cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סלוויה דיווינורום
הצמח כסם
בעולם המערבי משתמשים בצמח על ידי עישון בבאנג, סיגריות או במקטרות. בעישון ההשפעה נמשכת דקות ספורות, אך האפקט חזק משמעותית.
הצמח אינו חוקי באוסטרליה ובכמה ממדינות אירופה וארצות הברית. ביתר מדינות המערב, לרבות ישראל, הוא חוקי.
הגורמים למלחמת העולם הראשונה
מלחמת העולם הראשונה הוצתה על ידי שרשרת אירועים שהתרחשו בעקבות רצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס של האימפריה האוסטרו-הונגרית ויורש העצר לכס האוסטרו-הונגרי. הרצח אירע ב־28 ביוני 1914 בסרייבו בידי גברילו פרינציפ, סטודנט בוסני סרבי. אולם לשרשרת אירועים זו התווספו גורמים עמוקים יותר, שכללו פוליטיקה לאומית, תרבויות, כלכלה, ורשת ענפה ומורכבת של בריתות ושיוויי משקל שהתפתחה בין הכוחות האירופיים השונים במהלך המאה ה־19, לאחר תבוסת נפוליאון בונפרטה ב־1815 וקונגרס וינה שבא אחריה. אף שהמלחמה הייתה מלחמה עולמית, ליבה היה באירופה, וגורמיה קשורים למדינות היבשת.
הסיבות לפרוץ המלחמה הן נושא מורכב, כיוון שישנם גורמים רבים המעורבים זה בזה. לדוגמה:
הקטגוריות השונות של גורמי המלחמה מקבילות לגישות השונות של ההיסטוריונים ולמתודולוגיה שלהם. רוב ההיסטוריונים והפרשנים הפופולריים המסבירים את הגורמים למלחמה, כוללים בהם גורמים מיותר מקטגוריה אחת. ההבדל העיקרי בינם הוא שיש המתארים את המלחמה כתוצאה הכרחית של גורמים מסוימים, ואחרים מתארים את הסיבות לה כטעויות אומללות ומקריות.
גורמים אידאולוגיים
כמה משורשי המאבק נעוצים באידאולוגיות מסוימות שהשפיעו על ההתנהגות של הפוליטיקאים ואנשים אחרים במהלך השנים שלפני המלחמה.
עלייתו של הרגש הלאומי
מערכת מדינות הלאום הריבוניות, שלעיתים מכונה מערכת שלום וסטפליה, התפתחה באירופה מאמצע המאה ה־17. ניתן לראות בלאומיות או בפטריוטיזם ביטויים אידאולוגיים פופולריים של מערכת זו. כדי להבין את הסיבה שהעמים האירופאיים כמהו למלחמה ב־1914, ישנם היסטוריונים שמנסים לבחון את השורשים של האידאולוגיה הזו.
לאחר המהפכה הצרפתית, עלה נפוליאון בונפרטה לשלטון בצרפת. צבאותיו של נפוליאון כבשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות חלקים נרחבים מאירופה והביאו לשם לא רק את השלטון הצרפתי, אלא גם את הרעיונות הצרפתיים, כמו לאומיות, מסירות ואהבה לעם וליחידה האתנית, שנעשו פופולריים יותר ויותר. נפוליאון עודד את התפשטות הלאומיות, אותה הוא ראה אצל חייליו, על מנת לשפר את מכונת הלחימה הצרפתית. העם הצרפתי החל לחוש גאווה בתרבותו ובלאומיותו, ואילו העולם ראה את הלאומיות בפעם הראשונה וראה את הכוח שהעם הצרפתי קיבל ממנה.
נפוליאון לא היה האחראי היחיד להתפשטותן של רעיונות לאומיים, אך המלחמות הנפוליאניות אכן עזרו להתפשטות של רעיונות אלה. עליית הלאומיות הייתה גם תוצאה של גורמים טכנולוגיים וכלכליים. עם העלייה בשיעור האוריינות באזורים שתחת תיעוש, השפה נעשתה לגורם מאחד חשוב יותר ויותר עבור האוכלוסייה. באותו הזמן, השפה שנעשתה סטנדרטית יותר הייתה גם יותר בלעדית.
דרוויניזם חברתי
לקראת סוף המאה ה־19, קם רעיון חדש מתוך הלאומיות. הגם שצורות קודמות של לאומיות הדגישו את הקהילה ואת ההגדרה העצמית, התפתחה צורה חדשה הידועה כדרוויניזם חברתי, שהדגישה את התחרות בין הקבוצות הלאומיות השונות. אידאולוגיה זו קיבלה השראה מהתאוריה המדעית של צ'ארלס דרווין, והיא השפיעה במיוחד על האליטות הפוליטיות האירופאיות. האידאולוגיה החדשה הדגישה את המאבק האלים לקיום בין "גזעים" או "לאומים", שבו החלשים יושמדו על ידי החזקים מהם. רעיונות אלה היו משפיעים ביותר. רבים מהמנהיגות הגרמנית והאוסטרו-הונגרית יראו ממלחמה עתידית, שהם ראו כהכרחית, בין ה"סלאבים" ל"תרבות הגרמנית". דרוויניזם חברתי גם השפיע על התחרות בין המדינות למושבות מעבר לים. התפשטות קולוניאלית נחשבה חשובה להבטחת הכוח הצבאי והכלכלי של האומה כנגד יריביה.
הפוליטיקה הגרמנית הפנימית
מפלגות שמאל, בעיקר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, הגיעו להישגים גדולים בבחירות הגרמניות בשנת 1912. הממשלה הגרמנית מאותה העת עדיין נשלטה על ידי היונקרים הפרוסים שפחדו מעלייתם של מפלגות השמאל. יש שחושבים כי הם חיפשו מלחמה חיצונית באופן מכוון כדי להסיח את דעת האוכלוסייה ולהביא לתמיכה פטריוטית בממשלה. אחרים חושבים כי השמרנים הגרמנים היו אמביוולנטיים לגבי המלחמה, מכיוון שחששו שהפסד יביא להם אסון, וכי אפילו ניצחון במלחמה עשוי להרחיק מהם את תמיכת העם אם היא עתידה להיות ארוכה או קשה מדי.
גורמים מבניים או מערכתיים
כמה מהסיבות למלחמה קשורים למבנה של החברה האירופאית באותה תקופה ולצורה שבה היא פעלה.
האיחוד של גרמניה ואיטליה
בשנים שלאחר קונגרס וינה החלו מאבקים בכל אירופה בין אלה שביקשו שינוי לבין המתנגדים לו. לקראת אמצע המאה ה-19 הייתה הלאומיות לכוח ממשי. גל של תסיסה שטף את היבשת כולה בשנת המהפכות – 1848. בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־19 אירעו שני שינויים גדולים על המפה באירופה: האיחוד האיטלקי והאיחוד הגרמני. שתי מדינות חדשות נוצרו על בסיס הלאומיות. האיחוד הגרמני נעשה על ידי "קנצלר הברזל" של פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, באמצעות סדרה של מלחמות מ־1864 עד 1871. תוספת זו של שני כוחות גדולים באירופה שינתה באופן יסודי את שיווי המשקל הפוליטי והצבאי ביבשת.
שינויים באוסטריה
ב־1867 שינתה האימפריה ההבסבורגית באופן יסודי את מבנה הממשלה שלה, והיא נעשתה למלכות הכפולה של אוסטריה-הונגריה. במשך מאות שנים האימפריה פעלה באופן פיאודלי, עם אריסטוקרטיה דוברת גרמנית בראשה. אולם, עם האיום מהלאומיות העולה בתוך היחידות האתניות הרבות באימפריה, החליטו מספר גורמים, בהם הקיסר פרנץ יוזף, כי יש להגיע לפשרה כדי לשמר את הכוח של האריסטוקרטיה הגרמנית. ב־1867 הוסכם על ה"אוסגלייך", שבו האליטה המגיארית בהונגריה נעשתה לשותפה כמעט שווה בממשלת האימפריה. סידור זה הגדיל באופן משמעותי את חוסר שביעות הרצון אצל רבים מבני המעמד השליט הגרמני המסורתי. כמה מהם חשבו כי מדיניות זו הייתה הרסנית לאימפריה שלהם מכיוון שהיא מנעה את שליטתם המלאה בשלטון בה. לדוגמה, היה קשה בהרבה לאימפריה ליצור מדיניות חוץ ברורה שתתאים גם לגרמנים וגם למגיארים.
בכל חמישים השנה בין 1867 ל־1914, היה קשה להגיע לפשרות מתאימות בממשל האימפריה, וכך רבים חיפשו פתרונות לא-דיפלומטיים. באותו זמן נעשתה פופולרית צורה של דרוויניזם חברתי בחצי האוסטרי של הממשלה, שהדגישה את החשיבות של המאבק הצבאי בין עמים ואת הצורך של עמים אלה בנשק כדי שיוכלו להילחם למען קיומם.
כתוצאה מכך, תמכו לפחות שני זרמי מחשבה במלחמה עם סרביה, אף שלעיתים אותם אנשים תמכו בשניהם:
פלג חשוב בממשלה האוסטרו-הונגרית הונע על ידי רעיונות אלה, ולכן תמך במלחמה בסרביה הרבה לפני שהמלחמה החלה. חברים חשובים בקבוצה הזו היו לאופולד פון ברכטולד, אלכסנדר הויוס, יאנוס פון גיימס וגאקס. אף שחברים אחרים של הממשלה, בעיקר פרנץ פרדיננד, פרנץ יוזף ופוליטיקאים הונגרים רבים, לא האמינו שמאבק עיקש עם סרביה יפתור את הבעיות הפנימיות של האימפריה, הפלגים הנציים השפיעו מאוד על המדיניות הממשלתית מכיוון שהם החזיקו בעמדות מפתח.
גורמים חומריים
בתאוריה המרקסיסטית ובתאוריות היסטוריות דומות, המלחמה מיוחסת בעיקר לתלות החומרית, לכאורה, של המדינות האירופאיות המפותחות על האימפריאליזם. לפי התאוריות האלה, מדינות כמו בריטניה וצרפת יכלו לשמור על כלכלות ביתיות בריאות במהלך המאה ה־19 רק על ידי השליטה והניצול של משאבים, שווקים וטריטוריות בקולוניות שלהן. בגלל העלייה המאוחרת שלה לבימה העולמית, האימפריה הגרמנית הייתה במקום בעייתי מבחינה זו. תחרות עזה בין הכוח הכלכלי העולה הזה לבין המעצמות האחרות הייתה התוצאה ההכרחית.
התרחבות קולוניאלית
התחרות בין המעצמות התחזקה בשנות ה־80 של המאה ה־19 בשל המרוץ אחר קולוניות, שהביאה לכך שחלקים גדולים מאפריקה ואסיה נשלטו על ידי האירופאים ברבע המאה הבאה. תחת לחץ מקבוצות מסוימות, אפילו ביסמרק הסכים לתור אחר אימפריה מעבר לים, וכך גדל המתח האנגלו-גרמני כאשר רכשים גרמניים חדשים באפריקה ובאוקיינוס השקט איימו להפריע לאינטרסים האסטרטגיים והמסחריים הבריטיים. התמיכה של וילהלם בעצמאות המרוקאית מצרפת, העמיתה האסטרטגית החדשה של בריטניה, הביאה למשבר טנג'יר ב־1905. בזמן המשבר המרוקאי השני או משבר אגאדיר (1911), העמידה נוכחות הצי הגרמני במרוקו את הקואליציה הבריטית-צרפתית שוב בניסיון.
זה ייגמר עד חג המולד
האמונה כי מלחמה באירופה תהיה עניין מהיר ושהיא תוכרע עד לחג המולד נחשבת בעיני רבים כאומדן מוטעה באופן טרגי; התאוריה היא, שאם לפני המלחמה היו יודעים עד כמה היא תהיה נוראה ומתמשכת, אף מדינה לא הייתה מעזה לפתוח בה. רעיון זה פחות מסתבר לאחר שנזכרים בתאוריה הצבאית של אותה התקופה, ובמיוחד בדעותיו של איוואן בלוך, שהיה מועמד לפרס נובל לשלום. התחזיות של בלוך לגבי לוחמה מתועשת, שתוביל למצב של קיפאון רצחני, מלחמת התשה ואפילו למהפכה, היו ידועים מאוד בחוגים צבאיים ופציפיסטיים כאחד. סופרים כמו ניאל פרגוסון טוענים כי התאוריות של אמונה במלחמה מהירה מוגזמות מאוד, וכי המתכננים הצבאיים, במיוחד בגרמניה, היו מודעים לאפשרות של מלחמה ארוכה, כפי שניתן לראות מההתכתבות הטלגרפית המפורסמת בין הקיסרים של רוסיה וגרמניה ("התכתבות וילי וניקי"). הוא גם טוען כי האנשים שהכירו טוב את המצב חשבו כי אין סבירות גבוהה למלחמה מהירה.
תורת ההתקפה ומלחמה על פי לוח זמנים
תאורטיקנים צבאיים מאותה התקופה האמינו כי חשוב מאוד להיות הצד המתקיף. התאוריה הזו עודדה את כל הצדדים במלחמה להכות ראשונים על מנת לזכות ביתרון זה. לפיכך, חלון ההזדמנויות לדיפלומטיה היה קצר יותר. רוב המתכננים רצו להתחיל בגיוס מוקדם ככל האפשר כדי שלא ייתפסו בהגנה.
ישנם היסטוריונים שטענו כי לוח הזמנים של הגיוס היה כל כך קשוח, שברגע שהחל – אי אפשר היה לבטל אותו ללא שיבוש המדינה וגרימת מהומה בצבא. לפיכך, המגעים הדיפלומטיים שנעשו לאחר תחילת הגיוס לא היו אפקטיביים.
תוכנית שליפן
הפגיעות האסטרטגית של גרמניה, שנמצאה בין שתי האויבות שלה, רוסיה ממזרח וצרפת ממערב, הביאה לפיתוחה של תוכנית שליפן. מטרתה הייתה להוציא את צרפת מהר ככל האפשר מהמשחק, לפני שרוסיה תספיק לגייס את כל כוחותיה העצומים. גרמניה אז תוכל להפנות את מלוא משאביה כלפי האיום הרוסי. על אף שאלפרד פון שליפן המציא את התוכנית זמן רב לפני שפרש ב־1905, ההפסד הרוסי ליפן במלחמת רוסיה–יפן ב־1904 הציג את החולשה הארגונית של רוסיה ותרם לחזק את אמינות התוכנית.
קיום התוכנית הזו חייב את המתכננים הצבאיים של גרמניה להתקיף ראשונים ברגע שברור היה כי תהיה מלחמה, אחרת, לרוסיה יהיה זמן לגייס את כוחותיה וגרמניה תפסיד. כאשר ברגע האחרון ניסה הקיסר וילהלם השני לבטל את התוכנית כדי למנוע את המלחמה, הוא גילה כי כבר מאוחר מדי – ביטול התוכנית יחייב ארגון מחדש של הצבא הגרמני שיותיר את גרמניה חשופה למשך מספר חודשים.
נראה כי לא היה אף מתכנן צבאי במדינות האחרות שהצליח לנחש את התוכנית של גרמניה. כך דנו ביניהם המנהיגים של אירופה בניחותא, כשהם חושבים כי כל הצדדים יפעלו בסבלנות. אך לגרמניה לא היה זמן לסבלנות.
טלגרפיה
בשנת 1914 השתמשו עדיין כל המדינות בטלגרף כצורת התקשורת העיקרית, מה שהביא לעיכובים של כמה שעות עד ימים.
שגרירים
ב־1914 היו המדינות תלויות מאוד בשגריריהן, בין השאר בשל עיכובים בתקשורת. דבר זה הביא פעמים רבות להחלטות דיפלומטיות סובייקטיביות ולחוסר הבנה הדדי.
מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871)
רבים מהגורמים הישירים של מלחמת העולם הראשונה טמונים בתוצאות של מלחמת צרפת–פרוסיה, שהתחוללה בשנים 1870–1871. מאבק זה הביא לייסוד של קיסרות גרמנית חזקה ודינמית, וכך הרס את שיווי המשקל האירופאי: למדינה חדשה וחזקה זו הייתה היכולת הכלכלית והצבאית לאיים על אירופה, ובייחוד על הכוחות האירופאים הישנים. הלאומיות הגרמנית, משאביה הטבעיים, החוזק הכלכלי שלה והרצון שלה למצוא את "מקומה תחת השמש" גרמה ליריבויות קולוניאליות וצבאיות עם המדינות האחרות, ובייחוד למרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני.
הסיפוח של מחוזות אלזס ולורן בידי גרמניה והתבוסה המשפילה בקרב סדאן עוררו שנאה צרפתית עמוקה כלפי גרמניה ורצון לנקמה. הצרפתים רצו להתנקם לא רק על ההפסדים הצבאיים והטריטוריאליים, אלא גם על כך שצרפת כבר לא הייתה המעצמה הגדולה והחשובה ביותר באירופה. ההפסד הצרפתי במלחמה גם גרם לחוסר יציבות פוליטי, ששיאו במהפכה ובייסוד הרפובליקה הצרפתית השלישית. ביסמרק היה מודע לבעיות אלה בשנותיו האחרונות וניסה לפייס את הצרפתים על ידי עידוד ההתפשטות שלהם מעבר לים. אך הרגש האנטי-גרמני הוסיף להתקיים. הסכם צרפתי-גרמני מ־1884, שמחה כנגד ההסכמה האנגלו-פורטוגזית במערב אפריקה לא שרד לזמן רב, לאחר שהממשלה הפרו-אימפריאליסטית של ז'ול פרי בצרפת נפלה ב־1885.
מרוץ הנשק האנגלו-גרמני
גורם נוסף שתרם למלחמה היה הצטברות המתח בין גרמניה ובריטניה כתוצאה מרצונה של גרמניה להיעשות כוח ימי משמעותי. הבריטים האמינו, כי הדבר היחיד שמחזיק יחד את האימפריה העצומה שלהם הוא כוחם הימי, ולכן חשו מאוימים מהמדיניות הימית האגרסיבית של גרמניה. ההיבט הזה של הסכסוך בין הגושים קיבל ביטוי בולט במשבר מרוקו שקדם למלחמה.
מתח בבלקנים
מרכיב חשוב בחבית הנפץ הדיפלומטית היה השאיפות הלאומיות החזקות במדינות הבלקן, שפנו לאוסטריה-הונגריה או לרוסיה שיתמכו בהן. העלייה של חוגים אנטי-אוסטריים בסרביה לאחר מהפך ב־1903 תרמה למשבר ב־1908 בעקבות הסיפוח האוסטרי החד־צדדי של בוסניה והרצגובינה, כשלחץ גרמני הכריח את רוסיה שלא להתערב בסכסוך.
בנוסף, נוצר ואקום לאחר הפלתו של הסולטאן עבדול חמיד השני על ידי הטורקים הצעירים, שמטרתם הייתה להביא לחוקה.
דאגה בחוגי השלטון הגרמניים בשל ההתאוששות המהירה של רוסיה ממלחמת רוסיה יפן לאחר 1908 הביאה לתמיכה במכה מקדימה לפני שהחימוש הרוסי המתגבר יטה את הכף נגד גרמניה ואוסטריה-הונגריה. עד 1913, כבר האריכו צרפת וגרמניה את השירות הצבאי המיועד לחייליהן, ובריטניה חתמה על הסכמים בענייני צי ודיונים בעניינים צבאיים עם צרפת בשנה הקודמת.
הקייזר וילהלם השני
וילהלם השני, שעלה לכס הגרמני ב־1888, היה שליט צעיר שרצה לנהל את המדיניות בעצמו, למרות השיפוט הדיפלומטי החפוז שלו. לאחר הבחירות של 1890, שבהן גדלו מפלגות המרכז והשמאל, וכן בשל חוסר הרצון שלו לרשת קנצלר שהדריך את סבו למשך רוב הקריירה שלו, ארגן וילהלם את התפטרותו של ביסמרק.
הרבה מהעבודה המורכבת של הקנצלר נהרסה בעשורים הבאים, כאשר וילהלם לא הצליח לחדש את ההסכם עם רוסיה ב־1887, מה שנתן לצרפת הזדמנות לכרות ברית מלאה איתה ב־1894. הניסיון של וילהלם ליצור צי חזק יותר מזה של בריטניה היה הרה-אסון עוד יותר, מאחר שהוא הביא להסכמה הלבבית מ־1904 ולהרחבתה גם לרוסיה ב־1907.
מסילת הברזל ברלין-בגדאד
זמן קצר לאחר שרכבת האוריינט אקספרס הסיעה את נוסעיה הראשונים דרך הבלקנים לקונסטנטינופול ב־1888, קיבלו בנקאים גרמנים אישור ממנהיגים טורקים לבנות מסילת ברזל עמוק יותר לתוך האימפריה העות'מאנית. ב־1903, מדינות אחרות באירופה הבינו כי הגרמנים מבקשים לבנות מסילת ברזל שתחבר בין גרמניה למפרץ הפרסי, וכך לעקוף את תעלת סואץ. מדינות אלו פחדו כי הרכבת תגביר עוד יותר את היתרונות הפוליטיים והכלכליים של גרמניה.
היסטוריוגרפיה
הגורמים המדויקים של המלחמה נדונו רבות מאז תחילת המלחמה. מיד לאחר המלחמה, התפרסמו במדינות בעלות הברית מחקרים אקדמיים רבים שהאשימו את גרמניה באחריות למלחמה. אך מחקרים אחרים משנות ה־20 וה־30 האשימו את כל הצדדים במידה שווה. רבים האשימו גורמים שונים כמו מערכת הבריתות החשאיות, דגש על מהירות ההתקפה, תכנון צבאי לא-גמיש, רעיונות דרווינאיים וחוסר במנגנוני הפסקה ללוחמה. רעיונות אלה שמרו על תוקפם בעשורים שחלפו מאז. באותו זמן, התפרסמו חיבורים רבים של פוליטיקאים ומשתתפים אחרים במלחמה שביקשו לטהר את שמם. בגרמניה הם לרוב דחו מעליהם את האשמה, ואילו במדינות בעלות הברית הם האשימו את גרמניה או את אוסטריה-הונגריה. הנושא היה טעון רגשית בשנים שבין המלחמות, וייתכן כי כעס שנותר בגרמניה על האשמות אלה עזר לנאצים לעלות לשלטון, שכן הם הדגישו את חוסר האשמה של גרמניה במלחמה.
ב־1961 כתב ההיסטוריון פריץ פישר ספר בעל השפעה רבה, שהאשים את גרמניה באחריות למלחמה. פישר חשב כי לשרים רבים בממשלה הגרמנית היו תוכניות התפשטות מוגזמות, שנוסחו לאחר היתרון הסוציאל-דמוקרטי בבחירות 1912. הוא טען כי הם ביקשו להשתמש בהתפשטות חיצונית ובתוקפנות כדי למנוע לחץ פנימי ודמוקרטיזציה. חלק ממחקרו מבוסס על "תוכנית ספטמבר" של תאובלד פון בתמן-הולווג, שתיאר את מטרות המלחמה הגרמניות. בעקבות מחקרו של פישר צמחה אסכולה שלמה של מחקרים דומים, המדגישים את הפוליטיקה הגרמנית הפנימית. בין החוקרים הבולטים באסכולה זו הם עמנואל גייס, וולפגנג מומזן ופולקר ברגהאן.
תאוריית "מסיבת המלחמה הברלינאית", וכן גרסאות אחרות שלה, המאשימה את הגורמים הפוליטיים הגרמניים נעשתה לאורתודוקסיה בשנים שלאחר הפרסום של פישר, אך סופרים רבים התקיפו אותה.
בתחילה הביא הרעיון לתגובה חזקה, בעיקר מהיסטוריונים גרמנים שמרנים, כמו גרהרד ריטר, שחשב כי התזה מעוותת ולא מדויקת. ריטר חשב כי גרמניה הייתה דומה למדי לשאר המדינות, ולא ניתן לבודד אותה כאשמה הבלעדית.
ארנו מאייר ב־1967 הסכים עם כמה היבטים של התאוריה, אך חשב כי היא מבודדת את גרמניה מההקשרים ההיסטוריים שלה. מאייר חושב כי כל המדינות פעלו באופן דומה לגרמניה בשנים שלפני המלחמה. סמואל ר. ויליאמסון מניח את רוב האחריות לרגלי האליטה האוסטרו-הונגרית, ולא הגרמנית, בספרו מ־1990, "אוסטרו-הונגריה והתרחשות מלחמת העולם הראשונה". מחקרים אחרים מהתקופה האחרונה הם אלה של ניאל פרגוסון, "צער המלחמה" שדוחה לחלוטין את התזה של פישר, ומאשים את הדיפלומטיה הבריטית, ושל דייוויד פרומקין, שמאשים את גרמניה ואוסטרו-הונגריה בספרו "הקיץ האחרון של אירופה" שפורסם ב־2004.
ליסבון
שטחה של ליסבון כ-100 קמ"ר, ובשנת 2021 התגוררו בה 545,923 אלף תושבים. במטרופולין שלה, הכוללת גם את הערים לייריה וסטובל התגוררו באותה שנה כ-2.8 מיליון תושבים.
משערים כי ליסבון נוסדה בידי הפיניקים או היוונים. ביוונית נקראה העיר אוליסיפו, ובהמשך שונה שמה לאוליסיפונה וליסיפונה. כאשר המוסלמים המורים השתלטו על העיר, הם קראו לה אל-ליסבונה, ומשם נגזר לבסוף השם הפורטוגלי. יום החג הרשמי של העיר הוא של אנטוניוס מפדובה, החל ב-13 ביוני.
גאוגרפיה
ליסבון היא המערבית בבירות אירופה. היא ממוקמת במערב פורטוגל, לחוף האוקיינוס האטלנטי, בשפך נהר הטז'ו.
גבולות העיר תחומים בגבולותיה של ליסבון ההיסטורית. מסביב לעיר התפתחו מספר ערי לוויין, כגון לורש, אודיבלש, אמדורה ואואיירש, היוצרות את המטרופולין של ליסבון. המרכז ההיסטורי של העיר בנוי על שבע גבעות תלולות, ומסיבה זו חלק מרחובות העיר מאפשרים תנועת הולכי רגל בלבד. במערב העיר נמצא פארק מונסאנטו, הפארק העירוני הגדול בעולם. בעיר שני גשרים המחברים בין חלקיה, מעל נהר הטז'ו: גשר 25 דה אבריל (לציון יום מהפכת הציפורנים), שנבנה בשנת 1966, וגשר ואסקו דה גאמה. אורכו של האחרון 17.2 קילומטרים, והוא הארוך בגשרי אירופה והתשיעי באורכו בעולם.
אקלים
בליסבון אקלים ים תיכוני מתון המושפע בעיקר מזרם הגולף, והיא שטופת שמש לאורך רוב ימות השנה.
הקיץ חם ויבש. בשעות היום הטמפרטורות המרביות מגיעות ל-26°C עד 29°C בממוצע, ובלילה הן יורדות ל-16°C עד 18°C. החורפים קרירים וגשומים והטמפרטורות נעות בהם בין 8°C ל-16°C מעלות. האביב והסתיו בליסבון בדרך כלל מתונים, ולעיתים אף חמים במהלך שעות היום.
כמות המשקעים השנתית בעיר מגיעה לכ-611 מילימטרים, היורדים בכ-100 ימי גשם בשנה, בדרך כלל מספטמבר עד מאי. השלג נדיר במיוחד בעיר. ב-29 בינואר 2006 וב-28 בינואר 2007 ירד בה מעט שלג, בשל גלי הקור הארקטיים שהשפיעו על כל אירופה באותה תקופה, אך היו אלה השלגים הראשונים מזה 40 שנה.
היסטוריה
לפי האגדה, העיר הוקמה על קבוצה של שבע גבעות הנודעות כשבע גבעות ליסבון (פורטוגזית "Sete Colinas de Lisboa"). משערים כי העיר נוסדה בידי הפיניקים או היוונים. בהמשך, הייתה העיר חלק מהפרובינקיה הרומית לוסיטניה, אך לא הייתה העיר החשובה בה, ואמריטה אוגוסטה הייתה בירת הפרובינקיה.
בשנת 711 נכבשה העיר על ידי המורים, ובשנת 1147 נכבשה מחדש על ידי דום אפונסו הראשון מלך פורטוגל הראשון. ב-1260 הייתה לבירת פורטוגל, וב-1290 נוסדה בה אוניברסיטת ליסבון.
קהילה יהודית התקיימה בעיר כבר מהמאה ה-12, בארבעה רבעים, הגדול בהם ברובע באיישה (Baixa). בשנת 1449 נערך פוגרום ביהודי העיר. רבי יוסף בן אברהם חיון היה רב העיר במאה ה-15. בשנת 1492 הגיעו לפורטוגל ולעיר ליסבון בפרט עשרות אלפי יהודים מגורשי ספרד. הם נרדפו וב-1497 הוטבלו אלפים מהם בכפייה. אך העוינות כלפי היהודים שהמירו בכפייה את דתם ("אנוסים") לא פסקה ובמאי 1506, בפוגרום ליסבון נרצחו בין 3000 ל-4000 באירוע אדיר ממדים ואכזרי. באופן פורמלי עד המאה ה-19, אז היגרו לליסבון יהודים ממרוקו וגיברלטר, לא התקיימה קהילה יהודית בעיר, אף שהיו אנוסים שהמשיכו לקיים את הדת בהיחבא. כיום מעריכים שבליסבון כ-750 יהודים.
ב-26 בינואר 1531 נהרסה העיר ברעידת אדמה ונהרגו אלפים מתושביה. עם זאת, המאה ה-16 הייתה תור הזהב של האימפריה הפורטוגזית, וליסבון שגשגה, בהיותה שער לסחורות מהמזרח הרחוק, ולזהב שיובא מברזיל. ב-1 בנובמבר 1755 פקדה את העיר רעידת אדמה נוספת, בה נהרגו כ-90,000 בני אדם וכ-85% מהמבנים בעיר נהרסו. לאחר רעידת האדמה נבנתה העיר מחדש לפי תוכניותיו של ראש הממשלה סבשטיאאו דה מלו, המרקיז מפומבל.
במאה ה-20 הייתה ליסבון מוקד לשתי הפיכות: ב-1910, בה הודח מרסלו קייטאנו ומהפכת הציפורנים ב-1974.
ב-1 בדצמבר 2009 נחתמה בעיר "אמנת ליסבון", האמנה הבינלאומית מכוחה פועל כיום האיחוד האירופי.
דמוגרפיה
בשנת 2017 התגוררו בליסבון עצמה כ-505,000 תושבים, ובאזור המטרופוליטני שלה כ-2,800,000 תושבים. צפיפות האוכלוסין בעיר היא כ-6,500 תושבים לקמ"ר. האזור המטרופוליטני של ליסבון כולל בתוכו גם את ליסבון רבתי, שעל גדותיו הצפוניות של הטז'ו, ואת חצי האי סטובל בדרום, שהם שני אזורי המשנה בנפת ליסבון. כמו רוב הערים הגדולות, ליסבון מוקפת פרברים רבים, וכמיליון בני אדם נכנסים לליסבון מדי יום מפרבריה. במטרופולין ליסבון מתגוררים מעל לשליש מאוכלוסיית פורטוגל כולה.
כלכלה
רוב חיי הכלכלה הענפים בעיר מתבססים על מוסדות השלטון והתרבות המצויים בה. בשנים האחרונות גם התרחבה מאוד תעשיית התיירות בעיר.
בדרום נהר הטז'ו נמצאים מספר מפעלים. אזור ליסבון הוא האזור העשיר במדינה, והוא מספק למעלה מ-45% מהתוצר הלאומי הגולמי של פורטוגל. ההכנסה לנפש בליסבון גבוהה מהממוצע בפורטוגל, ואחת מהגבוהות באירופה.
ליסבון מארחת שני מוסדות של האיחוד האירופי: מרכז הניטור האירופי לסמים ולהתמכרות לסמים (EMCDDA) והמרכז האירופי לביטחון ימי (EMSA). גם משרדיה של קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית ממוקמים בעיר.
תרבות
ליבה של העיר ליסבון היא "העיר התחתונה" או "הבאיישה" (Baixa)- שמועמדת להפוך לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. אזור זה נבנה לאחר שנהרס ברעידת האדמה של 1755. טירת סאו ז'ורז'ה וקתדרלת סנטה מריה מאיור דה ליז'בואה ממוקמות על אחת מגבעותיה של ליסבון, מזרחית לבאישה. השכונה העתיקה ביותר בעיר היא אלפמה, שבקרבת הטז'ו, שרעידות האדמה לא פגעו בה כבאזורים אחרים.
מבנים בעלי עניין אחרים הם טירת סאו ז'ורז'ה, שעל ראש הגבעה הגבוהה בעיר, פראסה דו קומרסיו (כיכר המסחר), כנסיית נוסה סניורה דה קונסייסאו וליה, כיכר רוסיו, כיכר רשטאורדורש, מעלית סנטה ז'ושטה, הבנויה בסגנון התחייה הגותית, כנסיית סאו רוקה, בזיליקת אשטרלה, מנזר ז'רונימוש, מגדל בלם, אנדרטת התגליות, מנזר סאו ויסנטה דה פורה ומנזר קרמו.
בליסבון מספר רב של סגנונות אדריכליים: אדריכלות רומנסקית, אדריכלות גותית, אדריכלות מנואלינית, אדריכלות הבארוק, אדריכלות פורטוגזית מסורתית, סגנון בנייה מודרני ואף פוסט מודרני. ברחובות העיר הראשיים עוברות שדרות גדולות ומונומנטים, בעיקר במחוזות העיליים; העיקריות שבשדרות אלו הן אוונידה דה ליברדאדה (שדרת העצמאות), אוונידה פונטש פריירה דה מלו (פורטוגזית: Avenida Fontes Pereira de Melo) ואוונידה דה רפובליקה (שדרת הרפובליקה).
ליסבון הוכרזה "בירת התרבות של אירופה" של האיחוד האירופי לשנת 1994.
ב-1998 אירחה העיר את היריד העולמי, ה"אקספו". לצורך כך הוקם אחד מאולמות הכנסים הגדול באירופה, הקרוי כיום אלטיס ארנה (Altice Arena), ומכיל כ-20,000 מקומות. ב-2018 נערך בו אירוויזיון 2018, בו זכתה הישראלית נטע ברזילי. מ-2016 מתקיים בו כנס ה-Web Summit, מהכנסים הטכנולוגיים הגדולים באירופה.
מוזיאונים
בעיר ליסבון מספר מוזיאונים ידועים ובהם:
חינוך
אוניברסיטת ליסבון נוסדה בשנת 1290, והיא אחת האוניברסיטאות העתיקות בעולם. בעיר ממוקמת גם האוניברסיטה החדשה של ליסבון, הטכניון של ליסבון, והאוניברסיטה הטכנית של ליסבון.
מוזיקה
הסגנון המוזיקלי המזוהה עם ליסבון הוא פאדו. סגנון הפאדו של ליסבון הוא עממי יותר, והשירים עוסקים בגעגועים וכמיהה. את מוזיקת הפאדו אפשר לשמוע במסעדות קטנות בשכונת אלפאמה.
תחבורה
בליסבון פועלת רכבת תחתית, המהווה עורק התחבורה הראשי של העיר. בקרבת ליסבון נמצא נמל התעופה הבינלאומי פורטלה (Portela Airport) - הגדול בנמלי התעופה של פורטוגל.
בליסבון פועלות גם חשמליות, אשר נכנסו לשימוש בעיר במאה ה-19 כשהחשמליות הראשונות יובאו מארצות הברית וכונו אמריקנוס.
בעיר נמצא נמל ליסבון שהוא אחד הנמלים הגדולים בפורטוגל.
ראו גם
תיירות בליסבון
טאפ אייר פורטוגל
פרס רוטשילד
פרס רוטשילד הוא פרס שמעניקה יד הנדיב מאז שנת 1959 בתשעה תחומים: הנדסה, חקלאות, מדעי החברה, מדעי החיים, מדעי היהדות, מדעי הכימיה, מדעי הפיזיקה, מדעי הרוח ומתמטיקה. הפרסים מוענקים אחת לשנתיים אך התחומים מחולקים לשתי קבוצות, כך שכל תחום חוזר על עצמו פעם בארבע שנים, עבור עבודת מחקר מקורית ויוצאת דופן.
המועצה המייעצת לפרס מתמנה לתקופה של ארבע שנים ומורכבת מיושב ראש ושמונה חברים. יושבת ראש הפרס היא פרופסור שפי גולדווסר, המכהנת בתפקיד משנת 2015. חברי המועצה הנוספים, נכון לשנת 2019, הם נציגו של הלורד רוטשילד פרופסור מנחם יערי, נציגתו של ראש ממשלת ישראל דוקטור לאה נס, נציג מועצת הנאמנים של מכון ויצמן למדע פרופסור אלי זלדוב, נציגת נשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים פרופסור מרגלית פינקלברג, נציג שר החינוך פרופסור חיים טייטלבאום, נציג חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים פרופסור דפנה לוינסון-זמיר, נציג הקורטוריון (חבר הנאמנים) של הטכניון פרופסור שמעון ברנדון ונציג חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב פרופסור נגה אלון. היושבי ראש הקודמים היו ד"ר שניאור זלמן אברמוב (1992-1984), והפרופסורים דן פטינקין (1993-1994), מיכאל ברונו (1996-1995), אילן חת (2002-1997), יהודית בירק (2010-2004), ואיתן קולברג (2015-2011).
רשאים להגיש מועמדים לפרס: ראשי האוניברסיטאות בישראל, דיקני הפקולטות של האוניברסיטאות בישראל, ראשי המחלקות והחוגים הרלוונטיים וחברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וכן כל אדם שהוענק לו פרס רוטשילד בעבר, ובלבד שיציע מועמד בתחום שבו הוא קיבל את הפרס. בשנת 2012 עומד גובה הפרס על 50,000 דולר לזוכה.
הזוכים בפרס לאורך השנים
רשימת זוכי הפרס לפי שנה
מעבר רוטאנג
מעבר רוטאנג (בטיבטית: Rohtang La, תרגום מילולי: "ערמה של גופות") הוא מעבר הרים בגובה 3,979 מטרים ברכס פיר פנג'אל של הרי ההימלאיה, בצפון הודו. המעבר ממוקם כ-50 ק"מ צפונית לעיר מנאלי ומחבר בין עמק קולו (Kullu) בדרום לעמקים להאול (Lahaul) וספיטי (Spiti) בצפון.
מעבר רוטאנג פתוח לתנועה בין החודשים מאי ונובמבר, וחסום לתנועה בשאר השנה בגלל שלגים (התאריכים משתנים משנה לשנה בהתאם לירידת והפשרת השלג). המעבר נודע לשמצה בשל התאונות הרבות שקרו בו, ובשל תנאי מזג אוויר בלתי צפויים ומצב הדרך הצרה, העמוסה והמשובשת ברובה, הוא זכה למוניטין של אחת מהדרכים המסוכנות בעולם.
בשנת 2002 החלה ממשלת הודו בפרויקט של כריית מנהרה שאמורה לקצר את הדרך ממנאלי צפונה ולאפשר תנועה בכל ימות השנה ובכל מזג אוויר. השלמת הפרויקט מתוכננת לשנת 2015. בשנת 2010 הפיק ערוץ ההיסטוריה סידרה בשם "מובילים להימלאיה: דרך המוות" ("Deadliest Roads"), שעוקבת אחרי נהגי משאיות שמנסים לחצות את המעבר.
ויליאם טינדייל
ויליאם טינדייל (באנגלית: William Tyndale; 1494 – 6 באוקטובר 1536) היה מלומד אנגלי, ממובילי הפרוטסטנטים בארצו ומתרגם התנ"ך והברית החדשה לאנגלית. אף על פי שהיה תרגום מחתרתי שהכין ג'ון ויקליף מלטינית במאה ה-14, תרגומו של טינדייל הוא הראשון שינק ישירות מהמקור העברי (של התנ"ך) והיווני (של הברית החדשה) והראשון שהופץ באופן נרחב באמצעות הדפוס. תרגום כתבי הקודש לאנגלית פשוטה קרא תיגר על שלטון הכנסייה הקתולית. עד אז נודעו כתבי הקודש לקהל הרחב רק באמצעות דרשות וספרי תפילה. חשיפת הקהל הרחב לכך שבכתבים לא מופיעים סמכות האפיפיור, זכויות היתר של המנזרים, כתבי האינדולגנציות ("שטרי מחילה" שבעזרתם ניתן לרכוש מקום בעולם הבא) ואף לא העולם הבא עצמו, הייתה מסוכנת בעיני הכנסייה. התרגום גם עבר על חוקי הכתר שתמכו באותה עת בקתוליות. טינדייל עבר לאירופה, אך נתפס והוצא להורג בעוון כפירה. כעבור ארבע שנים בלבד אימץ הנרי השמיני מלך אנגליה את התנ"ך של טינדייל עבור הכנסייה האנגליקנית. גם התנ"ך של המלך ג'יימס מ-1611 הושפע רבות מתרגומו של טינדייל.
תולדות חייו
טינדייל נולד בכפר במחוז גלוסטרשייר. בשנת 1515 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה מקולג' מגדלן (הרטפורד) שבאוניברסיטת אוקספורד והחל להתמחות בתאולוגיה, בצד לימודי הפילולוגיה שבהם הצטיין. טידייל ידע על בוריין, בנוסף לאנגלית גם צרפתית, יוונית עתיקה, עברית, לטינית, גרמנית, איטלקית וספרדית. בשנים 1517-1521 שהה באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1523 עבר ללונדון והחל לבדוק אם יורשה לו לתרגם את התנ"ך לאנגלית. הבישוף קתברט טאנסטול, ידידו של ההומניסט ארסמוס, שאליו פנה, דחה אותו וסירב אף לשהות בצל קורתו. טינדייל נשאר בלונדון תחת חסותו של סוחר בדים בשם האמפרי מונמאות' והמשיך לעבור על התרגום.
באביב 1524 יצא טינדייל לאירופה, כשמגמת פניו העיר ויטנברג. ב-1525 סיים את תרגום הברית החדשה. דפוס פטר קוונטל (Peter Quentell) מקלן ניסה להדפיס את הספר, אך ההדפסה נעצרה בהשפעת אנטי-לותרנים. ב-1526 ראה הספר אור בעיר וורמס, בדפוס פטר שפר (Peter Schoeffer). העיר הייתה עיר קיסרית חופשית ובדרכה לאמץ את הלותרניזם. עותקים נוספים הודפסו באנטוורפן.
הספר הוברח לאנגליה ולסקוטלנד ועורר התרגשות בקרב אלו שקראו אותו באופן מחתרתי. מאידך, הכנסייה נלחמה בחורמה נגד האפשרות שההמון יקרא באופן חופשי את הברית החדשה ויפרש את הכתבים בכוחות עצמו. הבישוף טאנסטול אסף ספרים ושרף אותם בפומבי והקרדינל תומאס וולזי הוקיע את טינדייל ככופר.
ב-1528 פרסם ספר בכותרת "The Obedience of a Christian Man" ("ציות האדם הנוצרי"), ובו הביע את הרעיון שהמלך הריבון של ממלכה מסוימת צריך להיות גם ראש הכנסייה שלה (ולא האפיפיור).
ב-1529 לערך החל טינדייל לתרגם את הברית הישנה (התנ"ך). הקולופון לתרגום טינדייל לספר בראשית מציין כי הודפס על ידי הנס לופט (Hans Lufft) במרבורג, אך זהו כיתוב שקרי, כיוון שללופט לא היה בית דפוס בעיר זו. ב-1530 ראו אור ספרי התורה ("חמשת ספרי משה") בתרגומו באנטוורפן בדפוס מרטן דה קייסר (Merten de Keyser). ב-1534 ראתה אור מהדורה שנייה ומתוקנת של תרגומו לברית החדשה, שנאסרה לפרסום ונכללה באינדקס הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית. בנוסף, פרסם טינדייל מספר פמפלטים, ובהם פירט את אמונתו הדתית הפרוטסטנטית, ובהם גם תשובה פומבית לתומאס מור, שבה קבע שאין להתפלל לעזרת קדושים או להעריץ שרידי קדושים ושכמרים אינם יכולים להבטיח את מקומה של הנשמה בעולם הבא.
ב-1530 חיבר טינדייל פמפלט בשם "The Practyse of Prelates" ("מעשי רבי הכהונה"), המגנה את רצונו של הנרי השמיני מלך אנגליה לבטל את נישואיו לקתרין מאראגון. דבר זה, שהילרי מנטל, מחברת הרומן "וולף הול" על אודות התקופה, מכנה אותו התעקשות טראגית על עקרונות, עורר את זעמו של מלך אנגליה, שדרש מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להסגיר לידיו את הכופר. טינדייל נמלט לאנטוורפן ונדד בין אתרים שונים. לבסוף הוסגר לידי הקיסרות ב-1535. במהלך מעצרו, חקירתו ומשפטו, הוחזק טינדייל בטירת וילוורדה (Vilvoorde), סמוך לבריסל. בראשית אוגוסט 1536 הוקרא גזר דינו ככופר ובוגד וזמן מה לאחר מכן הוצא להורג. התאריך המקובל לציון מותו הוא ה-6 באוקטובר, אך התאריך המדויק אינו ידוע. טינדייל נחנק למוות באמצעות שרשרת ברזל, ומילותיו האחרונות היו "אלוהים, פתח את עיני מלך אנגליה". לאחר שיצאה נשמתו, נשרפה גופתו על המוקד.
תאמאש פרישקין
תאמאש פרישקין (בהונגרית: Tamás Priskin; נולד ב-27 בספטמבר 1986) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת גיור. ייצג את נבחרת הונגריה ביורו 2016.
קריירה
פרישקין החל את דרכו במועדון ההונגרי גיור, וב-9 באוגוסט 2006 השלים את מעברו לליגה האנגלית, כאשר חתם בווטפורד על חוזה לארבע שנים. פרישקין ערך את הופעת הבכורה שלו בווטפורד ב-19 באוגוסט 2006 מול אברטון. במהלך המשחק הוא בישל לדמיאן פרנסיס את השער הראשון של ווטפורד לעונה.
לאחר שלוש עונות בווטפורד, מתוכן תקופה קצרה בה הושאל לפרסטון נורת' אנד, עבר פרישקין לאיפסוויץ' טאון. את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש ב-25 באוגוסט בהפסד 2-1 נגד פיטרבורו יונייטד במסגרת גביע הליגה. בפברואר 2010 הושאל לקווינס פארק ריינג'רס ובסיום העונה חזר לאיפסוויץ'. במרץ 2011 הושאל לסוונסי סיטי עד לסיום העונה. בנובמבר 2011 הושאל לדרבי קאונטי לתקופה של שישה שבועות.
ב-8 בפברואר 2012 עבר לאלניה ולדיקווקז הולדיקווקזית. כבר במשחקו הראשון בקבוצה הוא כבש שער ניצחון מול טורפדו מוסקבה, ובסך הכל שיחק שנתיים במועדון, במהלכן כבש 14 שערים.
עם סיום חלון ההעברות ב-1 בפברואר 2014 חתם פרישקין באוסטריה וינה והושאל לחצי עונה למכבי חיפה. ב-22 ביולי 2014 חזר לקבוצת נעוריו גיור. ב-1 ביולי 2015 חתם בסלובן ברטיסלאבה הסלובקית. ב-2 ביוני 2017 חתם בפרנצווארוש. בעונת 2018/2019 הושאל לסומבטהיי האלאדאש.
פול-אמיל בורדו
פול-אמיל בורדו (באנגלית:Paul-Emile Borduas: 1 בנובמבר 1905 – 22 בפברואר 1960) היה אמן מקוויבק, שנודע בציוריו המופשטים. הוא היה מנהיג תנועת ה"אוטומטיס" האוונגרדית והמחבר הראשי של המניפסט הגלובלי "סרבנות מוחלטת", בשנת 1948. לבורדו הייתה השפעה עמוקה על התפתחות האמנויות והמחשבה, הן במחוז קוויבק והן בקנדה.
ביוגרפיה
בורדו נולד ב-1 בנובמבר 1905, בסנט הילייר, קוויבק. הוא היה הילד הרביעי של הוריו. הוא קיבל חמש שנים השכלה רשמית בבתי ספר יסודיים (שהסתיימו בגיל שתים עשרה) וכמה שיעורים פרטיים מתושב בכפר הולדתו. בורדו פגש את אוזיאס לידיק בחורף 1921–1922, ולידיק הסכים לקחת את האמן הצעיר תחת חסותו.
בגיל שש עשרה הוא הפך לחניך של אוזיאס לידיק, שהיה צייר ומעצב כנסיות. לידיק העניק לבורדו הכשרה אמנותית בסיסית, ולימד אותו כיצד לשחזר ולקשט כנסיות. בשנת 1923, בסיוע מלגה שהשיג לידיק עבורו, הוא נרשם לאקול דה ביו-ארטס דה במונטריאול והמשיך לעבוד במקביל עבור לידיק. הוא קיבל פרסים על ציוריו. למרות חילוקי הדעות בין בורדו לבין הנהלת בית הספר, הוא המשיך בלימודיו בעידודו של לידיק.
עם סיום לימודיו בשנת 1927 בורודו נשכר על ידי מועצת בית הספר הקתולי במונטריאול כמורה לאמנות בתיכון. בינואר 1929 החל את לימודיו בפריז, אותם עזב כדי להמשיך בעבודות קישוט הכנסיות של רמבוקורט. הוא חזר לסנט-הילייר ביוני 1930. הוא החל ללמד במשרה חלקית, וב־1933 חזר ללמד בבית הספר הקתולי במונטריאול, ואחרי ארבע שנים עבר ללמד בבית ספר אחר. זו הייתה תקופה חשובה בחיי בורדו: בעזרת הפגישה עם צעירים בני דורו בעלי אותם טעמים וצרכי פעולה, הוא גילה לבסוף סביבה אינטלקטואלית וחברתית מגרה.
בשנת 1938 הוא פגש בתערוכה את ג'ון לימן, צייר ומבקר במונטריאול. לימן עודד את מעורבותו של בורדו בחברה לאמנויות עכשוויות, ובינואר 1938 נבחר בורדו לסגן נשיא הקבוצה הזו. בשנת 1941 הוא חזר לצייר לאחר מספר שנים של לימוד והוראה, ובמהלכם הוא וקבוצת סטודנטים נפגשו בקביעות כדי לדון במגמות האחרונות באמנות האירופאית. ציוריו המופשטים הראשונים מתוארכים לתקופה זו, ובאפריל 1942 הציג ארבעים וחמישה ציורי גואש בהשראת הסוריאליזם המופשט של ז'ואן מירו.
הוא ארגן סביבו כתריסר מתלמידיו, והם נודעו ביחד בשם "האוטומטיזמים" בהקשר לניסיונותיהם לצייר כאילו ב"אוטומט נפשי" טהור לפי כתביו של אנדרה ברטון. בינואר 1946 נערכה בעיר ניו יורק התערוכה הקבוצתית הראשונה של בורדו ותלמידיו, ואחריה באפריל תערוכה במונטריאול. זו הייתה התערוכה הראשונה של קבוצת ציירים מופשטים בקנדה. תערוכה שנייה במונטריאול התרחשה בפברואר – מרץ 1947. בעקבות תערוכה זו, נטבע השם "אוטומטיזמים" עבור הקבוצה, על שם ציורו של בורדו Automatisme.
בורדו כתב את "סרבנות מוחלטת" (Refus Global) בסוף 1947 - תחילת 1948. המאמר הופץ בקובץ שהכיל כתבים אחרים על אוטומטיזמים. היצירה הזו נועדה במקור ללוות תערוכה, אולם היא הופצה למעשה לבדה. המאמר שימש כמניפסט חשוב שדגל בהפרדת הכנסייה והמדינה בקוויבק, במיוחד למען האמנויות. במאמר בורדו "מגנה את כוחות הדיכוי שהפכו את קוויבק לסביבה חונקת. עוינת ליצירתיות פרטנית וקולקטיבית כאחד".
בורדו נודה, הוא לא הצליח להשיג עבודה, והחליט לקחת את העניינים לידיים והפיק מאמר נוסף להגנתו, Projections Libérantes ("תחזיות משחררות"), אותו השלים בפברואר 1949. המאמר השני היה יותר מתון, אבל לא התקבל בהתלהבות מצד הציבור או העיתונות. עם זאת, למרות ההוקעות המוקדמות, המניפסט סימן את תחילתו של שינוי חברתי עמוק בקוויבק וסימן את המהפכה השקטה.
בשנת 1953 בורדו עבר לניו יורק, שם ראה את עבודותיהם של ג'קסון פולוק, פרנץ קליין ומארק רותקו והחל להשתמש ב"סכין צבעים" כדי למרוח את צבעו.
בשנת 1955 הוא חזר לפריז שם נפטר מהתקף לב בשנת 1960.
בשנת 1954 היצירות של בורדו היו בין אלה שייצגו את קנדה בביאנלה בוונציה. בשנת 1955 ייצג את קנדה בביאנאלה בסאו פאולו.
בשנת 1960 ערך לו מוזיאון סטדליק באמסטרדם את התערוכה שלאחר המוות, "בורדו 1905–1960".
בשנת 1988 המוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול ערך תערוכת רטרוספקטיבה שאצר פרנסואה-מארק גאנון.
עגור שחור-צוואר
עגור שחור-הצוואר (שם מדעי: Grus nigricollis, ידוע גם כעגור טיבטי) הוא מין בגודל בינוני של עגור מהסוג Grus.
מאפיינים
זהו עגור לבנבן-אפור עם ראש שחור, נקודת כתר אדומה על הראש, נקודת עור לבנה באחורי עיניו. הזכר והנקבה דומים. אורכו כ-139 ס"מ, מוטת כנפיו היא כ-2.35 מטרים ומשקלו כ-5.5 ק"ג.
העגורים שחורי-הצוואר ניזונים מפקעות גומאיים, שורשי צמחים, שלשולים, חרקים וחסרי חוליות אחרים. הם ניזונים לעיתים גם משעורה, שיבולת-שועל וכוסמת, ועלולים לפעמים גם לאכול תפוחי אדמה, גזרים ולפתות שהם חופרים מהקרקע.
העגורים שחורי-הצוואר מחפשים את מזונם על הקרקע בקבוצות קטנות, בדרך כלל כשאחד מהפרטים משמש כזקיף. חיפוש המזון לוקח כ-75% מזמנם של העגורים, כשזמני השיא מתרחשים מוקדם בבוקר ובאחר-הצהריים המאוחרים; בחיפושים אלה העגורים יכולים לעבור מרחק של קילומטרים ספורים ביום.
האוכלוסייה המוערכת של המין היא בין 8,800 ל-11,000 פרטים. האיום העיקרי להישרדותו הוא אובדן בתי הגידול שלו. גם פתיחת עמק לדאק לתיירים השפיעה על אוכלוסיית המין ישירות. העגור שחור-הצוואר מוגן בסין, הודו ובהוטן.
העגור שחור-הצוואר מסווג כפגיע על ידי איגוד השימור העולמי ורשום בנספח הראשון והשני באמנת וושינגטון.
קינג קרימזון
קינג קרימזון (באנגלית: King Crimson; בתרגום חופשי: "מלך הארגמן" ) היא להקה שהוקמה על ידי הגיטריסט רוברט פריפ והמתופף מייקל ג'יילז בשנת 1968. הלהקה הייתה בין הלהקות הראשונות ששילבו רוק ומוזיקה קלאסית, ומשום כך נחשבת לאחת הלהקות החשובות בתחום הרוק המתקדם. אף על פי שנהוג לשייך אותה לסגנון זה, היא חרגה ממאפייניו המקובלים ולאורך שנותיה, הושפעה ושילבה סגנונות שונים כמו ג'אז, פולק, הבי מטאל, גמלאן, מוזיקה תעשייתית, מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה ניסיונית וניו ווייב. אף על פי שהרכב החברים בלהקה השתנה פעמים רבות במהלך תקופת פעילותה, היא המשיכה להופיע ולהקליט במשך שנים רבות. בפועל פריפ הוא היחיד שהיה חבר הלהקה במשך כל שנות פעילותה, והוא היה האחראי לרוב הפיטורים של חברי הלהקה השונים. עם זאת, פריפ טען כי הוא אינו רואה את עצמו כמנהיג הלהקה.
ההתחלה
רוברט פריפ ומייקל ג'יילז החלו לדון בהקמת הלהקה בנובמבר 1968, מעט לפני שהתפרקה הלהקה "ג'יילז, ג'יילז ופריפ". להקה זו הייתה גרסה מוקדמת לקינג קרימזון. המוזיקאי הראשון שצורף ללהקה היה גרג לייק, שלוהק כזמר וכבסיסט. לאחר מכן צורפו גם התמלילן פיטר סינפילד והמלחין איאן מקדונלד, וכך נוצר ההרכב הראשון של קינג קרימזון.
שנות ה-70
בהרכב הלהקה חלו שינויים רבים בשנים אלו. פריפ, סינפילד ולייק, חברי הלהקה שנשארו לאחר פרישתם של ג'יילז ומקדונלד, המשיכו לעבוד והוציאו את הסינגל Cat Food/Groon במרץ 1970. במשך הזמן הם עבדו על חומר לאלבום השני של קינג קרימזון, In the Wake of Poseidon. באלבום זה השתתפו גם נגן כלי הנשיפה מל קולינס והבסיסט פיטר ג'יילז. באפריל עזב גרג לייק והקים את להקת אמרסון, לייק ופאלמר (ELP), ובכך השאיר את קינג קרימזון ללא זמר, עד שהבסיסט גורדון האסקל, שהצטרף ללהקה לקראת העבודה על האלבום השלישי Lizard, לקח על עצמו את תפקיד הסולן. אנדי מקאלו השתתף באלבום החדש כמתופף, ובשיר אחד מהאלבום השתתף גם ג'ון אנדרסון מלהקת יס. רגע לפני הוצאת האלבום Lizard עזבו האסקל ומקאלו, וקינג קרימזון נותרה במצב האבסורדי של להקת רוק ללא זמר, בסיסט ומתופף.
פריפ החל לבחון מוזיקאים על מנת להרחיב את הלהקה. המתופף איאן וולאס והזמר בוז בארל נבחרו, ומאחר שלא נמצא בסיסט שעמד בדרישות של פריפ, החליט פריפ ללמד את בארל לנגן בבס. באמצע סיבוב ההופעות הארוך שאליו יצאה קינג קרימזון, יצא האלבום Islands ב-1971. בסוף השנה עזב את קינג קרימזון אחד מחבריה הראשונים, פיטר סינפילד. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בשנה הבאה, מתוך כוונה לפרק את קינג קרימזון אחריו. הקלטות מתוך סיבוב ההופעות הזה נערכו יותר מאוחר לאלבום Earthbound.
מעט אחרי סיבוב ההופעות החל פריפ לחפש שוב נגנים חדשים. הראשון שהצטרף היה נגן כלי ההקשה ג'יימי מור. אחריו הצטרף הזמר והבסיסט ג'ון וטון, מכר של פריפ מהקולג' שבו למד. וטון היה מועמד גם להרכב הקודם של הלהקה, אך לבסוף לא התקבל. כעת, כאשר קינג קרימזון התחילה מההתחלה, ניתנה לווטון ההזדמנות. אחרי וטון הצטרף לקינג קרימזון המתופף של להקת יס, ביל ברופורד, מה שנראה כשגיאה בקריירה של ברופורד בעיני אחדים. ברופורד עזב את יס, שהייתה אז להקה בעלת פוטנציאל גדול להצלחה מסחרית, לטובת קינג קרימזון, שהייתה ידועה כלהקה לא צפויה ובעלת היסטוריה של חוסר יציבות. ברופורד עצמו היה מעוניין בקריירה יותר אמנותית, וקינג קרימזון נראתה לו יותר מתאימה. לבסוף הצטרף גם הקלידן ונגן כלי המיתר דייוויד קרוס. החזרות של ההרכב החדש התחילו בסוף 1972, ובשנה שלאחר מכן יצא לאור האלבום Larks' Tongues in Aspic. לאחר הוצאת האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה, אירופה וארצות הברית.
התקופה הזאת של קינג קרימזון הראתה התקרבות לסגנון ההבי מטאל שהחל להתפתח באותו זמן. נגינת הגיטרה של פריפ הייתה חזקה ואגרסיבית, וחטיבת הקצב של הלהקה (התופים והבס) הית עוצמתית במיוחד.
ג'יימי מור עזב את הלהקה בתחילת 1973, ובמשך סיבוב ההופעות החלו חברי הלהקה שנותרים להכין חומר לאלבום הבא, Starless and Bible Black. בתחילת 1974, העבודה על האלבום הסתיימה. רוב האלבום הוקלט בהופעות חיות מ-1973, ורק שני שירים מלאים (The Great Deceiver ו-Lament) הופקו באולפן הקלטות, עובדה שהדגישה את הצורך של הלהקה לנגן בצורה חיה. פריפ הרגיש שהקלטות באולפן לא מסוגלות להמחיש של האווירה והאנרגיה של הופעות חיות. אלבום הופעות נוסף, 'USA', הוקלט לאחר זמן קצר אך לא יצא לאור עד לשנה הבאה.
בינתיים, דייוויד קרוס הרגיש שמקומו בלהקה מיותר מעט. תפקיד כלי המיתר היה חשוב יותר בתקופה הקודמת של קינג קרימזון, אך משהשתנתה המוזיקה של הלהקה והפכה ליותר אגרסיבית ורועשת, הוא לא מצא את מקומו בה. הוא עזב את קינג קרימזון, והלהקה נותרה עם שלושה נגנים. שנים אחר כך סיפר קרוס שפריפ לא נהג לבלות עם שאר חברי הלהקה, ואילו וטון וברופורד היו חברים טובים ומאוחדים במיוחד, כך שהוא נשאר בודד.
בקיץ 1974 הקליטה הלהקה את אלבומה הבא, 'Red', שנחשב גם הוא לאחד האלבומים החשובים ביותר של קינג קרימזון בפרט וברוק המתקדם בכלל. השתתפו בו, בנוסף לחברי הלהקה, גם רובין מילר (באבוב), מארק צ'ריג וחברי הלהקה לשעבר מל קולינס ואיאן מקדונלד, שניהם בכלי נשיפה. האלבום לא לווה בסיבוב הופעות, מכיוון שמעט אחרי יציאתו הודיע פריפ במפתיע ש-"קינג קרימזון הפסיקה להתקיים". נראה היה שהאלבום Red היה סופה של הלהקה. למעשה, הוא היה רק סופה של תקופה מסוימת של קינג קרימזון.
שנות ה-80
במשך הזמן, הזמין פריפ את הגיטריסט אדריאן בלו, שניגן עם פרנק זאפה, דייוויד בואי ועוד. פריפ מעולם לא עבד בעבר עם גיטריסט נוסף באותה להקה, ולכן מהלך זה סימן את הרצון של פריפ ליצור מוזיקה שונה מקינג קרימזון. בלו, מצידו, הוחמא מההזמנה והצטרף ללהקה מיד בתום סיבוב ההופעות של הטוקינג הדס שבו השתתף.
בזמן החזרות וההקלטות הראשונות של הלהקה, החל פריפ להבין שבעצם הוא מקים מחדש את קינג קרימזון, למרות ההחלטה לקרוא ללהקה בשם אחר. בנוסף, בלו שהיה אמריקאי ליברלי התנגד לשם 'משמעת' שסימל בעבורו דיכוי. שאר חברי הלהקה הסכימו, וקינג קרימזון נולדה מחדש. ההרכב הזה של הלהקה הוציא טרילוגיה של אלבומים: Discipline, Beat ו-Three of a Perfect Pair. בלו היה הזמר וכתב את המילים כמעט לכל השירים בשלושת האלבומים, וכך היה לתמלילן הראשון של קינג קרימזון שגם הופיע איתה ונחשב לחלק מהלהקה.
הגרסה הזאת של קינג קרימזון הזכירה קצת בסגנונה את סגנון הגל החדש של שנות ה-80, כנראה כתוצאה מחברותו של בלו בלהקת הטוקינג הדס, שנחשבה לאחת ממייסדות הסגנון.
לאחר השלמת הטרילוגיה, התפרקה קינג קרימזון למספר שנים נוספות. פריפ החל בתהליכים משפטיים נגד מנהל הלהקה והיה עסוק בהם רוב הזמן.
שנות ה-90
בסוף שנות ה-90, חברתו של פריפ, Discipline Global Mobile, הפעילה לייבל ידידותי לאמנים והפיקה את הפרויקטים הצדדיים של קינג קרימזון, שנקראו ProjeKcts. החברה שחררה גם מוזיקה של אמנים אחרים שהיו קשורים לחברי קינג קרימזון. ב-1998 החברה יצרה את מועדון האספנים של קינג קרימזון, שירות שאיפשר לרשומים בו לקבל מדי חודשיים הקלטות נדירות מהופעות חיות של הלהקה.
שנות ה-2000
הלהקה התאחדה שוב ובשנת 2000 ללא ברופורד ולוין, הוציאה את אלבום האולפן ה-12 שלה, The ConstruKction of Light האלבום כולו היווה פנייה חדה לפרוג מטאל ונחשב לאחד מהאלבום החלשים שלה. בשנת 2002 הוציאה את ה-EP שלה Happy With What You Have to Be Happy With, במטרה להכנה לאלבום האולפן ה-13 של הלהקה, The Power to Believe גם אלבום זה היה מאוד מטאלי אך יותר מוצלח מקודמו. בשנת 2004 הלהקה התפרקה שוב ולא פעלה עד 2007.
בשנת 2007, הלהקה התאחדה בהרכבה של פריפ, בלו, מאסטלוטו, לוין והמתופף השני החדש של הלהקה, גווין האריסון המתופף של להקת פורקיופיין טרי. הרכב זה לא הוציא שום אלבום אולפן. בשנת 2009, הלהקה התפרקה שוב. וב-2012, פריפ הודיע שהוא פורש מתעשיית המוזיקה ומשאיר את עתידה של קרימזון כלא בטוח. כיום, הלהקה התפרקה סופית ואין תוכנית לאיחוד.
בשנת 2009, פריפ יחד עם מנהיג להקת פורקיופיין טרי סטיבן וילסון, החלו לעבוד על גרסאות משופרות ורימסטרים לאלבומי הלהקה לכבוד יובל 40 שנה ללהקה.
בשנת 2013, פריפ חזר בו ופרסם ביומנו הדיגיטלי כי קינג קרימזון התאחדה שוב בהרכב חדש ובו פריפ (גיטרה), ז'קו ג'קזיק (גיטרה ושירה), גווין האריסון (תופים), מל קולינס (כלי נשיפה) שלא ניגן על הלהקה מאז 1974, ביל ריפלין (תופים) מלהקת R.E.M., טוני לוין (גיטרת בס, צ'פמן סטיק) ופאט מסטלוטו (כלי הקשה). ההרכב יתחיל להופיע בספטמבר 2014.
המוזיקה
פריפ תיאר את קינג קרימזון כ-"דרך לעשות דברים" ו-"ניסיון לארגן אנרכיה". במשך תקופה של כ-35 שנה, ואין ספור שינויים בהרכב, תזמור וצורת הלהקה, קינג קרימזון שמרה על סוג של קביעות בחזון המוזיקלי שלה, ביחס ללהקות ארוכות ימים אחרות.
השפעות
שורשי המוזיקה של קינג קרימזון נבעו במידה מסוימת מהרוק של שנות ה-60, ובמיוחד מהאסיד רוק והרוק הפסיכדלי. ההרכב הראשון של קינג קרימזון ניגן גם שירים של דונובן והביטלס.
עם זאת, לעומת להקות כמו הביטלס או הרולינג סטונז שיצרו בעיקר צורה מתוחכמת יותר של הרוק האמריקאי, קינג קרימזון ניסתה לשוות למוזיקה שלה גוון אירופאי. במידה רבה קינג קרימזון עזבה את השורשים של הרוק האמריקאי שנבעו מהבלוז והחליפה אותם במוזיקה סימפונית אירופאית מודרנית.
המלחין הקלאסי גוסטב הולסט הוא המשפיע העיקרי על המוזיקה של קינג קרימזון. הגלגול הראשון של הלהקה ניגן את הקטע Mars מתוך The Planets, יצירתו של הולסט, כחלק רגיל מההופעות. השפעות המוזיקה הקלאסית על קינג קרימזון מחשיבות אותה לאחת הלהקות הראשונות והחשובות שיצרה רוק סימפוני.
אלתור
החל מתחילת פעילותה, ההופעות של קינג קרימזון כללו אלתורים. האלתורים באו לידי ביטוי גם בקטעים מסוימים באלבומי האולפן (למשל 21st Century Schizoid Man), אבל בעיקר בהופעות החיות, שרובן כללו לפחות קטע אלתור אחד, שבו הלהקה פשוט התחילה לנגן ולקחה את המוזיקה לאן שרצתה. הדוגמה הקדומה ביותר לאלתורים של קינג קרימזון היא החלק האמצעי והארוך של השיר Moonchild מהאלבום הראשון, שבו הקטעים המולחנים הם רק הבסיס לאלתורים. בניגוד לרוב האלתורים ברוק, קטעי האלתור של קינג קרימזון מבוססים על בלוז רק לעיתים נדירות, והם מגוונים במיוחד.
חברי הלהקה
מוזיקאים אורחים
נאוול גוסמאן
נאוול איגנסיו גוסמאן פלומקה (בספרדית: Nahuel Ignacio Guzmán Palomeque; נולד ב-10 בפברואר 1986 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי שמשחק בעמדת השוער בטיגרס המקסיקנית ובנבחרת ארגנטינה.
פאקו אייסטאראן
פרנסיסקו מרטין "פאקו" אייסטאראן בארנדיאראן (בספרדית: Francisco Martín "Pako" Ayestarán Barandiarán; נולד ב-5 בפברואר 1963) הוא מאמן כדורגל ספרדי ממוצא בסקי.
קריירה
אייסטאראן לא היה כדורגלן מקצועי ואת דרכו בכדורגל החל בתחום האימון הגופני. בשנת 1996, עת שימש כמאמן הכושר באוסאסונה ששיחקה אז בליגה הספרדית השנייה, אימן את הקבוצה למשך חודשים ספורים רפאל בניטס. לאחר עזיבתו של בניטס לאקסטרמדורה עזב גם אייסטאראן את אוסאסונה והצטרף לבניטס. בשנים 2000 - 2008 שימש כעוזר המאמן בצוותו של בניטס כשזה אימן בטנריפה, ולנסיה וליברפול. כעוזרו של בניטס היה אייסטאראן שותף בין השאר לזכיות באליפות ספרד ב- וב- ובגביע אופ"א ב- עם ולנסיה ובזכייה בליגת האלופות עם ליברפול ב-. בשנת 2007 עזב אייסטאראן את ליברפול ונפרד מבניטס לאחר 11 שנות עבודה משותפת, ובינואר 2008 עבר לשמש כאחראי כושר גופני בריאל סוסיאדד. בעונת שימש אייסטאראן כעוזר המאמן וראש מערך האימון הגופני בבנפיקה ליסבון. ב- שימש באותו תפקיד בוולנסיה ובהמשך עבר לבצע את התפקיד בקבוצת אל אהלי מדובאי.
מאמן ראשי
ב-2013 החל לשמש כמאמן ראשי בקבוצת אסטודיאנטס טקוס המקסיקנית מליגת המשנה. בעונתו הראשונה כמאמן ראשי זכה אייסטאראן עם טקוס באליפות הליגה השנייה בקלאוסורה אולם הקבוצה לא העפילה לליגה הראשונה לאחר שהפסידה בפלייאוף ההעפלה לקלוב אוניברסידד דה גוודלחרה, אלופת האפרטורה.
נאוול גוסמאן
קריירה
ב-1 ביולי 2007 הושאל לקבוצת אינדפנדיינטה ריבדביה מהליגות הנמוכות בארגנטינה. גוסמאן שיחק באינדפנדיינטה ריבדביה במשך שנתיים והשתתף בשלושים משחקים במסגרת הליגה.
פאקו אייסטאראן
מאמן ראשי
ב-26 באוגוסט 2014 מונה למאמן הראשי של מכבי תל אביב, לאחר עזיבתו של אוסקר גארסיה. בעונתו היחידה במכבי תל אביב זכה עם הקבוצה בשלושת התארים בתחרויות בהן השתתפה: בדצמבר 2014 זכו בגביע הטוטו לאחר שניצחו בגמר 1-2 את מכבי חיפה, ב-17 במאי 2015 זכו באליפות המדינה, וב-20 במאי 2015 זכו בגביע המדינה לאחר ניצחון 2-6 במשחק הגמר על הפועל באר שבע. ב-1 ביוני 2015 הודיע כי לא ימשיך בקבוצה לעונה נוספת.
נאוול גוסמאן
קריירה
בעונת 2009/2010 חזר לניואל'ס אולד בויס, והמשיך לשמש שוער משנה של הקבוצה. הוא רשם הופעה אחת במחזור האחרון של הליגה מול סן לורנסו, המשחק הסתיים בהפסד 2-1 לטובת סן לורנסו, שסיימה במקום ה-15 בליגה.
פאקו אייסטאראן
מאמן ראשי
ב-20 באוגוסט מונה פאקו למאמנה של סנטוס לגונה מליגת העל המקסיקנית. ב-20 בנובמבר התפטר מתפקידו.
נאוול גוסמאן
קריירה
ב-15 בנובמבר 2010 קיבל כרטיס אדום בדקה ה-90 למשחק מול ראסינג קלוב, בעודו יושב על הספסל, והושעה לשני משחקים. גם בעונת 2011/2012 לא רשם הופעה אחת במדי הקבוצה. בעונת 2012/13 הוא הפך לשוער המועדף בקבוצה ורשם 44 הופעות בכל המסגרות. הוא אף שיחק בגביע הליברטדוס והגיע עם הקבוצה עד לשלב חצי הגמר.
פאקו אייסטאראן
מאמן ראשי
בפברואר 2016 מונה לעוזרו של גארי נוויל בוולנסיה מהליגה הספרדית. ב-30 במרץ 2016 מונה לתפקיד המאמן לאחר פיטוריו של נוויל. ב-20 בספטמבר 2016 פוטר מתפקידו לאחר רצף כישלונות של הקבוצה.
נאוול גוסמאן
קריירה
ב-30 במאי 2013 שיחק במשחק הגומלין מול בוקה ג'וניורס בשלב רבע הגמר. המשחק הגיע לשלב בעיטות העונשין שיכריע מי תפעיל לשלב חצי הגמר, והסתיים ב-10-9 בבעיטות עונשין לטובת ניואל'ס אולד בויס. גוסמאן בעט את הבעיטה שהעלתה את הקבוצה לחצי הגמר. בעונת 2013/2014 הפך רשמית לשוער הפותח בקבוצה והשתתף בכל המשחקים בעונה.
פאקו אייסטאראן
מאמן ראשי
ב-28 בספטמבר 2017 התמנה פאקו לתפקיד מאמן לאס פאלמס מליגת העל הספרדית. פאקו הוביל את הקבוצה בשבעה מחזורי ליגה, בהם צבר שישה הפסדים ותיקו בודד, ובעקבות הדחתה של הקבוצה גם מהגביע הספרדי, פוטר מתפקידו חודשיים בלבד לאחר מינויו.
נאוול גוסמאן
קריירה
ב-4 ביולי 2014 חתם בקבוצת טיגרס ממקסיקו. גוסמאן זכה עם הקבוצה בליגת העל המקסיקנית.
פאקו אייסטאראן
מאמן ראשי
ב-28 במאי 2018 חזר למקסיקו ומונה למאמן פצ'וקה מליגת העל המקסיקנית. ב-20 בינואר 2019 פוטר מתפקידו.
נאוול גוסמאן
קריירה
בעונת 2014/2015 העפיל גוסמאן עם הקבוצה לשלב הגמר של גביע הליברטדוס מול ריבר פלייט, גוסמאן הצליח לשמור במשחק הגמר הראשון על שער נקי, אבל במשחק השני של הגמר ספג שלושה שערים וריבר פלייט זכתה בגביע. בעונת 2015/2016 המשיך להפגין יכולת טובה וזכה עם הקבוצה שוב בליגת העל המקסיקנית.