cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת נווארה
חלוקת נחלותיו של סאנצ'ו
בשיא גודלה, ממלכת נווארה כללה את המחוזות הספרדיים המודרניים: המורדות הצפוניים של הפירנאים המערביים הקרויים בספרדית "האולטרה-פוארטוס" (Ultra Puertos - "הארץ שמעבר למעברי ההרים") או בשמה המודרני נווארה הצרפתית; המחוזות הבסקיים של ספרד וצרפת; הבורבה (Bureba), העמק שבין ההרים הבסקים והרי האוקה שמצפון לבורגוס; אזור ריוחה וטראסונה בעמק העליון של נהר האברו. עם מותו, סנצ'ו חילק את נחלותיו בין ארבעת בניו. ממלכתו של סנצ'ו הגדול מעולם לא אוחדה יותר (עד זמנו של פרננדו הקתולי): קסטיליה חוברה באופן קבוע ללאון, ואראגון הגדילה את שטחה וצרפה לעצמה את קטלוניה דרך נישואין של המלכים.
מבניו של סנצ'ו, גרסיה מנאחרה ירש את ממלכת פמפלונה, שהשתרעה משולי העיר בורגוס וסנטנדר עד לגבול עם אראגון; קסטיליה והאדמות בין פיסרגה וסאה ניתנו לבכור, פרננדו; ולגונסלו ניתנו סוברארבה וריבאגורסה; האדמות באראגון ניתנו לבן הממזר רמירו. הממלכה כך חולקה שוב בין נווארה, אראגון, וקסטיליה.
הבן הצעיר פרננדו הראשון קיבל את קסטיליה כרוזן, אך לאחר השגת ממלכת לאון, הוא החל להשתמש בתואר מלך בקסטיליה גם כן, והוא הגדיל את תחום ממלכתו בעזרת אמצעים שונים (ראו ממלכת קסטיליה).
הבן הממזר של סנצ'ו השלישי, רמירו הראשון, מלך אראגון ייסד את השושלת הנווארית של אראגון.
גרסיה, הבן הלגיטימי הבכור, היה אמור להיות האדון העליון הפאודלי על כל אחיו, אך במהרה נתקל בהתנגדותם, דבר אשר הוביל לחלוקה הראשונה של הממלכה אחרי מותו בקרב אטאפוארקה ב-1054.
החלוקה הראשונה
גרסיה סנצ'ס השלישי (1035–1054), מצא את עצמו במהרה נגד אחיו, ובמיוחד נגד פרננדו מלך קסטיליה השאפתן. הוא מת בקרב נגדו באטאפוארקה, ליד בורגוס, שם היה הגבול של פמפלונה.
הוא נורש על ידי סנצ'ו הרביעי (1054-1076) מפניאלון (Peñalon), אשר נרצח על ידי אחיו, פשע זה גרם למשבר שושלתי שהמלכים הקסטיליאנים והאראגונזים מיהרו לנצל לטובתם.
התואר הממלכתי עבר לשושלת הארגונזית, אך קסטיליה מיהרה לספח שני שלישים משטח הממלכה מהגבול ההיסטורי אטאפוארקה-סנטנדר לקו המטושטש בעמק אֶגַה ליד אסטלה.
בתקופה זו של שלטון אראגונזי הופיע השם נווארה לראשונה, ותחילה התייחס לרוזנות שכללה רק את החלק המרכזי של נווארה המודרנית.
שלושת השליטים האראגונזים, סנצ'ו רמירס (1076–1094) ובנו פדרו סנצ'ס (1094–1104) כבשו את הואסקה; אלפונסו "הלוחם" (1104-1134) אחיו של פדרו סנצ'ס, הבטיח למדינה את ההתפתחות הטריטוריאלית הגדולה ביותר. הוא כבש את טודלה מהמורים (1114), כבש מחדש את הארץ של בורבה, שנווארה הפסידה ב-1042, והתקדם לתוך מחוז בורגוס דהיום; בנוסף, נאחרה, לוגרוניו, קלאהורה, ואלפארו הוכפפו לשליטתו. בנוסף, הוא גם סיפח את לאבורד, עם הנמל האסטרטגי של באיון, אך הפסיד את אזור החופים שלה לאנגלים מיד אחר כך. השאר נחשב מאז לחלק מנווארה והפך ברבות הימים לאזור נווארה התחתית.
רסטורציה
הסטטוס קוו נשמר למשך שני עשורים עד אשר אלפונסו "הלוחם", אשר מת ללא יורשים, החליט להוריש את ממלכתו למסדרים הצבאיים, ובמיוחד למסדר הטמפלרים. החלטה זו נדחתה על ידי הפרלמנטים של נווארה ואראגון, אשר מצידם בחרו במלכים שונים.
גרסיה רמירס, הידוע כ"המשיב", היה המלך הראשון של נווארה שהשתמש בתואר זה. הוא היה אדון מונסון, נכד של רודריגו דיאס דה ויוואר אל סיד, צאצא משושלת בלתי לגיטימית של גרסיה החמישי, נווארה, הבן של סנצ'ו הגדול. גרסיה רמירס ובנו, סנצ'ו החכם, נלחמו קשות נגד קסטיליה (ולעיתים גם נגד אראגון) למען שחרור הטריטוריה ההיסטורית של פמפלונה.
ב-1117 נמסר הסכסוך למלך האנגלי הנרי השני לבוררות. הצד הנווארי ביסס את טענותיו על "הרצון המוכח של המקומיים" וההיסטוריה, הקסטיליאנים ואיכותם כצלבנים. ההחלטה האנגלית הייתה כ"משפט שלמה" - כל צד קיבל את מה שהוא כבר החזיק בצורה צבאית: נווארה קיבלה את אלאבה, ביסקאיה, וגיפוסקואה. קסטיליה קיבלה את לה-ריוחה, וכל האדמות המערביות האחרות.
אומנם הבוררות זכתה להתעלמות במשך שנתיים לאחר מכן, אך ב-1179 שני המלכים קיבלו לבסוף את החלטת הבוררות וחתמו הסכם שלום המבוסס עליה.
סנצ'ו גרסיה, אשר נודע בשם סנצ'ו השישי "החכם" (1150-1194), היה פטרון הלימודים, וכן גם היה מדינאי מצטיין, ביצר את נווארה מבפנים ומבחוץ, העניק כתבי זכויות (Fueros) למספר ערים, ומעולם לא הפסיד בשדה הקרב.
הנדוניה העשירה של ברנגאריה, בתו של סנצ'ו השישי "החכם" ובלאנקה מקסטיליה, הפכו אותה למציאה נחשקת עבור ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה. אמו הזקנה אלינור, דוכסית אקוויטניה, חצתה את מעברי הפירנאים כדי ללוות את ברנגאריה לסיציליה, כדי שתוכל להינשא לבסוף לריצ'רד בקפריסין ב-12 במאי 1191. אלינור הייתה מלכת אנגליה היחידה שכף רגלה לא דרכה מעולם על אדמת אנגליה.
מלכותו של יורשו של סנצ'ו החכם, המלך האחרון מהשושלת הזכרית של סנצ'ו הגדול ומלכי פמפלונה, המלך סנצ'ו השביעי "החזק" (1194-1234), הייתה רצופת בעיות. הוא רכש את הכנסות הכנסיות והמנזרים, ובתמורה נתן להם זכויות יתר חשובות; ב-1198 הוא הגיש לבישופות של פמפלונה את ארמונותיו וחזקותיו בעיר, מתנה שקיומה אושר על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ב-29 בינואר 1199.
החלוקה השנייה
עם זאת, ב-1199 אלפונסו השביעי, מלך לאון, היה נחוש להיות הבעלים של נווארה החופית, אזור אסטרטגי שיאפשר לקסטיליה גישה קלה יותר לשוקי הצמר האירופיים וגם יבודד את נווארה. הוא שלח משלחת צבאית גדולה בזמן שסנצ'ו "החזק" היה במסע דיפלומטי בינלאומי לעיר תלמסאן (באלג'יריה של היום).
הערים ויטוריה וטרביניו התנגדו למתקפה הקסטיליאנית, אך הבישוף של פמפלונה נשלח אליהם כדי להודיע ששום תגבורת לא תגיע כדי לעזור להם. ויטוריה נכנעה, אך טרביניו לא נכנעה והיא נכבשה בכוח הצבא הקסטיליאני.
עד 1200 הושלם הכיבוש הקסטיליאני של מערב נווארה. קסטיליה העניקה לשברירים מהטריטוריה (לא כולל טרביניו ואוניאטי, אשר נשלטו ישירות מקסטיליה) את הזכות לשלטון עצמי, בהתבסס על המנהגים המסורתיים (הזכות הנווארית) אשר נודעו בשם פוארוס (Fueros). אלאבה הפכה לרוזנות, ביסקאיה לאדנות (Lordship או Señorío), וגיפוסקואה חולקה למחוזות.
סוף ימי מלכותו של סנצ'ו החזק
תהילתו הגדולה של סנצ'ו החזק הייתה מהחלק שלקח בקרב לאס נאוואס דה טולוסה (1212), כאשר, בעזרת גבורתו, הניצחון של הנוצרים על הח'ליף מוחמד א-נאסיר הפך לנחרץ. הוא פרש, ומת ב"אל אנסרדו" (El Encerredo). אחותו הגדולה, ברנגאריה, מלכת אנגליה, מתה כמה שנים קודם לכן ללא ילדים. אחותו הצעירה המנוחה בלאנקה, רוזנת שמפניה, הותירה אחריה בן, תאובלד הרביעי, רוזן שמפניה.
נווארה באמצע ימי הביניים
תיבאולט כתאובלדו הראשון, מ-1234 עד 1253, הפך את חצרו למרכז שבו שירת הטרובאדורים, אשר התפתחה בחצר רוזני שמפניה, הפכה למבורכת ומטופחת; ימי מלכותו היו ימי שלום. בנו, תאובלד השני, מלך נווארה (1253-1270), נשא לאישה את איזבל, בתו השנייה של לואי התשיעי, מלך צרפת וליווה את חותנו במסע הצלב לתוניס. במסע חזרה הביתה מת תאובלד השני בטראפאני שבסיציליה, והוא נורש על ידי אחיו אנריקה הראשון, מלך נווארה אשר לקח את מושכות השלטון כבר בעת היעדרות אחיו, אך מלך רק שלוש שנים (1271–1274). בתו, חואנה הראשונה, מלכת נווארה עוד לא הגיעה לגיל בגרות, והממלכה עמדה בפני פלישה מכל צדדיה. המלכה האם בלאנקה חיפשה מקלט יחד עם בתה, בחצרו של המלך פיליפ הנועז, מלך צרפת, אשר בנו, פיליפ היפה התארס ונישא לחואנה ב-1284. ב-1276, בזמן המשא ומתן על הנישואין, נווארה הפכה למעשה להיות תחת שלטון צרפתי.
ב-1305 עברה נווארה לאפוטרופסות של המלך פיליפ הרביעי, מלך צרפת. היא נשארה בידי הכתר הצרפתי עד למותו של שארל הרביעי, מלך צרפת ב-1328. כיוון ששארל מת ללא יורשים זכרים, כשפיליפ מולואה הפך למלך צרפת, הכריזו הנווארים על עצמאותם, וקראו לכתר את חואנה השנייה, בתו של לואיס הוטין ואחיינית בכירה של שארל, ולבעלה פיליפ מאוורו (Philip of Evreux, שלט בשנים 1328–1343), אשר נקרא פליפה החכם. חואנה מצידה ויתרה על כל תביעה לכתר הצרפתי וקיבלה את הפיצוי עבור רוזנות שמפניה וברי, וכן גם עבור רוזנויות אנגולם, לונגוויל, ומורטן.
המלך הבן-זוג פליפה השלישי, הקדיש את עצמו לשיפור חוקי הממלכה והצטרף לאלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה במלחמתו נגד המורים ב-1343. אחרי מות אמו (1349) ירש קרלוס השני, מלך נווארה את מושכות השלטון (1349–1387). הוא שיחק בתפקיד מרכזי במלחמת מאה השנים ובמתיחות החברתית בצרפת באותו הזמן. בשל התנהגותו במלחמה, שכללה רמייה ואכזריות, הוא קיבל את הכינוי "האכזר". הוא השיג והפסיד נחלות בנורמנדיה, ומאוחר יותר בימי שלטונו, החברה הנווארית רכשה נחלות באיי יוון.
בנו הבכור, מצד אחד, קרלוס השלישי, מלך נווארה, אשר כונה "האציל", הביא לארצו שוב תקופה של שקט וממשל טוב. קרלוס ניצל את כוחו באופן מרבי כדי להרים את ארצו מהמצב המדולדל שבו הייתה, ביצע רפורמות בממשל, בנה תעלות, והפך את יובלות נהר האברו שזורמים דרך נווארה לניתנים לשיוט. כיוון שבניו מתו לפניו, הוא נורש על ידי בתו בלאנקה ובעלה חואן מפנאפייל (1397-1479), בנו של המלך פרננדו הראשון, מלך אראגון.
נווארה תחת בית טראסטמרה
כמלך בן-זוג, חואן השני מלך באראגון בשמו של אחיו, אלפונסו החמישי, מלך אראגון. הוא השאיר את בנו, דון קרלוס, בויאנה שבנווארה, רק עם הדרגה של מושל, בעוד שבלאנקה תכננה שקרלוס, נסיך ויאנה יהיה מלך. ב-1450 חזר חואן השני עצמו לשלוט ישירות על נווארה, וכן, בעידודה של אשתו השאפתנית חואנה אנריקס, מהשושלת הקסטיליאנית הבלתי לגיטימית, ביקשה להבטיח את הירושה לבנה פרננדו (אשר לעתיד יקרא פרננדו "הקתולי"). כתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים אשר בה הצד החזק של האגראמונטים תמך במלך ובמלכה; והצד של הבומונטים - הקרוי של מנהיגם חואן דה בומונט - תמך במועמדותו של דון קרלוס. תושבי ההרים תמכו בנסיך ויאנה, ואילו תושבי המישורים תמכו במלך. הנסיך דון קרלוס האומלל הובס על ידי אביו באייבר בשנת 1451, ונאסר לשנתיים, שבמהלכן כתב את ספרו המפורסם "קורות נווארה" אשר מהווה מקור עיקרי לידע על התקופה. לאחר שחרורו, הוא ביקש לשווא את עזרתו של שארל השביעי, מלך צרפת וכן גם של דודו אלפונסו החמישי, מלך אראגון (אשר גר אז בנאפולי). ב-1460 הוא שוב נאסר בהתעקשותה של אימו החורגת, אך לשמע הדבר התמרדו הקטלונים והוא שוחרר והושם כמושל קטלוניה. הוא מת בשנת 1461 ללא בנים יורשים שיוכלו לכבוש חזרה את ממלכת נווארה; לפני מותו מינה את אחותו בלאנקה כיורשת, אך היא נאסרה עם מותו ומתה בשנת 1464.
זכותה של בלאנקה לכס הנווארי נורשה על ידי אחותה, לאונור, מלכת נווארה, רוזנת פואה ובארן, אשר הייתה בעלת ברית של אביה. אחרי מותה, סמוך אחרי מותו של אביה חואן השני, עברה הטענה לכתר לנכדה פרנסיסקו פבו דוכס פואה, אשר מלך בנווארה בין השנים 83–1479. אחותו, קטלינה, מלכת נווארה שהייתה קטינה בעת שהפכה למלכה, נשארה תחת האפוטרופסות של אמה מדלן מצרפת, הייתה מבוקשת על ידי פרננדו הקתולי, שרצה בה ככלה לבנו. אך למרות החיזורים, קטלינה בסוף נישאה לז'אן ד'אלברה, רוזן פריגור שהיה אדם בעל נחלות רבות בדרום וצרפת וכן היה גיסו של צ'זארה בורג'ה.
הכיבוש הקסטיליאני
אף על פי כן, פרננדו מאראגון לא ויתר על תוכניתו לגבי נווארה. הוא נשא לאישה את ז'רמיין, מלכת נווארה, בתו של דודה של קטלינה אשר ניסה לתבוע את נווארה במקום שאר קרובי המשפחה, אך לזוג לא נולדו ילדים וכך הוחמצה ההזדמנות להשיג את נווארה.
כאשר סירבה נווארה להצטרף לליגה הקדושה נגד צרפת והכריזה על עצמה נייטרלית, ביקש פרננדו מהאפיפיור לנדות את ז'אן ד'אלברה, בידיעה שנידוי שכזה היה הופך את ההתקפה האראגונית על נווארה ללגיטימית. כאשר האפיפיור סירב, זייף פרננדו את הנידוי האפיפיורי ושלח את הגנרל שלו דון פבריקה דה טולדו לתקוף את נווארה כחלק מהשלב השני במלחמת ליגת קמבריי.
כאשר ראה ד'אלברה כי אינו מסוגל לעמוד בפני הצבא הקסטיליאני-אראגונזי החזק, ברח לפאו, ומיד לאחר מכן נפלו הערים פמפלונה, אסטלה, אוליטה, וטודלה. מספר חודשים לאחר מכן חזר ד'אלברה בראש צבא שגייס מצפון לפירנאים, וניסה לכבוש מחדש את פמפלונה, אך ללא הצלחה.
לאחר כישלונו נאלץ הקורטס הנווארי לקבל את הסיפוח לקסטיליה, אשר הבטיחה מצידה לשמור על האוטונומיה והזהות של נווארה. ב-1513 נשבע המשנה למלך הקסטיליאני בנווארה לשמור ולכבד את כתב הזכויות (Fuero) של נווארה. למרות זאת, האינקוויזיציה הספרדית הרחיבה את תחום סמכותה לתוך נווארה. היהודים בשאר חלקי ספרד הוכרחו לצאת מספרד או להתנצר כבר בשנת 1492, בעקבות פרסום צו גירוש ספרד, ובשנת 1514 הורחב תוקף הצו גם ליהודי נווארה שסבלו עוד קודם לכן מרדיפות.
בשטחה של ממלכת נווארה היו עוד שני ניסיונות להשתחרר מהשלטון הספרדי (1516 ו-1521). הניסיון ב-1521 היה הקרוב ביותר להשגת העצמאות. כשהתקרב לפמפלונה צבא השחרור, תחת פיקודו של גנרל אספארוס, התמרדו האזרחים בעיר וצרו על מבצרו החדש של המושל הצבאי איגנסיו דה לויולה. טודלה וערים אחרות הצהירו אף הן על נאמנותן לבית אלברה. הצבא הנווארי-בֶּאַרְנֶזִי (מבארן שמצפון לפירנאים) אכן הצליח לשחרר את כל הממלכה, וקסטיליה הייתה עסוקה בלפתור את הבעיה שנוצרה כתוצאה ממרד הקומונרוס. אך המרד הקסטיליאני הובס באותו הזמן שהחלה הפלישה של הצבא שבא מצפון לפירנאים. כתוצאה מכך, גנרל אספארוס עמד מול צבא קסטיליאני ענק ומאוחד אשר הביס את המרד הנווארי בקרב נואיין ב-30 ביוני 1521.
נווארה העצמאית מצפון לפירנאים
חלק קטן מנווארה שמצפון לפירנאים, נווארה התחתית, יחד עם הנסיכות השכנה של בֵּאַרן (Béarn) שרד כממלכה עצמאית אשר עברה בירושה. נווארה קיבלה מאנרי השני, מלך נווארה, בעלה של ז'אן ד'אלברה, אספה נציגותית שבה הכמורה הייתה מיוצגת על ידי הבישופים של באיון ודאקס, הכמרים שלהם, כומר הקהילה של סן ז'אן פייה דה פור (St Jean Pied de Port), וראשי המנזרים של סן פאלה, ד'אוציאט, ואראמפלה. האזור שמצפון לפירנאים (נווארה התחתית) המשיך להיות ממלכה עצמאית בתוספת אחוזות צרפתיות גדולות עד ל-1620.
המלכה ז'אן ד'אלברה המירה את דתה לנצרות הקלוויניסטית ב-1556, וכתוצאה מכך, היא עודדה את תרגום התנ"ך לבסקית, אשר היה אחד הספרים הראשונים שנכתבו בשפה זו. היא, ובמיוחד בנה, אנרי השלישי, מלך נווארה, הנהיגו את הצד ההוגנוטי במלחמות הדת בצרפת. ב-1589 הפך אנרי ליורש היחיד לכתר צרפת, אך לא הוכר ככזה על ידי רבים מנתיניו, עד שהמיר דתו לקתוליות ארבע שנים לאחר מכן.
כאשר לאבורד ונווארה העלית טולטלו בעקבות ציד המכשפות הבסקי בשנים 1609–1610, רבים חיפשו מקלט בנווארה התחתית. היה זה רק ב-1620 כאשר נווארה אוחדה במלואה עם צרפת.
היסטוריה מאוחרת
המלך העצמאי האחרון של נווארה, אנרי השלישי (שלט בין 1572–1610), ירש את כתר צרפת כאנרי הרביעי ב-1589, והיה ראשון מלכי בית בורבון. ב-1620 שולבו נווארה התחתית ובארן לתוך צרפת עצמה, על ידי בנו של אנרי, לואי השלושה עשר, מלך צרפת. התואר "מלך נווארה" המשיך להיות בשימוש עד למהפכה הצרפתית ב-1792, וחזר לשימוש לתקופה קצרה בתקופת הרסטורציה בין 1814 ל-1830.
Mario & Sonic at the London 2012 Olympic Games
Mario & Sonic at the London 2012 Olympic Games (עברית: מריו וסוניק באולימפיאדת לונדון 2012) הוא משחק וידאו מז'אנר הספורט משנת 2011, שפותח על ידי חברת סגה. בדומה לשני המשחקים הקודמים בסדרה, המשחק פורסם על ידי חברת נינטנדו ביפן ועל ידי סגה בשאר העולם. משחק זה מאושר באופן רשמי על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי. המשחק הוא השלישי בסדרת Mario & Sonic, והוא יצא לקונסולת ה-Wii לראשונה בנובמבר 2011. גרסת המשחק לנינטנדו 3DS יצאה לאור בפברואר 2012.
ממלכת נווארה
היסטוריה מאוחרת
בתכנון המקורי של ממלכת נווארה, היא חולקה לתוך מרינדאדס, מחוזות אשר נשלטו על ידי "מרינו" (Merino/Mayorino), שהיה נציג המלך במחוז. מחוזות אלה היו: ה"אולטראפוארטוס" (נווארה התחתית), פמפלונה, אסטלה, טודלה, וסנגואסה. ב-1407 נוספה המרינדאד של אוליטה. ה"קורטס" (פרלמנט) של נווארה היה בתחילה מועצת המלך המורכבת מנציגי הכמורה והאצולה, אך במאה ה-14 נוספו גם נציגי הערים. צירופם לוועדה נבע מכך שהמלך נזקק לשיתוף פעולה איתם כדי שיוכל לגייס כספים בצורה יעילה יותר, בדמות מענקים למלך וסיוע. הקורטס מעתה ואילך הורכב מנציגי הכמורה, האצולה, ונציגי עשרים ושבע (לאחר מכן גדל המספר לשלושים ושמונה) "הערים הטובות" - ערים שהיו חופשיות מאדון פאודלי ולכן היו כפופות ישירות למלך. עצמאותם של נציגי הערים הייתה מובטחת בנווארה יותר מאשר במקומות אחרים בספרד באותה העת, בשל ההליך החוקתי אשר חייב רוב בכל שדרה בקורטס (כמורה, אצולה וערים) כדי להפוך הצעת חוק לחוק. כך, נציגי הערים לא סבלו מאפליה ומהתעלמות על ידי הכמורה והאצולה, כפי שהיה המצב בשאר חלקי אירופה. אפילו במאה ה-18 הנווארים יכלו להתנגד בהצלחה לניסיון מלכי צרפת מבית בורבון להקמת בתי מכס על הגבול הצרפתי בין נווארה הספרדית לנווארה הצרפתית. אך עם זאת הנווארים (באזור הספרדי של נווארה) היו נאמנים למלכם הספרדי, ושום אזור אחר במדינה לא הראה נחישות והתנגדות כה חזקה לכיבוש הנפוליאוני כמו שהיה באזור נווארה.
Mario & Sonic at the London 2012 Olympic Games
משחק זה הוא היחיד ממשחקי ה-Wii שאוחסן בעטיפת דיסק צהובה במקום לבנה, והוא המשחק היחיד שלא הגיע עם עטיפת דיסק לבנה, למעט New Super Mario Bros. Wii.
ממלכת נווארה
היסטוריה מאוחרת
נווארה הייתה אזור קתולי אדוק ותחת השפעה נרחבת של הכמרים. עובדה זו, וכן הטינה על אובדן עצמאותם, ואובדן האוטונומיה שלהם ב-1833, היו מהגורמים הראשיים לתמיכה שזכתה לה התנועה הקרליסטית בתוך נווארה. עד למהפכה הצרפתית נשאו מלכי צרפת גם בתואר "מלכי נווארה"; ומכיוון שחלק נכבד מנווארה נמצא בתוך תחומה של ספרד, נשאו גם מלכי ספרד (עד 1833) בתואר "מלכי נווארה". באותה תקופה נהנתה נווארה ממעמד מיוחד בתוך המונרכיה הספרדית: היה לה את הקורטס שלה, מערכת גביית מיסים משלה, ומערכת נפרדת של חוקי מכס. ב-1833 הפכה נווארה למעוז של התנועה הקרליסטית, אך הכירה באיזבלה השנייה כמלכת ספרד ב-1839. כהוקרה על נאמנותם במלחמת האזרחים הספרדית, התיר פרנקו לנווארים את השימוש בפוארוס אשר היו כתבי זכויות שניתנו להם מהכתר ושהתווה להם קווי יסוד למערכת של שלטון-עצמי.
מוסדות
המוסדות של נווארה אשר שמרו על האוטונומיה שלהם עד למאה ה-19 היו הקורטס, המועצה המלכותית, בית המשפט העליון וה"דיפוטאסיון דל ריינו" (Diputacion del Reino). מוסדות דומים התקיימו גם בכתר אראגון (באראגון, בקטלוניה ובוולנסיה) עד למאה ה-18. המלך הספרדי היה מיוצג על ידי משנה למלך.
הטריטוריה כיום
הטריטוריה שבעבר הוכרה כנווארה שייכת היום לשתי מדינות, צרפת וספרד, תלוי אם האזור נמצא מצפון או מדרום לפירנאים המערביים. השפה הבסקית עדיין מדוברת ברוב המחוזות. כיום, נווארה היא קהילה אוטונומית של ספרד ונווארה התחתית היא חלק ממחוז הפירנאים האטלנטיים. אזורים אחרים שהיו חלק מממלכת נווארה שייכים כיום למספר קהילות אוטונומיות של ספרד: חבל הבסקים, לה ריוחה, אראגון, וקסטיליה ולאון.
Mario & Sonic at the London 2012 Olympic Games
אופן המשחק
כמה וכמה ענפי ספורט מהמשחק המקורי בסדרה הוחזרו גם למשחק הזה, כגון אתלטיקה קלה, ספורט מים וטניס שולחן ואף ענפי ספורט חדשים בסדרה כמו כדורגל, כדור נוצה ורכיבה על סוס. משחק זה הציג לראשונה את ה-"Dream Events" (מילולית: ענפי ספורט חלומיים), המבוססים על ענפי ספורט אמיתיים אך כוללים שינויים ההופכים אותם לבדיוניים לחלוטין, כגון קפיצה לרוחק על עננים. ענפי הספורט החלומיים מתקיימים במקומות מהזיכיונות של מריו וסוניק. גרסת המשחק ל-Wii כוללת גם משחק בקבוצה וקטגוריית משחק חדשה - London Party.
פיתוח המשחק
המשחק הראשון בסדרה, מריו וסוניק במשחקים האולימפיים, הוא הקרוסאובר הרשמי הראשון שמציג דמויות הן מהזכיינית מריו והן מסוניק הקיפוד. המשחקים האולימפיים נבחרו כתפאורה מאחר שסגה ונינטנדו חשו שהספורטיביות התחרותית שלה אידיאלית עבור סוניק ומריו, שהיו פעם יריבים. סוניק הקיפוד הוא גיבור סדרת משחקי הווידאו שהוציאה חברת סגה במטרה לספק לחברה קמע להתחרות בדמות הדגל של נינטנדו מריו בתחילת שנות התשעים. שון רטליף, סגן נשיא שיווק בסגה, התייחס לשאלה האם לסדרת מריו וסוניק יש עתיד מעבר למשחק השני שלה, מריו וסוניק במשחקי החורף האולימפיים. לדבריו, "אני חושב שגורם המפתח שמחליט על בניית הזכיינות המתמשכת הוא בעצם הצלחה. האם המשחק מוצלח? האם הצרכנים מרוצים מכך?"
משחק ההמשך הוכרז רשמית עם הודעה משותפת של סגה ונינטנדו ב-21 באפריל 2011, לאחר שקודמיו מכרו למעלה מ-19 מיליון יחידות בסך הכל. שתי הגרסאות פותחו על ידי סגה ספורט יפן ופורסמו על ידי נינטנדו עבור יפן ועל ידי סגה עבור צפון אמריקה ואירופה. על פי מגזין המשחקים CVG, למעלה ממאה אנשים פיתחו את המשחק.
מוזיקה
שתי הגרסאות של המשחק כוללות רצועות מוזיקליות שונות מסדרת מריו וסוניק. מוזיקה מקורית נכתבה למשחק, כשרוב הפסקול נמצא בשני המשחקים.
מכירות
גרסת ה-Wii מכרה 2.4 מיליון עותקים בצפון אמריקה ובאירופה בחודשיים הראשונים להוצאתה.
מבצע טופר העיט
מבצע "טופר העיט" (באנגלית: Operation Eagle Claw) (נקרא בטעות גם: "ציפורן הנשר"), או מבצע "אור ערב", היה מבצע פשיטה של צבא ארצות הברית אשר נועד לחלץ את 52 בני הערובה השבויים בשגרירות ארצות הברית בטהראן, איראן. המבצע נערך ב-24 באפריל 1980, אך נכשל. לכישלון המבצע היו השפעות הרסניות על סיכויי בחירתו-מחדש של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בני הערובה האמריקאים שוחררו לבסוף ב-20 בינואר 1981 (יומו האחרון של ג'ימי קרטר כנשיא), בסיומו של משא ומתן דיפלומטי ולאחר 444 ימים בשבי. למרות שקרטר הבטיח כי השחרור ייעשה בעת כהונתו, בפועל אירע השחרור מיד לאחר שמחליפו, הנשיא רונלד רייגן, נשבע אמונים וקיבל לידיו את תפקיד הנשיא.
תוכנית המבצע
פעולת השחרור תוכננה להתבצע בשני שלבים, לאורך שני לילות שונים. השלב הראשון של המשימה היה ליצור בסיס פעולה בתוך איראן, ליד טאבאס שבמחוז יזד. האתר הנבחר נודע בכינויו "מדבר 1" ונועד לשמש רצועת נחיתה ארעית למטוסי התובלה מסוג הרקולס ולמסוקים שהיו אמורים לבצע את משימת החילוץ עצמה. לאחר תדלוק המסוקים, התוכנית הייתה שכוחות הקרקע יעלו על המסוקים ויגיעו באמצעותם אל אתר "מדבר 2", ליד טהראן. עם איתור השבויים וחילוצם מטהראן, המחלצים והמשוחררים יועברו במסוקים אל בסיס חיל האוויר "מנצריה" שמחוץ לטהראן, ושם ייקחו מטוסי התובלה אל מחוץ לאיראן תחת מטרייה אווירית של מטוסי הקרב.
האירועים שהובילו לכישלון המבצע
סופת חול נמוכה ובלתי צפויה גרמה לשניים מתוך שמונת המסוקים המשתתפים בפעולה הראשונית לסטות ממסלולם בדרך לאתר הפעולה "מדבר 1", וזאת כבר לאחר שהועברו לשם לוחמים וציוד. מסוק שלישי נתקל בקשיים מכניים ולא יכול היה להמשיך במשימה. לאור אובדן המסוקים הללו, הגיעו קברניטי המבצע למסקנה כי לא עומדים לרשותם די מסוקים לביצוע מוצלח של המשימה והחליטו לעצור את המבצע. לאחר שנתקבלה ההחלטה להפסיק את המבצע, החל תהליך פינוי המסוקים והמטוסים שכבר היו במנחת, בחזרה לבסיסם.
במהלך הפינוי החל להמריא אחד המסוקים שנותרו, לאחר שסיים תדלוק על הקרקע ממטוס התובלה שעמד לפניו ובסמוך. המראת המסוק הביאה לעליית ענן אבק וחול סמיך במיוחד, שגרמו למכווין, שעמד על הקרקע בין המסוק למטוס התובלה, לסגת במהירות לאחור. טייס המסוק הממריא, שעקב הראות הלקויה איבד קשר עין עם המטוס ועם המכווין על הקרקע, וראה רק את הפנס שהחזיק, פירש בטעות את תנועתו המהירה של המכווין הקרקעי לאחור והתרחקותו, כתנועה של המסוק לאחור. הטייס ניסה "לתקן" תנועה זו של המסוק לאחור, בכך שהפנה אותו קדימה. בגלל הקרבה היתרה למטוס שעל הקרקע, הביאה התנועה של המסוק קדימה לכך שהמסוק פגע בזנבו של מטוס התובלה, איבד שליטה והתרסק לתוכו. המטוס הפגוע והמסוק, שהיו עמוסים בדלק ותחמושת, עלו בלהבות והתפוצצו. ההתפוצצות והאש גרמו למותם של שמונה לוחמים משני כלי הטיס, ולפגיעה בכלי טיס סמוכים שעמדו על הקרקע.
בעקבות הכישלון
בעקבות כישלון המבצע נערכו שינויים מבניים באופן הפעלתן של יחידות מיוחדות בצבא ארצות הברית. רפי איתן, איש המוסד, שימש כיועץ לכוח דלתא בתיחקור המבצע. אחת המסקנות שהועלו הייתה כי מעורבות יתר של הנשיא קרטר הפריעה לפעולה. משרד ההגנה הקים כלקח מהפעילות את פיקוד המבצעים המיוחדים. הכישלון במיומנות צוותי האוויר הוביל את צבא ארצות הברית להקים כוח אווירי ל"מבצעים מיוחדים", הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ("עוקבי הלילה").
לא עבר זמן רב מאז כישלון המשימה, וב-6 במאי 1980 נערכה המתקפה על שגרירות איראן בלונדון. אירוע סמוך זה הקשור אף הוא ביחסי איראן והמערב, המחיש את יכולותיו של כוח משימה של קומנדו מערבי מוטס, הפעם בריטי, וזאת על רקע כישלונו הקולוסאלי של כוח המשימה האמריקאי בניסיון שחרור בני הערובה. פיקוד הכוחות המשולבים של צבא ארצות הברית מינה מפקד לשעבר של מבצעים אוויריים בצבא ארצות הברית, אדמירל ג'יימס הולוויי, לעמוד בראש ועדת חקירה רשמית שהוקמה באותה שנה לבדיקת הסיבות לכישלון המבצע. דוח הולוויי הצביע בעיקר על כשלים בתכנון המשימה, בפיקוד ושליטה, ובאופן הביצוע בשטח. הדוח שימש זרז לארגון מחדש של מחלקת ההגנה ולחקיקת חוק גולדווטר-ניקולס בשנת 1982.
הקתדרלה האורתודוקסית של טימישוארה
לקתדרלה ישנם 11 מגדלים, שהמרכזי והגבוה ביותר מגיע לגובה של 96 מטרים, מה שהפך אותה לכנסייה הגבוה ביותר ברומניה. בקתדרלה שמורים כתבים דתיים רומנים עתיקים ויקרים, כמו עותקים של "Noul Testament de la Bălgrad (הברית החדשה של באלגראד/אלבה יוליה) מ-1648 וה"קאזאניה של ורלעם"-Cazania lui Varlaam מ-1643.
היסטוריה
תולדות הקמת הכנסייה קשורות לאירועי "האיחוד הגדול" שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שבו התאחדו עם הממלכה הרומנית שטחים גדולים שבהם חיה אוכלוסייה רומנית. ב-28 ביולי התאחד עם רומניה חבל באנאט. הממשל החדש הרומני החליט לנקוט צעדים לחיזוק הכנסייה האורתודוקסית הרומנית שהייתה מדוכאת בימי השלטון האוסטרי והשלטון ההונגרי. ב-1926 הוקמה מחדש הפרוכיה האורתודוקסית הרומנית ברובע המצודה (צ'טאטה), בשנת 1939 נוסדה הבישופות האורתודוקסית טימישוארה שהועלתה בשנת 1939 למעמד של ארכיבישופות. ב-1947 קמה בטימישוארה המיטרופוליה של חבל באנאט.
עד אז הכנסייה האורתודוקסית הרומנית החשובה ביותר בעיר הייתה כנסיית איליה הקדוש ברובע פבריק. הפארוכיה של רובע המצודה הקימה קרן לבניית הקתדרלה וקראה לתושבים לתרום. בשנת 1936 נאסף סכום משמעותי, אם כי לא מספיק. עיריית טימישוארה תרמה את השטח הנמצא בצומת של כמה רחובות חשובים של העיר. האחריות על המיזם הוענקה החל משנת 1934 לאדריכל יון טראיאנסקו. לפי התכנית הייתה אמורה הקתדרלה להכיל 5000 בני אדם.
הבנייה ממש החלה ב-16 במרץ 1936 וב-20 בדצמבר 1936 הונחה אבן הפינה. העבודות הסתיימו בשנת 1941. הפעמונים והצלבים קודשו ב-23 באוגוסט 1938. בגלל העיכוב הכרוך במלחמת העולם השנייה כל הגימורים, הציורים הפנימיים והחיצוניים הושלמו רק ב-1956.
הקתדרלה נחנכה אחרי המלחמה ב-6 באוקטובר 1946 בנוכחותם של המלך האחרון של רומניה, מיכאי הראשון, של ראש הממשלה ד"ר פטרו גרוזה, הפטריארך ניקודים מונטיאנו, המיטרופוליט של טרנסילבניה, ניקולאיה בלאן ושל נציגי דתות אחרות, ביניהם הבישופים הקתוליים אוגוסטין פאכה ויואן בלאן.
סגנון אדריכלי
האדריכל יואן טראיאנסקו בנה את הכנסייה בסגנון נאו-מולדבי המבוסס על יסודות של אדריכלות כנסייתית רומנית, בעיקר על דגם כנסיית גאורגה הקדוש שבעיר חרלאו שבחבל מולדובה, השפעות מן הרנסאנס המאוחר, יסודות ביזנטיים. אפיונים מסוימים כמו נישות מתחת למזחילות, בפנים הבניין קמרון צלעות כוכבי, לוחיות לכה במגוון צבעים אפשר למצוא במנזרים כמו קוזיה או פריסלופ מהמאה ה-14
לקתדרלה תשעה צריחים אמתיים וארבעה צריחונים. לצריח הראשי גובה של 83.7 מ'. יסודות הבניין בנויים על לוח ענק מבטון מזוין, הנשען על מעל 1000 עמודי בטון מזוין שנתקעו עד לעומק של 20 מ' מתחת ללוח הבטון. לבניין הקתדרלה אורך של 63 מ' ורוחב של 32 מ'. ל-7 פעמוניה משקל כולל של 8,000 ק"ג ועוצבו מחומר שהובא מן האיים סומטרה ובורנאו.
ציורי הקיר הפנימיים והחיצוניים של הקתדרלה צוירו על ידי הצייר אנסטאסה דמיאן..
הקתדרלה מאחסנת במרתפים שלה אוסף עשיר של אמנות כנסייתית עתיקה מחבל באנאט ואוסף של איקונות. כאן נמצאים גם שרידי הקדוש יוסיף החדש מפארטוש, הקדוש הפטרון של הנוצרים האורתודוקסים של חבל באנאט. הוא הגיע לאזור מהר אתוס וכיהן בשנים 1655-1651 כבישוף אורתודוקסי של טימישוארה. מאוחר יותר הוא הסתגר במנזר פארטוש. המוזיאון מכיל כ-3000 ספרים כנסייתיים נדירים, מעל 800 איקונות וציורים, מעל 130 חפצי פולחן, 10 חפצים ממתכות יקרות, 10 תלבושות כנסייתיות ועוד. כמו כן בכנסייה נשמרים כתבי יד רומניים מוקדמים כמו "הברית החדשה מבלגרד" (בלגרד - במובן אלבה יוליה) משנת 1648 או ה"קאזאניה של ורלעם" משנת 1643. בצד המרתף הקרוב למזבח נמצאת הנקרופוליס של הארכיבישופים מבאנאט.
לייבפרסון
לייבפרסון (באנגלית: LivePerson Inc) היא חברת תוכנה אמריקאית המפתחת פלטפורמות דיגיטליות לתקשורת בין לקוחות ומותגים. החברה, מסייעת לחברות לעשות טרנספורמציה דיגיטלית למרכזי השירות שלהם באמצעות טכנולוגיות מתקדמות של בינה מלאכותית ולמידת מכונה. הטכנולוגיה של לייבפרסון מבוססת באופן מלא על מחשוב ענן ותוכנה כשירות (Software as a Service).
מוצר הדגל של החברה הוא Conversational Cloud, תוכנה המאפשרת לצרכנים לתקשר עם מותגים באמצעות הודעות טקסט דרך שירותי טקסט פופולריים כמו וואטסאפ ופייסבוק מסנג'ר. ב 2018 החברה הכריזה על Maven, שירות המאפשר לחברות לבנות צ’אטבוטים מבוססי בינה מלאכותית כדי לתת מענה להודעות ובקשות של לקוחותיהן במרכזי השירות.
ראשיתה
לייבפרסון הוקמה בשנת 1995 על ידי רוברט לוקאסיו כתוצאה של חוויה מתסכלת בניסיון לקבל שירות מחברה ממנה צרך שירותים. בשנת 1998 השיקה לייבפרסון את המוצר הראשון שלה. לייבפרסון היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב. מניית החברה כלולה במדד תל אביב 35 ובמדד תל אביב טק-עילית. מאז הקמתה, הרחיבה לייבפרסון את פעילותה בעולם באמצעות משרדים בסיאטל, לונדון, הרצליה, מלבורן, סן פרנסיסקו, אטלנטה, מנהיים, אמסטרדם, מילאנו, פריז, טוקיו, וברלין. כיום מתוך כ-1500 עובדי החברה, כ-250 ממוקמים במרכז בהרצליה.
קול הנשמה - שרים עפרה חזה
קול הנשמה - שרים עפרה חזה הוא אלבום גרסאות כיסוי של אומנים ישראלים שונים לשיריה של עפרה חזה. האלבום יצא לאור ב-19 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים הליקון. האלבום כולל בתוכו חידושים לשיריה של חזה ובין היתר כולל את "כל הנשמה" אותו שרה חזה בעצמה.
שם האלבום נלקח משם אלבומה העברי האחרון של חזה, כל הנשמה.
על האלבום
נסרין קדרי הצהירה כי: "עפרה הייתה ונשארה הזמרת הישראלית הכי גדולה בעיניי. כשהייתי ילדה, הייתי עומדת שעות מול המראה ושרה את השירים שלה. הערצתי אותה, ואני זמרת לא מעט בזכותה. כשפנו אליי להשתתף במיזם הזה התרגשתי מאוד. בחרתי לבצע את השיר "גורל אחד", שמילותיו הן הגישה שלי לדו-קיום בארץ הזאת. יהודים וערבים, אשכנזים וספרדים, ימנים ושמאלנים. אני מקווה שהמילים יחלחלו אל כל אחד ואחת מאיתנו, כי אין ברירה אחרת".
מירי מסיקה הצהירה כי: "עפרה חזה היא אחת הזמרות הישראליות הגדולות בכל הזמנים. היה לה קול פעמונים, שמתבטא באופן פנומנלי בכל אחד משיריה. כבוד גדול בשבילי להשתתף במיזם המרגש הזה וגם לבצע שיר שכתבו שלושת היוצרים המוכשרים אלתרמן, וילנסקי וזעירא. השיר מתאר מציאות נאיבית, עם המון יופי, שאפיינה את כרם התימנים באותה תקופה. בחרתי לבצע את השיר בגלל חיבור מיוחד שיש לי לשם תמר, שמה של בִּתי הבכורה".
הראל סקעת הצהיר כי: "אחד מזיכרונות הילדות החזקים ביותר שלי הוא מסבא יוסף, שהיה מושיב אותי על ברכיו, ובאצבעותיו הגדולות מלמד אותי את ההטעמה התימנית. סבא יוסף תמיד הפציר בי לעלות ולחזן בבית הכנסת השכונתי, ואני סירבתי מתוך ביישנות. אני מקדיש את הביצוע הזה של ‘אם ננעלו’ לסבא יוסף, שנפטר בטרם הספקתי לעמוד בהבטחתי לו. בהקלטת השיר יש סגירת מעגל נוספת שלי עם המפיק המוזיקלי יזהר אשדות. יזהר הפיק את "אם ננעלו" ההיסטורי של עפרה חזה, ושנים רבות לאחר מכן – גם את אלבומי הראשון. יזהר גם היה הראשון שהבין עד כמה התימניות טבועה בי חזק, ובתוך שיחות באולפן על עפרה חזה, במין נבואה שכזאת, אמר שיבוא היום והתימנית תשוב ותצא ממני".
לירון עמרם הצהיר כי: "את השיר "גלבי" כתב והלחין אבי ומורי אהרן עמרם בשנת 1959. במקור שמו היה "לדמע עיני", והוא היה אחד השירים הראשונים שאבי כתב והקליט. כשהייתי ילד ביקרה עפרה בביתנו, וסיפרה לאבי כי נהגה להאזין לשיריו בילדותה, ובמיוחד הרגישה חיבור אישי לשיר תימני מסורתי שהלחין "לבבי יחשקה עפרה" בשל שמו ומילותיו. היום אני נרגש לסגור מעגל ולבצע בפעם הראשונה את ‘גלבי’ שכתב אבי ושזכה להכרה ולהצלחה בין-לאומית בזכות הביצוע של עפרה. מאות גרסאות הוקלטו לשיר הזה ברחבי העולם, במגוון של צבעים וגוונים. בגרסה שהקלטתי לאוסף בחרתי לקחת אותו למקום הראשוני, בהשראת הגרסה המקורית של אבי, ולנסות לתת למאזין מעט מן החוויה האותנטית של שנות השישים והשבעים".
זהבה בן הצהירה כי: "עפרה חזה היא סמל, והיא גאווה למוזיקה הישראלית בעולם. אני תמיד רואה בה פורצת דרך, אחת שעשתה את הלא ייאמן וזרעה את שורשי תימן בכל העולם".
קובי אפללו הצהיר כי: "עפרה חזה, בקולה הנדיר ובצבעו הצלול והמלאכי, ליוותה את משפחתי ואותי בכל שנות ילדותי. מתוך כל שיריה האלמותיים בחרתי לבצע את "תפילה" בעיקר בגלל מילותיו, שבהן אני מוצא הזדהות בכל זמן ובכל מקום. החיבור הרוחני שהשיר נותן למאזינים בכוחו חוצה כל גבול מגדרי ומרגש אותי עד עמקי נשמתי בכל פעם שאני מבצע אותו. זוהי זכות גדולה לבצע קלסיקה, שלעניות דעתי, תהיה רלוונטית לנצח". את השיר הפיק מוזיקלית יוסי מור.
יסמין לוי הצהירה כי: "בקולה המלאכי, הנקי והצלול, בכנותה, בהתמסרותה לשירי המסורת שלה, זו של יהדות תימן, פתחה עפרה חזה לי ולרבים מזמרי ישראל את הדרך להביא עוד ועוד משירי מסורות העם היהודי על גווניו הרבים. היא הייתה החלוצה הראשונה שפרצה בז'אנר "מוזיקת עולם", כשזה עוד היה בחיתוליו. אני גאה לשיר לכבודה את אחד משיריה ועושה זאת בצניעות רבה".
ירדנה ארזי הצהירה כי: "הקול הייחודי, היפהפה והנוגע ללב של עפרה חזה היה ונשאר חלק בלתי-נפרד מהפסקול הישראלי. גם היום, כמעט 20 שנים לאחר שהלכה לעולמה, בת 42 בלבד, הקהל מתרפק על שיריה ומתגעגע לזמרת שהייתה גם שגרירה מצוינת של ישראל ברחבי העולם. מערכת היחסים המקצועית בין עפרה חזה לבין בצלאל אלוני הולידה שירים בלתי-נשכחים, הצלחות גדולות וחברות קרובה. געגוע של מנגינה’ הוא בעיניי מכתב שנשלח אליה באשר תהיה, ודרישת שלום מאוחרת, ממי שהיה שותף לדרך וגם ממני: "בקסם, ברוח, בכאב, באמונה, בגעגוע של מנגינה שחוזרת והולכת אל כולנו".
אברהם טל הצהיר כי: "קולה של עפרה היה קול ייחודי בנוף המוזיקה הישראלית. הייתה בה היכולת להעביר דרך קולה המיוחד תעצומות נפש ורגש ייחודיות לה. אני יותר מגאה לבצע את "לאורך הים" במיזם המיוחד הזה".
ינס לקמן
ינס מרטין לקמן (בשוודית: Jens Martin Lekman; נולד ב-6 בפברואר 1981 בגטבורג, שוודיה) הוא זמר, מלחין ומוזיקאי שוודי הידוע ביצירת מוזיקת פופ גיטרות רוויה בסימפולים וכלי מיתר, עם מילות שירים הנוטות להיות שנונות, רומנטיות ומלנכוליות. שיריו של לקמן מושפעים ממוזיקאים כמו מוריסי, ג'ונתן ריצ'מן ובל וסבסטיאן, ולעיתים קרובות הוא מושווה לסטפין מריט (סולן מגנטיק פילדס), דייוויד ביירן וסקוט ווקר.
קריירה מוזיקלית
בין 2000 ל-2003 הקליט והפיץ לקמן את רוב חומריו באופן פרטי על גבי דיסקים צרובים. מכיוון שאחד משיריו באותה תקופה נקרא Rocky Dennis' Farewell Song to the Blind Girl ("שיר הפרידה של רוקי דניס לנערה העיוורת"), בהשפעת הסרט "מסכה", התייחסו אל לקמן בשוגג בשם "רוקי דניס". לקמן אמר כי מדובר היה ב"טעות": "מישהו חשב שזה שמי האמיתי כי כתבתי עליו שיר, ואז הרדיו אימץ את השם ולא הייתה לי הזדמנות לשנות את זה". לקמן יישב את הבלבול ב-2004 עם הוצאת מיני-אלבום בשם Rocky Dennis in Heaven.
ב-2003 הוציא לקמן באופן עצמאי מיני-אלבום נוסף בפורמט תקליט 7 אינץ' בשם Maple Leaves. בזכות הפצת ההקלטה גם על גבי דיסקים בעזרת חברת התקליטים העצמאית Service Records משוודיה באותה שנה, הפך לקמן לאמן ידוע במדינה. השירים Maple Leaves ו-Black Cab נוגנו לעיתים קרובות ברדיו הממלכתי בשוודיה, וזמן קצר לאחר מכן הוחתם לקמן בחברת התקליטים האמריקאית Secretly Canadian להפצת אלבומיו מחוץ למדינה.
עם חברת התקליטים החדשה יצא לקמן לסיבוב הופעות עולמי והוציא ב-2004 את אלבום הבכורה When I Said I Wanted to Be Your Dog. האלבום הכיל שירים שהוקלטו בין 2000 ל-2004, והופצו באופן עצמאי בעבר בחלקם. הסינגל You Are the Light מתוך האלבום הפך ללהיט רדיו מצליח, הוא לווה בקליפ ששודר לעיתים קרובות בערוץ MTV הנורדי וב-ZTV. בשוודיה הגיע האלבום למקום השישי במצעד הלאומי. לקמן היה מועמד לשלושה פרסי גראמי שוודיים, שלושה פרסי P3 Guld ושלושה פרסי מניפסט - כולם בשוודיה. האלבום הוכתר כאלבום השנה על ידי מגזין הצעירים השוודי Nöjesguiden.
בדצמבר 2003 הופיע לקמן עם חוזה גונזלס באולם הקונצרטים של גטבורג, הופעה שצולמה ושודרה בטלוויזיה הממלכתית בשוודיה ב-2005. ביוני של אותה שנה יצא דיסק האוסף, Oh You're So Silent Jens. הוא איגד את שלושת המיני-אלבומים הראשונים של לקמן, ונוספו לו כמה שירים אחרים. גרסת הכיסוי של לקמן לשיר Your Beat Kicks Back Like Death של סקאוט ניבלט הופיע באוסף SC100 של Secretly Canadian.
ב-5 בספטמבר 2007 הוציא לקמן את אלבומו השני בשוודיה, Night Falls Over Kortedala. האלבום יצא בהפצה עולמית ב-7 באוקטובר באותה שנה והגיע למקום ה-192 במצעד 200 האלבומים של בילבורד ולמקום ה-24 במצעד העצמאי. עם יציאת האלבום נתן לו אתר ביקורות המוזיקה פיצ'פורק ציון של 9 מתוך 10. האלבום נכלל במקום ה-23 ברשימת האלבומים הטובים של אותה שנה של המגזין וילג' ווייס, אשר סקר את דעתם של 577 מבקרי מוזיקה, והופיע גם ברשימת האלבומים הטובים של השנה של ה-New York Times.
ב-2012 יצא אלבומו השלישי של לקמן, I Know What Love Isn't.
במשך השנים התאפיינו הופעותיו של לקמן בסגנונות שונים: לעיתים הוא נוהג להופיע לבדו עם גיטרה ונגן דיסקים; לפעמים הוא מבצע גרסאות א-קפלה של שיריו; ובפעמים אחרות הוא מופיע בליווי מקהלה ורביעיית כלי מיתר. בסיבוב ההופעות שקיים ב-2008 לווה על ידי להקה שהורכבה כולה מנשים לבושות לבן, שהוסיפו קולות רקע ואף כלי נשיפה.
טיסת הפניקס
טיסת הפניקס (באנגלית: Flight of the Phoenix) הוא סרט מתח משנת 2004, אשר בוים על ידי ג'ון מור ונכתב על ידי סקוט פרנק ואדוארד בורנס. הסרט מבוסס על ספרו של אלסטון טרבור והוא גרסה מחודשת של סרט משנת 1965 בעל אותו שם. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית, ב-17 בדצמבר 2004.
עלילה
קבוצה של כעשרה עובדים של חברת נפט עוזבים את עבודתם לאחר שהחברה נסגרת, ועולים על מטוס מטען פרטי אשר הגיע לקחת אותם. במהלך הטיסה מעל מדבר במונגוליה, סופת חול גורמת לנחיתת אונס של המטוס.
כאשר המטוס נעצר בלב המדבר הסוער, מתגלה כי שניים מבין הנוסעים נהרגו. הניצולים מוצאים עצמם בלב מדבר אשר תנאי הסביבה בו אכזריים ובקרבת שודדי מדבר. האמצעים לרשותם דלים, אין באפשרותם ליצור קשר לבקשת עזרה, והמים שברשותם מעטים. בשלב זה מתחיל מאבק ההישרדות.
אדם זר אשר היה במטוס כטרמפ מציע לבנות מטוס קטן מהריסות המטוס המרוסק. לאחר ויכוחים רבים בין הנוסעים לגבי היתכנות התוכנית, מוסכם לבצע אותה, ובתדרוכו של הזר הם מתחילים בבניית המטוס.
לאחר שבועות רבים וקשים ורק מצליחים הניצולים לבנות את המטוס. לצערם לאחר סוף הבניה סופת חול נוספת מכסה את המטוס, ומשימתם החדשה היא להוציא את המטוס מתוך החול. לאחר מאמצים מצליחים הניצולים במשימה וזו, ומתחילים בהכנות לטיסה.
הסרט מזכיר במידת מה את סיפורם של ניצולי המפציץ Lady Be Good, אשר התרסק בלוב ב-1943.
פודוליה
פודוליה (באוקראינית: Поділля; ברוסית: Подолье; בפולנית: Podole) היא חבל ארץ היסטורי במזרח אירופה.
פודוליה ההיסטורית מקיפה את מחוז חמלניצקי ואת מחוז ויניצה שבמערב אוקראינה, וכן חלקים מטרנסניסטריה וממולדובה. היא גובלת בחבל גליציה ההיסטורי, הנמצא מערבה לה, ובחבל ווהלין מצפונה. שטחו של חבל הארץ פודוליה התפרש על פני 40,000 קמ"ר בקירוב. מסיבות פוליטיות ומדיניות, בהן חלוקות פולין והכיבוש העות'מאני, גבולות פודוליה השתנו במהלך השנים בהתאם לשלטון הפוליטי.
גאוגרפיה
פודוליה משתרעת
על הערים המרכזיות נמנות ויניצה, חמלניצקי, אומן, קמניץ פודולסק, מוהיליב-פודילסקי וריבניצה.
היסטוריה
בתקופת נדידת העמים חלפו באזור שבטים רבים, חלקם אף התיישבו לתקופות קצרות או ארוכות. נסטור הכרוניקן בכרוניקה הרוסית הראשונה מציין ארבעה שבטים סלאביים, שניים לאורך הבוג ושניים לאורך הדניסטר וזה האזכור הראשון של סלאבים בחבל פודוליה.
הייתה בעבר חלק מפולין ומרוסיה.
יהודי פודוליה
חלק מיהודי פודוליה טענו כי מוצאם מגירוש ספרד, לפי עדות מנחם נחום ליטינסקי מאודסה בספרו משנת 1895; לאחרים מביניהם היו טענות אחרות למוצא מקהילות יהודיות אחרות ממערב לפודוליה (מחבלי פולין, בוהמיה והונגריה) או ממזרח לה (מממלכת הכוזרים, מחצי האי קרים ומקייב) שמהן הגיעו.
אולימפיק איירליינס
אולימפיק איירליינס ובדרך כלל רק אולימפיק (ביוונית: Ολυμπιακές Αερογραμμές, באנגלית: Olympic Airlines) הייתה חברת התעופה הלאומית של יוון, ובסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס. למרות שלוגו החברה ושמה מזכירים את אלה של התנועה האולימפית, מקורם ב-12 האלים האולימפיים. בשנת 2009 החברה הופרטה, וב-29 בספטמבר 2009 היא הפסיקה את כל פעולותיה, למעט מספר קווי טיסה בתוככי יוון, המוגדרים כקווים ציבוריים, ומספר קווים בינלאומיים ליעדים מחוץ לארצות האיחוד האירופי. מעמדם של קווים אלה יוכרע במכרז. כל פעולותיה של החברה מבוצעות על ידי החברה הפרטית שירשה אותה - אולימפיק אייר.
החברה נקנתה על ידי חברת אג'יאן איירליינס וכיום היא נמצאת בבעלותה.
תולדות החברה
תולדותיה של חברת אולימפיק איירליינס רצופות משברים כלכליים, מיזוגים ופיצולים, ותוכניות הבראה וארגון מחדש.
שנים ראשונות
לאחר מלחמת העולם השנייה פעלו ביוון שלוש חברות תעופה: מצבן של השלוש היה בכי רע, ובשנת 1951 החליטה ממשלת יוון למזג אותן לחברה אחת. החברה החדשה שנקראה "נתיבי אוויר לאומיים יווניים" (T.A.E) נקלעה גם היא לקשיים כלכליים ולכן נסגרה בשנת 1955. ביולי 1956 מכרה ממשלת יוון את החברה לאיל ההון והספנות אריסטוטל אונאסיס, וב-6 באפריל 1957 שונה שמה ל"אולימפיק איירווייז" (Ολυμπιακή Αεροπορία, Olympic Airways).
אולימפיק איירווייז
אולימפיק איירווייז התפתחה במהירות: ב-1960 רכשה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם דה הבילנד קומט והחלה בהפעלת טיסות בשותפות קוד עם חברת בריטיש יורופיאן איירווייז (BEA, British European Airways) הבריטית. שיתוף הפעולה בין שתי החברות התרחב, וכלל שימוש הדדי במטוסי החברה האחרת ואת המיתוג המשותף "BEA-Olympic" על המטוסים. ב-1966 קיבלה החברה את מטוס הבואינג 707 הראשון שלה, ופתחה באמצעותו קו תעופה ישיר בין אתונה לניו יורק.
ב-1971 הפך בנו של אריסטוטל אונאסיס, אלכסנדר, את "היחידה למטוסים קלים ומסוקים", שנחשבה עד אז כיחידה במערך של אולימפיק איירווייז, לחברה לכל דבר בשם "אולימפיק אוויאיישן". מטרתה העיקרית של אולימפיק אוויאיישן הייתה לקשר בין איי יוון ליבשת והיא תפקדה כחברה בת של אולימפיק איירווייז. בנוסף המשיכה אולימפיק אוויאיישן להפעיל אקדמיה לטייס שנוסדה עוד ב-1970.
ב-22 בינואר 1973 נהרג אלכסנדר אונאסיס בהתרסקות מטוס, וזמן קצר לאחר מכן, ב-1975, מכר אריסטוטל אונאסיס את כל מניותיו בחברה לממשלת יוון. בסוף שנות השבעים המשיכה החברה להתפתח ויסדה חברה בת בתחום ההסעדה למטוסים (Olympic catering) וכן הזמינה את מטוסי האיירבוס A300 הראשונים שלה. במחצית שנות השמונים נקלעה החברה למערבולת של שביתות שהובילו, יחד עם ניהול כושל ותופעות של שחיתות, להפסדים וקשיים כלכליים. בנוסף, ב-1999 קמה לחברה מתחרה בדמותה של חברת התעופה אגאן איירליינס (Αεροπορία Αιγαίου) שנכנסה לתחום הטיסות הסדירות. כל תוכניות ההבראה, כולל מחיקת חובות על ידי ממשלת יוון, נכשלו, ולמעשה, מאז רכישת החברה על ידי ממשלת יוון ב-1975, ועד שנת 2006, ידעה החברה רק הפסדים (למעט שנת 1996 שבה הפיקה רווחים).
אולימפיק איירליינס
בשנת 2003, כשחובות הקבוצה כולה המשיכו והעמיקו, החליטה ממשלת יוון על ארגון מחדש של קבוצת אולימפיק איירווייז על כל חברותיה: אולם בכך לא הבעיות על פתרונן. בשנת 2004 החליטה ממשלת יוון על הפרטת אולימפיק איירליינס, לאחר שניסיונות דומים מצידה כשלו. אולם גם הפעם נחל ניסיון זה כישלון חרוץ בהיעדר קונה אשר הסכים לשלם את התמורה בסך 500 מיליון אירו. בנוסף לכך, הנציבות האירופית הכריזה על המהלך כבטל לאור העובדה שהחברה זכתה לסיוע בלתי חוקי מממשלת יוון.
בחודש מרץ 2009 הוכרז כי קבוצת MIG תקנה חלק מפעילות החברה (חלק מהקווים, חלק מצי המטוסים, ואת המערך הטכני) ותקים חברת תעופה חדשה בשם אולימפיק אייר. ב-28 בספטמבר 2008 קיימה אולימפיק איירליינס את טיסותיה האחרונות ובחצות הופסק רוב פעילותה וחברת אולימפיק אייר החלה את פעולתה.
קישורים חיצוניים
Olympic Airlines
מכתש פגיעה
מכתש פגיעה הוא שקע שנוצר מפגיעת עצם גדול בפניו של עצם אחר. על פי רוב משמש המונח לתיאור הגומה המעגלית הנוצרת בפני הקרקע של גרם שמימי כלשהו כגון ירח או כוכב לכת, בעקבות פגיעה של עצם קטן יותר, מטאוריט לדוגמה. מכתש פגיעה עומד בניגוד למכתש פיצוץ, שנוצר מקריסה תת-קרקעית טבעית או מעשה אדם.
מכתשי הפגיעה יוצרים את תוואי הקרקע הדומיננטיים ברבים מגרמי מערכת השמש, כגון הירח, כוכב חמה, קליסטו, גנימד ומרבית הירחים הקטנים והאסטרואידים. על פני כוכבי הלכת והירחים החווים פעילות גאולוגית עצימה יותר, כגון כדור הארץ, נוגה, מאדים, אירופה, איו וטיטאן, מכתשי הפגיעה פחות נפוצים בשל תהליכי סחיפה ושינוי שגורמת טקטוניקת הלוחות.
בעידנים מוקדמים של מערכת השמש היה קצב יצירת מכתשי הפגיעה גבוה בהרבה מהקצב כיום. מכתשי פגיעה בקטרים של מאות קילומטרים ומעלה, ככאלה המצויים על כוכב חמה ועל הירח, מתעדים את התקופה המאוחרת של ההפגזה הכבדה ("Late Heavy Bombardment") של מערכת השמש הפנימית שמוערכת בתקופה שלפני 3.8 ו-4.1 מיליארדי שנים. מאז אמנם ירד פלאים קצב יצירת המכתשים, אך הוא עדיין אינו זניח: מעריכים כי כדור הארץ חווה בין פגיעה ניכרת אחת לשלוש, שיש בכוחן כדי ליצור מכתש בקוטר של 20 קילומטרים מדי מיליון שנים בממוצע. נתון זה מעיד על כך שמספר המכתשים הצעירים שאותרו עד כה נמוך בהרבה מזה הצפוי.
על פני כדור הארץ אותרו עד כה כ-170 מכתשי פגיעה, זאת על אף הפעילות הטקטונית ששוחקת ומעלימה אותם בזמן קצר יחסית לשינויים גאולוגיים. קוטר המכתשים שנמצאו נע בין מספר עשרות מטרים ועד ל-300 קילומטרים, ושִערוך תקופת הפגיעה נע בין זמננו הנוכחי (המכתש עקב מטאוריט סיחוטה-אלין נוצר בעקבות פגיעת מטאוריט ב-12 בפברואר 1947) לתקופה שלפני למעלה משני מיליארד שנים. עם זאת מרבית המכתשים מתוארכים לתקופה שעד לפני 200 מיליון שנים. בין היתר אותרו גם כמה מכתשי פגיעה תת-ימיים.
מכתשי פגיעה שונים מצורות קרקע דומות דוגמת קלדרה, מכתש פיצוץ ומכתש סחיפה.
חלומות (סרט)
חלומות (ביפנית: 夢) או חלומות של קורוסאווה הוא שמו של סרט קולנוע פנטזיה ריאליסטי המבוסס על חלומות שחלם הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, אשר כתב את התסריט של הסרט.
עלילת הסרט
הסרט כולל שמונה חלומות, שלושה מהם סיוטים. כל חלום מספר סיפור העומד בפני עצמו, וביחד הם מהווים שרשרת של אפיזודות הקשורות בקשר נושאי - מילדות לבגרות ולזיקנה, ומיפן המסורתית ליפן המודרנית.
מטע האפרסקים
פסטיבל הבובות, ההינה מצורי, נערך מדי שנה באביב, בזמן פריחת האפרסקים. במהלך הפסטיבל מציגים את הבובות, כאשר הן מייצגות את עצי האפרסק. משפחתו של הילד החולם כרתה את מטע האפרסקים, והילד מרגיש אובדן וצער במהלך הפסטיבל. הילד רואה ילדה רצה בחזית הבית. הוא רץ אחריה אל הפרדס חסר העצים. הבובות מאוסף הבובות של אחותו קמות לתחיה ועומדות בשולי הפרדס כשהן מוכיחות את הילד על כריתת העצים היקרים. כאשר הן מגלות עד כמה הוא אהב את הפרדס וכמה הוא מצטער על כך שמשפחתו כרתה את העצים, הם נותנים לו מבט אחרון של עצי האפרסק הפורחים באמצעות ביצוע ריקוד איטי לצלילי גאגאקו.
המנהרה
בחלום זה החולם הוא קצין בצבא יפן. הוא הולך לאורך דרך נטושה בשעת השקיעה בדרכו חזרה מהמלחמה. הוא מגיע למנהרה חשוכה להולכי רגל. כלב מעוות הנושא חומרי נפץ (כלב נגד טנקים) יוצא בריצה מהמנהרה ומתחיל לנבוח לעברו. הקצין ממשיך ללכת לעבר המנהרה, ומגיע לקצה השני, שם הוא פוגש חייל שפניו כחולות (המדובר ביוריי - רוח רפאים מהמיתולוגיה היפנית). החייל אינו מאמין שהוא מת, אבל הקצין משכנע אותו שהוא מת ושולח אותו חזרה לתוך המנהרה החשוכה. בהמשך רואה הקצין פלוגה שלמה של חיילים מתים צועדים לעברו מהמנהרה. הוא מנסה לשכנע אותם שהם מתים ועליהם לשוב למנהרה, ומביע חרטה ואשמה על כך שהם נפלו בקרבות. החיילים אינם עונים לו והוא מצווה עליהם לשוב למנהרה. בעקבות הפקודה הם מצייתים וחוזרים אל המנהרה, אבל יוצא ממנה הכלב המעוות מראשית החלום.
סצנה זו היא הסיוט הראשון בסרט. הסצנה בוימה על ידי קורוסאווה בסיוע ידידו אישירו הונדה.
העורבים
בסצנה זו מגלם הבמאי האמריקאי מרטין סקורסזה את דמותו של הצייר הפוסט אימפרסיוניסטי וינסנט ואן גוך.
החולם הוא תלמיד לאמנות, החובש את הכובע המאפיין את קורוסאווה עצמו. החולם הולך במוזיאון ורואה את יצירותיו של ואן גוך, לפתע הוא מוצא עצמו בתוך אחת היצירות. הוא פוגש את ואן גוך עצמו ביצירה ומדבר איתו. האמן עוזב אותו והחולם רץ בתוך השדות והאתרים המתוארים ביצירות בניסיון למצוא אותו. ברוצו מבעד לשדה החיטה מעיף החולם את העורבים המופיעים ביצירה.
הפסקול של החלום הוא הפרלוד ה-15 של שופן. על מנת לייצר את הצבעים המיוחדים והנופים שבציורי ואן גוך נעזר קורוסאווה בג'ורג' לוקס ובחברת אינדסטריאל לייט אנד מג'יק.
הר פוג'י באדום
הסיוט השני המופיע בסרט מתאר אירוע בו נהרס כור גרעיני הממוקם בסמוך להר פוג'י. אלפים מתושבי האזור נמלטים מהקרינה לתוך הים. שני מבוגרים ושני ילדים נותרים באזור, ומדען מספר לחולם כי הגזים הצבעוניים שהוא רואה הם גזים רעילים או קרינה העומדים להרוג את כל מי שנשאר.
השד הבוכה
החולם הולך בשטח הררי המכוסה ערפילים. הוא פוגש אוני - שד מהפולקלור היפני הנראה כמו אדם שלראשו קרן. השד מסביר כי הייתה שואה גרעינית. בעקבות השואה מתו רבים, אולם אלו שנותרו בחיים הצמיחו קרניים לראשיהם. קרניים אלה גורמות להם כאבים רבים, וניתן לשמוע אותם צורחים בלילות. לדברי השד, על אף כאביהם הקשים הם לא יכולים למות והם נידונו לסבול את הכאבים לנצח.
החלום מבוסס על אגדה בודהיסטית בשם זה, שקורוסאווה קישר בינה לבין הסכנה מהשימוש באנרגיית גרעין.
כפר טחנות המים
החולם מוצא עצמו בכפר שלו, בו זורמים פלגים רבים, וטחנות מים רבות פועלות בו. החולם פוגש אדם זקן המתקן גלגל של טחנת מים. הזקן מסביר כי תושבי הכפר החליטו לוותר על ההשפעות המזהמות של הטכנולוגיה המודרנית ולשוב לתקופה שמחה ונקייה יותר. הם בחרו חיים בריאים ושמחים על חיי נוחות מזהמים ומזיקים המביאים למחלות.
הזקן אומר לחולם כי עליו ללכת ללוויה של אישה. הלוויה היא אירוע שמח, בשל גילה של האישה ובשל החיים הארוכים והטובים אותם חייה. הזקן מספר כי האישה הייתה חברתו הראשונה. הסרט מסתיים כאשר הזקן מצטרף לתהלוכת הלוויה העוברת על פניו. כל הצועדים מנגנים בכלי נגינה, והזקן משתתף בה כאחד המנגנים.
הערות שוליים
Sonhos
הגלובוס של היטלר
הגלובוס של היטלר (הידוע גם בשם "גלובוס הפיהרר") היה גלובוס שתוכנן במיוחד עבור קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר (גלובוס נוסף הוכן עבור המפלגה הנאצית).
הגלובוס יוצר בברלין בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיה ממוקם במשרדו של היטלר. הגלובוס נודע בארצות הברית, לאחר שהקומיקאי, צ'ארלי צ'פלין השתמש בו בפרודיה על היטלר, בסרטו "הדיקטטור הגדול" מ-1940. גם שלישית הקומיקאים, "The Three Stooges" לעגו לו בחלק מהסרטים הקצרים שלהם.
הגלובוס נחשב לייצוג אייקוני של היטלר לכבוש את העולם ולכונן את הסדר החדש שתכנן. קיימות סברות, כי היו להיטלר גלובוסים נוספים, ורבים מהם אף מסתובבים במקומות נוספים ברחבי העולם, אך האותנטיות של רובם מוטלת בספק.
היסטוריה
שתי מהדורות מוגבלות של העולם נוצרו בברלין באמצע שנות השלושים, אחת עבור המפלגה הנאצית ואחת נוספת עבור הדיקטטור הגרמני, אדולף היטלר עצמו. זו שיוצרה בעבור היטלר הייתה כמעט בגודל של מכונית פולקסווגן, ומאפיינה המיוחד היה שבשטח שהיה אתיופיה נראה השטח של מזרח אפריקה האיטלקית. הגלובוס השני שיוצר עבור המפלגה הנאצית, היה גלובוס סטנדרטי ללא מאפיינים מיוחדים. לא ניתן לאמת את מספר הגלובוסים שיוצרו בפועל, מכיוון שהמפעל שייצר את הגלובוסים, יחד עם ארכיוניו, נהרס בהפצצות אוויריות ב-1943.
ב-1938 החליט היטלר כי לשכת קנצלר הרייך הישנה אינה גדולה דיה כדי לאכלס את משרדי הממשל של גרמניה הנאצית. הוא הורה לאדריכלו האישי, אלברט שפר לבנות מחדש את המשרדים. השיפוצים המסיביים הסתיימו בתחילת 1939, ולאחר התעקשות של היטלר, הועבר הגלובוס למשרדו החדש שבתוך מבנה המשרדים החדש. הגלובוס שכן במקום עד שהצבא האדום כבש את הבניין באפריל 1945 במהלך הקרב על ברלין.
רמוצ'רוס
רמוצ'רוס (שם מדעי: Ramoceros) הוא סוג נכחד שלמעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים, בה מצויה היום רק האנטילוקפרה האמריקאית.
מאפיינים
יונק קדום זה חי בערבות אמריקה הצפונית בתקופת המיוקן והפליוקן. המאובנים של הסוג התגלו ב-1937.
יונק זה דמה במראהו לאנטילוקפרה אך היו לו קרניים עבות, מעוצות וארוכות יותר, אשר היו כנראה אמצעי של הזכרים להתחרות זה בזה על נקבות. בדומה לאיילים ולאנטילוקפרות המודרניות הקרניים נשרו כל שנה וצמחו מחדש. הוא היה קטן בהרבה מהאנטילוקפרה והגיע לאורך מטר אחד ולמשקל 10-20 קילוגרם. מבנה גופו עוצב כנראה למהירות כדי להתחרות בטורפיה הקטלניים של אמריקה הצפונית במהלך המיוקן.
בתרבות
יונק קדום זה הופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה.
ורמיה
ורמיה (ברוסית: Вре́мя, מילולית: "זמן") הוא מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון ברוסיה ולפני כן בערוץ 1 של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות (רוסית : Центральное телевидение СССР, ЦТ СССР). התוכנית עלתה לאוויר לראשונה ב-1 בינואר 1968 ומשודרת מאז ברציפות (למעט מאוגוסט 1991 עד דצמבר 1994) ומשודרת בצבע מאז 1974.