cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בודה/גלימט
היסטוריה
בשנת 1975 זכה לראשונה בגביע הנורווגי ובעונת 1976/1977 שיחק לראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת נאפולי מאיטליה והודח מהטורניר. בשנת 1977 הגיע לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת לילסטרום. בעונת 1978/1979 שיחק בפעם השנייה בגביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת יוניון לוקסמבורג ובשמינית הגמר הפסיד לקבוצת אינטר מילאנו והודח מהטורניר.
המועדון הצטרף לראשונה לליגת העל של נורווגיה בעונת 1977 ושיחק 4 עונות ברציפות בליגת העל עד עונת 1980 שבסיומה ירד לליגה השנייה בנורווגיה. מעונת 1980 ועד עונת 1992 שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה השלישית בנורווגיה. בסוף עונת 1992 חזר לליגת העל אחרי 12 שנה. המועדון שיחק בליגת העל הנורווגית מעונת 1993 ועד עונת 2005 שבסיומה ירד לליגה השנייה.
בשנת 1993 זכה בפעם השנייה בגביע הנורווגי ובעונת 1994/1995 שיחק בפעם השלישית בגביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת אולימפיה ריגה מלטביה. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת סמפדוריה והודח מהטורניר. בעונת 1995 סיים את הליגה במקום השלישי ושיחק בפעם הראשונה בגביע אופ"א בעונת 1996/1997. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת בית"ר ירושלים ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת טרבזונספור מטורקיה והודח מהטורניר.
בשנת 1996 הגיע לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת טרומסה. בעונת 1998 סיים את הליגה במקום החמישי ושיחק בפעם השנייה בגביע אופ"א בעונת 1999/2000. בסיבוב המוקדמות ניצח את קבוצת פ.צ. ואדוץ מליכטנשטיין ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת ורדר ברמן מגרמניה והודח מהטורניר.
בשנת 2003 הגיע לגמר הגביע הנורווגי והפסיד לקבוצת רוזנבורג. בעונת 2003 סיים את הליגה במקום השני ושיחק בפעם השלישית בגביע אופ"א בעונת 2004/2005. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת לבדיה טאלין מאסטוניה ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת בשיקטש מטורקיה והודח מהטורניר.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגת העל מעונת 2006 ועד עונת 2013 שבסיומה עלה לליגת העל של נורווגיה לאחר 4 עונות ברציפות בליגה השנייה.
ב-23 בנובמבר 2020 זכה המועדון רשמית באליפות הראשונה בהיסטוריה (לאחר 104 שנות קיומו), 5 מחזורים לפני סיום העונה. בעונה זו הייתה הקבוצה בלתי מנוצחת במשך 20 המשחקים הראשונים, מתוכם 10 ניצחונות רצופים, כאשר רוב השחקנים בהרכב הם צעירים ממחלקת הנוער של המועדון, וגילו הממוצע של הסגל צעיר במיוחד (23.8 שנים בלבד). ההישג של הקבוצה שמקורה בצפון מערב נורווגיה, הפך אותה גם לאלופת הכדורגל המתועדת הצפונית ביותר בכדורגל העולמי (אחרי שבשיא הקודם החזיקה KA אוקריירי מליגת העל האיסלנדית שזכתה באליפות המדינה ב-1989). שנה לאחר מכן, זכה באליפות שנייה רצופה.
הקבוצה העפילה לשלב הבתים בליגה האזורית בעונת 2021//2022 והשיגה תוצאה היסטורית בדמות ניצחון 1–6 על רומא. הייתה זו התבוסה הגדולה ביותר של רומא בתחרויות אירופיות מאז שהפסידה 1–6 לברצלונה בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2015/2016, וההפסד הגדול ביותר שלה בכל טורניר שהוא לא ליגת האלופות. משחק החוץ שבועיים לאחר מכן בסטאדיו אולימפיקו הסתיים ב-2-2. אחרי שניצחה את משחק הבית שלה מול צסק"א סופיה והשיגה תיקו במשחק החוץ מול זוריה לוהנסק, גלימט סיימה במקום השני בשלב הבתים (ללא הפסד), והעפילה לשלב הבא. בשלב הנוקאאוט, גלימט ניצחה את סלטיק גם בבית וגם בחוץ ועברה שלב נוסף. לאחר מכן פגשה את א.ז. אלקמאר בשמינית הגמר, גברה גם עליה בתוצאה 3–4 בסיכום שני המשחקים, והעפילה לרבע גמר המפעל. ברבע הגמר פגשה שוב את רומא איתה כבר הייתה בשלב הבתים, וניצחה אותה במשחק הראשון 1–2, אך במשחק השני הובסה 0–4 והודחה מהמפעל.
לני ג'יימס
לני ג'יימס (באנגלית: Lennie James; נולד ב-11 באוקטובר 1965) הוא שחקן, תסריטאי ומחזאי בריטי. הוא הופיע בסרטי קולנוע רבים בהם "עלובי החיים", "סנאץ'" ו"קולומביאנה" (2011).
בין תפקידיו הבולטים של ג'יימס הדמות של מר גלן בויל בסדרת הדרמה רפואית "Critical" של ערוץ SKY1. בטלוויזיה האמריקאית הופיע בתפקיד רוברט הוקינס המסתורי בסדרה "יריחו" של רשת CBS, ובתפקיד הבלש ג'ו גדס בסדרה "Low Winter Sun" של רשת AMC. ג'יימס זכה לשבחים על גילום הדמות מורגן בסדרה הפופולרית "המתים המהלכים" כשהוא מופיע בתחילה בתפקיד אורח בעונה הראשונה והשלישית, ואחר כך כחלק מהצוות הקבוע ואף אחת מהדמויות הראשיות החל מהעונה השישית.
ביוגרפיה
ג'יימס נולד בעיר נוטינגהאם שבמחוז נוטינגהאמשייר. הוריו הם אפרו-טרינידדים. הוא חי בדרום לונדון ולמד בבית הספר "ארנס בווין קולג'". אמו של ג'יימס, פיליס מרי, נפטרה כשהוא היה בן עשר. אחר כך העדיפו הוא ואחיו, קסטר, לחיות בבית יתומים מאשר להישלח לגור אצל קרובים בארצות הברית. ג'יימס חי במשפחת אומנה במשך שמונה שנים.
בנעוריו שאף ג'יימס להיות שחקן רוגבי מקצועני. הוא ניגש לאודישן בעקבות נערה שהתעניין בה. ג'יימס למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה וסיים את התואר ב-1988. בהיותו בבית הספר ניהל קמפיין נגד סילוקו של אחד הסטודנטים, ולדבריו זה היה הדבר האמיץ ביותר שעשה בחייו. הוא הועסק זמן מה במשרד הרווחה הבריטי.
קריירה
ג'יימס הופיע ביותר מעשרים סרטים בהם "עלובי החיים" (1998), "סנאץ'", "אנשי המסיבות" (2002), "סהרה" (2005), ו-"Outlaw" (מ-2007). ב-2010 כיכב בסרט "טיק" והופיע בסרט הפעולה "קולומביאנה" (2011) ובסרט המדע בדיוני "נעולים" (2012).
בטלוויזיה שיחק ג'יימס ב-2003 בסדרת הדרמה של ערוץ 4 הבריטי "Buried", ב-2006 השתתף בדרמה "The State Within" של ה-BBC, הוא הופיע בסדרת הריגול "ספוקס", וכיכב בתפקיד רוברט הוקינס בסדרת הדרמה הפוסט אפוקליפטית של רשת CBS "יריחו". ב-2008 שיחק בדרמה "Fallout" של ערוץ 4, וגילם את דמותו של בלש הפותר מקרה רצח של נערים. עוד הוא הופיע בתפקיד אורח בסדרה "שקר לי", ושיחק במיני-סדרה "האסיר" של AMC / ITV שעלתה לשידור בנובמבר 2008. בסדרה "מצויד" של HBO גילם ג'יימס דמות של סרסור.
ב-2010 הופיע ג'יימס בתפקיד המתנקש בפטיסט בסדרת הטלוויזיה "Human Target". ב-2012 זכה לשבחי הביקורת על הופעתו בתפקיד פקד בילוש טוני גייטס בסדרת הדרמה "שחיתות" שיצר ג'ד מרקוריו.
ב-2010 כיכב בתפקיד אורח בדמות מורגן ג'ונס בפרק הפיילוט של הסדרה "המתים המהלכים" שנקרא "Days Gone Bye". ב-2013 חזר להופיע בתפקיד מורגן ג'ונס בפרק "Clear" בעונה השלישית. ב-2014 הופיע שוב באותו תפקיד בסדרה "המתים המהלכים". בפרק הסיום של העונה החמישית היה לו תפקיד משמעותי. למרות הופעותיו המעטות יחסית בסדרה הוא זכה להכרה בקרב המבקרים והמעריצים של הסדרה. בעונה השישית צורף לצוות השחקנים הקבוע של הסדרה.
בפברואר 2015 עלתה לשידור סדרת הדרמה הרפואית "Critical" של ערוץ Sky 1 בה משחק ג'יימס בתפקיד ד"ר בויל. הוא שהה כמעט שנה רחוק מביתו בלוס אנג'לס כדי להשתתף בצילומי הסדרה. כל פרק מתרחש ב"זמן אמיתי", כאשר הצוות הרפואי צריך להציל חיים תוך שעה אחת. כדי להתכונן לתפקיד הוא שהה במשך שבוע בקרבת רופאים בבית חולים בלונדון.
בשנת 2017 שיחק בסרט המד"ב "בלייד ראנר 2049" לצד האריסון פורד וג'ארד לטו. הסרט הוא המשך לסרט "בלייד ראנר" מ-1982, גם הוא בכיכובו של פורד.
בריאיון לדיילי אקספרס אמר ג'יימס שתוכנית הטלוויזיה האהובה עליו ביותר היא סדרת הדרמה המשטרתית "בלוז לכחולי המדים". לדבריו זוהי "המוחמד עלי או הפלה של סדרות הטלוויזיה".
בשנת 2000 כתב ג'יימס סרט טלוויזיה אוטוביוגרפי בשם "Storm Damage", שהיה מועמד לפרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר. בסרט מסופר על מורה שחוזר לבית האומנה בו גדל ומנסה לעזור לצעירים החיים שם, כפי שעשה ג'יימס. עוד הוא כתב את המחזה "The Sons of Charlie Paora" שהוצג בתיאטרון רויאל קורט בלונדון ב-2004.
חיים אישיים
ג'יימס חי בלוס אנג'לס קליפורניה עם בת זוגו ג'יזל גלסמן. לבני הזוג יש שלוש בנות: רומי (נולדה ב-1990) והתאומות סלין וג'ורג'יה (נולדו ב-1994). התאומות לומדות באוניברסיטאות של ליגת הקיסוס. ג'יימס הוא הטבח הראשי במשפחה והוא הצהיר על חיבתו למטבח הקריבי. הוא אוהד של מועדון הכדורגל טוטנהאם הוטספר.
דוכסות אנהלט
דוכסות אנהלט הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1806 מנסיכות אנהלט-דסאו, ולאחר מכן התאחדה עם דוכסות אנהלט-קתן ודוכסות אנהלט-ברנבורג. הדוכסות התקיימה כמדינה עצמאית, ולאחר מכן כמדינה בקיסרות הגרמנית, עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
בשנת 1123 ירש אלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג שטחים ניכרים מצפון סקסוניה מאביו אוטו, רוזן באלנשטדט, לאחר מותו בשנת 1170 ירש אותו בנו ברנהרד, רוזן אנהלט, שהפך בשנת 1180 לדוכס סקסוניה. לאחר מותו של ברנהרד בשנת 1212 ירש אותו בנו היינריך הראשון, רוזן אנהלט, והוא זה שייסד למעשה את בית אנהלט, כאשר השטחים שירש הפכו לנסיכות אנהלט. לאחר מותו של היינריך בשנת 1252, פוצלה נחלתו בין שלושת בניו. במהלך השנים הבאות נשארו הנסיכויות מפוצלות, אך לפעמים אוחדו חלק מהנחלות בעקבות פטירתם של נסיכים ללא יורשים. בשנת 1547 לחם וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כחלק מהמלחמה השמלקלדית, אך הובס וחזר לנחלתו רק לאחר שלום פזאו בשנת 1552. במלחמת שלושים השנים נפגעו הנסיכויות, ובשנת 1635 נחתם הסכם בין הענפים השונים במשפחה, בשל הצורך באחדות כלפי האיומים השונים.
בשנת 1806 נתן נפוליאון מעמד של דוכסות לנסיכויות המשפחה, ובשנת 1815 אושר הדבר בקונגרס וינה. בשנת 1817 מת לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ובמקומו עלה לשלטון נכדו לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו. בשנת 1847 מת היינריך, דוכס אנהלט-קתן ללא יורשים, ולאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו ירש את נחלתו, ובשנת 1853 איחד את הנחלות לדוכסות אנהלט-דסאו-קתן. במהלך מהפכות אביב העמים נאלץ לאופולד לתת חוקה חדשה לנתיניו, אולם לאחר מכן ביטל אותה, ובשנת 1859 נתן חוקה אחרת לדוכסות. בשנת 1863 מת אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ללא יורשים, ובעקבות כך אוחדו כל נחלות בית אנהלט לדוכסות אנהלט המאוחדת.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות לאופולד הרביעי לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1871 מת לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט, ובנו פרידריך הראשון, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1904 מת פרידריך הראשון, ובנו פרידריך השני, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו. בשנת 1918 מת פרידריך השני, וזמן קצר לאחר מכן מת אף אחיו אדוארד, דוכס אנהלט, ובמקומו מונה יואכים ארנסט, דוכס אנהלט.
לאחר מכן
כאשר הדוכסות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1945, שאז צורפו שטחיה לסקסוניה-אנהלט.
חביב לוי
ד"ר חביב לוי (אוקטובר 1886 – 1984) היה פעיל ציוני והיסטוריון של יהדות איראן. חיבר את הספר "ההיסטוריה של יהדות איראן" (تاريخ يهود ايران) בן שלושה הכרכים שפורסם לראשונה בפרסית.
ביוגרפיה
חביב לוי נולד בטהראן באוקטובר 1886 למשפחה יהודית בת מעמד הביניים. אביו רחמים היה צורף מומחה שעבד בין השאר עבור חצר השאה האיראני. חביב למד בבית ספר אליאנס בטהראן, ובהמשך נסע לפריז והשלים תואר ד"ר ברפואת שיניים. בשעה שלמד בפריז כבר החל בפעילות ציונית, וחבר לאישים כגון אלכסנדר מרמורק.
עם חזרתו לאיראן הוא היה לפעיל מרכזי למען עלייה לארץ ישראל והציונות, במיוחד בעקבות הצהרת בלפור בשנת 1917. בשנת 1920 הוא נבחר כחבר לוועד המנהל של התנועה הציונית באיראן, ובשנת 1926 מונה לסגן-נשיא התנועה. הוא כיהן גם כחבר הוועד המנהל של אליאנס בטהראן, ונמנה בין מייסדי בית הספר היהודי "כורש" בעיר. בית ספר זה שם דגש על לימודי עברית ופרסית, בניגוד לבתי הספר של אליאנס ששמו דגש על צרפתית. בשנת 1929 נסע ד"ר לוי לקונגרס הציוני בשווייץ בו התקבלה ההחלטה על הקמת הסוכנות היהודית ומרגע ששב לאיראן החליט לבקר בקביעות בארץ ישראל ולהשקיע בבנייתה. אחד מבניו עלה לארץ ישראל בשנת 1936.
במקביל הוא עסק במקצועו כרופא שיניים. החל משנת 1922 הוא עבד בבית החולים הצבאי בטהראן, ורזא ח'אן היה בין מטופליו. בהמשך הוא פתח קליניקה פרטית ועסק גם ביבוא תרופות לאיראן.
במהלך שנות ה-40 הוא הקים שני מועדונים קהילתיים יהודיים בטהראן. בשנת 1949 הוא היה בין המייסדים של עיתון יהודי-איראני בפרסית בשם "העולם היהודי" (عالم یهود).
מלבד עיסוקיו הציבוריים השונים, במשך 40 שנה ד"ר חביב לוי אסף חומר ושקד על כתיבת חיבור היסטורי מקיף על תולדות יהדות איראן. הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 בפרסית בשלושה כרכים תחת השם "تاريخ يهود ايران" (ההיסטוריה של יהדות איראן), ובשנת 1999 הספר תורגם לאנגלית תחת השם  Comprehensive History of the Jews of Iran. ד"ר לוי שקד על כתיבת הספר, בעידוד יצחק בן-צבי, לאחר שסקירת הספרות על תולדות עם ישראל הביאה אותו לדעה שיהדות פרס לא נחקרה דיו. לצורך כתיבת הספר ד"ר לוי נסע בין מדינות שונות בחיפוש אחר חומר ארכיוני ומקורות ראשוניים על יהודי איראן והקים אוסף גדול של ספרים ומסמכים שעוסקים בתולדות יהודי איראן, אותו הוא תרם בצוואתו לאוניברסיטת תל אביב.
לאורך השנים הוא פעל גם כאיש עסקים, תרם למוסדות ציונים והקים מלונות בתל אביב וירושלים, כולל את מלון "ארמון המלך שלמה" בירושלים. בבעלותו היה גם בית המלון "קלינס" בטהראן שהיה מקום אירוח עבור קצינים ופוליטיקאים ישראלים שביקרו באיראן בשנות הפריחה של יחסי איראן–ישראל טרם המהפכה האסלאמית. לאחר המהפכה לוי ומשפחתו נטשו את איראן באופן סופי מחשש לחייהם.
הוא נפטר בלוס אנג'לס בשנת 1984 והובא למנוחות בירושלים. לזכרו אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מעניקה מלגה לפרופסורים מבקרים העוסקים בחקר יהדות איראן. מרכז אליאנס ללימודים איראניים של אוניברסיטת תל אביב מנהל "תוכנית ע"ש ד"ר חביב לוי" אשר.
בשנת 2010 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של ד"ר חביב לוי בתרגום מפרסית לעברית.
הוא היה נשוי לזוליכה בת שלמה שנאס"א, ולהם מספר ילדים.
ג'ני קסאנבויד
2022
ב-30 באפריל 2022 בתחרות שנערכה בטוסון, אריזונה שבארצות הברית קבעה קסאנבויד שיא אישי של 78.00 מטר ביידוי פטיש.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בחודש יולי 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכתה קסאנבויד במדליית ארד ביידוי פטיש עם תוצאה של 74.86 מטר, אחרי ברוק אנדרסן מארצות הברית שזכתה במדליית זהב (78.96 מטר) וקמרין רוג'רס מקנדה שזכתה במדליית כסף (75.52 מטר).
סטנלי אמבורו
סטנלי וייטהאקה אמבורו (באנגלית: Stanley Waithaka Mburu; נולד ב-9 באפריל 2000) הוא אתלט קנייתי, סגן אלוף העולם (יוג'ין 2022) בריצת 10,000 מטר.
סגן אלוף העולם עד גיל 20 בריצת 5000 מטר
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בטמפרה שבפינלנד בשנת 2018 זכה אמבורו במדליית כסף בריצת 5000 מטר, עם תוצאה של 13:20.57 דקות.
סגן אלוף העולם בריצת 10,000 מטר
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכה אמבורו במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:27.90 דקות, אחרי ג'ושוע צ'פטגאי מקניה שזכה במדליית זהב (27:27.43 דקות) ולפני ג'ייקוב קיפלימו מקניה שזכה במדליית ארד (27:27.93 דקות).
על המדידה של המעגל
על המדידה של המעגל (ביוונית: Κύκλου μέτρησις, Kuklou metrēsis) הוא חיבור מאת ארכימדס. החיבור, שמכיל שלוש טענות, הוא רק חלק קטן שנותר ממה שהיה עבודה ארוכה הרבה יותר.
טענה אחת
טענה אחת קובעת:
כל מעגל עם היקף c ורדיוס r שווה בשטחו למשולש ישר-זווית עם ניצבים c ו-r. ארכימדס מוכיח את הטענה הזאת בעזרת שיטת המיצוי.
טענה שנייה
טענה שתיים קובעת:
טענה שלישית
טענה שלוש קובעת:
זה מקרב את מה שכעת אנו מכנים הקבוע המתמטי π. הוא מצא את החסמים האלה על ערכו של \pi על ידי חסימה במעגל וחסימת המעגל עם שני מצולעים משוכללים דומים בני 96 צלעות.
קירובים לשורשים ריבועיים
האומדן המצוין הזה ל-3√ מציע שארכימדס חזה את שיטת השברים המשולבים.
מיקולה אזארוב
מיקולה יאנוביץ' אזארוב (נולד בשם: ניקולאי איאנוביץ' פאכלו, באוקראינית: Мико́ла Я́нович Аза́ров; נולד ב-17 בדצמבר 1947 בקאלוגה, רוסיה) הוא פוליטיקאי אוקראיני, יושב ראש "מפלגת האזורים", שכיהן החל ממרץ 2010 ועד ינואר 2014 כראש ממשלת אוקראינה. הוא שימש בשנים 2005-2002 ובשנים 2006–2007 כסגן ראש הממשלה ושר האוצר בממשלות בראשות ויקטור ינוקוביץ'. החל מדצמבר 2003 עד לינואר 2004 היה ממלא מקום של ראש הממשלה. בעקבות ניצחונו של ויקטור ינוקוביץ' בבחירות לנשיאות בשנת 2010 החליף אזארוב את ינוקוביץ' בראשות מפלגתם, מפלגת האזורים, והתמנה לראש ממשלה. אזארוב הוא גאולוג בהכשרתו, בעל תואר דוקטור, ומשנת 1991 פרופסור באוניברסיטה הטכנית הלאומית בדונצק. בשנים 1996–2002 כיהן כראש רשות המסים של אוקראינה. באוגוסט 2015 הקים בגלות מוסקבה "ועד להצלת אוקראינה". ממשלת קייב ביקשה את הסגרתו.
ילדותו וצעירותו
אזארוב נולד ב-1947 בקלוגה ברוסיה, תחת השם ניקולאי פאכלו כבן ליאן רוברטוביץ' פאכלו, מהנדס מכרות ממוצא אסטוני ורוסי, יליד מחוז ייגבה, ויקטרינה קוואסניקובה, ממוצא רוסי. מפני שבעת הולדתו הוריו לא היו נשואים רשמית, הילד קיבל את שם המשפחה של סבתו מצד האם - אזארוב. הוא גדל אצל אותה סבתא בכפר שלה, אזארובו. לפי מקורות אחרים - שאל מאוחר יותר את שם המשפחה הרוסי שלו מאשתו - ליודמילה אזארובה. אזארוב הצטיין בלימודיו בבית ספר וסיים את התיכון עם מדליית כסף. למד לאחר מכן גאולוגיה-גאופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1971 סיים בה דוקטורט בגאולוגיה ומינרלוגיה. בהמשך עבד עד שנת 1976 כמהנדס בחברת הפחם של העיר טולה. בשנים 1976–1984 עבד במחלקת המחקר ותכנון בנייה של מכון הפחם בעיר נובומוסקובסק שבמחוז טולה.
המשך עבודתו המדעית ובהוראה
במאי 1984 עבר אזארוב לדונצק, באוקראינה, והתמנה שם לסגן מנהל המכון הגאולוגי הממלכתי האוקראיני. בהמשך היה למנהל המכון. החל משנת 1991 היה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית הלאומית של דונצק. בשנת 1997 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה האוקראינית למדעים.
פעילות פוליטית
בשנת 1990 אזארוב השתתף בקונגרס ה-28 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והצטרף לסיעת האופוזיציה "המצע הדמוקרטי". בשנים 1991–1992 היה פעיל בתנועה לתחיית הדונבאס. אחרי התפרקות ברית המועצות והכרזת עצמאות אוקראינה, הוא נמנה עם ראשי הקונגרס האזרחי של אוקראינה. בדצמבר 1992 התקבל להנהגת מפלגת העבודה האוקראינית שהוקמה על ידי ראשי התעשייה מדרום מזרחה ודרומה של המדינה. מטעם מפלגה זו נבחר בשנת 1994 לראשונה כחבר בפרלמנט האוקראיני. מטעם אזור של העיר דונצק. בשנים 1995–1997 היה חבר בוועדת הכספים של הפרלמנט ופעל במסגרת הסיעה הבין-אזורית שתמכה בנשיא לאוניד קוצ'מה. החל מנובמבר 2000 היה אזארוב חבר בהנהלת מפלגת העבודה במתכונת שלה החדשה - "מפלגת התחייה האזורית" «סולידריות העבודה של אוקראינה» ששינתה בשנת 2001 את שמה ל"מפלגת האזורים"
בין נובמבר 2002 לפברואר 2005 כיהן מיקולה אזארוב כמשנה לראש הממשלה ושר האוצר של אוקראינה בממשלה בראשות ויקטור ינוקוביץ'. במהלך הקדנציה של ממשלה זו יושמה תוכנית רפורמות כלכליות, ביניהן רפורמות פיסקליות, של המיסים והקצבאות. הצמיחה השנתית של התל"ג הייתה 9.6% בשנת 2003, 12.1% ב-2004, 2.7% ב-2005 וההשקעות עלו ב-31.3% וב-28%. אזארוב היה ממלא מקום ראש הממשלה בין 7 בדצמבר 2004 ל-28 בדצמבר 2004 אחרי שינוקוביץ' פוטר על ידי הנשיא קוצ'מה באמצע הבחירות לנשיאות. אחרי סיבוב ההצבעה השנייה, ניסה ינוקוביץ' לחזור לראשות הממשלה אך לא הצליח והתפטר ב-31 בדצמבר 2004. הממשלה התפטרה רשמית ב-5 בינואר 2005 ואזארוב התמנה שוב לממלא מקום ראש הממשלה. שימש בתפקיד זה עד להשבעתו של השניא החדש ויקטור יושצ'נקו והוחלף בתפקיד על ידי יוליה טימושנקו ב-24 בינואר 2004.
בשובו של ינוקוביץ' לשלטון באוגוסט 2006 התמנה שוב אזארוב כבן ברית נאמן שלו, כשר האוצר ומשנה לראש הממשלה. כראש ממשלה החל ממרץ 2010 עומד אזארוב בראש קואליציה של מפלגת האזורים, המפלגה הקומוניסטית האוקראינית והגוש ליטווין, וכן חברי פרלמנט אחדים ממפלגות אחרות. כדי להסביר את היעדרות הנשים ממשלתו, טען אזארוב ב-19 במרץ 2010 ש"ביצוע רפורמות בעת משבר אינה מתאימה לנשים" טענה שעוררה ביקורות רבות. מן החוגים הלאומנים נמתחה עליו בקורת גם בגלל שליטתו החלשה בשפה האוקראינית.
ב-21 בנובמבר 2013 ממשלת אזארוב הורתה להשעות את ההכנות להסכם התחברות בין אוקראינה ובין האיחוד האירופי, החלטה שעוררה בהמשך הפגנות המוניות הידועות כ"אירומיידאן". הפגנות שהביאו לכך שבינואר 2014 הוא הגיש את התפטרותו לנשיא. לאחר התפטרותו שהה זמן מה בווינה. במרץ 2014 הטילה עליו הנציבות האירופית סנקציות בחשד להברחת כספים מחוץ לאוקראינה. בשנת 2010 בוטלו הסנקציות נגדו.
אזארוב פרסם 112 מאמרים מדעיים, וחיבר בשותפות ספרים, בתחום הגאולוגיה והכלכלה. מיקולאי אזארוב נשוי לליודמילה, ולזוג נולד בן אחד, אולקסי אזארוב, איש עסקים יליד 1971.
בגלות רוסיה
ב-3 באוגוסט 2015 הצהיר אזארוב, שגלה לרוסיה, במוסקבה, כי הוקם "ועד להצלת אוקראינה" בראשות ולודימיר אוליניק ובראשותו, המסתייג מהנשיא לשעבר ויקטור ינוקוביץ', ושולל לגיטימציה למשטר הנשיא פטרו פורושנקו ומתכוון לפעול להדחתו. שלטונות אוקראינה פתחו בהתחלת שנת 2015 הליכים להשגת הסגרתו של אזארוב לאוקראינה.
ג'ון רולינס
ג'ון אהרון רולינס (באנגלית: John Aaron Rawlins; 13 בפברואר 1831 – 6 בספטמבר 1869) היה קצין בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וחבר בקבינט של נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט. כמי שהיה איש סודו של גרנט במשך שנים, שימש רולינס כאיש מטהו במשך כל המלחמה, עלה עד דרגה ייצוגית של מייג'ור גנרל והיה מגינו הראשי של גרנט כנגד ההאשמות בשתיינות. כאשר נבחר גרנט לנשיאות, מונה רולינס למזכיר המלחמה של ארצות הברית.
רולינס היה אדם שבנה את עצמו ושהתגבר על רקע של משפחה ממעמד כלכלי ירוד, על חינוך לקוי ועל העדרו של אביו, שהיה מכור לשתייה, מחייו. לאחר שלמד משפטים, התקבל רולינס ב-1854 ללשכת עורכי הדין ופתח משרד לעריכת דין בגלינה, אילינוי. בפרוץ מלחמת האזרחים הוא היה חבר בפלג הצפוני של המפלגה הדמוקרטית. כנואם בולט, הוא נשא נאומים בולטים בעד שמירת שלמותו של האיחוד כאשר החלו מעשי האיבה ועד מהרה הוא היה לידיד קרוב של גרנט, תושב גלינה בעצמו, בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שלחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ושירת בצבא במשך 11 שנים. רולינס שכנע את גרנט לגייס פלוגת מיליציית מתנדבים מקומית ולשלוח אותם לבירת המדינה, ספרינגפילד כך שהם יצטרפו לכוחות הפדרליים. לאחר שירות קצר במיליציה של אילינוי כקצין גיוס, הוצב גרנט מחדש בצבא ארצות הברית לשירות תחת גנרל ג'ון פרימונט, מפקד צבא האיחוד במערב ארצות הברית. רולינס עצמו התגייס גם הוא לצבא האיחוד ושירת בעיקר כקצין במטהו של גרנט. שלבי הקידום שלו היו קשורים להצלחותיו של גרנט בשדות הקרב וקידומו של גרנט במסגרת צבא האיחוד תחת מנהיגותו של הנשיא אברהם לינקולן. ב-1863 לקה רולינס בשחפת, אך המשיך לשרת במטהו של גרנט במהלך תקופת השיקום.
לאחר ניצחונו של גרנט בבחירות לנשיאות ב-1868 וכניסתו לכס הנשיאות במרץ 1869 הוא מינה את רולינס למזכיר המלחמה. תקופת כהונתו הקצרה של רולינס בתפקיד זה הייתה שנויה במחלוקת. הוא תמך בהתקוממות נגד השלטון הספרדי בקובה, הנהיג מדיניות אנטי-מורמונית בטריטוריית יוטה, וקיצץ בסמכויותיו של גנרל ויליאם שרמן, יורשו של גרנט בתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית. מחלת השחפת בה לקה המשיכה להחמיר ובספטמבר 1869, חמישה חודשים בלבד לאחר כניסתו לתפקיד, הוא נפטר. למעט ביוגרפיה אחת שנכתבה אודותיו ב-1916, "חייו של ג'ון א. רולינס" שכתב ג'יימס הריסון וילסון, לא ידוע רבות על חייו הקצרים של רולינס, בעוד שגרנט, ככל הנראה בשל רצונו להגן על שמו הטוב, כמעט ולא הזכיר את רולינס בספר זכרונותיו שפרסם ב-1885. עם מותו של רולינס חדלה התמיכה החזקה בקבינט לטובת עצמאותה של קובה והיא שבה לסדר היום רק בימי מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898.
ראשית חייו
ג'ון אהרן רולינס נולד ב-13 בפברואר 1831 באיסט גלינה שבאילינוי כילדם השני מתוך עשרה של ג'יימס דאוסון ולוביסה קולייר רולינס, שניהם ממוצא אירי-סקוטי שאבותיהם התיישבו במקור במחוז קאלפפר שבוירג'יניה. ג'יימס רולינס היה צאצא של רוברט רולינס שהתיישב במרילנד, והיה חוואי וכורה פחם במיזורי ובאילינוי.
ב-1849 היגר ג'יימס רולינס לקליפורניה במהלך הבהלה לזהב ונשאר שם שלוש שנים. בעת העדרו של אביו מהבית, היה ג'ון רולינס לאחראי העיקרי על אמו, אחותו וששת אחיו. דרכו של אביו כמחפש זהב לא צלחה וכאשר הוא שב לביתו הוא הקדיש את זמנו למשפחתו ולחוותו באי-רצון, בעוד שג'ון לקח על עצמו את האחריות כראש המשפחה. רולינס תלה את סגנון חייו חסר הדאגות של אביו וחוסר תשומת לבו למשפחתו בהרגלי השתייה הכבדים שלו. התנהגותו של אביו השפיעה על גישתו ועל חששו מפני אלכוהול והוא הפך למתנגד חריף לשתייה. לדברי ההיסטוריון ברוס קטון, התנזרותו של רולינס מאלכוהול נבעה מאמונתו שאם הוא יצרוך משקה אחד בלבד, הוא לא יהיה מסוגל לעצור.
ראשית חינוכו של רולינס היה דל. הוא ביקר בבתי ספר מקומיים באילינוי ובילה שנה וחצי בקולג' מאונט מוריס שבאילינוי. הוא משך את עין הציבור המקומי בהיותו "אדם שבנה את עצמו", בזכות תקופה של לימוד עצמי בה הוא השלים את המחסור שלו בחינוך פורמלי. לאחר מכן הוא למד משפטים במשרדו של איזק פ. סטיבנס מגלינה וב-1854 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. רולינס פתח שותפות עם סטיבנס ובהמשך עם דייוויד שיאן, שהתלמד אצל רולינס עצמו. מבחינה פוליטית זיהה רולינס את עצמו כחבר המפלגה הדמוקרטית ותמך במסע הבחירות לנשיאות של סטיבן דאגלס.
נישואין, משפחה ובריאותו
ב-5 ביוני 1856 נשא רולינס לאישה את אמילי סמית', בתו של היירם סמית' מגושן, ניו יורק. לזוג נולד בן אחד, ג'יימס, ושתי בנות, ג'ני ואמילי. באוגוסט 1861 הלכה אמילי רולינס לעולמה ממחלת השחפת, זמן קצר לאחר שרולינס החל את שירותו בצבא האיחוד. על פי ברוס קטון, מותה של אמילי הותיר את רולינס עם חשש שיבוא יום וגם הוא יאבד את חייו ממחלה זו. ב-23 בדצמבר 1863 הוא נישא בשנית למרי אמה הרלברט מדנברי, קונטיקט. בחורף אותה שנה פיתח רולינס שיעול כרוני שבהמשך אובחן כשחפת.
הנאום בגלינה
לאחר קרב פורט סאמטר שהיה האירוע שהוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, קיימו תושבי גלינה אספה. הנואמים המרכזיים בה היו רולינס וחבר הקונגרס אליהוא וושבורן. רולינס הצהיר הצהרות ברורות עד האיחוד כשאמר: "הייתי דמוקרט כל ימי חיי, אך אין זו יותר שאלה פוליטית. זו פשוט שאלה על קיומה או אי קיומה של ארצנו. העדפתי כל פשרה מכובדת, אך ימי הפשרות חלפו. נותרה לנו רק מטרה אחת. אעמוד לצד דגלה של ארצנו ואפנה לאלוהי המלחמה".
קידומו בצבא האיחוד
ב-1861 לקח רולינס חלק פעיל בארגונו של רגימנט הרגלים ה-45 של אילינוי, זאת בתגובה לקריאתו של הנשיא אברהם לינקולן לגיוסם של 75,000 מתנדבים, וגרנט לקח על עצמו לאמן את הרגימנט. עד מהרה מונה גרנט כמפקד רגימנט חיל הרגלים ה-21 של אילינוי וביקש מרולינס לשמש כשלישו האישי. רולינס נעתר לבקשה וב-30 באוגוסט הוא קיבל מינוי של קצין בדרגת קפטן בצבא הסדיר וכעוזר השליש הראשי לענייני המתנדבים. ב-14 בספטמבר התייצב רולינס במטהו של גרנט בקהיר, אילינוי. מכאן והלאה נותר רולינס לצדו של גרנט והיה הקצין בעל ההשפעה המרובה ביותר במטהו וכן יועצו וידידו הקרוב ביותר. כמו רוב הגברים בתחילת המלחמה, לא היה רולינס בעל הכשרה צבאית פורמלית. עם זאת הוא התאים מאוד לתפקידו. ככל שקודם גרנט בתפקיד ובדרגה, זכה גם רולינס לקידומים דומים, כולל ראש המטה של ארמיית טנסי וראש המטה של הדיוויזיה הצבאית של מיסיסיפי. הוא נודע בשל ירידתו לפרטים וכן כמי שמקפיד על כללי הפרוטוקול. ב-14 במאי 1862 קודם רולינס לדרגת מייג'ור וב-1 בנובמבר אותה שנה לדרגת לוטננט קולונל. זמן קצר לפני שהצטרף למטהו, דרש רולינס מגרנט, שהיה ידוע בשל בעיות השתייה שלו, שלא יגע במשקה עד תום המלחמה. הוא אסר על צריכת אלכוהול במטה מפקדתו של גרנט ושנה לאחר מכן הוא חתם בעצמו על התחייבות לא לצרוך אלכוהול. במהלך המלחמה הזדמן לרולינס לנזוף בגרנט לעיתים קרובות על התנהלות בלתי ראויה באופן שהפתיע את השומעים.
ב-11 באוגוסט 1863 קודם רולינס לדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים. כאשר מונה גרנט לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, היה רולינס לראש מטהו. ב-24 בפברואר 1865 הוא קיבל דרגה ייצוגית של מייג'ור גנרל. ב-3 במרץ הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל בצבא הסדיר וב-9 באפריל לדרגת ייצוג של מייג'ור גנרל.
עתירתו לשיחרורו של שיאן
בסתיו 1862 נעצר שותפו למשרד עורכי הדין של רולינס, דייוויד שיאן, שהיה מבקר גלוי לב של מדיניות המלחמה של לינקולן. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית ובשל השעיית חוק הביאס קורפוס על ידי לינקולן ב-1861, פעלו יריביו הרפובליקנים של שיאן למעצרו ללא משפט במבצר לה פאייט שבניו יורק. רולינס נטל חופשה כדי לסייע לשיאן ועתר באופן אישי, הן בפני מזכיר המלחמה אדווין סטנטון והן בפני אליהוא וושבורן. בסופו של דבר שוחרר שיאן בדצמבר 1862.
שליחותו לוושינגטון בשם גרנט
במהלך קיץ 1863 שיגר גרנט את רולינס לוושינגטון די. סי. כשליחו. באותה עת לא היה גרנט מוכר בחוגים הפוליטיים באופן יחסי, שכן הוא לחם הרחק מוושינגטון בזירה המערבית. קולינס הגיע לוושינגטון ב-30 ביולי וקיים שיחות עם הגנרל המפקד, הנרי האלק במחלקת המלחמה ועם עוזר קצין השלישות הראשי של הצבא, קולונל ג'. ס. קלטון. האלק קיבל את רולינס בלבביות ואמר לו שהוא מרוצה מאוד מניצחונו של גרנט ושהוא מגבה את תנאי הכניעה שנקבעו על ידי גרנט בויקסבורג, כולל שחרור בחנינה של 31,000 שבויי מלחמה של הקונפדרציה. לאחר מכן הגיע רולינס אל הבית הלבן ונפגש עם הנשיא לינקולן ועם חברי הקבינט שלו. הוא מסר לנשיא מכתב מגרנט בו הוא ביקש שהנשיא יקיים עם רולינס שיחה, כך שרולינס יוכל לעדכן אותו בתוצאות המוצלחות של מערכת ויקסבורג ועל הסיבות להענקת החנינה לשבויי הקונפדרציה. עוזר מזכיר המלחמה, צ'ארלס א. דנה ומזכיר הצי גדעון ולס חלקו לרולינס שבחים על אופיו החרוץ ועל תבונתו. דנה ציין שרולינס היה "אדם חרוץ ובעל מצפון". וולס ציין שהוא היה שבע רצון מ"התיאור הכנה, האינטליגנטי והמעניין של האנשים ושל המבצעים הצבאיים" של רולינס.
המכתב לגרנט במערכת צ'טנוגה
במהלך מערכת צ'טנוגה בנובמבר 1863, שתה גרנט לכאורה לשוכרה יחד עם גנרלים אחרים ועם פקודיו לאחר שהשיגו גישה לבקבוקים של ויסקי ולבקבוק יין שנשלחו מאמו של גרנט. רולינס שמע על כך, וכמי שראה עצמו כמגינו של גרנט ככל שנגע הדבר לאלכוהול, הוא כתב לו מכתב ב-15 – 16 בנובמבר, מכתב שמעולם לא נשלח. במכתב הוא דרש מגרנט "לחדול מיד מצריכה עתידית של משקה חריף מכל סוג". דאגתו של רולינס הייתה משוללת כל יסוד. על פי הגנרל דייוויד האנטר, שהיה קרוב מאוד לגרנט במהלך אותם ימים, צרך גרנט שלוש כוסות משקה בלבד במשך אותו חודש נובמבר. ב-14 בנובמבר, הפסיק למעשה גרנט מסיבת שתייה שערך פקודו, קולונל קלארק לגו לידידיו בשעה ארבע לפנות בוקר. רולינס שמר את מכתבו זה שלא נשלח בין מסמכיו, שם הוא התגלה לימים על ידי ההיסטוריונים. מכתב זה היה אחד מהמסמכים הבודדים שיצרו את הרושם שגרנט שתה באופן שגרתי יתר על המידה.
משלחת דודג' והניסיון להחלים
ב-1867 במהלך תקופת השיקום, התלווה רולינס למשלחת הליווי הצבאי שהתלוותה למשלחת החקר של גרנוויל מ. דודג' שבדקה נתיב מוצע למסילת הברזל יוניון פסיפיק. דודג' היה המהנדס הראשי של חברת יוניון פסיפיק שהייתה אחראית לסלילת הקו המסילה ממזרח למערב, בעוד שחברת סנטרל פסיפיק סללה את המסילה ממערב למזרח. רולינס התלווה לדודג' עד לסולט לייק סיטי, מתוך תקווה שהאוויר היבש של מישורי יוטה יסייעו לו להתרפא ממחלת השחפת ממנה סבל. בהמשך קרא דודג' לאחד ממחנות המשלחת בוויומינג על שמו של רולינס, שבהמשך הפך ליישוב שהתאגד כעיירה. לאחר ארבעת חודשי המסע עם דודג', שב רולינס לוושינגטון אך בסופו של דבר לא השתפר מצב בריאותו.
מזכיר המלחמה
ב-1869, כאשר החל גרנט את כהונתו כנשיא, המליצו רופאיו של רולינס שהא ייסע לאריזונה, שם הם האמינו שאקלים המדבר היבש יאריך את חייו. כדי לקיים את ההמלצה הזו, שקל גרנט למנות את רולינס למפקד הצבאי של דרום-המערב. רולינס סירב וביקש להישאר לצדו של גרנט. גרנט נכנע ומינה את רולינס למזכיר המלחמה. במהלך חמשת חודשי כהונתו בתפקיד התעמת רולינס עם מזכיר המדינה המילטון פיש על שאלת ההכרה והתמיכה במהפיכה נגד השלטון הספרדי בקובה. רולינס ביקש להעניק סיוע צבאי ואחר ופיש התנגד לכך. השניים התחרו על תמיכתו של הנשיא גרנט ועל תמיכתם של שאר חברי הקבינט. בסופו של דבר תמך גרנט בעמדתו של פיש וארצות הברית לא התערבה בנעשה באי השכן. בסוגיית הטיפול במורמונים שהיו ממוקמים בעיקר בטריטוריית יוטה, שכנע רולינס את גרנט לאמץ גישה תוקפנית של הפסקת מנהג הפוליגמיה שלהם, כולל שימוש בכוח צבאי על פי הצורך. בריאותו של רולינס המשיכה להתדרדר. טרם מותו ב-6 בספטמבר 1869 הוא היה מרותק למיטתו. אחד מפעולותיו האחרונות כמזכיר המלחמה היה אישור בנייתו של גשר ברוקלין.
המחלוקת של שרמן
במרץ 1869, כאשר החל גרנט את כהונתו כנשיא, הוא מינה את ידידו ועמיתו מתקופת מלחמת האזרחים, ויליאם שרמן לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית. באותה עת היה הגנרל ג'ון סקופילד מזכיר המלחמה הזמני שהמשיך את כהונתו עוד מימי ממשל אנדרו ג'ונסון, הנשיא הקודם. בתחילה העניק גרנט לשרמן סמכויות פיקוד רחבות על צבא ארצות הברית, כולל פיקוד על ראשי המשרדים במחלקת המלחמה, וכך קיבל שרמן את הרושם שיחסיו עם גרנט במהלך כהונתו כנשיא יהיה זהים ליחסים הקרובים שהיו להם במהלך המלחמה. כאשר התמנה רולינס כמזכיר המלחמה, צעדיו הראשונים היו צמצום משמעותי של סמכויותיו של שרמן כלפי הצבא. רולינס ביקש מגרנט לתת לו את הסמכות כלפי ראשי המשרדים וגרנט נענה לבקשתו, ביודעו על מצב בריאותו הירוד של רולינס. שרמן מיהר אל הבית הלבן וביקש שהנשיא יבטל את ההוראות של רולינס שצמצמו את סמכויותיו. ביודעו את מצב בריאותו של רולינס אמר גרנט לשרמן שהוא לא ייעתר לבקשתו. תשובה זו הכעיסה את שרמן ולאחר מחלוקת ביניהם בסוגיות צבאיות, הוא קם ועזב את הפגישה באומרו "יום טוב לך אדוני הנשיא!". מערכת היחסים בין גרנט לבין שרמן הייתה קודם לכן ברמה כזאת שהם קראו איש לרעהו בשמותיהם הפרטיים. לאחר תקרית זו לא שבה ידידותם לאותה קרבה בה הייתה בתקופת המלחמה. יורשו של רולינס, ויליאם בלקנאפ, המשיך במגמה זו וצמצם עוד יותר את סמכויותיו של שרמן ולקח ממנו את הסמכות למנות בעלי תפקידים.
המדיניות האנטי מורמונית
ב-1869 שלח גרנט את רולינס לטריטוריית יוטה מתוך תקווה ששם תשתפר בריאותו וכן כדי לבדוק את מצב המורמונים שם. הייתה זו הפעם השנייה בה הגיע רולינס ליוטה, לאחר ששנתיים קודם לכן הגיע שם עם דודג'. בפגישתו עם המורמונים ביוטה היה רולינס קריר מאוד כלפיהם, כולל כלפי מנהיגם, בריגהם יאנג, שעמו הוא נפגש פעמיים ושהיה מלווה במשמר צבאי של המורמונים. בינו לבין עצמו תיעב רולינס את יאנג ואת הפוליגמיה שהייתה נהוגה בקרב המורמונים. כאשר שב רולינס לוושינגטון הוא שכנע את גרנט לנקוט במדיניות קשה כלפיהם. הוא שכנע אותו למנות את ג'ון שפר לתפקיד מושל הטריטוריה. שפר יישם מדיניות קפדנית שמטרתה הייתה למנוע מהמורמונים למרוד בארצות הברית. מבחינתו של גרנט הייתה טריטוריית יוטה בפוטנציאל למרוד על רקע סוגיית הפוליגמיה. הוא ביצע מעצרים של מורמונים רבים, כולל יאנג עצמו, מתוך אמונה שצעדים אלו ימנעו מהם להיפרד מארצות הברית ויגרמו להם לחדול ממנהג הפוליגמיה.
ההתקוממות בקובה
ב-1868 החלה מלחמת עשר השנים כאשר המורדים בקובה ניסו למגר את השלטון הספרדי. אמריקאים רבים תמכו במרד והחלו למכור איגרות חוב לתמיכה בו. ב-1869 לא היה מוכן מזכיר המדינה בממשלו של גרנט המילטון פיש לתמוך במורדים הקובנים מהסיבה שארצות הברית יצאה זה עתה ממלחמת האזרחים. על כף המאזניים היו אז גם הדיונים על יישוב "תביעות אלמבמה" שבבסיסם עמדה הטענה שבמהלך מלחמת האזרחים הכירה בריטניה בקונפדרציה. הכרה במורדים הקובנים עלולה הייתה לסכן את המשא ומתן בסוגיית אלבמה בין ארצות הברית ובין בריטניה. בכל אופן, רולינס תמך מאוד בהכרה במורדים הקובנים ואף דחף לפתיחה במלחמה נגד ספרד, אם יהיה צורך בכך. רולינס יצא אל העיתונות והכריז על הסיבות מדוע ארצות הברית צריכה לסייע למורדים הקובנים. רולינס עצמו רכש איגרות חוב לטובת הסיוע הצבאי לקובנים בסכום של 28,000 דולר. בקבינט של גרנט התנהלו עימותים בסוגיה זו. בכל אופן עלה בידו של פיש לשכנע את הנשיא גרנט שלא לתמוך בעמדתו של רולינס ולא להתערב בנעשה בקובה. באותה עת התדרדר מצב בריאותו של רולינס והוא היה מרותק כבר למיטתו.
אישור בנייתו של גשר ברוקלין
אחד הצעדים האחרונים של רולינס כמזכיר המלחמה ואחד המורכבים שבהם, היה אישור בנייתו של גשר ברוקלין, גשר תלוי עשוי מפלדה שנבנה על האיסט ריבר בניו יורק ונועד לקשר בין הרבעים מנהטן וברוקלין. מחלוקת התגלעה כאשר שיקולי אינטרסים ימיים דרשו את הגבהתו של הגשר כדי לאפשר לספינות גדולות לעבור מתחתיו, בעוד שהחברה שבנתה את הגשר דרשה שמפתח הגשר יהיה נמוך. אף על פי שבאותה עת היה רולינס חולה מאוד, הוא הקדיש לסוגיה כמה ימים ובחן בקפדנות את תוכניות הבניה כדי ליישב את המחלוקת. חברת הבנייה הייתה מעוניינת שהגובה המרבי של מפתח הגשר יגיע ללא יותר מ-130 רגל (39.7 מטרים) ואילו חברות הספנות דרשו גובה מרבי של 140 רגל (42.7 מטרים). בפגישה עם נציגי שני הצדדים הגיע רולינס לפשרה של 135 מטרים (41.2 מטרים) מעל גובה פני האיסט ריבר. בניית הגשר החלה כמה חודשים לאחר מכן, אך מצבו הבריאותי של רולינס כבר לא אפשר לו לראות זאת. בניית גשר ברוקלין הושלמה ב-1883, הוא נחנך בחגיגות נרחבות וכיום הוא אחד הגשרים הפעילים הוותיקים ביותר בארצות הברית.
ישיבות הקבינט האחרונות ומותו
ג'ון רולינס נפטר למחרת היום, יום שני, 6 בספטמבר 1869 בשעה 16:12. הנשיא גרנט הגיע שעה לאחר מכן. ההיסטוריון ויליאם מקפילי ציין בנוגע לאיחורו של גרנט "שאף אחד לא יכול היה להוות תחליף לג'ון רולינס. כעת בשנה הראשונה לנשיאותו, נגזל רולינס מגרנט והוא אף לא היה במקום כדי למחות על גזל זה". רולינס נטמן בתחילה בבית הקברות של הקונגרס ובהמשך הועברו עצמותיו לבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הוא הניח אחריו את אשתו השנייה מרי הרלברט ואת שני ילדיו. לאחר פטירתו החליפו שרמן בתפקידו באופן זמני ולאחר מכן מונה במקומו ויליאם בלקנאפ כמינוי של קבע.
הנצחתו והערכת פועלו
פסל בדמותו של רולינס הוצב ב-1874 בוושינגטון די. סי.. על שמו נקראו עיירות באילינוי ובוויומינג ומחוז בקנזס.
רולינס הקדיש את מאמציו לשמירה על תדמיתו הציבורית של גרנט במהלך מלחמת האזרחים. בעיות השתייה של גרנט היו ידועות מלפני המלחמה, אך במכתב שרולינס כתב לו, ושגרנט לא ראה מימיו, נחשף שגרנט שמר על פיכחותו במהלך המלחמה. במכתב זה, שפורסם ב-1891, שנים ספורות לאחר מותו של גרנט, כתב רולינס: "מצאתי אותך היכן שבקבוק היין רוקן בחברת אלו ששתו ואני מתרה בך לא לנהוג כמוהם". רולינס ציין שעצתו "זכתה לאוזן קשבת והכל הלך כשורה", וכך הוכח שגרנט לא היה מושפע מהמשקה כאשר עמד בפני קבלת החלטות הרות גורל.
נפוצה השערה שכאשר רולינס מת, התרחקו כבר השניים איש מרעהו וגרנט לא נזקק יותר לרולינס כדי שידאג לשמו הטוב. כשרולינס נפטר, רק מחליפו הזמני בתפקידו כמזכיר המלחמה, גנרל ויליאם שרמן, היה לצדו. בזיכרונותיו, שנכתבו זמן קצר לפני מותו, גרנט הזכיר את שמו של רולינס פעמים בודדות ולמעשה הוא התעלם ממערכת היחסים המקצועית והאישית שהייתה להם. אלה מבין חברי הקבינט של גרנט שהיו אז בחיים זעמו לשמע העובדה שגרנט למעשה נהג בזלזול כלפי מי שכה הועיל לו והיה נאמן לו, למעשה עד מותו, כפי שרולינס היה. ההסבר ההגיוני ביותר לכך ניתן על ידי ההיסטוריון א. ב. לונג שכתב, "ייתכן שגרנט לא רצה לשבח את רולינס יתר על המידה בשל העובדה שרולינס היה זה שהגן עליו מפני הרגליו הרעים".
גישתו האנטי-מורמונית של רולינס הייתה חלק ממערכה היסטרית שהתרחשה במחצית השנייה של המאה ה-19 כנגד המורמונים. ב-1862 חתם הנשיא אברהם לינקולן על חוק שהפך את הפוליגמיה לבלתי חוקית. חוק זה לא נאכף עד שעלה בידו של רולינס לשכנע את הנשיא גרנט לנקוט במדיניות אנטי-מורמונית בטריטוריית יוטה. לצורך העמדה לדין של מורמונים שחטאו בפוליגמיה, כולל מעצרם, חתם הנשיא גרנט ב-1874 על חוק שנתן לממשלה הפדרלית את הסמכות למנות שופטים שישפטו אנשים שהואשמו בפוליגמיה. חוק זה הכפיף את כל המורמונים בטריטוריית יוטה תחת שליטת שירות המרשלים של ארצות הברית ושל התובע הכללי של ארצות הברית. שתי הצעות חוק נוספות נגד המורמונים נחתמו ב-1882 על ידי הנשיא צ'סטר ארתור וב-1887 על ידי הנשיא גרובר קליבלנד.
על פי אתר האינטרנט הבלתי רשמי של בית הקברות הלאומי ארלינגטון, רולינס "היה האלטר אגו של גרנט, שדאג לתחומי האחריות האינטימיים של ידיד קרוב, מילא את תפקידי היועץ הצבאי והפוליטי, וכנראה בכמה הזדמנויות, דאג לפיכחותו, אף על פי שככל הנראה הוא מילא תפקיד זה במידה פחותה יותר ממה שמקובל היה לחשוב.
הסל חריץ
הסל חריץ (הולנדית: Hessel Gerritsz; בערך 1581 בצפון הולנד – נקבר ב-4 בספטמבר 1632 באמסטרדם) היה קרטוגרף, תחריטן ומו"ל הולנדי. הוא היה אחת מהדמויות הבולטות בתור הזהב של הקרטוגרפיה ההולנדית (השנים 1570–1670 לערך). למרות התחרות העזה בתחומו, הוא הוערך כ"קרטוגרף ההולנדי הראשון במעלה במאה ה-17, ללא ספק".
יצירת מפות, דפוס והוצאה לאור
חריץ ייצר מפת עולם בשנת 1612 שכללה את התגליות של פדרו פרננדס דה קירוס והדגיש באופן מיוחד את "אוסטרליה דל אספיריטו סנטוס" (ונואטו של ימינו), שנחשבה כחלק מ"ארץ הדרום" המשוערת. למפה נודעה השפעה רבה על הייצוגים ההולנדים והצרפתים של דרום האוקיינוס השקט במאות ה-17 וה-18, והייתה להם יחד עם פרסומיו של קירוס השפעה על קביעת השם "אוסטרליה" ליבשת הדרומית.
בשנת 1613 כתב ופרסם חריץ את "תולדות הארץ ששמה שפיצברגן", ותיאר את הגילויים, המסעות המוקדמים ופעילות דיג הלווייתנאים באיי סבאלברד. ספר זה מציג גם את כישרונותיו הגדולים של חריץ כתחריטן אוּמן. באותה שנה ערך חריץ מפה של רוסיה שהכין פיודור השני של רוסיה, וערך אותה מחדש בשנת 1614 עם כמה תוספות ותיקונים. המפה חזרה ופורסמה על ידי חברת בלאו עד שנת 1665. דוגמה נוספת לתחריט היא דיוקן שהועתק לעיתים קרובות משנת 1619.
הקרטוגרף הרשמי של חברת הודו המזרחית ההולנדית
המפה של הסל חריץ משנת 1622 הראתה את החלק הראשון של אוסטרליה שמופה על ידי וילם יאנסזון בשנת 1606. אזור זה נחשב לחלק מגינאה החדשה ונקרא במפה בשם הספרדי "נואבה גינאה", אך חריץ הוסיף גם כתובת: "מי שהפליגו בספינה של פדרו פרננדס דה קירוס בגינאה החדשה עד 10 מעלות מערבה דרך איים רבים במשך 40 יום, הניחו שגינאה החדשה לא תשתרע מעבר ל-10 מעלות דרום. ואם כך, כי אז השטח שבין 9 ל-14 מעלות יהיה ארץ נפרדת, שונה מגינאה החדשה השנייה".
כל התרשימים והיומנים של סוחרי חברת הודו המזרחית ההולנדית, וכן הדוחות וההמלצות של החוזרים מהמסעות, היו חייבים להימסר לחריץ, ובזכות שפע המידע החדש הגיעו מידיו כמה מפות פורצות דרך. המפות והתרשימים שיצר חריץ ליוו את כל קברניטי החברת הסחר במסעותיהם.
באחרית שנותיו
התעניינותו של חריץ בעולם החדש הייתה כה נרחבת, עד שלא כרגיל בקרב הקרטוגרפים הוא הצטרף ב-1628/29 למסע לברזיל ולאזור הקריביים. הסל חריץ תרם את המפות לחיבורו של הגאוגרף ההולנדי יוהנס דה לאט "תיאור הודו המערבית", שפורסם בשנת 1630. מפת פלורידה שלו, שהתבססה על מקורות צרפתיים וספרדים, נחשבה מאוד. במשך מאתיים השנים מאז ראתה המפה אור, פלורידה נודעה בכינוי "טֶגֶסטָה", כפי שכינה וסימן אותה הסל חריץ. הסל חריץ מת ב-1632 ונקבר ביום 4 בספטמבר בכנסייה החדשה שבכיכר דה דאם בלב אמסטרדם. וילם בלאו יתפוס את מקומו כקרטוגרף של חברת הודו המזרחית ההולנדית בינואר 1633.
שירות ספינות המכס של ארצות הברית
שירות ספינות המכס של ארצות הברית (באנגלית: United States Revenue Cutter Service), שנקרא בעת הקמתו "צי המכס" (Revenue-Marine) ונשא שם זה במשך למעלה ממאה שנים, היה כוח שיטור ימי שהופקד על אכיפת המשפט הימי בארצות הברית. היחידה הוקמה ב-1790 על ידי מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון, ופעלה כל שנות קיומה תחת מחלקת האוצר. ב-1915 מוזגו שירות ספינות המכס והשירות להצלת חיים בים (United States Life Saving Service) לגוף אחד, שקיבל את השם משמר החופים של ארצות הברית.
ג'אנסוס
ג'אנסוס (שם מדעי: Gansus) הוא סוג של עוף ימי, שחי בעידן הקרטיקון תחתון מלפני יותר מ-120 מיליון שנה לפני זמננו, והוא נמצא במחוז גאנסו אשר נמצאת במערב סין, בשנת 1984 לראשונה. עוף זה נחשב לאחד מהעתיקים ביותר מבני קבוצת האורניתורה, יחד עם העופות בתראים ואפילו עם קבוצות דומות כמו האיכתיאורניס וההספראורניסאים.
גילוי ומחקר
הג'אנסוס מכיל אך ורק מין אחד הנקרא "Gansus Yumenensis", שאותו הסוג אשר היה בערך בגודל כמו לזה של יונה, במראו צוללנאים, בצלילה הזכיר גם ברווזים, והיו לו גם עוד כמה תכונות רבות, שנפוצות במרבית מיני העופות המודרניים כליל, ואפילו עוף זה הצליח לשמור על כמה תכונות פרמיטיביות, כמו כנפיים בעלות טפרים. הג'אנסוס התגלה לראשונה בשנת 1984, בזכות צורה של רגל שמאל מאובנת יחידה, אך חמישה מאובנים נוספים אשר הצליחו ממש להשתמר בהתאם היטב, התגלו גם הם לראשונה, בשנים 2003–2004 לראשונה באבן בוץ באתר האגם הקדום ביותר בצ'אנגמה אשר היה נמצא במחוז גאנסו, ועם הרובד הגאולוגי שבהם נמצאו המאובנים, הם מתוצרת שיאגו, וזה אומר שהמאובנים עצמם היו בבוץ וגם עם אנוקסיה. הם בנוסף התיישבו בבוץ בעלי משקעים, וככה ללא חמצן השרידים של העוף התנגדו לדעיכה בהם, שזה אומר בעצם שהדגימות הצליחו לשמור בעודם גם על שרידיהם של נוצות התעופה ואפילו על אלה של קרומי שחייה שהתגלו בין אצבעות הרגליים שלהם. ב-2011, הצליחו כבר לתאר יותר מ-9 דגימות נוספות אשר היו בעלי בסיס של ניתוחים סטטיסטיים של עצם החזה, ובנוגע לאלמנטים ברגליים, ההשערה היא כי עוף זה היה מסוגל יחסית לעוף.
בשנת 2006, הגיעו כבר למסקנה שמאפייניו האנטומיים של עוף זה דומים יותר לאלה של עופות ימיים, שהם בעלי מונעות כף רגל, כמו ההספראורניסאים ואפילו טבלנאים וצוללנאים מודרניים, אך בשנת 2011 הגיעו למסקנה נוספת, שלעומת זאת העוף מראה מורפולוגיה דומה יותר לברווזים מודרניים. ב-2013, שנתיים לאחר מכן, הראו שהפרופורציות של אורך הגפיים של הסוג דומות וגם מזכירות יותר כמו אלה של סיסאים וקוליבריים מודרניים, ואפילו אורך גפיו של המין אף נפלו בין אלה של עופות בני זמננו, ולכן הצליחו אף להראות קווי דמיון מפותחים מאוד עם עופות בתראים אחרים, כמו אלבטרוסיים וקורמורניים מודרניים, שזה אומר שסוג זה היה מסוגל לא רק לעוף אלה גם לצלול, בדומה לעופות ימיים מודרניים, במידה מסוימת באמצעותם של אחד משני מונעי רגליים, וגם ככל הנראה הכנפיים ואפילו כפות הרגליים של העוף היו לצורך תנועה תת-ימית במים, בדומה גם לעופות ימיים מודרניים.
נפתלי ברזניאק
נפתלי ברזניאק (נולד ב-5 ביוני 1950) הוא רופא (MD), רופא שיניים, (DMD) ממוחה ליישור שיניים בישראל ובארצות הברית וסופר ישראלי.
קורות חיים
ברזניאק נולד בגבעתיים להוריו משה וטובה (גוטה), ניצולי שואה ילידי פולין. למד בבית ספר א.ד. גורדון בגבעתיים. בשנת 1959 עבר עם משפחתו לתל אביב שם למד בבית ספר הכרמל ובתיכון חדש. למד רפואה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית, ואת הסטאז' עשה בבית החולים בילינסון בפתח תקווה. שירת בצה"ל כרופא בבסיס אילת של חיל הים ובמקביל עבד כרופא במרכז הרפואי יוספטל, בין היתר כאחראי על תא הלחץ בבית החולים. בשנים 1980–1983 עבר הסבה לרפואת שיניים בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור ברפואת שיניים. התמחה ביישור שיניים באוניברסיטת הפסיפיק (University of the Pacific) בסן פרנסיסקו שבארצות הברית, שם סיים תואר שני במדעי הרפואה (MSD). בשנת 1986 חזר לצבא ושירת במרכז לרפואת שיניים במקרפ"ר, שם עמד בראש מדור יישור שיניים וניהל את תוכנית ההתמחות במקצוע יישור השיניים. במקביל, שימש כמדריך כמדריך במחלקה ליישור שיניים בבית הספר לרפואת שיניים על שם גולדשלגר באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1997 פרש מצה"ל בדרגת סגן-אלוף והקים מרפאה פרטית ליישור שיניים בתל אביב, עם מרפאות לוויין בחדרה, בקיבוץ מעברות ובקיבוץ מענית. כארבע שנים לאחר פרישתו משרות הקבע בצה"ל, זומן על ידי קצין רפואה ראשי, לחזור ולנהל את תוכנית ההתמחות ביישור שיניים של צה"ל, כאזרח עובד צה"ל, תפקיד אותו מילא עד שנת 2013, אז חזר לעבוד במרפאתו הפרטית. בשנים 1999–2000 כיהן כיושב ראש האגודה האורתודונטית בישראל. משמש כיועץ ביישור שיניים לרופא השיניים הראשי של כללית סמייל.
ריקרדו ג'וסטי
ריקרדו עומאר ג'וסטי (בספרדית: Ricardo Omar Giusti; נולד ב-11 בדצמבר 1956) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
נפתלי ברזניאק
קורות חיים
ברזניאק פרסם עשרות מאמרים מקצועיים והרצה במקומות רבים בארץ ובעולם. משמש כבוחן בשני כתבי העת המובילים בעולם בתחום יישור שיניים.
ריקרדו ג'וסטי
ג'וסטי שיחק לאורך כל הקריירה במולדתו ארגנטינה, ובעיקר באינדפנדיינטה עמה זכה בשתי אליפויות ארגנטינה, בגביע ליברטדורס ובגביע הביניבשתי. לזכותו של ג'וסטי 53 הופעות במדי, עמה זכה במונדיאל 1986 ועמה העפיל לגמר מונדיאל 1990. בנוסף, ייצג את הנבחרת בשלושה טורנירי קופה אמריקה.
נפתלי ברזניאק
קריירה ספרותית
במקביל לעיסוקו המקצועי כרופא שיניים וכמומחה ליישור שיניים, ברזניאק הוא גם סופר פורה וספריו זכו להצלחה רבה. בשנת 2004 פרסם את ספרו הראשון – 'עצי הלבנה הזקופים', בהוצאת יד ושם, המספר את תולדות אביו משה כחייל יהודי בצבא הפולני, במלחמת העולם השנייה, שהותו בגטו בעיר מזריץ' שבפולין, במחנות ההשמדה מיידאנק ואושוויץ, בדרך לבוכנוולד, משם לצויברגה, אחד ממחנות הלוויין של בוכנוולד, עד לצעדת המוות, ממנה ברח לחופש, ועלייתו לישראל. בשנת 2008 פרסם את ספרו השני – 'ימים ספורים', בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, המתאר את ארבע שנות חייה של אשתו הראשונה שנפטרה בדמי ימיה. הספר מעובד בימים אלו לסרט על ידי המפיק דורון ערן. בשנת 2012 פרסם את ספרו השלישי – 'הפטנט', ספר מתח בהוצאת הוצאת אוריון, המספר מה עלה בגורלו של פטנט אותו פיתח. בשנת 2016, פרסם את ספרו הרביעי – 'בגובה האופניים', בשותפות עם בת זוגו, אגט קראוס, שהיה עבודת הגמר שלה בלימודיה לתואר שני בספרות עברית, בעריכת ספרים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. ספרו החמישי – 'מישהו מגרמניה מחפש אותָךְ', הוא ספר מתח העומד לצאת לאור בימים אלו בהוצאת אוריון. הספר, שנכתב בהשראת סיפורה של אמו טובה ברזניאק בתקופת השואה, הוא פסיפס של שבעה סיפורים שמוכיח, שהשואה ותוצאותיה אינן נותנות למספרים מנוח ולו לרגע, גם לאלו שנולדו שנים רבות לאחר סיומה. גיבורת הספר היא גיטה, (שורדת שואה), אחת מני רבים, שרק רצתה לספר את סיפורה האישי בתקופת מלחמת העולם השנייה, עלייתה לישראל וחייה בקיבוץ שבעמק, חושף את הקוראים לעלילה פתלתלה, חובקת עולם של אירועים מנוגדים שיש בהם אמיתות ושקרים, חיים ומוות ואהבה ושנאה. אירועים, שבכוחם למרות הכול להפיח תקווה, שגם בְּאִי הסדר קיים בסופו של דבר סדר כלשהו. יש האומרים כפוי. סיפורם של אם, ביתה, נכדתה, חתנה, אהובה המיתולוגי של הבת, פרופסור מכובד, איש זר ועורכת ספרות בעל-כורחה, מצטלבים בספר זה לעלילה מלאת תפניות וסוף מפתיע.
חיים אישיים
ברזניאק מתגורר בתל אביב, חי בזוגיות ואב לשתי בנות. בעבר היה נשוי פעמיים.
ריקרדו ג'וסטי
קריירת משחק
בעונת עבר ג'וסטי לתחנה הארוכה והמוצלחת ביותר בקריירת המשחק שלו, אינדפנדיינטה. הוא השתלב היטב בקבוצה והיה לשחקן הרכב כבר מעונתו הראשונה. עונת הייתה מוצלחת עבור המועדון, שהעפיל לגמר טורניר הנסיונל, שם הפסידה אינדפנדיינטה לאסטודיאנטס לה פלאטה. בטורניר המטרופוליטנו של אותה עונה סיימה קבוצתו של ג'וסטי במקום הראשון בפער נקודה בלבד מסן לורנסו, לאחר 36 מחזורים. עבור ג'וסטי הייתה זו זכייה ראשונה בקריירה באליפות ארגנטינה.
בזכות הזכייה בתואר האליפות, השתתפו ג'וסטי וקבוצתו בטורניר גביע ליברטדורס לעונת. הקבוצה צלחה את שלב הבתים במקום הראשון, לפני קלוב אולימפיה, ספורטיבו לוקניו ואסטודיאנטס, והעפילה לשלב חצי הגמר, שהתקיים במתכונת של שני בתים. אינדפנדיינטה הקדימה את נסיונל ואת אוניברסידד קאתוליקה, והעפילה לצמד משחקי גמר מול גרמיו הברזילאית. ג'וסטי עלה בהרכב קבוצתו לצמד משחקי הגמר, בהם ניצחה קבוצתו 1-0 בסיכום שני המפגשים בדרך לזכייה בתואר. בעקבות הזכייה השתתפה הקבוצה במשחק הגביע הביניבשתי מול ליברפול, גם במשחק זה עלה ג'וסטי בהרכב של המאמן חוסה פסטוריסה, וסייע לקבוצתו לנצח 1-0 ולזכות בתואר מול אלופת אירופה המכהנת.
ג'וסטי הוסיף להיות שחקן הרכב בקבוצה, ואף הוליך אותה כקפטן, לאורך שנות ה-80. בעונת זכה עם קבוצתו באליפות ארגנטינה בפעם השנייה, כשקבוצתו הקדימה את בוקה ג'וניורס בשמונה נקודות בתום 38 מחזורים. הוא סיים את דרכו בקבוצה לאחר כ-11 שנים, ב-1991, לאחר שערך 295 הופעות ליגה במדיה, וכבש בהן 34 שערים. עם 332 הופעות בכל המסגרות, נמצא ג'וסטי בין עשרת השחקנים בעלי מספר ההופעות הרב ביותר באינדפנדיינטה.
בשלהי הקריירה שיחק ג'וסטי באוניון דה סנטה פה, ובתום עונת פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
נבחרת ארגנטינה
הצלחתו של ג'וסטי במדי אינדפנדיינטה הביאה לזימונו לנבחרת ארגנטינה על ידי המאמן קרלוס בילארדו בשנת 1983. באותה שנה זומן על ידי בילארדו לטורניר קופה אמריקה 1983, ואף פתח בהרכב במשחקה הראשון בטורניר, אותו סיימה בשוויון 2-2 מול. ג'וסטי לא שותף עוד באותו הטורניר, וארגנטינה הודחה בסיום שלב הבתים עקב פער שערים נחות מזה של שסיימה ראשונה.
לאחר טורניר הקופה, היה ג'וסטי לשחקן הרכב אצל בילארדו. הוא עלה בהרכב הפותח בחמישה מתוך ששת משחקיה של ארגנטינה במוקדמות מונדיאל 1986, שהסתיימו בהעפלה מהמקום הראשון בבית. ג'וסטי זומן על ידי בילארדו לסגל ארגנטינה למונדיאל 1986 במקסיקו, פתח בהרכב ושיחק לאורך כל שבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר, מבלי להיות מוחלף. ארגנטינה שיחקה לאורך הטורניר במערך של שלושה בלמים, ובמערך זה שיחק ג'וסטי כמגן או כקיצוני ימני. על אף שהוגדר בעמדה אחורית באופן יחסי, ניצל ג'וסטי את היכולת ההתקפית שלו על מנת לפרוץ לאורך קו ימין ולהותיר שטחים רבים לחבריו להתקפה. ג'וסטי וארגנטינה צלחו את שלב הבתים מהמקום הראשון, לאחר שגברו 3-1 על, נפרדו בשוויון 1-1 עם אלופת העולם המכהנת , וגברו 2-0 על. בשמינית הגמר גברה ארגנטינה 1-0 על, ברבע הגמר גברה 2-1 על , ובחצי הגמר ניצחה 2-0 את. ג'וסטי עלה בהרכב ארגנטינה למשחק הגמר מול, שם ניצחה ארגנטינה 3-2 וזכתה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע העולם.
סיום דרכו של בילארדו לאחר המונדיאל הביא גם לסיום דרכו של ג'וסטי בנבחרת. בסך הכול ערך ג'וסטי 53 הופעות במדי ארגנטינה.
תאופיק מחלופי
תאופיק מחלופי (בערבית: توفيق مخلوفي, נולד ב-20 באפריל 1988) הוא אתלט אלג'יראי, אלוף אולימפי (לונדון 2012) בריצת 1500 מטר וסגן-אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
קריירה
התחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף מחלופי הייתה אליפות העולם בריצת שדה בשנת 2007, בה סיים במקום ה-82 בקטגוריית הנוער בריצה ל-8 קילומטר. בשנת 2009 עבר להתחרות בקטגוריות הבוגרים וסיים רביעי בריצת 1500 מטר במשחקי הים התיכון. באותה שנה זכה לראשונה באליפות אלג'יריה וייצג את המדינה באליפות העולם, זה הגיע לשלב חצי הגמר. בשנת 2010 שיפר את קבע שיאי אישי חדש - 3:32.94 דקות. באותה שנה הגיע לגמר אליפות אפריקה, אך לא הצליח לסיים את הריצה.