cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'בייל מק'גי
ג'בייל לינדי מק'גי (באנגלית: JaVale Lindy McGee, נולד ב-19 בינואר 1988) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר בדאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, וכן בנבחרת ארצות הברית. ג'בייל הוא בנה של פמלה מק'גי, לשעבר שחקנית בליגת ה-WNBA ובנבחרת ארצות הברית. נבחר במקום ה-18 בדראפט ה-NBA 2008, על ידי וושינגטון ויזארדס.
זכה שלוש פעמים באליפות ה-NBA – פעמיים עם גולדן סטייט ווריורס ( ו-), ופעם אחת עם לוס אנג'לס לייקרס.
ראשית חייו
מק'גי נולד בפלינט (מישיגן) לפמלה מק'גי (1.91 מטר) ולג'ורג' מונטגומרי (2.08 מטר), אביו שיחק כדורסל במכללת אילינוי, נבחר בסיבוב השני בדראפט 1985 על ידי פורטלנד טרייל בלייזרס אך מעולם לא שיחק ב-NBA. אמו פמלה גידלה אותו כאם חד הורית. הייתה לה קריירה בין-לאומית עשירה היא שיחקה באוניברסיטת צפון קליפורניה יחד עם אחותה התאומה פאולה ועם שריל מילר הן זכו באליפות ושני תוארי חטיבה. בהמשך שיחקה בצרפת, איטליה וברזיל. נבחרה בדראפט WNBA ושיחקה עבור לוס אנג'לס ספארקס, זכתה במדליית זהב באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). לדבריה בנה נדד עמה היכן ששיחקה, עבר בתי ספר ומדינות וזה הוסיף לגיוון התרבותי שלו.
מק'גי הוא השחקן הראשון בליגת ה-NBA שהוא בן לשחקנית WNBA. אחותו אימני מק'גי סטפורד משחקת גם היא ב-WNBA בקבוצת אטלנטה דרים.
קריירת מכללות
בין השנים 2006 ל-2008 שיחק מק'גי באוניברסיטת נבדה ברינו. בעונתו השנייה קלע ממוצע של 14.3 נקודות למשחק ב-53% קליעה מהשדה והוסיף 7.3 ריבאונדים. בסיום העונה החליט להעמיד את עצמו לבחירה בדראפט.
וושינגטון ויזארדס (2008–2012)
בדראפט של שנת 2008 נבחר מק'גי במקום ה-18 בידי וושינגטון ויזארדס וכחודש לאחר מכן חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה. עונת 2010/11 הייתה עונת הפריצה עבור השחקן, שהפך להיות שחקן קבוע בחמישייה הפותחת של הקבוצה. באותה עונה הוזמן לקחת חלק בתחרות ההטבעות במסגרת משחק האולסטאר, השחקן הראשון בתולדות הוויזארדס שמשתתף בתחרות. הוא סיים את התחרות במקום השני אחרי בלייק גריפין, לאחר שהטביע 2 כדורים לשני סלים במקביל. ב-15 במרץ השיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה כשקלע 11 נקודות, לקח 12 ריבאונדים וחסם 12 פעמים בהפסד קבוצתו 79–98 לשיקגו בולס. למרות ההישג הוא זכה לביקורות על כך שברבע האחרון של המשחק לקח יותר מדי זריקות בשביל להשיג את הנקודה העשירית, דבר שבא על חשבון הקבוצה כולה.
דנוור נאגטס (2012–2015)
ב-15 במרץ 2012 נשלח מק'גי יחד עם רוני טוריאף בטרייד לדנוור נאגטס תמורת ננה. במשחק הבכורה שלו קלע מק'גי את סל הניצחון, כשהטביע 5 שניות לסיום. למרות הפתיחה המוצלחת הוא פתח רק בחמישה משחקים מתוך ה-20 שנותרו עד תום העונה ובהם רשם ירידה בממוצע הדקות, הנקודות והריבאונדים. בסיום העונה דורגה דנוור במקום השישי במערב ומק'גי ערך את הופעת הבכורה שלו במשחקי הפלייאוף, אך דנוור הודחה בסיבוב הראשון לאחר 7 משחקים.
בפתיחת עונת 2013/14 נפצע מק'גי לאחר 5 משחקים, פציעה שהשביתה אותו עד לסיום העונה. מק'גי חזר לשחק בפתיחת עונת 2014/15, אך שותף רק ב-17 משחקים לפני שנשלח בטרייד לפילדלפיה 76', זה הספיק לשחק רק 6 משחקים בטרם נופה מהסגל.
דאלאס מאבריקס (2015–2016)
ב-13 באוגוסט חתם מק'גי על חוזה בקבוצת דאלאס מאבריקס. הוא החמיץ את 13 המשחקים הראשונים בעונה עקב פציעה וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-22 בנובמבר, בהפסד הקבוצה לאוקלהומה סיטי ת'אנדר. ב-5 בינואר 2016 קבע מק'גי שיא אישי לעונה עם 13 נקודות ו-11 ריבאונדים בניצחון 116–117 בהארכה כפולה נגד סקרמנטו קינגס.
גולדן סטייט ווריורס (2016–2018)
ב־16 בספטמבר חתם מק'גי בקבוצת גולדן סטייט ווריורס. בסיום העונה זכה מק'גי עם הווריורס באליפות ה-NBA לאחר שניצחו 1–4 בסדרת הגמר מול קליבלנד קאבלירס. בעונת 2017/18 זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
לוס אנג'לס לייקרס (2018–2020)
ב-2 ביולי 2018 חתם מק'גי בלוס אנג'לס לייקרס על חוזה לעונה אחת. אחרי שמונה עונות בהם שימש בעיקר כשחקן מחליף חזר מק'גי לחמישייה הפותחת. את העונה סיים עם ממוצע של 12 נקודות למשחק, שיא קריירה אישי.
ב-6 ביולי 2019 חידש את חוזהו עם הלייקרס לשנתיים נוספות. בעונת זכה עם הלייקרס באליפות ה-NBA, לאחר שגברו על מיאמי היט בסדרת הגמר; לאחר שפתח בחמישייה בכל משחקי העונה הסדירה, שותף מק'גי ב-14 בלבד מתוך 21 משחקי קבוצתו בפלייאוף 2020, ותרם 2.9 נקודות ו-3.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
קליבלנד קאבלירס (2020–2021)
בנובמבר 2020 הועבר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, תמורת ג'ורדן בל ואלפונזו מקיני.
דנבר נאגטס (2021)
ב-25 במרץ 2021 הועבר בטרייד חזרה לדנבר נאגטס בתמורה לאיזאיה הרטנשטיין ושתי בחירות סיבוב שני של השנים 2023 ו-2027.
פיניקס סאנס (2021–2022)
ב-3 באוגוסט 2021 חתם מקגי בפיניקס סאנס על חוזה לעונה אחת עבור 5 מיליון דולר.
חזרה לדאלאס (2022-)
ב-9 ביולי 2022 חזר מקגי לדאלאס מאבריקס.
נבחרת ארצות הברית
בחודש יולי נכלל בסגל של נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת טוקיו.
F1 DKW
F1 DKW היא מכונית משפחתית קומפקטית אשר יוצרה על ידי חברת DKW הגרמנית בין השנים 1931–1932. יוצרו כ-4,000 יחידות שהיוו 8% מכלי הרכב הממונעים שנמכרו בגרמניה בשנים 1931–1932.
ה-F1 DKW הוצג לראשונה בתערוכת הרכב בברלין בפברואר 1931 (מנוע 494 סמ"ק), כשגוף הרכב עשוי מפלדה, בניגוד לרכבים שיוצרו בתקופה, כשגוף הרכב היה עשוי מעץ.
F1 DKW על בול שהונפק בגרמניה
בשנת 1982 הופיעה המכונית F1 DKW על בול, שהונפק בגרמניה, (דגם דו מושבי).
Holiday (שיר של גרין דיי)
השיר יצא באביב 2005, והוא צבר הצלחה רבה מסביב לעולם וזכה לפופולריות רבה.
בארצות הברית, השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד ה-Alternative Songs ומצעד ה-Mainstream Rock. הוא הגיע למקום השביעי בבריטניה ומקום 21 בקנדה. השיר הופיע בסרט הקומדיה מקובל. הקבוצה ונקובר קנאקס בליגת ה-NHL השתמשה בשיר זה פעם אחת בתור שיר הגול שלהם.
הופעות חיות
בהופעות החיות, מסכי ענק משדרים מסוקים המפילים פצצות.
וידאו קליפ
המחצית הראשונה של הסרטון לוקחת חלק במכונית, (מרקורי מונטריי דגם 1968 עם גג נפתח), בתוכה בילי ג'ו ארמסטרונג, מייק דירנט וטרה קול חוגגים מסביב לעיר. במחצית השנייה של הסרטון הם נמצאים בתוך בר ובו מגלמים מספר דמויות שונות. בילי ג'ו משחק דמות המדמה נציג מקליפורניה, שני לקוחות הרבים בניהם, פאנק רוקר וחנון. טרה משחק כומר שיכור, פטרון עצור וזונה נשית. מייק משחק את הברמן, פאנק רוקר נוסף ושוטר. ישנן גם סצנות המכלילות רקדני קאן-קאן. בסוף הסרטון, המכונית מתחילה להוציא עשן ולבסוף נעצרת בשדרה שבה השיר Boulevard of Broken Dreams מתחיל.
הלהקה הגיע לאירוע פרסי הקליפים של MTV 2005 באותה המכונית מהקליפ.
דוד קופרמן
קריירת מועודנים
באוגוסט חתם במ.ס. אשדוד מליגת העל, זאת לאחר שקיבל גם אזרחות ישראלית לה הוא זכאי בזכות מוצאו היהודי. ב-3 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 להפועל ירושלים.
אלברס
אלברס (Álvarez) הוא שם משפחה שמקורו בספרדית ומשמעותו בנו של אלברו. {{פירושונים|
ראו גם
}}
קוברת יערות
קוברת יערות (שם מדעי: Naja melanoleuca) היא מין של קוברה החיה באזורי היערות של מערב אפריקה, ארסית מאוד וקטלנית לאדם.
מאפיינים
זוהי קוברה גדולה המגיעה לאורך 1.2-2.2 מטר ואף עד 3.1 מטר, מה שהופך אותה לגדולה בסוגה. הקוברה בעלת רצועות שחורות וצהובות בצווארה המרשים ומצדדיו רצועות עור גדולות היוצרות צורת מניפה כשהיא מאוימת, ובשאר הזמן סגורות. הצבע העליון הוא שחור-חום כהה. הזכרים והנקבות דומים מאוד בגודלם. הזנב דק, אך הראש גדול ובעל שיני ארס ארוכות וקטלניות. העין שחורה עם אישון חום. צבעיה של הקוברה מלמעלה עוזרים לה להסוות את עצמה מטרפה בשעה שהיא זוחלת דרך העלים ביער.
הקוברה חיה בדרום ומערב אפריקה הטרופית, מסנגל עד לדרום אפריקה. היא נפוצה ביערות גשם בעיקר ומכאן שמה, אך גם בסוואנות ובביצות לחות, בכמה חופים, ביצות מנגרובים ואף באזורי ערים. הן יוצאות לפעילות בשעות הערב.
קוברה זו היא ציידת אופורטוניסטית הניזונה מדגים, דו-חיים, לטאות קטנות, נחשים אחרים, עופות ויונקים קטנים, כגון עכברים וחולדות. הן אוכלות גם דגי יבשתן שעולים מן המים וכן חדפי יערות בעלי ריח מצחין הדוחה את רוב הטורפים.
היא מתרחקת מבני אדם, אך הכשתה יכולה לגרום למוות במהירות, כשהארס מגיע לצינורות הדם עד שהוא מגיע ללב ומשתק אותו וגורם למוות.
קרבין
קרבין הוא שם כללי לרובה מקוצר. הקרבין נועד להיות רובה שירות עבור חיילים שהזדקקו לכלי נשק קומפקטי בעת מלחמה, כגון כוחות קומנדו, חיל פרשים, לוחמי חיל שריון ומפעילי ארטילריה.
מקור השם הוא ברובי הקרבין המקוצרים, שיוצרו עבור חיל הפרשים והיו קלים וקצרים באופן ניכר מרובי המוסקט הכבדים שהיו בשימוש חילות הרגלים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רוב הרובים שהיו בידי הצבא היו רובים כבדים ומסורבלים (אם כי עדיפים פי עשרת מונים מרובי המאה ה-19). רובה ה-M1 גאראנד שהיה רובה חצי-אוטומטי, והלי אנפילד והמוסין נגאן שהיו רובים בריחיים, היו בעלי דיוק מעולה, הם היו אמינים ופשוטים לתפעול וטעינה. גם המאוזר K98, הרובה הבריחי ששימש את חיילי הורמאכט הגרמנים, נחשב לרובה מעולה, מדויק ואמין. חסרונם של רובים אלה היה משקלם הרב ואורכם הגדול, דבר שהכתיב את שימושם רק בידי חיילים המאומנים לכך. כוחות העורף ותומכי לחימה צוידו עד אז באקדח אישי, שהתגלה כלא מדויק וחסר את כוח האש הנדרש ללחימה בחיילי אויב. רובי הקרבין נועדו הן עבור תומכי לחימה והן עבור כוחות צנחנים וקומנדו שנזקקו לנשק קומפקטי. הקרבינים שימשו הן להגנה עצמית והן ללחימה התקפית. הם היו נוחים מאוד לשימוש ובעלי כוח אש גדול משמעותית מאקדחים.
רובי קרבין מפורסמים:
מיק טיילור
ב-4 ביוני 2014 התארח בהופעה ההיסטורית של הסטונז בתל אביב, וניגן בשיר "Midnight Rambler".
טיילור גרוש ואב לשתי בנות.
אוריגמי
אוריגמי (ביפנית: 折り紙) היא אמנות קיפולי נייר. מקור השם "אוריגמי" בצירוף המילים ביפנית 折り ("אוֹרִי", קיפול) ו-紙 ("גאמִי", פיסת נייר). השם "אוריגמי" נטבע ב-1880, בתקופה שבה התגבשה האמנות בצורתה המודרנית, אך האמנות עצמה החלה להתפתח זמן רב לפני כן. לאמנות האוריגמי משמעות תרבותית עמוקה בתרבות היפנית והסינית ששם החלה והיא משמשת בטקסים שונים בדת השינטו, הנפוצה ביפן. לאחר פתיחת גבולותיה של יפן למערב בסוף המאה ה-19 התפשטה אמנות האוריגמי לעולם כולו והפכה לחלק מתרבות הפנאי.
עם חדירתו של האוריגמי למערב חלה עלייה חדה במספר העוסקים בו. כתוצאה מכך עברו שיטות הקיפול שינויים רבים, השתכללו והתפתחו באופן משמעותי. כיום משמש האוריגמי גם במוסדות חינוכיים וטיפוליים רבים ככלי עזר מרכזי להוראה ולריפוי בעיסוק - זאת בזכות השילוב הייחודי של יצירתיות, דיוק ואתגר טכני. כמו כן, בסוף המאה ה-20 התעורר גם העניין המתמטי, המדעי והטכנולוגי באוריגמי. המחקר בנושא חשף את המורכבות הרבה האפשרית בקיפולי נייר, ויצר פתח לניצול מורכבות זו בחידושים טכנולוגיים וננוטכנולוגיים שונים.
ישנם סגנונות רבים של אוריגמי ודגמים חדשים של קיפולים מתפרסמים באופן תדיר. ספרי האוריגמי מציגים את תהליך הקיפול בעזרת שיטת תרשימים סטנדרטית שפותחה במקביל ביפן ובמערב. מסיבות של נוחות, אסתטיקה ומוסכמה, בדרך-כלל נעשים הקיפולים ללא חתכים או הדבקות, על נייר ריבועי, צבעוני מצדו האחד ולבן מצדו האחר.
התפתחות האוריגמי במזרח
שורשי אמנות קיפול הנייר אינם ידועים בוודאות. היסטוריונים מסוימים טוענים כי סביר שהאמנות התפתחה בסין זמן-מה לאחר המצאת הנייר בשנת 105 על ידי צאי לון, והגיעה ליפן יחד עם הנייר במאה השישית. עם זאת, לא קיים תיעוד כלשהו של האמנות בסין קודם למאה ה-19, בעוד שביפן קיימות עדויות לקיום האוריגמי כחלק מטקסים דתיים, עם התעוררות השינטואיזם בתקופת אשיקאגה (1336–1573) ולאחר מכן בתקופת אדו (1603–1868). על-כן מקובל כי מקור אמנות קיפולי הנייר הוא ביפן.
עד סוף המאה ה-18 הועברה האמנות בעל-פה מאם לבת. רק בשנת 1797 הופיעו ההוראות הכתובות הראשונות, עם פרסום הספר אלף קיפולי העגור. פרסום הספר איפשר התפתחות של האוריגמי מעבר לדגמים הבסיסיים, ומסמן את תחילת הפיכת האמנות לחלק מתרבות הפנאי ביפן.
בסוף המאה ה-19 הפך האוריגמי לכלי חינוכי, עם חדירת גני הילדים של שיטת פרובל ליפן. שיטת פרובל שמה דגש על לימוד תוך כדי משחק, ולכן שילבה את האוריגמי בגני הילדים היפניים והשפיעה רבות על אופי האוריגמי ביפן. השם "אוריגמי" (צירוף של המילים "קיפול" ו"נייר") הוטבע רק בשנת 1880, יחד עם המעבר לקיפול בניירות צבעוניים ריבועיים, שהחליפו את הניירות הלבנים המסורתיים - שינוי שחל גם הוא בהשפעת גני הילדים של פרובל, שהעדיפו את הנייר הצבעוני המושך יותר ילדים. הניירות הצבעוניים יובאו ליפן מאירופה על ידי סוחר מטוקיו, שגזר אותם לריבועים ומכר אותם בשם "אוריגמי" וכך השריש את השם בשפה. לפני כן הייתה אמנות קיפולי הנייר ידועה בשמות שונים - "אוריקאטה", "קאמי-אורימונו", "אוריסו", "טאטאמיגאנמי" ועוד.
אוריגמי בשינטו ובמסורת היפנית
אמנות האוריגמי היא חלק חשוב במסורות ובטקסים של דת השינטו היפנית, שבה הנייר מסמל טוהר. הנייר הוא חלק חשוב בתרבות היפנית ושימש גם לבניית קירות פנימיים בבתים, כחומר גלם למניפות ולקליגרפיה. במקור שימש האוריגמי בשינטו ליצירת "נושי", קיפולי נייר לבן עם רצועת בשר או חלזונות מיובשים, שצורפו למתנות כברכה למזל טוב. מנהג זה התפתח לדרגה גבוהה של מורכבות וטקסיות עד כי עטיפת מתנות דרשה איש מקצוע המתמחה ב"צ'וצומי" (עטיפת מתנות טקסית).
התפתחות קיפולי הנייר במערב
אמנות קיפולי הנייר התפתחה במקביל גם במערב ובמיוחד בספרד, שבה היא ידועה בשם "פפירופלקסיה" (papiroflexia צירוף של המילים הספרדיות "פפירוס" ו"כיפוף"), אם כי מעולם לא הגיעה לרמת המורכבות של קיפולי הנייר במזרח. הנייר יובא לספרד על ידי אמנים מורים במאה ה-12. הספרדים פיתחו את קיפולי הנייר והחלו במסורת של קיפול לצורכי פנאי, ואף כחלק מטקסים דתיים כגון הטבלה. הנייר הגיע לשאר אירופה רק במהלך המאה ה-14, כך שסביר להניח שלא היו מקפלי נייר לפני כן, מלבד בספרד. קיפולי הנייר הגיעו עם מהגרים ספרדים לארגנטינה והפכו גם בה למסורת.
במהלך המאה ה-16, בהשפעת הרנסאנס, התפתחו נימוסי השולחן ברחבי אירופה. עיצוב וקיפול של מפיות שולחן, בצורת דגמי חיות שהתבססו על קיפולי הנייר, התפתחו כתוצאה מכך עד לדרגת אמנות, והשפיעו רבות על קיפולי הנייר במערב. אולם, מורכבות הקיפולים באירופה נפלה בהרבה מזו של הקיפולים היפניים, ורק בשנות השבעים של המאה ה-19, עם פתיחת גבולות יפן לעולם, הגיעו הקיפולים היפניים למערב. האומנות חדרה למערב באמצעות גני הילדים של פרובל, אשר לימדו את השיטה בקרב תלמידיהם, במקביל לייצוא חפצי תרבות יפניים רבים לאירופה בתקופת מייג'י (1868–1912).
אוריגמי בעידן המודרני
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-20 פיתח אקירה יושיזאווה היפני שיטת רישום ובה תרשימים המתארים את תהליך הקיפול. השיטה גרמה לעלייה מסיבית בתפוצת האוריגמי ולשינויים באופיו. יושיזאווה, שנחשב לאבי האוריגמי המודרני, המציא גם מגוון רחב של קיפולים חדשים ושיטות חדשניות ליצירת אוריגמי. ב-1955 הוצגה במוזיאון העירוני של אמסטרדם, אחד המוזיאונים החשובים בעולם לאמנות עכשווית, תערוכה של יצירותיו של יושיזאווה. התערוכה תרמה לפרסום מהיר של שיטת התרשימים והאוריגמי ברחבי אירופה, ופתחה סדרה של תערוכות דומות בעולם כולו. בעקבות זאת עלה משמעותית מספר העוסקים באוריגמי והוקמו אגודות אוריגמי רבות ברחבי העולם.
פריחת העיסוק באוריגמי גרמה גם לחקר ההיבטים המתמטיים והגאומטריים בתהליך הקיפול. גישה זו גורמת למעבר מעיסוק באוריגמי כמלאכת-יד בלבד אל עיסוק באוריגמי כאתגר אינטלקטואלי. כיום קיימים ספרים ואתרי אינטרנט רבים העוסקים באוריגמי ברמות שונות, והאוריגמי משמש בתפקידים חינוכיים, רפואיים ואף טכנולוגיים.
את האגודה הראשונה לאוריגמי בניו יורק הקימה ליליאן אופנהיימר.
אוריגמי בישראל
ב 1960 "מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית" הממוקם בחיפה, קיבל בהשאלה מספר יצירות של האומן אקירה יושיזוואה. כך יצא שכבר בתחילת שנות השבעים, ניתן היה לראות במוזיאון בישראל, עבודות שהיו אז בשיא האמנותי של האוריגמי.
בסוף שנות השישים התחילו להופיע בארץ גם ספרי הוראות באוריגמי, קודם באנגלית ובסוף השבעים אף בעברית. לא מעט מאמני האוריגמי בישראל התחילו את דרכם עם ארבעת ספריו של רוברט הארבין (אנגליה) שיצאו בעברית בתרגום רב"ג, על ידי הוצאת לדורי.
בישראל קיימות שלוש קהילות אוריגמי, המקיימות פעילות שוטפת כגון כנסים, תערוכות ומפגשים.
שיטות וסגנונות
קיים מגוון גדול של סגנונות ושיטות קיפול באוריגמי - החל מאוריגמי המיועד לפעוטות, המכיל קפלים אופקיים ואנכיים בלבד, וכלה בדגמים המכילים קפלים מורכבים המשלבים מספר בסיסים זה בתוך זה, דגמים מודולריים בעלי חלקים רבים המשתלבים זה בזה, דגמים בעלי קפלים קמורים, דגמים בעלי תבנית קיפול מחזורית מורכבת, דגמים בעלי חלקים נעים המשנים את צורתם, דגמים הנעשים בנייר רטוב ואפילו אוריגמי טכני המתבסס על אלגוריתמים מתמטים.
אוריגמי צורני (פיגורטיבי)
אוריגמי פיגורטיבי הוא סגנון הקיפול הנפוץ ביותר במסגרתו יוצר המקפל צורה כדוגמת מטוס, אניה, פרח, חיות ועוד. שיטות הקיפול משתנות מדגם לדגם וניתן להשתמש בדפים מצבעים שונים וסוגים שונים.
טסליישן" (Tessellation)
אוריגמי פיגורטיבי הוא סגנון הקיפול העושה שימוש בדף אחד. בשלב ראשון יש לקפל גריד (מרובע, משושה או אחר) ובשלב השני, על בסיס הגריד שנוצר מקופלות צורות זהות ברצף על גבי הדף תוך יצירת מרקמים שונים בהתאם לדמיונו של היוצר.
קיפול רטוב
שיטת הקיפול הרטוב היא טכניקת גימור המאפשרת יצירת קפלים קמורים, ללא פינות חדות ובעלי מראה חי יותר. כאמור, השיטה פותחה על ידי אקירה יושיזאווה, שהכניס חידושים רבים נוספים לעולם האוריגמי. הקיפולים הרטובים נעשים בנייר לח במקצת המאפשר עיצוב קל יותר של הדף. הרטבת הדף נעשית בצורה עדינה על ידי מטלית לחה. לחות נמוכה מדי תגרום להתייבשות מהירה מדי של הדף ולשבירה של סיבי הנייר במהלך הקיפול, בעוד שלחות גבוהה מדי תגרום לאיבוד צורה בדגם ולקרעים. הנייר המשמש לקיפולים הוא עבה בדרך כלל, כדי למנוע הופעת קרעים במהלך הקיפול, אם כי לעיתים משתמשים בניירות דקים לדגמים המכילים שכבות רבות. כמו כן, הנייר המקופל בשיטה זו חייב להכיל ריכוז גבוה של דבק מסיס במים, אשר מתקשה בהתייבשו ובכך מוסיף לדגם הסופי קשיחות ויציבות. נייר לצבעי מים מתאים בדרך כלל לקיפולים מעין אלו.
הקיפול הרטוב מוסיף לאוריגמי ממד של פיסול לעומת הקפלים המסורתיים המוגבלים למראה גאומטרי חד. על-כן, תהליך הקיפול הרטוב מתאים במיוחד לדגמים של דמויות מן הטבע, כגון בעלי חיים, בעלות קימורים וקווי מתאר רכים.
אוריגמי טכני
בעבר, נעשה תכנון דגמי האוריגמי בתהליך של ניסוי וטעייה והתבסס ברובו על מספר מצומצם של קיפולי בסיס פשוטים יחסית. אולם, בשלהי המאה ה-20, עם התפתחות המחקר המתמטי של האוריגמי, החלו מספר אמנים להיעזר בעקרונות המתמטים העומדים בבסיס האוריגמי לצורך תכנון דגמים מורכבים יותר מאי פעם. ההבנה המתמטית של קיפולי הנייר אפשרה לבחון באופן תאורטי קיפולים מורכבים ביותר, קודם למלאכת הקיפול עצמה. בעזרת שיטה זו תוכננו דגמי אוריגמי מרובי גפיים וריאליסטים, כגון קיפולי חרקים ופרוקי-רגליים מדויקים ומלאי פרטים, אשר נוצרו מקיפולי בסיס חדשניים ומורכבים.
תכנון דגמים מעין אלו נעשה בהתבסס על ניתוח תבנית הקפלים (המכונה גם "תרשים הקפלים" או "שירטוטי הפיתוח") שיוצר הדגם המקופל על הדף. ניתן לראות את תבנית הקפלים של דגם אוריגמי כלשהו על ידי פרישה של הדגם המקופל חזרה למצב של דף שטוח. שיטת האוריגמי הטכני מאפשרת, על בסיס מספר כללים מתמטיים, יצירה של תבניות קפלים תאורטיות, אשר בקיפולן יתנו את הדגם הרצוי. שיטה זו אינה מאפשרת לדעת מה הם שלבי הקיפול והצעדים הנדרשים לקבלת תבנית הקפלים התאורטית הלכה למעשה ולעיתים מלאכת הקיפול עצמה, אף על פי שהיא אפשרית על פי החישוב התאורטי, היא קשה ביותר. האתגר, בפיענוח שלבי הקיפול של דגם כלשהו, הופך לעיתים למטרה בפני עצמו ולפעמים ספרי אוריגמי מציגים רק את תבנית הקפלים הסופית, ללא תרשימים מבארים נוספים, כחידה לפיצוח.
היבטים מתמטיים
אמנות האוריגמי הפכה למטרה למחקר מתמטי נרחב. המגבלות המקובלות בייצור דגמי אוריגמי יוצרות תנאי שפה רבים על יצירת דגמים, המאפשרים ניתוח מתמטי של תהליכי הקיפול. את הבסיס המתמטי לחקר האוריגמי הניח המתמטיקאי היפני-איטלקי הומיאקי הוזיטה בנסחו שש אקסיומות בנושא. אקסיומה שביעית נוספה מאוחר יותר על ידי המתמטיקאי קושירו האטורי.
קיימות בעיות מתמטיות רבות הנובעות מאמנות האוריגמי, וחלקן טרם נפתרו. למשל, בעיית הקיפול השטוח, הבוחנת את אפשרות הקיפול של דגם דו-ממדי על פי תבנית קפלים נתונה. בעיה זו היא בעיה NP שלמה. בעיה אחרת, בעלת חשיבות מעשית רבה, היא בעיית "האוריגמי הקשיח", הבוחנת אפשרות יצירת דגמים מיחידות נוקשות שמחוברות ביניהן בצירים. לפתרון בעיה זו שימושים רבים באדריכלות ובהנדסה.
שימושי האוריגמי
מאז אמצע המאה ה-20, עם פריחת האוריגמי בעולם, החלה אמנות זו לשמש במגוון תחומים כפתרון לאתגרים טכנולוגיים, רפואיים וחינוכיים.
שימושים טכנולוגיים
מתחילת שנות האלפיים הוקדש מחקר רב לשימוש האפשרי באוריגמי כשיטה למזעור רכיבים אלקטרוניים ומכניים. האפשרות לתכנן תבנית קפלים דו-ממדית זעירה שתתקפל בכוחות עצמה לדגם תלת-ממדי מורכב, היא בעלת פוטנציאל רב לשימושים ננוטכנולוגיים (טכנולוגיה בעלת ממדים של מיליארדית המטר).
שימוש בליתוגרפיה, טכנולוגיה המשמשת לייצור שבבים, מאפשר צריבה של תבנית הקפלים בגדלים תת-מיקרוניים, שבהינתן גירוי כימי או פיזיקלי כלשהו תתקפל באופן ספונטני לדגם הרצוי. בשיטה זו יוצרים בליתוגרפיה על משטח תבנית רב-שכבתית של מוליכים למחצה. לכל שכבה צפיפות שונה, וההפרש בצפיפויות השכבות השונות גורם למתח בין השכבות. מתח זה גורם להתקפלות המשטח על עצמו בהתאם לתבנית השכבות המתוכננת מראש ובכך ליצירת ההתקן האלקטרוני הרצוי.
שימוש נוסף בעקרונות האוריגמי לייצור התקנים זעירים נעשה תוך שימוש ב-DNA, מולקולה המקודדת לחומר הגנטי בכל היצורים החיים. בשיטה זו מקודד ב-DNA סינתטי המידע הגורם לקיפול המולקולה על עצמה ליצירת הדגם הרצוי. מדענים הצליחו להדגים יצירה של דגמים דו-ממדיים ותלת-ממדיים שונים בעלי מידות שונות של קשיחות בעזרת טכנולוגיה זו.
עקרונות היסוד העומדים בבסיס האוריגמי מיושמים גם בהנדסה מכנית של מתקנים מתקפלים "חכמים". כמה מההתקנים המנצלים את עקרונות האוריגמי הם מפרשים סולאריים מתקפלים עבור לוויינים, תומכנים מתקפלים עבור צנתור לב, כריות אוויר לרכב, מבנים תת-מימיים מתקפלים בעלי חוזק מבני רב, פחית משקה שלאחר פתיחתה משנה את מרקמה מחלק למזוגזג, כיפות עבור אצטדיוני ענק, שלדת רכב המתקפלת באופן שיספוג טוב יותר פגיעות מהתנגשויות, עדשת ענק מתקפלת עבור טלסקופ חלל ועוד.
ריפוי בעיסוק
כמלאכת יד עדינה המשלבת תכנון וחשיבה, משמש האוריגמי ככלי לריפוי בעיסוק בבתי חולים פסיכיאטריים, בחינוך המיוחד ולשיקום מוטוריקה עדינה בקרב נפגעי תאונות. השימוש המתועד הראשון באוריגמי בריפוי בעיסוק נעשה ב-1914 על ידי צ'ארלס סינדי גיבס, מורה לאנגלית ששירת תחת משפחת הצאר ברוסיה. גיבס היה ממונה על חינוכו של אלכסיי אלכסנדרוביץ' לבית רומנוב, יורשו חולה ההמופיליה ובעל החרדה החברתית של הצאר ניקולאי השני. גיבס תיאר ביומניו כיצד הצליח לתקשר לראשונה עם אלכסיי באמצעות הכנת דגמי אוריגמי.
כיום מקובל השימוש באוריגמי במוסדות שיקומיים שונים ברחבי העולם. בישראל משתמשים באוריגמי בבית הספר לחינוך מיוחד "ברושים" ככלי טיפולי שאינו מעורר התנגדות בקרב התלמידים.
חינוך והוראה
במדינות רבות, שהמובילה שבהן היא יפן, הפך האוריגמי לכלי פופולרי להוראה ולחינוך מרמת גני הילדים ועד לאוניברסיטה. לראשונה שימשו קיפולי נייר כעזר לימודי במהלך המאה ה-18, בבתי ספר בגרמניה ובצרפת, שהשתמשו בקיפולי נייר ספרדיים. בסוף המאה ה-19 החלה הרשת העולמית של גני הילדים של פרובל להשתמש בווריאציה על האוריגמי היפני, כדי לפתח יצירתיות בקרב ילדים. מאז שנות השמונים של המאה ה-20, עם המחקר המתמטי של האוריגמי, החל שימוש באמנות גם להוראת גאומטריה ובמספר אוניברסיטאות, ביניהן אוניברסיטת טוקיו, נערכים קורסים על המתמטיקה של קיפולי נייר.
תרשימים סטנדרטיים
תרשימי אוריגמי על פי שיטת יושיזאווה-רנדלט:
קיפולים נפוצים באוריגמי - בסיסים וקיפולים מורכבים
מספר דוגמאות לקיפולים מורכבים ולבסיסים בהם נעשה שימוש נפוץ:
נייר האוריגמי
סוג הנייר המשמש באוריגמי הוא בעל השפעה ניכרת על איכות הקיפול ומראהו. נייר צילום סטנדרטי, למשל, השוקל כ-70–90 גרם למטר רבוע מאפשר קיפולים פשוטים בלבד, בעלי מספר מועט של שכבות. לצורך קיפולים מורכבים יותר נהוג להשתמש בנייר דק יותר, ייעודי לאוריגמי. נייר מסוג זה שוקל כ-50–60 גרם לפיסה בשטח מטר רבוע. לעומת זאת, לצורך אוריגמי בשיטת "הקיפול הרטוב" נהוג להשתמש בנייר עבה יותר, בעל משקל של כמאה גרם למטר רבוע, המעניק לקפלים מראה עגלגל והופך לנוקשה ויציב יותר כאשר הוא מתייבש. בנוסף, כדי להקנות יציבות ועמידות לקיפולים, משתמשים לעיתים בנייר המודבק לרדיד אלומיניום דק המשמר את צורת הקיפולים לאורך זמן ומתאים לדגמים מורכבים במיוחד. בדרך-כלל, נייר אוריגמי באיכות גבוהה מכיל סיבי נייר ארוכים המעניקים לנייר חוזק וגמישות. על ניירות אלו להיות דקים ודחיסים במיוחד - תכונות המאפשרות שכבות רבות של קפלים.
גלריית תמונות
מוצגי אוריגמי בתערוכת אוריגמי בשדה התעופה הבינלאומי בטורונטו:
בוכו
בוכו הוא כינויים של שני צמחים בשם Agathosma betulina ו-Agathosma crenulata הנמנים עם משפחת הפיגמיים. מעלי הצמחים הגדלים בדרום אפריקה מפיקים שמנים ותמציות המשמשים כחומרי טעם בתעשיית המזון וכתרופה עממית.
הצמחים גדלים כשיחים בגובה של שני מטר עד שנים וחצי מטר. עליו של A. betulina עגולים יותר מאלו של A. crenulata ועליהם של שני המינים עשירים בשמנים. פרחי הצמחים בצבע לבן-ורוד.
מרכיבים
המרכיבים הפעילים בצמח הם שמן אתרי מסוג דיאוספינל ולימונן. ויטמינים: בטאקרוטן, ומעט ויטמינים מקבוצת ה-B (למעט 12). הבוכו עשיר מאוד במינרלים, ביניהם נמנים כאלו החיוניים לגוף: סידן, כרומיום, מגנזיום, אשלגן, סלניום, אבץ ונתרן. בנוסף מכיל הבוכו טאנינים ומוצילאז'.
שימושים ברפואה עממית
תושבי דרום אפריקה, בעיקר אלו הנמנים עם הקויסן (Khoisan) השתמשו בבוכו כצמח מרפא וממשיכים לעשות בו שימוש עד היום. בשנות החמישים של המאה ה-17 למדו מתיישבים אירופאים מתושבי דרום אפריקה על שימושיו הרפואיים והשימוש בצמח התפשט לאירופה ואמריקה.
באופן מסורתי משתמשים בבוכו לטיפול במגוון בעיות רפואיות, כגון מניעת התכווצויות, להורדת חום, לחיטוי, כתרופה לצינון, כמשתן ומרפא לבעיות בדרכי השתן, לבעיות עיכול, לדלקות מפרקים וכדוחה חרקים.
מצפה אבי"ב
מִצְפֵּה-אָבִי"ב הוא יישוב קהילתי בגליל התחתון, בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב נוסד בל"ג בעומר 1981, בסמוך ליישובים הערבים טמרה ואעבלין.
בוכו
שימושים ברפואה עממית
היום ממליצים מרפאים אלטרנטיביים על השימוש בבוכו כמשתן וכמחטא של דרכי השתן בעת דלקות של דרכי השתן ושל בלוטת הערמונית וכמרפא לדלקות פרקים, שלשול או גזים במעי ופצעים.
מצפה אבי"ב
היישוב נקרא על שם הגאוגרף וההיסטוריון אברהם יעקב ברוור.
היסטוריה
המצפה הוקם לצד עשרות יישובים קהילתיים נוספים, חלקם בשטח המועצה האזורית "משגב", כחלק ממבצע "יהוד הגליל" ובשלב הראשון התגוררו בו שלוש משפחות.
בוכו
פעילות פרמקולוגית
בתנאי מעבדה נמצא שלתמציות הצמח תכונות אנטי-בקטריאליות ובמידה פחותה יותר גם לשמניו. כן נמצא שלמרכיבי הצמחים תכונות נוגדות חמצון חלשות.
מצפה אבי"ב
היסטוריה
במרץ 1988 החלו בבניית בתי הקבע של היישוב. מספר המשפחות בתכנון הסופי הוא כ-600 משפחות. הכבישים המובילים למצפה אביב הם מפותלים, לא נוחים והכשרתם הייתה בעייתית ויקרה.
חברה ותרבות
במצפה אביב ישנו מספר קטן של מבנים ציבוריים לרווחת התושב כמו שני מגרשי ספורט רב-תכליתיים, מבנים קהילתיים, שירותי מכולת ודואר. ביישוב ישנה חוות סוסים וכן חוות כבשים קטנה. בקרבת היישוב ממוקם בוסתן נוף משותף.
בוכו
פעילות פרמקולוגית
מחקרים נוספים שנערכו במעבדה הראו שלשמן הבוכו תכונות נוגדות דלקת, שכן למרכיביו אפיניות גבוהה למדיאטורים של דלקת. במחקר שפורסם ללא תהליך של ביקורת עמיתים, נמצא שטיפול בבוכו מפחית דלקת בשרירים שאומצו יתר על המידה.
פרקשיוק
פרקשיוק (בהונגרית: Farkaslyuk) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. עד שנת 1999 היה הכפר חלק מאוזד.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בפרקשיוק מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 2000 היו בכפר 1,882 תושבים ובשנת 2020 רק 1,762.
ג'ורג' הויט ויפל
ג'ורג' הויט ויפל (באנגלית: George Hoyt Whipple; 28 באוגוסט 1878, אשלנד, ניו המפשייר, ארצות הברית - 1 בפברואר 1976, רוצ'סטר, ניו יורק, ארצות הברית) היה רופא, חוקר ומרצה אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1934 יחד עם ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט וויליאם פרי מרפי "על גילוי טיפול בכבד לריפוי מאנמיה".
ויפל למד באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, שם הוא סיים את לימודיו בשנת 1905. הוא עבד במחלקת הפתולוגיה באוניברסיטת הופקינס, ולאחר מכן עבד כפתולוג בבית חולים בפנמה בשנים 1907–1908. אחרי שהות בפנמה חזר לבולטימור והיה שם מרצה בשנים 1910–1914.
בשנת 1914 התמנה ויפל לפרופסור למחקר רפואי ולמנהל קרן הופר למחקר רפואי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה.
תחום המחקר העיקרי שלו היה אנמיה ופיזיולוגיה ופתולוגיה של הכבד. הוא היה הראשון אשר תיאר ב-1907 את מחלת ויפל וגילה את מין החיידק הגורם למחלה זו.
לבקשת אברהם פלקסנר, שעשה עבודה חלוצית בתחום של חינוך רפואי, ונשיא אוניברסיטת רוצ'סטר, ראש ריס, מונה ויפל בשנת 1921 לדיקן בית הספר לרפואה החדש שעדיין לא נבנה ברוצ'סטר. ויפל שימש דיקן בית הספר עד לשנת 1954, אך המשיך לעבוד שם במשך שארית חייו. הוא נפטר ב-1976 בגיל 97.
עשרה פורטרטים של יהודים במאה העשרים
עשרה פורטרטים של יהודים במאה העשרים (באנגלית: Ten Portraits of Jews of the Twentieth Century) היא סדרה של עשרה ציורים בהדפס רשת על בד משנת 1980 מאת אנדי וורהול. נוצרו חמש מהדורות של הסדרה.
קבלה וביקורת
הביקורות לתצוגה המקורית היו מעורבת ולעיתים אף עוינת מאוד. בביקורת בזמן אמת של הניו יורק טיימס כתב הילטון קרמר קבעה כי "התצוגה וולגרית, היא מצחינה ממסחור, ותרומתה לאמנות אפסית" וכי "האופן שבו היא מנצלת את נושאיה היהודיים מבלי להראות שמץ של אחיזה בחשיבותם היא פוגענית – או הייתה כזו, בכל מקרה, אם האמן לא היה מתייחס כבר לכל כך הרבה נושאים לא-יהודים באותה צורה מטופשת". מבקר פילדלפיה אינקוויירר כינה את הסדרה "Jewploitation" (הלחם של יהודי ונצלנות) ומבקר של וילג' ווייס כתב שהתוכנית הייתה "צבועה, צינית ונצלנית". המבקרת קארי ריקי חוותה ביקורת חיובית יותר עבור Artforum, וציינה שהציורים מייצרים "תערובת בלתי צפויה של אנתרופולוגיה תרבותית, דיוקנאות, חגיגת הסלבריטאיות וחקר האינטלקטואליות - הכל בו זמנית".
מטעם גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון נכתב ב-2006 כי הציורים "מקדמים עדינות ותחכום חדשים במונחים טכניים. אחד ההיבטים המרתקים ביותר שלהם הוא האופן שבו פני השטח והתמונה נערכים בדיאלוג מספק ומרתק, המייצרים עומקים חדשים של משמעות והשתמעות [...] ההפרדה בין מודל הציור [sitter] למשטח הוא מכשיר ויזואלי שמאחד את הדיוקנאות, אבל לסדרה יש גם אחדות רעיונית. התעקשותו של וורהול שהסובייקטים כבר יהיו מתים משקיעה בסדרה אופי בלתי נמנע של תמותה. פני המתים נראים כמו מאחורי מעטה של מודרניות. המתח שנמשך בין צילום להפשטה מתמקד בסוגיית הסלבריטאיות שלהם. תוך חיטוט של קווי השבר בין האדם לתמונת פני השטח המיוצרת שלו, וורהול מציג את תהילתם של אנשים אלה כמטמורפוזה מורכבת".
בכתבה מאוחרת יותר של הניו יורק טיימס מ-2008 כתב קן ג'ונסון (Ken Johnson) כי הסדרה הופקה כאשר "המוניטין הביקורתי של וורהול היה בשפל". לדידו "מה שמדהים בציורים כעת, עם זאת, הוא עד כמה הם לא מעניינים. מה שהפך אותם פעם לשנויים במחלוקת - רמז לאנטישמיות מבודחת ובלתי מודעת - התאייד, והותיר מעט יותר מאשר ייצוגים תפלים, דמויי פוסטר. לציורים יש פנטזיה ויזואלית מסוימת; אפשר אפילו לקרוא לכמה מהם ג'אזיים. הדיוקן של שרה ברנהרדט, שבו פניה היפות ורפאיות מרובדות על ריבוע המחולק באלכסון לשדות כחולים וכתומים, כשריבוע כחול נוטה צף באזור הכתום, הוא מרוב ומפורק ביעילות". כמו כן נטען כי השטחיות של הציורים היו "הרחבה של עיסוקו של וורהול בסלבריטאים [...] הנושא של וורהול הוא לא מה שעשו מושאיו ולא יהדות בכלל. הנושא האמיתי שלו היה תהילה. הוא התעניין באנשים מפורסמים פשוט בגלל שהם היו מפורסמים".
זהר חברה להנדסה
זהר חברה להנדסה הייתה חברה שפעלה בין השנים 1925–1986. במהלך השנים היא ייצרה: דודי מים, מכשירי חשמל ביתיים, מכונות כביסה, פצצות, תנורי בישול, בלוני גז, מזגנים ועוד.
החברה החלה את דרכה ב-1925 כאשר הוקם על ידי ישראל בהרב קואופרטיב בשם "זוהר". הגבלות של ההסתדרות גרמו לפרישת השותפים בו והקמת חברה פרטית בשם "זוהר חברה להנדסה בע"מ". המפעל נסגר בשנת 1986.
היסטוריה
ישראל בהרב, (רבינוביץ במקור) עבד בפולין במפעל משפחתי לסבונים, שם למד באופן עצמאי מעט בתחום החשמלאות. בשנת 1922, במסגרת העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בתל אביב אצל קבלן חשמל עצמאי, שעסק בעיקר בהרכבת מנועים למשאבות מים בפרדסים. עקב הקושי הפיזי שהיה כרוך בעבודה, בעיקר הצורך לסחוב את המנועים על הכתפיים לתוך הבארות, פרש לאחר מספר שנים. אחרי פרישתו בחר לעבוד במסגרת קואופרטיב עם 12 חברים, אשר קראו לעצמם "זהר". הקואופרטיב אורגן על ידי מועצת הפועלים ועסק בעבודות חשמל עבור הצבא הבריטי, ואנשיו עבדו לרוב במחנות של הצבא הבריטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנס הקואופרטיב לשותפות עם סולל בונה, והם החלו לייצר ג'ריקנים ומוקשים עבור הצבא הבריטי. מפעל זה שכן בנחלת יצחק ברחוב עמק ברכה בתל אביב.
בשנת 1942 החליטו חברי הקואופרטיב לפרוש מהשותפות עם סולל בונה, והקימו מפעל עצמאי שהמשיך לייצר ג'ריקנים ומוקשים עבור הצבא הבריטי. המפעל שכן בתל אביב בתחילת רחוב הירקון. הם שכרו מגרש ופתחו מפעל בשותפות עם בעל המגרש שנקרא "מפעלי הרטוב" (קיצור של זוהר+ושמו של השותף יום טוב). בגלל הרחבת המפעל נאלצו חברי הקואופרטיב להעסיק עובדים שכירים. מאחר שעל פי חוקי ההסתדרות הכללית, באותם ימים, היה אסור להעסיק עובדים שכירים, עמדו לפניהם שתי אפשרויות: לקבל את העובדים השכירים כחברי הקואופרטיב, דבר אשר אומר שכולם שותפים שווים לרווחים, או לפרוש מההסתדרות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העסיק המפעל 125 עובדי ייצור ו-50 אנשי מכירות, כמו כן הנהלת חשבונות. עיקרון הפעילות בזוהר היה שכל בעל מניות מבין ששת השותפים, שילדיו רצו לתרום לחברה את כישוריהם, התקבלו לעבודה בחברה, וכל ההצעות היו מועלות לדיון וההחלטות היו מתקבלות ברוב של שני שלישים לפחות. פורום ההנהלה מנה בסופו של דבר את ששת המייסדים פלוס ארבעה מדור ההמשך.
"עם פטירתם של ארבעה מששת המייסדים, והעברת הזכויות ליורשים, דרשו היורשים הלא פעילים חלוקת רווחים מדי שנה, דבר שהיה גורם בטווח ארוך להידרדרות כלכלית של החברה, שהייתה רווחית ביותר באותם זמנים, ולכן הוחלט למכור את החברה בשלמותה בשנת 1986."
1925 - דודים למים חמים ומכשירים ביתיים קטנים
המפעל הוקם בתחילה על שטח קטן של דונם והכיל מבנה של קומה אחת. מימון הבניה היה ברובו מהון עצמי (כספים שצברו מהשותפות שפורקה) וחלקו הקטן מהלוואות. הייצור הראשוני של המפעל היה דודים למים חמים ומכשירים ביתיים קטנים (טוסטרים, מגהצים, קומקומים למים חמים, סטריליזטורים). המפעל התחיל מעבודה של 12 שותפים ולאט לאט החלו לשכור עובדים נוספים. המפעל קנה את כל חומרי הגלם הנדרשים, ועיבד אותם לחלקים לצורך הרכבת המוצרים. כל המוצרים יוצרו על ידי ידע עצמי. עובדי המפעל היו קונים מוצרים מיובאים, מפרקים אותם ולומדים איך לייצר ולהרכיב מוצרים שונים כך שיתאימו לצרכים בארץ. החברה הייתה בין החברות החלוציות אשר ייצרו מוצרי חשמל ביתיים בארץ. עם הזמן התפתח הייצור גם למוצרים גדולים יותר כגון כיריים ותנורי בישול ואפייה.
1948 - פצצות עבור הצבא
עם פרוץ מלחמת העצמאות פנו אל החברה גורמים מטעם ההגנה, היות שהיו לה מכשירי עירגול (מכשירם שמעגלים מתכת) מתעשיית הדודים. המפעל ייצר בהתנדבות (כולל עלות החומרים) פצצות עבור צה"ל.
1950 - בלוני גז ביתיים
עם תום מלחמת העצמאות, כאשר הפסיקו לייצר את הפצצות עבור צה"ל, חיפשו במפעל לייצר מוצר חדש, והחליטו לייצר בלונים לגז ביתי. בגלל הרחבת קו המוצרים שהחברה ייצרה, שטח המפעל נהיה קטן, ואז החלה החברה לקנות מגרשים שהיו סביב המפעל. עד ששטחו הגיע לחמישה וחצי דונם. כל שטח שנקנה נבנה עד שכל חמישה וחצי הדונם היו מקורים והיו למחסנים ושטחי עבודה. זוהר הייתה החברה הראשונה והיחידה אשר עסקה בתחום ייצור הבלונים. החברה ייצרה בלונים עבור כל חברות הגז (פזגז, סופרגז, ואמישראגז) בקצב של 5,000–6,000 בלונים לחודש.
1958 - מכונות כביסה, תנורי בישול, דודי מים חמים, מזגנים
עם התפתחות התעשייה בארץ בשנת 1958 החלו חברות נוספות לייצר בלונים. המדינה החליטה על רגולציה בתחום, כך שכל חברה תייצר עד 1500 בלונים בחודש. הירידה מיצור של 6000 לחודש עד 1500 לחודש גרמה לחיפוש מוצר ייצור חדש. הוחלט על מכונות כביסה. החברה יצרה קשר עם חברה צרפתית שנקראה אז "סורמאלק" ומהם רכשו את הידע (תוכניות הייצור), תמורת עמלה למשך 10 שנים. כל חלקי המתכת יוצרו בארץ על ידי המפעל ואילו חלקי הפלסטיק, הגומי וחלקי החשמל שניתן היה לייצר בארץ נקנו ממפעלים מקומיים ובכך תרמו לקידום הייצור בארץ. חלקי החשמל המסובכים יותר נקנו מהחברה בחו"ל. כל ההרכבה בוצעה על ידי העובדים במפעל כאשר הכוונה הראשונית הייתה שאם ייצרו וימכרו שלושים מכונות בחודש הדבר יהיה רווחי. עקב הביקוש הרב שהיה למכונות הכביסה הדבר גרם לפיתוחו של המפעל שהחל אומנם בייצור שלושים מכונות בחודש אבל כעבור מספר חודשים עבר המפעל לייצור של מאה מכונות בחודש. לאחר מכן מדי חודש התקדם הייצור ובשיאו מכר וייצר המפעל כ 1,000 מכונות בחודש. המפעל המשיך לייצר ב-4 מחלקות: המוצר העיקרי ממנו נמכרו אלף בחודש היה מכונות כביסה.
סמל האי מאן
סמל האי מאן הנוכחי נקבע בשנת 1996.
הסמל כולל שלט אצולה שעליו טריסקליון (שלוש רגלים מכופפות מחוברות) על רקע אדום. הטריסקליון מסמל את האי מאן. תומכי המגן הם בז ועורב. הבז הוא בעל חשיבות היסטורית לאי מאז נתן הנרי הרביעי את האי מאן לסר ג'ון סטנלי הראשון בתנאי שיתן שני בזים לו ולכל מלך אנגליה עתידי ביום הכתרתו. נוהג זה נשאר בתוקף עד הכתרת ג'ורג' הרביעי בשנת 1822.
העורב מופיע באגדות מקומיות רבות של האי.
בראש המגן מופיע כתר, המייצג את בית המלוכה הבריטי הריבון של האי.
מתחת למגן רשום מוטו האי, בשפה הלטינית: Quocunque Jeceris Stabit - "להיכן שלא תזרוק אותו, הוא יעמוד".
הסמל מהווה חלק מדגל האי מאן.
טייק (פילה)
טייק (באנגלית: Tyke; 1974 – 20 באוגוסט 1994) הייתה פילת סוואנה אפריקנית ממוזמביק שהופיעה בקרקס הבינלאומי בהונולולו, הוואי. ב-20 באוגוסט 1994 במהלך הופעה, היא הרגה את מאמנה אלן קמפבל ופצעה קשה את המגדל שלה, דאלאס בקווית'. לאחר מכן ברחה טייק מהאולם ורצה ברחובות יותר משעה. במהלך הניסיון לעצור אותה, המשטרה המקומית פתחה עליה באש, מה שהוביל למותה.
רקע
טייק נולדה ב-1974 במוזמביק, וכבר לאחר מספר חודשים נחטפה על ידי תאגיד שהתמחה באילוף פילים. שיטות האימון של הפילים, כללו מכות ודקירות. בסך הכל אומנה והופיעה טייק במשך 20 שנים.
טייק סבלה מתדמית בעייתית. באפריל 1993 היא ברחה ממרכז אירועים באלטונה, פנסילבניה במהלך הופעה, הסבה נזק בגובה של 14,000 דולר, ונלכדה רק כעבור כשעה. באותו סיבוב הופעות היא גם תקפה את מאלף הנמרים של הקרקס. ביולי אותה שנה, בזמן שהקרקס הופיע בעיר מינוט, צפון דקוטה פתחה טייק בריצת אמוק במהלך הופעה, פצעה את אחד מאנשי הקרקס, השתוללה במשך כמחצית השעה והפחידה את הקהל.
אחרית דבר
נתיחה שלאחר המוות של קמפבל חשפה כי הוא מת מפגיעות פנימיות קשות, כולל שברים בגולגולת ובחזה. בנוסף לכך, התגלה שקמפבל נהג להכות את טייק ונמצאו בדמו שאריות של קוקאין ואלכוהול, כמו כן גן החיות של דנוור אישר כי הוגשו בעבר תלונות באשר להתעללותו בבעלי חיים בעת שעבד במקום. תביעות הוגשו נגד הקרקס, נגד בעליה של הפילה ונגד הונולולו וממשלת הוואי – בין השאר בשמם של ילדים שהיו עדים לאירוע וסבלו מחרדות.
טייק הפכה לסמל במאבק למען זכויות בעלי חיים. מסע ההשתוללות של טייק, שתועד במלואו וסוקר בהרחבה, הוליד דיון ציבורי בדבר היחס לחיות קרקס. המאבק למען הפילים המשיך ועד היום יותר מ-20 מדינות אסרו על מופעי קרקס עם בעלי חיים, כולל ישראל שבה בשנת 2001 הותקנו תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (מופעים של בעלי חיים), תשס"א-2001.
ב-2015 יצא הסרט האוסטרלי "המאבק לחופש של הפילה טייק", שליווה את הפרשה כולה עם צילומים מן האירוע וראיונות עם מטפליה ומאמניה של טייק ועם עדי ראייה.
ווקסהול 10
ווקסהול 10 היא מכונית משפחתית, קטנה שהושקה על ידי יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס הבריטית, מבית ג'נרל מוטורס בשנת 1937. הווקסהול 10 יוצרה בין השנים 1937–1940 ובתום מלחמת העולם השנייה בין השנים 1946–1947.
הדגם התחרה ב-"מוריס 10" וב-"פורד 10".
מטוס רחב גוף
מטוס רחב גוף (באנגלית: Wide body aircraft) הוא מטוס נוסעים שרוחבו יותר מ-5 מטרים, ובתא הנוסעים שלו יותר ממעבר אחד.
ברוב המטוסים רחבי הגוף סידור המושבים הוא בין שבעה לעשרה בשורה, המאפשרים קיבולת של 200–600 נוסעים למטוס.
במקור תוכננו המטוסים על מנת לאפשר נוחות מקסימלית לנוסעים, אולם ממניעים כלכליים מנצלות חברות התעופה את רוחב המטוס להכנסת מושבים נוספים.
היסטוריה
תכנון המטוסים רחבי הגוף החל בסוף שנות ה-50, כשנכנסו לשירות מטוסי הנוסעים הסילוניים דאגלס DC-8 ובואינג 707. חברות התעופה דרשו מטוסים גדולים לטווחים ארוכים כדי להוזיל את עלויות התפעול.
בשנת 1970 נכנס לשירות בואינג 747 שכלל סיפון כפול, אחריו נכנסו לשירות מקדונל דאגלס DC-10 ולוקהיד L-1011, ובשנת 1972 הציגה איירבוס את האיירבוס A300.
משנות ה-80 פותחו מטוסים רחבי גוף ברוב יצרניות המטוסים המובילות: מקדונל דאגלס (כיום בואינג) פיתחה את MD-11. איירבוס את איירבוס A310, איירבוס A330, איירבוס A340 ואיירבוס A380. בואינג את בואינג 767, ו-בואינג 777. ויצרנית המטוסים הרוסית איליושין, את האיליושין IL-86 ואיליושין IL-96.
יתרונות וחסרונות
בין יתרונות המטוסים רחבי הגוף: הפעלת מספר קטן של מטוסים בקווים צפופים, מהירות העלייה והירידה מהמטוס קצרה משמעותית על ידי המעבר הכפול, ותא המטען גדול משמעותית במטוסים אלו.
בין חסרונות המטוסים: הפעלת מטוסים רחבי גוף כלכלית רק בקווים עמוסים, מטוסים אלו גם צורכים מסלול המראה ארוך יותר.
שימושים מיוחדים
למספר מטוסים רחבי גוף שימושים נוספים בהם: הובלות מעבורות חלל, שליטה ובקרה, מטוס תדלוק ומטוס כיבוי (Tanker 910 ו-אוורגרין 747 סופר-טנקר).
במדינות רבות משתמשים במטוסים רחבי גוף להטסת הנשיא לדוגמה, בארצות הברית בואינג 747 המכונה אייר פורס 1, ברוסיה מטוס אילושין IL96 המכונה המטוס הנשיאותי של רוסיה.
פיתוחים חדישים
יצרניות המטוסים איירבוס ובואינג מתחרות ביניהן על ייצור מטוס רחב גוף עתידי, איירבוס מייצרת את האיירבוס A350 שנכנס לשירות בתחילת 2015 בחברת קטאר איירווייז, ובואינג מייצרת את הבואינג 787 שנכנס לשירות ב-2011.
נכון לאוקטובר 2015, לאיירבוס A350 יש 770 הזמנות, ולבואינג 787 למעלה מ-1100 הזמנות.
סנקביצ'ובקה
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-26 ביוני 1941, מסרו אלו את השליטה בו לידי המשטרה האוקראינית. ב-9 באוקטובר 1941 ערכו הגרמנים אקציה ביישוב, בה גירשו את יהודיו לגטו הורוכוב, שם נספו יהודי היישוב עם יתר יושבי הגטו בבורות ירי ב-8 בספטמבר 1942. מיהודי היישוב שרדו את השואה 15 יהודים, רובם בזכות חסיד אומות העולם ממוצא צ'כי.
חבר תרגומים
חבר תרגומים בע"מ היא חברה ישראלית פרטית העוסקת בתרגום, בעריכה, בתמלול ובלוקליזציה. החברה הוקמה בשנת 1958 על ידי עליזה ויוחנן גולדמן והיא נמצאת עד היום בבעלות משפחת גולדמן. החברה מעסיקה כ-100 עובדים במשרדים הממוקמים בתל אביב ובחיפה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1958 על-ידי בני הזוג עליזה ויוחנן גולדמן תחת השם "י.גולדמן תרגומים", בשנת 1972 שונה השם ל"חבר המתרגמים" ובשנת 2017 ל"חבר תרגומים". בהיותה חברת התרגום הראשונה בישראל, חבר תרגומים סיפקה שירותי תרגום, הקלטה ותמלול באירועים משמעותיים בהיסטוריה של מדינת ישראל. מספר אירועים נבחרים:
תחומי פעילות
תרגומים: חטיבת התרגומים בחבר תרגומים מספקת שירותי תרגומים מקצועיים במגוון התמחויות מקצועיות: תרגום שיווקי, תרגום פיננסי, תרגום משפטי, תרגום טכני, תרגום לענף הביטחוני ועוד. מערך השירותים בחטיבה כולל יותר מ־2,500 מתרגמים מקצועיים ומנוסים, בישראל ומחוצה לה.
הקלטה ותמלול: חטיבת התמלול בחבר תרגומים מציעה מערך שירותים שכולל הקלטה דיגיטלית, השכרת ציוד ומערכות הגברה; תמלול ישיבות, ועדות, כנסים, דיונים, קובצי קול וקלטות; פענוח ישיבות רבות משתתפים או ישיבות סוערות; פענוח קלטות חשאיות; הפקה ותמלול כתוביות, עריכה לשונית או הכנת תקציר לישיבות, תמלול הרצאות ומערכי שיעור, תמלול קורסי אונליין ועוד.
לוקליזציה: חטיבת הלוקליזציה בחבר תרגומים מסייעת להתאים מוצרים טכנולוגיים (תוכנות, אתרים, אפליקציות וממשקים מורכבים) לשווקים חדשים ע״י תרגומם לשפת היעד והתאמתם מכל הבחינות: UX ו-UI, מיקרו קופי, שימור אחידות התרגום וניהול ההליך הטכני האופטימלי של התאמת הקבצים לתרגום ותמיכה בתהליך, תוך התאמה מושלמת לתרבות וחווית המשתמש הנהוגה במדינות היעד.
קוברה יורקת שחורת-צוואר
קוברה יורקת שחורת-צוואר (שם מדעי: Naja nigricollis; לפי האקדמיה: קוֹבְּרָה יוֹרֶקֶת) היא מין קוברה יורקת הנפוצה באפריקה ובעלת ראש וצוואר שחורים.
מאפיינים
אורכה של הקוברה 1.2-2.2 מטר ולפעמים גם יותר. הגוף מכוסה הקשקשים הוא שחור או אפור בהיר עם גחון צהוב או אדמדם. לעיתים ניתן למצוא גם מופע חום-אדמדם. הצוואר, כשמו, שחור וכך גם הראש הרחב. העיניים גדולות והלסת מעוגלת וגדולה, בתוכה ישנה לשון ארוכה העוזרת בהרחה ושיני ארס גדולות וקטלניות היכולות לירוק למרחק את הארס ולפגוע בעיני תוקפים. יריקה זו משמשת רק נגד אויבים.
קוברה זו חיה ברחבי מדינות אפריקה שמדרום לסהרה, בעיקר במערב, ב:אנגולה, בנין, בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקנית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קונגו, אתיופיה, גבון, גאנה, גינאה ביסאו, גויאנה, חוף השנהב, קניה, ליבריה, מאלי, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סיירה לאון, גמביה, מאורטניה, סודאן, טנזניה, סומליה, טוגו, אוגנדה וזמביה. ייתכן שהיא נמצאת גם בדרום אפריקה, זימבבואה, סווזילנד, בוצוואנה, נמיביה ומוזמביק. ברוב אזורי תפוצתם הם חיים באזורי סוואנה וגם ביערות גשם שונים, אך הם יכולים לשרוד גם במדבריות צחיחים. הם נמצאים באזורים בהם יש מקווי מים.
הקוברה היא ציידת טובה וזריזה של יונקים קטנים כמו עכברים וחולדות אך גם של לטאות ונחשים אחרים, דו-חיים שונים ועופות. הטורפים הגדולים שלה הם עופות דורסים כמו החיוויאי וגם נמיות גדולות.
ואיידופר
ואיידופר (בספרדית: Valledupar) היא בירת מחוז ססאר שבצפון־מזרח קולומביה.
ואיידופר נחשבת למרכז חקלאי ותעשייתי אזורי. בנוסף על כך, ואיידופר בולטת כערש מוזיקת הוואיינאטו העממית. בעיר מתקיים פסטיבל האגדה של ולנאטו. בוואיידופר יש את אחד מבתי הכלא המודרניים ביותר במדינה.
במהלך שנות ה-80, ה-90 ותחילת שנות ה-2000, סבלה העיר במהלך מלחמת האזרחים בקולומביה. בשנים אלו היו עם חטיפות רבות, פשע ואלפי פליטים.
היסטוריה
מאז תקופת הקולוניזציה, אזור ואיידופר מהווה מרכז לייבוא מאזור הקריביים והפצה ליבשת אמריקה. ספרדים טיילו באזור והקימו חקלאות ענפה, בעיקר לגידול בקר אירופאי מיובא.רבים מהילידים מתו ממגיפות ומחלות זיהומיות חדשות שהביאו האירופים. אחרים עבדו בעבודות כפייה. במהלך מלחמת העולם השנייה קיבלה ואיידופר מהגרים רבים מאירופה – בעיקר צרפתים, גרמנים ואיטלקים. מאוחר יותר הגיעו לעיר גם מהגרים מהמזרח התיכון.
האזור החל להתפתח במהירות עקב תמיכתו של הנשיא לשעבר אלפונסו לופס מיקלסן ששימש גם כמושל הראשון של ססאר. במהלך שנות ה-70 העיר התפתחה רבות בזכות ייצור כותנה שכונתה גם כ"זהב לבן".
שגשוג זה פסק בשנות ה-80 עם פריצתן של מהומות פוליטיות שונות. מהומות אלו כללו גם מעורבות של ELN ו-FARC.
דמוגרפיה
מיעוטים בולטים בעיר כוללים שלוש קבוצות של אמרינדיאנים, וכן מהגרים אירופאים וטורקים.
חינוך
האוניברסיטה הגדולה ביותר בואיידופר היא האוניברסיטה העממית של ססאר (Universidad Popular del Cesar). אוניברסיטה זו היא ציבורית ופועלת בשני קמפוסים בעיר. אוניברסיטאות פרטיות אחרות פועלות בעיר, ובהן אוניברסיטת סנטנדר ואוניברסיטת אזור האנדים. בנוסף על כך, ישנם מספר בתי ספר טכניים בעיר. על פי ציוני משרד החינוך הקולומביאני ב-2013, ההשכלה הגבוהה בססאר מדורגת כנמוכה ביותר בקולומביה.
כלכלה
כלכלת ואיידופר מבוססת בעיקר על מסחר, קמעונאות, בנקאות, שירותים ותיירות. העיר משמשת גם כמרכז עסקים לשני מכרות הפחם הסמוכים, סרג'ון ודראמונד. ייצור הפחם החל בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 כלכלת האזור נשענת גם על המגזר הראשוני – חקלאות וגידול בקר. במהלך שנות ה-70 האזור חווה פריחה כלכלית בגלל ייצור מסיבי של כותנה לאור הביקוש העולמי הגבוה. בתקופה זו ואיידופר חוותה תהליך מודרניזציה והפכה לאזור השני היצרני ביותר בקולומביה במשך זמן מה. תנופת הכותנה הסתיימה במהלך שנות ה-80 בגלל ירידה בייצור הכותנה וגלי אלימות. המיתון הכלכלי שנוצר הותיר רבים בחובות ללא יכולת להחזיר הלוואות לבנקים. במהלך השנים תעשיית וסחר המריחואנה שגשגה ואף ייצאה מריחואנה לארצות הברית. הסחר בסמים של ארגוני הטרור ממשיכים גם כיום.
הגידולים בואיידופר כוללים בעיקר כותנה, אורז, שמן דקלים, טבק, קפה וקקאו.
מקורות שוליים יותר לצמיחתה הכלכלית של ואיידופר כוללים גם דיג, תחבורה, בנייה, ייצור תעשייתי, חשמל וגז, מסחר, מלונאות, גופים ציבוריים, נדל"ן, חינוך, בריאות ושירותי משק בית.
ליודביט גאי
ליודביט גאי (בקרואטית: Ljudevit Gaj, שמו בלידה: לודוויג גאי Ludwig Gay; 8 באוגוסט 1809 קראפינה, קרואטיה, האימפריה האוסטרית – 20 באפריל 1872, זאגרב) היה לשונאי, פוליטיקאי, עיתונאי וסופר קרואטי ממוצא גרמני, דמות מרכזית בתנועה הפאן-סלאבית ה"אילירית" ששאפה לתחייה לאומית של העם הקרואטי ולהקמת מדינה מאוחדת של הסלאבים הדרומיים. יחד עם הסרבי ווק קרג'יץ' מילא תפקיד חשוב באימוץ הניב השטוקאווי כיסוד לשפה הספרותית של הקרואטים והסרבים - השפה הסרבו-קרואטית. האלפבית הלטיני כפי שהותאם על יד גאי לניב השטוקבי של השפה הקרואטית נמצא בשימוש לא רק בקרואטיה של ימינו אלא גם בבוסניה והרצגובינה, במונטנגרו ובסרביה.
ילדותו ותחילת דרכו
ליודביט גאי נולד בשנת 1809 בשם לודוויג גאי ביישוב קראפינה, בחבל זגוריה שבצפון קרואטיה. יישוב זה נמצא אז במחוז ואראז'דין שבממלכת קרואטיה, שהייתה בת חסות של הונגריה וחלק מהאימפריה האוסטרית. אביו של גאי, יוהאן (איוואן) גאי, היה מהגר גרמני ייתכן מסלובקיה (אז חלק מממלכת הונגריה), רוקח במקצועו, ואמו, יוליאנה לבית שמידט, הייתה אישה משכילה, גם כן בת למשפחה גרמנית שהגיעה לקרואטיה בשנות ה-1770. מצד האב, משפחת גאי הייתה משפחה גרמנית ששורשיה בהוגנוטים מבורגונדיה שהתיישבו במאה ה-17 ביישוב בטיזובצה, בשטחי סלובקיה של ימינו. בניה היו במאה ה-18 צמיתים של המשפחות מאריאשי ממרקושפאלווה ובטיזפאלווה. מכיוון שבסביבה חיו מספר רב של גרמנים ציפסרים המשפחה נטמעה בתוכם והייתה לגרמנית לכל דבר. אביו של ליודביט היה בן לענף של המשפחה שהתיישב בכפר הסלובקי מרקושובצה.
את בית הספר היסודי ואת השנה הראשונה של התיכון סיים גאי בקראפינה. אחר כך למד בגימנסיה הגרמנית בקרלובץ (קרלשטאט), אחר כך ב-1826 למד פילוסופיה בווינה ואחר כך באוניברסיטת גראץ ובשנים 1829–1832 למד משפטים באוניברסיטת פשט. בשובו לקרואטיה, עבד כמשפטן בזאגרב. כעבור שנתיים סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג ומאז נודע בסביבתו כ"ד"ר ליודביט גאי". זמן קצר אחרי שחזר לזאגרב הצטרף לחבורה של צעירים, ביניהם הרוזן יאנקו דרשקוביץ', ששאפו לקדם את קרואטיה לפי דגם מערב אירופי.
כתיב אחיד על בסיס הניב השטוקאבי
מנעוריו הצטיין גאי בכישורים לשפות ונמשך לתחום הבלשנות. עוד בשנת 1826 חיבר גאי ספר על תולדות עיירתו בשפה הלטינית: Brevis descriptio loci Krapinae ואחר כך תרגם אותו בגרמנית תחת הכותרת "«Die Schlösser bei Krapina» (הטירות בקראפינה). בפשט הוא התוודע לסופר והבלשן הסלובקי יאן קולאר שדגל בפאנסלאביות ולאינטלקטואלים סלובקים אחרים. קולאר עודד אותו להמציא אלפבית קרואטי חדש לפי דגם האלפבית הצ'כי.
בשנת 1830 חיבר ופרסם גאי בעיר בודה ספר דקדוק של השפה הקרואטית בשם "Kratka osnova hrvatsko-slavenskog pravopisanja" ("קיצור יסודות הכתיב הקרואטי-סלאבוני"), שבו הציע לראשונה כתיב קרואטי אחיד. לפניו עסקו בנושא איגניאט ג'ורג'ביץ' ופאבאו אביר ויטזוביץ' (1713-1652). הספר של גאי הודפס במהדורה דו-לשונית, קרואטית וגרמנית.
עד לגאי השתמשו הקרואטים באלפבית לטיני אך בשבע שיטות כתיב שונות עבור הצלילים הספציפיים לשפתם. גאי הגה כתיב אחיד המבוסס על הניב השטוקאבי, הקרוב לשפה הסרבית, אף על פי שהניב הנהוג במקום הולדתו היה הקאיקאבי. הוא קיבל השראה מכתבי ויטזוביץ' ומהכתיב הצ'כי מיסודו של יאן הוס. השתמש בסימנים דיאקריטיים ובדיגרפים lj nj. הכתיב הלטיני שאומץ על ידי גאי כונה "גאיצה" או גאייביצה".
האיליריזם והתחייה הלאומית הקרואטית
ב-1834 הקים גאי בזאגרב בית דפוס בכתב "גאייביצה", שבו הוציא לאור ספרים רבים מן הספרות הקלאסית בקרואטית. הוא ועמיתים אחרים בתנועת התחייה הקרואטית (1863-1813) כתבו ופרסמו, בין היתר, שירים מקוריים "מעוררים" הידועים כ-budnice (בודנציה) ו-davorije (דאבוריה) שהפכו למעין "שירי עם" פטריוטיים מלהיבים ברוח הרומנטיזם והלאומיות.
ספר האורטוגרפיה של גאי עורר הדים רבים בכל רחבי קרואטיה. בשנת 1834 הצליח גאי, להבדיל מג'ורו מתיה 15 שנה לפניו, להשיג את אישור הקיסר ההבסבורגי פרנץ הראשון להוציא לאור עיתון יומי בקרואטית. העיתון, "Novine Horvatske" (חדשות קרואטיות), יצא לאור לראשונה ב-6 בינואר 1835 והחל מ-10 בינואר 1835 התלווה אליו גם מוסף לספרות, "Danicza horvatzka, slavonzka y dalmatinzka" (כוכב היום הקרואטי, הסלבוני והדלמטי). בעוד שעד סוף אותה השנה ה-Novine Horvatske פורסם בניב הקייקאבי, המוסף "דאניצה" פורסם בשני ניבים - שטוקאבי וקייקאבי במקביל.