cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היינץ הרטמן
קורות חיים
ב-1937 הציג במסגרת החברה הפסיכולוגית הווינאית את מחקרו בנושא פסיכולוגיית האגו, נושא שהרחיב בהמשך אותה שנה בספרו "פסיכולוגיית האגו ובעיית ההסתגלות". רעיונותיו היוו בסיס להתפתחות גישת פסיכולוגיית האגו, שהיוותה גישה תאורטית משמעותית בתחום הפסיכולוגיה בתקופה זו, שכללה פסיכולוגים רבים, בהם אנה פרויד, בתו של זיגמונד פרויד.
ב-1938 ברחו הרטמן ובני משפחתו מאוסטריה מאימת הנאצים, ולאחר שהות קצרה בפריז ובשווייץ, הגיעו ב-1941 לניו יורק. שם ייסד יחד עם ארנסט קריס ורודולף לוונשטיין את "החברה הפסיכואנליטית של ניו יורק", והמשיך בכתיבת מאמרים. ב-1945 ייסד עם ארנסט קריס ואנה פרויד את כתב העת השנתי "המחקר הפסיכואנליטי של הילד". בשנות ה-50 מונה לנשיא האגודה הפסיכולוגית הבינלאומית (IPA), ולאחר מספר שנים בתפקידו, קיבל את תואר הכבוד "נשיא לכל החיים" של האגודה.
הרטמן מת בעירו סטוני פוינט שבמדינת ניו יורק, בשנת 1970.
גישתו התאורטית
פסיכולוגיית האגו על פי הרטמן, הייתה מבוססת על התאוריה הפסיכואנליטית הקלאסית, אך שמה דגש רב על ההתפתחות הנורמלית של האדם ועל ניתוח האישיות המסתגלת שלו. בדומה לפרויד, הוא ביסס את התאוריה על תורת האבולוציה; אך בניגוד לפרויד, שטען כי התינוק נולד עם דחפים ביולוגיים (איד) ואילו האגו מתפתח מאוחר יותר, כתוצאה ממשא-ומתן בין האיד לדרישות המציאות והסביבה - הרטמן טען שבשל הצורך להישרדות והסתגלות לסביבה, נולד התינוק עם אגו בסיסי מסוים, שמאפשר לו למידה, חשיבה וכשרים רבים נוספים, לצורך הסתגלות. כשרים אלו מתפתחים באופן עצמאי מהאיד, בתגובה לסביבה, באזור נפשי אותו כינה "אזור משוחרר מקונפליקט". לאגו תפקיד חשוב גם בהרגעת אנרגיות אלימות שעלולות לפגוע באדם ובסביבתו, ולפיכך הוא פועל גם כאמצעי הגנה כנגד דחפי התוקפנות של האיד. למעשה, מנגנוני ההגנה של האגו, שפרויד ראה בשימוש בהם כמכשול בפני הבריאות הנפשית של האדם, תוארו על ידי הרטמן כחיוניים ומועילים להסתגלות, משום שנוצרו מתוך קונפליקט ונועדו להתאמת האדם לסביבתו.
בהתאם לראייה זו, תפס הרטמן את הפסיכופתולוגיה כנובעת מיכולת הסתגלות פגומה של האדם אל דרישות הסביבה, ומקושי להשתלט על דחפים אסורים של האיד ולוותר עליהם. בנוסף, הוא הדגיש את חשיבות התאמת הסביבה אל האדם וקבלת העצמי האמיתי שלו כפי שהוא, ולכן פתולוגיות תוארו כסוג של מחאה של האדם כנגד הסביבה שלא מאפשרת לו התפתחות של עצמי אמיתי (בדומה למה שנטען בגישות נוספות, כגון פסיכולוגיית העצמי ויחסי אובייקט).
ג'ונתן טרופר
ג'ונתן טרופר (באנגלית: Jonathan Tropper; נולד ב-19 בפברואר 1970) הוא סופר, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי וחבר סגל חיצוני במכללת מנהטנוויל.
ביוגרפיה
טרופר נולד בעיר ניו יורק. הוא למד תואר ראשון בשפה אנגלית ותואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. לאחר מכן הוא ניהל חברה במנהטן שייצרה מתקני תצוגה לחברות תכשיטים במשך שמונה שנים. הוא כתב בלילות ובסופי השבוע, וכך פרסם בסופו של דבר את הרומן הראשון שלו, Plan B, שמשך את תשומת לבו של סוכן, מה שאיפשר לו בסופו של דבר לעזוב את עבודתו לעסוק בכתיבה במשרה מלאה. ארבעה מספריו הוצאו למכירה פומבית בפחות משבוע לאחר פרסומם (ספר ג'ו, איך לדבר עם אלמן, Everything Changes ומכאן אני ממשיך).
הנושאים של ספריו בדרך כלל נובעים מהחוויות האישיות של: הם עוסקים בנושאים כמו חיי רווקות, התבגרות, חתונה, חיי נישואין, גירושין והחיים בפרברים. עיר הולדתו, ניו רושל במחוז ווסטצ'סטר במדינת ניו יורק, היא מקור עיקרי להשראה עבורו ביצירת הדמויות והרקע בספריו.
"באיך לדבר עם אלמן" היה בחירת "התוכנית של ריצ'רד וג'ודי" בשנת 2007 באנגליה. ספרו, "Everything Changes" נבחר ב Booksense selection. שלושה מספריו של טרופר מעובדים לסרטי קולנוע. טרופר היה כותב-שותף לעיבוד הקולנועי של "ספר ג'ו" יחד עם אד בארנס, שיביים את הסרט. מכאן אני ממשיך פורסם באוגוסט 2009 והיה אחד מרבי המכר של הניו יורק טיימס. בשנת 2014 הספר עובד לסרט בעל אותו השם. הרומן האחרון של טרופר, רק עוד דבר אחד, פורסם באוגוסט 2012.
טרופר, יחד עם דייוויד שיקלר, יצר את סדרת הטלוויזיה "באנשי", שהוקרנה לראשונה בינואר בערוץ סינמקס. טרופר משמש כמפיק בפועל של הסדרה.
בשנת 2021 לקח חלק בכתיבת התסריט לסרט "The Adam Project" בבימויו של שון לוי ובכיכובו של ראיין ריינולדס, אשר יעלה לפלטפורמות של נטפליקס במהלך 2022.
טרופר נשוי ויש לו ארבעה ילדים, המשפחה מתגוררת בניו יורק.
אל (אלברט) טננבאום
המרכז לטניס בערד
טננבאום גדל בפילדלפיה, ארצות הברית, ב-1953, שם עשה תואר ראשון בניהול מרכזי פנאי וקהילה עם התמחות בתחום הספורט. ב-1978 עלה לישראל והתגורר במכון ווג'ס בערד, שבו למד עברית. מפגש מקרי עם חברו, הרולד לנדסברג, ממייסדי המרכז לטניס בישראל, עורר בו את הרעיון להקים מרכז טניס גם בערד, מתוך הבנה, כי יוכל לשלב בין אהבתו לטניס ובין הרצון ליצור שינוי חברתי אמיתי ולהקנות לילדים כלים וערכים שיעזרו להם לעצב את עתידם לטובה.
בדף ההסבר על זכייתו בפרס "יקיר הרשות" 2017, הוא מצוטט כך:
בשנת הגעתו לערד, היה בעיר מגרש טניס אחד, שם פגש כמה מחובבי המשחק, וביניהם גם אלי זיו, עורך העיתון המקומי "כידוד" ומאמן טניס בעצמו, שהתלהב מהרעיון וסייע לטננבאום בהגשמתו. בהמשך, הוא נפגש עם ראש המועצה בערד, אברהם (בייגה) שוחט, שפעל להקצאת שטח מתאים לבניית המרכז באזור הספורט העירוני, וכן עם איאן פרומן, מנכ"ל המרכז לטניס בישראל. בין השאר, הסכים לנהל את המקום החדש ללא תשלום בשנה הראשונה, ובלבד שיתחיל לפעול.
לאחר שפרש מניהול המרכז, הפך למורה בבתי ספר בערד וביישובי הסביבה, שבהם הוא מלמד תוכנית מיוחדת של לימודי בייסבול.
סופטבול
ב-1980, הקים טננבאום קבוצת סופטבול מקומית, שהשתתפה בליגת הסופטבול הישראלית, שהוקמה באותן שנים. הקבוצה שיחקה במשך כ-20 שנה, וב-1983, זכתה באליפות. ב-1985, זומן טננבאום לנבחרת ישראל בסופטבול, שהשתתפה במשחקי המכביה ה-12. הוא שיחק בתפקיד המוסר (פיצ'ר) והפגין רמה מקצועית גבוהה.
יקיר הרשות 2017
בדצמבר 2017, אחרי עשרות שנים של השקעה בספורט ובחינוך בערד, קיבל טננבאום את אות "יקיר הרשות – עולים ומגשימים" מטעם משרד החינוך. הפרס הוענק באותה השנה, כחלק מחגיגות 70 שנה לישראל, לאזרחים שעלו ארצה ותרמו משמעותית למען הקהילה.
ועד העיר ליהודי ירושלים
ועד העיר ליהודי ירושלים (נקרא בהמשך ועד הקהלה;1917–1948) היה גוף מרכזי חשוב שאיגד תחתיו את רוב העדות והחוגים של יהודי ירושלים בתקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל, ותפקידו היה לדאוג לצרכיה החיוניים של הקהילה היהודית בעיר. במשך שנות פעילותו מילא תפקידים מרכזיים ביישוב החדש בעיר, והיווה את הבסיס להקמת עיריית ירושלים לאחר הקמת מדינת ישראל.
רקע
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 החלה להיווצר בירושלים תשתית של מנהל עירוני, שייצג את בני שלוש הדתות: מוסלמים, יהודים ונוצרים. למרות שהקהילה היהודית הייתה הקהילה הגדולה ביותר החל משנות ה-80 של המאה ה-19, ייצוגה במנהל העירוני לא היה שוויוני, וכלל שני יהודים בלבד מתוך שמונה מוסלמים ונוצרים. עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים בחודש דצמבר 1917, דאג הממשל הבריטי לייצוג קהילתי שוויוני יותר, והמנהל העירוני שונה במקצת והכיל מאז מועצה בת שישה חברים: שני מוסלמים, שני נוצרים ושני יהודים. למרות השינוי בייצוג היהודי, עדיין נותרה משרת ראש העיר בידי הציבור שאינו יהודי, ואספקת צרכים חיוניים רבים לקהילה היהודית נעדרה בדרך כלל. כדי ליהנות מהצרכים החיוניים המגיעים לה, התארגנה הקהילה היהודית בעיר במסגרות של וועדים מקומיים.
הקמה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה וירידת כוחו של היישוב הישן בעיקר בשל ניתוקו ממקורותיו הכספיים, חוגי היישוב החדש בירושלים, שבלטו בנושאי חינוך ורפואה, התפתחו ותפסו מקום מרכזי בהנהגת העיר ובשליטה על כספי הסיוע. כבר עם תחילת המלחמה התגבשו אנשי היישוב החדש לקבוצה שכללה משכילים ספרדים ואשכנזים כאחד, ופעלה כגוף סיוע ליהודי העיר, ויצרה עבורם מקומות תעסוקה.
מלבד יוסף מיוחס, יעקב טהון ואליעזר הופיין, שנשארו בירושלים בימי המלחמה, הוגלו שאר העסקנים הציוניים הבולטים מהעיר על ידי השלטון העו'תמאני. עם סיום השליטה העות'מאנית בירושלים, הביקוש לגוף מרכזי שידאג לספק את צרכיה החיוניים של הקהילה היהודית בירושלים גבר, והשלושה ערכו בירושלים כינוס ייסוד ב-12 בדצמבר 1917, מספר ימים לאחר שנכבשה העיר בידי הבריטים. אל הכינוס הוזמנו 16 אישים ידועים מהיישוב, שהחליטו יחד על הקמת וועדת בחירות שהופקדה לייסד את גוף ההנהגה המרכזי, שיהיה מיועד לכלל העדות והחוגים מהיישוב הישן והחדש בעיר, וידאג לצורכיהם החיוניים. וועדת הבחירות הורכבה משלושה נציגי מייסדי הוועד, ועוד 27 נציגי הוועדים והארגונים שלהלן: ועד העדה הספרדית בירושלים (חמישה נציגים), "וועד כל הכוללים" (ארבעה נציגים מטעם כוללות האשכנזים, ונציג אחד מ"וועד האשכנזים"), הסתדרויות "ירושלים", "המזרחי", "האזרח", "הלאומיים-הרדיקלים", "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" (נציג אחד מכל הסתדרות), "אגודת המורים", "אגודת הפקידים", "אגודת מרכז", "אגודת בעלי המלאכה", ו"אגודת השמשים והסופרים" (נציג אחד מכל אגודה), "הצעירים הספרדים", "הצעיר הא"י", המכבים הקדמונים, "המכבי", בני ברית ואגודת אחוה (נציג אחד מכל ארגון).
בתחילת חודש מרץ 1918 נערכו בחירות בהשתתפות כ-3,000 מתושבי ירושלים, שבחרו לוועד נציגים מכלל עדות וחוגי ירושלים.
הוועד התכנס לראשונה ב-18 במרץ 1918, ובמהלך השנה הראשונה להקמתו התקבלו החלטות שונות בנוגע לאופי הוועד ודרכי פעולתו.
בחירת נציגי הוועד ודרכי פעולה ראשונות
בכל ארבע שנים נבחרו חברי הוועד מחדש, וזכות הבחירה ניתנה לכל יהודי בגיל 20 ומעלה, המתגורר בירושלים לפחות שישה חודשים. כדי להיבחר כחבר לוועד, היה על המועמד להיות בן 25 ומעלה, ולהתגורר בירושלים לפחות 12 חודשים.
הוועד פעל באמצעות שני גופים: "ועד העיר הכללי" שמנה 70 נציגים, ו"הוועד הפועל", שמנה 23 נציגים. ה"ועד הפועל" ניהל בפועל את ענייני הקהילה היהודית בהתאם למדיניות שקבע "ועד העיר הכללי", ויישם את החלטותיו באמצעות וועדה של שבעה נציגים מחבריו, שהתכנסה אחת לשבוע ומסרה ל"ועד העיר הכללי" דו"ח מפורט על פעילותה.
הבחירות הראשונות לוועד שנערכו לאור התקנות שנקבעו במהלך השנה הראשונה לקיום הוועד, התקיימו ב-14 במאי 1919, והשתתפו בהן 2,538 איש מתושבי ירושלים, מתוכם 1677 ספרדים ו-861 אשכנזים. הנציגים שנבחרו לוועד הורכבו בעיקר מאנשי המנהיגות הציונית הוותיקה בעיר, ומציבור המתונים מהיישוב הישן. בבחירות אלו נבחר דוד ילין לשמש כיו"ר הוועד, וסגניו היו יוסף מיוחס וזלמן רובין.
על רקע הבחירות שנערכו בדצמבר 1944, בוצעה חטיפת דניאל ינובסקי.
ייצוג ותיאום מול מוסדות השלטון
וועד העיר פעל לתאם בין גורמים שונים בירושלים, כדי לקדם עניינים משותפים ליהודים. כך לדוגמה היה מעורב בבחירות לעירייה בשנת 1927, והריץ רשימה יחד עם כלל הגורמים היהודים בעיר, שכללה את יצחק שמעיה אלישר, יצחק בן-צבי, אליהו יוסף שמאע וחיים סלומון, ותמכה בראע'ב נשאשיבי כמועמדה לראשות העיר. בבחירות לעירייה שנערכו בשנת 1934, הורצו מטעם הגורמים היהודים בעיר ובתמיכת וועד העיר, הנציגים דניאל אוסטר, שמואל עדן, אברהם אלמליח, יעקב חכמישווילי, יצחק בן צבי וחיים סלומון. בנוסף ניהל וועד העיר גם וועדת עירייה, שתפקידה היה לדאוג שיסופקו ליהודי העיר כל זכויותיהם.
לשם הקמת שוק מחנה יהודה, פעל וועד העיר לתווך בין בעלי הקרקע לסוחרים ולבעלי האמצעים הכספיים, והשיג את אישורה של מחלקת הבריאות בממשל הבריטי להקמת השוק, לאחר שהאחרונה דרש כי השוק יפעל לפי נוהלי היגיינה שקבעה.
סיוע כלכלי וסוציאלי
וועד העיר הקים תחתיו וועדות משנה, שעסקו בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה במתן סיוע לתושבי העיר על בסיס שיוך עדתי או מגזרי. בין היתר דאגו וועדות אלו לאספקת מזון ומתן הלוואות, לסייע לעניים, לטפל במראה השכונות ולקלוט עולים חדשים. כן לקחו גם חלק בפיקוח על מוסדות הסעד בעיר, ובהם "מושב הזקנים המאוחד לעדת האשכנזים", ובית מושב הזקנים והזקנות הספרדי.
בחסותו של וועד העיר, נפתחה בירושלים בחודש מאי 1932 לשכה סוציאלית, שהתרחבה אט אט למספר סניפים בשכונות שמחוץ לחומה, ובחודש אוקטובר 1932 נוסדה בחסות הוועד "האגודה לעזרת גני הילדים העבריים הציבוריים אשר בחסות ועד הקהילה", והוועד ריכז את פעילותה. עם תחילת מאורעות האיבה כנגד יהודים, ריכז הוועד את הטיפול בפליטים שברחו מהעיר העתיקה ירושלים ובפליטים שפונו מחברון. לאור התנכלויות ליהודים, בין השנים 1936 - 1939 היה אחראי הוועד על ארגון השמירה על מספר שכונות בירושלים באמצעות וועדת ביטחון שהקים לשם כך.
מועצה דתית מאוחדת
במחצית השנייה של תקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל, פעל וועד העיר לייסד גוף הנהגה דתית משותף לכלל העדות בירושלים, שבאמצעותו ניתן היה לפתח את שירותי הדת בעיר. לשם כך קיים וועד העיר משא ומתן בין נציגי הסתדרות המזרחי, נציגי הוועד הלאומי ונציגי הרבנות הראשית בשנת 1936, ובסופו הוחלט על הקמת "המועצה הדתית שעל-יד קהילת ירושלים". לאחר הבחירות למועצת הרבנות הראשית בסוף שנת 1936, אוחדו שירותי השחיטה האשכנזית ושירותי השחיטה של וועד העיר, ומאז היו בפיקוח של הרבנות הראשית.
קבורה
לאור התנהלות בלתי מפוקחת של ארגוני הקבורה היהודית בירושלים ופיצול הקבורה לחלקות שונות בין העדות, החליט הממשל הבריטי להטיל על וועד העיר לטפל בנושא ולתקן את הליקויים שבו. בתחילת שנת 1932 הוקמה על ידי הוועד וועדת קבורה שתפקידה היה לנהל את חברות הקדישא בעיר, לתאם עמדות ביניהן, לייצב את מחירי הגבייה על הקבורה וגביית מיסים לצורך שמירה והגנה על בתי הקברות עתיקים. וועדת הקבורה קיימה דיונים בנוגע למצב הקבורה היהודית בירושלים והגיעה למסקנה כי יש צורך בהקמת בית קברות חדש, שיהיה מיועד לכולם, ללא הפרדה בין העדות. הקמת בית הקברות יצאה אל הפועל בשנת 1935, אז נרכשה חלקת אדמה במעלה הר הזיתים בגודל של 22 דונמים, ובו בזמן הוקמה חברה קדישא חדשה מטעם וועד העיר, שתהיה אחראית לנהל ולהפעיל את בית הקברות. חברא קדישא זו פעילה עד היום בשם "חברא קדישא קהילת ירושלים".
מלבד החברה קדישא, וועד העיר ייסד וועד משנה בשם "גמילות חסדים של אמת" שתפקידו היה לדאוג שפעילות החברה קדישא תהיה לפי ההלכה היהודית ומנהגי ירושלים, ותקנותיו אושרו על ידי מועצת הרבנות הראשית ב-12 בספטמבר 1938. בית הקברות החדש, שתוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן, נחנך לראשונה בחודש אפריל 1939, עם קבורתו של הרב ישראל מאיר סימנסון, רבה של קהילת ברסלאו במקום.
בית הקברות בסנהדריה ובשייח' באדר
עם פרוץ מלחמת העצמאות, שוב התעורר צורך בהקמת בית קברות נוסף. הפיגוע שהתרחש בחודש פברואר 1948 ברחוב בן יהודה, גרם לאנשי הוועד לזרז הליכים למתן פתרון לבעיית הקבורה בהר הזיתים, שבתקופה זו נוספו אליה גם בעיות ביטחוניות. אנשי הוועד מצאו שטח באזור סנהדריה, קרוב לקברי הסנהדרין, בגודל של כ-25 דונמים. חניכת בית הקברות החדש נערכה ב-26 בפברואר 1948, עם קבורתם במקום של 42 מהרוגי הפיגוע ברחוב בן יהודה. בית הקברות נוהל על ידי אנשי הוועד, והנהלים בו היו זהים לאלו שבבית הקברות שבהר הזיתים. עם החרפת המלחמה, הפך אזור בית הקברות בסנהדריה לחזית הלחימה, ועם זאת גדל מספר הגופות ששכנו בבתי החולים ללא קבורה. לבסוף נמצא פתרון זמני בדמות קבורה בשטח ששכן במחצבה בשייח' באדר.
ועדת שמות
ועד העיר ניהל ועדת שמות מטעמו, שתפקידה היה להציע שמות לרחובות ירושלים, וחבריה היו אנשי רוח שהיו בקיאים בתרבות ובהיסטוריה של העיר. הוועדה הייתה מרכזת שמות שהגיעו אליה כבקשות מוועדי שכונות ומאישים פרטיים, ומעבירה אותם בצורה מסודרת בצירוף מפות אל הגורמים הרלוונטיים בעירייה. במשך שנות פעילותה של הוועדה, הייתה מגמתה בעיקר לקרוא לרחובות בעיר על-שם דמויות מרכזיות ביהדות, כדוגמת אבות האומה ודמויות נוספות מהמקרא, וגם על-שם דמויות שפעלו להרחבת היישוב בעת החדשה. כשהוקמה בשנת 1937 ועדת שמות מטעם עיריית ירושלים שהורכבה מנציגים מוסלמים, יהודים ונוצרים, רוב נציגיה היהודים היו חברי ועדת השמות שהקים ועד העיר. הוועדה המשותפת קבעה כי ברחובות שבהם מתגוררים יהודים - ייקראו שמות עבריים, ברחובות שמתגוררים מוסלמים - ייקראו שמות ערביים, וברחובות מעורבים - ייקראו שמות בשתי השפות.
סופו של הוועד
פעילות הוועד הגיעה אל סיומה עם הקמת המדינה, וכינון עירייה בירושלים, שלראשונה עמד בראשה ראש עיר יהודי. אולם למרות שפעילותו הופסקה, דרכי הפעולה והתשתית הארגונית של עיריית ירושלים היוו את הבסיס להקמתה ולפעילותה של זו האחרונה.
התנגדות לוועד
לוועד, שהכיל מגוון עדות ומגזרים מהיישוב, וחלק מנציגיו היו חילונים, קמה התנגדות מצד אנשי היישוב הישן, החרדים, והם סירבו לקחת בו חלק. כתגובה, הקימו האחרונים וועד חדש בשם "ועד העיר האשכנזי", שאיחד את יוצאי אירופה מהיישוב הישן, וכנשיאיו שימשו הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
ניסיונות איחוד בין שני הוועדים לא צלחו, בשל חילוקי דעות ביניהם, לדוגמה אודות השפה העברית, זכות בחירה לנשים, מיסים ושחיטה.
לאחר שאושרה "חוקת הקהילות" בשנת 1928, לפיה הוכרה קהילת יהודי ירושלים כקהילה לאומית בעלת זכויות לקיום מוסדות בשליטה עצמאית, הקים וועד העיר לשכה שפעלה עבור התפקדות לארגון כנסת ישראל. בשל פעילות ההתפקדות, אנשי היישוב הישן עוררו התנגדות להתפקדות לארגון, וקראו לפרוש ממנו בשל אי הכרתההכרתו בהלכה היהודית.
שרפת יער
שרפת יער, ובניסוח כללי יותר שרפת ענק בשטח פתוח (באנגלית: Wildfire), היא שרפה המתרחשת ביער או בשטח פתוח אחר.
שרפות אלה מאכלות יערות, בתי מגורים (הן אלו המרוחקים ממקום יישוב והן אלו הבנויים בגבול היישוב והיער) ושדות חקלאיים. הסיבות הנפוצות לשרפות אלה הן ברק, רשלנות של האדם, הצתה מכוונת, התפרצות הר געש וזרם פירוקלסטי הנוצר מהרי געש. הסכנה להתקיימותן מושפעת מגורמים נוספים כגון גלי חום גבוה, בצורות ושינויים אקלימיים מחזוריים כגון אל ניניו. שרפת יערות, בטווח הרחוק, תורמת להתחדשות היער ולחיזוקו. עקב התתחממות הגלובלית ושינויי האקלים, עלתה תדירות שריפות היער בעולם.
אקולוגיה
התפיסה הראשונית במדיניות ניהול הקרקעות של ארצות הברית הייתה שכל שרפות היער הן רעות, בהיותן איום על פארקים ויערות. האש נתפסה ככוח הרסני, וחלקה במערכת האקולוגית לא היה מובן. כתוצאה מכך, עד לשנות ה-70, כאשר התפתחה הבנה טובה יותר של השרפה, כל השרפות כובו. מדיניות זו גרמה להצטברות באזורים מיוערים מתים וגוססים, שמאוחר יותר סיפקו דלק לשרפות קשות יותר, ובחלק מהמקרים לכאלה שלא ניתן היה לשלוט בהן. תוצאה נוספת הייתה הצטברות של עצים וצמחים שמתו או נרקבו, שאילולא כן היו עולים באש. כיום הסברה היא כי מינים רבים של צמחים קטנים ועשבים נזקקים הן לשטח הגידול המתפנה בשרפה והן לתוצרי השרפה להזנת הקרקע. על כן, תוכנית בקרת השרפות של הפארק הלאומי גליישר שבמדינת מונטנה שבארצות הברית גורסת כי שרפות הנגרמות כתוצאה מפעילות אנושית יכובו כבעבר, אך במקרה של שרפה טבעית תהייה האש נתונה לבקרה וכיבויה יהיה תלוי בגודל האיום על בטיחות האדם והתשתיות. גם בפארק הלאומי ילוסטון המדיניות היא לכבות את כל השרפות הנגרמות על ידי האדם ולהעריך את היתרונות והחסרונות של השרפות הטבעיות ביחס למערכת האקולוגית של הפארק. אמצעי הכיבוי מופעלים אם הוחלט כי האש מהווה סכנה מיידית לאדם או למבנים, או שהיא עשויה לצאת מכלל שליטה.
צמחייה הסתגלה לשרפות במגוון דרכים. לאשוח דאגלס יש קליפת עץ עבה המגינה על חלקיו הפנימיים מפני רוב השרפות. אורן מפותל - שהוא מין העץ הנפוץ ביותר בפארק ילוסטון - מתגונן באמצעות אצטרובלים הנפתחים רק בתגובה לחום. זרעיהם מוחזקים במקום על ידי שרף קשיח, והאש גורמת להתמוססותו של השרף ובאופן זה הזרעים יכולים להתפזר. האש מסלקת את החומר העצי המת, ובכך מגדילה את שטח המחיה של עצי האורן. עצי הצפצפה יכולים לצמוח מחדש מהשורשים, וגם אם האש מכלה את העצים הגדלים מעל פני הקרקע, השורשים שורדים ברוב המקרים כיוון שהם מבודדים מהחום.
השפעות אקולוגיות אחרות
בשנת 2019 בעקבות שרפות היער בג'ונגלים הענקיים שבסמיכות לנהר האמזונאס, חוקרים מצרפת ומברזיל גילו כי השפעה מעניינת של השרפה היא הפשרה של קרחונים. הם מצאו כי הפיח שנוצר באוויר משרפת היער, נישא באוויר לעבר השלג והקרחונים באזור רכס האנדים, שם הוא מכסה את הקרחון, ואז האלבדו של הקרח, כלומר רמת הבוהק שלו יורדת לעומת המשטח. כמו כן, הפיח מוסיף קרינה לקרחון אשר מעודדת המסה שלו.
סוגי שרפות
ניתן לסווג שרפות יער לשני סוגים:
שרפת צמרות
שרפה צמרות נוצרת לרוב כשלב מתקדם של שרפת קרקע רגילה, בעקבות תנאי מזג אוויר יבש ורוחות חזקות. שרפת צמרות מתפשטת לרוב במהירות גדולה בהרבה משרפת קרקע רגילה. בשרפה הגדולה בכרמל של שנת 2010 דיווח קצין כבאות על התפשטות אש במהירות של 1,500 מטר ל-3 דקות (8.3 מטר לשנייה או 30 קמ"ש). שרפה זו קשה יותר לעצירה מכיוון שהיא מסוגלת לדלג מעל מחסומים מלאכותיים העוצרים שרפות קרקע כדוגמת כבישים ושבילי אש, וגם מכיוון שטמפרטורת השרפה גבוהה יותר משרפת קרקע. טמפרטורת האוויר במהלך שרפת צמרות יכולה להגיע עד למעל ל־800 מעלות, דבר הגורם להצתת עצים וחומרים דליקים אחרים אף ללא מגע אש ישיר. למרות החום הגבוה בשרפה זו, לעיתים פני הקרקע בשרפה זו נפגעים בצורה קלה יותר מאשר בשרפת קרקע, והיער מסוגל לחדש עצמו בצורה מהירה יותר, מאחר ששרידות הזרעים והשורשים בקרקע גבוה יותר.
שרפת קרקע
שרפת עשב היא שרפה מהירה, בכל נקודה היא נמשכת רק זמן קצר, כי לאחר ששרפה את כל החומר הדליק באותו המקום היא מתקדמת הלאה. הנזק שלה מועט. שרפות כאלה נפוצות מאוד, אך השפעתן על השטח כמעט אינה משמעותית.
הגנה מפני שרפות יער
להגנה מפני שרפות יער ננקטים אמצעים אחדים: מאמר שהתפרסם בכתב העת "אקולוגיה וסביבה" ניסה לבחון את יעילותם של מנגנוני אזורי החיץ במספר שריפות בהרי יהודה. מסקנת החוקרים הייתה כי אזורי חיץ סביב יישובים – במיוחד כאלו המתוכננים מראש עם נתיבי הגעה ומילוי מים עבור לוחמי אש – היו יעילים במניעת התפשטות השריפה ליישובים, אולם אזורי חיץ בתוך היערות עצמם לא הראו יעילות ברורה.
כיבוי שרפות יער
בנוסף לאמצעי כיבוי קרקעיים, כגון כבאיות, לכיבוי שרפות יער גדולות משמשת כבאות אווירית - באמצעות מטוסים, מסוקים או כלי טיס ייעודיים, הנושאים עמם כימיקלים, כגון מים, קצף, ותקרישים או חומרים מעכבי בעירה שפותחו במיוחד למטרה זו. שימוש בכלי טיס ייעודי לכיבוי שרפות יער רחבות היקף קיים מאז שנת 1953, שכן זו הדרך היעילה ביותר (ובפועל - היחידה) לנשיאה ופיזור של חומרי כיבוי בתנאי שטח קשים. בארצות הברית, שוכר משמר היערות או מחזיק בבעלותו כ-1,000 מטוסים ומסוקים מדי 'עונת אש', המגיעות יחד להוצאה שנתית של מעל 250 מיליון דולר.
שיקום יער לאחר שרפה
שרפות יער קיימות מאז התפתחות החיים על היבשה. על כן, באזורים המועדים יותר לשרפות, הצמחייה והחי מותאמים אבולוציונית להתמודדות עם שרפות. חלק מההתאמה היא ברמת המין, למשל רקמות קשות יחסית להצתה בגזע העץ, יכולת שיקום הצמח משורש עמוק או התנהגות בריחה בעת חישת עשן בדבורים. חלק אחר מן ההתאמות הוא ברמת האוכלוסייה, למשל ייצור זרעים שחלק מהם יכול לשהות באדמה במשך עשרות שנים ולנבוט רק לאחר שרפה.
בעשורים שאחרי השרפה, הצמחייה משתקמת ובעקבותיה מגיעים אל שטח היער, בחזרה, בעלי החיים. אולם, הן הרכב הצמחייה והן הרכב חברת החי לא בהכרח יהיו זהים לאלה שלפני השרפה. השרפה מהווה הזדמנות לחדירת מינים חדשים אל השטח מחד ומאידך, לא כל המינים הישנים יצליחו להשתקם אחריה.
נו-מטאל
נוּ-מטאל (Nu Metal) הוא תת-ז'אנר של מטאל אלטרנטיבי. הנו-מטאל נוסד באמצע שנות ה-90 והתאפיין בעבודת גיטרות לא דומיננטית, סגנון שירה המושפע מההיפ הופ ומהפאנק, ומבני שירים שנשאלו מן הרוק האלטרנטיבי יותר מאשר מן המטאל המסורתי. הנו-מטאל מאופיין בשילוב של הבי מטאל עם סגנונות אחרים כדוגמת היפ הופ, רוק אלטרנטיבי, פאנק, מוזיקה אלטרנטיבית וגראנג'.
מרדוך-זכיר-שומי השני
מרדוך-זכיר-שומי השני היה אציל בבלי, אשר שימש במשך מספר חודשים בשנת 703 לפנה"ס כמלך בבל.
נו-מטאל
תחילת הז'אנר
בשנות ה-90 עם ירידת ההבי מטאל החלו לקום להקות מטאל חדשות אשר יצאו מן המסגרת המטאלית ושילבו בין המטאל הקלאסי למוזיקה האלטרנטיבית. למשל האינדסטריאל מטאל, אשר שילב בין מטאל למוזיקה האלקטרונית, החל לפרוח עם עלייתם של מרלין מנסון, וייט זומבי וניין אינץ' ניילז והראפ מטאל עם רייג' אגיינסט דה משין וביוהזארד. בנוסף לכך להקות גראנג' רבות כמו אליס אין צ'יינס וסאונד גרדן שילבו בין מטאל לגראנג' וזכו לפופולריות גדולה. לעומת זאת קמה בארצות הברית תנועת הגרוב מטאל בהנהגת פנטרה, אשר החליפה את הריפים של הת'ראש מטאל בריפים כבדים ועוצמתיים יותר. להקות גרוב מטאל רבות כמו משין הד וספולטורה צברו פופולריות ענק והגרוב מטאל הפך במהרה לז'אנר השולט במטאל האמריקאי. באמצע שנות ה-90 קם גל חדש של להקות אשר שילב בין ארבעת הסגנונות, הראשונות מביניהן היו קורן, לימפ ביזקיט, דפטונס וקואל צ'יימבר. לאותו גל של להקות לא היה סגנון מוגדר אך המשותף לכולן היה החלפת המלודיה שבגיטרות (הנהוגה במטאל) בריפים קלים וקליטים (כנהוג במוזיקה האלטרנטבית) וריפים כבדים ועוצמתיים (כמו בגרוב מטאל). הגל החל לצבור פופולריות ועוד להקות מהאותו גל החלו להיות הלהקות המובילות ברוק ובמטאל האמריקאי. התקשורת ומבקרי המוזיקה נתנו לאותו גל את השם "נו מטאל" (בספרדית: מטאל חדש) מאחר שראו בגל זה כיורש של סצנת ההבי מטאל של שנות ה-80 שנכחדה ובנוסף לכך להבדילו מההבי מטאל הקלאסי אשר היה שונה ממנו במבנה הבסיסי.
מרדוך-זכיר-שומי השני
בתקופתו של סרגון השני מלך אשור, התקיימו מרידות בבבל, שהייתה מדינה וסאלית של אשור. באותה עת הצליח מרדוך-אפלה-אידינה השני, שהיה נסיך כשדי, למלוך בבבל במשך 12 שנים, בין השנים 710-722 לפנה"ס. בהמשך הצליח סרגון השני לגרש אותו מבבל. לאחר מותו של סרגון השני בשנת 705 לפנה"ס, עלה לשלטון בנו סנחריב, ותחילת שלטונו התאפיינה גם היא במרידות ברחבי האימפריה. מרידות אלה נוצלו גם על ידי העיר בבל למרידה. לאחר המרד בשנת 703 לפנה"ס בראשותו של מרדוך-זכיר-שומי השני, הגיע מרדוך-אפלה-אידינה השני לבבל, הוריד אותו מהשלטון ומלך בבבל, גם הוא לא לזמן רב. בהמשך אותה שנה, הצליח סנחריב לגרש גם אותו.
נו-מטאל
ההצלחה במיינסטרים
בסוף שנות ה-90 הפך ה"נו מטאל" לז'אנר המוביל ברוק ובמטאל בעולם. להקות הנו מטאל החלו לצאת לסיבובי הופעות עם גדולי המטאל כמו מטאליקה, אוזי אוסבורן ואיירון מיידן. הפסטיבל אוזפסט של אוזי אוסבורן החל לארח להקות נו מטאל רבות ובכך זכו להקות הנו מטאל לפופולריות גם בקרב מטאליסטים רבים. להקות נו מטאל רבות החלו להופיע בתוכניות בMTV וקליפים רבים של נו מטאל שודרו בתוכניות הרוק של MTV. אך למרות הצלחתו החל הז'אנר לספוג ביקורות רבות ולהיות מוחרם בקרב מטאליסטים רבים. מעריצי המטאל המסורתי טענו כי ה"נו מטאל" אינו מטאל מאחר שאינו מחיל את המאפיינים הבסיסיים של ההבי מטאל, בנוסף לכך ההצלחה המסחרית של הז'אנר בMTV גרמה גם היא לביקורות רבות כלפי הלהקות בטענה שהן משתמשות במטאל לצרכים מסחריים, הצלחת הנו מטאל גרמה לוויכוח המתמשך עד היום בין המטאליסטים- האם הנו מטאל נחשב כמטאל, והאם תרם למטאל מאחר שכמעט והכפיל את כמות מעריצי המטאל בעולם או שהזיק לו מאחר שגרם למטאל להתמסחר. למרות הביקורות זכו להקות הנו מטאל לפופולריות רבה והיוו מין גישור בין קהל המטאל לקהל הרוק האלטרנטיבי של מוזיקת המיינסטרים.
מחלוקת השיוך עם הבי מטאל
מטאליסטים ומוזיקאים רבים של הבי מטאל דחו את הנו-מטאל כתת-ז'אנר לגיטימי של הבי מטאל, בטענה שזה לא "הבי מטאל אמיתי". חלק מלהקות הנו-מטאל המוכרות ניסו להרחיק את עצמם מלהיות הבי מטאל בכלל. לדוגמה, ג'ונתן דייוויס, סולן להקת קורן, דחה את תווית ה"הבי מטאל" כשדיבר עם Vice, דייוויס דיבר על כך שקורן נקרא להקת הבי מטאל, ואמר, "מעולם לא חשבתי עלינו להיות מטאל מלכתחילה. כן, אנחנו כבדים ומכוונים נמוך, אבל מטאל, עבורי, הוא כמו ג'ודס פריסט ואיירון מיידן. זה מטאל, אחי. תמיד חשבתי עלינו כעל להקת פאנק. החרא הפאנקי והגרובי הזה". הסולן של גודסמאק, סולי ארנה, דחה גם הוא התווית "הבי מטאל" ואמר שהוא רואה בגודסמאק להקת הארד רוק.
סולן להקת לינקין פארק לשעבר, צ'סטר בנינגטון, הביע גם הוא חוסר הסכמה עם התווית של להקתו כקבוצת הבי מטאל, משום שלדעתו המונח מגביל את היקף הסגנון האמיתי של הלהקה. הוא פירט:
"[אנחנו] רצינו להבהיר זאת כבר מההתחלה כאשר תייגו אותנו כלהקת 'נו-מטאל'. לא שיש לנו משהו נגד מטאל... [אנחנו] לא רק דבר אחד. אז יש אלמנטים של הלהקה שהם מטאל, יש אלמנטים של הלהקה שהם פופ, יש אלמנטים שהם אלקטרוניים וגם היפ-הופ. תמיד הרגשנו שאנחנו לא כבולים לז'אנר אחד בלבד אז אחרי שיצרנו את Hybrid Theory ו-Meteora, באמת רצינו לקחת סיכונים מעבר למה שכבר עשינו בשני התקליטים הראשונים האלה, באופן יצירתי, ולהראות לעולם שאנחנו יכולים לעשות הרבה יותר מסתם ליצור שירי נו-מטאל".
בארכיון המטאל Encyclopedia Metallum, לא מקבלים את מרבית להקות הנו-מטאל, בטענה שאלו לא "מטאל אמיתי" או לא "מספיק מטאל". באתר מפורט: "כדי שלהקה תתקבל, צריך שיהיה לה לפחות אלבום מטאל אחד מלא, באופן חד משמעי. זה אומר ש-Def Leppard יכולה להתקבל בגלל הופעת הבכורה שלהם ב-NWOBHM, גם אם הם פנו לפופ רוק מאוחר יותר. זה גם אומר ש-DevilDriver ו-Soulfly, שהתחילו כנו-מטאל, נחשבו (בחוסר רצון) למקובלים, לאחר שלבסוף הוציאו כמה אלבומי מטאל".
חיים ברק
חיים ברק (ברלינר) (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד גדוד 82 במלחמת יום הכיפורים, מפקד חטיבה 211 ומפקד עורף פיקוד המרכז. לאחר שחרורו ניהל פרויקטי תשתית רבי היקף.
חייו
ברק נולד בשם חיים ברלינר בברית המועצות. עלה לישראל ב-1949. למד בבית הספר הריאלי והוא בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה כחניך מצטיין. התגייס לצה"ל ועשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל השריון. כקצין הדריך בקורס מפקדי טנקים ובקורס קציני שריון. במלחמת ששת הימים לחם כקצין בפלוגת טנקי צנטוריון בחטיבת הראל שהשתתפה בקרבות על ירושלים. ב-1968 מונה למפקד פלוגה בגדוד 82. ב-1971 מונה במינוי חירום למפקד גדוד מילואים בחטיבה 679.
ב-1973 מונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7. הוא פיקד עליו במהלך מלחמת יום הכיפורים. הגדוד היה באימונים בנגב של שתי פלוגות צמ"פ. שתי הפלוגות המבצעיות שלו נשלחו לפני המלחמה לתגבר את רמת הגולן, פלוגה א' בפיקוד אלי גבע שהוכשרה לגרור את גשר הגלילים, ופלוגה ג' בפיקוד מאיר זמיר סופחה לגדוד 77 של החטיבה ובמהלך המלחמה זכתה לכינוי "כוח טייגר". עם פרוץ הלחימה הוטסו שאר לוחמי הגדוד לצפון, הצטיידו בטנקים והגדוד סופח לחטיבה 188. במהלך קרבות הבלימה נפצע ברק ו-28 מלוחמי הגדוד נהרגו במלחמה, בהם סגן מפקד הגדוד. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 74 בחטיבה 188 שהוקמה מחדש.
ב-1976 נשלח לקורס קציני שריון מתקדם בפורט נוקס, ארצות הברית.
ב-1977 מונה למפקד חטיבה 211 ולאחר מכן שירת כסגן מפקד אוגדה 162. במלחמת לבנון הראשונה לחם כסגנו של יוסי פלד ב"כוח יוסי".
ב-1984 סיים תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1985 עד 1987 כיהן כמפקד עורף פיקוד המרכז.
שימש יו"ר ועד התושבים של אלפי מנשה ומנכ"ל החברה לפיתוח היישוב.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל ושותף בחברת הבינוי אוקיאניה מבנים וכמנכ"ל החברות אומניטק מקבוצת תים-מחשבים וטרנסטכניקה טכנולוגיה. ב-2002 מונה לראש מינהלת "תוכנית הקריה" במשרד הביטחון, שהייתה אחראית לביצוע תוכנית פינוי דרום הקריה ובינוי מתחם הקריה הנוכחי, במאי 2005 מונה לראש מינהלת עיר הבה"דים במשרד הביטחון וכיהן בתפקיד במשך שנה. כמו כן עמד בראש מנהלת ההקמה של מנהרות הכרמל וניהל פרויקטי תשתית נוספים.
כיום (2015) משמש כמנכ"ל פרויקט אגירה שאובה בהר הגלבוע מיסודן של אלקטרה ושיכון ובינוי, פרויקט ייחודי וראשוני מסוגו בארץ לייצור אנרגיה הידרו-אלקטרית.
סימון מיניולה
סימון מיניולה (בצרפתית: Simon Mignolet; נולד ב-6 במרץ 1988) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת קלאב ברוז' ובנבחרת בלגיה.
קריירה
מיניולה החל את דרכו במחלקת הנוער של סנט טרוידן בעיר הולדתו, ובשנת 2006 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ושימש כשוער הראשון בגיל 18. בעונת נבחר לכדורגלן השנה בבלגיה.
ב-17 ביוני 2010 חתם בקבוצה האנגלית סנדרלנד מהפרמייר ליג, ששילמה עבורו 2 מיליון ליש"ט. ב-15 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול ברמינגהאם סיטי שהסתיים בתיקו 2-2. ב-29 באוקטובר 2011 נפצע במשחק נגד אסטון וילה כאשר התנגש בשחקן הקבוצה היריבה אמיל הסקי וגרם לשבר בגופו. בעונת השתתף בכל משחקי העונה, והרבה לשמור על רשת נקייה.
ב-25 ביוני 2013 חתם מיניולה לחמש שנים בליברפול, ששילמה עבורו 9 מיליון ליש"ט. ב-13 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול, בניצחון 4–0 על פרסטון נורת' אנד במשחק ידידות. ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול במסגרת הפרמייר ליג, בניצחון 1–0 על סטוק סיטי. לאחר מכן רשם שני משחקים עם רשת נקייה נגד אסטון וילה ומנצ'סטר יונייטד. שבועיים לאחר מכן, לראשונה בקבוצה נכנע לשער נגד סוונסי סיטי. בעונתו הראשונה בקבוצה התמודדה הקבוצה על האליפות עד למחזור האחרון, ובסופו של דבר סיימה במקום השני.
בעונת 2015/2016 בליגה האירופית, על אף חוסר ההצלחה בליגה, העפילו ליברפול ומיניולה עד לגמר. מיניולה עמד בשערה של ליברפול בהפסד 1–3 לסביליה במשחק הגמר.
ב-4 באוגוסט 2019 חתם מיניולה לחמש שנים בקלאב ברוז' עבור 6.4 מיליון ליש"ט.
נבחרת בלגיה
לאחר השתתפות בכל הנבחרות הצעירות של בלגיה, זומן ב-1 בספטמבר 2010 לנבחרת הבוגרת, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 במרץ 2011, בניצחון 2–0 על אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2012. עם זאת, לא הצליח להעפיל יחד עם נבחרתו ליורו 2012. במשחקי מוקדמות מונדיאל 2014 שימש כשוער השני, כשמקדים אותו טיבו קורטואה, והעפיל עם בלגיה לטורניר הראשון שלו והמונדיאל הראשון של בלגיה מאז מונדיאל 2002.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים
ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים (בעבר: ועדת הטקסים הממשלתית) הייתה ועדת שרים האמונה על קיומם של הטקסים הממלכתיים וסמלי מדינת ישראל. הוועדה מתכנסת מכוח החלטת ממשלת ישראל, ומתפזרת עם פיזורה.
חברי הוועדה הם שרים מכהנים בממשלה ואל ישיבותיה מוזמנים בקביעות בין היתר ראש הטקס במשרד החוץ, ראש ענף משטר ונוהג במשטרת ישראל, ראש ענף משטר ומשמעת בצה"ל, מנכ"ל בית הנשיא, מנהל מרכז ההסברה וראש ענף טקסים ואירועים במשמר הכנסת.
הוועדה אמונה על סמלי המדינה: הדגל, הסמל וההמנון, אישור עיטורים שונים, מטבעות ושטרות ובולים רשמיים של המדינה.
בנוסף אחראית הוועדה על אירועים וימי זיכרון ממלכתיים הקיימים מכוח חוק או מכוח החלטת ממשלה, על קיומו של נוהל חבצלת, על רשימת סדרי הקדימה הממלכתיים, קביעת הנושא המרכזי של יום העצמאות והשנה כולה. בראש הוועדה עומד שר התרבות ומרכז ההסברה (החל מ-2015 בראשות מושיק אביב) משמש כגוף הביצוע שלה.
פציפיזם יהודי
פציפיזם יהודי או שלומנות יהודית הוא התנגדות למלחמה, אלימות ומיליטריזם בקרב יהודים, הפציפיזם היהודי נחשב לאחד מהמחלוקות הקשות ביהדות. הפציפיזם היהודי נוטל חלק משמעותי במחלקות יהודיות דוגמת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ציונות ואנטי ציונות, דמוקרטיה, דת ומדינה ואחרים. הפציפיזם היהודי נפוץ בעיקר ביהדות ארצות הברית.
פציפיזם יהודי בעת החדשה ויחס לציונות
לאחר קום תנועת הציונות, החלו פציפיסטים-יהודים רבים לתמוך בציונות, המפורסם שבהם הוא נתן חפשי, חלקם ניסו לשלב בין הרעיונות במסגרת הציונות הסוציאליסטית. אולם רבים מהם לא עלו לארץ ישראל מחשש שהדבר יגרום למלחמה עם ערביי ארץ ישראל. בקום תנועת המחתרות, לאחר שראו את מעשי האצ"ל והלח"י, עזבו כמעט לחלוטין את הציונות ודגלו באנטי ציונות. פציפיסטים-יהודים-ציונים נוספים היו יהודה לייב מאגנס, מרטין בובר ואחרים.
לאחר הקמת מדינת ישראל, ארגון "יהודים למען שלום עולמי" הפציפיסטי בירך על הקמת המדינה החדשה, אך ביקר בחריפות את הן את התקפת הענק על ישראל במלחמת העצמאות והן את החבלות הישראליות וקראו לשלום בן שני הצדדים.
אלברט איינשטיין היה אחד מן הפציפיסטים היהודים המפורסמים ביותר בעולם, הרבי מסאטמר כתב כי הוא מתנגד לציונות עקב היותו פציפיסט.
פציפיזם יהודי בסכסוך הישראלי-פלסטיני
הפציפיסטים היהודים תומכים בנישואי להט"ב, הפרדת הדת מהמדינה, חופש מדת ב-2003 הביע ארגון "יהודים למען שלום עולמי" תמיכה במפלגת שינוי של יוסף לפיד.
אופנבורג
אופנבורג (גרמנית: Offenburg "מבצר פתוח") היא עיר במדינת באדן-וירטמברג בגרמניה. אוכלוסייתה כ- 60,000 תושבים והיא המרכז הניהולי והעיר הגדולה במחוז אורטנאו. אופנבורג ממוקמת בקצה אזור היער השחור, בחצי הדרך בין הערים קרלסרוהה ופרייבורג, ומרוחקת כ- 20 קילומטר בלבד משטרסבורג אשר בצרפת.
היסטוריה
אזכור ראשון אודות העיר מופיע במקורות כבר בשנת 1148. בשנת 1240 העיר נזכרת תחת התואר "עיר קיסרית עצמאית", תואר אשר נשמר עד המאה ה-19.
בשנת 1689, במהלך מלחמת תשע השנים בין צרפת והאימפריה הרומית הקדושה נחרבה העיר כמעט לחלוטין. בין השנים 1701 ו-1771 הייתה העיר וסביבותיה נחלה בחזקתו של המרגרייב של באדן-באדן. בשנת 1803 איבדה העיר את תואר העיר הקיסרית האוטונומית ונכללה תחת רוזנות באדן.
ב-12 בספטמבר 1847 התרחשה אספה במלון זלמן בעיר, ובה נוסחו הדרישות של תושבי רוזנות באדן מהשלטון, כגון זכויות אדם בסיסיות, חופש העיתונות ומס הכנסה מדורג. אספה זו הייתה אחד מהאירועים הראשונים אשר הציתו את המהפכה הגרמנית של 1848-49. ב-19 במרץ 1848 הדרישות אושררו והורחבו על ידי אספה שנייה שהתרחשה בעיר, ומנתה 20 אלף משתתפים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלה אופנבורג מהפצצות אוויר, ולאחריה הייתה זמן מה תחת כיבוש צרפתי. עקב הקרבה לגבול הצרפתי, הושפעה העיר מהמערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה ובהמשך הייתה נתונה לא פעם להפצצות מהאוויר ולאש ארטילרית. כוחות צרפתים נכנסו לעיר ב-15 באפריל 1945 ולמשך 4 השנים הבאות הייתה העיר נתונה באזור הכיבוש הצרפתי עד כינונה של גרמניה המערבית במאי 1949. בשנות ה-70 הורחב שטחה של אופנבורג עקב הכללת 11 כפרים בשטח העיר.
יהודים
קהילה יהודית התקיימה באופנבורג לפחות מראשית המאה ה-19. ב-1875 נחנך בית כנסת בעיר. בליל הבדולח, אשר התרחש בנובמבר 1938, נחרב בית הכנסת של העיר ובית קפה סמוך שהיה גם הוא בבעלות יהודית, על ידי המון מוסת. עם פרוץ המלחמה נאסרו והוגלו רוב הגברים היהודים למחנה הריכוז דכאו. באוקטובר 1940 הוגלו כל היהודים שנותרו בעיר באותה עת למחנה המעצר גירס בצרפת, ובהמשך משם לאושוויץ. לאחר השואה לא שוקמה הקהילה היהודית בעיר ובניין בית הכנסת נמכר.
ניקולא לוגרושינו
ניקולא לוגרושינו (באיטלקית: Nicola Logroscino; 1698 – סביבות 1764) היה מלחין איטלקי בתקופת הבארוק.
חייו
לוגרושינו נולד בביטונטו (בארי) והיה תלמידו של פרנצ'סקו דוראנטה. ב-1738 עבד בצוותא עם לאונרדו לאו ואחרים בהפקה החפוזה של "דמטריו"; בסתיו של אותה שנה הפיק אופרה קומית, L'inganno per inganno, הראשונה בשורה ארוכה של אופרות קומיות, שהצלחתן זיכתה אותו בשם "אליל האופרה בופה" ("il Dio dell' opera buffa"). הוא יצא לפאלרמו, כנראה בשנת 1747, כמורה לקונטרפונקט; כמלחין אופרות הוא מוזכר בפעם האחרונה בשנת 1760 ומשערים שהלך לעולמו בסביבות 1763.
ללוגרושינו מיוחסת המצאת הפינאלה האופראי הקונצרטי, אבל עד כמה שאפשר לראות מן הפרטיטורה של "גוברנאלורה" והקטעים הספורים שנותרו מאופרות אחרות, אין אות לכך שפרקי הפינאלה שלו מתקדמים במשהו לעומת אלה של לאו.
כהומוריסט מוזיקלי, לעומת זאת, הוא ראוי להיזכר ורשאי לתפוס את מקומו לצד רוסיני.
שחקן משנה
שחקן משנה הוא שחקן שתפקידו במחזה או בסרט משמעותי פחות מזה של השחקן הראשי, אך משמעותי יותר מתפקידי ביטים. מתוך הכרה לחשיבות העבודה מסוג זה, תעשיות התיאטרון והקולנוע מעניקות פרסים נפרדים לשחקני המשנה הטובים ביותר.
תפקידיו של שחקן המשנה נעים בין תפקידי דמויות מינורית, ועד לדמויות עיקריות, ולעיתים קרובות הן דמויות מרכזיות בעלי חשיבות חיונית להתפתחות העלילה, כגון: חברו הטוב ביותר [של גיבור הסרט], מושא האהבה [של גיבור הסרט], הסיידקיק (למשל: דמותו של רובין בסדרת "באטמן"), או האנטגוניסט (למשל: הנבל). הם לפעמים, אך לא בהכרח, תפקידי אופי. בזמנים קדומים יותר, תפקידים אלו היו, לעיתים קרובות, סטריאוטיפים אתניים. בדרך כלל, שחקן המשנה לא אמור להאפיל על השחקן הראשי. הכינוי "שחקן משנה" בדרך כלל מתייחס להופעה ספציפית של שחקן; כלומר, אדם עשוי להיות שחקן משנה בסרט אחד, אך שחקן ראשי בסרט אחר.
בטלוויזיה, שחקנים עם תפקידי משנה הכוללים דיאלוג (כלומר, אינם ניצבים) מועסקים בדרך כלל על בסיס יומי, ללא חוזים ארוכי טווח.
מוזיאון פילדלפיה לאמנות
מוזיאון פילדלפיה לאמנות (באנגלית: Philadelphia Museum of Art; בקיצור: PMoA) הוא אחד המוזיאונים לאמנות הגדולים בארצות הברית. הבניין הנוכחי שלו, בצורת שלושה מקדשים יוונים מקושרים, נפתח בשנת 1928. , המתכנן הראשי והבוגר האפרו-אמריקאי הראשון של של אוניברסיטת פנסילבניה, קיבל השראה מהמקדשים שראה בעת שנסע ליוון.
המוזיאון הוקם בשנת 1876 ונמצא בקצה המערבי של שדרת בפילדלפיה. באוספים שלו יותר מ-225,000 יצירות.
בין המוצגים במוזיאון "אפיפניה" (1475) מאת הירונימוס בוש, "" מאת ויליאם טרנר (1835) "המתרחצות הגדולות" (1906) מאת פול סזאן, וכן אוסף גדול מיצירות מרסל דושאן שנתרם על ידי לואיז ו, ובהם "הזכוכית הגדולה", "נתון".
בקומה העליונה, מבקרים נושמים תרבויות אחרות בזמנים דרך יותר מ-80 חדרים תקופתיים, מהמנזר מימי הביניים ועד ה. אולם המדרגות הגדול כולל מוזיקה חיה, קוקטיילים וכיבוד קל. ימי שישי האחרונים של כל חודש, הם חגיגיים אף יותר, עם הופעות ופעילויות בנושאים שונים.
המוזיאון בקולנוע
מוזיאון פילדלפיה לאמנות זכה לפרסום בקהל הרחב לאחר שעל מדרגותיו צולמה אחת מהסצנות בסרט רוקי, בה נראה סילבסטר סטאלון באגרופים קמוצים וידיים מונפות.
קורט פון שלייכר
קוּרְט פוֹן שְׁלַייכֶר או בשמו המלא: קורט פרדיננד פרידריך הרמן פון שלייכר (בגרמנית: Kurt Ferdinand Friedrich Hermann von Schleicher; 4 באפריל 1882 – 30 ביוני 1934, ) היה איש צבא בדרגת גנרל ופוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר האחרון של רפובליקת ויימאר לפני עליית היטלר לשלטון.
נעוריו ותחילת הקריירה
פון שלייכר נולד בברנדנבורג לאב שהיה איש צבא. אחרי שסיים את הכשרתו בבית הספר לקצינים, התגייס לצבא הפרוסי בשנת 1900 בדרגת לויטננט. בבית הספר לקצינים התחבר עם פרנץ פון פאפן ובמהלך שירותו הצבאי התחבר עם אוסקר פון הינדנבורג, בנו של פאול פון הינדנבורג. חברויות אלו השפיעו בהמשך על התפתחות הקריירה שלו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שימש פון שלייכר כאיש מטה של הגנרל וילהלם גרנר, שהפך להיות פטרונו.
אחרי המלחמה
עם תום המלחמה בחר פון שלייכר להישאר בצבאה המצומצם של גרמניה, הרייכסווהר וקודם במהירות בדרגותיו. הוא תיפקד כאיש הקשר הראשי בין הצבא לרשויות האזרחיות. למרות השקפותיו האוטוריטריות הוא האמין שלצבא יש תפקיד חברתי באיחוד שכבות החברה השונות והתנגד לתוכנית הממשלתית לסייע לאחוזות היונקרים.
פון שלייכר הפך לדמות משפיעה מאחורי הקלעים בממשלתו של הקאנצלר היינריך ברינינג שבה שימש כעוזרו של שר ההגנה וילהלם גרנר. בסופו של דבר פון שלייכר, שפיתח יחסי חברות עם הנשיא פאול פון הינדנבורג, הסתכסך עם ברינינג וגרנר ותככיו הביאו לנפילת הממשלה במאי 1932.
פון שלייכר מונה לשר ההגנה בממשלתו של הקאנצלר החדש פרנץ פון פאפן. בסופו של דבר הסתכסכו פון שלייכר ופון פאפן וכאשר לאחר בחירות נובמבר 1932 לא יכלה הממשלה לקבל רוב ברייכסטאג, התפטר פון פאפן ופון שלייכר ירש אותו כקנצלר גרמניה החדש.
1925 בגרמניה
שנת 1925 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 54 שנות לאום.
טטרה 52
טטרה 52 (בצ'כית: Tatra 52) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כית "טטרה" (באנגלית: Tatra company) אשר יוצרה במספר תצורות בין השנים 1931–1939.
סך הכול יוצרו 1,687 יחידות.
אברהם דוב גרינבוים
אברהם דוב גרינבוים (נהגה גם: "אברוּם דׂויב"; נולד ב-1979) הוא עיתונאי, עורך, פובליציסט ובעל טור חרדי-ישראלי, עורך ביטאונה של תנועת ש"ס "הדרך" ולשעבר עורך "בקהילה", משמש גם כרב הקמפוס החרדי בגן יבנה, שלוחת המכללה האקדמית אשקלון.
ביוגרפיה
נולד בניו יורק להורים יוצאי פולין. אמו היא בתו של הרב מאיר מנדלסון מוורשה משמר תורת אדמו"רי ראדזימין ורבה של שכונת רמות פולין בירושלים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בירושלים. כאן למד גרינבוים במוסדות גור, השתלם בהוראה, והתקרב אל רבו הפני מנחם מגור, שגרינבוים מרבה להזכירו במאמריו. לצד לימודיו בכולל להוראה ודיינות, החל להשתלב בעריכת ספרים תורניים. במסגרת זו היה בחבר עורכי כתביו של הרב אריה לייב צינץ מווארשה.
ב-2008 החל לערוך את המגזין החרדי-חסידי "עולם החסידות" שתחת ידיו שודרג ושמו שונה ל'מורשה'.
ב-2009 מונה לסגן עורך של המגזין החרדי בקהילה שבו כתב בשלל שמות עט. במסגרת זו ערך ראיונות עם מנהיגי הציבור החרדי בישראל ומחוצה לה ועם ראשי המדינה כמו שמעון פרס וראובן ריבלין. ב-2012, עם עזיבתו של העורך בנימין ליפקין, קודם גרינבוים לתפקיד העורך הראשי של העיתון. באותן שנים נהג לפרסם טור פובליציסטיקה בשם "הישורת האחרונה" שלא פעם עורר פולמוסים וזעם תקשורתי. ב-2016 הודיע על סיום תפקידו בעיתון ונטילת פסק זמן מהעיתונות. עם פרישתו עבר לכהן כרב השלוחה החרדית של המכללה האקדמית אשקלון - הקמפוס החרדי למצוינות בגן יבנה תחת הכוונת הרב יצחק דוד גרוסמן. גרינבוים נמנה עם חברי ההנהלה בארגון הגג של "מפעלות הרב גרוסמן".
ב-2017 נקרא על ידי ראש תנועת ש"ס אריה דרעי להקים ולערוך את מגזין התנועה הדרך, תפקיד שבו הוא נושא עד היום. בד בבד הוא מפרסם טורים קבועים בירחון הישראלי "ליברל" שבו הוא מציג את עמדות הציבור החרדי. כך גם מפרסם טור קבוע בשפה האנגלית בעיתון "המודיע" המתפרסם בארצות הברית. לצד זה הוא מרבה לפרסם טורי דעה לא קבועים בשלל המדיות הישראליות.
גרינבוים נשוי ומתגורר בבית שמש.
כתיבתו
טוריו הפובליציסטיים של גרינבוים - הידועים בסגנונם הנשכני - עוררו לא פעם ביקורת וסערה תקשורתית. במקרה קיצון אף הביאו את הנפגעים לערוך מעמדים של שריפת העיתון.
ב-2016, לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, פרסם מאמר באתר "וואלה" על תרומתם של בחורי הישיבות לביטחון ישראל שבו טבע את המונח "לוחמי התורה".
במאמר שכתב באתר "כיכר השבת" הסביר גרינבוים את הצורך בעיתונות נפרדת לכל מגזר וקרא לש"ס לייסד עיתון יומי משלה.
בריאיון לאתר האינטרנט של רדיו קול חי חשף גרינבוים שבעברו הסיר ברגע האחרון ריאיון של אחד ממועצת חכמי התורה שבו נמתחה ביקורת על הרב עובדיה יוסף.
ב-2017, כאשר פורסם שהוא עתיד לערוך את ביטאונה של תנועת ש"ס, "הדרך", קמה מחאה מטעם קבוצה מנאמניו של הרב שלמה משה עמאר שניסו לסכל את המינוי, בטענה שגרינבוים כתב בעבר דברים שעשויים להשתמע כפגיעה ברבם.
במאמר שכתב בעקבות מגפת הקורונה בישראל והשפעתה על הישיבות החרדיות, הציע לשקול מחדש את מודל 'הישיבה לכול' בציבור החרדי.
מי רצח את הבוס?
מי רצח את הבוס? (באנגלית: Dead Boss) הוא סיטקום בריטי ששודר בערוץ BBC Three בשנת 2012.
כתיבה
הכותבות שרון הורגן והולי וולש נפגשו באמצעות הסטנדאפיסטית ג'ו קולפילד, שלה תוכנית ברדיו 4 של ה-BBC. וולש והורגן עבדו שתיהן בתוכנית, וולש ככותבת והורגן כשחקנית. הורגן העלתה רעיון לכתוב סיטקום על מישהו שתקוע בבית סוהר על פשע שלא ביצע. היא שאלה את וולש אם תרצה לעבוד איתה, והתהליך כולו מהרעיון עד השידור נמשך שנתיים וחצי.
וורמסר
וורמסר הוא שם משפחה ממקור גרמני המעיד על מוצאו של נושאו או אבותיו מן העיר וורמס בגרמניה.
בהריגנגה
בהריגנגה (בנפאלית: भेरीगंगा) היא עיר בפרובינציית קרנאלי בדרום־מערב נפאל.
היסטוריה
העיר הוקמה ב־2 בדצמבר 2014 כתוצאה מאיחוד של 3 עיריות. בשנת 2017 אוחדה לה עירייה נוספת.
גאוגרפיה
העיר נמצאת כ־20 קילומטרים מדרום־מזרח לבירת הפרובינציה בירנדרנגר, כ־42 קילומטרים מהגבול עם מדינת אוטר פרדש בהודו וכ־360 קילומטרים מעיר הבירה קטמנדו.
דמוגרפיה
בשנת 2011 התגוררו בעיריות כ־43,000 תושבים. 95.7% מאוכלוסיית העיר הם הינדים, 3.6% הם נוצרים, 0.5% הם בודהיסטים ו־0.3% הם מוסלמים.
תחבורה
בעיר עובר נהר בהרי. בנוסף, היא נמצאת על צומת כבישים המובילים, בין היתר, לנפאלגאנג' ולמדינות אוטראקהאנד ואוטר פרדש בהודו. כמו כן ניתן להגיע ממנה לקטמנדו ולערים הסמוכות לבירה.
לואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו
לואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו (בדנית: Louise Sophie af Danneskiold-Samsøe; 22 בספטמבר 1796 - 11 במרץ 1867), הייתה סבתה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה
לואיזה סופיה נולדה ב-22 בספטמבר 1796 בגיסלפלד, לכריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו וליוהנה קאס אף מור, בתם של האדמירל פרדריק כריסטיאן קאס ואדלה סופיה קאס אף שפארה. מצד אביה הייתה לואיזה סופיה נצר לכריסטיאן גילדלווה, בנו הלא חוקי של פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ב-18 בספטמבר 1820 התחתנה לואיזה סופיה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, שבה תפס בעלה כריסטיאן אוגוסט את דוכסויות שלזוויג-הולשטיין, בתמיכה מפרוסיה וממדינות הקונפדרציה הגרמנית, אולם בשנת 1851 חתמה פרוסיה על הסכם שלום עם דנמרק, ומיד לאחר מכן כבשו הדנים את הדוכסויות.
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לבעלה כריסטיאן אוגוסט, בתמורה לויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות. אולם, בנה פרידריך והלאומנים הגרמנים טענו שהוא לא היה יכול לוותר על טענתו לדוכסויות, ופרידריך הפך לסמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין.
בנובמבר 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנה פרידריך תבע את השלטון בדוכסויות שלזוויג-הולשטיין. טענתו של פרידריך התבססה על החוק הסאלי, אולם הדנים דחו אותה וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק חתם תחת לחץ על חוקה, שהשאירה את שלזוויג תחת שלטון דני.
ב-11 במרץ 1867 מתה לואיזה סופיה, והיא בת 70 שנים.
משפחתה
ב-18 בספטמבר 1820 התחתנה לואיזה סופיה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
כוונון מכוניות
כוונון מכוניות הוא שינוי של מאפייני מכוניות לטובת ביצועים או מראה. מטרת הכוונונים היא לשפר את ביצועי הרכב לצרכים שונים, כגון חיסכון בדלק, הסרת הגבלת המהירות מהמנוע, שיפור השליטה ברכב, הקטנת מרחק הבלימה ואף שיפור המראה. תעשיית הרכב כוללת תחום נרחב המסייע לכוונון מכוניות.
כוונוני המכוניות נפוצים בעיקר במרוצי המכוניות השונים (ראלי, פורמולה 1 ו-נאסקאר), אך ב-20 השנים האחרונות התחום התחיל להתפתח גם בקרב בעלי הרכבים הפרטיים. הכוונונים מתבצעים לא רק לקראת תחרויות ומרוצים אלא לעיתים גם למטרת ההנאה שבנסיעה ברכב משופר (לדוגמה: צליל מנוע רועם יותר, מראה יותר יפה).
כוונוני מנוע
מטרתם העיקרית של כוונוני מנוע היא שיפור בביצועים של המכונית, כגון תאוצה גבוהה יותר, מהירות סופית גדולה יותר ויצירת מומנט יותר גבוה. כוונוני המנוע העיקריים הם:
כוונוני שליטה
כוונוני השליטה מתבצעים לרוב על ידי החלפת בולמי הזעזועים, המתלים, הבלמים וכו'. כוונוני השליטה מועילים בפניות אך באים על חשבון נוחות הנהיגה. התקנת מתלים נמוכים יכולה להעלות את השליטה ברכב, להנמיך את מרכז הכובד ולהוסיף מראה ספורטיבי. התקנת בלמים תעזור לרכב לבלום מהר יותר. בדרך כלל תותקן ערכה מלאה הכוללת קליפרים, רפידות בלימה חזקות יותר ודיסקי בלימה עם חורי אוורור, שמקטינים את התחממות הדיסק בעת עצירה חזקה וממושכת. אמצעי נוסף להגדלת שליטת הרכב הם הצמיגים. במכוניות מרוץ מתקינים צמיגים רחבים כדי להשיג אחיזה גדולה ככל הניתן בכביש, העוזרים גם לתאוצה ובפניות.
כוונוני גוף
כוונוני הגוף נעשים לרוב עבור שיפור המראה (בנסיעה ברחוב) ועבור שיפור האווירודינמיקה (במרוצים).
כוונוני הגוף כוללים:
ההשפעה האווירודינמית של הרכיבים הנ"ל מתחילה במהירות של מעל 100 קמ"ש, כך שלבעלי רכב רגילים אין הצדקה לרכוש חלקי גוף יקרים, המועילים רק במסלול מרוצים. לכן טיונרים (אנשים שמשפרים את הרכב שלהם) רבים מתקינים חיקויים של חלקים למטרות אסתטיות.
מכוניות נפוצות לכוונונים
בארץ:
בחו"ל:
עמדת משרד התחבורה
משרד התחבורה בישראל לא מתיר, לרוב, לערוך שינויי ביצועים ברכב בטענה כי אלו יכולים לגרום לביטחון יתר בנהיגה ולהתנהגות לא אחראית בכביש. כמו כן נטען כי כלי הרכב אינם בנויים לשיפורים כאלו שמסכנים את הנהג ואת הסובבים אותו. המשרד אף מתנגד לחלק משיפורי המראה בטענה ששינויים קיצוניים יכולים להביא להסחת דעת ולגרום לתאונות דרכים.
דרניצקי (רובע)
דרניצקי ראיון (באוקראינית: Дарницький район) הוא רובע או "ראיון" של קייב, עיר הבירה של אוקראינה.
דרניצקי הוא אחד משלושה ראיונים של קייב, הנמצא על הגדה השמאלית של נהר דנייפר.
בראיון יש הרבה מפעלים שונים, ולכן הוא נחשב לראיון עם פוטנציאל כלכלי ותעשייתי גבוהה. במקביל, דרניצה ממשיך להתפתח כראיון שינה.
ג'ון פרגוסון וייר
ג'ון פרגוסון וייר (באנגלית: John Ferguson Weir; 1841 – 1926) היה צייר, פסל, סופר ומחנך אמריקאי. הוא היה בנו של הצייר רוברט וולטר וייר, פרופסור לציור ותיק באקדמיה הצבאית בווסט פוינט. אחיו הצעיר, ג'וליאן אלדן וייר, שהפך גם הוא לאמן ידוע שצייר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקאי.
ביוגרפיה
הוא נולד ב-28 באוגוסט 1841 בווסט פוינט, ניו יורק, ולמד אצל אביו רוברט וולטר וייר ובאקדמיה הלאומית, ניו יורק. בצעירותו עבד על ציורי טבע דומם והיה בקיא בציור נופים.