cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוריאה הצפונית במשחקים האולימפיים
היסטוריה
באולימפיאדת מונטריאול (1976) פחתו הישגי הצפון קוריאנים, והסתכמו בשתי מדליות, שתיהן באיגרוף. גו יונג-ג'ו זכה במדליית זהב ורי ביונג-אוק זכה במדליית כסף. באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכו הצפון קוריאנים בחמש מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. המתאבקים סה-הונג ג'אנג והו-פיונג לי זכו שניהם במדליות כסף. בהרמת משקולות, זכה בונג-צ'ול הו במדליית כסף, וגיונג-סי האן זכה במדליית ארד. המתאגרף רי ביונג-אוק זכה אף הוא במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלו.
לאחר שהחרימה את שתי האולימפיאדות הבאות, שבה קוריאה הצפונית והשתתפה באולימפיאדת ברצלונה (1992), שהייתה המוצלחת בתולדותיה, עם 9 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. המתאבקים קים איל ורי האקו-סון זכו במדליות זהב, וקים-יונג סיק זכה במדליית ארד. באיגרוף זכה צ'וי צ'ול-סו במדליית זהב, ורי גוואנג-סיק זכה במדליית ארד. במדליית הזהב הרביעית זכה המתעמל פה גיל-סו, בתרגיל על סוס הסמוכות. טניסאית השולחן רי פון-הוי זכתה בשתי מדליות ארד, בתחרות היחידות ועם הנבחרת הצפון קוריאנית בתחרות הקבוצתית. במדליית ארד נוספת זכה מרים המשקולות קים מיונג-נאם.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו הצפון-קוריאנים בחמש מדליות, בהן שתי מדליות זהב. המתאבק קים איל זכה במדליית זהב שנייה ברציפות, ורי-יונג סאם זכה במדליית ארד. במדליית הזהב השנייה זכתה הג'ודאית קיה סון-הי, שהייתה לאישה הצפון קוריאנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית. מרים המשקולות קים מיונג-נאם שיפר את הישגו מברצלונה וזכה במדליית כסף, ומרים משקולות נוסף, ג'ון צ'ול-הו, זכה במדליית ארד.
גם בטקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונה (2004) צעדו הצפון קוריאנים והדרום קוריאנים יחדיו, וגם במשחקים אלו לא הצליחו הצפון-קוריאנים לזכות במדליית זהב אולימפית. הג'ודאית קיה סון-הי זכתה במדליית כסף, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלה. מרימת המשקולות רי סונג-הוי זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות. במדליות כסף נוספות זכו טניסאית השולחן קים היאנג-מי והמתאגרף קים סונג-גוק. הקלע קים ג'ונג-סו זכה במדליית ארד בירי באקדח.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) עלו הישגיה של צפון קוריאה ל-6 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. מרימת המשקולות פאק היון-סוק זכתה במדליית זהב, ואו ג'ונג-אה זכתה במדליית כסף. במדליית הזהב השנייה זכתה הונג און-ג'ונג, בתרגיל הקפיצות. יתר המדליות הושגו בג'ודו: אן קום-אה זכתה במדליית כסף, וון אוק-אים זכתה במדליית ארד, ופאק צ'ול-מין זכה אף הוא במדליית ארד. הקלע קים ג'ונג-סו זכה במדליית כסף בירי באקדח ובמדליית ארד בירי באקדח אוויר, אך אלו נשללו ממנו לאחר שנמצא כי השתמש בפרופראנולול.
גם באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הצפון קוריאנים ב-6 מדליות, אך מספר מדליות הזהב עלה ל-4. בשלוש ממדליות הזהב זכו מרימי משקולות: אום יון-צ'ול וקים און-גוק אצל הגברים, ורים ג'ונג-סים אצל הנשים. קים און-גוק עשה זאת עם שיא עולם חדש לקטגוריית המשקל של עד 62 ק"ג - 327 ק"ג. מרימת משקולות נוספת, ריאנהג צ'ון-הווה, זכתה במדליית ארד. במדליית הזהב הרביעית זכתה הג'ודאית אן קום-אה, ששיפרה את הישגה מבייג'ינג. במדליה השישית, מדליית ארד, זכה המתאבק יאנג קיונג-איל.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הצפון קוריאנים ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. מרימת המשקולות רים ג'ונג-סים שינתה את קטגוריית המשקל שלה, אך בכל זאת זכתה במדליית זהב שנייה ברציפות. לעומתה, אום יון צ'ול איבד את תוארו וזכה במדליית כסף. שתי מרימות משקולות נוספות זכו במדליות כסף, צ'ו היו-סים וקים קוק-היאנג. במדליית הזהב השנייה זכה המתעמל רי סה-גוואנג, בתרגיל הקפיצות. הונג און-ג'ונג סיימה שישית בתרגיל המקביל לנשים. טניסאית השולחן קים סונג-אי זכתה במדליית ארד, והודחה בשלב רבע הגמר יחד עם הנבחרת הצפון קוריאנית. במדליית ארד נוספת זכה הקלע קים סונג-גוק, בירי באקדח. צמד הקופצות למים קים קוק-היאנג וקים מי-רה דורג רביעי בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטרים. קים און-היאנג סיימה שביעית בתחרות הקפיצות המקבילה ליחידות. המתאבקת ג'ונכ מיונג-סוק סיימה במקום השביעי, ויאנג קיונג-איל דורג שמיני.
קוריאה הצפונית בחרה שלא להשתתף באולימפיאדת טוקיו (2020) לאחר שזאת נדחתה בשנה בטענה שהיא מגנה על ספורטאיה מפני מגפת הקורונה.
משחקי החורף
במשחקי החורף היו הישגיה של קוריאה הצפונית פחותים, והיא נעדרה מהם מספר פעמים. במשחקים הראשונים בהם השתתפה, באולימפיאדת אינסברוק (1964) זכתה המחליקה המהירה האן פיל-הווה במדליית כסף במרוץ ל-3000 מטר. באולימפיאדת אלברוויל (1992) זכתה הוואנג אוק-סיל במדליית ארד בהחלקה מהירה במסלול קצר, במרוץ ל-500 מטר. אלו שתי המדליות היחידות בהן זכו ספורטאים מקוריאה הצפונית במשחקי החורף.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
אמיל רנו
שארל-אמיל רנו (בצרפתית: Charles-Émile Reynaud; 8 בדצמבר 1844 מונטריי-סו-בואה - 9 בינואר 1918) היה מורה צרפתי, ממציא הפרקסינוסקופ ואבי ההנפשה.
כילד היה שוליה בבית מלאכה למכניקה עדינה, ואחר כך שוליית צלם. אימו שלמדה ציור תרמה לנטיותיו האומנותיות.
כל אלה בנוסף לידע שרכש במכניקה ובאופטיקה, הספיקו לו כדי להמציא, בגיל 28, את הפרקסינוסקופ. מכשיר עגול, דומה לסיר רחב, שסדרת הציורים של שלבי תנועה שהוצמדה לדופן הפנימית שלו השתקפה במערכת מראות. זו הותקנה על ציר במרכז המכשיר ואפשרה, בזמן שה"סיר" מסתובב, לקבל אשליית תנועה: סרט מצויר.
בשנים הבאות ייצר רנו ומכר פרקסינוסקופים רבים. במקביל שקד על שכלול ההמצאה והגדלתה, כך שתתאפשר הקרנת סרטים לקהל. למכשיר ההקרנה קרא תיאטרון חזותי. הוא כלל מרכיבים ליצירת פסקול והשמעתו. הקרנה נפרדת של רקע ותנועה על אותו מסך והמנועים שלו היו שלושה אנשים.
לסדרת סרטיו הראשונה שהקרין פומבית קרא ריינו "פנטומימה קורנת", שם כלל שלושה מסרטיו:"בירה טובה", "הליצן וכלביו" ו"פיירו המסכן". הקרנה זו, שנערכה ב-28 באוקטובר 1892 במוזיאון גרוון בפריז, הייתה ההקרנה הראשונה בהיסטוריה של סרטים מצוירים ועל כן מצוינת כיום ההנפשה הבינלאומי מדי שנה. בשל כך נחשב רנו לאבי ההנפשה.
החל משנת 1896 יצר רנו סרט ראינוע משל עצמו, "וילהלם טל", בהשתתפות הליצנים פוטיט ושוקולד. ביולי 1897 יצר סרט חדש של צילום מונפש בבימויו, "הסיגר הראשון" (Le premier cigare) בביצוע השחקן הקומי גליפו. ב-1899 שילב סרטי אנימציה מתוצרתו עם יומני החדשות גומון.(Gaumont)
פרקסינוסקופ
פרקסינוסקופ הוא מכשיר להקרנת סרטים מצוירים, שהומצא בשנת 1873 על ידי אמיל ריו.
המכשיר עגול ודומה לסיר רחב. לדופנו הפנימית מוצמדת סדרת ציורים של שלבי תנועה, המשתקפת במערכת מראות. סדרת הציורים הותקנה על ציר במרכז המכשיר ואפשרה, בזמן שה"סיר " מסתובב, לקבל אשליית תנועה היוצרת מעין סרט מצויר.
מלקוש
המלקוש הוא גשם סמלי בתרבויות האזור, והוא מבשר על סוף עונת הגשמים - ועל בוא הקיץ, העונה היבשה בארץ ישראל.
פריסת הגשמים
בדרך כלל יורד המלקוש בחודשים אפריל או מאי. במהלך הקיץ יכולים לרדת גשמים קלים כתוצאה מהתעמקות האפיק הפרסי שהיא מערכת שקע תרמי הנוכחת באורח קבוע בחודשי הקיץ. במהלך הסתיו עשויים לרדת גשמי זעף גם כתוצאה מפעילות של אפיק מים סוף, אשר גם היא מערכת שקע תרמי ברמה העקרונית, אולם בדרך כלל גשמים אלו לא יורדים בתפרוסת נרחבת.
פירוש המילה
המילה "מלקוש" מוזכרת כבר במקרא בספר דברים, כחלק מהברכות שה' מבטיח לבני ישראל אם יקיימו את מצוותיו:, וניתנו לה מספר פירושים:
יחסי לסוטו–ספרד
יחסי לסוטו–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין לסוטו וספרד.
יחסים דיפלומטיים
ממשלות ספרד ולסוטו כוננו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ב-3 במאי 1976.
שגרירות ספרד משתתפת בקביעות גם בדיאלוג הפוליטי בין האיחוד האירופי ללסוטו. באופן דומה, שגרירות ספרד בפרטוריה יוצגה כמשקיפה דיפלומטית לרגל הבחירות בפברואר 2015 ותיאמה את משלחת האיחוד האירופי במאסרו.
יחסים כלכליים
אף על פי שהכלכלה של לסוטו היא קטנה מאוד, מצבה הגאוגרפי המיוחד בתוך דרום אפריקה הופך אותה לשוק של התרחבות טבעית עבור חברות ספרדיות שכבר קיימות בדרום אפריקה, במיוחד בתחום התשתיות והאנרגיה המתחדשת.
שיתוף פעולה
לסוטו אינה נחשבת למדינה מועדפת בתוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי. הארגון הלאומי הספרדי נגד רעב פיתח פרויקט הבטחת מזון במדינה בשנת 2013.
אולם ספרד משתתפת באופן פעיל בערוצי שיתוף הפעולה שהאיחוד האירופי מקיים עם לסוטו. לפיכך, ה-XI FED כלל סך של 142 מיליון אירו. האיחוד האירופי אישר גם סכום של 2 מיליון אירו בסיוע הומניטרי חירום כדי להקל על ההשפעות הרות האסון של הבצורת בשנים האחרונות.
B Boy Baby
B Boy Baby הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלית מוטיה בואנה, מתוך אלבום הבכורה שלה, Real Girl. השיר יצא לאור ב-23 בדצמבר 2007, כסינגל החמישי והאחרון מתוך אלבומה של בואנה, וכשיר האחרון שלה עד היום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פיל ספקטור, אלי גרינוויץ', ג'ף בארי, קרייג קלפטו טאקר, פיטר סליק ואנג'לה הנטה, והופק על ידי סאלאם רמי, שהפיק לשתיים שירים רבים אחרים. השיר יצא בהשראת "Be My Baby", של רונטס, שיצא בשנת 1963.
אמנם ויינהאוס לא שרה שורות רבות מן השיר, אך לאורך כולו ניתן לשמוע את הקול שלה, כקול רקע.
יחסי מונטנגרו–פולין
יחסי מונטנגרו–פולין הם יחסי החוץ קיימים בין מונטנגרו לפולין.
סקירה כללית
מחזור הסחר ההדדי בשנת 2020 הסתכם בשווי 47.7 מיליון אירו. היצוא מפולין למונטנגרו הסתכם ב-33.6 מיליון אירו, והיבוא ב-14.1 מיליון אירו. ממונטנגרו לפולין יובאו: עפרות אבץ ותרכיזים (79.4%), עפרות אלומיניום ותרכיזים (9.5%), ציוד תאורה חשמלי (5%). מפולין למונטנגרו מיוצאים: יאכטות (19.5%), מוצרי היגיינה (4.6%), מזון מעובד (3.7%), משאיות (3.6%), רהיטים (3.4%). ההשקעות הפולניות המובילות הן מכרה עפרות האבץ והעופרת בפליה ומכרה הבוקסיט בניקשיץ'.
כ-100 פולנים ואנשים ממוצא פולני מתגוררים במונטנגרו.
עמנואל פהו
עמנואל פהו (בצרפתית: Emmanuel Pahud; נולד ב-27 בינואר 1970) הוא חלילן סולן שווייצרי בעל שם עולמי.
קורות חייו
עמנואל פהו מפגין יכולת מרשימה בהתמחותו בכל סגנון וז'אנר, בין שבמוזיקת בארוק או ג'אז ובין שבמוזיקה קלאסית, רומנטית או מוזיקה בת זמננו — הן מוזיקה קונצ'רטנטית והן מוזיקה קאמרית. הוא מנגן על כמה דגמים של חליל מודרני — חליל מצופה כסף של ימאהה, חליל מורמצו, ובעיקר חליל של חברת ברנן-קופר.
לפהו שני בנים מנישואים קודמים, גרגואר, ואחיו הצעיר טריסטן.
הופעותיו
עמנואל פהו החל בקריירה בת 50 קונצרטים בשנה, אך מספר זה עלה לכ-160 קונצרטים מאמצע שנות ה-90. הוא הופיע כסולן בין היתר עם הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת רדיו באווריה, תזמורת הרדיו של צרפת ותזמורות רבות נוספות. הוא מופיע גם עם נגנים ידועי-שם בקונצרטים של מוזיקה קאמרית ברחבי העולם.
בשנים האחרונות, עמנואל פהו הוא אורח כמעט קבוע בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, והוא מנגן בו במסגרת אנסמבלים וכן ביצירות סולניות לחליל. בהיותו אורח כבוד של הפסטיבל, הוא גם מעביר כיתות אמן לחלילנים במרכז למוזיקה בירושלים במשכנות שאננים.
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה היה מערכה צבאית שהתנהלה במערב אירופה בין גרמניה הנאצית לבין בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שהחל עם הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 והסתיים עם כניעת גרמניה במאי 1945. כוחות בעלות הברית המערביות, שהשתתפו במערכה בחזית המערבית, כללו כוחות צבא אמריקאים יחד עם כוחות בריטיים, קנדיים וכוחות של צבא צרפת החופשית, תחת פיקודו הכולל של גנרל דווייט אייזנהאואר. מולם עמדו כוחות הורמאכט בפיקודו של אדולף היטלר. זירת הקרבות התנהלה במדינות מערב אירופה הבאות: צרפת, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד וגרמניה.
בעלות הברית
גנרל דווייט אייזנהאואר היה ראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), שהייתה אחראית לניהול המבצעים של כל הכוחות האנגלו־אמריקאיים בצפון־מערב אירופה. ראש המטה שלו היה הגנרל וולטר בדל־סמית (Walter Bedell Smith) האמריקאי, וסגנו היה מרשל האווירייה סר ארתור טדר הבריטי.
אייזנהאואר החזיק גם בכוח מילואים אסטרטגי, הארמייה המוטסת הראשונה (הוקמה ב־2 באוגוסט 1944) בפיקודו של לוטננט גנרל לואיס בררטון, שכללה את הקורפוס המוטס הבריטי ה-1 בפיקודו של לוטננט גנרל פרדריק בראונינג, והקורפוס המוטס האמריקאי ה־18 בפיקודו של לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי.
הכוחות הגרמנים במערב
היטלר היה המפקד העליון של הצבא משנת 1941. מפקד פיקוד מערב היה פילדמרשל גרד פון רונדשטט, ומ־10 במרץ 1945 פלדמרשל אלברט קסלרינג.
האסטרטגיה של בעלות הברית
ב־1943 החליטו בעלות הברית לפתוח תוך שנה חזית שנייה באירופה, כשהיעד שנבחר לבסוף היה חופי נורמנדי בצרפת. לאחר שיבססו ראש גשר בצרפת, תוכניתם הייתה להתקדם בשני כיוונים עיקרים לתוך גרמניה, במה שנקרא כאסטרטגיית ה'חזית הרחבה'. המטרה הראשונה הייתה לנוע מצפון לארדנים ולכבוש את חבל הרוהר שהיה המרכז התעשייתי הגדול ביותר בגרמניה. המטרה השנייה הייתה להתקדם דרומית לארדנים כדי לכבוש את חבל הסאר, גם הוא מרכז תעשייתי חשוב. לאחר ההצלחה המפתיעה של מבצע אוברלורד ותבוסת הגרמנים בנורמנדי, פילדמרשל מונטגומרי (שבאותה עת היה מפקד כל הכוחות בצרפת) הציע לאייזנהאואר לזנוח את כיבוש הסאר, ובמקום זאת להתקדם רק לעבר הריין, כשקבוצת הארמיות ה־21 הבריטית מובילה את ההתקדמות. גנרל ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה־12, העדיף שבעלות הברית יתקדמו רק בנתיב הדרומי לעבר הסאר, שהוא הקצר יותר. מפקד הארמייה השלישית גנרל פטון, טען כי הארמייה שלו תוכל להשלים את העבודה לבד. ההתעקשות של מונטגומרי לפריצה מהצפון זכתה לאישורו של אייזנהאואר במבצע מרקט גרדן, אך לאחר הכישלון הוא חזר לאסטרטגיה של ה'חזית הרחבה', איתה נשאר עד סוף המלחמה.
האסטרטגיה הגרמנית
הפיקוד העליון הגרמני ציפה לפלישה אנגלו־אמריקאית לצרפת כבר משנת 1942, אך לא ידע היכן ומתי היא תתרחש. מתוך ידיעה שגרמניה לא תוכל להתמודד עם מלחמה בשתי חזיתות, היטלר הורה על בניית החומה האטלנטית, מערך ביצורים הגנתיים לאורך חופי מערב אירופה מספרד ועד נורווגיה. מפקד הכוחות הגרמניים במערב, גנרל רונדשטט האמין כי הדרך הטובה ביותר להדוף את הפלישה היא לשגר מתקפת נגד אדירה על כוחות בעלות הברית אחרי שינחתו בחופים. גנרל רומל לעומתו, שחשש כי העליונות האווירית של בעלות הברית תפגע קשה מאוד בריכוזי כוחות גרמניים שיצאו להתקפת נגד, העדיף תגובה מיידית בחופים כנגד ניסיון פלישה.
משלהי שנת 1943, היטלר העביר את תשומת לבו למערב, והתמקד בחיזוק הביצורים בחומה האטלנטית והעברת כוחות גרמניים מהחזית המזרחית למערבית. ארווין רומל כתב ביומניו ש'היטלר חשב שברגע שבעלות הברית יובסו במערב, הם לעולם לא ינסו לפלוש לאירופה בשנית'. גם לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת בשנת 1944, היטלר המשיך להתעקש על העדיפות של המלחמה בחזית המערבית למרות התנגדותם של כמה מבכירי הגנרלים שלו, ובשעה שכוחותיו עשו מאמצים לחסל את ראש הגשר של בעלות הברית בנורמנדי, הוא השלים עם השמדתה של קבוצת הארמיות מרכז במתקפת הקיץ של הסובייטים ביוני 1944.
מהפלישה לנורמנדי ועד שחרור פריז
ב־6 ביוני 1944 החלה הפלישה הימית הגדולה בהיסטוריה, כש־156,000 חיילי בעלות הברית נחתו על חופי צרפת הכבושה. הגרמנים שציפו לנחיתה בפה־דה־קאלה הופתעו, ואיחרו לשלוח תגבורת לחופים. בעלות הברית הצליחו לבסס ראש גשר והחלו להתקדם פנימה לתוך צרפת. עד ה־2 ביולי כבר היו בנורמנדי כ־2 מיליון חיילי בעלות הברית. הכוחות הבריטים־קנדים התקדמו מערבה באיטיות רבה, ורק לאחר חודשיים של לחימה קשה השלימו את כיבוש העיר קן. הכוח האמריקני התקדם גם הוא באיטיות מזרחה ודרומה, תוך ניהול קרבות קשים באזור בוקאז' (Bocage). עד סוף יוני השתלטו האמריקנים על חצי האי קוטנטן, ורק לקראת סוף יולי, במסגרת מבצע קוברה, הם הצליחו להשיג הבקעה באזור העיר סן־לו ולחדור לחבל ברטני ב־31 ביולי בסיוע הארמייה ה־3 של פטון שנחתה זה מכבר. לאחר הבקעת החזית הגרמנית התקדמו הכוחות המשוריינים האמריקנים במהירות, ולקראת אמצע אוגוסט הצליחו לכתר את השרידים של שתי ארמיות גרמניות, שלחמו בנורמנדיה (כ־100 אלף איש), במסגרת קרב פאלז, באזור שזכה לכינוי כיס פאלז. הגרמנים נלכדו בין הכוחות האמריקניים, שהתקדמו לכיוון צפון־מזרח, לבין הכוחות הבריטיים־קנדיים, שהתקדמו דרומה, וספגו כ־60 אלף אבדות במהלך חיסול הכיס. היחידות הגרמניות, שהצליחו להחלץ מנורמנדיה, איבדו את מרבית כלי הרכב המשוריינים שלהם, ולא יכלו להציב התנגדות רצינית להמשך ההתקדמות של בעלות הברית בצרפת.
במבצע דרגון שנפתח ב־15 באוגוסט 1944, הארמייה השביעית האמריקנית והארמייה הצרפתית הראשונה נחתו בדרומה של צרפת בין טולון לקאן, כשמולם רק ארבע דיוויזיות גרמניות. הארמייה השביעית כבשה את גרנובל, והארמייה הראשונה התקדמה מערבה, כשהיא כובשת את מרסיי (23 באוגוסט). הארמיות נפגשו צפונית לליון בתחילת ספטמבר, והתקדמו לעבר חבל אלזס.
בלזיוס הקדוש
בלזיוס מסבסטה (ביוונית: Βλάσιος; בארמנית: Սուրբ Բարսեղ; נפטר ב-316 לערך) הוא קדוש נוצרי, שהיה רופא ולאחר מכן בישוף בסבסטה (כיום סיוואס, בטורקיה). על פי ההגיוגרפיה, הוא מת כמרטיר בזמן רדיפת הנוצרים על ידי הקיסר ליקיניוס, לאחר שנסרק במסרקות ברזל וראשו נערף.
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
מהפלישה לנורמנדי ועד שחרור פריז
ב־19 באוגוסט החלה התקוממות עממית של המחתרת הצרפתית כנגד הגרמנים; הדיוויזיה הצרפתית המשוריינת ה־2 מצבא צרפת החופשית בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק נכנסה לפריז, וב־25 באוגוסט קיבלה את כתב הכניעה מידי המושל ומפקד חיל המצב הגרמני בעיר, הגנרל דיטריך פון קולטיץ, שהתעלם מההוראה של היטלר לפיה "אל לפריז ליפול לידי האויב אלא כשהיא עיי חורבות".
בלזיוס הקדוש
בלזיוס נחשב לקדוש בכנסיות הקתולית והאורתודוקסית. הוא אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים ועל פי האמונה מסייע במחלות גרון וצוואר.
באיקונוגרפיה מצויר בלזיוס בדרך כלל עם האמצעים ששימשו לעינויו, מסרקות ברזל.
החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
מרקט גארדן
הארמייה השנייה הבריטית נכנסה לבלגיה וכבשה את בריסל (3 בספטמבר) ואת אנטוורפן (4 בספטמבר), אך לא הצליחה לכבוש את נמליה עד ה־8 בנובמבר. במקביל התקדמה הארמייה האמריקאית הראשונה מימין לבריטים, וכבשה את נאמור. דרומית להם התקדמה הארמייה השלישית של פטון ללא התנגדות רבה כשהיא כובשת את ורדן (31 באוגוסט), וחוצה את נהר המוזל ליד העיר מץ ב־5 בספטמבר, ונמצאת בעמדה לאיים על חבל הסאר.
ההתקדמות המרשימה והמפתיעה של 350 קילומטרים של בעלות הברית מאז הפלישה, יצרה בעיות לוגיסטיות לא פשוטות. בחודש ספטמבר עדיין הגיעה רוב האספקה מנורמנדי, מאחר שבעלות הברית נכשלו בכיבוש נמלים נוספים. מונטגומרי לחץ על אייזנהאואר לזנוח את הרעיון של החזית הרחבה, לעצור את הארמייה השלישית של פטון ולמקד את המאמצים בדחיפה דרך הולנד לתוך גרמניה. ברדלי ופטון לחצו גם הם על אייזנהאואר לתת עדיפות לפלישה לתוך גרמניה דרך נהר הריין. אך אייזנהאואר שוב פסק בעד החזית הרחבה, מחשש להתקפת נגד גרמנית על חזית צרה.
תוכניתו של מונטגומרי, שנקראה בשם מרקט גארדן (גן השוּק), הייתה להצניח את הארמייה המוטסת הראשונה שתסייע לארמייה הבריטית השנייה בהתקדמות מהירה מתעלת מז עד לנונספיט, מרחק של 160 קילומטרים, ומשם תפנה מזרחה לעבר גרמניה. הדיוויזיות המוטסות יכבשו גשרים בשלוש נקודות אסטרטגיות: הדיוויזיה ה־101 תתפוס את הגשר ליד איינדהובן, הדיוויזיה ה־82 את הגשר ליד ניימיכן והדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה את הגשר ליד ארנהם. המבצע שהחל ב־17 בספטמבר והסתיים ב־25 לחודש הסתיים בכישלון. הגשרים באיינדהובן וניימכן נכבשו, אך התנגדות גרמנית עזה מהמתוכנן עיכבה את התקדמות הקורפוס ה־30 לעבר ארנהם, היעד הסופי והחשוב ביותר של המבצע. הדיוויזיה הבריטית הראשונה, שהוצנחה ליד ארנהם, לא הצליחה להחזיק בגשר האסטרטגי על נהר הריין התחתון עד להגעת השריון הבריטי. היא הותקפה על ידי שתי דיוויזיות פאנצר גרמניות (פאנצר אס אס ה־9 ופאנצר אס אס ה־10), ספגה אבדות איומות (כ־8,000 הרוגים פצועים ושבויים) ושרידיה נאלצו להתפנות אל מעבר לנהר. המבצע ובפרט הקרב על ארנהם היה הכישלון המשמעותי היחיד של מונטגומרי במהלך המלחמה.
מערכת הסתיו – אוקטובר עד דצמבר 1944
באמצע חודש ספטמבר נעצרה ההתקדמות של בעלות הברית ליד קו זיגפריד (החומה המערבית) בצפון ונהר המוזל בדרום. תגבור העמדות הגרמניות והצורך באספקה ליחידות הקדמיות של בעלות הברית מנעו אפשרות לפתוח במתקפה נרחבת נוספת. לאחר הכישלון בארנהם, הסיכויים הטובים ביותר לפריצה לתוך שטח גרמניה היו סביב העיר הגרמנית אאכן והיערות של הארדנים בגבול לוקסמבורג בלגיה וגרמניה. במהלך ספטמבר לא היו הגרמנים מסוגלים להגן על האזור כראוי, אך הפיקוד העליון של בעלות הברית שלל את האפשרות הזאת בגלל התפיסה כי אזור הארדנים המיוער איננו מתאים לעריכת מבצעים התקפיים רחבי היקף. במקום זאת העדיפו בעלות הברית לתקוף את אאכן ישירות ואת יער הורטגן.
ב־1 באוקטובר החלה הארמייה האמריקאית הראשונה של הודג'ס במאמץ לכתר את העיר אאכן, לאחר ארבעה ימי הפגזה ארטילרית על עמדות הגרמנים. ב־7 באוקטובר הצליחה הדיוויזיה האמריקאית ה-1 לפרוץ את החומה המערבית ולהתקדם מדרום לכיוון אאכן. בימים הבאים יצאו הגרמנים שהיו בנחיתות מספרית לשורה של מתקפות־נגד באגפים של האמריקאים וגרמו לעיכובים בהתקדמות. כאשר דחה הצבא הגרמני בעיר את הדרישה להיכנע, פתחו האמריקאים בהרעשות אוויר וארטילריה כבדות, ואחר כך הכניסו את הרגלים והטנקים. ב־21 באוקטובר הסתיימה ההתנגדות בעיר. כיבוש אאכן עלה לבעלות הברית ביותר מכ־3,000 נפגעים.
דרומית מזרחית לאאכן שוכנות גבעות מיוערות הידועות בשם "יער הירטגן". האמריקאים האמינו כי היער מהווה איום על אגפיהם ויש לטהרו לפני כל מתקפה נרחבת מזרחה. הקרב שהחל ב־19 בספטמבר והסתיים ב־10 בפברואר, היה לקרב הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, וגבה מחיר כבד של כ־33,000 נפגעים בצד האמריקאי, וכ־28,000 בצד הגרמני (12,000 מתוכם נהרגו).
צפונית משם היה יעדו הדחוף ביותר של מונטגומרי לפתוח את דרכי הגישה לנמל אנטוורפן. הארמייה הקנדית הראשונה קיבלה את המשימה של טיהור הסכלדה וכיבוש חצי האי וולכרן (Walcheren) כדי לפתוח נתיב של תובלה ימית לנמל. המבצע החל ב־3 באוקטובר, כשמאתיים ארבעים ושבעה מפציצים מסוג לנקסטר של חיל האוויר הבריטי פתחו בהתקפה אווירית על וולכרן. ההתקדמות הקרקעית של הקנדים הייתה איטית מאוד, במיוחד עקב מחסור בכוח אדם. לאחר שאייזנהאואר העיר למונטגומרי כי "הוא אינו משוכנע שקבוצת הארמיות ה־21 נותנת את הקדימות הראויה לאנטוורפן", תגבר הפילדמרשל הבריטי את הקנדים בארבע דיוויזיות בריטיות. הדיוויזיות הבריטיות התקדמו צפונה לעבר נהר הואל, כשהדיוויזיה הקנדית ה-3 תוקפת מערבה את כיס ברסקנס (Breskens). הדיוויזיה ה-64 של הוורמאכט שהגנה על הכיס, גרמה לאבדות קשות בקרב הקנדים. כיבוש הכיס הסתיים ב־4 בנובמבר, במחיר של 314 הרוגים, 231 נעדרים, ו־2,077 פצועים מהדיוויזיה השלישית. יותר משנים־עשר אלף גרמנים נשבו. ב־1 בנובמבר יצאו כוחות בריטים וקנדים לשלוש נחיתות אמפיביות בוולכרן. ב־3 בנובמבר הצליחה הדיוויזיה ה־52 (Lowland) הבריטית לפרוץ את הדרך למערב וולכרן. ב־8 בנובמבר נכבש האי. מחיר פתיחת הסכלדה וכיבוש וולכרן עמד על שמונה־עשר אלף נפגעים אנגלים־קנדים. הספינה הראשונה פרקה את מטענה בנמל אנטוורפן רק ב־28 בנובמבר.
ב־8 בנובמבר פתחה הארמייה השלישית של פטון במתקפה לאורך חזית של יותר מתשעים קילומטרים בלורן. תנאי מזג האוויר היו כה קשים, שפטון פנה לקצין הדת הבכיר בארמייה שלו בבקשה לתפילה למזג האוויר. ב־25 בנובמבר הצליח פטון לכבוש את עיר המבצר העתיקה מץ, לאחר קרבות קשים ביותר. בימים האחרונים של חודש נובמבר חייליו פרצו את החומה המערבית, וב־1 בדצמבר חצו את נהר הסאר. דרומה משם באלזס, התקדמה קבוצת הארמיות השישית של דוורס מול התנגדות גרמנית חלשה דרך הרי הווז' וכבשה את שטרסבורג ב־26 בנובמבר. הם המשיכו צפונה, ובאמצע דצמבר יצרו מגע עם כוחות גרמניים שאיישו את קו מאז'ינו הצרפתי.
מתקפת הנגד בארדנים
בדצמבר כבר הבינו בעלות הברית כי הסיכוי לסיום מהיר של המלחמה עד חג המולד נעלם. חיילי כוחות הברית ניצבו בחזית המשתרעת מאלזס ועד הולנד, למול הגנה גרמנית מתוגברת. גם היתרון המכריע של חילות האוויר האמריקאים והבריטים בשמי אירופה הוגבל מאוד בעקבות מזג האוויר הקשה. ב־7 בדצמבר נועד אייזנהאואר עם סגנו מרשל האווירייה סר ארתור טדר, מונטגומרי וברדלי בפגישת תכנון בעיר ההולנדית מאסטריכט. בדיונים הוחלט כי מונטגומרי יצא למתקפה חדשה לכיוון הריין בראשית חודש ינואר בסיוע הארמייה התשיעית של סימפסון. הארמייה הראשונה של הודג'ס תמשיך בהתקדמות לעבר הרוהר, והארמייה השלישית של פטון תצא ב־19 בדצמבר למתקפה חדשה בסיוע הארמייה השביעית של גנרל אלכסנדר פאץ'.
כבר ב־16 באוגוסט, כאשר מתקפת השריון הגרמני במרטן שבנורמנדי חוסלה בידי חילות האוויר של בעלות הברית, היטלר גיבש תוכנית למתקפת נגד גדולה במערב. ב־16 בספטמבר הוא הודיע למטה המבצעים שלו במאורת הזאבים על תוכניתו לצאת למתקפה בארדנים במזג אוויר סוער שיקשה על חילות האוויר של בעלות הברית לפעול. מטרת המבצע שכונה בשם "משמר הריין" (Wacht am Rhein), הייתה לפרוץ לאורך כמאה קילומטרים בשטחי לוקסמבורג ובלגיה, לתפוס את אנטוורפן שהייתה בסיס אספקה חיוני לבעלות הברית, ולנתק את האמריקאים מהבריטים והקנדים. היטלר האמין כי מתקפה שכזו תביא לקרע בין הקואליציה האנגלו־אמריקאית, ובכך ירוויח זמן יקר לקראת התקפה מחודשת על הסובייטים.
המתקפה החלה ב־16 בדצמבר, כש־200,000 חיילים גרמניים מארמיית השריון החמישית (האסו מנטויפל), ארמיית השריון השישית של האס־אס (יוזף דיטריך) והארמייה השביעית (אריך ברנדנברגר) מפתיעים את הכוחות הדלילים של האמריקאים בארדנים. עד 24 בדצמבר, הגרמנים הגיעו למרחק 100 קילומטרים מהקו ההתחלה שלהם, וקילומטרים ספורים מנהר המאז, ויצרו בליטה בקווי האמריקאים, אך זו הייתה סוף ההתקדמות שלהם. למרבית יחידות השריון הגרמני אזל הדלק, והן נכתשו באש מטוסי הקרב של בעלות הברית שניצלו את ההפוגה ממזג האוויר הקשה. ב־26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, ובעלות הברית עברו להתקפה. גנרל היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי של צבא היבשה, התחנן לפני היטלר שיתיר לדיוויזיות הפנצרים לסגת מזרחה, כשהבין שהמתקפה בארדנים נכשלה. רק ב־3 בינואר אישר היטלר נסיגה של ארמיית השריון השישית. עד 28 בינואר האמריקאים כבשו מחדש את כל השטחים שאיבדו במתקפה, וסגרו את הבליטה שנוצרה בקוויהם. קרב הארדנים היה הקרב היקר ביותר שניהלו האמריקאים בצפון מערב אירופה; אבדותיהם הסתכמו ב־10,276 הרוגים, 47,493 פצועים, ו־23,218 שבויים או נעדרים. אבדות הגרמנים היו בין 81,834 ל־103,900.
חציית הריין והפלישה לגרמניה
בסוף חודש ינואר 1945, משהסתיים הקרב בארדנים, החלו בעלות הברית לתכנן מבצעים חדשים לחציית הריין ופריצה לגרמניה. תוכניתו של אייזנהאואר הייתה לחסל את הצבא הגרמני מערבית לריין, ורק לאחר מכן לחצות את הנהר ולהתקדם משם לעבר חבל הרוהר והסאר. התוכנית עוררה התנגדות במטכ"ל הבריטי, שחשש כי לבעלות הברית אין מספיק עליונות קרקעית כדי לבצע שתי התקפות נרחבות לתוך גרמניה. הבריטים ביקשו לכנס פגישה של ראשי המטות המשולבים כדי לדון בתוכנית. בפגישה שנערכה במלטה בסוף חודש ינואר, ג'ורג' מרשל, יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית אישר אותה למרות התנגדות בריטית.
בפריצה לעבר הריין התקדמו בעלות הברית בחזית שרוחבה כארבע מאות קילומטרים, משווייץ עד הולנד. מונטגומרי התקדם צפונה דרך הולנד בסיוע הארמייה התשיעית האמריקאית, וברדלי דרומה משם דרך רכסי האייפל. הפיקוד העליון הגרמני לא ציפה כי האמריקאים יתקפו דרך ההרים בחורף, והעביר חלק מכוחותיו צפונה. מדרום ליער הורטגן פתחו הארמייה האמריקאית הראשונה של הודג'ס והארמייה השלישית של פטון במתקפה דרך היערות הצפופים של האייפל. ערב המתקפה טלפן אייזנהאואר לברדלי ונתן לו הוראה לשלוח את הארמייה של הודג'ס צפונה לסכרי הרוהר כדי לסייע למונטגומרי. ב־4 בפברואר הגיעו האמריקאים ל'חומה המערבית'. יומיים לאחר מכן החלו לחצות את נהר הסאור, אך חלפו עוד שלושה ימים עד אשר הובטחה החצייה. האמריקאים המשיכו לנוע, כשהם פורצים את החומה המערבית וחוצים את נהר הפרום בליל ה־24 בפברואר.
צפונה משם השתלטה הארמייה הראשונה על סכרי הרוהר בליל ה־9 בפברואר, אך הגרמנים פתחו את שסתומי הפליטה והציפו את העמק למשך שבועיים, דבר שעיכב את מבצע רימון, שבו אמורה הייתה הארמייה התשיעית של סימפסון לטהר את נהר הרוהר ואת סכריו, ולחבור לארמייה הקנדית הראשונה מקבוצת הארמיות ה־21. ב־8 בפברואר פתחה הארמייה הקנדית הראשונה במבצע ממשי, שמטרתו הייתה לפרוץ את החומה המערבית ולהגיע לריין. ב־22 בפברואר המבצע הסתיים, וחייליו של מונטגומרי ניצבו מול הגשרים בווזל שעל הריין. הארמייה התשיעית חצתה לבסוף את הרוהר ב־23 בפברואר וחברה לקבוצת הארמיות ה־21.
ב־7 במרץ, בעוד הדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 עושה דרכה לכיוון רמאגן (Remagen), נודע להם שגשר הרכבת לודנדורף החוצה את הריין עודנו עומד על תילו, לאחר שהמגנים הגרמניים כשלו בהריסתו, למרות מספר ניסיונות. בשעה ארבע וחצי בצהריים הצליחו חיילים מהדיוויזיה המשוריינת ה-9 לחצות את הגשר, ובשעות הבאות ביססו ראש גשר. ב־15 במרץ הגשר התמוטט לפתע, אך אז כבר פעלו מספר גשרים צפים על הריין. תגובת היטלר לצליחה הייתה הדחת רונדשטט מהפיקוד על החזית המערבית והחלפתו באלברט קסלרינג ב־10 במרץ.
דרומה משם התקדמו הארמייה השלישית של פטון והארמייה השביעית של פאץ' דרך זארפפאלץ (Saarpfalz) לעבר הריין, כשהם שובים 90,000 חיילים גרמניים. בליל ה־22 במרץ, יצא פטון למבצע צליחה משלו בריין, ליד נירשטיין (Nierstein) ואופנהיים, מדרום מערב לפרנקפורט. הדיוויזיות שלו נתקלו בהתנגדות מועטה, וחצו את הנהר למחרת. שלושה ימים מאוחר יותר, חצתה הארמייה השביעית את הריין בין מנהיים לוורמס.
ב־24 במרץ החל מבצע ביזה, צליחת הריין על ידי כוחותיו של מונטגומרי בריס ובוזל, שתכנונו ארך כשבועיים. לצד המתקפה האמפיבית הופעלו גם שתי דיוויזיות מוטסות – השישית הבריטית וה־17 האמריקאית, במבצע נבחרת (Varsity). בתוך שלושה ימים ביססו בעלות הברית ראש גשר בעומק של 30 קילומטרים.
סופו של הרייך
לאחר חציית הריין, תוכניתו של אייזנהאואר הייתה לכתר את חבל הרוהר ולאחר מכן להתקדם בשלושה כיוונים לתוך גרמניה, כשההתקדמות העיקרית תבוצע על ידי ברדלי במרכז, ולא על ידי מונטגומרי בצפון, כפי שתוכנן בתחילה. כיתור הרוהר הוטל על הארמייה הראשונה של הודג'ס והארמייה התשיעית של סימפסון (שעוד נותרה בפיקוד בריטי), שנעו בתנועת מלקחיים וסגרו על קבוצת ארמיות B בפיקודו של מודל. ב־4 באפריל הושלם הכיתור, אולם ההתנגדות הגרמנית בכיס נמשכה עד ל־18 בחודש, אז נכנעו חייליו של מודל – כ־317,000 אנשים – לידי בעלות הברית.
צפונית משם נעו כוחותיו של מונטגומרי, כשהארמייה הקנדית הראשונה שועטת דרך צפון הולנד, ואילו הארמייה הבריטית השנייה עושה דרכה לעבר המבורג. הארמיות האמריקאיות המשיכו את דחיפתם לגרמניה, כשהארמייה הראשונה כובשת את לייפציג, התשיעית (שחזרה לפיקודו של ברדלי) כובשת את מגדבורג והארמייה השלישית של פטון מגיעה לגבול צ'כוסלובקיה. דרומית משם הגיעו הארמיות השביעית האמריקאית והתשיעית הצרפתית לגבול אוסטריה. מאחר שאייזנהאואר, בניגוד לדעת הבריטים, החליט כי ברלין איננה עוד היעד הסופי וכי יש להשאירה לסובייטים, הוחלט שכוחות בעלות הברית יעצרו בנהר אלבה. הארמייה הראשונה והתשיעית האמריקאיות הגיעו לאלבה, וב־25 באפריל פגשו לראשונה כוחות סובייטים.
ב־1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם. היטלר מינה את האדמירל קרל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקנצלר גרמניה. ב־4 במאי נכנעו הכוחות הגרמנים בהולנד, דנמרק ובצפון מערב גרמניה לידיו של מונטגומרי. ב־7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של אייזנהאואר בריימס. לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, מפקד ה־OKW, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.
Medúlla
Medúlla (ליבה בלטינית) הוא אלבום מאת הזמרת, כותבת השירים והמוזיקאית האיסלנדית ביורק, שיצא לאור ב-30 באוגוסט 2004. האלבום הוא כמעט לגמרי בסגנון א-קפלה ובנוי מקולות אנושיים; רק מעט כלים מוזיקליים מופיעים בו. לעומת זאת, הקולות הם לפעמים מעובדים: לדוגמה, הטשטוש האטמוספירי בשיר Desired Constellation נוצר מסימפול של ביורק כשהיא שרה את המשפט "I'm not sure what to do with it" מהשיר Hidden Place שהופיע באלבומה הקודם, וספרטיין.
באלבום מופיעים סידורי מקהלה, ביטבוקס ושירת גרון, בנוסף להופעות אורח של אמנים כמו מייק פאטון, רוברט וויאט, טאגאק, ראזל ועוד. כל השירים נכתבו על ידי ביורק, חוץ מהמילים לשיר "Sonnets/Unrealities XI" שמבוססות על שיר מאת א. א. קאמינגס, והשיר "Vökuró", שנכתב במקור על ידי Jórunn Viðar. ביורק זכתה לשתי מועמדויות בטקס פרסי הגראמי עבור Medúlla: ביצוע הפופ הטוב ביותר לשיר Oceania ואלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר. האלבום כלול גם בספר "1001 אלבומים שעלייך לשמוע לפני מותך".
האלבום הגיע בשיאו למקום התשיעי בטבלת האלבומים בבריטניה, למקום ה-14 בארצות הברית (העמדה הכי גבוהה של ביורק שם עד ש-Volta הגיע למקום ה-9 ב-2007), ולמקום הראשון באסטוניה, צרפת, איסלנד ובלגיה. האלבום מכר עד היום 235,000 עותקים בארצות הברית ויותר ממיליון עותקים ברחבי העולם. האלבום התקבל באהדה גם על ידי המבקרים, וזכה לביקורת של ארבעה כוכבים מתוך חמישה מהמגזין Allmusic ולביקורת של חמישה כוכבים מהמגזין The Guardian.
ביורק על Medúlla
על הכלי אותו היא מכירה הכי טוב: "כולם אמרו, 'אוי, היא עושה אלבום שבנוי מקולות, זאת תהיה חוויית יוקו אונו נוראית'. אבל אני רציתי להראות שאלבום שבנוי מקולות לא חייב להיות בשביל הנבחרים הבודדים. זה היה פשוט לעבוד עם הכלי אותו אני מכירה הכי טוב, הקול שלי". (telegraph.co.uk, ארבעה עשר באוגוסט 2004)
על חזרה אחורה בזמן: "בתור מתבגרת הקלטתי קלטות עם שכבות של קולי כשהוא לא מלווה. אז אתם מבינים, האלבום הזה היה בתת-המודע שלי מאז שאני בת 18". (telegraph.co.uk, ארבעה עשר באוגוסט 2004)
על הוצאת הכלים החוצה: "זה לא היה כאילו שהייתה לי מערכת חוקים ונאלצתי לעמוד בה. זה לא משחרר. פשוט שיחקתי עם הכפתורים בשולחן המיקסים וחשבתי לעצמי: 'אוי, זה נשמע יותר טוב', ואז גיליתי שהוצאתי את כל הכלים החוצה". (telegraph.co.uk, ארבעה עשר באוגוסט 2004)
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי ביורק, אלא אם מצוין אחרת.
סינגלים
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה Oceania, שיצא ב-2004. השיר נכתב לכבוד טקס פתיחת האולימפיאדה ביוון באותה השנה. ביורק הופיעה איתו בטקס. כמו מרבית השירים באלבום, Oceania מורכב מקולות אנושיים בלבד, ומופיעים בו מקהלה מלונדון והביטבוקסר שלמה. המילים נכתבו על ידי חברה של ביורק, Sjón, משורר איסלנדי. המילים כתובות מנקודת מבטה של האוקיינוס ששרה על ההתפתחות של האנשים מחוץ למימיה. זהו השיר האחרון שנכתב לאלבום. הקליפ לשיר, בבימויה של לין פוקס, מציג את ביורק מכוסה בתכשיטים, במעמקים מימיים וחשוכים, עם שמש צבעונית ויצורים פרחוניים שמסתובבים מעליה. הסינגל הגיע בשיאו רק למקום ה-75 בטבלאות הסינגלים בבריטניה ולמקום ה-120 בארצות הברית.
הסינגל השני מתוך האלבום היה Who Is It, שיצא ב-18 באוקטובר 2004. הקליפ לשיר צולם באיסלנד. הקליפ מציג את גרסת מקהלת הפעמונים של השיר, שהוקלטה מחדש והיא שונה מהגרסה שבאלבום. בקליפ, ביורק לובשת שמלה בצורת פעמון שעוצבה על ידי מעצב האופנה אלכסנדר מקווין. הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-26 בטבלאות הסינגלים בבריטניה, למקום ה-19 באיטליה, למקום ה-62 בצרפת ולמקום ה-65 בטבלת הסינגלים של אירופה.
הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום אמור היה להיות Where Is the Line, ומועד יציאתו המתוכנן היה אוגוסט 2005, אך בסופו של דבר רק קליפ נוצר למטרות אומנותיות במקום הוצאתו של סינגל מסחרי. תאוריה אחרת אומרת שיציאתו של הסינגל בוטלה מפני שחברת התקליטים של ביורק, One Little Indian, החליטה להפסיק את הקידום לאלבום ולהתרכז בקידום הפסקול החדש של ביורק שיצא באותה עת. השיר בנוי מקולות אנושיים, כמו מרבית האלבום. זהו שיר קודר למדי בו ביורק תוקפת קרוב משפחה צעיר יותר על היותו חמדן וחסר אחריות. השיר הוא חביב המעריצים אך מבוצע בגרסה חיה לעיתים רחוקות עקב הסידורים הקשים שבו.
מסגיד
מֶסְגיד (געז: መሰጊድ) הוא שמו של בית הכנסת בביתא ישראל.
שם
המילה "מסגיד" מגיעה מהמילה סגידה (געז:ሰገደ/ሰማደ, סגדה) ושימשה גם את יהודי יב כשם לבית הכנסת. במסגד בעיירה תנעם שבמזרח מחוז צנעא בתימן, בו התקיימה קהילה יהודית מימי חורבן בית המקדש הראשון, נמצא עמוד בשימוש משני עליו חרוטה הכתובת ״אמן, אמן, וזה הבית יהיה מסגיד״ באותיות בשפה השבאית המאוחרת. החוקרים וולטר מולר ווולף לסלאו הסיקו מכאן כי המילה מסגיד, הנגזרת מהשורש סגד שפירושו קידה בשפה הארמית, חדרה לשפת הגעז במשמעות בית תפילה מן השפה השבאית, ולא ישירות מהשפה הארמית או בעקיפין מן המילה מסגד בשפה הערבית, שהושפעה אף היא מהשבאית. שמות נוספים למסגיד הם צְלותָ בֵּת ("בית התפילה"), מֶקְדָס בֵּת ("בית קדוש") ומסכיתא.
מבנה
המסגיד ממוקם במקום הגבוה ביותר ביישוב. המסגיד נבנה לרוב כגודג'ו, מבנה בוץ אתיופי מסורתי, ולא היה שונה מבתי המגורים. ביישובים חשובים וגדולים היה בנוי מאבנים. בתי הכנסת הקטנים היו לרוב בעלי עזרה אחת, כך שקהל המתפללים היה מתכנס מחוצה לו. הכניסה למסגיד מוקמה תמיד בצד המזרחי.
במסגיד היה גם לחם הפנים וליד שולחן האורית הייתה מנורה.
אן הייד
ליידי אן הייד (באנגלית: Lady Anne Hyde; 22 במרץ 1638 - 31 במרץ 1671) הייתה רעייתו הראשונה של ג'יימס, דוכס יורק (לימים ג'יימס השני מלך אנגליה שכונה גם ג'יימס השביעי, מלך סקוטלנד), ואימם של שתיים ממלכות אנגליה: מרי השנייה והמלכה אן.
קורות חיים
בשנת 1659 נישאה אן לג'יימס, דוכס יורק, בברדה שבהולנד בטקס חשאי. באותה עת שהה ג'יימס בגלות בשל מלחמת האזרחים האנגלית. אביה של אן שימש כיועצו של צ'ארלס השני, אחיו הבכור של ג'יימס ששהה בגלות וטען לכתר האנגלי.
אן הייתה העוזרת האישית של מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, אחותם של צ'ארלס וג'יימס. אן לא הייתה יפה. סמיואל פיפס מציין ביומנו כי היה לה מראה פשוט ביותר, אולם הייתה חכמה ושנונה - שגריר צרפת בלונדון באותה עת מתאר אותה כ"אמיצה, חכמה ואנרגטית, הראויה להיות בת משפחת מלוכה".
לאחר השבת המלוכה, נערך ב-3 בספטמבר 1660 טקס נישואין רשמי בלונדון בין ג'יימס לאן.
חודשיים לאחר טקס הנישואים הרשמי נולד צ'ארלס, בנם הראשון של ג'יימס ואן שנפטר בינקותו. חמישה בנים ובנות נוספים נפטרו בינקותם, ורק שתי בנות הגיעו לבגרות:
אן נפטרה, ככל הנראה מסרטן שד, בארמון סנט ג'יימס זמן קצר לאחר לידתה השמינית, ונקברה במנזר וסטמינסטר.
ההמרה לקתוליות
בשנות חייה המאוחרות המירה אן את דתה לקתוליות, על אף מוצאה ממשפחה אנגליקנית. לאחר מותה גם בעלה, ג'יימס, המיר את דתו לקתוליות. בנותיהם גודלו במסגרת האמונה האנגליקנית על פי הוראתו המפורשת של המלך צ'ארלס שהבין שהציבור האנגלי והפרלמנט לא יסתכלו בעין יפה על הפיכת שושלת המלוכה לשושלת קתולית.
בשנת 1688 הודח ג'יימס במהלך המהפכה המהוללת בשל הקתוליות שלו, ומרי, בתם עלתה לשלטון לצד בעלה ויליאם מאורנג'.
גיא צלמוות (צילום)
"גיא צלמוות" (באנגלית: Valley of the Shadow of Death) הוא צילום מלחמה מאת הצלם הבריטי רוג'ר פנטון המתעד את מלחמת קרים.
התצלום הוא המפורסם ביותר מבין סדרה של כ-360 תצלומים המתעדים את מלחמת קרים.
התצלום מתאר נוף פתוח, באזור הקרבות של המלחמה, שומם מבני אדם. במרכז הנוף דרך עפר, מלאה בכדורי תותחים, הממשיכה אל המישור האחורי של התצלום. פנטון נשלח אל אזור הקרבות על ידי בית המלוכה הבריטי במטרה לעורר תמיכה במלחמה בקרב העם הבריטי. מסיבה זו הורה משרד המלחמה הבריטי לפנטון להימנע מלצלם חיילים פצועים או הרוגים. פנטון ביקר באזור זה פעמיים. בביקורו השני צילם פנטון שני תשלילי קולדין של הנוף ממרחק.
מקור שמו של התצלום הוא בפואמה "הסתערות הבריגדה הקלה" מאת אלפרד טניסון שנכתבה בעקבות הקרב הנורא שהתחולל במקום זה.
ישראל ברקוביץ'
ישראל ברקוביץ' (ברומנית: Israil (Israel) Bercovici) (1921–1988) היה דרמטורג, מחזאי, במאי וביוגרף יהודי-רומני שפעל בתיאטרון היהודי הממלכתי של רומניה בין 1955 עד 1982. כמו כן כתב שירה ביידיש.
קורות חיים
ברקוביץ' נולד למשפחה ענייה ממעמד הפועלים בבוטושאן, רומניה וקיבל חינוך יהודי מסורתי. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא היה אסיר במחנה עבודה עד הגעת הצבא הסובייטי לרומניה.
אחרי המלחמה הוא התחיל לעבוד בעיתוני יידיש וברדיו ובייחוד באיקוף־בלעטער (1946–1953 וב- Revista Cultului Mozaic din R.P.R (כתב העת לתרבות יהודית ברפובליקה העממית הרומנית, הידוע גם כצייטשריפט). כתב העת התחיל לצאת לאור ב-1956 והיו בו מדורים ברומנית, יידיש ועברית. ברקוביץ ערך את המדור ביידיש מ-1970 עד 1972.
ברקוביץ' פרסם לראשונה שירה ביידיש באיקוף־בלעטער. על פי ביקורות תיאטרון שכתב בראשית שנות החמישים נראה שהיה קומוניסט נלהב, אסיר תודה על שחרורו ממחנה העבודה ועל ההזדמנות לקבל חינוך חילוני, כשהוא דוגל באסתטיקה של ריאליזם סוציאליסטי עבור התיאטרון ביידיש.
ברקוביץ' תרגם יצירות מהספרות העולמית: פרנק V מאת פרידריך דירנמט, (1964), אוריאל אקוסטה מאת קארל גוצקוב, (1968), הבנאי האומן מאת הנריק איבסן (1972). כמו כן כתב מחזות ביידיש ביניהם: דער גאלדענע פאדעם (חוט הזהב) (1963 על אברהם גולדפדן שיסד ב- 1876 את תיאטרון היידיש הראשון בעולם ביאשי, רומניה. כן כתב מחזה מוזיקלי בשם א שנירל פערל (מחרוזת פנינים), (1967). הוא כתב גם ספרים על תולדות תיאטרון יידיש.
לקראת סוף הקריירה המקצועית של ברקוביץ' הייתה היידיש שפה בשקיעה ברומניה, כמו במדינות אחרות. תיאטרון המדינה ביידיש התמודד עם בעיה זו, באופן חלקי, על ידי התקנת אוזניות בכל האולם כדי לאפשר תרגום סימולטני של ההצגות לרומנית. עדיין משתמשים בשיטה היום זו כאשר מעלים מחזה ביידיש.
אוסף הספרים בן 3000 הכרכים ביידיש נמצא כעת בספריית אוניברסיטת פוטסדאם.
יצירות לתיאטרון
הרשימה הבאה לקוחה מתולדות התיאטרון ביידיש שכתב ברקוביץ' (ברקוביץ' 1981). הרשימה לא מלאה; רבות מיצירותיו של ברקוביץ' היו מוזיקליות או מחזות פולקלוריים. אחרות היו עיבודים של פורים שפיל. המוזיקה לרוב מחזותיו של ברקוביץ' נכתבה על ידי חיים שוורצמן. במחזה חוט הזהב יש מוזיקה שכתב אברהם גולדפדן, שהמחזה כתוב עליו. שוורצמן ואויגן קופלר (Eugen Koffler) כתבו מוזיקה לשרשרת הפנינים.
שירה
ברקוביץ' פרסם שלושה ספרים עיקריים של שירה ביידיש: בנוסף תרגמו ברקוביץ' ונאנה קסיאן לרומנית את יצירתו של המשורר איציק מאנגר. כרך של תרגומים אלה פורסם ב-1983 בשם "Balada evreului care a ajuns de la ceneşiu la albastru" ("בלדת היהודי שעבר מאפור לכחול").
7220
7220 הוא אלבום האולפן השביעי של הראפר האמריקאי ליל דורק. את האלבום הוציאו בשנת 2022 לאור חברות התקליטים אונלי דה פמילי, אלאמו וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט. הוא כולל מספר שיתופי פעולה של דורק עם פיוצ'ר, גאנה, סאמר ווקר ומורגן וולן. רצועת בונוס בשם "Computer Murderers" פורסמה ב-18 במרץ, ואילו מהדורת הדלוקס של 7220 יצאה לאור ב-24 ביוני. היא כוללת הופעות אורח נוספות של מאניבאג יו, אלה מאי וא בוגי ויט דה הודי.
7220 קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרי המוזיקה העכשווית. הוא נכנס למצעד הבילבורד 200 במקום הראשון, ונמכר בכ-120,500 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון לצאתו.
רקע
7220 הוא מספר הבית בו התגוררה סבתו של דורק וגם שם הפר בפרסמה אמו, לאשונדה וודארד. ספרה פורסם גם כן ב-2022. כאשר חשף את שמות הרצועות של האלבום הסביר כי הן יעסקו בעיקר בתקופת ילדותו בביתה של סבתו. הוא הבטיח כי על-אף רצועה לא יהיה ניתן לדלג – ביטוי שמשמעותו כי אף אחת מהרצועות לא תיחשב כ"חסרת איכות" או "רדודה".
הוצאה לאור
ב-4 בנובמבר 2021 חשף דורק את שם האלבום באמצעות סטורי שהעלה לחשבון האינסטגרם שלו. ב-12 בינואר 2022 הודיע כי בכוונתו לצאת לסיבוב הופעות שיקדם את 7220. הוא גם חשף כי הופעתו הראשונה תיערך ב-8 באפריל בפיניקס שבאריזונה, ואילו ההופעה האחרונה תתקיים בעיר הולדתו שיקגו שבאילינוי. ב-31 בינואר הסביר את משמעות כותרת האלבום. שבוע לאחר מכן הכריז על תאריך פרסומו. הוצאת האלבום תוכננה להתרחש במקבל לפרסום של האלבום האחד-עשר של הראפר שיקגו, שעבד יחד עם קניה וסט ב-Donda 2. אולם שתי ההוצאות נדחו.
Another Suitcase in Another Hall
ובר ורייס ביקשו מדיקסון לבצע את השיר תוך שימוש בקול גבוה מהרגיל, כדי שהיא תישמע צעירה יותר, כמו הדמות שאותה היא מגלמת. לצלילי גיטרה, מרימבה, נבל וכלי מקלדת, דיקסון שרה בקול סופרן גבוה. השיר, אשר זכה להערכה רבה מצד מבקרי המוזיקה, יצא כסינגל ב-7 בפברואר 1977, והגיע למקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי. דיקסון הצהירה כי היא לא אהבה את הגרסה שבה הוקלט השיר, וכאשר ביצעה אותו בהופעות חיות בהמשך הקריירה שלה, היה זה עם עיבוד מוזיקלי אחר.
השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים אחרים, לרבות איליין פייג', מארטי ווב, קימברלי וולש (מההרכב Girls Aloud), כמו גם סמנתה בארקס. עוד גרסת כיסוי בולטת של השיר בוצעה על ידי הזמרת האמריקאית מדונה, ששיחקה את דמותה של אווה פרון בסרט "אוויטה" – עיבוד הקולנועי של המחזמר משנת 1996. השיר הופץ ב-24 במרץ 1997, על ידי האחים וורנר, כסינגל שלישי ואחרון מהפסקול של הסרט. שלא כמו במחזמר, בסרט השיר מבוצע על ידי דמותה של מדונה, במקום על ידי פילגשו של חואן פרון. עם שחרורו, השיר זכה לתגובות חיוביות ממבקרי המוזיקה והגיע לראש מצעד "10 הגדולים" של איטליה ושל הממלכה המאוחדת.
רקע והקלטה
השיר "Another Suitcase in Another Hall" נכתב על ידי אנדרו לויד ובר וטים רייס בזמן שהם פיתחו את המחזמר "אוויטה" בשנת 1976, לקראת עלייתו בברודוויי. שניהם היו מסוקרנים מאוד מהסיפורים המקיפים את קורות חייו של אווה פרון שהגיעו לאוזניהם, במהלך עריכת התחקיר אודותיה, באמצע שנות ה-70. הם למדו להכיר את בעלה חואן פרון, ואת חיבתו לנשים צעירות. ובר ורייס החליטו להשתמש במידע זה באחד מסיפורי הרקע אודות עלייתם לשלטון של אווה וחואן פרון. במחזמר המקורי, השיר מבוצע על ידי דמותה של פילגשו של פרון, נערה בגיל ההתבגרות (בגילומה של שיבון מקארתי), אחרי שהיא "נזרקה" על ידי אשתו לעתיד, אווה. על פי הבמאי מייקל גרנדג', סיפור זה משבש את התדמית של "סיפור האגדות" אודות אווה וחואן, ולמעשה חושף את השאיפות שלהם, כמו גם את האישיות האכזרית שלהם. מבחינה דרמטית, סיפור זה מאפשר לגרנדג' להראות את חוסר הרחמים של אווה, כאשר חואן מאפשר לה לזרוק משם את "הפילגש". הילדה יוצאת בסופו של דבר אל הרחוב, כאשר אין לה לאן ללכת, ואז היא שרה את השיר. זוהי מנגינה מרגשת במיוחד שיש לנגנה עם הרגשות של קהל. הפילגש בבירור ידעה מה היא עושה, כאשר שכבה עם גבר מבוגר, ובכל זאת יש כאן משהו מעבר לכך. הנבזות של אווה אמורה לשעשע את הקהל, אבל הם גם אמורים לרחם על הנערה הצעירה, שנמצאת במצוקה לאחר גירושה. הנרטיב של הסצנה הזו בנוי כל כך טוב, שמסעה של הפילגש ברור לכל, עד שהוא מסתיים עם ירידתה מהבמה. הדבר מאפשר לקהל להרהר לרגע אחד, ואף ללמוד יותר, על אופייה של אווה פרון, בעוד העלילה מתקדמת. השיר הוקלט לראשונה על ידי הזמרת ברברה דיקסון בשנת 1976 לאלבום הקונספט, Evita, שבסופו של דבר הפך למחזמר; דיקסון לא הופיע במחזמר עצמו. ובר ורייס גייסו את השחקנית ג'ולי קובינגטון לבצע את דמותה של אווה, והיו בחיפושים אחר שחקנית נוספת. הם שמעו על דיקסון שכיכבה באותה העת במחזמר של ווילי ראסל בשם "ג'ון, פול, ג'ורג ', רינגו ... וברט", וכן הגיעה למצעד הסינגלים הבריטי עם גרסת כיסוי לשירם של דייוויד ויטפילד ופרנקי לייני "Answer Me" (1976). דיקסון והמנהל שלה, ברנרד תיאובאלד, התדיינו עם ובר ורייס על ליהוקה של דיקסון לתפקיד הראשי במחזמר, אך הוחלט כי קולה "עדין מדי" בשביל לבצע את השירים של דמותה של אוויטה. לפיכך, הם הציעו לה לשיר שיר שאיננו מבוצע על ידי דמותה של אוויטה, אלא על ידי דמות אחרת, ושיר זה היה "Another Suitcase in Another Hall".
הלחנה מוזיקלית
דיקסון מספרת כי במהלך ההקלטות, ובר ביקש ממנה לשיר במנעד גבוה מהרגיל שלה, שכן "הפילגש" היא דמות נערה, וצריכה להישמע צעירה. לפני הרצף של גירוש הפילגש מתרחש במערכה הראשונה של המחזה, דמותה של אוויטה שרה את השיר "Hello and Goodbye" ולאחר מכן "Another Suitcase in Another Hall" מתחיל. דיקסון שר את הבית הפותח של השיר, ואז שואלת פעמיים: "אז מה קורה עכשיו?", תוהה אודות עתידה המיידי, ובסופו של דבר מגיעה למסקנה כי היא תשרוד. בבית השני, המילים משקפות את דפוס ההתנהגות החוזר של הדמות, אשר מגורשת שוב ושוב מחייהם של גברים, כאשר בבית השלישי והאחרון ישנה השקפה חיובית יותר כלפי החיים. השיר מסתיים עם הפילגש שואלת את השאלה: "לאן אני הולכת מכאן?", כאשר קול גברי מרגיע משיב לה, באומרו: "אל תשאלי, לא עוד". בשנת 2004, הסופר ריקי רוקסבי הוציא לאור את הספר The Complete Guide to the Music of Madonna, בו הוא כתב את מחשבותיו על הפופולריות של השיר:
בנגינת השיר "Another Suitcase in Another Hall" נעשה שימוש בגיטרה, מרימבה, נבל וכלי מקלדת, המלווים את דיקסון ששרה בקול סופרן. הסופר מארק רוס קלארק ציין בספרו, The Broadway Song: A Singer's Guide, שלשירתה יש סוג שונה של רגשות. לקולה יש ניגודיות למילות השיר, עם "קרירות בסיסית".
הפצה
אחרי שהסינגל הראשון מהאלבום Evita, "Don't Cry for Me Argentina", זכה להצלחה מסחרית, "Another Suitcase in Another Hall" הופץ כסינגל שני ב-7 בפברואר 1977. מבקר מטעם מלודי מייקר החמיא לשיר, וכתב כי לולא ההקשר של אוויטה, השיר היה מוצלח אף יותר; הוא ציין כי השיר הינו"מרגש ויפה. איזה מזל יש לוובר ולרייס, שקודם הייתה להם ג'ולי קובינגטון ועכשיו דיקסון, כדי להוסיף את הבשר ועצמות לשירים, שאחרת אולי היו נהרסים והופכים למלודרמה רגשנית. להיט היסטרי". סינגל זה היה השני של דיקסון שהגיע אל מצעד הסינגלים הבריטי, אחרי "Answer Me" משנת 1976. השיר "Another Suitcase in Another Hall" נכנס לטבלה במקום 44 בשבוע הראשון שלו, והגיע לשיא של מקום 18 בשבוע החמישי. בסך הכל, השיר הופיע במצעד במשך שבעה שבועות.
בשל הסולמות הגבוהים בהם נעשה שימוש במהלך ההקלטה, דיקסון התבטאה שנים מאוחר יותר שהיא אף פעם לא אהבה את ההקלטה המקורית. דיקסון סברה שהיא לא נשמעת כמו עצמה בהקלטה. מאוחר יותר, בהופעותיה, דיקסון שרה את השיר בטון נמוך יותר, ואמרה שאף על פי שהשיר "נכתב, לכאורה, עבור [דמות של] נערה מתבגרת, חוויה של נטישה על ידי אדם - נשים בכל גיל יכולות להזדהות עם זה. אני חושבת שאתה צריך להיות כנה עם השירים ועם עצמך". המנהל המוזיקלי של הזמר איאן לין ביצע שינוי בשיר, וכך דיקסון המשיכה לבצע אותו.
קרדיטים
הקרדיטים מותאמים מהערות האלבום של Evita.
רקע ופיתוח
בשנת 1996, מדונה כיכבה בעיבוד הקולנועי של המחזמר "אוויטה" לסרט קולנוע מוזיקלי באותו השם, בתפקיד הראשי של אווה פרון. במשך זמן רב מדונה רצתה לגלם את התפקיד, ואף כתבה לבמאי הסרט אלן פארקר, והסבירה לו מדוע היא תהיה מושלמת לתפקיד. לאחר שסוכם כי תבצע את התפקיד, היא עברה הכשרה קולית עם המאמנת ג'ואן ליידר, שכן "אוויטה" דורשת מכל אחד מהשחקנים שישיר את הקטעים שלו. ליידר ציינה כי הזמרת "נאלצה להשתמש בקול שלה באופן שהיא מעולם לא השתמשה בו לפני כן. 'אוויטה' היא תיאטרון מוזיקלי אמיתי [...] אופראי, במובן מסוים". בניגוד למחזמר, בסרט השיר מבוצעה על ידי אווה, לאחר שמערכת היחסים שלה עם אגוסטין מגאלדי מגיעה לקיצה, והיא מחליטה שהיא רוצה לשפר את חייה. השיר לא זכה לקידום, למעט וידאו קליפ שנערך באמצעות סצנות מהסרט.
הלחנה מוזיקלית והקלטה
הקלטות השירים של הסרט והפסקול החלו בספטמבר 1995, והתקיימו באולפני CTS בלונדון עם מדונה, בליווי עמיתיה לסרט – השחקנים אנטוניו בנדרס וג'ונתן פרייס. עם זאת, התעוררה בעיה כאשר מדונה לא חשה בנוח להקליט את ביצועיה בו-זמנית עם תזמורת של 84 נגנים בתוך האולפן. היא הייתה רגילה להקלטות בהן המוזיקה מוקלטת מראש, ואין מוזיקאים שמקשיבים לה. כמו כן, בניגוד להקלטות קודמות בהן נטלה חלק, הפעם הייתה לה מעט מאוד, אם בכלל, שליטה על הפרויקט. לפיכך, התקיימה פגישת חירום בין פרקר, וובר ומדונה, שבה הוחלט שהזמרת תקליט את ביצועיה באולפן אחר מזה שבו תוקלט התזמורת. כמו כן, הוחלט על ההפסקות שתיקח בין הקלטות.
גרסתה של מדונה לשיר מתחילה עם אותה גיטרה. מדונה שרה בקול מתנשם, המעניק לדמות מימד של פגיעות. הכניסה הקולית הראשונה מובילה למנגינה מרתקת עם הפתיחה במילים "אז מה קורה עכשיו?", החוזר על עצמו פעמיים.
הפצה
השיר הופץ באופן רשמי כסינגל השלישי של הפסקול ב-24 במרץ 1997. במקור, הייתה כוונה להוציא מיני-אלבום, המכיל גרסאות רמיקס של "Buenos Aires", "Don't Cry for Me Argentina" ו-"Another Suitcase in Another Hall". מאחר שהשיר לא הופץ באופן מסחרי בארצות הברית, הוא לא היה זכאי להיכנס לרשימת בילבורד הוט 100. בממלכה המאוחדת, השיר הגיע לשיא של מקום 7 במצעד הסינגלים הבריטי, בשבוע של ה-29 במרץ 1997, והיה נוכח במצעד בסך הכל במשך 8 שבועות. על פי חברת המצעדים הרשמית, הסינגל נמכר ב-75,233 עותקים בממלכה המאוחדת, נכון לאוגוסט 2008. באיטליה, השיר הגיע למקום 4 במצעד FIMI. השיר גם הגיע למקום 23 במצעד הסינגלים של אירלנד, ונשאר במצעד במשך 3 שבועות. במדינות אחרות, הישגיו של השיר היו נמוכים יותר; בשוודיה, השיר הגיע למקום 60, בעוד שבהולנד הוא הגיע למקום 91 בלבד. השיר היה לסינגל הראשון של מדונה שיצא באוסטרליה ואשר לא נכנס למצעד 100 הסינגלים.