cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות אודסה
ראשית העיר
העיר הצעירה החלה להתמלא תושבים חדשים, חלק גדול מהמהגרים היו יהודים. נכון למפקד אוכלוסין מ-1795 התגוררו בעיר 264 יהודים, ופעלו חברה קדישא וחדר. כעבור שלוש שנים הוקם בית כנסת. הרב הראשון, יצחק רבינוביץ מבנדרי התמנה ב־1809.
המאה ה-19
במחצית הראשונה של המאה ה-19 חל גידול ניכר באוכלוסיית העיר ובאוכלוסיית היהודים בפרט. כך בשנות ה-40 של המאה ה-19 מנתה הקהילה היהודית של אודסה 12 אלף נפש, שהיוו כ-20% מכלל תושבי העיר. לפי מרשם אוכלוסין של 1855, היו בעיר 17 אלף יהודים, שהיוו 21.7% מכלל האוכלוסייה.
הגידול באוכלוסיית היהודים היה בעיקר בזכות הגירה יהודית משטחים אחרים ברוסיה הצארית, מגרמניה ומגליציה. חלק ניכר מהמהגרים לאודסה הגיעו מקהילת יהודי ברודי. אוכלוסיית היהודים ההולכת וגדלה ניהלה בתי עסק ומוסדות תרבות. ענף המסחר המרכזי של יהדות אודסה בתחילת המאה ה-19 היה תבואה, סחורה שנמכרה לרוסיה ומחוצה לה.
הודות למוצאם של המהגרים היהודים מערים ברוסיה ובאירופה, הם היו למעמד הביניים באודסה ושיחקו תפקיד חשוב בכלכלה ובהנהגה המקומית. לתנועת ההשכלה היה מקום בולט בקרב יהודי אודסה. ב-1826 נפתח בעיר בית ספר עברי בו לימדו מספר מקצועות (ידיעת הטבע, ידיעת הארץ, היסטוריה, חשבון, לשון עברית, לשון וספרות גרמנית, לשון וספרות רוסית, תלמוד וכתיבה תמה). כל המורים פרט למורה לרוסית היו יהודים יוצאי גרמניה ואוסטריה. ב-1828 בצלאל שטרן התמנה למנהל בית הספר. שטרן הוסיף למערכת הלימוד של בית הספר את לימודי הצרפתית וארגן ספרייה. ב-1834 למדו בו כ-400 בנים. ב-1835 נפתח בית הספר גם לבנות. שטרן היה ממונה גם על בית הספר לבנות ובו לימדו בשלוש כיתות לשון עברית, רוסית וגרמנית, ידיעת הכתב והחשבון, וגם מקצועות כמו תפירה ורקמה. בית ספר עברי גרם למחלוקת בין יהודים יוצאי ברודי שהעדיפו לימודים ברוח חדשה ומערבית יותר לבין יהודים מקומיים (שכונו "רוסים" לפי אברהם בר גוטלובר) שהעדיפו השכלה דתית-מסורתית בחדרים.
במהלך המחאה ה-19 אודסה הייתה לעיר גדולה בתחום המושב. הנסיך מיכאיל סמיונוביץ' וורונצוב, שהיה המושל של שטחי אוקראינה, תמך בקהילה היהודית והתנגד לחלוקת היהודים ל"שימושיים" ( פולזני יבראיי) ו"לא שימושיים". תקופת כהונתו (1825–1856) מכונה לעיתים "תור הזהב של אודסה".
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נפתח בעיר בית הכנסת הברודאי על ידי יוצאי קהילת ברודי (לא לבלבל עם בית הכנסת של ברודסקי בקייב). בית הכנסת עבר לבניין חדש ב-1863, בניין הנמצא ברשות הקהילה היהודית כיום. בית הכנסת הברודאי היה בית כנסת אורתודוקסי, אך הונהגה בו נגינת עוגב, ולחזן התלוותה מקהלה מעורבת של גברים ונשים, ונשים אף קיבלו תפקיד סולו. החזן המפורסם פנחס מינקובסקי היה החזן של בית הכנסת, כנראה עד שנת 1922, שאז עזב לאמריקה. עמיתו וממשיך דרכו בחזנות בבית הכנסת היה דוד נובאקובסקי.
יהודים רבים מאודסה למדו במוסדות להשכלה גבוהה ברוסיה. כך ב-1853 למדו בגימנסיה השנייה של סנט פטרבורג 52 סטודנטים יהודים מאודסה. מקס ליליינטל, שביקר באודסה ב-1842, התקבל בברכה על ידי תושבי העיר המשכילים. בשנות ה-60 של המאה ה-19 אודסה הייתה לאחד המרכזים החשובים של תנועת ההשכלה באימפריה הרוסית. בעיר יצאו לאור מספר עיתונים וז'ורנלים ברוסית וביידיש שנועדו לקהל היהודים, בהם רסבייט, ציון , דיין , קול מבשר והמליץ.
נכון לשנת 1863 בגימנסיות השונות באודסה למדו 128 סטודנטים יהודים. בשנות ה-70 וה-80 מספר התלמידים היהודים בגימנסיות הלך ועלה עד שנבלם על ידי הנהגת נומרוס קלאוזוס ב-1887, שהוריד את אחוז היהודים שמוסד להשכלה רשאי לקבל. כך בשנים 1887–1891 אחוז היהודים בקרב הלומדים ירד ב-48%.
בשנת 1871 התרחש אסון קריסת המקווה באודסה, בו נהרגו שש נשים. העיתונאי אלכסנדר הלוי צדרבוים האשים באסון זה את ראשי ההנהגה הדתית של אודסה, שנהגו לטענתו ברשלנות.
לקראת סוף המאה, התושבים היהודים היוו אחוז גדול מאוד מכלל מתושבי אודסה. נכון למרשם האוכלוסין משנת 1892, התגוררו באודסה 112,00 יהודים, שהיו ל־32.9% מכל תושבי העיר. חלק גדול מתוכם למדו בבתי ספר ובמוסדות השכלה גבוהה. נכון ל-1897 היו רשומים 10,332 תלמידים יהודים במוסדות הלימוד השונים.
עם זאת, חלק גדול מהיהודים בעיר היו במצב סוציו-אקונומי נמוך מאוד, דבר שגרם לעלייה בפשיעה בקרב היהודים. באודסה התפתחו כנופיות גנבים ועבריינים שונים, שחלק גדול מהן כלל יהודים. כך ניתן לציין את הכנופיה של השודד מישקה יפונצ'יק ואת הגנבת המפורסמת סופיה בלוושטיין.
פרעות ביהודי העיר
במהלך המאה ה-19 התרחשו בעיר מספר פוגרומים: ב-1821, 1859, 1871, 1881, ו-1886. הסיבות לפרוץ מהמומות השתנו בין פוגרום לפוגרום. במהלכם נבזז רכוש רב, בתי עסק יהודים נהרסו ונהרגו עשרות בני אדם.
חלק מהפוגרומים פרצו על רקע עלילות דם וחלק על רקע מתיחויות דתיות בין הקהילה היהודית לבין נצרות אורתודוקסית יוונית של אודסה. המתקפות נערכו כנראה בחסות השלטון המקומי ואולי גם בחסות השלטון המרכזי של רוסיה. היהודים הואשמו רבות באי-נאמנות לערכיה של רוסיה הצארית ואף הוטלה עליהם אשמה על רציחתו של הצאר אלכסנדר השני.
פרעות אלו הובילו משכילים רבים, כדוגמת יהודה לייב פינסקר ופרץ סמולנסקין, לתמוך ברעיון התנועה הציונית.
ציונות
הרשויות באודסה בפרט וברוסיה בכלל לא עצרו את האלימות נגד היהודים. לכן, הפוגרומים הובילו להתארגנות יהודית נגד הפורעים. התארגנות זו נענשה על ידי רשויות החוק. כך ב-1881, במהלך גל האלימות המוכר כסופות בנגב, מרדכי זאב חבקין ומרדכי בן-עמי נעצרו יחד עם כ-150 יהודים נוספים, שפעלו כנגד פורעים באודסה.
במקביל לתנועה הציונית פעלה באודסה "עם עולם", תנועה בעלת אופי סוציאליסטי אשר קראה ליהודי האימפריה הרוסית להגר דווקא לארצות הברית. חבורה זו, שהתבססה בחלקה הגדול על מהגרים יהודים מאודסה הקימה מספר קומונות חקלאיות בשטחי מארצות הברית.
תחילת המאה ה-20
בתחילת המאה ה-20 הייתה אודסה לאחד ממרכזי התרבות היהודים הבולטים ביותר באימפריה הרוסית, לצד וילנה וורשה. עיתונות עברית הייתה בשיאה וכתבי עת רבים ביידיש יצאו לאור באודסה. עיתונאים, סופרים ומשוררים עבריים משפיעים כמו שמעון פרוג, חיים נחמן ביאליק, מרדכי בן-עמי, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, ש. אנ-סקי ומשה אליעזר בילינסון פעלו בעיר באותה התקופה.
בשנת 1902 נבחר מנחם אוסישקין באספה הכללית של "חובבי ציון" שהתקיימה באודסה, להיות ראש הוועד שיעסוק ברכישת קרקעות בארץ ישראל ומכירתן לאנשים פרטיים. בשנת 1904 נוסדה למטרה זו חברת "גאולה".
שנת 1905 הייתה שנה משמעותית מאוד לאימפריה רוסית וליהודי רוסיה בפרט. מהפכת 1905 החלה תהליכי שינוי רבים במדינה, בהם עליית רעיונות סוציאליסטיים וגזעניים. לפי מניפסט אוקטובר התחייב הצאר להעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם. הכוחות הריאקציוניים האשימו את היהודים במהפכה עצמה וירידה בכוח שלטון המלוכה. כנגד היהודים התארגנה קבוצת המאות השחורות שביצעו פוגרומים רבים ביהודי האימפריה בשנים 1905–1906. ב-1905 התרחש פוגרום אודסה האחרון והגדול ביותר. לפי דיווחי משטרת אודסה לפחות 400 יהודים ו-100 לא יהודים נהרגו בפוגרום וכ-300 איש נוספים נפצעו. לפי דיווחי העיתונות, מספר הקרבנות היה גבוה בהרבה. כוחות המשטרה והצבא לא מנעו מהפורעים לפגוע ביהודי העיר ולפי חלק מהדיווחים אף תמכו בהם. לאחר הפוגרום של שנת 1905 שמעון דובנוב וישראל אפרויקין ייסדו את המפלגה היהודית פאלקס-פארטיי.
ב-1906 התמנה שמעון יעקב גליקסברג לרב של אודסה. בהשתדלותו נוסדו מספר בתי כנסיות, ובתי ספר לילדים עניים. היה פעיל בוועד חובבי ציון ותנועת המזרחי. דרשותיו בבית הכנסת הציוני "יבנה" משכו המוני צעירים.
לאחר מהפכת 1905 ועד 1909 הונהג באודסה מצב חירום והעיר נוהלה על ידי כוחות צבא, שהיו אדישים למצבם של היהודים ואף שיתפו פעולה עם המאות השחורות. עם זאת, היהודים היו בעלי השפעה כבירה על כלכלת אודסה. נכון לנתוני שנת 1910: כ-90 אחוז מכלל יצוא התבואה מאודסה נוהלו על ידי חברות בבעלות יהודית. כ-56 אחוז מכלל סחר הרחוב באודסה היה בידי יהודים. כ-63 אחוז מבעלי המלאכה, כגון חייטים, היו יהודים. 155 מבתי החרושת (43 אחוז מכלל בתי החרושת בעיר) היו בבעלות יהודים, מפעלים אלו עסקו בעיקר בתעשיית נייר ומזון. שבעה מתוך עשרת הבנקים של אודסה היו שייכים ליהודים. כתגובה לנומרוס קלאוזוס ארגנו היהודים מספר מוסדות לימודים פרטיים, בהם חמש גימנסיות לנשים.
אוכלוסיית יהודי אודסה בחצי הראשון של המאה ה-20 הייתה חילונית ברובה. עם זאת, בעיר פעלו מוסדות דתיים, בתי כנסת ותלמודי תורה. כך בשנת 1902 הקים חיים טשרנוביץ באודסה "קיבוץ" של תלמידי ישיבה צעירים, בשילוב לימודי תורה עם ציונות. הקיבוץ של תלמידיו הפך מאוחר יותר לגרעין של "הישיבה" באודסה, שהוא עמד בראשה עד שנת 1911. בהמשך, ישראל אברהם רבין החליף את טשרנוביץ בתפקידו. ב-1902 הוקם באודסה גרעין של פועלי ציון שאף הוציא עיתון משלו והיה לאחד המרכזים של התנועה הציונות סוציאליסטית.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת אזרחים
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה לאחר מהפכת אוקטובר, קיבלה אודסה פליטים יהודים רבים מהאזורים הסמוכים והקהילה התחזקה במידה רבה. פועלי ציון והבונד היו פעילים מאוד בתקופה זו ואף ערכו בחירות להנהגת הקהילה היהודית באודסה ב-1918.
עיתונות יידית הייתה פופולרית מאוד באותה תקופה, ובמקביל אודסה הייתה למרכז לספרות עברית מודרנית וציונות. הוצאת ספרים "מוריה" החלה את דרכה באודסה. מקימיה היו חיים נחמן ביאליק, ש. בן ציון, מאיר דיזנגוף, אלחנן ליב לוינסקי ויהושע חנא רבניצקי. להוצאת אמנות שהוקמה על ידי שושנה פרסיץ במוסקבה היה סניף חשוב באודסה. ב-1917 רשת החינוך "תרבות" הקימה בית ספר באודסה. ל"מכבי" היה מועדון ספורט מקומי. פנחס מינקובסקי הופיע עם שירה בשפה העברית ובשנת 1918 החלה את דרכה תנועת "החלוץ" שעסקה בהכשרה. ב-1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הפליגה האונייה "רוסלאן" מאודסה לארץ ישראל, כשעל סיפונה רופאים ואנשי רוח רבים בעלי השפעה על היישוב העברי בתקופת המנדט הבריטי, בהם פנינה היילפרין, שניאור זלמן אביגדורי, יוכבד דוסטרובסקי, שמואל נבון ועוד.
בתקופת מלחמת האזרחים, יהדות אודסה סבלה ממתקפות מצד פורעים מקומיים וארגנה כוחות הגנה חמושים. כוחות אלו פוזרו ב-1920. פוגרומים ביהודי אודסה נמנעו בין היתר בזכות הפשיעה המאורגנת וכנופיות יהודיות כמו זאת של מישקה יפונצ'יק. מישקה יפונצ'יק אף עמד בראש גדוד בצבא האדום שנלחם נגד כוחותיו של סימון פטליורה, שנהגו לפרוע באוכלוסייה יהודית. גדוד זה הורכב בעיקר מאנשי העולם התחתון יהודים של אודסה והוא פורק לאחר שמישקה יפונצ'יק הוצא להורג על סירוב פקודה להשתתף בקרב.
ב-1920 נרשמו באודסה 190 אלף יהודים. ב-1926 מספרם ירד ל-153,194 נפש בעקבות חזרתם של הפליטים ליישובים הסמוכים.
בין מלחמות עולם
בשנות ה-20 פעלו באודסה תנועות נוער ציוניות כמו הצופים והשומר הצעיר. בתי כנסת גדולים הלכו ונסגרו והקהילה הלכה והפכה ליותר חילונית, בין היתר בעידוד השלטונות.
עם התבססות השלטון הסובייטי בברית המועצות הלכה וירדה הלגיטימיות של הציונות והוצאות לאור בעברית נסגרו. בשנות ה-20 החלו רדיפות נגד פעילים ציוניים, הופסקו לימודיהם של סטודנטים שהיו חברים בארגונים ציוניים. תנועת החלוץ פעלה באופן מחתרתי. פעילות תנועת החלוץ הופסקה סופית לקראת תחילת שנות ה-30.
מלחמה העולם השנייה והשואה
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב־22 ביוני 1941, כוחות הוורמאכט יחד עם כוחות אחרים של מדינות הציר פלשו לתחומי ברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה. בהתאם להסכמים בין גרמניה הנאצית לבין רומניה, הרומנים הצטרפו למלחמה והתקדמו בחלק הדרומי של החזית. המצור על אודסה החל ב-5 באוגוסט על ידי כוחות צבא רומניה והסתיים ב-16 באוקטובר 1941 בכיבושה של העיר.
החל מפלישת כוחות הציר לשטח אוקראינה החל פינוי עצמי של יהודים מאודסה ומאזורים סמוכים. במהלך תקופת הלחימה על אודסה, כ-40% מאזרחיה היהודים נמלטו מהעיר.
ב-16 באוקטובר, עם נפילתה של העיר בידי כוחות האויב היו בה כ-100,000 תושבים יהודים. מיד עם כיבוש העיר, נערך בה מרשם אוכלוסין. בימים הראשונים לכיבוש, כוחות האיינזצגרופן יחד עם כוחות הכיבוש הרומניים הוציאו להורג בירי כמה אלפי יהודים.
נפילתה של אודסה בידי כוחות האויב לא עצרה את ההתנגדות. ב-22 באוקטובר, פחות משבוע מיום כניסת הכוחות הרומנים, הושמדה עמדת פיקוד רומנית והמושל הצבאי של העיר גנרל גלוגוינו נהרג. כתגובה, בפקודתו של הגנרל יון אנטונסקו כ-5,000 אזרחים הוצאו להורג, רובם יהודים. רבים מהם נתלו בצמתים ובכיכרות. כ-19 אלף יהודים הוצתו בחיים בנמל, לאחר שהחיילים שפכו עליהם דלק. בהמשך, יהודי העיר נאספו אל הכפר הסמוך ונרצחו בבורות ירי. חלק מגופות הנרצחים נשרפו באסם של הכפר. בכביש, במרחק של 6 קילומטרים מאודסה נמצאו לאחר המלחמה שרידים של כ-28 אלף גופות שרופות חלקית. עיקר הטבח באודסה מתועד לתאריכים 22–24 באוקטובר 1941,
באודסה הוצאה פקודה לפיה כלל היהודים מחויבים להתייצב בבתי הכלא. בנובמבר 1941 החל מבצע של פינוי העיר מכלל היהודים. היהודים חולקו לקבוצות של כ-2,00-5,000 איש והוגלו ברגל לכפר בוגדנובקה, חלקם מתו במהלך אותה צעדת המוות. לפי המרשם, בדצמבר נמצאו בכפר 55 אלף יהודים, תושבי אודסה או מקומות סמוכים. הוצאתם להורג בידי כוחות רומנים, גרמנים ואוקראינים החלה ב-20 בדצמבר והסתיימה ב-15 בינואר 1942.
ב-7 בדצמבר 1941 אודסה הוכרזה כבירת טרנסניסטריה, מדינה לכאורה שהוקמה בשטחי אוקראינה על ידי כוחות הכיבוש הרומני. המוסדות המנהלתיים הרומנים העבירו את מטותיהם מטירספול לאודסה. ב-10 בינואר 1942 הוצאה פקודה לפיה שארית יהודי אודסה מחויבים לעבור לאזור סלובודקה, שהיה פרוור של אודסה. שכונה זו נהפכה לגטו עם צפיפות ותנאי תברואה נוראיים.
מצב יהודי דומנובקה השתפר מעט ב-1943 עקב חילופי שלטון. כ-600 יהודים מתושבי הכפר שרדו את תקופת מלחמת העולם השנייה. כמה מאות יהודים שרדו את תקופת השואה באודסה עצמה: חלקם חיו עם מסמכים מזויפים, חלקם התחבאו בקטקומבות אודסה וחלקם הצטרפו לכוחות המחתרת שפעלו בעיר. משפחה יהודית אחת הוסתרה על ידי אשקהן אגופיאן, שקיבלה על פעילותה תואר חסיד אומות העולם בהמשך. פרסקוביה אולייניצ'נקו שפעלה בעיר קיבלה הכרה כחסיד אומות העולם בשנת 2000.
לאחר המלחמה
הקהילה היהודית נפגעה קשות במהלך המלחמה. בנוסף לפגיעה בנפש, מוסדות תרבות רבים הושמדו או לא חזרו לפעילות לאחר חזרת התושבים. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ושחרורה של אודסה, היא חזרה להיות אחד ממרכזי היהדות של ברית המועצות. ב-1945 חזר לפעולה התיאטרון היידי, שחבריו נמלטו לטשקנט בתקופת הכיבוש. בשנים 1944–1947 פעלה בעיר תחנת רדיו ביידיש.
התקופה לאחר מלחמת העולם השנייה התאפיינה בעלייה באנטישמיות בברית המועצות. המאבק נגד קוסמופוליטיות החל בשנת 1948 ונמשך עד 1953 ובמהלכו יהודים רבים פוטרו מעמדות בכירות. מוסדות יהודים רבים נסגרו בהוראת הממשל והעיתונות החלה לקרוא לסגירת בית הכנסת היחיד בעיר. פרשות כמו משפט הרופאים פגעו מאוד במעמדם של משכילי אודסה.
גודל הקהילה היהודית השתנה רבות עם השנים. לפי מרשם אוכלוסין מ-1959 התגוררו בעיר 106,700 יהודים, שהיו ל-16% מכלל תושביה. לפי המרשם של 1970 התגוררו בה 117,223 יהודים. לפי המרשם של 1979, חיו באודסה 86,000 יהודים, שהיוו 8.4% מכלל תושביה.
סוף המאה ה-20
בתקופת הפרסטרויקה החל גל הגירה נוסף של יהודים מהעיר. בעיקר לישראל ולארצות הברית ולעיתים למדינות אחרות (כמו גרמניה). ב-1989 עזבו את העיר 9,603 יהודים ובשנת 1990 עזבו 6,806 יהודים. לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 יהודי אודסה רבים עלו לישראל. באותה השנה פתח ארגון הג'וינט את המשרד הראשון שלו בעיר.
למרות עזיבתם של רבים מיהודי אודסה, הקהילה החלה להשתקם ולגדול החל מ-1990. בשנה זו הוקם מרכז לתרבות יהודית באודסה שעוסק בין היתר בהנצחת זכר השואה, הפעלת ספריה יהודית הכוללת בין היתר ספרים בעברית, העברת הרצאות ומפגשים. המרכז מוציא לאור כתב עת "נאש גולוס" (הקול שלנו) בשפה הרוסית, בשיתוף עם קהילת יהודי קישינב. הסוכנות היהודית פועלת באודסה ומסייעת לעלייה ולקשר עם התפוצות.
ב-1992 התמנה שלמה בקשט לרב הראשי של אודסה. בקשט הקים את רשת בתי הספר "אור שמח-תקווה" הכוללת בית ספר אחד ושתי פנימיות. חב"ד פעילים מאוד באודסה. בשנים 1990–1998 ראש חב"ד באודסה היה הרב ישעיהו גיסר, יליד אודסה. ב-1998 החליף אותו בתפקיד הרב אברהם וולף. נפתח מרכז אור אבנר, חדר ושתי פנימיות.
במשך תקופה ממושכת לאודסה היה ראש עיר יהודי. אדוארד גורביץ כיהן כראש העיר בשנים 1994–1998 ו-2004–2010. בתקופת כהונתו הוקמה אנדרטה לזכר השואה ושדרה על שם חסידי אומות עולם.
המאה ה-21
בעיר פועל בית חב"ד ופועלות חנויות ומסעדות כשרות. ישנם בתי ספר וגני ילדים יהודים, המנוהלים על ידי חב"ד, בהם מלמדים עברית. הרב הראשי של אודסה וראש הקהילה היהודית הוא אברהם וולף ובעיר מתנהלים מספר בתי כנסת,ישיבות, חדר, מקווה, האוניברסיטה היהודית וכו'.
ב-2002 נפתח מוזאון יהודי בשם "מגדל שורשים". ב-2003 נפתחה באודסה אוניברסיטה יהודית שכוללת מספר פקולטות כמו משפטים, הוראה, כלכלה ועוד. ב-2004 בשדרת חסידי אומות עולם הוצבה אנדרטה בעיצובו של זוראב צרטלי. ב-2005 הוצבה אנדרטה נוספת "לזכר קרבנות הפשיזם 1941-1944". בשנת 2009, נפתח מוזיאון השואה באודסה.
משנת 2010 פועל באודסה בית ספר של רשת אורט. ישיבת חב"ד בעיר קיבלה מעמד של מוסד להשכלה גבוהה.
עם זאת, האנטישמיות באודסה לא נעלמה. ב-2014 וב-2018 רוססו באודסה גרפיטי בעלי תוכן אנטישמי, הקוראות לרצח יהודים.
תרבות
אנשי רוח יהודים רבים, סופרים ומשוררים עבריים נולדו והתגוררו באודסה. כך ניתן למנות את שאול טשרניחובסקי, חיים נחמן ביאליק, אחד העם, מרדכי בן-עמי, אברהם פריידנברג, יוסף שכטמן, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, שמעון פרוג, אהרן מיכל ברכיהו בין אנשי תרבות מתקופת התחייה שפעלו בעיר.
בנוסף להיותה של אודסה למרכז תרבותי יהודי, יוצאי אודסה היהודים השפיעו רבות על תרבותה של ברית המועצות כולה והיו לאנשי בידור חשובים. כך הסטנדאפיסט ארקדי רייקין זכה בפרסים הגבוהים ביותר לבידור: האמן העממי של ברית המועצות, גיבור העמל הסוציאליסטי ופרס לנין. הסטנדאפיסט מיכאיל ז'בנצקי היה לאמן העם של אוקראינה וגם אמן העם של הפדרציה הרוסית. הזמר והשחקן לאוניד אוטיוסוב שגם הוא יליד אודסה היה לאמן העממי של ברית המועצות אף הוא. שחקן התיאטרון והקולנוע רומן קרצב היה בעל תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
הסופרים הרוסים איליה אילף ואיסאק באבל והמשורר אדוארד בגריצקי הם ילידי אודסה. גם הפסנתרן אמיל גיללס והכנרים דוד אויסטרך ונתן מילשטיין נולדו באודסה. האמן נחום גוטמן התגורר באודסה מגיל 5. הזמרת לריסה דולינה התגוררה באודסה מגיל 3.
האמן לאוניד פסטרנק, אביו של הסופר בוריס פסטרנק, נולד באודסה.
בתחום הספרות העכשווית ניתן לציין את סופר הילדים הפופולרי גריגורי אוסטר ואת הפובליציסט אנטולי וסרמן.
גם בתחום הספורט ניתן לציין יהודים מאודסה כמו השחמטאי יפים גלר ומחליקה על קרח אוקסנה באיול.
סנג'ק (חבל ארץ)
סנג'ק (בסרבית: Санџак או Sandžak) הוא חבל ארץ היסטורי וגאו-פוליטי, המשתרע בדרום-מערב סרביה וצפון-מזרחה של מונטנגרו. השם סנג'ק מקורו בסנג'ק נובי פאזאר, יחידה מנהלית עות'מאנית לשעבר. בשנים 1909-1878 האזור נמצא תחת כיבוש אוסטרו-הונגרי, עד שב-1909 הוחזר לאימפריה העות'מאנית. בשנת 1912 בעקבות מלחמת הבלקן הראשונה חולק האזור בין ממלכות סרביה ומונטנגרו. הסרבים מכנים את החלק הצפוני שבו בשם "ראשקה", שהיה אחד השמות של הנסיכות סרביה בימי הביניים. העיר החשובה ביותר בסנג'ק היא נובי פאזאר.
השם
סנג'ק הוא מילה בטורקית העות'מאנית ( sancak سنجق) שמשמעותה "דגל" ובהמשך קיבלה משמעות שם של יחידה מנהלית באימפריה העות'מאנית. יחידה כזאת הייתה קיימת גם באזור שמרכזו היה נובי פאזאר (Novopazarski sandžak). החלק של חבל סמג'ק שהסתפתח לסרביה נוהגים הסרבים לכנות ראשקה, אם כי השם ראשקה מציין בדרך כלל אזור יותר גדול. האוכלוסייה הסרבית הנוצרית שנאלצה לנטוש את האזור במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונמלטה לחבל שומאדיה נהגה לקרוא לאזור "סרביה הישנה". השם סנג'ק של חבל הארץ השתרש יותר אחרי מלחמת העולם השנייה.
גאוגרפיה
הסנג'ק משתרע מהגבול הדרום-מזרחי של בוסניה והרצגובינה ועד לגבולות של חבל קוסובו ואלבניה על שטח של 8500 קמ"ר. שש ערים חשובות של הסנג'ק נמצאות בסרביה (נובי פאזאר, סייניצה, טוטין, פרייפוליה, נובה וארוש ופריבוי), חמש ערים במונטנגרו (פלייבליה, ביילו פולה, בראן, רוז'איה ופלאב). לפעמים מתייחסים גם לעיר המונטנגרית אנדרייביצה כאל חלק מסנג'ק. העיר הגדולה ביותר באזור היא נובי פאזאר -עם 100,410 תושבים, כשהערים החשובות האחרות הן פלייבליה (31,060 תושבים) ופריבוי (27,133 תושבים). בסרביה הערים נובי פאזאר וטוטין הן חלק מהמחוז ראשקה, בעוד שהערים סייניצה, פרייפוליה, נובה וארוש ופריבוי הן חלק ממחוז זלטיבור
דמוגרפיה
בשנת 2002 אוכלוסיית הסנג'ק רבתי הייתה כ-420,000 תושבים. אוכלוסייתו כללה: 228,000 סלאבים מוסלמים (52%) ו-198,000 (45%) סרבים ומונטנגרים. בנוסף מיעוטים קטנים של אלבנים, צוענים ואחרים.
חלוקה אתנית
בשנת 2002: הערים החשובות ביותר הן נובי פאזאר (55,000 תושבים), פלבליה (23,800 תושבים), פריבוי (19,600 תושבים)
היסטוריה
בימי הביניים הייתה קיימת באזור מדינה סרבית בשם ראשקה שבירתה הייתה העיר ראס, לא רחוק מן העיר הנוכחית נובי פאזאר, ששמה המקורי בסרבית היה נובי טרגובישטה ("השוק" או "הבאזאר החדש")
הדספוטות הסרבית סופחה על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1455. תחת השלטון העות'מאני תושבים רבים באזור נובי פאזאר המירו את דתם לאסלאם. ההתאסלמות באזורים הסרבים נגרמה על ידי גורמים מרובים - פסיכולוגיים - חרדה ויאוש, איבוד התקווה אחרי תבוסות חוזרות של הצבאות הנוצרים, מעשי שוד וציד עבדים מצד השלטונות העות'מאנים שביססו את שליטתם בשטח; גורמים דתיים: חולשתה ועוניה של הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית באזורים מסוימים; גורמים כלכליים - המוסלמים שילמו פחות מיסים, נמנע מהנוצרים לעבוד במינהל האזורי ולהעיד בבתי דין נגד מוסלמים. אחרי שהסרבים נאבקו במלחמות חוזרות באיום העות'מאני, הטורקים הדפו צפונה את האוכלוסייה הסרבית הנוצרית יישבו במוסלמים את האדמות שנעזבו. רבים ממוסלמים אלה היו סרבים אתניים שהתאסלמו ואבל גם טורקים, ומתיישבים מוסלמים אחרים שהובאו מקווקז, מאסיה הקטנה ומהמזרח התיכון. גלי הגירה גדולים הגיעו במאות ה-18–19. גורם נוסף להתאסלמות היה המיקום הגאוגרפי של הסנג'ק שהפך אותו למרכז מסחר פעיל ואיפשר את אסלום הסוחרים. חלקים רבים של חבל סנג'ק נכללו בימי השלטון העות'מאני בסנג'ק נובי פאזאר, יחידה מנהלית עות'מאנית שבירתה הייתה בעיר נובי פאזאר. האזור שאל את השם סנג'ק מהסנג'ק של נובי פאזאר,
במחצית השנייה של המאה 19 המצב הפוליטי והדמוגרפי בסנג'ק הושפע מהעימות האוסטרי-עות'מאני. אוסטרו-הונגריה תמכה בהפרדת הסנג'ק מהאימפריה העות'מאנית או לפחות בהשגת אוטונומיה של האזור. היא שאפה למנוע מסרביה וממנוטנגרו להתאחד ולהתפשטות אוסטרית-הונגרית אל הבלקן. לאור תוכניות מסוג זה, נחשב הסנג'ק לחלק מבוסניה-הרצגובינה והאוכלוסייה המוסלמית בה מילאה תפקיד לא מבוטל במתן תירוץ לאוסטרו-הונגריה להציג עצמה כמגנה על המיעוט המוסלמי מפני הנוצרים האורתודוקסים הסרבים.
בשנים 1877–1879 השתלטה אוסטרו-הונגריה על אזור סנג'ק, שחיבר את האימפריה אל אלבניה העות'מאנית דרכה ביקשה האימפריה מוצא נוסף אל הים האדריאטי. בהסכם בין אוסטריה לעות'מאנים במאי 1879 הוסכם שהשלטון באזור סנג'ק ימשיך להתנהל על ידי העות'מאנים, אך אוסטרו-הונגריה תוכל להחזיק בה את צבאה יחד עם צבא העות'מאנים. בשנת 1908 השיגה אוסטרו-הונגריה את חייליה מאזור סנג'ק תמורת הסכמתה בשתיקה של האימפריה העות'מאנית לסיפוח בוסניה הרצגובינה לקיסרות האוסטרית. במרץ-אפריל 1909 שלחו העות'מאנים לאזור עשרת אלפים חיילים.
באוקטובר 1912 בימי מלחמת הבלקן הראשונה נכבש חבל סנג'ק על ידי סרביה ומונטנגרו, שכוחותיהם תקפו את האזור משני צידיו ונפגשו באמצעה. אוסטרו-הונגריה סרבה לסיפוח האזור לאחת משתי המדינות הדרום-סלאביות, אולם בהמשך חודש נובמבר הסכימה לחלוקת האזור בין סרביה למונטנגרו, תמורת השגת עיר נוספת על חוף הים האדריאטי. בהתאם, בעקבות הכיבוש, הסכימה טורקיה לסיפוח חלקו המזרחי של סנג'ק לסרביה וחלקו המערבי למונטנגרו.
במלחמת העולם הראשונה, כבשה אוסטרו-הונגריה את האזור בנובמבר 1915 כדי להעניש את סרביה ולנתק את מונטנגרו מסרביה. בעקבות הפסדה של אוסטרו-הונגריה במלחמה, הוכלל האזור בממלכה החדשה המאוחדת של הסרבים, הקרואטים והסלובנים (לימים יוגוסלביה) בשנת 1918.
קישורים חיצוניים
Zbornik radova Narodnog muzeja Čačak br. 2, 1971
ניקולאי קוסטר-ולדאו
ניקולאי קוֹסְטֶר-וֶלְדַאוּ (בדנית: Nikolaj Coster-Waldau; נולד ב-27 ביולי 1970) הוא שחקן דני. התפרסם בעיקר בשל דמותו של ג'יימי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה מבית HBO "משחקי הכס" (2019-2011); בעבורו היה מועמד לשני פרסי אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרת דרמה.
ביוגרפיה
קוסטר-ולדאו נולד בעיירה רודקובינג, דנמרק; בנם של האנה סבורג קוסטר, ספרנית במקצועה, ואביו, יורגן אוסקר פריצר ולדאו, שנפטר בשנת 1998. קוסטר-ולדאו סיפר בראיונות על בעיית השתייה של אביו, וכן הגירושים של הוריו. לקוסטר-ולדאו שתי אחיות גדולות. הוא גדל בעיקר עם אימו, בכפר קטן הממוקם ליד העיר רינגסטד בדרום האי שלן.
בשנת 1989 החל את לימודיו בבית הספר הלאומי לתיאטרון בדנמרק אותם הוא סיים בהצלחה ב-1993. תפקידו הראשון היה במחזה "המלט" בתפקיד לארטס בתיאטרון בטי ננסן.
קריירה
ב-1994 הופיע בסרט הדני "משמר הלילה", תפקיד שהביא לו תהילה במולדתו. לאחר מכן המשיך במספר תפקידים בדנמרק, עד שבתחילת שנות האלפיים החל גם להופיע בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בשנת 2001 קיבל את תפקידו הראשון בסרטו של רידלי סקוט "בלק הוק דאון", בתפקיד גארי גורדון. לאחר מכן הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של מייקל אפטד "אניגמה", עם קייט וינסלט ודוגארי סקוט. רידלי סקוט ליהק את קוסטר-ולדאו גם לסרט "ממלכת גן עדן" יחד עם אורלנדו בלום וליאם ניסן. הוא הופיע גם בסרטים "וימבלדון - אהבה בלבן" (עם קירסטן דנסט) ו"חומת אש" (עם האריסון פורד). במקביל גם כתב, הפיק וביים סרטים דניים בדנמרק. הוא הופיע בתפקיד הבלש ג'ון אמסטרדם בסדרה "ניו אמסטרדם", ברשת Fox.
בשנים 2011–2019 הוא גילם את ג'יימי לאניסטר בסדרת הטלוויזיה של HBO "משחקי הכס", המבוססת על ספרי "שיר של אש ושל קרח" של ג'ורג' ר. ר. מרטין. על דמותו הוא אומר הוא גם מספר כי הביע "התלהבות ויראת כבוד" כאשר נכנס לסט.
בשנת 2013 כיכב בסרט האימה "מאמא" יחד עם ג'סיקה צ'סטיין, וכמו כן הופיע בסרט "אבדון" יחד עם טום קרוז ומורגן פרימן. בנוסף גילם את מארק קינג בסרט "האישה האחרת" יחד עם קמרון דיאז וקייט אפטון בשנת 2014.
ב-2023 החל לשחק בסדרה הדבר האחרון שהוא אמר לי בכיכובה של ג'ניפר גארנר.
חיים אישיים
בשנת 1997 נישא קוסטר-ולדאו לשחקנית והזמרת הגרינלנדית נוקאקה קוסטר-ולדאו, בתו של הפוליטיקאי הגרינלנדי יוסף מוצפלדט; הם מתגוררים בקופנהגן ולהם שתי בנות ושני כלבים.
מריאליט
מריאליט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) המכיל נתרן, אלומיניום וכלור השייך לקבוצת הסקפוליט.
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של המריאליט היא Na4Al3Si9O24Cl. המריאליט יוצר תמיסה מוצקה עם המיוניט (Ca4Al6Si6O24CO3), מינרל השייך אף הוא לקבוצת הסקפוליט. מיוניט ומריאליט טהורים יוצרו באופן מלאכותי, אבל בטבע הם קיימים אך ורק בתערובת ביניהם, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. חבורת הסימטריות המרחבית של תערובת זו היא "P42/n"
המריאליט מתגבש במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "טטרגונלית דיפירמידלית" 4/m\, וחבורת סימטריות מרחבית "I 4/m". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=12.060 ו-c=7.572Å.
תכונות פיזיקליות
המינרל מופיע במקבצים גרגיריים או חסרי צורה. הגבישים פריזמתיים המסתיימים בפירמידות באורך עד 1.5 מטר. פאות הגביש מקווקוות. למריאליט יש פצילות מובחנת בשני כיוונים ({100}, ו־{110}). הקשיות של המינרל בינונית, 6-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.54 גרם לסמ"ק.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא חד-צירי שלילי. מקדמי השבירה של המריאליט הם: nω=1.539-1.550 ו-nε=11.532-1.541. גבישי המריאליט הם שקופים עד שקופים למחצה. הם חסרי צבע או שצבעם לבן, צהוב, ורוד, סגול, כחלחל, שחום, ירקרק. בשקף מנוסר המריאליט הוא חסר צבע. הברק של המריאליט הוא זגוגי, דמוי שרף או פנינתי. המינרל פלואורסצנטי - בקרינת על סגול באורכי גל קצרים או ארוכים המינרל פולט אור בגוונים עזים של כתום עד צהוב או אדום.
גילוי ומקור השם
המינרל נתגלה לראשונה ב-1866 בפיאנורה (Pianura) (כיום פרבר במערב נאפולי), חלק מ"השדות הפלגריאנים" (Campi Flegrei – קלדרה גדולה שרובה מתחת למים), פרובינציית נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה המינרל קרוי על שמה של מריה רוזה פום ראט (Maria Rosa vom Rath), אשתו של מגלה המינרל, המינרלוג הגרמני גרהארד פום ראט (Gerhard vom Rath; 1888-1830).
שם נוסף מקובל הוא "דיפיּיר" (dipyre) - סקפוליט עשיר במריאליט.
שימושים
המינרל ידוע בעיקר לאספני מינרלים, אם כי הקשיות שלו מאפשרת גם שימוש לעיתים נדירות כאבן חן. הסוגים בהם מופיעים הגוונים צהוב, כתום, ורוד או סגול הם הסוגים בהם נעשה שימוש זה. כאשר את הסוגים השקופים פחות נוהגים לחתוך בצורת קבושון משום שאז מציג המינרל את תופעת עין החתול.
מקור ותפוצה
המריאליט מצוי בדרך כלל בסלעים שעברו התמרה אזורית, בייחוד שיש, גנייס שמקורו באבן גיר ו צפחות ירוקות. כמו כן בסלעי סקארן בפגמטיטים, בסלעי יסוד מאפיים שעברו תהליך מטאסומטי ובסלעים שנפלטו מהרי געש.
כאמור, בטבע המריאליט קיים אך ורק בתערובת עם המיוניט, שבה לא עולה חלקו של אחד המינרלים על 80 אחוזים. בין המקומות בהם ניתן למצוא תערובת זו שבה אחוז המריאליט גבוה: בפיאנורה (Pianura) (כיום פרבר במערב נאפולי), חלק מ"השדות הפלגריאנים" (Campi Flegrei – קלדרה גדולה שרובה מתחת למים), פרובינציית נאפולי במחוז קמפניה שבאיטליה (המקום בו נמצא המינרל לראשונה); באזור סליודיאנקה (Слюдя́нка) דרומית לימת באיקל שברוסיה; בפרנקלין (Franklin) ובהמבורג (Hamburg) במחוז סאסקס (Sussex) בניו ג'רזי, ובפרנץ' קריק (French Creek) במחוז צ'סטר (Chester) בפנסילבניה שבארצות הברית; באגם הדובים (Bear Lake), מחוז פונטיאק בפרובינציית קוויבק שבקנדה; במפוואפווה (Mpwapwa) באזור מורוגורו (Morogoro ) סמוך לדודומה שבטנזניה; ובסרה דה ציביטה (Serra da Chibita), ריו פארדו (Rio Pardo) במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
גאלופ
גאלופ הוא סוג ריקוד במשקל 2/4 שמקורו בגרמניה.
המונח גאלופ פירושו לדהור. וכך הוא אופי הריקוד. מקור הגאלופ הוא מגרמניה, שם היה מכונה "הופסר" שפירושו- מנתר ומדלג. אופי הריקוד הוא במעגל, מהיר ועליז, במשקל זוגי ומאופיין בניתורים.
גאלופ במוזיקה הקלאסית
ריקודי גאלופ מפורסמים:
פרס גראמי לאלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר
פרס גראמי לאלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר הוא פרס שמוענק בטקס פרסי גראמי; טקס שהוקם בשנת 1958 ובמקור נקרא פרסי הגרמופון. הפרס ניתן לאלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר. הפרס ניתן לאלבום ללא מתן חשיבות למכירותיו, ההצלחה שלו במצעדים למיניהם וכדומה, אלא מבחינת האיכות שלו בלבד.
על פי החוקים של פרסי גראמי, הפרס מוענק לאלבום שלפחות 51 אחוזים ממנו מכילים את הסוגה הטרופית והלטינית. כמו כן, סלסה ומרנגה נכללים גם כן כחלק מהאחוזים שמחשיבים את האלבום לטרופי ולטיני.
הישגים
רובן בליידס זכה בפרס ארבע פעמים, מה שהופך אותו לשיאן בקטגוריה זו. הזמרת-יוצרת גלוריה אסטפן, אדי פלמיירי וטיטו פואנטה זכו כולם בשלושה פרסים. האישה הראשונה שזכתה בפרס הייתה סליה קרוז בשנת 1990, עם אלבומה Ritmo en el Corazón.
ברבהאם אוטומוטיב
ברבהאם אוטומוטיב היא יצרנית מכוניות על ומרוץ אוסטרלית, שבסיסה באדלייד שבדרום אוסטרליה. היא הוקמה בשנת 2018 על ידי דייוויד ברבהאם, בנו של ג'ק ברבהאם, נהג מרוצים לשעבר שמת בגיל 88 ממחלה בכליות בשנת 2014.
המכונית הראשונה שלה היא ברהבאם BT62, מכונית על שמיועדת להתחרות במרוצים שונים ברחבי העולם.
בשנת 2021, ברבהאם נכנסה לתחרות בסדרה המרוצים האירופית GT2 עם ה-BT63 GT2.
אנדופורה
אֶנְדוֹפוֹרָה (מונח מתחום הבלשנות) היא רכיב במשפט או בפסקה המתייחס לרכיב אחר באותו טקסט. הדבר אליו מתייחסת האנדופורה נקרא הקודמן והוא לרוב מקדים את האנדופורה במשפט. למשל במשפט "הזמרת איפרה את עצמה" האנדופורה "עצמה" מתייחסת לקודמן "הזמרת". המילה היא הלחם בסיסים מיוונית של "אנדו": בתוך, "אנפורה": לשאת-אחורה. זאת להבדיל מ"אֶקְסוֹפוֹרָה" ("אקסו": בחוץ) שמתייחסת לצירוף מילים חיצוני למשפט. למשל במשפט "הזמרת איפרה אותו" האקסופורה "אותו" מתייחסת לצירוף שאינו נמצא במשפט - אלא הוזכר או יוזכר במשפט אחר, או שהוא ברור מההקשר.
מקובל להבחין בין שלושה סוגים של אנדופורה:
נחל יצהר
נחל יצהר הוא נחל הזורם בדרומו של הגליל המערבי בקרבת הקיבוצים תובל ופלך.
תוואי הנחל
ראשיתו של הנחל מערבית לדיר אל-אסד והוא נשפך לנחל יסף מערבית לכפר יסיף. הוא מנקז את מימי מתלול צורים ומשם הוא ממשיך דרך הגבעות הסמוכות לכפרים ג'וליס ואל-מכר. משם הוא נשפך אל נחל יסף.
החי בסביבת הנחל
בדרום השמורה ניתן לראות מערות יונים. אלה הן מערות קרסטיות ובהן שרידים פרהיסטוריים. במערות מקננות יונים ושוכנים בהן עטלפים. בסביבת המערה דרים שפני סלע. במצוקים מקננים בז מצוי ועקב עיטי.
צמחייה
באפיקו של הנחל ניתן לחזות חורש ים תיכוני סבוך, עצי קטלב הצומחים לאורך תוואי הנחל, לצידם של אלון מצוי זית ואלת המסטיק, אלה ארצישראלית. במצוקו של הנחל צומחים ציפורן משתלשל, מציץ סורי ואשבל ארץ-ישראלי כמו גם מרווה משולשת, ומיני סחלביים.
דין קאנדי
דין ריימונד קאנדי (באנגלית: Dean Raymond Cundey; נולד ב-12 במרץ 1946) הוא צלם קולנוע ובמאי אמריקאי. ידוע בשיתופי פעולתו עם במאים מפורסמים כמו ג'ון קרפנטר, סטיבן שפילברג או רוברט זמקיס. היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ופרס באפט"א לצילום הטוב ביותר על צילומו של הסרט מי הפליל את רוג'ר רביט ומועמד לפרסי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ולפרס "British Society of Cinematographers".
כמו כן זכה בפרס מפעל חיים מהחברה האמריקאית של צלמי הקולנוע.
ביוגרפיה
קאנדי נולד במרץ 1946 באלהמברה, קליפורניה ומגיל ילדות התעניין בקולנוע. הוא החל להפיק סרטים דלי תקציב, עד שהמפיקה דברה היל הקציבה אותו לצלם את סרט האימה ליל המסכות של רוברט זמקיס. הסרט נחל הצלחה גדולה והצילום של קאנדי הרשים, בשל ניהול הצילום המוצלח שלו, צורת הצילום והתאורה המעומעמת שבה השתמש נוסף לשימוש שלו בסטדיקאם, המצאה שפותחה רק לאחרונה.
ב-1997 ביים לראשונה את סרט הקומדיה מותק ההורים נעלמו בכיכוב ריק מוראניס, שהוא סרט ההמשך למותק, הילד התנפח. הסרט הופץ במהדורות וידאו במקום בקולנוע.
דגל גדסדן
השימוש הראשון בדגל נעשה ב-1775 על ידי הצי האמריקני שתקף ספינות בריטיות במהלך המהפכה האמריקאית. בתקופות שונות מאז המהפכה נעשה שימוש חוזר בדגל הן כביטוי לפטריוטיות אמריקאית והן כסמל להתנגדות למדיניות הממשלה.
בשנים האחרונות אימצו תנועות ליברטריאניות את הדגל כסמל למחאה כנגד תוכניות ממשלתיות הכוללות העלאת מיסים.
גרב (מחלה)
גָּרָב או אֶקְזֵמָה (Eczema) היא מחלת עור נפוצה מאוד, או ליתר דיוק תגובה של העור לתנאים שונים, חיצוניים ופנימיים.
תסמיני המחלה הם פריחה, גירוי, חטטים, שלפוחיות ולעיתים גם נפיחות בעור.
אונס בערב הסעודית
האונס בערב הסעודית מוסדר בחוק האסלאמי, השריעה, המהווה את הבסיס למערכת המשפטית של ערב הסעודית. לפי החוק האסלאמי, העונש שבית משפט יכול להטיל על האנס עשוי לנוע בין מלקות להוצאה להורג. עם זאת, אין חוק עונשין בסעודיה, ואין חוק כתוב שמפליל באופן ספציפי אונס או קובע את עונשו. בנוסף, אין איסור על אונס בנישואים.
לפי החוק הנוכחי קיימים מקרים בהם קורבן האונס היא זאת שנענשת ולא האנס, מקרים אילו הם כאשר הקורבן נמצאה בחברתו של האנס תוך כדי שהיא עברה על חוקי הפורדה (פרקטיקה דתית וחברתית של הסתגרות נשית ואיסור יציאה מהבית).
חוק השריעה
לערב הסעודית אין קוד פלילי. בעוד מקור החוק העיקרי במדינה הוא השריעה האסלאמית הנגזרת מהקוראן ומהמסורות של מוחמד הכלולות בסונה, איג'מאע, או הסכמה מלומדת על משמעות הקוראן והסונה אשר התפתחה לאחר מותו של מוחמד או חשיבה אנלוגית שהוחלה על עקרונות הקוראן, הסונה והאיג'מה. שופטים מיישמים את הפרשנות האישית שלהם לשריעה על כל מקרה לגופו (אג'תהאד) ואינם כבולים להחלטות קודמות כלשהן, דבר המוביל לפסקי דין שונים אפילו במקרים שלכאורה זהים.
דיווחים
ארגון Human Rights Watch הבינלאומי חקר את המצב בערב הסעודית, והדוח שלהם הגיע למסקנה שקורבנות האונס מגיעות למשפט ונגזר עליהן עונש כאשר הן מתבטאות בפומבי ומתלוננות על המקרה.
באחד המקרים שנסקרו בדו"ח הוכפל עונשה של הקורבן בגין התבטאות, ובית המשפט הטריד גם את עורך דינה של הקורבן, והרחיק לכת עד לחילוט רישיונו המקצועי.
מוזכר בדו"ח שחוק השריעה, המעניש אנסים, הוא זה המשמש בסיס למערכת המשפטית בערב הסעודית, וכי השריעה אינה מצדיקה עונשם של נשים או גברים כאשר הם קורבן של אונס.
בשנת 2009 דיווח העיתון "סאודי גזט" כי אישה בת 23 ורווקה נידונה לשנת מאסר ו-100 מלקות בגין ניאוף, לאחר שהשופט סירב להאמין שהיא נאנסה. האישה הזו נאנסה באונס קבוצתי, נכנסה להיריון, וניסתה (ללא הצלחה) להפיל את העובר. ההלקאה נדחתה עד לאחר הלידה.
גם גזרי הדין למקרי אונס הם מאוד לא מאוזנים בסעודיה. לדוגמה, בפברואר 2013, מטיף סעודי אנס, עינה ורצח את בתו בת ה-5. הוא נידון לשמונה שנות מאסר, 800 מלקות וקנס של מיליון ריאל (270,000 דולר אמריקאי) שישולם לאמה של הילדה, גרושתו. לעומת זאת, דווח על מקרה של שני אזרחים פקיסטנים שראשם נערף על ידי המדינה לאחר שהורשעו באונס.
בדו"ח צוין כי כללי המשפט הרופפים, כמו גם הראיות הפיזיות, אינם מוצגים או נדחים בשל הלכת 4 העדים בחוק השריעה. עורך הדין עבדול-עזיז אל-גאסם אמר כי החוק השרעי מאפשר לנאשמים להכחיש כל הודאה חתומה, הוא מוסיף כי "חוסר השקיפות בחקירה, במשפט ובגזר הדין, בתוספת הקשיים שיש לעיתונאים לקבל גישה אליהם מובילים. חושך עמוק שבו הכל אפשרי."
פרשת האונס בקטיף
פרשת האונס באזור קטיף היא פרשת אונס קבוצתי מתוקשרת. הקורבנות היו נערה שיעית מתבגרת מקטיף (המחוז המזרחי, ערב הסעודית) ובן לוויה הגברי, שנחטפו ונאנסו על ידי שבעה גברים סעודים באמצע 2006. בית משפט השרעי הסעודי גזר על העבריינים עונשים שונים הכוללים 80 עד 1,000 מלקות ועונשי מאסר של עד עשר שנים לארבעה מהם. בית המשפט גם גזר על שני הקורבנות שישה חודשי מאסר ו-90 מלקות כל אחד, בגין "שהות לבד עם אדם שאינו קרוב משפחה" במכונית חונה. בית המשפט לערעורים הכפיל את עונשי הקורבנות בסוף 2007 כעונש על הסיקור התקשורתי הכבד של האירוע בעיתונות הבינלאומית, בנוגע ליחס לנשים בממלכת ערב הסעודית ושיטות משפט סעודיות. עורך הדין שייצג את האישה, עבדול רחמן אל לאהם, הואשם בביזיון בית המשפט. קולות במערכת הפוליטית קראו לערוף את ראשו, ורישיון עריכת הדין שלו הושעה בגלל "ששוחח עם התקשורת".
בדצמבר 2007, העניק מלך ערב הסעודית עבדאללה חנינה רשמית לשני הקורבנות, תוך ציון סמכותו האולטימטיבית לשנות את העונשים "בשיקול דעת" בהתאם לטובת הציבור, אם כי החנינה לא שיקפה כל חוסר אמון במערכת המשפט הסעודית או בהגינות פסקי הדין.
כבארה (כפר)
מקור שמו של הכפר הוא ככל הנראה ריבוי של המילה "כוברי", שיבוש של המילה הטורקית "Köprü" שפירושה "גשר" - על שם הגשר שעל נחל תנינים הסמוך.
בסמוך לכפר היה שטח גדול של ביצות ומערה פרהיסטורית שיושבה בידי בני אדם ניאנדרטלים.
תושבי הכפר כבארה היו מוסלמים והתפרנסו מחקלאות ומגידול בעלי חיים. על פי נתוני סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מספר התושבים היה 120. שטח הכפר ב-1945 עמד על 9,831 דונם, מתוכם 3,487 דונם היו בבעלות יהודית.
מצפון לכפר הוקם בשנת 1938 קיבוץ מעיין צבי.
בניגוד לכפרים ג'סר א-זרקא ופוריידיס שבקרבתו, הכפר כבארה לא נשאר על תילו לאחר מלחמת העצמאות. הכפר נכבש ופונה מיושביו ב-30 באפריל 1948. בתי הכפר נהרסו, ועל אדמותיו נמצאים כיום מושב בית חנניה וקיבוץ מעגן מיכאל.
נער תימני
"נער תימני" הוא הדפס, שיצר שמואל בן-דוד ומציג דמות של נער תימני.
תיאור
העבודה מתארת נער תימני המביט אל עבר בניני בית-הספר המרוחקים, המוקפים בחומת אבן. הנער מתואר מאחור, ראשו בפרופיל והוא חובש כיפה סרוגה ולובש בגד פסים. בידו הוא אוחד נרתיק למגילת אסתר. נרתיקים מסוג זה נוצרו ב"בצלאל" בטכניקה של פלגרין, וייתכן כי הוא בא לאפיין את הדמות כתלמיד הבא אל בית-הספר. סביב התיאור יצר בן-דוד מסגרת דקורטיבית המכילה תשלובת של המילים "בצלאל" ו-"ירושלים" ובפינותיה דימוי של המנורה.
אחד מעותקי ההדפס נמצא באוסף מוזיאון ישראל. הוא הוצג בתערוכה "בצלאל של שץ" במוזיאון בשנת 1982.
גרב (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לואי ז'ולייה
לואי ז'וֹליֶיה (בצרפתית: Louis Jolliet; 21 בספטמבר 1645 – מאי 1700) היה מגלה ארצות צרפתי-קנדי, אשר חקר את אזור המערב התיכון באמריקה הצפונית. בשנת 1673 היו ז'ולייה וז'ק מארקט למגלי הארצות הראשונים שחקרו את חלקו הצפוני של נהר המיסיסיפי.
ראשית חייו
לואי ז'ולייה נולד ב-1645 בהתיישבות צרפתית ליד קוויבק סיטי. כשהיה בן שבע נפטר אביו ואמו התחתנה עם סוחר מצליח. ברשותו של אביו החורג נמצאו אדמות רבות באזור נהר סנט לורנס - מקום מושבם של המתיישבים הקנדים הראשונים. ז'ולייה בילה זמן רב באזורים אלו, וכבר בגיל צעיר למד שפות מקומיות רבות. בשנות ילדותו, הייתה קוויבק מרכז סוחרי הפרוות הצרפתים, וז'ולייה גדל ולמד רבות על הילידים, שהיו חלק מרכזי בסחר היום-יומי.
ז'ולייה החל להתחנך אצל הישועים ויועד לכמורה. הוא קיבל את ההסמכה לכמורה נמוכה ב-1662, אבל נשבה בקסמי הטבע הפראי, וב-1667 החליט לזנוח את הכמורה.
המסע אל המיסיסיפי
ג'ולייט נשלח על ידי מושל צרפת החדשה ז'אן טלון על מנת לגלות את היובלים העליונים של נהר המיסיסיפי עבור הצרפתים, והגיע לשם ב-8 בדצמבר 1972, כשהוא נושא עליו הוראות לז'ק מארקט מטעם רשויות הישועים שיתלווה אליו.
ב-17 במאי 1673 יצאו השניים מסנט איגנס. השניים היו מצוידים בשתי סירות קנו וחמישה שייטים ממוצא מעורב. הם שטו על ימת מישיגן עד לגרין ביי ומשם שטו בסמוך לפתחו של נהר פוקס. משם הובילו את הסירות דרך היבשה כשלושה קילומטרים באזורי ביצות ומישור לנהר ויסקונסין. בנקודה זו בנו הצרפתים בשלב מאוחר יותר את עיירת המסחר פורטז' - פתח הנהר. מארקט וז'ולייה המשיכו לאורך הנהר וב-17 ביוני הגיעו אל נהר המיסיסיפי בסמוך למקום בו שוכנת כיום פריירי דה שייאן.
מארקט ומשלחתו חזרו לטריטוריית אילינוי בשלהי 1674 והיו לאירופאים הראשונים שחנו באזור שלימים יהפוך לעיר שיקגו. המשלחת זכתה לחסות מטעם קונפדרציית אילינוי אשר ליוו אותם במסעם והזינו אותם במאכלים מקומיים.
שנותיו המאוחרות
לאחר חקירת המיסיסיפי, המשיך ז'ולייה לעסוק בחקירת ובמיפוי אזורים לא מוכרים. ב-1679, הוא ביקר במפרץ הדסון וקיבל קרקע במתנה על האי אנטיקוסטי ב-1680, שם עסק בדיג. הוא חקר את חופי לברדור ב-1694, ובזה אחר זה היה לנווט המלכותי של הסנט לורנס והמומחה למיפוי המים בקוויבק.
במאי 1700, עזב ז'ולייה את האי אנטיקוסטי, ומניחים כי נפטר - אף על פי שמעולם לא נמצאה גופתו ומקום ותאריך פטירתו נותרו לא ידועים. מספר אנשים טענו כי הוא נפטר ב-15 בספטמבר 1700.
תרומתו ההיסטורית ומורשתו
משמעותו ההיסטורית של המסע הייתה בכך שלראשונה נקט השלטון הצרפתי הצעד רציני ושיטתי על מנת לחקור ולתעד את הגאוגרפיה של השטחים ממערב לאגמים הגדולים. סוחרי פרוות צרפתיים היו שם קודם, אך איש לא פתח שם בסקירה ממשית של האזורים הללו.
ברור שמציאת היובלים העליונים של המיסיסיפי הייתה דבר חשוב, אבל חשוב עוד יותר היה לסקור סקירה ממצה של האזור. זו הסיבה שבעטיה היה ז'ולייה איש מפתח חשוב במשלחת. הוא היה איש יערות מנוסה, אך עם זאת הבין גם בקרטוגרפיה. גם מארקט היה חילק חיוני כי דיבר באופן שוטף שש שפות ילידיות. יחד הם היוו צוות טוב.
חשיבות גילוי המיסיסיפי על ידי ז'ולייה ומארקט הועמדה בסימן שאלה, וייתכן שאת המיסיסיפי התחתון כבר גילו ארננדו דה סוטו ופייר רדיסון לפניהם, אבל אין ספק שהם היו הראשונים שירדו לאורך כל הנהר וסקרו אותו למשעי.
שמו של ז'ולייה מונצח כצפוי בעיקר במערב התיכון של ארצות הברית ובאזור קוויבק הקנדי; שלוש ערים באילינוי, מונטנה וקוויבק, מכללה באילינוי ומספר תיכונים בצפון אמריקה קרויים על שמו.
אופל אסטרה H
אופל אסטרה H (בגרמנית: Opel Astra H) היא מכונית משפחתית קטנה קומפקטית, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 2004–2010.
נטע כנעני
נטע כנעני (נולדה ב-18 בנובמבר 1956) היא כדורסלנית עבר ישראלית. היא הייתה "מלכת הסלים" בליגת הכדורסל הנשים הבכירה בישראל במשך שבע שנים ברציפות. בשנת 1975 הוכתרה כמלכת הסלים של אליפות אירופה שנערכה בוויגו, ספרד.
ביוגרפיה
כנעני נולדה בקיבוץ גבת והחלה לשחק כדורסל בקבוצת הקיבוץ בגיל 9. למדה בבית הספר היסודי בקיבוץ ובביה"ס התיכון "העמק המערבי" בקיבוץ יפעת. שיחקה בנבחרת בית הספר, שזכתה פעמיים באליפות בתיה"ס והוכתרה כשחקנית המצטיינת באותן שנים. שרתה בצה"ל כמדריכת אימון גופני בנח"ל (1974 – 1976), ושיחקה בנבחרת הנח"ל כדורסל וכדורעף. לאחר שחרורה יצאה לשנת שירות של התנועה הקיבוצית ולאחר מכן למדה פיזיותרפיה במכון וינגייט.
כנעני הייתה שחקנית נבחרת הנערות מגיל 11 (1967 – 1975), השתתפה ב-3 אליפויות אירופה והוכתרה כמלכת הסלים באליפות אירופה בויגו – ספרד (1975). בגיל 14 הצטרפה לנבחרת הנשים (1971 – 1980) והייתה צעירת הכדורסלניות בקדם אליפות אירופה בבארי איטליה (1972). הייתה קפטן נבחרת הנערות (1972 – 1975) והנשים (1977 – 1979).
כנעני שיחקה בקבוצות הבאות:
כנעני זכתה בגביע המדינה עם אליצור ת"א בעונת 7–1976 וזכתה באליפות אוסטרליה בשנת 1981 עם קבוצת ST. KILDA. פרשה בגיל 37 (1993) עקב פציעה.
הלילה השנים עשר (סרט, 1966)
הסרט שודר כחלק מתוכנית הטלוויזיה "תיאטרון של יום רביעי".
ביקורת
העיתון The Bulletin כינה את הסרט "מלא חיים" עם "סטנדרט גבוה של משחק, סגנון ואינטליגנציה".
פרס הילודה
פרס הילודה היה מענק של 100 לא"י שהוענק על ידי מדינת ישראל בשנים הראשונות שלאחר הקמתה לאימהות לעשרה ילדים או יותר, לשם עידוד הילודה. הפרס מזוהה ביותר עם דוד בן-גוריון, שביקש בפרס להדגיש את חשיבות ריבוי האוכלוסייה היהודית במדינת ישראל, אך הוענק גם על ידי משה שרת בהיותו ראש ממשלה.
בנובמבר 1949 עלתה דרישה בשם השוויון להעניק את הפרס גם לאשה ערבייה שילדה עשרה ילדים. דרישה זו הביאה לוויכוח ציבורי: היו שטענו שהפרס נועד לעודד ילודה בעם היהודי, שסבל מהשואה והריבוי הטבעי שלו קטן יותר מזה של הערבים; אחרים טענו שערך השוויון גובר על שיקולים אחרים וכי יש להעניק את הפרס גם לאם ערבייה, שממילא רק למעטות מהן יש עשרה ילדים. בפועל הממשלה נענתה לדרישה והעניקה את הפרס גם לנשים ערביות שילדו עשרה ילדים.
הפרס עורר תדהמה במזרח אסיה, שבה נעשו מאמצים רבים דווקא להקטין את הילודה.
היו שיצאו נגד פרס הילודה כמעודד נשים להרוס את בריאותן בלידות רבות. מנהל קופת חולים כללית לשעבר, הרופא ד"ר יוסף מאיר, יצא נגד פרס הילודה במאמר תחת הכותרת: "הגברת הילודה או ריבוי הילדים" בכותבו שאין עניין לעודד משפחות עניות מיוצאות המזרח להביא עשרה ילדים, אלא יש לעודד את כל בית ישראל ובמיוחד האליטה האינטלקטואלית, להביא 3–5 ילדים.
בשנת 1959 החלה המדינה להעניק קצבאות ילדים, ופרס הילודה בוטל.
קוואנון (קומיקס)
קוואנון (באנגלית: Kwannon) היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת X-Men Vol.2 #17 ונוצרה על ידי הכותב פביאן ניצ'זה והמאייר אנדי קוברט. הדמות מזוהה לרוב עם קבוצת האקס-מן, ובמיוחד עם דמותה של בטסי בראדוק, עמה החליפה גופות למשך 29 שנות פרסומן של החוברות. בסיפורים שפורסמו במהלך זמן זה, היא הייתה ידועה בכינוי ריוואנש. אחרי שחזרה לגופה, היא נהפכה לפסיילוק השנייה, בזמן שאליזבת בראדוק (שהשתמשה בכינוי כשהייתה בגופה של קוואנון) הפכה לקפטן בריטניה החדשה.
בהופעותיה הראשונות, קוואנון תוארה כמתנקשת לשעבר של ארגון היד. היו לה יכולות טלפתיה נמוכות והיא הייתה מסוגלת ליצור חרב בעזרת המחשבה. בעקבות הרצת "שחר אקס" של שנים 2020-2019, דמותה מככבת כפסיילוק בחוברות Fallen Angels, Hellions ו-Marauders.
ז'אק פילס
רנה ז'אק דוקוס (בצרפתית: Jacques Pills; 7 בינואר 1906 – 12 בספטמבר 1970), ידוע בשם הבמה שלו ז'אק פיליפ, היה זמר ושחקן צרפתי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 פילס הופיע לעיתים קרובות לצד ז'ורז' טבט. פילס היה הנציג המונגאסקי הראשון באירוויזיון.
קריירה
בין השנים 1932–1953, פילס שיחק במספר סרטים בצרפתית.
בשנת 1959, רשות השידור המונגאסקית הכריזה כי פילס נבחר לייצג את מונקו בהופעת בכורתה באירוויזיון. לאחר מכן פורסם כי פילס יבצע את השיר "Mon ami Pierrot" על בימת התחרות. ב-11 במרץ 1959, פילס הופיע על בימת התחרות. פילס שובץ רביעי בסדר ההופעות, לפני הולנד ואחרי איטליה. לאחר ההצבעה, מונקו זכתה במקום ה-11 והאחרון עם נקודה אחת מאוסטריה. זו הייתה הפעם הראשונה בה מדינה מגיעה למקום האחרון בפעם הראשונה בה היא נוטלת חלק בתחרות.
חיים אישיים
בשנת 1939, פילס נישא ללוסיאן בויר. הזוג התגרש בשנת 1951. ב-20 בספטמבר 1952, פילב נישא לזמרת אדית פיאף וחגיגות נערכו בבר"באלאז'ו" הידוע. השניים התגרשו בשנת 1957. פילס היה אביה של זוכת אירוויזיון 1960 ז'קלין בואייה.
גזה הגדוש
גזה הגדוש (במקור הירשל, בהונגרית: Hegedüs Géza; בודפשט, 14 במאי 1912 – בודפשט, 9 באפריל 1999) היה היסטוריון וסופר הונגרי-יהודי, עיתונאי, משורר, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, זכה שלוש פעמים בפרס אטילה יוז'ף שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
ביוגרפיה
גזה הגדוש נולד במשפחה יהודית כבנם של אנדור הגדוש (הירשל) סוכן נוסע מסחרי ושל דורה זוננפלד, אך מאז ומתמיד ראה את אוראדיה כעיר הולדתה. סבא וסבתא מצד אביו היו ברנאט הירשל וג'טה שנברגר, סבא וסבתא מצד אמו היו דויד זוננפלד וסידוניה גולדזיהר (1864–1918). את לימודיו בתיכון סיים בגימנסיה הראשית ברחוב מרקו. בשנת 1935 סיים את לימודיו באוניברסיטת פאזמני פטר עם תואר במשפטים, שם גם סיים לימודי היסטוריה וספרות. בשנים 1936–1940 היה עורך דין מתמחה.
בשנים 1939–1946 (עם הפסקה בתקופת השואה) היה הלקטור והמנהל הספרותי של "הוצאת אנונימוס". במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת תחילה כחייל ואחר כך בשל מוצאו היהודי גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי) ולבסוף גורש למחנה ריכוז.
בשנים 1945–1973 היה ראש הקתדרה במכללה לאמנות התיאטרון והקולנוע. בשנים 1946–1947 היה בעל הטור הספרותי של כתב העת "רפובליקה". בין השנים 1946–1949 עבד גם כיועץ ראש אגף בעיריית בודפשט, וכן כפרופסור להיסטוריה של הפילוסופיה באוניברסיטת פאזמני פטר. בשנים 1947–1949 היה בעל הטור הספרותי של כתב העת "העתיד" והעורך הראשי של "החמישה עשר במרץ". משנת 1955 עד 1957 היה מנהל בית ה"הוצאה לאור מאגווטה".
הוא היה בחברות טובה עם הסופרים דז'ה קוסטולאני, לאיוש קשאק, באלינט הומאן, ג'רג' לוקאץ'. הוא כתב בעיקר רומנים ודרמות תרבותיות-היסטוריות.
חייו הפרטיים
בין 1946 ל-1982 הייתה ז'וז'נה בלוג אשתו. משנת 1983 ועד מותו היה במערכת יחסים עם מרגיט זמלוייס.
לואי קופרוס
לואי מארי-אן קוּפֶּרוּס (בהולנדית: Louis Marie-Anne Couperus; 10 ביוני 1863, האג – 16 ביולי 1923, דה סטיח ) היה סופר ומשורר הולנדי.
יצירתו של קופרוס משתרעת על קשת רחבה של סוגות ספרותיות: שירה לירית, רומנים היסטוריים ופסיכולוגיים, נובלות, סיפורים קצרים, אגדות, פיליטונים ורישום, והוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות בספרות ההולנדית.
יצירתו, למעט סיפור קצר אחד, לא תורגמה לעברית.
ביוגרפיה
לואיס מארי-אן קופרוס נולד בהאג, הולנד, הילד הצעיר במשפחה בת 11 ילדים לג'ון ריצוס קופרוס וקת'רינה גרטודה ריינסט. ארבעה מאחיו מתו טרם לידתו. קופרוס הוטבל ב-19 ביולי 1863 בכנסיית וולון (Église wallone) בהאג. בילדותו למד בפנימיה של מר ויירס בהאג, במהלך לימודיו פגש את חברו לימים, הנרי ואן בובן.
ב-6 בנובמבר 1872 עזבה המשפחה את האג ועברה לבטאוויה, באיי הודו המזרחיים ההולנדיים. אמו של קופרוס ואחיו (שסבל מדלקת הצפק) חזרו להולנד בדצמבר 1873; אמו חזרה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים באפריל 1874. כך קופרוס בילה חלק מנעוריו (1873–1878) באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, ולמד בבית הספר בבטאוויה. בבטאוויה פגש לראשונה את דודניתו, לימים אשתו, אליזבת קופרוס-באוד. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי למד קופרוס בגימנסיה על שם וילם ה-3 בעיר.
בקיץ 1878 חזרה משפחתו להאג, שם נשלח ללמוד בבית הספר HBS. בתקופה זו הוא בילה זמן רב במשפחת וליידנר-היין (Vlielander-Hein), שאחותו הייתה נשואה לבנם. ב-HBS פגש קופרוס את חברו לימים, פרנס נצ'ר (Frans Netscher). במהלך תקופה זו של חייו קרא רומנים של אמיל זולא ואואידה (Ouida) (את האחרונה פגש בפירנצה, שנים לאחר מכן). מאחר שציוניו של קופרוס לא השתפרו, שלח אותו אביו לבית ספר שם למד להיות מורה לשפה ההולנדית. ב-19883 הוא השתתף באופרה שנכתבה על ידי שארל גונו, Le tribut de Zamora. מאוחר יותר הוא השתמש באלמנטים מאופרה זו בספרו Eline Vere.
יוסף דה פיצ'וטו ביי
סנטור יוסף אלי דה פיצ'וטו "ביי" (15 באפריל 1872 - 12 בפברואר 1938) היה איש עסקים ואיש ציבור יהודי-מצרי, ממנהיגי קהילת יהודי אלכסנדריה, אשר היה פעיל הן בתנועה הלאומית המצרית והן בתנועה הציונית. היה הסנטור היהודי הראשון במצרים.
קורות חיים
דה פיצ'וטו היה פעיל במפלגה הלאומית המצרית מפלגת אל-ופד ולאחר מכן במפלגת אל-אתחאד. בשנת 1924 מונה על ידי המלך פואד הראשון לחבר הסנאט המצרי. כך היה לסנטור היהודי הראשון במצרים. לבקשת דה פיצ'וטו, החליט הסנאט במצרים, על פי דיווחים בעיתונות, לא לקיים ישיבות ביום השבת. הוא כיהן כסנטור מצרי עד שנת 1930.