cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורט-יירגן פון ליצוב
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה נשאר פון ליצוב ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1925 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד פלוגה ה-15 ברגימנט הרגלים ה-6 בוירצבורג. בשנה שלאחר מכן מונה למפקד הפלוגה ה-7 ברגימנט הרגלים ה-6 באוטין, ובתחילת 1929 מונה למפקד הפלוגה ה-10 ברגימנט הרגלים ה-6 בפלנסבורג. ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובאוגוסט 1937 מונה לעוזרו של גנרלפלדמרשל אוגוסט פון מקנזן. בסוף 1938 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-2, וב-1 ביוני 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה פון ליצוב למפקד רגימנט הרגלים ה-89, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-12, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת, וב-15 באוגוסט 1940 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הרגימנט בגזרה הצפונית, וב-21 באוקטובר 1941 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בינואר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 במרץ מונה למפקד הדיוויזיה ה-12. בנובמבר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-25 ביוני 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-35, שהוכה קשות במהלך מבצע בגרטיון, אולם נאלץ להיכנע עם כוחותיו ב-5 ביולי לכוחות הצבא האדום.
לאחר המלחמה
במהלך שביו הוא היה אחד הגנרלים הגרמנים שנאלצו לצעוד במוסקבה במהלך מצעד הניצחון ב-17 ביולי 1944, יחד עם כ 57,000 אסירים גרמנים נוספים. מעט אחר כך הוא הצטרף ל והיה אחד החותמים על "קריאתם של 50 הגנרלים" מ-8 בדצמבר 1944, לעם ולוורמאכט. הוא הואשם בפשעי מלחמה, והוחזק בשבי עד 16 בינואר 1956. לאחר שחרורו הוא התגורר בהנובר, שם חי עד מותו ב-20 ביולי 1961.
פרד וסט
נישואים ראשונים
רינה שבה לאנגליה מספר פעמים בכדי לבקר את בנותיה. אף על פי ששמרה תחילה על מערכת יחסים חברותית עם מקפול, החלה במהרה להביע את כעסה כלפי הנוכחות האמהית שהפגינה בפני הילדות, וב-11 באוקטובר גנבה מספר פריטים שהיו ברשותה בטרם שבה לגלאזגו. כעבור חודש נעצרה והושבה לגלוסטר בכדי לעמוד למשפט. היא נידונה לשלוש שנות מאסר על תנאי ב-29 בנובמבר; פרד העיד במשפט והודה כי הוא ומקפול חיו יחדיו, אולם שיקר כאשר אמר שהתכוונה לחזור לסקוטלנד.
הרצח של אן מקפול
לאחר המשפט עברה מקפול לגור בקרוואן נפרד בפארק טימברלנד, ומכתבים ששלחה למשפחתה ולמקניל בין השנים 1966–1967 הצביעו על כך שהאמינה כי פרד יספק לה חיים טובים יותר מאלו שיכלה לבנות לעצמה בסקוטלנד. כעבור זמן מה הרתה ממנו וניסתה לשכנע אותו להתגרש מאשתו כך שיוכל להתחתן איתה.
מקפול נעלמה במהלך החודש השמיני להריונה. אף אחד מעולם לא דיווח על היעדרותה למשטרה, אולם חלקי גופתה המבותרת נמצאו קבורים בקצה שדה תירס בין מאץ' מארקל ל ביוני 1994. בחינת השרידים מקרוב גילתה כי הגפיים נוסרו בזהירות מגופה, וכמה מעצמות הגלילים היו חסרות וככל הנראה נלקחו כמזכרות או פרסים. כמו כן ייתכן כי עוברה נתלש מתוך רחמה. לאחר מעצרו הכחיש פרד כי רצח את מקפול, אולם התוודה בפני אחד ממבקריו כי דקר אותה בתום ויכוח שהתקיים ביניהם. הסבר זה אינו עקבי עם ממצאי הזירה אשר חשפו כי ידיה עטו סימני קשירה מסביבן, סימן המעיד על כך שנקשרה לפני שנרצחה.
נישואים שניים
פרד פגש את רוזמרי לטס לראשונה בתחנת אוטובוס בצ'לטנהאם בשלהי שנת 1969, מעט לאחר יום הולדתה החמישה עשר. תחילה נגעלה רוז ממראהו המוזנח וחשבה אותו לחסר בית, אך במהרה החלה להרגיש מוחמאת מתשומת הלב הרבה שהעטיר עליה במהלך הימים הבאים בהם התיישב לצידה בתחנת האוטובוס. היא סירבה להצעותיו החוזרות לצאת עמו, אולם הרשתה לו ללוות אותה לביתה. בשיחותיהם הראשונות גילה פרד כי אף על פי שמעולם לא היה לה בן זוג, הייתה רוז נערה מופקרת. כמו כן הצליח לעורר בה תחושת סימפתיה לאחר שסיפר לה כי אשתו עזבה אותו יחד עם שתי בנותיו, והביע את רצונו להביא לעולם ילדים נוספים.
כאשר גילה פרד כי עבדה רוז במאפיית לחמים קרובה מספר ימים לאחר מפגשם הראשוני, שכנע אישה שזהותה אינה ידועה לבוא למקום עבודתה ולהציג בפניה מתנה מידי "גבר הנמצא בחוץ"; כעבור מספר דקות נכנס פנימה וביקש ממנה לצאת איתו לדייט באותו הערב, הצעה לה נענתה בחיוב. מיד לאחר מכן נכנסו השניים למערכת יחסים זוגית, ורוז החלה לבקר בתכיפות בביתו בלייק האוס ולטפל בבנותיו המוזנחות, אליהן התייחסה באותה העת בחיבה ואכפתיות. מספר פעמים אף התעקשה כי ייקחו את הבנות איתם לטיוליהם בכדי שיוכלו לאסוף פרחי בר.
הוריה של רוז אסרו עליה להמשיך להתראות עם פרד, אולם משסירבה לציית להם, פנו אל רשויות הרווחה בגלוסטרשייר ודיווחו על כך שבתם בת החמש עשרה נמצאה בקשר זוגי עם אדם מבוגר ממנה, וייתכן כי החלה לעסוק בזנות בהוראתו מתוך הקרוואן בו גרו. רוז הועברה במהרה לרשות מוסד לבני נוער בסיכון בצ'לטנהאם והורשתה לעזוב רק לעיתים רחוקות. כאשר שוחררה לצורך ביקור הוריה במהלך סופי השבוע ניצלה את ההזדמנות כמעט תמיד על מנת לפגוש את פרד.
ביום הולדתה השישה עשר שבה רוז לביתם של הוריה, בעוד שפרד ריצה תקופת מאסר בת חודש באשמת גניבה ואי-תשלום קנסות. עם שחרורו עזבה רוז את בית הוריה ועברה לחיות עמו בדירתו בצ'לטנהאם. אביה של רוז ניסה למנוע ממנה לראות את פרד בצעד נואש אחרון ופנה אל רשויות הרווחה בשנית. רוז נבדקה על ידי רופא משטרתי בפברואר 1970 אשר אישר כי הייתה בהריון. היא נלקחה חזרה למוסד הרווחה אך שוחררה ממנו ב-6 במרץ לאחר שהתחייבה להפיל את עוברה ולשוב למשפחתה, אולם עם שחרורה בחרה לשוב חזרה לפרד, מעשה שבגינו אסר עליה אביה לדרוך שוב בביתם אי פעם.
כעבור שלושה חודשים עזבו השניים את דירתם בצ'לטנהאם ועברו להתגורר בדירת קרקע דו-קומתית בדרך מידלנד, גלוסטר. רוז ילדה את בתם הראשונה ב-17 באוקטובר 1970, הת'ר אן, אם כי מספר השערות גורסות כי רוז הרתה מידי אביה והת'ר הייתה למעשה גם בתו וגם נכדתו. כעבור חודשיים נכלא פרד לאחר שנתפס גונב צמיגים ורישיון רכב, ונותר במאסר עד ה-24 ביוני 1971. בזמן היעדרותו נאלצה רוז בת השבע עשרה לגדל את שלוש בנותיהם לבדה, אשר התייחסו אליה כאימן.
לדבריה של אנה מרי, ספגו היא ושרמיין ביקורת נוקשה, התפרצויות כעס אלימות, וצורות ענישה אחרות, לאורך כל הזמן שחיו לבדן עם רוז. אף על פי שאנה מרי הייתה כנועה ונהגה לצרוח או לבכות כאשר הוכתה, התנהגותה האדישה של אחותה שרמיין וסירובה החוזר להראות כל סימן בתגובה לאלימות החמורה ממנה סבלה הרגיזה את רוז עד כדי מפח נפש.
על אף שנות ההזנחה וההתעללות שחוותה, רוחה של שרמיין לא נשברה, ולעיתים קרובות אמרה לאחותה כי עדיין האמינה בליבה שאמה תבוא להציל אותה. מאוחר יותר סיפרה אנה מרי כי נהגה אחותה לעצבן את רוז בעזרת אמירות שונות כגון, "אמי האמיתית לא הייתה מקללת או צועקת עלינו", בתגובה לאופן דיבורה הגס. חברת ילדות של שרמיין בשם טרייסי גיילס אשר גרה בקומה העליונה של ביתם העידה כי באחת הפעמים שנכנסה לדירתם ראתה את שרמיין עומדת ערומה על כיסא עם ידיה קשורות מאחורי גבה באמצעות חגורה, בעוד רוז עומדת לצדה עם כף עץ גדולה בידיה. לדבריה, הייתה שרמיין רגועה ושקטה, ואילו אנה מרי עמדה ליד הדלת עם הבעה ריקה על פניה. תעודות רפואיות מ הראו כי שרמיין קיבלה טיפול עבור בקרסולה השמאלי ב-28 במרץ 1971. כאשר נשאלה על נסיבות הפציעה השיבה רוז שנגרמה כתוצאה מתאונה בביתם.
הרצח של שרמיין וסט
שרמיין נרצחה ככל הנראה בידי רוז מעט לפני שחרורו של פרד מבית הסוהר ב-24 ביוני 1971. היא לקחה את שלוש בנותיהם לבקרו מספר ימים קודם לכן, ב-15 ביוני, כך שהאמונה הרווחת בקרב חוקרי המקרה היא ששרמיין נרצחה בטווח התאריכים הזה. כמו כן, ראיות פורנזיות דנטליות מצביעות על כך שהרצח התבצע בזמן שפרד שהה במאסר.
בדומה להסבר שסיפקה למשפחת גיילס, תירצה רוז את היעלמותה של שרמיין בפני שכניה בכך שהלכה לחיות עם אמה בבריסטול. כמו כן הודיעה לסגל בית הספר בו למדה כי עברה לגור עם אמה בלונדון. כאשר שוחרר פרד מבית הסוהר כעבור מספר ימים, הרגיע את בתו המודאגת אנה מרי ואמר לה שאחותה שבה לחיות עם אימן בסקוטלנד. כאשר שאלה אותו מדוע לא לקחה גם אותה, ענה לה פרד בפשטות, "כי היא לא רוצה אותך, את לא בצבע הנכון", רמיזה לצבע עורה האסיאתי של אחותה.
סופי רחלנקו
ביוגרפיה
סופי רחלנקו נולדה בשנת 1947 בעיר לבוֹב שבברית המועצות (היום באוקראינה). ב-1957 עברה עם הוריה, רוזה ונחום, לגְלִיבִיצֶה שבפולין, וכעבור כשלוש שנים עלתה המשפחה לישראל והתגוררה במשך שש שנים במעברת נוף ים. אביה נפטר ב-1965, כשהייתה בת 18, בעודם גרים במעברה. ב-1966 עברה עם אמה לתל אביב.
סנדרלנד
יהודים
ההגירה מליטא הייתה בעיקר כתוצאה ממחסור במקורות הכנסה וקשיים כלכליים, שגרם למבול המהגרים שהגיעו לבריטניה מליטא לאחר 1881, ולא מפוגרומים ישירים או רדיפות ישירות אלא עקיפות: על היהודים נאסר לעסוק במקצועות מסוימים. מותו של הצאר אלכסנדר השני, בשנת 1881, גרם צעדים מגבילים חמורים נגד האוכלוסייה היהודית. אלפי יהודים ליטאים, ובמיוחד המעמדות העניים יותר, גורשו מבתיהם והובלו לערים וגרמו לפיצוץ של אוכלוסיות העיר.
סיבה נוספת להגירה הייתה המניע של חברות הספנות שקידמו את ההגירה: סנדרלנד הייתה הנמל העיקרי שייצא פחם לארצות הבלטיות, אבל לא היה כמעט סחר חוזר, כך שכמה ספינות הסיעו יהודים, בעיקר מהעיר קרטינגה (קרוטינגן) בליטא. רבים מן העולים הללו הגיעו כדי לשפר את מצבם הכלכלי וכדי להימלט מגיוס החובה לצבא הצאר.
ב-1888–1892 יותר ממחצית מאלפי היהודים של סנדרלנד היו קשורים (משפחתית) במישרין או בעקיפין לקרטינגה.
בשנת 1862 נפתח בית הכנסת ב-Moor Street וב-1928 עבר ל-Ryhope Road.
לאחר גידול מהיר במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעה הקהילה היהודית בסנדרלנד לשיאה באמצע שנות השלושים של המאה ה-20, כאשר כ-2,000 יהודים נרשמו בעיר. הקהילה נמצאת בירידה איטית מאז אמצע המאה ה-20. יהודי סנדרלנד רבים עזבו לטובת הקהילות היהודיות החזקות בבריטניה או לישראל. בית הספר היסודי היהודי, בית הספר "מנורה", נסגר ביולי 1983. בית הכנסת ב-Ryhope Road נסגר בסוף מרץ 2006.
האוכלוסייה היהודית הצטמצמה מ-114 אנשים ב-2001 ל-76 אנשים ב-2011.
פרד וסט
הרצח של שרמיין וסט
גופתה של שרמיין הושלכה אל מרתף הפחם של הזוג בביתם בדרך מידלנד עד לשחרורו של פרד. לאחר מכן קבר אותה בגינה הקדמית של ביתם, ובחקירתו התעקש כי לא ביתר אותה. נתיחה שלאחר המוות הציעה כי הגופה נקטעה באזור המותניים, אולם ייתכן שהנזק נגרם כתוצאה מעבודות בנייה שערך פרד בשטח ב-1976. מספר עצמות לא נמצאו מעולם, ביניהן הפיקה, האצבעות, מפרקי הידיים והקרסוליים, וככל הנראה נשמרו בידי פרד ורוז כמזכרות, הנחה אליה הגיעו גורמי החקירה לאחר שגילו דפוס פעולה זהה אצל שאר קורבנותיהם.
הרצח של קתרין "רינה" ברנדט וסט
רינה שמרה על קשר לא סדיר עם ילדיה לאחר פרידתה מפרד. בביקורה בבית משפחתו בחוות מורקורט באוגוסט 1971 העלתה מספר שאלות בנוגע למקום הימצאותן של בנותיה ורווחתן. גיסתו של פרד, כריסטין, סיפרה כי רוז נראתה מדוכאת מאוד והייתה חרדה לגבי שלמותם של ילדיה. לאחר שמסרו לה את כתובת מגוריו החדשה של בעלה, הלכה אליו במטרה להתעמת עמו וככל הנראה לדרוש משמורת על בנותיה. הייתה זו הפעם האחרונה בה נראתה בחיים.
האמונה הרווחת היא שנחנקה למוות בידי פרד או רוז, ככל הנראה במושב האחורי של הפורד פופולר שלו בזמן שהייתה שתויה. עם גילוי גופתה נמצא גם צינור מתכת בין שאריותיה, אשר ייתכן כי שימש לצורך ריסונה בזמן שהותקפה מינית ונאנסה בטרם נרצחה. גופתה הושחתה ובותרה עד ללא היכר, וחלקי גופה הוכנסו לשקיות פלסטיק ונקברו באדמה באזור מיוער הסמוך למאץ' מארקל.
המעבר לבית הזוועות
פרד ורוז התחתנו באופן רשמי ב-29 בינואר 1972, בלשכת רישום הנישואים בגלוסטר לאחר שפרד הצהיר על עצמו בטעות כרווק. לא נכחו בטקס בני משפחה או חברים כלשהם למעט אחיו של פרד, ג'ון, אשר היה השושבין. כעבור מספר חודשים עבר הזוג לביתם החדש ברחוב קרומוול מספר עשרים וחמש, הנודע מאוחר יותר כבית הזוועות, לאחר שרוז הרתה ועמדה ללדת את בתם השנייה.
תחילה שכרו את הבית התלת קומתי מהמועצה המקומית, אולם מאוחר יותר רכש אותו פרד תמורת שבעת אלפים לירות שטרלינג. על מנת לשלם את מלוא הסכום נאלצו להשכיר את מרבית החדרים שבקומות העליונות לאורחים מזדמנים, ובניסיון לשמור על פרטיותם התקין פרד מטבח ומקלחת בקומה הראשונה, כך שהדיירים לא יצטרכו לבקר בקומת הקרקע בה לן יחד עם משפחתו, או בגינתם. רוז ילדה את בתם ב-1 ביוני, לה קראו מאי-ג'ון כמחווה לתאריך בו נולדה.
מעט לאחר לידתה של בתם השנייה החלה רוז לעבוד כזונה מתוך החדרים העליונים שבביתם ופרסמה את שירותיה במגזין מקומי. פרד הציע לה להרחיב את קהל לקוחותיה בקרב אוכלוסיית המהגרים מאיי הודו המערבית אשר היו נפוצים בשכונתם. כמו כן נהגה רוז לקיים מין מזדמן עם דיירי הבית, גברים ונשים כאחד, ואף עם מכרים שונים שהכיר פרד דרך עבודתו. היא נהגה להתרברב כי אף גבר או אישה שפגשה מעולם לא הצליחו לספק אותה לחלוטין. כאשר קיימה יחסי מין עם נשים הייתה מגבירה את רמת הברוטליות והאלימות אשר כפתה על בנות זוגה ולעיתים חנקה אותן או החדירה לאיברי מינן אביזרי מין גדולים במיוחד. אילו ניסו חברותיה להתנגד או להביע כל סימן לפחד או כאב, היה הדבר גורם לה להתרגשות גדולה, ולעיתים שאלה, "את לא אישה מספיק כדי לקבל את זה?".
מרבית הנשים הללו הבינו כי רוז ובעלה, אשר נהגו לקיים אורגיות ושלישיות באופן קבוע, הפיקו עונג מיוחד מדחיפת שותפיהם מעבר לגבולותיהם המיניים, בדרך כלל על ידי קשירה. השניים סיפרו בפתיחות על כך שנהנו מכל צורה של יחסי מין אשר כללה אלמנטים של דומיננטיות, כאב ואלימות. בכדי לספק את הפטישים הללו אספו שניהם אביזרי מין וכלי סאדומאזוכיזם רבים, בנוסף לתמונות פורנוגרפיות ומגזינים שונים, ומאוחר יותר אף סרטי וידאו אשר הציגו מעשי זואופיליה ואונס ילדים.
השליטה הכלכלית בבית נחה בידיה של רוז, לה מסר פרד את כספי משכורתו. החדר בו השתמשה עבור עיסוקה כזונה היה ידוע ברחבי הבית כ"חדרה של רוז", והכיל מספר חורים בקירותיו דרכם יכל פרד, מציצן מנוסה, לצפות בה ובלקוחותיה. כמו כן התקין בפנים כך שיוכל להאזין למתרחש מכל מקום אחר בבית. בחדר הותקן בר פרטי, ומעין אדום מחוץ לדלת אשר הודלק כאשר הייתה רוז עם לקוח ולא רצתה שיפריעו לה. היא נשאה את המפתח היחיד לחדר על שרשרת מסביב לצווארה, ולבקשתה התקין פרד פעמון מיוחד מחוץ לביתם בו התבקשו לקוחותיה לצלצל בכל פעם שבאו לבקרה. מרבית הכסף שהרוויחה מעיסוקה שימש עבור אחזקת הבית ושיפורו.
לאורך הזמן למד אביה של רוז, ביל, לסבול את אורח חייהם השנוי במחלוקת, ועד ל-1977 החל אף לרכוש כבוד כלפי פרד. יחד פתחו שניהם בית קפה בשם העששית הירוקה, אשר פשט רגל במהרה והכריז על חדלות פירעון. כאשר גילה כי בתו עסקה בזנות החל לבקר בביתם בכדי לרכוש את שירותיה ולקיים עמה יחסי מין בעצמו. במשך שש השנים הבאות ילדה רוז שמונה ילדים נוספים, לפחות שלושה מהם מידי לקוחותיה. פרד קיבל את כל הילדים הללו כאילו היו שלו, וכאשר שאלו אותו לפשר צבע עורם השחום הסביר להם שסבתם הייתה כהת עור.
כאשר הגיעו ילדיהם לגיל שבע החלו פרד ורוז להעסיק אותם במטלות הבית השונות. הם הורשו לצאת החוצה ללא ליווי הוריהם רק לעיתים רחוקות, ונאלצו לציית לחוקיהם הנוקשים אשר הפרתם הייתה כרוכה בעונשים פיזיים חמורים. האלימות שספגו לא תמיד הייתה רציונלית, ולעיתים התעללה בהם רוז רק בכדי לספק את הנאתה, אף על פי שעשתה זאת במחשבה תחילה ודאגה שלא להכות אותם בפניהם או במקומות בולטים אחרים. בין השנים 1972–1992 אושפזו הילדים כ-31 פעמים בחדרי המיון של בתי החולים השונים באזור.
בתקרית אחת, ברחה בתם הת'ר יחד עם אחיה הצעיר סטפן מביתם. לאורך מספר שבועות ישנו השניים ברחובות או בבתי חבריהם בטרם שבו אל הוריהם, אשר הענישו אותם בחומרה והכו בהם נמרצות. בתקרית אחרת ניקה סטפן את הרצפה עם מגב וסמרטוט, ורוז דרכה בטעות בתוך דלי המים בו השתמש. בתגובה שברה קערה על ראשו ובעטה בחזהו בזמן ששכב על הרצפה בעודה צועקת, "עשית את זה בכוונה, חזיר קטן!"; במקרה נוסף חוותה התפרצות זעם בשל כלי מטבח שאבד, תפסה את הסכין בה השתמשה להכנת ארוחתם, והחלה לחתוך חתכים שטחיים על חזהה של בתה מאי-ג'ון עד שכלוב הצלעות שלה דימם לחלוטין.
לעיתים היה נתון גם פרד למזגה האלים של אשתו. במקרה שהתרחש במהלך אוגוסט 1974, רדפה אחריו רוז עם סכין בידיה, עד שהצליח להימלט לתוך אחד מחדרי הבית ולסגור את הדלת ברגע האחרון. הסכין נתקעה בדלת והמעצר הפתאומי גרם לידה של רוז להחליק במורד הלהב כך ששלוש מאצבעותיה כמעט נקטעו. היא עטפה את ידה עם מגבת ברוגע ואמרה לו, "תראה מה עשית, חבר. אתה צריך לקחת אותי לבית החולים עכשיו".
האונס של אנה מרי וסט
פרד ורוז לקחו את בתם אנה מרי למרתפם בספטמבר 1972 וציוו עליה להתפשט, ולאחר שהיססה קרעה רוז את בגדיה, קשרה אותה למזרן וחסמה את פיה, בטרם החל פרד לאנוס אותה. כאשר סיים לבצע בה את זממו, לקחה אותה רוז לחדר השירותים, צוחקת בשל צליעתה, והושיטה לה מגבת באומרה, "אני מצטערת, אבל כל הילדות עוברות את זה. זה התפקיד של אבא. אל תדאגי, ואל תספרי שום דבר לאף אחד"; לאחר שהבהירו לה שלא היה זה דבר חד פעמי וכי ימשיכו לאנוס אותה שוב ושוב, איימו עליה שתיענש בחומרה ותקבל מכות אם תספר על כך.
לעיתים התעללה רוז באנה מרי לבדה ונהנתה להשפיל אותה במגוון דרכים, ביניהן קשירתה לרהיטים שונים בכדי שפרד יוכל לאנוס אותה; כמו כן הכריחה אותה לבצע את מטלות הבית השונות בעודה עירומה כמעט לחלוטין ולבושה רק בחצאית מיני לגופה. כשהגיעה לגיל שלוש עשרה כפו עליה הוריה לעבוד בזנות מתוך ביתם, וסיפרו ללקוחותיה כי הייתה בת שש עשרה. רוז תמיד נכחה בזמן שקיימה יחסי מין עם לקוחותיה בכדי לוודא שלא תספר להם את גילה האמיתי. במקרה אחד לקחה אותה אמה לפאב מקומי והתעקשה כי תשתה מספר משקאות של. כעבור כמה שעות הגיע פרד לאסוף את שתיהן, וכאשר עזבו את המקום ברכבו, קשרו את אנה מרי לאחד הכיסאות בטרם החלה רוז להכותה. לאחר ששאלה אותה, "את חושבת שתוכלי להיות חברה שלי?", החלו שניהם לאנוס אותה יחדיו.
האונס של קרוליין אוונס
משפחת וסט שכרה את שירותיה של קרוליין אוונס בת השבע עשרה באוקטובר 1972, כאשר אספו אותה לילה אחד לאחר שעזבה את ביתו של בן זוגה בניסיון לתפוס טרמפ מ לביתה ב. היא סיפרה לזוג על כך שרבה עם אביה החורג וחיפשה עבודה, והשניים הציעו לה משרה חלקית כאומנת של שלושת ילדיהם, בהבטחה כי יסיעו אותה לביתה מתי שתרצה. כעבור מספר ימים עברה לגור בביתם וחלקה את חדרה של אנה מרי, אשר נראתה בעיניה כילדה מופנמת מאוד.
רוז כבר עבדה כזונה באותה העת, והסבירה לאוונס אשר שאלה לפשר תור הגברים התמידי שפקד את ביתם כי התפרנסה כמעסה. כאשר התעניינה בכישוריו של פרד, הסביר לה שהוא מבצע הפלות מורשה, וכי אם תזדקק לעזרה מקצועית הוא תמיד ישמח לעמוד לשירותה. היא הבחינה שפרד דיבר ללא הרף על יחסי מין, וחשדותיה החלו להתגבר כאשר התרברב בפניה על כך שנשים רבות אשר סייע להפיל את עוברן כל כך התרשמו מעבודתו המקצועית עד שהציעו לו לשכב עמן כפרס על שירותיו. לאחר שהתחילו להטריד מינית גם אותה, הודיעה אוונס לפרד ורוז על כוונתה לעזוב ולשוב לביתה.
מאחר שידעו שאוונס נהגה לתפוס טרמפים לאורך הכביש שבין טוקסברי לסינדרפורד, רקחו פרד ורוז תוכנית לחטוף אותה. מאוחר יותר הודה פרד כי אף על פי שמטרת החטיפה הייתה לאנוס ולרצוח אותה, רצה לבדוק גם האם תסכים אשתו לסייע לו. השניים פיתו אותה להיכנס לרכבם ב-6 בדצמבר 1972, תוך כדי התנצלות על התנהגותם הגסה. תחילה האמינה להם אוונס וסברה כי התרשמה מהם שלא כראוי, ובשל כך לא הביעה כל מחאה כאשר רוז התיישבה לידה במושב האחורי בטענה שרצתה לנהל איתה "שיחת בנות".
כעבור מספר דקות החלה רוז למשש אותה, בזמן שפרד שאל אותה שאלות שונות בעלות תוכן מיני, כגון האם שכבה עם בן הזוג שלה באותו הערב. כאשר החלה להתנגד לליטופיה של רוז, עצר פרד את הרכב, צעק עליה שהיא זונה, והכה אותה בפניה עד שאיבדה את הכרתה, בטרם החלו שניהם לקשור את ידיה ורגליה עם צעיף ונייר דבק, וחסמו את פיה. בהצהרה שמסרה למשטרה מאוחר יותר אמרה כי לאחר שהגיעו לביתם ברחוב קרומוול, נתנו לה לשתות תה שהכיל מנת סם, ואנסו אותה לאורך כל הלילה. פרד העיר לה בנוגע לצורתו המוזרה של הדגדגן שלה לפני שהצליף בו בחוזקה עם חגורת עור. כאשר צרחה בכאב, חנקה אותה רוז בעזרת כרית והידקה את ידיה על צווארה, בטרם החלה לבצע בה מין אוראלי. משהבינה אוונס את חומרת מצבה ואת הסכנה אשר נשקפה לחייה הפסיקה להתנגד למעשיהם.
בבוקר למחרת הבחין פרד שצרחותיה של אוונס נשמעו ברחבי הבית לאחר שאחד מילדיו דפק על דלת החדר בו הייתה קשורה. הוא איים עליה כי יקשור אותה במרתף לנצח וירשה ל"חבריו הכושים" לאנוס אותה, ולאחר שיסיימו, יקבור אותה תחת "המדרכות של גלוסטר"; כמו כן סיפר לה כי רצח מאות נערות צעירות כמוה, והודה שהיא הובאה לביתם רק בכדי לענג את רוז.
אימה דיווחה על כך מיד למשטרה, ופרד ורוז נעצרו והואשמו בתקיפה ובאונס. משפטם התקיים ב-12 בינואר 1973, אולם עד אז החליטה אוונס כי אינה מסוגלת להעיד. בשל כך בוטלו כל אישומי האונס והניצול המיני, והשניים הסכימו להודות באשמה מופחתת בגין תקיפה. לאחר שנקנסו כל אחד בחמישים לירות שטרלינג, יצאו לחופשי והורשו לחזור אל ביתם. כאשר שמעה על כך אוונס, ניסתה להתאבד.
הרציחות
שלושה שבועות לאחר משפטם ביצעו בני הזוג את הרצח המשותף הראשון שלהם; לינדה גוף בת התשע עשרה, אותה הכירו דרך אחד מדייריהם בשלהי 1973. גוף ביקרה בביתם לעיתים קרובות מאחר שניהלה קשרים רומנטיים עם שניים מאורחיהם. לבסוף החליטה לעבור לגור עמם בקביעות ב-19 באפריל. למחרת סיפרו פרד ורוז לשאר הדיירים כי סילקו אותה לאחר שהכתה את אחד מילדיהם. סיפור דומה נמסר גם לאמה של גוף, אשר יצרה עמם קשר בניסיון למצוא את בתה.
עם גילוי גופתה המבותרת של גוף, נמצאה לסתה עטופה לחלוטין בנייר דבק, דבר שככל הנראה נעשה על מנת להשתיק את צרחותיה. בנוסף לכך נמצאו שני צינורות קטנים אשר הוחדרו לחלל נחיריה בכדי לאפשר לה לנשום. האמונה הרווחת היא שנתלתה מקורות העץ שתמכו בתקרת המרתף של הבית בטרם נחנקה למוות. פרד אכן הודה מאוחר יותר כי בנה את הקורות בכדי שיוכל לתלות מהן את קורבנותיו. פרד ורוז השליכו את שאריותיה לבור הבדיקה הנמצא תחת המוסך שלהם, וייתכן ששמרו בידיהם כמה מעצמות הצוואר, הברכיים והאצבעות שלה.
בחקירותיהם המאוחרות קבעו בלשי המשטרה ומומחי הזיהוי הפלילי כי כל הקורבנות שנמצאו במרתף הבית ברחוב קרומוול גם נרצחו ובותרו שם. חמישה קורבנות נרצחו בין נובמבר 1973 לאפריל 1975; הראשונה מביניהם, קרול אן קופר בת החמש עשרה, נחטפה ב-10 בנובמבר 1973, בזמן שחיכתה בתחנת האוטובוס לאחר שבילתה את הערב עם בן זוגה בבית הקולנוע. היא נגררה בכפייה לתוך רכבו של פרד, שם קשר את ידיה וחסם את פיה לפני שהמשיך לביתו. לאחר שהגיעו, נקשרו ידיה לקורות תקרת המרתף בטרם נאנסה ונרצחה. בדומה ללינדה גוף, מתה קופר כתוצאה מחניקה, וגופתה בותרה והושלכה לקבר קטן שנחפר ברצפת המרתף.
במהלך שבעה עשר החודשים הבאים, נידונו ארבע נשים ונערות נוספות בגילאי חמש עשרה עד עשרים ואחת לגורל דומה, אם כי בחינה קרובה של שאריותיהן וממצאים אחרים שנמצאו במקום קבורתן, העידו על כך שכל אחת מהן נאלצה לסבול עינויים אכזריים יותר מקודמתה.
לאחר שרצח את חואניטה מוט בת השמונה עשרה באפריל 1975, יצק פרד בטון על כל רצפת המרתף. מאוחר יותר הסב את המקום לחדר שינה עבור ילדיו הבוגרים יותר. לא ידוע על כל רציחות נוספות שביצעו הוא או אשתו עד למאי 1978, אז רצח את אחת מדיירות ביתם, שירלי רובינסון בת השמונה עשרה. פרד ורובינסון הכירו לראשונה באפריל 1977 לאחר שנפגשו בבית הקפה העששית הירוקה. באותו הזמן הייתה בהריון מתקדם, וכעבור חודש עברה ללון בביתו. אף על פי שרוז הייתה בהריון בעצמה באותה העת, היא התרברבה בפני שכניהם כי הילד שנשאה רובינסון ברחמה היה שייך לבעלה. לא עבר זמן רב לפני שהחלה להפגין את שנאתה כלפיה, וככל הנראה הורתה לפרד לרצוח אותה מאחר שחששה למעמדה כאשת הבית.
גופתה של רובינסון נקברה בגינתם. אף על פי שבותרה באופן שיטתי ומקיף, לא נמצאו עליה כל סימני קשירה, כך שככל הנראה לא נאנסה לפני שמתה. עוברה נתלש מרחמה ונקבר לצידה. רוז ניסתה להגיש בקשה בשמה לשירותי הרווחה בגלוסטר עבור קבלת הטבות שונות. כאשר התעורר חשדם של הדיירים בנוגע להיעלמותה, סיפרו להם פרד ורוז כי עברה לחיות עם אביה בגרמניה המערבית.
הרצח האחרון שביצעו יחדיו התרחש ב-5 באוגוסט 1979; אליסון צ'יימברס בת השש עשרה ברחה מהפנימייה בה גרה ונתקלה בבני הזוג וסט, אשר הזמינו אותה לשמש כאומנת בביתם. צ'יימברס ככל הנראה לנה אצלם במשך מספר שבועות לפני שנאנסה ונרצחה, לאחר שרוז הבטיחה לה כי תוכל לחיות בחווה כפרית ושקטה אשר הייתה בבעלותם. גופתה המבותרת נקברה בגינה סמוך לקיר של חדר השירותים. בניסיון להסתיר את מעשיהם ולשכך את חששות בני משפחתה של צ'יימברס, שלחו פרד ורוז מכתב שכתבה להם כמה ימים לפני מותה מתיבת דואר בנורת'האמפטונשייר.
הרצח של הת'ר וסט
הת'ר ומאי-ג'ון וסט הפכו למוקד תשומת הלב המינית של אביהן כאשר אחותן אנה מרי נמלטה מביתם ב-1979 לאחר שרוז בעטה בבטנה, ימים ספורים אחרי אשפוזה בבית החולים, בו שהתה לצורך קבלת טיפול עבור היריון חוץ-רחמי. תדירות ההתעללות שחוו התגברה ככל שהתקרבו לבגרותן המינית. פרד הסביר להן את ציפיותיו בצורה גלויה, והסביר את מעשיו בפשטות, "אני יצרתי אתכן, אני יכול לעשות בכן כרצוני"; כמו כן הביע את כוונתו להכניס את שתיהן להריון ביותר ממקרה אחד, ולעיתים הכריח את כל ילדיו לצפות עמו בפורנוגרפיה.
מאחר שהת'ר, מאי-ג'ון, ואחיהן הצעיר, סטפן, היו בטווח גילאים קרוב, הסכימו שלושתם כי אם יבקש אביהם לשהות בחדרו עם אחת הבנות, על לפחות אדם נוסף מבין השלישייה להיות נוכח, וזאת בכדי למנוע ממנו לאנוס אותן. כמו כן החלו הבנות להחליף בגדים ולהתקלח רק כאשר היה אביהן מחוץ לבית, או בזמן שאחת מהן עמדה כשומרת ליד הדלת. פרד הסביר לסטפן כי עד שיגיע לגיל שבע עשרה ייאלץ לקיים יחסי מין עם אמו, אולם לבסוף סילק אותו מהבית.
אף על פי ששתי הבנות נגעלו מהתנהגותו של אביהן, פיתחה מאי-ג'ון מעין מנגנון הגנה לאחר שאביה השליך עליה שואב אבק כאשר התנגדה לחיזוריו, בו הרשתה לו למשש את גופה אך כאשר ניסה להתקדם מעבר לכך הייתה מעיפה את ידיו ממנה בעודה צוחקת. באוטוביוגרפיה שלה כתבה כי למרות שהצליחה להישאר שפויה על אף ההתעללות שספגה, אחותה הת'ר הושפעה מהמצב בצורה הרבה יותר חמורה ממנה.
עד השנים 1985–1986 הספיק פרד ככל הנראה לאנוס את הת'ר, היות שהחלה לפתח סימפטומים שונים הנפוצים בקרב קורבנות אונס; קרי, כסיסת ציפורניים עד זוב דם, צריכת אלכוהול כבדה, הפניית מבטים מהירים מזוויות עיניה, חרדה תמידית בנוכחות גברים, שינה רדופת סיוטים, וקפיצות לא רצוניות בזמן ישיבה. התנהגות זו הובילה את הוריה לחשוב שסבלה מסטייה מינית כלשהי ונמשכה לנשים, וכמו כן היוותה מושא ללעג מידי אביה אשר התבדח לעיתים קרובות כי היא זונה ומכוערת. כאשר ניסתה להתנגד להטרדותיה המיניות של אמה, צחקה עליה רוז בבוז והמשיכה במעשיה.
הת'ר הביעה בפני מאי-ג'ון וסטפן את משאלת ליבה, לברוח מביתם ולהתחיל לחיות חיי-נוודות ביער דין, שם לא תצטרך לראות בני אדם יותר לעולם. כמו כן התלוננה בפני חבריה על ההתעללות שהיא וקרוביה חוו, וסימני המצוקה נפשית הכבדה ממנה סבלה הובחנו בידי כמה מהם. מספר אנשי סגל הביעו את דאגתם כאשר סירבה הת'ר להחליף את בגדיה או להתקלח לאחר אימוני הספורט. במקרה אחד בו הוכרחה להתקלח, הבחינו חברותיה בסימני מכות על ידיה, רגליה וגופה. בתגובה אמרה כי נגרמו כתוצאה מריבים עם אחיותיה, אולם סיפרה לאחת מהן כי למעשה נענשה בידי הוריה, וכי אמה התייחסה אליה כאל "זונה קטנה" אשר קיבלה ממנה מכות בזכות ולא בחסד.
תוך מספר שנים הגיעו השמועות על עיסוקה של רוז בזנות אל חבריה לכיתה של הת'ר, ואף על פי שילדי משפחת וסט קיבלו הוראות ברורות מהוריהם שלא לחשוף את חייהם בפני חבריהם או אנשי הסגל, סיפרה הת'ר לרבים מהם כי השמועות הללו היו נכונות. אחד מאבות הילדים היה חבר קרוב של פרד ורוז, והשניים למדו במהרה כי הת'ר לא הצליחה לשמור על פיה. פרד נלחץ מהעניין כל כך עד שהחל ללוות את הת'ר לבית הספר וחזרה לביתם מדי יום.
לאחר שעזבה הת'ר את בית הספר ב-1986, ניסתה להתקבל למספר מקומות עבודה בניסיון לעזוב את חייה ברחוב קרומוול. עד יוני אותה שנה גמרה אומר בדעתה להפוך למנקת בקתות אלפיניות במחנה נופש סמוך לטורקי, אולם ב-18 ביוני קיבלה הודעה על כך שלא התקבלה. לדברי קרוביה פרצה בבכי אשר נמשך כל אותו הלילה ללא הפסקה, ובבוקר למחרת, בעודם מתארגנים לבית הספר, ישבה בסלון ונראתה מדוכאת כהרגלה. לאחר ששבו לביתם סיפרו להם הוריהם כי הת'ר עזבה בכדי לנסות להתקבל שוב לעבודה שרצתה, אולם כאשר אחד השכנים התעניין בהיעלמותה סיפרה לו רוז כי בתה ברחה מהבית לאחר ששתיהן רבו.
בשנים הבאות התבדח פרד מפעם לפעם ואיים על הילדים כי אם יספרו לחבריהם בבית הספר על החיים בביתם או אם יתנהגו בצורה לא יפה, "יגמרו מתחת למרפסת, בדיוק כמו הת'ר"; באישורה של רוז, בנה פרד עמדת ברביקיו סמוך למקום קבורתה, ומאוחר יותר הוסיף גם שולחן עץ קטן אשר נח בדיוק על קברה, עליו נהגו הילדים לשבת בזמן שאכלה המשפחה יחדיו בגינה.
היעלמותה של הת'ר, יחד עם מנהגם של פרד ורוז לשנות את גרסתם בנוגע למקום הימצאותה, הובילה את המשטרה לחקור את המקרה, ובסופו של דבר הביאה לידיהם צו חיפוש עבור חפירה בגינתם בפברואר 1994.
חקירה
יום אחד בזמן שרוז הייתה בחוץ, ביקש פרד מבתו בת השלוש עשרה, לואיז, להביא כמה בקבוקים לחדרו בקומה הראשונה בביתם. מעט לאחר מכן שמעו אותה קרוביה צורחת, "לא, אל תעשה את זה!", וכעבור זמן מה ראו את פרד יורד במדרגות. היא נמצאה מתפתלת מכאבים ובוכה, וכאשר נשאלה לפשר העניין סיפרה להם כי אביה אנס אותה וביצע בה מעשי סדום בעודו חונק אותה.
כאשר שבה רוז לביתם סיפרה לה לואיז שנאנסה בידי פרד ונענתה בתגובה, "נו, טוב. כנראה ביקשת את זה"; במהלך השבועות הבאים אנס אותה פרד שוב לפחות שלוש פעמים, כאשר באחת מהן עמדה רוז לצידם וצפתה בהם. לאחר שסיימו עקבה אחרי בתה הבוכה והמדממת אל חדר השירותים בטרם שאלה אותה, "נו, למה ציפית?"; כמו כן, צילם פרד סרט וידאו קצר באחת הפעמים בה שכבו. כעבור מספר שבועות סיפרה לואיז על המקרה לאחת מחברותיה הקרובות, שבתורה סיפרה על כך לאמה, אשר דיווחה על כך באנונימיות למשטרה ב-4 באוגוסט 1992.
לאחר יומיים ערכה המשטרה חיפוש בביתם בתואנה כי קיבלה מידע על רכוש גנוב אשר הוחבא בו. אף על פי שהתגלו ברשותם של פרד ורוז עשרות אביזרי מין ותשעים ותשעה סרטי פורנו ביתיים ומסחריים, לא הצליחו השוטרים למצוא את הסרטון המתואר בו אנס פרד את בתו. לואיז מילאה הצהרה מלאה בעזרתו של חוקר נוער בה תיארה את מעשיו של אביה וההתעללות המינית שהחלה עוד כאשר הייתה בת אחת עשרה. בעקבות זאת נלקחו כל ילדיהם לידי שירותי הרווחה למחרת, ובדיקות רפואיות גילו סימנים להתעללות פיזית ומינית אצל חלקם.
כמו כן סיפרו הילדים לחוקריהם כי רוז הייתה אחראית למרבית האלימות שהתרחשה בבית, ושפרד איים עליהם כי אם יספרו על כך הם ייקברו מתחת לאריחי המרפסת בדומה לאחותם הת'ר.
המעצר של פרד וסט
המשטרה פתחה בחקירה רחבת היקף והאשימה את פרד בשלושה סעיפי אונס וסעיף אחד של ביצוע מעשה סדום. רוז הואשמה כשותפה לפשע בכל אותם הסעיפים, בנוסף למספר אישומים נוספים שנפסקו נגדה בגין התעללות בילדים, שיבוש מהלכי משפט, ושידולו של בעלה לאנוס את בתו.
השניים תוחקרו בנוגע למקום הימצאותה של בתם, ואף על פי שפרד טען כי הת'ר הייתה בריאה ושלמה ועבדה למחייתה כזונה, טענה רוז מנגד שלא ידעה היכן נמצאה באותה העת, או מדוע עזבה את ביתם. מאוחר יותר שינתה את גרסתה וסיפרה כי נזכרה ששכנעה את הת'ר לעזוב מחשש שמשיכתה המינית לנשים תגרום לשאר הילדים להפוך לסוטים כמוה. לאחר מכן אמרה שנתנה לה שש מאות לירות שטרלינג כתמריץ לצאת לדרכה, וכי שתיהן דיברו בטלפון לסירוגין לאורך השנים. למחרת שוחררה בערבות בתנאי שלא תיצור כל קשר עם ילדיה, עם בתה החורגת, או עם בעלה, בטרם ייפתח משפטה.
בזמן שחיכה למשפטו הוחזק פרד בהארכת מעצר ב. כאשר שמעה על כך שאביה הכחיש את כל ההאשמות המיוחסות לו, יצרה אנה מרי קשר עם המשטרה והציעה למסור הצהרה מלאה בדבר חוויות ילדותה. בראיון שסיפקה תיארה את ההתעללות הפיזית, הנפשית והמינית שחוותה כילדה מידי אביה ואמה החורגת, והסכימה להעיד נגד שניהם במשפטם הקרב. כמו כן סיפרה כי במשך מספר שנים ניסתה לאתר את אמה הביולוגית רינה, ואת אחיותיה החורגות שרמיין והת'ר, אשר נעלמו בפתאומיות.
בניסיון לאסוף ראיות נוספות, תחקרו המשטרה ושירותי הרווחה את מאי-ג'ון, אשר הכחישה בתוקף כי הוטרדה מינית בידי הוריה לאחר ששוחחה עם אחותה לואיז ולמדה שעל אף שנאנסה בידו, לא רצתה לראות את פרד מורשע בבית המשפט. בניסיון למצוא מקורות מידע אחרים ריכזה המשטרה את מאמציה בחיפושים אחר הת'ר, אך נכשלה למצוא רישומים כלשהם ברשות המיסים או במשרד לביטחון פנים אשר העידו על היותה בחיים.
האישומים נגד פרד ורוז בוטלו לאחר שסירבו אנה מרי ולואיז להעיד נגדם במשפט שנערך ב-7 ביוני 1993; לואיז הביעה את רצונה לשוב חזרה אל בית הוריה, ואנה מרי משכה את עדותה לאחר שהבחינה באומללותם הרבה של אחיה ואחיותיה הצעירים, וכן בשל חששותיה מנקמנותה של רוז.
החפירה בבית הזוועות
אף על פי שבני הזוג זוכו מכל האישומים, נותרו ילדיהם בחזקת שירותי הרווחה והורשו לבקר בביתם רק תחת ליווי צמוד. פרד ורוז טענו בפני קרובי משפחתם כי הרשעותיהם פוברקו בידי המשטרה, אולם כמעט כולם בחרו לנתק עמם קשר. במקביל המשיכה המשטרה בחיפושיה אחר הת'ר, ותשאלה את אנה מרי בנוגע לבדיחה המשפחתית שפרד נהג לספר בדבר קבירתה מתחת למרפסת; בתגובה אמרה כי בפעם היחידה בה שמעה את אביה מתבדח כך הוא פרץ בצחוק לאחר מכן, ובאופן אישי היא לא ייחסה לכל העניין חשיבות רבה.
כאשר שיחזרה המשטרה את צעדיו של פרד לאורך השנים, נתקלה גם בהיעלמותן הפתאומית של אשתו הראשונה רינה ובתו החורגת שרמיין ב-1971, אף על פי שמעולם לא דווחו כנעדרות. הם השתכנעו שהת'ר נרצחה, ושהבדיחה שסיפר פרד על קבירתה תחת המרפסת הייתה אמיתית, וב-23 בפברואר 1994, השיגו צו חיפוש אשר התיר להם לחפש אחר שרידיה באדמת בית המשפחה.
למחרת הגיעו השוטרים לביתם והציגו את צו החיפוש בפני רוז, אשר החווירה והחלה לצרוח בהיסטריות לעבר בנה הבכור, סטפן, "לך למצוא את פרד!"; כאשר נשאלה שוב לגבי נסיבות היעלמותה של הת'ר הפגינה חוסר עקביות בתשובותיה, ביחס להצהרותיה הקודמות, וכאשר הצביעו עבורה השוטרים על הניגודים שבדבריה צעקה בכעס, "אני לא זוכרת! זה היה לפני מלא זמן! מה אתם חושבים שאני, מחשב מזוין?".
פרד עבד ב באותה העת, ולאחר ששמע על החיפוש המתקיים בביתו, אמר לסטפן שיגיע בהקדם. כאשר הופיע בביתו כעבור שלוש שעות הודיע לבני משפחתו על כוונתו להציע למשטרה הצהרת עד בנוגע להיעלמותה של הת'ר; הוא התעקש כי הייתה בריאה ושלמה, אף על פי שנקלעה לתוך, וטען כי הבדיחות שסיפרו הוא ואשתו בנוגע לקבירתה תחת רצפת המרפסת היו דברי הבל ולא יותר מכך. כאשר ראה שלא הצליח לשכנע את השוטרים ניסה לשנות את גישתו וטען כי הם בסך הכל חשו תסכול מאחר שהוא זוכה מאשמת האונס של בתו לואיז ב-1993.
באותו הערב, לאחר שצוות החקירה עזב את ביתם והותיר מאחוריו את אחד השוטרים בכדי לשמור על אזור החפירה שבגינתם, ראו מאי-ג'ון וסטפן את הוריהם מתלחששים בעודם מביטים בפחד לעבר החצר. בשעות הבוקר המוקדמות למחרת, בזמן שהתארגן סטפן לבית הספר, אמר לו פרד, "תקשיב, תשמור על אמא שלך ותמכור את הבית, עשיתי משהו מאוד רע. אני רוצה שתלך לעיתונים ותרוויח מכך כמה כסף שאתה יכול"; מעט לאחר מכן שב צוות החקירה למקום בכדי להמשיך בחיפוש. עם הגעתם ביקש פרד להיעצר באשמת הרצח של בתו הת'ר, ולהתלוות עמם לתחנת המשטרה שם יתוודה על מעשיו.
למחרת החל הצוות לחפור במקומות בהם סבר פרד שגופתה של הת'ר נמצאה, ומעט אחרי השעה 16:00 בצהריים נמצאה עצם ירך אנושית אשר בלטה מאזור בגינה בו התעקש פרד כי אין צורך לחפש. לאחר שהרחיבו את החפירות באותו מקום, גילו החוקרים מסת עצמות אנושיות עטופות בשקית אשפה אשר הייתה קשורה בעזרת שני חבלים ארוכים. שרידים אלו נלקחו אל תחנת המשטרה לבדיקה נוספת, שם זוהו תחילה כעצמותיה של אישה צעירה, ומאוחר יותר, בעזרת צילומי רנטגן דנטליים, שויכו להת'ר וסט. ציפורנייה נמצאו במקום נפרד ובערימה מרוכזת, דבר המעיד ככל הנראה על כך שנעקרו מאצבעותיה בכדי לענות אותה.
באותו הערב הואשם פרד באופן רשמי ברצח של הת'ר ותוחקר לגבי מציאתה של עצם ירך שלישית. הוא הודה כי בנוסף לבתו קבר בחצר שתי גופות נוספות, והסכים לחזור לביתו בכדי לחשוף את מיקומן. אחת מהן הייתה גופתה של שירלי רובינסון, אותה תיאר כדיירת לשעבר וסוטת-מין לסבית אשר נשאה את ילדו ברחמה והייתה בהריון מתקדם בזמן שרצח אותה ב-1978; את השנייה תיאר כחברתה של שירלי, אולם לא הרחיב מעבר לכך. שתי הגופות התגלו ב-28 בפברואר, ופרד הואשם בשני סעיפי רצח נוספים כעבור יומיי.
לאחר מציאתן של שלוש הגופות החליטה המשטרה לערוך חיפוש מקיף בכל שטח הבית בחיפוש אחר עצמות נוספות. רוז נלקחה לבית מחסה ב, ופרד נחקר בידי צוות מיוחד לאורך שש עשרה שעות מדי יום. לבסוף פנה אל עורך דינו וביקש כי יעביר פתק שכתב לפקד ג'ון בנט ממשטרת גלוסטרשייר אשר פעל כראש צוות החקירה, בו כתב, "אני, פרדריק וסט, מתיר בזאת לעורך הדין המייצג אותי, הווארד אוגדן, להודיע לפקד בנט כי ברצוני להודות בתשע רציחות נוספות, ביניהן בתי החורגת שרמיין, אשתי רינה, לינדה גוף, ומספר נשים נוספות".
המשטרה מצאה שש גופות נוספות של נשים צעירות בין ה-5 ל-8 במרץ. כל אחת מהן הושחתה באופן חמור, ועטתה סימנים שהצביעו על כך שעברה התעללות מינית ועינויים קשים ביותר לפני שנרצחה. גולגולותיהן של חלקן היו עטופות בנייר דבק ובחבלים אשר נקשרו סביבן לפני מותן בכדי שלא יוכלו לצעוק לעזרה בזמן שנאנסו. צינורות מתכת קטנים הוכנסו לאפן בכדי שלא ייחנקו למוות ויאבדו את הכרתן במהירות. מרבית הגופות לא נמצאו בשלמותן, ועצמות רבות היו חסרות. כאשר נשאל פרד לפשר הדבר, סירב לספר היכן הוחבאו, או מדוע היו חסרות.
המעצר של רוז וסט
על אף התעקשותו של פרד כי אשתו לא הייתה מודעת כלל למעשיו, סברו חוקריו אחרת, ורוז נעצרה ב-20 באפריל 1994, תחילה באשמת אונס של ילדה בת אחת עשרה ותקיפה פיזית של צעיר בן שמונה, אירועים אשר התרחשו מספר שנים קודם לכן. למחרת נדחתה בקשתה לערבות, והיא הועברה ל, שם תוחקרה נרחבות לגבי מותה של בתה הת'ר ושל הדיירת לינדה גוף. ב-25 באפריל הואשמה ברצח של גוף.
פרד ורוז הואשמו יחדיו בחמישה סעיפי רצח ב-6 במאי, ולמשמע כל אחד מהם חזרה רוז ואמרה, "אני חפה מפשע", תגובתה היחידה לכל אורך ארבעים ושישה הראיונות שניהלה עם חוקריה לפני תחילת משפטה.
בנוסף לרציחת הקורבנות שגופותיהן התגלו בחצר ביתו, הודה פרד בכך שרצח את אשתו הראשונה רינה ואת בתו החורגת שרמיין, וידע להצביע היכן נמצאו שרידיה של אן מקפול, אף על פי שלדבריו לא היה הוא זה שרצח אותה. הוא הסכים לזהות כל אחד מאתרי הקבורה, ושרידי הגופות נחפרו מתוך האדמה בין ה-10 לאפריל ל-7 ביוני. לאחר מכן הועבר ל והושם באגף האסירים בסיכון, בו פיטרלו הסוהרים מדי רבע שעה בכדי לוודא שלא ינסה להתאבד.
אישומים
פרד ורוז הובאו לבית המשפט ב-30 ביוני 1994, והואשמו יחדיו בעשרים ואחד אישומי רצח, מתוכם שנים עשר נגד פרד ותשעה נגד רוז. הייתה זו הפעם הראשונה שראו זה את זו מאז מעצרו של פרד בחודש פברואר. בטרם קריאת האישומים נגדם, נשען פרד לכיוונה של רוז והניח את ידו בעדינות על כתפה, ממנה התנערה בחוסר נוחות. לבסוף הוטל על שניהם מעצר עד תום ההליכים. מיד לאחר שעזבו את בית המשפט נעצר פרד כביכול בשנית עבור הרצח של אן מקפול, שגופתה נמצאה ב-7 ביוני אך לא זוהתה עד לאותו יום, והוא הואשם בהריגתה ב-3 ביולי.
בזמן שהוחזק במעצר בבית הסוהר לאורך החודשים הבאים, הפך פרד לשקט ומדוכא, ככל הנראה לאור דחייתה הבולטת של רוז בבית המשפט, סירובה להשיב למכתביו הרבים, והדיווחים שדלפו לתקשורת על כך שלא הייתה יותר מאם מתאבלת אשר איבדה את בתה החורגת לבעלה הרוצח. הוא הפציר באנה מרי ובסטפן, ילדיו היחידים אשר עדיין הגיעו לבקרו, למסור לרוז את אהבתו, אך היא התעלמה ממנו. בתגובה משך את הודאותיו הקודמות בהן הצהיר שפעל לבדו, והאשים אותה בכל הרציחות בהן הואשם גם הוא, למעט זו של אן מקפול, אשר לגביה טען שנרצחה מתוך קנאה בידי אשתו הראשונה, רינה.
מוות
המשמר הצמוד שהוטל על פרד בכדי למנוע ממנו לפגוע בעצמו הופחת בהדרגה, וב-1 בינואר 1995, הצליח לחנוק את עצמו למוות בתאו לאחר שאילתר חבל משמיכתו ומסלילים שגנב מסל כביסה, אותו עטף מסביב לצווארו, קשר אותו לידית הדלת ומאחז החלון יחדיו, וקרס על ברכיו. במכתב ההתאבדות שנמצא בתאו צייר פרד מצבה קטנה, עליה רשם, "לזכרם האהוב. פרד וסט. רוז וסט. שינוח על משכבו בשלום היכן שהצללים אינם קיימים, שם הוא ממתין בשלווה לאשתו רוז".
מורשת
לאחר מעצרם של פרד ורוז ב-1994 נלקחו ארבעת ילדיהם למשפחות אומנות וקיבלו זהויות בדויות בכדי להגן עליהם מפני התקשורת והאויבים השונים שרכשו הוריהם לאורך השנים בגין מעשיהם.
שרידיהן של שרמיין ורינה נשרפו בטקס קטן שנערך ב. בהתעקשותה של אנה מרי וסט, חלקו האם ובתה את אותו ארון, ולמשתתפים בטקס נאמר שלא להביא כל פרחים עמם.
גופת חברם של בני הזוג וסט, טרנס קריק, נמצאה ברכבו ב, סקרבורו, בינואר 1996. קריק פגש את פרד כאשר התגורר בפארק הקרוואנים לייק האוס ב-1969, ודיווח עליו מספר פעמים למשטרה לאחר שהראה לו את כלי הניתוח בהם נעזר בכדי לבצע הפלות לא חוקיות, וכמו כן מספר תמונות פולארויד בהן נראו איברי מינן של מטופלותיו, אותן צילם מיד לאחר ביצוע ההליכים הכירורגיים. כמו כן דיווח קריק על כך שפרד ביקש ממנו למצוא עבורו נערות בהיריון בהן יוכל להתנסות בביצוע הפלות. הוא האמין שהרשויות התעלמו מהמידע שסיפק מאחר שפרד שימש כמודיע משטרתי מעת לעת. האמונה הרווחה בנוגע למותו היא שהאשמה והדחק שחש כתוצאה מכך שהמידע שמסר לא עזר להרשיע את פרד הובילו אותו להתאבד, ונתיחה שלאחר המוות קבעה כי מת כתוצאה מהרעלת פחמן חד-חמצני לאחר שאטם את עצמו ברכבו וסתם את האגזוז.
בית משפחה וסט ברחוב קרומוול נהרס באוקטובר 1996, כאשר כל פיסת פסולת רוסקה לרסיסים על מנת להרחיק מעריצים אשר חיפשו אחר מזכרות. התקשורת התייחסה אל המקום כאל בית הזוועות או בית האימים. בשנים הבאות נבנתה באזור דרך ציבורית.
אנה מארי וסט ניסתה להתאבד ב-1999 לאחר שקפצה לנהר סוורן. סטפן וסט ניסה להתאבד ב-2002 באמצעות תלייה, וכעבור שנתיים נאסר למשך תשעה חודשים בגין אונס סטטוטורי שביצע בנערה בת ארבע עשרה. אחיהם הצעיר ביותר, בארי, התאבד על ידי צריכת מנת יתר של סמים באוקטובר 2020.
המשפט של רוז וסט
אחת ההחלטות המוקדמות שקבע השופט הייתה להרשות את הצגתן של מספר ראיות אשר חשפו את ההתעללות המינית שנגרמה לשלוש נשים צעירות בידי פרד ורוז; ממצאים אלו הניחו את הבסיס לדפוס התנהגות שחזר על עצמו גם במהלך רציחותיהם המאוחרות יותר.
בנאום הפתיחה שלו צייר התובע את דיוקנם של בני הזוג כרוצחים סדיסטיים וחולי-מין, ותיאר את הגופות שנמצאו בביתם כסודות נוראיים יותר משניתן לבטא במילים. כמו כן אמר שברגעי חייהם האחרונים היו קורבנותיהם לא יותר מחפצים עבור סיפוק סטיותיהם החולניות. הוא הצביע על כך שפרד שהה במאסר בזמן ששרמיין וסט נרצחה, וטען שבני הזוג למדו מטעויותיהם לאחר שהרשו לקרוליין אוונס להימלט, טעות אשר דאגו לא לחזור עליה שוב.
לוונסון העיר כי המחסום ששמו על פיה של אחת מקורבנותיהם, תרזה זיגנטלר, אותה קשרו בקשת בעזרת צעיף, היה אמצעי "בעל אופי נשי". הוא הבטיח להציג את אישיותה הסדיסטית והשתלטנית של רוז בפני בית המשפט, ולחשוף את מאמציה להסתיר את פשעיה והיעלמותן של קורבנותיה.
עדי התביעה כללו דיירים ששהו בבית המשפחה, קרוביהם של הקורבנות ובני משפחתה של רוז. כמו כן זומנו מספר קורבנות ששרדו, ביניהן אנה מארי וסט, קרולין אוונס, קתרין הולידיי אשר הייתה המאהבת של הזוג, ואישה נוספת אשר נאנסה בידיהם ב-1977 כאשר הייתה בת ארבע עשרה. מספר שכנים העידו על היעלמותה של שרמיין ב-1971 בזמן שפרד היה כלוא, ועל האדישות שרוז הפגינה כלפי העניין.
פרגוסון הדגיש כי פרד רצח לפחות קורבן אחד בטרם הכיר את רוז, אשר אופן מותו היה זהה כמעט לחלוטין לאלו שבגינם עמדה למשפט, וקבע שטיעוניה של התביעה היו נסיבתיים ברובם. לדבריו לא הייתה רוז מודעת לאכזריותו הקיצונית של בעלה, והפציר בחבר המושבעים לא לשפוט אותה על פי אופייה הדומיננטי והמופקר.
בניגוד לעצתו של עורך דינה ביקשה רוז להעיד בעצמה. לעיתים נראתה קודרת ומדוכדכת, ולעיתים מרוממת וחייכנית. היא בכתה כאשר תיארה את עצמה כקורבן לאחר שחוותה התעללות ואונס מידיו של אביה, ובשל כך התחתנה בתמימות עם אדם קשה ואלים. במקרים אחרים התבדחה על נטייתה להיכנס להריון באופן חוזר ונשנה, וכמו כן צחקה כאשר תיארה את "משקפי הסבא" שעטה אחד מקורבנותיה. היא טענה כי מעולם לא פגשה שישה מהקורבנות שגופותיהם התגלו בגינתה, וכי זכרה מעט מאוד מתקיפתה של קרוליין אוונס. כאשר הציג בפניה התובע תמונות של הקורבנות אשר נקברו במרתף הבית, ושאל אותה האם זיהתה אותם, האדימו פניה והיא השיבה בפשטות, "לא, אדוני".
בנוגע לסדר היום שהיה נהוג בביתם, טענה רוז שהיא ופרד ניהלו חיים נפרדים. כאשר נשאלה על מערכת היחסים שהתקיימה בינה לבין בתה הת'ר, הודתה שהייתה מתוחה במקצת, והסבירה לבית המשפט שהת'ר הייתה לסבית אשר התעללה פיזית ונפשית בקרוביה, אם כי, על אף סטייתה המינית, עדיין אהבה אותה. היא הכחישה כל ידע בדבר הרצח שלה. לשאלות נוספות שהועלו בנוגע להסברים השונים שסיפקו היא ובעלה לגבי היעלמותה של בתם, ענתה רוז כי נגרמו כתוצאה מהשקרים שסיפרה לה כאשר דיברו שתיהן בטלפון.
לאחר מכן זימנה ההגנה מספר נשים אשר העידו כי הותקפו בידי גבר בודד שתיאורו תאם לזה של פרד, בין השנים 1966–1975. כל אחת משבעת הנשים הללו זיהתה את פרד כתוקף לאחר שתמונתו שודרה בטלוויזיה ב-1994. חשיבות העדות הזו הייתה להוכיח לחבר המושבעים כי פרד היה מסוגל לחטוף, לתקוף ולאנוס נשים גם מבלי שהזדקק לעזרתה של רוז.
העדה האחרונה במשפט הייתה ג'נט ליץ', עובדת סוציאלית שעבדה אצל שירותי הרווחה והחלה לבקר בבית המשפחה לאחר האונס שעברה לואיז בידי אביה. ליץ' העידה כנגד ההקלטות שהוצגו בידי ההגנה בהן נשמע פרד מודה בביצוע הרציחות ועומד בתוקף על כך שרוז לא ידעה עליהן דבר. היא סיפרה כי לאורך שהותה בביתם החל פרד לבטוח בה, ולפני מעצרו אמר לה כי הוא ורוז כרתו ברית והחליטו שהוא יישא באחריות המלאה עבור הרציחות. לדבריה הודה בפניה כי הייתה זו רוז אשר רצחה את שרמיין, בזמן שהיה כלוא, וגם את שירלי רובינסון. כמו כן נטל את האחריות על ביתור הגופות וקבירתן, אף על פי שרוז סייעה לו עם גופתה של רובינסון, ותלשה את עוברה מתוך רחמה לאחר שמתה. בנוגע לשאר הרציחות, העידה ליץ' כי פרד אמר שרוז השתתפה בכולן במידה מסוימת.
במהלך החקירה הנגדית הודתה ליץ' כי מסרה עדות שקר קודם לכן, כאשר הכחישה את ההאשמה שמכרה את סיפורה לעיתון לאומי עבור סכום בגובה מאה אלף לירות שטרלינג, אך התעקשה על אמינותה של עדותה הנוכחית. לאחר מספר שאלות נוספות התעלפה, והמשך המשפט נדחה ל-13 בנובמבר.
קורבנות
מספר קורבנותיהם הידועים של פרד ורוז הוא לפחות שלושה עשר, אשר נרצחו בין השנים 1967–1987, אולם גורמים רבים הבקיאים בפרטי המקרה סבורים כי ישנם קורבנות נוספים שגופותיהם טרם נמצאו. לפני התאבדותו של פרד, ערכה המשטרה עמו ראיונות במשך מאה ושמונה שעות, גם כאשר ניסה לקחת את האשמה לידיו וגם לאחר שהפנה אותה לרוז. במספר מקרים רמז פרד על כך שהיו גם קורבנות אחרים, אך סירב להרחיב מעבר לכך שרצח את מארי בסטהולם בת החמש עשרה ב-1968 וקבר את גופתה באדמה חקלאית בבישופ קליב. כמו כן טען שהרג קורבן נוסף בזמן שעבד כפועל בניין בברמינגהאם, ושקבר גופות נוספות בסקוטלנד ובהרדפורדשייר.
פרד טען בפני ג'אנט ליץ' כי הוא ואשתו הרגו לפחות עשרים בני אדם אך לא קברו את כולם בביתם, אלא פיזרו אותם במקומות שונים. לדבריה התכוון לחשוף גופה חדשה בפני חוקריו מדי שנה.
בזמן שהיה במעצר סיפר פרד לבנו סטפן כי נהג לענות את קורבנותיו באכזריות לפני שרצח אותם. הוא התעקש כי לא אנס אותם, אלא ביצע בגופותיהם מעשי נקרופיליה ברגע המוות עצמו או מיד אחריו. כמו כן הסביר כי הסיבה לכך שעצמות רבות לא נמצאו כאשר נחפרו הגופות הייתה שבמסגרת העינויים שביצע, נהג לכרות לקורבנותיו את אצבעות הידיים והרגליים. לעיתים תלש גם את ציפורניהן וכיבה סיגריות על גופן. מעבר לכך, היו אתרי הקבורה בהם השתמש, אלו שהתגלו ואלו שלו, בעלי משמעמות סמלית חזקה עבורו, מאחר שכל קורבן נקבר בסמוך למקום בו גר או עבד בעת הרצח.
קורבנות אפשריים נוספים
בראיונותיו דיבר פרד ברוגע ונינוחות, ונותר אדיש בנוגע לפשעיו אפילו כאשר החלו חוקריו להיראות מוטרדים מאופיים האלים. הבחנה זו הובילה את ראש החקירה ג'ון בנט להביא לעזרתם פסיכולוג פלילי אשר יאבחן את מצבו הנפשי של פרד. לאחר ששוחחו לאורך כמה פגישות ב-1994, קבע הפסיכולוג פול בריטון כי פרד ביצע כל כך הרבה פשעים לאורך תקופת זמן מאוד רחבה, עד שאיבד את הסימפתיה שאולי חש בהתחלה כלפי מעשי העינויים, האונס והרצח שביצע. כמו כן ציין כי אף על פי שתדירות הפשעים של אדם מסוג זה עשויה לגרוע לאורך הזמן, אין זה סביר כי הוא יחדל לרצוח לחלוטין.
תיאוריה אחת גורסת כי הפער הפתאומי במהלך שנות ה-70 בו עצרו פרד ורוז לחלוטין מרציחותיהם נבע ככל הנראה ממנהגם להביא לביתם נערות שהכירו בפנימיות קרובות; עם חלקן קיימו יחסי מין, ואחרות עידדו לעסוק בזנות מתוך ביתם. כמו כן הכירו מספר מכרים חדשים, כולל כמה מדייריהם, אשר הסכימו להשתתף במסיבותיהם המיניות ואף חלקו את הפטישים שאהבו. ייתכן שעיסוקם בפעילויות הללו מילא את צורך סיפוק תיאבונם לאלימות.
ארבע נשים צעירות המזכירות במראהן את קורבנותיו של פרד נעלמו בזמן שחי בגלאזגו; אחת מהן, מרגרט מק'אבוי, הכירה את פרד לאחר שנפגשו באוטו הגלידה שבו עבד. כמו כן שכר פרד גינה סמוכה לביתו בה ביקר לעיתים קרובות, אף על פי שטיפח רק חלק קטן ממנה. הוא אמר לאחד משכניו שהשתמש ברובה עבור "משהו מיוחד" עליו סירב להרחיב, ומרבית העבודה שביצע בה התרחשה בשעות הבוקר המוקדמות. המשטרה לא הצליחה לגלות האם נקברו במקום גופות נוספות מאחר שעד למעצרו הסופי כבר נבנתה במקום תשתית לכביש.
ברונו ברנר
ברונו ג'ורג' ברנר (בגרמנית: Bruno George Berner, נולד ב-21 בנובמבר 1977 בציריך שבשווייץ) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת המגן השמאלי. לברנר 16 הופעות במדי נבחרת שווייץ, עמה השתתף ביורו 2004. כיום משמש ברנר כמאמנה של גראסהופרס ציריך.
קריירת מועדונים
בקיץ 2002 עזב ברנר את גראסהופרס ועבר לשחק בפרייבורג מהבונדסליגה השנייה. בעונת 2002/03 היה ברנר משמעותי מאוד בעליית הקבוצה לבונדסליגה, כשהוא עורך 31 הופעות ומבקיע שני שערים. בעונת 2003/04 ברנר רשם עונה סבירה עם פרייבורג, שסיימה במקום ה-13 בבונדסליגה. בעונת 2004/05 ברנר סיים עם פרייבורג במקום ה-18 והאחרון בבונדסליגה, ונשר בחזרה לבונדסליגה השנייה. בתום עונה זו, עזב ברנר את פרייבורג וחתם בפ.צ. בזל. ברנר שיחק בעונת 2005/06 בבזל, וסיים בה עם המועדון במקום השני בליגה. באותה עונה היה ברנר שותף לקמפיין מוצלח של בזל בגביע אופ"א, בו הגיעה הקבוצה עד לרבע הגמר, שם הודחה על ידי מידלסברו. בעונת 2006/07 הודחו בזל וברנר בשלב הבתים של גביע אופ"א. ברנר שיחק עד למחצית עונה זו בבזל, ובינואר 2007 חתם בבלקברן רוברס מהפרמייר ליג בהשאלה עד לסוף העונה. בפברואר 2007 ערך ברנר את הופעתו היחידה באותה עונה, בהפסד 0–1 לאברטון. בסוף עונה זו חתם ברנר על חוזה קבוע בבלקברן, אך ערך רק שתי הופעות בעונת 2007/08, שבסיומה שוחרר מחוזהו בקבוצה. במאי 2008 התאמן ברנר עם נוריץ' סיטי, אך לא קיבל חוזה בקבוצה.
בקיץ 2008 חתם ברנר בלסטר סיטי, ששיחקה אז בליגת הפוטבול ליג הראשונה, שהיא השלישית בהייררכיית הליגות באנגליה. בעונת 2008/09 היה ברנר שותף מלא להעפלת המועדון לצ'מפיונשיפ לאחר שסיים עם הקבוצה במקום הראשון. בעונה זו ערך ברנר 32 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים. בעונת 2009/10 ברנר ולסטר סיימו במקום החמישי בצ'מפיונשיפ, כשברנר הבקיע ארבעה שערי ליגה ב-35 הופעות. המקום החמישי הקנה ללסטר השתתפות בפלייאוף ההעפלה לפרמייר ליג, אך ברנר ולסטר הפסידו בפנדלים לקארדיף סיטי ונשארו בצ'מפיונשיפ. בעונת 2010/11 ברנר ולסטר סיימו במקום העשירי. בעונה זו איבד ברנר את מקומו בהרכב, ושקל לעזוב את הקבוצה, אך חתם לבסוף על הארכת החוזה בעונה נוספת. בעונת 2011/12 ברנ לא ערך ולו הופעת ליגה אחת, ובמרץ 2012 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
ברנר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ בניצחון 1–2 על אוסטריה באוגוסט 2001. עד לשנת 2004, ערך ברנר 16 הופעות במדים הלאומיים, וזומן לסגל השווייצרי ליורו 2004, אך לא ערך בו הופעות כלל. בשנת 2010 ברנר היה מועמד להיכלל בסגל השווייצרי למונדיאל 2010, אך לא נכלל בו לבסוף. למעשה, הופעתו האחרונה של ברנר במדי נבחרת שווייץ הייתה בשנת 2004.
אוכף פופובו
גובהו של האוכף 1,550 מטרים מעל פני הים.
האוכף מחבר בין פסגת דרינוב שמצפון לו, לפסגת סבלייבסקי שמדרום לו.
האוכף מתנשא מעל קרחון אובץ' שממזרח לו, ומעל קרחון צ'ופרנה שמדרום-מערב לו.
גילוי ומיפוי האוכף
האוכף מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2010.
מקור השם
האוכף נקרא על שם העיירה פופובו, שבצפון-מזרח בולגריה.
רן שפיגלר
רן (רני) שפיגלר הוא כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון. מחקריו עוסקים בתאוריות מיקרו כלכליות, כמו גם בתורת המשחקים, ובפרט במקרים של רציונליות מוגבלת.
אודות
שפיגלר סיים את כל תאריו האקדמיים באוניברסיטת תל אביב. את התואר הראשון בכלכלה וחשבונאות סיים בהצטיינות בשנת 1992, את התואר השני בכלכלה סיים ב-1994 בהצטיינות יתירה, וב-1999 הוסמך לתואר ד"ר בכלכלה. בשנת 2001 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2006 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2009 לפרופסור מן המניין. בשנת 2006 הצטרף לסגל הקולג' האוניברסיטאי של לונדון. בשנת 2003 שימש כמרצה אורח למשך סמסטר אחד בבית הספר לכלכלה של לונדון היוקרתי.
פרסים והוקרה
לאורך השנים זכה במספר פרסים והוקרות. בשנת 2013 זכה בפרס מיכאל ברונו המוענק על ידי קרן יד הנדיב לחוקרים צעירים (עד גיל 50) מבטיחים. בשנת 2014 מונה כחבר בחברה האקונומטרית. משמש כעורך בכתב העת Theoretical Economics.
מארק ג'קסון (כדורסלן, 1975)
מארק אנתוני ג'קסון (באנגלית: Marc Anthony Jackson; נולד ב-16 בינואר 1975) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1997–2010. ממוצעיו הכוללים לאורך 7 עונותיו בליגת ה-NBA הם 8.4 נקודות ו-4.3 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות
ג'קסון נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובשנת 1993 החל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת'. לאחר שנה אחת עבר לאוניברסיטת טמפל אשר בפילדלפיה, על מנת לשחק בקבוצת הכדורסל שלה ("טמפל אוולס") תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל ג'ון צ'ייני. בשתי עונותיו בקבוצה הוביל את שחקניה הן בנקודות והן בריבאונדים, עם ממוצעים כוללים של 15.9 נקודות ו-9.0 ריבאונדים בממוצע למשחק. בשתי העונות העפילה הקבוצה לטורניר אליפות המכללות, ובשתיהן הודחה ממנו בסיבוב השני.