cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולדנבורג
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945, כאשר פליטים רבים היגרו אל העיר, החלה אוכלוסייתה של אולדנבורג לצמוח כאשר היא חוצה את קו 100,000 התושבים. העיר כמעט ולא נפגעה במלחמה. בשנת 1946 הפכה אולדנבורג לחלק ממדינת סקסוניה התחתונה.
הקהילה היהודית
הרב שמשון רפאל הירש כיהן כרב הכולל לאולדנבורג ובה כתב את חיבורו חורב.
ב־1933 היו רשומים 279 יהודים כתושבי אולדנבורג. לפני מלחמת העולם השנייה, היו באולדנבורג בית כנסת, בית ספר יהודי ובית עלמין יהודי. לאחר המלחמה חזרו אליה מספר יהודים ונעשה ניסיון לשמר את הקהילה. ואולם, ב־1960 הידלדלה הקהילה ובית הכנסת נסגר. ב־1992 נוסדה מחדש קהילה יהודית באולדנבורג בת 34 חברים, שגדלה והתרחבה בהתבסס בעיקר על מהגרים יהודיים מברית המועצות-לשעבר. בשנות ה־2000 הסתיים שיפוץ מבנה עתיק כבית כנסת לקהילה וכן מקווה. כיום מונה הקהילה 314 חברים.
לאולדנבורג קשרי "עיר תאומה" עם המועצה האזורית מטה אשר מאז 1996. בנובמבר 2013 חוללו באולדנבורג עשרות מצבות בבית העלמין היהודי, וכתובות נאצה נגד יהודים רוססו הן במבנה בית הלוויות והן במקומות נוספים בעיר. על פי הדיווח, המשטרה עצרה חשוד במעשים.
ג'יני (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Three (אלבום, 1998)
Three (באנגלית: שלוש) הוא האלבום השלישי והעצמאי של להקת ניין דייז, שיצא בשנת 1998 בהפקה עצמאית. האלבום הוקלט לאחר זכייתה של הלהקה בשתי תחרויות של תחנות רדיו (WBAB ו-WLIR), בהן הפרס זמן אולפן. מכיוון שלא היו ללהקה מספיק שירים לאלבום, חלק מהשירים נכתבו במהלך השהייה באולפן, והוא מכיל 8 שירים. האלבום נמכר בזמנו בהופעות הלהקה אך כיום לא ניתן לרכוש אותו וניתן להוריד את שירי האלבום בהורדה חוקית ממספר אתרים בחינם.
מדד מונסל
מדד מונסל (במקור, Munsell color system) הוא דרך ייצוג (Notation) של צבע במרחב צבע תלת-ממדי בדיד, על פי שלוש תכונות: רוויה (Chroma), בהירות (Value) וגוון (Hue). מרחב צבע זה נוצר על ידי אלברט הנרי מונסל בתחילת המאה ה-20.
אף על פי שמדדי צבע מוקדמים יותר ייצגו גוונים וצבעים על פי תכונות שונות, מונסל היה הראשון שיצר מערכת של שלוש תכונות ניצבות, שאינן משפיעות זו על זו. מדד זה התבסס על תגובות אמפיריות ומדידות של נבחנים, ותגובותיהם לגוונים שונים. ביסוס זה סייע לשמור על מעמדו של המדד כפופולרי וידוע גם לאחר שמדדי גוון מדויקים יותר פותחו.
מהמדדים השונים שהיו קיימים בתקופת פיתוחו של מדד מונסל, רק הוא שרד בשימוש נפוץ במאה ה-21.
פירוט
ניתן להציג את מדד מונסל כשלוש קואורדינטות במרחב גלילי. שלוש הקואורדינטות מציינות נקודה על חתך הגליל: גוון, שניתן למדוד במעלות על חתך הגליל; רוויה, שהיא רדיוס הנקודה מהמרכז; ובהירות, שהיא נקודת גובה החתך. המרחב הוא בדיד, ומורכב מ"קוביות" בעלות צבע שונה. בגליל תאורטי שלם, יהיו מעל 10,000 גוונים שונים. בפועל, צורת הגליל אינה מושלמת, היות שכל גוון משיג רוויה (רדיוס) מקסימלי שונה בבהירות (גובה) שונה.
גוון
הגליל מחולק לעשרה פלחים, כל אחד מייצג משפחת גוונים מסוימת. חמישה הם "גוונים ראשיים": אדום, צהוב, ירוק, כחול וסגול; חמישה נוספים מהווים "גוני ביניים": כחול-סגול, סגול-אדום, אדום-צהוב (כתום), צהוב-ירוק וירוק-כחול. עשרת הפלחים מיוצגים באותיות, בהתאם לאות הראשונה של הגוון באנגלית: R,Y,G,B,P לגוונים הראשיים, ו-YR, GY, BG, PB ו-RP לגוני הביניים. כך ניתן לחלק את מימד הגוונים לערכים במספרים טבעיים שבין 1 ל-10.
חלוקה קטנה יותר, בה כל גוון מקבל 10 תתי-גוונים, תחלק את המימד ל-100 חלקים שווים, הממוספרים במספרים טבעיים בין 1 ל-100. בערבוב כל שני גוונים, המצויים על אותו קוטר בחתך הגליל, יתקבל גוון אפור (ללא רוויה וגוון) בבהירות החתך.
בהירות
מדד מונסל מציין את הבהירות על ידי חלוקת המימד שבין שחור מוחלט ללבן מוחלט לאחד עשר חלקים, הממוספרים בין 0 (שחור) ל-10 (לבן). ביניהם תשעה גוני אפור, המסודרים באופן הדרגתי ובדיד משחור ללבן. כך גוון המצוין כ"בהירות 2" יהיה כהה מאוד, וגוון ב"בהירות 9" יהיה כמעט לבן.
רוויה
מידת הרוויה נמדדת במספרים מ-0 ומעלה, לרוב עד 12; המספרים הגבוהים יותר (ונדירים יחסית, תלויי גוון ובהירות) מגיעים ל-30. ככלל, גוונים ברוויה של מעל 20 קשים מאוד לשחזור באמצעות צבע הנמשח על עצם אמיתי, וגוונים הקרובים ל-30 לא ניתנים לתצוגה על צג LCD כלל.
הדוגמה מטה מתארת את ההבדל בין הגוונים Y צהוב ו-PB כחול-סגול. החצי הימני של התרשים הוא משטח דו-ממדי (רוויה X בהירות) של הגוון PB בדרגה 5 (באמצע הפלח), ומראה כיצד הרוויה המקסימלית של הגוון מושגת רק בבהירות בינונית (5-6). הצד השמאלי של התרשים מציג את הגוון צהוב 5, וממחיש כיצד הרוויה המקסימלית מושגת רק בבהירות גבוהה (7-8).
פיתוח היסטורי
במהלך המאות ה-18 וה-19 בוצעו מספר ניסיונות לייצור מרחב צבע בדיד בשלושה ממדים, בצורות שונות. טוביאס מאייר יצר מרחב בצורה פירמידה משולשת כפולה ב-1758, יוהאן היינריך למברט עם פירמידה בודדת ב-1772, פיליפ אוטו רונג יצר מרחב כדורי ב-1810, ואחריו נוצרו מרחבים חרוטיים, בצורת חצי-כדור ואף קובייה זקורה על פינתה. ככל שהמודלים התאורטיים לתיאור מרחב הצבע הפכו יותר מדויקים, ניתן היה להבחין כי אף מודל לא מייצג את כלל הצבעים הניתנים לראייה - ובנוסף, המודלים התאורטיים לא כללו מדידות אמפיריות של יכולת ההבחנה האנושית בין גוון לגוון.
מונסל יצר את מרחב הצבע במטרה להדריך אמנים צעירים באופן מדויק. הרעיונות לגבי המדד התבססו על חלוקה לשלושה ממדים ניצבים, על מנת שגוונים לא יידרשו בשמות (כגון "אפרסק", "לילך" וכדומה, עיקרון שמונסל רשם בכתביו כ"מטופש ומטעה") אלא בנקודות ציון עשרוניות. העבודה על מדד מונסל החלה ב-1898 והסתיימה עם פרסום "A Color Notation" ב-1905. היו מספר רב של אי-דיוקים לגבי המודל התאורטי שהוצע באטלס זה, וגרסה מתוקנת ומלאה יותר יצאה לאור ב-1929 בשם Munsell Book of Color. לאחר סדרות של מדידות אופטיות יצאה מהדורה מחודשת בשנות הארבעים, שעיצבה את מדד מונסל כמבוסס אמפירי.
אדורם קייסי
אֲדוֹרָם קייסי (נולד ב-17 ביוני 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי. לאחר שגדל בהפועל פתח תקווה העביר קייסי את רוב הקריירה שלו במדי מכבי חיפה, ממנה הגיע גם לנבחרת ישראל. קייסי שיחק בתור מגן שמאלי ונודע בכושרו הגופני, הגבהותיו המסוכנות, משחק הראש המשובח שלו, וה"ווינריות" שלו - הבקעת שערים מכריעים ברגעי האמת. קייסי זכה ב-4 אליפויות, גביע אחד ו-3 גביעי טוטו. ב-5 באוקטובר 2007, בגיל 35 ואחרי 423 משחקי ליגה (34 שערי ליגה), פרש ממשחק פעיל.
קריירה מוקדמת
אדורם קייסי התחיל את הקריירה במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה ובגיל 17.5 הושאל לשמשון תל אביב. קייסי גילה יכולת טובה ואף זומן לנבחרת הצעירה. בעונת 1992/1993 חזר להפועל פתח תקווה, וערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת גביע המחזיקות, מול סטרומסגודסט הנורווגית. באותה עונה הוא הבקיע את שער הניצחון מול בית"ר תל אביב, שבזכותו נשארה קבוצתו בליגה. הוא הלך והשתפר בהדרגה, עד שהפך לאחד השחקנים המובילים בקבוצה. במחזור ה-15 לעונת 1995/1996 נפצע קייסי באופן קשה באצטדיון קריית אליעזר במשחק מול הפועל חיפה לאחר תיקול חריף של טל בנין והושבת לתקופה ארוכה. באותו משחק כבש קייסי את שער השוויון בדקה ה-27 (1–1) שהיה גם תוצאת המשחק.
מכבי חיפה
קייסי הפצוע נרכש על ידי מכבי חיפה ורק ב-1997 החל לגלות ניצוצות של חזרה לכושרו האמיתי. בעונת 1997/1998 חל שיפור גדול ביכולתו של קייסי. לשיפור היה ביטוי סמלי: בעקבות מכירתו של סרגיי קנדאורוב לבנפיקה ליסבון ביקש קייסי לקבל את חולצה מס' 6 של קנדאורוב, במקום חולצה מס' 20 שלבש עד אז. במחצית אותה עונה השתתף קייסי במשחק ראווה של נבחרת חיפה מול מילאן. קייסי החליף את נג'ואן גרייב המצוין במחצית והציג משחק טוב. לבוש בחולצה מס' 6 הוא כבש את שער הניצחון בדו-קרב בעיטות ההכרעה מ-11 מטר. בסיום אותה עונה זכה קייסי לראשונה בחייו בגביע המדינה (תחת הדרכתו של דניאל בריילובסקי) אחרי שחיפה ניצחה בגמר הגביע 2–0 את הפועל ירושלים.
בעונת 1998/1999 לקח קייסי חלק מרכזי בהעפלתה של מכבי חיפה לרבע גמר גביע המחזיקות. במשחק הגומלין באצטדיון קריית אליעזר מול פריס סן ז'רמן כבש קייסי שער יתרון לחיפה בחצי מספרת יפהפייה. בסיום אותו משחק ניצחה חיפה 3–2 והעפילה לשמינית הגמר מול ס.ו. רייד, אותה עברה גם כן. באותה עונה זומן קייסי לנבחרת עקב כושרו הטוב, ומאז תקע יתד בעמדת המגן השמאלי.
קייסי וחיפה המשיכו להשתפר, אך רק עם הגעתו של אברהם גרנט בעונת 2000/2001 תרגמו את היכולת להישגים. לקייסי היה חלק חשוב באליפות כאשר כבש שער שוויון בנגיחה בדקה ה-90 מול הפועל תל אביב באחד המשחקים המכריעים באותה עונה. מבחינת יכולת אישית, עונת השיא שלו הייתה עונת 2001/2002 בה כבש 4 שערים ובישל 4 מעמדת המגן השמאלי (אחד מהשערים היה במשחק מול בית"ר ירושלים באצטדיון טדי, קייסי הבקיע בבעיטה חופשית בדקה ה-90 על מנת לקבוע ניצחון 3–2 לחיפה). בעונה זו זכה קייסי באליפות נוספת במדי הירוקים.
בעונת 2002/2003 היה קייסי שותף להישג היסטורי נוסף, כאשר מכבי חיפה תחת הדרכתו של יצחק שום העפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות. במוקדמות העלייה לשלב הבתים הוגרלה מכבי חיפה לשחק מול שטורם גראץ האוסטרית. במשחק הראשון נצחה חיפה 2–0 מצמד של יעקובו איגביני אך במשחק הגומלין באצטדיון ע"ש ארנולד שוורצנגר באוסטריה, פיגרה חיפה 1–3 והייתה על סף הדחה. למזלה, קייסי שוב היה במקום: הוא השתלט על ריבאונד מבעיטה חופשית סתמית שפגעה בחומה ושלח כדור חזק אל הרשת העליונה מטווח קרוב. בדקה ה-90 חתם ואליד באדיר את תוצאת המשחק כ 3–3 שהבטיח לחיפה עליה היסטורית לשלב הבתים. בשלב הבתים הציגה חיפה הופעה מכובדת ביותר ואף הביסה 3–0 את אולימפיאקוס ומנצ'סטר יונייטד. המאמץ המתיש של חיפה עלה לה באליפות (אותה היא הפסידה בגלל הפרש שערים) וגביע הטוטו בו זכתה הווה פרס תנחומים. מבחינת אישית, אדורם קייסי הציג עונה מצוינת עם 4 שערים ו-4 בישולים, והישג חסר תקדים של הופעות בעונה לשחקן אחד. אדורם קייסי מחזיק בשיא ישראלי בהופעות בעונה אחת: הוא שיחק ב-66 משחקים רשמיים בהם 32 בליגה, 12 בגביע אירופה, 4 בגביע המדינה, 9 בגביע הטוטו, 9 בנבחרת ישראל. בסך הכול שיחק 5724 דקות שהם 63.6 משחקים מלאים.
בעונת 2003/2004 החזירו קייסי וחיפה את האליפות לאצטדיון קריית אליעזר תחת הדרכתו של רוני לוי. בסיום אותה עונה החליט קייסי לחזור לקבוצה בה גדל, הפועל פתח תקווה, עקב אי-הסכמה כספית עם מכבי חיפה על תנאיו לעונה הבאה.
אחרי עונה אחת (2004/2005) בהפועל פתח תקווה (בה זכה בגביע הטוטו), עזב קייסי בפעם האחרונה את הפועל פתח תקווה, ובסך הכל הופיע ב-139 משחקי ליגה במדיה, וכבש 11 שערים. קייסי חזר למכבי חיפה בעונת 2006/2005 (בה הוא התעקש ללבוש שוב את חולצה מס' 6 - מספר המזל שלו). ב-18 בינואר 2006 הוחתם קייסי (יחד עם אלון חרזי) לשנתיים נוספות, תוך ששכרו שודרג לאות הערכה על תרומתו למועדון. בעונה זו תפס קייסי את מקומו של חיים מגרלשווילי בהרכב הפותח וחיפה זכתה באליפות קלילה נוספת ובגביע הטוטו.
בעונת 2006/2007 סבל קייסי מפציעה וכתוצאה מכך איבד את מקומו בהרכב לחיים מגרלשווילי. בהופעותיו המעטות הספיק לכבוש שני שערים. קייסי היה שותף להישג ההעפלה לשמינית גמר גביע אופ"א, אך בליגה חיפה סיימה חמישית.
ב-27 בספטמבר 2007 השעה מאמן הקבוצה רוני לוי את אדורם קייסי מכל פעילות במכבי חיפה עקב התנהגות לא נאותה לכאורה. כמו כן אמר כי כל עוד הוא מאמן מכבי חיפה, קייסי לא ישחק בקבוצה ובכך סיים קייסי את הקריירה שלו במכבי חיפה. 9 ימים לאחר השעייתו, ב-5 באוקטובר 2007, הודיע קייסי על פרישתו מכדורגל בגיל 35. לקייסי 23 שערים ב-286 הופעות במדי הירוקים.
נבחרת ישראל
בעקבות יכולתו הגבוהה במדי מכבי חיפה רכש לעצמו קייסי מקום של קבע גם באגף השמאלי של הגנת נבחרת ישראל. למרות גילו המתקדם, גילה קייסי יכולת גבוהה ותרם נקודות חשובות לנבחרת במשחקי מוקדמות מונדיאל 2006. בין השאר כבש את קייסי את שער היתרון מול נבחרת קפריסין בחוץ ואת שער השוויון החשוב מול נבחרת שווייץ בבזל. בנוסף אחראי קייסי למספר בישולים, עקב הגבהותיו המדויקות מצד שמאל לתוך הרחבה.
לקייסי יש 55 הופעות ו-4 שערים במדי נבחרת ישראל.
חיים אישיים
קייסי נולד בפתח תקווה, למשפחה יהודית. שמו הפרטי, אֲדוֹרָם, לקוח מהתנ"ך.
קריירה לאחר פרישתו
במאי 2008 מונה קייסי למנהל הקבוצה של מכבי חיפה, תפקיד אותו מילא עד 2015.
עמיר (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אקטואל קאמרה
אקטואל קאמרה ("מצלמה נוכחית") הייתה משדר החדשות הרשמי של "דויטשר פרנסהפוק", תאגיד השידור הממשלתי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. התוכנית שודרה מ-21 בדצמבר 1952 (שידורים סדירים יומיים החלו רק ב-11 באוקטובר 1957) עד 14 בדצמבר 1990, אקטואל קאמרה הייתה אחד מכלי התעמולה העיקריים של הממשלה המזרח-גרמנית.
קו העריכה של התוכנית
במקור, אקטואל קאמרה הייתה (לפחות על ידי סטנדרטים של הגוש המזרחי) די ביקורתית כלפי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. זאת מפני שהטלוויזיה לא הייתה נחשבת לאמצעי תקשורת המונים באותה תקופה בגלל קהלה המוגבל. עם זאת זה השתנה כאשר ב-17 ביוני 1953 התוכנית דיווחה באופן מדויק על המתרחש במרד המזרח-גרמני. לאחר מכן מנהל תחנת השידור פוטר. לאחר אירועים אלה חדר החדשות של תאגיד השידור היה מחובר למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולפוליטביורו, ואקטואל קאמרה אימצה לעצמה מראה דומה למקבילותיה של הרדיו והעיתון. במשך 37 השנים הבאות היא ביטה סנטימנטים פרו-ממשלתיים ובדרך כלל לא דיווחה על חדשות שיכולות באופן פוטנציאלי להצית תנועות אנטי-ממשלתיות. התוכנית קידמה את הסוציאליזם והציגה את המערב באופן שלילי עם כמה מקרים יוצאים מן הכלל.
פופולריות ולוח זמנים
המהדורה המרכזית של אקטואל קאמרה במקור שודרה בשעה 20:00 ולאחר מכן, בשנות השישים הועברה ל-19:30 כדי לא לחפוף עם משדרי החדשות העיקריים המערב גרמניים, "הויטה" של רשת השידור "ZDF" בשעה 19:00 ו"טגסשאו" של "ARD" ב-20:00, שתי התוכניות הללו נצפו באופן רחב בגרמניה המזרחית. השידור נמשך למשך 20 דקות עד 1972 ואז הוארך לחצי שעה.
במשך אמצע שנות השבעים, מהדורה נוספת בת 30 דקות שודרה בערוץ השני (שנוסד ב-1969) בסביבות 21:30. לפני זה, שני הערוצים שידרו את אקטואל קאמרה באותו זמן ב-19:30.
סיקור המהדורה בימיה אחרונים של גרמניה המזרחית
באוקטובר 1989, חודש לפני נפילת חומת ברלין התוכנית החלה לרפוף מקווי המפלגה והחלה להציג דיווחים צודקים על האירועים שעברו על גרמניה המזרחית באותו זמן. ב-16 באוקטובר, התוכנית הציגה לראשונה תמונות ראשונות של עצרות אופוזיציה ענקיות שהתרחשו כל יום שני בלייפציג.
טביעת המעבורת MV Sewol
טביעת האונייה
ביום שלישי, ה-16 באפריל 2014, הפליגה המעבורת MS Sewol מעיר הנמל אינצ'ון שבחלקה הצפון מערבי של קוריאה הדרומית לכיוון האי הגעשי צ'ג'ו הנמצא דרומית לחצי האי הקוריאני. על סיפון המעבורת היו 475 אנשים, מתוכם 30 אנשי צוות, 325 תלמידי תיכון בגילאים 16-17, ו-15 היו מוריהם.
ב-8:58 (זמן מקומי), שלוש שעות לפני שהמעבורת הייתה אמורה להגיע ליעד, שלחה המעבורת אות מצוקה ראשון לאחר שהמעבורת נטתה על צידה. באותה העת המעבורת הייתה במרחק של 2.7 קילומטרים מחופי האי גוואנמאדו.
נוסעים רבים חולצו מהמעבורת על ידי סירות דייגים וספינות מסחריות נוספות שהגיעו ראשונות למעבורת. כ-30 דקות לאחר מכן הגיעו למקום ספינות של משמר החופים הקוריאני וחיל הים הקוריאני.
חולצו מהמעבורת רק 174 נוסעים ואנשי צוות בחיים, בעוד שככל הנראה יתר 296 האנשים שהיו על סיפון המעבורת טבעו.
לאחר האסון
ב-17 באפריל הוצא צו מעצר לקפטן המעבורת ולשני אנשי צוות נוספים אשר נמלטו ראשונים מהמעבורת. בהמשך נעצרו כל יתר אנשי הצוות. ב-15 במאי אף הוגשו נגד הקפטן וארבעה אנשי צוות נוספים של הספינה כתבי אישום בגין הריגה, נגד יתר אנשי הצוות הוגשו כתבי אישום בגין רשלנות בערעור לבית המשפט העליון הורשע הקפטן ברצח ונדון למאסר עולם. 14 אנשי צוות נוספים נדונו למאסר של 18 חודשים עד 12 שנים.
ב-17 באפריל סגן מנהל בית הספר התיכון, קאנג מין-קיו, אשר היה אחד הניצולים, התאבד בתלייה.
ב-27 באפריל הודיע ראש ממשלת קוריאה הדרומית, צ'ונג הונג-וון, על התפטרותו בעקבות המחדלים הממשלתיים בטיפול באסון.
ב-6 במאי פורסם כי צוללן אזרחי מת במהלך החיפושים אחר גופות נעדרי המעבורת.
גביע הפדרציה 1982
גביע הפדרציה 1982 הייתה התחרות ה-20 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון דקטלון בסנטה קלרה. התחרות נערכה בחסות של NEC.
המנצחת של התחרות הייתה ארצות הברית שניצחה במשחק הגמר את נבחרת גרמניה המערבית וזכתה בגביע בפעם ה-11 והשביעית ברציפות.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו רכפת בניימיני ואורלי ביאלוסטוצקי. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם וניצחו 1:2. בסיבוב השני הן נפגשו עם והפסידו 0:3.
סייהאן
החל בשנות התשעים התקיימו מגעים בין טורקיה לישראל כמו גם עם ירדן וערב הסעודית בדבר ייצוא מים מטורקיה למדינות אלה. הפרויקט אשר יועד להזרים את מיי הסייהאן ונהר ג'ייהאן הסמוך לו בצינור או באמצעות מכליות אל מדינות אלה, זכה לשם "נהר השלום" או "מיי השלום" (Barış Suyu), אך לא יצא לבסוף אל הפועל, בין היתר בשל עלותם הגבוהה של המים.
אגדה טורקית מספרת כי שמו של נהר סייהאן ושמו של הנהר הסמוך לו ג'ייהאן מקורם בשמם של שני אחים אשר שלטו בעבר באזור.
ויליאם דה-פוי
ויליאם יוג'ין דה-פוי (באנגלית: William Eugene DePuy; 1 באוקטובר 1919 – 9 בספטמבר 1992) היה גנרל אמריקאי בדימוס, אשר הקים את פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית (TRADOC).
ביוגרפיה
דה-פוי נולד וגדל בג'יימסטאון, דקוטה הצפונית. במקביל ללימודיו באוניברסיטת דרום דקוטה שירת דה-פוי במשמר לאומי. עם סיום לימודיו הוסמך כקצין בדרגת לוטננט ועבר קורס קציני חי"ר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס דה-פוי לצבא ארצות הברית ושירת במספר תפקידי מטה ופיקוד ברגימנט החי"ר ה-357, לחם בקרב על הבליטה ושימש כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט. לאחר המלחמה שימש דה-פוי במספר תפקידי מטה ופיקוד בחיל הרגלים של צבא היבשה. במלחמת וייטנאם לחם דה-פוי כמפקד הדיוויזיה הראשונה. בשנת 1973 כתוצאה מלקחי מלחמת וייטנאם הוטל על דה-פוי להקים את פיקוד ההדרכה והאימונים של צבא ארצות הברית (TRADOC). דה-פוי נחשב לאחד מאבות דוקטרינת "קרב האוויר-יבשה", אסטרטגית הלחימה של הכוחות האמריקנים במלחמת המפרץ. הוא פרש לגמלאות בשנת 1977.
יצחק אורן
יצחק אורן (נאדל) (8 במאי 1918 - 11 בפברואר 2007) היה סופר עברי, מתרגם ועורך.
תולדות חייו
אורן (נאדל במקור) נולד בעיר אולן אודה, בירת הרפובליקה הבוריאט מונגולית שבסיביר, ברית המועצות לשעבר. אביו היה מורה לשפה העברית, והוא גדל בבית עברי וציוני. בשנת 1924 השתקעה משפחתו בעיר חרבין, בירת מנצ'וריה שבסין.
עם קום המדינה התגייס אורן לצה"ל ושירת במלחמת העצמאות. הוא עסק בפרסומים, וערך את הביטאון "המגן", ולימים היה לעורך כתבי מבקר המדינה. בין השאר גם ערך את המהדורה הרוסית של "אנציקלופדיה יודאיקה".
אורן פרסם חלק מסיפוריו בכתבי העת "קשת", "מולד" ואחרים. כמתרגם תרגם חלק מיצירותיו של זאב ז'בוטינסקי.
בשנים תש"ח-תשי"ח פרסם טור מחורז שבועי, בשם העט "ל. דני", בעיתון "ידיעות אחרונות".
במהלך שנות יצירתו זכה אורן בפרס ראש הממשלה ליצירה, פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר, פרס נשיא המדינה לספרות ופרס ניומן לספרות לשנת תשמ"ט (1988-1989).
ב-11 בפברואר 2007 נפטר אורן בירושלים בגיל 88 ונטמן בקיבוץ מעלה החמישה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
דני דבורין
דניאל (דני) דבורין (נולד בדצמבר 1945) הוא עיתונאי ושדר ספורט ישראלי.
אלן בין
אלן לה-וֶרן בין (באנגלית: Alan LaVern Bean; 15 במרץ 1932 – 26 במאי 2018) היה אסטרונאוט בתוכנית אפולו ובסקיילאב. האדם הרביעי שהלך על הירח, במסגרת משימת אפולו 12.
דני דבורין
ביוגרפיה
דבורין נולד בישראל לשולמית ולוניה דבורין, מוותיקי הספורטאים בישראל. בשנות ה-60 היה עיתונאי בעיתון "חדשות הספורט".
אלן בין
בצעירותו
בין נולד ב-15 במרץ 1932, בווילר, טקסס. בשנת 1950, סיים לימודים בבית הספר על שם ר.ל. פסקל, בפורט וורת', טקסס.
היה לו תואר בוגר במדעים בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת טקסס, אותו השלים בשנת 1955. בתום לימודיו הצטרף לצי, ולמד בבית הספר לטיסה. לאחר מכן הוצב בטייסת התקיפה הסילונית בג'קסונוויל, פלורידה. לאחר ארבע שנים, התחיל לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי של הצי, ולאחריו הטיס מספר מטוסים של הצי.
דני דבורין
קריירה
בשנת 1969 החל לעבוד בדסק הספורט של קול ישראל. כעבור שנה, בשנת 1970, נוסדה התוכנית "היום בספורט", ודבורין נמנה עם צוות התוכנית. בשנת 1983 מונה לראש דסק הספורט. מאז 2005 הגיש את תוכנית הספורט "שירים ושערים", ומאז 2008 הגיש לסירוגין עם יואב אביב את המשדר "זה ברשת".
אלן בין
בצעירותו
בין צבר למעלה מ-7,145 שעות טיסה, מתוכן 4,890 שעות על מטוסי סילון.
בנאס"א
בין היה בקבוצה השלישית שנבחרה על ידי נאס"א בשנת 1963 (לאחר שניסה פעם אחת להתקבל ולא נבחר). הוא היה טייס גיבוי של ג'מיני 10 אולם בתחילה לא קיבל שיבוץ למשימות הראשונות של תוכנית אפולו. בזמן האימונים הוא היה האסטרונאוט הראשון שהתאמן בסימולטור הציפה הנייטרלית (בריכת האימונים שבמרכז טיסות החלל מרשל) והיה מעורב בשילוב בריכה זו בתוכנית האימונים של האסטרונאוטים. לאחר שהאסטרונאוט קליפטון ויליאמס נהרג בתאונת מטוס, פיט קונראד ביקש שבין יהיה במקומו בצוות הגיבוי של אפולו 9.
דני דבורין
פרסים והוקרה
בסוף חודש דצמבר 2012 פרש לגמלאות לאחר 42 שנות עבודה בקול-ישראל. שידור מיוחד של התוכנית "שירים ושערים" נערך לכבודו ב-29 בדצמבר 2012.
אלן בין
אפולו 12
בין היה טייס נחתת הירח של אפולו 12, הנחיתה השנייה על הירח, בנובמבר 1969. במהלך השיגור פגעו במשגר שני ברקים בעת שחלף באטמוספירה העליונה. פגיעות אלה שיבשו את פעולת המחשבים ואת קריאת הטלמטריה על הקרקע למשך מספר דקות. בהברקה של רגע, פקד בקר הטיסה (ג'ון ארון) על הצוות "Try SCE to aux", בהתייחסו למתג נידח בקונסולת השליטה של החללית, ובין הוא האסטרונאוט שביצע את הפעולה שתיקנה את הבעיה והצילה את המשימה מביטול.
דני דבורין
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה ב-2012 מקול ישראל הצטרף דבורין לצוות תוכנית הספורט של "רדיו ללא הפסקה" יחד עם מאיר איינשטיין, רון קופמן, יוני הללי ושדרני ספורט נוספים.
בשנת 2016 עזב את צוות המגישים והחל להקליט טור פרשנות יומי המשודר במחצית התוכנית.
אלן בין
אפולו 12
לצוות היו מספר מצלמות, אך בין לקח עימו את מצלמת האסלבלאד (Hasselblad) האישית שלו. הוא תכנן להשתמש באפשרות הטיימר כדי לצלם תמונה שלו ושל קונראד יחדיו ליד סרוויור 3, ובכך להפתיע את צוות תחנת הקרקע באופן שבו צולמה התמונה. אולם במהלך הליכת הירח הוא וקונראד לא הצליחו למצוא את הטיימר כשהם עמדו ליד החללית והם איבדו את ההזדמנות. הוא מצא את הטיימר רק לקראת סוף הליכת החלל, כאשר זה היה מאוחר מידי, ואז הוא זרק אותו רחוק ממנו בתסכול אל אוקיינוס הסערות. בציוריו של המשימה כלולות תמונות של איך התמונה הזו הייתה אמורה להראות (בציור הנקרא "The Fabulous Photo We Never Took") ותמונה של חיפוש הטיימר (בציור הנקרא "Our Little Secret").
סקיילאב 3
בין פיקד על חללית במשימת סקיילאב 3, בין 29 ביולי ל־25 בספטמבר 1973. במהלך 59 ימי המשימה, קבע שיא מרחק טיסה של 24,400,000 מייל. בין ביצע הליכת חלל אחת לבחינת מערכת הריחוף (ה-MMU). יחד עם ג'ק לוסמה ואוון גריוט הצוות הצליח להספיק 150% מיעדי המשימה.
דני דבורין
חיים אישיים
דני דבורין נשוי לרחלה, ואב לשלושה.
אהמט מוחתאר פאשא
אהמט מוחתאר פאשא (בטורקית: Ahmet Muhtar Paşa; 1 בנובמבר 1839, בורסה, האימפריה העות'מאנית – 21 בינואר 1919, איסטנבול) היה גנרל, מפקד הכוחות העות'מאניים באזור הקווקז בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ומדינאי אשר לתקופה קצרה בשנת 1912 כיהן כווזיר הגדול, מורה ומחנך.
חייו
מוחתאר פאשא נולד בעיר בורסה, התחנך באקדמיה הצבאית באיסטנבול, מונה לתפקידי הוראה באקדמיה ולבסוף ניהל אותה. ב-1856, במהלך מלחמת קרים, שירת בתפקידי שלישות, ב-1862 שימש כקצין מטה בעת המלחמה במונטנגרו, ובשנים 1870–1871 השתתף בדיכוי המרידה בתימן.
אלן בין
לאחר סקיילאב
לאחר מכן שימש מפקד גיבוי של מיזם המבחן אפולו-סויוז. בשנת 1975 פרש מהצי, והמשיך בתפקידיו בנאס"א כאזרח. בשנת 1981 פרש מנאס"א.
אהמט מוחתאר פאשא
חייו
ב-1873, הוא הועלה לדרגת גנרל, מונה לפאשא וקיבל פיקוד על הגיס השני העות'מאני. ב-1875 הוא פיקד על הכוחות העות'מאניים בעת ההתקוממות בבוסניה והרצגובינה, ובפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית 1877–1878 הוצב לפקד על חזית ארזורום. אמנם עם תום הקרבות נוצחו העות'מאנים, אולם סדרת הניצחונות שלו בתחילת הקרבות זיכתה אותו בתואר "ראזי", תואר כבוד של "לוחם קודש", הניתן ללוחמים עתירי ניסיון שהוכיחו את גבורתם בקרב.
אלן בין
כצייר
בתום שירותו החליט בין להקדיש את חייו לציור. הוא פתח סטודיו ביוסטון, שם הוא צייר את נופי הירח שראה. הוא הרגיש שעליו להקדיש את שארית חייו לציור כדי להעביר את התחושות והצבעים שראה על הירח, וכי הוא אינו מהנדס יותר אלא אמן במשרה מלאה. בחלק מציוריו אף כלל אבק ירח שהיה על החליפה שלו. הוא אף בנה בביתו מודל של הירח ומקומות בהם הייתה משימת אפולו 12, כדי לשחזר נכונה את הזויות והכיוונים בציורים שלו.
אהמט מוחתאר פאשא
חייו
ב-1879 מונה מוחתאר פאשא למפקד החזית היוונית וב-1885 לנציב העליון העות'מאני במצרים, אף על פי שרשמית, עוד ב-1882 הכריזו הבריטים על מצרים כמושבה בריטית. ביולי 1912 מונה לווזיר הגדול של האימפריה הדועכת. ב-8 באוקטובר 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, העות'מאנים ספגו תבוסות קשות ונתפסו לא מוכנים ברמת הפיקוד והמטה וברמת החיילות. האחריות לכשלונות הוטלה על מוחתאר פאשא והוא התפטר מתפקידו ב-29 באוקטובר של אותה השנה.
אלן בין
כצייר
נפטר ביוסטון ב-26 במאי 2018, בגיל 86.
אותות ועיטורים
בנוסף, השיג 11 שיאי עולם בתחומי החלל והאסטרונאוטיקה, וקיבל מספר אותות הוקרה מטעם נאס"א והצי האמריקאי.
רלטיביזם מוסרי
הרלטיביזם המוסרי או מוסר יחסי מהווה גישה פילוסופית בזרם הרלטביזם. לפיה, ערכים מוסריים אינם משקפים אמת מוחלטת או אוניברסלית, אלא תלוית מקום, זמן, אדם, תרבות, הקשר ועוד.
היסטוריה
יש המייחסים את הרלטיביזם המוסרי עד לזמנם של הסופיסטים באתונה, בהתאמה לדבריו של פרוטגורס כי "לכל הדברים האדם הוא קנה המידה". יש ומייחסים את המונח גם להוגה הדעות האיטלקי ניקולו מקיאוולי. עם זאת, הרלטיביזם המוסרי לרוב מתייחס לתנועה רחבה בהגות ובמחשבה המערבית שראשיתה כנראה באמצע המאה ה-19. אחד ההוגים המרכזיים שהטיפו לתפיסה רלטיביסטית של המוסר היה פרידריך ניטשה. במקביל נתן לזהות בספרות תנועה לכיוון מוסרי זה בעבודותיהם הספרותיות של דוסטויבסקי וטולסטוי (דבר המכונה נהיליזם פטרסבורגי). בעקבות ניטשה, התפתח הרלטיביזם המוסרי בראשיתו מתוך הרלטיביזם ההיסטורי. מאוחר יותר התבסס הרלטיביזם המוסרי על עבודותיו של הסוציולוג מקס וובר. במאה ה-20 התבסס הרלטיביזם המוסרי בפורומים אקדמיים בעיקר בזכות עבודותיהם של אנתרופולוגים. מראשית שנות ה-50 נעשה הרלטיביזם המוסרי רווח בקרב ההוגים המשתייכים לאסכולה הנקראת פוסטמודרניזם ביבשת.
במקביל, הרלטיביזם המוסרי התפתח במסורת האנגלית בעקבות עבודותיו של הפילוסוף ג. א. מור. מחזיקי תפיסה זו מחזיקים בפילוסופיה המכונה אמוטיביזם הדוגלת במקורה של ההצדקה לפעילות המוסרית בתחושה הפסיכולוגית של בני האדם.
רלטיביזם חברתי-תרבותי
רלטיביזם חברתי-תרבותי הוא מושג אנתרופולוגי, אשר מתבסס על נתון עובדתי, לפיו בעולם קיימות תרבויות שונות, חברות שונות, קהילות שונות, כולן בעלות אופי התנהגותי שונה וערכים שלא תואמים בהכרח את אלה של האחרות. הגישה הרלטיבית-חברתית דוגלת בסובלנות, שכן, היא מושתתת על המחשבה שאין דרך אחת טובה לחיות את החיים בחברה. מצדדי הגישה טוענים כי אף על פי שבחברה שלנו אנו מעדיפים לעשות דברים בדרך מסוימת, אין זה אומר שזו הדרך הטובה ביותר לעשות דברים אלו, אלא לכל היותר זו הדרך הטובה ביותר עבור חברה מסוימת זו.
רלטיביזם היסטורי
רלטיביזם היסטורי דוגל בהיעדר הצדקה א-היסטורית לעקרונות מוסר מסוימים בעקבות העבודה שההיסטוריה משתנה ואיתה הנורמות המוסריות. אין מאפיין נורמטיבי שמאחד את כלל הדוגלים ברלטיביזם היסטורי.
ביקורת
אם להידרש לרלטיביזם התרבותי, המסתעף מהרלטיביזם המוסרי הכללי - בספרו הנודע "דלדולה של הרוח באמריקה" מקונן אלן בלום על הרלטיביזם המוסרי המוגזם שפשה לדעתו במוסדות ההשכלה הגבוהה בארצות הברית.
כך למשל הוא כותב:
הערות שוליים
Relativismus
פקודות המבנה הארצי
שמאל|ממוזער|250px|[[איתן אבישר, עורך תוכנית א']] שמאל|ממוזער|200px|[[דוד בן-גוריון, הוגה פקודות המבנה]] שמאל|ממוזער|250px|[[יגאל ידין, עורך תוכנית ד']] פקודות המבנה הארצי הן סדרת פקודות ותוכניות מבצעיות אשר הוציא הפיקוד העליון (כלומר המפקדה הארצית של "ההגנה" והנהלת הסוכנות היהודית, שהייתה כעין ממשלה של היישוב היהודי בארץ ישראל), בין אוקטובר 1939 ועד הקמת צה"ל במאי 1948. הפקודות והתוכניות הגדירו את מבנה כוח המגן העברי, מטרותיו האסטרטגיות ודרכים להשגתן. עם הקמת צה"ל הועברה האחריות על פקודת המבנה של צה"ל לאג"ת (לשעבר, מחלקת התכנון באג"ם).
תקנון השירות הכללי
הופץ באוקטובר 1939. הגדיר את הקמת החי"ש (חיל שדה) והחי"ם (חיל המשמר) וחילק את הארץ לשמונה מחוזות (ירושלים, דרום, תל אביב, השרון, השומרון (לאמור מרחב חדרה - בנימינה ולא מה שנקרא השומרון בימינו), חיפה, העמקים, צפון). הרקע לפקודה היה פרסום הספר הלבן השלישי, ולקחי המרד הערבי הגדול שאחריהם לא יכל היישוב היהודי לסמוך על כוחות המנדט הבריטי שיגנו עליו. האויב כלפיו נערך כח המגן הוגדר ככנופיות כפריים מקומיים.
תוכנית א' ופקודת המבנה הארצי (ינואר 1941)
הופצו בספטמבר 1940 ובינואר 1941. הפקודה הדגישה את החלוקה בין החי"ם הנייח, המגן ביישובים ובין החי"ש הנייד, הפועל ביחידות שעד גודל פלוגה במרחב גדול ותוך כוונה התקפית ולא הגנתית. לפי תוכנית א' חולקה הארץ ל-4 גלילות: צפון, תיכון, דרום (כולל תל אביב) וירושלים. כל גליל חולק לנפות כפריות, בהן שובצו פלוגות חי"ם וחי"ש וגדודים בערים. תפקיד הפקודה היה ארגון ראשוני של היישוב להגנה יעילה לפי מטרות אסטרטגיות. האויב עדיין הוגדר ככנופיות כפריים מקומיים, הבריטים הוגדרו כ"אוהדים או אדישים". התוכנית הוכנה על ידי זיגמונד פון פרידמן, הוא איתן אבישר.
התוכנית יצאה אל הפועל באופן חלקי בלבד עקב מאתיים ימי החרדה (אביב 1942 - נובמבר 1942) בהם התקיים סיכון ממשי של כיבוש הארץ על ידי כוחות נאציים בפיקוד ארווין רומל. בתקופה זו הוצאו תוכניות ייעודיות להתבצרות וכמו כן הוקם הפלמ"ח ככח פרטיזנים, תוכניות אלה כונו "Palestine Scheme" ונערכו בשיתוף הבריטים.
תוכנית ב'
תוכנית ב' פורסמה ביולי 1943 ונערכה על ידי צבי איילון (לשצ'ינר). עיקר יעדי התוכנית היו הגדרת שלושה מרחבי פעולה והאחריות עליהם: המרחב היישובי, הכולל את היישוב היהודי ואת הכפרים הערביים הסמוכים לו, במרחב פעולה זה אמור לפעול החי"ם, במתכונת הגנתית. מרחב הפעולה הטקטי, בו אמור לפעול החי"ש, תוך שהוא נשען על בסיס יישובי ויצא לפעילות בתחום האזור. ומרחב הפעולה האסטרטגי, המרוחק מתחומי יישוב, בו אמור לפעול הפלמ"ח. לערים הגדולות מונו מפקדים. הערים חולקו לחבלים ועל כל חבל הופקדה פלוגת חי"ש. כל ישוב או קבוצת יישובים סמוכים הוגדר כ"אזור" ומונה לו מפקד-אזור (מא"ז). בחירום ובלחימה הוכפף המא"ז למפקד פלוגת החי"ש האזורית.
פקודת המבנה הארצי (יולי 1944) ו(יוני 1945)
עיקר הפקודות היה ניסיון לחיזוק החי"ש על ידי הפרדת הערים למחוזות עצמאיים, הכפופים לרמ"א (ראש המפקדה הארצית) ולא למפקדי הגלילות. כמו כן היה בפקודות עידוד גיוס לחי"ש.
תוכנית ג' או תוכנית מאי 1946
עם תום מלחמת העולם השנייה עמד היישוב בפני מציאות חדשה ונדרשה תוכנית חדשה. גם תוכנית זו נערכה על ידי צבי איילון (לשצ'ינר). התוכנית שמה קץ להשענות, אפילו קלה, על הכוח הבריטי והניחה לראשונה עוינות מצד הבריטים. התוכנית הייתה התקפית ברוחה עקב ההערכה שהאויב הערבי הופך להיות מתוחכם, מקצועי ונחוש יותר. בראש המטרות לא עמדה עוד רק ההגנה על היישובים והתחבורה אלא גם ההגנה על תשתיות חיוניות וכלכליות כמפעלי מים, תחנות כוח, מפעלי תעשייה וכדומה. כוחות חי"ש מיוחדים הוקצו לשמירה על מתקנים אלה, ובמיוחד על מתקנים מבודדים כמפעל האשלג בים המלח.
התוכנית גם הגדירה יעדים להרתעה יהודית כמתקנים חקלאיים של ערבים ופגיעה במקומות התכנסות של ערבים. עם זאת הודגש במפורש שיש להימנע מפגיעה בחפים מפשע, בנשים ובילדים ויש להזהירם לפני פגיעה.
פקודת המבנה הארצי (נובמבר 1947)
הרוח החיה מאחורי פקודה זו היה דוד בן-גוריון, שראה מראש את המלחמה המתקרבת והחליט להתאים את מבנה כח ההגנה לבאות. מטרתה - כוננות לקראת מלחמה בכוחות ערביים סדירים שעלולים לפלוש לארץ לאחר החלטת האו"ם בדבר החלוקה. הפקודה קבעה את הקמת שני כוחות ארציים מקבילים, הכפופים ישירות לרמטכ"ל ההגנה : החיל, מופנה בעיקרו מול סכנות חוץ, מורכב מגדודי חיל רגלים (חי"ש) וגדודי מחץ (פלמ"ח) ,המאוגדים בארבע חטיבות   המרחביות : חטיבת הצפון, חטיבת התיכון חטיבת הדרום וחטיבת ירושלים. המשמר, מורכב מחיילים פחות מאומנים, מופנה להגנה מול סכנות פנים ומאוגד ב11 נפות ו-3 מרחבים עירוניים. סוכם שבשעת מלחמה יהיו מפקדי נפות החיל כפופים למפקדי החטיבות.
כמו כן הגדירה הפקודה כפיפות מבצעית בעת מלחמה של כוחות החי"ם למפקדי החטיבות המרחביות באזורם.
תוכנית ד' מרץ 1948
הנחות היסוד היו: א. האויב - כוחות חצי-סדירים של כפריים, כוח צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י, וצבאות המדינות השכנות ובמיוחד הלגיון הערבי הירדני. ב. הבריטים הוגדרו כעוינים עד כדי סיוע לערבים בפועל, לא יהיו בארץ. ג. שלא יהיה כח בינלאומי בארץ. לפיכך הוגדרו מטרות אופרטיביות כלליות ויעדים מפורטים לכל אחת משש חטיבות החי"ש המרחביות : גולני, כרמלי, קרייתי, אלכסנדרוני, עציוני וגבעתי. הפלמ"ח אורגן בשלוש חטיבות מחץ : חטיבת הראל, חטיבת יפתח וחטיבת הנגב הוגדר ככוח מטכ"לי שיהיה ערוך להטלה אל הקרב בכל מרחב ארץ ישראל היהודית ואף מחוצה לו. מפקדי החטיבות הוכפפו ישירות לרמטכ"ל. כוונת התוכנית התקפית במובהק, במבנה צבאי מלא ותוך פעולה משולבת של כוחות שונים. התוכנית פורסמה בעת שמלחמת העצמאות כבר פרצה והייתה לחימה בפועל. עקרונות התוכנית, השתלטות על שטחי אויב, יושמה עוד לפני עזיבת בבריטים ב מבצע נחשון באפריל 1948.
גאורגי סקלרוב
גאורגי סקלרוב הוא ספורטאי בולגרי שהתחרה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת הבולגרית. הוא מחזיק בחמש מדליות פאראלימפיות, מהן שלוש מדליות זהב, והיה לספורטאי הבולגרי הראשון שזכה במדליית הזהב במשחקים.
ביוגרפיה
סקלרוב התחרה לראשונה בהופעת הבכורה של המשלחת הבולגרית באולימפיאדת הנכים סיאול (1988). הוא התחרה בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל (קטגוריה B2) וזכה בשתי מדליות זהב. סקלרוב ניצח בתחרות הדיסקוס עם שיא פאראלימפי של 38.74 מטרים, לפני ריימו הייקינן הפיני שזכה בכסף עם 38.08 מטרים, ואנדז'יי גודלבסקי הפולני שסיים במקום השלישי בתוצאה של 33.68 מטרים. בתחרות הדיפת כדור הברזל זכה סקלרוב במדליית זהב נוספת כששבר שיא פאראלימפי נוסף עם תוצאה של 13.36 מטרים, לפני אורפו ואיניו הפיני שהדף למרחק של 12.45 מטרים וגודלבסקי שזכה במדליית ארד נוספת עם תוצאה 12.38 מטרים.
באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) התחרה סקלרוב בשני המקצים בהם התחרה בסיאול, ונרשם גם לתחרות בתחרות הטלת הכידון. סקלרוב לבסוף לא לקח חלק בתחרות הכידון, אולם בתחרות הדיפת כדור הברזל הצליח לשמור על תארו עם תוצאה של 13.35 מטרים, לפני סרגיי חודקוב האוקראיני שסיים שני עם 13.30 מטרים וקרל מאייר האוסטרי שזכה במדליית הארד עם תוצאה של 12.53 מטרים. בתחרות זריקת הדיסקוס הוא סיים עם מדליית הכסף עם תוצאה של 40.50 מטרים, שני רק לחודקוב שקבע שיא עולם של 40.82 מטרים.
באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) הצליח סקלרוב להוסיף מדליה נוספת כשזכה במדליית הארד בתחרות הדיסקוס עם תוצאה של 38.56 מטרים. הוא שב והתחרה באולימפיאדת הנכים סידני (2000) אך לא הצליח לזכות במדליה.
שלום רונלי-ריקליס
שלום רוֹנלי-ריקליס (מוני) (24 בינואר 1922 – 27 בינואר 1994) היה מוזיקאי, מנצח ומורה למוזיקה ישראלי.
קורות חייו
ריקליס נולד בתל אביב. למד בצעירותו לנגן בכינור ובפסנתר, ובעת לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" גם בחצוצרה ומאוחר יותר בקרן יער שהפכה לכלי הנגינה העיקרי שלו.
עם סיום לימודיו התגייס לבריגדה היהודית ולאחר תקופת שרות בחיל רגלים, הצטרף לתזמורת הבריגדה. זמן קצר לפני שחרורו התמנה למנצח התזמורת. עם שחרורו מהבריגדה סיים את לימודיו באקדמיה למוסיקה במגמת פסנתר וניצוח ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
שירותו בצה"ל
במלחמת השחרור שירת ריקליס תחילה ביחידה של המשטרה הצבאית ובשנת 1949 הוזמן לנצח על תזמורת צה"ל שהוקמה זמן קצר לפני כן. בתזמורת צה"ל הוא שרת עד שנת 1961 – 16 שנים.
במהלך אותן 16 השנים העלה ריקליס את רמת תזמורת כלי הנשיפה של צה"ל בצורה משמעותית. זו הייתה תזמורת כלי הנשיפה המלאה, הראשונה והיחידה בישראל ותחת שרביטו הפכה להיות לגוף משמעותי בעולם המוזיקה של ישראל. רבים מהנגנים בכלי הנשיפה ובכלי ההקשה היו בין הישראלים הראשונים שהתקבלו לתזמורת הפילהרמונית הישראלית. צה"ל באותה התקופה היה הצבא היחיד בעולם שהיו לו שתי תזמורות: תזמורת סימפונית, שהוקמה על ידי ריקליס, כללה כלי קשת ונשיפה והופיעה במסעות קונצרטים בכל רחבי הארץ, והרכב שכלל רק כלי נשיפה והיה מיועד לנגינת שירי לכת במצעדים צבאיים, מוזיקה קלה וג'אז.אהבתו הגדולה הייתה עבודה עם בני נוער. תוך כדי מילוי תפקידו בתזמורת צה"ל, הוא פיתח את תזמורת הגדנ"ע והיה מנצחה כאשר זכתה ברציפות שלוש פעמים (ב-1958, 1962 וב-1966) בפרס הראשון – נבל הכסף של המלכה יוליאנה בתחרות תזמורות בקרקרדה שבהולנד שבה השתתפו (במשך תקופה של שבועיים) למעלה מ-100 תזמורות. לאחר שלוש זכיות, נשאר פרס זה לצמיתות בישראל ונמצא בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. נוסף לכך, זכה שם ריקליס בפרס המנצח הטוב ביותר. תזמורת זו סיירה בשנת 1967 תחת ניצוחו גם בארצות הברית ובקנדה עם הכוכב האמריקאי דני קיי וקצרה שם הצלחה. כמו כן היה היועץ לקצין חינוך ראשי בהקמת התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער, והיה מנהלה המוזיקלי ומנצחה הראשון.
לאחר שחרורו מצה"ל
בשנת 1961, נשלח על ידי משרד החוץ לסינגפור לבנות ולבסס את המוזיקה הקלאסית במדינה. במסגרת פועלו זה הוא תמך בביסוס תזמורת סימפונית ועבד עם תזמורות נוער שונות.
בשנת 1971 נתמנה לסגנו של זובין מהטה במהלך עבודתו עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בשנת 1984, הקים את התזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה והיה מנהלה עד שנת 1988. עשרות רבות מתלמידיו ניגנו ומנגנים בתזמורות בארץ ובעולם. ריקליס ניצח על רבות מהתזמורות בישראל, יעץ לגופים מוזיקליים שונים ושפט בתחרויות מוזיקה רבות. בשנים 1984–1986 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הקיבוצית.
בשנת 1990 הוא היה האירופאי הראשון שזכה בפרס כוכב הכסף של סינגפור, המקביל לפרס ישראל.
ריקליס נפטר בינואר 1994 בתל אביב, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין ירקון.
Light My Fire (אלבום)
Light My Fire (בעברית: תצית את האש שבי) הוא אלבום האולפן השני של צמד זמרות הפופ הספרדיות באקארה. האלבום יצא לאור באוגוסט 1978, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. מתוך האלבום יצא השיר "" שזכה להצלחה נאה ברחבי העולם.
עם יציאתו, נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד האלבומים שבפינלנד.
רקע והפקה
האלבום בדומה ל-Baccara, הופק על ידי רולף סוג'ה. האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון הדיסקו והפופ. באתר האינטרנט AllMusic, סקרו את האלבום בחיוב, תוך שהעניקו לו ציון שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה.
בפינלנד נמכר האלבום בכ-25,000 עותקים.
טסל
טסל הוא אי השייך להולנד ונמצא בסמוך אליה.
זהו האי הגדול והמאוכלס ביותר מתוך שרשרת האיים הפריזיים בים ואדן הרדוד בצפון הולנד, שהוא חלק מהים הצפוני, שרשרת איים המתמשכת עד דנמרק טסל הוא האי המערבי ביותר בשרשרת. שטחו כ-463.2 קמ"ר ואוכלוסייתו כ-13 אלף נפש (נכון לינואר 2007).
איותו של השם טסל בעזרת האות הלטינית "x" הוא יוצא דופן בהולנדית, ונכתב כך מסיבות היסטוריות.
טסל ידוע במה שמכונה "הקרב האחרון של מלחמת העולם השנייה": מרד של גדוד חיילים גאורגים מהלגיון הגאורגי על האי, כנגד הכוחות הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה, בקרב שנמשך, באופן יוצא דופן, אף מעבר לתאריך כניעתה של גרמניה.
שלום מיכאלשווילי
שלום מיכאלשווילי (נולד ב-19 באוגוסט 1978) הוא קומיקאי, שחקן ומנחה טלוויזיה ישראלי. חבר בהרכב הקומי "שלישיית מה קשור", לצד אסי ישראלוף וציון ברוך.
ביוגרפיה
מיכאלשווילי נולד וגדל ברמלה למשפחה ממוצא גאורגי. אמו היא בעלת מאפייה בשכונת שיכון המזרח בראשון לציון, הנקראת על שמו, "המאפייה של שלום". עוד בנעוריו חבר יחד עם חבריו ציון ברוך, אסי ישראלוף, עמוס תמם ושחר חסון לצוות בידור, שנקרא "מה קשור". עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר. במהלך שירותו הצבאי הופיע יחד עם צוות "מה קשור" במוסדות ובבסיסי צה"ל בהתנדבות. לאחר השרות הצבאי בשנת 2000 העלה יחד עם חבריו מופע בידור שנקרא "מה קשור". לאחר כחצי שנה נפרד צוות "מה קשור" מעמוס תמם ומשחר חסון.
בשנת 2001 החל להופיע יחד עם חבריו לשלישיית "מה קשור" בפינה קבועה בתוכנית הטלוויזיה "יצפאן" של אלי יצפאן בערוץ HOT3.
בשנת 2002 הופיע יחד עם שלישיית "מה קשור" בתוכנית הטלוויזיה הקומית "רק בישראל", לצד ארז טל ואורנה בנאי, תוכנית ששודרה בערוץ 2. באותה שנה הופיע יחד עם "מה קשור" בתוכנית הטלוויזיה "שידורי המהפכה" לצד אסי כהן וגורי אלפי בערוץ 2.
בשנת 2004 הופיע עם השלישייה יחד עם שלמה גרוניך במסגרת המופע "מה קשור שלמה גרוניך לזהו זה", במהלכו ביצעו יחד עם גרוניך שירים שכתב גרוניך לתוכנית "זהו זה!" במהלך שנות השמונים. המופע נחל הצלחה והוביל את "פסטיבל הפסנתר" באותה שנה. בשנה זו גם הגיש יחד עם השלישייה פינה סאטירית בשם "יוצאים לעם", בתוכנית האקטואליה "האולפן המרכזי" בערוץ 10.
בשנת 2005, הוציא יחד עם השלישייה את האלבום המוזיקלי "תתנו לו צ'אנס" (שלאחר מכן תוקן ונקרא "תנו לו צ'אנס"), בהפקת דודו טסה ובהוצאת הד ארצי. האלבום כלל שירים מקוריים של השלישייה, מערכונים וקטעי קישור, ובעיקר התפרסם ממנו שיר הנושא "תנו לו צ'אנס" שכתב והלחין ציון ברוך. לשיר צולם קליפ בהשתתפות אמנים ובדרנים רבים, בהם דני רובס (שמופיע במקביל לשורה בשיר "אני לא דני רובס"), ישראל קטורזה, אדיר מילר, אסי כהן, אסי לוי, דוד ד'אור, אלי פיניש, יגאל שילון, דודו טופז (במדי אסיר) ועוד. בסוף אותה שנה השתתף עם השלישייה בתוכנית הבידור "היכל התרבות", לצדו של אדיר מילר. התוכנית, מבית זכיינית השידור של ערוץ 2, רשת, נחלה הצלחה רבה. באותה תקופה כיכבו השלושה ב"פסטיגל - גיבורי על".
בשנת 2007 העלה יחד עם השלישייה בערוץ 2 סדרת טלוויזיה קומית, "הישראלים". מאותה שנה עד לשנת 2009 העלה עם השלישייה בערוץ HOT3 תוכנית בידור יומית, "מה קשור?". כמו כן, החל מ-2007 משחק מיכאלשווילי בסדרה "הבורר".
בשנת 2009 הופיע בסרט "קירות" בתור מיכאל, בכיר בארגון פשע.
משנת 2010 הופיע יחד עם השלישייה בערוץ 24 בתוכנית שנקראת "מה קשור היום שעכשיו". ב-2010 החל גם להשתתף בסדרת הטלוויזיה "עספור", שמשודרת בערוץ HOT3.
בשנת 2011 שיחק מיכאלשווילי לצד השחקנית דניאלה וירצר בקליפ לשיר "ספרי לי" של בן דודו, הזמר והיוצר שלום מור. את הקליפ ביים נמרוד שפירא. מיכאלשווילי וחבריו לשלישיית מה קשור העלו תוכנית מערכונים בשם "עם סגולה" בערוץ 2. מיכאלשווילי גם גילם מספר דמויות ב"בובה של לילה", תוכנית הסאטירה של ערוץ הספורט. בנוסף, מיכאלשווילי לוהק לתפקיד בסדרה "שביתה" שמשודרת ב-yes ב-2012.
בקיץ 2012 הגיש את אולפן יורו 2012, ששודר לסירוגין בערוץ 10 ובערוץ 9.
בשנת 2014 הגיש מיכאלשווילי יחד עם חבריו לשלישיית "מה קשור?" תוכנית יומית ברדיו ללא הפסקה. בנוסף באותה שנה שיחק בסרט הדרמה "יונה" של ניר ברגמן, על חייה של יונה וולך את דמותו של מבקר הספרות גבריאל מוקד.
ב-2015 משחק את ויקטור (התפקיד הראשי) ב"חולה אהבה בשיכון ג'" בתיאטרון הקאמרי. החל מ-נובמבר 2015 שיחק בסדרה הקומית "אנחנו במפה". של הוט, ומשתתף בפרסומת לחברת הטלוויזיה הלוויינית הוט. בנוסף החל מ-2015 מיכאלשווילי הוא הפרזנטור של "פריגת". בחנוכה 2017 השתתף במופע שלושת המוסקטרים.
ב-2018 הגיש את שידורי המונדיאל בכאן 11.
ב-2019 משחק את נועם "ניקו" זייד בסדרה "ביום שהאדמה רעדה" המשודרת בערוץ קשת 12.
בנוסף שיחק את אורן נחמה בסדרה של HOT "נחמה" שיצר רשף לוי.
בשנת 2019 שיחק בסדרה מצולמים בדמויות שונות עם חבריו משלישיית מה קשור ציון ברוך ואסי ישראלוף.
בשנת 2021 יצא סרטם המשותף של מיכאלשווילי וחבריו להרכב "מה קשור": "לשחרר את שולי", המבוסס על מערכונים מתוכניתם "עם סגולה". הסרט זכה להצלחה קופתית רבה ושבר שיא כאשר רק בשלושת הימים הראשונים לאחר יציאתו לאקרנים, מכר הסרט כ-100,000 כרטיסים.
בשנת 2022, משתתף שלום בסדרה "גדול עלינו", יחד עם חבריו משלישיית מה קשור, ציון ברוך ואסי ישראלוף.
חיים אישיים
מיכאלשווילי בזוגיות עם ענבל שלוי, שהשתתפה בעונה הראשונה של המירוץ למיליון, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בתל אביב. הוא בן דודו של המוזיקאי שלום מור, איתו שיתף פעולה בכמה שירים.
מיכאלשווילי הוא שחקן פוצ'יוולי, מחלוצי הענף בארץ, ויו"ר העמותה לקידום הפוצ'יוולי בישראל.
מיכאלשווילי ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
או. הנרי
על מקור ההשראה שלו אמר הנרי: "יש סיפור בכל דבר. מצאתי כמה ממעשיותי הטובות ביותר על ספסלים בגנים ציבוריים, בעמודי תאורה ובדוכני עיתונים".
השנתיים האדומות
השנתיים האדומות (באיטלקית: Biennio Rosso) הן תקופה של שנתיים מ-1919 עד ל-1920, בה התרחשו סכסוכים ומאבקים חברתיים ומעמדיים מרובים ברחבי איטליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. סכסוכים אלו התאפיינו בכיבושי מפעלים בידי העובדים, שביתות ומעשי אלימות בין המשטרה, העובדים המורדים ומליציות החולצות השחורות. התקופה המהפכנית הסתיימה בריאקציה האלימה של החולצות השחורות הפשיסטים בהנהגת בניטו מוסוליני ובעלייתו של זה לשלטון בשנת 1922 בעקבות המצעד על רומא; יש המכנים תקופה זו "השנתיים השחורות" (באיטלקית: Biennio Nero).
או. הנרי
"פרס או. הנרי" הוא פרס שנתי המוענק לכותבי סיפורים קצרים מצטיינים.
השנתיים האדומות
רקע
השנתיים האדומות התרחשו על הרקע של המשבר הכלכלי של סוף מלחמת העולם הראשונה; איטליה אופיינה בתקופה זו באבטלה גבוהה וחוסר יציבות פוליטי. תקופה זו התאפיינה בשביתות רבות וניסויים רבים של ניהול עצמי של העובדים, לאחר הפקעות של מפעלים וקרקעות. המתחים הלכו והתגברו מאז השנים האחרונות של המלחמה. ניתוחים מודרניים של המצב מתארים את איטליה כזו שעל סף מהפכה מאז סוף 1918. אוכלוסיית איטליה נתקלה באינפלציה הולכת ועולה, בנוסף למחירי מוצרי יסוד שהלכו ועלו אף הם. דברים אלו הוחמרו בעקבות האבטלה הגבוהה, שהחמירה אף יותר בגלל פירוק הצבא המלכותי האיטלקי בסוף המלחמה.
או. הנרי
ביוגרפיה
או. הנרי נולד וגדל בעיר גרינסבורו שבקרוליינה הצפונית. הוא עזב את בית הספר בגיל חמש-עשרה ועבד חמש שנים בחנותו של אביו, לפני שעקר לטקסס בשנת 1882. הוא עבד שנתיים בחווה, ואחר כך התיישב בעיר אוסטין, ובה עבד חליפות בתור זבן, מנהל חשבונות, רשם קרקעות וקופאי בבנק.
השנתיים האדומות
רקע
בזמן זה, מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (הPSI), באיגודי העובדים וכן בתנועה האנרכיסטית, הלכו וגברו. מספר החברים במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית הגיע ל-250,000, ובאיגוד העובדים קונפדרציית העבודה הכללית ל-2 מיליון. באיגוד העובדים האנרכיסטי USI מספר החברים הגיע עד ל-500,000. המוראל של האנרכיסטים התחזק אף-יותר בעקבות חזרתו מגלות של ההוגה האנרכיסטי אריקו מלטסטה.
או. הנרי
ביוגרפיה
בשנת 1894 ייסד שבועון היתולי בשם "האבן המתגלגלת", ודבר זה הביא להעסקתו בעיתון "יוסטון דיילי פוסט" בתור בעל טור וקריקטוריסט.
השנתיים האדומות
מהלך האירועים
בטורינו ובמילאנו, נוצרו אסיפות מפעלים; עובדיהם של מפעלים רבים השתלטו עליהם בהשראת הרעיונות הסוציאליסטים והאנרכו-סינדיקליסטים. המגמה אף התרחבה אל האזורים הכפריים, בהם היו שביתות של חקלאים, מהומות וסכסוכים חמושים בין מליציות שמאלניות וימניות. המחאות וחוסר השקט התעצמו במידה ניכרת. אם ב-1913 היו באיטליה 810 פעולות מחאה, ב-1919 היו 1,663. כמות העובדים המעורבים במחאות גדלה פי-3 בין -1913 ל-1919, והגיעה ליותר ממיליון עובדים. מגמת התעצמות מאבק העובדים המשיכה ב-1920 בה היו 1,881 שביתות. שביתות איכרים גם כן גדלו בטווח זמנים זה, מ-97 ב-1913 ל-189 ב-1920, בהן השתתפו מעל למיליון איכרים. ב-20 וה-21 ביולי 1919, התרחשה שביתה כללית בסולידריות עם המהפכה הרוסית.
או. הנרי
ביוגרפיה
בשנת 1896 הואשם בכך שמעל בכספי הבנק שבו שימש קופאי באוסטין. במקום לעמוד למשפט, נתקף פחד ובהלה ונמלט, תחילה לניו אורלינס ואחר לאמריקה התיכונה, המשמשת רקע לרומאן היחיד שכתב "כרובים ומלכים" (1904). שם פגש עבריין אחר בשם אל ג'ניגר, שעתיד היה לספר אחרי כן על ידידותם בספרו "מבעד לצללים עם או הנרי".
השנתיים האדומות
מהלך האירועים
באפריל 1920, עובדי בתי-חרושת לעיבוד מתכת בטורינו, במיוחד אלו במפעלי החברה פיאט, שבתו בדרישה להכרה במועצות העובדים, דרישה שהPSI והCGL לא תמכו בה. העובדים החלו לראות במועצות העובדים במפעלים יותר ויותר ככלים החדשים לבנייה של חברה וכלכלה דמוקרטיות, במקום כלי מיקוח מול בעלי-המפעלים. ההתקוממות הגיעה לשיאה באוגוסט וספטמבר 1920. עובדי מתכת חמושים במילאן וטורין השתלטו על המפעלים שלהם בתגובה לגל פיטורים המוני. השתלטות העובדים על המפעלים סחפה את "המשולש התעשייתי" של צפון-מערב איטליה. כ-400,000 עובדי מתכת ועוד כ-100,000 עובדים אחרים לקחו חלק. בספטמבר, 3,185 מפעלים לעיבוד מתכת היו תחת השליטה של העובדים.
או. הנרי
ביוגרפיה
או. הנרי חזר לטקסס, כשנודע לו על מחלתה הקשה של אשתו, ולאחר מותה הועמד לדין על מעילה ונידון לחמש שנות מאסר בכלא קולומבוס, באוהיו. בכלא שימש בתור רוקח והחל לכתוב סיפורים בחתימות שונות. לבסוף החל לחתום בדרך קבע בשם או. הנרי.
השנתיים האדומות
מהלך האירועים
המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית וקונפדרציית העבודה הכללית לא הצליחו לנצל את הפוטנציאל המהפכני של התנועה; אילו התנועה הייתה מתרחבת לשאר איטליה וממקסמת את הפוטנציאל שלה, מאוד סביר שהיה מתרחש שינוי מהפכני באיטליה. מרבית המנהיגים הסוציאליסטים היו מרוצים מהמאבקים שבצפון, אבל לא עשו רבות כדי להביא את כיבושי המפעלים וההתקוממויות למלוא הפוטנציאל שלהם. בלי התמיכה של ארגון מסודר, התנועה החברתית הלכה ודעכה בהדרגה.
או. הנרי
ביוגרפיה
יש הסבורים כי הנרי הגה את שם העט שלו בכלא; הוא ריצה שלוש שנות מאסר בשל הרשעה במעילה בכספי בנק. אחד הסוהרים נקרא אורין הנרי, ולכן אפשר כי מקור שם העט של פורטר הוא בסוהר זה. הנרי השתחרר ב־24 ביולי 1901, והחל בקריירת הכתיבה שלו.
השנתיים האדומות
תוצאות
ב-1921 התנועה הלכה ודעכה, בעקבות גלי פיטורים מאסיבים וקיצוצי שכר שנבעו גם מהמשבר הכלכלי. בניגוד להתנהלות הפאסיבית של הPSI והCGL, הארגונים הפשיסטים וארגוני המעסיקים כן הגיבו לתנועה. לאחר התקופה המהפכנית התעוררה הריאקציה של מליציית החולצות השחורות הפשיסטית ובסופו של דבר במצעד על רומא של בניטו מוסוליני באוקטובר 1922.
או. הנרי
ביוגרפיה
מששוחרר מכלאו בשל התנהגות טובה, חי זמן מה בפיטסבורג, ולאחר מכן התיישב בקביעות בניו יורק, המשמשת רקע לרבים מסיפוריו. שם החל לכתוב סיפור שבועי לעיתון "וורלד". הקלילות הניכרת של עלילותיו, התלויות ב"יד המקרה" ובעלות סיומים מפתיעים, עוררה נגדו סופרים ומבקרים רבים. אך ההומור שלו וכישרונו לתאר את חייהם של בני אדם מן הרחוב עשוהו מקובל מאוד על הקהל הרחב.
השנתיים האדומות
תוצאות
בצד ימין ניתן לראות מחקר סוציולוגי כמותי שבדק את ההתפתחות של מעשי האלימות בין הקבוצות החברתיות השונות, בהתבסס על דיווחים בעיתונות.
או. הנרי
יצירותיו
סיפוריו מפורסמים בסיומם המפתיע, בהומור הבריא ובמקריות האירונית שבהם, אולם הם אינם מאבדים מקסמם גם כאשר ההפתעה כבר ידועה.
מרבית סיפוריו מתרחשים בזמן כתיבתם, השנים הראשונות של המאה ה־20. רבים מתרחשים בעיר ניו יורק, במיוחד אלה המופיעים בספר ארבעת המיליונים (רמז לגודל אוכלוסיית ניו יורק באותה עת), כדוגמת מקץ עשרים שנה. לאו. הנרי הייתה חיבה ניכרת לעיר, שאותה כינה "בגדד שעל הרכבת התחתית". סיפורים אחרים מתרחשים בעיירות קטנות ובערים אחרות.
סיפוריו עוסקים בדרך־כלל באנשים מן השורה: נוכלים וקבצנים, בני אצולה אמיתיים או מדומים, עלמות חן ומחזרים לא-יוצלחים, פקידים, שוטרים, מלצריות. הסיפורים הם אנושיים, מלאי הומור והסיום הוא תמיד מרתק ובלתי צפוי.
בשנת 1952 הופק בהוליווד סרט בשם O. Henry's Full House ובו חמישה סיפורים של או. הנרי שבוימו על ידי במאים שונים. הסופר ג'ון סטיינבק הופיע בסרט בהופעה נדירה בקטעי הסבר לפני כל סיפור. הסיפורים הם:
סגור (טופולוגיה)
בטופולוגיה, סְגוֹר של קבוצה S השייכת למרחב X הוא הקבוצה הסגורה הקטנה ביותר המכילה את S. מבחינה אינטואיטיבית אפשר לחשוב עליו כעל קבוצה המכילה את אברי S ואת כל הנקודות ש"נוגעות" בקבוצה S.
הגדרה פורמלית
יהא X מרחב טופולוגי כלשהו, ותהא קבוצה. אם \Lambda היא קבוצת הקבוצות הסגורות A המקיימות (כלומר, קבוצת הקבוצות הסגורות המכילות את S), אז הסגור של S יסומן  או, ויוגדר על ידי:
נביא כאן מספר הגדרות אלטרנטיביות ששקולות להגדרה שהבאנו (כלומר, ניתן להוכיח אותן מההגדרה, ואם מקבלים אותן כהגדרה, ניתן להוכיח מהן את ההגדרה המקורית):
תכונות הנוגעות לסגור
נשים לב שרבות מתכונות אלו מזכירות את תכונות הפנים.
ג'ימי ג'ופרה
ג'יימס פטר (ג'ימי) ג'ופרה (באנגלית: James Peter (Jimmy) Giuffre; 26 באפריל 1921 – 24 באפריל 2008) היה מוזיקאי ג'אז, מלחין ומעבד מוזיקלי ונגן קלרינט וסקסופון. הוא הגיע לתודעה לראשונה ב-1947 כאשר שימש כמלחין ומעבד בתזמורתו של וודי הרמן וכתב בין היתר את הסטנדרט "ארבעה אחים", עבור רביעיית הססקסופונים של הלהקה. ג'ופרה היה דמות מרכזית ביצירת ה"ג'אז של החוף המערבי", ה-Cool Jazz וביצירה המוקדמת של הג'אז החופשי הקאמרי.