cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטריק בלקט
נעורים
בלקט נולד ברובע קנזינגטון בלונדון, בנם של ארתור סטיוארט בלקט, מנהל השקעות, ואשתו קרוליין מיינרד (Caroline Maynard). אחותו הצעירה הייתה הפסיכואנליטיקאית מריון מילנר (Marion Milner). סבו מצד אביו, הכומר הנרי בלקט, אחיו של האדריכל האוסטרלי אדמונד בלקט (Edmund Blacket), היה במשך שנים רבות כומר הקהילה בעיירה קרוידון (כיום חלק מלונדון). סבו מצד אמו, צ'ארלס מיינרד, היה קצין בחיל התותחנים בזמן המרד ההודי הגדול בשנת 1857. משפחת בלקט החליפה מגורים כמה פעמים והתגוררה בקנזינגטון, ברובע קנלי (Kenley), ובעיירות ווקינג (Woking) וגילדפורד (Guildford) במחוז סארי, שבה למד בלקט בבית ספר מכין. התחביבים העיקריים שלו היו טיסנאות ורדיו גביש. תחביבים אלו עזרו לו בראיון הקבלה למכללה הימית המלכותית, אוסבורן, באי וייט. יום קודם לכן, ב-9 ביוני 1910, השלים צ'ארלס רולס, חלוץ הטיס, ואחד משני מייסדי רולס-רויס, את הפעם הראשונה שבה חצה מטוס את תעלת למאנש הלוך ושוב. בלקט, שעקב אחרי תיאור הטיסה ברדיו החובבים שלו, היה מסוגל לתאר בראיון בפרוטרוט את הנושא. הוא החל ללמוד במקום בספטמבר 1910 ובילה שנתיים במקום לפני שעבר למכללה הימית המלכותית של בריטניה בדרטמות' שם היה בדרך כלל "התלמיד המצטיין ביותר בכיתתו".
אנדראס תום
תארים
עם סלטיק:
תארים אישיים:
פטריק בלקט
מלחמת העולם הראשונה
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 גויסו כל הצוערים במכללה. בלקט קיבל דרגת פרח קצונה, ונשלח, יחד עם 11 צוערים נוספים, לסנט וינסנט שבים הקריבי על סיפונה של הסיירת המשוריינת מונמאות' (Mommouth) במטרה לעלות ב-13 באוגוסט על סיפונה של הסיירת המשוריינת קרנוורון (HMS Carnarvon). בגלל עיכובים ביציאה היה חשש שמונמאות' תחמיץ את המפגש המתוכנן עם קרנוורון, אבל משום שהגיעה בזמן ניצלו חייו של בלקט. לו היה נשאר על המונמאות' היה בלקט נהרג יחד עם שאר אנשי הצוות כשהסיירת טובעה בקרב קורונל ב-1 בנובמבר 1914. קרנוורון ערכה סיורים באזור איי כף ורדה כשהיא מחפשת ספינות פשיטה גרמניות ומלווה שיירות.
באוקטובר 1914 נשלחה הספינה לברזיל ובהמשך לאיי פוקלנד אליהם הגיעה ב-8 בדצמבר, בדיוק בזמן על מנת להשתתף בקרב איי פוקלנד שבו הביס הצי הבריטי שייטת של הצי הקיסרי הגרמני (Kaiserliche Marine), שבראשה עמד תת-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה, שחודש לפני כן הטביעה את הסיירת מונמאות' בקרב קורונל. מכיוון שקרנוורון הייתה הספינה האיטית ביותר בשייטת הבריטית והפחות משוריינת היא הצטרפה לקרב רק ברגעיו האחרונים כשירתה על הסיירת המשוריינת גניזאו (Gneisenau) שטובעה בקרב, ואספה ניצולים ממנה. הספינה הגרמנית היחידה שהצליחה להימלט מהקרב הייתה הסיירת הקלה דרזדן (Dresden), וספינות השייטת הבריטית, ובתוכה קרנוורון, חיפשו אחריה בדרום האוקיינוס האטלנטי. דרזדן נמלטה לאוקיינוס השקט ובסופו של דבר נתגלתה ב-3 במרץ 1915 ליד האי מאס א טיירה (Mas a Tierra), הידוע כאי רובינזון קרוזו, כ-640 ק"מ ממערב לחופי צ'ילה, וטובעה שם. ב-22 בפברואר 1915, תוך כדי החיפושים אחר דרזדן, עלתה קרנוורון על שונית אלמוגים בארכיפלג אברולהוס (Abrolhos) מול חופי ברזיל. הנזק היה ניכר, ולאחר שבוצעו תיקונים ראשונים בריו דה ז'ניירו הפליגה הספינה למונטריאול לשיפוץ יסודי והגיעה לשם במאי 1915.
בלקט נצטווה לחזור לאנגליה וצוות ב-19 באוגוסט 1915 לאוניית המערכה ברהאם (Barham), אחת מאוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שזה עתה הושקה. בהיותו על הברהאם השתתף בלקט בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916 וחזה הן באניות בריטיות שטובעו והן בהפגזה המדויקת של הספינות הגרמניות על ספינתו שבמסגרתה היו עליה הרוגים ופצועים. קרב זה היה תחילת האכזבה של בלקט מהצי המלכותי הבריטי. שנים אחר-כך טען בלקט כמה פעמים כי הפיקוד הבריטי לקה בשחצנות, כשהאמין בעליונותו המוחלטת על האויב, ובטיפשות, כשלא תכנן אמצעי הגנה נגד כלי הנשק ההתקפיים. לדעתו של בלקט הוכיח הצי הגרמני החדש בקרב זה את עליונותו על הצי הבריטי הן ברמת התותחנות והן באיכות אניותיו.
בעקבות הקרב נשלחה האנייה לתיקונים בדבונפורט שבפלימות', ובלקט וצוערים אחרים עברו בחינות בכתב ובעל פה שבהם קיבל בלקט את הציונים הגבוהים ביותר. בלקט ביקש לעבור לשירות האוויר של הצי המלכותי (Royal Naval Air Service), ונענה בשלילה בטענה שעל מנת לאמן קצין ימיה נדרשות שש שנים בעוד שעל מנת לאמן טייס נדרשים שישה שבועות בלבד. בלקט הועלה לדרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant, מקביל לסגן משנה) ובאוקטובר 1916 הוצב על ספינת הסיור P17, שערכה פטרולים בתעלת למאנש מבסיסה בדובר. ב-25 במאי 1917 תקפה הספינה צוללת גרמנית בלא הצלחה. ביולי 1917 הוא הצטרף למשחתת סטרג'ן (HMS Sturgeon) שבסיסה היה אז בסקפה פלו באיי אורקני, שבסקוטלנד. המשחתת צורפה לכוח הרוויץ' (Harwich Force), פלגה שבסיסה בהארוויץ' שבדרום מזרח אנגליה. ב-11 במרץ 1918 תקפה סטרג'ן יחד עם המשחתות תרסטר (Thruster) ורטריוור (Retrievr) צוללת גרמנית והטביעה אותה. הפעולה הקרבית האחרונה של בלקט במלחמת העולם הראשונה התרחשה ב-20 באפריל 1918, שעה שהתנהל קרב בין כוח משחתות בריטי לכוח משחתות גרמני מול טרשלינג (terschelling) בהולנד שבו פגע פגז בסטרג'ן, אבל היא יצאה מהקרב בשלום. במאי 1918 הוא קודם לדרגת לוטננט (Lieutenant, מקביל לסגן).
אקדמיה ומחקר
עם סיום המלחמה בנובמבר 1918 החליטה האדמירליות לשלוח כ-400 קצינים זוטרים, שלימודיהם הופסקו בגלל המלחמה, ללימודים כלליים במשך חצי שנה באוניברסיטת קיימברידג'. בינואר 1919 כשסעד לראשונה, עדיין במדים, בקולג' מגדלן (Magdalene College) הוא פגש בעיתונאי קינגסלי מרטין (Kingsley Martin) ובהיסטוריון האמנות ג'פרי וב (Geoffrey Webb), וסיפר אחר-כך שזו הייתה הפעם הראשונה בחייו ששמע שיחה אינטלקטואלית. כמה ימים אחר-כך ביקר בלקט במעבדת קוונדיש היוקרתית, והתרשם עד כדי כך שהחליט שלושה שבועות אחר-כך לעזוב את חיל הים במטרה ללמוד מתמטיקה ופיזיקה. הוא היה בין הפיזיקאים הבודדים בדורו ששירתו בצבא והשתתפו בלחימה לפני לימודיהם. במאי 1921 סיים את לימודיו, כשהגיע למקום השני במבחני המתמטיקה היוקרתיים של אוניברסיטת קיימברידג' המכונים טריפוס (Tripos), ולמקום הראשון בחלק השני של המבחנים בפיזיקה.
ב-1932 עבד בלקט במעבדת קוונדיש עם הפיזיקאי האיטלקי ג'וזפה אוקיאליני (Giuseppe Occhialini). הוא פיתח שיטה המתבססת על שימוש במונה גייגר לפיה בוצעו צילומים בתא הערפל רק כשחלקיק של קרינה קוסמית עבר דרך התא. הם מצאו 500 עקבות של חלקיקים של קרינה קוסמית ב-700 תצלומים אוטומטיים. ב-1933 גילה בלקט ארבע עשרה עקבות שאוששו את קיומו של הפוזיטרון וגילה את העקבות הסליליות של יצירת זוג פוזיטרון/אלקטרון. קיומו של הפוזיטרון נחזה על ידי משוואת דיראק שפורסמה בשנת 1928 על ידי פול דיראק, אם כי דיראק עצמו לא הגיע למסקנה זו באופן ישיר. אבל את התהילה על גילוי הפוזיטרון קטף קארל דייוויד אנדרסון מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, שגילה את הפוזיטרון בניסוי בשנת 1932 באותה דרך ואף קיבל על הגילוי את פרס נובל לפיזיקה ב-1936, יחד עם ויקטור הס בגין גילוי הקרינה הקוסמית. אבל בעוד שאנדרסון טען בתחילה כי יצירת החלקיק היא מאורע נדיר, קשרו בלקט ואוקיאליני את האנטי-אלקטרון למשוואת דיראק, תובנה תאורטית שעליה אנדרסון לא חשב. עבודה זו של בלקט ועבודה נוספת שלו על איון גרמה לו להיות אחד המומחים הבולטים בתחום האנטי-חומר. למרות זאת חווה בלקט אכזבה הן מכך שלא קיבל את פרס נובל והן מהגישה הקרירה של רתרפורד לגילוי הפוזיטרון. רתרפורד אמר לבלקט שהוא היה מעדיף לגלות את הפוזיטרון כתוצאה מהתפרקות רדיואקטיבית ולא מקרינה קוסמית. יותר מכך, רתרפורד דרש מבלקט לעסוק יותר בהוראה ופחות בניסויים.
ב-1933 עזב בלקט את מעבדת קוונדיש והצטרף למכללת בירקבק באוניברסיטת לונדון שם היה אחראי על מחלקת הפיזיקה והמעבדה. באותה שנה התקבל כחבר בחברה המלכותית. בלקט שהה במוסד ארבע שנים ואז עבר ב-1937 לאוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר שם החליף את ויליאם לורנס בראג כפרופסור לפיזיקה על שם לנגוורת'י, משרה שרתרפורד החזיק בה קודם לבראג. בלקט הקים באוניברסיטה מעבדת מחקר בינלאומית גדולה. כיום קרויים על שמו באוניברסיטה, שני אולמות: Blackett Memorial Hall ו-Blackett lecture theatre.
מלחמת העולם השנייה
ב-1935 זימן פרופסור הנרי טיזארד (Henry Tizard) יושב ראש ועדת המחקר האווירונאוטית (Aeronautical Research Committee) את בלקט להצטרף לוועדה. הוועדה הייתה מוסד המסונף למשרד האווירייה, שנועד לקדם את המחקר בתחום האווירונאוטיקה. הוועדה עסקה באותה תקופה בשימוש בקרני רדיו (מכ"ם) כאמצעי נ"מ, והצליחה לשכנע את הממשל להשקיע בנושא. בניגוד לרבים מחבריו בשמאל שהיו בעלי דעות פציפיסטיות מוצקות באמצעות שנות ה-30, בלקט לא היה פציפיסט.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שירת בלקט בוועדות שונות. הוא נתבקש על ידי מוסד המחקר של חיל האוויר המלכותי (Royal Aircraft Establishment) בשדה התעופה פארנבורו לעזור בתכנון כוונת הפצצה חדשה למפציצים של חיל האוויר. והכוונת החדשה, שכונתה Mark XIV bomb sight, אפשרה לבצע את שחרור הפצצות בלי הצורך לבצע יעף מקדים, וקיבלה את הכינוי הבלתי רשמי "כוונת בלקט". בשנים 1940–1941 השתתף בלקט בוועדת מוד (MAUD Committee), ראשי התיבות של ועדה זו שנויים במחלוקת, ואחת ההצעות הייתה "יישום צבאי של פיצוץ אורניום" (Military Application of Uranium Detonation). הוועדה הגיעה למסקנה כי בניית פצצת אטום אפשרית. בלקט היה חלוק על מסקנות הוועדה שבריטניה תהיה מסוגלת לייצר פצצת אטום עד 1943 והמליץ לדון על הפרויקט עם האמריקנים.
ב-1940 קיבל את המדליה המלכותית של החברה המלכותית בגין "מחקריו בקרניים הקוסמיות וממטרי החלקיקים שהם מייצרים, ובעבור חלקו בגילוי האלקטרון החיובי, עבור עבודתו על המזונים והישגים ניסיוניים נוספים".
באוגוסט 1940 מונה בלקט יועץ מדעי של לוטננט גנרל פרדריק פייל (Frederick Pile; 1976-1884), מפקד פיקוד הנ"מ (Anti-Aircraft Command) והחל את העבודה שתוצאתה שדה המחקר הידוע כחקר ביצועים. בלקט עמד בראש קבוצה במסגרת פיקוד החוף (Coastal Command) שחישבה מחדש את העומק שבו צריכות להתפוצץ פצצות עומק נגד צוללות.
בלקט היה מנהל מחקר ביצועים (Director of Operational Research) באדמירליות מ-1942 עד 1945. בתפקידו זה עמד בראש קבוצה ששיפרה את השימוש במכ"ם אווירי לאיתור צוללות גרמניות שהטביעו אניות באוקיינוס האטלנטי, ועבודתו זו שיפרה את סיכוי השרידות של שיירות האניות בקיץ 1943 ותרמה בכך לאפשרות להעביר בבטחה יחסית חיילים וציוד מארצות הברית לבריטניה כהכנה לפלישה לנורמנדי. בלקט הציע המלצות שהיו בניגוד לאינטואיציה, אבל נכונות, לגבי חיפוי המטוסים בשריון והשיג הישגים רבים נוספים. מטרתו, כך אמר, היא למצוא מספרים שיהוו את הבסיס לאסטרטגיה, במקום הסתמכות על משבי רוח של רגשנות.
במהלך המלחמה הוא ביקר את ההנחות בבסיס ההצעה של לורד צ'רוול (Lord Cherwell), היועץ המדעי של וינסטון צ'רצ'יל, להרוס בהפצצות אוויריות את בתי המגורים בערים הראשיות בגרמניה, הצעה שכונתה באנגלית dehousing. צ'רוול, תואר האצולה שקיבל פרופסור פרדריק לינדמן (Frederick Alexander Lindemann), טען שהמפציצים שיש ברשות חיל האוויר ואלו שייוצרו עד אמצע 1943 יגרמו לשליש מהאוכלוסייה העירונית של גרמניה להפוך לחסרי בית, תוך פגיעה קשה במורל. בלקט צידד בפרופסור טיזארד שטען שיש להשקיע פחות משאבים בחיל האוויר ויותר בזרועות היבשה והים. הוא טען שהערכות של צ'רוול לגבי כמות המפציצים שיוכלו לפעול נגד גרמניה גדולות לפחות פי שישה מהכמות שניתן לייצר ולהכשיר. למרות ההתנגדות של טיזארד ובלקט קיבל וינסטון צ'רצ'יל את ההמלצה של צ'רוול. בדיעבד התברר כי להערכות האופטימיות של צ'רוול לא היה כל יסוד במציאות. ב-1948, אחרי המלחמה, תקף בלקט בפומבי את ההחלטה הבלתי מוסרית לדעתו של ההפצצות המסיביות על ערי גרמניה שהתבררו כבלתי אפקטיביות.
בראשית 1945, לקראת סוף המלחמה, צורף בלקט, יחד עם היועצים המדעיים האחרים של זרועות הצבא, לתת-ועדה בראשות הנרי טיזארד המסונפת ל"ועדת הלוחמה הטכנולוגית המשותפת" או בקיצור JWTC (ראשי תיבות של Joint Technical Warfare Committee). מטרת הוועדה הייתה "לסקור ולחזות פיתוחים של כלי נשק ושיטות לחימה עתידיות". איש מבין החברים בוועדה לא היה שותף סוד לפרויקט מנהטן (פיתוח פצצת האטום), אבל כיוון שבין החברים בוועדה היו פיזיקאים שרבים מחבריהם עבדו בפרויקט תחת מעטה חשאיות, ניחשו חברי הוועדה במה דברים אמורים. בדו"ח הראשון שלהם מ-16 ביוני 1945 (חודשיים לפני הטלת הפצצה על הירושימה) הניחו החברים בוועדה כי קיומו של נשק גרעיני הוא עובדה והתייחסו לסכנותיו. הדו"ח גם ניבא את המצאת מטוס הסילון העל-קולי, צוללות מונעות בכוח גרעיני, טילים וטורפדו בעלי מערכת הנחיה ופצצות שיתבייתו על קרינת מכ"ם. הדו"ח נגנז מיד בשל ההתייחסות לנשק הגרעיני.
מחקרים אחרי המלחמה
עם סיום המלחמה חזר בלקט לניהול מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת מנצ'סטר, ולמחקרים באמצעות תא ערפל. בהנחייתו גילו ג'ורג' רוצ'סטר (George Rochester) וקליפורד באטלר (Clifford Butler) את החלקיק שקיבל את הכינוי קאון.
ב-1947 הציע תאוריה על פיה השדה המגנטי של כדור הארץ הוא פונקציה של סיבוב כדור הארץ על צירו, בתקווה שתאוריה זו תביא לאיחוד בין הכוח האלקטרומגנטי לכוח הכבידה. במשך כמה שנים עסק בפיתוח מגנטומטרים מדויקים על למנת לבחון את התאוריה שלו, ומצא לבסוף שהיא שגויה. עם זאת, עבודתו בנושא זה הובילה אותו לתחום הגאופיזיקה, בו עזר בסופו של דבר לנתח מידע על פלאומגנטיזם וסייע לספק עדות מוצקה לתופעת נדידת היבשות.
בלקט מונה לנהל את מחלקת הפיזיקה של אימפריאל קולג' בלונדון ב-1953, שם עסק בעיקר במגנטיות של סלעים ובפלאומגנטיזם. בהנהגתו גדלה המחלקה מאוד וב-1960 עברה למבנה חדש. בלקט פרש מהמחלקה ביולי 1963. בניין מחלקת הפיזיקה הנוכחי של אימפריאל קולג' קרוי "מעבדת בלקט".
בין השנים 1965 ל-1970 שימש נשיא החברה המלכותית.
פוליטיקה
עוד כשהיה סטודנט לתואר ראשון בקיימברידג' התחבר בלקט עם קינגסלי מרטין (Kingsley Martin; 1969-1897), שאחר-כך היה לעורך של השבועון השמאלני "ניו סטייסטמן" במשך שנים רבות. מרטין השפיע על דעותיו הפוליטיות ובלקט הצהיר על היותו סוציאליסט, ולעיתים קרובות פעל למען מפלגת הלייבור. בלקט תמך בגישה של כמה מדענים בולטים שכונתה בבריטניה ברנליזם (Bernalism) על שם ג'ון דזמונד ברנל, פיזיקאי וקריסטלוגרף שהיה מרקסיסט וקומוניסט בדעותיו הפוליטיות. קבוצה זו תמכה ללא סייג בברית המועצות בשנות ה-30 גם לנוכח דיווחים על הרעבה המונית והוצאות להורג במסגרת משטר סטלין. יחד עם זאת, בניגוד לרוב חברי קבוצה זו, בלקט לא היה קומוניסט ולא היה פציפיסט וכבר ב-1935 סייע בתכנון מכ"ם כנגד מטוסים.
בשלהי שנות ה-40 התפרסם בלקט בשל דעותיו הפוליטיות הרדיקליות, שכללו את אמונתו שבריטניה לא צריכה לפתח נשק אטומי. הוא היה חבר מפלגת הלייבור, אבל כשהמפלגה בראשות קלמנט אטלי עלתה לשלטון ב-1945, החליטו ראשיה שבלקט שמאלני מדי מכדי שתוכל להיעזר בשירותיו והוא חזר לחיים האקדמיים.
מי טוניק
מי טוֹנִיק (באנגלית: Tonic water) הוא משקה קל מוגז המכיל כינין, אשר מקנה למשקה טעם מריר.
פטריק בלקט
פוליטיקה
בלקט תמך בארגוני עובדים ובמסגרת זו היה חבר בוועד עובדי המדע של בריטניה (British Association of Scientific Workers), ואף עמד בראש הארגון בין השנים 1943 ל-1946.
הגישה האינטרנציונליסטית שבה דגל הגיעה לביטוי בתמיכתו הנלהבת בהודו. ב-1947 הוא פגש שם בג'ווהרלל נהרו, שביקש את עצתו במחקר ופיתוח הצרכים של הכוחות המזוינים של הודו. במשך 20 השנים הבאות הוא ביקר בהודו פעמים רבות כיועץ בנושאי מדע אזרחיים וצבאיים. ביקורים אלו העמיקו את הדאגה שחש כלפי ההמונים חסרי הזכויות והעניים. הוא היה משוכנע שהבעיה תוכל להיפתר באמצעות יישום מדע וטכנולוגיה. הוא ניצל את היוקרה המדעית שלו על מנת לשכנע מדענים שאחת מחובותיהם הראשונות היא להשתמש בכישוריהם לשם הבטחת חיים בכבוד לכלל האנושות. בטרם הפך נושא המדינות הבלתי מפותחות לפופולרי הוא הציע בנאום הראשי בכנס האגודה הבריטית למדע שבריטניה תקדיש 1% מההכנסה הלאומית לשיפור הכלכלה של מדינות העולם השלישי, והיה אחר-כך אחד מהמייסדים של המוסד לפיתוח מעבר לים (Overseas Development Institute).
בלקט היה חבר בכיר בקבוצת מדענים שנפגשה באופן שוטף לדון במדיניות טכנולוגית ומדעית במהלך 13 השנים שמפלגת הלייבור הייתה באופוזיציה. ולקבוצה זו הייתה השפעה רבה כשהרולד וילסון נבחר למנהיג המפלגה. הרעיונות של בלקט הובילו ישירות ליצירת משרד הטכנולוגיה כאשר מפלגת הלייבור בראשות וילסון עלתה לשלטון. בלקט טען שהנושא החשוב ביותר שלו צריך המשרד לתת עדיפות ראשונה הוא תעשיית המחשבים. הוא לא הצטרף לפוליטיקה, אם כי עבד במשך כשנה כעובד ציבור. הוא נשאר אחר-כך כסגן יושב הראש של הוועדה המייעצת לשר הטכנולוגיה בכל תקופת שלטון הלייבור, והיה גם היועץ המדעי האישי של השר.
מי טוניק
שימוש רפואי
בתחילת הדרך הכילו מי הטוניק לשימוש רפואי תערובת של מי סודה וכמות גדולה של כינין. מנהל המזון והתרופות האמריקאי מגביל את כמות הכינין במשקה שאינו למטרות רפואיות ל-83 מיליגרם לליטר, כמות המהווה בין רבע לחצי הכמות לעומת המינון הרפואי המקובל. כיום כמות הכינין במשקה עומדת על כ-60-70 מיליגרם לליטר, ונועדה רק להקנות מרירות למשקה הקל והממותק.
ג'ין וטוניק
שתייה של מי טוניק בתצורתו כמשקה קל מקובלת בעיקר כקוקטייל בתערובת עם ג'ין או וודקה. הבריטים תושבי הקולוניות באזורים מוכי מחלת המלריה, נהגו לערבב את מי הטוניק במשקה האלכוהולי ג'ין, וצרכו אותו באופן שוטף הן כתרופה מונעת והן כתחביב אלכוהולי. כיום המשקה פופולרי מאוד במועדונים ובקרב חובבי אלכוהול רבים גם במקומות רחוקים מאוד מארצות המלריה וללא כל הקשר רפואי.
פטריק בלקט
פוליטיקה
בלקט מת ב-1974, ואפרו קבור בבית הקברות בקנסל גרין (Kensal Green Cemetery), ברובע ברנט שבלונדון.
מחוות, הוקרות ופרסים
בהיותו רדיקל בדעותיו סירב בלקט, בשנות ה-20 של המאה ה-20, לקבל תוארי כבוד, אך בגיל מבוגר הסכים לקבל את תוארי הכבוד הבאים: בהיותו חבר בחברה המלכותית כבר מ-1933 (ואף שימש כנשיאה) הוא היה רשאי להוסיף את הקיצור FRS לשמו.מכאן שבסוף ימיו היה שמו הרשמי באנגלית: Patrick Maynard Stuart Blackett, Baron Blackett OM CH FRS.
על שמו קרויים:
בלקט קיבל את הפרסים הבאים:
הפיזיקאי ברנרד לובל כתב על בלקט: "אלו שעבדו עם בלקט במעבדה נכבשו באישיותו החזקה ללא שיעור, ואלו שהכירו אותו ממקומות אחרים גילו במהירות שהתדמית הציבורית הסתירה אך בקושי נפש אנושית רגישה".
הגאופיזיקאי אדוארד בולרד (Edward Bullard; 1980-1907) אמר כי בלקט היה הפיזיקאי הרב-גוני ביותר והאהוב ביותר מבני דורו וכי להישגיו היו מתחרים - "הוא היה אינטליגנט נהדר, מקסים, כיף להיות אתו, מכובד ויפה תואר".
השפעה על תחום הסיפורת
ג'יימס בליש, סופר המדע הבדיוני האמריקאי אימץ את התאוריה של בלקט על הקשר האפשרי בין השדה המגנטי של כוכבי הלכת לבין הכבידה, אף שבלקט עצמו הודה כי היא שגויה, וציטט את "אפקט בלקט" (הקושר בין שני הכוחות) כבסיס התאורטי למנוע האנטי כבידה המכונה ספינדיזי (spindizzy) המופיע בסדרת הספרים "Cities in Flight".
ויל סולאס
ויליאם אנדרו סולאס (באנגלית: Will Solace) הוא דמות בדיונית שיצר הסופר ריק ריירדן והוא מופיע בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים","גיבורי האולימפוס", "גורלו של אפולו" ו"השמש והכוכב" מאת ריק ריירדן. ההופעה הראשונה שלו הייתה בספר "פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס", כשהוא נלחם בקרב על מנהטן ועזר לרפא פצועים.
ויל הוא הבן של אפולו, אל הרפואה, השמש והנגינה. ההורה האנושי שלו היא נעמי סולאס, זמרת קאנטרי. ויל הוא חצוי, חצי אל יווני, וחצי אדם, בן אנוש.
לוויל יש כישרון לרפא אנשים, והגוף שלו יכול לזהור.
ויל הוא בן 16 והוא ירש את תואר המדריך הראשי של אפולו, שהמדריך הקודם מת בקרב על מנהטן, שהתרחש בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים".
הוא בזוגיות עם ניקו די אנג'לו, בן האדס.
ביוגרפיה דמיונית
ויל הופיע לראשונה בספר פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס ונלחם בקרב על מנהטן ונאמר שאף על פי שהוא לא נלחם הוא היה מרפא מעולה. לאחר שמייקל יו מת, ויל תפס את מקומו בתור ראש ביתן אפולו.
בספר הגיבור האבוד, ויל משאיל לאנבת' ובוץ' את המרכבה המעופפת של ביתן אפולו, ומאוד התעצבן עליהם שהם החזירו את המרכבה הרוסה. ויל עשה לליאו סיור במחנה לאחר שהפייסטוס הוכיר בו, וסיפר לו על פרסי ג'קסון וצ'ארלס בקנדורף, לפני שהוא השאיר את ליאו עם חבריו לביתן תשע.
בספר דם האולימפוס, יחד עם לו אלן, בת הקטה, וססיל, בן הרמס, הוא עזר לניקו לחבל במחנה של הרומאים. נאמר שהוא היה המיילד שיילד את הבן של המאמן הדג', וזאת הסיבה שהוא רצה להצטרף למשימה. במהלך המשימה שלהם ויל וניקו מתווכחים על כוחות השאול של ניקו, וויל מסרב שניקו ישתמש באחד מהכוחות שלו.
לאחר שהסתיימה המלחמה, ויל כעס על ניקו כי הוא לא ביקר אותו ועזר לו לטפל בפצועים מהמלחמה או אפילו להגיד "שלום", וככה התחיל רשמית השיפ סולאנג'לו בין ויל וניקו.
בספר האורקל הנסתר, ויל עוזר לאפולו להתאושש אחרי שהגיע למחנה. הוא הולך עם אפולו לבית הגדול, שם הם פוגשים את ניקו וויל מציג אותו בתור בן זוגו. הוא היה בן הזוג של ניקו במירוץ בשלוש רגליים, ולאחר מכן הוא עזר בטיפול בחצויים שנפצעו בתחרות. בזמן ההתקפה על המחנה, ויל וניקו לוקחים מרכבה ונותנים לאפולו, קיילה ואוסטין להשתמש בה בשביל להציל את המחנה.
נאמר שוויל לא כשרוני במוזיקה ובלחימה כמו שאר אחיו, אבל הוא מרפא מצוין. בנוסף, נאמר שוויל יכול לשרוק בעוצמה כזאת שתשאיר את כל מי ששומע אותו מבולבל והוא יכול לזהור בחושך.
מראה ואישיות
ויל מתואר, כמו כל שאר אחיו, בעל שיער בלונדיני ועיניים כחולות. ויל חייכן ואמיץ, הוא עוזר לחבריו ויש לו רעיונות חכמים.
ויל הוא ביסקסואל.
כוחות
ויל לא טוב בלחימה, אבל הוא ממש טוב בריפוי. הוא יכול לשרוק בעוצמה חזקה ביותר, והוא יכול גם לזהור בחושך.
כלי הנשק שלו הוא חץ וקשת, אבל כפי שצוין קודם הוא לא נלחם הרבה.
מאיר זלוטוביץ
מאיר זלוטוביץ (באנגלית: Meir Zlotowitz; 1943 – 24 ביוני 2017) היה רב אורתודוקסי בארצות הברית, ומייסד הוצאת הספרים ArtScroll.
קורות חיים
למד בישיבת רבנו יעקב יוסף בלואר איסט סייד, ולאחריה במתיבתא תפארת ירושלים, והיה תלמידו של הרב משה פיינשטיין.
ארטסקרול
לאחר סיום לימודיו בישיבות התמנה למנהלו של אולפן לגרפיקה בניו יורק בשם ArtScroll Studios, שהפיק חוברות בנושאים שונים על פי דרישת המזמין, הזמנות לאירועים וכתובות, ושיתף פעולה במספר פרויקטים כמו תרגום קיצור שולחן ערוך, תרגום של תלמוד ירושלמי, הוצאת תקליטור על המשכן ועוד אחרים עם הרב נתן שרמן שהיה אז ראש ישיבת קרלין סטולין בבורו פארק. בסוף 1975 תרגם לאנגלית וכתב בעצמו פירוש לטקסטים המתורגמים המבוססים על המקורות למגילת אסתר לזכר של חבר וביקש משרמן שיכתוב את המבוא. הספר זכה להצלחה ונמכר בכ-20,000 עותקים בזמן קצר. בעידודו של הרב משה פיינשטיין, הרב יעקב קמנצקי ורבנים אחרים המשיכו השניים לפרסם ביאורים שאר המגילות: שיר השירים, קהלת, איכה ומגילת רות. הם המשיכו לפרסם תרגומים ופירושים לתורה, נביאים, תלמוד, הגדה של פסח, סידורים ומחזורים. עד 1990 הפיקה ארטסקרול יותר מ-700 ספרים, כולל רומנים, ספרי היסטוריה, ספרי ילדים וספרי לימוד חילוניים. הם נעשו לאחד מגדולי המוציאים לאור של ספרים יהודיים בארצות הברית.
זלוטוביץ היה יושב ראש של Mesorah Heritage Foundation.
נפטר ב-24 ביוני 2017, בגיל 73.
משפחה
לזלוטוביץ ארבעה בנים וארבע בנות.
יוהאן הורוואט
יוהאן הורוואט (בגרמנית: Johann Horvath; 20 במאי 1903 - 30 ביולי 1968) היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ ימני.
ביוגרפיה
הורוואט נולד ב-20 במאי 1903 באוסטריה-הונגריה. כאחד מחלוצי אוסטריה המוכרים של שנות ה-20 של המאה העשרים, הוא שיחק בכמה קבוצות מהעיר וינה. במהלך רוב הקריירה שיחק בזימרינגר אך גם שיחק בראפיד וינה עימה זכה פעמיים בליגה ובגביע אחד, וגם הגיעה איתה לשני גמרי גביע מיטרופה בשנים 1927 ו-1928 שאת שניהם הפסידו.
בנבחרת האוסטרית ערך הורוואט את משחקו הראשון נגד גרמניה בינואר 1924, בו גם כבש את שערו הראשון. האוסטרים העפילו למונדיאל 1934 בזכות ניצחון 1–6 על בולגריה כשהורוואט כבש שלושה מהם. בטורניר עצמו כבש שער נגד הונגריה ברבע הגמר ובחצי נבחרתו סיימה את דרכה לאחר הפסד לאיטליה. הוא הספיק לכבוש שער נוסף בהפסד לגרמניה במשחק על המקום השלישי. משחקו האחרון היה באוקטובר 1934 נגד הונגריה. בסך הכל ערך הורוואט 46 הופעות וכבש 29 שערים עבור נבחרתו, נתון הנציב אותו כיום במקום השלישי בטבלת הכובשים שלה בכל הזמנים.
דוד גולינקין
אודותיו
דוד גולינקין נולד בשנת 1955 וגדל באזור וושינגטון, בירת ארצות הברית. בשנת 1972 עלה לישראל. הוא למד לתואר ראשון בתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית במקביל לשתי תעודות הוראה, אחת לארץ ואחת לתפוצות. לאחר מכן הוסמך לרבנות על ידי בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ושם גם קיבל תואר שני ודוקטורט בתלמוד.
גולינקין החל ללמד תלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) בשנת 1980 ותלמוד והלכה בנווה שכטר, השלוחה הירושלמית של JTS, בשנת 1982. בשנת 1987 הוא החל ללמד תלמוד והלכה בבית המדרש ללימודי יהדות (לימים: מכון שכטר למדעי היהדות) בירושלים. משנת 1990 הוא עובד במשרה מלאה במכון שכטר כאחד ממנהיגי עמותות שכטר. משנת 1990 עד 2000 הוא שימש כסגן דיקן ולאחר מכן כדיקן של מכון שכטר ושל בית המדרש לרבנים על שם שכטר. משנת 2000 עד 2015 הוא שימש כנשיא מכון שכטר למדעי היהדות והיה אחראי הן על הצד האקדמי של המכון והן על גיוס כספים לעמותות שכטר. משנת 2015 ואילך הוא משמש כנשיא שוחרי עמותות שכטר ואחראי על גיוס כספים ועל הוצאת הספרים של מכון שכטר.
במשך שנותיו של גולינקין בשכטר (1990 ואילך), התוכניות האקדמיות גדלו מ-35 סטודנטים ל-700 סטודנטים ו-1750 בוגרים; מערכת תל"י גדלה מ-3000 ילדים ל-65,000 ילדים; ומדרשת ירושלים גדלה מבית ספר אחד לרשת של בתי ספר, בתי כנסת ומחנות קיץ ברחבי אוקראינה. במשך שנות כהונתו כנשיא, קיבל מכון שכטר אקרדיטציה מן המועצה להשכלה גבוהה, הסגל הפנימי הוכפל והספרייה שולשה. גולינקין הוביל את קמפיין הבנייה שבנה את הקמפוס החדש של מכון שכטר בירושלים ואת קמפוס נווה שכטר בתל אביב. נווה שכטר נפתח בשנת 2012 כבית כנסת וכמרכז לתרבות יהודית-ישראלית וכעת משרת 19,000 איש בשנה.
פרופ' גולינקין שימש יו"ר "ועד ההלכה של כנסת הרבנים בישראל" במשך כעשרים שנה. הוא המייסד והמנהל של "המכון לחקר ההלכה ויישומה" שליד מכון שכטר שפרסם עד כה למעלה מ-30 ספרים בעברית, אנגלית ושפות נוספות. כמו כן, הוא המנהל של "המרכז לחקר האשה בהלכה" שליד מכון שכטר שפרסם עד כה חמישה ספרים ושתי סדרות חוברות בשפות שונות על מעמד האשה בהלכה, שרובם נכתבו על ידי נשים. הוא המייסד והמנהל של "מפעל המדרש" שליד מכון שכטר שפרסם עד כה שמונה כרכים של מדרשים או של ספרות מחקר על המדרשים.
ביוני 2014 נבחר גולינקין על ידי ה-Jerusalem Post כאחד מחמישים היהודים המשפיעים ביותר בעולם. במאי 2019 הוא קיבל דוקטורט לשם כבוד מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
פרופ' גולינקין הוא המחבר או העורך של 58 ספרים. 38 מספריו עוסקים בתחומו העיקרי, הלכה, ובהם: תשובות ועד ההלכה של כנסת הרבנים בישראל (6 כרכים), שו"ת מענה לוי של הרב פרופ' לוי גינצבורג, מעמד האשה בהלכה: שאלות ותשובות (נוסח עברי ונוסח אנגלי), Responsa in a Moment (4 כרכים), עשה לך רב: שאלות ותשובות, וזעקת דלות: פתרונות הלכתיים לבעיית העגונות בזמננו.
עשרים מספריו עוסקים בתחומים אחרים במדעי היהדות, כגון תלמוד, מדרש ותפילה, וביניהם: גנזי ראש השנה, מהדורה שנייה של אגדות היהודים של פרופ' לוי גינצבורג. כעלה נידף של הרב מילטון שטיינברג, חמישה כרכים נוספים של מפעל המדרש, הגדת שכטר, ומגילת השואה (6 מהדורות).
כיום מתפרסם באותו אתר טור המכונה “Responsa in a Moment” וטורו בעברית המכונה "עשה לך רב" מופיע באתר מכון שכטר למדעי היהדות.
מספריו
נוסף על כך, גולינקין פרסם יותר ממאתיים מאמרים, תשובות ודרשות.
חיים גנז
חיים גַנז (Gans; נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ומן הפילוסופים הפוליטיים הבולטים בישראל. מחקריו עוסקים בפילוסופיה של המוסר, של המדינה ושל המשפט.
ביוגרפיה
חיים גנז נולד בתל אביב, גדל בה ומתגורר בה. סיים לימודי התואר הראשון שלו במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים לימודים לתואר בוגר ומוסמך בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, הוא כתב עבודת דוקטור באוניברסיטת אוקספורד, בהנחיית שניים מהפילוסופים החשובים ביותר בפילוסופיית המשפט והמדינה של המאה העשרים, רונלד דבורקין ויוסף רז.
ב-1981 הצטרף כחבר סגל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. מחקריו עד אמצע שנות התשעים עסקו בשאלות עיוניות של תורת המשפט, בחובת הציות לחוק ובניתוח פילוסופי של בעיות ציבור ישראליות. מאז עסק בעיקר בשאלות מוסר מדיני הנוגעות ללאומיות בכלל וללאומיות היהודית בפרט.
בשנת 2012 זכה בפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט,, בפרס לנדאו למדעים ולמחקר, בתחום מדע המדינה ויחסים בינלאומיים, ובפרס בהט לשנת 2011. גנז הוא זוכה פרס שניצר לשנים 2016-2017 של האגודה האמריקאית למדעי היהדות בקטגוריית פילוסופיה ומחשבה יהודית.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצב במקום ה-95 ברשימת מרצ.
ספריו
גנז פרסם מספר ספרים:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
ניקלאס דורש
ניקלאס דורש (בגרמנית: Niklas Dorsch; נולד ב-15 בינואר 1998) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר באאוגסבורג.
קריירת מועדונים
במהלך שנותיו של דורש במחלקות הנוער, הוא שיחק במחלקת הנוער של באיירן מינכן, כשב-1 ביולי 2016, הוא חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה הבוגרת של המועדון. בעונת 16–2015, הוא שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, כשאת שערו הראשון כבש ב-17 ביולי 2016 במסגרת המשחק הראשון של העונה הבאה. ב-28 באפריל 2018, הוא הופיע לראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ניצחון הבונדסליגה הביתי 1–4 על איינטרכט פרנקפורט. דורש כבש את השער הראשון בהתמודדות, כשעשה זאת לאחר שקיבל בישול מסנדרו וגנר בדקה ה-43.
ב-23 במאי 2018, דורש עבר לפ.צ היידנהיים מהבונדסליגה השנייה בהעברה חופשית בחוזה לשלוש שנים.
ב-22 ביולי 2020, דורש הצטרף לגנט מהליגה הבלגית בחוזה לארבע שנים.
ב-8 ביולי 2021 חתם באאוגסבורג לחמש שנים. ב-14 באוגוסט ערך הופעת בכורה בהפסד 0–4 להופנהיים. ב-10 בדצמבר כבש שער בכורה בניצחון 0–2 על פ.צ. קלן.
ג'ואל רייס-מנוחין
ג'ואל רייס-מנוחין (באנגלית: Joel Ryce-Menuhin 11 ביוני 1933 - 31 במרץ 1998) היה פסנתרן אמריקאי, שנעשה בהמשך לפסיכולוג יוניגאני עצמאי.
חייו
ג'ואל רייס-מנוחין נולד כג'ואל טיילור רייס בסטרלינג, אילינוי. בגיל צעיר גילה כישרון ניכר כפסנתרן ולמד בג'וליארד עם הפסנתרן ואן קלייברן אצל רוזינה לווין.
ב-1959, כשלמד בלונדון אצל הפסנתרנית ידועת-השם מיירה הס, התוודע ג'ואל רייס לילטה מנוחין, אחותו של הכנר יהודי מנוחין, שבאה לנגן בפסטיבל באת'. כעבור שנה, לאחר שנישאו באמריקה ביום הולדתו ה-27 של ג'ואל בשנת 1960, הוזמנו הפסנתרנים הצעירים לנגן יחד בפסטיבל בקליפורניה. הם נהנו כל כך מהופעה ראשונה זו, שבשנים הבאות הקדישו חלק גדול מזמנם בכל עונה להופעות משותפות, בנגינת יצירות סולו, דואטים ויצירות לשני פסנתרים ולהופעות בטלוויזיה בניו יורק, פריז וז'נבה.
בשנת 1962 זכה הצמד בפרס המוזיקה הבינלאומי ע"ש הרייט כהן על הופעתם הראשונה בלונדון, בתוכנית שהוקדשה ברובה ליצירות לארבע ידיים מאת פרנץ שוברט. ב-1966, ביצעו את הקונצ'רטו הכפול של מוצרט בניצוח יהודי מנוחין בגסטאד, שווייץ ובאולמות אחרים באירופה. ב-1967, הקליטו ילטה וג'ואל באמריקה את מכלול רפרטואר הדואטים של מוצרט, לחברת אברסט, הפעם הראשונה שהדבר נעשה בידי צמד אחד של פסנתרנים. במהלך מסעותיהם השנתיים באמריקה ובאירופה, הופיעו במספר רב של קונצרטי צדקה, לארגונים כגון "הארגון השווייצרי לחילוץ והצלה טכנית בארצות חוץ", בתי חולים פסיכיאטריים, תינוקות נצרכים בגרמניה, "יום השלום העולמי" בתערוכה השווייצרית הלאומית בלוזאן, ולפתיחת שבוע האומות המאוחדות בלונדון.
פסיכולוגיה יונגיאנית
מחלה גופנית אילצה את ג'ואל להפסיק את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 1971. בשנים הבאות, בתמיכתה הנמרצת של ילטה, למד פסיכולוגיה בשווייץ אצל מייסדת תרפיית המשחק בחול, דורה מ. קאלף, והיה לפסיכותרפיסט יונגיאני ידוע-שם.
בוריס כרמי
בוריס כַּרמי (1 בינואר 1914 – 18 בספטמבר 2002) היה צלם וצלם עיתונות ישראלי, צלם "דבר", הצלם הראשי של "דבר השבוע" וחבר מערכת השבועון (1952–1976). מפורסם גם בזכות תצלומיו מתקופת מלחמת העצמאות שפורסמו בשבועון "במחנה".
חייו
כרמי נולד בשם בוריס וינוֹגרָד לפרניה ויעקב בעיר מוסקבה שברוסיה. אביו היה עורך דין מצליח. אמו נהרגה בתאונת רכיבה ב-1921. בילדותו הכיר את סשה ארגוב. בגיל 15 התייתם גם מאביו, ועבר אל בית דודו, מרכוס רייזמן, בעיר ורשה. בהמשך השלים את לימודיו התיכוניים בפנימיה בעיר ארפורט שבגרמניה. ב-1933, אחרי כמה חודשים בעיר מילאנו שבאיטליה, נסע לפריז ונרשם ללימודי אתנוגרפיה בסורבון. לצורך לימודיו קנה את מצלמתו הראשונה, והחל לצלם. כעבור שנתיים, ב-1935 עבר לעיר החופשית דנציג, ובמרץ 1939 עלה לארץ ישראל באניית משא, בעקבות אחותו פלה, שכבר הגיעה לארץ לפניו. בארץ עבד תחילה בפרדסים ולאחר מכן הצטרף כפקיד לחברת ספנות.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב כרמי לצבא הבריטי, ושרת ארבע שנים כצלם אוויר, ביחידת מיפוי, וכמדריך צילום. במהלך שרותו נשלח לאיטליה ואף לפולין. הוא התיידד עם צלם העיתונות הנס חיים פין, שלימד אותו טכניקות חדשות. לאחר שחרורו ב-1946 היה צלם עצמאי, והצטרף למחלקת המיפוי של "ההגנה".
במלחמת העצמאות היה כרמי צלם שבועון צה"ל "במחנה". הוא העדיף לצלם לוחמים ברגעים אנושיים בין הקרבות, ונמנע מצילומי הרוגים. אחדים מתצלומיו, בהם "הנערה עם האקדח", הפכו לסמלים.
משנת 1952 ועד פרישתו לגמלאות ב-1976, היה כרמי צלם וחבר המערכת בעיתון "דבר" ו"דבר השבוע". החל ב-1956 פורסמו תצלומיו בספרים ואלבומים. רובם משלבים תצלומים של כרמי עם טקסטים מאת סופרים ועיתונאים. אחדים מספריו הם ספרי ילדים העוסקים בבעלי חיים.
ב-1956 נישא לשולה (שולמית) בלבירר, והיה אב לבן, יעקב כרמי. בספטמבר 2001 התאלמן כרמי מאשתו. כעבור שנה, ב-18 בספטמבר 2002, נפטר בתל אביב, בגיל 88. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו.
קישורים חיצוניים
מתצלומיו:
נגד (פירושונים)
{{פירושונים|
2020 בכף ורדה
אירועים בשנת 2020 בכף ורדה.
אבנר פרידמן
נולד בארץ ישראל המנדטורית ב-19 בנובמבר 1932. בשנת 1954 סיים תואר שני במתמטיקה עם חטיבה בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. סיים דוקטורט בשנת 1956 בהנחיית פרופסור שמואל אגמון באוניברסיטה העברית. נושא עבודתו היה "Linear Partial Differential Equations of Elliptic Type". בשנים 1956-57 עשה לימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת קנזס. בין השנים 1957 ל-1958 לימד באוניברסיטת אינדיאנה. בין השנים 1987 ל-2001 לימד באוניברסיטת מינסוטה ומשנת 2002 החל ללמד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
שימש נשיא החברה לביולוגיה מתמטית בין השנים 2007 ל-2009. חבר בוועדה המייעצת בחוג למתמטיקה במכון טכנולוגי חולון.
נשוי ואב לארבעה ילדים.
יעקב למאי
קריירה
נולד להורים יוצאי איראן, שהתיישבו בחולון. בגיל 9 החל ללמוד בקונסרבטוריון נגינה על מלודיקה ולאחר מכן על קלידים. בגיל 14 הצטרף כנגן קלידים ללהקת אירועים. באמצע שנות ה-80 פרש לאחר שנתיים של לימודי מתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה, והצטרף ללהקת האירועים "הפסגות" עם הסולן איציק זמיר, והגיטריסט איציק ברנס.
ב-1989 עיבד למאי את אלבומו השלישי של ישי לוי להתחיל מבראשית, בו בלט במיוחד הלהיט הגדול "ריקדי", וכן את אלבומו של אוריאל שלומי "הקסם השחור", שכלל מחרוזות של חידושים לשירים ישראליים וים תיכוניים. שני האלבומים, בהם צירף למאי להפקה נגנים טורקיים על כלים אותנטיים, זכו להצלחה מסחרית גדולה, ונמכרו בעשרות אלפי עותקים.
ב-1991 עיבד למאי את שירי אלבומו של עופר לוי "כוכב שנות ה-90!", מתוכו בלטו הלהיטים: "יום הרווקים", "החזירי לי את בני", ו"מעיין הנעורים". האלבום זכה להצלחה מסחרית עצומה, ונמכר במאות אלפי עותקים. עוד באותה שנה עיבד את מרבית שירי אלבום הבכורה של איציק הרוש, בו בלטו "דובשנית" ו"הזיות", את שירי האלבום "אש הקנאה" לזמר דורון מירן, וכן את השירים "שקרנית" ו"במעלה ההר" לאלבום הבכורה של אבי סינואני.
בשנת 1992 עיבד את אלבום הסולו השני של אביהו מדינה "מה יהיה? בו בלטו שיר הנושא, "לב זהב" והחידוש ל"רעיה", וכן את אלבומו החמישי של ישי לוי "עלם חמודות" ואת מרבית שירי האלבום "חברים בגדו" לזמר אבי דן.
ב-1993 הפיק מוזיקלית 4 שירים לאלבומו של עופר לוי "אוהב לחיות", מתוכו בלטו עיבודיו ל"מאוהב בגשם", "מהי אהבה" ו"מחפש את בני". עוד ב-1993 יצא הסרט זהר על חייו של הזמר זוהר ארגוב, כאשר יעקב למאי ואביהו מדינה היו אחראים על המוזיקה בסרט. באותה שנה הלחין את המוזיקה גם לסרט מחפשת בעל על ארבע וכן עיבד את מרבית שירי אלבום הבכורה של הזמר תמיר גל, "שביל האושר".
עוד באותה תקופה עיבד למאי מס' שירים לאלבום הבכורה של משה כהן, ביניהם "נדרתי נדר", "מחבק בקבוק" ו-"פוסע ברחובות", וכן את כל שירי האלבום "בי נשבעתי" של איציק קלה ביניהם בלט שיר הנושא, שכתב דוד זיגמן ללחן טורקי וכן השיר "לא היום ולא מחר". שירים אלו זכו להצלחה מרובה בז'אנר באותם ימים.
לאלבומו השני של איציק הרוש - "הדובדבן שבקצפת" שיצא ב-1995 עיבד מספר שירים.
בשנת 1997 עיבד את השיר "ימים רבים" שיצא באלבומה השלישי של שרית חדד, "הדרך שבחרתי".
ב-1998 עיבד את כל שירי אלבומו השלישי של אבי סינואני - "שר מהסרטים".
בשנת 1999 עיבד את אלבומה של להקת עדן יום הולדת. שיר הנושא של האלבום, "יום הולדת" נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 1999. למאי השתתף בכתיבת השיר, בהלחנתו ובעיבודו. השיר הגיע למקום החמישי בתחרות.
בשנת 2000 יצא אלבומה של זהבה בן מלך אמיתי בעיבודו, בו בלטו שיר הנושא, "להשתגע" ו"אני שטה". עוד באותה שנה עיבד את כל שירי אלבומו הרביעי של אבי סינואני - כשאת שותקת.
בשנת 2001 עיבד את שירי אלבומו של אייל גולן צליל מיתר (פרט לשיר "בובים בובות"), וכן עיבד במשותף (יחד עם אביהו מדינה) את שירי אלבומו השני של חן מאושר - "זוג משמיים".
ב-2002 באלבומו של אייל גולן ואני קורא לך, עיבד את מרבית שירי האלבום. עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה של זהבה בן - בתוך הלב, בו בלט השיר "שחק אותה קוסם", וכן את מרבית שירי אלבומו של רון שובל - "מיכאלה".
בשנת 2003 עיבד ביחד עם שי ראובני את אחד הלהיטים הראשונים של מושיק עפיה - "אני לא זמין". זהו השיר היחיד של עפיה שהגיע למצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'. עוד באותה שנה, עיבד לאייל גולן את החידוש לשיר "חלומות", שביצעה במקור רוחמה רז.
בשנת 2004 עיבד והפיק את אלבום הבכורה של מאיה בוסקילה סיפור מכור, שזכה להצלחה גדולה ובלטו מתוכו שיר הנושא, "הלב", כשאתה נשבר", ו"יש בליבי כינור". בסמוך לכך, הפיק את השיר "רק אתה", של שרית חדד, שנכלל באלבומה ה-12, חגיגה.
בשנת 2005 עיבד והפיק את אלבומו של עופר לוי מצייר אותך, יחד עם שי ראובני, עיבד את שירי אלבומו של פבלו רוזנברג "חיכיתי לך", בו בלטו "מלדיטה לונה" ו"אל תדאגי לי אמא". עוד באותה שנה עיבד למאי חלק משירי אלבומה של שרית חדד - מיס מיוזיק, עיבד את "אור ירח", שביצע צביקה פיק בקדם אירוויזיון, וכן את "חלומות מתגשמים" בביצוע הראל מויאל, הראל סקעת ועדי כהן. השיר דורג במקום ה-15 במצעד הפזמונים השנתי תשס"ה של רשת ג'. בשנת 2006 יצא אלבומה השני של מאיה בוסקילה - ימים של אהבה, אותו עיבד והפיק מוזיקלית למאי, וממנו בלטו "רק אל תגיד", "רק אותך רוצה" והחידוש ל"חופים".
בשנת 2006 חבר למאי למוזיקאי טל שגב והשניים החלו לפעול יחד תחת השם "צמד דו-סול". פעילותם הראשונה הייתה הפקת אלבומה של שרית חדד זה ששומר עליי (2007). שגב ולמאי עיבדו יחד כמעט את כל שירי האלבום, וגם כתבו והלחינו חלק מהם, כמו "תצאי מהכלים", "זה ששומר עליי" ו"עליך ועליי". לאלבומו של אייל גולן - בשבילך נוצרתי שיצא באותה שנה, למאי עיבד והפיק מוזיקלית את מרבית השירים, ויצר ביחד עם שגב את השיר "אהבת חיי". שיתוף הפעולה עם שגב התבטא גם באלבומו של שגב "יום אחרון" (2007), אותו עיבד והפיק למאי.
בשנת 2008 עיבד 2 שירים לאלבומו של ליאור נרקיס "סהרורי", בהם בלט הלהיט "המלכה שלי".
בשנת 2009 יצא אלבומה של שרית חדד מרוץ החיים, גם הוא בהפקתם של למאי ושגב, שגם כתבו והלחינו מספר שירים לאלבום. (ביניהם הלהיט "אהבה בתוכי"). במרץ אותה שנה יצא הסינגל "נשמתי" בביצוע מאיה בוסקילה ובעיבוד משותף של למאי עם טל שגב. בסוף השנה יצא השיר "רגע גדול", דואט של שרית חדד ואייל גולן, שכתבו ועיבדו למאי ושגב.
בשנת 2010 הוציא הזמר ישי לוי את הסינגלים "האחת שלי" ו"תודה", שכתבו ועיבדו למאי ושגב. שני השירים נכללו באלבומו של לוי האחת שלי, שיצא בשנת 2011. עוד ב-2010 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של דודו אהרון מילים פשוטות בו בלטו השירים "תגידו לה", שנבחר לשיר השנה במצעד השנתי של רשת ג' לשנת תש"ע, "כסף ואלכוהול" (מקום 4 במצעד השנתי) ו"לא מוותר". כמו כן עיבד את הסינגל "כל כך הרבה אור" לצביקה פיק. באותה השנה עיבד והפיק מוזיקלית את השיר "אינטליגנציה" עבור שרית חדד.
לאלבומו של משה פרץ זיקוקים, שיצא בסוף 2011 עיבד מספר שירים, שהבולט מביניהם היה "אין כמוך".
ב-2012 עיבד והפיק מוזיקלית את כל שירי האלבום "את" לישי לוי, ואת הסינגל "אפילו רק הלילה" ללירון רמתי, פיינליסט העונה התשיעית של "כוכב נולד".
בשנת 2013 יצא אלבום הבכורה של פאר טסי, בו עיבד למאי את מרבית השירים. עוד באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית 3 סינגלים ליהודה סעדו, זוכה העונה השלישית של "כוכב נולד", ואת השיר "אז יאללה" לליאור נרקיס.
למאי עיבד והפיק מוזיקלית גם את אלבומו הבא של טסי, "כוחה של אהבה" שיצא ב-2014, וממנו בלט במיוחד הלהיט "דרך השלום", בעקבות כך זכה ב-פרס אקו"ם למעבד השנה לשנת 2014. עוד באותה שנה עיבד את הסינגל "כשאת בוכה" ללירון רמתי, ואת השיר "נדירה" לליאור נרקיס.
ב-2015 יצא אלבומו של אייל גולן "בסוף כל יום" בו עיבד והפיק מוזיקלית למאי את מרבית השירים, בהם בלטו "שישי בצהריים", "שקרים" ו"כשתגדל". עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו של דודו אהרון "טרמינל 3", בו בלט במיוחד עיבודו לשיר הנושא, שהפך לשיר המושמע ביותר באותה שנה.
ב-2016 עיבד והפיק מוזיקלית למאיה בוסקילה את החידוש ל"בין האצבעות", שנכלל באלבומה הרביעי נושמת, ובסוף השנה עיבד והפיק מוזיקלית להראל סקעת את השיר "אנחנו פה". באותה השנה הפיק את השיר "חוזרת בתשובה", של שרית חדד.
בשנת 2017 יצא אלבומה השלישי של עדן בן זקן, עליו עבדה עם למאי.
בשנת 2018, הפיק מוזיקלית את "אלבי מעאק" עבור נסרין קדרי. השיר נכלל באלבומה ה-3 לומדת ללכת, ואף יצא כסינגל השמיני מתוכו. מאוחר יותר, כתב, הלחין והפיק ביחד עם דולב רם ופן חזות את "מקסיקו" עבור עדן בן זקן. הוא אף הפיק גם את "מילה של גבר" עבורה. השירים הללו נכללו באלבומה הרביעי של בן זקן, חיים שלי.
ב-2019 עיבד והפיק מוזיקלית את מרבית שירי אלבומו הכפול של אייל גולן "הפוך מהיקום" ואת מרבית שירי אלבומו של עדן חסון "שמישהו יעצור אותי".
ב־2023 עיבד והפיק מוזיקלית את הסינגל "איתך עד סוף הזמן", בביצועו של ישי לוי.
רוי גונזלס דה קליבחו
רוי גונזלס דה קלביחו (בספרדית: Ruy González de Clavijo; שנת לידתו אינה ידועה, מת ב-2 באפריל 1412) היה דיפלומט וסופר ספרדי-קסטיליאני. ב-1403–1405 פעל כשגריר מטעם אנריקה השלישי, מלך קסטיליה בחצר המלך טימור, מייסד ושליט האימפריה הטימורית.
השגרירות בסמרקנד
ב-8 בספטמבר 1404 הגיעו הקסטיליאנים עד לבירתו של טימור – סמרקנד. השליט קיבל את פני המשלחת ברוח טובה, הודה על המתנות ושיבח את מלך קסטיליה. קלביחו מצא את העיר במחזור מתמיד של בנייה והתחדשות במתוך חתירה לשלֵמות. וכך כתב: "המסגד שטימור הקים לזכר אֵם אשתו... נראה לנו כמרשים מכל מה שביקרנו בעיר סמרקנד, אך הוא לא הושלם מפני שנמצאה תקלה בגובה שער הכניסה שלו" המפגש הראשון של קלביחו עם טימור היה, לפי תיאורו, ב"פרדס נהדר וארמון בו", שעוצבו כמיטב המסורת של הגנים הפרסים. קלביחו הביא תיאורים מפורטים של פילים מאולפים ומקושטים שראה, וכן של האוהלים הצבעוניים עשויים מיריעות משי משובצות בפנינים עם גדילים ודגלים שהתנופפו ברוח.
המשלחת הקסטיליאנית שהתה מספר חודשים בסמרקנד, ובמהלכה השתתפו אנשיה בחגיגות לניצחונו האחרון של טימור ביולי 1402 בקרב אנקרה על הסולטאן העות'מאני, בייזיד הראשון. הניצחון הפיג את הפחדים במערב מההתפשטות העות'מאנית בהונגריה וחיזק את הרצון לפתרון סכסוכים בדרך דיפלומטית אצל שארל השישי, מלך צרפת ואצל אנריקה מלך מקסטיליה.
הקסטיליאנים עזבו את סמרקנד ב-21 בנובמבר 1404 בגלל מותו הממשמש ובא של טימור, ומכיוון שלא הצליחו להשיג מכתב למלכם חתום בידי טימור. בכך הסתיימה שגרירותו של קלביחו. אחרי שחזר לארצו ב-1406 המשיך למלא תפקידים בחצר חואן השני, מלך קסטיליה, ואחרי פרישתו התמיד לחיות במדריד, שבה מת ונקבר.
יומן הדרכים של קלביחו
במהלך המסע שלו מספרד ועד לאסיה התיכונה ניהל קלביחו רישום מפורט של קורותיו ותצפיותיו. יומנו, יומן הדרכים שלו, שחובר ככל הנראה על סמך רשימותיו, פורסם בספרדית בשנת 1582 בשם "השגרירות לטימור לנג" (Embajada a Tamorlán). בשנת 1859 הוציאה אגודת האקלוט לאור תרגום לאנגלית של היומן תחת הכותרת "סיפורו של השגריר רוי גונזלס דה קלביחו בחצר טימור בסמרקנד". כמו כן קיימות מהדורות תרגום לרוסית, לפרסית ולטורקית. החיבור של קלביחו מהווה מקור חשוב להכרת ממלכתו של טימור ונוגע במגוון נושאים: ניהול הצבא, דרכי השלטון, המסחר, מנהגים מקומיים, השפות והניבים.
סייש
סֶיְיש (באנגלית: Seiche) הוא נחשול או תנודות מים חריפות שנוצרות באגמים ומקווי מים מלאכותיים כתוצאה מרעידות אדמה או תנאים אטמוספיריים חריגים, ומזוהה לעיתים בטעות כצונאמי. מדובר בגל עומד בגוף מים סגור או סגור חלקית. תופעות אלו נצפו באגמים, מאגרי מים, בריכות שחייה, מפרצים, נמלים, מערות וימים. תנאי בסיסי להיווצרות סייש הוא שגוף המים יהיה מוגבל, לפחות חלקית, מה שמאפשר את היווצרות הגל העומד, אשר נראה בדרך כלל כמים הזורמים קדימה ואחורה. את המונח יצר ההידרולוג השווייצרי פרנסואה-אלפונס פורל ב-1890, שהיה הראשון שערך תצפיות מדעיות על ההשפעה באגם ז'נבה. מילת הניב השווייצרית הזו באה מהמילה הלטינית siccus שמשמעותה "יבש", כלומר, כשהמים נסוגים, החוף מתייבש. המילה הצרפתית sec או sèche (יבש) מקורה במילה הלטינית הזו.
מקור התופעה
סיישים נגרמים בדרך כלל כאשר רוחות חזקות ושינויים מהירים בלחץ האטמוספירי דוחפים מים מקצה אחד של גוף מים לקצה השני. כאשר הרוח נעצרת, המים חוזרים אל הצד השני של השטח הסגור. לאחר מכן המים ממשיכים לנוע קדימה ואחורה במשך שעות או אפילו ימים. באופן דומה, רעידות אדמה, צונאמי או חזיתות מזג אוויר עזות עלולות לגרום לסיישים לאורך מדפי היבשת ונמלי האוקיינוסים.
מקור התופעה היא תהודה בגוף מים שהופרע על ידי אחד מהגורמים המוזכרים לעייל או יותר. כוח הכבידה מבקש תמיד לשחזר את פני השטח האופקיים של גוף מים, שכן אלה מייצגים את המצב שבו המים נמצאים בשיווי משקל הידרוסטטי. תנועה הרמונית אנכית, מייצרת דחף שעובר לאורך האגן במהירות שתלויה בעומק המים. הדחף מוחזר מקצה האגן, ויוצר הפרעות. החזרים חוזרים ונשנים מייצרים גלים עומדים עם צמתים או נקודות שאינם חווים תנועה אנכית. תדירות התנודה נקבעת לפי גודל האגן, עומקו וקווי המתאר שלו וטמפרטורת המים.
סייש באגמים
ימת אירי שבצפון אמריקה, נוטה במיוחד לסיישים הנגרמים על ידי רוחות בגלל רדידותה והתארכותה בציר צפ' מזרח - דר' מערב, התואם לעיתים קרובות את כיוון הרוחות השוררות שם, ולכן ממקסם את המשרעות שעלולות להגיע ליותר מ-5 מטרים. היסטורית, סייש בגובה 7 מטרים שהתרחש שם ב-1844 והרג 78 אנשים, הוא הגבוה ביותר שתועד שם. סיישים מרשימים אחרים התרחשו ב-1965 וב-2008.
סיישים באגם עלולים להתרחש מהר מאוד: ב-13 ביולי 1995, סייש גדול בימת סופיריור גרם למפלס המים לרדת ואז לעלות שוב במטר אחד תוך חמש עשרה דקות, והותיר כמה סירות תלויות ברציפי העגינה שלהן כאשר המים נסוגו. אותה מערכת סערה שגרמה לסייש של 1995 באגם סופיריור, יצרה אפקט דומה בימת יורון, שבה השתנה מפלס המים בפורט יורון בכמעט 2 מטרים במשך שעתיים. ב-26 ביוני 1954 נסחפו שמונה דייגים מהמזחים ב-ימת מישיגן וטבעו, כאשר סייש בגובה 3 מטרים פגע בחוף של שיקגו.
אגמים באזורים פעילים מבחינה סייסמית, כמו אגם טאהו בקליפורניה/נבדה, נמצאים בסיכון משמעותי מ-סיישים. עדויות גאולוגיות מצביעות על כך שחופי אגם טאהו נפגעו מסיישים בגבהים של עד 10 מטרים בתקופה הפרהיסטורית, וחוקרים מקומיים קראו לכלול את הסיכון בתוכניות החירום לאזור.
יש וסיישים נוצרים במרחק של אלפי קילומטרים ממוקדה רעידת האדמה. במהלך רעידת האדמה הגדולה בפוקושימה, יפן ב-2011, נצפו הרחק מאוד מהמוקד סיישים בגובה של לפחות 1.8 מ' ב-Sognefjorden, שב-נורווגיה. רעידת האדמה במפרץ קליפורניה מקסיקו (2010) יצרה סיישים גדולים בבריכת הדגים התת-קרקעית בחור השטן שבפארק הלאומי עמק המוות, המרוחק כ-2,400 קילומטרים מהמוקד. התופעה חזרה שם על עצמה ב-19 בספטמבר 2022, עם סייש שהגיע ל-גובה של 1.2 מטר, כשרעידת אדמה במגניטודה 7.6 פגעה במערב מקסיקו. סיישים נצפו במערה הזו גם לאחר רעידות אדמה חזקות ב-2012, 2018 ו-2019. בריכות שחייה מועדות במיוחד לסיישים הנגרמים על ידי רעידות אדמה, שכן תאוצות הקרקע תואמות לעיתים קרובות את תדרי התהודה של גופי מים קטנים. רעידת האדמה של נורת'רידג' בקליפורניה ב-1994 גרמה לבריכות שחייה לעלות על גדותיהם ברחבי דרום קליפורניה. רעידת האדמה הגדולה מאוד של יום שישי הטוב שפקדה את אלסקה ב-1964 גרמה לסיישים בבריכות שחייה עד לפוארטו ריקו. רעידת האדמה שפגעה בליסבון, פורטוגל, בשנת 1755 גרמה לסיישים במרחק של כ-3,200 קילומטרים בלוך לומונד, בלוך לונג, בלוך קטרין ולוך נס שבסקוטלנד. רעידת האדמה באוקיינוס ​​ההודי ב-2004 גרמה לסיישים במקווי מים עומדים במדינות רבות בהודו, בנגלדש, נפאל וצפון תאילנד. רעידת האדמה של צ'ילה ב-27 בפברואר 2010 גרמה לסייש בגובה של כ-20 סמ' באגם פונטצ'רטריין, לואיזיאנה.
ברעידת האדמה בארץ ישראל בשנת 1927, נצפה סייש בגובה של מטר אחד בצפון ים המלח, מעט מצפון למוקד רעידת האדמה.
סייש בימים ובמפרצים
ביפן נצפו סיישים במפרץ נגסאקי, לרוב באביב. במהלך אירוע סייש ב-31 במרץ 1979, נרשם בתחנת הגאות והשפל של נגסאקי שינוי בגובה פני המים של 2.78 מטר. הסיבה לכך היא שקע ברומטרי העובר מדרום לאי קיושו. לסיישים במפרץ נגסאקי יש זמן מחזור של כ-30 עד 40 דקות. הסיישים שם גרמו לשיטפונות מקומיים, הרסו מתקני נמל ופגעו בדייג. מכאן המילה המקומית לסייש:あびき (אביקי) ו-網引き (אמביקי), שפירושן 'גרירת רשת דייגים'.
יואל צבי ראטה
הרב יואל צבי ראטה (נהגה: רוט. ה'תק"ף - י"א בכסלו ה'תרנ"ג או תרנ"ב, נובמבר 1892) היה רב וראש ישיבה במספר קהילות בהונגריה, ובראשן בחוסט. בעל שו"ת "בית היוצ"ר".
ביוגרפיה
נולד בקומאדי לר' שמעון רוט, ולציפורה (ציפרעל) - מצאצאי הרב חיים הכהן רפפורט והרב יוסף כץ. בהיותו כבן 6 נפטרה אמו, ואביו נשא אשה אחרת שילדה לו עוד ילדים. בהיותו כבן 11 נסע לאונגוואר ללמוד בישיבתו של רבי מאיר אייזנשטטר. לאחר 7 שנים קיבל היתר הוראה, ונשא את חנה (חנצ'ה) בתו של הרב יעקב גוטליב, רבה של חוסט.
רבנותו הראשונה הייתה בפולדש. בשנת ה'תרמ"ב החל לכהן כרב בבאראט'ו-אויפאלו ובשנת ה'תרמ"ד עבר לכהן בברזנו. בשנת 1854 מילא את מקום הרב עמרם בלום ברבנות חוסט. בחוסט עמד בראשות ישיבה גדולה, והתפרסם גם בדרשותיו. שאלות הלכתיות רבות הופנו אליו. היה גזבר קופת רבי מאיר בעל הנס.
הוא היה נוסע לאדמו"רי הונגריה וגליציה, רבי משה טייטלבוים מאויהל, רבי שלום רוקח מבעלז, רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, ובעיקר לרבי חיים הלברשטאם מצאנז ובנו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
ספריו
ספריו יצרו לאור לאחר פטירתו על ידי צאצאיו:
ג'רום מאיירס
ביוגרפיה
מאיירס הגיע למנהטן בשנת 1886 בגיל תשע-עשרה, ועבד מספר שנים כצייר סצנות ובהמשך בחברת "חריטות מוס", שם העתיק תשלילי תצלומים. במהלך תקופה זו החל להשתתף בשיעורי אמנות בערב בקופר יוניון ובליגת הסטודנטים לאמנות. כבר אז ניכר העניין שלו בנושאים עירוניים. ציור השמן הוותיק ביותר של מאיירס, "בחצר האחורית" (1888), נחשב לאחד הציורים הראשונים שמדגימים את נושאי אסכולת אשקאן באמריקה. באופן דומה, בסביבות 1893, לאחר שצייר סירת תעלה במהלך טיול יומי לאורך תעלת מוריס ואסקס, ביצע מאיירס את מכירתו הראשונה לאישה שהתגוררה בסירה. המחיר היה שני דולר.
אמן מקצועי
בשנת 1895 מצא מאיירס עבודה במחלקת האמנות בטריבונה של ניו יורק. עם חסכון של מאתיים וחמישים דולר מעבודה הזו, הוא נסע לפריז בשנת 1896. עם שובו לעיר ניו יורק, כשנותרו לו רק עשרים דולר, הוא שכר, בשבעה דולרים בחודש, סטודיו ברחוב 232 ווסט 14 בעיר בניין בין חמש קומות, שהוסבה לשימוש באמנים. שם, שכנו הסמוך היה אדוארד אדם קרמר, צייר מבוגר ממנו רק בשנה. בעוד שההכשרה לאמנות של מאיירס הוגבלה לתקופות קצרות בקופר יוניון ובליגת הסטודנטים לאמנות, הוא רכש את השכלתו במרכזי האמנות האירופאיים במינכן, בברלין ובפריז.
קרמר היה זה שהביא את מאיירס לעולם של האמנות המקצועית. יום אחד, כאשר סוחר האמנות ויליאם מקבת הגיע לאולפן של קרמר כדי לצפות בעבודות, כיוון אותו קרמר לאולפן של מאיירס. מקבת רכש ממאיירס במקום שני ציורים קטנים של סצנות הרחוב המוקדמות שלו בניו יורק, ובמקביל המליץ לו לסיים יצירה נוספת. מקבת התלהב משני הציורים הללו, ולקח אותם לגלריה שלו, ומכר אחד מהם לבנקאי, ג'יימס ספייר. רכישה זו פתחה בפני מאיירס את עולם האמנות המקצועי.
מקבת גם הציע למאיירס לוותר על הרישום בעיפרון ובפסטל ולפנות לציורי שמן. בשנים שלאחר 1902 מכר מאיירס עבודות דרך גלריית מקבת והציג בתערוכות קבוצתיות במקומות אחרים. במרץ ובאפריל 1903, כאשר "המועדון הקולוניאל" בניו יורק ערך את תערוכת האמנות השנתית שלו, בין עשרים האמנים היו רוברט אנרי, ג'ון סלואן ומאיירס, שהציגו את עבודותיהם יחד לראשונה.
קיץ במנהטן
עבור ג'רום מאיירס, הקיץ במנהטן סיפק הזדמנויות מיוחדות לתאר את חיי המהגרים בנוף האורבני. מזג האוויר החם הוציא את דיירי הדירות אל הרחובות והפארקים של העיר. עד יולי 1906, המוניטין של מאיירס כאמן המתאר את חיי האנשים בלואר איסט סייד היה כזה שכתב של "ניו יורק טיימס" ליווה אותו, החל משעה חמש בבוקר, כדי לראות את האמן מייצר תמונות של המבוגרים בעבודה וילדים במשחק. כדי לעבור דרך האיסט סייד עם מאיירס, ציין הכתב, "פונה לכאן ושם להביט באיזה בית או קבוצה מסוימת של אנשים, ...כדי להתרשם מהחיים השמחים שהיו באוויר הפתוח, כמו שחיו אנשים בקיץ באירופה - מכיוון שבתיהם אינם נוחים כמו הרחובות".