cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בני מקואנה
בני מקואנה (בצרפתית: Béni Makouana; נולד ב-28 בספטמבר 2002 בברזוויל שברפובליקה של קונגו) הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מונפלייה מליגת העל הצרפתית ובנבחרת הרפובליקה של קונגו.
קריירת מועדונים
בתחילת הקריירה שלו שיחק מקואנה בדיאבלה נויר, עמה זכה בגביע הקונגולזי. בהמשך עבר לאקדמי SOAR מגינאה.
ב-19 באוקטובר 2020 חתם מקואנה במונפלייה מליגת העל הצרפתית. ב-8 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
ב-11 באוקטובר 2018 ערך מקואנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה של קונגו, בניצחון 3-1 על נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019.
אצטדיון אל קמפין
אצטדיון נמסיו קמאצ'ו אל קמפין (בספרדית: Estadio Nemesio Camacho El Campin) הוא אצטדיון כדורגל בעיר בוגוטה שבקולומביה, אשר מונה 36,343 מקומות ישיבה, דבר ההופך אותו לאצטדיון הרביעי בגודלו במדינה אחרי אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס שבברנקייה, אצטדיון פלמסקה שבקאלי ואצטדיון אטנאסיו חירארדוט שבמדיין. האצטדיון משמש בתור מגרשן הביתי של קבוצות מיונאריוס ואינדפנדיינטה סנטה פה ולעיתים רחוקות גם של לה אקידד.
האצטדיון הוקם ב-10 באוגוסט 1938 ותכולתו הייתה 10,000 מקומות. המניע להקמה היו המשחקים הבוליבאריאנים, שנערכו לראשונה בבוגוטה ובקראקס. עם השנים האצטדיון עבר הרחבה וכאשר היה ללא מקומות ישיבה מסומנים, הכיל לעיתים 50,000 ואף 60,000 צופים בשיאו, כגון בגמר הקופה אמריקה 1975. ב-2011 עבר שינוי נוסף לקראת המונדיאליטו שנערך בקולומביה ולפי הרישומים של פיפ"א, התכולה הסופית של האצטדיון היא 36,343 מקומות. השדרוג עלה כ-15 מיליון דולר.
אירועים מרכזיים
בין היתר נערכו באצטדיון מספר קונצרטים והופעות של זמרים ולהקות מפורסמים כמו Guns N' Roses ב-1992 ו-2022, ג'ון בון ג'ובי ב-1995, פול מקרטני וליידי גאגא ב-2012, ג'סטין ביבר ב-2013, ואן דיירקשן ב-2014, פו פייטרס ב-2015, קולדפליי ורולינג סטון ב-2016.
Sober (שיר של קלי קלרקסון)
Sober הוא הסינגל השני של קלי קלרקסון מאלבומה השלישי My December. הסינגל יצא לתחנות הרדיו בתאריך ה-6 ביוני 2007 עקב ההצלחה הבינונית של "Never Again", ביחס ללהיטים מאלבומה הקודם של קלרקסון, Breakaway. השיר זכה בעיקר לביקורות חיוביות.
גרסאות
לשיר יש שתי גרסאות. הגרסה האחת היא הגרסה שהשתחררה לרדיו, והיא גרסה מקוצרת של השיר כדי להתאימו לרדיו. הגרסה השנייה, גרסה האלבום, ארוכה ביותר מדקה מגרסת הרדיו. החלקים הנוספים הם מספר שורות נוספות וקטעים אינסטרומנטליים.
אייל שטיגמן
אייל שטיגמן (נולד ב-9 ביוני 1963) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף בשתי אולימפיאדות, (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) וכן באליפות העולם בשחייה (מדריד 1986), במדי נבחרת ישראל. הוא התמחה בסגנון החזה. בעל 5 מדליות מהמכביה, מהן 2 זהב.
ביוגרפיה
אייל שטיגמן נולד וגדל בקיבוץ רמת השופט. הוא התאמן בקבוצת השחייה של הפועל עמק יזרעאל בהדרכתו של נח רם ובשלהי הקריירה שלו בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתו של הלמוט לוי.
1979
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1979 סיים שטיגמן מקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:13.08 דקות.
1981
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי 1981 סיים שטיגמן במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:34.31 דקות.
המכביה ה-11
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן זכה שטיגמן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:29.19 דקות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה שטיגמן בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.73 דקות, לפני השיאן הישראלי רון קרמן (1:09.00 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:29.08 דקות, שוב לפני השיאן קרמן (2:30.49 דקות).
1982
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1982 זכה שטיגמן בשתי מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.56 דקות, לפני יוחאי ליפשיץ (1:11.03 דקות) ואייל גפני מהפועל גלבוע (1:11.19 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:29.27 דקות, לפני גפני (2:34.37 דקות) ואורון ירדן בן ה-15, מהפועל עמק הירדן (2:41.74 דקות).
באליפות ישראל בקרב-רב בשחייה (100 מטר פרפר, 100 מטר גב, 100 מטר חזה, 100 מטר חתירה) שנערכה באוקטובר אותה שנה זכה שטיגמן במדליית זהב בתוצאה כללית של 4:25.79 דקות.
כינוס הפועל ה-12
בכינוס הפועל ה-12 שנערך בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, זכה שטיגמן במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 3:59.95 דקות, ביחד עם יזהר שנהר, נדב שנל וניר שמיר ובשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.98 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:29.52 דקות.
כעבור חודשיים, בתחרות שמונה האומות, בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי זכה שטיגמן במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.04 דקות ובמקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:26.67 דקות, שיפור לשיא של קרמן (2:27.13 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 3:54.84 דקות, ביחד עם שנהר, שנל ושמיר (השיא הקודם עמד על 3:59.95 דקות). שבוע לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בדרמשטאדט, גרמניה הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:06.41 דקות, שיפור של 8 מאיות השנייה לשיא של קרמן.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה שטיגמן ב-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.86 דקות, לפני רועי עמיצור ממכבי תל אביב (1:08.34 דקות) ואייל גפני מהפועל גלבוע (1:10.45 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.07 דקות, לפני אייל גפני (2:30.84 דקות) ורועי עמיצור (2:31.60 דקות) ושתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.33 דקות, אחרי אמיר גניאל (1:54.34 דקות) וזוהר וייס (1:58.65 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.12 דקות, אחרי יורם כוכבי שקבע שיא ישראלי חדש של 2:09.47 דקות וליפשיץ (2:11.51 דקות).
אולימפיאדת לוס אנג'לס
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה שטיגמן במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.20 דקות, לפני יוחאי ליפשיץ (1:09.89 דקות) ואמיר גולן ממכבי תל אביב, שקבע בשלב המוקדמות שיא ישראלי חדש לגילאי 16 של 1:09.54 דקות.
1985
בתחרות שבע האומות שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 1985 זכה שטיגמן במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.33 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:31.20 דקות.
המכביה ה-12
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה שטיגמן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.78 דקות, לפני אחיו שגיא שטיגמן (1:08.97 דקות) ויוחאי ליפשיץ (1:09.38 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.80 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:12.05 דקות, אחרי ליפשיץ (2:09.42 דקות) ולפני אמיר שטרנפלד (2:17.05 דקות).
אליפות עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד 1986 סיים שטיגמן במקום ה-20 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:05.59 דקות, במקום ה-21 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:23.21 דקות ובמקום ה-26 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.94 דקות.
אולימפיאדת סיאול
באליפות מערב גרמניה שנערכה בקרלסרוהה ביולי 1988 סיים שטיגמן במקום שישי בתוצאה של 1:04.60 דקות ובשלב המקודמות קבע תוצאה של 1:04.59 דקות ובכך קבע את הקריטריון האולימפי (1:04.70 דקות) לאולימפיאדת סיאול (1988) במשחקים האולימפיים עצמם היה שטיגמן השחיין היחיד מישראל. הוא סיים במקום 42 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.92 דקות ובמקום 37 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.18 דקות.
המכביה ה-13
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 זכה שטיגמן במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.42 דקות, אחרי סמואל שוורץ מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 1:05.39 דקות. שטיגמן הושעה מנבחרת ישראל והחמיץ את הזכות להימנות על הרביעייה ששיפרה את השיא ישראלי במשחה ל-4x100 מטר מעורב, לאחר שהפר את הוראות ראשי הנבחרת הישראלית כשהופיע לבוש בציוד ספורט של חברה מתחרה לזו שנתנה חסות לנבחרת. נוסף לכך, הוא חילק על דוכן המנצחים חולצות של החברה אותה הוא ייצג. מי שהחליף אותו בשליחים היה לא אחר מאשר אחיו שגיא שטיגמן.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה שטיגמן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.04 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:28.41 דקות. מדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.54 דקות, אחרי ערן גרומי (2:11.03 דקות) ואלון קובל (2:13.06 דקות).
חייו האישיים
שטיגמן, מחזיק בבעלותו את מפעל "קמיליה רטבים בע"מ".
אנציקלופדיה מקראית
אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו היא אנציקלופדיה לענייני התנ"ך המבוססת על תוצאותיו של המחקר האקדמי המודרני. את האנציקלופדיה יזמו קבוצת חוקרים מן האוניברסיטה העברית, שייצגו בעיקר את האסכולה הירושלמית (השמרנית יחסית) בחקר המקרא. המערכת המייסדת של האנציקלופדיה מנתה את הפרופסורים אלעזר ליפא סוקניק ומשה דוד קאסוטו. הכרך הראשון יצא לאור עוד בחייהם של המייסדים, בשנת 1950, ומלאכת ההוצאה לאור של האנציקלופדיה נמשכה עד 1982.
את האנציקלופדיה הוציאה לאור הוצאת מוסד ביאליק.
כותבי הערכים
הערכים נכתבו בדרך כלל על ידי טובי המומחים שעסקו בחקר המקרא החל משנות החמישים של המאה העשרים ועד שנות השמונים. בסיומם של הערכים מופיעות ראשי תיבות של שמו ושם משפחתו של הכותב, וראשי תיבות אלה מפוענחים בתחילתו של כל כרך (למשל: ב"מ = בנימין מזר). ישנם ערכים שנכתבו על ידי המערכת, ואלו מסומנים באות מ. או ללא סימון.
היסטוריה של עריכת האנציקלופדיה
בשני הכרכים הראשונים (1950, 1954) היה סוקניק היו"ר וקאסוטו העורך הראשי, וסייעו בידו נפתלי הרץ טור-סיני, שמואל ייבין ובנימין מזר. בכרך השלישי (1958), שנערך לאחר פטירת סוקניק וקאסוטו, היו העורכים טור-סיני, יבין ומזר. בכרך הרביעי (1962) כבר מונה בנימין מזר ליו"ר, והצטרף לעריכה חיים רבין. בכרך החמישי (1968) הצטרפו יעקב ליוור ושמואל אפרים ליונשטם. בכרך השישי (1972) הצטרף חיים תדמור כ"עורך-מרכז", ונוסף גם יעקב שלום ליכט. בכרך השביעי והשמיני (1976, 1982) הפך חיים תדמור לעורך ראשי, ושמואל אחיטוב מונה כ"עורך-מרכז". הכרך התשיעי, כרך המפתחות, יצא לאור שנים אחדות לאחר סיום העבודה (1989). בכתיבת הערכים השתתפו חוקרים נוספים, כגון משה צבי סגל ורבים אחרים.
הערך "פרשנות" יצא לאור כספר נפרד בהוצאת מוסד ביאליק (משה גרינברג [עורך], פרשנות המקרא היהודית – פרקי מבוא, ירושלים תשמ"ג).
ספרים נוספים המבוססים על ערכים מתוך האנציקלופדיה המקראית הם: ח' רבין, שפות שמיות: פרקי מבוא, ירושלים תשנ"א (הדפסה שנייה: תשנ"ג); י' ליכט (עורך), מועדי ישראל, ירושלים תשמ"ח.
ספריית הבת של האנציקלופדיה
לאחר צאתו לאור של כרך המפתחות (ט') הוחלט במוסד ביאליק שלא לעדכן את האנציקלופדיה מדי כמה שנים, אלא להוציא לאור ספרים בנושאים ממוקדים הקשורים לעולם המקרא, או מרחיבים ערכים קיימים באנציקלופדיה. בין הספרים הבולטים שיצאו בסדרה זו,
יואל לייב הלוי הרצוג
הרב יואל לייב הלוי הרצוג (תרכ"ה, 1865 – תרצ"ד, 1934) היה רב בפולין, בבריטניה ובצרפת. אביו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
תולדותיו
נולד בלומז'ה שבפולין לרב נפתלי הירץ הרצוג ולאמו שרה בלומה. היה תלמידו של הרב נח יצחק דיסקין, אב"ד לומז'ה. נסמך לרבנות בידי רבו הרב דיסקין ובידי אחיו הרב אברהם שמואל דיסקין מוולקוביסק. נישא למרים ליבה, בת הרב אריה ליבו. לאחר נישואיו שימש כרב בלומז'ה ונודע כדרשן. היה מתומכי תנועת חובבי ציון ואף נסע לביאליסטוק לפגוש את הרב שמואל מוהליבר . בשנת תר"נ (1890) הוציא את חיבורו "הסבלני" על מגילת רות.
בשנת תרנ"ז (1897) היגר עם משפחתו לבריטניה, שם שימש כרב בעיר לידס. בשנת תרס"ב (1902) פרסם את חיבורו "תשובה כהלכה" על הלכות טרפה. ערב מלחמת העולם הראשונה עקר עם משפחתו לפריז, והתמנה לכהן כרב בית הכנסת אגודת הקהילות של יוצאי רוסיה ופולין שברחוב פאווה.
מאז תחילת שנות ה-20 החל להוציא בפריז את סדרת ספריו "אמרי יואל" על התורה. מלבד פירושים על הפרשה הם מכילים דרשות רבות שדרש בפני קהילתו.
נפטר בשנת תרצ"ד ובי"ד באייר תרצ"ה ארונו הועלה ארצה והוא הובא לקבורה בהר הזיתים. אשתו עלתה לארץ ישראל והתגוררה אצל בנה וכלתה בירושלים. נפטרה בגיל 84, בט"ז בשבט תש"ז (6 בפברואר 1947).
משפחתו
נינו, יואל הרצוג (בנו של חיים הרצוג וחתנו של איש העסקים נסים גאון מז'נבה), נקרא על שמו. נין נוסף שלו הוא יצחק הרצוג, נשיא מדינת ישראל.
בתו אסתר, שנישאה לראובן גולדברג מהעיירה מיילץ (mielec) בגליציה, עלתה ארצה. נכדתו אנט חנה גולדברג נספתה בשואה. נכדו חיים גולדברג נפטר בצעירותו בשנת 1917 בפריז.
רבי יצחק נפחא
רבי יצחק נפחא היה אמורא ארץ ישראלי בן הדור השני והשלישי. כינויו "נפחא" (המעיד על מקצועו, נפח) המופיע לעיתים קרובות בתלמוד הבבלי אינו מופיע כלל בתלמוד הירושלמי.
תולדותיו
ר' יצחק ירד מארץ ישראל לבבל ובא בקשר עם ראשי חכמיה. החכמים שאיתם התרועע הרבה היו רב לוי (גם הוא בעל אגדה ידוע) ורב נחמן, רבי אבהו, ורבי חנינא בר פפי. בנו היה רבי יוחנן בן רבי יצחק נפחא.
ר' יצחק היה מבעלי האגדה הפוריים ביותר בדורו. החשיב מאוד את האגדה, כי סבר שהיא מחזקת את מורל העם ומעודדת את רוחו שלא להתייאש בגלל העוני והסבל ששררו באותו הדור. לעומת זאת, על הזנחת בני דורו את ההלכה ונטייתם הגוברת לאגדה היה אומר: "לשעבר כשהייתה הפרוטה מצויה, היה אדם מתאווה לשמוע דבר משנה ודבר תלמוד. ועכשיו כשאין הפרוטה מצויה, וביותר שאנו חולים מן המלכות, אדם מתאווה לשמוע דבר מקרא ודבר אגדה".
את העניות ששררה בימיו בארץ ישראל הוא מתאר: "על הדורות הללו נאמר "ואכלת את עשב השדה", שאדם משכים על שדהו ואוכלה עד שהיא עשב" – ביטוי לכך שהאדם אינו יכול לחכות עד שהתבואה תבשיל.
מאגדותיו
ר' יצחק היה בעל הלכה ובעל אגדה כאחד. פעם ישבו לפניו רב אמי ורב אסי. אחד אמר "יאמר מר הלכה" ואחד אמר "יאמר מר אגדה". התחיל לאמר הלכה – אחד לא הניח לו, התחיל לאמר אגדה ואחד לא הניח לו. אמר להם:. לבסוף אמר שתי אמרות – דבר אגדה ודבר הלכה – על אותו פסוק.
ציונו
אודות מקום קבורתו מופיע בספר הגלגולים: "חוץ לטבריה, כנגד כותל הצפוני של החומה – וקרוב אליו, יש שם כמו שניים או שלושה כוכין, ואומרים כי הם קברי צדיקים, ואיני זוכר מה שאומרים העולם. ונלע"ד שאומרים שרבי יצחק נפחא אחד מהם, והודה לי מורי שהם קברי צדיקים. ונלע"ד שאמר לי, שהוא כמו שאומרים בני אדם".
זיהוי עם רבי יצחק האמורא שבתלמוד הבבלי
לשיטת רש"י "רבי יצחק" שבכל התלמוד הוא רבי יצחק נפחא, ונקרא גם בשמות הבאים: "יצחק בן טבלא"; "יצחק בן חקלא"; "יצחק בן אלעא"; "יצחק בן אחא דשמעתא"; ו"יצחק בן פנחס".
לשיטת רשב"ם קיים חילוק בין דברי אגדה ודברי הלכה בתלמוד. חמשת הכינויים הללו מתייחסים לאמורא המוזכר באגדתא ששמו האמיתי הוא "יצחק בן פנחס", ואילו "רבי יצחק" המוזכר בהלכה בשמו האמיתי הוא "יצחק בן אחא".
אלון גילון
אלון גילון (8 בינואר 1942 – 9 באוקטובר 2014) היה משפטן ישראלי, מזכיר ורשם בית המשפט העליון וסגן מנהל מערכת בתי המשפט הישראלית.
ביוגרפיה
גילון נולד בשנת 1942, בנם של זוג משפטנים: קולין גילון (גלקמן), פרקליט המדינה השלישי, וסעדה (לבית פרומקין), יועצת משפטית במשרדי הממשלה והמשנה ליועץ המשפטי לממשלה. מצד אמו הוא נכדו של השופט גד פרומקין, שהיה השופט היהודי היחיד בבית המשפט העליון בימי המנדט הבריטי, ונינם של ישראל דוב פרומקין, מחלוצי העיתונות העברית בארץ ישראל, עורך עיתון "החבצלת", ושל אהרן אייזנברג, חלוץ, איש העלייה הראשונה, ממקימי המושבה רחובות. אחותו היא יעל שילוח ואחיו הצעיר הוא כרמי גילון.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר החקלאי הכפר הירוק. למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בשנת 1968. במהלך לימודיו התפרנס כפקיד עזר בבית המשפט. התמחה בפרקליטות המדינה וב־1969 הוסמך כעורך דין. ב־1973 התמנה כמזכירו הראשי של בית המשפט העליון. בדצמבר 1977 התמנה שופט שלום, תוך כוונה למנותו לסגן רשם בבית המשפט העליון, במקביל למינויו כשופט שלום. בשנים 1983–1985 כיהן כמרכז ועדת בכור לחקירת רצח ארלוזורוב.
ב־1995 קודם לתפקיד רשם בית המשפט העליון. בנובמבר אותה שנה מונה למזכיר ועדת שמגר שחקרה את רצח יצחק רבין. ב־1996 החל מכהן כסגן מנהל מערכת בתי המשפט. בתפקיד זה החזיק עד פרישתו לגמלאות ב־2011.
במשך שנים רבות, גם בהיותו שופט, שיחק כדורסל במסגרת קבוצת בית הנוער העברי הירושלמי. היה חבר דירקטוריון בחברת המתנ"סים והמרכזים הקהילתיים "בית הנוער העברי בירושלים".
חיים אישיים
גילון נישא תחילה למאיה, וממנה היה אב לבן ולבת. לאחר גירושיו נישא בשנית לאילנה. גילון התגורר במבשרת ציון. הוא נפטר ב-9 באוקטובר 2014, בגיל 72, לאחר שנים שבהן היה חולה סרטן. הותיר אחריו את אשתו אילנה גילון, ושני ילדים. נקבר בבית העלמין גבעת שאול בירושלים. השף קולין גילון הוא בנו של אלון.
המיקורפורקטומיה
בכירורגיה, המיקורפורקטומיה היא ניתוח רדיקלי שבו קוטעים את הגוף מתחת למותניים, תוך ביתוק עמוד השדרה התחתון. בניתוח מסירים איפוא הגפיים התחתונות בשלמותן, איברי המין, מערכת השתן, עצם האגן, פי הטבעת והרקטום. זהו ניתוח קיצוני במיוחד שמומלץ כמוצא אחרון אך ורק לחולים הסובלים ממחלות קשות וקטלניות באזור האגן, כמו דלקת עצמות, גידולים, פצעי לחץ קשים או טראומות גופניות קשות באזור. בספרות הרפואית המקצועית דווח על הניתוח רק כמה עשרות פעמים.
היעלמותו של ג'וני גוש
ג'ון דייוויד גוש (באנגלית: John David Gosch; נולד ב-29 בנובמבר 1969) היה נער שעבד בחלוקת עיתונים בדה מוין, איווה שנעלם בין 6:00 ל-7:00 בבוקר יום ראשון, 5 בספטמבר 1982. ההנחה הרווחת היא שג'וני נחטף. נכון ל-2022, לא בוצעו שום מעצרים והחקירה נותרה פתוחה.
אימו, נורין גוש, טוענת שג'וני נמלט מחוטפיו וביקר אותה עם אנשים נוספים בלתי מזוהים ב-1997. היא טוענת שבנה אמר לה שהוא היה קורבן לארגון פדופיליה שזרק אותו כשהתבגר ולאחר מכן, מפחד לחייו, חי תחת זהות בדויה. אביו של ג'וני, ג'ון, התגרש מנורין ב-1993, ערער בפומבי על נכונות המקרה. רבים אחרים משערים שהביקור אכן קרה, אך שהמבקר היה מתחזה. הרשויות טרם הצליחו לאתר את מיקומו של ג'וני או לאמת את טענת נורין, וגורלו ממשיך להיות קשור לספקולציות, תאוריות קשר ומחלוקות.
פרשת ההיעלמות עלתה שוב לעניין הציבור ב-2006 כשאימו מצאה תמונות על פתח ביתה וטענה שהם של בנה החטוף שצולם בזמן השבי. התמונות מציגות ילדים קשורים על מיטה מלוכלכת. חלק מהילדים זוהו כשייכים למקרה אחר בפלורידה, מלבד ילד אחד שמעולם לא זוהה. אימו מתעקשת שמדובר בבנה ג'וני.
תמונתו של ג'וני הייתה מן הראשונות בארצות הברית שפורסמו על קרטוני חלב כחלק מקמפיין לאיתור ילדים נעדרים.
רכבות המזרח הרחוק
רכבות המזרח הרחוק (ברוסית: Дальневосточная железная дорога) היא חברת רכבות לתחבורה מסילתית ברוסיה החוצה את חבל פרימוריה, חבל חברובסק, חבל אמור, המחוז היהודי האוטונומי ויקוטיה.
מידע
הנהלת הרכבת ממוקמת בחברובסק. רכבות המזרח הרחוק גובלת ברכבת טרנס-באיקל בתחנת ארחארה ובתחנת קו באיקל-אמור בתחנת איזווסטקובאיה וקומסומול על אמור. לאורך קו הרכבת של המזרח הרחוק ישנן 365 תחנות רכבת ושני מעברי גבול: מעבר גרודקובו (בגבול רוסיה-סין) ומעבר חאסאן (בגבול בין רוסיה לצפון קוריאה).
חברת הרכבת מורכבת מארבע חטיבות: חטיבת הרכבות חברובסק, חטיבת הרכבות ולדיווסטוק, חטיבת הרכבות קומסומולסקוי, וחטיבת הרכבות טינדה. הנקודות הגדולות של יציאת מטען והגעה הן חברובסק-2, איזווסטקובסאיה, בירובידז'אן, וולוצ'איבקה-2, קומסומולסק על אמור, סובייטסקאיה גוואן, סיבירצבו, אוסוריסק, ברנובסקי, אוגלובאיה, ולדיווסטוק, נחודקה, מזרח נחודקה, וואנינו.
היסטוריה
בניית הרכבת במזרח הרחוק החלה במאי 1891 עקב ההתפתחות הכלכלית של המזרח הרחוק הרוסי. בשנת 1895 נפתח שירות רכבות סדיר בין ולדיווסטוק לאימאן (תחנת הרכבת דלנרצ'נסקיה של ימינו). בשנת 1897 הוזמן קו חברובסק-ולדיווסטוק. תנועת רכבות ישירה מתחנת הרכבת ארחארה לוולדיווסטוק הושקה בשנת 1916 עם פתיחת גשר הרכבת מעל נהר אמור שליד חברובסק. יותר מ-5,000 מסילות ברזל נבנו במזרח הרחוק בשנת 1900. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה וההתערבות הצבאית הזרה, נאלצו עובדי הרכבת במזרח הרחוק לבנות מחדש גשרים הרוסים ומסילות פגועות ולהבטיח תנועה יציבה בעת עומסים כבדים על מסילות הברזל שהצריכו שינוע סחורה וכלי נשק.
שיקום קו הרכבת החל בחורף 1924–1925 החל משחזור גשר חברובסק בשל החשיבות בחידוש התנועה דרך הרכבת הטרנס-סיבירית. בשנת 1929 הוקם קו נדז'דינסקאיה-טבריצ'נקה לצרכיו של חבל פרימוריה (בעיקר לצורך שירות האזורים חקלאיים בסמוך לאגם חנקה). בשנת 1931 הושלמה הקמת קו סיבירצבו-טורי רוג. בשנים 1935–1936, שוקם קו אוגלובאיה-פרטיזנסק בשל מיצוי גדל והולך של פחם ממכרות הפחם שבסוצ'אנסקי. בשנת 1940 נחנך קו וולוצ'ייבקה-קומסומולסק-על-אמור וקו סיבירצבו-ורפולומייבקה. בשנת 1941 הושלמה בניית קו בירוביג'ן-לנינסק ופרטיזנסק-נחודקה ונחנכו קווי סמוליאנינובו-דונאי, פרטיזנסק-סרגייבקה וקו ברנובסקי-גבוזדבו. בשנת 1940 ההשולמה גם תחנת מיון ראשית בשם חברובסק-2 עם חצר שינוע קטרים ממוכנת לחלוטין.
עם פרוץ המלחמה הפטריוטית הגדולה, כבר הייתה ברכבת המזרח הרחוק תשתית מפותחת. תשתית זו הועמדה לצורך המלחמה תוך זמן קצר מאוד והחלה לספק לחזית המזרחית ציוד צבאי, תחמושת ואספקה. הנהלת הרכבת סיפקה צוותים, מלאי, חלפים וחומרים למסילות הרכבת הקדמיות. כמו כן, הרכבת במזרח הרחוק מילאה תפקיד חשוב בסיוע לצבא הסובייטי בהבסת הצבא היפני הקיסרי וכיבוש דרום סחלין והאיים הקוריליים. בשנת 1947 הוזמן קו קומסומולסק-על-אמור - סובייטסקאיה גוואן, שהעניק לרשת השנייה (אחרי הרכבת הטרנס-סיבירית) גישה לאוקיינוס השקט וקיצץ את המרחק באלף קילומטרים לתחבורה ימית לסחלין, קמצ'טקה ומגדן. בשל היעדר מעבר גשר מעל נהר אמור ליד קומסומולסק שעל-אמור, חצו הרכבות את הנהר באמצעות מעבורת לרכבות בקיץ ועם פלטפורמות רכבת מיוחדות שנבנו במהלך החורף.
בשנת 1963, הרכבת של דרום סחלין שולבה במערך הרכבות של הרכבת במזרח הרחוק. בשנת 1973 החלה לפעול מעבורת הרכבת ואנינו-חולמסק ושיפרה את שירות התחבורה בסחלין. בשנת 1975 הוזמן גשר רכבת ייחודי החוצה את נהר אמור ליד קומסומולסק על-אמור שסיפק שירות רכבות רציף לאורך כל השנה בין וולוצ'ייבקה לסובייטסקאיה גאוון. נפתחו תחנות רכבת חדשות ופיתוח התחבורה המסילתית נמשך.
הנהלת הרכבת במזרח הרחוק מקווה ליישם את הרעיון של הקמת הקו הראשי הטרנס-קוריאני ולחבר אותו יום אחד עם הרכבת הטרנס-סיבירית. תוכניות אלה מגובות בצפי ההולך וגדל של פוטנציאל התנועה דו-סטרית שמסוגלת להוביל 200,000 מכולות מטען בשנה מנמל בוסאן לרוסיה.
מעבר הגבול גרודקובו-סוייפנהה בחבל פרימוריה ממלא גם הוא תפקיד חשוב ביחסים הכלכליים שבין רוסיה לסין. תנועת המטענים בין שתי המדינות גדלה במיליון טונות בשנה. קשרים הדוקים עם הנמלים ועם הרכבת בחרבין השכנה ותיאום של מאמצים משותפים לשיקום ומודרניזציה של תחנות הרכבת מאפשרים לחזות עלייה כמעט פי שניים של תנועת המטענים עד בדרום פרימוריה.
מכינת צהלי
מכינת צהלי ע"ש תמר אריאל היא מכינה קדם צבאית המיועדת לצעירות דתיות. המכינה הוקמה בשנת תשס"ז, 2006 על ידי מרכז יעקב הרצוג, בחסותה של תנועת הקיבוץ הדתי. המכינה פועלת בעין צורים. צהלי הייתה המכינה הקדם-צבאית הראשונה שמיועדת לציבור זה.
בראש המכינה עומדת מאז הקמתה הרבנית מיכל נגן.
היסטוריה
המכינה הוקמה בשנת 2006 במטרה ללוות מקרוב בוגרות אולפנה ותיכונים דתיים שבחרו לשרת בצה"ל, ומעוניינות להכשיר את עצמן לקראת שירות משמעותי בצבא. המכינה מאפשרת לצעירות להתחזק ולהתגבש בעולמן האמוני-דתי וגם להיפגש עם החברה הישראלית, לחיות חיי קבוצה, להתנסות באתגרים קבוצתיים, ולבחור בצורה מושכלת ותוך ליווי קרוב תפקיד המתאים להן בצבא. שמה של המכינה נגזר מהפסוק: "צַהֲלִי וָרֹנִּי, יוֹשֶׁבֶת צִיּוֹן: כִּי-גָדוֹל בְּקִרְבֵּךְ, קְדוֹשׁ יִשְׂרָאֵל" (ישעיהו ב, ו).
למכינה מגיעות מדי שנה כ-130 מסיימות י"ב, הדוחות את גיוסן לצה"ל בשנה. יום הלימודים מוקדש ברובו ללימודי קודש, ובחלקו להיסטוריה של ארץ ישראל, מדינת ישראל וחוגים. ארבע פעמים בשנה יוצאת המכינה לסדרות שטח באזורי הארץ השונים שבהן נלמדים עיקרי הקונפליקטים של החברה הישראלית. חיי המכינה כוללים לקיחת אחריות, קבלת משימות וביצוען, חצי יום התנדבות, וחיי קבוצה. מושם דגש מרכזי על גיבוש הקבוצה, על פיתוח מיומנויות תקשורת בין אישית, על בניית זהות ועל תרומה לחברה.
כדי לאפשר חיי קבוצה המכינה מחולקת לשתי קבוצות הפועלות זו לצד זו קבוצת צוהר שבראשה עומדת תפארת וייגלר, וקבוצת הלל שבראשה עומדת עדי קנדלר. את הפעילות החינוכית מלווה הרבנית אביטל כהן ברנר.
החניכות זוכות להיכרות תאורטית עם המערכת הצבאית, בביקור בבסיסים והיכרות עם תפקידי חיילות דתיות בצה"ל. בשיתוף פעולה עם מיטב, מוצאת כל חניכה את התפקיד המתאים לה בצבא. המכינה גם מכשירה את החניכות לעמוד בדרישות כושר קרבי של צה"ל.
הבוגרות משתלבות בצה"ל בתפקידים מגוונים: מדריכות חיל שריון, מורות חיילות, מש"קיות ת"ש, מפק"ציות ומש"קיות הוראה בחיל חינוך, משקיות נפגעים, דובר צה"ל, וחיל המודיעין. במכינה מתקיימים ימי עיון ושבתות לחיילות שבצבא, וכן תוכנית לימוד המיועדת לבוגרות צבא. המכינה נחשבת פורצת דרך בתחום שירות הנשים בצה"ל.
בשנת 2018 עמדה המכינה, בהובלת ראש המכינה הרבנית נגן, בלב הפולמוס לעידוד נערות דתיות להתגייס לצבא, המכינה ארגנה שירת המונים לחילות הדתיות - אירוע קולולם בביצוע מקורי של קולות נשיים לשיר 'בדרך שלך' (שיר של עידן עמדי) השיר נצפה באלפי צפיות וקטע את הקמפיין של חותם (ארגון) נגד גיוס הנערות הדתיות לצבא.
בשנת 2023 הקימה צהלי שלוחה חדשה למכינה בקבוצת יבנה. השלוחה משמרת את תוכנית הלימודים של מכינת האם ובנוסף תקיים יום עבודה בשדות החקלאות של הקיבוץ. את השלוחה תוביל הגב' עדי בלוט,רעייתו של תא"ל אבי בלוט.
תחת אחריות מוסדות המכינה נמצאת גם מדרשת רֹוני, מדרשה תורנית המיועדת לצעירות דתיות המעוניינות בגיוס לצבא במסגרת גרעין. המדרשה הוקמה בשנת 2017 ובראשה עומדת הרבנית זיוית ברלינר, תושבת נתיבות ורעייתו של הרב אסף ברלינר, ר"מ ב ישיבת ההסדר "אהבת ישראל" בנתיבות. מדרשת רוני פועלת במשואות יצחק.
פרסים
מכינת צהלי זכתה בפרס בגין לשנת תשפ"ב (2021)
דג מלוח (משחק ילדים)
דג מלוח הוא שמו של משחק ילדים המכונה גם אחת שתיים שלוש דג מלוח או מכשפה מביטה. בספרו 'הניצוץ', סטיבן קינג מזכיר משחק דומה בשם רמזור אדום, שהשוני המהותי היחיד בו הוא שהסופר סופר עד עשר.
חוקי המשחק
לחוקי המשחק מגוון גרסאות, המורכבות כולן משלושה שלבים. בכולן, נבחר אחד המשתתפים לתפקיד "דג מלוח". המשחק מסתיים בכך שנבחר המשתתף שימלא את תפקיד הדג המלוח בסיבוב הבא.
שלב ראשון
הדג המלוח עומד צמוד לקיר או קו דמיוני. שאר המשתתפים עומדים במרחק כ-10 מטר ממנו, מאחורי קו קבוע מראש. ה"דג המלוח" מסתובב עם הגב למשתתפים, קורא במהירות "1, 2, 3 דג מלוח", ומסתובב חזרה אל המשתתפים. בזמן שהוא קורא, יתר המשתתפים מתקדמים לעברו. כאשר הוא פוקח עיניים הם קופאים במקום. אם הדג המלוח רואה מישהו זז, הוא פוקד עליו לחזור לקו התחלה. מטרתם של המשתתפים להגיע אל הדג המלוח ולגעת בו, או, בגרסה אחרת של המשחק, לגעת בקיר לידו הוא עומד.
גרסה נוספת: לאחר שהדג המלוח מסיים לספור עד שלוש, הוא עובר בין יתר המשתתפים הקפואים על עומדם. הוא משנה את התנוחה בה הם עומדים כרצונו (מפסל בהם). בזמן שגבו מופנה לחלק מן המשתתפים, הם יכולים להתגנב אל קו היעד. כמובן, אם הדג המלוח ראה את המתגנב, עליו לחזור לקו ההתחלה.
יש גם גרסה שבה לאחר שהמשתתפים קופאים במקומם, ה"דג המלוח" ניגש לכמה משתתפים שבחר, ומנסה להצחיק אותם (ברוב המקרים אסור לו לגעת בהם). אם משתתף זז או צחק הוא חוזר לקו ההתחלה המסומן.
שלב שני
לאחר שהגיע אחד השחקנים אל קו הסיום, אל מולו עומד הדג המלוח, נפתח השלב השני במשחק. גרסאות השלב: השחקן שבו נוגע "הדג מלוח" בזמן שהוא אומר "מלוח" מתחיל לרדוף אחרי שאר משתתפי המשחק.
בעולם
גרסאות שונות של המשחק משוחקות ברחבי העולם, בשמות שונים ובשינויים מינוריים בחוקים.
המעורר (סרט)
המעורר (בפורטוגזית: O Doutrinador) הוא סרט מתח פשע ברזילאי משנת 2018, בבימויו של גוסטבו בונפה, המבוסס על סדרת הקומיקס באותו שם שיצר לוצ'יאנו קוניה. הסרט נכתב על ידי גבריאל וויינר, לוצ'יאנו קוניה, ל.ג. באיאאו, רודריגו לאגס וגילרמה סימאן ובו מככבים קיקו פיסולאטו בתפקיד הראשי, לצד סמואל דה אסיס, טיינה מדינה, ניקולה טרוויג'אנו, אדוארדו מוסקוביס, טוקה אנדרדה, נטליה לאג', הלנה רנאלדי, אוקיר דה סוזה ומריליה גבריאלה.
עלילה
כעת, מטרתו הגדולה ביותר היא להילחם בחבורת פוליטיקאים ושודדים שהובילה את הפוליטיקה בברזיל והחלה לשלוט במדינה תוך מחשבה רק על האינטרסים שלהם.
התפתחות
באותה שנה עם פרסום הכרך הראשון של חוברת הקומיקס O Doutrinador, אושרה על שותפות עם Paris Filmes ו-Downtown Filmes כדי להפיק סרט לייב אקשן המבוסס על ספר הקומיקס. באוגוסט 2013 פורסם הטיזר הרשמי הראשון ביוטיוב כצעד שיווקי. מאוחר יותר קוניה וגבריאל וויינר החלו לעבוד על התסריט של הסרט.
פיתוח הסרט החל באמצע שנת 2017. ב-15 באפריל, Downtown Filmes הודיעה רשמית על שחרורו של הסרט במהלך CCXP Tour Nordeste אירוע שנערך באולינדה, פרנמבוקו.
הפצה
הסרט שוחרר בברזיל ב-1 בנובמבר 2018. הסרט נבחר להקרנה בשבוע סרטי הפעולה של ג'קי צ'אן 2019.
באנגרה
באנגרה (Bhaṅgṛā, בפונג'אבי: ਭੰਗੜਾ) הוא סגנון מוזיקה וריקוד שמקורו באזור פנג'אב שבהודו, ובפקיסטן. מקורו בריקוד עממי שצמח בקרב חקלאים במאה ה-11 כדי לחגוג את עונת הקציר ותנועותיו משקפות את הדרכים שבהן קצרו החקלאים את התבואה. בניגוד לסגנון השירה הפנג'אבית העממית, שבה יש מאגר מנגינות מצומצם המשמש לכל השירים, בבאנגרה מלחינים מנגינה חדשה לכל שיר. הבאנגרה זכתה לפופולריות רבה במערב ונחשבת לאחד מסימניה המובהקים של הודו.
All You Need Is Love
All You Need Is Love (בתרגום מאנגלית לעברית: כל מה שאתה צריך זו אהבה) הוא שיר של להקת הרוק האנגלית הביטלס שנכתב על ידי ג'ון לנון, ושהקרדיט אליו נרשם על שם לנון-מקרטני. השיר הולחן במיוחד עבור שידור הלוויין הראשון ב-25 ביוני 1967 (שודר ב-25 מדינות לכ-400 מיליון צופים). השיר שודר במסגרת התוכנית "Our World" של ה-BBC. לאחר מכן, מגזין הרולינג סטון דירג אותו במקום ה-362 ב-500 השירים הטובים ביותר של כל הזמנים. כשלנון נשאל על השירים "Give Peace a Chance" ו-"Power to the People" האם הם תעמולה הוא השיב "כמובן. גם All You Need is Love. אני אמן מהפכני, אני מקדיש את האמנות שלי לשינוי".
השיר נפתח בפתיח של "לה מארסֵיֶיז", המנון צרפת, וממשיך עם לווי תזמורתי לאורך השיר כולו. בפייד אאוט מצטרפים אמנים רבים לשיר "אהבה היא כל מה שאתם צריכים", אמנים בולטים במוזיקה הבריטית, כגון מיק ג'אגר, אריק קלפטון, קית' ריצ'רדס, מריאן פיית'פול, ג'יין אשר ועוד.
בצד ב' של התקליטון הופיע השיר "Baby, You're a Rich Man".
רקע והשראה
ב-18 במאי 1967 חתמו הביטלס על חוזה כנציגי בריטניה ב-"Our World", שיועבר בשידור חי באמצעות לוויין, ב-25 ביוני. הביטלס התבקשו לספק שיר עם מסר שניתן יהיה להבין בקלות על ידי כולם. הלהקה התחייבה לבצע את הבקשה בזמן שהם שוקלים לעשות ספיישל טלוויזיוני, Magical Mystery Tour, ועבודה על שירים עבור סרט האנימציה Yellow Submarine, אשר הם היו מחויבים חוזית ל-יונייטד ארטיסטס לספק ארבע הקלטות חדשות. "All You Need Is Love" נבחר עבור Our World בגלל משמעותו החברתית העכשווית ונבחר מעל ל-"Your Mother Should Know" שכתב פול מקרטני. בהצהרה למגזין Melody Maker, בריאן אפשטיין, מנהל הלהקה, אמר על "All You Need Is Love": "זה היה שיר מעורר השראה והם באמת רצו לתת לעולם מסר, הדבר הנחמד הוא שאי אפשר לפרש אותו בצורה לא נכונה, זה מסר ברור שאומר שאהבה היא הכל".
נפתלי בנט (רב)
הרב נפתלי בן מרדכי בנט (בכתיב מיושן: בנעט, בגרמנית: Naphtaly Benedikt; תקמ"ט, 1789 – ב' בטבת תרי"ח, 21 בדצמבר 1857) היה אב"ד שאפא, היא שאפוב, במוראביה.
חייו
נולד בניקלשבורג כבנו השלישי של רב המדינה מרדכי בנט. למד בישיבתו של אביו ובבית-ספר הממשלתי ליהודים (Normalschule) בו רכש שליטה בגרמנית. שהה שנה בישיבתו של הרב ברוך תאומים-פרנקל בלייפניק. נשא את חיה קתרינה בת ר' אברהם פוליץ. ב-1816 חיבר את ספרו הראשון, "ברית מלח", שעסק בדיני מליחת הבשר. מ-1821 הועסק כמורה בבית-הספר בניקלשבורג.
ב-1824 חיבר קטכיזם בשם "תורת דת משה וישראל" (שבמהדורתו השנייה נקרא: "אמונת ישראל"), שנועד להחליף את הקטכיזם "בני ציון" מאת הרץ הומברג כספר יסוד לחינוך הציבור היהודי בידי הממשלה. זוגות יהודיים נדרשו להיבחן עליו כדי לקבל רישיון נישואין. חיבורו של הומברג, שהיה כמעט כולו בגרמנית ונכתב ברוח רציונלית, היה לצנינים בידי הגורמים השמרניים ורוב הציבור. "אמונת ישראל", לעומתו, כלל קטעים רבים בעברית והדגיש את חשיבות המצוות והגמרא. הקטכיזם החליפי זכה להסכמה נלהבת של אבי המחבר, רבה של כל מוראביה, אך נדחה על ידי נציבות החינוך בחצר הקיסרית בשל אופיו השמרני וריחוקו מאידיאלים אוניברסליים.
חיבר "מספד גדול וכבד" על אביו, עת מותו של הלה ב -1830. ב-1833 התכתב עם יש"ר מגוריציאה מעל דפי כתב-העת "כרם חמד". ב-1836 מונה לרבה של שאפא. הנהיג יום צום לזכר השריפה שכילתה את מגורי היהודים בכפר ב-1822, וחיבר קינה על האירוע. הצום נשמר עד חורבן הקהילה בשואה. ב-1840 חיבר מספד, "אמרי שפר", על החת"ם סופר. ב-1845 הגיש את מועמדותו למשרת רב המדינה של מוראביה, וחיבר מכתב תלונה על כך שנשקל מינויו של הרב שמשון בן רפאל הירש לתפקיד. באיגרתו לממשלה, תיאר את הירש כבור מסוכן וכגרמני זר, החומס משרה שרק מוראבי מלידה צריך להחזיק בה.
הפועל קריית אתא
הפועל קריית אתא הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר קריית אתא.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1936 כהפועל כפר אתא והשתייכה להתאחדות לכדורגל הארצישראלית. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בליגה של מחוז חיפה ובהמשך בליגה ב', שהייתה הליגה השנייה תחת המנדט הבריטי. לאחר הקמת המדינה, קריית אתא שיחקה בליגה המיוחדת, הליגה השנייה הזמנית בעונת 50–1949 וסיימה במקום השלישי במחוז הצפוני והעפילו לליגה ב' (הליגה השנייה). בעונת 52–1951 הקבוצה סיימה במקום האחרון עם שתי נקודות בלבד וחזרה לליגה ג'. ב-57–1956 חזרה הקבוצה לליגה ב' שהפכה לליגה השלישית בעקבות ארגון מחדש של שיטת הליגות. בשנת 1963 הקבוצה התמזגה עם הפועל המכונית אך הם נפרדו כעבור שנה.
בטרם עונת 68–1966 שמה של הקבוצה שונה להפועל קריית אתא בעקבות שינוי שמה של כפר אתא לקריית אתא. ב-73–1972 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ב' צפון א' ולאחר כשש עשרה עונות עלתה לליגה א'. בליגה א' סיימה במקום ה-11 וה-14 בעונות 74–1973 ו-75–1974. בעונת 76–1975 סיימה במקום האחרון וירדה חזרה לליגה ב' שהפכה לליגה הרביעית לאחר הקמתה של הליגה הארצית. בעונת 77–1967, הייתה רחוקה מרחק של נקודה אחת מהמוליכה הפועל טבריה ומחזרה לליגה א' אך בעונה שלאחריה סיימה במקום הראשון ועלתה חזרה לליגה א' שם שיחקה לאורך שנות ה-80 והתאפיינה כקבוצת אמצע טבלה. בעונת 90–1989, ירדה הקבוצה לליגה ב' ובהמשך גם לליגה ג'. ב-1992 הודיעה הקבוצה על הפסקת פעילותה.
תפסת לי מקום
תפסת לי מקום הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי בניה ברבי, אשר יצא לאור ב-7 באוקטובר 2018, כסינגל השני מאלבומו השני, "מישהו איתי כאן". השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אוחיון ומתן דרור והופק על ידי דרור.
רקע
השיר הוא בלדה בסגנון המוזיקה המזרחית, שנכתבה מנקודת מבט של אישה אשר פונה אל בן הזוג שלה, ומתארת את הרצון שלה לשמור על אהבתה ולהילחם על מקומה במערכת היחסים.
ביקורת
השיר קיבל ביקורת חיובית מצד דודי פטימר באתר "מעריב אונליין": "דרוש אומץ לשיר שיר בלשון נקבה, זה אינו משהו שגרתי כל כך. היכולת לעשות זאת בצורה מרגשת ומשכנעת כל כך, ממחישה היטב את כישרונו של ברבי. השיר החדש מעיד על הדרך הארוכה, הבגרות וההשתפשפות שעבר ברבי לפני שהגיע לצמרת, ומצדיק את מעמדו כאחת ההבטחות המוזיקליות של השנה הקרובה". גם באתר נענע10 סקר פטימר את השיר, שם אמר: "הביצוע המרגש של ברבי נוגע ללב ובייחוד ממחיש את איכותו כזמר מבצע שמתחבר בצורה אינטנסיבית לדמות אותה הוא מגלם בשירו".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת מעורבת: "ברבי מאמץ אוריינטציה ים תיכונית, מסלסל 'בין השפיות לשיגעון' כדי לנסות לתפוס צפור ים תיכונית. גם העיבוד – המעבר האינסטרומנטלי – מתנגן בסגנון ים תיכוני מסולסל. השאלה היא: אנה מועדות פניו של בניה ברבי? האם זמר טוב כמוהו מוביל קו אישי של סינגר סונגריטר או מובל לנתיב מיינסטרים שקוף, שבו שירת רגש מאפילה על אותנטיות אומנותית? זו שאלה שהייתי ממליץ לו להתעמק בה".
דדליפט
דדליפט (מאנגלית-Deadlift) הוא תרגיל באימון משקולות בו מרימים מוט אולימפי מן הרצפה במצב בו הרגליים כפופות והגב ישר. הוא אחד משלושת התרגילים בהרמת כוח. שם התרגיל הוא קיצור מ"dead weight lift" (הנפת עומס משקל).
סקירה
דדליפט הוא תרגיל מורכב המשפר את כוח האחיזה בידיים, ועובד בעיקר על שרירי זוקפי הגב, שריר העכוז הגדול, השריר המתוויך הגדול, שרירי מיתר הברך, השריר הארבע ראשי ושריר הסוליה. השרירים הנותרים מתפקדים כמייצבים בתרגיל. מאז ומתמיד נחשב התרגיל כתרגיל הבודק בצורה הטובה ביותר את כוחו של המתאמן וזאת מכיוון שהוא מאחד התרגילים הבודדים בהם המשקל מורם מן הקרקע.
טכניקה של דדליפט קלאסי
מיקום המוט על הרצפה אמור לחצות באופן אנכי את אמצע כף הרגל, כאשר המרחק בין עקבי הרגליים הוא בערך 30–45 ס"מ וכפות הרגליים מופנות קצת החוצה. בתחרות או בניסיונות לשיאים אישיים נהוג לאחוז את המוט באחיזה משולבת, כאשר לאדם ממוצע מרחק האחיזה בין הידיים הוא בערך 50–60 ס"מ. על הידיים לאחוז במוט כשהן מצידן החיצוני של הרגליים. לאחר שאוחזים את המוט יש להוריד את הירכיים, להוציא את החזה החוצה ולהטות את החזה וחגורת הכתפיים מעט קדימה מעבר למוט, על מנת להבטיח שהגב יהיה ישר כל משך ביצוע ההרמה. בטן משוכה פנימה ושכמות משוכות אחורה בניגוד להרמת משקולות כהנפה או דחיקה מעל הראש. על המתאמן לוודא שצל חגורת הכתפיים מוטל 5–12 ס"מ מקדמת המוט, על מנת ליצור יחס מנופים נוח להרמה ייחודית לדדליפט (זוהי עובדה פחות ידועה בפרטי טכניקת הרמה אופטימלית לדדליפט). כך המרחק בין האגן והמוט מתקצר. כפועל יוצא, עמוד השדרה המותני מוגן, ההסט קדימה של חגורת הכתפיים מקל על שמירת גב ישר בכל שלבי ההרמה. יש למשוך את המוט דרך שרירי הירך-עכוז, זוקפי הגב וחגורת כתפיים ודרך כפות הרגליים עד למצב עמידה מלא. חשוב לשמור כתפיים משוכות אחורנית, וחזה מתוח החוצה. בנעילה יש להסתכל קדימה. אין להטות את הראש בנפרד מיתר הגו בזמן ביצוע ההרמה. בשלב ההכנה לפני ההרמה, חשוב לשמור על צוואר ישר ולא מוקשת לאורך כל התנועה, הזרועות אמורות להיות רפויות וישרות לאורך כל התנועה ולבצע עם המוט תנועה אנכית המתחילה מהרצפה ומסתיימת כאשר המתאמן במצב עמידה מלא. בסוף התנועה יש להוריד את המוט חזרה לרצפה תחת שליטה ובאיטיות באותה צורה בה הורם המוט.
ועדת ראסל
ועדת ראסל (ידועה גם בשמות: טריבונל ראסל, הוועדה הבינלאומית לפשעי מלחמה, ועדת ראסל-סארטר) היא ועדה ציבורית שנוסדה על ידי הפילוסוף והמתמטיקאי הבריטי ברטראנד ראסל ואשר בראשה עמד הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר, במטרה לחקור את מדיניות ארצות הברית והמעורבות הצבאית שלה בווייטנאם.
היסטוריה
הוועדה הוקמה בשנת 1966, כמה חודשים לאחר פרסום ספרו של ראסל, "פשעי מלחמה בווייטנאם". הוועדה נפגשה מספר פעמים במשך השנה בסטוקהולם ובקופנהגן.
לוועדה לא היו שום סמכות משפטית רשמית או אמצעים כלשהם להפעלת סנקציות או כוח. ב-26 במאי אמר ז'אן-פול סארטר במושב הפתיחה של הוועד בסטוקהולם, "אנו יודעים שלא קיבלנו מנדט רשמי מאף גורם. אם החלטנו להתכנס בוועדה זאת, זה בגלל שידענו שאף אחד לא ייתן לנו מנדט מסוג זה. כמובן שהוועדה שלנו אינה מוסד רשמי, ואינה באה להחליף שום כוח ממוסד. היא בעקבות העדר עשיה ועקב צורך". הוועדה הסתמכה על כוחם המוסרי של החברים בה וקיוותה להשפיע בדרך זו על דעת הקהל העולמית ובארצות הברית.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה שכללו האשמת ארצות הברית בהפרת החוק הבינלאומי, פגיעה בבתי ספר ומתקנים אזרחיים, וברצח עם כלפי העם הווייטנאמי.
חברי הוועדה
בין חברי הוועדה נכללו הפילסוף היהודי גונתר אנדרס, הסופר האמריקאי ג'יימס בולדווין, הסופרת סימון דה בובואר, הסופר חוליו קורטאסר, הסופר הפקיסטני טאריק עלי, נשיא מקסיקו לשעבר לזארו קרדאנס, הסופר היהודי-אנגלי יצחק דויטשר, הפוליטיקאית הישראלית חייקה גרוסמן, הסופר השוודית שרה לידמן, המתמטיקאי היהודי-צרפתי לורן שוורץ והסופר הגרמני פטר וייס.
ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה
בשנת 1973 הוקמה ועדת ראסל לעניין דרום אמריקה במטרה לחקור את הפרות זכויות האדם שמבצעים משטרים שונים בדרום אמריקה. הוועידה התכנסה מספר פעמים בשנים 1974–1976. במסקנותיה גינתה הוועדה ממשלות של מספר מדינות בהן ברזיל, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי והרפובליקה הדומיניקנית וקראה למדינות העולם להפעיל לחץ לסיום ההפרות שהיא מצאה.
ועדת ראסל לעניין פלסטין
בשנת 2009 הוקמה ועדת ראסל לעניין פלסטין על ידי קרן ברטראנד ראסל לשלום. בין החברים בוועדה ניתן למצוא את הסופרת האמריקאית אליס ווקר וכלת פרס נובל לשלום האירית מייריד מגווייר. הישיבה הראשונה של טריבונל ראסל לעניין פלסטין התכנסה בברצלנה במרץ 2010. בין חברי הוועדה היה פעיל זכויות-האדם היהודי-צרפתי סטפן הסל.
בין התאריכים 5–7 בנובמבר 2011 התכנסה הוועדה בקייפטאון על מנת לדון בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. נושא הדיון היה "האם מדיניות ישראל נגד הפלסטינים מפרים את האיסור על אפרטהייד המעוגן בחוק הבינלאומי?"
בצוות המשפטי נמנו, בין השאר, רוני קסריליס (פוליטיקאי בולט בדרום אפריקה), ג'ון דוגרד (משפטן מדרום אפריקה, חיבר מספר מאמרים המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה), וסינתיה מק'קיני (חברת הקונגרס של ארצות הברית לשעבר, שהשתתפה בשנת 2009 במשט שנשא סיוע הומניטרי לעזה, נעצרה והועברה לבית סוהר איילון). דזמונד טוטו נשא מילות פתיחה בדיון.
באוקטובר 2012 התכנס הטריבונל בניו יורק, בין השופטים בישיבה זו היה המוזיקאי רוג'ר ווטרס.
קרב תרנגולים (משחק ילדים)
קרב תרנגולים הוא משחק ילדים. המשחק אנחנו יוצאים להילחם אתכם מהווה גרסה לקבוצות של משחק זה.
למשחק מספר גרסאות:
הנסיך רובר, דוכס שארטר
הנסיך רובר, דוכס שארטר (בצרפתית: Robert d'Orléans; 9 בנובמבר 1840 – 5 בדצמבר 1910), היה נכדו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ביוגרפיה
רובר נולד ב-9 בנובמבר 1840 בפריז, לפרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן ולהלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בהיותו בן שנתיים מת אביו בתאונת כרכרה, ואחיו פיליפ מונה ליורש העצר הצרפתי. בשנת 1848 פרצו מהומות כנגד שלטונו של סבו - לואי פיליפ, מלך הצרפתים, והלה ניסה להעביר את השלטון לאחיו פיליפ, אולם הניסיון נכשל, ובני המשפחה ברחו לבריטניה, ובצרפת הוכרזה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התנדב רובר יחד עם אחיו פיליפ, רוזן פריז לשרת בצבא האיחוד. רובר שירת במטהו של ג'ורג' מקללן, ולאחר הכישלון במערכת חצי האי, התפטרו הוא ואחיו מצבא האיחוד.
לאחר שובו של רובר לאירופה הוא החליט להינשא, אך כחבר גולה מבית מלכות שנחשב בלתי לגיטימי על ידי רוב השושלות השולטות של היבשת, מצא שלא יוכל להינשא לנסיכה זרה, ובעקבות כך הוא ביקש את ידה של בת דודתו פרנסואז, נסיכת אורליאן, בתם של פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ופרנסיסקה, נסיכת ברזיל, עמה התחתן ב-11 ביוני 1863. השניים התגוררו בלונדון, ונולדו להם 5 ילדים.
עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה שהה רובר בבריסל עם דודיו פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ואנרי, דוכס אומאל, ומיד ביקש להתגייס לצבא הצרפתי, אולם שר המלחמה התנגד לכך. לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה התגייס רובר תחת השם "רובר לה פור", ונלחם בארמיית הלואר, ואף עוטר בלגיון הכבוד. לאחר מכן נשלח רובר לאלג'יריה, ובהמשך מונה למפקד רגימנט השאסרים ה-19. בשנת 1881 הדיח אותו הממשל הרפובליקני ממשרתו בצבא, ובשנת 1886 גורשו רובר ומשפחתו מצרפת, במסגרת חוק הגירוש.
בשנת 1910 הורשה רובר לחזור לצרפת, וב-5 בדצמבר אותה שנה הוא מת בסן-פרימין.
משפחתו
ב-11 ביוני 1863 התחתן רובר עם בת דודתו פרנסואז, נסיכת אורליאן, בתם של פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל ופרנסיסקה, נסיכת ברזיל, ממנה היו לו 5 ילדים:
דוד קרון
דוד קרון (29 בספטמבר 1915 – 20 באוקטובר 2001) היה איש שירותי המודיעין הישראלי וממקימי קיבוץ כפר מנחם.
עלייתו ארצה
קרון נולד בשנת 1915 בגרודנו שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח בלארוס). אביו שאף כל חייו לעלות לארץ ישראל, ובסוף שנות העשרים מימש את שאיפתו ועלה ארצה לעבוד בייבוש ביצות סמוך לזכרון יעקב. לאחר שלא התקבל להיות מדריך בבית הספר החקלאי מקוה ישראל שב לגרודנו, שם פגש אותו בנו דוד בתחנת הרכבת. האב אמר לדוד כי הוא משוכנע שהוא (דוד) יצליח במקום בו נכשל. ואכן, בשנת 1931 הצטרף דוד קרון למקוה ישראל וגויס להגנה. עם סיום חוק לימודיו עבד בבניין בתל אביב, אולם חזר למקוה ישראל שם הועסק כעגלון וכרפתן. בן עירו סיפר לו שיוצאי השומר הצעיר מגרודנו מקימים קיבוץ ליד רמתיים (קיבוץ "כרית", מאוחר יותר עלה הקיבוץ להתיישבות בכפר מנחם), וקרון הצטרף למשק והקים את הרפת במקום. אחר כך שב לגרודנו במטרה להביא חבר נוסף למשק. הייתה זו גם הפעם האחרונה שפגש בהוריו.
מלחמת האזרחים בספרד
לאחר שובו לארץ ישראל בינואר 1936, ביקש להצטרף לשורות המתנדבים במלחמת האזרחים בספרד. מכיוון שהקיבוץ סירב לאשר את ההתנדבות, עזב את הקיבוץ באופן רשמי. הוא נסע לפריז וממנה הגיע ברגל לספרד יחד עם חברו דוד דגני. קרון הצטרף לחטיבה הפולנית מס' 13, ושירת בפלוגת הקשר. ביומנו כתב קרון על המתקפה האחרונה במלחמה, לכיבוש נהר האברו:
איש הש"י
קרון גויס לש"י על ידי עזרא דנין, לאחר שהלה התרשם מדו"ח אותו חיבר קרון בעקבות קרב צומת מסמיה, בו נרצחו עובדי חברת החשמל והנוטרים ששמרו עליהם ממארב ערבי סמוך לכפר מסמיה בשנת 1938. קרון מונה להיות קצין הש"י באזור הנגב והקים רשת של סוכנים ומודיעים מקרב הבדואים באזור. הרשת שימשה אותו רבות בתקופת מלחמת העצמאות להשגת ידיעות חיוניות להנהגת היישוב במהלכים להקמת מדינת ישראל. בפברואר 1948 נפוצו שמועות על פלישה מצרית לדרום הארץ. קרון, שכינויו היה "יובב", שלח מודיע לעזה ולח'אן יונס. כשחזר המודיע סיפר כי אומנם הגיעו לעזה מספר קציני צבא מצריים אך נראה שבאו רק כדי להכין את השטח ושבו בינתיים למצרים. עם פרוץ המאורעות שקדמו למלחמת העצמאות, הודיע קרון ליגאל אלון כי מספר המודיעים שלו קטן לעשירית מגודלו המקורי, אך הוא המשיך להשיג ידיעות חשובות. למשל, הוא השיג את הידיעה כי עבדאללה מלך ירדן שואף להגיע להסכם נפרד עם הסוכנות היהודית בניגוד לשמועות כאילו ישנה תוכנית ירדנית להשתלט על ארץ ישראל ולמנות את בני המלך לתפקידים שונים בניהולה. עם פרוץ המלחמה הצטרף קרון למחלקת המודיעין באגף המטה. בסקירתו "על המצב בנגב לקראת הפסקת האש", שכתב בהפוגה הראשונה, התריע קרון על הנגב המנותק וההתבססות המצרית בו, שכללה הקמת מינהל אזרחי בשטחים שכבשו, בשעה ש"אנו לא עשינו כלום למען ביסוס שלטון אזרחי כלשהו, וכל פעולותינו הצטמצמו בגירוש, הרג והשמדת רכוש". לעומת זאת, משה גבעתי בספרו "בדרך המדבר והאש" (על תולדות גדוד 9) מספר שקרון ציווה להוציא להורג את השבויים הגברים בכפר ברייר (כיום מול ברור חיל ממערב לכביש הראשי) לאחר כיבושו במאי 1948.
פרשת טוביאנסקי
ביוני 1948 היה קרון מעורב בפרשת משפטו והוצאתו להורג של סרן מאיר טוביאנסקי באשמת בגידה, אשמה שהתבררה אחר כך כאשמת שווא. טוביאנסקי נחשד שכעובד חברת החשמל העביר לידי הבריטים מידע על מפעלים של התעשייה הצבאית בירושלים, שהופגזו על ידי הלגיון הערבי. כשהגיע טוביאנסקי למשרדי המודיעין בתל אביב, נעצר ונחקר קשות על ידי דוד קרון, איסר בארי, בנימין גיבלי ואברהם קדרון. החוקרים הצליחו להוציא ממנו "הודאה" שהוא אכן העביר את המידע לידי הבריטים, אלא שטוביאנסקי התכוון למסמך אחר בתוכנו משהתכוונו חוקריו. חוקריו הודיעו לו שהוא מואשם במעשה ריגול חמור והוא יועמד לדין עוד באותו יום.
ביום 30 ביוני 1948 הוכנס טוביאנסקי למכונית שיצאה מתל אביב לכיוון חולדה, ומשם הגיעו לבניין הנטוש של בית הספר המשותף של כפרים בית ג'יז ובית סוסין הממוקם כקילומטר מזרחית לקיבוץ הראל של היום. טוביאנסקי הוצא מן המכונית, הוכנס לאחת משתי הכיתות של בית הספר והועמד שם למשפט שדה למול שלושת שופטיו שהיו לא אחרים מאשר דוד קרון, בנימין גיבלי ואברהם קדרון. החוקרים מן הבוקר הפכו עתה לשופטים. עורכי דין לא היו שם והמשפט הסתיים במהירות רבה. לאחר זמן קצר הוצא טוביאנסקי להורג על ידי כיתת יורים.
בעת שהדיון התנהל, עסק איסר בארי, שאיחר למשפט, בהכנת כיתת יורים בת שישה חיילים, אשר נלקחו מחטיבת "יפתח", שהתאמנה באזור. השישה הובאו, מבלי שידעו את הסיבה לכך, לבית הדו-קומתי שנותר על תלו עד היום בקיבוץ הראל, ואשר נושא את השם "בית הקשתות". לאחר שעה קלה הגיעו השופטים לבית, כפתו את טוביאנסקי, וקשרו את עיניו. הוא הוצב עם פניו אל הקיר, וכיתת היורים נצטוותה לירות בראשו. הוא נהרג בו במקום, וליד הקיר נחפר בור, שלתוכו הושלכה גופתו וכוסתה בעפר.
בני ביתו של טוביאנסקי המתינו לשובו, ועם בוקר יצאו לחפשו. במקום עבודתו בחברת החשמל לא ידעו דבר, וכך גם בבסיס הקטן של חיל האוויר בירושלים. מישהו הפנה את בני המשפחה אל משרדי הש"י, שירות הידיעות של ההגנה, ושם פגשו את יצחק לוי (לויצה), שהיה ראש הש"י במחוז ירושלים. הוא סיפר להם שמספר ימים קודם לכן סיים את תפקידו, והפנה אותם לבנימין גיבלי. כך הסתובבה רעייתו של טוביאנסקי מספר ימים, וחיפשה אחר בעלה.
קרון מעולם לא דיבר על מעשה העוול ("הרצח") הנורא לו היה שותף ולא הודה באחריות על מעשיו, אך בספרו כתב כי לא היה לו ספק שטוביאנסקי אשם, וכי לבארי הייתה סמכות מלאה לעשות את מה שעשה:
לאחר סיום המלחמה נישא קרון בשנית לאישה אחרת, טוני, ונולדו לו ממנה שני בנים.
פעילותו בקהיליית המודיעין
בספטמבר 1948 הורה יגאל ידין על פירוק מחלקת המודיעין באגף המבצעים וקציניה הועברו לשירות המודיעין ש"מ/1. בין תחומי האחריות של ש"מ/1 היה הנחיית עבודת 'המחלקה המודיעינית (מודיעים)' בפיקוד קרון וסגנו משה הרמתי (הוכמן), אשר קמה מתוך הש"י, ופעלה באמצעות קציני מודיעין מרחביים. קרון מספר:
במרץ 1949 שונה תוארם של הקמ"נים המרחביים ל"קצינים לתפקידים מיוחדים" (קת"מים) וקרון מונה לפקד על יחידת מודיעין/קת"ם, שכונתה גם "מודיעין 10", שמספרה היה 154, לימים יחידה 504. קרון קיבל לידיו יחידה עם שבעה בסיסים: צפון, גליל מערבי, חיפה, שרון, מרכז, ירושלים והנגב. באפריל הגדיר קרון מצע לפעולת היחידה לפיו תפקידה להשיג ידיעות על צבאות ערב השכנים ­ אימון, ארגון, ציוד ומגמות התפתחות, וכן נתוני שטח וידיעות על תשתית.
קרון הציע לארגן מחדש את הפריסה המרחבית של היחידה ולהקים עבורה חמישה בסיסים ברחבי הארץ, בפריסה שחפפה לפריסת הקמ"נים המרחביים בזמן מלחמת העצמאות, בנוסף על שלושה סניפים שיפעילו את רשתות הסוכנים מעבר לגבול. בראש כל בסיס אמור היה לעמוד קת"ם ולידו שני עוזרים ומנהל משרד. קרון ביקש שבסיסי הקת"ם ישכנו במתקנים אזרחיים וכי לא תתאפשר גישה של סוכנים או קציני מודיעין של יחידות צה"ל אליהם. התוכנית הוגשה על ­ידי בנימין גיבלי ליגאל ידין, שאישר את הקמת היחידה ואת עצמאותה במסגרת שירותי המודיעין. בדצמבר 1949 השתחרר קרון מצה"ל (מחליפו בתפקיד היה אברהם כהן) ושב לקיבוץ.
בשנת 1956 ביקש סגן ראש אמ"ן דאז, יובל נאמן, מקרון לחקור כמה קצינים מצרים שבויים. לאחר ביצוע המטלה הפגיש נאמן את קרון עם רחביה ורדי, שהיה באותה עת מפקד יחידה 154. ורדי ביקש לשלב את קרון במאמצי הקמת "ברית הפריפריה" שהגה דוד בן-גוריון - הברית עם איראן, טורקיה ואתיופיה. תפקידו של קרון היה להקים את הבסיס הראשוני באתיופיה. במהלך ההכנות לנסיעתו נפגש עם איסר הראל, שביקש ממנו לסייע למאמץ המודיעיני המיוחד שנערך כדי להשיג מידע על המשמעויות הפוליטיות והצבאיות של עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית (שהייתה מבשרת המעורבות הסובייטית במזרח התיכון). קרון נשלח לפריז ועבד שם במשך שבעה חודשים כמרכז פעילות האיסוף. הוא שב לישראל ערב מבצע קדש ומונה לפקד על צוות של חוקרי שבויים בפיקוד הדרום. בתום המלחמה חזר קרון לעסוק במשימה לה נשלח מלכתחילה - הקמת ראש-הגשר באתיופיה. הוא נסע לביקור היכרות ב-1957 ובחן את אפשרויות הפעולה במזרח אפריקה, ובסופו המליץ להקים סניף באסמרה. נסיעתו הבאה הייתה כבר תחת סיפור כיסוי: הוא הציג את עצמו כקניין בשר בחברת אינקודה. קרון שמר על קשר עם ישראל בעזרת מכשיר אלחוט שהוצב באדיס אבבה. הוא גם הספיק לבצע גיחה לעדן, שהייתה אז עדיין תחת שלטון צבאי בריטי. בסוף שנת 1959 חזר קרון לישראל ושב לקיבוץ. הוא נבחר לתפקיד מרכז המשק ולאחר שנתיים בתפקיד זה התנדב במשך כחצי שנה לעבודת תורנות בחדר האוכל.
לאחר התפטרותו של איסר הראל מראשות המוסד בשנת 1963 נקרא מאיר עמית, ראש אמ"ן דאז, לעמוד בראש הארגון. עמית מינה את רחביה ורדי לעמוד בראש אגף "צומת", האחראי על הפעלת סוכנים במדינות ערב. ורדי קרא לקרון לשוב לשירות וקרון נענה. בראשית שנת 1966 נסע קרון לטהראן לעמוד שם בראש תחנת המוסד שעסקה בהגנה על היהודים במדינה ובקשרים עם שירותי המודיעין האיראניים. קרון סיפר בביוגרפיה שלו: "רשמית, שגרירות לא הייתה כלל קיימת, אבל כל נהג טקסי בטהראן ידע היכן היא נמצאת". באוקטובר כבר העביר קרון קורס קת"מ ל-22 אנשי מודיעין איראנים. בראש הקורס עמד אל"ם יעקב נמרודי. קרון פעל לחיזוק קשרי המודיעין בין המדינות, וקציני מודיעין איראנים ביקרו בישראל והשתתפו בקורסים שונים.