cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבעת האם
מראה הגבעה
ניתן להגיע אל הגבעה בשביל עפר היוצא מכביש 918.
להקת פיקוד המרכז
להקת פיקוד המרכז היא להקה צבאית בצה"ל. הלהקה נוסדה ב-1953 על ידי קצין החינוך של פיקוד המרכז, רס"ן יצחק יצחקי, והפכה עם הזמן לאבן יסוד במוזיקה הישראלית. הלהקה זכתה לשיא הצלחתה בתוכניות אותן ניהל הצמד דני ליטאי ויאיר רוזנבלום לאחר מלחמת ששת הימים.
רבים מבוגרי הלהקה היוו לאורך השנים חלק מתעשיית התרבות והמוזיקה הישראלית, כמו שלומית אהרון, נירה גל, עוזי חיטמן, אושיק לוי, רוחמה רז, דני רווה, טמירה ירדני, שייקה לוי, דודו זכאי, דורית ראובני, דני ליטאי, חדווה עמרני, אריה לבנון, יואל לרנר, גלית גיאת, דוד ד'אור, קובי רכט, מזי כהן, עידן אלתרמן, אלי גורנשטיין, נעמי פרומוביץ', עודד קוטלר, עפרה פוקס, יעקב מנדל שלמה וישינסקי ואחרים. גם נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות (אז אסתי אבני) שירתה בלהקה בתחילת שנות ה-70.
תחילת הדרך
עד שנת 1953 פעלו בפיקוד המרכז צוותי מוזיקה קטנים שהורכבו מכישרונות שנמצאו במפקדות השונות, עד שאלוף פיקוד המרכז, צבי איילון, ביקש להקים להקה ייצוגית, כמו אלו שהוקמו בפיקודים האחרים (בתקופה זו פעלו להקת הנח"ל, להקת פיקוד דרום. על מלאכת הקמת הלהקה הופקד רס"ן יצחק יצחקי, קצין החינוך.
ב-1953 הופיעה הלהקה בתוכניתה הראשונה שנקראה "אחד משלנו", אך התוכנית לא הצליחה להתפרסם מעבר לגבולות הפיקוד. ב-30 באוגוסט 1954 החלה הלהקה להופיע בתוכנית נוספת, שנקראה "כף קוף אחד". התוכנית הייתה במתכונת של מחזמר בעל מוסר השכל. העלילה הייתה מעין סיפור אהבה על רקע אליפות השחמט של צה"ל, ובה זוג חיילים בורח לתל אביב כדי להגיע להקלטת תוכנית הרדיו "תיבת נוח". כיוון שלא נותרו כרטיסים למופע, יוצאים השניים לגן מאיר ומבכים את השקמים שצמחו לאורכה ולרוחבה של העיר. בתוכנית זו בוצעה הגרסה הראשונה של השיר "גן השקמים" (יצחק יצחקי/יוחנן זראי), על ידי שלושה מחברי הלהקה: אהובה דיכטר, דוד לוין ומושיק טרוים (טימור). בין חברי המחזור הראשון היה גם ג'וקי ארקין. המנהל המוזיקלי של הלהקה בתוכנית זו היה יוחנן זראי, ואשתו ריקה זראי הייתה המדריכה המוזיקלית. אלוף הפיקוד איילון הודיע כי בכוונתו שבלהקה יציגו גם שירים על תפקידי חיילים מגוונים יותר, ועל כן הופיעו השירים: "שיר המ"צ", "המ"מ הצדיק", "הסמלת" ועוד.
הלהקה העלתה מספר תוכניות נוספות באותן השנים, אך לא הקליטה את שיריה באופן מסודר. רק ב-1957 יצא ללהקה אריך הנגן הראשון, שנקרא "שמע חבר" (עד להקלטות התקליט הקליטה הלהקה מספר שירים מתוכניות שונות, לעיתים לרדיו ולעיתים לתקליטים שנשמרו רק בהד ארצי). בתקליט הופיעו חברי ההרכב: יוסי סגל, מזל שמור, שייקה לוי, צדי צרפתי, אילי גורליצקי, עודד תאומי ואריה לבנון האקורדיוניסט. בהמשך הקליטה הלהקה את שיריו של המלחין ניסן הברון לתקליטי אוסף משיריו, אחד מהם היה "היושבת בגנים". מלהיטי אותן שנים: "חמסינים במשלט" (נעמי שמר), "סמלת" (יחיאל מוהר/חיים אלכסנדר) ו"הזקנקן" (דן אלמגור/מאיר נוי) שהופיעו באריך הנגן "שמע חבר".
במקביל להקלטות, העלתה הלהקה תוכניות, בהן "פשיטה בכפר" (שנקראה גם "העיקר ובת האיכר") ב-1956, שנקראה בבימה האזרחית "חמש חמש". במאי התוכנית היה גדעון שמר, הבמאי הראשון של הלהקה, ואשתו נעמי שמר, שכתבו את מילות השירים. בין להיטי התוכנית היו גם "רב האור והתכלת" בביצוע מזל שמור, "שיר הבר", "תרנגול בן גבר" (בוצע מאוחר יותר על ידי רן ונמה), "בא הגדוד", "רומנס בכפר" ועוד. חברים נוספים בלהקה באותן שנים היו עודד תאומי, חדוה עמרני, אביבה פז, צדי צרפתי, דוד לוין, דני ליטאי, עמוס אטינגר, ז'קי לוי, שי דנון, עפרה פוקס והאקורדיוניסט מרטין מוסקוביץ' צפריר שינקמן. תוכניות נוספות מאותן השנים: "צחוק במרכז" (1957), "האדם הנכון במקום הנכון" (1958), "האלוף על הגג" (1958), ו"שלושה גיבורים". שירים ידועים מהתוכנית "ככה זה" (1960) היו "הרם את המורל", "פגישה בפיגאל", "הסיידים", שיר הנושא ועוד. מתוך התוכנית "רשות הדיבור לאריה" שיצאה ב-1961 נודעו השירים "אל מחנה השחרורים", "חמסינים במשלט" (גרסת כיסוי מאוחרת), "עם הספר", "אהבה במדים" ועוד. באותה שנה יצא ללהקה תקליט משותף עם להקת פיקוד הצפון; הצד שהוקדש ללהקת פיקוד המרכז נקרא "רשות הדיבור לאריה".
שנות ה-60
בשנת 1962 הפיקה הלהקה את התוכנית "חיילים יצאו לדרך", בה הופיע לראשונה השיר שנשא את שמה. שאר השירים בתוכנית לא הפכו ללהיטים, ולכן התוכנית לא הוקלטה. השיר בוצע שוב גם בתוכנית "למה כובע?" שנה אחר כך, ולצידו הופיעו השירים "טוויסט מולדת" ו"שניים עם גיטרה". תוכנית זו הוקלטה על גבי שני תקליטונים בשם "חיילים יצאו לדרך" ו"טוויסט מולדת". בהרכב הלהקה, בתוכנית ובתקליטים אלו הופיעו יגאל חרד, אושיק לוי, שלמה וישינסקי, דני רווה, חדווה עמרני, דוד טל, מיקי כהן ואריאל פורמן. באוקטובר 1963 הקליטו מספר חיילים מן הלהקה את "שיר השכונה" ו"הורה אהבה", כביכול על ידי "להקת השכונה" ששמות חבריה לא צוינו; הייתה זו יוזמה פרטית בעקבותיה נשפטו החיילים.
בשנת 1964 הפיקה הלהקה את התוכנית "לא רוצים טובות", ובה הופיעו השירים והלהיטים "כנרת" (רחל/נעמי שמר), "יש לך מה שיש לך" (יוסי גמזו/יוחנן זראי), "לא רוצים טובות" (יחיאל מוהר/יוחנן זראי) ו"יש לו". להרכב הלהקה הצטרפה מיכל טל. בעקבות תוכנית זו הוציאה הלהקה תקליט שנקרא על שמה, ובו הופיעו עשרה שירים חדשים. לאחר מכן נקטע רצף ההקלטות של הלהקה. ב-1965 הפיקה הלהקה את תוכניתה "העיקר להיות בריא", בו מלבד שיר הנושא, השירים לא הפכו ללהיטים, ועל כן התוכנית לא הוקלטה. עם זאת, השיר "העיקר להיות בריא" בוצע שוב והוקלט לתוכנית "איפה המרכז?" ב-1968.
בשנת 1968 הפיקה הלהקה תוכנית חדשה, שהושפעה מהאופוריה שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. יורם טהרלב ואבי קורן כתבו במיוחד ללהקה את רוב השירים בתוכנית, הטקסטים היו רוויי פטריוטיות, וגם הלחנים והעיבודים של יאיר רוזנבלום סימנו את אותה רוח. את התוכנית ביים דני ליטאי ועיבד רוזנבלום, שעבד באותה שנה עם רוב הלהקות הצבאיות על מנת לחזק את צה"ל בפיקוד המרכז, הים והנח"ל. התוכנית נקראה "איפה המרכז?", על שם אחד השירים שכתב טהרלב, בו נאמר כי מכיוון שצה"ל כבש שטחים (עם רמיזה לרמת הגולן, רצועת עזה, סיני והירדן), יש צורך לבדוק מחדש בפיקוד מרכז "איפה המרכז". בתוכנית הופיעו הלהיטים "קום לך אל נינווה" (יורם טהרלב/אלונה טוראל), "גבעת התחמושת" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום), ו"איזה ערב יפה" (לאה נאור/נורית הירש). השיר "גבעת התחמושת" היה הזמנה מיוחדת של במאי התוכנית דני ליטאי מטהרלב, לכתוב שיר על חטיבת הצנחנים; טהרלב בחר להתבסס על ראיונות של חיילים מהחטיבה שחזרו מהקרב על הגבעה ושהופיעו בעיתון "במחנה", ואחרי כל ארבעה בתים הוסיף קטע קצר מתוך ראיון של חייל אחר. שירים נוספים כללו ביצוע מחודש לשיר "העיקר להיות בריא" (חיים חפר/סשה ארגוב), "דובר צה"ל מודיע", "הנהג שלנו חבר'מן", "גמאל וחוסיין" (פרודיה על שיחת טלפון בין גמאל עבד אל נאצר לבין חוסיין, מלך ירדן), "אני ואתה" (על אישה שמחכה שבן זוגה יחזור מהמלחמה בגולן) ועוד. כוכבי התוכנית והתקליט היו דודו זכאי, קובי רכט, איריס יוטבת, נירה גל, יפה אדלמן, חיליק צדוק, יעל שפיצר ועוד. התוכנית הייתה מהמוצלחות של להקת פיקוד המרכז.
ההרכב של התוכנית "איפה המרכז?" התפרק לאחר מספר חודשים, מאחר שחבריו העדיפו להופיע בבמות בידור מרכזיות בארץ ומסיבות שונות בוטלו הופעות באזורים מרוחקים כמו סיני. אלוף הפיקוד רחבעם זאבי החליט על פירוק הלהקה, פיזור חברי הצוות (היחיד שנשאר הוא גדעון אמיר), והבאת זמרים ושחקנים חדשים לתוכנית חדשה. התוכנית הבאה נקראה "רד אלינו לבקעה" (1969), ובין חבריה היו דני וסלי, שלמה בראבא, ניצה שאול, עמרי ניצן, דורון סלומון, גליה ישי, אפרת לביא ושם טוב לוי. גיוון הקולות בין חבריה הלהקה ניכר במיוחד בשירים "ארץ המרדפים", "רד אלינו לבקעה" ו"כמה שמש". לתוכנית נכתבו שירים על ידי יורם טהרלב, חיים חפר, נעמי שמר ועוד; הלחנים היו בעיקר של יאיר רוזנבלום וסשה ארגוב. הבמאי נותר דני ליטאי והמעבד היה רוזנבלום. מבין שירי התוכנית התפרסמו הלהיטים "שנינו מאותו הכפר", שכתבה והלחינה שמר, בביצוע סולו של דני וסלי, ו"שירו של צנחן". לתוכנית יצא תקליט אריך נגן מסחרי עם 13 שירים בעיבודים של רוזנבלום, בהם הלהיטים "אהבה ים תיכונית" שכתבה רימונה דינור, "ארץ המרדפים" (חיים חפר, רוזנבלום), "כמה שמש" (תרגום של יורם טהרלב לשיר של הביטלס), "מגע ידך", "רד אלינו לבקעה" ו"המלווה" שהיה סולו של שלמה בראבא. ארבעה שירים נוספים בתוכנית היו פרודיה על סרטים מוכרים; חלק זה נקרא "מועדון הסרט הטוב" (מילים של יורם טהרלב ולחנים של סשה ארגוב), וכיכבה בו ניצה שאול, שגם חיקתה במסגרת זו צ'ארלי צ'פלין. השירים היו "סיסי", "טנגו ולנטינו", "הבלתי מאושרים" ו"צ'ארלי צ'פלין", שהפך ללהיט ואף צולם לקליפ בו נראות שאול ובנות הלהקה שרות ובורחות משוטר שרודף אחריהם, נקלעות לסיטואציות מצחיקות ומביכות ובמרכז התמונה גרי אקשטיין שליווה בכינור. על פי דרישת אלוף הפיקוד, עברו חיילי הלהקה קורס צניחה במיוחד בשביל צילומי הקליפ "שירו של צנחן". קליפים נוספים שצולמו הם "שנינו מאותו הכפר" ו"בכי תמרורים", והם שודרו בטלוויזיה.
שנות ה-70
בשנת 1970 הפיקה הלהקה את תוכניתה ה-18, שנקראה "ליד הירדן". חברי ההרכב כללו את מרבית חברי התוכנית הקודמת, והצטרפו אליה חברים נוספים כמו שלומית אהרון ומיקה בשן. רוזנבלום המשיך לעבד את תוכניות הלהקה, ובתוכנית זו שם דגש על כלי התזמורת וסגנונותיהם השונים. בתוכנית הופיעו הלהיטים "תחת עץ האקליפטוס" (חיים חפר/יאיר רוזנבלום), שני ביצועי סולו של שלומית אהרון: "יש לי אהוב בסיירת חרוב" (חיים חפר/יאיר רוזנבלום) ו"הימים האחרים" (חיים חפר/דובי זלצר), וכן השירים "פלשתים עליך שמשון" (שצולם לקליפ בחוף ים בקיסריה עם תפאורות תנ"כיות), "הצנחנים באים", "שמש בגבעון דום" ועוד. בסוף 1970 עזבו את הלהקה ניצה שאול, אפרת לביא ואתי שילוני, והחברים החדשים המשיכו באותה תוכנית.
ב-1971 לא הפיקה הלהקה תוכניות או תקליטים. בפיקוד המרכז התמקדו בשנה זו בהרכבים "שלישיית פיקוד מרכז" ו"צוות הווי חטיבת הצנחנים", שהפיקו תוכנית משותפת בשם "אחריי לצנחנים". התוכנית כללה את הלהיטים "מקפלות המצנחים", "צליל גיטרות", "היום היום" (סולו של דורית ראובני), "יש פרחים" ו"ציפור בגשם". בשנת 1972 התאחדו שני ההרכבים מחדש ללהקת פיקוד מרכז, והעלו את התוכנית "שר מי ששר אחרון". מצוות הווי צנחנים הגיעו אלי גורנשטיין, נאוה ברוכין, יעקב מנדל, רונית אופיר, אורי שבח, יגאל קוטאי שהחליף את לואי להב כמפקד הלהקה, ומשלישיית פיקוד מרכז היו דורית ראובני, עוזי חיטמן וגיא יפה ובלהקה השתתפה גם אסתר חיות. בתוכנית החדשה נכללו הלהיטים "האיש מן הבקעה" (חיים חפר/מוני אמריליו), "מודה אני לפניך", "מסביב למדורה" (נתן אלתרמן/יאיר רוזנבלום), "שבחי החושך" ו"הארץ שלי", שאת כולם שרה סולו דורית ראובני. שירי התוכנית יצאו על גבי תקליט.
לאחר מכן השתחררו מצה"ל חלק מחברי הלהקה, והאחרים המשיכו להופיע בצוות חדש שהוקם לאחר פרוץ מלחמת יום כיפור, על מנת לבדר חיילים בשטח, "צוות הווי פיקוד מרכז". הצוות הפיק את התוכנית והתקליט "פרצופים צוחקים". למרות הירידה בפופולריות הלהקות הצבאיות, בהופעות והוצאת התקליטים באותה שנה, בשל המלחמה הקשה, הוציאו חברי צוות הווי פיקוד מרכז תקליט בעקבות התוכנית. בתוכנית שרה סולו הזמרת רוחמה רז את השיר "אי שם בבקעה". שיר נוסף בתוכנית היה שיר מתורגם מהביטלס, "אין בגני שקדייה". הצוות פעל שנה אחת.
ב-1974 הפיקה הלהקה את תוכניתה ה-20, "וזוהי רק ההתחלה", בה כיכבו השחקנים בני נדלר וצפריר קוכונובסקי. בתוכנית בלטו השירים "כשנחזור", "שלום לך אפריקה", "נתגבר יחדיו" (גרסה עברית לשירם של הביטלס "We Can Work It Out"), "וזוהי רק ההתחלה" (נעמי שמר) ו"ארץ אחרת". שנה מאוחר יותר, ב-1975, הוקם מחדש צוות הווי הצנחנים והפיק תוכנית חדשה שנקראה "בארץ אהבתי", עם רוחמה רז וזמרים נוספים. בין שיריה היו "בארץ אהבתי השקד פורח", "צלילי גיטרה", "למה לא", "אגדת שלושה וארבעה", "כנפיים של צנחן", ו"לכל אחד ירושלים", וגם שירים נוספים שלא זכו לפרסום רב ויצאו על תקליט אריך נגן. זו הייתה אמורה להיות התוכנית האחרונה של רוחמה רז בצבא, אך היא הוחתמה לשנה נוספת בצבא הקבע, והשתתפה בצוות הווי פיקוד מרכז שהוקם מחדש. הצוות הוציא תקליט ב-1976 שנקרא "צוות הווי פיקוד מרכז עם רוחמה", ובו המשיכה לשיר סולו, בלהיטים "ההר הירוק תמיד" ו"בזכותם". זה היה התקליט האחרון שהוציאו בפיקוד מרכז בעשור זה.
התוכנית הבאה הייתה "שירי ירושלים" ב-1977, במסגרת צוות הווי בפיקוד מרכז, שמנה בין היתר את יואל לרנר ששר סולו את הלהיט "שומר החומות" (דן אלמגור, בני נגרי). רק השיר הזה ושני שירים נוספים מתוך התוכנית ("מה אומרות עיניה", "אמא שלחתני לשוק") הוקלטו לתקליטי שדרים, אך לא לשוק המסחרי.
שנות ה-80 ואילך
ב-1985 הוקמו מספר להקות צבאיות מחדש, בהן להקת פיקוד המרכז, שהפיקה את תוכניתה ה-21, "בשערייך יריחו". בתוכנית בלטו השירים "יא ליל" (קובי לוריא), "את עיניך שא מזרחה" (יורם טהרלב/אורי קריב), "נאהב" (מיכאל אלדר/אורי קריב), ו"מכתב קטן" (דני רובס), והשתתפו בה דוד ד'אור, מירון מינסטר, רועי ששון וסיגי חזמה.
שנה לאחר מכן הופקה תוכניתה ה-22 של הלהקה, "ילדי 67", וכן יצא תקליט באותו שם. בתוכנית כיכבו אלון אופיר, דוד ד'אור ורועי ששון. בין השירים בלטו הלהיטים "בן-גוריון" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום), "ילדי 67" ו"נגן אקורדיאון" (יורם טהרלב/אורי קריב).
באפריל 1989 נעצרו תשעה מחברי הלהקה בחשד לעישון חשיש. התשעה הודו במעשה, ונשפטו לעונשי מאסר בפועל בבית דין צבאי: את העונש החמור ביותר קיבל אורי גוטליב שנידון לחצי שנת מאסר והורדת דרגה מפני שהוא זה אשר סיפק את החומר לשאר חברי הלהקה. נועה לביא נידונה לחודשיים מאסר, ערן ויץ לשלושה חודשי מאסר, אורי בנאי היה גם עצור, אך לבסוף זוכה הדבר הביא לפירוק הלהקה להקמת "צוות הווי פיקוד מרכז" ולכן נוצר מצב שהיה צוות ההווי היחידי שפעל עם חידוש הלהקות הצבאיות ב-1985. הצוות הקליט שני שירים לרדיו: "עומד על הקו רקיע", ו"סיפור אגדה" שכתבה חמוטל בן זאב על פי דברים שנשא מפקד חטיבת הצנחנים באותם ימים.
בתחילת שנות ה-90 הוקמה מחדש להקת פיקוד מרכז. הבימוי הופקד בידי איקה זהר שביים שתי תוכניות: "כשהאריה צוחק" ו"הפז"מ דופק" שזכו להצלחה מרובה ביחידות צהל והופיעו כ-280 פעם כל אחת, שירי התוכנית"כשהאריה צוחק" הוקלטו כקלטת אך לא הוקלטו כתקליט. המנהל המוזיקלי של ההפקה הראשונה היה יאיר רוזנבלום, השירים נכתבו על ידי אבי קורן, איקה זהר, אלדד זיו ויוסי אשדות. הלחינו יאיר רוזנבלום, בעז שרעבי,, חגי אלקיים ורועי זו-ארץ. את התוכנית כתבו במשותף יוסי אשדות ואיקה זהר, על העיבודים הופקדו ערן מיטלמן וגיל פלדמן. בהפקה השנייה הוחלף יאיר רוזנבלום בחגי אלקיים כמנהל מוזיקלי. בין חברי הלהקה היו עידן אלתרמן, גלית גיאת, דדי זהר, השיר היחיד שהקליטה הלהקה לרדיו הוא "זה השיר שלך" שאת מילותיו כתב אבינועם קורן כמתנת מפעל חיים לחברו מתקופת להקת הנחל יאיר רוזנבלום,
כיום להקת פיקוד המרכז מורכבת ממספר חברים הפועלים כהרכב. המוזיקאי דרור אלכסנדר מופקד על ניהולה המוזיקלי. את המופעים מפיקים חיילי מדור הפקות במקח"ר (מפקדת קצין-חינוך ראשי) יחד עם הבמאי ירון כפכפי. פעילות הלהקה כוללת, בין השאר, הופעות מול חיילים בבסיסי צה"ל וערבי התרמה לצה"ל ברחבי העולם.
ע'אזי אל-יאוור
ע'אזי משעל עג'יל אל-יאוור (בערבית: غازي مشعل عجيل الياور; נולד ב-11 במרץ 1958 במוסול) הוא פוליטיקאי עיראקי שכיהן כנשיא עיראק בשנים 2004–2005.
ביוגרפיה
לאחר הפלתו של סדאם חוסיין בשנת 2003, התבקש אל- יאוור לחזור לארצו. אל-יאוור נבחר לכהן כנשיא הזמני של עיראק לאחר העברת השלטון לעיראק מידי ארצות הברית, ששלטה בה כשנה, וזאת לאחר שמועמד אחר, שכבר הוסכם על כהונתו, עדנאן אל-פאצ'צ'י דחה את המינוי. כיהן מיוני 2004 ועד הבחירות באפריל 2005. במשך תקופה קצרה, מ-17–28 במאי 2004, כיהן כראש ממשלת עיראק. בזמן שלטונו התנגד לטענה כי הסונים נהנו מזכויות יתר בזמן שלטון סדאם.
אל-יאוור הוא מוסלמי סוני.
Bad Girl
Bad Girl (בעברית: ילדה רעה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, Erotica. השיר יצא לאור ב-2 בפברואר 1993, כסינגל השלישי מתוך האלבום על ידי חברות התקליטים האחים וורנר, מאבריק רקורדס וסייר רקורדס.
השיר הגיע למקום העשירי במצעד הסינגלים הבריטי, וה-36 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
עם השיר הופיעה מדונה לראשונה בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "סאטרדיי נייט לייב", בינואר 1993.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מדונה ב-26 באוקטובר 2009. הקליפ בוים על ידי דייוויד פינצ'ר. לאורכו של הקליפ ניתן לראות את מדונה מעשנת ומבצעת פעולות מיניות שונות, בדומה לקונספט של האלבום בו השיר נכלל.
מסטרה סואסונה
ריינאלדו ראמוס סואסונה (בפורטוגזית: Reinaldo Ramos Suassuna; נולד ב-16 בינואר 1938), הידוע בכינויו מסטרה סואסונה, הוא אומן לחימה ומוזיקאי ברזילאי, העוסק באמנות הלחימה קפואירה ובפולקלור ברזילאי.
סואסונה הוא בעל דרגת "מאסטר" בקפוארה, והוא אחד משני המייסדים של קבוצת הקפוארה "קורדאו ז'י אאורו", בפורטוגזית - חבל הזהב, אחת מקבוצות הקפוארה הגדולות בעולם.
ביוגרפיה
סואסונה נולד בעיר סלבדור שבמדינת באהיה בברזיל, והתחיל מגיל צעיר להתאמן בקפואירה. מורו הראשון של סואסונה היה מסטרה סורוסו (Soroso), ולאחר מכן המשיך ללמוד את סגנון האנגולה אצל מסטרה פסטיניה, ואת סגנון הרג'יונל אצל מסטרה בימבה.
לאחר הכשרתו של סואסונה כמאסטר לקפואירה, עבר סואסונה לעיר סאו פאולו, והתחיל ללמד שם קפוארה. בשנת 1967 הקים סואסונה את קבוצת הקפוארה "קורדאו ז'י אאור" יחד עם מסטרה ברזיליה, מאסטר נוסף בסאו פאולו, והקבוצה גדל לממדים עצומים.
כיום, קבוצת "קורדאו ז'י אאורו" היא אחת מהקבוצות המובילות בעולם, ופועלת במדינות רבות.
במקביל להיותו אומן לחימה, סואסונה הוא מוזיקאי, והוא מתמחה בנגינה על כלי הבירמיבאו, וידוע בקולו החזק. סואסונה הוא חלק מחברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, והוא הכין יחד איתה 5 אלבומי מוזיקה ברזילאית הכוללים שירי קפואירה וקטעי נגינה בכלי נגינה מסורתיים.
ארומה מיוזיק
ארומה מיוזיק (באנגלית: Aroma Music) היא חברת תקליטים אשר הוקמה בשנת 2007 ונמצאת בבעלות ארומה ישראל, בני מנשה ומיכל וייסברג, המשמשת מנכ"ל החברה. החברה עוסקת בניהול אישי וקידום אמנים, בהפקת מוזיקה ובהפצת מוזיקה באמצעים דיגיטליים ופיזיים.
ארומה מיוזיק היא חלק מקבוצת חברות בבעלות חלקית של המפיק בני מנשה, שעוסקות בתחומים משיקים למוזיקה: פרה2פוסט (חברה להפקות טלוויזיה) בי קונקט, חברה להפקות מופעים (פופאפ מיוזיק, קניה וסט, לורד אוף דה דאנס, דיסני על הקרח), חברת הפצה דיגיטלית D MUSIC, חברת הפרסום לצעירים "FRESH" והערוץ הים תיכוני.
החל מ-2021 החברה הפכה להיות חלק מהליקון ארומה מיוזיק גרופ, לאחר שהתמזגה עם חברת התקליטים הליקון.
היסטוריה
בשנת 2007 השיקה רשת בתי הקפה ארומה אספרסו בר בהשקעה של 5 מיליון שקלים את מותג "ארומה מיוזיק בר", שהוקם על פי המודל של המותג HEAR MUSIC של רשת בתי הקפה סטארבקס. הרשת חתמה על הסכמי הפצה עם החברות NMC, הד ארצי והליקון להפצת תקליטורים בסניפי הרשת.
האלבום הראשון שיצא במסגרת השותפות החדשה ב-2007 היה אוסף שירי אהבה של אביב גפן, שזכה למעמד אלבום זהב. באותה שנה הודיעה החברה על כניסתה לשוק ההפקות והקימה את "ארומה מיוזיק" בשותפות עם בני מנשה, לשעבר המנהל המסחרי בהד ארצי, כדי להתמקד בפיתוח מותג המוזיקה של הרשת, הפקות משותפות עם חברות התקליטים ועם אמנים ומכירת תוכן סלולרי. לאחר מכן יצא לאור אלבום של ארקדי דוכין, שביצע גרסאות לשירים של אמנים מוכרים. האלבום הופץ בשלב הראשון באופן בלעדי בסניפי ארומה. בשנת 2008 יצא לאור אוסף אקוסטי של מוקי.
זמן קצר לאחר הקמת החברה הצטרפה מיכל וייסברג, מנהלת המחלקה הישראלית לשעבר בהד ארצי, לארומה מיוזיק כשותפה בחברה, ומאז משמשת וייסברג מנכ"ל החברה. עם הצטרפותה החלה ארומה מיוזיק לשמש גם כחברה לניהול אמנים והופעות חיות. שלומי שבת היה האמן הראשון להצטרף למיזם החדש: בשנת 2008 הוציא את האלבום "אני שר אלייך".
בשנת 2009 הוציא לאור הראל סקעת בארומה מיוזיק את אלבומו השני, "דמויות", לאחר סכסוך מתוקשר עם הד ארצי.
בהמשך הופק אלבום הופעה חיה לרמי קליינשטיין ולאמנים נוספים. בשנת 2012 הוחתמו גיא ויהל, שהקימו יחד עם החברה את אולפן ההקלטות שלהם במשרדי החברה בתל אביב ובו הם מפיקים מוזיקה עבור אמנים רבים. כמו כן הוחתם לירן דנינו מהתוכנית כוכב נולד, בהמשך הוחתם עידן עמדי, גם הוא בוגר כוכב נולד, ולאחר מכן יובל דיין מהתוכנית דה ווייס.
בשנת 2019 הוחתמה הזמרת נרקיס, המנוהלת על ידי רונית ארבל וחתומה בלייבל של ארומה מיוזיק.
בדצמבר 2019 השיקה החברה פרויקט הנצחה לזמר יגאל בשן, בהפקה מוזיקלית של גיא ויהל, בשם "אם הייתי שר לך". בפרויקט השתתפו אמנים שונים, בהם שלומי שבת, עידן עמדי, יובל דיין, איתי לוי, נועה קירל, ג'ין בורדו ופיטר רוט.
באוגוסט 2021 פורסם כי חברות הליקון וארומה מיוזיק, שתי החברות הגדולות בשוק המוזיקה הישראלי לצד NMC, מנהלות משא ומתן למיזוג, הכולל מיזוג במניות החברות, כשחברת הליקון מחזיקה ברובן. החברה הממוזגת, הליקון ארומה מיוזיק הוקמה כחודש לאחר מכן.
האמנים החתומים בחברה
נכון לשנת 2020 חתומים בחברה שלומי שבת, עדן בן זקן, עידן עמדי, יובל דיין, לירן דנינו, גיא ויהל, נרקיס, עדן אלנה, הזמרת ספיר סבן, שמנוהלת על ידי רוברטו בן שושן (בשיתוף עם חברת הליקון), אליה גבאי ואודיה אזולאי.
בעבר הוחתמו בחברה אמנים צעירים כמו אביאור מלסה, טליסמאן ועוד.
שיתופי פעולה בולטים
השותפות עם ארומה אספרסו בר הביאה פלטפורמה חדשה לשיווק האמנים: שימוש בנקודות המכירה של הרשת המונה 153 סניפים. המוזיקה שלהם מושמעת בסניפי הרשת, והקליפים מוקרנים על מסכי הווידאו בסניפים יחד עם מועדי ההופעות שלהם.
"ארומה מיוזיק לייב" היה מיזם של אמנים צעירים שהחל בשנת 2013. הוקמו במות מחוץ לסניפים בערי פיתוח ואורגנו הופעות לקהל הרחב, כולל במהלך מבצע צוק איתן באזור הדרום ועוטף עזה.
בכל שנה החל מ-2017 מפיקה ארומה מיוזיק פסטיבל שבו מופיעים כל אמניה, ולפעמים גם אמנים אורחים, עבור עובדי ארומה אספרסו בר מכל רחבי הארץ.
בתחילת 2020 הקימה ארומה מיוזיק, בשותפות עם חברת NMC יוניטד והזמר עומר אדם ואביו יניב אדם, חברה להפצת תוכני מוזיקה וגביית תמלוגים מפלטפורמות דיגיטליות.
קרוליין לנגפורד
קרוליין לנגפורד (באנגלית: Caroline Langford; נולדה ב-1 בפברואר 1958) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
לנגפורד החלה את דרכה כזמרת והנחתה מופע של כישרונות צעירים שביים אביה בארי לנגפורד.
ב-1980 הוזמנה להשתתף בסרט המתיחות הראשון של יהודה ברקן ויגאל שילון "חייך אכלת אותה" בתפקיד משני. במהלך צילומי הסרט העלתה כמה רעיונות למתיחות והפכה לכוכבת הראשית שלו לצד ברקן. בזמו צילומי הסרט הלכה למבחן בד לסרט נוסף, "מלך ליום אחד של אסי דיין ונבחרה לתפקיד הראשי. שני הסרטים זכו להצלחה רבה בקופות, לנגפורד הפכה לכוכבת, והשתתפה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בעוד שורה של סרטים שוברי קופות: "שגעון של אבא" (1981), "עם ישראל חי" (1981), עדות מאונס (1984), "בנות" (1985), ועוד שני סרטי מתיחות של יהודה ברקן ויגאל שילון "ניפגש בסיבוב" (1986) ו"ניפגש בחוף" (1987).
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הדרמה "בקצב הקצב" ששודרה בערוץ 3, שהייתה מעיין מחווה לשנות ה-80 וסרטי הבורקס.
בשנת 2016, השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "האחיות המוצלחות שלי" בתפקיד אמן של האחיות, וחזרה לגלם את התפקיד ב-2018 ו-2019 בעונות השנייה והשלישית של הסדרה.
בשנת 2020 השתתפה בסדרה "נורמלי" בהשראת סיפורו האמיתי של בנה ליאור דיין, ובה היא משחקת למעשה את עצמה כאמו.
חיים אישיים
לנגפורד הכירה את אסי דיין ב-1980 בצילומי הסרט "מלך ליום אחד" שאותו ביים. לאחר שנתיים של מגורים משותפים נישאו השניים. התגוררו בקיראון, שם גם נולד בנם המשותף, ליאור, ב-1983.במהלך הנישואים עם אסי דיין קרוליים נכנסה להריון ואסי דיין מימן את ההפלה. בעקבות דיכאון לאחר לידה שבו לקתה ולאחר שבני הזוג התגרשו נשלח ליאור בגיל שנתיים למשפחה אומנת בקיבוץ דביר. היא ואסי חזרו לגור ביחד בשנת 1986, אך נפרדו וחודש אחר כך נסע דיין ללוס אנג'לס והתחתן עם סמדר קילצ'ינסקי.
לנגפורד הכירה את גיל בקנשטיין, גרוש עם שני ילדים, שהתגורר בעבר בניו ג'רזי, סוכן ביטוח בענף היהלומים. השניים נישאו ומתגוררים ב.
לנגפורד יזמה את הכנסתו של בנה, ליאור, למוסד גמילה מסמים באזור לוס אנג'לס. היא ליוותה אותו באופן צמוד בתהליך הגמילה שארך כשנתיים.
מיכאל בידרמן
מיכאל לזר בידרמן (בגרמנית: Michael Lazar Biedermann; 13 באוגוסט 1769 - 24 באוגוסט 1843) היה סוחר, צורף שקיבל את כהרשאה מלכותית את התואר "הצורף של קיסר אוסטריה", נדבן ועסקן יהודי מפרנסי קהילת וינה במחצית הראשונה של המאה ה-19, יוזם בניית בית הכנסת "שטאדטטמפל" (Stadttempel).
קורות חיים
מיכאל לזר נולד בפרסבורג ובגיל 15 נסע לווינה, שם נשכר כשוליה לחרת. ב-1787 קיבל פרס על כיור בשעווה וב-1789 על חריתה. ב-1792 קיבל זכות ישיבה בווינה, כחרת חותמות ואושר לו לאמץ את השם "בידרמן". לאור הצטיינותו במלאכת החריתה הופקדה בידו חריתת חותמי הקיסר, מעמד שזיכה אותו בתהילה מסוימת וב-1800 פתח חנות תכשיטים משלו. לאחר ביקור ביריד בלייפציג החל בידרמן לעסוק בסחר בצמר והצליח במסחרו מאוד. ב-1808 קיבל רישיון ממשלתי למסחר סיטונאי והרחיב מאוד את עסקי הצמר ויתר מוצרי החקלאות, כשהפירמה שלו הופכת לאחת המובילות באוסטריה.
בידרמן היה פעיל בחיי הקהילה היהודית של וינה, היה היוזם העיקרי בשכירת המטיף יצחק מנהיימר והחזן שלמה זולצר ובניית בית הכנסת המודרני שבו נוצר נוסח וינה. בידרמן היה נדבן וייסד קרן סיוע לחולים וקרן פנסייה לעובדי הקהילה היהודית.
ארגירודנדרון אקטינופילום
ארגירודנדרון אקטינופילום (שם מדעי: Argyrodendron actinophyllum) הוא מין של עץ בסוג ארגירודנדרון ממשפחת החלמיתיים. העץ נפוץ באופן טבעי באוסטרליה ששם הוא ידוע בשם Black Booyong. צבעה של ליבת העץ הוא חום-ורדרד. הארגירודנדרון אקטינופילום מאופיין בצורת גזעו המזכירה תמיכות דואות גדולות.
העץ תואר על ידי פרדריק ביילי בסוף המאה ה-19.
מנחם דורמן
מנחם דורמן (31 באוגוסט 1909 – 20 במאי 1994) היה הוגה דעות, מסאי, סופר עברי, פובליציסט, עורך ומתרגם. זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ובפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
תולדותיו
דורמן נולד בעיר ברלין. בילדותו עבר עם משפחתו ללייפציג ובה למד בישיבה ובתיכון מדעי. לאחר מכן יצא להכשרה חקלאית ליד המלין במסגרת גרעין הנוער "חירות", ובשנת 1931 עלה לארץ ישראל, והצטרף לקיבוץ גבעת ברנר.
הוא התמנה לעורך כתב העת מבפנים של התנועה הקיבוצית "הקיבוץ המאוחד". השתתף בהקמת הוצאת הקיבוץ המאוחד. במשך השנים פרסם מאמרים רבים בהגות ופובליציסטיקה בכתבי העת למרחב ודבר.
המשורר נתן אלתרמן נפגש עם דורמן בעקבות ספרו הביקורתי: בכף הקלע על הקומוניזם המודרני; הביע את התפעלותו ומינה את דורמן לעורך אחראי של עיזבונו הספרותי. דורמן מילא תפקיד זה במסירות במשך שנים רבות, הוא התמחה ביצירתו הרבה והמגוונת של אלתרמן, פירש ובֵאר אותה, ערך והוציא לאור את מכלול היצירה, גם זו שלא ראתה אור בחיי המשורר.
היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה. אביו של זאב דורמן. וסבו של אבנר דורמן.
מקסים שצקיך
מקסים אלכסנדרוביץ' שצקיך (ברוסית: Максим Александрович Шацких; נולד ב-20 באוגוסט 1978) הוא כדורגלן עבר אוזבקי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצת דינמו קייב מליגת העל האוקראינית. שצקיך הוא מלך השערים של נבחרת אוזבקיסטן בכל הזמנים. כיום (2022) משמש שצקיך כמאמן של קבוצת פחטקור טשקנט.
קריירה
שצקיך החל את הקריירה שלו בקבוצות נוער של מועדוני כדורגל אוזבקים בעיר הולדתו, טשקנט. לאחר מכן הוא עבר לרוסיה, והחל את הקריירה המקצוענית שלו במספר קבוצות מהליגות הנמוכות במבנה ליגות הכדורגל ברוסיה. הוא שיחק בקבוצות סוקול סראטוב וטורפדו וולז'סקי ב-1996, לדה טוגליאטי ב-1997, וגזוביק גזפרום איז'בסק ב-1998. בעונת 1999 הוא עבר לקבוצת בלטיקה קלינינגרד, ששיחקה בליגה הרוסית הראשונה.
בעונת עבר שצקיך לדינמו קייב מליגת העל האוקראינית. הוא יועד להחליף בחוד ההתקפה של דינמו את אנדריי שבצ'נקו, שעזב קודם לכן למילאן. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא כבש 20 שערים, וסיים כמלך השערים של העונה בליגה האוקראינית. הוא זכה עם קבוצתו בעונה זו בדאבל של אליפות אוקראינה והגביע האוקראיני. בעונה הבאה,, הוא זכה עם דינמו באליפות שנייה ברציפות. בעקבות הצטיינותו כבר בתחילת הקריירה שלו באוקראינה, הוא כונה "שבצ'נקו" ברחבי אוזבקיסטן.
דינמו קייב איבדה את האליפות לשחטיור דונצק בשנת 2002. עם זאת, בעונת זכה שצקיך באליפות השלישית שלו עם דינמו קייב וכן בגביע השני שלו שהשלים זכייה בדאבל באותה עונה. בנוסף, הוא זכה בפעם השנייה בקריירה בתואר מלך השערים של הליגה האוקראינית, עם 22 שערי ליגה. בעונת הוא זכה עם קבוצתו באליפות רביעית בתוך חמש שנים.
לאחר שנתיים ללא זכייה באליפות, הוביל שצקיך את דינמו קייב לאליפות הליגה בעונת, תוך שהוא כובש תשעה שערים ומסיים כמלך השערים של קבוצתו. בעונה שלאחר מכן הוא כבש עשרה שערים, אך לא עזר לקבוצתו שאיבדה את האליפות לשחטיור דונצק. לקראת סיום עונה זו הוא מיצב עצמו במקום השני בדירוג מלכי השערים של הליגה בכל הזמנים, מאחורי חברו לקבוצה, סרהי רברוב. הוא שב וזכה עם דינמו באליפות בעונת.
מלבד הצלחתו בליגה האוקראינית, שיחק שצקיך במשך תשע עונות במדי דינמו בליגת האלופות, וכבש 11 שערים לאורך הקריירה שלו במסגרת המפעל.
בקיץ 2009 עזב שצקיך את דינמו קייב ועבר לשחק בליגה הקזחית, בקבוצה החדשה לוקומוטיב אסטנה, אך כבר לאחר 15 משחקים במדי הקבוצה חזר לאוקראינה וחתם בארסנל קייב. לאחר מכן עבר לצ'רנומורץ אודסה ולאחר תקופה קצרה חזר לאסנל קייב. בשנת 2014 עבר להוברלה אוז'הורוד. בשנת 2015 עבר לשחק בקבוצת החובבים רוך ויניקי. בשנת 2016 הודיע על פרישה מהמשחק הפעיל. לאחר הפרישה הצטרף לצוות האימון של דינמו קייב.
נבחרת לאומית
שצקיך השתתף לראשונה עם נבחרת אוזבקיסטן בגביע אסיה בשנת 2000, והודח עמה בשלב הבתים של הטורניר. הוא פתח בהרכב בכל שלושת משחקי נבחרתו. בגביע אסיה 2007, שהיה הטורניר הבינלאומי השני שלו, הוא היה שותף להישג השיא של נבחרת אוזבקיסטן - העפלה לרבע הגמר. הוא היה הכובש המצטיין של נבחרתו בטורניר עם שלושה שערים, בהם צמד בניצחון על נבחרת מלזיה.
שצקיך לא הצליח להעפיל עם נבחרתו למונדיאל 2006, בנסיבות שנויות במחלוקת. אוזבקיסטן פגשה את נבחרת בחריין בסיבוב המוקדמות הרביעי, וניצחונה 0-1 במשחק הראשון בוטל בשל טעות שיפוט. המשחק החוזר, שבו כבש שצקיך שער, הסתיים בתיקו 1-1, ואוזבקיסטן הודחה לאחר תיקו 0-0 במשחק הגומלין, בשל הפרש שערי חוץ. הוא לא הצליח להעפיל עמה גם למונדיאל 2010.
באוקטובר 2008 כבש שצקיך שער במשחק מול נבחרת יפן, ובכך שבר את שיאו של מירג'לול קאסימוב כמלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים, עם 30 שערים.
טונקו מחמוד איסקנדר, סולטאן ג'והור
אל-מתוקל עלי אללה סולטאן איסקנדר אל-האג' אבני אל-מרחום סולטאן אסמאעיל (בג'אווי: المتوكل على الله سلطان إسكندر الحاج إبن المرحوم سلطان إسماعيل الخالدي, באנגלית: Al-Mutawakkil Alallah Sultan Iskandar Al-Haj ibni Almarhum Sultan Ismail; 8 באפריל 1932 – 22 בינואר 2010) היה סולטאן ג'והור ה-24 וסולטאן "ג'והור המודרנית" הרביעי בשנים 1981–2010. בין השנים 1984–1989 כיהן בתור היאנג די-פרטואן אגונג של מלזיה. איסקנדר נודע בכינוי "הסומך על האל" (المتوكل على الله).
טונקו מחמוד איסקנדר נולד בג'והור באהרו ב-1932, בנו של אסמאעיל, נסיך הכתר של ג'והור, בתקופת שלטון סבו, אבראהים, סולטאן ג'והור. במות אביו, הסולטאן אסמאעיל, ירש איסקנדר את כתר הסולטנות של ג'והור ובדומה לסבו, נטייתו לפעולה עצמאית הובילה מספר פעמים למתיחות מול הממשל הפדרלי של מלזיה. במהלך שנותיו נישאו ילדיו לבני משפחות האצולה של שאר המדינות והטריטוריות הפדרליות של מלזיה בכדי לחזק קשרים דיפלומטיים פנימיים. שיא המתיחות בין הסולטאן והממשל הפדרלי הגיע במהלך כהונתו בתור היאנג די-פרטואן אגונג, בין השנים 1984 ל-1989.
לאורך שנותיו הוכיח הסולטאן כי הוא בעל עניין רב בטובתם של אנשיו וקידם תשתיות מטעם הונו. במהלך שלטונו היה אהוד בעיקר בידי המלאים והאורנג אסליס (קבוצות אתניות) באנשיו. איסקנדר נודע במזג חם ומתוח אשר לעיתים הוביל אותו להתפרץ בציבור על אנשי חצרו ואחת, "משבר גומז" אשר סבב אותו ב-1992 הוביל לביטול החסינות המשפטית שלו ושל בני משפחת המלוכה. איסקנדר קרא למשמר משמעת מחמיר, וניסה לחזק את עמדתו הפוליטית כך שקולו יחשב כבעל השפעה בקבלת ההחלטות הפדרליות על אף האופי הסמלי של תפקידו. בשנותיו האחרונות התמתן באופיו לפי דברי מקורבים.
קודם לירושת הכתר, עת היה לנסיך, נהג איסקנדר להיקרא בשמו הפרטי: "מחמוד" או בשמו המלא "מחמוד איסקנדר". עם ירושת הכתר נודע בעיקר בשם איסקנדר. בשנת 2010 נפטר וירש אותו בנו, אבראהים אסמאעיל, סולטאן ג'והור.
מחלקת מעל"ח
מחלקת מעל"ח (מערכות לחימה) היא יחידה טכנולוגית בתוך מספן הציוד האחראית על פיתוח כלל מערכות הלחימה בחיל הים. האוכלוסייה המרכזית מורכבת בעיקר מעתודאים למקצועות ההנדסה וחובלים. היחידה ממוקמת במפקדת חיל הים בקריה. בראשה עומד אלוף-משנה ג'.
טיל ה"לוז"
בשלהי מלחמת העצמאות, לא היו לשירות הימי (טרם הקמת חיל הים) ספינות מלחמה ייעודיות. ולכן הסבו ספינות מעפילים על ידי הוספת תותחים. לאחר עזיבת הבריטים, "ירש" חיל הים בנמל חיפה 3 ספינות משמר שנכנסו לשירות ביוני 1948. גרשון זק, מפקד השירות הימי, הציע ליוחאי בן-נון (שהקים קודם לכן את החוליה לחבלה ימית) להקים יחידת קומנדו. לרשות היחידה הועברו מספר סירות נפץ מהירות הנוסעות 300 ק"ג חומר נפץ. המפעיל היה אמור להכווין את הסירה עד כ-100 מטר לפני הפגיעה, ולקפוץ למים.
ב-22 באוקטובר 1948, במהלך מבצע יואב, תצפית אווירית גילתה שתי אוניות מצריות עמוסות בחיילים בדרך לחוף עזה. לצורך כך, בדחיפות הצטרפו הלוחמים לאח"י מעוז, עם שלוש סירות נפץ במטרה לפגוע בספינות: האמיר פארוק, אוניית הדגל של הצבא המצרי, ואת שולת המוקשים שהתלוותה אליה.
תחת אש מקלעים, הלוחמים הצליחו לקרב את הסירות נפץ עד 50 מטר לספינות המצריות, לפני שקפצו למים וכך הצליחו להטביע את "אל-אמיר פארוק". לאחר אובדן האמיר פארוק לא ניסה הצי המצרי לחדור למים הטריטוריאליים של ישראל. יוחאי בן נון קיבל את עיטור הגבורה על פעולה זו.
לאחר המלחמה פנה יוחאי בן־נון לחיל המדע (חמ"ד, לימים רפא"ל) וביקש למצוא דרך לבצע את המשימה בלי לחשוף את הלוחמים לסכנת מוות. צוות בהובלת יונתן מס מחמ"ד התחילו לעבוד על פיתוח של סירת נפץ שתוכל להיות מונהגת מרחוק. אולם הניסויים שערכו הראו שהרעיון אינו מתאים לתנאי הים הפתוח. בשל קשיים אלו, החלו לחשוב על אפשרות “להעביר” את מטען הנפץ מעל המים, וכך נבנתה הדרך לפיתוח של טיל ג־25 מונחה מרחוק בעזרת ג'ויסטיק ונתב אופטי.
לקוחותיו הראשונים של רפא"ל היו חיל האוויר וחיל התותחנים. אולם לאחר זמן, למרות הניסויים המוצלחים החילות ויתרו על הטיל, ששמו שונה ל"לוז".
התפתחות תפישת הסט"יל
בסוף שנות ה-50 הצטיידו ציי ערב בספינות אוסה וקומאר מתוצרת ברית המועצות, שחימושן העיקרי היה טילי סטיקס עם רב"ת מכ"מי עם טווח פעולה של כ-40 ק"מ. חיל הים, שבתקופה זו היה בבעלותו שלוש משחתות ופריגטות, ספינות טורפדו ונחתות טנקים, הבין כי כדי להתגבר על העדיפות הכמותית והטכנולוגית של ציי ערב, עליו לפתח תורת לחימה חדשה. חיל הים שנציגיו היו בניסויים, החליט לאמץ את הטיל. וכבר בשנת 1959 נעשה ניסוי מוצלח על גבי המשחתת אח"י אילת. הקושי המרכזי בהמשך הפיתוח הטיל עבור חיל הים הוא להקטין את הרתע של המנוע הרקטי שלו בכדי שיהיה ניתן לשגרו מכלי שיט קטן.
וכך התגבשה התוכנית, לייצר מספר רב של ספינות סער קטנות, מהירות ועם טיל הקנדה. הוקמה מנהלת "פרויקט שלכת" ובסוף התהליך בשנת 1965 נחתם חוזה עם המספנה של פליקס אמיו בשרבור של הבאת 12 ספינות.
בשנת 1962 במצרים התקיים ניסוי של טיל קרקע-קרקע שפותח בסיוע מדענים גרמנים. בעקבות זאת התקבלה ההחלטה על פיתוח טיל קרקע-קרקע ברפא"ל בדחיפות. וכך המשך הפיתוח של ה"לוז" הועבר לתעשייה אווירת בראשות אורי אבן טוב. עם קבלת הפרויקט, החליטו להחליף את הנתב האופטי בראש ביות מכ"ם פעיל למחצה ושילבה עם מד גובה מכ"מי, וכך הפך ה"גבריאל" לטיל מונחה מכ"ם. פיתוח הטיל הושלם ב-1969. אורי אבן טוב קיבל את פרס ביטחון ישראל על הישג זה.
במלחמת יום הכיפורים טיבעו טילי הגבריאל 13 ספינות אויב. טיל הגבריאל שימש כנשק התקיפה העיקרי של חיל הים במשך שלושה עשורים.
לוחמה אלקטרונית
בשנת 1961 מתמנה סא"ל יצחק שושן לראש ענף גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר). יצחק שלמד באקדמיה של צי הצרפתי בברסט ונחשף למערכות הל"א שפעלו במלחמת העולם השנייה משכנע את שלמה אראל (שהיה רמחצ"ד) להקצות תקן של מהנדס אלקטרוניקה עבור חקר הלוחמה האלקטרונית. צמח חירות, שעובד באות התקופה בפיתוח טיל הגבריאל ממונה לתפקיד.
העבודת מטה הראשונה שלו הייתה לבדוק את ההנחה של פיקוד חיל הים שכלי שיט קטנים בטוחים מפני טיל הסטיקס. וזאת מפני שמכ"ם לא יוכל לזהות מטרה בסביבה הימית. המחקר שלו הוכיח שהטיל אכן מהווה איום ממשי גם על כלי שיט קטנים.
המודיעין על הראש ביות של טיל הסטיקס היה מועט מאוד, ולכן בכדי לחשוף את התכונות שלו עלה הצורך לייצר מערכת המגלה שידור מכ"ם (מגל"ם). בתקופה זו, אמצעי ל"א נחשבו סודיים ביותר בעולם, ועל כן צמח החליט לבנות אותו בארץ, על בסיס עודפי מכ"מים ממלחמת העולם השנייה. אחרי שרתם את אלת"א, רפא"ל ואלביט, תוך חצי שנה הותקן במשחתת אח"י אילת אב טיפוס המבצעי הראשון, שכונה "בת קול". לאחר מכן, על בסיס שיפור מערכת מחברה איטלקית, הצליחו לייצר מגל"ם משופר בשם "שלדג".
כמעט ללא תקציב, השתמש צמח במוצר של חברה בריטית שפיתחה רקטות מוץ לירי מסירות הצלה, עבור מחקר ואפיון רקטת המוץ עבור הטעיית הרב"ת. וכך רתם צמח את רפא"ל לייצר רקטת מוץ להטעיה ייעודית בשם "אבשלום".
מלחמת יום כיפור
באוקטובר 1967, בעת סיור במים בינלאומיים מול חופי פורט סעיד הטביע חיל הים המצרי את אח"י אילת בעזרת טילי סטיקס. הייתה זו מתקפת טילי ים-ים הראשונה בעולם. בשנת 1970 נפגיעה סירת הדייג אורית שהייתה רק באורך של 20 מטר כתוצאה מירי של ארבע טילי סטיקס מעבר אוסה מצרית.
עקב כל אלה, הבין חיל הים שהסטי"לים פגיעים והפנה משאבים נוספים לענף לוחמה אלקטרונית, להמשך פיתוח ושדרוג האמצעים. כמו כן, גיבש התמודדות טקטית אל מול הטיל שיבוא לידי ביטוי בקרב לטקיה.
במלחמת יום כיפור, בעזרת מערכות הלחימה הצליחו הסטי"לים להיות עם יוזמה התקפית. למרות שטילי הסטיקס הסובייטים היו ארוכי טווח ביחס לטילי הגבריאל, טווח של 20 ק"מ. ובכדי להגיע למגע נאלצו כלי השיט של חיל הים לצמצם מרחק מה שהעלה את פגיעותם, אך מעטפת הל"א סיפקה להם הגנה בשלב זה, עד שהספינות הגיעו לטווח ירי, ופגעו בכל כלי השייט. לאחר מלחמת יום כיפור המשיך חיל הים בתהליך ההתעצמות. למערכת הנשק "גבריאל" הוספו טילי "הרפון" אמריקאים. בשנת 1991 בוצע ניסוי מבצעי ראשון של "טיל נגד טילים" - הברק, בפיתוח של רפאל.
הפגיעה באח"י חנית
במהלך מלחמת לבנון השנייה, חזבאללה שיגרו אל עבר אח"י חנית טיל נגד ספינות מדגם C-802. הטיל פגע במנוף שנמצא בירכתיים,אש פרצה בתאי המגורים מתחת לסיפון מנחת המסוקים וארבעה חיילים נהרגו. תחקיר האירוע העלה כי היו ליקויים נוספים במכשור הספינה באותו היום שהיו אמורים להשביתה. אחד מהם הוא תקלה במכ"ם המרכזי של הספינה לגילוי טילים ומטוסים, תקלה שלא דווחה למפקד הספינה. אירוע הפגיעה, הגביר את המודעות להשתנות התפיסתית של האויב במסגרתה נדד האיום ליבשה, והדגיש עוד יותר את הצורך ביכולות ההגנה העצמית של הספינה. מאז מערכות רבות בחיל הים שודרגו.
הגנה על אסדות הגז
בשנים 2009–2012 התגלו במים הכלכליים של מדינת ישראל מספר מאגרי גז גדולים. וצה"ל וחיל הים קיבלו את המשימה להגן על הנכס המשמעותי הכלכלי של אסדות הגז. לשם זאת אישר משרד הביטחון בצורך ברכש של 4 ספינות חדשות . ובאי 2015 נחתם החוזה עם מספנת TKMS לבניית ארבע ספינות שיקראו "סער 6" הבנויות על בסיס המבנה של הקורבטות הגרמניות מסדרת בראונשווייג K130 . כאשר המספנה הגרמנית תבנה רק את גוף הספינות ומערכות ההנעה, בעוד שמערכות הלחימה יורכבו בארץ. רוב מערכות הלחימה בספינה הן פרי פיתוח של החברות הביטחוניות הישראליות.
ב-2 ביולי 2022 זוהו שלושה כטב"מים עוינים, שטסו מכיוון לבנון אל עבר אסדת הגז "כריש". המל"ט הראשון הופל על ידי מטוס "ברק" של חיל האוויר. והשניים האחרים הופלו על ידי טילי הברק מספינת הטילים אח"י אילת (סער 5).
סערי 6
את כלל הפיתוחים של מערכות הלחימה עבור סערי 6, הובילה מחלקת מעל"ח עם התעשיות השונות.
כחלק מתהליך אפיון הספינה, על מנת למזער החזר מכ"ם של הספינה, בוצעו התאמות ושינויים בגוף הספינה כבר בשלב התכנון אשר איפשרו החזר מכ"מי נמוך יותר וכך גם סבירות גילוי נמוכה יותר.
בנובמבר 2022 צה"ל פרסם ניסוי מוצלח במערכת ההגנה האווירית לטווח בינוני, "ברק מגן", ביירוט טיל מטרה שדימה טיל שיוט מתקדם . כמו כן מערכות גבריאל 5 הוטמעו בספינה עבור יירוט טילים ולתקיפה ארוכת טווח באמצעות טילי ים-ים מתקדמים.
הספינות יכללו גם את "כיפת מגן" (C-Dome), הגרסה הימית של כיפת ברזל. בסוף חודש מאי 2023, הושלמו בהצלחה סדרת ניסויי יירוט של המערכת מספינת המגן סער 6 אל מול רקטות, טילי שיוט וכטב"מים.
מפקדי היחידה
ראש המחלקה הנו קצין מהנדס אלקטרוניקה בדרגת אל"מ
קישורים חיצוניים
שבתאי לוי, סיפור פיתוח טיל הלוז, פרויקט תעוד תולדות חיל־הים. עמותת חיל הים
מרסל גרוסמן
מרסל גרוסמן (Marcel Grossmann; 9 באפריל 1878, בודפשט – 7 בספטמבר 1936, ציריך), מתמטיקאי הונגרי-יהודי וחברו ללימודים של אלברט איינשטיין. היה פרופסור למתמטיקה במכון הטכנולוגי של ציריך (כיום ETH ציריך), והתמחה בגאומטריה תיאורית.
מרסל גרוסמן נולד בבודפשט לז'ול גרוסמן ולקתרינה הנריאטה ליכטנהאן. מוצא משפחת אביו מאלזס. לאביו היה בית חרושת למכונות חקלאיות. כשהיה בן חמש עשרה שבה משפחתו לשווייץ והתיישבה בבזל. הוא למד במכון הטכנולוגי של ציריך לצד איינשטיין ואשתו לעתיד של איינשטיין מילבה מאריץ'. ובשנת 1902 הוא השלים עבודת דוקטורט באוניברסיטה של ציריך (המכון הטכנולוגי עוד לא היה מוסמך אז להעניק תוארי דוקטור).
לגרוסמן חשיבות רבה בפיתוח תורת היחסות הכללית ובייחוד בניסוח המתמטי שלה. היה זה הוא שהדגיש לאיינשטיין את החשיבות של גאומטריה דיפרנציאלית ובפרט גאומטריה רימנית (גאומטריה דיפרנציאלית של יריעה עם מטריקה רימנית או פסאודו-רימנית). לפי ספרו של אברהם פאיס, גרוסמן הוא שלימד את איינשטיין חשבון טנזורים.
נפטר ב-1936 מטרשת נפוצה.
קהילת הפיזיקאים העוסקים בתורת היחסות חוגגת את תרומותיו של גרוסמן לפיזיקה על ידי ארגון "פגישות מרסל גרוסמן" כל 3 שנים.
קרחון מרקיורי (האי אלכסנדר)
קרחון מרקיורי או קרחון מרקורי (באנגלית: Mercury Glacier) הוא קרחון בחוף המזרחי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 9 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 4 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מזרח ונשפך אל מפרץ ג'ורג' השישי, בין מצוקי וייטאביט, ומצוקי קיסטון.
הקרחון שוכן בסמוך לרמת פלאנט, אולם אינו ממוקם בתוך רכס ההרים של הרמה.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה מהאוויר על ידי לינקולן אלזוורת', בטיסתו מעל האזור ב-23 בנובמבר 1935.
הקרחון נסקר באופן גס בשנת 1948 ובשנת 1949 על ידי משלחת חקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הקרחון מופה באופן מפורט בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
בדומה האתרים סביבה, הקרויים על שם גופים במערכת השמש או קשורים אליה, נקרא הקרחון על שמו של כוכב הלכת כוכב חמה (באנגלית - מרקיורי), וזאת על אף שאינו בתוך רמת פלאנט - אלא בשל סמיכותו לקרחונים אחרים ברמה, וביחס לשמותיהם.
סבכי
סִבְּכִי (שם מדעי: Sylvia) הוא סוג ציפורים קטנות אוכלות חרקים ופירות ממשפחת הסבכיים, השייכות ל"סבכי של העולם הישן".
יש 24 מינים בסוג זה ובהם 93 תת־מינים. הסבכי הטיפוסי מצוי באזורים סובטרופיים או בעלי אקלים ממוזג של מערב אירואסיה ואפריקה הסמוכה, ומרוכז סביב המזרח התיכון. לאחרונה הוחלט להעביר את מרבית המינים לסוג Curruca.
הסבכי בתרבות
נוכחותם ושירתם הנעימה של כמה מינים סיפקו השראה לאמנים ביצירתם מזה זמן רב. המלחין והצפר הצרפתי אוליבייה מסייאן הושפע ביצירותיו מהסבכי אפור שנתן את השם והרבה מן החומר ליצירתו La fauvette des jardins. בקריאתו מסמל הסבכי שחור־הכיפה את בואו של הקדוש פרנציסקוס מאסיזי באופרה של מאסיזי Saint-François d'Assise (פרנציסקוס הקדוש מאסיזי). "La Capinera" (שחור־כיפה באיטלקית) הוא שמו של אחד משיריו המפורסמים ביותר של המשורר האיטלקי ג'ובני פסקולי. "Storia di una capiner" (סבכי שחור כיפה - capiner) הוא סרט מ־1993 שבוים על ידי פרנקו זפירלי שהופץ בשמו הבינלאומי "דרור". הסבכי נחשב מעדן בכמה מדינות במזרח התיכון, שם רבות מציפורים אלו נלכדות באופן בלתי־חוקי בכל שנה במהלך נדידתן. בקפריסין המשמשת כמקפצת יבשה הכרחית במסען המפרך והמאמץ מאירופה לאפריקה ישנה תופעה ייחודית של קטל המוני של ציפורי שיר נודדות וקטנות, ובהן מינים רבים של הסבכי. (להרחבה ראו פרק קישורים חיצוניים)
המינים המצויים בישראל
נמצא שיש מתאם בין תקופת הפריחה והבשלת הפירות של האשחר רחב עלים והאלה ארצישראלית לבין תקופת נדידת הסבכיים דרך ישראל. האשחר רחב העלים פורח ואז מבשיל את פירותיו באפריל מאי ואז עובר שיא נדידת האביב של הסבכיים ורבים מהם נצפים אוכלים את האשחר. בשקיות הטיבוע בתחנה לחקר ציפורי ירושלים מופיעים כתמים כחולים כהים, כתוצאה מהלשלשת שמכילה את שאריות פירות האשחר והזרעים. האלה ארצישראלית מבשילה את פירותיה לקראת אמצע־סוף אוגוסט בירושלים ואז נודדים ועוברים דרך התחנה מספרים עצומים של סבכיים, מספרים גדולים בהרבה מאשר המספרים שחולפים במהלך ספטמבר אוקטובר ונובמבר. נראה שקיים סוג של הדדיות, התפתחות מקבילה, שבה הציפורים והצמחים התאימו את עצמם זה לזה במהלך האבולוציה. ממצאים נוספים שנאספו באמצעות התחנה לחקר ציפורי ירושלים הם שבזמן נדידת הסבכיים באביב דרך התחנה, נמצא שיש שונות בגנים בין הנודדים של תחילת העונה לאלו שבאים אחריהם. עוד נמצא, במחקרי התחנה, שציפורים הנודדות למרחקים הן בעלות כנפיים ארוכות יותר ביחס למשקל גופן לעומת ציפורים יציבות או הנודדות למרחקים קטנים יותר. לדוגמה סבכי אפור נודד מרחקים גדולים יותר מאתרי הדגירה שלו בצפון אירופה מאשר סבכי שחור כיפה ואכן יחס אורך הכנף שלו למשקל גוף גדול יותר. במחקר אחר נמצא שבסבכי שחור כיפה יש הבדל באסטרטגית הנדידה של זכרים ונקבות. הזכרים ממהרים באביב להגיע לאירופה ולכן מבצעים חניות קצרות יותר בתחנה.
בישראל 14 מינים של סבכי:
לוליטה (שיר של גידי גוב)
לוליטה הוא שיר שכתב מאיר אריאל, הלחין יהודה פוליקר וביצע הזמר הישראלי גידי גוב. הוא נכלל באלבום הסולו הרביעי של גוב, "דרך ארץ", שיצא לאור ב־1987.
רקע
השם "לוליטה" לקוח מהיצירה הקלאסית בעלת אותו השם של הסופר הרוסי ולדימיר נבוקוב, יצירה שעסקה בקשר האובססיבי בין מבוגר לנערה בת 12, שדמותה הפכה למושג וארכיטיפ לנערה פתיינית. מילותיו של אריאל משקפות במדויק את התמה של הספר, כפי שנשקפת מעיניו של הומברט.
הצלחה
"לוליטה" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־1 בספטמבר 1987. הוא זכה להצלחה וצעד עד 5 בינואר 1988, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום הראשון, לשבוע אחד, ב־22 בספטמבר 1987. במצעד השנתי של התחנה (תשמ"ח) הוא דורג במקום ה־31.
משה ליטוינסקי
משה (מוריס) ליטוינסקי (12 ביוני 1888– 16 בספטמבר 1952), בנקאי ומקים המושבה תל ליטוינסקי (כיום ברמת גן).
ביוגרפיה
ליטוינסקי נולד בעיר יפו בשנת 1888 לסוחר הקרקעות והעסקן האמיד יעקב אלחנן ליטוינסקי ולשרה ביילה לבית פינקלשטיין, במשפחה בת שלושה בנים. כבר בצעירותו נמשך אחר עידוד התיישבות עברית עצמאית והיה בין מייסדי אחוזת בית יחד עם יוסף אליהו שלוש, ובהמשך פעל להקמתה של תל אביב. היה ממקימי בית הכנסת הגדול (תל אביב).
בעת מלחמת העולם הראשונה, עם גירושם של תושבי תל אביב, עברה המשפחה לעיר קהיר שבמצרים. שם הכיר ליטוינסקי את רבקה קארמן ונשא אותה לאישה. לשניים נולדו שני בנים, חיים ואברהם, ובת, ז'קלין (1922-1929). רבקה נפטרה ב-1945. באותה שנה נישא בשנית לאלה בת משה ליבונטין.
עבד כמנהל החשבונות הראשי של בנק אנגלו-פלשתינה ביפו (כיום בנק לאומי לישראל). בין השנים 1918–1929 היה סוכנה הראשי בארץ ישראל של חברת הדלק הבריטית "רויאל דאטש של". באותה העת, היה ממייסדי "בנק קופת עם" ושימש כנשיא מועצת הבנק הראשון. משנת 1930 ועד סיפוח אסטוניה לברית המועצות ביוני 1940 שימש ליטוינסקי גם כקונסול כבוד מטעם ממשלת אסטוניה ובמסגרת זו זכה אף למדליית הצלב האדום של אסטוניה. משרדי הקונסוליה האסטונית שכנו בקומה השנייה של בית ליטוינסקי ברחוב אחד העם 22 בתל אביב. דגלה של אסטוניה התנוסס מעל ביתו של ליטוינסקי. במהלך השנים, כבן הארץ יצר ליטוינסקי קשרים עם נכבדי הערבים, ובעקבות זאת עלה בידו לרכוש אלפי דונמים אדמה בחלקים שונים בארץ. המקום המזוהה ביותר עם משפחת ליטוינסקי, הוא המושבה "תל ליטוינסקי" אותה הקים בשותפות עם אחיו אמיל. השטח שרכש ב-1933 מערביי הסביבה התפרס על פני 1,770 דונם ולתכנון המושבה הוזמן בכיר האדריכלים בארץ ישראל באותה העת, ריכרד קאופמן. כמו כן נרכש שטח של למעלה מ-500 דונמים ובמרכזו בית בצורת טירה - "גן ליטוינסקי" ליד קיבוץ געש, במטרה להקים בו בתי קיץ לרוכשי הווילות של תל ליטוינסקי. בשטח ניטע פרדס גדול ובתי הקיץ לא הוקמו מעולם. מאוחר יותר נמכר השטח לקיבוץ.. ליטוינסקי רכש עם אחיו כ-1800 דונם בכפר ג'יוס שבשומרון. על 300 דונם מהם נטע פרדס. בסוף שנת 1950 יצא לחו"ל לגייס שותפים להשקעות בישראל.
ליטוינסקי נפטר בפריז, שם התגורר אחיו הצעיר ריימונד, בט"ו באלול תשי"א, ונטמן שם. הותיר אחריו את רעייתו השנייה ושני בנים.
The Move
The Move הייתה להקת רוק בריטית מהעיר ברמינגהאם שהחלה דרכה בשלהי שנות ה-60.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בדצמבר 1965 על ידי רוי ווד וההרכב הראשון שלה כלל גם את בוו בוואן, טרבור ברטון, אייס קפורד והסולן קארל וויין. האמרגן טוני סקונדה הביא אותם ללונדון שם הם החליפו את להקת המי כלהקה הקבועה במועדון המארקי. המפיק דני קורדל החתים אותם והשיג להם חוזה הקלטה בחברת Decca. הלהיט הראשון שלהם היה "Night of fear" שהגיע למקום השני במצעד הבריטי. הלהיט השני "I can hear the grass grow" היה פסיכדלי והגיע למקום החמישי. להיטם השלישי "Flowers in the rain" עורר שערורייה לאחר שצורפה לו גלויה בה נראה ראש הממשלה הרולד וילסון עירום באמבט שלו. בעקבות תביעה שהוגשה נגד הלהקה, נתרמו כל התמלוגים של הלהיט לצדקה. להיט זה היה גם הראשון שהושמע בתחנת BBC Radio One שנפתחה ב-30 בספטמבר 1967. השערוריות סביב הלהקה לא פסקו, והלהיט הבא "Cherry blossom clinic" בוטל מחשש שהתמליל שלו יסבך את הלהקה ובמקומו הוצא "Fire brigade" שהגיע למקום השלישי. לאחר להיט שנכשל ולא נכנס למצעד, זכתה הלהקה להצלחה הגדולה ביותר שלה עם הלהיט "Blackberry way" שהגיע לראש המצעד. טרבור ברטון שביקש להקליט מוזיקה יותר ניסיונית, פרש ובמקומו צורף ריק פרייס. בסתיו של שנת 1969 ערכה הלהקה סיבוב הופעות בארצות הברית שכשל, כך שלא זכתה לאף להיט באמריקה. בינואר 1970 פרש הסולן קארל וויין מהלהקה ובמקומו צורף ללהקה ג'ף לין לאחר שסיכם מראש עם רוי ווד על שינוי סגנון הלהקה. ב-1971 חתמה הלהקה על חוזה עם חברת Harvest של EMI. הלהיט האחרון של הלהקה "California man" הגיע לעשרת הגדולים אך לאחר מכן התפתחה הלהקה ל-Electric Light Orchestra. ג'ף לין השתלט על הלהקה שלאחר ניסויים מוזיקליים, הפכה להיות פופולרית מאוד בשנות ה-70. באוגוסט 1972 פרש ממנה רוי ווד והקים את להקת Wizzard שזכתה ל-6 להיטים במצעד הבריטי, כששניים מהם See my baby jive ו-Angel fingers הגיעו לפסגה.
קרחון מרקיורי (הרי קוק)
קרחון מרקיורי או קרחון מרקורי (באנגלית: Mercury Glacier) הוא קרחון בהרי קוק, בארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז את המדרונות של הר יוז; וזורם לכיוון דרום.
הקרחון רחב, בחלקו העליון שלג מכסה את קרח הקרחון שצבעו כחול; במורד הקרחון, הקרח הכחול אינו מכוסה שלג.
גובהו של הקרחון 1,146 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של האל מרקוריוס (באנגלית: "מרקיורי") מהמיתולוגיה היוונית; וזאת בדומה לשמות אתרים אחרים באזור, הקרויים על שם דמויות מהמיתולוגיה היוונית.
ספורט
ספורט הוא ענף בידור ופנאי הכולל פעילות גופנית שבה מאמנים או משפרים מיומנויות או כישורים גופניים, ושמטרתה השתתפות בתחרות, בבידור עצמי או בהנאה בדרכים אחרות. בדרך כלל הספורט יכלול פעילות גופנית מאומצת, ענפים כגון כדורגל וכדורסל, אך ישנם ענפי ספורט דוגמת שחמט, גולף וסנוקר אשר המאמץ הפיזי הדרוש לקיומם נמוך יותר. קיימים מאות ענפי ספורט, אשר ישנם כאלו בהשתתפות שחקנים יחידים זה מול זה, כאלו הדורשים השתתפות של שני זוגות המתמודדים זה נגד זה, ועד כאלו המתקיימים בקבוצות או אף עם מאות משתתפים בו זמנית.
עד עצם היום הזה מתנהל ויכוח בין מומחי הספורט, חוקריו והמעורבים בו בצורה זו או אחרת, באשר להכללתן של פעילויות מסוימות במונח ספורט. בהקשר זה עולה השאלה לגבי הכללתם של ענפי ספורט עממיים, מיתולוגיים, אתניים ואחרים.
היסטוריה
מקורו של הספורט האתלטי בפעילות שנועדה להבטיח את הישרדות המין האנושי כגון ציד, דיג ומשחקי ילדים שנועדו להגביר את כישורי המוטוריקה שלהם, השתתפות פעילה בחיי הקהילה ועוד. משחקי גורים קיימים גם אצל בעלי חיים. פעולות אלו הפכו לספורט כשנותק הקשר בינן לבין הצורך לעסוק בהן לצורך ההישרדות.
קיימים פרטי אומנות ומבנים הרומזים לכך שהסינים עסקו בספורט כבר בסביבות שנת 4000 לפנה"ס. נראה כי התעמלות הייתה ענף ספורט פופולרי במיוחד בעברה של סין. אנדרטות לפרעוני מצרים העתיקה רומזים כי כבר לפני אלפי שנים התעסקו המצרים בספורט, ביניהם ענפי השחייה ודייג. בין ענפי הספורט האחרים ניתן היה למצוא את ענף הטלת הכידון, קפיצה לגובה והיאבקות. לענפי הספורט העתיקים מפרס, כגון אמנות הלחימה האיראנית זורקהנה, היו קשרים קרובים לאמנות הלחימה. בין שאר ענפי הספורט שמקורם בפרס, ניתן למנות את הפולו ואת תחרות ההפלה ברומח.