cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרגריט יורסנאר
ביוגרפיה
ב-1937 פגשה בגרייס פריק, מתורגמנית אמריקנית שהפכה למאהבתה. ב-1939 נסעה לארצות הברית על פי הזמנתה של פריק, ושימשה כמרצה לספרות בניו יורק. ב-1942 עקרה אל האי מאונט דזרט שבמדינת מיין, ולימדה ספרות צרפתית עד 1949. ב-1951 פרסמה את הנובלה "זכרונות אדריאנוס", שזכתה להצלחה מיידית. בנובלה זו מתארת יורסנאר את חייו ומותו של אדריאנוס, אחד משליטיה הנאורים של האימפריה הרומית, הכותב מכתב ארוך אל נכדו המאומץ והקיסר העתידי, מרקוס אורליוס.
יורסנאר, שכתבה בצרפתית, פרסמה נובלות, מאמרים ופואמות, והותירה את זיכרונותיה בשלושה כרכים. ב-1980 הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הצרפתית. היא בילתה את מרבית חייה בעיירה נורת'איסט הארבור (באי מאונט דזרט שבמדינת מיין), ושם הוקם מוזיאון המוקדש לזכרה.
ספריה
בעברית
בצרפתית Other works available in English translation
ג'סי ג'יימס הוליווד
ג'סי ג'יימס הוליווד (אנגלית: Jesse James Hollywood; נולד ב-28 בינואר 1980 בלוס אנג'לס קליפורניה) היה סוחר סמים אמריקני. ואחד הפושעים הצעירים ביותר שהופיעו אי פעם ברשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, "הישג" אליו הגיע כבר בגיל 20.
רצח ניקולס מרקוביץ
בנג'מין מרקוביץ היה סוחר סמים ולקוח של הוליווד, אשר צבר חוב של 1200 דולר להוליווד. מרקוביץ גם איים לחשוף הונאת ביטוח בסך 36,000 דולר שבה הוליווד היה מעורב. ב-6 באוגוסט 2000 הוליווד וכמה מחבריו תכננו להתעמת עם בנג'מין מרקוביץ, אך לפני שהגיעו לביתו הם ראו את אחיו-למחצה של בנג'מין, ניקולס מרקוביץ, והחליטו לחטוף אותו. ניקולס לא היה ער לסכנה ובילה מספר ימים בלהתחבר ולחגוג במסיבות עם שוביו. כאשר הוליווד התייעץ עם עורך הדין של משפחתו, סיפר לו זה כי העונש שהוא יכול לקבל על חטיפה ודרישת כופר הוא מאסר עולם.
בתגובה, הוליווד החליט לנסות ולגרום לכך שלא יִדעו שהוא ביצע חטיפה. ב-12 באוגוסט 2000, בהרים שמצפון לגולטה, קליפורניה, ניקולס נרצח ונקבר על ידי אנשים שעבדו עבור הוליווד.
לכידתו ומשפטו של הוליווד
ג'סי ג'יימס הוליווד נתפס בריו דה ז'ניירו, ברזיל ב-8 במרץ 2005 על ידי המשטרה הפדרלית של ברזיל, אשר נעזרה במידע של הרשויות האמריקאיות כאשר הוא הלך לפגוש את בן דודו מחוץ לקניון. בספר ההתכתבות שלהם חמש שנים, המבוסס על דרום אמריקה, כריסטיאן קראכט ודיוויד וודארד דנים לעיתים קרובות במצוקה של ג'סי ג'יימס הוליווד בין השנים 2004 ל-2006.
ב-8 ביולי 2009, לאחר שלושה ימים של דיונים, הגיעו המושבעים לפסק דין. הם מצאו את הוליווד אשם בחטיפה וברצח מדרגה ראשונה והמליצו על מאסר עולם. ב-5 בפברואר 2010, גזר השופט על הוליווד מאסר עולם ללא אפשרות לשחרור על תנאי.
בתרבות פופולרית
סיפורו של הוליווד מוצג בסרט אלפא דוג שיצא בינואר 2007, אשר מתמקד בתהליך החטיפה והרציחה של הנער, תוך תיאור חלקם של כל המעורבים בתקרית. השחקן אמיל הירש מגלם את הוליווד בסרט תחת השם, ג'וני טרולאב.
גשר תלוי
גשר תלוי (באנגלית: Suspension bridge) הוא סוג של גשר אשר מתאפיין במיפתח גדול ובגמישות של המבנה וכשמו - מִסעתו נתלית בעזרת כבלים.
העיקרון ההנדסי של גשר תלוי הוא המרת כל כוחות הלחיצה והפיתול לכוחות מתיחה, והעברתם דרך כבלים, המאופיינים במשקל נמוך, בגמישות ובעמידה בכוחות מתיחה, אל שני עמודים גבוהים בצידי הגשר, ומהם אל הקרקע. מבחינה זו גשר תלוי בנוי בעיקרון הפוך לזה של גשר אבן קשתי, שבו כל הכוחות מומרים לכוחות לחיצה, ומועברים דרך האבן אל קצות הקשת. בין ראשי העמודים בגשר תלוי תלויים כבלים מאסיביים אשר מהם תלויה המיסעה או המדרכה עליה עוברת הדרך. קצות הכבלים מעוגנים לקרקע בשני הצדדים הקיצוניים ביותר של הגשר.
היתרון הגדול של גשר תלוי הוא בכך שהמשקל של כל הגשר עובר אל העמודים דרך הכבלים ומהם אל האדמה, ולפיכך אין צורך בקורה עבה או במסבך שיחזיקו את מיפתח הגשר באוויר. יתרון נוסף הוא הגמישות המבנית המקנה לגשר עמידות גבוהה בפני רעידות אדמה.
הגשר התלוי בעל המיפתח הגדול ביותר בעולם הוא גשר אקשי-קייקיו שביפן שנבנה בשנת 1998. אורך מיפתחו 1,991 מטר ואורכו הכולל 3,911 מטר. עם זאת, ישנם גשרים תלויים בעלי מיפתח קטן יותר ואורך כולל גדול יותר.
גשרים המתבססים לעיתים על עמוד אחד אינם עונים להגדרה של גשר תלוי המחייב שתי נקודות משען (למשל שני עמודים). טיפוס זה של גשרים מכונה גשר מעוגן כבלים. אחד מהאדריכלים הבולטים כיום בתחום הוא סנטיאגו קלאטרווה, אשר תכנן שני גשרים תלויי כבלים בישראל (בירושלים עבור הרכבת הקלה ובפתח תקווה להולכי רגל).
גשרים תלויים מצטיינים גם בנוכחות ויזואלית ייחודית ומרשימה, וכך הפכו מספר גשרים כאלו לסמלים של המקומות בהם הם ניצבים. בין אלו ניתן לציין את גשר שער הזהב בסן פרנסיסקו וגשר ברוקלין בניו יורק.
גשר סקיי ברידג' 721 שאורכו 721 מטר, הוא הגשר התלוי המיועד להולכי רגל הארוך בעולם. קדם לו גשר ארוקה 516, שאורכו 516 מטר.
המפלגה הנציונל-בולשביקית
המפלגה הנציונל-בולשביקית (ברוסית: Национал-большевистская партия) היא מפלגה לאומנית רוסית חסרת מעמד חוקי, ומאז 2007 אף אסורה על פי החוק הרוסי. פעילי המפלגה ייסדו במקומה ב-2010 את תנועת רוסיה האחרת, בעלת אותו מצע, כאשר דגלה הוא דגל שושלת רומנוב: צהוב-שחור-לבן.
המפלגה שילבה בין אידאולוגיה של שמאל רדיקלי ולאומנות קיצונית במצעה. לדעת פעיליה המפלגה הייתה "מפלגה ימנית בהחלט ושמאלנית עד אין קץ".
היסטוריה
ב-2006, משרד המשפטים הרוסי סירב לרשום את המפלגה כתנועה פוליטית חוקית, בפעם השישית. שנה לאחר מכן המדינה תבעה את המפלגה למשפט ובית הדין העליון אסר על המפלגה לפעול בתחומי הפדרציה הרוסית בשל היותה ארגון קיצוני ודגלה נאסר להנפה בשל הדמיון בינו לדגל המפלגה הנאצית. המפלגה הנציונל-בולשביקית היא התנועה הפוליטית היחידה שנאסר עליה לפעול בתחומי רוסיה (למעט המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שכבר פורקה) ושפעילותה נעצרה על פי החוק "אודות המאבק בפעילות קיצונית". סגן התובע הכללי הרוסי, ויקטור גרין הסביר את האיסור בכך ש"התביעה הכללית של הפדרציה הרוסית רואה במפלגה הנציונל-בולשביקית כארגון נוער קיצוני שיש לאסור על קיומו". אנשי התביעה הכללית הרוסית ציינו כי המפלגה הנציונל-בולשביקית ופעיליה שיתפו פעולה ועודנם משתפים פעולה עם תנועות אופוזיציה המבקשים לכונן מהפכה חברתית ברוסיה בדומה למהפכות הצבעים, שהתרחשו באוקראינה, גאורגיה וקירגיזסטן. כאשר למונח "תנועות אופוזיציה" התייחס סגן התובע הכללי לתנועת רוסיה אחרת של גארי קספרוב ומפלגתו של ראש ממשלת רוסיה לשעבר, מיכאיל קסיאנוב.
אידאולוגיה
הנציונל בולשביזם מתייחס ללאומנות פאן אירופאית הקוראת לייצוא הבולשביזם לכל אירופה, הפיכת הבולשביזם ללאומי. האידאולוגיה הספציפית של המפלגה תואמת לאידאולוגיה הפשיסטית של איטליה הפשיסטית והפשיזם של בניטו מוסוליני שביקש להחיות את האימפריה הרומית ושטחיה. בדומה לכך, מבקשים הנציונל בולשביקים לייסד רוסיה לאומנית שתתפרש על פני כל אירופה ושעליה לכבוש את כל השטחים שבעבר היו בשליטת האימפריה הרוסית וברית המועצות.
כלשון כתב האמנה: "יש לייסד אימפריה מוולדיווסטוק ועד גיברלטר עם ציוויליזציה רוסית". אף שב-2004 המצע הפוליטי התרכך, רשמית מעולם לא הכחישה התנועה את המצע הקודם המבקש לייסד אימפריה רוסית אדירה שתשתרע על כל אירופה.
בהתאם להחלטת בית המשפט משנת 2007 התנועה מוכרת כרדיקלית ופעילותה נאסרה.
למפלגה היו סניפים באוקראינה, ישראל, בלארוס, פולין, בריטניה ובחבר המדינות העצמאיות.
שופר המפלגה הוא העיתון "לימונקה".
מנהיג המפלגה
מאז ייסוד התנועה ב-1993 עמד בראשה אדוארד לימונוב, שמאלני קיצוני שעמד תחת מעקב שירות הביטחון הפדרלי. ב-2007 היה לאחד ממנהיגי תנועת "רוסיה אחרת".
ב-2009 הודיע על רצונו להתמודד בבחירות לנשיאות רוסיה ב-2012.
תואומס הולופאינן
תואומס לאורי יוהאנס הולופיינן (בפינית: Tuomas Lauri Johannes Holopainen; נולד ב-25 בדצמבר 1976) הוא מלחין וקלידן פיני הידוע כמייסד להקת המטאל סימפוני נייטוויש.
ביוגרפיה
הולופאינן נולד בעיירת הגבול קיטה במזרח פינלנד לאביו היזם פנטי הולופאינן ולאמו, מורה למוזיקה קריסטי נורטיה הולופאינן. תואומס הוא הבן הצעיר במשפחה - אחותו הגדולה סוזנה היא רופאה כירורגית-אורולוגית ואחיו פטרי הוא עוזר רפואה.
הוא נמשך למוזיקה כבר מגיל צעיר ואמו רשמה אותו לכיתת הפסנתר בבית הספר וניסתה לחבב עליו מוזיקה קלאסית. עם השנים למד לנגן גם בקלרינט וסקסופון. במשך 11 שנים למד בבית הספר למוזיקה תאוריה מוזיקלית והתקבל ללימודי אוקיינוגרפיה באוניברסיטה.
החל מ-1993 הולופאינן ניגן כקלידן בכמה להקות ביניהן: Darkwoods My Betrothed, Dismal Silence, Nattvindens Gråt ו-Sethian. ב-1996 הקים את נייטוויש - להקת מטאל סימפוני/פאוור מטאל מצליחה.
הולופאינן הוא חובב ספרי וסרטי פנטזיה ובראיונותיו לתקשורת הצהיר כי הוא אוהב את ג'.ר.ר. טולקין וסטיבן קינג ואת ספריהם שר הטבעות וספרי המגדל האפל. הוא גם חובב סדרת רומח הדרקון ובחורף 2006 התוודה כי צפה בסרט הכפר 10 פעמים בשבוע, לעיתים פעמיים-שלוש ביום. הולופאינן הוא חובב פסקולים של סרטים ובעיקר מחבב את המוזיקה של המלחין הנס צימר.
להקת נייטוויש הוקמה במהלך קומזיץ שערך הולופאינן עם חבריו ובמהלכה העלה את הרעיון להקים להקה משלו. הוא ביקש מבת כיתתו, טאריה טורונן והגיטריסט אמפו וורינן להצטרף למה שהיה אז פרויקט אקוסטי. אחרי ששמע את טאריה טורונן שרה ונטייתו של הגיטריסט אמפו וורינן למטאל, כמו גם סגנון הנגינה של יוקה נוואלאינן, כל אלה הובילו את תואומס להפוך את הלהקה ללהקת מטאל.
ב-2005 פיטר הולופאינן את הסולנית טאריה טורונן באמצעות מכתב ציבורי באתר הלהקה, ובו טען כי טאריה כבר אינה רואה את טובת הלהקה אלא רק רודפת כסף ופרסום ומאז נישואיה כבר אינה רואה את טובת הלהקה לנגד עיניה. ב-2007 הוכרזה אנט אולזון כסולנית מחליפה, ובשנת 2013 הוחלפה אולזון על ידי פלור ינסן. פיטוריה של טאריה הביאו להטחת האשמות וסכסוך שהתגלע בין בעלה של טאריה לחברי הלהקה.
בחודש אוגוסט 2011 החלו צילומי הסרט "Imaginaerum" בו השתתף תואומס הולופאינן, הסרט הנושא את שמו של האלבום החדש של הלהקה מאותה שנה, הולופאינן השתתף כיוצר ומלחין פסקול הסרט.
פרסי המוזיקה של בילבורד 2021
טקס פרסי המוזיקה של בילבורד 2021 התקיים בתיאטרון מיקרוסופט בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה שבארצות הברית. הטקס שודר בשידור חי ברשת NBC. המועמדים הוכרזו ב-28 באפריל 2021 וב-29 באפריל 2021. דה ויקנד הוא בעל מספר הזכיות והמועמדויות הגבוה ביותר, עם 10 ו-16 בהתאמה.
הזמר האמריקאי ניק ג'ונאס הנחה את הטקס.
רקע
המועמדים הסופיים והזוכים הנבחרים בפרסי המוזיקה של בילבורד 2021 יתבססו על המצעדים והדוחות של הבילבורד בין התאריכים 21 במרץ 2021 ל-3 באפריל 2021. ישנן שתי קטגוריות שלהן מצביע הקהל: האמן החברתי המוביל ושיתוף הפעולה המוביל. עקב מגפת הקורונה, כל קטגוריות סיבובי ההופעות בוטלו, כולל "אמן סיבוב ההופעות המוביל".
אף על פי שזמר הקאנטרי מורגן וולן קיבל השנה שש מועמדויות, מפיקי פרסי המוזיקה של בילבורד הודיעו כי וולן לא יוזמן להשתתף בטקס, עקב סרטון שפורסם ב-TMZ בו השתמש בלשון גזעית יחד עם חבריו כשנכנסו לביתו בנאשוויל. בהצהרה ציינה חברת ההפקה, "מכיוון שהתנהלותו האחרונה אינה מתיישבת עם ערכי הליבה שלנו, לא נכלול אותו בטקס בשום תפקיד (הופעה, הצגה, קבלה)." החברה גם הצהירה כי המועמדות שלו התבססה אך ורק על ההצלחה המסחרית שלו במצעדי הבילבורד.
מועמדויות וזכיות
המועמדים הסופיים בכל הקטגוריות יוכרזו במהלך משדר בשם Billboard Music Awards - The List Live, שישודר בסטרימינג בשידור חי ב-29 באפריל 2021.
עם מועמדותם לקטגוריית האמן החברתי המוביל, להקת הבנים הפיליפינית SB19 היא האמן הפיליפיני והדרום-מזרח אסייתי הראשון המועמד לפרס המוזיקה של בילבורד. להקת בלאקפינק, אשר גם מועמדת בקטגוריה זו, הן אמניות הקיי-פופ הראשונות המועמדות לפרס המוזיקה של בילבורד.
טיסה 93 (סרט)
טיסה 93 (באנגלית: United 93) הוא סרט מתח המבוסס על סיפורה האמיתי של טיסה 93 של יונייטד איירליינס שנחטפה בפיגועי 11 בספטמבר.
עלילה
בבוקר ה-11 בספטמבר 2001, 4 מחבלים חוטפים מטוס נוסעים של חברת יונייטד איירליינס בטיסה מספר 93 (מניוארק, ניו ג'רזי לסן פרנסיסקו, קליפורניה), והמטרה היא להוביל את המטוס לוושינגטון ולהתרסק בגבעת הקפיטול.
לאחר הגעתם לנמל התעופה, המחבלים עוברים שם את הבדיקות הביטחוניות בהצלחה ומבלי כל חשש מצד המאבטחים הם עולים למטוס יחד עם שאר הנוסעים.
לאחר המראת המטוס והגשת האוכל אחד המחבלים נכנס לשירותים ומרכיבים שונים מרכיב "חגורת נפץ" מזויפת ולובש אותה עליו. שאר המחבלים חמושים בסכינים.
לאחר זמן קצר המחבלים מתחילים במשימה: הם קמים ממושביהם במחלקה הראשונה, משספים את גרונו של נוסע, ומאיימים שיפוצצו את המטוס אם כולם לא ישבו במקומותיהם בשקט.
שני מחבלים מאיימים על דיילת שתפתח את תא הטייס, וכאשר הקצין הראשון פותח את הדלת כדי לבדוק את פשר המהומה הם נכנסים לתא, דוקרים למוות את שני הטייסים והדיילת ומשתלטים על המטוס. לאחר ההשתלטות, החוטף שאמור להטיס את המטוס קם ממקומו, נכנס לתא הטייס ולוקח פיקוד על ההגאים, כאשר המטרה היא להתרסק בגבעת הקפיטול בוושינגטון הבירה.
המחבלים במקביל מעבירים את כל הנוסעים לאחורי המטוס, והנוסעים מתחילים להתקשר למשפחותיהם בעזרת טלפונים לווייניים וסלולריים, ולספר שנחטפו. בזמן שהתברר להם על שני המטוסים שהתנגשו במגדלי התאומים ובפנטגון, הם מבינים שהמחבלים מתכוונים לרסק את המטוס על בניין, ואחרי הצבעה שעושים ביניהם, הנוסעים מחליטים לתקוף ולהשתלט על המחבלים, ולנסות להטיס את המטוס בחזרה לקרקע על ידי אחד הנוסעים, שהוא גם טייס.
הנוסעים מתנפלים על החוטפים, מכים אותם, זורקים עליהם חפצים ושופכים עליהם מים רותחים. בעת ההתנגדות, הטייס החוטף מטלטל את המטוס מצד לצד כדי לגרום לנוסעים לאבד את שיווי המשקל. הנוסעים מצליחים לנטרל שני חוטפים ופורצים את דלת תא הטייס בעזרת עגלת אוכל ותוקפים את המחבלים שם. תוך כדי התנגדות, הטייס החוטף מוריד את המטוס עד לקרקע וגורם להתרסקותו בשדה פתוח בפנסילבניה. כל 44 אנשי הצוות והנוסעים במטוס, ביניהם ארבעה חוטפים, נהרגים.
רוב הסרט מתרחש במרכזי בקרת הקרקע השונים העוקבים אחרי הטיסות החטופות וההתרסקויות ב-11 בספטמבר 2001.
חיים סוקלינסקי
קורות עלייתו
סוקולינסקי נולד בניקולייב, שבאוקראינה, לזאב וטובה סוקלינסקי. אביו עסק בהוראת השפה העברית כך שנספגה בו עוד מימי ילדותו השפה העברית, אווירת ציונות ואהבה למולדת וכבר בגיל צעיר הדריך את ילדי הפרברים העזובים והעניים. בשנת 1917 לאחר סיום חוק-לימודיו בטכניקום שבניקולייב עבד כמהנדס אוניות ועם תום מלחמת העולם הראשונה, נשלח מטעם המשרד המקומי לחינוך ולוועידת מחנכים לנוער שנערכה במוסקבה. כמו כן, היה פעיל בוועד צעירי ציון והיה מייסד הסתדרות הצופים העבריים שנקראה "המכבי", רבים מחניכיו עלו ארצה.
בשנת 1919, סוקלינסקי ורעייתו (חיה סולקין) לעלות לארץ ישראל, בשל מחלה פתאומית הם הפסידו את הפלגתם באונייה "רוסלן" ונסיעתם נדחתה. מאז, במשך שלוש שנים חיפשו דרכים להגיע ארצה. הדרך היחידה שנותרה לעלות ארצה באותם ימים הייתה גניבת גבול, שלוש ארבע פעמים ניסו הזוג את מזלם, אך נתפסו, הוחזרו ולבסוף אף נאסרו.
בין מאסר אחד לשני הספיקו שניהם לייסד מוסד נאה - בית לילדים עיוורים עזובים בעיר טירספול שעל הגבול בו עבדו במסירות.
בשנת 1923 עלו לארץ ישראל חיים סוקולינסקי ומשפחתו. בארץ השתכנו תחילה בצריף פח ובו חדר אחד בלבד ללא ריהוט.
פועלו בארץ ישראל
בארץ ישראל החל סקולינסקי לעבוד בעבודות שונות. עבד תקופה קצרה כפועל בסולל בונה, משם עבר לסוכנות היהודית כמהנדס בניין, מים וכבישים, לאחר תקופה בת שנתיים במחלקת ההנדסה של הסוכנות היהודית, יצא ללימודי הנדסת מים בעיר קאן בצרפת בעידודו של ידידו, האדריכל זאב רכטר. על מנת לממן את לימודיו ומחייתו בצרפת, חיה אשתו הייתה עובדת כעוזרת בית בשרונה ושכרה היה 5 לירות לשבוע, 3 לירות הייתה שולחת לסוקלינסקי לצרפת ומשפחתו הייתה מתקיימת משתי הלירות הנותרות. עם שובו לארץ בראשית שנות ה-30 חזר לעבוד בסוכנות, הפעם כמהנדס בכיר. בסוכנות היהודית עבד 23 שנים במהלכן קודם למהנדס ראשי, במסגרתו עבודתו תכנן מפעלי מים וארגן נקודות התיישבות בכל רחבי הארץ, במאורעות 1936 היה בין מקימי חומה ומגדל. בינתיים נולד בן הזקונים רם, (היה לחבר בפלוגת הקיבוץ המאוחד שבאילת).
בשנת 1947 בעקבות השיפור הכלכלי בארץ החליט סוקלינסקי להתפטר מתפקידו ולפתוח משרד עצמאי. במשרדו תכנן כ-20 פרויקטים במשך שש שנים בלבד, המשיך לשרת את ההתיישבות העובדת ותכנן מערכות מים לערי פיתוח עבור משרד השיכון והבינוי.
במקביל לפועלו (בכל הארץ) כאדריכל, מהנדס בניין ומהנדס מים, סוקלינסקי תרם רבות למוסדות המטפלים בילדים עם שיתוק מוחין (לאחר שנולדה לו נכדה עם שיתוק מוחין) והיה פעיל בארגון "ההגנה".
כאדריכל, תרם תרומה משמעותית לפריחה של הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל וקשר קשרי חברות עם אדריכלי התקופה הבולטים: זאב רכטר, אריה שרון ומהנדס עיריית תל אביב בשנות ה-30 וה-40 יעקב בן-סירה. נוסף למבנים שבנה סוקולינסקי בפריפריה, כמה מיצירותיו הידועות נמצאות במרכז תל אביב. על עבודותיו אומרת האדריכלית נעמי עשת "כמו אצל אדריכלים אחרים שפעלו באותה תקופה, גם בעבודתו של סוקולינסקי ניכרת השפעה של האדריכל היהודי-גרמני אריך מנדלסון".
כמהנדס, היה רב גוני בעבודותיו, תכנן חלקים נכבדים מהמוביל הארצי, כבישים, תשתיות ליישובים חדשים, עבודתו הנמרצת נגעה בתחומים ומוסדות רבים.
פטירתו
ב-19 ביוני 1961 במהלך נסיעה לאזור טבריה בנושא הנדסת מים והשקייה באזור, לקה בהתקף לב ונפטר כתוצאה מכך.
הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים ונכדים. לאחר מותו נתרמה גופתו למדע בהתאם לבקשתו ונפתחה קרן על שמו לתרומות לילדים נכים.
עם מותו של סוקולינסקי ב-1961 ספד לו בן סירה: "את עבודתו ראה כייעוד ולא כמקצוע כי דמות חלוצית היה. חרוץ ולא יודע לאות. בשנה האחרונה חש עייפות גדולה וכשפקד עליו הרופא להימנע ממאמץ יתר בעבודה אמר: 'את העבודה לא אפסיק ואם נגזר עלי למות - אמות על משמרתי' ".
ראו גם
<references group="https://www.haaretz.co.il/gallery/1.1179459 http://mynethadera.co.il/מגזין/302869/3 https://sites.google.com/a/tlv100.net/tlv100/manshia/mp-1?tmpl=%2Fsystem%2Fapp%2Ftemplates%2Fprint%2F&showPrintDialog=1 https://www.tel-aviv.gov.il/forms/מודרניזם.pdf" />
השם של גאורגיה
השם "גאורגיה" נהוג בשפות רבות בעולם, ומקורו ביוונית: "גֶאוֹרג" (Γεωργ). פירוש השם ביוונית הוא איכר, ולכן גאורגיה ביוונית (Γεωργία) מציינת "אדמה חקלאית".
בעולם המערבי ידועים הגאורגים כ"גורג'ים" על פי השפה הערבית: "גוּרג'" והפרסית: "גוּרג'י" (گرجی), שפירושה חקלאות (כמו היוונית). הכינוי הפרסי לגאורגים, גורג'י, הוא גם המקור לטורקית "גוּרג'וּ" (Gürcü). וברוסית "גרוּזין" (Грузин). שם המדינה בפרסית הוא "גוּרגֶ'סטַן", בטורקית "גוּרג'יסטַן" וברוסית "גרוּזיה".
היסטורית, הפרובינציה ההיסטורית הדומיננטית הייתה כארתלי הידועה גם בשם "כּארתלי האיברית" או "איבריה". הוא היה מקום מושבה של הממשלה הגאורגית ברוב תקופות ההיסטוריה הגאורגית. השם "איבריה" הוא שיבוש של הגאוגרפים של העת העתיקה (סטרבון ואחרים), מכיוון שמערכת היחסים ההיסטורית עם איבריה הקווקזית והאיברים איננה ידועה.
וייטנאם איירליינס
וייטנאם איירליינס (באנגלית: Vietnam Airlines, בוייטנאמית: Tổng Công ty Hàng không Việt Nam) היא חברת התעופה הלאומית של וייטנאם. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה בעיר הבירה האנוי. החברה מפעילה טיסות ל-61 יעדים במזרח הרחוק, אוקיאניה ואירופה. בשנת 2018 זכתה החברה בתואר "מחלקת התיירים פלוס הטובה ביותר".
השם של גאורגיה
על פי סברה אחרת השם "סכרתבלוֹ" בא במקורו משם ההר אררט בארמית "קארדוּ" (ניתן למצוא עיגון לכך בתרגום התנ"ך לארמית, תרגום אונקלוס). עם השנים השתבש השם והאות ד' הפכה לאות ת', וכך נוצר השם סכרתואלו, ועל מנת להקל על ההגיה שונתה המילה בלשון היום יום לשם סכתרבלו שפירושה "מדינת הכרתבלים".
וייטנאם איירליינס
פעילות החברה בישראל
בנובמבר 2018 התפרסם שהחברה שוקלת להפעיל טיסות לתל אביב החל מספטמבר 2019.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא וייטנאם איירליינס באתר Airliners.net
השם של גאורגיה
שם המדינה בעברית
שם המדינה בעברית השתנה במהלך השנים. בימי הביניים הם נקראו איברים או גאורגים. בתקופת השלטון העות'מאני בישראל נקראו הגאורגים גוּרג'ים על פי שמם בטורקית עות'מאנית, ועל פי השם הזה נקראה עליית הגורג'ים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, וכן שכונת הגורג'ים בירושלים.
עד לשנות ה-70 נהוג היה בישראל לקרוא לרפובליקה (הסובייטית דאז) גאורגיה, או גורג'יה. בשנות ה-70 נפתחו שערי ברית המועצות לזמן-מה, ועולים רבים הגיעו לארץ. ביניהם עולים רבים מגאורגיה, שאותה כינו גרוזיה, על-פי שמה ברוסית. מאז נעשה שם זה מקובל בעברית. מלבד ברוסיה, מקובל השם גרוזיה בכמה מדינות סלאביות, וביפן. ברוב מדינות העולם נהוגים השמות גאורגיה, גורג'יה, גורג'יסטאן, ג'ורג'יה וכדומה. ב-2005 ביקש שגריר הרפובליקה בישראל, לאשה ז'ווניה, שהוא דובר עברית, לחדול מהשימוש בשם גרוזיה ולחזור לשימוש בשם גאורגיה. שתי סיבות עומדות מאחורי הבקשה: רצונה של הרפובליקה לנתק לחלוטין את הקשר בינה לבין רוסיה, ורצונה של הרפובליקה ליצור זיקה בין גאורגיה המודרנית לקהילות הגאורגיות שישבו בירושלים שנים רבות. במנזר הגאורגי של עמק המצלבה, למשל, התגורר במאה ה-11 שותא רוסתוולי, מחברו של האפוס הגאורגי הלאומי "עוטה עור הנמר". בלשונו של השגריר: .
השם בפי תושבי המקום
הגאורגים מכנים את עצמם "כּארתבֶלֶבּי" (ქართველები), לארצם הם קוראים "סַכּארתבֶלוֹ" (საქართველო), ושפתם נקראת בפיהם "כּארתוּלי" (ქართული). על פי ההיסטוריון הגאורגי מהמאה האחת עשרה, לאונטי מרובלי, וההיסטוריון וחושטי בגרטיוני מהמאה השמונה עשרה, שמות אלה לקוחים משמו של מנהיג מהמיתולוגיה הגאורגית בשם כרתלוס, שנחשב לאבי האומה. על פי האמונה, כרתלוס היה בנו של תוגרמה (מצאצאיו של יפת בנו של נח).
אף על פי כן, מוכיח, המחקר המדעי, כי כרתוולי והנגזרות הפונטיות של השם כַּרתלֶלי ("שמוצאו מכרתלי"), שממקור המתייחס לשם של מקום והתושבים המתגוררים באותו מקום, הוא מהמאה האחת עשרה. שם זה מבוסס על השם הגאוגרפי הפופולרי סכרתוולו-כרתלי, ומכאן שתושב המקום נקרא "כַּרתבֶלי".
האטימולוגיה של השם "כרתלי" מלמדת כי הוא מופיע כשם עצם באוצר המילים של השפות הכרתווליות, בפרט מילים כמו:
כמו כן ישנה קִרבה למילם מהשפות באזור כמו:
מופע הבכורה החגיגי של מיקי
מופע הבכורה החגיגי של מיקי (באנגלית: Mickey's Gala Premier) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1933. הסרט הופק על ידי וולט דיסני, בוים על ידי ברט גילט וכולל פרודיות על כמה שחקני קולנוע הוליוודיים מפורסמים משנות ה-30. זהו הסרט הקצר ה-58 בסדרת הסרטים "מיקי מאוס" והשמיני שיצא באותה השנה.
מספר מקורות טוענים ששם הסרט הוא "Mickey's Gala Premiere" (הפרימיירה החגיגית של מיקי). עם זאת, ניתן לראות בבירור את המילה "Premier" (ראש וראשון) בפתיח הסרט. לסרט, שבמקור היה בשחור-לבן, יצאה גרסה עם צבע בשנת 1991.
עלילה
הסרט החדש של מיקי מאוס יוצג בבכורה בהתיאטרון הסיני של גראומן בהוליווד. כמה ידוענים הוליוודיים מגיעים כולם בלימוזינות כדי להשתתף באירוע מיוחד זה. בחוץ קבוצת שוטרי קיסטון (בן טרפין, פורד סטרלינג, מאק סויין, הארי לנגדון וצ'סטר קונקלין) שומרים על התנועה.
ואלאס בירי, מארי דרסלר, ליונל ברימור, ג'ון ברימור ואתל ברימור יוצאים מהלימוזינה הראשונה, כולם מחופשים כמו בסרט "רספוטין והקיסרית" (1932). בסוף לורל והארדי יוצאים גם מהמכונית ואיש השירות סוגר את הדלת מאחוריהם, בעוד ארבעת האחים מרקס מוציאים את ראשם מחלון המכונית.
בסצנה הבאה מוריס שבלייה, אדי קנטור, הלבוש כמו בסרט "הילד מספרד", וג'ימי דוראנט שרים בתורות מול מיקרופון. אחריהם מגיעים ג'ין הארלו, ג'ואן קרופורד, הלבושה כמו בסרט "גשם", וג'נט גיינור אשר שרות יחד מילים חדשות לשיר. לבסוף הרולד לויד, קלארק גייבל, אדוארד ג'י רובינסון ואדולף מנז'ו מצטרפים לסיום השיר. המנחה סיד גראומן מקדם בברכה את כל האורחים. ג'ורג' ארליס וג'ו א. בראון נכנסים כרגיל אך צ'ארלי צ'פלין מתגנב פנימה. מיד באסטר קיטון נכנס פנימה ואחריו האחים מרקס המוסתרים כולם מתחת למעילו של גראוצ'ו מרקס. מיי וסט נכנסת, לבושה כמו בסרט "היא עשתה לו עוול", ואומרת את השורה המפורסמת שלה, "למה שלא תבוא מתישהו ותראה אותי?", שמזעזעת ומביכה את גראומן.
ואז מיקי, מיני מאוס, פלוטו, הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה מגיעים בלימוזינה כשהקהל מריע להם. בתוך אולם התיאטרון הסרט החדש של מיקי, "הרומן הדוהר", מוצג בהקרנתו הבכורה. העלילה סובבת סביב מיקי ומיני שמנגנים יחד מוזיקה, כשלפתע פיט רגל-עץ חוטף את מיני ורוכב על סוס (הוראס הורסוקלר). מיקי רודף אחרי פיט ובסופו של דבר מביס אותו ומציל את מיני שאומרת לו "הגיבור שלי". כל האורחים בתיאטרון נעים באופן קיצבי למוזיקה. ניתן לראות את הלן הייז, ויליאם פאוול, צ'סטר מוריס, גלוריה סוונסון וג'ורג' ארליס בקהל. בסצנות הקלוז-אפ הבאות אפשר לזהות את ג'ימי דוראנט, ואלאס בירי, מארי דרסלר, רודי ואלה, אדי קנטור, ג'ואן קרופורד, ויל ה. הייז (לבוש כמלך בהתייחס לתפקידו כ"צאר הצנזורה") וכן גם מירנה לוי. אד וין, הצמד וילר ווולסי והצמד לורל והארדי צוחקים כולם עם הסרט. בלה לוגוסי (לבוש כרוזן דרקולה), פרדריק מארץ' (לבוש כמיסטר הייד) ובוריס קרלוף (לבוש כהמפלצת של פרנקנשטיין) עושים את אותו הדבר, אבל בצחוק מרושע ומפחיד. ג'ו א. בראון צוחק כל כך חזק שהפה העצום שלו נפתח לרווחה, בעוד באסטר קיטון שומר על פני הפוקר שלו. ג'ימי דוראנט ודאגלס פיירבנקס צוחקים כל כך חזק שהם "מתגלגלים מצחוק" פשוטו כמשמעו. אליהם מצטרפים גראוצ'ו מרקס, ג'ו א. בראון, צ'רלי צ'פלין, הרולד לויד ולורל והארדי. עם סיום הסרט כל הקהל מוחא כפיים ומריע, אבל מיקי כל כך ביישן שויל רוג'רס חייב למשוך אותו על הבמה בחבל. כל השחקני הוליווד ניגשים ולוחצים את ידיו (ורגליו) של מיקי כדי לברך אותו על הצלחתו. לאחר מכן גרטה גרבו, שכבר לא רוצה להיות לבד, עולה לבמה ומרעיפה נשיקות על פניו של מיקי. מיקי מתעורר במיטתו, בעוד פלוטו מלקק את פניו. מיקי תוהה אם הוא חלם, מסלק את פלוטו ממיטתו וחוזר לישון כשהמסך נסגר.
ידוענים הוליוודיים נוספים שאפשר להבחין בסצנות הקהל: קונסטנס בנט, וורנר בקסטר, ווולט דיסני (בתור האדם הרביעי מימין, בסצנה ששאר השחקנים נרתעים בגלל שגרבו עלתה לבמה).
השבתה זמנית של שירות הטלוויזיה של BBC
ב-1 בספטמבר 1939, "מופע הבכורה החגיגי של מיקי" היה התוכנית האחרונה ששודרה על ידי שירות הטלוויזיה של ה-BBC (היום המכונה BBC One) לפני שהפסיקה לשדר במהלך מלחמת העולם השנייה. אגדה אורבנית על השידור האחרון הזה טוענת שבשל פרוץ המלחמה הפתאומית ה-BBC ניתקה את השידור באמצע התוכנית, וכאשר שירות הטלוויזיה התחדש לאחר המלחמה, הוא המשיך בדיוק בנקודה בה הוא הופסק.
למרות אמונה רווחת זו, הסרט הוצג בשלמותו ורק אז באו תבניות בדיקה. ב-7 ביוני 1946, ביום שבו התחדשו שידורי הטלוויזיה של ה-BBC לאחר המלחמה, "מופע הבכורה החגיגי של מיקי" הוצג שוב.
אלימות משטרתית
אלימות משטרתית היא הפעלת כוח מופרזת ומכוונת, לרוב פיזית, אך גם בצורה של אלימות מילולית ואיומים על ידי שוטרים. אלימות זו מכונה פעמים רבות גם "ברוטליות משטרתית", אם כי מעצם תפקידה חלק מהותי מפעילות המשטרה כרוך בהפעלת כוח פיזי, אך לא כל הפעלת כוח כזו נחשבת חריגה, מופרזת או שרירותית. אלימות משטרתית עשויה להתרחש גם על ידי כוחות צבא או משמר-אזרחי בפעילות שיטור, בדרך כלל במסגרת פיזור הפגנות, מהומות או שבירת שביתות.
ב-15 במרץ מדי שנה מצוין היום הבינלאומי נגד ברוטליות משטרתית.
היסטוריה
כוח המשטרה המודרני הראשון באירופה הוקם ב-1667 בצרפת, תחת שלטונו של לואי ה-14. לאחר המהפכה הצרפתית, על פי הוראה של נפולאון בונפרטה ובביצועו של שר המשטרה שלו, ז'וזף פושה, נוסדה ב-1800 משטרת פריז והוקמו מטות משטרה בכל היישובים הצרפתיים שאוכלוסייתם עלתה על 5,000 נפש. ב-1829 הוציאה ממשלת צרפת צו בו קבעה את מדי השוטרים הצרפתים ובכך הייתה משטרת צרפת למשטרה הראשונה שלבשה מדים אחידים. במרבית הארצות הוקמו מטות משטרה ארציים עד המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
אלימות של כוחות משטרה וצבא מול אזרחים בדיכוי הפגנות, מרי אזרחי ובכלל היא דבר נפוץ הרבה יותר במדינות דיקטטוריות שבהן אין זכויות אדם וכלים אחרים להגבלת כוחו של השלטון מול האזרחים.
ב-200 השנים האחרונות יש תהליך איטי של דמוקרטיזציה והתרחבות של יישום של זכויות אדם - הן ביותר מדינות והן על יותר אוכלוסיות (לדוגמה גם על אנשים חסרי רכוש, שחורים, עניים, מהגרים). בעקבות זאת קיימת התחזקות נורמות נגד אלימות משטרתית ונגד אלימות בכלל.
בעקבות תהליכי דמוקרטיציזה וליברלזים נוספו במדינות רבות חוקי חופש ההתאספות כחלק מה חוקה וכתוצאה מכך גם חוקים, תקדימים משפטיים ונורמות שמגינות על חופש ההפגנה, מגבילים מאד את השימוש בצבא כדי לדכא הפגנות, ומגבילים את כוחה של המשטרה, והממשלה להפעיל אלימות.
התרחבות של חופש העיתונות וכן התרחבות השימוש בטלפונים ניידים בעלי מצלמות ורשתות חברתיות הפכו את האלימות המשטרתית לדבר שקשה יותר להסתיר. דבר זה גורר רצון להפחית באלימות זו מצד משטרים דמוקרטים שכן הדבר יגרור גינוי בינלאומי, זעם בקרב מצביעים וגורמים בדרך כלל להפגנות גדולות יותר. עם זאת הגדלת התעוד של אלימות כזו עלול ליצור רושם שהיא דבר נפוץ יותר.
התעוד הרחב יותר, כמו גם תפיסה מתרחבת בדבר יעילות של מחאה בלתי אלימה והזדהות בעקבות מחאה כזו מצד ציבור מהעולם, מובילה להפחתת אלימות מצד מפגינים דבר שגם הוא יכול להפחית אלימות שוטרים במדינות דמוקרטיות.
ייתכן כי גם חלק מהמשטרים הלא דמוקרטים משתדלים כיום להפחית שימוש באלימות גלויה כאשר הדבר אפשרי. קיימים עדיין דיקטטורים "ישנים" שפועלים באמצות הטלת פחד גלוי כמו בצפון קוריאה, אסד בסוריה, או לוקשנקו בבלארוס - אבל יש חוקרים במדעי המדינה, שטוענים כי דיקטטורים כאלה הופכים נדירים יותר והם מוחלפים בספין-דיקטטורים שמעדיפים להשתמש בתעמולה ולזכות בתמיכה עממית ובמיוחד כדי להשתלב בשוק הגלובלי ולהנות מכוח כלכלי ובינלאומי רב יותר.
אפילו בדיקטטורה דיכוי אלים של הפגנות עלול לגרור תסיסה אזרחית חזקה יותר, להגברת הפגנות ומעבר למאבק אלים נגד השלטון. כמו כן חשיפה של דיכוי כזה עלולה לגרור ביקורת בינלאומית, לפגוע בתיירות, ביחסים עם מדינות אחרות ובמסחר, במיוחד מצד מדינות מערביות עשירות, ודבר זה משחק תפקיד חשוב יותר במשך הזמן.
רוסיה
יום ראשון העקוב מדם אירע ברוסיה ב-22 בינואר 1905. על רקע שביתה של מעל 150 אלף פועלים, החלו מפגינים בלתי חמושים בהנהגת גאורגי גפון לצעוד לעבר ארמון החורף של הצאר בסנקט פטרבורג. יום קודם לכך, בישיבה בראשות שר הפנים פיוטר סביאטופולק-מירסקי סוכם לא לתת למפגינים להגיע לכיכר הארמון. חיילי המשמר המלכותי של הצאר ניקולאי השני ירו במפגינים. הגרסה הרשמית הראשונה הייתה שנהרגו 96 איש ו-333 נפצעו. המחקר שנערך בתחילת התקופה הסובייטית קבע שהיו 150–200 הרוגים כ-450–800 פצועים. אירועים אלו החלו את מהפכת 1905 – ניסיון כושל של סוציאליסטים וליברלים להפיל את שלטון הצאר הרוסי, ניקולאי השני. המהפכה התפרשה על כל שנת 1905 אולם בסוף השנה דוכאה. שתי התוצאות הישירות של המהפכה היו: פרסום מנשר אוקטובר על ידי הצאר שהעניק מספר זכויות לתושבים והקמת הדומה - פרלמנט רוסי שבו היה רוב לשׂוחרי המודרניזציה.
קולומביה
ב-6 בדצמבר 1928 התרחש טבח הבננות בקולומביה בו נרצחו עובדים של חברת הפירות המאוחדת האמריקאית בידי כוח מהצבא הקולומביאני, שנשלח לדכא שביתה בה פתחו העובדים במחאה על תנאי העסקתם. נציגי השלטון הודיעו לשובתים להתכנס בכיכר העיר סיינגה, בטענה כי הם מעוניינים לפתוח עימם במשא ומתן לסיום השביתה. סביב הכיכר, בה התכנסו כ-3,000 איש, שכללו את השובתים יחד עם בני משפחתם, התמקמו חיילים קולומביאנים חמושים בתת-מקלעים בפיקודו של הגנרל קרלוס קורטס ורגאס. החיילים כרזו לשובתים להתפנות בתוך מספר דקות מהכיכר אחרת ירו בהם. לאחר תום הזמן, פתחו החיילים באש חיה אל עבר השובתים. בתקשורת דווח כי בטבח נהרגו 47 בני אדם, אולם מהתכתבויות שנחשפו מאוחר יותר בין השגריר האמריקאי בקולומביה למזכירות המדינה האמריקאית, כתב השגריר: "אני גאה לדווח שמספר הפורעים שנהרגו על ידי הצבא הקולומביאני חצה את ה-1,000".
רומניה
ב-15 בדצמבר 1989 פרצה בטימישוארה מחאה, בתגובה לניסיונם של השלטונות הקומינסטים המקומיים לסלק כומר שהתנגד המשטר. המחאה בנושא זה הלכה וגדלה הקהל לשיר שירים אנטי-קומוניסטיים, והדבר משך כוחות משטרה וסקוריטטה. המחאה רק גדלה וכוחות המשטרה לא הצליחו להשתלט עליה. הדבר הוביל לשליחת צבא לדכא את המהומות, דבר שנכשל והפך את העיר לשדה קרב. כתוצאה מכך ב-19 בדצמבר עובדי המפעלים של טימישוארה הפסיקו את עבודתם וטורים עמוסים של פועלים נכנסו לעיר. 100,000 מפגינים כבשו את כיכר האופרה. ראשי המפלגה הקומוניסטית גייסו אלפי עובדים, הלבישו אותם במדי המשמר הלאומי, ציידו אותם באלות ושלחו אותם לטימישוארה, כדי לפגוע במפגינים. מרבית העובדים האלה הצטרפו למפגינים. המהומות הגיעו בהמשך גם לבוקרשט גרמו להתרחבות הקרבות והובילו בסופו של דבר להפלת השלטון הקומוניסטי ב-25 בדצמבר. במהלך המהפכה הרומנית נהרגו 1104 אזרחים רומנים ו-325 אנשי כוחות הביטחון.
איראן
בבספטמבר 2022, החלו הפגנות מהסא אמיני באיראן. המחאה שהחלה בעקבות מותה של מהסא אמיני בידי כוחות הממשלה, התפתחה למחאה על היחס של השלטון לנשים, מחאה נגד חוקי דת ובדרישה לשינוי שיטת המשטר במדינה. לפי ארגון זכויות האדם Iran Human Rights, עד תחילת דצמבר הרגה המשטרה וכוחות הביטחון לפחות 448 מפגינים, בהם 60 קטינים
ישראל
בעקבות ביקורת ומחאה ציבורית על שורת מקרים של ברוטליות משטרתית, הוקמו לאורך השנים מספר ועדות ציבוריות שעסקו בנושא.
בשנת 1987 הקימה קבוצת עיתונאים ועורכי דין את עמותת "אור אדום", במטרה להיאבק באלימות משטרתית. ב-1989 הפעילה העמותה כ-50 מתנדבים ומוקד טלפוני זמין 24 שעות ביממה.
ביוני 1994 פורסם דו"ח של ועדה של משרד הפנים לבדיקת הסוגיה, שפעלה בראשות מרדכי קרמניצר ("ועדת קרמניצר"), ולפיו התופעות של שימוש בכוח מופרז והתעמרות באזרחים מצד שוטרים חמורות יותר בישראל מאשר במדינות רבות בעולם. עם חברי הוועדה נמנו, בין היתר, מנהל מח"ש וקציני משטרה בכירים.
מחאה נגד אלימות משטרתית
ב-15 במרץ 1997 התקיים במונטריאול, קנדה, סיור של ארגון המתנגד להפלה מלאכותית, וכתגובה אורגנו הפגנות-נגד שבהן השתתפו אלפי מפגינים, ושניים מהם נעצרו באלימות על ידי המשטרה. מאז אומץ התאריך על ידי ארגוני זכויות האדם בקנדה, שווייץ ומדינות נוספות בתור היום הבינלאומי נגד אלימות משטרתית. בכל שנה ב-15 במרץ מתקיימת במונטריאול תהלוכה לציון יום זה. מארגני התהלוכה מסרבים ליידע את המשטרה מראש על המסלול, וכמעט תמיד מתרחשים, באופן אירוני, אירועי אלימות משטרתית כנגד המפגינים. לדוגמה, בתהלוכה שנערכה בשנת 2002 נעצרו על ידי המשטרה 350 מפגינים.
בארצות הברית, קואליציה של ארגוני זכויות אדם בחרה בתאריך ה-22 באוקטובר כיום מחאה נגד אלימות משטרתית. יום זה צוין לראשונה ב-1996. לתאריך אין משמעות מיוחדת, והוא נבחר כתאריך נוח להפגנות של סטודנטים, זמן קצר לאחר פתיחת שנת הלימודים בקולג'ים.
עליות מגורשי ספרד ופורטוגל
חלקם ניסו להיקלט במדינות השכנות של ספרד, והקרובות לה מבחינה תרבותית; בפורטוגל שבה שכנה קהילה יהודית גדולה; אולם מלכי ספרד עודדו את גירוש היהודים גם מפורטוגל, ארבע שנים מאוחר יותר.
רבים היגרו לצפון אפריקה, אחרים אל מרכז אירופה ומזרחה, ואף אל יבשת אמריקה, שהדרך אליה נפתחה בשנת 1492. אולם חלק ניכר היגר לאימפריה העות'מאנית הצעירה, שהעומד בראשה - הסולטאן באיזיט השני, קיבל אותם בזרועות פתוחות, מתוך תקווה שיועילו לקידום האימפריה. עלייתם הביאה לתמורות ולהתחדשות משמעותית ביישוב היהודי בארץ ישראל.
לפני עליית מגורשי ספרד
החל מהרבע השני של המאה ה-15 התקיימה גזירת הים, שהייתה למעשה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה לארץ ישראל, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון. איסור זה היה בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485. מאידך, בהשפעת האירועים הגאופוליטיים, בראשם כיבוש המוסלמים את קונסטנטינופול, השריד האחרון של האימפריה הרומית המזרחית, התעוררה עלייה בקרב יהודים בארצות המזרח.
ירושלים
בשלהי התקופה הממלוכית הייתה ירושלים במצב ביטחוני קשה. לעיר לא היו חומות, ותושביה סבלו מפשיטות שודדים. יהודי העיר נקלעו לבעיה כלכלית ולחובות בשל הריסת בית הכנסת המרכזי שלהם (1474) ובנייתו מחדש בעזרת הלוואות בריבית ממוסלמים ומראשי הכנסיות בעיר, ורבים מהם נטשו את העיר. בשנות ה-80 של המאה ה-15 ניכר שינוי ביחס השלטון כלפי הקהילה היהודית ולתלמידי חכמים הוענק פטור ממסים. בעקבות כך חל גידול במספר העולים לירושלים.
בשלהי התקופה חיו בירושלים יהודים מוסתערבים, רומניוטים ואשכנזים, ובנוסף להם כבר הייתה קהילה קטנה של ספרדים.
רבי עובדיה מברטנורא הגיע בשנת ה'רמ"ח 1488 אל העיר, בה חייתה קהילה קטנה ודלת אמצעים, כפי שהוא מתאר באיגרתו:
.
תושביה היו עניים ואפילו לא היו להם ספרי תורה. מאחר שפרנסתו הייתה מצויה מפקדונות בנקאיים נושאי ריבית אותם השאיר באיטליה, נרתם רבי עובדיה לשיפור המצב העגום. הוא אף קיבל תרומות ייעודיות לצורך זה, מאחיו ואביו. עקב השתדלותו לסייע לביסוס וחיזוק הקהילה מבחינה רוחנית וחומרית כאחד, וכן בשל גדלותו התורנית, תפס הוא עד מהרה מקום של כבוד בין תושביה היהודים של ירושלים, ונתמנה לרבה הראשי, מינוי שהוכר גם על ידי השלטונות הממלוכים. בין שאר פעולותיו הייתה הקמתה המחודשת של החברה קדישא בירושלים, בה שימש הוא כחבר מן המנין ואף עסק בעצמו בקבורה. כמו כן, סייע בשיקום בית הכנסת ברובע היהודי שנהרס על ידי פורעים.
לאחר גירושי ספרד פורטוגל
חלק מהמגורשים ניסה להתיישב בארץ ישראל, ובמיוחד בעיר צפת. נראה שכבר בשנת 1504 (רס"ד) תפסו יוצאי ספרד מעמד של בכורה בעיר, על פני קהילת המוסתערבים. הספרדים אף זכו לתרומות שארגן נגיד קהילת יהודי מצרים - יצחק שולאל - וקוממו עליהם את חכמי המוסתערבים.
הנוסע הפורטוגזי פנטלאו דה אביירו, שביקר בארץ ישראל סמוך לשנת 1565, דיווח כי יהודים "ממשיכים להימלט מספרד" אל תחום האימפריה העות'מאנית.
בתקופה העות'מאנית
האימפריה העות'מאנית, כבשה מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1516 (רע"ז), את ארץ ישראל מידי הממלוכים, ופתחה את התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. העות'מאנים שנמצאו בשיא פריחתם, השקיעו בבנייה, בסדר ובביטחון, והשגשוג ניכר הן בקרב האוכלוסייה המוסלמית של סוריה - ארץ ישראל והן ביישוב היהודי בארץ.
גלי עלייה של יהודים גברו, בעיקר מקרב מגורשי ספרד וצאצאיהם, אך גם מאיטליה, אשכנז וצפון-אפריקה; ויהודים רבים הצטרפו ליישוב המקומי - המוסתערבים. העולים שבארצות מוצאם, חיו בדרך כלל בערים, העדיפו להמשיך ולגור בערים גם בארץ ישראל (בארבע ערי הקודש - ירושלים, חברון, טבריה, וצפת - ובעזה); ולא לגור בכפרים, למרות שגם בהם ישבו יהודי הארץ (בעיקר אלה שבגליל).
היישוב היהודי בעיר עזה באותה תקופה, גדל באורח ניכר. זוהי גם תקופת הפריחה הכלכלית והתרבותית של העיר צפת, ובייחוד של הרובע היהודי בה, שרבים מן המגורשים פנו להתיישב בו.
ירושלים
גם על ירושלים עברו שינויים דמוגרפיים, ארגוניים ותרבותיים. בראשית התקופה עמד בהנהגתה ר' יצחק הכהן שולאל, אשר שימש בשלהי ימי השלטון הממלוכי כנגיד על קהילת מצרים. כמנהיג קהילת מצרים ומפרנסיה, פרס את חסותו גם על יושבי ארץ ישראל ובפרט ירושלים. לאחר הכיבוש העותמאני בוטל מעמדו במצרים, וגם מעמדו הכלכלי נפגע. הוא עלה לארץ ישראל ושימש בירושלים בתפקיד מנהיגותי לצד רבי שמואל מסעוד ורבי יעקב בן מני. ואליהם הצטרפו כמה חכמים חשובים שעלו מאשכנז ואיטליה בהם ר' יוסף בן פרץ קולון ורבי ישראל מיפורשא.
זמן קצר לאחר כיבוש ירושלים בידי העות'מאנים בשנת 1517, החל השלטון העות'מאני לשקם את העיר ואת המבנים שבה, ואף עודד יהודים ממגורשי ספרד להתיישב ברחבי האימפריה העות'מאנית בכלל, ובארץ ישראל בפרט. לפיכך, יהודים רבים יותר יכלו לפקוד את המקום והכותל המערבי הוכר כאתר תפילה יהודי באופן רשמי על ידי השלטונות בפקודת הסולטאן סֻלמאן. התפילה נערכה בסמטה צרה ליד קטע קטן שאורכו היה עשרים מטרים, ובמרחק של כ-110 מטרים מצפון לפינה הדרומית-מערבית.
אמנם בשנת 1509 (רס"ט) היו בה עדיין יחסית מעט ספרדים, אך כעבור עשר שנים מוצאים בה חכמים יוצאי ספרד מן השורה הראשונה של חכמי דור הגירוש, המפורסמים בפעילותם הרוחנית והציבורית בראשית התקופה העות'מאנית - המקובל ר' אברהם בן אליעזר הלוי, גיסו ר' אברהם זכות, ר' יעקב בירב ור' לוי בן חביב (הרלב"ח) אשר הנהיג את קהילת ירושלים לאחר פטירתו של ר' יצחק הכהן שולאל. הרלב"ח הוביל מחלוקת והתנגדות גדולה בנוגע לחידוש הסמיכה שניסו לעשות חכמים בצפת, במה שנודע בשם פולמוס הסמיכה הראשון בשנת 1538.
בירושלים חי ופעל אז ר' שלמה סיריליו מראשוני פרשני התלמוד הירושלמי, שעלה עם קבוצתם של מגורשי ספרד בשנות ה-30; וכן ר' אברהם בן אליעזר הלוי. בהנהגתה עמד ר' משה קאשטרו עד פטירתו ב-1547. בשנים שלאחר פטירתו התמעטה הקהילה היהודית בירושלים עד שהיו נצרכים לפנות בכל עניין אל מנהיגי הקהל בצפת.
בין חכמי ירושלים הנודעים שעלו אליה מארצות שונות לאחר המחצית השנייה של המאה ה-16 נמנה ר' בצלאל אשכנזי בעל השיטה מקובצת שעלה בחזרה אליה ממצרים. ור' מנחם די לונזאנו שעלה מטורקיה ב-1575.
חברון
ב-1540 קנה הרב מלכיאל אשכנזי בחברון את "חצר היהודים" מהקראים שישבו במקום מהמאה ה-10. בחלקה זו הוא הקים את בית הכנסת על שם אברהם אבינו.
במאה ה-16 חי ופעל בחברון רבי שלמה עדני שעלה מתימן. הוא כתב בשבתו בחברון חיבור פרשנות למשנה הנקרא מלאכת שלמה.
צפת
עשרים שנה לאחר שעברה א"י לידי העות'מאנים, הפכה צפת למרכז תעשיית טקסטיל בזכות היזמות של העולים החדשים. הפריחה הכלכלית הביאה עמה פריחה תרבותית אדירה שמשכה אליה חכמים מכל התפוצות. יציבותה של הקהילה מבחינה כלכלית בתקופת פריחתה של צפת בא לידי ביטוי גם בכך שלכל אורך תקופה זו לא נצרכו לשלוח שד"רים מצפת עד לקריסתה בשלהי המאה עקב צרות קשים שפקדוה בזה אחר זה.
בשנת ה'של"ז (1577) הקים אברהם בן יצחק אשכנזי בצפת את בית הדפוס העברי הראשון. בשלהי המאה ה-16 בעקבות המצב החמור בצפת עקב הבצורת הקשה והמגפות, ההתנכלויות שפקדו את היישוב בגליל והידלדלות הרבה של היישוב בו, סגר את בית הדפוס ובניו העבירוהו לדמשק.
טבריה
יהודים חזרו להתיישב בטבריה במאה ה-16. תייר נוצרי מצא בטבריה ב-1549 עדה יהודית קטנה. כנראה יהודים מצפת שהתיישבו בטבריה לאחר רעידת האדמה הגדולה ב-1546. שיקומה בא לה בשנת 1564 מידי המדינאית ואשת העסקים היהודיה דונה גרציה נשיא וחתנה דון יוסף נשיא, מאנוסי פורטוגל, ששמו להם למטרה לחדש את הריבונות היהודית בארץ ישראל ולסייע ליהודים בכל העולם. הם חכרו מידי הסולטאן הטורקי סולימאן הראשון ("המפואר") את חורבות העיר ב-1000 דוקאט לשנה, דונה גרציה מימנה את הקמת החומה ושיקום העיר, הקימה בה בתי כנסת והחזיקה ישיבה, דון יוסף נשיא העמיד לרשות העולים ספינות וכן שתלו בעיר עצי תות לפיתוח תעשיית משי והביאו כבשים מרונים לפיתוח תעשיית אריגים. בכוונתה של דונה גרציה היה לעלות ולהתיישב בעיר אך היא נפטרה בדרכה בקושטא בשנת 1569, שנים ספורות לאחר השלמת הבנייה. את מפעלם המשיכו אחריהם יהודי פורטוגלי בשם דון שלמה בן יעיש ובנו יעקב. העיר טבריה התקיימה בזכותם כמאה שנים.
חלוקת היישובים שבהם יהודים בארץ ישראל במאה הט"ז לפי מספרם
אברהם דוד, מונה את היישובים שבהם יהודים בארץ ישראל במאה הט"ז לפי גודל האוכלוסייה היהודית המוערך בהם:
רעידת האדמה הקשה ב-1546
ב-14 בינואר 1546 - התרחשה רעידת אדמה בשבר הירדן (כיום אזור גשר אדם). נצפה צונאמי גדול בים המלח, וצונאמי בטריפולי. נרשמו נזקים קשים בירושלים, חברון, שכם, רמלה, עזה ודמשק ומאות אנשים נהרגו. ישנם סיפורים לפיהם נהר הירדן הפסיק לזרום ליומיים שלמים, גלי הצונאמי פקדו לסירוגין גם את ערי החוף מעכו ועד עזה, וכן בים המלח. ביפו, לפי המסופר נסוג הים מרחק "יום הליכה", ומי שלא נפגע מקריסת הבניינים נשטף בגלי הים שחזרו לחוף.
מלחמת יום הכיפורים
מלחמת יום הכיפורים (נקראת גם מלחמת יום כיפור; מלחמת 73'; מלחמת יום הדין; בערבית: حرب تشرين, תעתיק: חַרְבּ תִּשְרִין או حرب أكتوبر – חַרְבּ אֻכְּתוֹבַּר: "מלחמת אוקטובר" וגם حرب رمضان – חַרְבּ רמצ'אן: "מלחמת רמדאן") פרצה ביום הכיפורים ה'תשל"ד, 6 באוקטובר 1973, בהתקפת קואליציה של צבאות מדינות ערביות נגד ישראל, בהובלתן של סוריה ומצרים, שנתמכו על ידי חילות משלוח מארצות ערב, בעיקר מעיראק ומירדן. המלחמה התרחשה בעיקר בסיני וברמת הגולן, ונמשכה עד 24 באוקטובר 1973, יום כניסת הפסקת האש לתוקף. חילופי אש נמשכו עד 26 באוקטובר בחזית המצרית בסיני ועד מאי 1974 בחזית הסורית ברמת הגולן בתום מלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
פתיחת המלחמה על ידי מדינות ערב הפתיעה את המודיעין של צה"ל, שלאחר הניצחון הגדול במלחמת ששת הימים ב-1967, פיתח את "הקונספציה", ולא צפה את מועד פתיחתה, את עוצמת המתקפה, את מהלכי הפתיחה ואת מאפייני הלוחמה של צבאות ערב. עם זאת, עד סוף המלחמה הצליח צה"ל להפוך את הגלגל, להתאושש מההלם הראשוני ולנצח במלחמה. מלחמת יום הכיפורים התאפיינה בשימוש בטקטיקות ובטכנולוגיות לחימה חדשות וביטאה תפישׂה אסטרטגית ומערכתית דינמית ביחס להתמודדות צבאות ערב מול צה"ל, בייחוד מצד צבא מצרים. המלחמה הייתה גם לזירת עימות כחלק מהמלחמה הקרה, כאשר מדינות ערב נתמכו וחומשו על ידי ברית המועצות, בזמן שישראל נתמכה על ידי ארצות הברית, ולמוקד מתח בין-גושי ככל שהתארכה המלחמה והכף נטתה לטובת ישראל, עד כדי איום סובייטי מוחשי להתערבות צבאית.
למלחמה היו השפעות מדיניות ופוליטיות רבות: היא הביאה להקמת ועדת אגרנט, ולהתפטרות ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר; ובשנים הבאות הייתה בין הגורמים העיקריים למהפך הפוליטי ב-1977, וסללה את הדרך להסכם השלום בין ישראל למצרים.
ישראל, מצרים וסוריה
לאחר מלחמת ששת הימים שררה בישראל תחושת ביטחון לאור הפגנת כוחו ויכולתו של צבא ההגנה לישראל. ממשלת ישראל החמש עשרה בראשות גולדה מאיר סברה שלא כדאי לוותר על שטחים שנכבשו במהלך מלחמה זו. ביטוי לעמדה זו נמצא באמירותיו של שר הביטחון משה דיין: "עדיף שארם א-שייח' בלי שלום מאשר שלום בלי שארם א-שייח'".
כישלון הצבא המצרי במלחמת ההתשה והתוצאות הטקטיות הטובות בחלק גדול מפעולות חיל האוויר הישראלי במלחמה זו, הגבירו את תחושת הביטחון בהנהגה הצבאית והמדינית של ישראל, וזו באה לידי ביטוי, בין היתר, במשפט שאמרה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ימים ספורים לפני תחילת מלחמת יום הכיפורים: "מצבנו מעולם לא היה טוב יותר".
לעומת זאת, התבוסה ואובדן השטח פגעו קשות בכבוד מנהיגי ארצות ערב השכנות, שלא הסכימו לקיומה הלגיטימי של מדינת ישראל. הניסיונות לשחיקת הצבא והכלכלה הישראליים באמצעות מלחמת ההתשה והניסיונות המדיניים לקבל שטחים אלו, שלא צלחו, הביאו את מנהיגי מדינות ערב למסקנה כי יש לכבוש מחדש שטחים אלו במהלך של מלחמה כוללת.
בספטמבר 1970 מת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ובמקומו התמנה אנואר סאדאת, שנתפשׂ בישראל כמנהיג אפרורי וחסר עוצמה, דבר שהגביר את תחושת הביטחון בישראל. בשנים 1972-1971 ניסה סאדאת ליזום, בגיבוי אמריקני, שיחות והסדרי ביניים שיובילו למסירת סיני לריבונות מצרית, אולם ממשלת ישראל בראשות גולדה מאיר חשדה כי כוונת מצרים איננה למהלך של שלום אמת, לאור פעולותיה המלחמתיות וההתקפיות נגד ישראל בעבר. לפיכך, החליטה הממשלה לדחות את המשא ומתן ולהמשיך להחזיק בסיני. לפי דעה אחרת, סאדאת הוא שלא השיב להצעה אמריקאית להסדר ביניים שבסופו ישראל תסכים לריבונות מצרית על כל סיני עם נוכחות זמנית ביטחונית ישראלית במספר אתרים בסיני. סאדאת היה נחוש לבצע מהלך צבאי להחזרת השטחים, והצליח לשכנע את הסורים להשתתף ביוזמה. הוא הורה למפקדי צבאו להכין תוכניות אופרטיביות לכיבוש סיני ("גרניט") או לפחות להניע מהלך צבאי מאסיבי בחלק מסיני, שיזעזע את ישראל.
מזכיר המדינה האמריקאי הנרי קיסינג'ר תיאר כך את מטרת המלחמה בעיני סאדאת אשר יזם אותה: "איש לא הבין בתחילה שסאדאת לא כיוון לניצחון, אלא לשינוי בשיווי המשקל במשא ומתן שרצה לפתוח בו. הוא העריך שהלם המלחמה יאפשר לשני הצדדים, ישראל ומצרים כאחת, להראות גמישות שלא הייתה אפשרית כל עוד ישראל ראתה את עצמה עליונה מבחינה צבאית, בעוד מצרים הייתה משותקת בביזוי לאומי".
מצרים וסוריה החלו להתחמש ולהתאמן בהתאם לכוונה מוצהרת משותפת לכיבושים נרחבים, אך מנהיג מצרים, כאמור, החזיק בינו לבין עצמו ביעד אסטרטגי מפוכח וזהיר הרבה יותר. בעוד שבצד הסורי התוכנית הייתה לכבוש לפחות את כל רמת הגולן, אם לא מעבר לזה, אצל המצרים התגבשה התפיסה כי נוכח העליונות הישראלית בתחום האוויר והשריון, מגבלתו של הצבא המצרי בתמרונים גדולים, והקושי לנייד את מערכות הנ"מ לעומק סיני, יש לרכז את עיקר המאמץ בהיאחזות והתבצרות מזרחית לתעלת סואץ ברצועה שרוחבה יהיה עד כ-10 ק"מ בה הכוחות המצרים ייהנו ממטרית ההגנה האווירית שממערב לתעלת סואץ, עם גיחות טקטיות למצרי ההרים. תוכנית זו הוסתרה גם מבעלות בריתה של מצרים, ברית המועצות וסוריה, שהופתעו לראות בעיצומה של המלחמה שמצרים איננה פועלת לפי התוכניות המקוריות ואיננה חותרת לעומק סיני, כפי שעשתה סוריה בגולן. הפתעה נוספת נכונה לסובייטים בסיום המלחמה, כאשר פנה סאדאת לארצות הברית כדי להשיג את יעדיו באמצעות מהלכים מדיניים.
מדינות-ערב נוספות
הכישלון הצבאי הערבי במלחמת ששת הימים זעזע את העולם הערבי כולו. בעיקר לנוכח הציפיות ערב המלחמה להשמדתה של מדינת ישראל. לאחר מלחמת ההתשה, במסגרת ההכנות של מצרים וסוריה למלחמה, קיימו מדינאים ואנשי צבא מצרים וסורים סדרה של מפגשים עם עמיתיהם במדינות ערב וביקשו מהם סיוע כאשר תפרוץ מלחמה בינן לבין ישראל. חלק גדול ממדינות ערב נענו לבקשת הסיוע והתחייב להעמיד לרשות מצרים או סוריה חילות משלוח מסוגים שונים ובגדלים שונים. חלק מהמדינות אף התחייבו להשתתף בעלות הכספית של המלחמה העתידית בישראל. בין המדינות שהתחייבו לשלוח כוחות צבאיים בעת מלחמה כנגד ישראל היו עיראק, לוב, אלג'יריה, מרוקו, סודאן, תוניסיה וכווית. במקרים אחדים, מדינות ערב גם ביצעו עסקאות רכש אמצעי לחימה תוך התייעצות עם עמיתיהן המצרים והסורים באשר לנשק הדרוש לאותה מלחמה עתידית בישראל.
בשונה מהנכונות הרבה שהפגינו מדינות ערב לעמוד לצד סוריה ומצרים, נקט חוסיין, מלך ירדן, עמדה הפוכה. חוסיין, שלמדינתו הגבול היבשתי הארוך ביותר עם ישראל, סבר כי לצבאות ערב יחד אין סיכוי לגבור על צה"ל וכי מלחמה יזומה עלולה להמיט על המדינות הערביות הלוחמות אסון. בהזדמנויות שונות הביע חוסיין התנגדות נחרצת לסייע למצרים וסוריה באמצעות פתיחות חזית שלישית.
עקב הלחץ הכבד שהפעילו עליו נשיא סוריה חאפז אל-אסד ונשיא מצרים סאדאת, שלח חוסיין את חיל המשלוח הירדני בסדר גודל דיוויזיוני. כוח זה השתלב בקרבות השריון שהתנהלו בשטח סוריה נגד כוחות צה"ל וסייע בעצירת תנופת ההתקדמות של צה"ל מזרחה לעומק סוריה.
המעצמות
ישראל, מצרים וסוריה נסמכו במידה רבה מאוד על המעצמות בנות בריתן.
מלבד הסתמכותן של סוריה ומצרים על הסיוע של מדינות ערב, הסתמכו על תמיכת ברית המועצות, שהייתה אחת משתי מעצמות העל שפעלה להרחבת ההשפעה הסובייטית בתקופת שלטונו של ליאוניד ברז'נייב. בשנים שבין המלחמות הייתה ברית המועצות ספקית הנשק הכמעט בלעדית של מדינות ערב, זאת בשל נכונותה למכור כמויות גדולות של נשק, בשל המחיר הזול יחסית של האמל"ח הסובייטי בהשוואה לחלופות המקבילות במערב ובשל תנאי האשראי המיוחדים שהעניקה לבנות בריתה. ברית המועצות ניאותה להעניק לבנות בריתה גם סיוע בהדרכה בשימוש באמל"ח מתקדם ובדוקטרינה סובייטית לניהול מלחמה, בייעוץ שוטף ואף הוכיחה כי היא נכונה לשילוח של חיל משלוח במידת הצורך שיתערב לטובת בנות בריתן.
ישראל נסמכה על צרפת כבת ברית, כספקית נשק עיקרית, וכשותפה לפרויקטים טכנולוגיים רבים עד שנת 1967. האמברגו הצרפתי על ישראל שהוטל ערב מלחמת ששת הימים סיים יחסים אלה. החל מסוף 1967 ועד למלחמת יום הכיפורים החלה ישראל לרקום יחסים מתהדקים והולכים עם ארצות הברית שבה כיהנו לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון כנשיאים. עיקר האמל"ח שנרכש בתקופה זו היה אמריקאי. כן התפתחו שיתופי פעולה בין המדינות, הן במחקר ופיתוח והן בתחום המודיעין הצבאי. בתקופה זו גם הפגינה ארצות הברית נוכחות צבאית באזור דרום-מזרח הים התיכון באמצעות הצי השישי של ארצות הברית שהחזיק דרך קבע אוניות מלחמה בים התיכון. כמו הסובייטים, גם האמריקאים שעדיין לחמו בווייטנאם, לא היו מעוניינים בהסלמה נוספת של יחסיהם עם ברית המועצות. בנוסף לכך, ערב המלחמה הייתה לתקופת הדטאנט בין מעצמות העל ובשל כך שאפו לפעול בערוצים דיפלומטיים ככל שניתן.
צה"ל ופיקודו
במלחמה עצמה אורגנו כוחות צה"ל בשש אוגדות שריון. שלוש מהן (143, 162, 252) הוצבו בחצי האי סיני ושלוש (36, 210, 146) הוצבו ברמת הגולן. בנוסף הוצבו מסגרות עצמאיות קטנות יותר חטיבתיות ואחרות שהוצבו בחזיתות משניות.
ערב פרוץ המלחמה נהנה חיל האוויר מנתח גדול מאוד של תקציב הביטחון שעמד על כ-50% מכלל התקציב. שירתו בו כ-17,000 חיילים בסדיר ובמילואים והיו לו למעלה מ-430 מטוסי קרב, מהם 140 פאנטומים, 150 סקייהוקים, 50 מיראז'ים ו-27 סופר מיסטרים. סוללות MIM-23 הוק היו נשק הנ"מ העיקרי.