cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנדה סונג
ביוגרפיה
כשהייתה בת שש עברה סונג עם אמה ללוס אנג'לס, קליפורניה כדי לתמוך בקריירת המשחק שלה; שאר בני המשפחה עברו גם הם אחרי שנתיים. כילדה צעירה, סונג רצתה לרקוד בלט ואילו אחיה הצעיר רצה לעסוק בטאקוונדו. היא אמרה; "אמא שלי רק רצתה לקחת אותנו למקום אחד", אז הם התמידו עם טאקוונדו. אף על פי שסונג בכתה לאורך כל השנה הראשונה שלה, היא מחזיקה כעת בחגורה שחורה בטאקוונדו. סונג למדה בחינוך ביתי וקיבלת את תעודת גמר התיכון שלה בגיל 16, ולקחה קורסים במכללה קהילתית. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 2009, עם תואר ראשון בפסיכולוגיה ומנהל עסקים.
קריירה
סונג החלה את הקריירה שלה כדוגמנית לאופנת ילדים בסן פרנסיסקו, לאחר שאיתר אותה סוכן דוגמניות היא החלה לשחק בגיל חמש בפרסומת למותג הפיצה Little Caesars ואחר כך בפרסומת לברבי.
בשנת 2013 כיכבה בתור ורוניקה בסדרת הטלוויזיה הקומית "אבאל'ה" ברשת Fox, לצד סת' גרין. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת, וקיבלה ביקורות מעורבות.
בשנת 2018 לוהקה סונג לסדרת הדרמה של רשת ABC, "תחנה 19", מבית היוצר של שונדה ריימס.
בשנת 2019 הוכרז כי סונג תדבב בסדרת האנימציה של ערוץ דיסני, "אמפיביה", בתור הקול של אן בונצ'וי. לאחר מכן כיכבה במותחן הפסיכולוגי "אובססיה סודית" לצדו של מייק ווגל. הסרט הוא תוצר מקורי של שירות הזרמת המדיה נטפליקס ועלה שם לראשונה ב-18 ביולי 2019. בנוסף, שיחקה בסרט "Changeland", דרמה קומית בבימויו של סת' גרין. סונג, אשר קיבלה את התפקיד עקב היכרות מוקדמת שלה עם גרין, הכירה בסרט את בן זוגה כיום מקולי קאלקין. סונג גם ביצעה הופעת אורח בווידאו קליפ לשיר "Star Maps" של הצמד אלי ואייג'יי מתוך מיני-אלבום השני שלהן "Sanctuary". בחודש נובמבר עלתה ברשת Hulu סדרת הטלוויזיה הקומית "פני בובה", בהשתתפותה של סונג בדמותה של מדיסון מקסוואל, חברתה הטובה ביותר של ג'ולס; אותה מגלמת קאט דנינגס.
חיים אישיים
בשנת 2011 התארסה סונג למוזיקאי טרייס סיירוס, אך השניים נפרדו בשנת 2013.
בשנת 2017 החלה זוגיות עם השחקן מקולי קאלקין, אשר הכירו בצילומים לסרט "Changeland". ב-5 באפריל 2021 נולד לזוג בן, דקוטה סונג קאלקין ובינואר 2022 התארס הזוג.
מיכאל אבס
מיכאל אַבַּס (נולד ב-1982) הוא סופר ילדים ישראלי.
ביוגרפיה
אבס נולד לשלמה ולאריאן אבס. למד באוניברסיטת בר-אילן מדעי המדינה ותקשורת. כתב 18 ספרים, חלקם לגיל הרך וחלקם לגילאי יסודי.
אבס גרוש ואב לחמישה. מתגורר בתל אביב.
ציון אביטל
ביוגרפיה
ציון אביטל נולד לאברהם ופרסיאדה דורית אביטבול אביטל, וגדל בעיר צפרו שבמרוקו. עלה לישראל עם משפחתו בינואר 1951, בהיותו בן אחת עשרה. עשה את שרותו הצבאי בצנחנים ובחיל האוויר שבו שירת תקופה קצרה גם בצבא הקבע. את לימודיו הגבוהים מהתואר הראשון לשלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. התואר הראשון שלו היה בפילוסופיה ופסיכולוגיה, התואר השני בפילוסופיה, עם התמקדות באסתטיקה ולימודי השלמה בחוג לתולדות האמנות. נושא עבודת המאסטר הוא "קווי יסוד לארטונומיה" (An Outline of Artonomy) והיא נעשתה בהנחייתם של הפרופסורים יהודה אלקנה ועדי צמח. קיבל את תואר הדוקטור ב-1974. במסגרת הדוקטורט שהה בשנים 1971–1972 באוניברסיטת טורונטו, קנדה, שם ביצע סדרת ניסויים שאימתו את ההשערות שלו ביחס להיתכנות של פרדיגמה סטרוקטורלית באמנות. נושא עבודת הדיסרטציה הוא: "ארטונומיה: טיפוס חדש של אמנות והשלכותיו לגבי החינוך לאמנות בעתיד".
בשנת 1973 התמנה למרצה באוניברסיטה העברית וב-1976 התפטר. לאחר שלא קיבל עבודה בתחומו בשום מוסד אקדמי בארץ, ניהל במשך חמש שנים מפעל לגומי ופלסטיק באזור התעשייה בחולון (1977–1982). ב-1982 החל ללמד בפקולטה לעיצוב ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, ב-1997 התמנה למרצה בכיר, ב-1999 קיבל קביעות וב-2003 התמנה לפרופסור מן המניין. ב-2011 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ב-1983 הוזמן להיות מרצה אורח בשש אוניברסיטאות בדרום אפריקה, בהן הרצה על רעיונותיו ביחס לאמנות. ב-1984 שימש כמרצה אורח באוניברסיטת סטלנבוש בדרום אפריקה. בשנים 1988–1991 לימד במרכז לאמנות חזותית במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי, באר שבע.
ב-2011 כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת שנדונג, סין, שם גם תורגם ספרו לסינית על ידי פרופסור דְזוּגֶ'ה וָאנְג (王祖哲, פין-יין: Wang Zuzhe). ב-2013 העביר סמינר באקדמיה לתרבות ואמנות של פרם (Perm), רוסיה.
ציון אביטל גרוש ולו שלושה בנים.
ארטונומיה
בעבודת הדוקטור שלו, אביטל טען שהאמנות המודרנית אינה אמנות כלל כי יצירותיה הן קומפוזיציות שרירותיות לחלוטין ולכן אין בהן מבנה מערכתי שהיא התכונה המרכזית של האמנות במשך 40.000 שנות קיומה. הוא טען שכדי להחיות את האמנות יש צורך באמנות מטיפוס חדש; שמצד אחד תחזיר לאמנות את המבנה המערכתי, אבל מצד שני, בלי לחזור לאמנות הפיגורטיבית שמוצתה. הוא קרא לאמנות זו "ארטונומיה" (artonomy), כדי לציין אמנות שהיא בעלת סדר אוטונומי משל עצמה ובלתי תלוי בסדר הדברים בעולם. זאת, בניגוד לאמנות הפיגורטיבית שהיא אמנות הטרונומית (Heteronomous) כי היא מתארת את סדר הדברים כפי שאנו תופסים אותו בעולם, בין שהם ממשיים ובין שהם פיקטיביים. החשיבות המכרעת שהוא מיחס למבנה ההיררכי באמנות נובע מהעובדה שהיררכיה היא יחס סודר (ordering relation) והוא עקרון הסדר הכללי ביותר שקיים ביקום בכל הרמות: המקרו והמיקרו, בעולם הפיזיקלי, ביולוגי, חברתי ונואטי. רק משום שהאמנות הפיגורטיבית ייצגה את הדברים בעולם בסדר היררכי היא יכלה להיות אמצעי תיאור אדקוואטי ומובן לאורך עשרות אלפי שנים. מרגע שנמחק הסדר ההיררכי מן האמנות היא גם חדלה להיות אמצעי תיאור של המציאות ולא של שום דבר אחר והפכה לעיצוב גרפי טריוויאלי. אין לנו שום קושי להבין ציור פרהיסטורי בן 32.000 שנים, אבל איננו מסוגלים להבין שום ציור "אבסטרקטי" שנעשה כיום.
השערת המחקר המרכזית של אביטל הייתה שאם נחשוף נבדקים שלא יודעים מאומה על חשיבה מערכתית, לקבוצה של ציורים לא פיגורטיביים שהקשר ביניהם הוא מערכתי, הנבדקים יוכלו לזהות את הסדר הנכון של התמונות המרכיבות את המערכת גם אם אלו יוצגו להם בסדר אקראי. ההשערה נבדקה בעזרת שלושה ניסויים שונים וכולם הראו שאכן נבדקים חסרי כל ידיעה מוקדמת בנושא הצליחו באופן מודע או לא מודע לשחזר את הסדר הנכון של המערכות הוויזואליות שהוצגו להם בסדר אקראי שונה לכל נבדק. פרופסור דניאל ברלין (Daniel Berlyne) ופרופסור אנטול רפופורט (Anatol Rapoport) שהיו מדריכיו של אביטל במחקר הדוקטורט שלו, הציעו לפרסם מיד את התוצאות שנראו להם חשובות ביותר. אולם על אף שתוצאות הניסויים איששו את השערותיו, אביטל סירב לפרסם את התוצאות כי טען שאינו מבין באמת מדוע הניסויים הצליחו? רק כעבור עשרים וחמש שנים, לאחר שגילה את Mindprints theory הבין שהנבדקים יכלו לשחזר בקלות כזו את המערכות כי ארגון מערכתי הוא רק אחת מתבניות הארגון המולדות ולכן המוח שלהם היה מסוגל לשחזר את מבנה המערכת ללא מודעות הכרחית מצד הנבדקים. המחקר פורסם ביחד עם פרופסור Gerald Cupchik.
ארטונומיה היא אמנות סטרוקטורליסטית והנחת היסוד של המתודה הסטרוקטורליסטית היא שישנן תבניות ארגון מולדות, כמו מבנה מערכתי או היררכי, סימטריה-אסימטריה קומפלמנטריות, כושר לטרנספורמציות ועוד. משום כך מתודה זו שימשה ומשמשת בידי חוקרים מתחומים שונים להסברת תופעות בתחומם. למשל לוי-שטראוס באנתרופולוגיה, חומסקי בלינגוויסטיקה, פיאז'ה בפסיכולוגיה ועוד רבים אחרים. לעומת כל אלו, אביטל רואה במתודה הסטרוקטורליסטית אמצעי לא רק להסברת האמנות אלא גם אמצעי גנרטיבי-יצירתי בתהליך היצירה בכל האמנויות שאינן תלויות שפה וזה החידוש הגדול של ארטונומיה. אחד הרעיונות המרכזיים ב"ארטונומיה" הוא שאמנות מערכתית אינה תלויה במדיום בה היוצר משתמש ולכן היא ניתנת ליישום בכל סוג אמנות שאינה לשונית. כמו מוזיקה, ציור, פיסול, ותנועה, וגם בשילובים שלהם.
תערוכות
אביטל יזם מספר תערוכות בהן הודגמו עקרונות הארטונומיה באמנויות השונות, בביצועו ובביצועם של אמנים אחרים. את התערוכה הראשונה והמקיפה ביותר יזם מיד לאחר סיום הדוקטורט. ביולי-אוגוסט 1974 הוצגה התערוכה הארטונומית הראשונה והמקיפה ביותר בגלריות של הספרייה הלאומית, ירושלים. התערוכה הציגה את היישום הראשון של תיאורית הארטונומיה של אביטל בארבע אמנויות: ציור (שלוש מערכות ציור שונות, בביצועו של אביטל), מוזיקה, (מספר יצירות שהולחנו בידי אבל ארליך), יישומים לפיסול על ידי עיינה וירטהיים, יישום לתנועה על ידי John Harries שיצר קומפוזיציות גרפיות ומערכתיות שנגזרו מכתב התנועה אשכול-וכמן.
בשנים 1981–1985 הדריך ציון אביטל את הפסל הישראלי ישראל הדני ביישומה של הארטונומיה לפיסול. הדני יצר מערכת שכללה כשישים פסלים בשם "המערכת השחורה" הקשורים ביניהם בקשר מערכתי. התערוכה הוצגה ביולי 1985 בגלריה של סדנאות האמנים בירושלים.
ב-1998 התקיים בטכניון שבחיפה כנס בינלאומי תחת הכותרת: " Order-disorder: Organization and hierarchy in science, technology, art, design and the humanities ". במסגרת כנס זה הוצגה גם התערוכה "ארטונומיה: אמנות מערכתית – השבת עקרונות הסדר ההיררכי לאמנות".
האמנות בפרספקטיבה אבולוציונית וסטרוקטורלית
אביטל סבר שההסברים והקריטריונים הרבים שהוצעו בתולדות האסתטיקה לשאלה: מהי אמנות? אינם עונים על שאלה זו. לכן החל בחיפוש אחר מערכת קריטריונים מוצקה לאפיון האמנות. שאלת המוצא שלו הייתה: בלא איזו תכונה יצירת אמנות אינה יכולה להיות אמנות? אחרי שנים של חיפוש ללא פתרון, אביטל החליט לחפש בכיוון אחר לגמרי: לבדוק בפרהיסטוריה כיצד נולדה האמנות, בתקווה שבשלביה העובריים יהיה קל יותר לזהות את התכונות הבסיסיות ביותר שלה. לטענת אביטל, הספרות הקיימת יוצאת מההנחה שהאמנות נולדה ex-nihilo בין לילה, ללא אבולוציה קודמת, ומניחה שראשית האמנות לפני 40.000 שנים בערך.
אביטל אינו חולק על תיארוך זה, אלא על ההנחה שהאמנות הופיעה "לפתע", יש מאין. דבר זה נראה לדעת אביטל בלתי סביר בהחלט:  אם לאבולוציה של כלי אבן, שהם לאין שעור יותר פשוטים מציורים, נדרשו  מיליוני שנים, הרי לאמנות, שהיא תופעה קוגניטיבית מורכבת, חייבת להיות אבולוציה הרבה יותר ממושכת. בניגוד לכלי האבן שאין שום קשר הכרחי ביניהם, בציור משתמשים בסמלים ובין אלו יש בהכרח קשר מערכתי.
לאחר כעשרים שנים של מחקר, נקודת המפנה המכוננת בשבילו הייתה התגלית של מרי ליקי וחוקרים אחרים שדנו בחשיפה של שביל עקבות שהותירו הומינידים ב-Laetoli שבצפון טנזניה מלפני 3.8 מיליון שנים. בשביל עקבות זה ישנה תופעה מיוחדת במינה: בשביל הלכו פעם גבר, אשה וילד והאחרון, לשם משחק, הקפיד לדרוך רק בתוך העקבות של הגבר שהלך לפניו על אף שצעדיו הרבה יותר גדולים משלו. עקבות אלו היו עד לאחרונה ההוכחה היחידה שהומינידים לפני 4 מיליון שנים הלכו זקופים. המאמר הזה ועוד כמאה מאמרים שדנים בעקבות אלו עוסקים אך ורק באספקטים פיזיולוגיים שונים של אותם הומינידים. אולם עבור אביטל ממצא זה היה פתח לתשובה לשתי שאלות יסודיות: המקורות הגרפיים של האמנות, וכן אלו תכונות קוגניטיביות-סטרוקטורליות נדרשות כדי שדבר מה יהיה יצירת אמנות.
במאמרו אביטל הראה שהומינידים לפני ארבעה מיליון שנים ידעו כנראה לקרוא עקבות, דבר ששום בעל חיים אחר אינו מסוגל לעשות עד היום מלבד האדם. שנית, הראה מדוע קריאת עקבות היא כנראה המקור של הציור מבחינה גרפית, וגם המקרה הראשון בו באות לידי ביטוי תבניות הארגון הקוגניטיביות של הרוח (mind). כעבור מעל מיליון שנים תכונות ארגון אלו תבואנה לידי ביטוי ביצירת כלי אבן;
ורק כעבור 2–3 מיליון שנים תחל התפתחות השפה, ויותר מאוחר בכל שאר ענפי התרבות ובכלל זה האמנות הפרהיסטורית שהיא הבסיס לאמנות הפיגורטיבית כולה. שאלת המוצא של אביטל הייתה: אלו תכונות קוגניטיביות היו דרושות לאותו ילד לפני 3.8 מיליון שנים כדי שיוכל לצעוד בדיוק לתוך העקבות של האיש שצעד לפניו? נפח מוחם של הומינידים אלו היה כמחצית מזה של המוח שלנו כיום ועדיין לא הייתה שפה. מובן שתכונות אלו לא היו מודעות לילד אלא היו חלק מהתכונות המולדות של מוחו. התכונה הראשונה שאביטל זיהה כהכרחית לשם קריאת עקבות היא היכולת לקשר בין דברים ולהפריד בין דברים, שתי פעולות שהן שני אספקטים של אותה פעולה. היה ברור גם שלא ניתן לקרוא עקבות ללא הבנה מובלעת לפחות של קומפלמנטריות בין דמות ורקע, יכולת הבנה מובלעת של סימטריה ואסימטריה בין כף הרגל לבין העקבה שהיא מותירה; יכולת הבנה מובלעת של טרנספורמציית ההיפוך בין העקבה לבין צורת כף הרגל שיצרה אותה, וכן הלאה. בתוך זמן לא רב אביטל הסיק שישנן לפחות עשר תבניות ארגון מולדות שהן הכרחיות כדי לקרוא עקבות.
תורת עקבות הרוח
הבנת המנגנונים הקוגניטיביים הדרושים לקריאת עקבות הובילה לממצא החשוב ביותר של אביטל: תורת עקבות הרוח או Mindprints theory והן הציר המרכזי של כל מחקר חייו. אביטל משער שאלו הן אולי תבניות הארגון הבסיסיות ביותר של הרוח (mind) ובאות לידי ביטוי בכל ענפי התרבות בכל הזמנים, ונראה שתבניות ארגון אלו, ברמה זו או אחרת, קיימות גם אצל בעלי חיים. אביטל טוען שתבניות ארגון אלו (Mindprints) שהיו דרושות לקריאת העקבות לפני כארבע מיליון שנים, וגם הכרחיות כיום לשם קריאת עקבות, הן אותן תבניות שהיו דרושות לעשיית כלי אבן, צלמיות, ציור פרהיסטורי, שפה ומדע מודרני.
A tentative table of mindprints:
עם הזמן, רמת ההפשטה והתחכום של יישום התבניות נעשו יותר ויותר מורכבים. כמו כן המודעות לעצם קיומן של תבניות ארגון אלו הלכה וגדלה לאורך התפתחות התרבות. במאמר זה אביטל טוען שהאבולוציה של התרבות היא במידה רבה האבולוציה של רמות היישום של עקבות הרוח. לשם המחשת העניין הוא מדגים ומשווה את הופעת עקבות הרוח בקריאת עקבות לפני 3.8 מיליון שנים; בציור פרהיסטורי מראשיתו לפני 40.000 שנים ובימינו במדע המודרני. לעומת זאת באמנות המודרנית תבניות ארגון אלו בחלקן חסרות, ובחלקן מופיעות במצב מעוות או הרוס. כלומר, באמנות המודרנית חסר השלד הסטרוקטורלי שהחזיק את האמנות לאורך עשרות אלפי שנים ולכן אינה אמנות כלל, אלא היא ההריסות של האמנות הפיגורטיבית אותה המודרניזם פרק לרסיסים. לדוגמה, עקבה של צבי בגיל, מין ומצב פיסי מסוימים, מקשרת בין כל הצבאים מאותו סוג אך גם מפרידה אותם משאר בעלי החיים. ציור פרהיסטורי של סוס מקשר בין כל הסוסים מאותו סוג אך גם מפריד אותם משאר בעלי חיים. משפט פיתגורס מקשר בין כל המשולשים ישרי הזווית על ידי ציון תכונה שהיא משותפת לכולם. חוק המשיכה של ניוטון מציין את כוח המשיכה בין שתי מסות כלשהן כפונקציה של גודל המסות וריבוע המרחק ביניהן. לעומת זאת, ציור "מופשט" אינו מקשר בין דברים כלשהם, אלא הוא מקרה פרטי של גיבוב צבעים וצורות שאין להם שום התייחסות מעבר לעצמן. באופן דומה, אפשר להראות שכל יתר תשעת עקבות הרוח מתקיימות ברמת הפשטה הולכת ועולה: בקריאת עקבות, בציור פיגורטיבי ובמדע אך לא באמנות מודרנית.
כתביו
עוסק בכינון מחדש של קריטריונים בעלי אופי סטרוקטורלי שמאפשרים להבחין בין אמנות לבין פסוודו-אמנות. בשנת 2009 ספר זה יצא לאור בסינית
ובשנת 2018 הספר יצא לאור גם בספרדית.
בחלקו הראשון של ספר זה אביטל בוחן את השאלה "האם האמנות המודרנית היא אמנות ?" הוא טוען שכל האמנות הוויזואלית הלא-פיגורטיבית שנוצרה במאה העשרים ובמאה ה-21 אינה אמנות. אביטל טוען שהאמנות מצויה במשבר הפרדיגמטי הראשון בתולדותיה. הוא טוען שהמודרניזם עשה רדוקציה של האמנות לקומפוזיציות שרירותיות של צבע וצורה ולכן למעשה עשה רדוקציה של האמנות לעיצוב. אביטל מראה גם מדוע האמנות הקרויה "מופשטת" אינה מופשטת כלל וזאת כי אבות המודרניזם לא הבינו את מושג ההפשטה. אביטל מבקר את האסתטיקנים, ואת הממסד האמנותי על שטיהרו את "השרץ" לדעתו: במקום להגדיר את האמנות באופן שניתן יהיה להבחין בין אמנות לבין לא-אמנות, הם הרחיבו את מושג האמנות ללא גבול עד שאין שום דבר, שאינו עשוי להיות מוצג כאמנות. מצב עניינים זה הוא שווה ערך למצב בו אין אמנות.
חלקו השני של הספר מציג את תורת עקבות הרוח (Mindprints theory) ומראה כיצד ניתן ליישם אותה כדי להבחין באופן ברור למדי בין אמנות לבין פסוודו-אמנות. הוא מראה בהרחבה כיצד כל עקבות הרוח כמו, קישוריות-הפרדה, סימטריה-אסימטריה, היררכיה-אקראיות ועוד, מופיעות בכל ציור פיגורטיבי אך לא בציור מופשט. דיון יסודי במיוחד מוקדש לדיון בארגון היררכי והשלכותיו לגבי האמנות כיום ובעתיד. בסוף הספר מציג אביטל טבלה ובה כחמישים תכונות שהתקיימו באמנות הפיגורטיבית לאורך כל תולדותיה שמתוכן רק שתיים, צבע וצורה, מופיעות גם באמנות המודרנית. אלא ששתי תכונות אלו הן לכל היותר תנאי הכרחי אך לא מספיק כדי שדבר מה יהיה יצירת אמנות. שתי תכונות אלו הן בקושי תנאי מספיק כדי שדבר מה יהיה עיצוב גרפי טריביאלי אך לא אמנות.
ספרו השני של אביטל, הבלבול בין אמנות ועיצוב: כלי-מוח לעומת כלי-גוף יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת Vernon Press.
התזה המובאת בספר היא כי מאז ראשית המאה העשרים האמנים עשו רדוקציה של הציור הפיגורטיבי לעיצוב גרפי אבל קראו לזה "אמנות מופשטת". כמו כן, הם עשו רדוקציה של הפיסול הפיגורטיבי לאובייקט מצוי או לעיצוב תעשייתי ללא כל פונקציה אינסטרומנטלית אבל קראו לעבודות שלהם "פיסול מופשט". בשני המקרים האמנים עשו רדוקציה של הסמלים הפיגורטיביים למרכיבים הפרצפטואליים שלהם או לאובייקט ולכן האמנות חדלה להתקיים כשפה ויזואלית ולמעשה הפכה לעיצוב מסוג זה או אחר. כתוצאה מרדוקציה זו נוצר בלבול מוחלט בין אמנות ועיצוב דבר שהוא הרסני לגבי שני התחומים.
הספר מציג השוואה של האמנות והעיצוב ביחס לכמאה תכונות ומראה שכמעט בכל המקרים התכונות הללו מנוגדות באופן קוטבי בשני התחומים. לאור ההשוואות הללו המסקנה הבלתי נמנעת היא שאמנות ועיצוב הם שני תחומים שונים ובלתי תלויים זה בזה. להמחשת העניין להלן הבחנות אחדות: הספר מוכיח שאמנות ועיצוב הם שני תחומים משתי רמות שונות לחלוטין בדיוק כמו שהמספר "2" ושני תפוחים הם משתי רמות שונות לחלוטין: המספר הוא קבוצה מופשטת לחלוטין ואילו שני התפוזים הם אובייקטים קונקרטיים. נקודת המוצא של האמן וגם של המעצב היא דימוי מסוים. אולם בזמן שהאמן עולה מהדמוי אל מערכת סמלים ויזואליים, המעצב יורד מהדימוי אל עולם האובייקטים. ועוד דוגמה: קיים עיצוב בכל אספקט ובכל מרכיב של הטבע מעבר למקום וזמן. אולם אין אמנות בטבע כשם שאין בו גם פילוסופיה, ספרות או מדע. אלו רק אחדות מקרוב למאה הבחנות בין אמנות ועיצוב המוצגות בספר.
קזואר
קָזוּאָר (שם מדעי: Casuarius) הוא סוג של עוף בינוני בגודלו, חסר יכולת תעופה, המצוי ביערות הגשם של גינאה החדשה וצפון-מזרח אוסטרליה. זהו הסוג היחיד במשפחת הקזואריים (Casuariidae).
הקזואר דומה בצורתו החיצונית ליען ולאמו. הקזואר המצוי, החי בגינאה החדשה, הוא העוף הרביעי בגודלו לאחר האמו ושני מיני היען.
מאפיינים
הקזוארים, בניגוד לעופות הגדולים, הם שוכני יערות עבותים, מצויים בדרך-כלל ליד נתיבי מים, מסוגלים לפלס את דרכם בזריזות בסבך ואף לשחות היטב. ניזונים מצמחים, פירות ובעלי חיים קטנים כדוגמת נחשים, צפרדעים וחלזונות.
הקזוארים שייכים לסדרת העופות הקדומים חסרי שיניים, שבה כלולים בין היתר גם האמו, היען והקיווי.
קיימים שלושה מיני קזוארים:
לרגלי הקזוארים שלוש אצבעות; נוצותיהם צרות, מתולתלות וצבען שחור מבהיק. על הראש כרבולת קרנית גבוהה המשמשת אותם כאיבר חיתוך כדי לפלס דרכם בתוך סבך השיחים וככלי נשק. לצווארם הקרח גדילים וקיפולי-עור בצבעים עזים האופייניים לכל מין. הנקבות גדולות וצבעיהן בהירים יותר.
הקזוארים בדרך כלל ביישנים. הם בעלי חיים חשאיים של מעמקי היער, ומומחים בהיעלמות בסבך. בעת סכנה יעדיפו להשתטח על הקרקע, או יפתחו בריצה דרך היער, כשהם מסיטים את הענפים הצידה בעזרת קסדתם. עם-זאת, הקזוארים הם בעלי כוח רב ונחשבים מסוכנים אם ירגישו מאוימים. רגליהם מצוידות בטפרים גדולים ומהלומה מכוונת היטב של אחת מרגלי הקזואר עשויה לגרום לפציעות קשות ואף להמית אדם. בשל כך הקזוארים נחשבים למסוכנות בחיות שניתן לכלוא בגני חיות וכן לעוף המסוכן ביותר בעולם.
הנקבה מטילה בין שלוש לשמונה ביצים גדולות, שמשקל כל אחת כ-650 גרם. קליפת הביצה ירוקה-כחולה ומחוספסת. הזכר דוגר כ-50 ימים ולאחר הבקיעה יגדל את האפרוחים במשך כ-9 חודשים עד שיעזבו את הקן. גוון האפרוחים מאפשר להם להתחבא בין השיחים בנוכחות טורפים.
האויב העיקרי של הקזואר הוא האדם. סביבתם הטבעית מתמעטת והילידים צדים אותם בעבור בשרם הטעים ולפעמים הם משמשים כמטבע (יקר) עובר לסוחר. אוכלוסייתם מוערכת כיום בין 1,600 ל-11,000 פרטים.
דב בעריש מאושפיצין
רבי דב בעריש פרומר מאושפיצין (? – כ' בכסלו ה'תקצ"ח, 18 בדצמבר 1837) היה רב ואדמו"ר חסידי בעיירה אושוויינצ'ים (אושוויץ) שבמערב גליציה. מתלמידי החוזה מלובלין.
ביוגרפיה
נולד בעיירה קשאנוב לאביו משה ואמו הענדל. למד תלמוד והלכה אצל ר' שלמה בוכנר מקשאנוב, ותורת הנסתר מפי החוזה מלובלין. סופר עליו, כי למד מהחוזה מלובלין את מידת "התפשטות הגשמיות", הנחשבת בחסידות לדרגה רוחנית גבוהה במיוחד. היה תלמידו החשוב ביותר של ר' שלמה מקשאנוב, שהעיד עליו כי "כל מה שהיה לי, וכל מה שרכשתי אצל רבותי השקעתי בו, והוא קיבל וספג הכל ועוד הוסיף על כך". עוד אמר עליו רבו: "אם חלילה ידונו אותי בבית דין של מעלה לגיהנום, מובטחני שיהודי קטן זה, תלמידי החביב ר' בעריש, יוציאני משם ויכניסני לגן עדן". בשנת 1828 בקירוב עבר לאושפיצין בעקבות הזמנתו של אחד מעשירי העיירה, ר' נטע טיברג, להיות המלמד של בנו. פעם התארח בעיירה רבי עקיבא איגר ודב בעריש היה היחיד שידע להשיב על קושייתו, ומאז התיידד עמו.
על אף שרבותיו הכירו בגדולתו, דב בעריש עשה הכל כדי להימנע מפרסום ואף השביע את תלמידיו שלא ידברו בשבחו. האדמו"ר אריה לייב ליפשיץ, מייסד חסידות וישניצא, אמר, כי ר' בעריש ביקש להישאר צדיק נסתר: "ותפילתו תמיד שיישאר בין הצדיקים הנסתרים, וביקש מה' שלא יגלו אותו לשום צדיק בעולם, ובאמת צדיקי דורנו אינם יודעים עליו כלל." ואולם הוא עצמו הכיר בגדולתו של דב בעריש ואמר עליו: "אני הכרתי ארבע מאות צדיקים, וצדיק כמוהו לא ראיתי, גדול הדור שאין כמוהו, ואף על פי כן הוא עניו גדול שאין כמוהו". האדמו"ר משה מלעלוב אף השווה את מעלתו הרוחנית לזו של החוזה מלובלין עצמו.
תלמידיו ראו בו לא רק מורה הלכה ומדריך רוחני, אלא גם בעל מופת. בספר "שלושה עדרי צאן", שיצא לאור לאחר מותו, תיאר תלמידו, רבי מנחם מנלי סופר, אירועים שונים בהם הצליח דב בעריש לרפא חולים שהרופאים נואשו מהצילם, בהם גם רופא אפיקורוס, שבזכות מקרה זה החליט לחזור בתשובה.
לאחר שהוכרה גדולתו נודע דב בעריש כ"צדיק מאושפיצין" ואף הסכים לשמש כראש הקהילה, אולם אישור הממשלה התעכב והגיע רק לאחר פטירתו. אף על פי כן, בני העיר הוסיפו על מצבתו את התואר אב בית דין.
דקסטר
דקסטר (Dexter) היא מילה לטינית שמשמעותה "ימין". לעיתים משמשת גם כשם פרטי או שם משפחה.
{{פירושונים|
משה גלעד
ביוגרפיה
אמו של גלעד עלתה לארץ ישראל מליטא ערב מלחמת העולם השנייה. הוא בעל תואר שני בספרות השוואתית מאוניברסיטת תל אביב (1986).
דקסטר
ראו גם
}}
משה גלעד
ביוגרפיה
שימש כעורך המגזין "מסע אחר" מ-1989 ועד 1998 וכן היה עורך הוצאת הספרים של מסע אחר. שימש כעורך באתרי אינטרנט בתחום הנסיעות.
גלעד כותב בתחום עיסוקו בעיתון "הארץ" מאז 1998. הוא כותב גם במגזין "מסע אחר" ובמגזינים "מטיילים", "דה-מרקר" ו"לאשה".
גלעד הוא עורך סדרת ספרי המסע "עולמות" בהוצאת עם עובד. חיבר שני ספרים וערך מספר רב של ספרים.
משפחת שונצינו
משפחת שׂוֹנְצִינוֹ (נהגה: "סוֹנצ'ינוֹ"; בכתב לטיני: Soncino) הייתה משפחה יהודית, מראשוני המדפיסים בעברית במאות ה-15 וה-16, שפעלו באיטליה ובאימפריה העות'מאנית. בבית-הדפוס שלה יצא לאור לראשונה התנ"ך בדפוס בשפה העברית, בנוסח שלם ומנוקד.
היסטוריה
רוב הידוע על תולדות משפחת שונצינו מקורו בדברים שכתבו בני המשפחה או המגיהים שלהם בהקדמות ובקולופונים לספרים שהדפיסו.
מוצא המשפחה מגרמניה. קיימת סברה כי הכינוי "מענצעלן", שבו כונה גרשם שונצינו ב"לשון אשכנז", מעיד על מוצא ממגנצא (מיינץ); אולם לפי עדות בני המשפחה הם ראו עצמם צאצאיו של ר' משה משפירא (שפייר), הנזכר בתוספות של רבי אליעזר מטוך, ושל ר' משה, דור חמישי למשה משפירא, אשר נאבק באינקוויזיטור ג'ובאני דה קפסטראנו בעיר פירת שבבווריה.
באמצע המאה ה-15 קיבלו שניים מבניו של משה מפירת, שמואל ושמעון, היתר להתיישב בעיר סונצ'ינו שבצפון איטליה, והם השתקעו בה ואימצו להם את שם העיר כשם משפחתם.
בשנת 1483 הקימו בנו ונכדו של שמואל, ישראל נתן ובנו יהושע שלמה, את בית הדפוס העברי הראשון של המשפחה, והספרים הראשונים שהוציאו לאור היו מסכת ברכות ומסכת ביצה, המסכתות הראשונות מהתלמוד הבבלי שיצאו בדפוס. לרגל המאורע כינה יהושע שלמה בהקדמתו למסכת ברכות את שנת ההוצאה, רמ"ד, בשם "שנת גמר"א".
שנים אחדות לאחר הקמת בית הדפוס החלו בני המשפחה לנדוד עמו ברחבי איטליה, ושהו תקופות קצרות בערים שונות, מבארקו (Barco), ברשה (Brescia) וקזאלמג'ורה שבצפון, דרך רימיני, פאנו (Fano), פזארו (Pesaro) ואורטונה  ועד נאפולי שבדרום.
בשנים 1494–1504 היה שונצינו הדפוס העברי היחיד בעולם, ובין השנים 1499–1501 כלל לא הודפסו ספרים עבריים בשל רדיפות.
בשל צרותיו בסביבה הקתולית, וייתכן כי גם בשל התנכלות מצד מתחרהו, המדפיס הנוצרי דניאל בומברג מוונציה, עזב גרשם בן משה שונצינו את איטליה ב-1528, ולאחר שהות קצרה בסלוניקי התיישב ב-1530 בקונסטנטינופול, שם המשיכו הוא ובנו אליעזר את מפעל הדפוס המשפחתי עד 1547. לאחר מותו של אליעזר המשיך שותפו, משה בן אלעזר פרנס, להפעיל את בית הדפוס עד 1554. בנים נוספים של המשפחה הפעילו בתי דפוס גם בסלוניקי ובמצרים במשך שנים אחדות.
תוצרי בית הדפוס
בית הדפוס של משפחת שונצינו היה בית הדפוס העברי הראשון שהתמיד במשך עשרות שנים, נודע בקפדנותו ובדיוק של ספריו והשפיע רבות על התפתחות הדפוס העברי. גופני הדפוס שלו עוצבו בידי פרנצ'סקו דה בולוניה, מי שעיצב את הכתב הנטוי הראשון עבור אלדוס מנטיוס, ממובילי הדפוס באיטליה בתקופת הרנסאנס. רבים מהספרים עוטרו ולאחדים מהם אף צורפו ציורים.
החל משנת 1522 הדפיסו בני שונצינו בספריהם סמל שבחרו לבית הדפוס שלהם, ובו מגדל-מצודה, מלווה בפסוק.
במהלך השנים הוציא בית הדפוס ספרי קודש רבים, בהם מסכתות של המשנה והתלמוד הבבלי, ספרים שונים של התנ"ך במהדורות אחדות, מחזורי תפילה (בהם "מחזור בני רומי" שהודפס בשני חלקים ב-1486) והגדות. חלק מהמהדורות כללו פירושים של הרמב"ם, רש"י ורד"ק. המהדורה המלאה הראשונה של התנ"ך יצאה לאור בי"א באייר ה'רמ"ח (22 באפריל 1488) בסונצ'ינו. הכוונה להוציא מהדורה זו נרמזה כבר ב-1485, כאשר סַדָּר הדפוס של שונצינו הוסיף בשולי "ספר העיקרים" ליוסף אלבו שיבוש מכוון של הפסוק מספר ישעיהו ב' 3, . ארבע שנים לאחר יציאת התנ"ך המלא, בי"א באייר ה'רנ"ב, יצאה לאור בנאפולי מהדורה מלאה של המשנה עם פירוש הרמב"ם. בקונסטנטינופול הוציא בית הדפוס מהדורות רב-לשוניות של התורה, אחת בארמית, עברית, פרסית וערבית, והשנייה בארמית, עברית, יוונית וספרדית.
בין שאר הספרים שהוציא בית הדפוס היה מבחר גדול של ספרי הלכה, פירושים, מדרשים ופילוסופיה, בהם "ילקוט שמעוני", "ארבעה טורים" של יעקב בן אשר, "ספר הכוזרי" של יהודה הלוי ועוד מכִּתבי ידעיה הפניני, רבנו בחיי, שלמה אבן גבירול, משה מקוצי, רד"ק, רמב"ן, האי גאון, יצחק אבוהב ואחרים, וכן ספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו" של אליהו בשייצי.
בנוסף לכך, יצאו בדפוס גם ספרי חולין כגון "מחברות עמנואל" של עמנואל הרומי ומסעות בנימין מטודלה.
גרשם שונצינו ובנו אליעזר לא הסתפקו בהוצאת ספרים בעברית, והדפיסו גם למעלה ממאה ספרים ביוונית, לטינית ואיטלקית, בהם כתבים מהספרות הכללית בת התקופה, ואף כתבי קודש נוצריים עבור מו"לים אחרים. בין השאר הקדיש גרשם שונצינו מהדורה של כתבי פטרארקה לצ'זארה בורג'ה, בנו העריץ של האפיפיור אלכסנדר השישי, ובהקדשתו התפאר בגופני הדפוס המהודרים שלו באלפבית עברי, יווני ולטיני.
הנצחה
בשנת 1924 נוסדה בברלין "חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים" (Soncino Gesellschaft der Freunde des judischen Buches), שפעלה לשיפור הטיפוגרפיה העברית, הדפיסה ספרי קודש וחול ואף הוציאה, בין 1925 ל-1930, את כתב העת Soncino-Blätter (מוכר גם בכתיב יידי "שונצינו בלעטער" - "דפי שונצינו") לחקר תולדות הדפוס וההוצאה לאור בעברית. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הוצרו צעדיה של החברה, והיא פורקה ב-1937.
משנות ה-40 של המאה ה-20 פועל בלונדון, המוציא לאור ספרים יהודיים בעברית ובתרגום לאנגלית ולשפות נוספות. הן חברת שונצינו והן דפוס שונצינו אימצו את סמל המגדל של משפחת שונצינו לסמלן.
בשנת 1988, במלאת 500 שנה להדפסת התנ"ך המלא הראשון, נחנך בסונצ'ינו מוזיאון לדפוס (ראו גם פה), ובו אגף המוקדש למשפחת שונצינו ותולדותיה, ושני אגפים נוספים המציגים את טכנולוגיות הדפוס והתחריט לאורך השנים.
על שם המשפחה קרוי רחוב שונצינו בתל אביב.
גרזן קרח
גרזן קרח (באנגלית: Ice axes או Ice tools, בצרפתית: Piolet) הוא כלי עזר לטיפוס על הרים ולמעבר מסלולי שלג, קרח ומסלולים מעורבים (Mixed).
מבנה הגרזן
לגרזן הקרח מספר חלקים: ידית, ראש, חוד, מכוש או פטיש וקוץ.
הידית
ידית הגרזן עשויה להיות ישרה או מעוקלת בצורות שונות. ידיות ישרות מקלות על נטיעה של הגרזן בשלג לשימוש כאחיזה או כעגינה. ידית שאינה ישרה מקשה על החדרת הגרזן לשלג.
כיפוף באזור האחיזה נותן לפיתה טובה ומונע מפרקי אצבעות הידיים להחבט בקרח עם כל מכה. ידית שהיא כולה קמורה מתאימה יותר ליציאה מקטעים שליליים (קטע שבו השיפוע הפוך בכיוונו ממדרון), כיוון שיש קטע ארוך של הידית שיכול לדלג על מדרגה בקרח.
יש גרזנים להם ציפוי גומי על הידית, המעניק אחיזה טובה יותר ושיפור החיכוך. הגומי עוזר גם בשמירה על חום הידיים. עם זאת, ציפוי הגומי מקשה על החדרת הגרזן לשלג ונוטה להתקלף לאחר שימוש רב.
החוד
צורת החוד קובעת את הכיוון בו החוד נכנס לקרח עם משיכה כלפי מטה. כיוון זה משפיע על הקלות והמהירות בו החוד חודר לקרח.
סטנדרטים
קיימים שני סטנדרטים לגרזני קרח:
חלק מהדגמים ניתן למצוא עם שני הסטנדרטים, לפחות עבור החוד. חודים של גרזנים מסטנדרט B הם דקים וקלים יותר ואינם מיועדים לטיפוס מסלולים מעורבים (mixed routes), טיפוס סלע (dry tooling) וכיוצא באלו. לעומת זאת, חודים בסטנדרט B מתאימים לטיפוס מסלולים שיש עליהם קרח בלבד, כי הם חודרים לקרח בקלות, עקב היותם דקים יותר.
חודים של T הם רב שימושיים, ומתאימים לשימוש יבש (dry-tooling) ולמסלולי קרח. מאידך, הם כבדים יותר ועבים.
גרזני הליכה
גרזן הליכה הוא גרזן קרח ארוך בעל מוט ישר, באורכים שבין 60 ל-90 ס"מ, המשמש לטיפוס שלג וקרח לא תלול. על מנת למצוא את האורך המתאים, עומדים על משטח מאוזן. הגרזן, כשהוא אחוז ביד, אמור להגיע בדיוק עד הרצפה או להיות באוויר בדיוק מעל לרצפה. ככל שהשטח תלול יותר, קל יותר לשלוט בגרזן קצר יותר. להליכה בשטח לא תלול ניתן לקחת גרזן מעט ארוך מדי, אך גרזן ארוך הופך מסוכן במדרונות תלולים ומקשה על בלימה עצמית של נפילה.
בזמן טיפוס מדרונות שלג משתמשים בראש הגרזן כאחיזה, כאשר הידית נטועה בשלג לכל אורכה. במקרה כזה, ידית ארוכה מאלצת להרים את היד גבוה בכל פעם שרוצים לשלוף את הגרזן, וגורמת להתעייפות שלא לצורך.
בשנים האחרונות מופיעים יותר ויותר גרזני הליכה עם מאפיינים של גרזנים טכניים: כיפוף קל בידית, זוויות חדירה שונות של החוד ועוד.
גרזנים טכניים
גרזנים טכניים הם גרזני קרח המשמשים לטיפוס קרח תלול ומפלי קרח. אורכם 45-55 ס"מ. גרזנים ארוכים מאלו קשה להניף מעל הראש על מנת לבצע מכה טובה שתחדור את הקרח. גרזנים טכניים מגיעים בזוגות, אחד לכל יד. לרוב, החוד שלהם בזווית חדירה חיובית לקרח והפעלת עומס על הידית (shaft) גורמת להחדרה של הגרזן לעומק רב יותר בקרח. לגרזנים בקבוצה זו ידית קמורה או כפופה להגנה על פרקי האצבעות מפגיעה בקרח ולמעבר טוב יותר של בליטות בקרח.
בשנים האחרונות הופיעו גם גרזנים ייעודיים למסלולי קרח טכני במיוחד ולתחרויות. גרזנים אלה הם ללא רצועה ועם שניים או שלושה מקומות אחיזה לאורך הידית. שתי תכונות אלה מאפשרות להחליף ידיים על הגרזן, להתרומם גבוה יותר בלי להעביר את הגרזן (לאחוז גבוה יותר) ולהחליף גרזנים בין הידיים.
בעת בלימה של נפילה עם גרזנים טכניים יש להיזהר במיוחד. זווית הכניסה החיובית גורמת לחדירה של החוד בבת אחת לתוך הקרח ומקשה ביותר על בלימה עצמית. קיימות עדויות של מטפסים שניסו זאת ופרקו את הכתף עקב המשיכה הפתאומית.
בכל זוג של גרזנים טכניים, מגיע גרזן אחד עם חלק אחורי בצורת מכוש והשני עם חלק אחורי בצורת פטיש. מטפסים של מסלולים אלפיניים טכניים נוהגים לקחת גרזן שלישי, קצר וקל מאוד, למקרה חרום.
השלמה חילית
השלמה חילית היא קורס פיקודי המיועד לבוגרי קורס קצינים בצה"ל. בפרק זה עוברים הצוערים הכשרה המכינה אותם באופן ספציפי יותר לתפקיד בו הם מיועדים לשרת. משך ההכשרה משתנה בין החילות השונים. זהו הפרק האחרון בהכשרת הקצין, בסיומו מקבלים הצוערים את דרגות הסג"ם, למעט עתודאים ונגדים המקבלים דרגות סגן. לעיתים, טקס הסיום הוא טקס סיום משולב, המשלב חלק מן ההכשרות יחדיו. ההשלמות החייליות של החילות הלוחמים, דהיינו, חיל השריון, חיל ההנדסה הקרבית, חיל האיסוף הקרבי, חיל הרגלים וחיל התותחנים משכן ארבעה חודשים. הצוערים בחילות אלו נפגשים במהלך ההשלמה לסדנה הרב חילית, המתקיימת במחנה שיזפון, בהם הם מתרגלים מפקדי מחלקות בקרב משולב.
קורס קציני שריון
קורס קציני שריון (בראשי תיבות: קק"ש) הוא ההשלמה החילית של צוערי חיל השריון. משכה כארבעה חודשים, בהם לומדים ומתרגלים הצוערים את הטכניקות והמיומנויות הנדרשות לפיקוד והפעלת מחלקת טנקים.
מבנה הקורס
הקורס מתקיים אחת לארבעה חודשים במחנה שיזפון, בחטיבה 460. מגיעים אליו בוגרי קורס מפקדי טנקים מכל חטיבות השריון לאחר שסיימו את קורס הקצינים בבית הספר לקצינים בבה"ד 1. הקורס נחשב לאחד היקרים בצה"ל בשל עלויות הפעלת הטנקים והתחמושת הרבה הנורית בו.
תוכני הקורס
במהלך הקורס לומדים הצוערים את תורת הלחימה של חיל השריון ואת הפעלת מחלקת הטנקים במתארים שונים כשטח פתוח, שטח הררי ושטח עירוני ובנוי. בתרגילים רבים מושם דגש על כיבוש יעדים מבוצרים ופריצת מכשולים. אופן לימוד הפעלת מחלקת הטנקים הוא מדורג: ראשית בשיעורים עיוניים, לאחר מכן בתרגילים ייצוגיים על גבי האמרים ובהמשך על גבי טנקים. הצוער מתרגל הפעלת מחלקת טנקים בודדת, ובשלבים מאוחרים יותר, במסגרת פלוגתית. דגש רב מושם על הקרב המשולב. בשלביו האחרונים של הקורס מתקיימת סדרת הקרב המשולב, בו נערכים תרגילי פלוגה וגדוד ביחד עם צוערי ההשלמות האחרות. מעבר לידע והמיומנויות הנדרשות בקרב, מוקדש פרק בקורס ללימוד שגרת המחלקה: ניהול המחלקה בשגרה, דרכי הנחלת ערכי צה"ל לחיילים, חינוך ופיתוח הכושר הגופני. השכלתו של הצוער בתחום ההיסטוריה הצבאית והטקטיקה חשובה, והצוערים נדרשים לכתיבת עבודה באחד מהנושאים הללו. הקורס תובעני מאוד ודורש מאמץ רב מהצוער: שעות השינה מועטות, ויש מספר רב של תרגילים מבחנים ומטלות.
קורס קציני חי"ר
ההשלמה החילית של קציני הח"יר מתקיימת בבה"ד 1. בהשלמה זו משתתפים צוערים מחטיבות החי"ר, מיחידות מיוחדות ומפלס"רי השריון.
קורס קציני הנדסה (ח"ץ)
ההשלמה החילית של חיל ההנדסה הקרבית נקראת ח"ץ (חה"ן-צוערים), משכה ארבעה חודשים והיא מתקיימת בבית הספר להנדסה צבאית בצוקי עובדה (בה"ד 14). במהלך ההכשרה לומד החייל תוכני הנדסה מתקדמים כגון חבלה מתקדמת (בפרט, פיצוץ מבנים), שיתוף פעולה עם חיל הרגלים וחיל השריון. בסיום ההשלמה החילית מוסמך החייל כקצין הנדסה קרבית וכפלס שלב 12.
קורס קציני תותחנים (יסוד)
ההשלמה המכונה יסוד לקורס קציני תותחנים (הנקראים גם קציני אש) נערכת באגד 425 בבית הספר לתותחנות ולסיוע באש, במחנה שבטה.
קורס קציני איסוף
הכשרת קציני האיסוף הקרבי מתבצעת בביסל"ק במחנה מגן סיירים הממוקם בבקעת סיירים. קציני מודיעין המיועדים לשרת כקציני מודיעין ביחידות שדה עוברים השלמה חילית בבה"ד 15.
קורס קציני רפואה
ההשלמה נערכת בבה"ד 10 ומכשירה קציני ארגון רפואה (חובשים בהכשרתם). במקום נערכת גם ההשלמה החילית של קציני רפואה המכשירה רופאים.
קורס קציני קשר
ההשלמה החילית של חיל הקשר היא הארוכה מבין החילות, ומשכה כארבעה חודשים, בנוסף למיומנויות פיקוד נלמדים במסגרתה תכנים רחבים החל מקשר רדיו וכלה במחשוב.
יראון
יִרְאוֹן הוא קיבוץ באזור הצפון בתחום המועצה האזורית הגליל העליון. הוא משתייך ל, אינו מופרט ושומר על אורח חיים שיתופי, בדגש על ערבות הדדית.
רקע היסטורי
הקיבוץ הוקם לאחר מלחמת העצמאות ב-20 במאי 1949 בידי יוצאי חטיבת יפתח של הפלמ"ח (מהכשרת דפנה של תנועת הצופים העבריים), מספר לוחמים יוצאי גדוד מוריה (לוחמי חי"ש) ובוגרי תנועת הנוער "דרור - החלוץ" שעלו ממצרים. הקבוץ הוקם על חורבות הכפר הערבי צאלחה, כאחד משורת היישובים שחיזקו את קו הגבול עם לבנון. מקימי היישוב, יוצאי הפלמ"ח, היו חבריהם של הנופלים בכיבוש מצודת כ"ח ובקיבוץ מתקיימות אזכרות שנתיות לזכרם.
במאי 1950 אושר צירופו למסגרת הקיבוץ המאוחד. בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד ב-1953 פרשו מהקיבוץ כשליש מחבריו ועברו לקיבוץ יד חנה. בעקבות זאת סבל הקיבוץ ממיעוט חברים ונזקק לסיוע בכוח אדם. במשך השנים הצטרפו לקיבוץ גרעינים מתנועת הנוער העובד והלומד, מתנועת הצופים, בני קיבוצים ומשפחות מהארץ ומחו"ל.
מקורות הכנסה
לאחר השנים הראשונות הקשות, משק יראון פיתח במרוצת השנים מקורות הכנסה מגוונים שהובילו אותו להצלחה כלכלית. מקור ההכנסה העיקרי הוא מפעל "פסקל טכנולוגיות", הפועל באזור התעשייה במעלות. בנוסף, מפעל הרוכסנים הוותיק "פסקל רוכסנים", ענפי גידולי השדה, מטעי נשירים (תפוחים, אגסים, דובדבנים וקיווי) משתלה המתמחה בעצים נדירים, ומפעל "רהיטי יראון" המתמחה במוצרים להרכבה עצמית לרשתות שיווק. ענף התיירות מכיל את "אגם חי", פינת חי לליטוף מסביב לאגם טבעי קטן. בעלי חיים המסתובבים חופשי הם איילים אדומים, איילים נקודים, ארנבונים, עופות סוסי פוני ועוד. ביראון 38 חדרי אירוח "שלווה על ההר".
בשנת 2000 הוקם "יקב הרי גליל" בשיתוף עם יקבי רמת הגולן, מבנה היקב המצופה בעץ אלון ונירוסטה, משלב בין התפיסה המסורתית של תעשיית היין לחדשנות "הייטקית". היין המשובח מיוצר מכרמים שנטועים בהרי הגליל העליון וזוכה בתחרויות יין בארץ ובעולם.
טיילת הפסלים
בצידו המזרחי של הקיבוץ ממוקמת אנדרטת "הכשרת דפנה" לזכר 16 חברים שנהרגו בקרבות מלחמת השחרור. מהאנדרטה מובילה טיילת פסלים אל אנדרטה לזכר איילת לנגר אלקובי שנהרגה בפיגוע רצחני של מחבל מתאבד ב-19 באוקטובר 1994 בעת נסיעה בקו 5, סמוך לדיזנגוף סנטר שבתל אביב.
מייקל מור
מייקל מור (באנגלית: Michael Moore; נולד ב-23 באפריל 1954) הוא במאי קולנוע, במאי וידאו קליפים וסופר אמריקאי.
בצעירותו
מור נולד בעיר פלינט במדינת מישיגן שבארצות הברית, וגדל בעיירה דייוויסון הסמוכה. בתקופת ילדותו הייתה העיר פלינט מרכז לתעשיית הרכב של ארצות הברית, ולמפעלי חברת ג'נרל מוטורס, שבהם עבדו אמו, אביו וסבו. דודו היה אחד ממייסדי איגוד עובדי תעשיית הרכב האמריקנים, והיה פעיל בשביתה המפורסמת בשנת 1936 שהביאה לאיחוד האיגודים השונים בתעשיית הרכב האמריקנית.
מור, שמוצאו אירי גדל כקתולי מאמין, ואף למד בסמינר בגיל 14. בשנת 1972 סיים את בית הספר התיכון, ובאותה שנה נבחר לוועד התלמידים העירוני לאחר מסע בחירות שנסב סביב הדרישה לפיטורי מנהל בית הספר שבו למד, וסגנו. ואכן, עד סיום כהונתו של מור התפטרו שני מחנכים אלו מעבודתם.
מור היה פעיל בתנועת הצופים, ואף הגיע לדרגת "נשר" שהיא הדרגה הגבוהה אליה יכול צופה להגיע בארצות הברית, הישג בו הוא גאה ביותר עד היום. על מנת להגיע לדרגה זו, נדרשת השתתפות בפרויקט קהילתי. מור צילם סרט דוקומנטרי העוסק במפגעי בטיחות בקהילה. בגיל 18, נבחר לחבר במועצת החינוך בעירונית והיה לאדם הצעיר ביותר להיבחר למשרה ציבורית בארצות הברית. מור החל את לימודיו באוניברסיטת פלינט במישיגן, אך לא סיים אותם. בגיל 22 החל לפרסם עיתון סטודנטים בשם "קול פלינט", אשר שינה לאחר מכן את שמו ל"קול מישיגן". ב-1986 סגר את "קול מישיגן", והפך לעורך המגזין הליברלי "מאד'ר ג'ונס". יריביו של מור טוענים כי פוטר מהעיתון לאחר סדרת חיכוכים עם כתבים אחרים בעיתון, בין היתר בשל סירובו של מור לאפשר פרסום כתבה ביקורתית על משטר הסנדיניסטים בניקרגואה. בכספי הפיצויים שקיבל מהעיתון השתמש להסרטת סרטו "רוג'ר ואני".
קולנוע
סרטו הראשון של מור כבמאי, "רוג'ר ואני", שיצא לאקרנים בשנת 1989, היה סרט תיעודי שעסק במתרחש בעיירה פלינט שבמישיגן, לאחר שחברת ג'נרל מוטורס סגרה את מפעליה בעיירה ופתחה אותם במקסיקו, שבה יכלה לשלם משכורות נמוכות בהרבה. הסרט סימן את מור כמבקר חריף של ראיית העולם הנאו-ליברלית ושל הגלובליזציה. "רוג'ר" הוא רוג'ר ב. סמית', מנכ"ל ונשיא ג'נרל מוטורס. הסרט היה ניסיון אמביציוזי עבור אדם כמור, שהיה חסר השכלה פורמלית בתחום הקולנוע וללא כל ניסיון מעשי. מור למד את העבודה המעשית מהצלם קווין ראפרטי, אשר באופן אירוני הסתבר כי הוא בן דוד מדרגה ראשונה של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. השפעתו של ראפרטי, אשר היה בין יוצרי הסרט הדוקומנטרי "הקפה האטומי" בשנת 1982, ניכרת בשימוש הסאטירי שעושה מור בקטעי ארכיון שנלקחו מסרטי "סוג ב'" ישנים, פרסומות טלוויזיה ישנות, ויומני חדשות, שהיה לסימן היכר של עבודתו של מור.
"חזיר קנדי" שהוקרן בשנת 1995 היה סרטו הבא של מור. הסרט היה סרט סאטירי בכיכובם של אלן אלדה וג'ון קנדי ועסק בנשיא ארצות הברית אשר אינו מצליח למצוא אויב ראוי לאחר סיום המלחמה הקרה ונגרר בידי אנשי תעשיית הנשק ואילי ההון להכריז מלחמה על קנדה.
בשנת 1997 הוקרן "הגדול" (The Big One), אשר היה תיעוד של מסע הפרסום של מור לספרו "הקטן את זה! איומים אקראיים מאמריקני לא חמוש" בו ביקר את מדיניות הפיטורים ההמוניים בתאגידי הענק, שעמדה בניגוד לרווחי השיא שהרוויחו. בין היתר ביקר את חברת נייקי על שהעבירה את מפעליה לאינדונזיה.
בשנת 2002 הוקרן לראשונה סרטו של מור "באולינג לקולומביין". סרט זה חקר את תרבות האלימות והנשק בארצות הברית, ואת מדיניות הממשל האמריקאי בנושא - הנובעת מהתיקון השני לחוקת ארצות הברית. הסרט זכה בפרס בפסטיבל קאן ובפרס "סיזאר" הצרפתי עבור הסרט הזר הטוב ביותר. בארצות הברית זכה הסרט בשנת 2002 בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר. הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית יוצאת דופן עבור סרט תיעודי, והיה בזמנו לסרט התיעודי הרווחי ביותר, שיא שנשבר רק על ידי סרטו הבא של מור "פרנהייט 9/11". המבקרים שיבחו את הסרט כמאיר נקודה המוזנחת בדרך כלל על ידי הזרם המרכזי בביקורת ובתרבות האמריקנית. מבקרי הסרט טענו כי הוא מציג את טיעוניו בצורה מטעה ובלתי מדויקת. הרקע לסרט היה הטבח בתיכון קולומביין בשנת 1999 בו פתחו זוג תלמידי תיכון במסע רצח שהסתיים ברצח שנים עשר מחבריהם לספסל הלימודים, וברציחתו של מורה, כמו גם בפציעתם של רבים אחרים. מור השתמש באירוע כרקע לדיון מקיף בתרבות הנשק והאלימות האמריקנית, אשר הורחב מעבר לדיון במקרה קולומביין עצמו.
בשנת 2004 הציג מור את סרטו המצליח ביותר, כמו גם השנוי במחלוקת ביותר, "פרנהייט 9/11". הסרט בוחן את אמריקה שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, ובמיוחד את תפקודו של הנשיא בוש, ואת הקשרים שבין משפחתו של בוש ומשפחתו של אוסאמה בין לאדן. הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, והיה הסרט התיעודי הראשון שזכה בפרס זה מאז שנת 1956. כותרת הסרט נלקחה מספרו של סופר המדע הבדיוני ריי ברדבורי "פרנהייט 451", העוסק במשטר טוטליטרי בו נאסרה קריאת הספרים. פרנהייט 451 היא הטמפרטורה בה בוער נייר. הכותרת בכרזות הפרסומת שליוו את הקרנת הסרט טענה כי "פרנהייט 9/11" היא הטמפרטורה בה "בוערת החירות". הכנסות הסרט הגיעו לכ-200 מיליון דולר בכל העולם, כאשר בארצות הברית הכניס הסרט כ-120 מיליון דולר, ועד היום הוא הסרט התיעודי שזכה להצלחה הקופתית הגדולה ביותר בכל הזמנים.
ב-21 בספטמבר 2018 יצא לאקרנים, בארצות הברית, סרטו של מור "פרנהייט 11/9" העוסק בבעיות הפנים של ארצות הברית והתעלמות הממסד מהאזרח הפשוט. מור התמקד, בסרטו, בפלינט שבמישיגן, מקום לידתו וילדותו של הבמאי. הוא מגולל את סיפורם של תושבי המקום אשר במשך שנים סובלים מזיהום המים בעקבות החלטות זדוניות וניסיונות הטיוח של התוצאות העגומות לבריאות האדם. הסרט הנוקב גם עוסק במשבר המורים בווסט וירג'יניה, בטבח שבוצע בבית ספר תיכון במדינת פלורידה, ובבחירתו של טראמפ לנשיא ארצות הברית בנובמבר 2016. מור מותח ביקורת על הממסד הפוליטי בארצות הברית ועל המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית. הוא מזהה תנועה חדשה של מועמדים שונים לחלוטין אשר רצים לבחירות האמצע של נובמבר 2018 ושמדברים לאותם מאה מיליון אמריקנים שהתייאשו מהמצב הנוכחי ולא הצביעו בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016. מור גם מותח ביקורת על מה שהוא מכנה שיטת בחירות "לא דמוקרטית" אשר קיימת בארצות הברית לפיה האלקטורים מכריעים את הכף ולא העם האמריקני, כפי שבא לידי ביטוי כאשר הילרי קלינטון זכתה במיליוני קולות יותר מאשר דונלד טראמפ, שזכה במרבית האלקטורים וניצח במירוץ. עם זאת, מור גם לא חוסך ביקורת מהילרי שלכאורה גברה על יריבה בפריימריז, ברני סנדרס, כשבפועל הוא קיבל יותר קולות במספר מדינות, אך הממסד ה"מתנצל" של המפלגה הדמוקרטית, שלפי מור נשלט על ידי תאגידים וכסף גדול, וזז למרכז המפה הפוליטית, דאג לכך שהילרי תוביל במירוץ.
טלוויזיה
בין 1994 ו-1995 ביים מור ואירח תוכנית בשם "אומת הטלוויזיה" ("TV Nation") אשר הייתה בפורמט מוכר של מגזיני חדשות טלוויזיוניים, אך סיקרה נושאים שמגזינים אלו נמנעו מלעסוק בהם. התוכנית שודרה ברשת NBC בשנת 1994 במשך 9 פרקים, ו-8 פרקים נוספים שודרו ברשת "פוקס" בשנת 1995.
תוכנית נוספת הייתה "האמת האיומה", אשר הציגה באופן סאטירי את פעולותיהם של התאגידים הגדולים ושל הפוליטיקאים. התוכנית שודרה בארצות הברית בין 1999 ו-2000. התוכנית שודרה בישראל בערוץ 8 של הכבלים ובערוץ "YES+". התוכנית זכתה בשנת 1999 ל"פרס התיקון הראשון בחוקה על שם יו הפנר",
תוכנית נוספת משנת 1999 "מייקל מור חי" שודרה רק בערוץ 4 הבריטי, על אף שהוקלטה בניו יורק. תוכנית זו הייתה זהה בפורמט ל"אמת האיומה" אך כללה גם שיחות עם מאזינים בשידור חי. התוכנית הוקלטה בשידור חי בשעת צהריים בניו יורק, ושודרה באותה השעה בלונדון כ"תוכנית לילה מאוחרת".
כתביו ודעותיו הפוליטיות
מור כתב מספר ספרים:
בשנת 2004 היה מור פעיל במסע תעמולה שנועד לעודד את האזרחים להצביע בבחירות לנשיאות. מסע תעמולה זה במסגרתו חילק מור מרק ובגדים תחתונים למי שהבטיח כי יצביע, הביא להאשמות כנגדו על "גנבת קולות". להגנתו טען מור כי לא שכנע את האנשים עבור מי להצביע, אלא רק להצביע.
מור ידוע כמתנגד קולני לגלובליזציה, לממשל בוש, לתאגידים הגדולים ולאילי ההון, וכן ל"איגוד הרובאים הלאומי". מור נרשם כחבר באגודה לאחר הטבח בקולומביין, כשמטרתו המוצהרת לרוץ לתפקיד נשיא האגודה על מנת לפרקה לאחר שייבחר. את הנאום בו הודה למעניקי פרס האוסקר בשנת 2002 אותו קיבל על "באולינג לקולומביין" הקדיש למתקפה חריפה על הנשיא בוש, ועל תוכניתו לצאת למלחמה בעיראק.
לאחר הבחירות בשנת 2004 בהן סברו רבים כי לסרטו של מור "פרנהייט 9/11" השפעה שעלולה אף למנוע מן הנשיא בוש להיבחר, במקרה בו תהיינה הבחירות צמודות כפי שהיו בשנת 2000 מתרכז מור בשאלות הנוגעות למשטר בוש ולמלחמה בעיראק.
ביקורת
עבודתו של מור ספגה מנות גדושות של ביקורת, כמו גם לשבחים רבים, במיוחד לאחר הצלחת "פרנהייט 9/11". בעוד שמבקרי הסרטים שיבחו, ברובם, את הסרט, והעניקו לו פרסים, כמה ממתנגדיו של מור תיארו את הסרט כדיוקן מטעה ומוליך שולל של ממשלת ארצות הברית. טענות דומות באשר לעריכה מגמתית, בימוי של סצינות "תיעודיות" והוצאת דברים מהקשרם נטענו באשר ל"באולינג לקולומביין". מור הכחיש טענות אלו.
הסופר ריי ברדבורי זעם על השימוש שעשה מור בכותרת ספרו "פרנהייט 451" ללא רשות, אם כי מבחינה חוקית אין רשות זו נדרשת, וברדבורי עצמו כתב מספר ספרים שכותרותיהם נלקחו מספרים אחרים.
דוברים שמרנים האשימו את מור כי הוא מקבל שכר עבור הרצאותיו בציבור. תומכי מור טענו כי האשמות אלו נגועות בצביעות, וכי דוברים בקנה המידה של מור, וביניהם רבים ממבקריו תומכי הקפיטליזם, מקבלים שכר גבוה יותר עבור הרצאותיהם מן השכר אותו דורש מור.
העיתונאית יסמין אליבאהי בראון האשימה את מור בשנת 2003 בהנצחת סטריאוטיפים כנגד אפרו אמריקנים, וכי מור טען כי נוסעי המטוסים שנחטפו בפיגועי 11 בספטמבר התנהגו בפחדנות, בשל היותם לבנים ברובם, וכי אילו נחטף מטוס שנוסעיו שחורים, היו אלו "מוחצים" את החוטפים.
סגנונו של מור הוא סגנון הנוטה להיות מעורב רגשית בתכניו, ובעל אופי של מסה פוליטית, כאשר מור עצמו ודעותיו מקבלים זמן מסך וחשיפה, באותה מידה שמקבל הנושא בו הוא מטפל. במאי תעודה אחרים מעדיפים נקודת ראות פחות מעורבת, ולהשאיר את היוצר מאחורי המצלמה, במקום לחשוף אותו בפניה. סגנון זה ספג ביקורת.
ביקורת נוספת הוטחה במור בשל הטענה כי בעשיית סרטיו הוא עורך ומציג את סדר האירועים באופן המעוות או מציג שלא כהלכה את עמדותיהם ודעותיהם של נושאי הסרט.
ביום שלאחר פיגועי 11 בספטמבר, פרסם מור באתרו האישי מסר לפיו אם מישהו ריסק את המטוסים כנקמה כנגד ממשל בוש, הרי שהמקומות שנפגעו, בהם ניו יורק, בוסטון, פנסילבניה ווושינגטון (מהם ואליהם נחטפו המטוסים) היו מקומות בהם רוב האזרחים הצביעו כנגד הנשיא בוש ומפלגתו. מסר זה עורר ביקורת בטענה כי משתמע ממנו שריסוק מטוסים באזורים בהם יש רוב לתומכי בוש הוא מעשה מוצדק. ביקורת נוספת נגעה לכך שבעת שהאומה האמריקנית התאחדה באבלה, עסק מור בפוליטיקה ובביקורת על ממשלו של בוש.
על אף המחלוקת מסביב לסרטיו ודעותיו, זכה מור להצלחה כלכלית רבה הן כבמאי והן כסופר. סרטיו זכו להצלחה הקופתית הרבה ביותר לה זכה סרט תיעודי מעולם, ולפרסים רבים.
חיים אישיים
מור נישא לקת'לין גלין ב-19 באוקטובר 1991. הוא אימץ את בתה של גלין, נטלי, מנישואיה הקודמים. הזוג התגרש ב-17 ביוני 2013. בשנת 2005, הופיע מור בטיים 100 כאחד מבין 100 האנשים המשפיעים בעולם.
מוטאון
מוטאון רקורדס (באנגלית: Motown Records), הידועה גם כ"טמלה-מוטאון" (Tamla-Motown), היא חברת תקליטים, שנוסדה בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית, בה זכתה להצלחה ניכרת. לחברה היה חלק חשוב באינטגרציה הבין גזעית של המוזיקה הפופולרית בארצות הברית ובעולם, מכיוון שהייתה החברה הראשונה בבעלותו של אפרו אמריקאי שפרסמה בעיקר מוזיקה של אמנים אפרו אמריקנים, שהצליחו הן בקרב הקהל האפרו אמריקני בארצות הברית, והן בקהל שאינו אפרו אמריקני, והשיגו השפעה ארוכת טווח על תעשיית המוזיקה הפופולרית בעולם.
"היטסוויל יו. אס. איי" 1959 - 1972
חברת מוטאון היא פרי יצירתו של ברי גורדי הבן, מוזיקאי שחור, שבסוף שנות ה-50, לאחר שהשתחרר מצבא ארצות הברית בו לחם במלחמת קוריאה, ניסה לקנות לו שם בשוק המוזיקה באזור דטרויט. בשנת 1957 פגש גורדי את אל גרין שהיה הבעלים של באר בשם "פליים שואו טאלנט באר קלאב", והחל לעבוד עמו בשיתוף פעולה. גרין הכיר לו את הזמר ג'קי וילסון, שניסה להתחיל קריירת סולו לאחר שהיה פעיל במסגרת להקת רית'ם אנד בלוז בשם "הדומינוז". בשנת 1957 כתבו גורדי ואחותו גוון, בשיתוף פעולה עם בילי דייוויס, בן דודו של וילסון, שיר בשם "ריט פטיט". השיר, בסגנון סול ופופ, זכה להצלחה מסוימת, ועודד את גורדי להמשיך בתחום כתיבת המוזיקה. בשיתוף פעולה עם דייוויס כתב את להיטו הבא של וילסון "דמעות בודדות" ("Lonely Teardrops"), שהיה ללהיט ענק ולהצלחה גדולה. למרות הצלחתו לא חש גורדי שהוא מרוויח כפי שיכל להרוויח, לו היה גם מפיק ומנהל את וילסון, וזכאי לתמלוגים עבור השירים.
ב-1959 פתחו בילי דייוויס ואחיותיו של גורדי גוון ואנה חברת תקליטים בשם "אנה רקורדס". דייוויס וגוון רצו שברי גורדי יהיה נשיא החברה, אך ברי גורדי היה נחוש להצליח בכוחות עצמו. ב-1959 ייסד חברה בשם "טמלה רקורדס" ("Tamla Records"). לשם ייסוד החברה לווה ממשפחתו שמונה מאות דולר. בתחילה רצה גורדי לקרוא לחברה "תמי רקורדס" על שם הסרט "תמי והרווק" שהיה פופולרי באותו הזמן, אך מכיוון שהשם כבר היה בשימוש עבור חברה אחרת, החליט על השם "טמלה".
האמנים הראשונים שחתמו על חוזה לפעילות במסגרת החברה היו ה"מטדורס", קבוצת צעירים שחורים, סטודנטים מדטרויט, ארבעה גברים ואישה, בהנהגת סמוקי רובינסון. עם חתימתם על חוזה עם טמלה, שינו את שמם ל"מירקלז" ("הנסים"). הלהקה זכתה להצלחה רבה, ורובינסון הפך לסגן נשיא החברה, ואף קרא לילדיו "טמלה" ו"ברי" מתוך הכרת תודה. רבים מבני משפחתו של גורדי, אביו, ברי גורדי האב, אחיו רוברט וג'ורג', ואחותו אסתר, היו בעלי תפקידים בחברה. עד לאמצע שנות השישים הצטרפו לחברה גם גוון ואנה גורדי בתפקידי ניהול.
לאחר פתיחת החברה רכש גורדי את הבית שהפך ל"אולמי היטסוויל יו. אס. איי." (Hitsville U.S.A - בתרגום מילולי - "קריית הלהיטים, ארצות הברית"). הבית, שהיה בעבר סטודיו לצילום, שופץ והפך לאולפן הקלטות, ובקומה השנייה גרה משפחת גורדי. בתוך מספר שנים רכשה החברה מספר בתים סמוכים ששימושו כמשרדים, אולפני עריכה, הקלטה וחזרות.
בין האמנים שהקליטו עבור טמלה (ולאחר מכן מוטאון) בשנים הראשונות היו מייבל ג'ון, בארט סטרונג ומרי וולס. הסינגל הראשון שהתפרסם במסגרת החברה היה "בוא אלי" ("Come to Me") של מרוו ג'ונסון ב-1959. הלהיט הראשון היה "כסף (זה מה שאני רוצה)" ("Money (That's What I Want)" (שזכה לאחר מכן אף לביצוע של הביטלס) של בארט סטרונג, ב-1959, שהצליח להגיע למקום השני במצעד להיטי הרית'ם אנד בלוז של המגזין בילבורד. הלהיט הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד זה היה ""Shop Around" של המירקלז ב-1960. השיר הגיע גם למקום השני במצעד הכללי של הבילבורד, והיה זה גם השיר הראשון שמכר יותר ממיליון עותקים. ב-1960 הקים גורדי חברת אחות בשם "מוטאון", שם הקשור לדטרויט, עיר המכוניות, "מוטור טאון". חברת האם שהייתה הבסיס לפעולת החברות טמלה ומוטאון נקראה "מוטאון רקורד קורפוריישן". בשנת 1961 להקת ה"מרוולטס" הגיעה למקום הראשון במצעד הפופ של ארצות הברית עם השיר "בבקשה, אדון דוור" (Please Mr. Postman) שאף הוא זכה לאחר מכן לביצוע של הביטלס. עד לאמצע שנות השישים, השירים שהופקו על ידי טמלה ומוטאון, הפכו לגורם משפיע וייחודי בסצנת המוזיקה בארצות הברית. לכך תרמו האמנים, מפיקים, כותבים ונגנים כסמוקי רובינזון, ויליאם "מיקי" סטיבנסון, בריאן הולנד, למונט דוזייר ונורמן ויטפילד.