cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Love Me Harder
Love Me Harder (בעברית: אהוב אותי חזק יותר) הוא שיר של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה והזמר הקנדי דה ויקנד. השיר יצא לאור ב-30 בספטמבר 2014 כסינגל השלישי מתוך האלבום השני של גרנדה, My Everything.
הסינגל הצליח לשחזר חלקית את הצלחת הסינגלים הקודמים של גרנדה והגיע למקום שביעי במצעד הבילבורד האמריקאי ובכך היה הסינגל החמישי של גרנדה בעשירייה הפותחת במצעד והראשון של דה ויקנד, הסינגל אף זכה להצלחה מסחרית והגיע למעמד של פלטינה כפולה בארצות הברית לאחר שמכר למעלה משני מיליון עותקים. נכון לאוקטובר 2020, עומד השיר על כ-500 מיליון השמעות בספוטיפיי.
רקע והוצאה
הופעת הבכורה של השניים עם השיר הייתה בפרק הבכורה של העונה ה-40 של סטרדיי נייט לייב והם הופיע עם השיר גם בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית של אותה שנה.
ב-3 בנובמבר יצא הקליפ לשיר שזכה להצלחה וצבר למעלה מ-500 מיליון צפיות, הקליפ נחשב ליותר בוגר מהקליפים הקודמים של גרנדה והוא היה חלק משינוי התדמית של גרנדה באותה תקופה. קליפ השיר בוים על ידי האנה לוקס דייוויס.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה בינונית במצעדים בהשוואה לסינגלים הקודמים של גרנדה מהאלבום והוא הגיע לעשירייה הפותחת ב-10 מדינות, בישראל הקליפ לשיר הגיע למקום ראשון במצעד הקליפים של מדיה פורסט והיה השיר השלישי של גרנדה שמגיע למקום ראשון במצעד.
ש. פרידמן בע"מ
"ש. פרידמן בע"מ" (S. FRIEDMAN LTD) הייתה חברה ישראלית מובילה לייצור מוצרי חימום ומוצרי חשמל ביתיים (כגון: מקררים, תנורי אפייה, מכונות כביסה וכו') בין שנות ה-30 לראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
היסטוריה
את החברה הקימו שמואל שמריהו פרידמן ובניו. הם עלו לארץ ישראל מבודפשט, הונגריה, ובשנותיהם הראשונות בארץ התפרנסו מתיקון פרימוסים בבית מלאכה בנחלת שבעה בירושלים. בהמשך החלו בייצור של פתיליות ופרימוסים (שחלקם נמצאים בשימוש עד היום). בשנת 1936 הקימו את מפעל "ש. פרידמן בע"מ" בגבעת שאול בירושלים, שבשנותיו הראשונות ייצור כלי קיבול מפח. במהלך מלחמת העולם השנייה ייצר בעיקר עבור הצבא הבריטי. בראשית שנות ה-40 העסיק המפעל בין 150 ל-400 פועלים בהתאם לכמות העבודה וזמינות חומרי הגלם. באותה עת היה מפעל פרידמן המעסיק הגדול ביותר בירושלים ונאמר עליו "או שאתה עובד בפרידמן או שעבדת בפרידמן או שתעבוד בפרידמן". בשנת 1944 הוחל בייצור תנורי חימום ופרימוסים במפעל.
לאחר פטירתו של שמואל פרידמן ירשו את המפעל בניו, פרי ולאיוש. לאיוש עבד כמנהל הטכני והוגה הרעיונות של המפעל ופרי פעל כמנהל כספים, המפעל שגשג והיה בין המפעלים הגדולים בישראל בתחומו.
בשנות ה-70 נפטר פרי פרידמן וכעבור כמה שנים נפטר גם לאיוש פרידמן והמפעל סגר שעריו.
בין רעיונותיו המקוריים של לאיוש פרידמן:
לחברה הייתה במשך שנים רבות בלעדיות על יבוא של מותגים מובילים מהעולם, כגון Hotpoint ,Siltal ,Sanyo ו-Sauter, וכן פס ייצור רחב ביותר של תנורי חימום ואפיה, מכונות כביסה, מקררים וכו'.
תנור פרידמן
תנורי החימום "פרידמן", שכונו "פיירסייד", היו מותג ישראלי שנפוץ כמעט בכל בית בישראל בשנות ה-60 וה-70. גוף החימום של התנור היה פתילה שבערה מאספקה של נפט במכל קבוע, ונתונה בתוך גליל קטן מכוסה בכיפת רשת מתכתית, שהתלהטה מחום הבעירה. לוח מתכת קעור ומבריק שימש רפלקטור לאש והפיץ את החום בחדר.
תנור פרידמן הונצח ב"שיר הפטנטים" המפורסם של חיים חפר משנות ה-60 כאחת ההמצאות הישראליות המייחדות את הארץ (חפר החליף את השם "פרידמן" בכינוי "זלמן"): "כי זלמן הוא זלמן מה יש לדבר, כי זלמן תמיד הוא הטוב ביותר".
ציון ביתאן
הרב ציון ביתאן (1860, ה'תר"ך – 14 בנובמבר 1955, י"ח בחשוון ה'תשט"ו) היה מורה, דיין, ראש ישיבה, מקובל ואב בית הדין של טריפולי שבלוב. מחשובי רבני טריפולי במאה ה-20.
ביוגרפיה
בצעירותו למד אצל הרב יהודה צ'רמון, בנו של הרב מסעוד צ'רמון - מחבר הספר "גור אריה". בשנת 1878 (ה'תרל"ח), בגיל 18, הוסמך לרבנות לאחר שסיים את לימודיו, ומונה לשמש כמורה. לאחר שהתייתם מאביו בגיל 19, עבר עם שאר אחיו לגור אצל סבו מצד אביו.
בשנת 1883 (ה'תרמ"ג) עבר לטריפולי בהזמנת הקהילה היהודית, כדי לשמש שם כמלמד בישיבת "דאר סוויד", שבה למדו 400 תלמידים. בשל היותו חסר משפחה ומכרים בעיר, בשנים הראשונות לשהותו שם התארח בבית הגביר משה לביא, שלבסוף חיתנו עם בתו עזיזה בשנת 1888 (ה'תרמ"ח).
בשלב מסוים עבר עם משפחתו לתוניס מסיבה לא ידועה, ורק לאחר מספר שנים, בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) חזר לטריפולי לבקשת הקהילה המקומית כדי לשמש בה כדיין (במקביל לתפקידו כראש הישיבה) לצד חתנו, הרב יוסף ג'יעאן, והרבנים אברהם חביב, רפאל דאבוש ורחמים עגיב בהרכבים שונים לסירוגין.
החל משנת 1926 שימש כדיין בבית הדין שבראשו עמד הרב יצחק חי בוכבזה, ולאחר פטירת האחרון בשנת 1930, הצטרף לבית הדין הרב יוסף יונה. עם עזיבת חתנו, הרב ג'יעאן, את טריפולי לטובת כהונה כדיין בבנגאזי בשנת 1931, מונה הרב ביתאן לשמש כאב בית הדין של טריפולי עד לשנת 1933 (ה'תרצ"ג).
בשנת 1933, בהוראת השלטון האיטלקי הפאשיסטי בלוב, הורחק הרב ביתאן מהמדינה בשל היותו נתין צרפת, ומשם עבר לתוניס.
הלך לעולמו בתוניס ב-14 בנובמבר 1955 (י"ח בחשוון ה'תשט"ו) ונקבר בג'רבה. בחודש יוני 2011 הועלו עצמותיו ארצה ונקברו בנתיבות.
במשך תקופות פעילותו בלוב, העמיד תלמידים רבים שהיוו את דור ההמשך של רבני לוב ומנהיגיה הרוחניים. מספר ספרים שחיבר על מסכתות הש"ס הכוללים חידושים ופלפולים נותרו בכתב יד ואבדו במהלך השנים.
תלמידו, הרב חיים כחלון ייסד בפרדס כץ את בית הכנסת "שערי ציון" על שמו.
שיטת ברוידן
באנליזה נומרית, שיטת ברוידן היא שיטה קווזי-ניוטונית למציאת שורשים ב- משתנים. שיטה זו נוסחה לראשונה על ידי סי. ג'י. ברוידן בשנת 1965.
שיטת ניוטון לפתרון משתמשת במטריצת היעקוביאן,, בכל איטרציה. עם זאת, חישוב היעקוביאן היא פעולה מורכבת ויקרה חישובית. מטרת שיטת ברוידן היא לחשב את היעקוביאן רק באיטרציה הראשונה ולבצע עדכונים מדרגה אחת בכל שאר האיטרציות האחרות.
בשנת 1979 די. אמ. גיי הוכיח שכאשר שיטת ברוידן מיושמת על מערכת משוואות ליניאריות מגודל, היא מתכנסת ב שלבים, אם כי כמו כל השיטות הקווזי-ניוטוניות, היא עשויה שלא להתכנס למערכות לא ליניאריות.
פתרון עבור משתנה יחיד
בשיטת הססקנט, נחליף את הנגזרת הראשונה ב-  בקירוב הליניארי:
ונמשיך בדומה לשיטת ניוטון:
כאשר הוא אינדקס האיטרציה.
פתרון עבור מספר משתנים
כאשר היא פונקציה וקטורית של וקטור :
עבור בעיות מסוג זה, ברוידן הציע הכללה של שיטת ניוטון החד-ממדית, והחליף את הנגזרת ביעקוביאן. המטריצה היעקוביאנית נקבעת באופן איטרטיבי, בהתבסס על משוואת הססקנט:
כאשר הוא אינדקס האיטרציה. למען הבהירות, נגדיר:
כך שניתן לשכתב את האמור לעיל בתור
חישוב זה מביא לערך מינימלי עבור נורמת פרובניוס:
לאחר מכן נוכל להמשיך בצורה זהה לשיטת ניוטון:
ברוידן אף הציע להשתמש בנוסחת שרמן-מוריסון על מנת לעדכן ישירות את המטריצה היעקוביאנית ההופכית:
ניתן לחשב בטכניקה דומה על ידי שימוש בשינוי קטן ל-. צורה זו מניבה שיטה שנייה, מה שמכונה "שיטת ברוידן הרעה" (אך ראה):
זה ממזער נורמה שונה מזו של פרובניוס:
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 1999
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 1999 התקיימו ב-8 במאי 1999. מפלגת העצמאות שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, כשזכתה ב-26 מושבים מתוך 63. אחרי הבחירות הוקמה קואליציה יחד עם המפלגה הפרוגרסיבית. ראש הממשלה דוד אודסון המשיך לקדנציה נוספת.
שיטת ברוידן
פתרון עבור מספר משתנים
שיטות קווזי-ניוטוניות רבות אחרות הוצעו בתחום האופטימיזציה, שבה מחפשים מקסימום או מינימום על ידי מציאת השורש של הנגזרת הראשונה (שיפוע במספר ממדים). היעקוביאן של השיפוע נקרא מטריצת הסיאן והוא סימטרי, מה שמוסיף אילוצים נוספים לעדכון שלו.
שיטות דומות לשיטת ברוידן
ישנן מספר שיטות אשר פורסמו בצמוד לשיטת ברוידן אשר נוקטות גישה דומה לחישוב שורש של פונקציה
גבר בפוראבר
גבר בפוראבר הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אנה זק בהשתתפות ליין מסיבות ההומואים פוראבר תל אביב. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים NMC ב-15 ביוני 2021 כרצועה שלא מתוך אלבום. השיר נכתב, הולחן והופק על ידי הצמד המוזיקלי דולי ופן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר פורסם לצד צאתו של הסינגל ובוים על ידי איתמר לידר. הקליפ צולם בתל אביב-יפו.
ביקורות
בן בירון בראודה מאתר "וואלה!", ציין כי "גבר בפוראבר" הוא המנון הגאווה הגרוע ביותר לשנת 2021. כתב בביקורת.
פויניקס
פויניקס (ביוונית: Φοῖνιξ, ביחסת שייכות : Φοίνικος, פויניקוס) היה נסיך או מלך פיניקי, האפונים לפיניקיה, וקרוב של אירופה במיתולוגיה היוונית.
מספר מקורות קדומים הזכירו את פויניקס כאבי אירופה (בניגוד לחלק ניכר מהמקורות, לפיהם אביה היה אגנור). באיליאדה מאת הומרוס, זאוס מזכיר בדבריו את בת פויניקס המפורסם אותה אהב, שילדה לו את מינוס ואת רדמנתיס. באקכילידס הזכיר בשירתו אישה אצילה בת פויניקס שנלקחה על ידי זאוס למשכב. לפי פאוסניאס, אסיוס מסאמוס סיפר בשירתו האפית שאירופה (ואחותה אסטיפלאיה ) נולדו לפויניקס מפרימדה בת אוינאוס.
קונון הזכיר את פויניקס בשלושה מסיפוריו, שניים בהקשר של אירופה וקדמוס, ואחד בהקשר של אנדרומדה. בסיפור אחד מסופר על איך אירופה בת פויניקס נעלמה, ולכן האב שלח את בניו לחפש אחר אחותם, כאשר אחד מהם היה קדמוס; אך סיפור אחר טוען שהסיפור היווני לפיו קדמוס נשלח לחפש אחר אירופה, שהייתה מילדי פויניקס ונחטפה על־ידי זאוס בצורת שור, שגוי, ולמעשה הוא נשלח כחלק ממזימה להשתלט על אירופה (היבשת). הסיפור השלישי של קונון שמזכיר את פויניקס מספר על תולדות אנדרומדה, באופן די שונה מהמיתוס היווני. שני אחים נולדו, קפאוס ופינאס, וממלכת קפאוס הייתה מה שבהמשך נקרא פיניקיה אך בימים ההם נקרא יפו, על שם יפו עיר החוף. גבולותיו השתרעו מהים התיכון עד ל"ערבים" שחיו על הים האדום. לקפאוס הייתה בת נאוה – אנדרומדה, ופויניקס חיזר אחריה, וכך גם פינאס אחי קפאוס. קפאוס החליט, לאחר מחשבה רבה על שני המחזרים, לתתה לפויניקס, אך בעזרת חטיפתה בידי המחזר הסתיר את היות הבחירה מכוונת (להבנתי, הוא לא רצה לפגוע בפינאס, ולכן הסתיר את בחירתו בפויניקס באומרו לפויניקס לחטפה). אנדרומדה נחטפה מאי קטן צחיח, שם היא הייתה רגילה להקריב לאפרודיטה. כשפויניקס חטפהּ באניה (שנקראה, בין במקרה ובין בשל דמיון למפלצת). אנדרומדה החלה לצרוח לעזרה, בהנחה שהיא נחטפת ללא ידיעת אביה. פרסאוס בן דנאה, שמצירוף מקרים אלוהי הפליג בקרבת מקום, התמלא רחמים ואהבה ממבט ראשון על הילדה. הוא הרס את האנייה, הקטוס, והרג את אלה שעל סיפונה, שהיו רק מופתעים, ולא נהפכו לאבן ממש; אצל היוונים זה הפך למפלצת ים בַמיתוס, והאנשים הפכו לאבן בעזרת ראש גורגון. אז פרסאוס הפך את אנדרומדה לאשתו והיא הפליגה איתו ליוון, והם חיו לארגוס בה הוא הפך למלך. חלק מהמקורות מציגים את פויניקס כבנו של אגנור, שכמו הבנים האחרים יצא לחפש בעצמו אחר אירופה. פסאודו־אפולודורוס מספר שלאחר שהגיע אגנור לפיניקיה הוא התחתן עם טלפסה, והוליד בת – אירופה, ושלושה בנים – קדמוס, פויניקס וקיליקס, ופסאודו־אפולודורוס מזכיר כי יש הטוענים שאירופה היא בתו של פויניקס. זאוס אהב את אירופה, ובהפכו לשור לקח אותה לכרתים. בהיעלמה של אירופה, אביה אגנור שלח את בניו לחפשה, באמרו להם לא לחזור עד שימצאוה. עמם אמם, טלפסה, ותאסוס, הם יצאו לחפש אחריה. אך לאחר חיפוש חרוץ בו לא מצאו את אירופה, הם ויתרו על המחשבה לחזור לביתם והשתכנו במקומות שונים: פויניקס בפיניקיה, קיליקס בקיליקיה, וקדמוס, טלפסה ותאסוס באזור הים האגאי. בדומה לכך, היגינוס סיפר שאירופה הצידונית בת אגריופה ואגנור, נישאה על־ידי יופיטר, ששינה צורתו לשור, לכרתים. אביה אגנור את בניו שלח להחזיר את אחותם, או אחרת – לא לחזור לטווח ראייתו. פויניקס לאפריקה נשלח, ושם נשאר, ולכן האפריקאים נקראים פוּנים; קיליקס נתן את השם לקיליקיה; וקדמוס הגיע ליוון. גם מוסכוס, בשירתו על אירופה, הזכיר שהייתה בתו של פויניקס.
פארק ז'בוטינסקי
פארק ז'בוטינסקי, הנקרא גם מבצר שוני או אמפי שוני, נמצא בין בנימינה לזכרון יעקב (בתחום המועצה מקומית בנימינה-גבעת עדה). המקום שימש בתקופת המנדט כבסיס ההדרכה המרכזי של האצ"ל וכיום, בנוסף על הפארק עצמו המשמש כאתר נופש פעיל, פועלים במקום מוזיאון לוחמי האצ"ל בתוך מבנה מהתקופה העות'מאנית, מוזיאון אחיעם לפיסול הכולל פסלי אבן, אורכסטרה ותיאטרון מהתקופה הרומית מהמאה השלישית לספירה, מוזיאון לתולדות ההתיישבות הבית"רית ומוזיאון ארכאולוגי. במקום מתקיימים אירועים, הצגות ומופעים בידי אומנים, זמרים תחת המיתוג זאפה אמפי שוני, המשוייכת לרשת מועדוני "זאפה".
בעת העתיקה
בתקופת המקרא המקום שכן בתחומו של שבט מנשה. השם שוני הוא כנראה שיבוש לשוני של שומי, שהיה שמו של כפר קדום שישב במקום, כפר המוזכר גם בתלמוד (תלמוד ירושלמי מסכת חלה פרק ב דף נח טור ג /ה"ב).
בתקופה הרומית הובלו מי המעיינות באמת מים משוני (ומעיינות נוספים) לקיסריה ובמאה השלישית הוקם התיאטרון בעל כ- 1000- 1500 מושבים, בו נערכו בין היתר חגיגות מים ופוריות לכבוד האלים בכחוס (דיוניסוס) וונוס (אפרודיטה). משום כך היישוב הוכר עדיין בתקופה הביזנטית בשם "מיומאס", הקשור לחגיגות המים אולם יש להבדילו מערי הנמל מיומאס-עזה ומיומאס-אשקלון, הידועות יותר.
בתקופה הביזנטית
בתקופה הביזנטית, בימי מרד השומרונים משנת 448, ניזוק התיאטרון ואחרי כן שוקם מחדש. לאחר הגזירות האנטי-פגאניות של יוסטיניאנוס הראשון הפך התיאטרון לאתר המיועד לבתי מלאכה. במקום הוקם בית בד גדול שפעל עד למאה ה-8.
בתקופת הצלבנים
הצלבנים ששלטו בחלקים של ארץ ישראל בין השנים 1099-1260 הקימו מבצר קטן על שרידי התיאטרון בכפר שומי לשעבר.
בתקופה העות'מאנית
במאה ה-18 השלטון העות'מאני בנה כאן בית אחוזה דמוי מבצר או ח'אן- החאן שוני - שנבנה סביב רחבה. משום כך המקום התחיל להיקרא בערבית "ח'אן א-שוני" בנוסף לכינוי "חירבת מיומאס".
בעת החדשה
בשנת 1913 רכש הברון רוטשילד באמצעות יק"א את אדמות שוּני מידי האפנדי סלים חורי כחלק מרכישת אדמות נרחבת באזור שנועדה ליצור רצף טריטוריאלי בין כרכור לזכרון יעקב. את האדמה מסר לעיבודם של הגדעונים, בני איכרים מזכרון יעקב, שהתיישבו במקום וקראו למחנה שהקימו "בנימינה" על שמו של הברון, אולם פונו מהמקום במהלך מלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה הגיע למקום, לצורך הכשרה חקלאית וגיבוש, הגרעין שייסד מאוחר יותר את בנימינה וישב במקום עד ייסוד בנימינה ב-1922, המשק החקלאי המשיך להתקיים בזכות קומץ יוצאי הגדודים העבריים עד 1925 ואז ננטש המקום.
בשנת 1929 הגיעו לשוני מרדכי ריבובסקי ומשפחתו עקב התרעות על סכנה מצד ערביי קיסריה, שם התגוררה המשפחה ועבדה בחקלאות למחייתה. משפחת ריבובסקי קיבלה היתר מפיק"א לעבור ולהתגורר עם עוד שתי משפחות בשוני לצורך שמירת אדמותיה. למחייתם עבדו האב ובניו בייבוש ביצות כבארה ובבניית בתים בפרדס חנה ובנימינה. שני זוגות ממשפחת ריבובסקי התחתנו בשוני ובהזמנה הרשמית שיצאה נקרא המקום "מושב שוני על יד בנימינה". המשפחה התגוררה במקום עד 1933.
בשנת 1939, במסגרת התיישבות חומה ומגדל חידשה קבוצת אנשי בית"ר, בסיוע אביגדור מירקין, סגן מנהל פיק"א שהיה איש בית"ר, את נקודת התיישבות תל צור על גבעת אום-אל-עלק. נקודה זו נוסדה על ידי אנשי העלייה השלישית, שהוחלפו ב-1919 על ידי קבוצת לופט ואלו הוחלפו ב-1922 על ידי משמר הוולגה. המקום ננטש ב-1923. עם חידוש היישוב על ידי אנשי בית"ר, הייתה זו נקודת ההתיישבות השנייה של תנועת זו, אחרי רמת טיומקין שליד נתניה. כעבור שנתיים, ב-1941 החליטו אנשי המקום לעבור למבנה החאן של שוני.
עקב בידודו של המקום יכלו אנשי האצ"ל לערוך במקום אימונים, החל באימוני פרט, דרך אימוני כיתה ותרגילי סדר ועד אימוני נשק. במקום נערכו קורסי שימוש בנשק, חבלה וכדומה, בנוסף נערכו כאן קורסי מפקדים של האצ"ל, חלקם בפיקוד קציני צבא פולניים.
המקום היווה נקודת הערכות ויציאה למבצעים שונים, ביניהם ההשתלטות על רכבת הנשק, פריצה למחנה 80 במטרה לגנוב ממנו נשק, ההתקפה על בניין הבולשת בחיפה והפריצה לכלא עכו.
בשנת 1946 החליטו אנשי היישוב לעבור לנחלת ז'בוטינסקי אשר בבנימינה והמקום נשאר כמתקן אימונים ומחנה הדרכה של האצ"ל. במסגרת שילוב האצ"ל בצה"ל ננטש המקום, עד שהקרן הקיימת ועמותת יוצאי האצ"ל החליטו לשפצו ולהפכו לפארק לשימוש הציבור.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 צילמו בחאן שוני הנטוש את תוכנית טלוויזיה גבי ודבי, ובו הם מוצאים את מקל הקסמים
בשנת 1979 בנק ישראל הנפיק שטר בערך 100 שקל להנצחת זאב ז'בוטינסקי. ברקע תמונת המנהיג הציוני הופיע מבנה החאן בשוּנִי, המזוהה בחלונות הקשתיים הגבוהים בחזיתו.
בשנים 1986–1988 בוצעה בפארק עבודת שימור מבנים שאיפשרה את הקמתם של מוזיאון ומסעדה בתכנון האדריכלים אמנון ניב ואמנון שוורץ ובביצוע קרן קיימת לישראל.
הטיילת שלאורך הכביש המוביל מזכרון יעקב לבנימינה נקראת טיילת שוני.
בחדרים שמאחורי הבמה ובבריכה נפתח בשנת 2003 על ידי קק"ל "מוזיאון אחיעם לפיסול" לזכרו של אחיעם שושני. המוזיאון כולל כ-96 פסלי אבן, ברונזה ועץ אשר משפחתו תרמה לאחר מותו.
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 ירושלים (2023)
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 לשנת 2023 תהיה אליפות אירופה השמינית בכדורסל 3x3, שתתקיים בירושלים, ישראל בהשתתפות 12 הנבחרות הטובות באירופה שיעפילו מ-8 בתי המוקדמות. האליפות תתקיים בין 5 עד ל-7 בספטמבר.
מבנה התחרות
בשלב הבתים יחולקו הקבוצות ל-4 בתים בני 3 קבוצות כל אחד. כל קבוצה תפגוש פעם אחת כל קבוצה בבית, בסך הכל 2 משחקים ובסופן 2 הראשונות בכל בית יעפילו לשלב רבע הגמר, ממנו יחלו הקבוצות לשחק בשיטת נוקאאוט, ברבע, בחצי וגמר. שתי המפסידות בשלב חצי הגמר יפגשו למשחק על מדליית הארד.
אנדרוגיניות
המונח "אנדרוגיניות" שונה מהמונח "הרמפרודיזם", המתייחס לנוכחות של תכונות מורפולוגיות של שני המינים.
אנדרוגיניות בתרבות הפופולרית
לאורך השנים המראה האנדרוגיני היה נפוץ בקרב חברי להקות שונות ובמיוחד בקרב להקות בסצנת הגלאם מטאל, ויזואל קיי, אימו, והסצנה גותית.
זמרות בולטות שהתאפיינו במראה אנדרוגיני הן בין היתר: בילי אייליש, גרייס ג'ונס, ואנני לנוקס והשחקניות בריג'יט לין, קתרין מוניג, דניאלה סי, טילדה סווינטון, ג'נט גולדשטיין והדוגמנית אגיאן דיין.
פופאי ובנו
פופאי ובנו (באנגלית: Popeye and Son) היא סדרת אנימציה אמריקאית בת 13 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1987 עבור רשת CBS.
זו הייתה סדרת האנימציה השלישית המבוססת על הקומיקס של פופאי. כמו כן זו הייתה סדרת האנימציה האחרונה שהופקה על בסיס הקומיקס של פופאי.
תקציר העלילה
פופאי וחברתו אוליב נשואים כעת ויש להם בן בשם פופאי ג'וניור אשר ירש את היכולת של פופאי לצבור כוח על-אנושי מאכילת תרד. כמו כן יריבו הנצחי של פופאי בלוטו נשוי כעת גם כן ויש לו בן בשם טנק. שתי המשפחות מתגוררות באתר נופש יוקרתי בשם סוויט הייבן השוכן בקרבת הים. הילדים שונאים זה את זה כפי שהוריהם שונאים זה את זה.
ג'וניור מתלווה פעמים רבות לאביו בהרפתקאות נועזות. ג'וניור נאלץ לאכול תרד במקרי-חירום כפי שעושה אביו למרות שהמאכל שנוא עליו.
הערה
סוויפי הוא בנו המאומץ של פופאי. ג'וניור איננו בן מאומץ והוא נולד לפופאי ואוליב.
אנדור טבאן
אנדור טבאן (בהונגרית: Tevan Andor; בקשצ'בה, 15 באוגוסט 1889 – בודפשט, 5 באוקטובר 1955) היה טיפוגרף, בעל בית דפוס, אמן ספרים, מוציא לאור וכן סופר מקצועי בתחום דפוס. הוא בנו ויורשו של אדולף טבאן ב"דפוס טבאן". אחותו מרגיט טבאן הייתה צורפת אמנית מפורסמת.
פעילותו ויצירתו
בתחילה דרכו הכין כרך שירה של גיזלה דפשי תחת השם הבדוי שלה "ניל", משוררת שלבעלה לאחר מכן, לקלמן רוז'נאי, היה השפעה רבה על התפתחות הגישה האמנותית של דפוס טבאן. גם עיתוני בודפשט הזכירו לראשונה את השם טבאן בהקשר לפרסום שתי יצירותיו. ההצלחה הגדולה הראשונה שלו הייתה פרסום הקריקטורות של הנריק מאיור ושל ג'רג' קירטי עם חרוזיו ההומוריסטיים של ז'ולט הרשאני. אחריו הגיע "פאנופטיקום" של הנריק מאיור ואחריו הרומן הלעגני החריף של קארוי לובאשי "אוגט" (Ugat), כלומר "נובח", שפורסם תחילה בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט. עבודות אלו גרמו לעיתונות הארצית להכיר את בית הדפוס הקטן והביעו עניין בפרסומים נוספים של דפוס טבאן. החל משנת 1912 יצאו לאור החוברות הקטנות, הזולות והצהובות של סדרת "ספריית טבאן", שהיו בעלות חשיבות יוצאת דופן הן מבחינה אמנותית הן אינטלקטואלית והן טיפוגרפית והפכו לפופולריות ביותר. בסדרה זו פרסם טבאן בעיקר יצירות של סופרים הונגרים בני זמנו וכן זרים משמעותיים, כמו דז'ה קוסטולני, לאיוש נאג', דיולה יוהאס, פרידייש קארינתי, מארק טוויין או אנטול פראנס. "סדרת הביבליופיל" המפורסמת, "סדרת טבאן לחובבים", הושקה ב-1913, וחלקים ממנה פורסמו במספרים קטנים, גם בכריכה אמנותית.
בסדרה יצאו לאור במשך למעלה מעשרים שנה ארבעה עשר כרכים, שנחשבים לפרסומים הבולטים ביותר של טבאן. במסגרת הסדרה, ספר השירים "תלונות הילד העני" של קוסטולאני היה הראשון שיצא לאור. ב-1943 הצליח טבאן לפרסם אחת מיצירות חייו המשמעותיות ביותר, איזופוס של גאשפאר הלטאי שהתפרסמה בעריכה מחדש של של המשורר ומתרגם ארתור קלטי (במקור רוזנברג) ועוטרה בחיתוכי עץ איטלקיים ישנים. ב-1944, כשהיה כבר אסיר ומגורש, נקטעה הסדרה וב-1945, לאחר שחזר הביתה מהגירוש, מעבודות הכפייה בווינה, החל שוב להפעיל את בית הדפוס, אך מאותה שנה הוציא ספרים חדשים רק בהזדמנויות חריגות. פרסום ספרו של אנטול פראנס Le Petit Pierre" (Little Pierre) (1918)" ב-1948 היה סוף עבודתו בהוצאת ספרים ונחשבת גם לאחד ההישגים המובילים ביצירתו. טבאן הוכיח את מחויבותו ואהבתו העמוקה לספרים לא רק בהוצאתם לאור, אלא גם בכתיבה משלו על תולדות הספר. ב-1955 ראה אור ספרו "מסע אלף השנים של הספר" (A könyv évezredes útja), המכסה את תולדות הכתיבה והספרים מראשיתו, אך טבאן כבר לא חי כשספרו זה יצא לאור.
צבי גזיאל
צבי (צביקה) גזיאל (נולד ב-8 בינואר 1954) הוא ספורטאי ספורט נכים, בעבר חבר נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
היה שחקן פעיל ובולט בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים, איתה זכה במדליית הזהב באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) והשתתף באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984), ב וב.
לרגל המשחקים הפאראלימפיים בשנת 2008 סיפר גזיאל בראיון על התפתחות הענף והאתגרים שאיתם התמודדו בתקופה בה שיחק: "במדינות כמו ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, איטליה ואנגליה הענף הזה הפך לספורט מקצועני. יש ליגות רציניות שבהן השחקנים מקבלים משכורות שמאפשרות להם לחיות טוב מהספורט. ארבעה שחקנים של הנבחרת שלנו, למשל, משחקים השנה בליגה האיטלקית כמקצוענים, ויש לנו עוד שחקן בליגת המכללות בארצות הברית. המדינות האלו השקיעו כסף בספורט הנכים וקיבלו תוצאות טובות. בזמני שיחקנו על כיסאות גלגלים שלא היו שונים בהרבה מכיסאות של בית חולים. היום העגלות החדשות בנויות מחומרים מיוחדים ומעניקות לשחקן הרבה יותר חופש תנועה, מהירות ויציבות. זה איפשר למשחק להתפתח, להפוך להרבה יותר טקטי, עם חסימות תוך כדי תנועה ותרגילים מתוחכמים בהתקפה".
משנת 2010 ועד פרישתו לגמאות בשנת 2023 היה גזיאל מנהל מסוף המטענים של חברת אוברסיז בנמל התעופה בן-גוריון.
תוכנה - מונחים
תכנות מונחה עצמים
תפיסה בפיתוח תוכנה, שהמרכיב הבסיסי בה הוא האובייקט – מופע (מימוש) של מחלקה (class). מכל מחלקה ניתן לבנות אובייקטים כרצוננו. מחלקה כוללת משתנים ופעולות אפשריות על המשתנים. הרעיון הוא שכל פעולה על משתני המחלקה תעשה רק על ידי הפעולות המוגדרות בתוך המחלקה. בכך מושגת שמירה על המשתנים והקלה בתהליך בדיקות התוכנה. מכל מחלקה ניתן לבנות בהורשה מחלקות אחרות, שלהן יתווספו משתנים ופעולות מעבר למה שמוגדר במחלקה המורישה. כל מחלקה כוללת גם בנאי (constructor) הבונה אובייקט חדש של המחלקה, ומפרק (destructor) אשר מפרק את האובייקט ומשחרר את הזיכרון שהיה בשימוש האובייקט.
המנון דרום אפריקה
המנון דרום אפריקה שאומץ ב-1997 הוא היחידי בעולם שמערב מספר שפות - חמש שפות מ-11 השפות הרשמיות של המדינה: קוסה, זולו, ססותו, אפריקאנס ואנגלית, כאשר חלקים שונים בהמנון מושרים כל אחד בשפה אחרת.
ההמנון הוא תערובת של המנון השחורים- Nkosi Sekelel' iAfrika וההמנון הישן של המדינה, 'הקול של דרום אפריקה' (באפריקאנס: "Die Stem van Suid-Afrika) בתרגום חדש.
לחן ההמנון משמש גם את טנזניה, זמביה ובעבר שימש את זימבבואה.
1804 בגרמניה
אירועים בשנת 1804 בגרמניה.
נולדו
(קטגוריה:גרמנים שנולדו ב-1804)
נפטרו
(קטגוריה:גרמנים שנפטרו ב-1804)
הר דאגלס (אלסקה)
הר דאגלס (באנגלית: Mount Douglas) הוא הר געש שכבתי (Stratovolcano) מדרום למפרץ קאמישאק, בסמוך לקצה הצפון מזרחי ביותר של חצי האי אלסקה, במדינת אלסקה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי קטמיי, במחוז חצי האי קנאי.
בשנת 1982 נמדדה באגם טמפרטורה של ° 21 מעלות צלזיוס וכן נמדד pH של 1 באגם, בשנת 1991 נממדו באגם טמפרטורות של 114-118° מעלות צלזיוס.
במדרונות הצפוניים של הר געש מצויים שרידי זרמי לבה שמקורם בהתפרצות געשית שהתרחשה במהלך ההולוקן.
במדרונות שסביב פסגת ההר מצויים קרחונים.
גובהו של ההר 2,150 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 1,895 מטרים מעל סביבתו; והוא ההר ה-30 בהתנשאותו באלסקה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1906, על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקר שנעשה על ידי ג'י. סי. מארטין (G. C. Martin) בשנת 1904.
ההר נקרא על שם כף דאגלס הסמוך לו.
הטיפוס על ההר
הטיפוס הראשון לפסגת ההר התרחש בשנת 1981, והוא בוצע על ידי דן בארנס (Dan Barnes), אריק בארנס (H. Erik Barnes), צ'ארלס רידג'ן (Charles Ridgen), וג'ון תומאס (Jon Thomas).
קרי (קרוליינה הצפונית)
קרי (באנגלית: Cary) היא העיר השביעית בגודלה בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית. נכון ל-2020 מתגוררים בעיר 174,721 תושבים.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזיים בעיר הם SAS Institute, חברת הביטוח מטלייף, ורייזון תקשורת
היסטוריה
ההתיישבות המקומית בקרי החלה בשנת 1750. כמאה שנים מאוחר יותר נבנתה מערכת רכבת מקומית אשר חיברה את העיר לשאר האזור ובכך פיתחה אותה מאוד.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בעיר כ-135,234 נפש בכ-55,303 משקי בית. בשנת 2015 היה בקרי שיעור פשע נמוך במיוחד של 84 פשעים אלימים לכל 100,000 תושבים. לעומת זאת, בשארלוט (העיר הגדולה ביותר במדינה) שיעור האלימות עמד על כ-648 פשעים ל-100,000 נפש. בשנת 2013 העיר דורגה כעיר השלישית הבטוחה ביותר בארצות הברית בהשוואה לערים עם אוכלוסייה של כ-100,000-500,000 תושבים.
פוליטיקה וממשל
קרי מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצה הנבחרים אחת לארבע שנים. ארבעה חברי מועצה נבחרים במחוזות בחירה, ושניים נוספים נבחרים על ידי כלל תושבי העיר.
מלון כמוסות
מלון כמוסות (ביפנית: カプセルホテル; נקרא גם: מלון קפסולות) או מלון פּוֹד, הוא בית מלון המציע אירוח בתאים קטנים המיועדים לשינה בלבד. מלונות מסוג זה קיימים ביפן, סין, בלגיה, וייטנאם, בריטניה, איסלנד, פולין ומקסיקו. בשנת 2022 נפתח מלון כמוסות גם בישראל כחלק מפתיחת רשת מלונות ארצית.
טיפוס זה של מלון פותח ביפן. הוא מבוסס על חללים שבהם ניצבות שורות של תאים, בשתי שורות לגובה. התא פתוח בקצה אחד בלבד. ממדיו הם בקירוב: אורך – 2 מטר, רוחב – מטר אחד, גובה – 1.25 מטר. מסגרתו עשויה פלסטיק או סיבי זכוכית. שמירת פרטיות האורחים מתאפשרת על ידי הורדת מסך או סגירת דלת הקבועים בפתח התא. מדרגות ומעקות הקבועים בחזית הקדמית של התאים מאפשרים טיפוס לתאים שבשורה העליונה.
בנוסף למזרן ומצעים לשינה מצוידים התאים בתאורה עצמאית, במיזוג אוויר, במקלט טלוויזיה הקבוע בתקרת התא, במכשיר רדיו ושעון מעורר (הנשלטים כולם בלוח מתגים אחד) ובשולחן צד צר. במלונות רבים יש רשת אינטרנט אלחוטית.
עישון או אכילה בתוך התאים הם בדרך כלל אסורים. לאורחים במלון לא ניתן להביא את חפציהם לתא השינה ועליהם לאחסנם בארונית חפצים בתוך המלון או מחוץ לו.
מתקני השירותים והמקלחות במלון הם משותפים לכל האורחים. יש בו מכונות אוטומטיות לממכר מזון ושתייה ולרוב גם מסעדה, ולעיתים גם בר, בריכת שחייה ומתקני בידור נוספים.
היתרון העיקרי של טיפוס זה של מלון הוא מחיר הלינה הנמוך בו – כ-25 עד 50 דולר ללילה.
מלון הכמוסות הראשון נפתח בעיר אוסקה בשנת 1979. מלונות אלו קיימים ביפן בקיבולת תאים שונה – החל מ-50 תאים ועד ל-700. המשתמשים בהם הם בעיקר גברים. חלק מן המלונות מארחים גברים בלבד, ויש מלונות שבהם קיימים אגפי שינה נפרדים לשני המינים.
מלונות אלו משמשים בין השאר לשנת לילה של אנשים שאיחרו את נסיעת הרכבת האחרונה לביתם ואנשים שצרכו אלכוהול מעבר למידה המאפשרת נסיעה בטוחה לביתם. מאז המשבר הכלכלי העולמי שפרץ ב-2008 משמשים מלונות כמוסות גם כביתם הקבוע של יפנים רבים שנפגעו מן המשבר ואיבדו את מקומות עבודתם ואת בתיהם. הם שוכרים את תאי השינה מן המלון על בסיס חודשי.
טיפוס זה של מלון לא צבר פופולריות מחוץ ליפן, אם כי בארצות המערב ניתן למצוא מלונות עם גרסאות מרווחות יותר של תא השינה, הכוללות גם תא שירותים ומקלחת נפרדים לכל תא.
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
אין מקרא יוצא מידי פשוטו הוא כלל תלמודי הקובע שבמקרים בהם דרשו חז"ל פסוק מסוים שלא על פי פשוטו, אין מתעלמים לחלוטין מהבנתו הפשוטה וניתן ללמוד ממנו גם את מה שנראה מפשוטו.
עיקרו של כלל זה בא להורות שניתן ללמוד ולהוציא דינים הלכתיים מפשט הכתוב, גם במקרים בהם חז"ל דרשו את הפסוק והסבו אותו ממשמעותו הפשוטה. כיום מקובל להשתמש בביטוי זה במשמעות שונה, הגורסת שאף לאחר הדרש, אין להתעלם מפשוטו של מקרא וניתן עדין להבין ולפרש את הפסוק גם בהבנתו המילולית הפשוטה.
מקור הכלל
בגמרא מצינו כלל זה במספר מקומות. אחד מהם הוא על דברי רבי אליעזר במשנה שקובע שכלי מלחמה ("כלי זיין") נחשבים תכשיטים לאדם הלובש אותם, ולפיכך מותר לצאת בהם לרשות הרבים בשבת. האמורא אביי מוצא את מקור דברי רבי אליעזר בפסוק "חֲגוֹר חַרְבְּךָ עַל יָרֵךְ גִּבּוֹר הוֹדְךָ וַהֲדָרֶךָ", שממנו ניתן להבין שהפסוק מתייחס לכלי מלחמה ככלים המקשטים ומפארים את הנושאם. על פרשנות זו מקשה רב כהנא שהלא כלי המלחמה שבפסוק הם משל לדברי תורה ולא לכלי מלחמה כפשוטו. ועל כך משיב לו מר בריה דרב הונא: לאחר ששמע את תשובתו ציין רב כהנא:
דוגמה נוספת היא הפסוק "וְשֶׂרֶט לָנֶפֶשׁ לֹא תִתְּנוּ בִּבְשַׂרְכֶם", שאף על פי שחז"ל דורשים מן המילה "לנפש" הלכה נוספת, עדיין אין מקרא יוצא מידי פשוטו שחייב רק אם שרט את גופו ל"נפש" (דהיינו על אדם שמת) אך לא על צער אחר כמו ביתו שנפל או ספינתו שטבעה בים.
אצוקו טנאקה
אצוקו טנאקה (ביפנית: 田中 敦子; באנגלית: Tanaka Atsuko; 10 בפברואר 1932 – 3 בדצמבר 2005) הייתה אומנית וחלוצת אוונגרד יפני.
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
מקור הכלל
יוצא מכלל זה הוא האמור בתורה לגבי מצוות יבום "וְהָיָה הַבְּכוֹר אֲשֶׁר תֵּלֵד יָקוּם עַל שֵׁם אָחִיו הַמֵּת", שפשט הכתוב מורה לכאורה שיש לקרוא לשם הבן הראשון שיוולד למייבם כשמו של האח המת. אך חז"ל פירשו (על פי גזירה שוה) שהפסוק מתייחס לאח הבכור של המת, והכתוב מורה ש"גדול האחים מייבם". בהקשר זה קובע רבא שאף על פי שבכל התורה כולה אומרים אין מקרא יוצא מידי פשוטו, כאן באה הגזירה שוה והוציאה את הפסוק ממשמעותו הפשוטה לחלוטין, ואין צורך לקרוא לבן הבכור על שם המת. לפי רש"י רבא למד חריג זה מרבותיו.
אצוקו טנאקה
ביוגרפיה
טנאקה נולדה באוסקה, ב-10 בפברואר 1932. היא למדה במספר בתי ספר מקומיים לאמנות, שם היא עבדה בעיקר על אומנות פיגורטיבית. בתי הספר בהם היא למדה היו קשורים למכון לאמנות של אוסקה והמוזיאון העירוני לאמנות. מ-1951, עברה למחלקה לציור מערבי בקולג' העירוני לאומנות קיוטו (היום נקרא קיוטו העיר האוניברסיטאית לאמנויות).
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
מחלוקת הראשונים בפשט ודרש
השלכה חשובה מכלל זה לומד הרמב"ם. לפי שיטתו, כל מצווה שהוציאו אותה חכמים בדרך דרשה, כגון על פי שלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן, אם פשט הכתוב אינו מכריח כן, אין היא נמנית במנין התרי"ג מצוות והיא קרויה "דברי סופרים", זאת משום שאין מקרא יוצא מידי פשוטו. לפי הבנת הרמב"ם, אף שדרשות חז"ל הן אמת, עיקר לימודן אינו מדרש הכתוב אלא שכך קיבלו חז"ל מרבותיהם עד משה רבינו שקיבל מפי הגבורה. אך מקרא לא יוצא מידי פשוטו והכתוב אינו מורה בהכרח על דרשות אלו, ולפיכך אין למנותן כמצווה ממנין המצוות.
אצוקו טנאקה
ביוגרפיה
שם היא התיידדה עם בחור בשם אקירה קאנאיאמה (Akira Kanayama), אשר עזר לה להיחשף לתאוריות אומנותיות חדשות. בשנת 1955, היא הצטרפה לקולקטיב בשם קבוצת גוטאי (Gutai Groupi) תנועה המזוהה עם אמני אוונגרד אנטי מלחמתיים, אליה השתייכה עד הנישואין שלה עם אקירה קאנאיאמה בשנת 1965. באותה שנה, טנאקה עזבה ביחד עם קאנאיאמה את קובצת גוטאי. היא עברה לגור איתו במקדש באוסקה, אשר היה במרחק של עשר דקות מבית הוריה שבו יצרה את רוב עבודותיה בתקופה זו.
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
מחלוקת הראשונים בפשט ודרש
על שיטתו זו חלק הרמב"ן בחריפות, ולדעתו כל דרשה שהוציאו אותה חכמים מן הכתוב – היא חלק נוסף בכוונת הכתוב, לבד מהפשט, ומשכך יש להחשיב את דרשות חז"ל במנין המצוות. גם לגישתו של המלבי"ם, בהקדמתו לספר ויקרא, דרשות חז"ל הן פירוש לכתוב, ולשיטתו אף הפירוש המדויק יותר מן הפשט:
אצוקו טנאקה
ביוגרפיה
בשנת 1972, טנאקה ובעלה עברו מאוסקה לנארה. ב-3 בדצמבר 2005, היא מתה מדלקת ריאות, בגיל 74.
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
פשוטו של מקרא
הביטוי אין מקרא יוצא מידי פשוטו החל לשמש החל מתקופת הראשונים לשם העברת המסר בדבר האפשרות לפרש את המקראות גם לפי הבנתם המילולית הפשוטה, המכוּנַה בדבריהם: פשוטו של מקרא. עיקרון זה אינו מנסה להוציא דינים חדשים מפשוטו של מקרא אלא רק לבאר אותו. לרוב, פירושים אלו אינם עומדים בניגוד לדרשות חז"ל, אלא מתקיימים במקביל להם, כאשר פשוטו של מקרא מתייחס אל הרובד החיצוני והפשוט יותר של הכתוב, ואילו דברי חז"ל באים לגלות את הרובד העמוק יותר (על דרך: פשט, רמז, דרש וסוד). גדול הפרשנים רש"י, שהרבה לפרש את המקראות על פי מדרשי חז"ל השונים, שילב בדבריו פעמים רבות גם את הפרשנות הפשטנית של הכתוב תוך ציון היחס של כל אחת מהפרשנויות:
אצוקו טנאקה
שיתוף עם התנועה גוטאי
ב-1955, אקירה קאנאיאמה הפגיש את טנאקה עם עמיתיו בארגון ניסיוני לאמנות. ארגון אשר הוא יסד ונקרא אפס-קאי (Zero-kai, אפס החברה), היא הצטרפה בהקדם לארגון. בינתיים, צייר מיומן בשם ג'ירו יושיארה (jiro Yoshihara) הציע שיעורים פרטיים בסגנון ציור שמן מערבי. לאחר שהושפע רבות מההפשטה בטוקיו, יושיארה פיתח סוג חדש של פרקטיקה אמנותית, במילים שלו, "ליצור דברים שמעולם לא היו קיימים לפני כן." בשנת 1954, יושיארה, מלווה עם עמיתיו הצעירים מיסד את ארגון גוטאי לאמנות. האמנים של הארגון גוטאי היו ידועים כראשונים בבצוע "התרחשויות" (הפנינג, happenings); אשר מערב פעולות פיזיות של פעולות והופעות של טקסט. זה הביא סוג חדש של אמנות, המכונה היום אמנות פרפורמטיבית. היצירות שלהם לא הושפעו מכללים מעשיים או מחוקיות כלשהי; הם התמקדו יותר על העליז, קַפְּרִיזִי, פתאומי ובלתי צפוי. באופן דומה, כך גם עבודותיה של טנאקה נראות.
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
פשוטו של מקרא
על הפסוק "הַחֹדֶשׁ הַזֶּה לָכֶם רֹאשׁ חֳדָשִׁים" מפרש רש"י:.
אצוקו טנאקה
יצירות
את עבודותיה של טאנקה ניתן לראות כיצירה מופשטת אשר דוחה את המושגים המקובלים של כמה יצירות אמנות "צריכה" להיות או "להתבצע". העבודות של טאנקה, אשר כוללים ציורים מופשטים, פסלים, מייצגים ומייצבים, בדרך כלל נמצאים חפצים מחיי היומיום: טקסטיל, פעמוני דלת, נורות וכדומה. אחד מהיצירות נקרא "עבודת פעמון", שיוצר ב-1955, כולל כבל המחבר בין פעמונים חשמליים, הערוכים סביב גלריה; היצירה כללה כפתור למבקרים אשר כתוצאה מלחציה, הפעיל רשת של צלצולים צווחנים. עוד אחד מעבודותיה, נקרא Work (צהוב בד),בוצע ב-1955, טאנקה לקח חתיכות ארוכות של בד פשוט צבוע, אשר אותם תלתה על קירות הגלריה, יצירת "הצביע" הוציאה כל הצעה של טיפול אנושי מן הצורות והמשטחים שלהם. היצירה שלה, "בגדי הבמה", יוצרה ב-1956, כללה מסגרת דמות ענקית המעוטרת בד ונורות, ושמלה אדומה ענקית עם שרוולים של 9.1 מטר.
אין מקרא יוצא מידי פשוטו
פשוטו של מקרא
מלבד רש"י, פרשנים רבים אחרים (כמו הרמב"ן, אבן עזרא ורבנו בחיי) עשו שימוש בכלל אין מקרא יוצא מידי פשוטו כהסבר למה סטו מן הפירוש הדרשני המקובל. הרשב"ם, בפירושו לפרשת וישב מייחד את הדיבור אודות עיקרון זה, ואף מספר על ויכוח שהתחולל בינו לבין סבו רש"י באשר לצורך בכתיבת פירוש לתורה על פי פשוטו של מקרא:
אצוקו טנאקה
יצירות
עבודתה הידועה ביותר היא "השמלה החשמלית'", אותה יצרה בשנת 1956, השמלה התססה על הבורקה אותה הקיף חוט חשמל עם נורות בצבעים. טנאקה לבשה את השמלה לתערוכות. את השראה שלה ליצירת השמלה החשמלית קיבלה מפרסומת של חברת תרופות המואר על ידי אורות ניאון. הבגד המגושם מבטא על הגוף במעגלים, ופועל ממש כמו תלבושת. היצירה מאירה בצורה אקראית ונותן את התחושה של יצור חייזרי, על פי טאנקה, "מהבהב כמו זיקוקים." על פי אומני גוטאי, עבודותיה של טאנקה סימלו הפוסט מלחמה והשינוי האורבני של יפן. כאשר טאנקה לבשה את השמלה בפעם הראשונה, רק פניה וידיה היו גלויים. היא התמלאה חרדה כאשר היא לבשה אותה והדליקה את המתג: "הייתה לי מחשבה שצצה לי: ככה אסיר עם עונש מוות היה מרגיש?"
בשנות ה-2000, עבודותיה טנאקה הוצגו במספר תערוכות ביפן ומחוצה לה, במוזיאון הלאומי לאומנות מודרנית בקיוטו, בנגויה בגלריית HAM, בניו יורק בגריי גלריה לאומנות ובגלריה פאולה קופר. כמו גם בגלריה באינסברוק. בשנת 2005, אוניברסיטת קולומביה הבריטית והגלריה לאומנות מוריס והלן בלקין גלריה לאמנות בוונקובר ערכו תערוכה גדולה של עבודותיה טאנקה שנקראה "אומנות מחשמלת: אטסוקו טאנקה, 1954-1968". "השמלה החשמלית" ויצירות אחרות הוצגו ב-2007 בתערוכה הנחשבת documenta ה-12 אשר בקאסל.
עבודותיה של אצוקו טאנקה נכללות במספר של אוספים ציבוריים בין לאומיים חשובים, כולל את המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. גם במוזיאון לאמנות מודרנית המקוון של MOMA (ראה קישורים חיצוניים).
חתול שחור-רגל
אזורי מחיה
חתולים שחורי-רגל אנדמים רק לאזור הכולל שלוש מדינות באפריקה הדרומית: בוטסואנה, נמיביה ודרום אפריקה. הם חיים בעיקר במישורי עשביה קצרה עד בינונית, במדבריות ובמישורי חול, כולל מדבר הקלהארי ומדבר קארו. ככלל אלו אזורים צחיחים. אזורי עשביה עם צפיפות מכרסמים וציפורים גבוהה הם בית גידול אופטימלי. חתולים שחורי-רגל נמנעים מיערות ומשטחים סלעיים, ייתכן ובגלל קיומם של טורפים אחרים באזורים אלו. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזורי המחיה שלהם היא 100–500 מ"מ.
החתול שחור-הרגל הוא נדיר בהשוואה לחתולים הקטנים האחרים של דרום אפריקה. הידע על ההתנהגות והאקולוגיה של החתול הזה מגיע ממחקר בן עשרות שנים על שמורת הטבע בנפונטיין ושתי חוות מחקר גדולות במרכז דרום אפריקה. חוקרים מקבוצת העבודה של חתול שחור-רגל ממשיכים לחקור את החתולים בשלושת האתרים הללו. חתולים בוגרים הם בעיקר חיים כבודדים במרחבים מובדלים האחד מהשני. בבתי גידול באיכות ירודה מרחבים אלו מצומצמים יותר. לזכרים יש טווחי מחייה גדולים יותר מאשר לנקבות. לפי מחקר שנעשה בשמורה בגודל של 60 קמ"ר, התגלה שטווחי הזכרים חופפים לאלו של נקבה אחת עד ארבע.
איומים ומחייה בשבי
החתול שחור הרגל מתמודד עם מספר איומים מעשה ידי אדם. גידול יתר של רועי עשבים במרעה העולה על בתי הגידול שלו רווחת בכל תפוצתו, מה שמוביל להפחתת בסיס הטרף. הרעלה חסרת הבחנה של פגרים כדי להרוג קרקלים ותנים לעיתים מסתכמים בכך שהחתול שחור-הרגל, שהוא חתול קטן מאוד, נהרג מניסיון אכילת הפגר. גם הרעלת ארבה מהווה סכנה חמורה לחתול שחור-הרגל, שטורף חגבים. חתולים שחורי-רגל נופלים קורבן לכלבים, שבעליהם משתמשים בהם כדי לרדוף או לגרש תנים.
את החתול שחור-הרגל קשה להחזיק בשבי מחוץ לתחומי המחייה האנדמיים שלהם. יש להם צורכי בית גידול מאוד ספציפיים והם יכולים לחיות אך ורק באזורים צחיחים. עם זאת, גן החיות של וופרטל בגרמניה זכה להצלחת רבייה גדולה, וליבת האוכלוסייה השבויה הנמצאת שם בריאה וחזקה. החתול שחור-הרגל הראשון נצפה ונחקר ברמה המדעית בפלך הצפוני של מדבר קארו בשנת 1824. בסוף שנות ה-60, הוא תועד בדרום בוטסואנה, אך רק מעט תיעודים אותנטיים של החתול קיימים בנמיביה, בדרום אנגולה ובדרום זימבבואה. בשל תפוצתו המוגבלת, הוא רשום כמין פגיע ברשימה האדומה של IUCN מאז 2002. על פי החשד האוכלוסייה של חתולים שחורי-רגל בירידה עקב ציד מיני טרף שלו לשם מאכל אדם, רדיפה, תאונות דרכים ואובדן בתי גידול, כמו גם קרבות בכלבים ובחתולים.
מאפיינים פיזיים
חתול שחור-רגל שוקל בסביבות 2 ק"ג ואורך גופו נישא בין 35 ל-50 סנטימטר. גובהו לא עולה על 25 סנטימטר. גודלו הממוצע לא עולה על מחצית הגודל של חתול הבית . אוכלוסייתו מוערכת בסביבות 10,000 פריטים בכל העולם. אורך חייו הממוצע הוא בין עשר לשתים עשרה שנה. יש מקרים בשבי שאורך חייו של החתול גדל עד 16 שנים . מדי לילה הוא נע בסביבות 20 קילומטרים, טווח הפעילות הגדול ביותר עבור חתול קטן בכל העולם. למרות שמו, רק כפות רגליו שחורות או חומות כהות. כפות אלו עוזרות לו בהליכה על החול המדברי הלוהט. הפרווה שלו במרכז גופו נישאת באורך של 25–30 מילימטרים.
עם הכתמים והפסים הקטנים שלו על הפרווה שצבעה כצבע החול, הוא מוסווה היטב בהתאם למרחב מחייתו הטבעי, במיוחד בלילות לאור ירח. שלוש טבעות שחורות באזור הצוואר על פרוותו משמשות לזיהוי שלו בטבע. על פרוותו הוא נושא פסים שחורים העוברים מזוויות העיניים לאורך הלחיים, ועל זנבו רצועות וקצה שחור. השערות שמתחת לפרווה שלו צפופות, עדינות, גליות וקצרות יותר משערות הפרווה הגבוהה. הזנב שלו קצר, פחות ממחצית אורך הגוף והראש; רגליו ארוכות יחסית לחתולים אחרים.
ציד
במהלך מחקר שנערך בדרום אפריקה, חוקרים ספרו 1,725 פריטי טרף שניצודו בידי חתול שחור-רגל, כאשר הזכרים נטלו מיני טרף גדולים יותר. מתוך אותם פרטים, רוב מוחלט של 72% הם יונקים, ואחריהם ציפורים קטנות, בעוד שחסרי חוליות, דו-חיים וזוחלים נאכלו לעיתים רחוקות. מכרסמים קטנים כמו עכבר גדול האוזניים היו חשובים במיוחד בעונת הרבייה לנקבות שהיו צריכות לכלכל גם גורים. זכרים לעומת זאת הראו במחקר פחות שונות עונתית בבחירת הטרף שלהם.
חתולים שחורי-רגל חולקים את תחום בית הגידול שלהם עם טורפים אחרים - חתול בר אפריקאי, שועל הכף, שועל אוזנן ותן שחור-גב. הם לוכדים טרף קטן יותר בממוצע מאשר חתולי בר אפריקאים, אם כי שניהם לכדו בערך אותו מספר (12–13) של מיני טרף בעת פעילות לילית, שהיא עיקר זמן הפעילות שלהם. חתול שחור-רגל מתקיים באזורים החופפים לאזורי המחיה של התנים, אף שאלו טורפים חתולים, על ידי שימוש במחילות במהלך היום. הם גם חולקים את אותו אזור מחיה כללי עם שועל הכף אך אינם משתמשים באותם בתי גידול, זמני פעילות או צדים את אותם מיני טרף.
חתול שחור-רגל קטן אחד יכול לצרוך 3,000 מכרסמים בכל שנה. ידוע שהם אוכלים גם פגרים של דלגנים, אך אינם מסוגלים למעשה לצוד ולהרוג אותם. זכרים גדולים יותר יכולים לצוד ארנבת מצויה בוגרת ששוקלת בערך כמו החתול. הם נצפו גם אוכלים ביצים, כותשים אותן בעדינות בין הלסתות, ואז מלקקים את התוכן עד תום. אף שהם מזינים את צורכי השתייה העיקריים שלהם דרך הנוזל בגוף הטרף שאותם הם צדים, הם בנוסף לכך גם שותים מים ממקורות הנמצאים בהישג יד. חתול שחור-רגל, על אחוז ההצלחה הגבוהה של הציד שלו (60%; להשוואה, אריות מצליחים בסביבות 20-25% מכלל ניסיונות הציד), ומספר הפרטים שהוא צד בממוצע, נחשב להיות לטורף הקטלני והמוצלח ביותר בעולם.
חתולים שחורי-כף מטפסים בקלות על עצים כדי לחפש קיני ציפורים, אבל בדרך כלל יש מעט מזון בעצי השיטה בהשוואה לזה הקיים על הקרקע. תוך כדי תקיפת ציפורים מעופפות, הם מבצעים קפיצות תכופות של עד 2 מטר למרחק ו-1.5 מטר לגובה. בחמש הזדמנויות, חוקרים צפו בתנים שחורי גב מקיפים חתולים שחורי רגל ודוחקים אותם לפינה במטרה לצוד אותם. החתול הזעיר תקף בכל פעם, והצליח לגרש את התן הגדול בהרבה. בהיותו חתול קטן ועקשן להפליא, לעמים הילידים באזור יש אגדה שטוענת שהחתולים הקטנטנים האלה יכולים להפיל ג'ירף. אמנם זה לא נכון, אך האגדה מסמלת את הכבוד והערכה של האנשים הילידים לנחישותם העזה של החתולים הקטנים.
מבנה חברתי ורבייה
חתולים שחורי-רגל הם בודדים, למעט נקבות עם גורי חתולים התלויים בהם, ותקופת ההזדווגות. בטבע תקופת ההזדווגות נעה בחודשים מרץ עד אוגוסט, אך בשבי היא יכולה להיות לכל אורך השנה. עקב הפרשי כרומוזומים, החתול שחור-הרגל אינו יכול להזדווג עם מינים שונים. לאחר הריון שנמשך בין 63 ל-68 יום, אחד עד ארבעה חתלתולים נולדים בתחתית מאורה במשקל 60-84 גרם. לנקבות יש בממוצע שתי המלטות בשנה. האם מחליפה לעיתים קרובות מאורות, כנראה כדי למנוע משיכת תשומת לב של טורפים. העיניים שלהם נפתחות בסביבות שבעה ימים. גורי חתולים הם עצמאיים לאחר 3–4 חודשים, אך נשארים בטווח של אמם לתקופות ממושכות. הם מתחילים לצוד בגיל צעיר, אינדיקציה נוספת לחיים בסביבה קשה. כשהאם מזעיקה קריאת אזהרה, הצעירים מתפזרים וקופאים במקומות מסתור עד שהסכנה חולפת. אצל גורים, הנקבות מגיעות לבגרות מלאה בגיל שבעה חודשים, והזכרים בגיל תשעה חודשים.
כמו רוב החתולים, החתול שחור-רגל הוא טריטוריאלי, וגבולותיהם מסומנים תמיד. גם זכרים וגם נקבות מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות סימון ריח, שהוא סוג של תקשורת עם חתולים ומינים אחרים. נקבות מסמנות באופן זה כדי ליידע זכרים פוטנציאליים על מצב הרבייה שלהם וכדי לסייע לבני זוגם הפוטנציאליים באיתורם. החתולים שחורי-הרגל גם קולניים, במיוחד בעונת הרבייה או כשהם מתקשרים עם הגורים שלהם. צורות אחרות של תקשורת כוללות שפשוף לחיים ושפשוף ריח אחד בשני.
אליין סטריץ'
אליין סטריץ' (באנגלית: Elaine Stritch, 2 בפברואר 1925 – 17 ביולי 2014) היא שחקנית וזמרת אמריקאית המוכרת בעיקר מתפקידה במחזה "A Delicate Balance" ובמחזמר "Sail Away".
ביוגרפיה
סטריץ׳ נולדה בדטרויט שבמישיגן לג׳ורג׳ ומילדרד סטריץ׳ והייתה הצעירה מבין שלוש בנות. בילדותה למדה בבית ספר קתולי מקומי, ולאחר מכן עברה ללמוד בבית ספר למשחק Dramatic Workshop בניו יורק בו הופיעה לראשונה על במה בהצגה "Babino". שנתיים לאחר מכן גילמה את תפקיד הבכורה שלה בברודוויי בהפקה ״Loco״.
חיים אישיים
בשנת 1973 סטריץ׳ נישאה לשחקן האנגלי ג׳ון ביי ועברה לגור עימו בלונדון. בשנת 1982 חזרו לגור בארצות הברית וזמן קצר לאחר מכן ביי נפטר.
ב-17 ביולי 2014, בהיותה בת 89, נפטרה אליין סטריץ׳ ממחלת סרטן הקיבה.
תיאטרון
בשנת 1946 החלה סטריץ׳ את קריירת המשחק שלה בברודוויי. בשנת 1952 גילמה את הדמות מלבה במחזמר "Pal Joey" שזכה בפרסים רבים ביניהם שלושה פרסי טוני. השתתפה בחידוש המחזמר "On Your Toes" שעלה ב-11 באוקטובר 1954. בשנת 1956 הייתה סטריץ׳ מועמדת לפרס הטוני, לשחקנית הטובה ביותר במחזה על תפקידה במחזה "Bus Stop" בו גילמה את הדמות גרייס. על גילום הדמות מימי במחזמר "Sail Away" בשנת 1961 הייתה מועמדת פעם נוספת לפרס הטוני אך הפעם לקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר. בשנת 1972 גילמה את הדמות ג׳ואן במחזמר "Company", תפקיד שהעניק לה מועמדות נוספת לפרס הטוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר. ביוני 1974 החלה לשחק בתפקיד ראשי במחזה "The Gingerbread Lady" כשגילמה את הדמות אווי. סטריץ׳ זכתה בפרס דרמה דסק בשנת 1993 על השתתפותה במחזמר "Show Boat". בשנת 1996 שיחקה במחזה "A Delicate Balance" תפקיד שהעניק לה זכייה נוספת בפרס דרמה דסק ומעמדות נוספת לפרס טוני. בשנת 1995 שמה הוכנס להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
ב-7 בנובמבר 2001 העלתה סטריץ׳ את הופעת הבכורה של המופע האוטוביוגרפי שלה "Elaine Stritch: at Liberty". המופע תיאר את העליות והירידות בקריירה שלה ובחייה באמצעות מונולוגים ושירים שאת חלקם שרה בעברה כששיחקה בתפקידים שונים במחזות זמר. המופע נכתב על ידי סטריץ׳ בשיתוף עם המחזאי ג׳ון לאר. מופע זה זיכה את סטריץ׳ בפרס טוני ופרס דרמה דסק נוסף.
קולנוע וטלוויזיה
בנוסף להופעותיה הרבות בתיאטרון, סטריץ׳ שיחקה גם בפרויקטים רבים בטלוויזיה ובקולנוע. הופעתה הראשונה על מסך הטלוויזיה הייתה בשנת 1948 בסדרת הטלוויזיה "The Growing Paynes". בשנת 1956 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "The Scarlet Hour" בגילום דמותה של פיליס. בשנת 1959 יצא לאקרנים הסרט "Kiss Her Goodbye" בו שיחקה בתפקיד הראשי. בשנת 1987 שיחקה בסרט "September" סרטו של הבמאי וודי אלן לצידה של השחקנית דיאן ויסט. בשנת 1990 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "Law & Order" שהוביל לזכייתה בפרס אמי לשחקנית האורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה. דיבבה את דמותה של סבתא בסרט המצויר "ParaNorman" שהוקרן באוגוסט 2012.
יוסף יוספי
יוסף יוספי (בערבית: يوسف يوسفي; נולד ב-2 באוקטובר 1941) הוא פוליטיקאי אלג'יראי, שכיהן כשר האנרגיה והמכרות בממשלת אלג'יריה בין השנים 2015-2010. יוספי שימש כממלא מקום ראש ממשלת אלג'יריה בחודשים מרץ-אפריל ב-2014. כמו כן, הוא שימש גם כנציג אלג'יריה באו"ם בין השנים 2008-2006.
ביוגרפיה
יוספי נולד ב-2 באוקטובר 1941 בעיר באתנה שבאלג'יריה, שם גדל והתחנך. הוא למד לימודים הגבוהים בהנדסה ובכלכלה במוסד הלאומי הפוליטכני של לורן השייך לאוניברסיטת נאנסי בצרפת. הוא היה מרצה בכיר באוניברסיטה, כשהרצה היה פרופסור להנדסת כימיה.
קריירה פוליטית
בשנת 1997 מונה על ידי נשיא אלג'יריה ליאמין זרואל לשר לענייני נפט ואנרגיה, ובנוסף נבחר לראשונה לחבר האספה הלאומית של העם. בתחילת 1999 נבחר לנשיא אופ"ק. ב-23 בדצמבר 1999 מונה לשר החוץ, ולאחר מכן, בשנת 2000, הוחלף על ידי עבד אל-עזיז בלח'אדם, ואילו יוספי עבר להיות שר-ציר הכפוף לראש הממשלה, עלי בן פליס. בחודש אפריל 2001 היה יוספי מועמד לתפקיד שגריר אלג'יריה בקנדה. משמינויו כשל, הוא מונה לשגריר אלג'יריה באו"ם בשנת 2006 וכיהן עד 2008 ולאחר מכן היה שגריר אלג'יריה בתוניסיה למשך שנתיים.
בשנת 2014, כאשר ראש ממשלת אלג'יריה עבד אל-מאלכ סלאל עזב את תפקידו כדי לעמוד בראש תעמולת בחירות למען הנשיא בותפליקה (שהיה חולה באותו הזמן), מונה יוספי לממלא מקומו. לאחר שבותפליקה זכה בבחירות ונבחר מחדש לנשיאות, סלאל מונה בשנית לתפקיד, ויוספי סיים את תפקידו כממלא מקום ראש ממשלת אלג'יריה.
פיליי
פַילֵיי (באנגלית: Philae) היא נחתת שפיתחה וייצרה סוכנות החלל האירופית אשר נישאה על ידי הגשושית רוזטה עד לניתוק ממנה ונחתה על השביט 67P/צ'וריומוב-גרסימנקו לאחר יותר מעשר שנות טיסה מאז ההמראה מכדור הארץ. ב-12 בנובמבר 2014 נחתה פיליי בהצלחה חלקית על פני שביט. לראשונה בהיסטוריה הנחית האדם כלי בלתי מאויש על כוכב שביט.
שיגור ונחיתה על השביט
הנחתת פיליי ניתקה מגשושית האם במרחק של קילומטר מהשביט. היא התקרבה לפני השטח של השביט במהירות של מטר לשנייה, והייתה אמורה לירות שלושה צלצלים, שיסייעו לה להיאחז בשביט. בנחתת הותקנו שלושה מנגנונים נפרדים שנועדו להצמידה אל השביט – מנוע המפעיל דחף בכיוון ההפוך לכיוון הנחיתה, ולמעשה דוחף את הנחתת מטה, שני צלצלים הנורים אל הקרח ומושכים את הגשושית, ושלושה ברגים מיוחדים המותקנים בכל רגלי הנחיתה של הנחתת.
על המדענים מהמרכז האירופי לפעילות חלל בדרמשטט שבגרמניה הוטלה המשימה של הנחתת פיליי, שגודלה כגודלה של מכונת כביסה, על אזור השווה בגודלו לשדה תעופה גדול.
ההנחתה של פיליי לא בוצעה כמתוכנן. רק לאחר שני ניסיונות לא מוצלחים בהם קיפצה פיליי על פני הקרקע היא נחתה בנקודה שונה מזו שבתכנון המקורי. בנקודת הנחיתה הסופית נחשפו קולטי השמש של פיליי לאור השמש לזמן מועט בהרבה מזה שתוכנן להם בנקודת הנחיתה המקורית, וכתוצאה מכך זמן צבירת האנרגיה התקצר מאוד. צילומים שפרסמה סוכנות החלל האירופית ב-13 בנובמבר 2014 מראים את המראות שנגלים למצלמות ההיקפיות של הנחתת. באחת מהן רואים את החלל ולא רק את הקרקע, דבר המעיד כי הנחתת ככל הנראה נוטה על צדה. נוסף על כך, לא רק מנוע הגז כשל, אלא גם צלצלי הנחתת לא נורו ולא עיגנו אותה לקרקע – וגם ברגי הקרח לא ננעצו בה.
פחות משלושה ימים מרגע נחיתתה על השביט איבדה פיליי את היכולת לפעול כתוצאה מהתרוקנות סוללותיה. טרם נפסקה פעילותה הספיקו כל המכשירים של פיליי לבצע את משימתם כמתוכנן, ונתונים רבים נשלחו חזרה לכדור הארץ. כמעט כל משימתה הראשונית והמרכזית של פיליי הושלמה.
קתרין ויילי
חיים
קתרין ויילי נולדה בקול קריק, טנסי, בתם של אדווין פלויד ויילי ומרי מקאדו ויילי. היא הייתה נכדתו של עורך הדין ואיש העסקים הבולט, ויליאם גיבס מקאדו (האב), ואחייניתו של שר האוצר האמריקני ויליאם גיבס מקאדו, ג'וניור. אביה עבד בתעשיית כריית הפחם, אך בשנת 1882 המשפחה עברה לנוקסוויל.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19, ויילי למדה באוניברסיטת טנסי, שם זכתה להכרה ראשונית בכמה איורים שיצרה לספר השנה של בית הספר. היא עברה לניו יורק בשנת 1903 ללמוד בליגה לסטודנטים לאמנות וקיבלה הדרכה נרחבת מהאימפרסיוניסט פרנק דומונד (1865–1951). [3] תקופתה בניו יורק חשפה אותה בפני מגוון אמנים ותנועות אמנות, היינו אסכולת אשקאן, אסכולת הברביזון ויצירותיו של האימפרסיוניסט ויליאם מריט צ'ייס, שכל אלה השפיעו על עבודתה המאוחרת.
בשנת 1905, לאחר שהייה קצרה בבית הספר לאמנות של ויליאם צ'ייס בניו יורק, ויילי חזרה לנוקסוויל כדי ללמד אמנות באוניברסיטת טנסי. היא המשיכה לקבל הדרכה מהצייר לויד ברנסון, והפכה במהרה לדמות מובילה בחוג האמנות בעיר. בשנת 1910, ויילי קיבלה את הפרס על "האוסף המפואר ביותר" בתערוכה האפלצ'יאנית של נוקסוויל, והועמדה בראשותו מחלקת האמנויות בתערוכת השימור הלאומית של העיר בשנת 1913. בשנים שלאחר מכן, ויילי זכתה בעקביות בפרס הצייר הטוב ביותר בתערוכות אזוריות שונות, ויצירותיה הוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב, באקדמיה לאומנויות פנסילבניה ובמוזיאון לאמנות סינסינטי, בין השאר. בעקבות מות אביה (בשנת 1919) והמדריך שלה הצייר ברנסון (בשנת 1925), סבלה ויילי מהתמוטטות נפשית ממנה לעולם לא התאוששה, והיא אושפזה עד מותה בשנת 1958. היא קבורה בבית הקברות העתיק של נוקסוויל. אחותה של ויילי, אלינור מקאדו ויילי (1876–1977), הייתה גם אמנית אזורית ידועה.
בינואר 2012, מכירת ציור משנת 1913 של ויילי נמכר ב -107,000 דולר במכירה פומבית בנוקסוויל. הציור נרכש על ידי מוזיאון נוקסוויל לאמנות. בנובמבר 2012, מוזיאון האמנות ההיסטורי של נוקסוויל, והאוסף ההיסטורי של קלווין מ. מקונג של מחוז נוקס, איחד את המשאבים שלהם לרכישת ציור נוסף של ויילי, שכותרתו "זמן חליבת הבוקר", תמורת 77,000 דולר.