cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בארונס ריגה
בארונס ריגה (בלטבית: Barons Rīga) היא קבוצת כדורסל לטבית מהעיר ריגה. הקבוצה מתמודדת בליגת העל הלטבית והליגה הבלטית.
היסטוריה
הקבוצה השתתפה בליגת העל הלטבית מאז הקמתה (1992), ומארחת במרכז הספורט דאוגבאס. היא מחזיקה בשתי אליפויות לטביה (2007/08, 2009/10). כמו כן, בעונות: 2004/05, 2005/06, 2008/09, הגיעה הקבוצה עד לגמר הפלייאוף.
בתחילת עונת 2011/12 הורדה הקבוצה לליגה השנייה עקב בעיות תקצביות. ובעונה שלאחר מכן, העפילה בחזרה לליגה הבכירה מהמקום הראשון.
במסגרת הליגה הבלטית, הגיעה הקבוצה עד לחצי הגמר (2007/08), ועד לרבע הגמר (2005/06). בשנת 2008 זכתה הקבוצה בגביע היורוצ'לנג', כשגברה במשחק הגמר על קבוצת דקסיה מונס-אנו הבלגית 62-63.
זיהום לידה
אפידמיולוגיה
התיאור הראשון של זיהום לידה היה לפחות במאה ה-5 לפנה"ס בכתביו של היפוקרטס. זיהומים אלה היו גורם נפוץ מאוד של מוות בעבר והם התחילו להצטמצם כאשר התחיל השימוש באנטיביוטיקה ושטיפת הידיים עם כלור לפני בדיקות, לידה או הפלה. במדינות העולם המפותחות אחוז הנשים שמפתחות זיהומים ברחם לאחר לידה טבעית הוא 1-2%. והוא גדל ל-5-13% בקרב אלה שעוברות לידות קשות, ויותר מ-50% בניתוחים קיסריים לפני השימוש באנטיביוטיקה מונעת. בשנת 2013 זיהומים אלה הביאו למותם של 24,000 נשים לעומת 34,000 מקרי מוות בשנת 1990.
גורמים
הגורם העיקרי לזיהומי לידה הוא סוגים מסוימים של חיידקים כמו סטפילוקוקוס ואנטרוקוקוס. חדירתם של חיידקים לגוף היולדת מתאפשרת בגלל כמה סיבות: בנוסף לזה יש עוד סיבות אשר גורמות להתפשטות החיידק בגוף היולדת, כמו חולשה חדה במערכת החיסונית של האם, לידה טראומטית, בדיקות מרובות ואנמיה אצל האם היולדת.
תסמינים
סימפטומים של זיהום לאחר לידה בדרך כלל מתחילים בין 24 שעות ל -10 ימים לאחר שההדבקה מתרחשת. תסמינים שכיחים הם בעיקר צמרמורת, כאב ראש, חיוורון, עייפות, ירידה בכמות החלב המופרשת, אנורקסיה, ריח רע בגלל הפרשות מהרחם, עליה בטמפרטורה מעל 38 מעלות צלזיוס, כאבים בבטן וברחם ובגב,דופק מהיר, וריבוי כדוריות לבנות (לאוקוציטוזיס).
אוטו שלפנברג
אוטו שלפנברג (בגרמנית: Otto Schlefenberg; 1989 – 1919) היה כדורגלן ומאמן עבר ישראלי-אוסטרי.
קריירת משחק
שלפנברג נולד באוסטריה ושיחק בנעוריו בהכח וינה לפני שעלה לארץ ישראל והצטרף למכבי חיפה. את הופעת הבכורה במכבי חיפה ערך ב-4 במאי 1940 בליגה ב', במשחק נגד מכבי בנימינה. ב-1950 פרש ממשחק פעיל.
קריירת אימון
שלפנברג ערך וסידר מחדש את קבוצת הנוער של מכבי חיפה-שלמה ואימן אותה במשך כשנתיים לפני שהפך למאמן הראשי של הקבוצה הבוגרת ב-1952. אוטו אימן במשך כשנתיים במכבי חיפה ובמהלכה קידם לא מעט שחקנים צעירים כדוגמת אברהם מנצ'ל וג'וני הרדי. לאחר שעזב את מכבי חיפה אימן בהפועל טבריה, מכבי חדרה ומכבי פרדס חנה. ב-1962, חזר למכבי חיפה והוביל אותה לזכייה בתואר הראשון שלה, גביע המדינה. שלפנברג התפטר מתפקידו ב-1963 ועבר לאמן בהכח עמידר רמת גן, הפועל אשקלון, מכבי נתניה, הפועל מחנה יהודה, הפועל שדרות והפועל קריית מלאכי.
חיים אישים
שלפנברג הוא אביו של שחקן ומאמן הכדורגל בעבר, שמעון שנהר.
אוטו הלך לעולמו בשנת 1989 והוא בן 69.
דוד בן יהודה החסיד
רבי דוד בן יהודה החסיד היה מראשוני המקובלים בימי הביניים, ומחבר ספרי קבלה.
ביוגרפיה
לא ידועים פרטים על תולדותיו, בעבר נטען שהוא נכד הרמב"ן, וזאת מתוך דבריו בפירושו לאלפא ביתא, גרשם שלום הראה שבספרו אור זרוע לא מצוין ייחוס זה, והוא אף מייחס את עצמו לרבי יהודה החסיד אך מכיוון שייחס לרבי יהודה החסיד דברי קבלה ספרדים שיער שלום שהוא רבי יהודה החסיד אחר ולא רבי יהודה החסיד המפורסם. בדור שאחרי שלום הוכיחו שיחוס ספר זה לרבי דוד מפוקפק, ואף שורות אלו הן הוספת המגיה, ועל כן טענה זו אינה מוסמכת.
רבי דוד הוא מן המחברים הראשונים אחרי התגלות ספר הזוהר ובכתביו מצויים תרגומים רבים של ספר הזוהר.
בכתביו מציין לספרים מספרות חסידי אשכנז וראשוני ספרד שראה, מה שמלמד שהסתובב במקומות אלו.
רבי דוד עמד בראש חוג מקובלים זאת נלמד מן העובדה שאת ספריו חיבר בשביל תלמידיו או חבריו.
חיבוריו
כמו כן חיבר פירוש על מעשה מרכבה, פירוש לספר היצירה, וספר בשם מעשה בראשית רבא וזוטא - פירוש על פי תורת הסוד למעשה בראשית, אשר לא נדפסו.
אדוארד לורנץ
אדוארד נורטון לורנץ (באנגלית: Edward Norton Lorenz; 23 במאי 1917 - 16 באפריל 2008) היה מטאורולוג ומתמטיקאי אמריקאי, מחלוצי תורת הכאוס.
חייו
לורנץ נולד בקונטיקט, למד מתמטיקה בדארטמות' קולג' ובאוניברסיטת הרווארד, וקיבל תואר דוקטור במטאורולוגיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
התעניינותו של לורנץ בכאוס החלה במקרה דרך מחקריו על חיזוי מזג אוויר ב-1961. לורנץ השתמש במחשב בסיסי שעליו הריץ סימולציה של תנאי אקלים. הוא רצה לראות שוב כמה נתונים שראה קודם, ועל מנת לחסוך זמן הוא הזין נתונים שהתקבלו באמצע תהליך של סימולציה קודמת.
להפתעתו, המחשב חזה כעת מזג אוויר שונה לחלוטין. לורנץ הבין שהשינוי נובע מכך שהנתונים החדשים שהשתמש בהם היו בעלי 3 ספרות לאחר הנקודה, ואילו המחשב הקודם עבד עם 5 ספרות לאחר הנקודה. השינוי הזה קטן מאוד, ובאותו זמן היה קונצנזוס מדעי ששינוי כזה לא יכול להשפיע כלל. אך לורנץ גילה ששינויים קטנים בתנאים ההתחלתיים יכולים להביא לשינויים גדולים בסופו של דבר.
לורנץ אף הגדיר את המונח "אפקט הפרפר". בעבודה מדעית שהגיש לאקדמיה למדעים של ניו-יורק בשנת 1963, כתב כי "מטאורולוג אחד העיר כי אם התאוריה נכונה, נפנוף אחד של כנפי שחף עשוי לשנות את מהלך מזג האוויר לנצח". באזכורים מאוחרים יותר העדיף לורנץ להשתמש ב"פרפר", שנשמע דרמטי יותר מ"שחף".
למושכי לורנץ הייתה חשיבות היסטורית בכך שפתחו את השער לענף המושכים בחקר תורת הכאוס.
טיק, טיק... בום! (סרט)
טיק, טיק... בום! (באנגלית: ) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 2021. את הסרט, המבוסס על המחזמר הסמי-אוטוביוגרפי באותו השם מאת ג'ונתן לארסון, ביים לין-מנואל מירנדה בפרויקט הביכורים שלו כבמאי, ומככבים בו אנדרו גארפילד, ונסה הדג'נס, אלכסנדרה שיפ, רובין דה חסוס, ג'ושוע הנרי, ג'ודית לייט ובראדלי ויטפורד.
עבור תפקידו בסרט, זכה אנדרו גארפילד בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי, והסרט עצמו קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מגוללת את קורותיו של מלחין שאפתן העובד בתיאטרון, הסובל ממשבר אמצע החיים בעודו מתקרב ליום הולדתו ה-30 ועודנו מרגיש רחוק מהגשמת חלומו הגדול.
פיתוח וליהוק
ביולי 2018, הוכרז כי פרויקט הביכורים של לין-מנואל מירנדה כבמאי קולנוע יהיה עיבודו הקולנועי של מחזמר "טיק, טיק... בום!", אותו יפיקו חברת "Imagine Entertainment" והמפיקה ג'ולי הו, ותסריטו ייכתב על ידי התסריטאי סטיבן לוונסון, שהיה אף אמון על כתיבת התסריט ל"אוון הנסן היקר".
ביוני 2019, נמסר כי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" רכשה את זכויות הפצת הסרט, ושאנדרו גארפילד הוא הבחירה המובילה לגילום התפקיד הראשי. באוקטובר 2019, אושר רשמית שגארפילד לוהק לתפקיד הראשי. בנובמבר 2019, אושר ליהוקם של אלכסנדרה שיפ, ונסה הדג'נס ורובין דה חסוס לצוות השחקנים. בינואר 2020, אושר ליהוקם של ג'ושוע הנרי, ג'ודית לייט ובראדלי ויטפורד לצוות השחקנים.
בינואר 2020, הוכרז גם כי על עבודת הכוריאוגרפיה עבור הסרט יהיה אמון הכוריאוגרף ראיין הפינגטון.
צילומים
צילומי הסרט החלו במרץ 2020, והסתיימו בנובמבר 2020. באפריל 2020, צילומי הסרט הושבתו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, אך התחדשו באוקטובר 2020.
הפצה
ב-10 ביוני 2021 הופץ הקדימון הראשון של הסרט, שאישר כי הסרט יעלה לשידור בנטפליקס ולאקרנים בבתי קולנוע נבחרים בשלהי שנת 2021.
רון שכנר
רון שכנר (נולד ב-26 בדצמבר 1952) הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל. שימש מפקד חטיבה 408 וסגן מפקד אוגדה. כיהן גם כראש מועצה אזורית הר חברון וכמנכ"ל מועצת יש"ע.
שירותו הצבאי
שכנר התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד 12, והוביל כוח מן הפלוגה במבצע אנטבה, ואבטח את תנועת בני הערובה מן הטרמינל הישן למטוסי ההרקולס. במבצע ליטני שימש כמפקד פלוגת מ"כים סיירות בחטיבת ביסלמ"ח, והוביל אותה בלחימה במארון א-ראס. בשירות המילואים שימש כמפקד גדוד, כמפקד חטיבה 408 בתקופת מבצע חומת מגן וכסגן מפקד אוגדה.
שכנר כיהן כראש מועצה אזורית הר חברון למשך שתי קדנציות: הראשונה, מיד עם כינונה של המועצה בין השנים 1982 - 1984, והשנייה בין 1985 ל- 1996. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל החטיבה להתיישבות בסוכנות היהודית וכעוזר שר הביטחון, שאול מופז, להתיישבות. את תפקידו סיים בשנת 2005. בשנת 2012 מונה למנכ"ל מועצת יש"ע, וכיהן בתפקיד זה כשנה.
שכנר מתגורר ביישוב בית יתיר שבהר חברון.
תנאי (הלכה)
תנאי הוא דין תלמודי המגביל מעשה קנייני והלכתי לקיום תנאי, כך שאם התנאי לא התקיים, המעשה יתבטל.
מקור הדין והגדרתו
התנאי הוא חידוש של התורה, הנלמד מפרשת תנאי בני גד ובני ראובן, בה התנה משה רבנו עם שבט ראובן ושבט גד, כי יקבלו את חלקם בעבר הירדן אותו הם ביקשו ממשה רבנו, בתנאי שיילחמו יחד עם שאר השבטים על ארץ ישראל. מכיוון שחידוש הלכתי זה נלמד מתנאי בני גד ובני ראובן, קובעת המשנה כי רק אם התנאי נעשה באותה צורה בה הוא נעשה על ידי משה רבנו יש לתנאי תוקף הלכתי, ולא - אין לתנאי כל תוקף, ולכן המעשה יחול גם אם התנאי לא קוים.
הגבלות לקיום התנאי
במשנה ובתלמוד מובאים מספר מגבלות לעשיית התנאי הנלמדים מתנאי בני גד ובני ראובן עם משה, קודם כניסת עם ישראל לארץ:
הגבלה נוספת, שנחלקו הראשונים אם היא הגבלה כללית או שנאמרה גם באופן פרטי כהגבלה בתנאי, היא המתנה על מה שכתוב בתורה, כלומר שעל ידי תנאו מתבטל אחד מדיני התורה, תנאו בטל. יש המבארים זאת בכך שמכיוון שאי אפשר לקיים תנאי שנוגד לכללי התורה, ברור כי אינו מתכוון ברצינות לקיום התנאי, והדבר דומה לאדם המגרש את אשתו על מנת שתעלה לרקיע או תרד לתהום וכל דבר אחר שלא ניתן לבצעו, שתנאו בטל.
דוגמה להגבלה של "אי אפשר לקיים על ידי שליח" היא, שכאשר אדם מת ללא בנים, אסורה אשתו להינשא לבעל אחר שאינו אחיו של המת, ובמקרה שאחיו של המת המכונה "יבם" אינו חפץ להינשא לה, עליו לבצע מעשה חליצה, המתיר את האשה להינשא לבעל אחר. במקרה כזה, לא ניתן להגביל את מעשה החליצה על ידי תנאי, וגם אם התנה למשל שמעשה החליצה לא יתיר את האשה אם לא תתן מאתיים זוז, מותרת האשה להינשא לבעל אחר.
הראשונים חלוקים בטעם דין זה, המגביל את דיני התנאי למעשה שיכול להיעשות על ידי שליח. התוספות סבורים כי סברת דין זה היא, מכיוון שרק מעשה שיכול להיעשות על ידי שליח הוא בכוחו ובשליטתו של האדם, ולכן בכוחו להגבילו גם על ידי תנאי, אך מעשה שאינו יכול למנות שליח לעשותו, הוא לא בידו ובכוחו, ולכן גם אין בכוחו להגבילו על ידי תנאי. רבי מנחם המאירי סבור כי מעשה שהוא יכול לבצעו על ידי שליח הוא מעשה חלוש, ולכן ניתן להגבילו על ידי תנאי, ודווקא בכך שלא ניתן לבצע מעשה מסוים על ידי שליח מוכח כי המעשה הוא מעשה אלים וחזק ולא ניתן לבטלו על ידי תנאי. האחרונים מבארים כי מעשה הנעשה על ידי שליח הוא מעשה שהאדם הוא אשר מבצע את חלות המעשה על ידי גמירות דעתו, ולכן הוא יכול להגביל את החלות ולקבוע כי הוא לא יחול בתנאים מסוימים, לעומת זאת מעשה שלא ניתן לבצעו על ידי שליח הוא מעשה שיש לו תוקף משמעותי בעצם המעשה שקובע את החלות ולא בכוונת האדם.
הפני יהושע מבאר כי על פי הכלל "לא אתי דיבור ומבטל מעשה", לא ניתן לבטל מעשה גמור על ידי תנאי שהוא דיבור, ודווקא היכן שיכול לבצע את המעשה על ידי שליח, המעשה נחשב למעשה שאינו מעשה גמור ולכן אפשר להטיל בו תנאי. מסיבה זו, נדרים ושבועות שהם דיבור, ניתן לבטלם על ידי תנאי, למרות שלא ניתן לבצעם על ידי שליח.
שימוש אקטואלי
בזמננו, רבים משתמשים בדיני התנאי כדי להגביל שימושים בחפץ הנמכר על ידם. מחברי ספרים רבים מציינים כי הספר נמכר רק בתנאי שלא ייעשו בו תנאים המפרים את זכויותיהם על ידי העתקה חלקית או כללית של הספר, כן ישנם אמנים המגבילים את השימוש באלבום שהפיקו בכך שלא ישכפלו את האלבום ללא תשלום.
קריאת שפתיים
קריאת שפתיים, או קריאת דיבור, היא טכניקה להבנת דיבור באמצעות פענוח תנועות השפתיים, הלשון והפנים, וכן באמצעות מידע המגיע מתוך ההקשר, הידע בשפה ויכולת השמיעה.
קריאת דיבור דורשת ריכוז רב ועשויה להיות מעייפת מאוד. קל יותר לקרוא דיבור כשהנאמר הוא ביטוי נפוץ (כמו ביטויי ברכה: שלום, להתראות, מזל טוב) מאשר ביטויים המופיעים מבודדים ללא מידע תומך, כמו למשל שם של אדם שלא פגשת לפני כן. יתר על כן, קל יותר לקרוא שפתיים של אדם מוכר שתנועות פניו מוכרות, מאשר של אדם שפגשנו זה עתה.
קריאת דיבור הופכת קשה במיוחד כאשר אין ראות טובה של פני הדובר בשל הסתרת הפה, הפניית הראש, שפם עבות או מקור אור חזק הנמצא מאחורי הדובר, וכן כאשר מתנהל דיון קבוצתי שבו מספר אנשים מדברים בו זמנית ובמהירות. מסיבות אלה ואחרות אנשים חרשים וכבדי שמיעה מעדיפים שיטות אחרות לתקשורת עם אנשים שומעים כגון כתיבה, תמלול או תרגום לשפת הסימנים.
כאשר מנהלים שיחה עם אדם קורא דיבור, אין צורך לבצע תנועות שפתיים מוגזמות ומודגשות, משום שהתנהגות זו עשויה לטשטש רמזים מסייעים. יחד עם זאת, ניתן ללמוד כיצד להדגיש את הרמזים המסייעים וכך להקל על קורא הדיבור.
קמהאמהה החמישי
קמהאמהה החמישי (Kamehameha V, 11 בדצמבר 1830 - 11 בדצמבר 1872) היה המלך החמישי של ממלכת הוואי והיורש של אחיו קמהאמהה הרביעי.
הוא התנגד לחוקה שהועברה על ידי קמהאמהה השלישי ב-1852 והעביר חוקה חדשה ב-1864, כשנה לאחר תחילת כהונתו כמלך הוואי. ב-1866 שהה הסופר האמריקאי מארק טוויין בהוואי למשך ארבעה חודשים. במכתביו תיאר את המלך:
בתקופת כהונתו, פיתח ויזם מיזמי בנייה רבים שגרמו למחסור קשה במשאבים בממלכה והגדילו את החוב הלאומי. הוא היה לאחרון בשושלת בית קמהאמהה ולא הותיר אחריו יורש.
קרב קפורטו
קרב קָפּוֹרֶטוֹ (באיטלקית: Battaglia di Caporetto; בסלובנית: Čudež pri Kobaridu), נקרא גם קרב קרפרייט (בגרמנית: Schlacht von Karfreit) והקרב השנים-עשר על האיזונצו, נערך בין 24 באוקטובר 1917 ל-19 בנובמבר 1917 בין כוח משותף של הצבא האוסטרי והגרמני לצבא האיטלקי כחלק ממלחמת העולם הראשונה. הקרב החל ליד העיירה האיטלקית קפורטו (כיום קובריד, סלובניה) והסתיים בתבוסה קשה של האיטלקים.
רקע היסטורי
איטליה לא הצטרפה מיד למלחמת העולם הראשונה. חלק גדול של האוכלוסייה – קתולים, סוציאליסטים ומדינאים רבים – דגלו בנייטרליות אבל התנועה הלאומנית דרשה התערבות מידית. בתחילה דרשה איטליה מאוסטריה את טרנטינו וטריאסטה כמחיר לנייטרליות, אבל אוסטריה הייתה מוכנה לקבל תביעות אלה רק לאחר המלחמה. בתגובה לכך חתמה איטליה בלונדון, ב-26 באפריל 1915 על ברית לונדון שהבטיחה לה את דלמטיה הצפונית ואייה, חלקים באלבניה ובטורקיה בתנאי שתיכנס למלחמה תוך חודש. לאחר הפגנות גדולות של מצדדי המלחמה הכריזה איטליה ב-23 במאי 1915, מלחמה על אוסטריה. ב-26 במאי 1916 הכריזה איטליה מלחמה גם על גרמניה אף שלא היו לה כל תביעות נגדה.
מפקד צבא איטליה, לואיג'י קאדורנה, תכנן לתקוף את האוסטרים דרך עמק האיזונצו בו זורם נהר האיזונצו (כיום סוצ'ה בסלובניה) ולהתקדם משם לעבר ליובליאנה וטריאסטה. האוסטרים נהנו מיתרון טופוגרפי, והאיטלקים לא הצליחו לפרוץ את קו החזית. מיוני 1915 עד ספטמבר 1917 נערכו 11 קרבות על האיזונצו שגבו מהאיטלקים כ-150,000 הרוגים, וההישג היחידי היה כיבוש העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו באוגוסט 1916.
הקרב האחד עשר על האיזונצו הסתיים ב-12 בספטמבר 1917 ללא הישג משמעותי, עם 20,000 הרוגים איטלקים ו-30,000 חיילים אוסטרים. החיילים האיטלקים היו מותשים והמשמעת הצבאית התקיימה על פי הוראותיו החמורות של קאדורנה שכללו הדחות מפקדים והוצאות להורג של מאות חיילים שנאשמו בעריקה.
האוסטרים שנכשלו בהתקפתם הגדולה בחזית טרנטינו ב-1916, נקטו מאז בגישה הגנתית. לאחר הקרב האחד-עשר על האיזונצו החליטו הגרמנים להתערב ולהביא לשינוי בחזית זו. כוחות גדולים הובלו מהחזית המזרחית, שם נחלו הצלחה בכיבוש ריגה בעזרת הטקטיקה שפותחה על ידי גנרל אוסקר פון הוטייה שעיקרה: חדירה מהירה של יחידות קטנות ומהירות מצוידות בלהביורים, רימונים ונשק קל, פגיעה במפקדות ובסוללות התותחים תוך גרימת בהלה אצל האויב ולאחר מכן כניסת הדרג השני והשלישי שמשלימים את המלאכה.
על הכוחות האוסטרו-גרמניים מונה הגנרל הגרמני אוטו פון בלו שהשתתף קודם לכן בקרבות בפרוסיה ובמקדוניה. לקאדורנה נודע על הכוח הגרמני באזור על ידי סיורי אוויר וחקירת עריקים. הוא הזהיר את המפקד האיטלקי באזור, גנרל לואיג'י קאפלו, והורה לו לנקוט בפעולות הגנתיות נגד המתקפה הקרבה אך הוא התעלם מכך.
קרב קפורטו
המתקפה החלה ב-24 באוקטובר 1917 בשעה 02:00 בהפגזה ארטילרית מלווה בהתקפת גזים ומסך עשן. החיילים האיטלקים הופתעו כשמתוך הערפל הגיחו עליהם יחידות המחץ הגרמניות מצוידות בלהביורים ורימוני יד. במהרה נבקעו פרצות גדולות בחזית האיטלקית. הפריצה הגדולה הייתה באזור קפורטו, והגרמנים התקדמו ביום הראשון כ-25 ק"מ. הכוחות האיטלקים הצליחו לעמוד בפני התקפות האוסטרים משני צדיו של פון בלו, אבל תוך זמן קצר החלה מנוסת בהלה של כל הצבא האיטלקי. קאדורנה לא ראה היטב את תמונת הקרב ואסר על קפלו לסגת. רק ב-30 באוקטובר 1917 נתן קאדורנה רשות לסגת, אבל היה זה מאוחר מדי. הצבא האיטלקי התמוטט. בגלל התארכות קווי האספקה של האוסטרו-גרמנים הואטה ההתקדמות שלהם וקאדורנה ניצל זאת כדי לבנות במהירות קו הגנה לאורך הנהר פיאווה כ-30 ק"מ מצפון לוונציה לאחר נסיגה של יותר מ-100 ק"מ.
אבדות האיטלקים היו עצומות: 11,000 הרוגים, 20,000 פצועים ו-265,000 שבויים. כן נלקחו שלל על ידי האוסטרו-גרמנים: 3,000 תותחים, 3,000 מכונות ירייה ו-2,000 מרגמות ביחד עם כמויות עצומות של נשק ותחמושת.
תוצאות הקרב
התבוסה בקרב קפורטו הדהימה את האיטלקים. הגנרל קאדורנה הודח, ובמקומו מונה גנרל ארמנדו דיאז. בגלל התערבות הגרמנים החליטו בריטניה וצרפת לשלוח כוחות לעזרת האיטלקים. האנגלים שלחו חמש דיוויזיות חיל רגלים והצרפתים - שש. ביחד עם האיטלקים הם בנו קו ביצורים חזק על הנהר פיאווה שהצליח להדוף התקפה נוספת של האוסטרו-גרמנים ביוני 1918, ולהוות בסיס להתקפה האחרונה ולניצחון האיטלקים בקרב ויטוריו ונטו בנובמבר 1918 שנסתיים בכניעת האוסטרים לאיטלקים.
עמק האיזונצו וקפורטו הועברו ליוגוסלביה לאחר מלחמת העולם השנייה. שמה של קפורטו הוחלף לקובריד והיא נמצאת כיום בסלובניה.
הנצחה
הקרבות באזור מתוארים בספרו של ארנסט המינגוויי, "הקץ לנשק". המינגוויי שימש בתקופה זו כנהג אמבולנס בצבא האיטלקי.
ב-1990 הוקם בקובריד מוזיאון המתעד את הקרבות באזור ובכלל ואת קרב קפורטו בפרט. המוזיאון זכה ב-1993 בפרס מטעם מועצת אירופה.
האימפריה האחרונה
הערפילאים: האימפריה האחרונה (באנגלית: Mistborn: The Final Empire) הוא רומן פנטזיה, שנכתב על ידי הסופר האמריקאי ברנדון סנדרסון. הוא פורסם ב -17 ביולי 2006 על ידי הוצאת טור ספרים והוא הרומן הראשון בטרילוגיית הערפילאים, שממשיכה בספרים "באר האלוהות" (2007) ו"גיבור העידנים" (2008). הספר עוקב אחר וין, נערה צעירה ויתומה, שמצטרפת לקבוצת גנבים ופושעים בהנהגתו של הפושע הידוע קלסייר במטרה להפיל את השלטון ולשנות את הסדר החברתי. כדי לעשות זאת, קלסייר מתכנן לגנוב את ההון של השליט הגדול מארמונו וכך לפגוע בבסיס הכוח שלו, במקביל לתכנון של מרידה בהיקף גדול. השליט הגדול הוא המנהיג של העולם סקרדיאל, בו יורד אפר כל הזמן מהשמיים. בסקרדיאל ישנם אנשים בשם "ערפילאים" שמסוגלים לבלוע מתכות מסוגים שונים ו"לשרוף" אותן כדי לקבל יכולות גופניות מוגברות כגון היקשרות למתכת או הגברת יכולת ההאזנה וכיוצא בזה. בשל התרבות האוכלוסייה לאורך מאות שנים, מספר הערפילאים קטן, ובמקביל מתחילים להופיע יותר אנשים להם יש יכולת לעכל רק סוג מתכת אחת.
השליט הגדול
הסדרה מתרחשת בעולם המכונה "האימפריה האחרונה". זהו יקום דיסטופי שבו אפר נופל לפרקים מהשמים, צבע הצמחים חום, וערפילים על טבעיים שולטים בלילות. אלף שנים לפני תחילת הסיפור, השליט של האימפריה האחרונה קיבל כוחות אלוהיים במקום הנודע כ"באר האלוהות", שם על פי האגדה הביס השליט את הסכנה שאיימה על העולם שנקראה "תהומות". עם הכוח שזכה לו, יצר השליט מחדש את העולם ואת כל מה שבתוכו, ולקח לעצמו את התואר "השליט הגדול".
סדר חברתי
תחת שלטונו, החברה הופכת להיות פיאודלית, ומתחלקת לשתי קבוצות עיקריות: האצולה, המורכבת, לפי המסופר, מצאצאי החברים שעזרו לו להגיע לאלוהות; ולאיכרים, המכונים סקאא. הסקאא נחשבים כחסרי כל זכויות, ומדוכאים בברוטליות על ידי האצולה. במהלך הספר הראשון מתגלה כי השליט הגדול אינו גיבור העידנים, שניצח את תהומות והציל את העולם. האמת שמתגלה חושפת סודות אפלים אודות העולם והכוחות שפועלים בו.
אלומנטיקה
ביקום המתואר בסדרה קיים קסם שנקרא "אלומנטיקה", המאפשר למשתמשים בו לקבל כוחות מאגיים, על ידי בליעה ולאחר "שרפה" של מתכות ספציפיות, כשכל מתכת נותנת לבולע אותה סוג של כוח אחר. כוחות אלה כוללים: שליטה בתנועה של מתכות, קבלת כוח פיזי רב, חידוד החושים, היכולת להרגעה ושילהוב של רגשות. בנוסף לאלה יש מתכת שנותנת לבולע אותה אפשרות לחוש אחרים המשתמשים באלומנטיקה, ומתכת שמקנה את האפשרות למי שבולע אותה למנוע מאחרים לגלות את המשתמש באלומנטיקה. הכוח הנדיר ביותר (הסיבה שהוא נדיר היא שהמתכת המאפשרת אותו, אטיום, מאוד נדירה בעצמה), הוא היכולת לראות לתוך העתיד בטווח של שניות אחדות. כוח האלומנטיקה הוא תכונה גנטית של האצולה, אולם לעיתים נדירות מתגלים אלומנטיקנים גם בין הסקאא, כתוצאה מקיום יחסים בין אציל לבין אישה מקרב הסקאא (משום כך אוסר השליט הגדול על האצילים להשאיר בחיים נשות סקאא שעימן שכבו). המשתמשים באלומנטיקה נקראים "אלומנטיקנים". בדרך כלל כל אלומנטיקן מסוגל להשתמש בסוג אחד בלבד של מתכת, אשר מעניק כוח מסוג מסוים. אנשים אלו נקראים "ערפילנים". לעיתים נדירות ישנם אנשים שניחנים בכל כישורי האלומנטיקה, והם נקראים "ערפילאים".
יצורים נוספים
בסקרדיאל יש יצורים נטולי בינה בשם "קולוסים", שהם לוחמים מטילי אימה שמשתמשים בהם לשם מלחמות בין סיעות נלחמות. יצורים על טבעיים נוספים בסדרה הם ה"קנדרה" - ערפאים שקיבלו תודעה באמצעות מתכות האלומנטיקה.
ביקורות
בביקורת ב"וושינגטון פוסט "נאמר כי" הדמויות של סנדרסון אינן מפותחות במיוחד, והדמיון לפעמים מרגיש קצת כמו טריק של משחקי וידאו (לחץ על XYXX כדי לשרוף פלדה!). אבל הוא יצר כאן עולם מרתק, כזה שראוי להמשך". מגזין פורבס שיבח את כל הספרים בסדרת ערפילאים כטרילוגיה:"הנרטיב מעוצב בדיוק מרהיב, כמעט בלתי אפשרי להניח את הספרים מהיד".
הוצאת הקיבוץ המאוחד
הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים היא הוצאת ספרים שהוקמה בשנת 1939 על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד. מנכ"ל ההוצאה היא נגה אלבלך. העורכים הראשיים הם נגה אלבלך וארז שוייצר. משרדי ההוצאה שוכנים בבני ברק.
בשנותיה הראשונות עסקה ההוצאה בעיקר בספרים הקשורים בארץ ישראל, בציונות ובסוציאליזם, ובספרי עדות מחיי הקיבוץ. כן הוציאה לאור ספרות יפה וספרי ילדים. במהלך השנים התבלטה ההוצאה בתחומי השירה, הסיפורת והמחקר, כמו גם בספרי הילדים שלה.
בשנת 2001 התמזגה הוצאת הקיבוץ המאוחד עם הוצאת ספרית פועלים, לגוף ששמו "הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים".
היסטוריה
בינואר 1935 הוקם במזכירות הקיבוץ המאוחד בעין חרוד בית דפוס עבור פרסומים תקופתיים של מוסדות הקיבוץ המאוחד. בהמשך קנתה ההוצאה מכונת דפוס להדפסת ספרים והוציאה את כתבי נחמן סירקין וספרים על גבת וחניתה. בדפוס עבדו בסוף שנת 1938 כ-10 עובדים מעין חרוד ותל יוסף.
ההוצאה נוסדה בשנת 1939 על בסיס דפוס עין חרוד, כהוצאת הספרים של תנועת הקיבוץ המאוחד. מקימי ההוצאה ועורכיה הראשונים היו אברהם תרשיש ומנחם דורמן. בשנת 1940 יצא הספר הראשון בהוצאה, הכרך הראשון של הספר "הידעת את הארץ" מאת יוסף ברסלבי. הוצאה התמקדה בראשיתה בספרים מקוריים ומתורגמים שנושאיהם ידיעת הארץ, סוציאליזם, הקיבוץ, תולדות תנועת העבודה וציונות כחלק מיצירת הספרייה ה"נכונה" של הפועל וחבר הקיבוץ. רק לאחר מספר שנות פעילות החלה להוציא גם ספרות יפה, ספרות ילדים ושירה, תחומים בהם צברה מוניטין רב עם השנים.
מפעל בולט של ההוצאה, בשיתוף עם ספרי סימן קריאה, הוא סדרת הסיפורת "הספריה החדשה" בעריכת מנחם פרי.
בשנת 2001 התמזגה הוצאת הקיבוץ המאוחד עם הוצאת ספרית פועלים, לגוף ששמו "הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים". בשנת 2011 נפתחה סדרת סיפורת חדשה בשם "ספריית פועלים סיפורת" המנציחה את ההוצאה הוותיקה. במסגרת הסדרה יוצאים כותרים מתורגמים מאנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית ועוד, מאת מיטב הסופרים העכשוויים. עורכי הסדרה הם הסופרים נגה אלבלך ואברם קנטור.
הוצאת הקיבוץ המאוחד חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
יוצרים מרכזיים בהוצאה
מזוהים עם ההוצאה המשוררים נתן אלתרמן, נתן זך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורוביץ, חיים גורי, דליה רביקוביץ' ועוד; הסופרים עמליה כהנא-כרמון, א. ב. יהושע, דויד גרוסמן, אהרן אפלפלד, יורם קניוק ועוד וחוקרי הספרות בולטים גרשון שקד, דן מירון, עדה פגיס, ניסים קלדרון ועוזי שביט.
בעקבות זיקת ההוצאה ל"חוג שדמות" יצאו בה גם ספרים רבים בנושאי יהדות.
בית כנסת תפארת ישראל ע"ש עגנון
בית כנסת תפארת ישראל ע"ש עגנון הוא בית כנסת השוכן בפסגת שכונת תלפיות בירושלים.
היסטוריה
בתוכניות המקוריות הועיד קאופמן את המקום לבניית אקדמיה לאמנות, אך יועד המקום הוסב לבית כנסת. בראשית שנות ה-30 הקדישה הגברת שרה צ'רנובה את ביתה לבית כנסת לשכונת תלפיות. אולם ועד השכונה החליט שהבית אינו מתאים לשמש כבית כנסת ומכר אותו תמורת 700 לא"י ששימשו להקמת בית כנסת בשכונה. עד אוקטובר 1934 נאספו עוד 800 לא"י מתושבי השכונה.
ב-2 בדצמבר 1934 התקיים מעמד הנחת אבן פינה לבית הכנסת בהשתתפות הרבנים הראשיים, הרב קוק והרב יעקב מאיר. מתכנן המבנה היה ר. פרידמן מחיפה. תוכנית בית הכנסת כלל אולם גדול עם 500 מקומות, מהם 150 לנשים, ואולם שני קטן יותר. בית הכנסת היה גדול בהרבה מצורכי התושבים בתלפיות ולדברי קלויזנר בנאומו בעת הנחת אבן הפינה, שבית הכנסת הגדול הוא "אות ומופת שהשכונה תגדל וותרחב ותתפשט ותגיע עד רמת רחל ועד בית לחם".
בניית בית הכנסת התקדמה במהירות בשנת 1935 ובאוקטובר 1935, במהלך חול המועד סוכות, נערך במבנה בית הכנסת חגיגת שמחת בית השואבה. בדצמבר 1937 ביקר בבית הכנסת מ"מ מושל מחוז ירושלים.
עד שנת 1939 הושקעו בבית הכנסת כ-6000 לא"י, אולם חסרו כספים להשלמתו. ביוני 1939 טרם הושלם בניית בית הכנסת ובינתיים השתמשו תושבי תלפיות בצריף העץ שב"חורשה". מרדכי כספי הודיע שנעשים מאמצים להשלים את בית הכנסת. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחרם המבנה הבלתי גמור על ידי הבריטים, שהשתמשו בו כמחסן נשק. תמונות מן התקופה מציגות חיילים יהודים בשרות הצבא הבריטי, השומרים על המבנה, ובד בד מתיידדים עם תושבי השכונה.
ב-1948 עזבו הבריטים את ארץ ישראל, אך רבים מתושבי השכונה ברחו מפחד המלחמה, ומפני הקִרבה לגבול. עקב כך לא התקיימו כמעט תפילות בבית הכנסת, והמבנה הושכר לאוניברסיטה העברית. זו הפכה את המבנה הנטוש למחסן, ששימשהּ עד שנות ה-60, ואז העבירה את המבנה לרשות העירייה. מעשה זה הוביל לסכסוך בעלות בין העירייה ובין יושבי תלפיות, שבראשם עמדו מרדכי כספי וש"י עגנון. הדבר הגיע עד לבית משפט, שפסק לטובת אנשי השכונה. העירייה נאלצה לשפץ את המבנה על חשבונה. בפברואר 1970 הודיע ראש העיר, טדי קולק שבית הכנסת יושלם וייקרא על שמו של ש"י עגנון. החלטה רשמית על כך נתקבלה במועצת העירייה ב-15 במרץ 1970. בשנות ה-70 נחנך בית הכנסת מחדש בתהלוכת ספרי תורה שהובאו מהצריף הישן. בשל מעורבותו של עגנון ב"גאולת" בית הכנסת, ובשל העובדה שהתפלל בו בקביעות, מכנים יושבי תלפיות את בית הכנסת בשמו. אף על פי שבתלפיות פועלים לא מעט בתי כנסת, נחשב בית כנסת ש"י עגנון לבית הכנסת המרכזי.
קול מהיכל
קול מהיכל הוא מכון יהודי תורני להוצאה לאור של ספרי קודש.
קול מהיכל התפרסם בעיקר עקב הוצאתו של המאסף התורני הנקרא ”קול מהיכל”, המוציא לאור בהתנדבות את פרי עטם של תלמידי ישיבות ברחבי העולם, המעלים על הכתב את חידושיהם בסוגיות מהתלמוד הבבלי. המכון מוציא שני קבצים במקביל: קובץ מוסרי העוסק בענייני מוסר וקובץ תורני-הלכתי העוסק בעיקר בנושאי הלכה. הקבצים יוצאים מספר פעמים בשנה לקראת חגים ומועדים שונים.
הקמה
המערכת הוקמה ביוזמתו של הרב משה שמואל שפירא ראש ישיבת באר יעקב, שאף כתב את מכתב הפתיחה לספר הראשון, ובו כתב: ”כל מתיקות התורה שהייתה בהר סיני עריבה ובלולה היא בתוך כתיבת התורה... באופן שאדם המתייגע בתורה ומחדש חידושי תורה שואב לנפשו מעצם מתיקות התורה שהייתה במעמד הר סיני, ולכן מה נכבד היום בהוצאה לאורה של ”קול מהיכל” אשר יצוק פה מקול ה' בהדר... אשר הגו בני הישיבות בפרי עמלם".
מטרתו
מטרתו של הקובץ היא איחוד כל לומדי התורה באשר הם על במה אחת, ללא הבדלי מעמדות ועדות, ראשי ישיבות, אברכים ובחורים, ועידוד לימודם על ידי פרסום חידושיהם.
במכתב ששלחה המערכת לראשי ישיבות בשנת 2004 נכתב כי ”ההחלטה אלו חידושים יתפרסמו ואלו לא מתקבלת אך ורק על פי טיב החידוש ורמתו הלימודית, ללא שום קשר למוצאו או מקום לימודיו". מקום לימודיו של אדם הוא נושא רגיש בציבור החרדי, המערכת הסבירה כי מעמדו של בחור - אם לומד בישיבה "נחשבת" או פחות מקובלת - אינו נחשב, אלא רמת חידושיו היא הקובעת.
הרעיון לקובץ כנראה נשאב מדבריהם של רבנים חרדים שקראו ללומדי התורה להעלות חידושיהם על גבי הכתב, כדי שאדם ”יזכור לימודו ויכובד ע”י הבריות” (הרב אלעזר מנחם מן שך). בין מנוייו של הקובץ נמצאים: הרב יוסף שלום אלישיב, מנהיג הזרם הליטאי, הרב עובדיה יוסף, האדמו”ר מגור ועוד.
הנהלת הקובץ נמנעת מלהתערב בנושאים רגישים, המפורסמת ביותר היא גישתם למחלוקת בישיבת פוניבז'. לא מתפרסמים בקובץ חידושי תורה מראשי ישיבת פוניבז' שיש בינם מחלוקת על הנהגת הישיבה.
In medias res
In medias res (מילולית בלטינית: "באמצע הדברים"), היא טכניקה ספרותית ואמנותית, שבה יצירה מתחילה בתיאור אירועים ללא אקספוזיציה. לעיתים קרובות, חומר אקספוזיציה משולב מאוחר יותר, באמצעים כגון פלשבק, וכך עלילת היצירה אינה ליניארית.
המונח נטבע בידי הורטיוס, ביצירתו "על אמנות הפיוט". הורטיוס הושפע מזרם המשוררים החדשים שבראשם עמד קאלימאכוס. הזרם דגל ביצירת חיבורים קצרים, מתומצתים, שנונים, מתוחכמים וברוח המסורת. לפיכך גם שירי הורטיוס הושפעו משורשי הביקורת האלכסנדרית. במסתו "על אמנות הפיוט", הוא הגדיר מה היא יצירה טובה - שיר תמציתי שניגש "ישר לעניין":
ג'נין אנטוני
ג'נין אנטוני (באנגלית: Janine Antoni; נולדה ב-19 בינואר 1964) היא אמנית עכשווית אמריקאית ילידת איי בהאמה, היוצרת אמנות מיצג, פיסול וצילום. עבודתה של אנטוני מתמקדת בתהליכי יצירה ובמעברים בין היצירה למוצר המוגמר, לעיתים קרובות מציגה אידיאלים פמיניסטיים. היא מדגישה ביצירותיה את גוף האדם, תוך שימוש בו ככלי יצירה או כנושא של יצירותיה, וכך בוחנת את האינטימיות בין הצופה לאמן. עבודתה מטשטשת את ההבחנה בין אמנות מיצג לפיסול.
היא מתארת את עבודתה בכך שהיא ״מעוניינת במעשים קיצוניים שמושכים אותך פנימה, לא קונבנציונליים ככל שיהיו".
כיום היא מתגוררת בברוקלין, ניו יורק.
קריירה
״תמונה חיה (טבלו)״, סצנה סטטית המכילה שחקן או דוגמן אחד או יותר, היא צורת אמנות שבה השתמשה אנטוני בעבודתה. במיצב ״נמנם״ (1994), אנטוני ישנה בגלריה במשך 28 ימים ובזמן זה, מכשיר EEG תיעד את דפוסי ה-REM שלה, אותם היא ארגה לשמיכה איתה ישנה בלילה. העבודה הספציפית הזו נתפסה כ״תמונה חיה״ בגלל היבט המחזה שבה:"מוקד השאיפה של ה״תמונה החיה״ הזו, הוא מיקומו של האמן כאובייקט לצפיה תוך הקפדה על אסתטיקה של קשרים: בין האמן לצופים, בין האמנים למוסדות האמנות, ובין התהליכים המודעים והלא מודעים של האמן."אנטוני מסבירה את הרצון להיות מעורבת בחוויה של הצופה כשהיא כותבת:"[מיצג] לא היה משהו שתכננתי לעשות. עשיתי עבודות שנעו סביב תהליך, על משמעות העשייה, ניסיתי לקיים יחסי אהבה-שנאה עם האובייקט. אני תמיד מרגישה בטוחה יותר אם אני יכולה להחזיר את הצופה לשלב היצירה. אני מנסה לעשות את זה בהרבה דרכים שונות, על ידי שאריות, מגע, על ידי תהליכים שהם בסיסיים לחיינו... שאנשים עשויים להזדהות איתם במונחים של תהליך... פעילויות יומיומיות - רחצה, אכילה וכו'. אבל יש מקרים שבהם הדרך הטובה ביותר להשאיר אנשים במקום הזה, שבשבילי הוא כל כך חי ורלוונטי, היא לחשוף את התהליך או את העשייה."על האינטראקציה בין הפרפורמר לצופה היא אומרת: "המכתב הזה מסכם את הקשר שלי עם הקהל שלי. יש לי אהבה עמוקה לצופים; הם החבר הדמיוני שלי. כשאני עובדת אני לוקחת הרבה זמן לדמיין מה הצופים יחשבו או ירגישו. אני נכנסת לתוך גופם ומדמיינת אותם הולכים ומתקרבים לפסל שלי - מה הם יחשבו באותו הרגע ומה יגרום להם ללכת לכיוון אחד או אחר."
אנטוני ציטטה את לואיז בורז'ואה כבעלת השפעה אמנותית חזקה, והתייחסה לבורז'ואה כ'אמא האמנותית' שלה.
עבודתיה של אנטוני נמצאות באוספים של מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (SFMoMA), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון, מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, The Broad, לוס אנג׳לס, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות,, מוזיאון ישראל, ועוד.
טיפול אוהב (1993)
בעבודה ״טיפול אוהב״ (Loving Care, 1993), אנטוני השתמשה בשערה כמברשת ובצבע שיער Loving Care כצבע. אנטוני טבלה את שערה בדלי של צבע, ניגבה איתו את רצפת הגלריה כשהיא הולכת על ידיה וברכיה, דחפה את הצופים מחוץ לחלל הגלריה בעודה מצפה את הרצפה בצבע. בתהליך זה חקרה אנטוני את הגוף, כמו גם נושאים של כוח, נשיות ואקספרסיוניזם מופשט. מיצג זה הוצג בגלריה אנתוני ד'אופיי, לונדון, בשנת 1993.
נמנם (1994)
״נמנם״ (Slumber, 1994) היא עבודת מיצג שנמשכה שבועות רבים. את השבועות הראשונים בילתה אנטוני בשינה בחלל הגלריה, בחדר נקי מעיצוב, ובו רק מיטה ושולחן עבודה עם מחשב וכבלים. היא ישנה עם שמיכה שאותה המשיכה לטוות במהלך היום, ויצרה שמיכה אינסופית המחוברת לנול איתה ישנה בלילה. בזמן שישנה, היא תיעדה את תנועות העיניים שלה באמצעות אלקטרואנצפלוגרמה, וארגה שחזורים של הנתונים שנאספו מכותונת הלילה שלה לתוך השמיכה. היצירה היא פרשנות על קשרים: בין האמן לצופה, האמן ומוסדות האמנות, והתהליכים המודעים והלא מודעים של האמן.
קרע (2008)
ב״קרע״ (Tear, 2008), אנטוני יצרה כדור הריסה מעופרת ולאחר מכן השתמשה בו כדי להרוס בניין בסנכרון עם מצמוץ העפעף שלה. כל פגיעה פגעה במשטח הכדור, ובכך חשפה את ההיסטוריה שלו. הכוונה של הפרויקט הייתה לתת לצופה לפרש את התגובה הפסיכולוגית של סכנה.
הכתרה (2013)
עבודתה ״הכתרה״ (Crowned, 2013) נעשתה בהשראת לידת ביתה ב-2004. פסל קיר עם יציקת כתר מגבס, בעל שתי עצמות אגן מגבס בולטות מהקיר וממוסגר בגבס מותז סביב האובייקטים. הפסל דומה חזותית לשלב השני בלידה הנקרא "הכתרה", כאשר ראשו של התינוק מוקף בפתח הנרתיק.
אני קרקע פורייה (2019)
״אני קרקע פורייה״ (2019) הוא מיצב תלוי מקום באתר הקטקומבות של בית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק. צילומים קטנים, תקריב של גופים חיים, מוצגים במסגרות מוזהבות המעוצבות בצורת עצמות אדם. העבודה מדברת על שבריריותה של צורת האדם, מוקפת כפי שהייתה בשרידים של כ-560,000 פרטים שנקברו בגרין-ווד, אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לבית קברות גדול דמוי פארק, שנבנה אמריקה הכפרית.
הוראה
משנת 2000, אנטוני מלמדת אמנות בקורס לתואר השני בשם "כיתת אמן/קבוצות מנטור" באוניברסיטת קולומביה, בית הספר לאמנויות.
חיים אישיים
אנטוני נשואה לאמן פול רמירז ג'ונאס ולהם בת. בני הזוג הכירו במהלך לימודי התואר השני בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד.
PinkPantheress
PinkPantheress (נולדה בשנת 2001) היא זמרת, פזמונאית ומפיקת תקליטים אנגלייה. בשנת 2021, בזמן שלמדה באוניברסיטה בלונדון, היא פרסמה מספר שירים בטיקטוק שהפכו לוויראליים ולאחר מכן חתמה על חוזה הקלטות עם פרלופון ואלקטרה רקורדס. הסינגלים שלה "Pain" ו-"Just for Me" הגיעו ל-40 המקומות הראשונים במצעד הסינגלים הבריטי. המוזיקה שלה מתפרשת על פני מספר ז'אנרים, כולל לו-פיי, דראם נ' בייס, מוזיקה אלקטרונית ורייב, ולעיתים קרובות היא משתמשת בסימפולים של מוזיקת דאנס משנות ה-90 וה-2000.
חיים וקריירה
באוקטובר 2021 היא הכריזה על תאריך היציאה ושמו של מיקסטייפ הבכורה שלה, To Hell With It, שצפוי לצאת ב-15 באוקטובר 2021 תחת פרלופון ואלקטרה רקורדס. השיר שלה "I Must Apologise" יצא גם הוא באוקטובר 2021.
נכון לאוקטובר 2021, היא צברה כ-293.3 מיליון השמעות בפלטפורמות הסטרימינג.
ב-14 ביולי 2023 הוציאה את הסינגל "Turn Your Phone Off" עם הראפר Destroy Lonely.
השפעות
שם הבמה של PinkPantheress נוצר בהשראת חשבון הטיקטוק שלה בעל אותו השם, שנקרא על שם שאלה מהשעשועון המרדף, שהיא "איך קוראים לפנתר נקבה?", והפנתר הוורוד. PinkPantheress ציינה את לילי אלן, מייקל ג'קסון, My Chemical Romance וקיי-פופ כהשראה, וגם ציינה את בלינק-182, גוד שארלוט, פאניק! אט דה דיסקו ולינקין פארק כהשראה לשירים ולמלודיות שלה. היא כינתה את היילי ויליאמס כ"השפעה גדולה", וקבעה כי רצתה להפוך לאמנית לאחר שראתה אותה מופיעה עם פאראמור במהלך פסטיבל רדינג ולידס וכי "מעולם לא ראתה מישהו נהנה כל כך על הבמה ונראה כל כך לא מתאמץ".
סוגה מוזיקלית
PinkPantheress הגדירה את הסגנון המוזיקלי שלה כ"נוסטלגי חדש". המוזיקה שלה תוארה כפופ, בדרום פופ, דאנס, דראם נ' בייס, 2-סטפ גאראז', וג'ונגל, ולעיתים משתמשת בסימפולים של שירים אחרים, כגון מוזיקת דאנס משנות התשעים והאלפיים ושירי פאנק, גראנג' ופופ.
חיים אישיים
נכון לשנת 2021, PinkPantheress חיה בלונדון, אנגליה. היא סטודנטית באוניברסיטה, שם היא לומדת קולנוע.
דייגו דה אלמגרו
דייגו דה אלמגרו (בספרדית: Diego de Almagro; 1475 לערך - 8 ביולי 1538) היה כובש ספרדי, שנודע בזכות גילוייו במערב אמריקה הדרומית. הוא השתתף עם פרנסיסקו פיסארו בכיבוש פרו. מפרו הוביל אלמגרו משלחת שהפכה אותו לאירופאי השני שפילס את דרכו במרכז צ'ילה (אחרי גונסאלו קלבו דה בארינטוס). הוא שב לפרו, שם התפתח סכסוך רב שנים עם פיסארו על השליטה בבירת האינקה לשעבר קוסקו. בקרב לאס סלינס בשנת 1538 הובס אלמגרו על ידי האחים פיסארו ולאחר מכן הוצא להורג.
שנים מוקדמות
מקורותיו של דייגו דה אלמגרו נותרו עלומים. הוא נולד בשנת 1475 בכפר אלמגרו, שם קיבל את שם המשפחה בשל היותו בנם הבלתי חוקי של חואן דה מונטנגרו ואלווירה גוטי ארס. על מנת להציל את כבודה של האם, קרובי משפחתה לקחו את תינוקה והעבירו אותו לעיירה הסמוכה בולאנוס דה קלטרווה.
כשהיה בן 4 הוא חזר לאלמגרו, והתגורר עם דודו עד גיל 15, ועקב סכסוכים איתו הוא ברח מהבית. הוא הלך לבית אמו, שגרה כעת עם בעלה החדש, כדי לספר לה את קורותיו, ולומר לה שהוא יוצא לעולם. אמו, מיוסרת, נתנה לו חתיכת לחם וכמה מטבעות ובירכה אותו לנסיעתו.
בעוד הוא מבוקש, המעביד שלו - דון לואיס דה פולנקו - השתמש בהשפעתו, ואפשר לו לצאת לאחת הספינות שייצאה לעולם החדש. כן צייד אותו בנשק וכלים חקלאים כדרישה ליציאה להתיישבות ב"עולם החדש".
הגעה לאמריקה
דייגו דה אלמגרו הגיע לעולם החדש ב־30 ביוני 1514, במשלחת ששלח פרדיננד השני מאראגון בפיקודו של פדריאס דווילה. המסע הגיע לעיר סנטה מריה לה אנטיגואה דל דרין, פנמה, שם כבר הגיעו כובשים עתידיים רבים אחרים, ביניהם פרנסיסקו פיסארו.
אין הרבה פרטים על פעילותו של אלמגרו בתקופה זו, אך ידוע כי ליווה מלחים שונים שיצאו מהעיר דאריין בין השנים 1514 - 1515. בסופו של דבר דה אלמגרו חזר והתיישב בדריאן. הוא בנה בית והתפרנס מחקלאות.
דה אלמגרו ביצע את כיבושו באחד בנובמבר 1515, ופיקד על 260 איש כאשר הקים את העיר החדשה בפנמה וילה דל אקלה. אחר כך, הוחלט לשלוח משלחת שיצאה בדצמבר 1515 עם 200 איש, כולל דה אלמגרו ופרנסיסקו פיסארו, שהוגדר כקפטן. במהלך משלחת זו שנמשכה 14 חודשים, דה אלמגרו, פיסארו וארננדו דה לוקבקאם היו חברים קרובים.
דה אלמגרו השתתף במשלחות שונות שפעלו במפרץ פנמה, אבל נשאר כמתיישב ותיק בעיר פנמה שהוקמה באותו הזמן. ארבע שנים שהה שם ועבד בניהול נכסיו. הוא לקח את אנה מרטינז, אישה מקומית, כידועה בציבור. בתקופה זו נולד להם בנו הראשון, אל "מוזו".
כיבוש פרו
בשנת 1524 פורסמה קריאה לכיבוש דרום אמריקה שהגיעה לאלמגרו, פיסארו ולוק. בתחילת אוגוסט 1524 הם קיבלו את האישור הדרוש כדי לגלות ולכבוש מקומות דרומה יותר. דה אלמגרו נשאר בפנמה כדי לגייס אנשים ולאסוף ציוד למסעות שהובלו על ידי פיסארו.
לאחר מספר משלחות לדרום אמריקה, הבטיח פיסארו את שהותו בפרו עם הכניעה שלה ב-6 ביולי 1529. בהמשך כיבושו של פיסארו את שטח האינקה, הוא ואנשיו הצליחו להביס את צבא האינקה תחת הקיסר אטוואלפה במהלך הקרב מקג'מרקה בשנת 1532. דה אלמגרו הצטרף לפיסארו זמן קצר אחר כך, והביא עוד אנשים ונשק. לאחר שנכבשה פרו, פיסארו וגם דה אלמגרו פעלו בתחילה יחד להקמת ערים חדשות כדי לבסס את שלטונם. פיסארו שיגר את דה אלמגרו לרדוף אחרי קוויזיז, שנמלט לעיר קיטו בצפון האימפריה. באותו הזמן בקיטו גנרל האינקה רומינאווי הרס את העיר - הוא פקד לשרוף אותה ולקבור את הזהב במקום מוסתר בו הספרדים לא יוכלו למצוא אותו לעולם.
הגעתו של פדרו דה אלוואראדו מגואטמלה, בחיפוש אחר זהב האינקה, סיבכה עוד יותר את המצב עבור אלמגרו ובללקאר. אולם נוכחותו של אלווארדו לא נמשכה זמן רב כשעזב את דרום אמריקה בתמורה לפיצוי כספי מפיסארו.
סכסוך עם פיסארו
לאחר שחילקו את אוצרו של מלך האינקה, פיסארו וגם אלמגרו עזבו לכיוון קוסקו וכבשו את העיר בשנת 1533. עם זאת, חברותם של דה אלמגרו עם פיסארו הראתה כבר סימני התדרדרות בשנת 1526 כאשר פיסארו, בשם שאר הכובשים, קראו את ההוראות שהוציא המלך קרלוס הראשון מספרד, בהקשר לכיבוש פרו ואת הגמולים שכל כובש יקבל ממנה. אולם הרבה לפני כן, כל הכובשים הסכימו לחלק את ההטבות במידה שווה. פיסארו הצליח ליחס לעצמו חלק גדול יותר מהשלל. למרות זאת, דה אלמגרו עדיין קיבל הון גדול עבור שירותיו, והמלך העניק לו בנובמבר 1532 את התואר האצילי "דון" והוא קיבל גם סמל אבירות אישי.
עד אז דייגו דה אלמגרו כבר רכש עושר מספיק בכיבוש פרו וחי חיים מפוארים בקוסקו, הסיכוי לכבוש את השטחים דרומה יותר, היה אטרקטיבי עבורו. בהתחשב בעובדה שהמחלוקת עם פיסארו על קוסקו המשיכה להתעצם, אלמגרו הוציא כסף רב בהצטיידות לכוח של 500 איש לכיבוש דרום פרו.
בשנת 1534 הכתר הספרדי קבע לפצל את האזור שנכבש בעזרת שני קווי רוחב מקבילים, שיוצרים את ממשל "נואבה קסטיליה" (מקו הרוחב 1 עד קו הרוחב של 14 מעלות, קרוב לפיסקו), וזה של "נואבה טולדו" (מ-14 ° לקו הרוחב 25 °, בטלטל, צ'ילה), השטח הראשון ניתן לפרנסיסקו פיסארו והשני לדייגו דה אלמגרו. הכתר נתן בעבר לאלמגרו את השליטה בקוסקו. ייתכן שזו הייתה הסיבה לכך שאלמגרו לא התעמת מייד עם פיסארו בגלל קוסקו, והחליט לצאת למסעו החדש לגילוי עושרה של צ'ילה.
ההכנות
פרנסיסקו ודייגו סיכמו על חוזה חדש ב־12 ביוני 1535, בו הסכימו לחלוק גילויים עתידיים באופן שווה. דייגו הוציא משלחת לצ'ילה, כשהוא מצפה שהיא "תביא לעושר גדול עוד יותר ממה שמצאו בפרו." אלמגרו הכין את הדרך על ידי שליחת שלושה מחייליו הספרדים איתם יחד שלח גם את ראש הדת של אימפריית האינקה האימפריה, ואת בן משפחת המלוכה של האינקה. כמו כן שלח דה אלמגרו חואן דה סוואדרה קדימה עם מאה וחמישים איש ועד מהרה תגבר אותם עם כוחות נוספים.
בעקבות שביל האינקה וחציית האנדים
אלמגרו עזב את קוסקו ב־3 ביולי 1535 עם תומכיו ועצר במוינה עד ה 20 באותו חודש. בתוך כך, אחיו של פרנסיסקו פיסארו, חואן פיסארו, עצר את אחד ממנהיגי האינקה, מה שסיבך עוד יותר את תוכניותיו של דה אלמגרו מכיוון שהמעשה הגביר מאוד את חוסר שביעות הרצון של אנשי האינקה מהשלטון הספרדי. דה אלמגרו הכריז על עצמו כאדלנטאדו (מושל) של נואבה טולדו, או דרום פרו וצ'ילה של ימינו. מקורות מסוימים טוענים כי אלמגרו קיבל מינוי כזה בשנת 1534 מהמלך הספרדי והוכרז רשמית כמושל טולדו החדשה.
ברגע שעזב את מוינה, דה אלמגרו הלך בעקבות מערכת הדרכים של האינקה ואחריו 750 ספרדים שהחליטו להצטרף אליו למסע אחר הזהב שאבד בכופר של מלך האינקה, שהועיל בעיקר לאחים פיסארו ותומכיהם. לאחר שחצה את רכס ההרים הבוליביאני ועבר על פני אגם טיטיקקה, הגיע אלמגרו לחופי נהר הדסגואדרו והקים מחנה בטופיסה. שם עצרה המשלחת בצ'יקואנה ואז פנתה לדרום-מזרח כדי לחצות את הרי האנדים. השלב הקשה ביותר למשלחת היה חציית האנדים - הקור, הרעב והעייפות הביאו למותם של ספרדים וילידים רבים, אך בעיקר של עבדים שלא היו מורגלים לאקלים כהקשה. דה אלמגרו העריך שהמשלחת נכשלה, והורה לקבוצה קטנה בפיקודו של להמשיך בסיור כלפי דרום. אנשים אלה מצאו את עמק קופיאפו (צפון צ'ילה). אלמגרו שהשתלט על צ'ילה, הכריז עליה כשטח חסות בשם המלך קרל החמישי בעמק קופיאפו.
בצ'ילה
דה אלמגרו פתח מיד בחקירת הטריטוריה החדשה והגיע לעמק נהר אקונקגואה, שם התקבל יפה על ידי הילידים. עם זאת, התככים של המתורגמן שלו, פליפילו, שסייע בעבר לפיסארו, כמעט וסכלו את מאמציו. פליפילו הפציר בחשאי בילידים המקומיים לתקוף את הספרדים, אך לא הבינו את הסכנות שהם לוקחים על עצמם. דה אלמגרו כיוון את גומס דה אלוואראדו יחד עם 100 רוכבים ו-100 חיילים כדי להמשיך בחקירת האזור, שהייתה אמורה להסתיים במפגש של נהרות ububle ו- Itata. קרב ריינוהואלן בין הילידים העוינים משבט המפוצ'ה לספרדים אילצו את המשלחת הספרדית לחזור לצפון.
הנסיגה של הספרדים בפיקודו של גומס דה אלוואראדו בנוסף לחורף הקר שפקד את האזור רק שימשו אישור לדה אלמגרו שהכל נכשל. הוא מעולם לא מצא זהב או את הערים שספרו עליהם אנשי האינקה, רק יישובים עם אוכלוסייה ילידית שחיו מחקלאות קיום. שבטים מקומיים שהתנגדו לכוחות הספרדים. חקר השטחים של נואבה טולדו, שנמשך שנתיים, סומן ככישלון מוחלט עבור דה אלמגרו. למרות זאת, בהתחלה הוא חשב להישאר ולהקים עיר שתשרת היטב את צרכיו. אבל האופטימיות הראשונית שלו דעכה.
הנסיגה של הספרדים מעמקי צ'ילה הייתה אלימה: אלמגרו אישר לחייליו להחרים את נכסי הילידים ולהשאיר את אדמתם שוממת. בנוסף, החיילים הספרדים לקחו את הילידים בשבי כדי לשמש כעבדים. המקומיים נלכדו, נקשרו זה לזה ונאלצו לשאת את המטענים הכבדים השייכים לכובשים.
החזרה לפרו
לאחר המעבר המתיש של מדבר אטקמה, בעיקר בגלל תנאי מזג האוויר, הגיע אלמגרו סוף סוף לקוסקו שבפרו בשנת 1537. לאחר שובו, דה אלמגרו הופתע לגלות על מרד האינקה. דייגו דה אלמגרו שלח שליחים למנהיג המרד מאנקו אינקה יופאנקי, אך הוא כבר לא האמין לספרדים. אנשיו של ארננדו פיסארו יצרו אווירה עוינת עם אנשיו של דה אלמגרו, ורצו לקבוע את גודל המענקים המלכותיים של מנהיגיהם. כוחותיו של דה אלמגרו השתלטו במהירות על העיר וכלאו את האחים פיסארו, ו, בלילה של 8 באפריל 1537.
לאחר כיבוש קוסקו התעמת דה אלמגרו עם צבא ששלח פרנסיסקו פיסארו לשחרור אחיו. פיקד על הכוח והובס במהלך קרב אבנקאי ב־12 ביולי 1537. הוא וכמה מאנשיו נכלאו. מאוחר יותר, גונסאלו פיסארו ודה אלוואראדו ברחו מבית הכלא. המשא ומתן שלאחר מכן בין פרנסיסקו פיסארו לדה אלמגרו הסתיים עם שחרורו של ארננדו, האח השלישי, בתמורה ויתר פיסארו על השליטה והניהול של קוסקו לטובת דה אלמגרו. פיסארו מעולם לא התכוון לוותר על העיר לצמיתות, אלא קנה זמן כדי לארגן צבא חזק מספיק כדי להביס את אלמגרו.
במהלך תקופה זו חלה אלמגרו, ופיסארו ואחיו ניצלו את ההזדמנות להביס אותו ואת חסידיו. הכוח של אלמגרו הובס בלאס סלינס באפריל 1538. דה אלמגרו נמלט לקוסקו, ומצא מקלט זמני אצל תומכיו הנאמנים. כוחותיהם של האחים פיסארו נכנסו לעיר ללא התנגדות. לאחר שנלכד אלמגרו הוא הושפל על ידי ארננדו פיסארו ובקשותיו לפנות למלך לא נהנו.
אלמגרו נידון למוות והוצא להורג ואז ערפו את ראשו, ב־8 ביולי 1538.
גופתו נקברה בכנסיית גבירת הרחמים בקוסקו.
מרסל לנגר
מרסל (מנדל) לנגר (Marcel (Mendel) Langer; 23 במאי 1903 – 13 ביולי 1943) היה פעיל קומוניסטי יהודי-פולני, לוחם ומפקד תנועת ההתנגדות לגרמנים בטולוז שבצרפת. הוצא להורג על ידי הגסטפו.
קורות חיים
נולד בעיירה שצ'וצ'ין שבגליציה, אוסטריה (כיום בפולין) לרוזה (לבית איגר) ולאלתר לנגר. אחיו היה יחיאל לנגר. כשהיה בן עשר החל ללמוד בגימנסיה בעיר טרנוב. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר עם משפחתו לפראג שבאוסטרו-הונגריה. משפחתו עלתה לארץ ישראל עקב אנטישמיות ולנגר הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה קומוניסט נלהב, לעומת אביו, שהיה חבר בבונד. לנגר עבד במשך שנים כמסגר בבתי המלאכה של הרכבת בחיפה, אולם בשנת 1929 נעצר על ידי המשטרה הבריטית וגורש לצרפת.
בצרפת עבד כפועל מתכת, הצטרף לארגון המחתרת הצרפתי "כוח האדם המהגר" ועם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 התנדב לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו בכוחות של פרנקו. תחילה לחם בחטיבה הפולנית של הבריגדות; על פעילותו בחזית הוענקה לו דרגת "קפיטן". לאחר מכן הקים בית מלאכה לנשק במטה הבריגדות הבינלאומיות באלבסטה שבדרום-מזרח ספרד. אחר כך הצטרף לדיוויזיית המקלענים ה-35, בה התמנה ללוטננט (סגן), ונשא לאשה את ססיליה מולינה (Cecilia Molina) ביוני 1937. שישה חודשים אחר כך נולדה בתם רוזה (על שם אמו של לנגר). תבוסת הרפובליקנים הספרדיים הפרידה אותו מאשתו ובתו הקטנה. הוא נכלא במחנה ארז'לה-סור-מר שבדרום צרפת, ולאחר מכן בגירס. מגירס נמלט לטולוז, שם חזר לעבודתו כמסגר ולחבריו ב"כוח האדם המהגר". עם כניסת הכוחות הגרמניים לדרום צרפת ירד למחתרת. היה מפקד הפרטיזנים של הבריגדה ה-35, חברי הרזיסטאנס, באזור טולוז.
בעקבות הלשנה נאסר על ידי הגסטפו בתחנת הרכבת סן-אניה (St-Agne) שבטולוז בפברואר 1943 ועונה קשות במשך שבועות. במשפט שערכה המחלקה המיוחדת של בית הדין לערעורים של טולוז מטעם ממשלת וישי לנגר נידון למיתה, והוצא להורג בגיליוטינה, ב-23 ביולי בבית הכלא סן מישל. מילותיו האחרונות היו: "תחי צרפת! מוות לגרמנים! תחי המפלגה הקומוניסטית!". ליווה אותו רב העיר טולוז, נתן הוסנסקי. לנגר הוכר על ידי ממשלת צרפת כ"גיבור לאומי" ותחנת מטרו בטולוז, הממוקמת בקרבת בית הכלא בו הוצא להורג, נקראת על שמו. נקבר בבית הקברות האזרחי טר-קבד בעיר. על קברו הוצבה מצבה מגרניט, מעשה ידיו של סילבסטר קלרק.
שעון השמש הפיניקי
שעון השמש הפיניקי הוא שעון שמש קעור בן 2,000 שנה שהתגלה בחמון. על השעון כתובת פיניקית, אחת מכתובות חמון, והוא מתוארך ל־150–100 לפנה"ס.
השעון התגלה בשני שברים, במרווח של שמונים שנה; השבר הראשון מוצג במוזיאון הלובר, והשני במוזיאון הלאומי של ביירות.
הכתובת
הכתובת על השבר הראשון פורסמה בקורפוס הכתובות השמיות, תחת הסימון CIS I 9. הכתובת על שני השברים יוצרת כתובת נדר פיניקית, ותוכנה הוא:
"מלך־עשתרת" הוא זוג אלוהי, שבכתובת זאת ובכתובת נוספת מזוהה בפירוש כאלוהי היישוב חמון.
וויקומב וונדררס
מועדון הכדורגל וויקומב וונדררס (באנגלית: Wycombe Wanderers Football Club) הוא מועדון כדורגל מהעיר היי וויקומב, במחוז בקינגהאמשייר שבדרום-מזרח אנגליה. הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון "אדמס פארק", הנמצא בעיר.
המועדון, מאז הצטרף לפוטבול ליג ב-1985, התנדנד לרוב בין הליגה השלישית והרביעית באנגליה, אולם בעונת 2019/2020, לראשונה בהיסטוריה, עלה לליגה השנייה באנגליה, הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1887, בפגישת האגודה שנערכה בסטים אנג'ין פאב שבסטיישן רוד, והוא אחד הוותיקים באנגליה. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בעיקר משחקי ידידות והתחרתה בגביעים מקומיים. ב-1895 עברה הקבוצה לשחק בלואקס פארק שהיה ביתה במשך 95 שנים, וב-1896 הצטרף המועדון לליגה הדרומית באנגליה. המועדון התנגד פעמיים להפוך להיות מועדון מקצועני תחת הפוטבול ליג, וזכה ב-2 אליפויות בליגה חובבנית שנקראה "הליגה הספרטנית", והצטרפה ל"ליגה האיסת'מיאנית" ב-1921, שהיא ליגה מקומית של לונדון רבתי. בשנת 1931 זכתה הקבוצה בגביע ה-FA לחובבים, באצטדיון ארסנל, כש-32 אלף צופים במשחק (אחד המשחקים הנצפים בתולדות המועדון), כשניצחה 0–1 את הייאס. לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1947, הקפטן ואחד השחקנים החשובים בתולדות המועדון פרנק אדמס (על שמו האצטדיון כיום), שעשה 331 הופעות והבקיע 104 שערים בליגה הספרטנית, תרם למועדון את אצטדיון לואקס. בשנת 1952 מונה סיד קאן למאמן הקבוצה, וב-1956 זכה המועדון בפעם הראשונה בליגה האיסת'מיאנית, והצליחה לזכות בו בפעם השנייה עונה לאחר מכן, ובנוסף הגיעה לגמר ה-FA החובבני השני שלה, אך הפסידה. בשנת 1968 מונה בריאן לי למאמן הקבוצה והקבוצה זכתה ב-3 תוארי הליגה האיסת'מיאנית ב-4 העונות הבאות שלה, והגיעה לסיבוב השלישי של גביע ה-FA בפעם הראשונה בהיסטוריה.
בשנת 1985 הצטרפה הקבוצה לליגת Gola - שהיא ליגה לאומית חובבנית שממנה עולים לליגות המקצועניות של הEFL (שכיום נקראת הליגה הלאומית האנגלית). בשנת 1990 עברה הקבוצה למשכנה הנוכחי, אצטדיון אדמס פארק, ומינתה את מרטין אוניל למאמנה. בשנת 1991 זכתה הקבוצה ב"FA Trophy" (גביע האתגר של ה-FA), ופספסה עליית ליגה בנקודה אחת. לאחר מכן זכתה שוב בגביע עונה אחת לאחר מכן, והצליחה להעפיל לפוטבול ליג השנייה (הליגה הרביעית). הישג השיא של המועדון הוא הגעה לחצי גמר גביע ה-FA בעונת 2000/2001, לאחר שניצחה את וולברהמפטון וונדררס, וימבלדון ולסטר סיטי באחת העונות הזכורות של המועדון.
מישל פרי
מישל פרי (באנגלית: Michelle Perry ; נולדה ב-1 במאי 1979) היא אתלטית אמריקאית. היא אלופת העולם פעמיים ברציפות בריצת 100 מטר משוכות (הלסינקי 2005, ואוסקה 2007).
ביוגרפיה
פרי נולדה בגרנדה הילס, לוס אנג'לס שבקליפורניה.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה פרי בקרב שבע במקום 14 בתוצאה של 6.124 נקודות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 הגנה פרי על תוארה לאחר שזכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.46 שניות, לפני פרדיטה פליסיאן מקנדה (12.49 שניות) ואניס-לונדון (12.50 שניות).
בשל היותה אלופת העולם היוצאת קיבלה פרי כרטיס חופשי לאליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009. אל התחרות היא הגיעה בכושר מאוד לא טוב וסיימה רק במקום 34 בתוצאה חלשה עבורה של 13.68 שניות.
שיאיה האישיים
אצטדיון פתוח אולם סגור
ברצלונה אתלטיק
ברצלונה אתלטיק (בשמה הקודם: ברצלונה ב') היא קבוצת המילואים של מועדון הכדורגל ברצלונה, המשחקת בליגה הספרדית השלישית ומקיימת את משחקי הבית שלה באצטדיון יוהאן קרויף המונה 6,000 מקומות ישיבה המשמש אותה החל מיולי 2019. לפני כן שיחקה הקבוצה במיני אסטדי.