cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vampire
ביקורות
בביקורת שהתפרסמה באתר "Vulture", נכתב כי הסינגל מציג את יכולתה של רודריגו לשכלל נוסחה במקום לעקוב אחר אחת מוצלחת. השיר בונה מתח עם כלי נגינה בולטים ומילים חכמות. זהו ביצוע מלא שמרשים עם שירה רגשית. למרות היותו עוד שיר פרידה, הוא שובה את המאזינים ומתעלה מעל הפרטים הרכילותיים שבו. הוא שואב השראה מאמנים שונים אך בסופו של דבר נשמע ייחודי. בסך הכל, נכתב כי השיר נהדר ומדגיש את הצמיחה והכישרון של רודריגו.
בביקורת שהתפרסמה באתר האוסטרלי, "Junkee", נכתב שסינגל הקאמבק של רודריגו הוא ניצחון דרמטי, העולה על רמת הדרמה של אלבומה הקודם, Sour. השיר בוחן נושאים של בגידה, גזלייטינג ונרקיסיזם, ומציג תיאור מרגש ומפחיד של מניפולציה של מישהו בעמדת כוח. נכתב כי עם מילים פיוטיות וקליפ שובה לב, השיר מציג את התפתחותה של רודריגו כאמנית ומגבש את מעמדה כאחת האמניות החדשות הגדולות של העשור. הוא נחשב לאחד השירים הטובים של השנה, ומדגים את יכולתה של רודריגו לעורר רגשות ולהתחבר למאזיניה.
הצלחה
השיר נבחר להוצאת המוזיקה החדשה השבועית האהובה בסקר שערך בילבורד. "Vampire" קיבל למעלה מ-64% מהקולות, וגבר על הוצאות מוזיקה חדשות של אמנים כמו ליל עוזי ורט, שאקירה ומנואל טוריזו, וצ'ארלי XCX.
נכון ל-6 ביולי 2023, השיר השיג את מספר ההשמעות הגבוה ביותר ביותר לשיר סולו בספוטיפיי לשנת 2023. השיר הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 עם כ-35.5 מיליון השמעות בפלטפורמות הסטרימינג, 26.3 מיליון השמעות בתחנות הרדיו וכ-26,000 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון לצאתו והחליף את השיר "Last Night" של מורגן וולן במקום הראשון. זהו השיר השלישי של רודריגו שהגיע להישג זה, לאחר "Drivers License" ו-"Good 4 U" בשנת 2021. בכך הפכה רודריגו לאמן הראשון אי פעם שהסינגלים המובילים משני אלבומיו הראשונים הגיעו היישר למקום הראשון במצעד ההוט 100. בנוסף, "Vampire" נכנס היישר למקום הראשון במצעד שירי הסטרימינג, למקום השני במצעד השירים הדיגיטליים ולמקום ה-22 במצעד שירי הרדיו. בנוסף, רודריגו היא האמן היחיד שנולד בשנות ה-2000 עם מספר להיטים שהגיעו למקום הראשון במצעד ההוט 100.
השיר הגיע היישר למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. זהו הלהיט החמישי של רודריגו בעשירייה הפותחת בבריטניה, כולל שני שירים שהגיעו למקום הראשון.
אלדאיר
אלדאיר נסימנטו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Aldair Nascimento dos Santos; נולד ב-30 בנובמבר 1965), הידוע בשם אלדאיר, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם.
Vampire
הצלחה
השיר הגיע היישר למקום הראשון בבילבורד גלובל 200 וגם במצעד "בילבורד גלובל ללא ארצות הברית". זה מסמן את השיר השלישי של רודריגו שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד גלובל 200, כאשר גם להיטיה הקודמים "Drivers License" ו-"Good 4 U" הגיעו לראש המצעד. עם שלושה שירים בראש מצעד "גלובל 200", רודריגו הפכה לאישה הראשונה שהגיעה להישג זה מאז הקמת המצעד בשנת 2020. רק BTS (עם שבעה שירים) ובאד באני (עם שלושה שירים) השיגו הישג דומה. במצעד "בילבורד גלובל ללא ארצות הברית", "Vampire" גם הגיע היישר למקום הראשון, מה שהפך אותו לשיר השני של רודריגו בראש המצעד, אחרי "Drivers License".
אלדאיר
אלדאיר שיחק לאורך רוב הקריירה בקבוצת רומא האיטלקית, ואף היה לקפטן המועדון. הישג השיא שלו במדיה היה הזכייה באליפות איטליה ב-2001. הוא ייצג את נבחרת ברזיל 81 פעמים, בהם בשלושה טורנירי מונדיאל, הגיע איתה פעמיים לגמר הטורניר, בהם בזכייה במונדיאל 1994.
Vampire
וידאו קליפ
רודריגו שיתפה טיזר לקליפ של הסינגל ב-28 ביוני 2023 בחשבונות המדיה החברתית שלה וביוטיוב שורטס. הטיזר, שפורסם באינסטגרם, מציג את רודריגו שוכבת בשדה דשא מתחת לירח עם גוון שפתיים אדום כהה, דומה לזה שעל עטיפת האלבום, מלווה במוזיקת פסנתר. הקליפ בבימויה של פטרה קולינס, שעבדה עם רודריגו בעבר על הקליפים לשירים "Good 4 U" ו-"Brutal", יצא ב-30 ביוני, יחד עם הסינגל.
אלדאיר
קריירת משחק
את הקריירה האירופית החל אלדאיר בעונת. המאמן שוודי סוון-יוראן אריקסון החל את הקדנציה השנייה שלו כמאמן הקבוצה, והחתים את אלדאיר כחיזוק לחוליית ההגנה. הוא שותף ב-22 משחקים מתוך 34 בליגת העל הפורטוגלית וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בטבלה, אך גולת הכותרת של העונה הייתה העפלתה של בנפיקה לגמר גביע אירופה. אלדאיר, שאף תרם שער אחד בסיבוב הראשון מול דרי סיטי, פתח בהרכב במשחק הגמר מול מילאן, שהסתיים בהפסד מינימלי של בנפיקה, 1-0.
Vampire
וידאו קליפ
הקליפ מכיל התייחסויות לערפדים. הקליפ צבר למעלה מ-12.9 מיליון צפיות ב-24 השעות הראשונות שלו ביוטיוב.
אלדאיר
קריירת משחק
לאחר עונה אחת בלבד בפורטוגל, עבר אלדאיר לרומא מהסרייה א' לקראת עונת. כבר בעונת הבכורה שלו קטף אלדאיר תואר ראשון באיטליה, שסייע לרומא לזכות בקופה איטליה לאחר ניצחון בגמר על סמפדוריה. באותה עונה הגיעה רומא עם אלדאיר עד לגמר גביע אופ"א, שם נעצרה על ידי בת ארצה אינטר מילאנו. אלדאיר פתח בהרכב בשני משחקי הגמר.
אלדאיר תפס מקום של קבע במרכז ההגנה של רומא. ב-1998 אף זכה להיות קפטן הקבוצה לתקופה קצרה כשהחליף את אבל באלבו שעזב לפארמה, בטרם הוחלף על ידי פרנצ'סקו טוטי. בעונת, עשר שנים לאחר שהגיע לרומא, זכה עמה אלדאיר לראשונה באליפות איטליה. באותה עונה, תחת פאביו קאפלו, פחתו משמעותית דקות המשחק של אלדאיר ששותף ב-15 משחקי ליגה בלבד באותה עונה, בה הקדימה רומא את יובנטוס בראש הטבלה בשתי נקודות בלבד.
בסיום עונת, בתום 13 עונות במדי רומא, סיים אלדאיר את דרכו במועדון. המספר 6, ששימש אותו לאורך תקופתו במועדון, הופרש על ידי המועדון לעשר שנים כאות הוקרה, והבא שלבש את החולצה מספר שש של רומא היה קווין סטרוטמן ב-2013. בסך הכל רשם אלדאיר 330 הופעות ליגה במדי רומא, בהן כבש 14 שערים.
שלוש שנים לאחר פרישתו, חזר אלדאיר למגרשים וחתם במדי מוראטה מסן מרינו לקראת טורניר מוקדמות ליגת האלופות שהחל ביולי 2007. בפועל, רשם אלדאיר מחצית אחת בטורניר המוקדמות ממנו הודחה מוראטה לאחר סיבוב אחד בלבד, ועוד עשר הופעות בליגת העל של סן מרינו בדרך לזכייה בדאבל המקומי. הוא רשם הופעה אחת נוספת במוקדמות ליגת האלופות, לפני שפרש סופית מכדורגל.
נבחרת ברזיל
אלדאיר רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברזיל ב-15 במרץ 1989, במשחק ידידות מול. ארבעה חודשים אחר כך זומן על ידי המאמן סבסטיאו לזארוני לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 1989 אותו אירחה ברזיל. אלדאיר השתלב היטב בנבחרת ורשם שש הופעות מתוך שבע של ברזיל בטורניר, בדרך לזכייה בתואר. שנה אחר כך זומן על ידי לזארוני לסגל ברזיל לקראת מונדיאל 1990 באיטליה, בו הודחה ברזיל כבר בשמינית הגמר. אלדאיר לא שותף כלל במהלך הטורניר.
הטורניר המוצלח ביותר של אלדאיר בנבחרת היה טורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית. בניגוד לטורניר הקודם, אלדאיר היה שותף פעיל בטורניר. במשחק הראשון של שלב הבתים עלה מהספסל במהלך המחצית השנייה במשחק בו גברה ברזיל 2-0 על. מאז, הוא עלה בהרכב הפותח בכל שאר משחקיה של ברזיל בטורניר. ברזיל צלחה את שלב הבתים עם ניצחון 3-0 על ושוויון 1-1 מול. בשמינית הגמר, הדיחו אלדאיר וברזיל את המארחת עם ניצחון 1-0, וברבע הגמר הדיחו את  לאחר ניצחון 3-2. בחצי הגמר גברה ברזיל 1-0 על שוודיה במפגשן השני באותו הטורניר, והבטיחה את מקומה בגמר. במשחק הגמר, עם אלדאיר בהרכב, גברה ברזיל על בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה, וזכתה בתואר אלופת העולם בכדורגל, הישג השיא בקריירה של אלדאיר.
בשנים שלאחר הטורניר, היה שותף אלדאיר להצלחה של נבחרת ברזיל במגוון טורנירים. הוא עלה בהרכב ברזיל בגמר קופה אמריקה 1995 בו נוצחה על ידי. ב-1996 חיזק את הסגל האולימפי של ברזיל לאולימפיאדת אטלנטה תחת המאמן מריו זגאלו, וזכה עמה במדליית הארד. הוא פתח בהרכב ברזיל בניצחונה בגמר קופה אמריקה 1997 על, וכחצי שנה אחר כך שוב עלה בהרכב ברזיל למשחק גמר, הפעם בניצחון הגדול 6-0 על בגמר גביע הקונפדרציות 1997, בו זכתה ברזיל לראשונה בתולדותיה.
אלדאיר זומן על ידי זגאלו לטורניר מונדיאל 1998 בצרפת, שהיה השלישי ברציפות שלו בסגל. אלדאיר פתח בהרכב האלופה המכהנת בשני משחקיה הראשונים בשלב הבתים, שהסתיימו בניצחונות 2-0 על ו-3-0 על. הוא זכה למנוחה במשחק האחרון של שלב הבתים, בו נוצחה ברזיל 2-1 על ידי, אך מאז חזר להרכב בכל שאר משחקיה של ברזיל בטורניר. בשמינית הגמר גברה ברזיל 4-1 על, ברבע הגמר הדיחה את עם ניצחון 3-2 ובחצי הגמר נזקקה לדו-קרב פנדלים על מנת להדיח את. בפעם השנייה ברציפות עלה אלדאיר בהרכב בגמר המונדיאל, אך הובס עם נבחרתו 3-0 על ידי המארחת.
אלדאיר הוסיף לשחק בנבחרת כשנתיים לאחר הטורניר, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, עד שפרש ממשחק בינלאומי בשנת 2000. בסך הכול רשם אלדאיר 81 הופעות במדי נבחרת ברזיל, בהן כבש שלושה שערים.
החלפת מפרק
החלפת מפרק הוא אחד הניתוחים הנפוצים והמוצלחים בשטח האורתופדיה המודרנית. בניתוח מוחלף מפרק חולה, כואב ובלתי מתפקד, אשר מצבו התדרדר כתוצאה מדלקת מפרקים, משחיקה או ממחלה אחרת, במפרק מלאכותי המעוצב באופן המאפשר את המשך תפקודו. ניתוח החלפת מפרק מלא (באנגלית: Total Joint Replacement, Arthroplasty) פירושו החלפת כל חלקי המפרק, זאת בניגוד לניתוח החלפת מפרק חלקי (Hemiarthroplasty), שבו מחליפים רק את משטח אחת העצמות במפרק או חלקים משטח הפנים של המפרק.
תיאור ההליך
בטרם ביצוע הניתוח עובר החולה הערכה כללית באשר למצבו הבריאותי, בדרך כלל על ידי רופא מומחה בהרדמה. אצל חולים קשישים ייבדק אף תפקוד הלב בבדיקת א.ק.ג., ייעשה צילום רנטגן של בית החזה, ותתבצענה בדיקות אבחוניות בדם ובשתן. כיוון שמנותחים רבים נזקקים לעירוי דם במהלך הניתוח, תיעשינה הבדיקות לזיהוי סוג הדם של המנותח. תערכנה בדיקות הדמיה מקיפות למפרק המועמד להחלפה, כך שניתן יהיה להכין מראש מפרק מלאכותי בגודל המתאים לגופו של החולה.
בניתוח החלפת מפרק מנסר המנתח את ראשי העצמות המתחברות במפרק ומשתיל במקומן תותבים מלאכותיים. תותבים אלה עשויים לרוב ממתכת ומפוליאתילן בצפיפות גבוהה. נהוגים אף מפרקים ששטח הפנים שלהם מצופה בחומר קרמי. התותבים מוחדרים בדרך כלל אל חלל העצם ולעיתים נעשה שימוש בדבק פולימרי הנקרא זכוכית אקרילית (PMMA) לצורך חיזוק החיבור. ניתוח החלפת מפרקים הוא ניתוח הנעשה בדרך כלל בהרדמה מלאה.
התוויות לניתוח
ניתוח החלפת מפרקים נחוץ כאשר התסמינים מהם סובל החולה הם: מפרק בלתי מתפקד, כאבים עזים והגבלה בתנועות, ואלה גורמים לנכות חמורה לחולה, עד כדי איבוד יכולת הניידות. הבחירה בניתוח החלפת מפרקים צריכה להישקל אל מול הסיכונים המשמעותיים הכרוכים בביצוע הניתוח וכן סיכויי ההצלחה והכישלון של הניתוח. החולה חייב להבין גורמים אלה ולהחליט אם הסיכונים הכרוכים בביצוע הניתוח עדיפים על פני המשך חיים עם הנכות הנגרמת כתוצאה מן המפרק החולה.
התוויות-נגד
זיהום באזור המפרק הכולל הפרשה נחשב בדרך כלל להתוויית-נגד מוחלטת לביצוע ניתוח החלפת מפרק, זאת כיוון שניתוח עלול לגרום להתפשטותו של זיהום זה לרקמות שכנות ועמוקות יותר בגפה. זיהום הקיים בגופו של החולה, באזור מרוחק מן המפרק, יהיה התוויית נגד יחסית לביצוע הניתוח.
מצב בריאותי ירוד מהווה אף הוא שיקול העומד כנגד ביצוע ניתוח החלפת מפרק ובכל מקרה יישקל חוסנו הגופני של המטופל לעמוד בניתוח גדול. עם זאת קיימות דעות מקצועיות בתחום האורתופדיה הטוענות כי חוסר הניידות הנגרמת בגלל מחלת המפרק עלולה לסכן את המטופל במידה המצדיקה ניתוח החלפת מפרק, אפילו אצל חולים הסובלים ממחלות קשות של לב וריאות.
שיקום לאחר הניתוח
החזרתו של המנותח לניידות, מוקדם ככל האפשר לאחר ביצוע הניתוח מקובלת היום ברפואה כמפתח להגדלת סיכויי ההחלמה והשיקום ולהפחתת סיכוני סיבוכים כגון התפתחות קרישי-דם ודלקת ריאות. חולה המנותח בפרקי גפיו התחתונות יהלך בתחילה בעזרת עזרי-הליכה, כגון הליכון או מקל הליכה. זמן האשפוז לאחר ניתוח החלפת מפרק משתנה ממטופל אחד למשנהו ותלוי במידה רבה בכושרו הגופני ומצבו הבריאותי של המטופל בטרם הניתוח. תקופת האשפוז הממוצעת היא 4–7 ימים.
תהליך ההחלמה והשיקום מניתוח החלפת מפרק מחייב פיזיותרפיה רבה, זאת כדי להחזיר את המפרק לתפקוד מלא. תפקידם של הפיזיותרפיסטים הוא לבנות וליישם לכל מטופל תוכנית טיפולית מדורגת, הלוקחת בחשבון גורמים כגון סוג המפרק המלאכותי ורקמות רכות שנפגעו במהלך הניתוח ומונעת פגיעה באזור המפרק כתוצאה ממאמצים מוגזמים.
סיכונים רפואיים
ניתוח החלפת מפרק הוא ניתוח ארוך וגדול הכרוך בסיכונים בדרגות שונות.
מחלוקות
אף שניתוח החלפת מפרק הוא אחד הניתוחים הנפוצים והמוצלחים בשטח האורתופדיה, מלוות את ההליך מחלוקות מקצועיות רבות. קיימים מחקרים רבים הבוחנים הליך זה מתוך מאמץ לשפרו ולמזער את סיכוניו. המחלוקות העיקריות באשר לניתוח החלפת מפרק הן:
פרוגנוזה
הפרוגנוזה לניתוח החלפת מפרק היא טובה או מצוינת ב-95% מכלל החלפות המפרק בגפיים התחתונות (מפרק הברך או הירך). רוב החולים חשים הקלה משמעותית בכאב. עם זאת, לא בכל המקרים מצליח הניתוח להשיב את המפרק למלוא טווח תנועותיו.
החלפות מפרקים בישראל
ניתוחי החלפת מפרקים, כאשר מתקיימת ההתוויה הניתוחית המתאימה, הם חלק מסל שירותי הבריאות לו זכאי כל תושב מדינת ישראל על פי חוק ביטוח בריאות ממלכתי. מושתלי מפרקי גפיים תחתונות, אשר לא שבו לתפקוד מלא במפרק, בין אם עקב הגבלת תנועות המפרק או עקב התרופפות המפרק המושתל, עשויים להיות זכאים לגמלת ניידות מן המוסד לביטוח לאומי, בהתאם למבחנים הקבועים בהסכם הניידות אותו מיישם המוסד.
אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה
אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה (באיטלקית: Odoardo II Farnese; 12 באוגוסט 1666 – 6 בספטמבר 1693), היה הבן הבכור של ראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה, נסיך הכתר של דוכסות פארמה, ואביה של אליזבטה, מלכת ספרד.
ביוגרפיה
אודוארדו נולד ב-12 באוגוסט 1666 בפארמה, לראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה ולאיזבלה ד'אסטה, דוכסית פארמה, בתם של פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה ומריה קטרינה פארנזה. אמו מתה שנים עשר ימים לאחר לידתו, ומאוחר יותר התחתן אביו עם מריה ד'אסטה, ממנה היו לו עוד 9 ילדים, ביניהם פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה.
ב-3 באפריל 1690 התחתן אודוארדו על ידי שליח עם דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, ואחותם של קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, מלכת פורטוגל ומלכת ספרד, וב-17 במאי 1690 נערך טקס הנישואים הרשמי. הנישואים היו הראשונים אי פעם בין נסיך איטלקי לנסיכה גרמנית. בנוסף, הכלה, אשר הייתה מקושרת לבתי המלוכה של אירופה, הביאה עמה נדוניה גדולה מאוד.
אודוארדו מת ב-6 בספטמבר 1693 בפארמה לפני אביו, וב-8 בדצמבר 1695 התחתנה אלמנתו עם אחיו למחצה פרנצ'סקו פארנזה, דוכס פארמה, אך לא היו לה ילדים ממנו. לאחר מותם של אחיו פרנצ'סקו ואנטוניו ללא ילדים, הוחלט כי הדוכסות תעבור לנכדו פליפה, דוכס פארמה, שהיה בנה של בתו, אליזבטה פארנזה, מלכת ספרד.
משפחתו
ב-3 באפריל 1690 התחתן אודוארדו על ידי שליח עם דורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, ממנה נולדו לו שני ילדים:
חה שיאנגג'יאן
חֶה שְיַאנְגְגִ'יַאן (בסינית: 何享健, נולד ב-5 באוקטובר 1942) הוא מיליארדר סיני, מייסד שותף של מידאה, אחת מיצרניות המכשור הגדולות בסין. בינואר 2021 הוערך הונו במעל 42 מיליארד דולר.
חיים אישיים
בשנת 1968, הוביל חה קבוצה של 23 מתושבי העיר בייג'יאו שבמרכז גואנגדונג, לייסוד חברה לייצור מכסים, שלימים הפכה לענקית מידאה. הוא פרש מתפעול מידאה בשנת 2012.
הוא נשוי ואב לשלושה ילדים ומתגורר בפושאן בכפר הגולף הבינלאומי ג'ונלן, שכונת וילות שפותחה על ידי קבוצת מידאה נדל"ן שבבעלותו.
ג'ורג' סטיבנסון
ג'ורג' סטיבנסון (באנגלית: George Stephenson; 9 ביוני 1781 – 12 באוגוסט 1848) היה מהנדס מכונות אנגלי אשר פיתח את קו הרכבת הראשון ועזר לבנו רוברט סטיבנסון שתכנן את קטר הקיטור המפורסם "רוקט" (אנגלית: Rocket – טיל) והידוע בכינויו "אבי מסילות הברזל". בני התקופה הוויקטוריאנית ראו בסטיבנסון דוגמה ומופת לאדם שקדן, בעל רצון מתמיד לשיפור המביא לידי ביטוי את עקרונות העזרה העצמית. רוחב מסילת הרכבת שקבע סטיבנסון במידה של 4 רגל ו-8.5 אינץ' (1435 מ"מ), הפך לרוחב התקני של מסילות רכבת בעולם ולעיתים נקרא "רוחב סטיבנסון".
התחלות
ג'ורג' סטיבנסון נולד בווילאם שבחבל נורת'אמברלנד באנגליה, כ-15 ק"מ מערבית לעיר ניוקאסל. בשנת 1748 נבנתה בסמוך לעירו מסילה לקרונות שנגררו על ידי סוסים, בדומה למסילת רכבת, אך הייתה עשויה מעץ. סטיבנסון גדל בסמוך למסילה ובשנת 1802 החל לעבוד כמכונאי במכרה פחם. במשך עשר שנים צבר ידע בטיפול ובאחזקת מנועי קיטור ובשנת 1812 פרש מעבודתו והחל לבנות מנועי קיטור בעצמו.
בשנת 1820 נקרא סטיבנסון להקים מסילה לאורך של כ-13 ק"מ ממכרה בהטון לעיר סנדרלנד. במורדות נעו הקרונות על המסילה בכוח הכבידה ואילו במישור ובעליות נגררו על ידי קטרי קיטור. הייתה זו המסילה הראשונה באנגליה שבה לא נעשה כל שימוש בגרירה בכוח בהמות.
בשנת 1821 החל במפעל בניית מסילת סטוקטון ודרלינגטון (Stockton and Darlington Railway). התוכנית המקורית הייתה לעשות שימוש בסוסים לגרירת קרונות על מסילות ברזל, אולם לאחר שמנהל החברה פגש בסטיבנסון הוא שינה את התוכניות. העבודה על המסילה החלה בשנת 1822 ובחודש ספטמבר 1825 השלים סטיבנסון את בניית הקטר הראשון למסילה, אשר כונה בתחילה "אקטיב", אולם אחר כך שונה שמו ל"לוקומושן" (תנועה באנגלית). המסילה נפתחה לתנועה ב-27 בספטמבר 1825, כאשר הקטר "לוקומושן" נהוג על ידי סטיבנסון, גרר 80 טון של פחם לאורך 15 ק"מ והשלים את המסע בשעתיים. בקטע אחד של הנסיעה הוא הגיע למהירות של 39 קמ"ש. כחלק מן הרכבת הראשונה היה גם קרון נוסעים שנבנה במיוחד לצורך כך ובו ישבו מכובדים שהגיעו לטקס הפתיחה. הייתה זו רכבת הנוסעים הראשונה שנגררה על ידי קטר קיטור.
עלייתו לתהילה
בעת בניית מסילת סטוקטון ודרלינגטון הבחין סטיבנסון כי אף עליות מתונות במסילה מפחיתות במידה רבה את מהירות הרכבת. הוא הגיע למסקנה כי יש לתכנן מסילות רכבת כך שתהיינה מישוריות ככל האפשר. ידע זה הוא יישם בעת שעבד בבנית מסילת בולטון ולי וכן מסילת ליברפול ומנצ'סטר. לצורך השגת המטרה של מישוריות המסילה הוא תכנן שורה של סוללות, תעלות וגשרים בתוואי הדרך. בשנת 1829, לקראת סיום סלילת מסילת ליברפול ומנצ'סטר הכריזו מנהלי החברה על תחרות לבניית הקטרים בהם ייעשה שימוש במסילה זו. סטיבנסון עזר לבנו רוברט לבנות לצורך התחרות את הקטר "רוקט", אשר גבר על תשעה מועמדים אחרים והפך לקטר הקיטור המפורסם ביותר בעולם.
מערכת האקסיומות של הילברט
מערכת האקסיומות של הילברט היא מערכת בת 20 אקסיומות שהציע דויד הילברט ב-1899, כבסיס תאורטי לגאומטריה האוקלידית.
האקסיומות, המחליפות את חמש האקסיומות וחמש ההנחות שקבע אוקלידס בספרו "יסודות", פטורות מאי-הדיוקים שנמצאו בהן. הילברט הֶחְֶיָה את המסורת שקבע אוקלידס, ופתח מאה שבה נארגו לתוך יסודות המתמטיקה מערכות פורמליות של אקסיומות כמעט בכל תחום. עם זאת, המערכת של הילברט אינה נטולת חסרונות, וזו של טרסקי עדיפה עליה, בהיותה מנוסחת במסגרת שפה מסדר ראשון.
עבודתו של הילברט מבוססת על עבודתם של אחרים שתרמו לביסוס האקסיומטי של הגאומטריה, ובראשם: מוריץ פש, מריו פיירי, אוסוולד ובלן, אדוארד ורמיל האנטינגטון, גילברט רובינסון והנרי ג'ורג' פורדר.
האובייקטים היסודיים
האקסיומות מתייחסות לשלושה סוגי אובייקטים, שאינם מוגדרים: וכן לשלושה יחסים שאינם מוגדרים: ניתן לספור זאת כשישה יחסים, אך הילברט עצמו לא עשה זאת. ניתן גם להגדיר יחס חפיפה שלישי על משולשים, אך הוא מוגדר בעזרת יחסי החפיפה האחרים ואינו אובייקט יסודי.
לעניין יחס החפיפה ולנוסח האקסיומות, "קטע" מוגדר כאוסף (קבוצת) של הנקודות על קו ישר L, הנמצאות בין זוג נקודות a,b שעל הישר; "זווית" היא זוג סדור של קרניים הנפגשות בנקודה; ו"משולש" הוא שלשה סדורה של נקודות.
רשימת האקסיומות
לשם נוחות הקריאה, נעשה שימוש במושגים נרדפים ל-"הנקודה a חלה בישר L", כגון "הישר L עובר דרך הנקודה a" או "הישר L כולל את הנקודה a"; וכן לגבי ישרים ומישורים, ונקודות ומישורים.
I. חילה
I.1. לכל שתי נקודות, קיים ישר העובר דרך שתיהן.
I.2. לכל שתי נקודות שונות, יש לכל היותר ישר אחד העובר דרך שתיהן.
I.3. כל ישר כולל לפחות שתי נקודות, ולכל ישר יש נקודה מחוץ לו.
I.4. לכל שלוש נקודות שאינן על ישר אחד, יש מישור העובר דרך כולן. כל מישור כולל נקודה אחת לפחות.
I.5. לכל שלוש נקודות שאינן על ישר אחד, יש רק מישור אחד העובר דרך כולן.
I.7. אם המישורים A ו-B כוללים נקודה a, אז הם כוללים לפחות עוד נקודה אחת.
I.8. יש לפחות ארבע נקודות שאינן שייכות לאותו מישור.
II. סדר
II.1. אם הנקודה b נמצאת בין הנקודות a ו-c, אז היא נמצאת גם בין הנקודות c ו-a, ושלוש הנקודות מונחות על אותו ישר.
II.2. לכל שתי נקודות שונות a ו-c, קיימת נקודה b הנמצאת בין a ו-c (קבוצה סדורה צפופה).
II.3. לכל שלוש נקודות על אותו ישר, בדיוק אחת מהן נמצאת בין שתי האחרות.
II.4 לכל שלוש נקודות a,b,c שאינן על ישר אחד, ולכל ישר L המוכל במישור הכולל אותן ושאינו עובר דרך אף אחת מן הנקודות, מתקיים כי: אם L כולל נקודה של הקטע ab, אז L כולל גם נקודה של הקטע ac או של הקטע bc (אקסיומת פש).
III. חפיפה
III.1 (הקצאת קטע על ישר). לכל שתי שונות נקודות a ו-b, ונקודה c על ישר L, יש בדיוק שתי נקודות, d ו-e, על L, כך ש-c נמצאת בין d ו-e, והקטעים ab, cd ו-ce חופפים זה לזה.
III.2 (חפיפת הקטעים היא טרנזיטיבית). אם ab\cong cd וגם ab\cong ef, אז cd\cong ef.
III.3 (אדיטיביות של חפיפת קטעים). נניח שהקטעים ab ו-bc מונחים על הישר L באופן שהנקודה המשותפת היחידה להם היא b; וכן שהקטעים de ו-ef מונחים על הישר M באופן שהנקודה המשותפת היחידה להם היא e. אם ab\cong de ו-bc\cong ef, אז ac\cong df.
III.4 (הקצאת זווית על קרן). לכל זווית abc וקרן de, קיימות בדיוק שתי קרניים dx ו-dy, כך ש וגם.
III.5 (חפיפת משולשים לפי "צלע-זווית-צלע"). לכל משולשים abc ו-xyz, אם הקטעים ab\cong xy, וגם ac\cong xz, וגם, אז.
IV. הקבלה
IV.1. לכל ישר L ונקודה a שמחוץ לו, ומישור הכולל את a ואת L, קיים לכל היותר ישר אחד במישור הכולל את a ואינו כולל אף נקודה של L (אקסיומת המקבילים).
V. רציפות
V.1 לכל קטע cd וקרן ab, קיים מספר טבעי n ונקודות שעל הקרן, כך שהקטעים  כולם חופפים ל-cd, וכך ש-b נמצאת בין a ו-\ a_n (תכונת ארכימדס).
V.2 כל הוספה של נקודות לישר, מפירה (סותרת) לפחות אחת מחמש האקסיומות: I, II, III.1, III.2, V.1 ("שלמות הישרים").
תחולה והערות
במקור, הילברט כלל אקסיומה נוספת – "לכל ארבע נקודות על ישר, ניתן לבחור את השמות a,b,c,d כך ש-b בין a ו-c, וגם בין a ו-d; וכן c בין a ו-d ובין b ו-d"; אולם E.H.Moore הראה (ב-1902) שניתן להסיק אקסיומה זו כמשפט משאר המערכת.
האקסיומות של הילברט אינן מהוות תורה מסדר ראשון, משום שהאקסיומות בקבוצה V לא ניתנות לתיאור במסגרת של שפה מסדר ראשון. משום כך, חשיבותה העיקרית של המערכת היא מתודולוגית, בתרומתה לתוכנית הילברט לבסס את כל המתמטיקה על תורת הקבוצות (האקסיומטית).
גאומטריה המניחה את כל האקסיומות של הילברט, למעט אקסיומת המקבילים, נקראת גאומטריה אבסולוטית.
גאומטריה המניחה את אקסיומות השייכות והסדר נקראת גאומטריית הסדר.
צחוק
צחוק הוא פעולה פיזיולוגית קולית בבני אדם המשנה את הבעת הפנים באופן הדומה לחיוך. גלוטולוגיה הוא המדע העוסק בחקר הצחוק והשפעתו על האדם מבחינה פיזיולוגית ופסיכולוגית.
הצחוק מתעורר בעקבות רגשות או מצבים מסוימים. הוא בדרך כלל יהיה נעים ויביא לתחושה של הרפיה בגוף. על פי רוב הצחוק בא לידי ביטוי בהקשר של הומור ושמחה, אך הוא יכול לבטא גם רגשות אחרים כמו מבוכה וחשש, פאניקה, או צחוק פראי של שמחה לאיד.
בתהליך הצחוק מתכווצים שרירים שונים בגוף - ובעיקר הסרעפת ושרירי הפנים, ועקב כך מוצא אוויר מהריאות בלחץ תוך השמעת קולות צחוק. דמעות והסמקה מאפיינות צחוק אינטנסיבי.
גורמים לצחוק
כאמור, הצחוק יכול לנבוע כתוצאה מרגשות ומצבים שונים.
צחוק מהומור
בספרו של אנרי ברגסון, "הצחוק", מפורטות מספר סיבות לצחוק: איבוד הגמישות, חריגה מהנורמה, חיקוי, מחווה ותנועות המזכירות מכניקה אוטומטית, הפניית הגשמי אל הרוחני, עקרון ההישנות, אפקט הדומינו וזכות בחירה מדומה. גורמים בהם הצחוק תלוי: קהל יעד, תזמון (בשיחה, בסצנה או בהרצאה), תחושות המועברות לקהל, הזדהות, מבוכה, סלידה.
צחוק מהנאה
צחוק יכול להיות ביטוי לתחושת עונג ולרגשות חיוביים כמו שמחה ואושר.
רגש השמחה יכול להתעורר גם על חשבון הזולת. במצבים כאלו הצחוק נובע משמחה לאיד.
צחוק ממבוכה וחשש
צחוק יכול להיגרם ממבוכה. אדם נבוך עלול לאמץ את הצחוק כדי להסתיר את מבוכתו - כמו אדם מפוחד שחש בצורך להסתיר את חרדתו אל מול סיטואציה מאיימת יאמץ את הצחוק כדי להתל בצופים שיגזימו בכוחו בהניחם שהסיטואציה קטנה עליו עד כדי שהוא מתייחס אליה כאל משחק.
צחוק כתגובה גופנית
הצחוק יכול לנבוע מתגובה גופנית לגירויים פיזיים או כימיקלים שונים.
דגדוג יכול לעורר צחוק באופן בלתי רצוני.
הגז חמצן דו-חנקני קרוי "גז הצחוק" משום שהוא מעורר תגובות של צחוק. הוא משמש ברפואה כתחליף להרדמה.
תרומה לבריאות
מדענים טוענים שהצחוק עוזר לבריאות ומשתתף בתהליך הריפוי אצל חולים. במחקרים נמצא שלאחר הצחוק ישנה ירידה בהורמוני הדחק כמו האדרנלין והקורטיזול, דבר המחזק את המערכת החיסונית ומוריד את לחץ הדם. הגוף גם משחרר אנדורפינים שמשפרים את מצב הרוח.
לאחרונה התפתח מקצוע רפואי המשתמש בצחוק למטרות טיפוליות בשם "ליצנות רפואית" שבו ליצנים מסתובבים בבתי חולים ומשעשעים חולים בתעלולים שונים.
השימוש בצחוק כמקדם בריאות הפך את היוגה צחוק לפופולרית ומאז שנת 2004 החלו לפעול עשרות מועדוני יוגה צחוק ברחבי הארץ.
היחס לצחוק
ביולי 2014 קבע סגן ראש ממשלת טורקיה, בולנט ארינץ', כי "לנשים אסור לצחוק בפומבי", משום שיש בכך פגיעה בצניעות. במחאת רשת שקמה בעקבות דבריו פרסמו נשים רבות תמונות שלהן כשהן צוחקות.
הצחוק בבידור
הצחוק בצורתו הבידורית כבש את תרבות הפנאי, הצחוק נתפס גם כמשדר בריאות טובה הן נפשית והן פיזית.
סביב הצחוק התפתחה תעשייה שלמה של בידור, הן בצורה של סרטים ובהם בעיקר סרטי קומדיה והן בצורה של הצגות ובהם בעיקר ז'אנר הקרוי סטנד-אפ קומדי, שבו שחקנים מספרים בדיחות או אפיזודות משעשעות.
צחוק מוקלט הוא פסקול של צחוק מוקלט אותו מוסיפים בעריכה לסדרות טלוויזיה, בעיקר קומדיות מצבים, ובתוכניות רדיו.
צחוק במסגרת משחק
הקולניות שבצחוק נועדה להכריז וליצור הבחנה בין התנהגות אמיתית לבין התנהגות לא אמיתית ועל כן גם לא מאיימת.
הצחוק הקלאסי יופיע אצל ילדים בעת משחקם, והקולניות שבצחוק מחצינה ומסנכרנת את רוח המשחק בין המשתתפים ומוודאת שההתנהגות העכשווית "אינה אמיתית" אלא היא משחק, וכאשר אחד הילדים יחצה את הגבול שבין המשחקיות להתנהגות תוקפנית, סביר מאוד להניח שקולות הצחוק ייפסקו.
משחקיות היא התנהגות נפוצה בקרב בעלי החיים, ומהותה היא חיקוי של מצבים אמיתיים שמצריכים מיומנות כדי להתמודד עימם, ועל כן גם ההכרזה על ה"משחקיות" תהיה מצויה אצל אותם בעלי חיים שמשחקים.
אצל בעלי החיים החברותיים כגון האדם, המשחקיות משמשת גם (ואולי בעיקר) לאינטראקציה ולהידוק הקשרים והמעמדות שבקהילייה, ומקלה על ההיכרות שבין הפרטים, ועל כן שיחות הווי מאופיינים בצחוק מתמשך לכל אורכם.
על ידי הצחוק הצוחק יכול לומר לצופים שהתנהגותו המאיימת לכאורה - בעצם איננה מאיימת כלל, כגון טפיחה אדירה וחברית על השכם וכדומה, אך לעיתים סיטואציה שבה התנהגות תוקפנית של חבורה כלפי זר תתפרש אצל בני החבורה כמשחק שיאופיין בצחוק קולקטיבי של בני החבורה, ואילו לגבי הזר מדובר באיום או התקפה חד משמעית.
פרנסס אליזבת טריפ
ביוגרפיה
פרנסס אליזבת טריפ נולדה ב-1 באוגוסט 1832 באקסטר, דבון. אביה היה הכומר רוברט הנרי טריפ, ואמה הייתה אליזבת אן; הוריה היו בני דודים ראשונים. אביה היה כומר באלטארנון בקורנוול, קרוב לבודמין מור. לפרנסס היו שבעה אחים צעירים.
מאוחר יותר בחייה היא עברה ללונדון, שם מתה ב-26 בדצמבר 1890 בעקבות התקף לב.
תוכנית מרשל
תוכנית מרשל, או בשמה הרשמי התוכנית להבראת אירופה (באנגלית: European Recovery Program), הייתה התוכנית המרכזית של ארצות הברית לשיקום אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה. היוזמה נקראה על שמו של מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' מרשל והייתה בעיקר פרי תכנונם של בכירים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כוויליאם קלייטון וג'ורג' קנאן.
מימוש התוכנית נמשך כ-4 שנים, במהלכן הושקעו כ-13 מיליארד דולר (כ־130 מיליארד דולר ב־2016, במונחים ריאליים) בתמיכה כלכלית ובייעוץ טכני למדינות אירופה שהצטרפו לארגון ה־OEEC (הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי, כיום OECD). מדינות הגוש המזרחי לא השתתפו בתוכנית שכן סטלין, מנהיג ברית המועצות, ראה בה איום.
בעוד שבעבר ייחסו לתוכנית את הצלחת שיקום אירופה לאחר המלחמה, כיום הדעות חלוקות לגבי תועלתה. יש הטוענים כי היא שיפרה אך במעט את תהליכי ההבראה שכבר החלו להתרחש באירופה, ולמעשה שירתה בעיקר את היצרנים האמריקאים, אשר תוצרתם זכתה לשוק גדול באירופה בזכות מאמצי התוכנית.
אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר 6 שנות מלחמת העולם השנייה נותרה אדמת אירופה חרוכה והרוסה. קרבות המלחמה התקיימו לכל אורכה ורוחבה של היבשת וכילו שטח גדול בהרבה מזה שכיסתה מלחמת העולם הראשונה. חלק ניכר מעריה הגדולות של אירופה ניזוק קשות בהפצצות האוויריות, ואזורים תעשייתיים - שהיוו יעד מועדף להפצצות - נהרסו כליל. ערים גדולות ומפותחות ביבשת, כמו ורשה וברלין, היו לעיי חורבות, ואחרות - כלונדון ורוטרדם - נפגעו במידה זו או אחרת של חומרה. כלכלת אירופה הייתה מרוסקת, מיליוני אנשים הפכו לחסרי-בית וההרס הרב באזורים החקלאיים הביא לתנאים שהיו קרובים לרעב בחלק ניכר מן היבשת. התשתית, במיוחד זו של התחבורה, ניזוקה עד מאוד: מסילות רכבת, כבישים וגשרים הופצצו ונהרסו. בעיות אלה לא היו קלות לפתרון, הואיל וקופות המדינות ואוצרותיהן נוצלו עד תום בימי המלחמה הארוכה והקשה.
עד 1947 חלה התקדמות קלה בלבד. בצורת באותה שנה ולאחריה חורף קשה רק החמירו את המצב. כלכלת אירופה לא הראתה סימנים של שיקום, כאשר אבטלה גבוהה ומחסור במזון הביאו לשביתות ולאי-שקט במספר מדינות. הכלכלה האירופית הראתה סימנים בודדים של צמיחה ועדיין הייתה במצב גרוע; הייצור החקלאי עמד על 83% מהרמות של 1938, הייצור התעשייתי עמד על 88% והייצוא על 59% בלבד.
בעיית המחסור במזון הייתה בעיה חמורה בפני עצמה. לפני המלחמה הסתמכה מערב אירופה על עודפי המזון ממזרח אירופה, אך אלו הפסיקו להגיע עם השתלטותה של ברית המועצות על האזור. המצב היה קשה במיוחד בגרמניה, שם עמדה צריכת הקלוריות הממוצעת ליום על 1,800 קלוריות ליום בלבד, כמות שאינה מספקת בטווח הארוך כדי לשמור על תזונה מספקת. ויליאם קלייטון, היועץ לממשל האמריקאי בעניינים כלכליים, דיווח לממוניו כי "אט-אט גוועים מיליוני אנשים ברעב".
בעיה נוספת, חמורה לא פחות, היא המחסור בפחם, שהורגש במיוחד בחורף הקר של 1947-1948; בגרמניה, למשל, לא חוממו הבתים וכתוצאה מכך קפאו מאות אנשים למוות.
ארצות הברית סייעה כלכלית לאירופה כדי לתרום לשיקומה גם בשנים אלו, לפני ביצוע תוכנית מרשל, והוציאה כ-9 מיליארד דולר במסגרת זו. חלק גדול מעזרה זו היה עקיף, באמצעות הסכמי השאל-החכר. בנוסף, חיילים אמריקאים סייעו לשיקום התשתית המערב-אירופית ובעזרה לפליטים הרבים. מספר הסכמים לסיוע דו־צדדי נחתמו, ביניהם שליחת סיוע צבאי אמריקאי ליוון ולטורקיה. האו"ם, שהיה בחיתוליו, החל גם הוא בעזרה הומניטרית, שרובה ככולה מומנה בידי ארצות הברית. למאמצים אלה הייתה חשיבות עליונה, אך הם נעדרו כל ארגון או תכנון וכך כשלו במתן מענה לצרכיה הבסיסיים של אירופה באותה התקופה.
ארצות הברית שלאחר המלחמה
המדינה הגדולה היחידה בה לא נפגעה התשתית הייתה ארצות הברית. שטחה הותקף פעמיים בלבד במהלך כל המלחמה: במתקפת הפתע על פרל הארבור ובהתקפת הטעייה על האיים האלאוטיים שבאלסקה. מאגרי הזהב של ארצות הברית נותרו בלא שינוי והודות לבסיס החקלאי והיצרני העצום שברשותה, היא נהנתה מכלכלה חסונה ובריאה. למרות זאת, כלכלת ארצות הברית נשענה בעיקר על מסחר ושגשוגה הכלכלי היה תלוי בקיומו של שוק אירופאי משוקם.
הפילוג באירופה
מניע נוסף לביצוע התוכנית, והבדל משמעותי מהתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, היה תחילתה של המלחמה הקרה. גורמים בממשל האמריקאי הביעו חשדות עמוקים לגבי פעולות ברית המועצות. בזמן בו החלה תוכנית מרשל לקרום עור וגידים, בריתות המלחמה נותרו שלמות והמלחמה הקרה עדיין לא החלה ממש; החשש מפני האיחוד הסובייטי לא היה בר קיימא בקרב רבים מבין התורמים לקידומה של התוכנית. עם זאת, הכוח והפופולריות של מפלגות קומוניסטיות מקומיות במערב אירופה עוררו דאגה מסוימת. בצרפת ובאיטליה העניק העוני שבא אחרי המלחמה תמריצים למפלגות הקומוניסטיות באזור, ששיחקו תפקיד חשוב בתנועת ההתנגדות למלחמה. מפלגות אלה זכו להצלחה רבה בבחירות שלאחר המלחמה. אף על פי שכיום גורסים מרבית ההיסטוריונים שהצלחת הקומוניסטים בצרפת ובאיטליה הייתה מוגבלת, בכירים בממשל האמריקאי ראו אז את ההתרחשויות בחומרה וייחסו להן חשיבות רבה. ממשלתו של הארי טרומן החלה להיות מודעת לבעיות אלו ב־1946. דוקטרינת הבלימה החלה להופיע, וזו טענה כי יש לסייע למדינות אירופאיות לא-קומוניסטיות כדי לעצור את ההתפשטות הסובייטית מערבה. בנוסף, הייתה גם תקווה כי מדינות מזרח אירופה יצטרפו לתוכנית ובכך יצאו מהגוש הסובייטי.
רעיונות ראשוניים
עוד בשנים הראשונות לאחר המלחמה העלו מספר דמויות חשובות בממשל האמריקאי את הצורך בשיקום אירופה. מזכיר המדינה, ג'יימס בירנס, הציג גרסה ראשונית של התוכנית במהלך נאום שנשא בגרמניה ב־6 בספטמבר 1946. גם סגנו, דין אקסון, נשא נאום חשוב בנושא, שמרובו התעלמו. בנוסף, הגנרל לושיוס קליי ביקש מהתעשיין לואיס בראון לעקוב אחרי ההתרחשויות בגרמניה ולערוך דו"ח על מצב המדינה ב־1947. הדו"ח כלל עובדות בסיסיות בנוגע לבעיותיה של גרמניה והמלצות לשיקומה. סגן הנשיא אלבן בארקלי גם כן העלה את הרעיון.
האלטרנטיבה למימון אמריקאי לשיקום אירופה הייתה לדרוש מגרמניה פיצויים. תוכנית זו נודעה בשם תוכנית מורגנטאו ונקראה על שמו של שר האוצר האמריקאי שהגה אותה, הנרי מורגנטאו. התוכנית הציעה שגרמניה תשלם פיצויי מלחמה כבדים, בהם ישתמשו לשיקום המדינות האירופיות אשר נפגעו על ידה במהלך המלחמה. מטרה נוספת של התוכנית הייתה למנוע מגרמניה להשתקם ולחזור לכוחה. תוכנית ברוח דומה הייתה תוכנית מונה (על שם המדינאי ז'אן מונה), שהציעה להעניק לצרפת את השליטה באזורי הפחם של גרמניה, בחבל הרוהר ובחבל הסאר. ב־1946 הסכימו בעלות הברית להטיל מגבלות חמורות וברורות על התפתחותה של גרמניה ושיקומה, אך הבעיה שהייתה נעוצה בתוכנית לעיכוב התפתחותה של גרמניה הייתה היותה של גרמניה מעצמה תעשייתית באירופה. על כן, ב־1947 הוחלפו ההוראות תחת ההנחה כי "אירופה המסודרת והמשגשגת דורשת תרומתה הכלכלית של גרמניה יציבה ופורה", ולאחר כמה חודשים נכנסה לתוקפה תוכנית מרשל.
הצגת התוכנית - נאומו של מרשל
מרבית הדיונים על הצורך בשיקום אירופה זכו להתעלמות מכיוון שלא נתפשו כמביעים מדיניות רשמית של הממשל. על מנת להסיר ספק בקשר למדיניות הוחלט כי את הנאום על התוכנית ישא ג'ורג' מרשל, מזכיר המדינה. מרשל נשא את הנאום בפני המחזור המסיים של אוניברסיטת הרווארד ב־5 ביוני 1947. בעודו עומד במדרגות הכנסייה שבחצר הרווארד, תיאר מרשל בקווים כלליים את היערכותה של ארצות הברית למתן עזרה בשיקום האירופי. הנאום, שנכתב בידי צ'ארלס בוהלר, לא כלל פרטים ספציפיים ומספרים. המרכיב החשוב ביותר בנאום היה הקריאה למנהיגי מדינות אירופה להיפגש ולתכנן בעצמם את בנייתה מחדש של אירופה, כאשר ארצות הברית מבטיחה לסייע במימון תוכניתם.
הממשל הניח כי התוכנית לא תהיה אהודה במיוחד בקרב הציבור האמריקאי ולכן הוא כוון לציבור האירופי. בניסיון להשאיר את הנאום מחוץ לכותרות העיתונים האמריקאים לא עודכנו העיתונאים האמריקאים מבעוד מועד בכוונה לשאתו. הנשיא הארי טרומן אף קיים באותו יום מסיבת עיתונאים כדי להסב את תשומת הלב מהנאום. לעומת זאת, הוסבה תשומת לבם של עיתונאים אירופאים לאירוע והנאום שודר במלואו ברשת ה־BBC.
דחייה סובייטית
נאומו של מרשל כלל הזמנה מפורשת לסובייטים, מתוך ההנחה שהתעלמות מברית המועצות תהא סימן ברור מדי של חוסר האמון ששרר בין שתי המעצמות. עם זאת, בכירי מחלקת המדינה האמריקנית ידעו כמעט בבירור כי סטלין לא ירצה להשתתף, וכן כי אין זה סביר שתוכנית שתציע לשלוח לסובייטים סיוע אמריקאי תעבור את אישור הקונגרס.
כאשר שמע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין את נאומו של ג'ורג' מרשל ברדיו, מיד יצר קשר עם עמיתו הצרפתי, ז'ורז' בידו, כדי לתאם עמדות בהכנת תגובה אירופאית להצעה. השניים הסכימו כי יש להזמין את הסובייטים כבעלי ברית חשובים, אך הבינו מה עמד באמת מאחורי הנאום. על כן, כאשר הוזמן ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ הסובייטי, לפריז כדי לעיין בתוכנית, הציבו בפניו תנאים להם לא היה מעז להסכים לעולם. הם העמידו את התנאי כי על כל מדינה שמצטרפת לתוכנית, מוטלת החובה להסכים לביקורת בלתי-תלויה בכלכלתה ולתמוך ברעיון של איחוד כלכלי אירופי. מולוטוב, כצפוי, דחה את התוכנית ועזב את פריז.
סטלין חש כי התוכנית עלולה להוות סכנה גדולה לשליטה הסובייטית במזרח אירופה וכי שיתוף פעולה כלכלי עם המערב יעזור לגרורותיו לחמוק משליטה סובייטית. גם האמריקאים ידעו זאת והאמינו כי עזרה כלכלית לאזור תוכל לבלום את ההשפעה הסובייטית הגדלה. על כן ב-12 ביולי, כאשר נערכה פגישה רחבה יותר בפריז, לא הופתעו מכך שמשלחות פולין וצ'כוסלובקיה נמנעו מלהגיע. בתחילה ראשי מדינות אלו דווקא אישרו את הגעתם, אך באחד המפגנים הבולטים ביותר של השליטה הסובייטית באזור, הוזמן שר החוץ הצ'כוסלובקי למוסקבה וננזף על ידי סטלין על עצם המחשבה להצטרף לתוכנית. יתר מדינות מזרח אירופה סירבו מיידית לבקשה. גם פינלנד דחתה את ההזמנה, מחשש להתעוררותו מחדש של המתח בינם לבין הסובייטים. ברית המועצות הציגה כאלטרנטיבה לתוכנית מרשל את מה שנודע כ"תוכנית מולוטוב" ומאוחר יותר כקומקון.
משא ומתן
לאחר הגישושים הראשונים נפגשו בפריז נציגי 16 מדינות כדי להחליט איזו צורה ילבש הסיוע האמריקאי וכיצד יחולק ביניהן. המשא ומתן התארך והיה מורכב למדי, כאשר לכל מדינה היו האינטרסים שלה. דאגתה העיקרית של צרפת הייתה שגרמניה לא תשוקם חזרה לדרגת כוחה הרב שהיה קודם למלחמה. ארצות השפלה (הולנד, בלגיה ולוקסמבורג), למרות הסבל שעברו תחת הכיבוש הנאצי, היו קרובות מאוד לכלכלה הגרמנית וחשו כי השפע והצמיחה בהן תלויים בשיקומה של גרמניה. מדינות סקנדינביה, במיוחד שוודיה, דרשו כי יחסי המסחר שלהן עם מזרח אירופה לא ייפגעו וכי הנייטרליות שלהן לא תופר. בריטניה ביקשה מעמד מיוחד, מכיוון שעל-פי הקריטריונים בהם התייחסו אל יתר המדינות ההרוסות, היא לא הייתה מקבלת סיוע משום שלא הייתה תחת כיבוש נאצי.
האמריקאים מצידם הדגישו את חשיבותו של הסחר החופשי וכן את החשיבות של יצירת חומה כנגד התפשטות הקומוניזם, בהתאם לדוקטרינת טרומן. ממשל טרומן, שיוצג על ידי ויליאם קלייטון, הבטיח לאירופאים כי הם יכולים לתכנן את התוכנית בעצמם, אך הזכיר להם כי לפני ביצועה של התוכנית עליה לעבור את אישור הקונגרס. רוב חברי הקונגרס תמכו בשיטת המסחר החופשי והשילוב האירופי, אך היססו לגבי השקעה גדולה מדי בגרמניה.
לבסוף הגיעו המדינות להסכם ושלחו את תוכניתן להחלטת הקונגרס האמריקאי. האירופים ביקשו סיוע בסך 22 מיליארד דולר; הנשיא טרומן קיצץ סכום זה ל-17 מיליארד דולר לפני הגשת התוכנית לקונגרס. התוכנית זכתה להתנגדות עזה, בעיקר מכיוון המפלגה הרפובליקנית, שהיוותה רוב בקונגרס ודרשה מדיניות יותר בדלנית.
ברל רויזן
ברל רוֹיְזְן (ביידיש: בערל רױזן; 21 בדצמבר 1913, אטאקי, בסרביה - 12 באוגוסט 1986, קישינב, ברית המועצות) - היה חוקר ספרות יידי ומורה, איש צ'רנוביץ.
תוכנית מרשל
משא ומתן
ההחלטה עברה בסופו של דבר בקונגרס עקב ההלם מנפילת הממשלה הדמוקרטית בצ'כוסלובקיה בפברואר 1948, וזה אישר סכום של כ־12.4 מיליארד דולר. הנשיא הארי טרומן אישר סופית את התוכנית ב־3 באפריל 1948, ולשם ביצועה הקים סוכנות נפרדת בממשל האמריקאי - המִנהל לשיתוף פעולה כלכלי (ECA - Economic Cooperation Agency). באותה שנה חתמו המדינות המשתתפות על הסכם המקים את "הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי" (OEEC), שלימים הפך ל־OECD. מטרת הארגון הייתה להוציא את תוכנית מרשל לפועל תוך תיאום וניהול משותף.
ברל רויזן
ביוגרפיה
רויזן נולד ב-21 בדצמבר 1913 בעיירה היהודית אטאקי. אביו פייבל היה שוחט. הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ולמד בתלמוד תורה, ב-1937 סיים את לימודיו בסמינר למורים בצ'רנוביץ (יחד אתו בבית הספר למדו גם יחיאל שרייבמן, אליעזר פודריאצ'יק, מאיר חרץ וצבי צלמן).
את עבודתו הראשונה הוא פרסם ב-1936 בכתב העת היידי "יידיש פאר אלעמאן" שיצא לאור בוורשה בעריכת נוח פרילוצקי. הוא פרסם עבודות בפילולוגיה בכתבי עת בצ'רנוביץ.
תוכנית מרשל
יישום
המטרה הרשמית של התוכנית הייתה לתת דחיפה לכלכלה האירופית: לעודד את הייצור, לחזק את המטבע, ולקדם את המסחר הבינלאומי (בעיקר עם ארצות הברית אשר לכלכלתה היה צורך במשק אירופאי חזק מספיק שייבא מוצרים אמריקאים).
ברל רויזן
ביוגרפיה
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא האדום. לאחר תום המלחמה עבד בתור מורה ליידיש וספרותה בבית ספר יהודי בצ'רנוביץ, שהיה אחד מתוך ארבעה בית ספר יהודיים שנשארו בכל רחבי ברית המועצות. לאחר סגירת בית הספר הוא סיים לימודים בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת צ'רנוביץ והחל ללמד אנגלית בבית ספר.
תוכנית מרשל
יישום
כספי התוכנית הועברו לממשלות המדינות שהשתתפו בתוכנית ונוהלו ופוקחו על ידי השלטונות האזוריים וה־ECA. בכל בירה אירופאית שהה שליח מטעם ה־ECA, בדרך כלל איש עסקים אמריקאי מצליח שיכול היה לסייע ולייעץ בתהליך. חלוקתם של הכספים נעשתה על ידי ועדות שבהן פקידי ממשל, אנשי עסקים ומנהיגי עובדים התכנסו כדי לבחון את כלכלת האזור ולהחליט כיצד לחלק את הסיוע.
ברל רויזן
ביוגרפיה
הוא פרסם מאמרים ב"פאלקסשטימע", "סאוועטיש היימלאנד", "נייע פרעסע" (פריז), "ביראבידזשאנער שטערן" ו"יידישע קולטור" (ניו יורק). הוא פרסם מספר עבודות מתודולוגיות בתחום ההוראה. עבודתו בה הוא ניתח תיאור יהודים על ידי סופרים רוסים מהמאה ה-19 ועד לסופרים בני זמנו כמו גריגורי כנוביץ' יצאה לאור גם בעברית בשנת 2003.
רויזן התגורר בצ'רנוביץ עד סוף ימיו, אך הוא נפטר בקישינב כתוצאה מדריסה בזמן ביקור קרובי משפחה.
תוכנית מרשל
יישום
במקביל לתוכנית הוקמו קרנות בהן הופקדו כספי התוכנית במטבע המקומי. חוקי ה־ECA דרשו ש-60% מכספי הקרנות הללו יושקעו בתעשייה. ב־40% הנותרים של הקרנות הללו השתמשו כדי לכסות חובות, לייצב את המטבע ולהשקיע בפרויקטים לא מתועשים. השקעת כספי הקרנות בתעשייה הייתה משמעותית בגרמניה, בה הקרנות בניהול הממשלה שימשו בעיקרן להלוואות למפעלים פרטיים לצורך בנייה מחדש. כספים אלו מילאו תפקיד מרכזי בתהליך התיעוש מחדש של גרמניה. בשנים 1949–1950, לדוגמה, 40% מההשקעות בתעשיית הפחם הגרמנית נעשו מקרנות אלו. החברות הגרמניות חויבו להחזיר את ההלוואות לממשלה, אשר השתמשה בכספים כדי לתת הלוואות לחברות אחרות.
בכספי התוכנית עצמה השתמשו בעיקר כדי לקנות סחורות מארצות הברית. מדינות אירופה מיצו לחלוטין את יתרות מטבע החוץ שלהן בזמן המלחמה, לכן האמצעי היחיד בו יכלו לייבא היה כספי תוכנית מרשל. בתחילת הדרך הופנו המשאבים בעיקר לרכישת מצרכים בסיסיים, כמו מזון ודלק, אולם מאוחר יותר הופנו כספי התוכנית לעבר צורכי השיקום שעבורם יועדו מלכתחילה. בשנים הבאות, תחת לחץ הקונגרס האמריקאי ועל רקע פרוץ מלחמת קוריאה, הופנו סכומים גדולים למטרות שיקום צבאותיהן של מדינות מערב אירופה.
יוזמה משמעותית נוספת של ה־ECA, אך יקרה הרבה פחות, הייתה בהפעלתה של תוכנית לעזרה טכנית. תוכנית זו מימנה קבוצות של תעשיינים וטכנאים אירופאים לבוא לארצות הברית ולסייר במכרות, במפעלים ובכורי היתוך לצורכי לימוד והעתקת השיטה האמריקאית לאירופה. במקביל נשלחו מאות יועצים טכניים אמריקאים לאירופה.
חלוקת הכספים
העזרה שניתנה במסגרת תוכנית מרשל חולקה בין המדינות המשתתפות בהתבסס על מספר תושביהן. סכומים גדולים יותר ניתנו למעצמות התעשייתיות הגדולות, על בסיס הדעה הרווחת שהתחדשותן חיונית לתחיית כלכלת היבשת. עזרה בהיקף גדול יותר יחסית הועברה לאומות שנמנו עם בנות-הברית, ובהיקף קטן יותר למדינות שהיו חברות בציר או שנותרו נייטרליות. הטבלה שלהלן מציגה את העזרה שניתנה במסגרת התוכנית לפי מדינה ושנה (במיליוני דולרים). הטבלה מבוססת על ספרו של מרטין שאיין (The Marshall plan: Fifty Years After), אך אין הסכמה מוחלטת על הסכומים המדויקים, בשל מחלוקת בין החוקרים ביחס לשאלה אילו אמצעי סיוע אמריקאי צריכים להיחשב כחלק מהתוכנית. ארגון ה-OEEC היה אחראי על הקצאת הכספים וה-ECA ארגן את העברת הסחורות. הספקים האמריקאים קיבלו תשלום בדולרים, אשר באו מאותו סכום אשר הוקצב למדינה לה סופקו הסחורות. למעשה, ממשלת ארצות הברית היא זו ששילמה על הסחורות לספקים בעוד שהאירופאים אשר קיבלו אותן העבירו תשלום במטבע המקומי שלהם לקרן ממשלתית. התשלום עצמו לא נעשה בבת אחת אלא במספר תשלומים, זאת בהתחשבות במשאבים הכספיים של הקונים האירופאים. הכסף בקרנות אלו שימש את המדינות להשקעות במיזמים נוספים, במטרה לקדם את התאוששות.
השלכות
תוכנית מרשל הסתיימה, כמתוכנן, ב־1951. ניסיונות אחדים להמשיכה כשלו על רקע העלות ההולכת וגדלה של מלחמת קוריאה, ההוצאה שנדרשה על חימושה מחדש של ארצות הברית והתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה לתוכנית. עם זאת, סיוע אמריקאי לאירופה המשיך להגיע בצורות רבות ומגוונות.
בשנים 1948–1952 עברה אירופה את ההתפתחות והצמיחה המהירות ביותר אי פעם. התוצרת התעשייתית גדלה ב־35% והייצור החקלאי עלה על זה שלפני המלחמה. העוני והרעב שרווחו על פני היבשת מיד לאחר המלחמה, שככו. מערב אירופה נכנסה לתקופה בת שני עשורים של צמיחה כלכלית ועלייה משמעותית ברמת החיים. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם באשר לחלקה של תוכנית מרשל בצמיחה מרשימה זו. רובם מתנגדים להשקפה כי תוכנית מרשל לבדה הביאה להתפתחות הזו ולראייה מציגים את התחלתה של הצמיחה באירופה עוד לפני תחילת יישומה של התוכנית. מרביתם מאמינים כי התוכנית האיצה את השיקום, אך לא גרמה בלעדית את התרחשותו.
השלכות פוליטיות
בזכות ההתאוששות ביבשת הופסקו הצנע והקיצוב במערב אירופה ומורת הרוח מתפקוד הממשלות ירדה באופן דרמטי, עובדה שסייעה ליציבות פוליטית. יחסי המסחר, שקיבלו תמיכה משמעותית בתוכנית מרשל, חיזקו ועיצבו את הברית הצפון אטלנטית, שתעמוד איתנה במהלך המלחמה הקרה.
תוכנית מרשל נתנה דחיפה לאיחוד המדינות באירופה. הן האמריקאים והן האירופאים חשו כי האיחוד חשוב למען השמירה על השלום והשגשוג האירופי וראו בתוכנית מרשל קו מנחה לעידודו. במובנים מסוימים כשלו מאמצים אלו, שכן ה־OEEC לא הפך מעולם להיות יותר מארגון של שיתוף פעולה כלכלי, על אף שיחד עם הסכם ברטון וודס היא העניקה מנדט לסחר חופשי באזור. תרומתו של ארגון ה־OEEC לאיחוד הסתכמה בהיותו ניסוי ראשוני בשיתוף פעולה.
מדינות ללא תוכנית מרשל
אזורים נרחבים בעולם שנהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה לא נהנו מתוכנית מרשל. המדינה היחידה במערב אירופה שלא השתתפה בתוכנית הייתה ספרד, שכן במהלך המלחמה זוהתה עם גרמניה הנאצית. תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו הונהגה מדיניות כלכלית של סיפוק עצמי של הצרכים הכלכליים, הגנה על המטבע ומכסי מגן, אך זו נשאה הצלחה מוגבלת בלבד. עם הסלמתה של המלחמה הקרה שקלה ארצות הברית מחדש את יחסיה עם ספרד וב־1951 הפכה להיות בעלת בריתה. במשך העשור הבא הגיעה עזרה כלכלית ניכרת מארצות הברית לספרד, אך לא כמו שכנותיה תחת תוכנית מרשל.
ברית המועצות ומדינות חסותה
בעוד החלק המערבי של הגוש הסובייטי נפגע קשות במהלך המלחמה, נשאר החלק המזרחי של האימפריה ללא פגע ברובו ואף עבר תהליך תיעוש מהיר בזמן המלחמה. הסובייטים הטילו תשלומי פיצויים גדולים על מדינות הציר שהיו תחת השפעתם; פינלנד, הונגריה, רומניה ובעיקר מזרח גרמניה אולצו לשלם סכומי עתק ולשלוח כמויות ענק של אספקה לברית המועצות. משמעותם של תשלומי פיצויים אלו הייתה שברית המועצות קיבלה "תמיכה" כלכלית כמעט כמו מדינות מערב אירופה (ולעיתים אף יותר).
מזרח אירופה לא קיבלה כספים במסגרת תוכנית מרשל ורק סיוע קטן מברית המועצות. הסובייטים הקימו ארגון כלכלי בשם "קומקון" בתגובה לתוכנית מרשל, אך זה היה הרבה פחות נדיב. השיקום הכלכלי במזרח היה איטי מזה שבמערב ויש האומרים כי מדינות מזרח אירופה לא השתקמו לחלוטין בתקופה הסובייטית. ממשלות שונות במדינות אלה חיזקו את מדיניות הצנע וקיצוב המזון תוך הקצאת המשאבים שנחסכו לעבר השיקום הכלכלי. רק מדינה אחת ממזרח אירופה, יוגוסלביה, זכתה לסיוע כלכלי מארצות הברית בתקופה זו, אך סיוע זה לא נחשב חלק מתוכנית מרשל.
קנדה
קנדה, כמו ארצות הברית, נפגעה רק במידה מועטה בזמן מלחמת העולם ה־2 ובסיומה הייתה אחת מן הכלכלות החזקות בעולם. עם זאת, הכלכלה הקנדית הייתה תלויה במיוחד בסחר עם מדינות אירופה ולאחר המלחמה נראו בקנדה סימנים של האטה כלכלית. לכן, על אף ההגבלה על סחר עם מדינות אחרות, הוסכם כי מדינות אירופה תוכלנה להשתמש בכספי תוכנית מרשל כדי לסחור עם קנדה. להחלטה זו הייתה השפעה מרחיקת לכת על כלכלת קנדה.
ביקורת על התוכנית
החוקרים הראשונים של תוכנית מרשל ראו בה הצלחה חסרת תקדים של הנדיבות האמריקאית. ביקורת בולטת על התוכנית החלה להישמע בקרב היסטוריונים רוויזיוניסטים בשנות ה-60 וה-70. לטענתם, תוכנית מרשל היא ביטוי לאימפריאליזם הכלכלי של ארצות הברית ומשקפת ניסיון להשיג שליטה במערב אירופה באופן דומה לשליטת הסובייטים במזרח היבשת. התוכנית, לשיטתם, היא אמצעי להשגת יעדים פוליטיים ולא ביטוי של נדיבות לב.
היסטוריונים אחרים מדגישים את התועלת שבתוכנית לתעשיית ארצות הברית. אחת התוצאות של ההרס באירופה בעקבות שתי מלחמות העולם הייתה שלחקלאות ולתעשייה האמריקאים הייתה עליונות עולמית. אך עקב הרס הכלכלה האירופאית המגזר היצרני האמריקאי לא יכול היה למכור את מוצריו. על כן הוא נזקק לפתיחת שווקים חדשים ולהנהגת מדיניות סחר חופשי - דברים אותם סיפקה התוכנית. גורמים אחרים, כמו קרן המטבע הבינלאומית, לא יכלו להתמודד עם הגירעונות בכלכלה האירופאית, על כן התוכנית הייתה נחוצה ביותר.
בשנות ה-80 התפתחה אסכולה חדשה של היסטוריונים הטוענים כי לתוכנית מרשל לא היה תפקיד כה מרכזי בשיקום האירופי כפי שהוצג עד אז. המבקרים מאסכולה זו הצביעו על העובדה שצמיחה כלכלית הופיעה באחדות ממדינות מערב אירופה עוד לפני הסיוע הגדול מארצות הברית, ושהצמיחה הייתה מהירה יותר במדינות שקיבלו פחות סיוע כלכלי. אף שאין להתכחש להקלה המיידית שהביאה התוכנית להחלמתם של מגזרי מפתח, הצמיחה שבאה אחרי נקודת השפל הייתה בעיקרה תהליך עצמאי. סוציאליסטים אירופאים טוענים כי משאבי סיוע בהיקף דומה יכלו להגיע מהלאמת רכוש של מספר אירופאים עשירים במיוחד, אשר רובם הפקידו את כספם בבנקים בארצות הברית במהלך המלחמה.
גישת אמצע רווחת גורסת כי ארצות הברית פעלה, אכן, מתוך האינטרסים הפוליטיים, הכלכליים והאסטרטגיים שלה עצמה בהפעלת תוכנית מרשל, ובכל זאת הביאה התוכנית לתועלת ולתוצאות חיוביות גם על כלכלת מערב אירופה.
אנדרה סקיי
אנדרה סקיי (במקור בראון, בהונגרית: Székely Endre; בודפשט, 6 באפריל 1912 – בודפשט, 14 באפריל 1989) היה מלחין, מנצח, מרצה ומורה בקולג' גבוה, זכה פעמיים בפרס פרנץ ארקל (פרס ממלכתי הונגרי למלחינים מצטיינים, למנהלים מוזיקליים ולפעילות אמנותית).
קורות חייו
אנדרה בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ליפוט בראון ושל גיזלה וינקלר (1888–1975) ברובע 7 של בודפשט ברחוב אקאצפה (27 Akácfa utca). הוא איבד את אביו בגיל צעיר, אומץ על ידי בעלה השני של אמו, וילמוש סקיי (1883–1958), פקיד ונקרא על שמו. בין השנים 1932 לבין 1935, הוא היה תלמידם של אלברט שיקלוש, זולטאן קודאי ואנטל מולנאר במחלקה להלחנה של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. בשנת 1937 סיים תואר בקומפוזיציה. במלחמת העולם השנייה כיהודי נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא חזר הביתה בנובמבר 1943, ובאביב של השנה שלאחר מכן ערך ערב מלחינים עם פאל יארדאני, אנדראש מיהאי ורז'ה שוגאר באולם הקטן של האקדמיה למוזיקה. הוא השתתף בתנועת ההתנגדות (שכמעט ולא הייתה קיימת בהונגריה), ולאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה), הוא נאלץ להסתתר. עד 1945 הוא עמד גם (בהפסקות שנבעו מגירושו) בראש המקהלה של איגוד הסחר בעור, והיה סגנו של שאנדור ואנדור במקהלת ואנדור. ב-1945 הוא ארגן את האיגוד המקצועי החופשי של המוזיקאים ההונגרים (יחד עם פאל יארדאני), ולאחר מכן הקים יחד עם פרנץ סנדרה את אגודת תרבות הפועלים כארגון משותף של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית והמפלגה הקומוניסטית ההונגרית. הוא היה המזכיר הכללי של אגודת בארטוק, שאיגדה את כל המקהלות ההונגריות. מ-1950 עד 1952, הוא הוביל את מקהלת הרדיו ההונגרי. ב-1952 הוא הקים מקהלה מעורבת במה שנקרא אז "עיר סטלין" על משקל סטלינגרד (Sztálinváros) (כיום דונאויווארוש), ונשאר מנהלה עד 1956. ב-1960 מונה למרצה ומורה בקולג' הגבוה להכשרת מורים בבודפשט, שם לימד עד פרישתו לגמלאות ב-1972. בשנות ה-60 הוא חידש את הרפרטואר המוזיקלי שלו, הדביק את סגנון ההלחנה המודרנית והצטרף אליו. הוא פיתח שפה מוזיקלית משלו בסביבות 1967. 1988-1986 היו שיא הקריירה שלו כמלחין. הוא זכה להצלחה גדולה עם יצירותיו מבית ומחוץ (בדרמשטאדט). סקיי כתב יצירות ווקאליות ובמה, קטעי תזמורת וקונצרטים, מוזיקה קאמרית וקטעי סולו.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה אילונה מרגיט הורבאט (1912–1979), מורה ודוקטורנטית למדעים פדגוגיים, איתה התחתן ב-23 בספטמבר 1939 בבודפשט.
אילן ברקוביץ'
אילן ברקוביץ' (נולד ב-3 באוגוסט 1973) הוא משורר ומבקר שירה ישראלי.
ביוגרפיה
אילן ברקוביץ' פרסם עד כה שישה ספרי שירה, וכן שירים רבים בעיתונות הספרותית ובכתבי העת לשירה, בהם "שבו", "מאזנים" ו"הליקון". ספרו "תפוזים" זכה לביקורות אוהדות, בין השאר מצד המשורר יצחק לאור. שלושה מהספרים שראו אור הם חלק מטרילוגיה מתוכננת: "תפוזים" "חרובים" ו"חרוזים". שירתו של ברקוביץ' עוסקת באהבה לגווניה, והוא רואה את עצמו כטרובדור הנאמן למסורת השירית העתיקה.
בשנת 2008 החל ברקוביץ' לפרסם מדור קבוע בשם 'משורר בשטח' במוסף לתרבות וספרות של העיתון "הארץ". המדור מתמקד בשירה צעירה ונכתב בטון הצהרתי ומהפכני שעורר תגובות רבות, בהן נזעמות.