עד שחרורו ב-1995.
לאחר שירות הקבע עבד כעוזר למנכ"ל ומנהל חברת בת של המשביר לצרכן. בהמשך שירת כקברניט בחברת אל על ומנהל תחום בטיחות ואיכות.
לפידות בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בניהול מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים. הוא פעיל במחאה נגד הרפורמה המשפטית.
גרשון הוברמן
גרשון הוברמן (2009-1920) היה ממייסדי ספורט הנכים בישראל.
ביוגרפיה
הוברמן נולד בגרמניה וגדל בדנציג. היה חבר מועדון הספורט היהודי בר כוכבא.
ב-1937 עלה לארץ ישראל והחל לימודים במקווה ישראל. הוא הצטרף לארגון ההגנה וב-1941 התגייס לצבא הבריטי. במהלך שירותו נפגע בתאונת דרכים והחל שיקום רפואי ממושך בלבנון ובארץ ישראל. תוך כדי תקופת השיקום למד פיזיותרפיה ולאחר מכן סיים הכשרה בחינוך גופני. במלחמת העצמאות שירת בבית החולים תל השומר כפיזיותרפיסט. הוברמן התמחה בטיפול בנפגעי עמוד השדרה וקשר קשרים עם לודוויג גוטמן ועם הנס לורנזן, שניים מחלוצי ספורט הנכים בעולם.
ב-1950 ייסד את הארגון הישראלי לפיזיותרפיה ועמד בראשו.
ב-1953 החל לאמן בתל אביב נפגעי שיתוק ילדים. יחד עם מרגלית זוננפלד הנהיג קייטנות לילדים משותקים ויחד היו מחלוצי ספורט הנכים השיקומי בישראל. בעקבות הניסיון המוצלח נרתם למאמצים להקמת מרכז הספורט לנכים שהוקם ב-1960 בחסות איל"ן. הוא היה למנהל המרכז הראשון ועמד בראשו כשני עשורים. בתפקיד זה הכין ואימן את נבחרות ישראל לאולימפיאדת הנכים ולתחרויות עולמיות. ב-1968 הוביל את יוזמת האירוח של אולימפיאדת הנכים בישראל.
ב-2006 הוענק לו אות יקיר העמותה הישראלית לפעילות גופנית מותאמת.
נפטר ב-2009 ונקבר בקיבוץ עינת.
יחסי אינדונזיה–אנדורה
בין אינדונזיה לאנדורה מתקיימים יחסים דיפלומטיים החל מ-1996.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-26 במרץ 1996. כוננות היחסים נעשתה באמצעות הודעה משותפת שנחתמה בפריז בידי נציגי המדינות. נכון להיום, בין המדינות מתקיימים יחסים בילטרליים, כלכליים, מסחריים, תרבותיים ומדעיים.
בספטמבר 2017, שרי החוץ של אינדונזיה ואנדורה קיימו דיון בשולי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק.
טיירון מינגס
טיירון מינגס (באנגלית: Tyrone Mings; נולד ב-13 במרץ 1993) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק בעמדת הבלם באסטון וילה ובנבחרת אנגליה.
קריירה
מינגס נולד בבאת'. את קריירת הנוער עשה בסאות'המפטון ובבריסטול רוברס. ב-2013 הצטרף לאיפסוויץ' טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק האחרון של עונת 2012/2013. ב-2015 עבר לבורנמות' מהפרמייר ליג בה חתם לארבע עונות. בינואר 2019 הושאל לאסטון וילה לשארית עונת 2019/2020 וביולי 2019 חתם בקבוצה לאחר שהועבר תמורת כ-20 מיליון פאונד.
מינגס זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה לקראת המשחק מול נבחרת בולגריה באוקטובר 2019, במסגרת מוקדמות יורו 2020, ורשם במשחק את הופעת הבכורה שלו. ב-15 בנובמבר 2021 כבש שער בכורה בניצחון נבחרת אנגליה 0–10 על סן מרינו.
נהר האוז'
נהר ההאוּז' (באוקראינית:Уж ), הוא נהר בצפון אוקראינה במחוזות ז'יטומיר וקייב (יש להבדיל בינו לבין נהר בעל שם זהה, הרחק במערב אוקראינה שזורם מסלובקיה לאוקראינה ועובר בעיר אוז'הורוד ונקרא בסלובקית בשם אונג)
הנהר נשפך אל הפריפיאט, שזורם למאגר קייב. אורכו 256 ק"מ. ושטח אגן הניקוז שלו הוא 8080 ק"מ².
מקורו באזור הכפר אנופול שבמחוז ז'יטומיר. הוא זורם בשפלת פולסיה באפיק מתפתל בעל יובלים רבים. שיפוע הנהר הוא 0.47 מטר לקילומטר בממוצע ומוזן על ידי מי גשמים ומי תהום. .
על הנהר אוז' שוכנות הערים קורוסטן, צ'רנוביל והעיירות פוליסיה ונארודיצ'י. עקב אסון צ'רנוביל, קיימת בחלקו המזרחי של הנהר רמת קרינה חריגה.
ישנן מספר דעות לגבי מקור שמו של הנהר, הדעה הרווחת היא ששמו העתיק של הנהר ברוסית הוא אואשה על שמו של הכפר אושומיר שנמצא על גדותיו. דעה נוספת היא שהמילה Уж ברוסית מציינת מין של נחש, וממנה נגזר שמו של הנהר כיוון שהוא מתפתל בדומה לנחש.
ברוסית מודרנית פירוש המילה Уж הוא "כבר", אך קשה להניח שיש קשר בינו לבין "נהר כבר", המופיע בספר יחזקאל.
על אחד מיובליו של האוז', בשם נורין ניצבת העיר העתיקה אוברוך.
מלקום מקלין
מלקולם פרסל מקלין (באנגלית: Malcolm Purcell McLean; 14 בנובמבר 1913 – 25 במאי 2001; לימים מוכר כמלקום מקלין) היה איש עסקים אמריקאי, שהיה יזם בתחום תובלה ופיתח את מיכל הספנות המודרני, המיכל (בעברית נקרא "מכולה") חולל מהפכה בתובלה ובסחר בינלאומי במחצית השנייה של המאה העשרים. מיכול התהליך התובלה הוביל להפחתה משמעותית בעלות הובלת המטענים בעזרת ביטול הצורך בטיפול חוזר ונשנה בחתיכות מטען בודדות, וכן הביא לשיפור האמינות, צמצום גנבת המטענים וקיצוץ בעלויות המלאי על ידי קיצור זמן האספקה.
שנותיו הראשונות
נולד בשם מלקולם פרסל מקלין, במקסטון שבקרוליינה הצפונית, בשנת 1913, אם כי בהמשך חייו שינה את שמו למלקום.
בשנת 1935, כשסיים את בית הספר התיכון בווינסטון-סאלם משפחתו רכשה משאית משומשת.
באותה השנה הקים יחד עם האחים שלו, קלרה וג'ים, את חברת "מקלין הובלות" שמושבה נקבע ברד ספרינגס בצפון קרוליינה ועסקה בהובלת חביות טבק ריקות, כשמלקולם היה אחד הנהגים.
מיכול
הרעיון של הובלת משאיות באוניות יושם טרם מלחמת העולם השנייה. בשנת 1926 התחיל לפעול קו קבוע של רכבת הנוסעים היוקרתית מלונדון לפריז שהופעל על ידי חברות הרכבת הדרומית הבריטית ורכבת הצפון הצרפתית ונקרא "חץ הזהב" בשתי השפות (Golden Arrow/Fleche d'Or). להובלת מטען הנוסעים נעשה שימוש בארבעה מכולות. המכולות הללו הועמסו בלונדון או בפריז והובאו לנמלים, דובר או קאלה, על מכוניות שטוחות בבריטניה ו"CIWL Pullman Golden Arrow Fourgon of CIWL "בצרפת.
בתחילת שנות החמישים מלקום החליט לנסות להשתמש במכולות באופן מסחרי. ב-1952 הוא פיתח תוכניות לשאת משאיות של חברתו על אוניות לאורך החוף האטלנטי של ארצות הברית, מצפון קרוליינה לניו יורק. עד מהרה התברר ש"ספינות נגררים ", כפי שכונו, לא יעילות לכך בגלל הבזבוז הגדול בשטח המטען הפוטנציאלי על הספינה, דבר שמכונה "אחסון שבור". התפיסה המקורית שונתה להעמסת המכולות בלבד, וללא שלדה, על הספינות, ומכאן השם "אוניית מכולות" או ספינת "קופסאות". באותה התקופה התקנות בארצות הברית לא איפשרו לחברת הובלות להחזיק קו שילוח.
ב-26 באפריל 1956, עם 100 נכבדים מוזמנים, אחד המיכליות שהוסבו, ה-SS Ideal-X (שכונה באופן לא רשמי "SS Maxton" על שם עיר הולדתו של מלקום), הועמס והפליג מהנמל ניוארק-המסוף הימי אליזבת שבניו ג'רזי לנמל יוסטון שבטקסס, עם חמישים ושמונה טנדרים נגררים כל אחד בגובה 11 מטרים נקראו לימים מכולות, יחד עם מטען קבוע של מטען נוזלי. כשאידיאל איקס עזב את הנמל, נשאל פרדי פילדס, בכיר באיגוד הסוורים הבינלאומי, מה דעתו על ספינת המכולות החדשה שהותקנה. פילדס ענה, "הייתי רוצה להטביע את הבן זונה הזה.". מלקום טס ליוסטון כדי להיות בסמוך כאשר הספינה עגנה בבטחה.
בשנת 1956, רוב המטענים הועמסו ונפרקו בעבודת יד על ידי סוורים (סטיבדורים, כפי שכונו אז). העמסת הספינה עלתה אז 5.86 דולר לטון באותה תקופה, כשבאמצעות מכולות, זה התחיל לעלות רק 16 סנט לטון העמסה: חסכון של פי 36. מיכול הקטין מאוד גם את זמן העמסת ופריקת הספינות. מלקום ידע כי" ספינה מרוויחה כסף רק כשהיא בים ", וביסס את עסקיו על העובדה הזו.
באפריל 1957 החלה אוניית המכולות הראשונה "עיר השער" התחילה לבצע קו קבוע בין ניו יורק, פלורידה וטקסס. במהלך קיץ 1958 מקלין תעשיות, עדיין בשם Pan-Atlantic Steam Corporation, חנכה את שירות המכולות בין ארצות הברית לסן חואן שבפוארטו ריקו עם הספינה פיירלנד. השם של החברה שונה רשמית ל- Sea-Land Service, Inc. באפריל 1960. העסק של מלקום נהיה רווחי כבר ב-1961 והוא המשיך להוסיף מסלולים ולקנות אוניות גדולות יותר.
באוגוסט 1963, כדי לטפל בעבורת המכולות המתגברת, פתח מלקום מקלין מתקן העמסה חדש בנמל ניוארק-המסוף הימי אליזבת שעמד על. התפתחות שוק המכולות הייתה איטית עד סוף שנות ה-60. בנמלים רבים עדיין לא היו מנופים להעלאת מכולות לספינות ומחוצה לה, בגלל המסורת העתיקה של הפעלת נמלי משא. כמו כן, איגודי עובדים התנגדו בכל הכוח לרעיון שעתיד היה לבטל את פרנסת אותם העובדים.
באפריל 1966 החלה Sea-Land בשירות בין ניו יורק לרוטרדם, ברמן וגרנגמוט (סקוטלנד).
בשנה שלאחר מכן (1967) החברה הוזמנה על ידי ממשלת ארצות הברית להתחיל בשירות מכולות לדרום וייטנאם. השירות לווייטנאם הביא 40% מהכנסות החברה בשנים 1968/69.
בסוף 1968 נחנך שירות המכולות המסחריות מהמזרח הרחוק לארצות הברית. שירות זה הורחב להונג קונג וטאיוואן בשנת 1969 ולסינגפור, תאילנד והפיליפינים בשנת 1971.
כדי להשיג צמצום זמן בעבודה ושירותי המזח, מלקום עקב אחרי החברה של רוי פרוהוף והכיר בחשיבות ליצירת תקנים. מאמציו להגביר את היעילות הביאו לעיצובי מכולות סטנדרטיות עליהם הגן עם פטנט. בהמשך העמיד את הפטנטים שלו לארגון הבינלאומי לתקינה על ידי הנפקת חוזה שימוש ללא תמלוגים.
תחת ריינולדס הרווחים של Sea-Land היו לא קבועים. בסוף 1974 הכניס ריינולדס יותר ממיליארד דולר לSea-Land, בנה מסופי ענק בניו ג'רזי והונג קונג והוסיף לצי ספינות המכולות שלה.
ההוצאה הגדולה ביותר של Sea-Land הייתה דלק, ולכן בשנת 1970 רכשה RJR את חברת השמן האמריקאית העצמאית, הידועה יותר בשם "אמינויל", תמורת 56 מיליון דולר. RJR הכניס מיליונים לחיפושי נפט, בניסיון להפוך את אמינויל גדול מספיק כדי להתמודד בשוק חיפושי הנפט העולמיים.
ביוני 1984, RJ Reynolds Industries, Inc. שחררה את חברת Sea-Land לבעלי המניות, כחברה עצמאית בבעלות ציבורית, עם מסחר במניות בבורסה של ניו יורק. באותה השנהSea-Land השיגה את ההכנסות והרווחים הגבוהים ביותר בהיסטוריה של 28 שנה.
בספטמבר 1986, Sea-Land Corporation התמזגה עם CSA Acquisition Corp., חברה בת של CSX Corporation. המניה הרגילה של חברת Sea-Land Corporation הוחלפה ב-28 דולר למניה, במזומן.
השירותים הבינלאומיים של Sea-Land נמכרו למיירסק בשנת 1999, והחברה המשולבת נקראה בשם Maersk Sealand, שבשנת 2006 התפרסמה בפשטות כ-Maersk Line.
השירותים המקומיים של Sea-Land לשעבר פועלים כיום כHorizon Lines, המהווים כ -36% מכלל משלוחי המכולות הימיות של ארצות הברית בין ארצות הברית היבשתית והשווקים של אלסקה, הוואי פוארטו ריקו, וגואם. החברה ממוקמת בשארלוט (קרוליינה הצפונית), קרוליינה הצפונית.
מיזמים עסקיים בעקבות כך
בשנת 1968 מלקום מקלין מימן פרויקט נדל"ן בוולנד, שבמיסיסיפי, שהפך לדיאמונדהד.
בשנת 1978 רכש מקלין את קווי ארצות הברית. שם הוא בנה צי של 4,400- TEU אוניות מכולות שהיו הצי הגדול ביותר באותה תקופה. הספינות, שפועלות בשירות סביב העולם, תוכננו בעקבות מחסור הנפט בשנות השבעים והיו חסכוניות בדלק אך איטיות, ולכן לא הותאמו היטב להתחרות בתקופה שלאחר מכן של נפט זול. USL פשטה את הרגל בשנת 1987. מקלין לקח באופן אישי מאוד את הביקורת שהופנתה נגדו לאחר התמוטטות USL ואובדן כתוצאה מכך של מקומות עבודה רבים הקשורים ל-USL ותלויים בהם.
בשנת 1982, מלקום מקלין הוצג ברשימת פורבס של 400 העשירים באמריקה עם שווי נטו של 400 מיליון דולר. עם זאת, כמה שנים לאחר מכן, לאחר שהמר על עליית מחירי הנפט שלא התממשה, הוא נאלץ להגיש בקשה לפשיטת רגל לפי פרק 11 בגין חוב של 1.3 מיליארד דולר.
בשנת 1991, בגיל 78, הקים מקלין את טריילר ברידג' בע"מ, הפועלת בין ארצות הברית (ג'קסונוויל, פלורידה), פוארטו ריקו והרפובליקה הדומיניקנית.
מותו
מלקום מקלין נפטר בביתו באיסט סייד במנהטן ב־25 במאי 2001, בגיל 87, מאי ספיקת לב. מותו הניע את נורמן מינטה להוציא את ההצהרה הבאה:
במאמר מערכת זמן קצר לאחר מותו הצהיר בלטימור סון כי "הוא מדורג ליד רוברט פולטון כהמהפכן הגדול ביותר בתולדות הסחר הימי." מגזין פורבס כינה את מקלין "אחד האנשים הבודדים ששינה את העולם."
בבוקר הלווייתו של מלקום מקלין, ספינות מכולות ברחבי העולם צפרו בצופריהן לכבודו.
אותות כבוד
פורצ'ן שם את מקלין להיכל התהילה העסקי שלו ב-1982. בשנת 1995, המורשת האמריקאית כינתה אותו כאחד מעשרת הממציאים המופלאים של ארבעים השנים האחרונות. בשנת 2000, הוא נבחר לאיש המאה על ידי היכל התהילה הימי הבינלאומי.
מלקום מקלין הוכנס להיכל התהילה העסקי של ארצות הברית בהישגים כצעיר בשנת 1982.
בשנת 2000 קיבל מקלין תואר כבוד מטעם האקדמיה האמריקאית לסחר ימי.
מלקום מקלין הוא האדם היחיד שהקים שלוש חברות שנרשמו אחר כך בבורסה של ניו יורק (ועוד שתי אחרות בנאסד"ק).
טריילר ברידג' בע"מ, שהוא הקים בשנת 1992, מעניק מדי שנה את פרס מלקולם מקלין על רוח חדשנות. הפרס מוענק לסטודנט הבוגר המצטיין שנבחר על ידי פרופסורים באוניברסיטת ג'ורג' מייסון.
אומגה בקנטאור
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי אדמונד היילי בשנת 1677 ותואר על ידו כ"כתם בהיר בקבוצת קנטאור". למעשה כבר תלמי כלל אותו בקטלוג הכוכבים שלו ככוכב והוא גם נכלל בשנת 1603 בקטלוג הכוכבים אורנומטריה של יוהאן באייר, שגם נתן לו את הציון "ω בקנטאור". ג'ון הרשל זיהה סביב שנת 1830 שמדובר בצביר כוכבים. בשנת 2008, בעקבות תצפיות נוספות, שנעשו על ידי טלסקופ החלל האבל, הועלתה השערה שבמרכז הצביר נמצא חור שחור בינוני ושלמעשה מדובר בגלקסיה ננסית שנלכדה בכוח הכבידה של שביל החלב, שפיזר את הכוכבים שמחוץ לליבתה.
תצפית
הצביר נמצא במרכז קבוצת הכוכבים קנטאור, בהמשך הקו המחבר את β בקנטאור עם ε בקנטאור, כ-8 מעלות מצפון לו, וכ-5 מעלות ממערב ל-ζ בקנטאור. בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 3.7 כך שניתן למוצאו בקלות, אך בשל מיקומו הדרומי קשה לראותו מאירופה או מהמזרח התיכון. בתנאי תצפית מיטביים ניתן להבחין בכך שמדובר בכתם מעורפל ולא בכוכב נקודתי ובמשקפת איכותית ניתן להבחין בכוכבים שבשולי הצביר ובכך שצורתו מעט אליפטית. באמצעות טלסקופ חובבים ניתן לראות בקלות שזהו צביר כדורי.
מאפייני הצביר
קוטרו של ω בקנטאור הוא כ-170 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-16,000 שנות אור, כך שגודלו הזוויתי הוא כ-36 דקות קשת - יותר מגודלו הזוויתי של הירח המלא. הצביר מעט אליפטי - אורך הציר המשני שלו הוא כ-80% מהציר הראשי והוא מכיל כ-10 מיליון כוכבים. מסתו הכוללת היא פי 5 מיליון ממסת השמש, עוצמת ההארה הכוללת שלו היא פי 700,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F5. גילו מוערך בכ-12 מיליארד שנים. בניגוד לצבירים כדוריים אחרים, הכוכבים בצביר זה הם מגילאים שונים ובעלי מתכתיות מגוונת.
מדידות של מהירות התנועה של כוכבי הצביר סביב מרכזו מעלות שנמצא במרכז הצביר גוף מסיבי שמסתו מוערכת בכ-40,000 מסות שמש וככל הנראה זהו חור שחור. גודלו החריג של הצביר, צורתו הפחוסה, השונות הגדולה בגילאי כוכבי הצביר ובתכונותיהם וקיומו של חור שחור במרכזו, מרמזים על כך שייתכן ומדובר בגלקסיה ננסית שנלכדה בכוח המשיכה של שביל החלב וכתוצאה מכך איבדה את הכוכבים שבשוליה שהתפזרו בשביל החלב. ליבת הגלקסיה נשארה צפופה ודחוסה ונראית כיום כצביר גדול במיוחד.
יוסי עוזרד
יוסי עוזרד (נולד ב-21 ביוני 1949) הוא סופר, איש תקשורת, מפיק סרטי קולנוע וטלוויזיה ישראלי. הבעלים של חברת התוכן "יסמין TV".
ביוגרפיה
עוזרד נולד וגדל בקיבוץ להבות הבשן. בשירות הצבאי הסדיר שירת בנח"ל, השתתף במלחמת ההתשה והיה מפקד היאחזות נח"ל גשור ברמת הגולן. במילואים השתתף כקצין סיור במלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת המפרץ. שוחרר בדרגת סרן.
לאחר השירות הצבאי עזב את הקיבוץ ופנה ללימודים. הוא בוגר מכללת סמינר הקיבוצים במגמת משחק ובימוי משנת 1973, ובעל תואר BFA בבימוי תיאטרון מאוניברסיטת תל אביב משנת 1978. בנוסף, בוגר קורס דירקטורים של המרכז הישראלי לניהול משנת 1992.
רדיו ועיתונות
עוזרד החל את דרכו ככתב ועורך חדשות בגלי צה"ל בשנת 1976. הפיק את השידורים המיוחדים לרגל ביקור נשיא מצרים אנואר סאדאת (1977) ונשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר (1979) בישראל. הגיש וערך תוכניות אקטואליה שונות, בהן: "נכון לעכשיו", "שעתיים משתיים" ויומני חדשות. יחד עם שמואל נחושתן (אוקון) היה המפיק והעורך של משדרי "השירותרום". בשנת 1983 מונה למנהל חטיבת החדשות של התחנה. במשך כ-17 שנה הגיש תוכנית אישית בשם "הולך בחצות". בין השנים 1985–1986 שימש במקביל כמבקר התיאטרון של גלי צה"ל ושל העיתון "חדשות".
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 1987 החל לעבוד כמפיק תוכנית ספורט בערוץ 2 הניסיוני. בשנת 1988 היה בין מקימי ערוץ הספורט של חברות הכבלים כמפיק ראשי. בשנת 1991 התמנה למנהל התוכניות בחברת הכבלים "תבל". במסגרת תפקידו ייסד עוזרד את ערוץ 8 ושימש כמנהלו הראשון.
עם הקמת ערוץ 2 החדש, נמנה עוזרד עם מייסדי חברת החדשות, ושימש בה כמפיק ראשי בשנים 1993–1994. לאחר מכן עבר לחברת הכבלים האירופית UPC ושימש בה כמנהל תוכניות.
בשנת 1997 מונה למנכ"ל חברת התוכן של חברות הכבלים, ICP. במסגרת תפקידו שימש כמנהל תוכניות ראשי של ערוץ הסרטים וערוץ הסדרות (ערוץ 3), וכעורך ראשי של הפקות המקור של חברות הכבלים. בין היתר היה אחראי על הפקת סדרות דרמה, סרטי טלוויזיה ושעשועונים. בין התוכניות שהופקו במהלך ניהולו היו: סדרת הדרמה "שבתות וחגים", זוכת פרס האקדמיה הישראלית לדרמה ב-2003, וכן הסדרות: "מבצע סבתא", "ארץ קטנה איש גדול", "תמונות יפואיות", "חלומות נעורים", "כסף קטלני", "כחול עמוק", "קפה פריז" "המונה דופק", "שתוק שואו", "ערב טוב עם גיא פינס", תוכנית האירוח "יאיר לפיד חי בעשר", "מרב מיכאלי", "סיפור אהבה עם יוסי סיאס", "לפידנקר", סרט הטלוויזיה "חובו של אהרון כהן" זוכה הפרס הראשי פסטיבל הטלוויזיה של באנף קנדה, השעשועונים "מלך הטריוויה", "החצי השני", "זמנך עבר", "עיניים שלי" ועוד. בספטמבר 2000, התפטר מתפקידו בשל מחלוקת לגבי הבעלות המשותפת של חברות הכבלים. המחלוקת עלתה עקב דרישה של הממונה על ההגבלים העסקיים לפרק את שיתוף הפעולה בבעלות על החברה והערוצים שההיא מפיקה.
בשנת 2001 ייסד את חברת "יסמין TV" בה הוא משמש כנשיא נכון לשנת 2018. בין השנים 2001–2007 שימש במסגרת זו כעורך הראשי של ערוצי הסרטים והסדרות בחברת הוט. בשנת 2004 הקים את חברת "יולי-אוגוסט הפקות" יחד עם אשתו ליסה שילוח-עוזרד. החברה נמכרה בשנת 2012 לחברת התוכן הגרמנית "רד-ארו סטודיו" (חברה בת של תאגיד התקשורת הגרמני פרוזיבאן סאט), אך הוא המשיך לשמש כנשיאה עד שנמכרה במחצית שנת 2018.
במסגרת "יולי-אוגוסט הפקות" הפיק עוזרד סרטים, תוכניות וסדרות רבות:
בקולנוע
הסרט "ביקור התזמורת", שזכה לשמונה פרסי אופיר וחביב השופטים בפסטיבל קאן ועוד פרסים רבים. בנוסף הפיק את הסרטים הבאים: "אפס ביחסי אנוש", " שבעה", "מעבר להרים ולגבעות", "סיפור חצי רוסי", "התפרצות X", "הכל מתחיל בים", "עמק תפארת", "ההר", "לוויה בצהריים", "חדרי הבית", "אנחנו לא לבד" ו"ההתחלפות", שהשתתף בפסטיבל ונציה.
סדרות טלוויזיה
"חברות הכי טובות", "פלפלים צהובים", "הלב של עמליה", "להעיר את הדב", "ככה זה", "נהג טקסי", "בלתי הפיך", "אננדה", "בתולות", "המשרד", "רון", "חסמבה דור 3", "טקסי דרייבר", "רביעיית רן", "ג'וני ואבירי הגליל", "קטמנדו".
תוכניות תעודה
התוכנית זוכת פרס אופיר "מרגל השמפניה", "החברה הכי גרועה בעולם", "מלון דיפלומט", "מכתבי האהבה", "תא חושך", "הקיבוץ", "כביש 90", "יומני האהבה האבודים", "זן נדיר" ו"ירידתה ועלייתה של המחתרת היהודית".
עוזרד משמש גם כבעלים ויו"ר של חברת PTV, מפעילת ערוץ הטלוויזיה DOGTV – ערוץ הטלוויזיה הראשון בעולם המיועד לכלבים ולא לבני אדם. הערוץ משודר במספר מדינות, בהן ארצות הברית, ברזיל, צרפת, סין, פורטוגל ודרום קוריאה.
מאצ'יי מקושבסקי
מאצ'יי מקושבסקי (בפולנית: Maciej Makuszewski; נולד ב-29 בספטמבר 1989 בגרייבו שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת קשר הכנף.
יוסי עוזרד
פעילות ציבורית
עוזרד מכהן משנת 2015 כחבר מועצה וחבר הוועד המנהל של בית הספר לקולנוע “סם שפיגל” בירושלים.
מאצ'יי מקושבסקי
קריירת מועדונים
מקושבסקי החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-SMS לודז'.
בקיץ 2008 הוא חתם על חוזה לעונה אחת בוויגרי סובאלק. ב-21 ביוני 2010 חתם על חוזה לארבע עונות ביאגלוניה ביאליסטוק.
ב-6 בספטמבר 2012 חתם מקושבסקי על חוזה לשלוש עונות בטרק גרוזני מליגת העל הרוסית. ב-29 בינואר 2014 הושאל למשך חצי עונה עם אופציית רכישה ללכיה גדנסק.
בהמשך שיחק מקושבסקי בוויטוריה סטובל ובלך פוזנן, וב-12 בפברואר 2020 חזר ליאגלוניה ביאליסטוק. ב-1 ביולי 2021 שוחרר מהמועדון.
קריירה בינלאומית
מקושבסקי היה חלק מסגל נבחרת פולין עד גיל 21.
ב-1 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פולין הבוגרת, בהפסד 4-0 לנבחרת דנמרק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. בחודש מאי 2018 הוא היה חלק מסגל הנבחרת המורחב לקראת טורניר מונדיאל 2018 ברוסיה, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר.
חתיכה נעשית נבלה
חתיכה נעשית נבלה, או בשם המלא - חתיכה עצמה נעשית נבלה, (בראשי תיבות חנ"נ או חענ"נ) הוא מושג הלכתי בתחום איסור והיתר שעיקרו בהלכות בשר וחלב, ומשמעו שחתיכת אוכל כשר שהתערב בו אוכל אסור, אף אם התערב בחלק קטן ממנו, נאסר כולו (=נעשה "נבלה"). כלומר, חתיכת ההיתר נחשבת על פי ההלכה כאילו הייתה בעצמה דבר איסור, ולא רק כאילו התערב בה טעם איסור.
משמעותו ההלכתית של כלל זה היא שאם חתיכה זו מתערבת בחתיכות אוכל אחרות המותרות לאכילה היא אוסרת את כולן אם אינה בטלה בשישים, ואין מתחשבים בכך שמלכתחילה הייתה החתיכה מותרת ורק התערב בה איסור. לדוגמה: אם חתיכת בשר נפלה לקדרה של חלב חם בנפח פי שלושה מחתיכת הבשר (יחס של 1:3 בין הבשר לחלב, ויחס של 1:4 בין הבשר לתערובת כולה), נאסרה כל תכולת הקדרה עקב תערובת איסור בשר בחלב (המתבטלת רק ביחס קטן מ־1:60). אם לאחר מכן נפלה אותה חתיכת בשר לקדרה חמה אחרת של מאכל, היא אוסרת אותו שוב אם אין בקדרה החדשה כמות גדולה פי שישים או יותר מחתיכת הבשר, ואין מתחשבים בכך שגם לאחר בליעת החלב רוב החתיכה הוא בשר.
עיקרו של מושג זה בהלכות בשר וחלב, ונחלקו ראשונים האם הוא תקף גם כאשר מדובר במאכלים אסורים אחרים.
מקור הדין
מקור הדין בגמרא בדברי האמורא רב שאמר: ('נתינת טעם' משמעה עירוב ביחס קטן מ־1:60) -.
לדעת הראב"ד דין זה נאמר בתלמוד רק לדעת רבי יהודה הסבור שמין במינו לא בטל כלל, ולפי פרשנותו זו, מכיוון שלדעתו אין הלכה כדעת ר' יהודה, סבור הוא שאין חתיכה נעשית נבלה להלכה. אך רוב ככל הראשונים חלקו על דעתו, פירשו שגם לפי חכמים חתיכה נעשית נבלה, ופסקו כן להלכה.
הגבלות לאיסור
דין חנ"ן נאמר רק במקרים מסוימים למשל בתלמוד נאמר שכל דין זה נאמר כאשר הטיפה נפלה על החתיכה ולא התערבה בשאר החתיכות, אולם אם ניער את הקדירה או הניח עליה כיסוי, שוב לא אומרים את דין זה, ומשערים ביטול הטיפה כנגד כל הקדירה.
כמו כן לדעת רבנו יצחק הזקן המובאת בתוספות, כל דין זה נאמר דווקא כאשר החתיכה מונחת מעל החתיכות שבקדירה, אולם במקרה וחלק מהחתיכה טבולה ברוטב, לא נאמר דין חנ"ן, מאידך לדעת רש"י האיסור נאמר גם באופן זה ורק אם כולה טבולה ברוטב לא נאמר איסור זה. לפי פרשנות הש"ך הרמ"א פסק כשתי הדעות לחומרא.
לדעת השולחן ערוך, כאשר המפגש בין החתיכות האוסרת והנאסרת נערך בסביבה יבשה (ללא רוטב), ואף אחת מן החתיכות אינה שומנית, לא נאמר דין זה. קביעה זו מסבירה הלכה אחרת המתעלמת לכאורה מדין חנ"ן.
בכלל, ישנה מחלוקת ראשונים המופיעה בתוספות בין רבינו תם לרבינו אפרים, לגבי תחולת מושג זה בהלכות איסור והיתר שונות מאיסור בשר וחלב. לפי רבינו אפרים, דין זה שנדרש שישים כנגד כל המאכל שנבלע בו איסור, נוהג רק באיסור בשר בחלב, ואילו לדעת רבינו תם, דין זה נוהג אף בשאר איסורים. רבינו אפרים מסביר שאיסור זה קיים רק בבשר בחלב מכיוון שכאשר בשר מתערב בחלב כל אחד מהם הוא היתר, ורק בהתערבם יחד נהפכים לאיסור, אם כן ניתן בהחלט להבין כי החתיכה נהפכה כולה לאיסור בפני עצמה אף אם נפל לקדירה אחרת של היתר. לעומת זאת בדבר היתר אחר שנאסר על ידי איסור, אין הוא עצמו סיבה לאסור ולכן אינו מוגדר איסור אלא דבר היתר ש"ספוג" בו איסור. כדעת ר' אפרים פסקו הרשב"א, הרא"ש, והשולחן ערוך ולדבריו דין זה נוהג אך ורק בבשר בחלב מדאורייתא ולא בכל האיסורים. אולם הרמ"א חולק וסובר שדין זה נוהג בכל האיסורים, אם כי שמורה הזכות לרב הפוסק להקל בתערובת לח בלח, ואף בזאת, רק במקרה שלולי התרת המאכל ייגרם לשואל הפסד מרובה מחמת איסורו. וכן ביבש ביבש שאין חנ"ן בכל האיסורים אף לדעת הרמ"א.
לפי רוב הפוסקים הסוברים שדין זה נוהג בכל האיסורים, אין הוא נוהג בהם אלא מדרבנן, ועל כן, באופנים מסוימים, חל הכלל של ספק דרבנן לקולא. אך ישנם ראשונים הסוברים שאף בשאר איסורים הדין נוהג מדאורייתא.
יעקב בן חיים אבן אדוניהו
יעקב בן חיים בן יצחק אבן אדוניהו, או יעקב בן חיים (1470–לפני 1538), היה מומחה לנוסח המסורה והגהות המסורה על התנ"ך, וכן מדפיס עברי.
קורות חיים
בן חיים נולד בתוניס (לכן לפעמים נקרא התוניסי) למשפחה יהודית, אך בגיל צעיר ברח משם לאיטליה בפתח המאה ה-16 בשל רדיפות שאירעו בתוניס. תחילה התיישב ברומא ובפירנצה, ולאחר מכן קבע את מקומו בוונציה, שם הפך למגיה בבית הדפוס העברי המפורסם של דניאל בומברג.
בשלב מאוחר של חייו בן חיים המיר את דתו לנצרות, (וייתכן שהמשיך במלאכות הדפוס, אך בשם נוצרי חדש). הוא נודע בעיקר בשל תרומתו בהדפסת המהדורה השנייה (1524–1525) של המקראות גדולות על התורה, כשהוא מוסיף את הגהות המסורה עם הקדמה פרי עטו הדנה במסורה, בהבדלי קרי וכתיב, ובהבדלים בין נוסח המסורה לנוסחים של פסוקים המופיעים אצל בעלי התלמוד. פרק ההקדמה הזה של יעקב בן חיים לתנ"ך תורגם ללטינית על ידי Claude Capellus בשנת 1667, ולשפה האנגלית בשנת 1865.
חרף דברי גנות עוקצניים על המרת דתו, הביע אליהו בחור הערכה לעבודתו של יעקב בן חיים בהדפסת נוסח המסורה. בחור שיבח מאוד את יופייה וסידורה של מהדורת מקראות גדולות שיעקב בן חיים צירף אליה את נוסח המסורה, אך מתח ביקורת נוקבת על טעויותיו בקביעת הנוסח.
יעקב בן חיים כתב מחקר נוסף על התרגומים היהודיים של המקרא לארמית, וגם חיבור זה צורף למהדורות התנ"ך בנות הזמן (1527, 1543). הוא גם פרסם קטעים מתוך ספר דרכי הניקוד והנגינות של משה הנקדן.
בעבודתו בדפוס ונציה אצל דניאל בומברג, הגיה יעקב בן חיים מהדורות דפוס ראשון לכמה חיבורי יסוד של ארון הספרים התורני: תלמוד ירושלמי (1523), משנה תורה להרמב"ם, וחיבורים נוספים.
הצי השלישי של ארצות הברית
הצי השלישי של ארצות הברית (באנגלית: United States Third Fleet) הוא יחידה מבצעית של צי ארצות הברית, שתחום אחריותה באזור האוקיינוס השקט ממזרח לקו התאריך הבינלאומי.
ארגון ויחידות
כוחות הצי כוללים ארבעה כוחות תקיפה על בראשות נושאות מטוסים, להן מתלווים משחתות וסיירות. כמו כן הצי כולל כ-30 צוללות, תריסר ספינות אספקה וכ-400 כלי טיס.
יחידות הצי העיקריות:
מצודת בורג
מצודת בורג (באנגלית: Borg Bastion) היא פסגה בגובה של 3,730 מטרים (12,240 רגל), הנמצא ברכס ג'ונס הופקינס, במרחק של 1.7 מיל ימיים (3.1 ק"מ) מצפון-מערב של רכס החברה המלכותית שבארץ ויקטוריה.
השם ניתן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים ב־1994 לכבודו של סקוט ג. בורג, גאולוג שביצע מחקר בשטח באנטארקטיקה בשנים 1978–1994; החל מ־1992 הוא היה מנהל תוכנית למדעי האדמה הקוטבים במשרד התוכניות המדעיות לאנטארקטיקה במשרד למדעי הקוטבים, הקרן הלאומית למדע.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1684–1696)
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Theresia Elisabeth von Österreich; 22 באוגוסט 1684 – 28 בספטמבר 1696) הייתה בתו של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-7 בספטמבר 1683 ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג, בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, והייתה אחותם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. מריה תרזה מתה מאבעבועות שחורות בגיל שתים עשרה בווינה, ונקברה בקריפטה הקיסרית.
מארי ז'וזה, מלכת איטליה
מארי ז'וזה, מלכת איטליה הידועה גם כמארי ז'וזה נסיכת בלגיה (באיטלקית: Maria José del Belgio; 4 באוגוסט 1906 - 27 בינואר 2001) הייתה מלכת איטליה האחרונה מבית סבויה. מכונה באיטליה "מלכת חודש מאי" (באיטלקית - "regina di maggio") עקב 33 בלבד ימי מלכותה במאי 1946.
חייה
בשנת 1939 מונתה מארי ז'וזה לנשיאת הצלב האדום באיטליה.
בימי מלחמת העולם השנייה הייתה הנסיכה מארי ז'וזה בין היחידים במשפחת המלוכה האיטלקית אשר התנגדו לשלטונו הפשיסטי של מוסוליני באיטליה. ישנן אף עדויות שהנסיכה ניסתה ליצור קשרים עם גורמים מבין מדינות בעלות הברית נגד מוסוליני.
כאשר הודח מוסוליני בשנת 1943, ולאחר שהמלך ויטוריו אמנואלה השלישי אולץ לצאת לגלות, הוכרז בעלה של הנסיכה מארי ז'וזה כעוצר הממלכה. באותה עת ערכו מארי ז'וזה ובעלה ביקורים רבים בערי איטליה השונות אשר השתחררו מעול השלטון הפאשיסטי, ובני הזוג זכו לאהדה רבה בקרב האוכלוסייה האיטלקית.
בגלות בפורטוגל החליטו מארי ז'וזה ובעלה להיפרד ומארי וילדיה עברו להתגורר בז'נבה. בני הזוג לא התגרשו באופן רשמי עקב מחשבתו של המלך המודח כי הוא ישוב באחד הימים לשלטון באיטליה הקתולית, אשר לא הכירה באותה עת בגירושים.
מארי ז'וזה מתה בעיר ז'נבה בגיל 94. במהלך ימי גלותה בז'נבה הייתה פטרונית האומנויות בתחום המוזיקה הקלאסית.
מרג'ורי סיגלי
מרג'ורי לינט (סיגי) סיגלי (באנגלית: Marjorie Lynette Sigley; 22 בדצמבר 1928 – 13 באוגוסט 1997) הייתה שחקנית, כוריאוגרפית, במאית תיאטרון ומפיקת טלוויזיה בריטית-ישראלית. היא מילאה תפקיד מרכזי בפיתוח, הקמה וקידום של תיאטרון וטלוויזיה לצעירים בבריטניה, ישראל וארצות הברית.
ביוגרפיה
סיגלי נולדה למשפחה ממעמד הפועלים בבקסטון, דרבישייר. אביה עבד בחברת כימיקלים ואימה הייתה מבשלת. אהבתה לתיאטרון החלה בגיל 10 כשהחלה לראות בקביעות כל הצגה שהועלתה בתיאטרון המקומי. בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה בלונדון עם ילדים שפונו בלונדון, רובם יהודים.
לאחר שסיימה לימודי תיאטרון, מוזיקה וריקוד במכללת גולדסמית' בלונדון זכתה סיגלי במלגת לימודים בחוג לדרמה באוניברסיטת מנצ'סטר ושם החלה לפתח קונספט חדשני לדרמה לילדים. היא לקחה חלק בסדנאות תיאטרון והשתתפה עם קבוצות של תלמידיה בפסטיבל ברייטון, בין היתר עם הפקה של האופרה "יוליוס קיסר ג'ונס" מאת מלקולם ויליאמסון.
לאחר לימודיה שבה סיגלי ללונדון והחלה ללמד תיאטרון בבתי ספר בצפון לונדון. היא יצרה עיבודים למחזות קלאסיים כך שיתאימו להפקות בהשתתפות ילדים, שרובם הגיעו ממשפחות מקופחות. היא עודדה את הילדים לכתוב, להפיק, לעצב ולביים הפקות מפרי עטם, וכן להיבחן לתפקידים בהפקות תיאטרון מקצועיות. ב-1960 ייסדה סיגלי את להקת הדרמה הספרותית העירונית, שהעלתה הפקות עצמאיות ביניהן גם הפקות פנטומימה וסדנאות תנועה, והחלה לביים בתיאטרון "מרמייד". בין היתר ביימה הפקה של המחזה "אמיל והבלשים" על פי ספרו של אריך קסטנר, והעלתה הפקות לילדים בפסטיבלים של ברייטון ואדינבורו, שאותן יצרה באמצעות אימפרוביזציה ושיתוף עם קהל הילדים באולם, לאחר שגילתה כי קיים מחסור במחזות לילדים. ב-1967 העלתה במחלקת הדרמה של אוניברסיטת מנצ'סטר מחזה לילדים שכתב נפתלי יבין. עבודתה של סיגלי הוזכרה לשבח בנאום של ראש ממשלת בריטניה אדוארד הית' ב-1970.
מחוץ לבריטניה
ב-1968, השחקנית האמריקנית אוטה האגן צפתה באחת הסדנאות של סיגלי והזמינה אותה ליישם את שיטותיה המהפכניות גם בניו יורק. לפני שעברה לארצות הברית עוד הספיקה סיגלי לצאת לסיבוב הופעות עם קבוצת התיאטרון שלה בוורשה, לנינגרד ומוסקבה.
לאחר שהגיעה לניו יורק סיגלי ביימה הצגות בסטודיו הרברט ברגהוף (H.B.) וייסדה תיאטרון לצעירים בתיאטרון סיטי סנטר, שאותו ניהלה בשנים 1969–1975. במהלך תקופה זו כתבה וביימה 45 מחזות לילדים, והנחתה סדנאות שעודדו ילדים ליצור ולככב במופעים משל עצמם. ב-1976 הקימה תיאטרון לצעירים משלה בניו יורק, ושנה לאחר מכן עברה ללוס אנג'לס כדי לכתוב תסריט. באותה שנה העניקה לה ההתאחדות לתיאטרון וחינוך בארצות הברית (AATE) את פרס ג'ני היידן על עבודתה עם ילדים בתיאטרון.
פעילותה בישראל
סיגלי ביקרה לראשונה בישראל ב-1962 לאחר שהוזמנה על ידי תיאטרון הבימה לביים גרסה עברית למחזה "אמיל והבלשים" שביימה בהצלחה בלונדון. זו הייתה הפעם הראשונה שבמאית אישה זכתה לביים במסגרת התיאטרון הלאומי, ורק בשנת 1973 ניתנה ההזדמנות שוב לבמאית עדנה שביט. בגרסה העברית למחזה השתתף בין היתר השחקן אהרון אלמוג. לאחר ההצלחה של ההפקה קיבלה הזמנות נוספות לביים בישראל, אך שבה אליה רק ב-1968 בהזמנת תיאטרון הבימה. היא אומנם הוזמנה כדי לביים שתי הצגות למבוגרים, אך לאחר שהגיעה העלתה רעיון להקים תיאטרון לילדים, על בסיס סדנת התיאטרון שהפיקה בפסטיבל ברייטון. המחזה הראשון שעלה במסגרת התיאטרון היה "אות בארץ הפלאות" - שיתוף פעולה של סיגלי עם הסופר אוריאל אופק, המלחין שמעון כהן והצייר דן רזניגר, בהשתתפות לבנה פינקלשטיין. בין היתר נועדה תוכנית זו לאתר ילדים בעלי כישרון משחק ולמשוך אותם לעולם התיאטרון ולהכשיר אותם במסגרת השתלמות לשחקנים צעירים שתפעל לצד התיאטרון.
ב-1969 ביימה גרסה עברית של דן אלמגור למחזמר "פנטסטיקס" של טום ג'ונס והרווי ל. שמידט. ההצגה הועלתה 111 פעמים, וזכתה לביקורות מעורבות בעיתונות.
בטלוויזיה
ניסיונה הראשון בטלוויזיה של סיגלי היה בכתיבת הסדרה Wonderworld, עיבוד לסיפורי התנ"ך בהשתתפות שחקנים ילדים בני 5–6 ו-15–16. בזמן שחייתה בארצות הברית, עם תסריט שכתבה ב-1978 כתבה לאחד מפרקי הסדרה לילדים ABC Afterschool Special. ב-1980 הייתה מפיקה שותפה בדרמה הבריטית Never Never Land בכיכובם של פטולה קלארק וג'ון קאסל.
חייה המאוחרים
מרג'ורי הייתה גם אמנית רב-תחומית, בעיקר בתחום ההדפסים. יצירתה הושפעה מעבודתה בתיאטרון, והייתה נועזת ואקספרסיבית בייחוד מבחינת השימוש בצבע והעדפתה לפורמט גדול. לאחר שעזבה את תמז ב-1986 הקדישה את מרבית זמנה לעבודות האמנות שלה. בסוף שנות ה-80 הציגה את עבודותיה בתערוכה Recent Prints בגלריה פוטסטול בלונדון.
ב-1994 אובחנה סיגלי בסרטן, והלכה לעולמה מהמחלה כעבור שלוש שנים. לאחר האבחון רכשה לראשונה מחשב ועיצבה באמצעותו ספרי ילדים שבמרכזם שני דובוני צעצוע. לאחר מותה התפרסם לראשונה מחזה שעיבדה לבמה עבור התלמידים והמורים בסטודיו HB בניו יורק, שהיה אמור לעלות במסגרת חגיגות חג המולד לקהל בני משפחה וחברים, וכלל לא פחות מ-18 שחקנים.
ישראלה שאער מעודד
ישראלה שאער מעודד (נולדה ב־1976) היא במאית, חוקרת ומרצה לקולנוע באקדמיה לאמנות בצלאל ובבית ספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה
ישראלה שאער מעודד נולדה וגדלה ביבנה למשפחה דתית, הוריה ילידי ישראל וסביה ילידי תימן. היא למדה באולפנת צפירה של בני עקיבא, ועשתה שירות לאומי בבית אל. למדה צילום בקמרה אובסקורה, והיא בוגרת תואר ראשון במסלול וידאו במחלקה לצילום בבצלאל. במסגרת הלימודים זכתה ארבע פעמים במלגת אמריקה ישראל ובפרס הצטיינות ע"ש רמי הלפרין. בוגרת תואר שני מעשי בקולנוע (MFA) אותו סיימה בהצטיינות ותואר שני עיוני ((MA - שניהם בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. את עבודת התזה כתבה בהנחיית פרופסור רז יוסף על הבמאיות הראשונות בקולנוע הישראלי
ובמסגרתה גילתה את הסרט הראשון שביימה אישה בישראל אלידע גרא, "לפני מחר” (1969), ודאגה לשיחזורו.
שאער מעודד עוסקת בקולנוע תיעודי ועלילתי. שני סרטיה הקצרים תכול אין עב (תעודי, 27 דק', 2001) ושרונה (תעודי, 30 דק', 2002) הוקרנו בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה. סרטה התיעודי הקצר אלכסנדר ינאי 1 (2006) על הסטודיו הראשון של להקת ענבל ופעלה של שרה לוי תנאי, הופק במסגרת פרויקט בתים בעיר של בית הספר לקולנוע עש סטיב טיש והוקרן בערוץ 8.
המלכה חנטרישה (2009) על המשוררת ברכה סרי והפזמונאית נעמי עמרני בהפקת אסנת טרבלסי, השתתף בתחרות רוח החופש בפסטיבל הקולנוע ירושלים וזכה בסרט התיעודי הטוב בפרס ע"ש ויקי שירן בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות. הוא הוקרן בערוץ 10 וערוץ 2. סרטה העלילתי הקצר בלי טובות (2011) השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות וזכה במקום שני בפסטיבל יוצרים מציאות. סרטה התיעודי מורי חידת שבזי (60 דקות, 2018) על רבי שלום שבזי הופק במסגרת סדרת העברים של יאיר קדר. הוא הוקרן בתאגיד השידור הציבורי "כאן", וזכה בפרס הסדרה הטובה ביותר בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים
ובציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיפה 2018. יצירתה הקולנועית אישה (60 דקות, 2019) היא רטרוספקטיבה אקספרימנטלית ארכיונית המעבדת את ביטוי הנשיות והמיניות של עשרות גיבורות מכ-200 סרטים שבוימו על ידי נשים בישראל החל מ-1969 ועד היום. חלקם של הסרטים נדירים ושוחזרו במיוחד לצורך העבודה על הסרט. אישה בהפקת אלעד גביש מרקר הפקות השתתף בתחרות עומק שדה, פסטיבל דוקאביב. שמעון (24 דקות,2019) בהפקת גיל סימה ובכיכובו של השחקן מוריס כהן זכה בציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיפה 2019. והוא משתתף בתחרות פרסי אופיר 2020 במסלול עלילתי הקצר עד 40 דקות . בשלהי 2020, תסריטה 'אושרית' זכה בקרן סטיב טיש להפקת סרט ראשון באורך מלא.
שאער מעודד אצרה וניהלה את פרויקט 50-50 של עמותת נשים בתמונה ומפעל הפיס ולקחה חלק בהיגוי סדרת פוקוס מייסדות –לרגל חמישים שנות קולנוע נשים בישראל. כמו כן הייתה פעילה בקבוצת 'אחיות לסרט' שיתוף פעולה בין פורום הקולנועניות וארגון אחותי וסינמטק תל אביב. היא בוגרת התוכנית למנהיגות צעירה בפריפריה במכון מנדל. הקימה וריכזה את המגמה לצילום בגמנסיה עברית הרצליה בתל אביב במשך עשור ובמשך ארבע שנים שימשה כחברת ועדת רפרטואר קולנוע בסל תרבות ארצי. כיום מרצה במחלקה לאומנויות המסך באקדמיה לאמנות בצלאל בבית ספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה.
קישורים חיצוניים
סרטים לצפייה
אורלב
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ראובן פפרמן
שנותיו המוקדמות
ראובן (טומי) פפרמן נולד בעיר טימישוארה בחבל באנאט ברומניה כצעיר בין שני בני הוריו. אביו, ד"ר אאוג'ן (ינה) יונה פפרמן (Jenő Pfeffermann) היה רופא מיילד ורופא משפחה וממנהיגי התנועה הציונית בטרנסילבניה ובאנאט. אחיו הבכור, ערן, נולד, בהתאם לרצון הוריו, בירושלים, בשנת 1935. האב נפטר באופן פתאומי כשראובן היה בן 8. אחרי לימודים בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית בטימשוארה, בשנת 1946 עלה פפרמן, אמו, יהודית, ואחיו לארץ ישראל. הוא נקלט יחד עם אחיו בכפר הנוער בן שמן. בעת מצור בן שמן במלחמת העצמאות נאלץ להתפנות עם שאר התלמידים לכפר ויתקין. בהמשך התגורר פפרמן בירושלים. מכיתה י' למד בתיכון בית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה העברית).
לימודיו והקריירה הרפואית והאקדמית
בשנים 1974–1976 השתלם פפרמן בניו יורק בהשתלות כליות ובאימונולוגיה אצל פרופ' סם קונץ. בשובו ניהל יחד עם פרופ' אריה דורסט את היחידה להשתלות כליות בבית החולים "הדסה עין כרם". באותה תקופה התמנה כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה העברית.
במרץ 1979 התמנה למנהל המחלקה הכירורגית של בית החולים "קפלן" ברחובות, אותה בנה מחדש וניהל עד פרישתו לגמלאות. פפרמן עשה מאמצים רבים לקידום תחום הטיפול בטראומה הגופנית בחינוך הרפואי ובפיתוח היחידות לטיפול בטראומה ברחבי ישראל. הוא נחשב בנוסף לאחד מחלוצי השתלות הכליות בישראל. עם תלמידיו נמנו כירורגים כמו דני סימון, עוז שפירא, הדר מרחב, איתן מור. הוא קידם את פעילויות הספורט של המושתלים, נמנה עם מייסדי העמותה לספורט מושתלים בישראל והיה יושב הראש שלה מיום הקמתה ועד מותו. ראובן פפרמן נפטר בשנת 2004 עקב מחלת פיברוזיס ריאתי ראשוני. הוא הובא לקבורה בבית העלמין של קיבוץ גבעת ברנר. פפרמן היה נשוי ללאה אופיר-פפרמן, אחות במקצועה, ונולדו להם שלושה ילדים. אלמנתו המשיכה את מפעלו בתחום קידום הספורט בקרב מושתלי האיברים.
מבחר מאמרים
Herbert Freund, MD; Reuven Pfeffermann, MD; Arieh L. Durst, MD; Nathan Rabinovici, MD Arch Surg. 1976;111(10):1106-1107. doi:10.1001/archsurg.1976.013602800640 Am J Surg 131:242-245, 1976
איאד אל-בגדאדי
איאד אל-בגדאדי (בערבית: ياد البغدادي; נולד ב־17 ביוני 1977) הוא סופר, יזם אקטיביסט ופעיל זכויות אדם, שהשיג בולטות בינלאומית ברשתות החברתיות במהלך האביב הערבי. אל-בגדאדי כמוסלמי ליברטאני הוא מבקר בולט של תנועות אסלאמיות וגם של דיקטטורות חילוניות. נכון למאי 2020 הוא חסר כל אזרחות ושוהה בנורווגיה כפליט מבקש מקלט.
אל-בגדאדי הוא נכד לפלסטינים אשר עזבו את ביתם ביפו במהלך מלחמת העצמאות (הפלסטיניים מתייחסים אליה כאל הנכבה). אל-בגדאדי נולד בכווית וגדל באיחוד האמירויות.
אביב ערבי
אל-בגדאדי עודד יציאה להפגנות ברחבי העולם הערבי לתמיכה למעבר למשטר דמוקרטי. כשהחלו אירועי האביב הערבי במצריים אל-בגדאדי בציוצי טוויטר דיווח על ההתפתחויות תוך פרשנות מלגלגים על המנהיגים הדיקטטוריים של האזור.
במהלך האביב הערבי ב-2011 החל בגדאדי לצייץ בטוויטר על המהפכה המצרית המתמשכת. בפברואר 2011 האקטיביסטית אסמאא' מחפוז פרסמה ביוטיוב קריאה למצרים לצאת ולהפגין בכיכר תחריר. תרגומו של אל-בגדאדי לקריאה זו נצפה יותר ממיליון פעמים ובכך תרם משמעותית לנפילתו של הנשיא חוסני מובארכ.
אל-בגדאדי הצטיין בכתיבה בהומור וסרקזם. במרץ 2011 הוא פרסם אוסף מקוון של ציוצים סטיריים בשם הלגלגני "מדריך לרודן הערבי". בתוך שבועות המדריך תורגם ליותר מתריסר שפות.
גירוש
אל-בגדאדי שהה באיחוד האמירויות. ב -30 באפריל 2014 הוא צייץ על מות חברו הקרוב הפעיל המצרי באסם סאברי. למחרת, ב-1 במאי 2014 שלטונות ההגירה של איחוד האמירויות הודיעו לו שהוא עומד בפני בחירה: להיות כלוא למשך זמן בלתי מוגדר או שיגורש מיידית. השלטונות לא סיפקו שום סיבה רשמית לגירוש. הוא לא הואשם רשמית ולא ניתנה לו הזדמנות לערער על החלטת הגירוש. נאמר לו "שינסה להיזכר אם אמר משהו שעלול לגרום לגירוש". הוא בחר בגירוש. הוא נכלא לשבועיים באבו דאבי. מאחר שהיה חסר אזרחות היה קושי לגרשו, אבל בזכות היותו פליט פלסטיני, הוא החזיק במסמכי נסיעות מצריים. הוא הוטס למלזיה, בתקווה שיתקבל כפליט פלסטיני מגורש. אבל בהגיעו לקואלה לומפור נאסר עליו לעבור דרך בקרת הדרכונים. לאחר שבועות בהם נשאר בשדה התעופה, הרשה לו ממשלת מלזיה להיכנס למדינה כ"מקרה יוצא דופן".
הרצאה ב-Oslo Freedom Forum
מספר ימים לאחר שאשתו הצטרפה אליו למלזיה הוא זכה לכבוד גדול כשהוזמן להשתתף בכנס השנתי של Oslo Freedom Forum - OFF. הוא טס לאוסלו והתקבל שם כפליט מבקש מקלט. הרצאתו ב-OFF פורסמה בנובמבר 2014 תחת הכותרת "למה אני עדיין מאמין באביב הערבי". אל-בגדאדי הסביר כי תרומתו העיקרית לאביב הערבי הייתה בתחום הרעיונות – במניפסט שכתב. במניפסט הוא הציע תוכנית למה שיש לעשות אחרי הצלחת המרד - לאביב הערבי. לצערו, לא הייתה תוכנית כזו. בהרצאתו ב-OFF אל-בגדאדי אמנם ציין כי מוצא משפחתו ביפו, אבל כל בקורתו כוונה נגד שליטי ארצות ערב. אפילו כאשר בחר להזכיר טבח המונים בחר בדוגמאות מסוריה, דאעש ומצריים וכלל לא הזכיר את ישראל. כאקטיביסט מובהק הוא קרא לבנו התינוק לבחור במוות על פני התרפסות בפני השליטים ועושי דברם.
תמיכתו בלוחמים לזכויות אדם בסעודיה
משנת 2017 עיקר פעילותו היא בביקורת נוקבת על יורש העצר הסעודי מוחמד אבן סלמאן ובארגון סיוע לפעילי זכויות אדם סעודיים ומשפחותיהם. באפריל 2019 השלטונות בנורווגים, ככל הנראה בעקבות אזהרה מ-CIA, הזהירו אותו שלא יעזוב את נורווגיה כי המשטר הסעודי פועל לחיסולו. בעקבות האזהרה אל-בגדאדי ביטל נסיעה אל מחוץ לנורווגיה מחשש שגורלו עלול להיות כמו של ג'מאל ח'אשוקג'י מי שהיה ידידו, עד שנרצח על ידי שליחי יורש העצר הסעודי. יחד עם ח'אשוקג'י אל-בגדאדי חקר את החשדות שבשל הביקורת הקשה של הוושינגטון פוסט נגד אבן סלמאן, שרותי המודיעין של סעודיה חדרו לטלפון של ג'ף בזוס הבעלים של הוושינגטון פוסט.
ג'ון פרנקלין בוביט
ג'ון פרנקלין בוביט (באנגלית: John Franklin Bobbitt; 16 בפברואר 1876 – 7 במרץ 1956) היה איש חינוך אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת שיקגו וסופר התמחה בתחום תוכנית לימודים.
ביוגרפיה
הוריו ג'יימס ומרתה בוביט חיו בעיירה קטנה בשם אנגלית (English) באינדיאנה. בוביט סיים את לימודיו בשנת 1901 באוניברסיטת אינדיאנה. ובתחילת חייו עבד בכמה בתי ספר כפריים באינדיאנה.
בין שנת 1903 לשנת 1907 היה בוביט מורה בבית הספר פיליפיני במנילה. הוא נסע לפיליפינים במסגרת היותו חבר בוועדה שנשלחה לעריכת תוכנוית לימודים בתי ספר יסודי לאיים באזור. המשלחת יצרה תוכניות לימודים מקוריות באופן שיתאים לצורכי האוכלוסייה. בתחילה הם ניסו להטמיע ספרי לימוד אמריקאיים שהכירו בבתי ספר מארצות הברית, אך שר החינוך בפיליפינים גרם להם להסתכל על כך. כשראו שהרעיון שלהם לא תואם את המציאות החברתית הם השליכו את התוכנית המקורית שלהם וערכו תוכניות מגוונות ודברים שיעזרו לאנשים להשיג השכלה ולהתפרנס וליהנות ממימוש עצמי. המשלחת לאט לאט התרחקה מספרי הלימוד האמריקאיים וכתבו תוכניות שמבוססות על התרבות הפיליפינית. אז הבין בוביט שיש צורך לגבש תוכנית לימודים במקומות שונים בעולם באמצעות שימוש באמונות מסורתיות מקומיות. בעקבות מסע זה כתב בוביט את ספרו "על הקוריקולום".
דרך אדום
דרך אדום המקראית או דרך מדבר אדום היא נתיב קדום שחיבר את יהודה עם אדום. הדרך שמשה מתקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית לפחות כנתיב מרכזי וכנתיב מקומי לצורכי בדואים עד אמצע המאה העשרים. כיום משמשת הדרך לטיולי מדבר.
לדרך היו מספר נתיבים, הנתיב המרכזי של הדרך ירד ככל הנראה מירושלים לחברון, תל ערד, נחל קינה ונחל חמר עד ים המלח, משם עקפה הדרך ככל הנראה את ים המלח מדרום והמשיכה לכיוון הרי אדום, לאורך הדרך נבנו מספר מצודות אשר שמרו על העוברים בדרך ומקורות מים לשימושם.
הדרך זוהתה בשנות החמישים על ידי יוחנן אהרוני. שמה מופיע במקרא ב:
מורד הרי יהודה
מהר עמשה מתחילה ירידה תלולה לבקעת ערד, עקב חשיבותו נסלל בתקופה הרומאית מעלה דרגות והוכשרו בו מדרגות על מנת להקל על תנועת גמלים
במורד מצוק העתקים
(מבקעת ערד לים המלח והערבה)
כמה מורדות הוליכו מבקעת ערד לאזור ים המלח והערבה וכמה מעלות עלו משם לעבר אדום, הבחירה בין הנתיבים השונים נעשתה ככל הנראה על פי החלק באדום שאליו רצו ההולכים להגיע.
הנתיב הצפוני – נתיב המלכים
הנתיב הצפוני, זה שזוהה על ידי אהרוני והוא הנתיב הקצר ביותר למואב ולכן ככל הנראה הנתיב שעברו בו מלכי יהודה, ישראל ואדום במלחמתם במואב, עובר תל ערד לחורבת עוזה ומשם לאורך נחל קינה ונחל חמר לים המלח.
בחורבת עוזה התגלתה מצודה מתקופת ממלכת יהודה הזהה בתכנונה למצודה בערד, המצודה שוקמה בתקופה ההלניסטית והרומית, מעוזה נכנסה הדרך לנחל קינה, על הדרך שמרה מצודה קטנה יותר בחורבת רדום.
בנחל קינה בורות מים וכן גב מים גדול השומר מים במשך כל השנה ושימש ככל הנראה את השיירות, לדעת אהרוני הסיבה לבחירה בנחל הייתה שההולך בנחל מוסתר מסביבתו ולכן הולך בביטחון יחסי, בנחל עוברת דרך הטיולים של היום הנקראת דרך אדום.
מנחל קינה עברה הדרך דרך באר אפעה שבוואדי סיפקה מים להולכים לנחל חימר, כאן התפצלה ככל הנראה הדרך, לדעת אהרוני המשיכה הדרך לאורך נחל חימר למעלה זרון ולשפך נחל זוהר, עם זאת יכלו ההולכים להמשיך דרך נחל אפעה למעלה תמר.
בסיומו של מעלה זרון הוקם מצד זוהר וכאן יכלו השיירות להצטייד גם במים, מכאן המשיכה הדרך לאורך חופו של ים המלח עד לסדום ואובטחה על ידי מצד גוזל, הנוסעים היו יכולים להשתמש במי המעיינות הנובעים למרגלות המצוק כמו עין תמר ובמי המעיינות שכיכר ים המלח.
מכיכר ים המלח הובילה הדרך במעלה הר אדום לטפילה ששימשה בתקופות מסוימות כבירת אדום בתוואי הקרוב לדרך טפילה-ים המלח (כביש 35 הירדני).
הנתיב המרכזי
ההולכים בנתיב המרכזי המשיכו בדרך הרומית היורדת מהר עמשה לכיוון תל מלחתה שהיה בתקופות מסוימות העיר המרכזית בבקעת ערד ומשם לחורבת ערוער (ערערה שבנגב), בתקופה הישראלית הייתה ערוער מבוצרת בחומות שעוביין ארבעה מטרים והתגלה בה אוסטרקון המיועד למלך זיף, עדות לקשר בין שני המקומות על דרך אדום, משם המשיכה הדרך לאורך נחל ערוער לאזור ממשית, את המעבר בפרשת המים שבין נחל ערוער לנחל ממשית אבטחה מצודה בחורבת רחבה.
המגיע לממשית היה יכול לרדת לכיכר ים המלח דרך מעלה תמר ומשם לעלות לאזור טפילה או להמשיך דרומה בנחל ממשית למעלה עקרבים ומשם לפטרה (דרך השיירות).
את ההולכים לכיכר ים המלח אבטחו נקודות משמר בגבעת צפית, מצד תמר ובתחתית מעלה תמר.