cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלבארו רפאל גונסאלס
אלבארו רפאל גונסאלס לואנגו (בספרדית: Álvaro Rafael González Luengo; נולד ב-29 באוקטובר 1984 מונטווידאו, אורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדות הקשר והמגן בדפנסור ספורטינג ובנבחרת אורוגוואי.
קריירת מועדונים
גונסאלס החל את הקריירה שלו ככדורגלן מקצועי בקבוצת דפנסור ספורטינג האורוגוואית. במהלך 4 עונות בקבוצה שיחק 122 משחקים במדי הקבוצה, בהם כבש 8 שערים.
באוגוסט 2007 עבר גונסאלס למועדון הפאר הארגנטינאי, בוקה ג'וניורס. ב-2 עונות במועדון הופיע גונסאלס ב-38 הופעות בכל המסגרות, בהן כבש שער אחד בלבד. כשחקן המועדון זכה גונסאלס באליפות ארגנטינה אפרטורה ובגביע רקופה סודאמריקנה. בקיץ 2009 חזר גונסאלס לאורוגוואי, וחתם בקבוצת נסיונל. בעונה אחת בקבוצה הרשים ב-35 הופעותיו, בהן כבש 3 שערים.
בעונת היה גונסאלס שחקן המפתח בהרכב לאציו. הוא שיחק בעמדות מגוונות: קשר הגנתי, קשר שמאלי, מגן ימני, מגן שמאלי ובלם. בעקבות יכולתו המצוינת כבש גונסאלס בכל מפעל בה שיחקה קבוצתו, סרייה א', קופה איטליה והליגה האירופית. באותה עונה זכתה לאציו, בסיועו הרב של גונסאלס, בקופה איטליה, הגביע האיטלקי.
ב-1 בפברואר 2015 הושאל לקבוצת טורינו. בהמשך הושאל לאטלס המקסיקנית.
ב-3 בפברואר 2017 חזר לאורוגוואי וחתם בנסיונל. ב-7 בינואר 2019 חזר לאחר 11 שנה למועדון נעוריו דפנסור ספורטינג.
נבחרת אורוגוואי
הופעת הבכורה של גונסאלס בנבחרת אורוגוואי הייתה ב-26 במאי 2006, בניצחון 0-2 על.
לאחר ששיחק במוקדמות מונדיאל 2010, נופה לבסוף גונסאלס מהסגל הסופי של אורוגוואי, למונדיאל 2010.
ב-2011 זכה גונסאלס בקופה אמריקה 2011, כאשר שיחק 4 משחקים, כולל משחק הגמר נגד. הוא שיחק בגביע הקונפדרציות 2013, הופיע ב-12 משחקים במהלך מוקדמות מונדיאל 2014 וזומן מונדיאל 2014.
14 בנובמבר
14 בנובמבר הוא היום ה־318 בשנה לפי לוח הגרגוריאני (319 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 47 ימים.
ילדת הקשת בענן
ילדת הקשת בענן הוא ספר לילדים ונוער מאת הסופרת נעמי שמואל, שיצא לאור בשנת 2000, תש"ס הוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר עוסק בגזענות ילדים כלפי ילדים עולי אתיופיה ומציג את הדעות הקדומות עימם גיבורת הספר, איתן מסקרם, נאלצת להתמודד, ואת האופן שבו היא לומדת להכיר ולכבד את זהותה המגוונת. היא גם מלמדת את חבריה לכיתה כמה דברים חדשים על צבע עור, על גזענות ועל חשדנות שלא לצורך.
עלילה
מסקרם, בדומה לילדים רבים בישראל, היא "ילדת הקשת בענן", כלומר בת למשפחה רב תרבותית. מסקרם, המכונה מייסי בפי אביה, היא ילדה כהת עור ילידת הארץ, המתגוררת בקצרין שברמת הגולן, בת לאם אתיופית ואב שעלה מארצות הברית.
ביום הראשון ללימודים סובלת מסקרם מ"פרפרים בבטן". היא לא יודעת איך תתקבל בכיתתה החדשה בהרצליה, והגרוע מכל אכן מתרחש. "הנה עולה מאתיופיה", "גם אני ראיתי איך הביאו אתכם במטוסים גדולים", "נכון שבאתיופיה לא היה לכם בית ספר?" גדי, שלומית, בתיה, ושאר הילדים שפגשה בבית הספר, מגיבים אוטומטית על פי צבע עורה ותסרוקת הצמות שלה, סוברים שהיא עולה חדשה, ולא מאמינים שהיא לא מאתיופיה, אלא מארצות הברית.
"כשחזרתי הביתה, הוצאתי מהתיק את הקלמר היפה שסבתא הכינה לי. עצב גדול מילא אותי. התביישתי, כאילו עשיתי דבר נורא. אבל מה עשיתי בסך הכל? ניסיתי להתנער מרגשות האשמה, רק הצגתי את עצמי בשם שאבא קורא לי. נכון שלא באתי מאמריקה, אבל אבא שלי בא משם! שיחשבו מה שהם רוצים, אמרתי בליבי. אבל כשהעפתי מבט בשם שלי הרקום באמהרית על הקלמר..."
ילדי הכיתה מתייחסים אליה כשקרנית המסווה את מוצאה האמיתי, ומסקרם עצמה חשה מבוכה ובלבול, הגורם לה להתכחש למוצא אמה. גם הקשר שלה עם אמה הולך ומדרדר. נקודת המפנה מתחילה דווקא בשיא המשבר, ביום ההולדת של מסקרם. תאונת דרכים מפריעה לתוכנית המשפחה לנסוע לכבוד יום ההולדת לקצרין, ומסקרם בורחת בחשאי ונוסעת לבדה לסבתה. אחרי שיחה מעודדת ומאירה עם סבתא חל שינוי במחשבתה והיא שבה אל ביתה עם תובנות חדשות.
על המחברת
נעמי שמואל היא סופרת לילדים ולנוער, מאיירת, אנתרופולוגית ומנחת הורים. היא נולדה באנגליה ועלתה לישראל בשנת 1983. בעלה הוא יליד אתיופיה, ומשפחתם מונה ארבעה ילדים. במשך שנים רבות עבדה עם אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בהדרכה הורית וסדנאות לילדים סביב גיבוש זהות והתמודדות עם השונות האתנית והתרבותית. ספרי הילדים והנוער שכתבה לאורך השנים נחשבים לחלוצים בתחום.
פרסים והכרה
ספרה "ילדת הקשת בענן" העוסק בילדה עולה מאתיופיה זכה בעיטור אנדרסן לשנת 2002 ובציון לשבח בפרס זאב באותה שנה. בנוסף הספר נבחר שני במצעד הספרים בבית הספר בתשס"ג.
ברל ברודר
ברל ברודר (ביידיש: בערל בראָדער, שמו האמיתי: בער מרגליות; 1815?, פודקאמין - 1868, פלוישט או קרלסבד) היה אחד מהמשוררים העממיים והזמרים הנודדים (בדחן) הראשונים בשפת היידיש. שיריו נחשבים כמבשרי תיאטרון יידיש.
חייו
אביו של ברל היה יצרן רעפים והרוויח יפה, וכבר בשנותיו המוקדמות בלט בשנינותו. בילדותו למד בביתו לימודי קודש עד למותו של אביו, בהיותו בן 16. הוא לימד את עצמו נגינה בכינור. אחרי מות אביו עבד כיוצר מברשות לפרנסתו וכדי לעזור לאמו. אחרי כמה שנים נעשה קניין של בעל בית החרושת והיה נוסע הרבה בשליחות החברה לרוסיה. הקהל הראשון שברודר הופיע בפניו היו שותפיו לעבודה, אשר קראו לו ברל "דער ווערטלזאגער" – דהיינו אדם שיש לו תמיד חרוז או פתגם מן המוכן. לאחר נישואיו בגיל 25 החל לעסוק בכתיבה ושירה.
משנות העשרה המאוחרות עד תחילת שנות העשרים שלו הוא נדד בדרכים כשחקן נודד יחד עם עוד שני זמרים שהיו בתחילה בדחנים. אחד מהם היה חייט שהכין תלבושות ללהקה. סבורים שרבים משיריו אולתרו במקום. בעניין זה יש אנקדוטה עליו: אחד ממכריו ביקש ממנו שיר אותו ישיר באותו ערב שבו יופיו דמויות של אופה, מלמד או טיפוס אחר. הוא עלה לדירתו ואחרי כמה שעות היה השיר מוכן ובערב הוא שר אותו באכסניה למוזיקה אותה הלחין. ב- 1857 כאשר היה משבר כלכלי בברודי הוא הקים את להקת בראדער זינגער ועזב לרוסיה. לשירים אותם ביצע עם חבריו הוסיף גם העמדה תיאטרלית. אחרי זמן קצר הוא נעשה פופולרי ושיריו הושמעו בכל מקום. הוא החל להיות מוזמן לשמחות. מבחינה זאת הוא שימש בתפקיד הבדחן כמו בימים עברו. הוא זכה לשבחים רבים בהופעה באכסניה ידועה בברודי שבה התקבצו המשכילים המקומיים. הם היו אלה שעודדו אותו להוציא את שיריו בדפוס.
ספר השירה הראשון שלו פורסם ב- 1860 בפרסבורג, השני בלמברג והשלישי 1882 בוורשה. הוא כתב מוזיקה למספר גדול מאוד של שירים וקופלטים שלא פורסמו מעולם. הוא נהג להזמין את שותפיו ואת המתחרים לקרבות חריזה ובדרך כלל היה מנצח בהם.
ברודר הוא המפורסם בין הבראדער זינגער, זמרים בני המאה ה-19 שהושוו לטרובדורים או Minnesänger והיו ידועים הן כזמרים והן כשחקנים. בשיריו שולטים בעיקר מוטיבים חברתיים. ברל נותר חף לחלוטין מהמאבקים שהתחוללו סביבו בין המשכילים לשמרנים, שום דבר מזה לא חדר לתוך שיריו. זאת בניגוד לתלמידו ולוול זבארז'ר, שייצג את הרעיונות הקלאסיים של ההשכלה וכיוון את חיציו נגד הבורות והיהדות הרבנית והחסידית.
שיריו הועלו על הכתב רק לעיתים נדירות, כך שרובם נאבדו. אוסף קטן של שלושים משיריו שרדו, מתוכם 24 בצורת דיאלוג - בדרך כלל בין בעלי מלאכה כמו חייטים או סנדלרים. כינויו של ברל הוא המקור לשם "בראדער זינגער".
לאחר שעזב את ברודי, הוא לא התיישב בדרך קבע, וכן היה ידוע כשתיין כבד. את שנותיו האחרונות חי בעוני. זילברצווייג מצטט תיאורים סותרים על שנותיו האחרונות: בנו טוען שהוא נפטר ב-1868 בקרלסבד, בעוד שאדם אחר טען שהוא נפטר ב- 1888 בפלוישט, רומניה, עיירה קטנה ליד בוקרשט. בניגוד לברל ברודר היה וולוול זבארז'ר מתומכי ההשכלה וייצג את היעדים הקלאסיים של קידום עברית, מלחמה על החינוך, נגד בורות ובערות, במיוחד נגד מופתי הרבנים החסידיים.
עין יזרעאל
עין יזרעאל הוא מעיין העתק תת-קרקעי הנובע לרגלי העיר המקראית יזרעאל, ליד הגלבוע. המעיין נקרא בערבית עין אלמיתה שפירושו המעיין המת. המקום מוזכר בתנ"ך: . המעיין נמצא בין צומת נבות לבין צומת יזרעאל, סמוך לקיבוץ יזרעאל. נכון לשנת 2022 יש בו מים.
מעיין ניקבה
עין יזרעאל הוא מעיין ניקבּה בו המים נובעים בחדר תת-קרקעי בעל שני פתחים עיליים, שדרך אחד מהם ניתן לרדת לניקבה אל המים ולעלות חזרה. המים מהמעיין יוצאים בתעלת אבן לבריכה קרובה ובה שרידי מבנה משאבה ותעלות מים. המקום היה מוקף צמחייה עבותה. הקרן הקיימת לישראל הכשירה את המקום כאתר נופש וטיולים, ונסללה אליו דרך עפר. המים מהבריכה זורמים אל נחל נבות וממנו אל נחל חרוד. בשנים האחרונות יבש המעיין כמעט כליל, והחל משנת 2009 מוזרמים אליו מים מקידוח של חברת מקורות. הקידוח, שנמצא ליד צומת נבות, כבר אינו משמש למי שתייה מכיוון שמימיו מלוחים, ומשנת 2009 מוזרמים מימיו אל עין יזרעאל והבריכה חזרה להיות שוקקת פעילות ומים.
היסטוריה
ויקטור גרן, שסייר בארץ ישראל במאה התשע עשרה, מספר שהמעיין היה מתייבש מדי שנה בעונת הקיץ עד שהתייבש כמעט לגמרי. בשנת 1834 חידשו את המעיין על ידי חפירה ומאז לא חדל לנבוע ולספק את צורכי המים של תושבי הכפר זרעין. זרעין הייתה כפר ערבי קטן שישב במקומה של העיר המקראית יזרעאל ובשמו שימר במידת מה את שם המקום הקדום. הניקבה הורחבה בתקופת המנדט הבריטי כדי להגביר את שפיעת המים מהמעיין. המקום שימש מקום אימון ומסתור לאנשי ההגנה באזור בשל היותו נסתר ומוקף צמחייה עבותה. במלחמת העצמאות פונו תושבי הכפר הערביים לג'נין.
בתנ"ך
עין יזרעאל מוזכר בהקשר לקרב המכריע של שאול נגד הפלשתים, בספר שמואל א פרק כט: א וַיִּקְבְּצוּ פְלִשְׁתִּים אֶת-כָּל-מַחֲנֵיהֶם, אֲפֵקָה; וְיִשְׂרָאֵל חֹנִים, בַּעַיִן אֲשֶׁר בְּיִזְרְעֶאל. במקום התרחשה גם פרשת נבות היזרעאלי שאחאב מלך ישראל רצה לרשת את כרמו ואשתו של אחאב איזבל, ארגנה משפט לנבות שבסופו ניסקל למוות ואליהו הנביא ניבא את חורבן ממלכת אחאב.
פיט (נהר, קליפורניה)
הנהר פיט (באנגלית: Pit River, מילולית "נהר הבּוֹר") הוא נהר מרכזי המתנקז מצפון-מזרח קליפורניה אל העמק המרכזי של המדינה. הפיט, הקלאמת והקולומביה הם שלושת הנהרות היחידים בארצות הברית שחוצים את רכס קסקייד.
Fragile (אלבום של סית'ר)
Fragile ("עדין") הוא האלבום הראשון של להקת הפוסט-גראנג' הדרום אפריקנית סית'ר. בעת הוצאת האלבום שמה של הלהקה היה Saron Gas, אך בעקבות הוצאת האלבום נתבקשו חברי הלהקה לשנות את שמם, כי זהו שם נרדף לגז העצבים סארין. האלבום הופץ רק בדרום אפריקה, אך את חלק משיריו ניתן למצוא בסדרת Disclaimer.
פיט (נהר, קליפורניה)
הנהר הוא היובל הארוך ביותר של הנהר סקרמנטו. הוא תורם עד שמונים אחוז מנפח המים המשולב שלהם לתוך מאגר. המפגש בין זרועות אגם שסטה שלהם נמצא כ-6 קילומטרים צפונית-מזרחית ל. אורך הערוץ הראשי של הנהר פיט הוא 333 קילומטרים, וחלק מהמים במערכת של הנהר זורמים 426 קילומטרים מהמקור הרחוק ביותר של הנהר פיט עד לנהר סקרמנטו.
הנהר פיט מנקז אזור של רמות געשיות דל אוכלוסייה ב של מחוז מודק, ועובר דרך הקצה הדרומי של רכס הקסקייד בקניון עמוק מצפון-מזרח ל. הנהר נקרא כך בגלל בתי החורף הקבועים התת-קרקעיים למחצה ו"" הגדולים שחפרו בני, ומלכודות הבורות שלהם לחיות הציד שהגיעו לשתות בנהר.
הנהר הוא יעד פופולרי לדיג, ורפטינג בחלקים התחתונים שלו, והוא משמש לייצור חשמל באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית בתחנות הכוח שאחרי  שבהן מצטרפים הנהרות פיט ופול (Fall), ובסכר שסטה. כמו כן נעשה בנהר שימוש נרחב למטרות השקיה ושימור.
מסלול
מוצאו של הנהר פיט במספר יובלים (המכונים באנגלית מזלגות) במחוזות קליפורניה מודק, לאסן ושסטה בפינה הצפון-מזרחית של קליפורניה. מקורו של היובל בן ה-93 קילומטרים, "סאות פורק פיט ריבר" (South Fork Pit River, "המזלג הדרומי של הנהר פיט") – "וסט ואלי קריק" (West Valley Creek, "נחל העמק המערבי") – "סידר קריק" (Cedar Creek, "נחל הארזים") ממש דרומית-מזרחית להר באק (Buck Mountain) ב, בפינה הדרום-מזרחית הקיצונית של, 14 קילומטרים מערבית לגבול קליפורניה–נבדה. ה"סאות פורק" נוצר ממפגש של מספר נחלים בעמק ג'ס (Jess Valley), 21 קילומטרים צפונית-מזרחית ליישוב הזעיר, וזורם מערבה דרך קניון צר, מעבר ל, ואז בדרך כלל צפונה דרך עמק נרחב של חוות, שבו מימיו מופנים להשקיה, ושימור עופות מים באמצעות מערכת ענפה של תעלות השקיה.
מוצאו של היובל "נורת פורק" (North Fork, "המזלג הצפוני") – "לינוויל קריק" (Linnville Creek), באורך 48 קילומטרים, הוא כ-8 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיירה דייוויס קריק (Davis Creek), ליד. הוא זורם בדרך כלל לדרום-דרום-מערב, ומתאחד עם ה"סאות פורק" מצפון ליד. אף על פי שאגם גוס נחשב בדרך כלל לנקודת הקצה של, הוא יכול לעלות מעל גדותיו ולהישפך אל הנהר פיט במהלך שיטפונות; עם זאת, תופעה זו לא התרחשה מאז 1881 עקב הטיות גדולות של מים לחקלאות.
הנהר המשולב זורם למערב-דרום-מערב במסלול מפותל במחוז מודק, על פני ודרך  בקניון סטונקול ואלי (Stonecoal Valley, "עמק פחם האבן") הצר. הוא פונה דרומה כדי לזרום על פני ואל צפון מחוז לאסן, על פני היישוב, כדי להגיח לאזור החוות של ביג ואלי (Big Valley). מצפון ל הוא זורם לצפון-מזרח מחוז שסטה ול. לאחר מכן מגיע הנהר לעמק הנהר פול (Fall River Valley), שם מצטרף אליו הנהר פול (Fall River), אשר ניזון מאחת ממערכות מעיינות המים המתוקים הגדולות בארצות הברית. לאחר מעבר בעיירה, הנהר צונח במפלי הנהר פיט (Pit River Falls), ואז נכנס לקניון מתפתל ארוך החוצב את רכס הקסקייד הדרומי. לאחר מכן הוא פונה דרומה כדי להצטרף לנהר סקרמנטו כזרוע המזרחית של מאגר, כ-24 קילומטרים צפונית לרדינג. נחל פוטם (Potem Creek) מצטרף לנהר במפלי פוטם (Potem Falls). שני יובלים עיקריים, סקאוו קריק (Squaw Creek) והנהר מקלאוד, נשפכים לנהר פיט מצפון בתוך האגם. 48 הקילומטרים האחרונים של הנהר יוצרים את הזרוע הארוכה ביותר מבין חמש זרועותיו של אגם שסטה, שנוצר על ידי על הסקרמנטו במורד הזרם מהמפגש המקורי.
הידרולוגיה
הנהר ניזון מאגני מי תהום געשיים משמעותיים המייצרים כמה ממערכות מעיינות המים המתוקים הרצופות הגדולות ביותר בארצות הברית, בחלק האמצעי והתחתון של הנהר פיט הזרימה חזקה לאורך כל השנה, בניגוד לאופי העונתי ביותר של רוב נהרות צפון קליפורניה. לפני בניית סכר שסטה תרם הנהר פיט לא פחות מ-85% מהספיקה של הנהר סקרמנטו בעונה היבשה, כפי שנמדד ב, כמעט 160 קילומטרים במורד הזרם מהמפגש בין שני הנהרות - מה שהופך את הנהר למשאב חשוב להשקיה, וכן מאוחר יותר, לייצור חשמל. החלקים העליונים של הפיט מעל פול ריבר מילס הם נחל מדבר גבוה הניזון מהפשרת שלגים ולכן הספיקה בהם עונתית הרבה יותר. החלק התחתון ביותר (החלק של אגם שסטה) של מערכת הנהר פיט זוכה לגשמי חורף רבים, התורמים בעיקר לזרימה בנחל בין נובמבר לאפריל. עם זאת, ספיקת המים הנמוכה בקיץ יורדת לעיתים רחוקות מתחת ל-57 מטרים מעוקבים בשנייה.
בעת עריכת סקרים עבור מיזמי השקיה בתחילת המאה ה-20, ציין שירות הטיוב האמריקני (כיום לשכת הטיוב של ארצות הברית) כי הנהר פול (Fall River), הניזון ממעיינות, תרם לבדו ספיקה כל השנה של כ-42 מטרים מעוקבים בשנייה מאקוויפר המוזן בחלקו מהפשרת השלגים של הר שסטה. חלק גדול מהמים הללו נובעים במה שנקרא לעיתים קרובות "אלף המעיינות" ("Thousand Springs") כמה קילומטרים מעל פול ריבר מילס, מערבית ל. הנחלים האט קריק (Hat Creek) וברני קריק (Burney Creek), הניזונים ממעיינות מאזור פסגת לאסן, מספקים עוד 25 מטרים מעוקבים בשנייה לנהר פיט. האקוויפרים באגן הנהר פיט עשויים להכיל עד 20 קילומטרים מעוקבים והם מתמלאים באופן עקבי על ידי המשקעים בחורף המחלחלים דרך הסלעים והקרקעות הגעשיים הנקבוביים של אגן הניקוז. המים נובעים בדרך כלל בנקודות של גובה נמוך יותר שבהן שכבות פני השטח נתקלות בסלע מותמר וסלע משקע.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מפעיל מד זרם על הנהר פיט במונטגומרי קריק (Montgomery Creek), ישירות מתחת לסכר פיט מספר 7 (Pit 7 Dam) ומעל אגם שסטה. מד זה מודד את ספיקת הנחל מאזור של 12,8302 קילומטרים רבועים, או 70 אחוז מכלל אגן הניקוז. ספיקת הנחל הממוצעת בין השנים 1966 ו-2012 הייתה 135.5 מטרים מעוקבים בשנייה, עם מקסימום של 2,100 מטרים מעוקבים בשנייה שנרשם ב-24 בינואר 1970, לאחר גשם כבד. ספיקה מינימלית קצרה של 0.85 מטרים מעוקבים בשנייה התרחשה ב-12 ביולי 1975 עקב עבודות בנייה בתחנת כוח פיט מספר 7 שדרשו הפסקה זמנית של זרימת המים. הספיקה המינימלית במשך 7 ימים הייתה 28.0 מטרים מעוקבים בשנייה, ב-5–12 בספטמבר 1966.
לפני שהוקם הסכר על אגם שסטה בשנות הארבעים של המאה ה-20, הספיקה השנתית של הנהר פיט הייתה בערך פי ארבעה מהספיקה של הסקרמנטו במפגש ביניהם, מה שהפך אותו למקור ההידרולוגי האמיתי של מערכת הנהר סקרמנטו. במדידה בשפך, סביר להניח שהספיקה הטבעית של הנהר עלתה על 170 מטרים מעוקבים בשנייה, נתון הכולל את נהר מקלאוד והנחל סקאוו התורמים כ-29 מטרים מעוקבים בשנייה של ספיקה נוספת אחרי מד הספיקה של מונטגומרי קריק.
סכרים
החלק התחתון של הנהר פיט הוא אחד מהנהרות שמהם מייצרים חשמל מאנרגיה הידרואלקטרית המשמעותיים ביותר בקליפורניה, לא רק בגלל ספיקתו הרב-שנתית העקבית, אלא בגלל הירידה התלולה שלו: ב-80 קילומטרים שהנהר עובר בין פול ריבר מילס לאגם שסטה, יש הפרש גובה של 670 מטרים, או שיפוע של 8 מטרים לקילומטר, וזה די משמעותי עבור נהר בגודלו. בגלל הספיקה האמינה, אין צורך במאגרים גדולים כדי לווסת שחרור מים לייצור חשמל, בניגוד לתחנות כוח הידרואלקטריות גדולות אחרות בקליפורניה. כושר הייצור המשולב של תחנות כוח בנהר ויובליו הוא כ-770 מגה וואט. נכון לשנת 2004, הייצור השנתי מתחנות כוח ראשיות עמד על כ-2.64 מיליארד קוט"ש. כולל תחנות כוח על יובלים, גדל סך הייצור ל-3.67 מיליארד קוט"ש, או כ-13% מכלל ייצור האנרגיה ההידרואלקטרית של קליפורניה.
הסכר הראשון על הנהר פיט הוא סכר פיט 3 (Pit 3 Dam), היוצר את אגם בריטון (Lake Britton) ליד, כ-24 קילומטרים במורד הזרם מפול ריבר מילס. המים מופנים דרך מנהרה באורך 4,900 מטרים לתחנת כוח פיט 3, הממוקמת בקצה העליון של מאגר פיט 4, שנוצר על ידי סכר פיט 4. פיט 4 הוא סכר הטיה קטן בהרבה, המעביר את המים דרך מנהרה מתחת להר צ'וק (Chalk Mountain) לתחנת כוח פיט 4 במאגר פיט 5. כמו פיט 4, גם סכר פיט 5 הוא סכר הטיה קטן עם מאגר מינימלי. מכאן, המים מופנים למאגר ויסות (Tunnel Reservoir, מאגר מנהרות) ולאחר מכן דרך מנהרה העוקפת את נהר פיט המכונה "ביג בנד" (Big Bend, "העיקול הגדול") והעיירה המכונה באותו שם, כדי להזין את תחנת הכוח פיט 5. הסכרים ותחנות הכוח הללו פועלים ברישיון תחת בתור "מיזם פיט 3, 4 ו-5" ("Pit 3, 4, and 5 Project"), ומופעלים על ידי חברת החשמל והגז הפסיפית (PG&E).
48 הקילומטרים האחרונים של הנהר פיט מוצפים על ידי אגם שסטה, שנוצר על ידי סכר שסטה על הנהר סקרמנטו כ-5 קילומטרים מעבר למה שהיה בעבר מפגש הנהרות פיט וסקרמנטו. בניית סכר שסטה הסתיימה ב-1945, והוא מרכיב מרכזי במיזם העמק המרכזי של לשכת הטיוב של ארצות הברית, מקור עיקרי למי השקיה בעמק המרכזי. האגם מציף גם חלקים משני יובלים של הנהר פיט, הנהר מקלאוד והנחל סקאוו.
ישנן גם סכרים הידרואלקטריים רבים על יובלי הנהר פיט, כגון הנהר פול והאט קריק. המיזם ההידרואלקטרי של האט קריק, המורכב משתי תחנות כוח בנחל האט קריק התחתון שנבנו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי Red River Lumber Co, נחשב מועמד לרישום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. מתקני האט קריק נרכשו על ידי PG&E ב-1945.
לפני שנחקקו תקנות הגנת הסביבה בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, ההטיות נטלו עד 95 אחוז מהספיקה בקיץ של הנהר פיט, וכתוצאה מכך התייבשו קטעים משמעותיים בין פול ריבר מילס וביג בנד. PG&E נדרשת כעת לשמור על זרימה בסיסית בנהר בכל עת, מה שהוביל להפחתת ייצור החשמל ההידרואלקטרי, אך שיפר מאוד את בית הגידול של חיות הבר והדגה בקטעים אלה של הפיט.
ילידים
נהר הפיט ממוקם בטריטוריה ההיסטורית של שבט ה, שבניו חיו באזור הרחב מביג בנד ועד אגם גוס. ייתכן שבני אדם התגוררו באזור זה לפני 12,500 שנים. לשבט אצ'ומאווי (המורכב מתשע חבורות נפרדות) היו עד 28 כפרים באזור הנהר פיט והם נחשבים לדוברי שפת, יחד עם בני ה השכנים שחיו לאורך היובלים הדרומיים של הפיט כמו הברני קריק, ההאט קריק, ועמק דיקסי. בשל המשאבים הדלים של אגן הניקוז המדברי הגבוה של נהר הפיט, חיו רוב הילידים קרוב לנהר והתקיימו בעיקר מציד ודיג. האצ'ומאווי נעו בין מחנות ציד בקיץ, שבהם הם התגוררו באוהלים בצורת חרוט מכוסים בקנים של אגמון האגם, ובתים חפורים גדולים יותר עם שלד עץ בחורף. נהר הפיט (מילולית "נהר הבּוֹר") נקרא על שם מלכודות הבורות שחפרו האצ'ומאווי כדי ללכוד חיות ציד בזמן שהגיעו לשתות מים בנהר. השם אצ'ומאווי נובע ממילה בשפת הפלאיהניהן שפירושה "אנשי הנהר".
העימות עם האירופאים
העמים הילידים חשו גם עוינות הולכת וגוברת כלפי מתיישבים וסוחרים אירופאים-אמריקאים, שנכנסו לאזור במספרים גדולים החל מאמצע המאה ה-19, במיוחד במהלך ואחרי הבהלה לזהב בקליפורניה ב-1848. בתחילה היו רק עימותים קטנים עם זרים שרק עברו באזור בדרכם לעמק סקרמנטו. עם זאת, לאחר שאמריקאים לבנים התיישבו ליד פול ריוור, פרץ הסכסוך. לאחר התכתשויות ראשוניות הגיעו לאזור חיילים בראשות הגנרל האמריקני. הילידים ניהלו משא ומתן על הפסקת אש זמנית עם קרוק, בצורה של מתנה של מספר רב של פרוות. הפסקת האש הופרה בשנה שלאחר מכן, כששני מתיישבים נרצחו על ידי אצוגווי מסיבה לא ידועה. כנקמה, תקפה חבורת גברים לבנים מחנה ילידים בביבר קריק (Beaver Creek, ליד פיטוויל של היום) והרגה 160 בני אדם, בעיקר נשים וילדים.
המשלחות הצבאיות של הנהר פיט (Pitt River Expeditions) נגד שבטים אינדיאנים מקומיים התרחשו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19. המשלחת הראשונה ב-1850 הייתה בעיקר ניסיון ליצור יחסים טובים יותר עם העמים הילידים. השנייה, בראשותו של גנרל קרוק ב-1857, היה התקפית באופייה, שכן ממשלת ארצות הברית החליטה לסלק בכוח את ילידי הנהר פיט ולהעבירם ל (ומאוחר יותר, כשהשמורה פונתה, ל) במחוז מנדוסינו. האויבים לשעבר של האצ'ומאווי - המודק והקלאמת - גורשו גם הם מהאזור עד 1873 עם סיומה של. זו נחשבת לנקודת הזמן שבה נפתח עמק נהר הפיט להתיישבות לבנים רחבת היקף.
השקיה וחשמל
בשל האקלים הצחיח, הקרקעות הדלות והטופוגרפיה הטרשית של אגן נהר הפיט וצפון-מזרח קליפורניה בכלל, התיישבות והפיתוח של האזור היו קשים. מרעה בקר הפך לפעילות הכלכלית העיקרית, הודות לשטחי העשב העונתיים הנרחבים, יחד עם קצת כרייה וכריתת עצים. אף על פי שהחלקים התחתונים של נהר הפיט מכילים מים בשפע, אגן הניקוז המערבי הררי מדי לחקלאות. מצד שני, החלק המזרחי היבש יותר של אגן הניקוז מכיל מספר עמקי נחל שטוחים עם קרקעות סחף עמוקות. לאורך החלק המוקדם של המאה ה-20 נבנו כ-63 מאגרים על היובלים באזור זה, כדי למטרות השקיה. בשל זרימת נחלים מוגבלת ואקראית מנחלי מדבר אלו הניזונים מהפשרת השלגים, כמות השטחים החקלאיים במערכת הנהר פיט נותרה קטנה, וזכויות המים היו נושא במחלוקת. חלק מהמחלוקות הללו נפתרו בבית המשפט בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הקצאות מים מנוהלות כעת על ידי.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 זוהה הנהר פיט על ידי שירות הטיוב שהוקם באותו הזמן (כיום לשכת הטיוב של ארצות הברית) כמקור המים החשוב ביותר במערכת הנהר סקרמנטו העליונה; הנהר מספק לא רק את רוב הספיקה השנתית, אלא כמעט את כל אספקת המים האמינה בקיץ. אחת ההצעות הראשונות לסכור את נהר הפיט הייתה ב-1915 והייתה ידועה בשם "מיזם נהר הפיט התחתון" (Lower Pit River Project). סכר של 42 מטרים היה אמור להיבנות מעבר לנהר ב"שיפ רוקס" (Sheep Rocks), מעל המפגש עם נחל סקאוו. כרבע מספיקת הנהר יופנה להשקיה של כ-240,000 דונם של שטחים פוריים בעמק סקרמנטו העליון, מזרחית ל. מיזם נהר הפיט התחתון הוחלף מבחינה טכנית על ידי מיזם העמק המרכזי שעבורו הושלם סכר שסטה בשנת 1945. אגם שסטה הגביה את מפלס הנהר פיט יותר מ-30 מטרים מעל הגובה של סכר שיפ רוקס המוצע. הוא גם הציף את רוב האדמות המסורתיות של הילידים בני הווינטון לאורך הנהרות פיט ומקלאוד, פעולה שעדיין שנויה במחלוקת היום.
פיתוח משאבי אנרגיה הידרואלקטרית של מערכת נהר הפיט החל גם הוא מוקדם. אחד המיזמים ההידרואלקטריים הגדולים הראשונים היה מיזם האט קריק, שנבנה בשנת 1920 ויצר את חשמל לראשונה בשנת 1921. משאבי האנרגיה של הנהר פול נוצלו זמן קצר לאחר מכן עם תחנת כוח שהחלה לפעול ב-1922. סכר פיט 3 (אגם בריטון) הושלם ב-1925 ותחנת הכוח שלו החלה לפעול ב-18 ביולי 1925. פיט 4 ו-5, שנמצאים בהמשך הזרם, הושלמו בין אמצע שנות ה-40 לאמצע שנות ה-50. נהר הפיט התחתון נסכר בשנות ה-60, ויצר את מאגרים 6 ו-7. במהלך תקופה זו הושלמה גם תעלת הטיה מהנהר מקלאוד כדי להגדיל את ספיקת המים הזורמים דרך תחנות הכוח על הנהר פיט. תחנת כוח פיט 2 תוכננה, אך מעולם לא נבנתה: עקב שגיאה במפות הטופוגרפיות, הפרש הגבהים בין הנהר פול לאגם בריטון, היכן שתחנת הכוח הייתה אמורה להיות ממוקמת, היה קטן מדי לייצור כלכלי של חשמל.
פעילויות נופש
נהר הפיט ידוע בצפון קליפורניה בדגי הטרוטה שבו ומהווה יעד פופולרי לדיג. הנהר ידוע לשמצה במים המהירים והעמוקים שלו, באפיק החלקלק ובראות הנמוכה, והוא נחשב לקשה ומסוכן לשכשוך. הזרימות עקביות למדי במשך כל השנה, למעט לאחר אירועי סערה, הן בשל המעיינות הטבעיים המזינים את הנהר והן עקב ויסות על ידי סכרים הידרואלקטריים רבים. הדיג השתפר מ-2011 מאז חידוש הרישיון של מספר מתקנים הידרו-אלקטריים של PG&E בנהר, מה שחייב את חברת החשמל להגדיל את זרימות המינימום בנהר שהופסקו בעבר בקיץ מעבר לסכרים 3, 4 ו-5, ולנטר את בריאותן של אוכלוסיות הדגים באזורים אלו. החלק התחתון של הפיט מוגדר כ"מדגה סרט כחול" (Blue Ribbon fishery), כלומר של דיג באיכות מעולה.
הנהר הוא גם מקום טיולים וסיורים ידוע, במיוחד עבור אנשים המחפשים מפלים ועיטמים לבני-ראש. מפלי פוטם הם בין הנקודות הציוריות ביותר לאורך הנהר.
המסכה
המסכה הוא קומיקס שנכתב על ידי מייק רידצ'רדסון, רנדי סטרדלי ומארק באדג'ר שהופץ על ידי חברת Dark Horse Comics.
בעקבות הקומיקס יצא בשנת 1994 סרט קולנוע בכיכובו של ג'ים קארי המבוסס על הקומיקס. בשנת 2005 יצא סרט המשך בשם "המסכה חוזרת". בעקבות הצלחתו המסחררת של הסרט יצאה גם סדרה מצוירת.
עלילה
בכל הגרסאות, מתמקדת העלילה במסכה עתיקה שנותנת כוחות על-טבעיים לאדם החובש אותה. חבישת המסכה הופכת את הדמות שחובשת אותה לאדם ירוק, בן אלמוות ובלתי שפוי.
הקומיקס עוקב אחרי הדמויות החובשות את המסכה.
הסרט
הסרט התבסס בעיקר על הרעיון של הקומיקס ופחות על הסצנות שבו. עלילת הסרט דמתה באופן כללי לעלילה של תחילת הסדרה, ומספר סצנות מהקומיקס הופיעו בה. הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה, והוא היה לאחד משלושת הסרטים שהיוו מקפצה לקריירה של קארי בשנת 1994, יחד עם אייס ונטורה: בלש פראי, וטיפשים בלי הפסקה.
אחד ההבדלים בין הסרט והקומיקס הוא השפעת המסכה, בקומיקס כל מי שחובש את המסכה הופך לאותו אדם ירוק ואילו בסרט האישיות המקורית של החובש משפיעה על האישיות של האדם חבוש המסכה.
עצמאי
עצמאי, בהקשר הכלכלי, הוא אדם שהכנסותיו מגיעות מפעילות עסקית עצמאית שלו, ולא כשכיר המועסק אצל מעסיק. בניגוד לשכיר המקבל משכורת קבועה ממעסיקו, העצמאי מנהל לבד את עיסוקו או פועל בדרך של התאגדות משפטית (כמו שותפות). עסקו של העצמאי עשוי להתנהל בבית עסק (משרד, חנות, בית מלאכה וכדומה), בביתו של העצמאי או כשירות הניתן בדרכים.
אף על פי האפשרות לחוסר יציבות גדול יותר וכך גם סיכון כלכלי הכרוך בעבודה במעמד עצמאי, רבים בוחרים להתנהל כך לפרנסתם ויש לכך יתרונות כמו עצמאות כלכלית, היקף עבודה גמיש ומגוון אפשרויות עבודה רחב יותר.
עבודות והכנסות
הכנסתו של עצמאי מעבודה מגיעה באחת משלוש דרכים עיקריות: ייצור מוצר, מסחר (קניה ומכירה) או מתן שירות.
הכנסות צומחות לאדם גם מנכסים שבבעלותו, המניבים לו רווח כספי, כמו: נדל"ן, ניירות ערך ועוד. הכנסות כאלה אינן נובעות מעבודה, והאדם הנהנה מהן נחשב כעצמאי רק בהקשרים מסוימים.
עצמאי מנהל את עסקיו לבדו, בשותפות עם אחרים (עצמאים אף הם) או באמצעות עובדים שהוא מעסיק. במקרים רבים בוחר העצמאי לנהל את עסקיו במסגרת חברה בע"מ הנמצאת בשליטתו המלאה. במקרה כזה הוא נחשב פורמלית לשכיר בחברה, אך מבחינה מהותית הוא עצמאי המרוויח לפרנסתו בלי תלות במעסיק. עצמאי כזה קרוי בדיני המיסים "בעל שליטה בחברת מעטים", והיחס אליו הוא יחס מעורב: לעיתים כאל שכיר ולעיתים כאל עצמאי.
רווח והפסד
ההחלטה להתפרנס כעצמאי כרוכה בנטילת סיכונים. אדם שבחר בדרך זו לוקח בחשבון אי-ודאות הקשורה בשני גורמים עיקריים:
יתרונות וחסרונות
אנשים בוחרים להתפרנס כעצמאים מסיבות שונות. הנפוצות הן: מנגד, ישנם רבים אשר מהיפוך הסיבות הללו, אינם פונים לעסוק כעצמאים.
בעלי עסקים עצמאים המצליחים לקיים עסק משגשג, נהנים מעצמאות כלכלית ואישית, אך במקרים רבים העצמאי עובד קשה והוא שרוי במתח מתמיד ובדאגות פרנסה.
העצמאי מול הרשויות
לעצמאי מעמד מיוחד בהתנהלותו מול רשויות המס, והוא מחויב לרשום בקפדנות את כל הכנסותיו, להנפיק קבלה עבור כל הכנסה, לדווח לרשויות בפרקי זמן קבועים על רווחיו, ולשלם את המסים בהתאם. לשם כך נדרשים כמה מהלכי רישום (מה שנקרא: "לפתוח תיק"), שבעקבותיהם יש למלא אחר חובות הדיווח והתשלום הבאות:
במידה ואחד מבעלי העסק הרשומים עובד כשכיר, אם לעסק לא היו הכנסות באותו החודש אין חובה לשלם את תשלום ניהול התיק. בנוסף, במידה ואחד מבעלי העסק מוכר כבעל מגבלה מביטוח לאומי קיים פטור מתשלום ניהול התיק וכן מתקיימים מספר הטבות לבעלי התיק. הטבות אלו מתקיימים מטעם ביטוח לאומי ומס הכנסה גם ברכישת דירות.
ניהול חברה
אם בחר אדם לנהל את עסקיו תחת מטרייה של "חברה בע"מ", מעמדו נחשב כ"בעל שליטה בחברת מעטים" והוא מקבל משכורת מהחברה. מהלכי הרישום דומים לאלה של עוסק עצמאי, אך במקרה כזה הם נעשים בדרך כלל באמצעות רואה חשבון המייצג את החברה.
היקף הפעילות
נכון לשנת 2020 -
פנסיה
המעסיק מנכה משכרו של שכיר הפרשות לפנסיה על פי השיעור הקבוע בחוק. עד לסוף 2016 עצמאי היה אחראי על ביצוע ההפרשות שלו לפנסיה ויכול לקבוע כראות עיניו את גובה הסכום המופרש על ידו (אך קיבל תמריצי מס שעודדו אותו לחיסכון פנסיוני). כתוצאה מכך לעצמאיים הייתה צבירה קטנה יותר מאשר לשכירים, שעלולה שלא לענות על צורכיהם בגיל זקנה. בשנת 2017 הוטלה בחוק חובת ביטוח פנסיוני גם לעצמאים.
סיוע והדרכה
בדרך לקבלת החלטה האם להיות עוסק עצמאי, מקובל לערוך ניתוח כדאיות ובדיקת הסיכונים מול הסיכויים להצליח. בשלב זה ניתן להיעזר בעצות ובהכוונה של מומחים וכן לעיין בספרות ענפה הקיימת על כך. גם בשלבי הפתיחה וההתנהלות השוטפת של העסק העצמאי יש לעוסק דרכים רבות להיעזר בהם כדי להוסיף ולקיים את עסקו.
הרשויות וגורמים פרטיים מציעים לעצמאי מגוון רחב של אמצעים לסייע לו בתחילת דרכו וגם בהמשך. סיוע זה כולל בין היתר:
קבוצת מולטיברוט
במתמטיקה, קבוצת מולטיברוט היא קבוצת הערכים במישור המרוכב שערכם המוחלט נשאר מתחת לערך סופי כלשהו לאורך איטרציות על ידי חבר במשפחת רקורסיות פולינומיות מתוקנות. השם הוא הלחם בסיסים של מולטיפל (multiple) כלומר: הרבה, וקבוצת מנדלברוט.
כאשר d ≥ 2. ניתן להכליל עוד יותר את המעריך d לערכים שליליים ושברים.
דוגמאות
המקרה של
הוא קבוצת מנדלברוט הקלאסית שממנו נגזר השם.
כל אחת מהדוגמאות של חזקות שונות d המוצגות להלן משורטטת באותו קנה מידה. הערכים של c ששייכים לקבוצה מסומנים בשחור. ערכים של c שיש להם ערך בלתי מוגבל תחת רקורסיה, ולכן אינם שייכים לקבוצה, משורטטים בצבעים שונים, המוצגים כקווי מתאר, בהתאם למספר האיטרציות שגרמו לערך לחרוג מגודל קבוע באלגוריתם Escape Time.
מעריכים חיוביים
הדוגמה היא קבוצת מנדלברוט המקורית. הדוגמאות עבור נקראות קבוצות מולטיברוט. קבוצות אלה כוללות את נקודת המרכז (0,0) ויש להן היקפים פרקטליים.
מעריכים שליליים
כאשר d הוא שלילי, נראה שהקבוצה מקיפה אך אינה כוללת את נקודת המרכז. ישנה התנהגות מורכבת מעניינת בקווי המתאר בין הקבוצה לנקודת המרכז, באזור צורת כוכב עם סימטריה סיבובית של.
1972 בספורט
אולימפיאדת מינכן (1972)
האולימפיאדה ה-20 נערכה מ-26 באוגוסט עד ה-11 בספטמבר.
אולימפיאדת סאפורו (1972)
אולימפיאדת החורף ה-11, נערכה מ-3 בפברואר עד 13 בפברואר, בסאפורו, יפן וב-4 אתרים נוספים. היו אלה משחקי החורף הראשונים שנערכו ביבשת אסיה.
אליפות העולם בהחלקה על הקרח
נערכה בקלגרי, קנדה 7 - 11 במרץ
התעמלות באולימפיאדה
נבחרת הנשים של ברית המועצות זכתה בפעם השישית ברציפות בתחרות הקבוצתית. נבחרת הגברים של יפן זכתה בפעם הרביעית ברציפות בתחרות הקבוצתית.
גביע דייוויס
נבחרת ארצות הברית זכתה בגביע לאחר ניצחון 2-3 על נבחרת רומניה.
אולימפיאדה
בטורניר הכדורסל שנערך במשחקים האולימפיים זכתה נבחרת ברית המועצות במדליית זהב לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית 51-50.
פוטבול
16 בינואר - בסופרבול השישי זכתה דאלאס קאובויס בניצחון 3-24 על מיאמי דולפינס, במשחק שנערך בניו אורלינס, לואיזיאנה.
הדגל הפלסטיני
הדגל הפלסטיני הוא דגלם של הפלסטינים. הוא עוצב על בסיס דגל המרד הערבי וצבעי הלאומיות הכלל-ערבית. בשנת 1964 אומץ על ידי "הארגון לשחרור פלסטין", ולאחר הסכמי אוסלו ב-1993 הפך לדגלה של הרשות הפלסטינית.
מבנה הדגל הוא טריקולור תלת-פסי בצבעים שחור, לבן, ירוק, ועליהם מופיע משמאל משולש שווה-שוקיים אדום. בסיס המשולש נמצא בצד התורן, וקודקודו בשליש המרחק מהתורן.
שימוש בעולם הערבי
לפני הפלסטינים, כמה ישויות פוליטיות ערביות עשו שימוש בדגל: ממלכת חג'אז, אמירות עבר הירדן והאיחוד הערבי, הקשורות לשושלת ההאשמית, וכן מפלגת הבעת' הסורית.
דגל ירדן דומה לדגל הפלסטיני, אך במרכז המשולש האדום נמצא כוכב עם שבעה קודקודים. דגלים בעיצוב דומה, הכוללים את הצבעים האלה או חלקם, מייצגים מדינות ערביות שקיבלו את האידאולוגיה הלאומית הערבית.
מדינות שבהן האידאולוגיה השלטת היא דתית-אסלאמית, או סוציאליסטית, או כל אידאולוגיה אחרת, משתמשות בדגלים בצבעים שונים ובעיצוב שונה. למשל, ערב הסעודית או לוב של מועמר קדאפי.
בקרב הפלסטינים, תנועות אסלאמיסטיות כמו חמאס, משתמשות בדגלים ירוקים, או דגלים שחורים כמו הג'יהאד האסלאמי והג'יהאד הסלפי, ואילו תנועות סוציאליסטיות, כמו החזית העממית לשחרור פלסטין, משתמשות בדגלים אדומים.
צבעי הדגל
צבעי הדגל הם צבעי הלאומיות הכלל ערבית הנובעים מדגל המרד הערבי, ועליו מתבססים דגליהם של רוב ארצות ערב. ישנן דעות שונות לבחירת הצבעים.
לפי סת' אל-חוסרי הצבעים מסמלים קבוצות ערביות שונות ומאורעות עבר:
על פי גרסה אחת, הצבעים נבחרו על ידי 'המועדון הספרותי' הערבי הלאומי באיסטנבול בשנת 1909, על סמך המשורר הערבי סאפי אלדין אל חילי בן המאה ה-13:
דעה אחרת טוענת שאגודת אל-פתאת, שהוקמה בפריז בשנת 1911, בחרה את הצבעים.
גרסה נוספת גורסת שהדגל עוצב על ידי הדיפלומט הבריטי סר מארק סייקס, החתום על הסכם סייקס–פיקו.
היסטוריה
הדגל הוא אחת הגרסאות המוקדמות של הדגל הפאן-ערבי. גרסה ראשונה של הדגל הזה שימשה בחג'אז בעת המרד הערבי שהוביל השריף חוסין מהמשפחה ההאשמית במכה נגד האימפריה העות'מאנית. מרד זה התחולל במהלך מלחמת העולם הראשונה בשיתוף פעולה עם האימפריה הבריטית. מקורו של הדגל הזה נתון במחלוקת. לפי אחת הגרסאות הוא עוצב על ידי הדיפלומט האנגלי מארק סייקס (המוכר מהסכם סייקס–פיקו).
בשנת 1921 נוצרה גרסה של הדגל כדגלה של אמירות עבר הירדן (שברבות השנים הפכה לממלכת ירדן). רק בשנת 1928 נוסף לדגל ירדן הכוכב המשובע שמבדיל אותו מהדגל הפלסטיני.
בשנת 1948 אמצה ממשלת כל פלסטין את הדגל.
לאחר מלחמת ששת הימים
עם הקמת אש"ף בשנת 1964, אימץ גם הוא את אותו דגל כדגל הפלסטיני, וכך גם הרשות הפלסטינית שקמה בשנת 1994, בעקבות הסכמי אוסלו.
בשנת 1967, מיד לאחר מלחמת ששת הימים, מדינת ישראל אסרה על הנפת הדגל הפלסטיני, ששימש כדגל של אש"ף שמוגדר כארגון טרור, בתחומיה ובתחומי רצועת עזה והגדה המערבית.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו בשנת 1993, האיסור לא נאכף באופן גורף, ובמקרה אחד הבהיר בית המשפט שהנפת הדגל אינה מהווה עבירה. על פי הנחיות מותר למשטרה להסיר דגלי פלסטין "באותם מקרים בהם מתעורר חשד ממשי לפיו הנפת הדגל מהווה עבירה של הזדהות עם ארגון טרור או גילוי אהדה אליו, או במקרים בהם ישנו חשש ברמת הסתברות גבוהה שהנפת הדגל תוביל להפרה חמורה של שלום הציבור".
בהלווייתה של שירין אבו עאקלה, עיתונאית פלסטינית שנורתה בג'נין, שוטרים פעלו להסיר דגלי פלסטין, דבר שהוביל לתסיסה ויצר נזק תדמיתי. בעקבות האירוע הוחלט שרק קצינים ברמת מפקדי מרחב ומעלה יהיו רשאים להורות על הסרת דגלי פלסטין. בינואר 2023 הורה מפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, בהתאם להנחיית השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, לאכוף את האיסור על הנפת דגלי פלסטין במרחב הציבורי.
הנפת הדגל באו"ם
ב-10 בספטמבר 2015 התקבלה בעצרת האו"ם החלטה בעד הנפת הדגל הפלסטיני במטה הארגון. תמכו 119 מדינות, התנגדו 8 ונמנעו 45, ישראל וארצות הברית התנגדו, רוב חברות האיחוד האירופי נמנעו בסוף אותו חודש הונף הדגל לראשונה מחוץ למטה האו"ם. במעמד זה הכריז יו"ר הרשות, אבו מאזן, על ה-30 בספטמבר כ"יום הדגל הפלסטיני".
לנה רוסובסקי
ביוגרפיה
נולדה בברית המועצות לשעבר בפושקינו, כ־30 ק"מ ממוסקבה, לזוג הורים מהנדסים.
בשנת 1991, בעקבות אנטישמיות, עלתה משפחתה לישראל כחלק מגל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. למדה תואר ראשון בתוכנית מצטיינים "מדעי החיים והרפואה" באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהצטיינות בלימודי נשים ומגדר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. עבדה בתעשייה הפארמצבטית ובביוטק הישראלי בניהול ניסויים קליניים. בהמשך החלה לעסוק גם בעיתונות ויזמות חברתית.
פעילות חברתית
ב-2016 הייתה בין יוזמות הפאנל על יוצאות ברית המועצות בכנס שדרות. ב-2017 יזמה והוציאה לפועל פרויקט "בולטאי" המחבר בעזרת חילופי שפות את העלייה החדשה מרוסיה ומדינות פוסט סובייטיות לבני עליית שנות ה-90 הצעירים. במקביל החלה לדבר, להרצות ולכתוב בנושאי דוברי רוסית, מגדר ומאבקים חברתיים.
מקדמת סוגיות הקשורות לדוברי רוסית בישראל ולפמיניזם בכנסת, במגזר השלישי, באקדמיה ובתקשורת הישראלית על מנת שיהיו חלק אינהרנטי מסדר היום הציבורי והפמיניסטי בישראל. מנחה ואורחת קבועה בפאנלים ובפורומי חשיבה של ארגוני החברה האזרחית ויועצת לעמותות מגזר שלישי בנושאים הקשורים לגיוון חברתי.
הייתה רכזת תעסוקה ויחסי ציבור בהתנדבות בעמותת "צ'טנה" (Chetana Women's Skill Development Program) בנפאל ומנהלת ומפתחת שותפה, "מרחב משלנו", סדרת מפגשים בנושאים של צדק חברתי ופעילות חברתית, בחוג ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב.
במהלך אוקטובר 2019, בעקבות "יום העלייה", החל בקבוצת הפייסבוק פרויקט "סיפור העלייה שלי" במסגרתו שיתפו מאות נשים וגברים זכרונות אישיים מחוויות העלייה לישראל בילדותן ונעוריהן, בעיקר בשנות ה-90. בימים אלה עובדת לנה על איגוד הסיפורים לממואר תיעודי, שיראה אור בדפוס.
חונה שלביץ'
חוֹנֶה סַאמוּילוֹביץ' שְלֶבִיץ' (בליטאית: Šlėvičius Chone Samuilos, ברוסית: Шлевичус Хоне Самуилович ;1 בינואר 1915 - 11 בינואר 1958), יהודי ממוצא ליטאי, היה פעיל פוליטי קומוניסטי-ליטאי ועיתונאי.
קורות חיים
במרץ 1940 השתחרר מהכלא, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הליטאית, עדיין במחתרת. עם סיפוח ליטא לברית המועצות נבחר כחבר מועצת המפלגה המקומית בשאולאי. לקראת סוף אותה שנה נשא לאישה את בוּניָה, אותה הכיר דרך פעילותם הקומוניסטית המשותפת בעודו בכלא. ב־1945 נולד בנם לָזָר.
עם תחילת הלחימה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית הייתה שאולאי 30 ק"מ מהחזית, ושלביץ' התפנה, כמו רבים אחרים, לרוסיה. בדצמבר 1941 התגייס מרצונו לצבא האדום, אף שלא היה מחויב לכך בשל מצבו הבריאותי, שכלל שחפת קלה וליקויי ראייה. הוא נשלח לדיוויזיית חיל רגלים ה־16, אגד ארטילרי ה־224, בתחילה שירת כקצין פוליטי, ולאחר מכן הועבר לתפקיד פיקודי, לחם בחזית המזרחית באזור מרכז רוסיה כחלק מכוחות נגד-טנקים. בשנת 1942 נפצע באופן קל יחסית - רסיס-פגז חדר לריאתו - אך לאחר מכן התדרדר מצב השחפת בה לקה. לאחר אשפוז ממושך, שוחרר מהצבא באוגוסט 1942. שלביץ' עבר לטשקנט בירת אוזבקיסטן, לשם התפנה חלק ממשפחתו עוד קודם לכן. בטשקנט החל לעבוד בבית יתומים בו חיו ועבדו רק יוצאי ליטא, רובם יהודים.
לקראת סוף שנת 1956 התפטר מתפקיד זה בשל בריאותו הלקויה, וב־11 בינואר 1958 נפטר ממחלת השחפת. שלביץ' היה אידיאליסט קומוניסטי כל ימי חייו, ולכן, בשנותיו האחרונות, התאכזב מרות כשראה את פרצופה האמיתי של המפלגה הקומוניסטית, שלא היה בינה לבין קומוניזם דבר, להבנתו.
ליידי בירד ג'ונסון
קלודיה אלטה טיילור ג'ונסון (באנגלית: Claudia Alta Taylor Johnson) הידועה כליידי בירד ג'ונסון (Lady Bird Johnson; 22 בדצמבר 1912 – 11 ביולי 2007) הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון והגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 1963–1969.
ביוגרפיה
קלודיה נולדה בקרנק שבטקסס למיני פאטילו טיילר (Minnie Patillo-Taylor) ולתומאס ג'פרסון טיילור (Thomas Jefferson Taylor), בעל אדמות אמיד, ולה שני אחים גדולים. הכינוי "ליידי בירד" ניתן לה עוד בהיותה פעוטה על ידי המטפלת שלה אליס טיטל, שאמרה שהיא "יפה כליידי בירד" (purty as a ladybird במקור). לא ברור אם הכוונה המקורית הייתה לציפור או למושית השבע, הקרויה בעגה הבריטית והאמריקאית "ליידי בירד".
אבותיה הגיעו לווירג'יניה במהלך המאות ה-17 וה-18, כנראה כמשרתים חוזיים, כמו רוב המהגרים הראשונים למושבה זו. לאביה, יליד אלבמה, שורשים אנגליים, ולשיים ודניים. אמה, גם היא ילדת אלבמה, ממוצא אנגלי וסקוטי.
ליידי בירד למדה בבית ספר התיכון מרשל במרשל שבטקסס, ולמדה עיתונות ואמנות בבית הספר האפיסקופלי על שם מרים הקדושה לבנות, ובאוניברסיטת טקסס באוסטין.
ליידי בירד נישאה ללינדון ג'ונסון ב-17 בנובמבר 1934 בכנסייה האפיסקופלית על שם מרקוס הקדוש שבסן אנטוניו טקסס, ולבני הזוג נולדו שתי בנות - לינדה בירד ג'ונסון רוב ולוסי באיינס ג'ונסון.
בשנת 1943 רכשה ג'ונסון תחנת רדיו מקומית באוסטין, הודות לקשרים הפוליטיים של בעלה. בהמשך קיבלה התחנה מונופול על שידורי טלוויזיה באזור, הודות לעמדה הפוליטית של בעלה.
ליידי בירד הייתה פעילה לאורך השנים למען איכות הסביבה, ואף שכנעה את מדינת טקסס לזרוע פרחי בר לאורך הכבישים במדינה.
בשל חשיבות איכות הסביבה בעיניה, בהיותה הגברת הראשונה של ארצות הברית החלה בפרויקט ייפוי ושיקום בירת ארצות הברית במטרה לשפר את תנאי המגורים בוושינגטון. בעקבות מאמציה החלו בפרויקטים של שיקום שכונות בכל רחבי ארצות הברית. כמו כן היא פעלה למען תוכניות ייפוי הדרכים ברחבי המדינה באמצעות קביעת הגבלה על מספר השלטים בצדי הדרכים ונטיעת עצים ופרחים בצדי הדרכים.
לאחר שבני הזוג עזבו את הבית הלבן ושבו להתגורר בטקסס, המשיכה ליידי בירד בקידום פרויקטים של איכות הסביבה. היא ייסדה את המכון הלאומי לחקר פרחי הבר, הקרוי כיום על שמה - מכון פרחי הבר ליידי בירד ג'ונסון.
עד שנות ה-90 המשיכה ליידי בירד להשתתף באירועים רשמיים, אולם בשנת 1993 סבלה משבץ והתעוורה. ב-2002 עברה שבץ נוסף ולא הייתה מסוגלת לדבר וללכת.
ליידי בירד הייתה האדם שאובטח הכי הרבה שנים על ידי השירות החשאי של ארצות הברית, יותר שנים מכל אדם אחר בהיסטוריה של המדינה. היא נפטרה בבית חולים באזור מגוריה בטקסס בגיל 95.
על שמה קרוי פארק ליידי בירד ג'ונסון בוושינגטון די. סי.
היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה
היינריך הארי (בגרמנית: Heinrich der Löwe; 1129 – 6 באוגוסט 1195), אשר נמנה עם בית ולף (Welf), היה דוכס סקסוניה בשם היינריך השלישי (מ-1142) ודוכס בוואריה תחת השם היינריך השנים עשר (מ-1156); דוכסויות שאותן החזיק בשליטתו עד שנת 1180.
היינריך היה מהנסיכים הגרמנים החזקים ביותר בזמנו, עד אשר עלה בידיהם של יריביו מבית הוהנשטאופן לבודד אותו ובסופו של דבר לחטוף מידיו את דוכסויותיו, בעת שלטונם של דודנו פרידריך הראשון ושל יורשו, היינריך השישי.
בשיאו של שלטונו שלט היינריך על שטח עצום, אשר התפרש למן חופי הים הצפוני והים הבלטי ועד להרי האלפים, ומווסטפאליה ועד פומרניה. היינריך קנה כח זה בחלקו בגין חריפותו הצבאית והפוליטית, ובחלקו באמצעות מה שהורישו לו ארבעת סביו וסבותיו.
ביוגרפיה
היינריך נולד בראוונסבורג להיינריך הגאה, דוכס בוואריה וסקסוניה, אשר היה בנם של היינריך השחור ושל יורשת בית בילונג, דוכסי סקסוניה לשעבר. אימו של היינריך, גרטרוד מזיפלינגנבורג, הייתה בתם היחידה של הקיסר לותאר השלישי ושל אשתו ריכנצה מנורטהיים, יורשת השטחים הסקסוניים של נורטהיים ושל רכושם של הברונונים (Brunonen), הרוזנים מבראונשווייג.
היינריך היה מייסדן של הערים מינכן (ב-1157 או ב-1158) וליבק (1159). כמו כן, הוא ייסד ופיתח את הערים שטאדה, לינבורג ובראונשווייג. בבראונשווייג, בירתו, הוא קבע פסל אריה מארד – ארי בראונשווייג – הסמל ההרלדי שלו, אשר הזדקר מחצר טירתו, דנקוורדרודה (Dankwarderode) למן 1166 – פסל הארד הראשון מצפון להרי האלפים. בהמשך בנה היינריך את קתדרלת בראונשווייג בסמוך לפסל.
בשנת 1147 נישא היינריך לקלמנטיה מבית צרינגן (Zähringen) – ובכך זכה בטריטוריות אשר ירשה בשוואביה. ב-1162 התגרש ממנה, כנראה בלחצו של הקיסר פרידריך ברברוסה, אשר לא שמח מדי על קיומן של חזקות של בית ולף במגרשו הביתי, והציע להיינריך מספר מבצרים בסקסוניה בתמורה לגירושין. בשנת 1168 נישא היינריך למתילדה, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה, ושל אלינור, דוכסית אקוויטניה, ואחותו של ריצ'רד לב הארי.
היינריך תמך ממושכות ובנאמנות בדודנו, הקיסר פרידריך הראשון בניסיונותיו של האחרון לבסס את אחיזתו בכתר הקיסרי ובמלחמותיו החוזרות ונשנות בערי לומברדיה ובאפיפיורים, שבהן ניצח מספר פעמים בעזרתו של היינריך ושל אביריו הלוחמים ללא חת. אולם ב-1174 סירב היינריך לסייע לפרידריך בפלישה מחדש ללומברדיה, מפני שהיה עסוק בעצמו באבטחת גבולותיו המזרחיים. הוא סבר כי ההרפתקאות האיטלקיות הללו אינן שוות את המאמץ, וזאת גם לאחר שפרידריך הציע להעניק לו את העיר העשירה גוסלר – פרס שאותו חמד היינריך מזה זמן רב.
מסעו של ברברוסה אל תוך לומברדיה הסתיים בכישלון מוחץ, והוא נטר טינה להיינריך, אשר לא סייע לו. פרידריך ניצל את עוינותם של הנסיכים הגרמנים האחרים כלפי היינריך, אשר ביסס בהצלחה מדינה חזקה ובעלת רצף טריטוריאלי שכללה את סקסוניה, בוואריה ושטחים ניכרים בצפון ובמזרח גרמניה – ודאג בשנת 1180 כי יישפט שלא-בפניו על אי-ציות, בפני חבר שופטים שהורכב מבישופים ומנסיכים. בהצהירו כי החוק הקיסרי גובר על החוק הגרמני המסורתי, הפשיט בית המשפט את היינריך משטחיו והכריז עליו כעל פורע חוק. אז פלש פרידריך עם הצבא הקיסרי לסקסוניה, כדי להוריד את דודנו על ברכיו. בעלי-בריתו של היינריך נטשו אותו, והוא נאלץ לבסוף להיכנע, בנובמבר 1181, ב שבארפורט. ב-1182 הוא הוגלה מגרמניה לשלוש שנים, ונשאר בנורמנדי אצל חותנו, הנרי השני מלך אנגליה, בטרם הורשה לשוב לגרמניה ב-1185. הוא הוגלה בשנית בשנת 1188, ואשתו מתילדה נפטרה ב-1189.
כאשר יצא פרידריך ברברוסה למסע הצלב השלישי שב היינריך לסקסוניה, גייס צבא נאמנים, כבש והחריב את העיר העשירה בארדוויק כעונש על אי-נאמנותה; רק הכנסיות בעיר נותרו על עומדן. בנו של ברברוסה, היינריך השישי, הביס שוב את הדוכס. אך בשנת 1194, כשקרב קיצו, הוא השלים עם הקיסר ושב לשטחיו המקוצצים שסביב בראונשווייג, שם סיים את חייו כדוכס בראונשווייג, חי בשלווה ומימן עבודות אמנות ואדריכלות. היינריך נפטר ב-6 באוגוסט 1195.
משפחתו
בשנת 1147 נישא היינריך לקלמנטיה מצרינגן (נפטרה בערך ב-1167), בתם של קונרד הראשון, דוכס צרינגן ושל קלמנס מלוקסמבורג-נאמוּר, והתגרש ממנה בשנת 1162. לזוג נולדו מספר ילדים: בשנת 1168 נישא היינריך למתילדה, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור, דוכסית אקוויטניה. מזיווג זה נולדו הצאצאים הבאים: בנוסף נישא היינריך (בנישואים מורגנטיים) לאידה מבליסקאסטל, בתו של הדוכס גוטפריד מבליסקאסטל, ונולדה להם בת אחת:
אלכס פלג
אלכס פלג (25 במאי 1938 – 14 בינואר 2022) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי, חבר סגל השחקנים של תיאטרון "הבימה".
ביוגרפיה
נולד בבוקרשט, רומניה בשם אלכסנדר שטרומינגר לחיים ושרה. בגיל 13 עלה לישראל, והוא בוגר המחזור הראשון של הכפר הירוק. שירת בלהקת פיקוד המרכז ובלהקת גייסות השריון. למד משחק בבית הספר הדרמטי של הבימה ואחר כך השתלם במשחק בפריז. בשנת 1963 הצטרף לצוות השחקנים של תיאטרון הבימה.
היה נשוי לגילה, בתם של מרים ואהרן שלוש, ולזוג שתי בנות.
פלג נפטר ב-14 בינואר 2022 בגיל 83.
תיאטרון
בין תפקידיו בהבימה: "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (ניק), "ממלא המקום" (ריקרדו פונטאנה), "טנגו" (ארתור), "הטירה" (יוסף ק.), "המאהב" (ריצ'רד), "מסע יום ארוך אל תוך הלילה" (אדמונד), "האחים קרמזוב" (איוון), "השחף" (קונסטנטין), "הרובע העתיק" (הסופר), "צ'כוב צ'כובה" (צ'כוב), "טיול בין העצים" (הנימון), "אלזה" (וורנר הרמן), "יהוא" (זיף), "נושים" (גוסטב), "העלמה והמוות" (ד"ר מיראנדה), "האב" (ד"ר אוסטרמרק), "רוחות" (פאסטור מאנדרס), "אנה וייס" (דוד), "קדיש לנעמי" (לואי גינסברג), "הנאהבים והנעימים" (הרב יוד'ל), "הנסיגה ממוסקבה" (אדוארד), ו"אנטיגונה" (שליח).
בתיאטרון חיפה שיחק ב"אילוף הסוררת" (לוצ'נטיו), "אנדורה" (מאן דהוא), "מעגל הגיר הקווקזי", "הלילה לאיש", "מרחב מוגן" (נחמיה), "הנכד" (מנחם), וב"מדלן" (סר צ'ארלס סטרמן).
בתיאטרון באר שבע שיחק ב"פילדלפיה אני בא" (האב), "כולם היו בניי" (ג'ו קלר), "אחרון ימיה" (פרופסור ברגר) וב"הרבה רעש על לא כלום" (לאונאטו).
בתיאטרון "בית ליסין" שיחק ב"המחיר" (ויקטור), "דולפינים", "הדוד וניה" (פרופסור סרבריאקוב), וב"מי מפחד מווירג'יניה וולף?" (ג'ורג'), אשר על משחקו בהצגה זו זכה בשנת 1989 בפרס מרגלית.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה שיחק ב"שלוש אחיות" (בתור צ'בוטיקין) וב"פימה" (בתפקיד ברוך).
בשנות השבעים והשמונים העלה שתי הצגות יחיד בבימויו של יצחק שאולי, "קהיר פברואר 78" של המחזאי יצחק בן-נר שעלתה בשנת 1982, ו"פרחים לעכבר לבן", המבוססת על הסיפור הקצר "פרחים לאלג'רנון" מאת דניאל קיז. ובתרגומו של אהוד מנור. ההצגה הועלתה במשך 11 שנים משנת 1974 ועד לשנת 1985.
בשנת 2014 עלתה בהשתתפותו ההצגה "הבחירה" של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
קולנוע וטלוויזיה
בין תפקידיו בקולנוע ובטלוויזיה: "מצדה", "גולדה", "קסטנר", "המכון", "דום לב", "מיי פירסט סוני", "היה נהדר!","חדר מלחמה" ו"כתב פלילי", "60 שעות לסואץ" של קובי יגר, "על חבל דק" של מיכל בת-אדם, "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" של מיכל בת-אדם, "סיפור אינטימי" של נדב לויתן, "זמן אמת" ו"קו 300" (בתפקיד יצחק זמיר) של אורי ברבש, "עץ הדומים תפוס" של אלי כהן, "סודות משפחה" של ניצה גונן, "השיבה מהודו" של מנחם גולן, ו"אבידות ומציאות" של שבי גביזון. בשנת 2013 שיחק בסרטו של תום שובל, "הנוער", ובאותה שנה השתתף בסרט קצר המתאר את סיפורו המקראי של תל שילה ומוקרן במגדל הרואה על מסך ברוחב 12 מטרים. ב-2015 גילם את דמותו של עמוס עוז המבוגר בסרטה של נטלי פורטמן "סיפור על אהבה וחושך". ב-2017 השתתף בסרטו של אריק רוטשטיין "אנטנה". ב-2022 השתתף בסרט הקצר "מכתב לחזיר", שיצא לאחר מותו.
פרסים
אלכס פלג זכה בפרס מאיר מרגלית (1989), פרס עיריית תל אביב ע"ש משה הלוי (1996), פרס קלצ'קין מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל (1998) ובפרס רוזנבלום למפעל חיים מטעם עיריית תל אביב (2007). בנימוקי השופטים לפרס רוזנבלום נכתב: "פלג, מגדולי השחקנים של התיאטרון הישראלי, מקצוען עד לשד עצמותיו, הופיע במגוון עצום של תפקידים... בכולם הפגין אינטליגנציה, רצינות ומחויבות, שאליהם ידע לרתום אותו להט ההופך שחקן לשחקן גדול באמת". בשנת 2016 זכה פלג בפרס אמ"י על מפעל חיים. הפרס ניתן מטעם איגוד אמני ישראל על תרומה וחשיבות גדולה לתרבות הישראלית.
ליאפייס מטאלורגס
מועדון הכדורגל ליאפייס מטאלורגס (בלטבית: FK Liepājas Metalurgs) היה מועדון כדורגל מהעיר לייפאיה, הנמצאת בלטביה. קבוצת הכדורגל של המועדון היא הראשונה בלטביה שזכתה באליפות הלטבית מאז שנת 1991 למעט סקונטו ריגה שזכתה בכל האליפויות מאז שנת ועד לשנת 2005, אז זכתה באליפות ליאפייס מטאלורגס. הקבוצה אף זכתה בגביע הלטבי בעונת 2006. הקבוצה התפרקה בשנת 2013.
מועדון הכדורגל ליאפייאס מטאלורגס
ב-1997 הוקם המועדון לליאפייס מטאלורגס על בסיס הקבוצה הקודמת בלטיקה, והקבוצה השתפרה מקצועית והחלה להתמודד על התארים הלטביים בליגה כאשר סיימה כסגנית האלופה בשנים 1998, 1999, 2003, ו-2004, ובשנת 2005 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות הליגה הלטבית. בשנת 2006 זכתה בגביע הלטבי. ב-2009 זכתה באליפות נוספת והאחרונה שלה.
לאחר סיום עונת 2013, הקבוצה התפרקה ופרשה מהליגה עקב חובות עתק של הספונסר הראשי שלה, חברת מטלורגיה בשם "ליפאייס מטאלורגס".
נערכו שיחות עם משקיעים פוטנציאליים על הצלת המועדון, אך בשל היעדר אפשרויות מתאימות התקבלה החלטה לסיים את קיומו של המועדון. המועדון הוחלף על ידי "מועדון הכדורגל ליפאייס" FK Liepāja, שנוסד ב-2014.
הופעות באירופה
בעונה שלאחר מכן, עונת 2000/2001 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לבראן מנורווגיה. בעונה שלאחר מכן הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת קורק סיטי מאירלנד אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת הירנביין מהולנד. בעונת 2002/2003 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת פ.צ. קארנטן מאוסטריה. גם בעונה שלאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה גם הפעם בסיבוב המוקדם, הפעם לקבוצת דינמו בוקרשט מרומניה. בעונה שלאחר מכן, עונת 2004/2005, הקבוצה חזרה לגביע אופ"א ולאחר שניצחה את B36 טורסהאבן מאיי פארו בסיבוב המוקדם הראשון ולאחר שעברה את קבוצת IF אוסטרס משוודיה בסיבוב המוקדם השני הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון 4-0 ו-5-1 לקבוצת שאלקה 04 מגרמניה.