cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל נתנזון
ביוגרפיה
נתנזון שיחק גם פוקר, והיה הבעלים של מועדון קלפים בתל אביב. בשנת 2005 הפיקו בן בכר ולביא בן גל אודותיו סרט תיעודי, "המשחק של פלאפל".
לנפילם
היסטוריה
לנפילם הוקמה מתוך מחלקת ההסרטה של החטיבה לקולנוע צבאי של ועדת סְקוֹבֶּלֵב במרץ 1914. ועדת סְקוֹבֶּלֵב הוקמה בנובמבר 1904 ביוזמת אחות הגנרל מיכאיל סקובלב, נדז'דה בלוסלסקאיה-בלוזרסקאיה, בתור גוף חברתי שמטרתו לסייע לשיקום הפצועים של מלחמת יפן-רוסיה. מחלקת ההסרטה של החטיבה לקולנוע צבאי של "ועדת סְקוֹבֶּלֵב" היוותה את הגרעין להקמת אולפני לנפילם.
מיכאל נתנזון
ביוגרפיה
נפטר ב-14 בפברואר 2020 מגליובלסטומה מולטיפורמה.
לנפילם
היסטוריה
במרץ 1918 אולפן הסרטים הולאם וב-30 באפריל 1918 הוקמה הוועדה לקולנוע של פטרוגרד (Петроградский кинокомитет) שהייתה לגוף העיקרי שעסק בהפקת סרטי קולנוע בעיר פטרוגרד.
משנת 1920 ועד 1935 האולפנים שינו את שמם פעמים רבות. לאחר מותו של ולדימיר לנין ושינוי שמה של העיר פטרוגרד ללנינגרד, הוצמד לאולפנים השם "לנפילם" והוענק להם עיטור לנין. בשנת 1993 העיר שינתה את שמה בחזרה לסנקט פטרבורג. אף על פי כן, הוחלט לא לשנות את שם האולפנים ולהותירם כמות שהם. בשנת 1976 הוענק לאולפנים עיטור הדגל האדום של העמל. בשנת 1996 הפכו האולפנים לחברה ציבורית בבעלות עיריית סנקט פטרבורג אך מצבם הכלכלי הלך והורע ובשנת 2003, בניסיון לשפר את מצבם הכלכלי, הפכו לחברה פדרלית וכעבור שנה הפכו אולפני לנפילם לחברת מניות פתוחה שנסחרה בבורסה לניירות ערך של מוסקבה. עם זאת פריון העבודה והפקת סרטי קולנוע היה ירוד ומעט מאוד הפקות מקור יצאו לדרך מאז תחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
בשנת 2012 משרד התרבות של רוסיה החליט לערוך שדרוג ורפורמה באופן הניהול והמימון של אולפני לנפילם ולתפקיד יושב ראש מועצת המנהלים של האולפנים מונה הבמאי פיודור בונדרצ'וק, בנו של הבמאי סרגיי בונדרצ'וק. באותה שנה ממשלת רוסיה בהנחיית נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניקה אשראי על סך 1.5 מיליארד רובלים לצורך שיקום האולפנים.
ביוני 2013 במהלך פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה, בנק VTB חתם על הסכם עם אולפני לנפילם להענקת אשראי על סך 1.53 מיליארד רובלים למשך עשר שנים. ההסכם נחתם בין יו"ר דירקטוריון הבנק יורי סולובייב ומנכ"ל לנפילם אדוארד פיצ'וגין. בפברואר 2020 מונתה אינסה יורצ'נקו, המפיקה הראשית של אולפני 3X Media, למנכ"לית האולפנים.
הפקות בולטות לאורך השנים
{{טורים
המאה ה-21
}}
הפועל אכסאל
הפועל עימאד אכסאל (בערבית: هبوعيل عماد اكسال) הייתה קבוצת כדורגל מהכפר אכסאל שליד נצרת.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1963 ונרשמה בשם "הפועל אכסאל" בשנת 1966. בעונת 1979–1980 שיחקה בליגה ד' ואחרי שתי עונות העפילה לליגה ב'.
הקבוצה שיחקה לרוב בליגות הנמוכות של הכדורגל הישראלי. בעונת 1996–1995 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה א' אך הקבוצה נשרה חזרה לליגה ב אחרי עונה תוך שהיא עוברת עונה גרועה ללא אף ניצחון ליגה. בעונת 98–1997 שבה הקבוצה לליגה א ובעונת 1999–1998 היא סיימה במקום השלישי בליגה א' צפון והעפילה לליגה הארצית שהפכה לליגה השלישית עקב השינוי במבנה הליגות. שהותה בליגה הארצית החזיקה רק עונה בודדת, כאשר הם מסיימים במקום האחרון בליגה בעונת 1999–2000 עם שני ניצחונות בלבד מתוך 33 משחקים, מה שהוביל אותה לרדת בחזרה לליגה א'. בעונה החולפת הקבוצה סיימה אחרונה בליגה א' וירדה הפעם לליגה ב'.
בעונת 2008–2007 סיימה הקבוצה כסגנית האלופה של ליגה ב', מה שהקנה לה להגיע למבחני הפלייאוף להעפלה לליגה א'. למרות זאת, הקבוצה הורחקה ממשחקי הפלייאוף עקב ניסיון להטיית המשחק בינה לבין בית"ר חיפה. כתוצאה מכך, הקבוצה הוענשה בהפחתת 15 נקודות בעונה החולפת (מה שלבסוף הפך להפחתה של 17 נקודות).
בעונת 2001–2012 הקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה ב' צפון והעפילה שוב פעם למבחני פלייאוף העלייה. לאחר שניצחו את מועדון ספורט צעירי טורעאן, הפועל אחי אכסאל והפועל כאוכב, הם פגשו את מכבי כפר כנא במשחק פלייאוף עלייה/ירידה. לאחר שוויון 1-1 בתום 120 דקות, המשחק הובל לפנדלים, שבו אכסאל הפסידה ונשארה בסופו של דבר בליגה ב'.
בעונת 2017–2016 עברה אכסאל שלושה סיבובים בגביע המדינה כאשר היא גוברת על קבוצות כמו הפועל כפר כנא, מ.ס. טירה והפועל אסי גלבוע, אך נעצרה מול קבוצת ליגת העל, מ.ס. אשדוד, משחק שבתום 90 דקות נגמר בתוצאת שוויון 1-1, אך לאחר הארכה נגמר בתוצאה 1–3 לטובת אשדוד מצמד של בנצי מושל. במהלך העונה התמודדה הקבוצה בצמרת הליגה, אך בעקבות הפסדים להפועל רובי שפירא חיפה ולהפועל חדרה, יריבותיה בצמרת, סיימה הקבוצה במקום השלישי המוביל לפלייאוף העלייה, במשחק חצי הגמר הודחה אכסאל לאחר הפסד 1–2 לעירוני טבריה. שנה לאחר מכן סיימה הקבוצה את העונה במקום הראשון בליגה והבטיחה את העפלתה לליגה הלאומית לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2018/2019 הקבוצה לא הצליחה לשרוד בליגה הלאומית וירדה חזרה לליגה א' צפון מהמקום האחרון, עם שבעה ניצחונות ו-31 נקודות בלבד ב-37 משחקים.
בשנת 2020 עלתה בחזרה לליגה הלאומית לאחר שמשחקי ליגה א' נקטעו כשהליגה עדיין לא הושלמה, בעקבות משבר הקורונה.
נכון לעונת 2020/2021, הפועל אכסאל משחקת ומתאמנת באצטדיון העירוני עפולה.
הקבוצה לא קיבלה אישור מהבקרה התקציבית לקראת עונת 2021/2022, והורדה לליגה א'.
ב-29 במרץ 2022 ספגה הקבוצה את התבוסה הגדולה בהיסטוריה שלה, 2–13 למ.ס צעירי כפר כנא, ובכך הקבוצה ירדה לליגה ב'. ב-6 באפריל קבע בית הדין לכדורגל שפעילות הקבוצה תופסק עד ל-31 ביולי 2022. בעונת 2022/2023 הקבוצה פורקה.
קומיסר העם (הונגריה 1919)
קומיסר העם או נציב העם (בהונגרית: Népbiztos, ברוסית: народный комиссар) הוא חבר ממשלה (למעשה שר לענייני לאומים) במערכות מהסוג הסובייטי. סגנו הוא סגן נציב העם/סגן קומיסר העם, שמתכתב עם "מזכיר מדיני" (דומה לסגן שר בשיטת הממשל המקובלת בהונגריה).
קומיסרי העם במדינות שונות
השם אומץ כחיקוי של ממשלת הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (לימים ברית המועצות) על ידי מדינות שונות בעלות מבנה קומוניסטי, כמו הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הרפובליקה הסובייטית הסלובקית, הרפובליקה הסוציאליסטית הפינית (1918) והרפובליקה הסובייטית הבווארית. תפקיד קומיסרי העם ברפובליקה הסובייטית ההונגרית היה שונה מעט מזה שברוסיה הסובייטית בכך שתפקידם לא היה פקידותי או פיקוחי בלבד אלא ביצועי ממש, כשרים, וכמעט לא מונו קומיסרי עם פוליטיים ביחידות הצבא.
הממשלה המהפכנית בתחילתה
"המועצה הממשלתית המהפכנית" (לעיתים רחוקות נקראת גם ממשלת גרבאי) הייתה הגוף המנהל, הגוף המבצע העליון, או ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. היא פעלה מה-21 במרץ 1919 עד ה-1 באוגוסט 1919, ועמד בראשותה שאנדור גרבאי לכל אורך הזמן. היא נקראה גם "ממשלת המועצה". חבריה כונו קומיסרי העם. עד 3 באפריל 1919 היו לקומיסרי העם גם סגנים, אך אז הוצבו בראש אותו מיניסטריון כמה אנשים בדרגה שווה לעניינים שונים בתחום סמכותו של אותו מיניסטריון, לכן המועצה המהפכנית הייתה הממשלה הגדולה ביותר בתולדות הונגריה: מ-7 באפריל עד 24 ביוני 1919 היו בה 35 חברים, בעוד במועד הקמתה היו במועצה רק 15 חברים. רוב קומיסרי העם הלאומיים היו פוליטיקאים סוציאל-דמוקרטים לשעבר, אחדים היו קומוניסטים. המפלגה השלטת ברפובליקה הסובייטית הייתה המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, שהוקמה על ידי מיזוג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ומפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
לאחר פרסום החוקה הזמנית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בתחילת אפריל, המועצה המהפכנית התארגנה מחדש כאמור. תפקיד סגן קומיסר העם בוטל והסגנים לשעבר נקראו גם הם רשמית קומיסר העם. מלבד בשנים מהמיניסטריונים (לענייני מיעוטים לאומיים), בראש כל אחד מהמיניסטריונים הוצבו שניים עד שישה קומיסרי עם.
קומיסרי העם לאחר אשרור החוקה
האספה הלאומית של המועצות (TOGY), הגוף העליון של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, התכנסה בין 14 ל-23 ביוני ואימצה את חוקת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. ביום האחרון לכינוסה, האספה בחרה בוועדת היגוי מרכזית של 150 חברים. זו למחרת מינתה את המועצה הממשלתית המהפכנית החדשה. הרכבה, בהתאם לחוקה שאושררה, היה כדלקמן (קומיסרי עם):
בית הכנסת אוהל נחמה
בית הכנסת אוהל נחמה הוא בית כנסת אורתודוקסי הממוקם ברחוב שופן 3 שבגבול השכונות טלביה-קטמון שבירושלים – בין המוזיאון לאמנות האסלאם למשכן הנשיא. נוסח בית הכנסת הוא אשכנזי, והתפילות בבית הכנסת מתקיימות בעיקר בסופי השבוע. בית הכנסת קרוי על שם הרבנית נחמה ליפשיץ והחל לפעול בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. ראשוני המתפללים היו אנשי האוניברסיטה העברית בירושלים שעזבו מניין קיים ברחוב בלפור. המבנה הנוכחי נחנך בשנת 1979 ותוכנן על ידי האדריכל דוד קאסוטו. לשם הקמת המבנה והחזקתו, הוקמה אגודת "מעלות". כיום בית הכנסת מנוהל על ידי ועד ומועצה הנבחרים מדי שנה באספת חברי הקהילה. הרב דניאל טרופר היה רב בית הכנסת במשך כשלושים שנה. עד אוגוסט 2022, רב הקהילה היה הרב ד"ר אהרון אדלר. החליף אותו בתפקיד הרב אבידן מילבסקי.
בעבר נחשב בית הכנסת למוקד מרכזי של הביצה הירושלמית. כיום (נכון לשנת 2023) מתקיימת בבית הכנסת קבלת השבת של מיזם "נדיב" ומיזם "שיחתי" לבוגרי ישיבות ומדרשות.
באתר בית הכנסת, הוגדרו שלושה יעדים לפעילות בית הכנסת:
טוני סנל
קריירת תיכונים ומכללות
סנל נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ובין השנים 2006–2009 למד ב"תיכון מרטין לותר קינג" שבריברסייד, לצד כוכב ה-NBA לעתיד קוואי לנארד. בעונת 2008/2009 הובילו סנל ולנארד את קבוצת הכדורסל של התיכון למאזן ניצחונות 30–3. לקראת שנתו האחרונה בתיכון עבר סנל ללמוד ב"אקדמיית וסטווינד" אשר בפיניקס, אריזונה, ובעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 19.5 נקודות, 10.0 ריבאונדים ו-8.8 אסיסטים למשחק.
בשנת 2010 החל ללמוד ולשחק באוניברסיטת ניו מקסיקו אשר באלבקרקי, ניו מקסיקו. בעונתו הראשונה בקבוצה קלע 4.4 נקודות למשחק בלבד כשחקן ספסל, ובשתי העונות הבאות היה שחקן חמישייה קבוע והעמיד ממוצעים של 11.5 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק. בעונת 2011/2012 העפילה הקבוצה לטורניר אליפות המכללות, אך הודחה כבר בסיבוב השני, על ידי אוניברסיטת לואיוויל.
שיקגו בולס
בדראפט ה-NBA 2013 נלקח סנל בבחירה ה-20, על ידי שיקגו בולס. ב-3 עונותיו בשיקגו קלע 5.3 נקודות בממוצע למשחק, לרוב כשחקן ספסל. בעונת סייע לבולס להעפיל לחצי גמר האזור המזרחי בפלייאוף, בו הפסידו מול קליבלנד קאבלירס בתוצאה 2–4.
מילווקי באקס
באוקטובר 2016 הועבר בטרייד למילווקי באקס, בתמורה לרכז מייקל קרטר-ויליאמס. ב-28 במרץ 2017 קלע שיא קריירה של 26 נקודות במשחק מול שארלוט הורנטס. לקראת עונת חתם סנל על הארכת חוזה במילווקי ל-4 עונות נוספות, עבור כ-44 מיליון דולר. בעונת העפיל עם הבאקס לגמר האזור המזרחי לראשונה מזה 18 שנים. לאחר ששותף ב-74 מתוך 82 משחקי הבאקס בעונה הסדירה, בשלב פלייאוף יצא סנל מרוטציית הקבוצה, ותרם 0.6 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
דטרויט פיסטונס
ביוני 2019 הועבר יחד עם זכויות הדראפט על קווין פורטר (הבחירה ה-30 בדראפט 2019) לדטרויט פיסטונס, בתמורה לג'ון לואר.
אטלנטה הוקס
לקראת עונת הועבר יחד עם קיירי תומאס בטרייד לאטלנטה הוקס, תמורת דוויין דדמון.
פורטלנד טרייל בלייזרס
לקראת עונת חתם סנל על חוזה לעונה אחת בפורטלנד טרייל בלייזרס.
ניו אורלינס פלינקס
ב-9 בפברואר 2022 הועבר בטרייד לניו אורלינס פליקנס.
קרום חיצוני
הרכב הקרום החיצוני
הקרום החיצוני הוא, כאמור, קרום דו-שכבתי א-סימטרי. בחלקו הפנימי מורכב משכבת פוספוליפידים ואילו בחלקו החיצוני קבועות מולקולות אמפיפיליות מסוג LPS ו-LOS וכן חלבוני תעלה מסוג פורינים שמאפשרים דיפוזיה של מולקולות הידרופיליות במשקל נמוך מ-700 דלטון לחלל הפריפלזמי. אותם הפורינים אף מונעים "זליגה" של מרכיבי הפריפלזמה אל מחוץ לתא החיידקי. על פני חלקו החיצוני של הקרום החיצוני נמצאים קולטנים רבים שחלקם מהווים אתרי הצמדות לבקטריופאג'ים.
הקרום החיצוני מעוגן אל קרום התא בנקודות הדבקות (Adhesion sites) ואל הדופן הפפטידוגליקנית על ידי ליפופרוטאינים ייעודיים, דוגמת Braun's lipoprotein. הליפופרוטאינים נעזרים בקשרים קוולנטיים על מנת לבצע את פעולת העיגון. שלמות ויציבות הקרום החיצוני תלויים בקשרים הידרופוביים שנוצרים בתיווך יוני מגנזיום וסידן בין קבוצות הזרחה, על גבי מולקולות LPS, לבין מארג החלבונים הקבועים בקרום החיצוני.
ביוגנזה של מרכיבי הקרום החיצוני
הביוגנזה של מרכיבי הקרום החיצוני מתרחשת בציטופלזמה של חיידקים גראם-שליליים. לאחר מכן משונעים מרכיבי הקרום החיצוני אל מחוץ לדופן על ידי חלבוני שינוע. כך לדוגמה ליפיד A ואנטיגן O, שמרכיבים את מולקולת ה-LPS, נוצרים בציטופלזמה ומשונעים, באופן נפרד זה מזה, על ידי מנגנונים שונים:
פתוגניות
המבנה הייחודי של הקרום החיצוני תורם רבות לפתוגניות של חיידקים גראם-שליליים בשל נוכחות מולקולות LPS ו-LOS, שמשמשות בתור אנדוטוקסינים. חדירתו של ליפיד A לרקמה עמוקה, או למחזור הדם עלולה להוביל להרעלת דם (Septicemia) ולתגובה חזקה של מערכת החיסון כנגדו היות שהוא מהווה אימונוגן חזק מאוד כלפי המערכת. הרעלת דם באה לידי ביטוי בעלייה חדה בחום הגוף, צניחת לחץ הדם וקרישה תוך-כלית מפושטת (DIC). מצב זה מסכן חיים ודורש התערבות רפואית מיידית.
נוכחות הקרום החיצוני תורמת רבות לשרידותם של חיידקים גראם-שליליים. יחד עם הקפסולה הם מהווים מחסום פיזי מפני חדירת אנטיביוטיקות שעלולות לפגוע בדופן ובקרום התא. זאת הסיבה לכך שקשרים הידרופוביים, שתורמים ליציבות ולשלמות הקרום החיצוני, מהווים אתר מטרה אידיאלי לאנטיביוטיקות רבות.
מלחמת תרבות
מלחמת תרבות (Culture war באנגלית, Kulturkampf בגרמנית) היא מאבק בין קבוצות הדוגלות בערכים תרבותיים, דתיים ואידאולוגיים שונים, קבוצות המסוכסכות ביניהן עקב השוני הערכי.
דוגמאות לנושאי מאבק במלחמת תרבות יכולים להיות למשל ליברליות מול שמרנות, דת מול חילוניות או מול מדינה, ערכים אקולוגיים שונים, זכויות אדם, זכויות מיעוטים, ערכים כלכליים-חברתיים ועוד.
מלחמת התרבות בגרמניה
ביסמרק ראה בכנסייה הקתולית, כבר מתחילת תפקידו כקנצלר, את האויב הפנימי העיקרי המסכן את השקט והסדר הציבורי בגרמניה. הקתולים הוו כשליש מהאוכלוסייה הגרמנית כאשר שאר האוכלוסייה הנוצרית היא פרוטסטנטית. חלק גדול מהקתולים היו האזרחים הפולנים של פרוסיה, מיעוט בעל נטיות לאומניות ומסוכן, בעיני הקנצלר. המדיניות האנטי-קתולית של ביסמרק הופעלה ב-1870 בפרוסיה וב- 1871 בגרמניה כולה אך השפעתה מחוץ לפרוסיה הייתה יחסית קטנה. כמרים ובישופים נאסרו או הוגלו מחוץ לגבולות גרמניה, מסדרי הנזירים הקתוליים הוצאו מחוץ לחוק ורוב המנזרים נסגרו. נסגרו גם רוב הכנסיות הקתוליות בפרוסיה ומערכת החינוך הקתולית בוטלה. ביסמרק תקף את מושג האפיפיור עצמו, בייחוד לאחר שהוותיקן קבע ב-1871 דוגמה (dogma) חדשה ולפיה האפיפיור אינו טועה לעולם. ביסמרק ראה במוסד האפיפיור כוח הזומם להשתלט על העולם והוא ניסה לשכנע גם מנהיגי מדינות אחרות לפעול נגדו ולהצטרף למלחמת התרבות נגד הכנסייה הקתולית, אך ללא הצלחה רבה.
מטרותיה וסיבותיה של מלחמת התרבות הגרמנית היו: בסופו של דבר מלחמת התרבות של ביסמרק נכשלה והסיבות לכך היו:
בשנת 1874 "מפלגת המרכז" הפכה לשנייה בגודלה בפרלמנט הכלל גרמני. בשנת 1878 התפייס ביסמרק עם האפיפיור לאו ה-13 והחל משתף פעולה עם "מפלגת המרכז". המפלגות הליברליות עברו לאופוזיציה יחד עם מפלגות השמאל. בשנים הבאות חל מהפך שהביא למאבק חדש של ביסמרק, הקתולים והפרוטסטנטים השמרניים נגד השמאל הסוציאליסטי שהפך, בתורו, לאויב הקיסרות.
מלחמת התרבות בבלגיה
בשנת 1950 פרצה בבלגיה מלחמת תרבות נוספת, היא "מלחמת בית הספר השנייה". באותה שנה עלתה לשלטון "המפלגה הנוצרית-סוציאלית". שר החינוך שלה הגדיל מאוד את התקציב והסובסידיות לבתי הספר הפרטיים שהיו, רובם ככולם, קתוליים. המפלגות הליברלית והסוציאליסטית הגדירו זאת כ"הכרזת מלחמה". כאשר שתי מפלגות אלו עלו לשלטון ב-1954 הן ביטלו את ההקצבה לבתי הספר הקתוליים ואסרה על כמרים קתוליים ללא תעודת הוראה ללמד בבתי ספר. כתוצאה מכך קמה בציבור תנועת מחאה גדולה נגד הממשלה וזו נאלצה, בשנת 1956, לפרסם את "הסכם בתי הספר" המאפשר בבלגיה קיום של שתי מערכות חינוך, קתולית וחילונית כאשר כל הורה זכאי לבחור במערכת הנראית לו.
מלחמת התרבות בארצות הברית
המושג "מלחמת תרבות" הופיע לראשונה בארצות הברית בעקבות ספרו של הסוציולוג הנודע ג'יימס דויסון הנטר (James Davison Hunter) - "מלחמת תרבות: המאבק להגדרת אמריקה". בספרו זה העלה הנטר מספר נושאים - הפלות, מכירת נשק, הפרדת הדת מהמדינה, פרטיות, לגליזציה של סמים קלים, הומוסקסואליות וצנזורה. הוא טען שבנושאים אלו, נוצרים בחברה האמריקאית קיטוב ושסע ההולכים וגדלים בין אוכלוסיות הדוגלות בערכים של שמרנות ומסורתיות לאוכלוסיות הדוגלות בערכים של ליברליות וקידמה. שסע זה גדל עד כדי כך שבארצות הברית הולכות ונוצרות שתי קהילות אמריקאיות נפרדות בכל הנושאים האלו אך מאוחדות בנושאים אחרים כמו מדיניות החוץ, המדיניות הכלכלית והפטריוטיות.
באספה למינוי מועמדותו של ג'ורג' בוש (האב) לנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית, טען אחד מתומכיו בנאומו, שבארצות הברית מתקיימת מלחמת דת על הנפש האמריקאית, מלחמה המסוכנת יותר מהמלחמה הקרה. לדבריו, המועמד המתחרה (ביל קלינטון מהמפלגה הדמוקרטית) רוצה להטיל על ארצות הברית גזרות ש"מדינת אל" (God's country) כמו ארצות הברית לא יכולה לקבל. נאום זה קיבל, לאחר מכן, את השם "נאום מלחמת התרבות של המפלגה הרפובליקנית".
באותן שנים קמה בארצות הברית התנועה השמרנית-קיצונית "הקואליציה הנוצרית של אמריקה" (Christian Coalition of America) שעסקה בייחוד בהתנגדות להפלות, נישואים חד מיניים, הומוסקסואליות, הגבלת מכירת נשק חופשית לאזרחים ועוד. התעורר גם ויכוח חריף בנושא לימוד ההיסטוריה של ארצות הברית בבתי הספר - לימוד כ"היסטוריה הרואית" או כ"היסטוריה ביקורתית". בשנת 2004, בעקבות הסרט "יסוריו של ישו" הופיעו מאמרים רבים נגד "השמאל ההוליוודי הזומם לנתק את ערכי התרבות והמוסר הנוצריים מעל גוף האומה האמריקאית".
בעת מערכות הבחירות של הנשיא אובמה, הוא הותקף על ידי המפלגה הרפובליקנית ובייחוד על ידי האגף הימני שלה - "מסיבת התה", כפוגע בערכים שונים של האומה האמריקאית כמו ערכי דת, יחס להומוסקסואלים, נישואים חד מיניים, לגליזציה של סמים קלים והעדפת זכויות מיעוטים ומהגרים על פני זכויות האמריקאים ה"אמיתיים".
מלחמת תרבות בישראל
עוד לפני קום המדינה, התקיימו בארץ מאבקים אידאולוגיים בין ציבורים גדולים בעלי דעות שונות ומנוגדות. חלק גדול ממאבקים אלו נמשכו גם לאחר הקמת המדינה ועד ימינו אלו. התקיימו מאבקים בין דתיים וחילוניים, בין שמאל וימין, בין מחייבי ושוללי ההתיישבות בשטחים, בין אשכנזים ועדות מזרח ועוד. חלק גדול ממאבקים אלו עומד בהחלט בקריטריונים של הגדרת "מלחמת תרבות" על ידי היסטוריונים וסוציולוגים. אך המונח עצמו הופיע לראשונה בישראל רק ב-2013 כאשר פרץ הוויכוח בעניין הפטור מגיוס של בחורי הישיבה. בוויכוח בכנסת, פנה ח"כ עופר שלח ממפלגת "יש עתיד" לח"כ מאיר פורוש החרדי ואמר לו שאם הוא ידרוש מבוחריו לא להשמע לחוק הגיוס שהכנסת אמורה לחוקק, הוא יואשם בפני ההיסטוריה כ-"יורה היריה הראשונה במלחמת תרבות". כך הפך נושא גיוס בני הישיבה ותנועות המחאה שהפגינו משני הצדדים, למלחמת תרבות. מושג זה חדר לתודעת העיתונאים והציבור ומאז מרבים להשתמש בו.
במשך הזמן, הורחב הכינוי "מלחמת תרבות" גם לוויכוחים שהתעוררו עם החרדים בעניין חוקים שהגישה "יש עתיד" בנושא זכויות להט"ב ונסיעות בשבת.
לפואנטה
לפואנטה (בספרדית: Lafuente; 31 בדצמבר 1907 – 15 בספטמבר 1973) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
לפואנטה נולד בבילבאו שבספרד ושיחק במהלך הקריירה שלו בקבוצות ברקאלדו, אתלטיק בילבאו ואתלטיקו מדריד. באתלטיק היה השחקן המנוסה ביותר בהתקפה המצליחה שלה שכללה אותו ואת חוסה איראראגורי, גיירמו גורוסטיסה, באטה ואיגנסיו אגירסבלה. הוא זכה עימה 3 פעמים בליגה הספרדית, 4 פעמים בגביע הספרדי ו-7 פעמים באליפות חבל הבסקים.
בנבחרת ספרד ערך 8 הופעות והיה חלק מהנבחרת במונדיאל 1934.
יחסי אקוודור–שווייץ
יחסי אקוודור–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אקוודור לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת אקוודור לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אקוודור לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים טובים, חמים וידידותיים, אך אינם אינטנסיביים במיוחד.
אמנת ידידות, חברות וסחר, נחתמה בין שתי המדינות בשנת 1888. שווייץ פתחה קונסוליה בקיטו בשנת 1938, ונציגות דיפלומטית במדינה קיימת מאז שנת 1963.
בין שנת 1969 לשנת 2009 הייתה אקוודור מדינה מועדפת להשקעות שווייצריות למען האצת הפיתוח. התוכנית הסתיימה בהצלחה בשנת 2010 לאחר שאקוודור עלתה במעמדה ממדינה מתפתחת למדינה מפותחת למחצה.
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים שבין אקוודור לשווייץ הם יחסים צנועים. שווייץ מייבאת מאקוודור בעיקר מוצרים חקלאיים, אבני חן ומתכות יקרות. אקוודור מייבאת משווייץ בעיקר מוצרי רוקחות, כימיקלים ומכונות. שווייצרים משקיעים באקוודור מאות מיליוני פרנקים שווייצרים מדי שנה וחברות שווייצריות מספקות מקומות עבודה לאלפי אקוודורים.
שווייצרים באקוודור
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו באקוודור אלף שבע מאות וחמישים אזרחים שווייצרים.
הארווי פירי
ד"ר ג'יימס האנטר הארווי פירי (באנגלית: James Hunter Harvey Pirie 10 בדצמבר 1878 - 27 בספטמבר 1965) היה רופא ובקטריולוג סקוטי. פירי הוא שנתן לחידק מסוג ליסטריה את שמו, להנצחת שמו של ג'וזף ליסטר. חצי האי פירי נקרא על שמו וכף מייבל נקרא על שם אשתו.
קריירה רפואית
פירי היה פילטליסט נודע, שהתמחה בבולאות של מחוזות הקטבים. במשך שלושים ושש שנים ערך את "הפילטליסט של דרום אפריקה" וכתב עבודות על בולי סוואזילנד והניו ריפבליק (דרום אפריקה).
האנטילים ההולנדיים במשחקים האולימפיים לנוער
האנטילים ההולנדיים השתתפו במשחקים האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) בלבד. בעקבות ביטול המעמד האוטונומי של האנטילים בשנת 2011 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי הוא לא יאפשר עוד את השתתפותה של משלחת מהאנטילים ההולנדים במשחקים. באולימפיאדת הנוער סינגפור זכו ספורטאי הנוער במדליית זהב אחת בענף השיט.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה והיחידה של האנטילים ההולנדיים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד אחת. הישג השיא של המשלחת היה בענף השיט, בה היא זכתה במדליית ארד בתחרות הבנים לסירת מפרש מדגם "ביט סי-2". המשלחת רשמה הישג נוסף בענף האתלטיקה בה סיימה במקום העשירי בתחרות הגמר ברצית 1,000 מטר בנות. כמו כן השתתפה המשלחת בענף השחייה.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
בליעת גלקסיות
בליעת גלקסיות הוא תהליך שבו גלקסיות גדולות בולעות גלקסיות קטנות מהן ולאו דווקא ננסיות. התהליך של בליעת הגלקסיות מתרחש כאשר גלקסיה בעלת כוח כבידה גדול יותר מושכת אליה גלקסיה בעלת כוח כבידה קטן יותר. כך, הגלקסיה מתרחבת.
תהליך הבליעה
ישנן גלקסיות כמו גלקסיות אליפטיות ענקיות הנובעות כאשר שתי גלקסיות קודמות מסיביות מתמזגות. וגם גלקסיות ספירליות כמו שביל החלב שלנו, הגדלות על ידי בליעת גלקסיות גמדיות קטנות יותר. התהליך מתרחש כאשר גלקסיה ננסית ניגשת לגלקסיה גדולה בהרבה כמו גלקסיה ספירלית. כוח הכבידה הנוסף של הגלקסיה הגדולה מפשיט גז, כוכבים וחומר אפל מ"הקורבן" שלה (הגלקסיה הקטנה יותר). במשך כמה מיליארדי שנים הגלקסיה הקטנה יותר נמתחת לרצועות ארוכות, כאשר חור שחור בולע כמות גדולה של גז, במקרה זה כוכב שלם פולט סילון של פלזמה (מצב צבירה שבו החומר מייצר שדה מגנטי). כמו כן, הגלקסיה הגדולה יותר מעוותת מאוד את מערכת הכוכבים הקטנה יותר כתוצאה מכך, הגלקסיה הקטנה יותר הופכת לזרם של גאות ושפל המורכב מכוכבים שבמשך מיליארדי שנים בסופו של דבר מצטרפים למלאי הכוכבים הרגיל של הגלקסיה באמצעות תהליך של הטמעה מוחלטת.
אנדרומדה בולעת גלקסיות אחרות
גלקסיית אנדרומדה היא השכן הגלקטי הגדול ביותר של שביל החלב כלומר, הגלקסיה הקרובה ביותר לגלקסיית שביל החלב בה אנו נמצאים. מדענים באוניברסיטת מישיגן הסיקו כי גלקסיית אנדרומדה בלעה גלקסיה מסיבית בסדר גודל דומה לזה של שביל החלב לפני שני מיליארד שנים. אף על פי שהגלקסיה שנבלעה על ידי אנדרומדה נבלעה כמעט לחלוטין, השאירה מאחוריה הגלקסיה שביל עשיר של ראיות כמו הילה של הגלקסיה הגדולה "M32p" והותירה אחריה גלקסיה ננסית "M32" המקיפה את אנדרומדה. גלקסיה "M32" היא מה שנותר מהליבה של גלקסיית הענק שנבלעה, כל שאר הכוכבים שנשארו מהגלקסיה הקודמת נמצאים כיום בהילה המקיפה את אנדרומדה.
מפעל המתכות הלנינגרדי
מפעל המתכות הלנינגרדי (Ленингра́дский металли́ческий заво́д, בעבר נקרא בשם - מפעל המתכות הלנינגרדי על שם יוסף. ו. סטלין) הוא מפעל רוסי בעיר סנקט פטרבורג לבניית מכונות אנרגיה, המתכנן ומייצר טורבינות קיטור, מערכות הידראוליות ומערכות גז שונות.
המפעל יזם את הקמתו של מועדון הכדורגל "בולשביק", שבהמשך הפך לזניט סנקט פטרבורג (ראו בהיסטוריה של זניט סנקט פטרבורג).
היסטוריה
מפעל המתכות נוצר על בסיס מפעל המתכת של סנקט פטרבורג, שנוסד בשנת 1857 על ידי הסוחר סרגיי נפדיביץ' רסטריאייב. תחילה בנה המפעל דוודים קטנים, מכשירי חימום וביצע עבודות מתכת שונות. המפעל היה במקור בית מלאכה, אך עד מהרה הפך לחברת מניות משותפת בשם הרשמי "החברה של מפעל המתכות הפטרבורגי" (ברוסית: Компания Санкт-Петербургского металлического завода; אמנת החברה אומצה ב-20 בדצמבר 1857). בה עבדו מהנדסים מוסמכים שהוזמנו מגרמניה.
עד מהרה נלקחו כל עמדות הניהול על ידי מומחים גרמנים. בשנת 1867 עמד בראש המפעל אוטו קרל. תחת הנהגתו הוקמו קווי ייצור דודים, ייצור מכשירים לחימום ואוורור, ייצור מבני מתכת למטרות שונות, מנופים, מזחים צפים וגשרים. בשנת 1886 המפעל ייצר לראשונה התקנים עבור אוניות מחופות שריון ומאוחר יותר נבנו מגדלים חשמליים.
בתחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה הופיע המהנדס הרוסי נ. ד. לסנקו במפעל. מהר מאוד הוא צבר מוניטין יציב כמעצב מכונות מוכשר. לבקשת שר האוצר, סרגיי ויטה, שהיה גם אחראי על מחלקת המסחר והתעשייה ואשר פנה ל"רוסיפיקציה" של המפעל (דהיינו הפיכתו ל"רוסי יותר"), לסנקו מונה לסגן המנהל. בהמשך, הוא נכנס לתפקיד מנהל המפעל.
המפעל החל לייצר טורבינות קיטור בשנת 1907, לאחר שחתם הסכם סיוע טכני עם חברה צרפתית שבנתה טורבינות של מערכת "ראטו". נרכשו שרטוטים של הטורבינות הללו ומהנדסי המפעל החליטו לייצר מחדש את הטורבינה של ראטו, תוך החלפת הרכיבים הקריטיים ביותר (להבים, דיסקים, צילינדר). כך נוצרה טורבינה רוסית חדשה "M-3". בחדר הדודים של המפעל ייצרו דודי אדים של מערכות שונות.
לאחר עליית המשטר הסובייטי יצר המפעל את הטורבינות ההידראוליות הראשונות (בשנת 1924) וטורבינות הגז (בשנת 1958) והבטיחו בכך יישום של כמעט שליש מתוכנית GOELRO. בשנת יובל 50 לסטלין (1929) נקרא המפעל על שמו (כחלק מפולחן האישיות של סטלין).
בשנת 1930 נוצרה בחסות המפעל האוניברסיטה הטכנית הראשונה במדינה (כיום זהו המכון להנדסת מכונות בסנקט פטרבורג). בהחלטה של מועצת השרים מיום 26 בינואר 1962, אישרה הנהלת המפעל את הסרת השם סטלין משמו של המפעל כתוצאה ממדיניות הדה-סטליניזציה וחשיפת פשעי סטלין בנאום הסודי בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית.
כיום המפעל מהווה סניף של חברת "מכונות הכוח".
הר ניקולאס
קנדה
}}
וולטר דייוויס
וולטר פול דייוויס (באנגלית: Walter Paul Davis; נולד ב-9 בספטמבר 1954) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 15 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד. דייוויס מוביל את טבלת קלעי כל הזמנים של קבוצת פיניקס סאנס עם 15,666 נקודות בסך הכול, שקלע במהלך 11 עונותיו בקבוצה. סגנון משחקו המהיר ומבנה גופו הרזה הקנו לו את הכינוי "גרייהאונד" (Greyhound).
ביוגרפיה
דייוויס נולד בפיינוויל שבמדינת קרוליינה הצפונית בשנת 1954, כבן הצעיר במשפחה בת 13 ילדים. קבוצת התיכון המקומית בשארלוט, אותה הוביל דייוויס, זכתה שלוש פעמים ברציפות באליפות התיכונים של קרוליינה הצפונית. בהמשך למד דייוויס באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ושיחק בקבוצתה במשך 4 שנים (1973–1977). בשנת 1976, בעודו סטודנט, נכלל דייוויס בסגל נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת מונטריאול, אשר זכתה במדליית הזהב.
פיניקס סאנס
דייוויס נבחר בבחירה החמישית בדראפט ה-NBA לשנת 1976 על ידי פיניקס סאנס. הוא הפגין יכולת מצוינת כבר בעונת הרוקי, בה קלע 24.2 נקודות בממוצע למשחק, שבדיעבד היה הממוצע העונתי הגבוה בקריירה שלו. במהלך אותה עונה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה והוענק לו פרס רוקי העונה. דייוויס שיחק בפיניקס עשר עונות נוספות, עד עונת, וממוצעיו בתקופה זו עמדו על 20.5 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
פרשיית הסמים
שנותיו האחרונות של דייוויס בסאנס קלקלו מעט את מורשתו בקבוצה, בעקבות פציעות חוזרות בגבו וסקנדל סמים שפרץ ב-1987. באותה שנה, נקרא דייוויס על ידי ליגת ה-NBA להעיד נגד שלושה מחבריו לקבוצה על שימוש בסמים אסורים, ובתמורה הוענקה לו חסינות מתביעה. דייוויס, שעדותו ביססה את כתב האישום נגד השחקנים, הושעה על ידי הקבוצה עד לסיום העונה לאחר שהודה כי השתמש במהלך השנה האחרונה בסם הקוקאין. כמו כן נדרש השחקן להתאשפז במכון גמילה מסמים, והוא הוזהר כי יושעה לצמיתות מליגת ה-NBA אם ישתמש שנית בסמים אסורים. פרשיה זו פגעה ביחסיו של דייוויס עם המועדון, שבסיום חוזהו נמנע מלהשאירו בקבוצה. בחלוף השנים תוקנו היחסים בין דייוויס לפיניקס סאנס, ובשנת 1994 הועלתה גופייתו עם המספר "6" לתקרת אולמה הביתי של הקבוצה, כהוקרה על תרומתו למועדון.
שלהי הקריירה
לאחר פרישתו שימש דייוויס כשדרן של משחקי הנאגטס, ומאוחר יותר כסקאוט של קבוצת וושינגטון ויזארדס.
תור הזהב של הציור ההולנדי
רקע כללי
הרפובליקה ההולנדית החדשה הייתה המדינה המשגשגת ביותר באירופה והובילה את הסחר, המדע והאמנות האירופיים. מחוזות צפון הולנד שהרכיבו את המדינה החדשה היו באופן מסורתי מרכזים אמנותיים פחות חשובים מאשר ערים בפלנדריה בדרום. התהפוכות והעברות אוכלוסייה רחבות היקף במהלך המלחמה, והניתוק החד מן המסורות התרבותיות של המלכות והקתוליות, גרמו לכך שהאמנות ההולנדית נאלצה להמציא את עצמה מחדש. ציור הנושאים הדתיים ירד בצורה חדה, אך נוצר שוק חדש וגדול למגוון נושאים חילוניים.
אף על פי שהציור ההולנדי של תור הזהב נכלל בתקופה האירופית הכללית של ציור הבארוק, ולעיתים קרובות הוא מציג רבים ממאפייניו, לרוב חסרה בו האידיאליזציה ואהבת הפאר האופיינית ליצירות בארוקיות רבות, כולל זו של פלנדריה השכנה. מרבית העבודות, משקפות את מסורות הריאליזם המפורט שעברו בירושה מהציור ההולנדי הקדום.
מאפיין מיוחד של התקופה הוא התפשטות של ז'אנרים (תחום) מובהקים של ציורים, כאשר רוב האמנים פועלים בתוך אחד מהם. ההתפתחות המלאה של התמחות זו נראית מסוף העשור השני של המאה ה-17, ועד הפלישה הצרפתית בשנת 1672. תקופה זו היא ליבת הציור של תור הזהב. אמנים היו מבלים את מרבית הקריירה שלהם בציור דיוקנאות בלבד, סצינות ז'אנר, נופים, נופי ים ואוניות, או טבע דומם, ולעיתים קרובות תת-סוג מסוים בקטגוריות אלה. רבים מסוגי הנושאים הללו היו חדשים בציור המערבי, והדרך בה ההולנדים ציירו אותם בתקופה זו הייתה מכרעת להתפתחותם העתידית.
נושאי הציור
מאפיין ייחודי של התקופה, בהשוואה לציור אירופי קודם, היה המספר המצומצם של ציורים דתיים. הקלוויניזם ההולנדי אסר על ציורים דתיים בכנסיות, ואף על פי שנושאים מקראיים היו מקובלים בבתים פרטיים, הופקו מעט יחסי של ציורים מקראיים. התקופה בולטת יותר במגוון עצום של ז'אנרים אחרים, המחולקים למספר קטגוריות מתמחות, כמו סצנות של חיי איכר, נופים, נופי עיר, נופים עם בעלי חיים, ציורי פרחים וחיים דוממים מסוגים שונים. התפתחותם סוגי הציור הללו הושפעה באופן מכריע על ידי אמנים הולנדים מהמאה ה-17.
ההולנדים התרכזו בעיקר בקטגוריות "התחתונות", אך בשום אופן לא דחו את מושג ההיררכיה. מרבית הציורים היו קטנים יחסית - הסוג הנפוץ היחיד של ציורים גדולים באמת היו דיוקנאות קבוצתיים. ציור ישירות על קירות כמעט ולא היה קיים; כאשר בדרך כלל השתמשו בחלל קיר בבניין ציבורי לקישוט, נעשה שימוש בדרך כלל על בד ממוסגר. לצורך הדיוק הנוסף האפשרי על משטח קשה, ציירים רבים המשיכו להשתמש בלוחות עץ, זמן מה לאחר שבשאר מערב אירופה נטשה אותם. חלקן השתמשו בפלטות נחושת, לרוב צלחות. מספר ציורי תור הזהב ששרדו הצטמצם על ידי ציור מחדש של יצירות של אמנים לאורך המאה ה-18 וה-19 - הציורים היו בדרך כלל זולים יותר מבד חדש, ומסגרת חדשים.
בתקופת הזהב היה מעט מאוד פיסול הולנדי. הוא מצוי בעיקר במונומנטים של קברים או מחוברים למבני ציבור. בבתים פרטיים נעדרו פסלים קטנים, את מקומם תפסו כלי כסף וקרמיקה. אריחי חרס מצוירים היו זולים מאוד ונפוצים, אם לעיתים רחוקות באיכות גבוהה באמת. למעט יוצא דופן, מיטב המאמצים האמנותיים התרכזו בציור ובדפוס.
עולם האמנות
היסטוריונים של אומנות ציינו את הכמויות העצומות של יצירות אמנות שהופקו ועל הירידים הגדולים שבהם נמכרו ציורים רבים - על פי הערכות, למעלה מ־1.3 מיליון תמונות הולנדיות צוירו בעשרים השנים שלאחר 1640. היקף ההפקה פירושו מחירי הציורים היו נמוכים למדי, למעט אלה של האמנים הידועים ביותר. כמו ברוב התקופות שלאחר מכן, היה הפרש מחירים גבוה בין האמנים האופנתיים יותר. אלה שהיו ללא מוניטין גבוה, או שחרגו מהאופנה, כולל רבים שכיום נחשבים בין גדולי התקופה, כגון יאן ורמיר, פרנס הלס ורמברנדט בשנותיו האחרונות, היו להם בעיות ניכרות של פרנסה, ומתו עניים. לאמנים רבים היו עבודות אחרות, או נטשו את האמנות לחלוטין. בפרט לאחר הפלישה הצרפתית ב-1672 ("שנת האסון"), שהביאה לדיכאון קשה בשוק האמנות, שמעולם לא חזר ממש לגבהים קודמים.
האיכות הטכנית של אמנים הולנדים הייתה בדרך כלל גבוהה, בעיקר בעקבות שיטת ההכשרה הישנה מימי הביניים על ידי חניכות אצל אמן. בדרך כלל הסדנאות היו קטנות יותר מאשר בפלנדריה או באיטליה, עם חניכים מעטים בלבד בכל פעם, והמספר הוגבל לעיתים קרובות על ידי תקנות הגילדה. המהומה של שנותיה הראשונות של הרפובליקה, עם אמנים עקורים מהדרום שנעו צפונה ואובדן השווקים המסורתיים בחצר ובכנסייה, הביאו לתחייה של אגודות אמנים, המכונות לעיתים קרובות עד היום גילדת לוקאס הקדוש. במקרים רבים מדובר באמנים שחילצו את עצמם מקבוצות ימי הביניים, שם חלקו גילדה עם מספר ענפים אחרים, כמו צביעת בית. כמה אגודות חדשות הוקמו בתקופה זו באמסטרדם ב-1579, הארלם ב-1590, וגאודה, רוטרדם, אוטרכט ודלפט בין 1609 ו-1611. בהמשך המאה החל להתברר לכל המעורבים שהרעיון הישן של גילדה ששולטת הן באימונים והן במכירות כבר לא עבד טוב, ובהדרגה הוחלפו הגילדות באקדמיות, שלרוב עוסקות רק בהכשרת אמנים. האג, עם חצר המלכות, הייתה דוגמה מוקדמת, בה התפצלו אמנים לשתי קבוצות בשנת 1656 עם הקמת הקונפררי פיקטורה. למעט הברור מאליו של ציור דיוקנאות, ציורים הולנדיים רבים נעשו "באופן ספקולטיבי" ללא עמלה ספציפית כמו שהיה אז במדינות אחרות - אחת הדרכים הרבות בהן שוק האמנות ההולנדי הציג את העתיד.
היו הרבה שושלות של אמנים, ורבים התחתנו עם בנות אדוניהם או אמנים אחרים. אמנים רבים הגיעו ממשפחות אמידות, ששילמו עמלות עבור חניכות, ולעיתים קרובות הם גם רכשו יצירות. רמברנדט ויאן סטיין נרשמו שניהם לאוניברסיטת ליידן במשך זמן מה. במספר ערים היו סגנונות והתמחויות ייחודיות לפי נושאים, אך אמסטרדם הייתה המרכז האמנותי הגדול ביותר בגלל עושרה הרב. ערים כגון הארלם ו אוטרכט היו חשובות יותר במחצית הראשונה של המאה, אך ליידן וערים אחרות התעוררו אחרי 1648, ומעל לכל באמסטרדם, אשר יותר ויותר משכה אליה אמנים מכל שאר הולנד, כמו גם פלנדריה וגרמניה. אמנים הולנדים היו מודאגים פחות מתורת האמנות מאמנים במדינות רבות. הם נטו פחות לדון באמנותם. נראה כי היה הרבה פחות עניין בתאוריה האמנותית בחוגים אינטלקטואליים כלליים ובציבור הרחב, בהשוואה למה שהיה אז באיטליה. מכיוון שכמעט כל העמלות והמכירות היו פרטיות, ובין אנשים בורגניים אשר חשבונותיהם לא נשמרו, גם אלה מתועדים פחות טוב מאשר במקומות אחרים. אולם האמנות ההולנדית הייתה מקור לגאווה לאומית, והביוגרפים הגדולים הם מקורות מידע חיוניים. אלה כמו קרל ואן מנדר (1604), המכסה למעשה את המאה שלפניו, ואילו ארנולד הוברקן כתב על תור הזהב. שניהם עקבו אחר ציירים רבים, חלקם פעלו בתקופת חיים קצרה - יותר מ-500 אומנים במקרה של הוברקן. שניהם נחשבים להיסטוריונים מדויקים באופן כללי בכל הנוגע לעובדות.
נושאים היסטוריים
ציורים היסטוריים רבים היו קטנים בהיקפם, והצייר הגרמני (שבסיסו ברומא) אדם אלצהיימר השפיע באותה מידה כמו קרוואג'יו (שניהם נפטרו בשנת 1610) על ציירים הולנדים כמו פיטר לסטמן, מאסטר של רמברנדט, ויאן ויקוב פיינאס. בהשוואה לציור ההיסטורי של הבארוק ממדינות אחרות, ההולנדים חלקו את הדגש בציור עם ריאליזם, ועלילתיות, שידועים גם כסגנון "קדם-רמברנדטי", שכן הציורים המוקדמים של רמברנדט היו בסגנון זה.
רמברנדט החל כצייר היסטורי לפני שהגיע להצלחה כלכלית כצייר דיוקנאות ומעולם לא ויתר על שאיפותיו בתחום זה. חלק ניכר מהתחריטים שלו הם של סצנות דתיות עלילתיות, וסיפור היצירה ההיסטורית האחרונה שלו, The Conspiracy of Claudius Civilis (1661) ממחיש הן את מחויבותו לצורה והן לקשיים שהיו לו למצוא קהל. כמה אמנים, רבים מתלמידיו, ניסו בהצלחה מסוימת להמשיך בסגנונו האישי מאוד.
ציורי עירום נשמרו על ידי ציירי ההיסטוריה, אם כי פורטרטים רבים הוצגו בעירום מזדמן (כמעט תמיד נשי) עם יופי קלאסי, כפי שעשה רמברנדט. ציירי הז'אנרים האחרים כמעט ולא חשפו יותר ממחשוף או פיסת ירך נדיבים, בדרך כלל כשציירו זונות או איכרים "איטלקיים".
דיוקנאות
ציור דיוקן שגשג בהולנד במאה ה-17, מכיוון שהיה מעמד סוחרים גדול שהיה מוכן לרכוש דיוקנאות יותר מאשר סוחרים מקבילים במדינות אחרות. סיכום של הערכות שונות של סך הייצור האמנותי בהולנד, הוא כי צוירו בין 750,000 ל-1,100,000 דיוקנאות. רמברנדט נהנה מההצלחה כספית הגדולה ביותר שלו כצייר צעיר באמסטרדם אך כמו אמנים אחרים, השתעמם למדי בציור דיוקנאות שהוזמנו: "אמנים יוצרים בדרך זו ללא הנאה", לדברי ואן מנדר.
ציור הדיוקן ההולנדי נמנע מרטוריקה מופרזת של הדיוקנאות, בהשוואה לציורי הבארוק האריסטוקרטי שהיו בשאר אירופה במאה ה-17. בהולנד לבושם היה קודר ובמקרים רבים צוירו כשהם יושבים. התחושה של פשטות הקלוויניסטית מנעה הכללת אבזרים, נכסים או השתקפות של אדמות ברקע הדיוקן. הדיוקנאות היו צנועות ומושפעות מהתנגדות לחטא הגאווה בפורטרטים הולנדים רבים, על אף איכותם הטכנית. אפילו בדרך כלל נמנעה תנוחה של עמידה. מכיוון שאורך מלא עשוי גם להדגיש את הגאווה. הזמן הקלאסי לצייר דיוקן היה מיד לאחר הנישואין, כאשר הבעל והאישה היו צעירים. לא פעם הם צוירו במסגרות נפרדות כזוג ציורים. גדול ציירי הדיוקנאות של התקופה הוא פרנס הלס, שעבודות התוססות והמפורסמות שלו והיכולת להראות יושבים אנשים שנראים נינוחים ועליזים, מוסיף התרגשות אפילו לנושאים הבלתי מתפשרים ביותר. התנוחה "הנונשלנטית" באופן קיצוני של דיוקנו של וילם הייתויזן היא יוצאת דופן: "אף דיוקן אחר מתקופה זו אינו כה פורמלי". הדיוקן היה של סוחר טקסטיל עשיר שכבר הזמין עשר שנים קודם את הדיוקן היחיד בגודל מלא שיצר הלס. ג'אן דה בריי עודד את יושביו ללבוש תחפושות כדמויות מההיסטוריה הקלאסית, אך רבות מיצירותיו הן ממשפחתו שלו. תומאס דה קייזר, ברתולומיאוס ואן דר הלסט, פרדיננד בול ואחרים, כולל רבים המוזכרים להלן כציירי היסטוריה או ז'אנר, עשו כמיטב יכולתם להחיות יצירות קונבנציונליות יותר. דיוקנאות, שנפגעו פחות מאופנה מאשר סוגים אחרים של ציור, נותרו בעלות ביקוש בטוח עבור אמנים הולנדים.
ממעט שידוע לנו על נוהלי האולפן של האמנים, נראה שכמו במקומות אחרים באירופה, הפנים נמשכו כנראה ואולי נצבעו בישיבה אחת או שתיים. המספר האופייני של ישיבות נוספות אינו ברור - בין אפס ל-50 כפי שמתועד. הבגדים הושארו בסטודיו וייתכן שהם צוירו על ידי העוזרים, או אמן מומחה. אם כי, או משום שהבגדים נחשבו לחלק חשוב מאוד בציור. ניתן להבחין בין נשים נשואות ולא נשואות על פי לבושן, והדגישו כמה מעט נשים רווקות צוירו, למעט אלה בקבוצות משפחתיות. כמו במקומות אחרים, הדיוק של הבגדים המוצגים משתנה - בגדים מפוספסים ודוגמתיים היו לבושים, אך לעיתים רחוקות אמנים מראים אותם, באופן מובן כדי להימנע מעבודה הנוספת. צווארוני תחרה וחיקויים היו בלתי נמנעים והציגו אתגר אימתני בפני ציירים שהתכוונו לריאליזם. רמברנדט פיתח דרך יעילה יותר לצייר תחרה - תחילה משטחים לבנים רחבים ואז צבע קלות בשחור כדי להציג את הדפוס. דרך נוספת לעשות זאת הייתה לצבוע בלבן מעל שכבה שחורה, ולגרד את הלבן בקצה המברשת כדי להציג את התבנית.
בסוף המאה הייתה אופנה להצגת דמויות יושבות בלבוש מפואר למחצה, שהתחילה באנגליה על ידי ואן דייק בשנות ה-30 של המאה ה-17, המכונה בגד "ציורי" או "רומאי" היושבים היו אריסטוקרטים ואנשי מיליציות, שהרשו לעצמם חופש רב יותר בלבוש. בסוף המאה ערכים צרפתים התפשטו בקרב מעמדות נוספים, מה שאפשר ליותר חופש ותצוגה. סוג ייחודי של ציור, המשלב אלמנטים של דיוקן, היסטוריה וציור ז'אנר נקרא טרוניה. הכוונה בדרך כלל לציור באורך חצי גוף של דמות יחידה שהתרכז בלכידת מצב רוח או הבעה יוצאת דופן. זהותו של המודל בפועל לא הייתה אמורה להיות חשובה, אך הם עשויים לייצג דמות היסטורית ולהיות בתחפושת אקזוטית או היסטורית. יאן לווינס ורמברנדט, שרבים מציורי הדיוקן העצמי שלהם הם גם טרוניות (בעיקר החרוטות שלו), היו בין אלה שפיתחו את הסגנון.
כמו כן צוירו דיוקנאות משפחתיות כמו בפלנדריה, אך ללא נוף נרחב ברקע, כמו שצויר מאוחר יותר באנגליה, והן בלבוש ובמצב רוח לא פורמלי. דיוקנאות קבוצתיים, בעיקר סגנון הולנדי, היו פופולריים בקרב מספר גדול של עמותות אזרחיות שהיו אלמנט בולט בחיים ההולנדים, כמו משמרות מיליציה, מועצות נאמנים ועדי קרנות צדקה ועוד. במיוחד במחצית הראשונה של המאה, דיוקנאות היו רשמיות מאוד ונוקשות בהרכב. קבוצות ישבו לעיתים קרובות סביב השולחן, כאשר כל אחד מביט אל הצופה. תשומת לב רבה הוקדשה לפרטים הקטנים בבגדים, ובמידת הצורך, לריהוט וסימנים אחרים למעמד האדם בחברה. בהמשך המאה קבוצות הפכו לחיות יותר והצבעים בהירים יותר.
מדענים העמידו לרוב מכשירים וחפצים ממחקרם סביבם. לעיתים התייצבו רופאים סביב גופה, מה שמכונה 'שיעור אנטומי', כשהמפורסם שבהם הוא שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ (1632, האג). לוחות נאמנים בפורטרטים הרשמיים שלהם העדיפו דימוי של צנוע וענווה, כשהם לבושים בבגדים כהים (שעידונם העיד על מעמדם הבולט בחברה), לעיתים קרובות יושבים סביב שולחן, עם הבעות חגיגיות על פניהם.
רוב דיוקנאות קבוצת המיליציה הוזמנו בהארלם ואו אמסטרדם. שם הם היו הרבה יותר ראוותניות או אפילו קולניות יותר מסוגים אחרים של דיוקנאות. דוגמאות מוקדמות הראו גם אוכל סביבם, אך קבוצות מאוחרות יותר הראו לרוב את הדמויות עומדות בקומפוזיציה דינאמית יותר. פלוגת המיליציה המפורסמת של רמברנדט של קפטן פרנס באנינג קוק, הידועה יותר בשם משמר הלילה (1642), הייתה ניסיון שאפתני ולא לגמרי מוצלח להציג קבוצה בפעולה, לצאת לסיור או מצעד, גם חדשני בהימנעות מטיפוס הפורמט הרחב של יצירות כאלה.
עלות הדיוקנאות הקבוצתיים חולקה בדרך כלל על ידי המצוירים, לרוב לא באופן שווה. הסכום ששולם עשוי לקבוע את מקומו של כל אחד בתמונה וגודל הגוף המצויר: מהראש לכף הרגל אלה שהועמדו בקדמת התמונה או רק ציור של הפנים בחלק האחורי של הקבוצה. לפעמים כל חברי הקבוצה שילמו סכום שווה, מה שעלול היה להוביל למריבות כאשר חלק מהחברים קיבלו מקום בולט יותר בתמונה מאחרים. באמסטרדם רוב הציורים הללו בסופו של דבר היו ברשות מועצת העיר, ורבים מוצגים כעת במוזיאון באמסטרדם. אין דוגמאות משמעותיות מחוץ להולנד.
סצינות מחיי היומיום
ציורי חיי ים-יום (הנקראים סגנון ז'אנר) מראים סצנות המציגות באופן בולט דמויות שלא ניתן לקשר אליהן שום זהות ספציפית - אינן דיוקנאות או משויכות לדמויות היסטוריות. יחד עם ציורי הנוף, ההתפתחות והפופולריות העצומה של ציור הז'אנר הם המאפיין המובהק ביותר של הציור ההולנדי בתקופה זו. בציורים רבים מוצגות דמויות יחידות, כמו של יאן ורמיר "החלבנית". אחרות עשויות להראות קבוצות גדולות באירוע חברתי כלשהו, או בהמונים.
היו קבוצות משנה רבות בתוך סגנון הז'אנר: דמויות בודדות, משפחות איכרים, סצינות טברנה, מסיבות, נשים בעבודה בבית, סצינות של חגיגות בכפר או בעיירה, סצינות שוק, סצינות בתים, סצינות עם סוסים או חיות משק, בשלג, לאור ירח, ורבים אחרים. למעשה לרוב אלה היו מונחים ספציפיים בהולנדית, אך לא היה מונח הולנדי כולל המקביל ל"ציור ז'אנר" חלק מהאמנים עבדו רוב הזמן בתוך אחד מסוגי המשנה הללו, במיוחד לאחר שנת 1625. במהלך המאה, מספר ציורי הז'אנר נטה להצמצם.
אף על פי שציורי ז'אנר מספקים תובנות רבות על חיי היומיום של אזרחי המאה ה-17 מכל המעמדות, לא תמיד אפשר לקבל את רמת הדיוק שלהם כמובן מאליו. בדרך כלל הם מראים את מה שהיסטוריוני האמנות מכנים "אפקט מציאות" ולא תיאור ריאליסטי בפועל. המידה של סטיה מהמציאות, משתנה בין אמנים. ציורים רבים שנראים כמתארים רק סצנות יומיומיות, איירו למעשה פתגמים ואמרות הולנדיים או העבירו מסר מוסרי. את המסר הזה מנסים כעת לפענח היסטוריוני אמנות, אם כי חלקם ברורים. אמנים ורוכשים ניסו להתייחס לנושאים בשני הכיוונים - נהנים מתיאור של משקי בית לא מסודרים או בסצנות בתי בושת, תוך שהם מספקים פרשנות מוסרית. כך עבודותיו של יאן סטין, אשר מקצועו האחר היה כבעל פונדק, הם דוגמה לכך. האיזון בין אלמנטים אלה מתבלט בהווה על ידי היסטוריוני אמנות. לעיתים קרובות הציורים היו מבוססים על פתגמים פופולריים. האיורים מלווים לעיתים קרובות ישירות בפתגמים, ומאז תחילת המאה העשרים היסטוריונים צירפו פתגמים, ואמרות והקדשות למספר רב של עבודות ז'אנר. מקור נוסף פופולרי של משמעות הז'אנר הוא משחק מילים חזותי באמצעות מספר רב של מילים בסלנג הולנדי בתחום המיני: הנרתיק יכול להיות מיוצג על ידי כלי נגינה כמנדולינה או גרביים צמודים, וסקס ידי ציפור, בקרב ציירים רבים אחרים היו אפשרויות נוספות, וסמלים ויזואליים כגון נעליים, כדים וסרטים בצדם.
אותם ציירים ציירו לעיתים קרובות יצירות ברוח שונה מאוד של עקרות בית או נשים אחרות במנוחה בבית או בעבודה - יש בהן מספר רב של ציורים דומים של גברים. למעשה גברים ממעמד הפועלים שעושים את עבודתם נעדרים בעיקר מאמנות תור הזהב ההולנדית. הציורים של התקופה מלאים בנופים המאוכלסים על ידי מטיילים ובטלנים, אך לעיתים רחוקות צוירו אנשים העוסקים בעיבוד אדמה. אף על פי שהרפובליקה ההולנדית הייתה האומה החשובה ביותר בסחר בינלאומי באירופה, ושפע הציורים הימיים, סצינות עובדי המזח ופעילויות מסחריות אחרות נדירות ביותר. קבוצת נושאים זו הייתה המצאה הולנדית, המשקפת את העיסוק התרבותי בעידן, והיא אומצה על ידי אמנים מארצות אחרות, בעיקר צרפת, בשתי המאות שלאחר מכן.
המסורת המפותחת מן הריאליזם ופעילות רקע מפורט של ציור הולנדי מוקדם, של הירונימוס בוש וגם פיטר ברויגל האב שהיו בין הראשונים להפוך את הנושאים האלה לתחום העיקרי שלהם. בהארלם הציירים וילם פיטרזון, פרנס הלס, ואן דה ולדה ואחרים היו ציירים חשובים בתחילת התקופה. ואן דה ולדה היה חשוב גם כצייר נוף, שתמונותיו כללו דמויות בלתי-זוהרות. אלה היו שונות מאוד מציורי הז'אנר שלו, שהוגדרו בדרך כלל כמסיבות גן בבית כפר. הלס היה בעיקר צייר דיוקנאות אך צייר גם דמויות ז'אנר בדיוקן בתחילת הקריירה שלו.
שהות בהארלם על ידי הצייר הפלמי אדריאן ברואר, וציור סצנות בית המרזח של האיכרים, משנת 1625 או 1626, השפיעה על אדריאן ואן אוסטדה לכל חייו, אם כי לעיתים קרובות נקט גישה סנטימנטלית יותר. לפני ברואר, איכרים הוצגו בדרך כלל בחוץ. הוא בדרך כלל מראה אותם בפנים הבית הפשוט והאפלולי, אם כי בתי החווה של ואן אוסטדה מוצגים לעיתים בגודל עצום.
הדור המאוחר שיצירתו נראית כעת מעודנת יתר לעומת קודמיהם, צייר גם דיוקנאות ודמויות היסטוריות, והיו הציירים ההולנדים הנחשבים והמתוגמלים ביותר בסוף התקופה, שעבודותיהם היו מבוקשות בכל רחבי אירופה. ציורי הז'אנר שיקפו את השגשוג ההולך וגובר של החברה ההולנדית, והציורים גדלו בהתמדה, והציגו שפע ככל שהתקדמה המאה. אמנים שלא היו חלק מקבוצת ליידן ונושאיהם משותפים, היו אינטימיים יותר כקבוצות ז'אנר כללו ניקולאס מאס, ג'רארד טאר בורש ואת פיטר דה הוך, אשר האור בסצנות שהם ציירו היה משותף לסגנון עם יאן ורמיר - צייר הז'אנר הנודע מכולם.
נופים ונופים עירוניים
מסוף שנות ה-20 של המאה ה-17 החל "השלב הטונאלי" של ציור הנוף, כאשר אמנים התרככו או טשטשו את קווי המתאר של הנוף, והתרכזו באפקט האווירה, עם בולטות רבה שניתנה לשמיים, ודמויות אנושיות בדרך כלל נעדרות או קטנות ומרוחקות. קומפוזיציות המבוססות על מבט אלכסוני על הנוף, הפכו פופולריות, והיו לעיתים קרובות של מים. האמנים המובילים היו יואן ואן גוין (1596–1656), סלומון ואן רויסדאל (1602–1670), פיטר דה מולי (1595–1661), ובציור ימי סימון דה פליגר (1601–1653), עם שלל דמויות מינוריות.
מחקר שנערך לאחרונה מונה למעלה מ־75 אמנים שעבדו בסגנון של ואן גוין לפחות תקופה מסוימת. משנות ה-50 של המאה ה-17 החל "השלב הקלאסי", תוך שמירה על איכות האווירה, אך עם קומפוזיציות אקספרסיביות יותר וניגודים חזקים יותר של אור וצבע. קומפוזיציות מעוגנות לרוב על ידי "עץ הרואי" יחיד, טחנת רוח או מגדל, או ספינה ביצירות ימיות. האמן המוביל היה יאקוב ואן רויסדאל (1628–1682), שהפיק כמות רבה ומגוונת של יצירות, תוך שימוש בכל נושא הולנדי טיפוסי למעט הנוף האיטלקי. במקום זאת הוא ייצר נופים "נורדיים" של יערות אורנים הרריים כהים ודרמטיים עם סלעים ומפלי מים שוצפים.
תלמידו היה מיינדרט הובמה (1638–1709), הידוע בעיקר בזכות השדרה הלא טיפוסית שלו במילהרהניס (1689, לונדון), שינוי נושא סצינות המים הרגילות שלו והכבישים דרך היער. שני אמנים נוספים עם סגנונות אישיים יותר, שעבודתם הטובה ביותר כללה תמונות גדולות (עד מטר ומעלה לרוחב) היו אלברט קואיף (1620–1691) ופיליפס קונינק (1619–1688). קאופ צייר בסגנון אור איטלקי מוזהב והשתמש בו בסצנות ערב עם קבוצת דמויות בחזית התמונה, ומאחוריהן נהר ונוף רחב. מיטב היצירות של קונינק הן נופים פנורמיים, כמו גבעה, מעל אדמות חקלאיות שטוחות ורחבות, עם שמיים ענקיים.
סוג של נוף שונה, היה הנוף האיטלקי הרומנטי, בדרך כלל הגדרות הרריות יותר עם אור זהוב, ולפעמים נופי הים התיכון עם ציורי חורבות ובעלי חיים. לא כל האמנים שהתמחו בכך ביקרו באיטליה. יאן בוט (נפטר ב-1652), שהה ברומא ועבד עם קלוד לוריין, היה אומן מוביל בתחום זה, שהשפיע על עבודתם של ציירי נופים רבים עם נופים הולנדיים, כמו אלברט קואיף. נופי איטליה היו פופולריים בהדפסים, וציורים רבים יותר של בארכם הועתקו בתחריטים במהלך התקופה עצמה מאשר של כל אמן אחר.
נופים עם בעלי חיים בקדמת התמונה היו סוג משנה מובהק, בעיקר בשנים 1625–1654 כגון פיליפס וויירמן שצייר סוסים ורוכבים במסגרות שונות. הפרה הייתה סמל לשגשוג עבור ההולנדים, שנעלמה מהאמנות שלהם, ומלבד הסוס, החיה הנפוצה ביותר. עזים שימשו לציון איטליה. האדריכלות ריתקה גם את ההולנדים - הכנסיות בפרט. בתחילת התקופה המסורת העיקרית הייתה של ציור ארמונות מפוארים ותצפיות עירוניות על ארכיטקטורה. ריאליזם בולט יותר התחיל להופיע והחיצוניות של מבנים בפועל שוחזרו, אם כי לא תמיד בנאמנות. במהלך המאה גברה ההבנה של הצגת הפרספקטיבה הנכונה ויושמה בהתלהבות. כמה אמנים התמחו בציורי פנים כנסייתיים.
פיטר סנראדאם, צייר נופים חסרי-אדם של כנסיות עירוניות גותיות שהיו כהות. הדגש שלו היה על אור וגאומטריה עם מעט תיאור של מרקמי שטח, מוצג על ידי השוואה בין יצירותיו לאלה של עמנואל דה וייט, שצייר בהם אנשים, רצפות לא אחידות, ניגודי אור ואי סדר של ריהוט כנסייתי שאפיין כנסיות קלוויניסטיות, שבדרך כלל התעלם מהן פיטר סאנרדם. ג'רארד הוקג'סט, ואחריו ואן וייט והנדריק ואן ויליט, השלימו את המראה המסורתי לאורך הציר המרכזי של הכנסייה בתצוגות אלכסוניות שהוסיפו דרמה ועניין.
חריט ברקהייד התמחה בתצפיות מאוכלסות בקלילות של רחובות העיר, הכיכרות ומבני הציבור הגדולים; יאן ואן דר היידן העדיף סצינות אינטימיות יותר של רחובות אמסטרדם השקטים יותר, לעיתים קרובות עם עצים ותעלות. אלה היו השתקפות אמיתית, אך הוא לא היסס להתאים אותן לצרכיו.
ציור ימי
הרפובליקה ההולנדית הסתמכה על מסחר בים והגיעה לעושר יוצא הדופן. היא נקלעה למלחמות ימיות עם בריטניה ומדינות אחרות במהלך התקופה, והייתה חצויה בנהרות ותעלות. לכן אין זה מפתיע שז'אנר הציור הימי היה פופולרי ביותר, והשיג גבהים חדשים במהלך התקופה על ידי אמנים הולנדים. כמו בנופים, המעבר מהנוף המוגבה המלאכותי האופייני לציור הימי הקודם היה צעד מכריע בהתפתחות הציור הימי. תמונות של קרבות ים סיפרו את סיפור חיל הים ההולנדי בשיא תפארתו, אם כי בדרך כלל מדובר בסצינות השלוות יותר והמוערכות ביותר. האוניות מתוארות בדרך כלל שנמצאות בים, וציורי נמלים הן סצינות חסרות באופן מפתיע.
תמונות רבות כללו שטחים עם נוף לחוף הים או לנמל, או נוף לרוחב שפך נהר. אמנים אחרים התמחו בסצינות של נהרות, החל מתמונותיו הקטנות של סלומון ואן רויסדאל עם סירות קטנות וגדות עם קנים ועד נופי איטליה הגדולים של אלברט קאופ, שם בדרך כלל שוקעת השמש מעל נהר רחב. הז'אנר משתלב באופן טבעי בציורי הנוף, ופיתוח ציור השמיים משותף לשני נושאים אלה. אמני נוף רבים ציירו גם סצינות חוף ונהר. אמנים כללו יאן פורסליס, יאן ואן דה קאפלה, הנדריק דובלס, אברהם סטורק. וילם ואן דה ולדה הזקן ובנו היו המאסטרים המובילים במשך עשרות שנים לאחר מכן בציורים אלה. הם עזבו ללונדון בשנת 1672 והותירו את הנושא לצייר ודולף בקהאוזן יליד גרמניה, שהפך לאמן המוביל בהולנד.
טבע דומם
ציור הדומם היה הזדמנות חשובה להפגין מיומנות בציור מרקמים ומשטחים בפרטי פרטים ובהשפעות אור מציאותיות. אוכל מכל הסוגים מונח על השולחן, סכו"ם מכסף, תבניות מורכבות וקפלים עדינים בבדי שולחן ופרחים. כולם היו אתגר לצייר.