cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האורוות המלכותיות
ארמון בקינגהאם
כיום נמצאות האורוות המלכותיות בשטחי גני ארמון בקינגהאם, בסמוך רחוב גרוונר. האורוות הועברו לאתר זה בשנת 1764 של המאה ה-18 על ידי המלך ג'ורג' השלישי, לאחר שזה רכש את "בית בקינגהאם" בשנת 1762 עבור רעייתו. האורוות כונו אז "האורוות המלכותיות שבפימליקו" (the Royal Mews Pimlico). הכירכרות המלכותיות נותרו באותה עת באורוות המלך בצ'רינג קרוס. לאחר שבנו, ג'ורג' הרביעי הפך את המבנה לארמון המגורים הרשמי של בית המלוכה הועברו, בשנת 1820 מלוא האורוות והכרכרות המלכותיות לארמון בקינגהאם, והאורוות הישנות בצ'רינג קרוס נהרסו (לימים נבנו על שטחן כיכר טרפלגר והגלריה הלאומית) מבנה האורוות הנוכחי נבנה על ידי ג'ון נאש בשנת 1825. בשנת 1855 הקימה המלכה ויקטוריה באורוות בית ספר ללימוד רכיבה לילדי משרתי הארמון. בית הספר, שמומן על ידי המלכה מהכנסותיה הפרטיות, פעל במשך כ-20 שנים.
באורוות נשמרות כיום הכרכרות המלכותיות ובהן כרכרת הזהב הממלכתית, וכן כ-30 סוסים המשמשים למשיכת הכירכרות המלכותיות.
מדרוג
מדרוג (באנגלית: Rating) הוא הערכת אחוזי הצפייה בתוכנית טלוויזיה מסוימת
מוריס אל מדיוני
מוריס אל מדיוני (בערבית: موريس المديوني, בצרפתית: Maurice El Medioni; נולד ב-18 באוקטובר 1928) הוא פסנתרן, זמר ומלחין יהודי ממוצא אלג'יראי, שמאז 2011 חי ופועל בישראל.
קורות חייו
אל מדיוני נולד בשנת 1928 בעיר אוראן שלחופי אלג'יריה (שהייתה אז בשליטת צרפת). בגיל 9 גילה בבית פסנתר חלוד שאותו קנה אחיו בשוק הפשפשים והחל ללמד את עצמו לנגן בו ללא מורה. כתוצאה מכך, נגינתו מזכירה לעיתים לפריטה על עוד. בשנת 1942 כבשו כוחות בעלות הברית את אלג'יריה והקימו בר בשם Red Cross באוראן, שבו ניגנו החיילים שירי ג'אז, שירי חיילים וימאים, בוגי ווגי ומוזיקה לטינית, אותם למד אל-מדיוני.
מאוחר יותר, כאשר ניגן בהרכב של זמרי ראי אלג'יריים נחשף לצלילי מולדתו וכן למוזיקה אנדלוסית שגם אותה שילב בסגנונו הייחודי. אל-מדיוני היה הראשון שהכניס פסנתר למוזיקת הראי האלג'יראית. הוא הפך למוזיקאי פופולרי והועסק כפסנתרן בהיכל האופרה של אוראן, שם ניגן לצידם של אמנים אלג'יראים מוכרים.
בשנת 1962, עם סיום מלחמת העצמאות של אלג'יריה נאלץ אל מדיוני, כמו רבים מהתושבים הצרפתים והיהודים לעזוב את אלג'יריה. הוא עלה לישראל והתיישב באשדוד, אך לא נקלט ועבר לגור בפריז. לימים תיאר זאת כתקופה הקשה בחייו, כאשר נאלץ לחיות מהיד לפה בפריז. לאחר מכן התגורר בעיר מרסיי שבצרפת, והפך למוכר ברחבי העולם כפסנתרן מוזיקת עולם ייחודי המשלב מוזיקה אנדלוסית, קובנית, אלג'יראית, ג'אז ועוד.
בשנת 2007 זכה בפרס ה-BBC למוזיקת עולם.
בשנת 2011 אל מדיוני עלה לישראל והתיישב בנתניה.
במוזיקה הישראלית
אל מדיוני ליווה את השיר "נשמתי" של עמיר בניון, וכן חבר לדויד ברוזה בביצוע של הזמר גוסטו לשיר "האישה שאיתי". מדיוני גם כתב את השיר ""Ana N'habek ("אני אוהב אותך") שאותו ביצעה להקת "טיפקס" באלבום האוסף שלהם ואת השיר "אהלן וסהלן" שאותו ביצעה גם להקת שפתיים.
אל-מדיוני גם שיתף פעולה עם התזמורת האנדלוסית הישראלית והשתתף בשני תקליטים שלהם – "צור שהחייני" ו"תושיא".
לכבוד יום הולדתו ה-90 השיקה קרן בית אבי חי את המופע "אלג'יר – צרפת – ישראל", מופע הוקרה בהשתתפותו ובהשתתפות נטע אלקיים, והזמרים האורחים עמיר בניון יסמין לוי.
פרשת משפטים
פרשת מִשְׁפָּטִים היא פרשת השבוע השישית בספר שמות. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. רוב הפרשה מפרטת מצוות ודינים רבים, בעיקר כאלו הקשורים לתחום המשפטי. מצוות אלו הן המשך לעשרת הדיברות והמצוות שנזכרו בסוף הפרשה הקודמת, פרשת יתרו, שכולן יחד מהוות את ספר הברית שעליו נכרתת הברית בין בני ישראל לה'. בסוף הפרשה מסופר על מעמד כריתת הברית, ועל עליית משה להר סיני לקבלת לוחות הברית והציווי על הקמת המשכן.
את פרשת משפטים קוראים בין התאריכים כ"ד בשבט-א' באדר, ברוב השנים הפשוטות (מלבד שנת השא) קוראים בה גם את הפרשיה הראשונה מ"ארבע פרשיות" - פרשת שקלים.
יש שנהגו לחלק את משפטים לשתי פרשיות - "משפטים" ו"ואם כסף תלוה". כך מובא בכמה וכמה ראשונים, וכן נהגו יהודי תוניסיה עד התקופה המאוחרת. אפילו בקהילות אלה, נהגו ברוב השנים לחבר את פרשיות אלו, ורק בשנים מצורת השג והחא נהגו להפריד פרשיות אלו במקום להפריד מטות ומסעי.
המשך מעמד הר סיני
בהמשך למעמד הר סיני, לאחר שבני ישראל בקשו ממשה לתווך בין ה' לבינם מכיוון שאינם מסוגלים לעמוד בהתגלות ישירה של ה', משה ניגש אל הר סיני בעודו לוטה בערפל. בהר סיני מצווה אותו ה' רשימה ארוכה של מצוות ודינים עבור בני ישראל, מעבר לעשרת הדיברות ששמעו כל בני ישראל ישירות מה'. רובן הגדול של המצוות הללו מופיעות בפרשת משפטים.
לקראת סוף הרשימה מפורטים גם מצוות שבין אדם למקום, כגון:
כריתת הברית
לאחר שמשה יורד מן ההר ומוסר לעם את דברי ה', בני ישראל מביעים את הסכמתם לקבלת המצוות ואז נערך טקס של כריתת ברית בין ה' ועם ישראל. משה בונה מזבח ומקריב קרבנות למרגלות הר סיני יחד עם אהרן וזקני ישראל. בנוסף לכך הוא מקים גם שתים עשרה מצבות (מזבח קטן).
במהלך הטקס משה כותב את 'ספר הברית' וקורא אותו באוזני העם. נחלקו הפרשנים מה כלל ספר הברית, יש האומרים שהוא כלל את חומש בראשית וחצי מחומש שמות יש האומרים שהוא כלל את פרשת משפטים ויש האומרים שמדובר על פרשות בהר ובחוקותי.
לאחר מכן עולה משה אל הר סיני לקבלת לוחות הברית, ושוהה שם "ארבעים יום וארבעים לילה". בזמן זה ה' מצווה אותו על מלאכת בניית המשכן, כלי המשכן, בגדי הכהונה וכן על שבעת ימי המילואים המהווים את חנוכת המשכן.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת משפטים יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
הפטרה
הפטרת פרשת משפטים היא ב, בתקפת ממלכת צדקיהו בפני המצור על ירושלים (588_לפנה"ס). שם מתאר ירמיהו את דיני העבד העברי, ונוזף בעם על שאינם מקיימים מצווה זו. אשכנזים וספרדים קוראים עד, ובסוף מוסיפים  (מנהג בעייתי, משום שלפי הגמרא אין מדלגין אחורה בהפטרה), ואילו איטלקים קוראים רצוף  עד , ותימנים  עד . בנוסח רומניא הפטירו  עד.
אמנם הפטרת משפטים נקראת למעשה רק בכ-23.8% מהשנים, בשנים מסוג השא, השג, החא, בשז וגכז. ברוב השנים הפשוטות קוראים את הפטרת פרשת שקלים, ובשאר השנים המעוברות קוראים את הפטרת ראש חודש או "מחר חודש" כאשר ראש חודש אדר חל ביום ראשון.
במנהגים שחלקו את פרשת משפטים לשתי פרשיות (ראו לעיל), נראה שהיו חילוקי מנהגים לגבי ההפטרה של "ואם כסף תלוה". בספר השלחן (תלמיד הרשב"א) כתב שנהגו בקהילתו להפטיר ב "הנה ימים באים נאם יי וכרתי את בית ישראל ואת בית יהודה ברית חדשה" עד "ולא יהרס עוד לעולם", ומדלג וקורא  "כה אמר יי עוד ישמע במקום הזה" עד "יי צדקנו" . בכל מקרה, כתב שברוב השנים כשמחברים פרשיות "משפטים" ו"ואם כסף תלוה", מפטירים בשל משפטים. בנוסף, בשנה מצורת השג, שבת פרשת "אם כסף" תחול בראש חודש, ואם כן, ההפטרה המיוחדת הייתה נקראת רק בשנים מצורת החא.
כלא קרסטי
כלא קרסטי (ברוסית: Кресты́, או СИЗО-1 Кресты УФСИН России по г. Спб и Ло) הוא בית מעצר לשעבר לפני משפט בסנקט פטרבורג, אחד המפורסמים והגדולים ברוסיה שנבנה בצורת פנאופטיקון. השם הרשמי עד דצמבר 2017 היה יחידת מעצר מספר 1 של סניף שירות בתי הסוהר הפדרלי בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד. ממוקם בגדות החימוש 7 בסנקט פטרבורג. כיום פועל המתקן כמושבת תיקון, כ-200 אסירים עוסקים בתיקון המתקן עצמו וביצוע שירותים אחרים.
בתחילה, שימש כבית סוהר מבודד בפטרבורג, שנפתח בשנת 1893 בצד של ויבורג וכלל שני מבנים בצורת צלב, שיועדו לפושעים והכיל מעל אלף תאי כליאה בודדים, שאסיריהם נדרשו לעבוד. הכלא היה למופת לבניית בתי כלא מסוגו ברוסיה ב (ונבנו בתי כלא דומים בסמרה, צ'ליאבינסק וערים אחרות).
בשנת 2017 הועברו כלל האסירים לכלא קרסטי החדש וכלא זה הפך למושבת תיקון.
אנדרטה לזכר נפגעי הדיכוי הפוליטי
ב-28 באפריל 1995, מול הכלא, בגדה הנגדית, הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הדיכוי הפוליטי בצורת שני ספינקסים מברונזה על כני גרניט על פי הפרויקט של מיכאיל שמיאקין. הספינקסים הלא שגרתיים הללו נראים מצד אחד כפנים נשיות צעירות, מצד שני הפונה לכלא, כגולגולות חשופות וחתוכות. בין הספינקסים על משטח הסוללה של האנדרטה נמצא חלון תא כלא מסוגנן. לאורך צדי כני הגרניט מונחות טבליות נחושת שעליהם חרוטות שורות מיצירותיהם של ניקולאי גומיליוב, אוסיפ מנדלשטם, אנה אחמטובה, נ. זבולוצקי, ד. אנדרה, דמיטרי ליכצ'וב, יוסף ברודסקי, יורי גלנסקוב, אלכסנדר סולז'ניצין, ולדימיר ויסוצקי וולדימיר בוקובסקי. ב-7 במאי 2015 נחנך לוח זיכרון שהוקדש למרשל מברית המועצות קונסטנטין רוקוסובסקי.
אנדרטה לאנה אחמטובה
באזור הקטן שבין רחוב שפלרנאיה וגדות יום ראשון, ניצבת אנדרטה למשוררת אנה אחמטובה, שבעלה (בשנת 1921) ובנה (בשנים 1938–1939) נכלאו בכלא קרסטי. האנדרטה הוקמה בדצמבר 2006.
אודי בן סעדיה
אודי בן סעדיה (נולד ב-2 בינואר 1955) הוא במאי תיאטרון ומחזאי ישראלי.
ביוגרפיה
בן סעדיה נולד בקיבוץ אשדות יעקב. למד בימוי באוניברסיטת תל אביב. מחזות פרי עטו הוצגו בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, ב"תיאטרון צוותא" ו"תיאטרון הסימטה" בתל אביב.
במקביל עסק בכתיבה, וכתב בטור הסאטירי "בוקר טוב מעריב" בעיתון "מעריב"; וב"דעות חדשות", עמוד הפובליציסטיקה של העיתון "חדשות". פרסם סיפורים קצרים במוספים הספרותיים של העיתונים "ידיעות אחרונות" "דבר" "על המשמר" ו"מעריב". ספר הסיפורים שלו "חג שמח אדון נחמיאס", יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בן סעדיה שימש כשליח הסוכנות היהודית לניו ג'רזי, שם היה אחראי בין השאר על חשיפת הקהל המקומי לתרבות הישראלית. בהמשך ניהל את המחלקה החינוכית ברשת ספריות הסרטים והמוזיקה "האוזן השלישית", ופרסם מאמרים על סרטים באתר הרשת.
עובד כיום כמרצה לקולנוע ישראלי בארץ ובעולם, וכעורך עצמאי של ביוגרפיות וסיפורי חיים לגופים ממוסדים ולאנשים פרטיים.
מינואר 2021 משמש כמבקר הספרות של אתר וואלה!.
אלגיות דואינו
אלגיות דואינו (בגרמנית: Duineser Elegien) הוא שמה של אסופה המונה עשר אלגיות מאת המשורר האוסטרי, יליד פראג, ריינר מריה רילקה.
כתיבת האלגיות
רילקה, הנודע בגודש הלירי יוצא הדופן המייחד את שיריו הכתובים בגרמנית, התחיל לכתוב את האלגיות בשנת 1912 בזמן שהתארח אצל מריה, נסיכת טורן וטקסיס (1855–1934) בארמון דואינו שעל הים האדריאטי, סמוך לטריאסטה. השירים, שאורכם 859 שורות, הוקדשו לנסיכה עם פרסומם בשנת 1923. במהלך תקופת כתיבתן שארכה כעשר שנים, נזנחה כתיבת האלגיות לפרקי זמן ארוכים מפני שרילקה סבל לעיתים קרובות מדכדוך חמור, שנבע באופן חלקי מאירועי מלחמת העולם הראשונה ומהצטרפותו לשירות צבאי בגיוס חובה. למעט תקופות כתיבה קצרות בשנים 1913 ו-1915, חזר רילקה לעבודתו רק מספר שנים לאחר תום המלחמה. הוא כתב בקצב קדחתני, בפרץ השראה מחודש ופתאומי, שאותו תיאר כ"סערה ללא גבולות, הוריקן של הנפש " - והשלים את האסופה בחודש פברואר בשנת 1922, בשעה שגר בשאטו דה מוזו בוראס ליד נהר הרון בשווייץ. לאחר פרסומן בשנת 1923 ופטירת רילקה בשנת 1926, אלגיות דואינו הוכרו במהרה בידי מבקרים וחוקרים כיצירתו החשובה ביותר.
סמלים ותמות
אלגיות דואינו רוויות בדת ומיסטיקה ומשופעות יופי וסבל קיומי. לשירים סמליות עשירה הכוללת מושגים כמו מלאכים וגאולה אבל לא בהתאם לפרשנות הנוצרית הקלאסית. רילקה פותח את האלגיה הראשונה בקריאת ייאוש פילוסופית, בשאלה: "מִי, לוּ זָעַקְתִּי, הָיָה שוֹמֵעַ קוֹלִי מִבֵּין מַעֲלוֹת מַלְאָכִים? " (Wer, wenn ich schriee, hörte mich denn aus der Engel Ordnungen?) ובהמשך מכריז: "כָּל מַלְאָךְ הוּא נוֹרָא ." (Jeder Engel ist schrecklich). על אף שסיווג השירים כ"אלגיות" מרמז בדרך כלל על מלנכוליה וקינה, קטעים רבים מתוכן מתבלטים באנרגיה חיובית וב"התלהבות בלתי מרוסנת ". כמכלול, ניתן לתאר את אלגיות דואינו כמטמורפוזת "ייסוריו האונטולוגיים" של רילקה. זהו "מונולוג נלהב אודות ההשלמה עם הקיום האנושי" העוסק בתמות כמו "המגבלות והחסרונות של המצב האנושי וההכרה האנושית השבורה... בדידות האדם, שלמות המלאכים, חיים ומוות, אהבה ואוהבים ומלאכת המשורר ".
שירתו של רילקה, ואלגיות דואינו בפרט, השפיעה על רבים מהמשוררים והכותבים במאה העשרים. עבודתו מצוטטת לעיתים קרובות בתרבות הפופולרית בהקשר לנושאים כמו אהבה או מלאכים והתייחסויות אליה ניתן למצוא בתוכניות טלוויזיה, סרטי קולנוע, מוזיקה וביטויים אומנותיים נוספים, בפילוסופיית עידן חדש ותאולוגיה, ובספרי עזרה עצמית.
פרסום וביקורת
הספר אלגיות דואינו פורסם בידי הוצאת אינזל בעיר לייפציג שבגרמניה בשנת 1923. טובי המבקרים שיבחו את היצירה והשוו אותה באיכותה ליצירותיהם של הלדרלין וגתה .המבקר הנס רודולף מולר היה הראשון לתאר את האסופה, בשנת 1935, כ"מיסטית" מיסודה, ואת רילקה כמדריך רוחני "מיסטי".
באחד ממאמריו, מתאר הסופר הגרמני הרמן הסה (1877-1962) את דמותו של רילקה המתפתחת מתוך חקר הבעיות האקזיסטנציאליות: "פעם אחר פעם, בכל שלב, הפלא מתרחש: האדם השברירי, המהסס, הנוטה לחרדה נסוג, ודרכו מתנגנת המוזיקה של הקיום, וכמו אגן מים הוא נעשה כלי הנגינה והאוזן כאחד".
בישראל, הספר יצא לאור בשנת 1999 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתרגומו של שמעון זנדבנק.
יחסי ארגנטינה–הממלכה המאוחדת
הפלישות האנגליות
זמן קצר בטרם החלו תושבי ארגנטינה לעתיד (אז עדיין תת ממלכת ריו דה לה פלטה) את המרד בשלטון המלוכני הספרדי - אירעו שני ניסיונות בריטיים לפלוש לבואנוס איירס בשנים 1806–1807, הם הצליחו לכבוש את העיר, אך נהדפו לבסוף בידי מיליציות של התושבים בצירוף יחידות ספרדיות.
מלחמת העצמאות הארגנטינאית
אף על פי שזמן קצר קודם לכן הארגנטינאים והספרדים נלחמו שכם אחד נגד הפלישות האנגליות, הרי בעקבות מהפכת מאי 1810 הם פנו זה נגד זה, ובריטניה אימצה לעצמה עמדה של ספק מתווך ספק תומך במדינות החדשות שקמו באמריקה הלטינית, בעיקר על רקע היריבות בינה לבין ספרד על השליטה בעולם החדש ובמסחר עמו.
ניתן לציין את הנקודות הבאות:
== משבר בֶּרינג (1890-1891) == בעקבות מודרניזציה של המשק הארגנטינאי, ובעיקר פיתוח תשתית הרכבת במדינה, נוצרו משבר חוב ואינפלציה במדינה, ולכן ממשלת ארגנטינה פנתה לבנק האנגלי "ברינג" על מנת שזה יממן אותה. במאה ה-19 נהנתה בריטניה מעמדת בכורה בסחר הבינ"ל ובייצוא שירותים פיננסיים. היו ציפיות לחדלות פירעון של ארגנטינה, ובעולם הגלובלי של המאה ה-19 גברו החששות למשבר פיננסי עולמי עקב כך, בעיקר בבריטניה. חששות אלה גרמו לבנק ברינג לפנות ל"בנק אוף אינגלנד" - הבנק המרכזי של אנגליה - להציל אותו ואת הבנקאות הבריטית בכלל, שהייתה אחד משני עמודי התווך של הכלכלה הבריטית, לצד הסחר הבינ"ל בסחורות ובשירותים. הבנק אוף אינגלנד נעתר לדרישתו של בנק ברינג - אחת הדוגמאות הראשונות למלווה של מוצא אחרון.
העימות סביב איי פוקלנד
בשנת 1982 פרצה בין המדינות מלחמה מזוינת על רקע ויכוח על הריבונות על איי פוקלנד. המלחמה פרצה לאחר שצבא ארגנטינה השתלט במהלך צבאי חד צדדי על האיים. בתגובה שלחה בריטניה כוחות צבא ולאחר עימות שבסופו נמנו מאות הרוגים לשני הצדדים נטלה לעצמה את השליטה על האיים. בתחילת המלחמה נותקו יחסיהן של בריטניה וארגנטינה. לאחר שקרלוס מנם הושבע לנשיא ארגנטינה ביולי 1989 הוא פעל לחידוש הקשרים עם הממלכה המאוחדת. באוגוסט 1989 התקיימו שיחות על קשרים מסחריים, באוקטובר הושגה הסכמה על סיום מצב הלוחמה בין המדינות ובפברואר 1990 חודשו הקשרים הדיפלומטיים המלאים. חידוש היחסים נעשה תוך הסכמה שהוויכוח אודות הריבונות על האיים לא הסתיים, אך יישאר מחוץ למערכת היחסים שנוצרה מחדש.
בפסגת ה-G-20 שנערכה ביוני 2012 במקסיקו נפגשו באופן אקראי ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון ונשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר והחליפו האשמות בעניין המחלוקת על הבעלות באיי פוקלנד. קמרון אמר לקירשנר שהיא צריכה לכבד את דעת אנשי איי פוקלנד ולערוך משאל עם בשנת 2013. שר החוץ הארגנטינאי הקטור טימרמן אמר כי "הוכנה מעטפה בעלת מסמכים הקשורים לאיים, אך קמרון סירב לקבלה". טימרמן הוסיף ואמר כי בין המסמכים החלטות של האו"ם בנוגע למחלוקת על האיים.
בסופו של דבר הסכימו שתי המדינות על עריכת משאל עם באיי פוקלנד והוא יצא לפועל בתחילת שנת 2013. על פי תוצאות המשאל כ-99 אחוזים מתושבי האיים הכריעו בעד להישאר תחת שלטון בריטניה.
G
האות G היא האות השביעית באלפבית הלטיני. הרומאים יצרו את האות הזו מהאות C כדי להבדיל בין העיצור /g/ לעיצור /k/.
באנגלית של היום משמשת G כעיצור וילוני, סותם, קולי (/IPA: /g) ולעיתים כעיצור בתר-מכתשי, מחוכך, קולי (/IPA: /ʤ).
ייצוגים של האות G
קוד ASCII של האות הגדולה G הוא 71 ושל האות הקטנה g הוא 103.
באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "גולף" (Golf)
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי שני קווים ונקודה:
בכתב ברייל:
פרעות טריפולי (1967)
פוגרום טריפולי התרחש בליל 5 ביוני 1967 בעיר טריפולי שבלוב. בפוגרום נרצחו 18 יהודים ונפצעו 25. בעקבות הפוגרום, ברחו יהודים רבים מלוב, והקהילה היהודית שם נפסקה.
אירועים
לפני הפרעות של 1967, התרחשו בלוב שני פוגרומים גדולים: בפרעות טריפולי (1945) נרצחו 132 יהודים, ובפרעות טריפולי (1948) נרצחו 13 או 14 יהודים. המהומות של 1967 פרצו בתגובה למלחמת ששת הימים בין ישראל והעולם הערבי. מנהיגים ערבים, ובמיוחד נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, שידרו הצהרות פומביות הקוראות להשמדת ישראל ובתמיכה בעניין הערבי.
בליל ה-5 ביוני 1967, באותו יום שבו החלה המלחמה, תקפו מאות לובים מוסלמים בתים ועסקים יהודיים ברובע היהודי בעיר, ושרפו את בית הכנסת בית-אל עד היסוד. פורעים תקפו והציתו בתים, חנויות ומכוניות של יהודים, בנוסף לבזיזת רכוש יהודי. אחד הניצולים סיפר שבשלב מסוים הציתו מתפרעים צמיגים, השליכו אותם לחנויות וסגרו את החנויות על מוכריהן היהודים. 60% מכל נכסי היהודים, הציבוריים והפרטיים כאחד, הושמדו.
אדריס הראשון מלך לוב הורה למשטרה החשאית לאסוף את האוכלוסייה היהודית, ולהעביר 3,000 יהודים לבסיס צבאי בריטי לשעבר במדבר הלובי. קבוצת מתפרעים הצליחה במהלך המבצע הזה להתחפש לשוטרים, לחטוף ולרצוח תשעה מבני משפחת לוזון, בהם שני הורים ושבעה ילדים. צוות ועובדים של חברת התעופה האיטלקית אליטליה (Alitalia) הגיבו גם הם בהגנה על יהודים שנמלטו לשדה התעופה. הצוות הדף המון מתפרעים להגיע לשדה התעופה והצליח לחלק כרטיסי טיסה רבים ליהודים. מאמציה של אליטליה הסתייעו על ידי הרב הראשי של רומא אליו טואף ובממשלת איטליה.
מזימות זרות
מזימות זרות (באנגלית: The Interpreter) הוא סרט קולנוע אמריקאי אשר יצא לאקרנים בשנת 2005. הסרט, בבימויו של סידני פולאק ובכיכובם של שון פן וניקול קידמן, הוא מותחן המתמקד במתורגמנית העובדת בארגון האו"ם, אשר מגלה מזימת רצח בקרב אנשי הארגון.
פרעות טריפולי (1967)
אירועים
בסך הכל נהרגו בפוגרום 18 יהודים ולפחות 25 נפצעו.
מזימות זרות
עלילת הסרט
גיבורת הסרט היא סילביה ברום, ילידת ניו יורק אשר גדלה במדינה האפריקאית הבדיונית מאטובו ומשמשת כמתורגמנית באו"ם. שליט מאטובו, אדמונד זואני, נחשד על ידי ארצות הברית בביצוע פשעי מלחמה בארצו לאחר שהפך ממשחררה לרודן. זואני עצמו צפוי להופיע בפני העצרת הכללית של האו"ם כדי להציג את טיעוניו כנגד ההאשמות.
לאחר שאיום ביטחוני גרם לפינוי מטה האומות המאוחדות חוזרת בלילה ברום כדי לאסוף את חפציה. באותה העת ברום שומעת במקרה מזימת רצח, אך כאשר הדוברים מבחינים בה היא בורחת מהבניין. למחרת, במסגרת עבודתה, מזהה ברום ביטויים מסוימים מהשיחה ששמעה בליל אמש ומתחילה לחשוד כי מטרת המזימה היא להתנקש בחיי זואני. היא ממהרת לדווח זאת לגורמי האבטחה, אשר קוראים בתורם לאנשי השירות החשאי כדי לחקור את המקרה, להגן על ברום ועל זואני עצמו.
פרעות טריפולי (1967)
אירועים
הפוגרום היה המסמר האחרון בארון הקבורה לתולדות היהודים בלוב. 4,100 יהודים הצליחו לברוח לאיטליה, כולל 2,500 שהגיעו לרומא דרך אליטליה. לאחר שמועמר קדאפי תפס את השלטון בהפיכה ב-1969, הוא הורה על מסע רדיפה נגד המיעוט היהודי בארצו, מה שהניע את 100 היהודים שנותרו להימלט מהמדינה.
מזימות זרות
עלילת הסרט
עם התקדמות העלילה מגלים הצופים וחוקרי השירות החשאי יותר ויותר פרטים מרשיעים על ברום עצמה, כי הייתה חברה בארגון לוחמת גרילה מחתרתי במאטובו, כי משפחתה נהרגה ממוקשים שהונחו על ידי אנשי זואני ואף כי הייתה מעורבת במערכת יחסים רומנטית עם אחד מיריבו הפוליטיים של זואני. עם זאת מוצא עצמו הסוכן החשאי הממונה עליה, טובין קלר, נמשך אליה יותר ויותר ולבסוף הוא מגן עליה, על אף החשדות.
הסרט והמציאות
המדינה הבדיונית מטובו היא ככל הנראה המקבילה למדינה זימבבואה, ומנהיגה הדמיוני זואני הוא ככל המקביל לנשיא הרפובליקה של זימבבואה רוברט מוגבה.
פאנצר סימן 1
פאנצר סימן 1, או בשמו המלא פאנצרקאמפוואגן 1, היה הטנק הראשון שיוצר בייצור המוני בגרמניה הנאצית. אף שתוכנן כטנק אימונים, אי יכולתה של התעשייה הגרמנית לספק דגמים מתקדמים יותר הובילה להשתתפותו במערכות בין השנים 1939 ל-1941. בין היתר לקחו טנקי פאנצר 1 חלק במלחמת האזרחים בספרד, בפלישה לפולין, במערכה על צרפת, במערכה על נורווגיה ובפלישה לברית המועצות.
רקע
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, חיפשו קצינים גרמניים בכירים את הסיבות למחדל. המסקנה העיקרית הייתה שגרמניה לא מסוגלת לעמוד במלחמה ממושכת נגד אויבותיה המערביות. גרמניה הייתה זקוקה לשיטת לחימה חדשה, שתאפשר לה להכניע את אויבותיה במהירות. לתמונה נכנסו מספר קצינים גרמניים, שבראשם היינץ גודריאן, שהתבססו על תאוריות מלחמה ממוכנת שהגו תאורטיקנים צרפתיים ובריטים. הגרמנים בנו תורת לחימה שנקראה בפיהם בליצקריג (מלחמת בזק). השיטה הייתה מבוססת על שימוש מסיבי ומרוכז בטנקים וחי"ר ממוכן, חדירה מהירה ועמוקה אל מעבר לקווי האויב, השתלטות על נקודות מפתח והכרעת המערכה במהירות. כשבידיה תורת לחימה זו, החלה גרמניה לבנות את כוחותיה.
הנסיבות שנכפו על גרמניה בשנות ה-20, כתוצאה מחוזה ורסאי שנחתם בתום מלחמת העולם הראשונה ואסר עליה להחזיק ולייצר טנקים, הוליכו לשיתוף פעולה חשאי בין ממשלות גרמניה וברית המועצות בתחום הצבאי. ב-1928, הוקם ליד קאזאן על גדות הוולגה מרכז אימון סודי משותף, אשר יועד לאמן קצינים משני הצבאות במבצעי טנקים ולנסות דגמי טנקים שונים. מספר דגמי אב-טיפוס של טנקים גרמנים הובאו לשם מפורקים והורכבו מחדש. אמנם, אף אחד מהטנקים שנוסו בקאזאן לא היו מוצלחים דיים ולא עברו לשלב הייצור, אך הם סייעו רבות לתכנון הטכני והטקטי לשנים הבאות.
עם עליית היטלר לשלטון וההתנערות מחוזה ורסאי החל ייצור טנקים חשאי בגרמניה. ב-1933 החל פיתוחו של הפאנצר סימן 1. הטנק נועד לאמן את הכוחות הגרמניים עד לבניית כח של טנקים ראויים יותר.
פאנצר סימן 1
הטנק, שנכנס לשירות באפריל 1934, התבסס בחלקו על טנקים בריטיים קלים (שנרכשו על ידי הרוסים, ולכן היו נגישים לגרמנים, ששיתפו פעולה עם האחרונים), והיה באופן ברור לא מתאים ללחימה נגד טנקים אחרים. בין 1934 ל-1936 נבנתה גרסה A, ואותה החליפה אחר כך גרסה B, שיוצרה עד 1937. שני אנשי צוות תפעלו את הטנק הקל (6 טון משקלו), והוגנו על ידי 14 מילימטר שריון בלבד. השריון הדק ושני המקלעים שהיוו את החימוש העיקרי הפכו אותו לבלתי ראוי לחלוטין ללחימה נגד טנקים. הטנק גם סבל מכך שמנועיו לא היו חזקים מספיק. ואכן, הטנק הוחלף בפאנצר סימן 2. 106 טנקי פאנצר 1 שצוותו על ידי "מתנדבים" גרמנים שירתו בצבא הלאומני של פרנקו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית. בנוסף הטנק נמכר/ניתן לבעלות ברית של גרמניה.
גרסאות ותתי-דגמים
כצפוי, הפאנצר 1 איכזב את מפעיליו בספרד. השריון היה דק מדי, החימוש העיקרי היה עלוב. הטנקים ספגו אבדות מכוחות השריון של הרפובליקנים, שחומשו בטנקים רוסיים עדיפים. בניסיון להגביר את היכולת של הטנק להתמודד עם כלי רכב משוריינים חומשו חלק מהטנקים בתותח 20 מילימטר איטלקי, אך זהו רק אחד מהשינויים הרבים שנעשו בטנק. הגרסאות המאוחרות שירתו בקרב, אך לא כטנקים אלא בתפקידים שונים ומשונים (מרוב הגרסאות יוצרו רק כמה עשרות):
מאדאם דה מנטנון
פרנסואז ד'אובינייה, מרקיזת מנטנון (בצרפתית: Madame de Maintenon, 27 בנובמבר 1635 – 15 באפריל 1719), הייתה אשתו השנייה של לואי הארבעה עשר מלך צרפת.
ביוגרפיה
החל ב-1669 שימשה כמטפלת בילדיה של מאדאם דה מונטספאן, שהייתה מאהבתו של לואי הארבעה עשר. המלך התרשם ממסירותה לילדים ואמר: "היא יודעת לאהוב. יהיה זה טוב להיות אהוב שלה." ב-1678 פרנסואז סקרון הפכה למרקיזה ממנטנון, אחרי שרכשה את אחוזת מנטנון שליד העיר שארטר. ב-1680 שימשה כמטפלת בבנו היחיד של המלך, לואי, הדופן הגדול, מאשתו מריה תרסה, שמתה ב-1683. בחורף של 1686-1685, המלך נשא בסתר לאישה את המרקיזה ממנטנון שהפכה למאדאם דה מנטנון. ב-1686 ייסדה בסנט-סיר שליד ורסאי בית ספר לנערות אצולה שמשפחותיהן נהרסו בעקבות מלחמותיו של המלך, וב-1693 הפכה אותו למנזר לנשים. ב-1715, אחרי מות המלך לואי הארבעה עשר, פרשה למנזר סנט-סיר ומתה שם ב-1719.
סחלב שלוש השיניים
סחלב שלוש השיניים (שם מדעי: Neotinea tridentata) הוא אחד מהמינים בסוג נאוטינאה הגדלים בארץ ישראל. בעבר שויך לסוג סחלב אך השיוך שונה בעקבות מחקר פילוגנטי. הוא גדל על קרקעות בתה וגריגה ופורח בעיקר בחודשים מרץ-אפריל. הפרח אינו נדיר יחסית לשאר מיני הסחלבים.
סחלב שלוש השיניים גדל בארץ ישראל בשטחים ההרריים מהרי יהודה ועד לחרמון. ניכר בעמוד תפרחת כדורי, עם מספר פרחים היכול להגיע ל-30. צבע הפרחים ורוד-סגול, עם נקודות בצבע כהה יותר מצבע הפרח. שפית הפרח מחולקת לשלוש שיניים – ומכאן שמו. לעיתים נדירות הפרח לבקן (אלבינו).
פירס ברוסנן
פירס ברנדן ברוסנן (באנגלית: Pierce Brendan Brosnan; נולד ב-16 במאי 1953) הוא שחקן, מפיק קולנוע ופעיל חברתי אירי-אמריקאי. נודע בתפקידיו כגיבור סדרת הטלוויזיה "רמינגטון סטיל" ובתפקיד ג'יימס בונד בארבעה מסרטי הסדרה, בשנים 1995–2002.
ביוגרפיה
ברוסנן נולד באירלנד, למשפחה קתולית. הוא גדל בנאבן עם סבו וסבתו, לאחר שאביו עזב את הבית ואמו נסעה לעבוד בלונדון, עד שבגיל 11 הצטרף אליה ולבעלה החדש. בגיל 16 עזב את בית הספר, והחל ללמוד בבית ספר סנט מרטינס לאמנות ולעיצוב. בהמשך הצטרף לקרקס, ובמשך שלוש שנים הופיע כבולע אש. לאחר מכן החל ללמוד משחק במרכז לדרמה בלונדון.
קריירה
עם סיום לימודי המשחק ב-1975, החל לעבוד כעוזר מנהל במה בתיאטרון ביורק. שישה חודשים לאחר שהחל לעבוד בתיאטרון בחר בו המחזאי טנסי ויליאמס לגלם את דמותו של מק'קייב בגרסה הבריטית למחזהו "The Red Devil Battery Sign". בהמשך גילם מספר תפקידים קטנים בקולנוע והחל להופיע גם בטלוויזיה.
ב-1982 השתתף בסדרת הטלוויזיה "ננסי אסטור", שעסקה באשה הראשונה שנבחרה לפרלמנט הבריטי. על תפקידו בסדרה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1985. ב-1982 גם קיבל ברוסנן את התפקיד הראשי בסדרת הדרמה הבלשית "רמינגטון סטיל", בהפקת רשת NBC האמריקנית. הוא גילם בסדרה את דמותו המסתורית של סטיל במשך חמש עונותיה של הסדרה, עד שירדה מהמסכים ב-1987, שנה בה גם כיכב בסרט "הפרוטוקול הרביעי" לצידו של מקייל קיין. ב-1988 כיכב בדרמה ההיסטורית "מסתרי הודו". ב-1989 גילם את דמותו של פיליאס פוג במיני-סדרה המבוססת על ספרו של ז'ול ורן, "מסביב לעולם בשמונים יום".
ב-1992 כיכב בסרט "מכסח הדשא" סרט הרפתקאות בדיוני בבימוי ברט ליאונרד, המבוסס על ספר של סטיבן קינג, שבמרכזו טכנולוגייתה מציאות מדומה. ברוסנן גילם מדען העורך ניסוי לשיפור כוח החשיבה באמצעות הטכנולוגיה.
ברוסנן גילם שורה של תפקידים נוספים, עד שב-1994 הוכרז כשחקן החמישי שיגלם את דמותו של ג'יימס בונד, וחתם על חוזה להשתתפות בשלושה סרטים בסדרה. זאת, לאחר שטימותי דלטון דחה הצעה להמשיך ולגלם את דמותו בסרט "גולדן איי", הסרט השבעה-עשר בסדרה. הסרט בכיכובו של ברוסנן היה לאחד הסרטים המצליחים בשנת 1995, ולאחד המצליחים בסדרת סרטי ג'יימס בונד. בהמשך גילם את דמותו של בונד בשלושה סרטים נוספים: "מחר לנצח" (1997), "העולם אינו מספיק" (1999) ו"למות ביום אחר" (2002). גם סרטים אלה זכו להצלחה גדולה.
בשנת 1996 הקים עם בו סנט קלייר חברת הפקות בשם "אייריש דרימטיים". החברה הפיקה את סרטה הראשון, "השוד המושלם", ב-1999, בכיכובו של ברוסנן עצמו.
בשנת 2004 הודיע ברוסנן כי לא יגלם עוד את דמותו של בונד, וב-2005 הוכרז דניאל קרייג כמחליפו. תפקידו הראשון לאחר מכן היה בסרט הקולנוע "על פי חוקי המשיכה". בהמשך השתתף גם ב"רישיון לגנוב" (2004), "מטאדור" (2005), "מלאכים נופלים" (2006), "התנפצות" (2007), "מאמה מיה!" (2008), "היקר מכולם" (2009), "פרסי ג'קסון וגנב הברק" (2010), "סופר הצללים" (2010) ו"זכרי אותי לנצח" (2010). על תפקידו ב"מטאדור" היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בקומדיה בשנת 2006, 21 שנים לאחר מועמדותו הקודמת לפרס זה. על תפקידו ב"מאמה מיה!", לעומת זאת, זכה בפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקן הגרוע ביותר, הסרט גם זכה לביקורות שליליות לרוב, אך היה שובר קופות.
בשנת 2012 כיכב בסרט "רק אהבה" של הבמאית הדנית ממוצא יהודי סוסנה ביר, קומדיה רומנטית בה הוא מגלם איש עסקים אנגלי הגר בדמנרק. הסרט הוא בדנית ואנגלית.
בשנת 2015 כיכב לצד ג'סיקה אלבה וסלמה הייק בסרט "כמו מאהב אנגלי", אותו גם הפיק.
בשנת 2017 כיכב בסרט "נקמה זרה", סרט מותחן-פעולה בבימויו של מרטין קמפבל על פי תסריט של דייוויד מרקוני, המבוסס על הרומן The Chinaman משנת 1992, מאת סטיבן לטר. הסרט היה קופרודוקציה בריטית-סינית-אמריקאית, בה כיכב לצד ג'קי צ'אן. באותה שנה גם החל לשחק בסדרה "הבן", סאגה משפחתית-היסטורית על משפחה אמריקאית עשירה בעלת עדרי בקר ושדות נפט.
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרט ההמשך של "מאמה מיה!", "מאמה מיה! Here We Go Again", בו השתתף ברוסנן, סרט שגם היה שובר קופות. באותה שנה גם שיחק בקומדיה "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga".
חיים אישיים
ברוסנן היה נשוי לשחקנית האוסטרלית קסנדרה האריס מ-1980 ועד למותה מסרטן השחלות ב-1991. במהלך נישואיהם אימץ את שני ילדיה של האריס מנישואיה הקודמים, ולשניים נולד גם בן נוסף. ב-2001 נישא בשנית, לעיתונאית האמריקנית קילי שיי סמית'. לזוג נולדו שני בנים. מאז 2004 מחזיק ברוסנן באזרחות אמריקנית, נוסף על אזרחותו האירית. ב-2013 מתה מסרטן השחלות גם בתו המאומצת, שרלוט.
במשך השנים שימש ברוסנן כפרזנטור והשתתף בפרסומות של מותגים רבים, בהם: ויזה, אוויס, ב.מ.וו, וודקה סמירנוף, בירה הייניקן, שעוני אומגה ואריקסון.
ב-2003 הכתירה המלכה אליזבת השנייה את ברוסנן כקצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), בשל תרומתו הגדולה לתעשיית הקולנוע הבריטית. ב-2002 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון דבלין לטכנולוגיה, ושנה אחר כך קיבל תואר דומה מאוניברסיטת קורק.
ב-2004 התאזרח גם כאמריקאי, ומאז יש לו אזרחות כפולה מהרפובליקה של אירלנד ומארצות הברית.
בסוף 2020 העמיד למכירה את ביתו במאליבו, קליפורניה במכיר של 100 מיליון דולר. הבית שנקרא "בית הסחלב" נבנה ועוצב בהשראת ביקוריו בתאילנד, וכולל גישה פרטית לאחד החופים היפים בעולם.
וולארו שחור
וולארו שחור (שם מדעי: Macropus bernardus; ידוע גם כוולארו ברנרד), הוא מין של יונק כיס בינוני בסוג קנגורו ובקבוצת הוולארו האנדמי לצפון הטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1904 על ידי הזואולוג הבריטי-יהודי וולטר רוטשילד, והוא משויך לתת-הסוג Osphranter. המין הקרוב אליו ביותר מבחינה גנטית וחיצונית הוא הוולארו המצוי, ולאחר מכן המין וולארו האנטילופה; שניהם חופפים איתו בתפוצה. הוולארו השחור הוא הקטן והנדיר שבמיני הוולארואים.
אנטומיה ומראה
הוולארו השחור הוא הקטן במיני הוולארו והקנגורו - בערך כשני שלישים מגודלו של הוולארו המצוי. גובהם של הזכרים בעת עמידה זקופה הוא עד מטר ושל הנקבות עד 80 ס"מ. המשקל של המין אף הוא נמוך יחסית ולרוב בסביבות 22-13 קילוגרם. בניגוד לחוטם של הקנגורו המתאפיין בשיער, החוטם של הוולארו עירום לחלוטין בדומה לוולארואים האחרים. אוזניו של הוולארו השחור קצרות יותר משל הוולארו המצוי. הזנב עבה במיוחד ביחס לגופו של הוולארו.
ראשו של הוולארו השחור מוארך ומשולש במקצת, והוא קטן-בינוני ביחס לגופו. אוזניו קצרות יחסית ומעוגלות, וזנבו ארוך וגמיש. גופו קמור ועגלגל, ורגליו חזקות ובעלות קרסול מוארך המשמש כמשענתו העיקרית. האף שלו בינוני עם נחיריים ולוע עגלגלים, ועיניו גדולות ובצבע צהבהב-אדמדם. לאורך המצח והקרקפת יש לו חריץ בולט בפרווה. הגפיים הקדמיות של הוולארו השחור דקות וקצרות יחסית לקנגורו, ולהם 5 אצבעות בעלות טפרים שחורים. הגפיים האחוריות ארוכות ועבות יותר, והן מורכבות מ-4 אצבעות אף שפועל הן נראות כ-3 בלבד: זרת עבה וקצרה בצד אחד ובצד השני שתי אצבעות מאוחדות; במרכז ישנה אצבע אחת ארוכה ועבה במיוחד - פי 3 מהאצבעות האחרות. הזרת בעלת טופר בינוני, האצבע המאוחדת בעלת שני טפרים קטנים-בינוניים שאף הם עלולים להתאחד לאחד, ואילו האצבע המרכזית בעלת טופר גדול במיוחד.
הפרווה של הוולארו השחור גסה ומדובללת ואופיינית למיני הוולארו, והיא מורכבת משערות צפופות וסמיכות יחסית. צבע הפרווה משתנה בחדות בין הזכרים לנקבות, והוא מין הקנגורו המפגין את הדו-צורתיות הזוויגית הבולטת ביותר: לזכרים צבע הפרווה הוא חום מפויח, חום מהגוני, חום שוקולד עד שחור מבריק - המקנה למין את שמו, ובשל כך ניתן לזהותו בקלות ממיני הקנגורו והוולארו האחרים. הגחון, הזנב, הרגליים וכפות הידיים נוטים להיות כהים יותר משאר הגוף. החלק העליון של השוקיים, הזרועות, העורף ופנים האוזניים נוטים להיות עם גוון מהגוני-ערמוני. צבע הפנים נוטה להיות בהיר מעט מהגוף, ויש לו טבעות בהירות סביב העיניים ולעיתים גם כתם חום-וורדרד או כתמתם דהוי בצידי השפתיים. לנקבות צבע הפרווה הוא חום דהוי וכהה יחסית, חום זית, חום אפרפר או אפור בהיר. כפות הידיים והרגליים וקצה הזנב בצבע שחור, בעוד שהזרועות יהיו בדרך כלל צהבהבות. הגחון יהיה בהיר מעט משאר הגוף ולעיתים בצבע לבנבן. צבע הפנים כהה יותר משאר הגוף - אפור כהה, וסביב החרטום והלוע ישנו כתם שחרחר דהוי. הצד החיצוני של האוזניים בצבע חום כהה דהוי בחלק התחתון ואפרפר בחלק העליון, בעוד שהצד הפנימי יהיה וורדרד-לבנבן. סביב קצוות האוזן יש רצועת שיער דקה ושחורה.
תפוצה ובית גידול
הוולארו השחור אנדמי לטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה, והוא מוגבל לארץ ארנהם שנמצאת בין מפרץ קרפנטאריה לים טימור. מרבית טווח התפוצה שלו נמצא בפארק הלאומי קקדו.
בית הגידול של הוולארו השחור מורכב ממגוון רחב של סוגי צמחייה - החל מיערות סגורים, יערות דלילים ויערות אקליפטוס, וכלה בשדות בור, רכסי חול ומרעה תלול. הדרישה העיקרית בבית הגידול שלו היא נוכחות של אזורים מסולעים גדולים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 36-20 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא בין 500 ל-1,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה
הוולארו השחור הוא בעל חיים הפעיל בבדידות לעיתים קרובות - למעט בעונת הרבייה, ולחלופין עשוי לחיות בקבוצה משפחתית הכוללת זכר ונקבה בוגרים יחד עם הצאצאים הקטנים והמתבגרים. הנקבה לעיתים קרובות מטופלת בשני גורים - אחד מחוץ לכיס ואחד בתוכו. הוולארו השחור הוא בעל חיים מאוד ביישן וזהיר, ובדרך כלל בעת שמתקרבים אליו הוא נמלט עד מחוץ לטווח הראיה. התנהגות זאת מקשה מאוד על המחקר של האקולוגיה שלו, ומסיבה זאת המידע הוולארו השחור מועט יחסית למיני קנגורו אחרים.
הזכרים מציגים אמנם התנהגות אגרסיבית, אולם רק לעיתים נדירות הם יגרמו פציעות אחד לשני, ולרוב די בהפגנת דומיננטיות כדי להניס את היריב. תצוגת איום כוללת הליכה ברגליים נוקשות בתנוחה זקופה תוך כדי תלישת עשב או שיחים.
הוולארו השחור הוא בעל חיים צמחוני, והוא מבלה בין 7 ל-14 שעות ביום בחיפוש אחר מזון - תלוי בעונה. שיא פעילות מתרחשת בשחר ובבין הערביים, ויחסית למינים אחרים הוא הרבה פחות פעיל באמצע היום והלילה ומנצל את זמנים אלו למנוחה באזורים מוגנים. התזונה שלו מורכבת בעיקר מעשבים ושיחים, אך הוא עשוי לעיתים לאכול גם מזונות צמחיים אחרים.
הטורפים העיקריים של הוולארו השחור הבוגר הם הדינגו, השועל, ותנין הים, בעוד שעיט מחודד זנב ודורסים אחרים מהווים איום לגורים. הוולארו השחור אינו מהיר כל כך, ועל כן הוא מסתמך בעיקר על ההסוואה והזהירות שלו. ברגע שהוא יבחין בתזוזה כל שהיא או שיחוש באיום הוא עשוי להימלט מהמקום בקפיצות, מה שיגרום לטורף שבמארב לוותר על הציד. הוולארו מכין לעצמו רשת של שבילים קבועה המובילה אותו במהירות לאזורים מוגנים בסלעים.
הוולארו השחור דומה לשאר הוולארואים בכך שהנקבה יכולה להתרבות ברציפות במשך כל השנה כאשר יש תנאים טובים. הנקבות לעיתים קרובות מגדילות את שטח פעילותם על מנת למשוך את הזכר הדומיננטי והגדול ביותר באזור לשטחם. הרבייה תלויה בדרך כלל בגילו של הגור בכיס, והיא תתרחש רק לאחר שהוא מפותח מספיק.
ההריון של הנקבה נמשך 31 עד 36 ימים, לאחריהם נולד וולד יחיד באורך של סנטימטרים בודדים, שמוצא את דרכו לכיס של האם ומצמיד את פיו לפטמה כדי לינוק. הגור של הוולארו מחובר לפטמה בכיס במשך 4 חודשים רצופים, ובמהלכו האם יכולה לשאת עוד עובר אחד בבטנה ואף "להקפיא" באופן זמני את ההריון. לאחר שהגור מפותח דיו ומתנתק כבר מהפטמה, הוא עדיין ממשיך לחיות בכיס, ובשלב זה האם כבר יכולה להמליט את העובר לאחר שהמשיכה את ההריון. בעקבות כך נקבת הוולארו מטופלת לעיתים קרובות בשני גורים בגילאים שונים לגמרי בכיס בו-זמנית.
גור הוולארו יוצא מהכיס לאחר כ-6 חודשים. נקבת הוולארו השחור יכולה לשלוט על פתיחת או סגירת הכיס על ידי הפעלת שרירים; כאשר היא תחוש באיום היא תוכל למשל לשמור את הגור בכוח בכיס ולא תאפשר לו לצאת, או שלחלופין תפחת את הכיס בשבילו בעת שהוא רוצה לינוק או לנוח. גם אחרי שהגור כבר עוזב את הכיס לגמרי, הוא חוזר אליו כדי לינוק במשך חודשים רבים.
תוחלת החיים הממוצעת של הוולארו השחור בשבי היא 11.8 שנים.
מצב שימור
הבערות אש לא מבוקרות שגורמות לשינוי במבנה צמחייה או בהרכב פרחים ברכס הכורכר של בית גידולו, עלולות להוות איום משמעותי לוולארו השחור, אם כי אין מידע האם זה אכן משפיע על האוכלוסייה. למרות שיש גם רמות ציד נמוכות המתבצעות על ידי האבורג'ינים, אין זה נחשב איום משמעותי למין.
כאמור, מרבית טווח התפוצה של הוולארו השחור נמצא בתוך השטחים של הפארק הלאומי קקדו. צעדי השימור שמומלצים על ידי IUCN לרשויות האוסטרליות: לבצע אומדן של אוכלוסיית הוולארו השחור ולקבוע את מספריו בוודאות ולהעריך את ההשפעות של האיום הפוטנציאלי הגדול למין - הבערת אש, על ידי ניטור של שכיחות המין באתרים שונים שבהם יש היסטוריה של שריפות.
לוב
מדינת לוּב (בערבית:, תעתיק: דוּלת לִיבִּיָא) היא מדינה בצפון אפריקה הגובלת בים התיכון, מצרים, סודאן, צ'אד, ניז'ר, אלג'יריה ותוניסיה. בירת לוב היא טריפולי. דתה הרשמית של לוב היא האסלאם, ושפתה הרשמית היא ערבית.
עם שטח של כ-1,760,000 קמ"ר, לוב היא המדינה הרביעית בגודלה באפריקה, וה-17 בגודלה בעולם. הבירה, טריפולי, משמשת כביתם של כ-3 מיליון אזרחים לובים מתוך כ-7 מיליון איש החיים בלוב כולה. שלושת החלקים המסורתיים של המדינה הם טריפוליטניה (בצפון המדינה), פזאן (בדרום-מערב), וקירנאיקה (במזרח).
ערב פרוץ מלחמת האזרחים בלוב ב-2011, הייתה לוב המדינה העשירית בעולם מבחינת עתודות הנפט המוכחות שלה והחזיקה בתמ"ג הרביעי הגבוה ביותר ביבשת אפריקה ומיקומה במדד הפיתוח האנושי היה הגבוה באפריקה. מדדי הפיתוח הגבוהים הושפעו בעיקר מעתודות הנפט הגדולות. ב-20 באוקטובר 2011 נרצח מועמר קדאפי, מנהיגה הדיקטטורי של לוב מאז תפס את השלטון ב-1969, על ידי קבוצת מורדים.
במהלך מלחמת האזרחים הקימו המורדים את מועצת המעבר הלאומית, (ערבית: المجلس الوطني الانتقالي) בהנהגת מוסטפא עבד אל-ג'ליל, שהוכרה על ידי האומות המאוחדות. מועצת המורדים כינתה את המדינה "לוב" או "הרפובליקה של לוב" (בערבית: الجمهورية الليبية) ובמשך מספר חודשים פעלה במקביל לממשל מועמר קדאפי, שתחת הנהגתו המדינה נקראה הקהילייה הערבית הלובית הסוציאליסטית העממית העצומה (בערבית: الجماهيريّة العربيّة الليبيّة الشعبيّة الإشتراكيّة العظمى, תעתיק מדויק: אַלְגַ'מַאהִירִיָּה אלְעַרַבִּיָּה אללִּיבִּיָה אלשַּעְבִּיָּה אלְאִשְׁתִרַאכִּיָּה אלְעֻטְ'מַא ) (מוסדותיה היו בעיר סירת).
באוקטובר 2020 הקבוצות היריבות חתמו על הפסקת אש ובכך נסתיימה מלחמת האזרחים השנייה במדינה שהחלה ב-2014, ובמרץ 2021 הוקמה ממשלת מעבר.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
התיישבות התקיימה בלוב עוד בתקופה הנאוליתית, החל בערך משנת 8000 לפנה"ס. במאה ה-7 לפני הספירה השתלטו על האזור הפיניקים. טריפוליטניה וקירנאיקה נכבשו במאה ה-1 לפני הספירה על ידי הרומאים ובהמשך עברו לשליטת העולם הביזנטי.
בשנת 642 לספירה נכבשה לוב על ידי שושלת בית אומיה המוסלמית. בשנת 1551 היא נפלה לידיה של האימפריה העות'מאנית. בין השנים 1793–1795 נערכה מלחמת אזרחים בין עלי בנגול, השליט העות'מאני, לבין אחמט קרמאנלי, שליט טריפוליטניה, ששלט בה לאחר שלטונו המושחת והלא יעיל כלל של עלי הראשון שמת בשנת 1793. בראשית המאה ה-19 התקיימה המלחמה הברברית הראשונה בין ארצות הברית לבין חבל טריפוליטניה שבלוב.
בעקבות המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912 עברה לוב לשלטון איטליה, וכ-150,000 איטלקים התיישבו, ועבדו במדינה. לוב הפכה לחלק מ"איטליה הגדולה", התרבות האיטלקית הושלטה בלוב בתחומי החינוך, תרבות, מסחר שפה וקולינריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בשטחה של לוב קרבות עזים, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה בין כוחות איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית לבין בעלות הברית. בין הקרבות הבולטים ניתן למנות את מבצע מצפן, מבצע צלבן, המצור על טוברוק, קרב גזאלה וקרב ביר חכים. בינואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת לאחר שכוחות בריטיים כבשו את נמל טריפולי.
לוב הכריזה על עצמאותה ב-24 בדצמבר 1951 בתמיכת האו"ם, בעקבות תנאי של בעלות הברית להסכם שלום עם איטליה. לוב הוכרזה כממלכה חוקתית וסידי אידריס הוכרז כמלך לוב. ב-1959 נמצא נפט רב במדינה, והדבר הביא לשינוי במעמד הכלכלי והעניין הבינלאומי בה. ב-1 בספטמבר 1969, קבוצה קטנה של קציני צבא בהנהגתו של מועמר קדאפי ביצעה הפיכה נגד המלך אידריס, שהוגלה למצרים. המשטר החדש ביטל את המלוכה, והכריז על הקמתה של "הרפובליקה הערבית הסוציאליסטית הלובית". מאז הקים קדאפי שלטון רודנות.
ב-15 בפברואר 2011 החלו הפגנות ענק בלוב, ראשית בעיר בנגאזי ולאחר מכן בערים נוספות, בעקבות המהפכות במזרח התיכון, ובתגובה לאבטלה וחוסר הפיתוח במדינה וכן במטרה להדיח את מועמר קדאפי מתפקידו. עימותים נרחבים התפתחו בין המפגינים לתומכי קדאפי, מאות אזרחים ואנשי כוחות הביטחון נהרגו. ההפגנות הובילו למלחמת אזרחים למעשה, שהביאה עימה פגיעה נרחבת באזרחים. החלטה 1973 של מועצת הביטחון של האו"ם, מיום 17 במרץ 2011, התירה למדינות החברות לנקוט "בכל אמצעי דרוש" כדי להבטיח את שלום האזרחים בלוב. מועצת הביטחון פירטה רשימה של פעולות שכוללות הקפאת נכסים ואמברגו על מכירת נשק, אך גם התירה שימוש בכוח הזרוע, אם נחוץ. ב-19 במרץ, לאחר מתן אולטימטום יום קודם על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה, החלה התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011). ב-20 באוקטובר 2011, לאחר כחודש של לחימה, כבשו המורדים את המעוז האחרון של קדאפי ועיר הולדתו סירת, לאחר שכבשו את העיירה באני וואליד ב-17 באוקטובר. קדאפי נהרג בעת ניסיון הבריחה שלו מהעיר שבה הסתתר. לאחר מכן החלה מלחמת אזרחים בין הממשלה של לוב לבין מתנגדי קדאפי הקוראים לעצמם "כוחות השריון של לוב". למלחמת האזרחים גם הצטרף בני עם הטוארג.
במאי 2014, החלה מלחמת האזרחים השנייה בלוב, ובנובמבר אותה שנה הצטרפה המדינה האסלאמית אל המלחמה, וכבשה את סירת. בינואר 2015, נערכו פגישות במטרה לבצע פיוס בין הצדדים היריבים בלוב. באוקטובר 2020, שני הממשלות חתמו על הפסקת אש שסיימה את המלחמה, ובמרץ 2021 הוקמה ממשלת אחדות. בספטמבר 2021 קיים בית הנבחרים הלובי הצעת אי אימון בממשלת האחדות, והקים ממשלה נפרדת.
משטר קדאפי
אף על פי ששלטונו של קדאפי נתפס בעולם המערבי כדיקטטורי ורצחני ואף הוטלו עליו לא פעם עיצומים, נהנתה לוב בתקופתו מחוסן יחסי בזירה הבינלאומית. חוסן זה היה מבוסס על שני יסודות - הראשון, היותה של לוב ספקית נפט מרכזית לעולם המערבי והשני, שליטת לוב במעבר פליטים מאפריקה דרכה אל האי האיטלקי למפדוזה הסמוך לחופיה. עובדה זו הניחה איום קבוע לפתחה של אירופה בכלל ואיטליה בפרט, שאם רק היה קדאפי רוצה, היה יכול "להציף אותה בפליטים".
מערכת הממשל של לוב בתקופת קדאפי הייתה יוצאת דופן. רשמית, קדאפי עצמו לא היה "נשיא" או "ראש הממשלה" של מדינתו, ובמקום זאת תיאר את עצמו כסוג של "מדריך" או "מנהיג" העוזר לעם הלובי בסוציאליזם - "מנהיג המהפכה מ-1 בספטמבר". לרבים הוא היה מוכר כ"קולונל קדאפי".
ללוב לא הייתה חוקה, וחוקי המדינה נבעו מחוקי האסלאם ו"הספר הירוק", המכיל את משנתו הפוליטית של קדאפי. הממשל היה קרוי "ג'מאהיריה", שינוי של המילה הערבית "ג'ומהוריה" (רפובליקה) המתורגמת בצורה רופפת כ"מדינת העם".
קדאפי הנהיג בלוב משטר המבוסס על פולחן אישיות בסימן הסיסמה "אלוהים, מועמר (קדאפי) ולוב - זה הכל". חיי אזרחי המדינה וחינוכם היו מוכוונים באמצעות שטיפת מוח לאמונה אישית לאו דווקא באידאולוגיה של קדאפי אלא בו-עצמו ובנאומיו. רוב האזרחים, בעקבות חינוך ארוך שנים, אכן גילו אמונה וביטחון בדמותו של המנהיג.
אחרי נפילת משטר קדאפי
אחרי נפילת משטרו של קדאפי ישנו שלטון זמני של מועצת המעבר הלאומית הפועלת לאיחוד השבטים וניסיון לפייס את השבטים שנותרו נאמנים לדרכו של מועמר קדאפי. ב-7 ביולי 2012 נערכו בלוב לראשונה בחירות דמוקרטיות לפרלמנט זמני שיחוקק לראשונה בהיסטוריה של לוב חוקה חדשה. בבחירות זכתה התנועה הליברלית בראשותו של מחמוד ג'יבריל וזכתה לרוב מוחץ. באוגוסט 2012 מוחמד מגריף נבחר לנשיא לוב, בהצבעה שנערכה בפרלמנט.
בסוף 2019, אישר הפרלמנט הטורקי לשלוח כוחות צבא ללוב. כוחות צבא טורקיה החלו להתפרס בלוב שבוע אחר כך, בניסיון לתמוך בממשלת טריפולי המוכרת על ידי האו"ם. הפריסה נעשתה בעקבות המתקפות על טריפוליטניה שביצעו כוחות בשליטת גנרל ח'ליפה חפתר.
כלכלה
כלכלת לוב מבוססת בעיקרה על מספר תחומים: תעשייה, נפט וחקלאות. התעשייה בלוב נשענת בעיקר על תעשיות הטקסטיל, הביגוד והמזון. ישנה גם תעשייה מתפתחת של מפעלים פטרוכימיים.
חלקם היחסי של ענפי הכלכלה השונים בתוצר הלאומי הגולמי:
הגוף הכלכלי המרכזי בלוב הוא הבנק המרכזי של לוב, המרכז ומווסת את מרבית הפעילות הכלכלית במדינה.
גאוגרפיה
לוב, המשתרעת על פני שטח של כ-1,759,000 קמ"ר, היא המדינה ה-17 בגודלה בעולם על פי שטח. לוב שוכנת בין מצרים במזרח ובין תוניסיה ואלג'יריה במערב. בדרום מזרח היא גובלת בסודאן, בדרום בצ'אד ובדרום-מערב - בניז'ר. קו החוף של לוב עם הים התיכון נמתח על פני 1,770 ק"מ, ולוב היא אפוא המדינה האפריקנית בעלת קו החוף הארוך ביותר עם הים התיכון. החלק של הים התיכון שמצפון ללוב ושמדרום לכרתים נקרא לעיתים הים הלובי. האקלים ברובו יבש ומדברי. עם זאת החלקים הצפוניים נהנים מאקלים ים תיכוני.
צבא וביטחון
הכוחות המזוינים של פוטין כוללים את צבא היבשה, חיל אוויר, חיל ים ומיליציה עממית (מילואים) הכוללת את יחידת משמרות המהפכה. ערב מלחמת האזרחים הראשונה בלוב מנו כוחות אלה כ-119,000 איש. בנוסף, מפעיל צבא לוב את "הלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי", יחידת עילית למטרות הגנה על השלטון שמורכב בעיקרו משכירי חרב מצ'אד, ניז'ר ומאלי.
ללוב, בניגוד לרוב המדינות האחרות, אין שר הגנה או שר ביטחון והרמטכ"ל כפוף ישירות למנהיג. תקציב הביטחון של לוב עמד ב-2005 על 3.9% מן התמ"ג (לשם השוואה תקציב הביטחון של ישראל באותה שנה עמד על 7.3% מהתמ"ג שלה).
בעוד שעד להתפרקות ברית המועצות נתמך צבא לוב על ידי ברית המועצות והיה צבא משוכלל ומתקדם טכנולוגית (צבא היבשה הוערך כעשירי בכוחו בעולם), הרי שמאז שנות ה-90 התדרדר הצבא בעקבות התיישנות הציוד, הקושי בתחזוקת הכלים בהיעדר מומחים זרים, תקלות בשרשרת האספקה שהתגלו במיוחד בעת הלחימה בצ'אד וחוסר במערך הדרכה מודרני. עקב התקרבות קדאפי למערב בראשית שנות ה-2000, הוסרו מספר מגבלות שאפשרו לקדאפי לרענן את הציוד ולהכניס ייעוץ מומחים.
הפעילות המלחמתית העיקרית של צבא לוב בימי שלטון קדאפי הייתה מול צ'אד. עוד לפני שתפס קדאפי את השלטון פלשה לוב ב-1968 לצ'אד מתוך מגמה למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים במדינה אל שטחי לוב ולהשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובאורניום סמוך לגבול. במהלך שנות שלטונו של קדאפי פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים: בשנים 1978, 1979, 1980 – 1981 וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע אש בארטילריה ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, לפיה יש לאחד את המוסלמים-האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, הוקם ב-1972 הלגיון האיסלאמי הפאן-אפריקאי. הלגיון מורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אד, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן. מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון והדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה בהם אנשי אש"ף, אנשיו של הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי החזית המהפכנית המאוחדת של פודאי סאנקו מסיירה לאון וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
עיקר המוטיבציה של קדאפי לפתח את חיל הים שלו בשנות ה-70 נבעה מרצונו להבטיח את תביעתו לשליטה לובית בכל שטח מפרץ סידרה ולאכוף את "קו המוות", שהגדיר את גבול המפרץ כגבול המים הטריטוריאליים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית לוב מנתה בשנת 2021 כ-6.7 מיליון תושבים. האוכלוסייה דלילה, ומתרכזת ברובה הגדול בערי החוף. שיעור האוכלוסייה העירונית עומד על 88%, הגבוה ביותר בצפון אפריקה. תוחלת החיים עומדת על כ-73.2 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 2.14 ילדים בממוצע לאישה.
דת והרכב אתני
בלוב רוב מוחלט של 97% מוסלמים סונים, 2.7% נוצרים ו-0.6% בודהיסטים.
לפני מלחמת האזרחים, התגוררו במדינה מהגרים ממדינות שונות: מצרים, טורקים, פיליפינים, הודים, פקיסטנים ועוד.
יהדות לוב
במאה ה-16 נכבשה לוב לסירוגין על ידי ספרד, טורקיה ואחרות. לפי אחד מסיפורי העם, בשנת 1510 הוליך מלך ספרד את יהודי לוב לשבי לנאפולי שבאיטליה "ותִשאר העיר שוממה". לפי תיאור אחר, שמונה מאות משפחות מטריפולי התפזרו והרחיקו נדודים. הספרדים הקימו בטריפולי אינקוויזיציה שגרמה להתפרקות הקהילה היהודית בעיר. באותה תקופה מצא רבי שמעון לביא, שהיה בדרכו מספרד לארץ ישראל, יישוב יהודי בטריפולי, החסר במנהגים יהודיים. הוא החליט להישאר בקהילה והחל בלימוד התורה ומצוות ההלכה ליהודים, ויהודי לוב מייחסים לו את תקומתם הדתית.
במאה ה-18 החלה להתגבש ישות יהודית לובית נפרדת, שלא הייתה קשורה ליהדות תוניסיה. היהודים היו נאמנים לשלטונות, נהנו ממידה של אוטונומיה קהילתית וסובלנות. האוכלוסייה שגשגה ונוספו קהילות יהודיות חדשות בעקבות הגירה יהודית מאיטליה ומתוניסיה.
ב-1835 נכבשה לוב מחדש על ידי האימפריה העות'מאנית, תחת שלטון הפחות. שליטה זו שיפרה את מצב היהודים, אף שהם עדיין סבלו מהתנכלויות מצד המקומיים. בתקופה זו חיו היהודים בתנאים טובים יחסית, מצב שנשתמר גם לאחר כיבוש המדינה על ידי צבא איטליה בשנת 1911.
בשנת 1938, עם חקיקת חוקי הגזע באיטליה, החלו פגיעות ביהדות לוב. בזמן מלחמת העולם השנייה נערכו פרעות כנגד היהודים. בשנת 1942 החליטו האיטלקים כי יהודי קירינאה יוגלו למחנה הריכוז ג'אדו בהרי נפוסה. עוד הוחלט כי הגברים בגיל העבודה יגויסו לעבודת כפייה. לפי אומדן יד ושם נספו בשואה 712 יהודים מתוך אוכלוסייה של 30,000 יהודים.
בשנת 1943 שוחררה לוב מהכיבוש האיטלקי-גרמני. בשנות השלטון הבריטי, משנת 1943 עד 1952, ולאחר מכן בשנות העצמאות של לוב, סבלו היהודים מפרעות ופגיעה ברכושם. לאחר הקמת מדינת ישראל עלתה רוב קהילת לוב לארץ, אך חלק נכבד ממנה היגר לאיטליה. בשנת 1969, לאחר עלייתו של הקולונל מועמר קדאפי לשלטון, עזבו אחרוני יהודי לוב את המדינה. במהלך שנותיו האחרונות בשלטון טען קדאפי כי הוא תומך בחזרתם של יהודי לוב למדינה.
סטפן הולם
למרות גובהו הנמוך יחסית לקופץ (1.81 מטר), הולם נחשב לאחד מטובי הקופצים בשנות האלפיים המוקדמות.
ביוגרפיה
הולם נולד בפורשגה שבמערב שוודיה. כילד התאמן בכדורגל ושיחק בתפקיד שוער. בגיל 15 החל להתאמן תחת הדרכתו של אביו בקפיצה לגובה.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה 1998 סיים הולם במקום השביעי בקפיצה לגובה (2.27 מטר). 1998 European Athletics Championships – Men's high jump
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיים הולם במקום עשירי בקפיצה לגובה (2.25 מטר). 1999 World Championships in Athletics - Men's high jump
הפריצה
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בליסבון, פורטוגל במרץ 2001 זכה הולם במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.35 מטר). 2001 IAAF World Indoor Championships
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה בשנת 2002 זכה הולם במדליית כסף בקפיצה לגובה (2.29 מטר). 2002 European Athletics Championships
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה במרץ 2003 זכה הולם בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.35 מטר). 2003 IAAF World Indoor Championships
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת באוגוסט אותה שנה זכה הולם במדליית כסף בקפיצה לגובה (2.32 מטר), אחרי ג'ק פרייטג מדרום אפריקה (2.35 מטר) ולפני מארק בוסוול מקנדה (2.32 מטר). 2003 World Championships in Athletics – Men's high jump
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, במרץ 2004 זכה הולם בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.35 מטר). 2004 IAAF World Indoor Championships
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה הולם במדליית זהב בקפיצה לגובה כשקפץ לגובה של 2.36 מטר, לפני מאט המינגוויי מארצות הברית (2.34 מטר) ויארוסלב בבה מצ'כיה (2.34 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 סיים הולם במקום שביעי בקפיצה לגובה (2.29 מטר). 2005 World Championships in Athletics – Men's high jump
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה במרץ 2006 סיים הולם במקום החמישי בקפיצה לגובה (2.30 מטר). באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט אותה שנה זכה הולם במדליית ארד בקפיצה לגובה (2.34 מטר). 2006 European Athletics Championships
באליפות העולם באתלטיקה 2007 שנערכה באוסקה, יפן סיים הולם במקום רביעי בקפיצה לגובה (2.33 מטר). 2007 World Championships in Athletics – Men's high jump באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד במרץ 2008 זכה הולם בפעם הרביעית במדליית זהב בקפיצה לגובה (2.36 מטר). 2008 IAAF World Indoor Championships
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים הולם במקום רביעי בקפיצה לגובה (2.32 מטר) ולא הצליח להגן על תוארו. המנצח בתחרות היה אנדריי סילנוב מרוסיה (2.36 מטר).
הולם חי בקרלסטאד עם אשתו ובנו. הוא פרש מתחרויות בסוף עונת הקיץ ב-2008.
שיאיו האישיים
אצטדיון פתוח