cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאיל ברקלאי דה טולי
מלחמת 1812
בקרב בורודינו היה מפקד האגף הימני של הצבא הרוסי ובלט מאוד בניהול הקרב. בישיבת מטה לאחר הקרב תמך בפינוי מוסקבה. לאור היחסים הקשים עם קוטוזוב, עזב בספטמבר את הצבא.
לאחר המלחמה
לאחר מותו של קוטוזוב חזר לתפקידו כמפקד העליון. בשנת 1813 השתתף בקרבות במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית ותקופה מסוימת היה מפקד של צבא הקואליציה. על פעילות זו קיבל עיטור אנדריי הקדוש.
על ניצחונו בקרבות סביב פריז והפלישה אליה, קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל וקיבל תואר רוזן. בשנת 1815 קיבל תואר נסיך.
בשנת 1818, לאור בעיות בריאות ביקש אישור לנסוע לגרמניה. נפטר בדרך ב-26 במאי 1818 ונטמן באחוזה משפחתית שנמצאת באסטוניה של היום.
הודו הבריטית
הודו הבריטית (באנגלית: British India) הוא מונח המתייחס לשליטה הבריטית בתת-היבשת ההודית החל מתחילת המאה ה־19 ועד 1947. במובנו הרחב כולל מונח זה גם תקופות מוקדמות יותר, החל משנת 1612, בהן תפעלו הבריטים מושבות בהיקף קטן יחסית בתת היבשת.
את התקופה הבריטית בהודו ניתן לחלק לשלושה פרקי שלטון; קולוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית (1612–1757), שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858) והראג' הבריטי (1858–1947). הבריטים הגיעו להודו דרך תחנות המסחר שהקימה חברת הודו המזרחית, אשר הוגבלו תחילה לערים וסביבתם המיידית. דריסת-רגל מסחרית זאת, הפכה לאחר קרב פלסי של שנת 1757 לתחילתו של שלטון החוק ישיר של החברה על חלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת. בשנת 1857 פרץ המרד ההודי הגדול, אשר הוביל לביטול שלטון החברה בהודו ותחילתו של הראג' הבריטי, כלומר השלטון הישיר של בריטניה בקולוניות ההודיות. סיומה של המעורבות הבריטית בהודו הגיע עם קבלת העצמאות ההודית ובכך הסתיים השלטון הבריטי בתת-היבשת.
חברת הודו המזרחית הבריטית (1612–1757)
דרום אסיה נחשב לאזור מסחר חשוב מאוד בעולם האירופאי, בעיקר משום הסחר בתבלינים. בהודו היו אלו אזורי דרום הודו וסרי לנקה אשר שימשו בתי גידול לתבלינים שבאירופה היה להם ביקוש גבוה, בהם פלפל וציפורן. התבלינים שימשו באירופה מעבר למותרות שבהם, שכן היו חלק חשוב בתהליך שימור הבשר אחרי שחיטתו ושימור טעמו במהלך החורף.
במהלך המאה ה-15 החלו לצוץ איומים על נתיבי המסחר שבין הודו לאירופה, בעיקר על ידי האימפריות המוסלמיות השונות באזור. כתגובה לכך, שלחו הפורטוגלים חלוצים למצוא נתיבי מסחר חדשים עם הודו, ביניהם היה קולומבוס בשנת 1492 (שגילה במקום את אמריקה) ווואסקו דה גאמה שבשנת 1498 הגיע להודו. הפורטוגלים החלו להתעשר מהמונופול החדש שיצרו וכתגובה לכך, ההולנדים והבריטים אף הם שאפו לדריסת רגל משלהם בתת-היבשת, זאת באמצעות הקמת חברות מסחר שכללו כוחות צבא, ספינות מסחר וספינות קרב כדי להגן על המאמץ.
בשנים הראשונות שלטו ההולנדים במסחר באזור, תוך שהם מתיישבים במקומות המוצלחים יותר מבחינת גידול התבלינים. הבריטים, תחת תנאים אלו, נאלצו להסתפק בהתיישבות באזורים פחות מוצלחים. בשנת 1612 הוקם היישוב הבריטי הראשון בהודו; סוראט (Surat), עיר מסחר בחוף הצפון-מערבי אשר כללה גם בתי עיבוד ומפעלים וסחרה בין האימפריה המוגולית, שהייתה אז בשיא כוחה, לבין אירופה.
בין השנים 1612–1757 התאפיינה הנוכחות הבריטית בהודו באופן של ערי מסחר המוגנות על ידי מצודות עם חילות מצב מצומצמים. ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל. לאחר הקמת סוראט (1612), הוקמו בין השאר תחנות מסחר במדראס (1639), בומביי (1668) וקולקטה (1690). בשנת 1647 היו לחברה 23 תחנות מסחר או 'מפעלים' שכאלה, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, אלו הפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו.
שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858)
בשנת 1757, ניצחו הבריטים בפיקודו של רוברט קלייב כוח מוגולי-צרפתי בפיקודו של הנואב המוגולי במחוז בנגל. לאחר ניצחון זה, אף על פי שהמשיך להתקיים שלטון מוגולי במחוז בנגל, באופן הולך וגובר היו הבריטים השליטים דה-פקטו של המחוז. לקח מספר שנים לאחר תחילת שלטון החברה בקולוניות ההודיות עד שהתעצב שלטון יציב, בשנים הראשונות הייתה שחיתות רבה כשהפקידים המסחריים ניסו לנהל קולוניה.
בשנת 1770 מתו כעשרה מיליוני בני אדם ברעב המוני בחבל בנגל. רעב זה נגרם בעקבות המעבר לגידול אופיום בשטחים חקלאיים (אשר נכפה על חקלאים מקומיים בידי חברת הודו המזרחית הבריטית כחלק מן האסטרטגיה לייצאו לסין), אשר הוביל למחסור קטלני במזון עבור האוכלוסייה המקומית. רעב המוני נוסף יכה חבל זה בשנת 1943 ויגרום למותם של כשלושה מיליון בני אדם כתוצאה מליקויים בחלוקת המזון.
במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הפך השלטון הבריטי בהודו לכוח החזק והדומיננטי בתת-היבשת. הכוחות האירופאים בהודו הלכו ודעכו לכדי מספר בודד של ערים הולנדיות, צרפתיות ופורטוגליות. האימפריה המוגולית הלכה ודעכה החל משנות ה-30 של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 התקיימה רק באופן פורמלי, האימפריה המראטהית שניסתה לתפוס את מקום המוגולים, הייתה אף היא בדעיכה כנגד ההתרחבות הבריטית. מספר מערכות ומלחמות כנגד ממלכות הודיות שונות הביאו את חברת הודו המזרחית לשלוט בחלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת, בין היתר ארבע מלחמות כנגד ממלכת מייסור (1767–1799) ושלוש מלחמות כנגד האימפריה המראטהית (1775–1818). לאחר 1818 עם הניצחון הבריטי כנגד האימפריה המראטהית וביטולה למעשה, שלטו הבריטים באופן ישיר או דרך ממלכות חסות, ברוב הגדול של הודו.
בסוף המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19 התפתח בהודו מעמד חברתי-תרבותי שקיבל את הכינוי בהדרהלוק. קבוצת אנשים זו תיווכה בין הודו לבין המערב שיוצג על ידי בריטניה. חברי שכבה זו היו בני שתי הווארנות הגבוהות כלומר ברהמינים וקשטריה. מאוחר יותר נוספו אליהם בני תערובת אנגלים-הודים.
הראג' הבריטי (1858–1947)
במאי 1857 התפרץ המרד ההודי ברחבי צפון ומרכז הודו. כתוצאה מהטראומה שבהתפרצות הדרמטית של המרד וניהולו הבעייתי, למרות הדיכוי שלו לבסוף, בוטל שלטון החברה המזרחית ההודית וזה הוחלף בשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת. החל מאוגוסט 1858 אם כן, כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי, בנוסף הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט. השלטון הישיר על הודו (שכללה בתוכה גם את שטחי בנגלדש, פקיסטן ומיאנמר בנות זמנינו) נמשך 90 שנים, עד שניתנה להודים עצמאותם מידי הבריטים. במהלך תקופה זאת פותחה המדינה באופן נרחב, הוקמו בין השאר מערכות חינוך, משפט ותחבורה, בנוסף הפכה הודו לחלק חשוב באימפריה הבריטית, כאשר חיילים הודים משרתים בכל המערכות הבריטיות הגדולות במשך השנים.
המשמר העממי המתנדב
המשמר העממי המתנדב (ברוסית: Добровольная Народная Дружина, בראשי תיבות: ДНД), או המיליציה מתנדבת העממית, היו יחידות מתנדבות לשמירה על הסדר הציבורי בברית המועצות וברוסיה בדומה למשמר השכונות.
היסטוריה
המשמרות העממיים לתמיכה באכיפת החוק הוצגו לראשונה באימפריה הרוסית בשנת 1913. לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 אורגנו צורות שונות של שומרים ועובדים לא-ממשלתיים וארגוני איכרים, שהתפרקו בראשית שנות השלושים. במקומם הוקמה האגודה המתנדבת לתמיכה במיליציה (ОСОДМИЛ). בשנת 1932 היא הוכפפה למיליציה ושמה שונה ל"גדודי התמיכה במיליציה" (БРИГАДМИЛ).
ברית המועצות
מערכת המשמרות המתנדבים הוצגה בהחלטה משותפת של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ומועצת השרים של ברית המועצות מ-2 במרץ 1959 אודות השתתפות הפועלים בשמירה על הסדר הציבורי, החלטה שפורסמה והופצה באופן נרחב עוד בשנת 1958, עם הקמת המשמר המתנדב בלנינגרד. רשמית המשמר פעל בכפיפות למיליציה, אף שאנשיו הורכבו מנציגי המועצות, האיגודים המקצועיים, הקומסומול ועוד.
סיירי המשמר לוו לעיתים על ידי שוטרים, לצורך הכוונה כללית ותמיכה רשמית. הסיירים יכלו לבצע מעצרים אזרחיים של עבריינים זעירים שונים: שיכורים, חוליגנים וכו'. הם שימשו גם ככח תמיכה למשטרה בעת ביצוע מעצרים שאינם מסוכנים ובחובות אחרות של אכיפת החוק.
שנת 1974 נשיאות הסובייט העליון של ברית-המועצות פרסמה צו "אודות תפקידיו העיקריים וזכויות המשמר העממי המתנדב בשמירה על הסדר הציבורי" ותחת צו זה תפקד המשמר עד להתפרקות ברית המועצות. המשמרות פעלו בעיקר בשכונות עירוניות ונציגיהן בסרטי זרוע אדומים ועליהם הכיתוב "ДНД" או "дружинник".
הפדרציה הרוסית
ניסיונות להקים מחדש ארגוני אכיפת חוק ציבוריים ברוסיה החלו כבר בשנת 1992 אך לא זכו לתמיכת השלטון. בשנים 2008 עד 2011 ברוסיה, ביוזמת תנועת הנוער נאשי, הוקמו פלוגות שנקראו משמרות הנוער המתנדבות, אך הפרויקט הושבת ביולי 2011.
קרל פלנטין
שנותיו הראשונות
קרל פלנטין נולד בשם פלנטין לודוויג פיי ברובע אאו של מינכן בשנת 1882 כבנם של יוהאן פלנטין פיי ושל מריה יוהנה שאטה. כעבור ימים אחדים הוטבל בנצרות האוונגלית. פלנטין גדל כילד יחיד, כשאחותו ושני אחיו הגדולים מתו זמן קצר אחרי לידתו ממחלת הדיפתריה. הוא גדל במשפחה מן המעמד הבינוני. אביו היה שותף לחברה להובלות רהיטים. אחרי שבשנים 1888–1895 למד בבית ספר עממי (שאותו השווה מאוחר יותר לבית כלא) היה למשך שלוש שנים שוליה של נגר. עד שנת 1901 עבד במקצוע זה. עם זאת, משהוקסם על ידי עולם הקברט והתיאטרונים, התחיל להופיע בעצמו כ"קומיקאי מועדונים" ("Vereinshumorist").
השנים 1931-1902
הופיע במופע רביו באולם "צויגהאוס" בנירנברג, שבו השתמש לראשונה בשם הבמה "קרל פלנטין". אחרי מות אביו בשנת 1902 הצטרף פלנטין לאמו בניהול חברת ההובלה המשפחתית "פאלק ופיי" שלבסוף פשטה רגל ונמכרה בשנת 1906. יחד עם אמו עבר לגור בעיר הולדתה ציטאו בסקסוניה. הוא בנה לעצמו "תזמורת של אדם אחד" מורכבת מ-21 כלים וסייר איתה במהלך שנת 1906. עוד במינכן לקח שיעורי גיטרה אצל היינריך אלברט. אחרי סיור הופעות מוצלח בערים שונות חזר פלנטין בשנת 1908 למינכן, שם כתב את המונולוג "Das Aquarium " (האקוואריום). העסקתו על במת הזמרים העממיים שב"פרנקפורטר הוף" שמה קץ לקשייו הכלכליים. פלנטין פיתח באותה עת שפת גוף גרוטסקית ומשחק בעל אירוניה עצמית שכבשו את הקהל. בשנת 1911 פגש את אליזבת ולאנו, שאימצה את שם הבמה "ליזל קרלשטאט" והפכה לשותפתו לצמד אמנותי מפורסם על הבמה. לבד או יחד איתה הוא הציג בפני הקהל מערכונים קומיים בניב הבווארי העשיר. באותה שנה התחתן עם גיזלה רוייס (Royes) שהייתה עובדת במשק הבית המשפחתי. אחרי 1912 פתח פלנטין אולפן סרטים משלו וצילם מערכונים ב-40 סרטים אילמים קצרים. בשנת 1929 הפיק פלנטין את הסרט האילם האחרון שלו Der Sonderling (התמהוני). אחרי שנת 1914 העלה על הבמה תוכנית בידור בשם Tingeltangel (שכלל, בין השאר, את המערכון "Die Orchesterprobe" (החזרה של התזמורת) ועוד כעשרים גרסאות שלה. בימי מלחמת העולם הראשונה קיבל פלנטין פטור מהשירות הצבאי בגלל מחלת האסתמה . בימי המלחמה המשיך לחבר מערכונים ופזמונים, חלקם גרסאות טריוויאליות של שירי המלחמה. ב-1915 הפך למנהל הקברט "וינה-מינכן" במינכן.
שיתוף הפעולה עם ברטולט ברכט
בשנת 1922 ברטולט ברכט הופיע לצידם של פלנטין וקרלשטאט בתצלום הפרודיות האוקטוברפסט של פלנטין. ברכט צפה באופן קבוע במופעי הקברט של פלנטין במבשלות של מינכן והשווה אותו לצ'פלין, במיוחד בגלל רתיעתו מחיקויים זולים ומפסיכולוגיה בגרוש. באותה שנה ,1922 יחד עם ברטולט ברכט העלה פלנטין פרודיה לפי המחזה של האחרון "Trommeln in der Nacht" (תופים בלילה) על במת התיאטרון קאמרשיפל בעיר. עבודתם המשותפת השפיעה על יצירותיו העתידיות של ברכט. בשנת 1923 הופיע פלנטין בסרט הסוריאליסטי סלפסטיק שאורכו חצי שעה ושנקרא Mysterien eines Friseursalons 1923 (מסתורין של מספרה). תסריט הסרט נכתב על ידי ברטולט ברכט והוא בוים על ידי אריך אנגל. השתתפו בו גם ליזל קארלשטאט ושורה של אמני קברט גרמני, קולנוע ותיאטרון, כולל: מקס שרק, ארווין פאבר, יוזף אייכהיים ובלנדינה אבינגר. אף על פי שהסרט לא הוצא מיד לבתי הקולנוע והושלם בפברואר 1923, הוא נבחר כאחד ממאת הסרטים החשובים ביותר של הקולנוע הגרמני. ברכט כתב (כשהוא מתייחס לעצמו בגוף שלישי):
ב-1923 יצא פלנטין לסיוריו הראשונים בחוץ לארץ - בציריך ובווינה. בשנים 1924–1938 ערך סיורי הופעות בברלין. גם סופרים כמו אלפרד קר וקורט טוכולסקי העריכו את "להטוטי הלשון" שלו.
השנים 1939-1931
ב-1931 פתח פלנטין במינכן תיאטרון משלו באולם גתה שבלאופולדשטראסה, אולם נאלץ לסגור אותו אחרי שמונה שבועות בלבד: התווכח עם כבאי האש בגלל בדל סיגריה בוער שנראה לו חיוני לאחד המערכונים. בשנים 1932 ו-1933 גילם מנהל קרקס נודד בסרט הקולנוע הראשון שלו "הכלה המכורה", עיבוד לקולנוע של האופרה מאת בדריך סמטנה בבימויו של מקס אופולס ב-1931 הפיק גם סרט לפי "החזרה של התזמורת".
בימי המשטר הנאצי לא עזב את גרמניה. בדרך כלל שמר מרחק מסוים כלפי השלטון. ב-1934 פתח "פנופטיקום לנונסנס" שפעל חדשיים בלבד ונסגר. ניסיון חוזר ב-1935 נכשל שוב. משום כך התבזבזו חסכונותיו שלו ושל ליזל קרלשטאט. היא לקתה בהתמוטטות עצבים ונאלצה להפסיק את פעילותה לתקופה ארוכה. אחרי משבר הפנופטיקום כשנשאר ללא כסף כתב פלנטין בעיתון התעמולה המקומי Münchner Feldpost קטעים על נושאים לא פוליטיים. כתב לפעמים קטעים בעלי גישה סטירית כמו Auf zum Endsieg“ ( "עד לניצחון הסופי") או "Das letzte Aufgebot " (המחזור האחרון). בשנת 1934 סרטו Der Firmling נאסר על ידי הצנזורה בגלל "פגיעה ברגשות הדתיים" ובשנת 1936 נאסר גם הסרט Erbschaft. עשרות שנים מאוחר יותר בשנת 2007 פרסם המגזין "דר שפיגל" ידיעה לפיה הלשין פלנטין בפני השלטונות על שני אמנים שיחסיו איתם היו מעורערים וביקש לבדוק את מוצאם (הגזעי) האמיתי: אחד היה הבמאי ולטר ירוון, שהוא טען כי שמו האמיתי היה סמואל ווכרפפניג והשני, הסופר אויגן רוט. ירוון הצליח תוך ארבעה ימים להשיג את התעודה המאשרת את מוצאו הארי. באשר לאויגן רוט לא קרה לו דבר.
אנטון אינגוליץ'
אנטון אינגוליץ' (בסלובנית: Anton Ingolič, 5 בינואר 1907 - 11 במרץ 1992) היה סופר, מחזאי ועורך סלובני, שכתב ספרות ריאליסטית ונודע ברומנים שלו ובספריו לנוער. היה מורה לצרפתית ולסלובנית בהכשרתו. נבחר כחבר באקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות.
ילדות וצעירות
אינגוליץ' נולד בשנת 1907 כבן בכור בין 16 ילדים, שמתוכם שרדו בילדותם רק חמישה. הוריו היו בני איכרים עניים סלובנים שחיו בכפר ספודניה פולסקאבה (פולסקאבה תחתית Spodnja Polskava) על הר פוהוריה, על יד העירייה פראגרסקו (פראגהוף), חלק מן העיר סלובנסקה ביסטריצה שבמזרח סלובניה. אזור הולדתו השתייך באותן שנים לאימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו, שנקרא גם הוא אנטון אינגוליץ', התפרנס כנגר, ואמו, אנה, עבדה כתופרת. אינגוליץ' למד בבית הספר היסודי המקומי, אותו סיים בהצטיינות. כדי לעזור בפרנסת המשפחה עבד כרועה צאן בכפר סביו וכשוליה בנגריית אביו. החל משנת 1921 המשיך אינגוליץ' לימודי תיכון בעיר מריבור.התחיל לפרסם סיפורים קצרים במגזינים ספרותיים, חלקם כתבי עת לנוער: "Ljubljanski zvon" ("הפעמון מליובליאנה"), "Prijatelj" ("הידיד"), "Obzorije" (אופקים), Novije Obzorije (אופקים חדשים)", Sodobnost ,Razorje (תקופתנו). בשנת 1923 נמנה עם מייסדי העיתון הספרותי "ז'ארקי" ("קרני שמש") במריבור. באותה תקופה אינגוליץ' היה עד למצוקות הפועלים הסלובנים ולמאבקם מול המעמד הגבוה והדרג הניהולי ממוצא גרמני.
על אף מצוקתו הכלכלית, בסופו של דבר, בעזרת חסכונותיו המצומצמים, נסע לפריז ולמד ב"מכינה למורי צרפתית בחו"ל" בסורבון.על מנת לממן את המשך הלימודים נאלץ לעבוד בערבים כניצב ב"קומדי פראנסז" וכמלצר. בסיום הלימודים ב-1928 קיבל תעודת מורה לצרפתית וחזר לסלובניה. באוניברסיטת ליובליאנה המשיך לימודי שפות רומאניות וגם סלאביות עד לסיום התואר בשנת 1931. התחתן עוד כסטודנט עם אדלה לבית אופראוש, בת של אופה מכפר הולדתו. אחרי החתונה עברו לגור בפולנשאק באזור סלובנסקה גוריצה ומאוחר יותר לדורנבה. בשנים ההן של משבר כלכלי נתקל בקשיים רבים במציאת עבודה בהוראה ושאף להתקיים מכתיבה ספרותית. רק ב-1936 התקבל כמורה תיכון בעיר פטוי, על נהר דראווה. מאוחר יותר לימד סלובנית וצרפתית גם בבתי ספר תיכוניים במריבור ובליובליאנה. בשנים שבין מלחמות העולם לא הזדהה אינגוליץ' באופן בולט עם מחנה פוליטי כלשהו. שנה הראשונה ללימודיו באוניברסיטת ליובליאנה השתתף בחוג הסוציאליסטי הנוצרי Borba ("בורבה" - המאבק) יחד עם מישקו קראנייץ ואדווארד קוצבק, איתם עיין, בין היתר, בכתבי קרל מרקס.
שנות ה-1940
אחרי פירוק סלובניה וחלוקתה בין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והונגריה של מיקלוש הורטי. גורש אינגוליץ' ומשפחתו יחד עם אלפי סלובנים אחרים, מן השטח שבשליטה גרמנית לסרביה. נשאר בצ'ופריה בסרביה למשך 4 שנים. בנובמבר 1944, אחרי שחרור בלגרד מידי הנאצים, התיישב אינגוליץ' בבירה הסרבית. הוא השתתף בשידורי רדיו בלגרד בשפה הסלובנית לצד מתיי בור ופעל במסגרת החברה התרבותית הסלובנית "פראנצה רוזמן".
אחרי מלחמת העולם השנייה
בשובו לסלובניה, בסתיו 1946 התיישב עם המשפחה במריבור. תחת המשטר הקומוניסטי של טיטו, בשנים 1950-1946 כיהן כחבר באספה העממית (סקופשצ'ינה) של הרפובליקה העממית של סלובניה, שהייתה מרכיב של הפדרציה היוגוסלבית, ובמועצת העיר מריבור. כיהן כמו כן במועצה המפקחת על החינוך בסלובניה. חזר ללמד כמורה תיכון בגימנסיות בפטוי ובמריבור. בשנת 1955 עבר לגור בליובליאנה. ועבד בה כמורה תיכון עד פרישתו לגמלאות בשנת 1965. אינגוליץ' כיהן כעורך ראשי של כתב העת "נובה אובזוריה". בשנת 1976 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות והחל משנת 1981 כחבר מלא. בשנים 1975-1955 ערך אינגוליץ' מסעות בצ'כוסלובקיה, באוסטריה, בצרפת, בברית המועצות, בארצות הברית, בסודאן, באתיופיה (בה כיהן אחיו יוז'ה אינגוליץ' כשגריר יוגוסלביה), במצרים, ביוון, בגרמניה המערבית ובגרמניה המזרחית, בבלגיה, בהולנד ובארצות אחרות. פרסם בהמשך רשמים ממסעות אלה. בשנים 1962-1961 עמד בראש איגוד הסופרים הסלובנים. כיהן למשך שנים רבות כחבר במועדון PEN הסלובני ובמספר מערכות של כתבי עת.
אינגוליץ' הלך לעולמו בליובליאנה בשנת 1992. הובא לקבורה בפולסקאבה העילית.
חייו הפרטיים
מנישואיו לאדלה לבית אופראוש (1981-1907), אותה הכירה מילדות נולדו בת - אלדה, ובן - בורוט.
פעילותו הספרותית
בילדותו התוודע אינגוליץ' לספרים בסלובנית של ההוצאה לאור "הרמגורה הקדוש" ("אגודת מוהור הקדוש") מקלגנפורט ולספר "הזרים" של איוואן צאנקאר מספריית השכנים. את שירו הראשון כתב בסוף שנות בית הספר היסודי. כסטודנט פרסם בעיתוני הסטודנטים "ז'ארקי", פרלום" ו"פיסאני פאני". הרשימו אותו במיוחד כתבי דוסטויבסקי, טולסטוי,רומן רולאן ומהטמה גאנדי, שהשפיעו על גישתו הרגשית-חברתית. קרא מרותק את יצירות מוריס מטרלינק שתורגמו לסלובנית על ידי מונו ואנו.
סיפורים ורומנים על חיי הכפר
הנובלה הראשונה של אינגוליץ', ''Hiša št. 52'',(הבית מס' 52) פורסמה בשנת 1932 במגזין היוקרתי "ליובליאסקי זבון" ("הפעמון של ליובליאנה"). אותו כתב עת פרסם ב-1935 גם את הרומן הראשון שלו.
ספרים אוטוביוגרפיים
על שנות נעוריו כתב אינגוליץ' את הטרילוגיה Zgodbe mojega jutra, Nemir mladostnika, Leta dozorevanja. בהמשך הוסיף לה את הספר "Moje pisateljevanje" על התפתחותו כסופר.
מקורות
(מבוא ולוח כרונולוגי - בספר "אהבה אסורה" מאת אינגוליץ', - ברומנית)
משפט קריין-סמוליאן
באנליזה פונקציונלית, משפט קריין-סמוליאן הוא משפט הנותן תנאי הכרחי ומספיק לקבוצה קמורה במרחב הדואלי להיות סגורה בטופולוגיה החלשה. במובן מסוים ניתן לחשוב על המשפט בתור המשפט ההפוך למשפט בנך-אלאוגלו. המשפט קרוי על שם המתמטיקאים מרק קריין וויטולד סמוליאן.
ניסוח המשפט
תהי קבוצה קמורה בטופולוגיה החלשה-* ונגדיר כאשר B^*_r הוא הכדור ברדיוס r סביב 0 במרחב הדואלי. התנאים הבאים שקולים:
1) A סגורה w*.
2) A_r סגורה w* לכל r>0.
2') קיימת סדרה כך שלכל n, A_{r_n} סגורה w*.
הוכחה
סימונים: נסמן ב B^*_r את הכדור סביב הראשית ברדיוס r במרחב הדואלי וב B_r הכדור סביב הראשית ברדיוס r במרחב המקורי. כמו כן נסמן ב \mathbb{K} את שדה הבסיס.
ראשית נשים לב שממשפט בנך אלאוגלו B^*_r הוא w* קומפקטי ולכן w* סגורה. כמו כן אם 0<s<r אז. מכאן נקבל שקילות בין 2 ל 2'. באותו אופן ברור ש (1) גורר את (2). הכיוון הקשה הוא.
טענה 1: תכונה (2) אינוורינטית להזזה ולניפוח: אם A מקיימת את (2) אז גם מקיימות את (2).
ניפוח: לכל \lambda,r>0 מתקיים ש. הואיל וכפל בסקלר הוא הומיאמורפיזם בטפולוגיה החלשה נקבל את הדרוש.
הזזה: נקבע. תהי רשת המתכנסת w* לאיבר. נראה ש. מכיוון ש B^*_r w* סגורה, מספיק להוכיח ש. מצד שני מאי שוויון המשולש מתקיים ש לכן  רשת המתכנסת ל \psi -\phi. מההנחה נקבל ש וסיימנו.
טענה 2: אם A מקיימת את תכונה (2) אז A סגורה בטופולוגיה הנורמית.
הוכחה:
המשך הוכחת המשפט:
יהי רוצים למצוא סביבה חלשה V של \phi כך ש. על ידי טענה 1 ניתן להניח ש \phi = 0. נשתמש בלמה הבאה:
למה: נניח ש אז יש סדרה x_n \in X המקיימת:
1) x_n \to 0
2) לכל \phi \in A יש n כך ש.
הוכחת הלמה:
בהינתן קבוצה M \subset X נגדיר את הקבוצה הפולרית המוחלטת. כיוון ש A סגורה בנורמה, יש \rho > 0 כך שלכל x ב A,. על ידי ניפוח ניתן להניח ש \rho > 1 ולכן. נקבע F_0 = \{0\} ונגדיר ברקורסיה סדרה של קבוצות סופיות לא ריקות המקיימות לכל n \geq 1:
א..
ב..
כיוון ש, רואים ש F_0 מקיימת את הדרוש. נניח שמצאנו נמצא את F_{N}. נניח בשלילה שאין כזאת. כיוון שהקבוצות הפולריות המוחלטות סגורות בטופולוגיה החלשה*, נקבל שהקבוצה היא קומפקטית בטופולוגיה החלשה* (היא תת-קבוצה סגורה של קבוצה קומפקטית לפי משפט בנך אלאוגלו). מההנחה בשלילה נובע שלכל קבוצה סופית מתקיים. מקומפקטיות נקבל ש. יהי \phi בחיתוך הנ"ל. אז \phi \in K. כמו כן לכל מתקיים ש . מכך נקבל ש  ואז  בסתירה להנחה שבחרנו על . לכן אפשר להמשיך את הבנייה.
כיוון ש סופיות אז  בן מנייה ויהי \{x_n\} מנייה של הקבוצה. מתנאי א נקבל בבירור שנקבל את (1). כעת יהי \phi \in A. נקבע N כך. מתנאי ב נקבל שיש j \leq N כך ש ולכן יש x_n\in F_j כך ש  וקיבלנו את (2).
הוכחת המשפט: נקבע סדרה x_n \in X כמו בלמה. מ (1) יש r>0 כך שמתקיים. נתבונן באופרטור
. ברור ש T ליניארי ומ- (1) נקבל כי. כמו כן ברור ש T רציף כיוון ש. מקמירות A נקבל ש T(A) קמורה. תהי. אז B סגורה ומ (2) נקבל ש. ממשפט האן בנך נקבל שיש פונקציונל וכן   כך ש. אם נציב b=0 נקבל ש \alpha >0. כיוון ש  נקבל שיש סדרה  כך ש. מתקיים וכיוון ש X מרחב בנך מקבלים שיש. לכל מתקיים:. לכן נקבל עבור \phi \in Aש. לכן אם נבחר את הסביבה אז היא תהייה הסביבה המבוקשת.
שימושים
מסקנה שימושית מהמשפט הוא שתת-מרחב סגור בטופולוגיה החלשה* אם ורק אם כדור היחידה שלו סגור במרחב בטופולוגיה החלשה*.
מסקנה נוספת היא שהקמור הסגור של קבוצה קומפקטית בטופולוגיה החלשה* הוא קומפקטי בטופולוגיה החלשה*.
ראו גם
משפט בנך אלאוגלו
טופולוגיה חלשה
דמוקרטיה פגומה
דמוקרטיה פגומה הוא מושג שהוצע על ידי מדעני המדינה וולפגנג מרקל, הנס-יורגן פוהל ואורל ס. קרואסון  בתחילת המאה ה-21 כדי להבהיר את ההבחנות בין מערכות פוליטיות טוטליטריות, אוטוריטריות ודמוקרטיות. המונח מבוסס על הרעיון של דמוקרטיה משובצת. ישנן ארבע צורות של דמוקרטיה פגומה, על פי האופן שבו כל מדינה הגיעה לנקודה בה הדמוקרטיה פגומה. אחד הגורמים הנפוצים הוא מיקומה הגאוגרפי של המדינה, וההשפעה של מדינות אחרות באזור. גורמים נוספים לדמוקרטיות פגומות הם דרך המודרניזציה שלהן, רמת המודרניזציה, מגמות כלכליות, הון חברתי, חברה אזרחית, מוסדות פוליטיים וחינוך.
מאפיינים של דמוקרטיה בריאה
כדי להבין מה הופך דמוקרטיה לפגומה, ראשית יש להסביר מהי דמוקרטיה בריאה. דמוקרטיה היא שיטת ממשל שבה אזרחים פרטיים מוציאים לפועל את הכוח שלהם בצורה ישירה על ידי בחירת נציגים לגוף שלטוני אחד או יותר, כגון הסטורטינג של נורווגיה. דמוקרטיות בריאות יכולות להיות מסווגות כפגומות כאשר אחד או יותר ממרכיבי המפתח של הממשלה חסרים, או שהם לא מצליחים לפעול כראוי זה עם זה. כל הדמוקרטיות מספקות זכות בחירה אוניברסלית, בחירות חופשיות והוגנות המתקיימות באופן קבוע, מערכת רב-מפלגתית, מקורות מידע מרובים במדינה, זכויות אוניברסליות וקבלת החלטות של בוחרים ללא הפרעה של אליטות במדינה או גורמים חיצוניים.
דמוקרטיה בלעדית
דמוקרטיות בלעדיות הן דמוקרטיות פגומות מכיוון שלא לכל האזרחים הבוגרים יש זכות בחירה וכתוצאה מכך בחירות לא הוגנות ואין ריבונות אמיתית של העם. בדמוקרטיה האמריקאית חלה התקדמות משמעותית כאשר חוקק התיקון התשע עשר לחוקת ארצות הברית בעקבות תנועת זכות הבחירה לנשים. התיקון הבטיח שלכל אזרחי ארצות הברית תהיה זכות הצבעה, ללא קשר למין. העברת התיקון הבטיחה שארצות הברית לא תישאר דמוקרטיה בלעדית.
דמוקרטיה בתחום מוגבל
כאשר צבאות, יזמים, בעלי קרקעות, מיליציות מקומיות או תאגידים רב-לאומיים משיגים דריסת רגל בתחומים פוליטיים ונוטלים את הכוח מידיהם של פקידים שנבחרו באופן דמוקרטי, התוצאה היא דמוקרטיה בתחום מוגבל. ההפיכה של זימבבואה ב-2017 היא דוגמה להפיכה צבאית שהובילה לדמוקרטיה בתחום מוגבל. צבא זימבבואה השתלט על תאגיד השידור של זימבבואה ועל אזורים מרכזיים בעיר הררה, והציב את נשיא זימבבואה רוברט מוגאבה תחת מעצר בית. ההפיכה הצליחה ולאחר התפטרותו של מוגאבה, אמרסון מננגגואה הפך לנשיא השלישי של זימבבואה.
דמוקרטיה לא ליברלית
כאשר נבחרי הציבור אינם מוגבלים על ידי חוק עקב הידרדרות הכוח שבידי מערכת המשפט, המדינה הופכת לדמוקרטיה לא ליברלית שבה שלטון החוק פגום והנורמות החוקתיות משפיעות בצורה מועטה על נבחרי הציבור ופעולותיהם או לא משפיעות כלל. זכויות אזרח אינדיבידואליות מתבטלות חלקית או אינן מבוססות בחוק. דמוקרטיה לא-ליברלית היא הצורה הנפוצה ביותר של דמוקרטיה פגומה.
בשנת 2017 ערכה ונצואלה בחירות שנויות במחלוקת למושלי מדינות. נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו ומפלגתו הסוציאליסטית המאוחדת ניצחו בבחירות וזכו ב-17 מתוך 23 מדינות וב-54% מהקולות, זאת למרות שדירוגם בסקרים נע בין 17% ל-22%. מפלגת השלטון השתמשה במשאבי המדינה לטובת קמפיין הבחירות שלה, דבר אשר העניק לה יתרון. השימוש בכספי המדינה לקמפיינים אינו חוקי בנסיבות רגילות, אך מערכת בתי המשפט בוונצואלה הידרדרה עד כדי כך שפעלה רק כדי לשרת את מפלגת השלטון במקום לחתור לצדק אמיתי. זה וגורמים אחרים הופכים את ונצואלה לדמוקרטיה פגומה.
דמוקרטיה של נציגות
בדמוקרטיה של נציגות יש לרשות המבצעת שליטה מלאה ולרשות המחוקקת ולרשות השופטת יש כוח מוגבל מאוד על הרשות המבצעת. נורמות חוקתיות מבוצעות רק לעיתים רחוקות, והבלמים ומאזני הכוחות ההכרחיים לדמוקרטיה בריאה מתערערים.
דמוקרטיה של נציגות מתרחשת בדרך כלל כאשר יש מפלגת שלטון אחת במדינה. מקסיקו לפני 1997 היא דוגמה. מפלגת השלטון של מקסיקו, המפלגה המהפכנית המוסדית (PRI), שלטה ללא מתחרים מאז המהפכה המקסיקנית. בזמן שליטתה הפוליטית של ה-PRI במקסיקו, המדינה הייתה דמוקרטיה של נציגות כאשר הרשות המבצעת שלטת בעליון והקונגרס למעשה היווה חותמת גומי להחלטותיה.
משטרים אנוקרטיים
משטרים אנוקרטיים הם דיקטטורות עם מוסד דמוקרטי של בית מחוקקים. יש בהן עירוב של מאפיינים דמוקרטיים ואוטוקרטיים, אשר עלול לגרום לעלייה בקונפליקטים במדינה. ממשלות מסוג זה יכולות להתקיים כאשר האליטה השלטת נמנעת מפגיעה חמורה בזכויות ואינה גונבת או מבטלת בחירות. מפלגת השלטון דואגת לכך שהפרת זכויות לא תזכה לפרסום גדול כדי לא להסעיר את הציבור שהיא שולטת בו.
קובה למשל, היא משטר אנוקרטי עם תכונות אוטוקרטיות ודמוקרטיות כאחד. בקובה, למפלגה הקומוניסטית יש שליטה מלאה על המדינה אך עדיין קיימות תכונות דמוקרטיות, למשל "האספה הלאומית של הכוח העממי" ש-600 חבריה נבחרים לכהונה של חמש שנים בהצבעה עממית. עם זאת, בבחירות לתפקידי האספה אין למפלגה הקומוניסטית תחרות.
סו בירטוויסל
סוזן אליזבת בירטוויסל, ליידי אייר (באנגלית: Susan Elizabeth Birtwistle, Lady Eyre; נולדה ב-9 בדצמבר 1945) היא מפיקה ותסריטאית של דרמה טלוויזיונית.
ביוגרפיה
בירטוויסל נולדה בנורת'וויץ' שבצ'שייר. היא למדה בבית הספר לבנות נורת'וויץ' קאונטי סקול. אחר כך למדה דרמה וספרות אנגלית בקולג' לחינוך של קובנטרי (שהפך לחלק מאוניברסיטת ווריק).
היא ידועה בעיקר מהפקות של דרמות תקופתיות מפורסמות. בירטוויסל זכתה בפרסים אחדים עבור הפקות שלה, בהם עבור "מלון האגם" (Hotel du Lac), המיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה", וסרט הטלוויזיה "אמה". ב-2008 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה על ההפקה של הסדרה "קרנפורד".
חיים אישיים
ב-2008 הוענק לבירטוויסל תואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת צ'סטר.
ב-1973 התחתנה בירטוויסל עם במאי התיאטרון והקולנוע האנגלי ריצ'רד אייר בצ'לסי שבלונדון. בתם לוסי נולדה ב-1974.
בריטני גריינר
בריטני גריינר (באנגלית: Brittney Yevette Griner; נולדה ב-18 באוקטובר 1990) היא כדורסלנית אמריקאית. גריינר המתנשאת לגובה 2.03 מטרים, נבחרה במקום הראשון בדראפט ליגת ה-WNBA על ידי פיניקס מרקורי. ב-2012 זכתה עם קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ביילור בטורניר אליפות המכללות בכדורסל וזכתה בתואר שחקנית השנה במכללות מטעם AP. עם נבחרת ארצות הברית זכתה פעמיים רצופות במדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ובאולימפיאדת טוקיו (2020).
ביוגרפיה
גריינר נולדה ביוסטון, הצעירה מארבעה ילדיהם של ריימונד וסנדרה. למדה בתיכון נימיץ המקומי והצטיינה בקבוצת הכדורסל, כשהיא מנצלת את גובהה הרב לקבוע שיאי חסימות למשחק (25 חסימות) ולעונה (318 חסימות).
קריירה במכללות
גריינר נחשבה לכישרון הבולט ביותר בארצות הברית ומכללות רבות ביקשו לצרף אותה לשורותיהם. היא בחרה ללמוד ולשחק באוניברסיטת ביילור, לדבריה בשל האווירה המשפחתית ורצונה להישאר בטקסס.
במהלך עונתה הראשונה בביילור רשמה 223 חסימות ושברה את שיא החסימות לעונה ב-NCAA. היא הובילה את הקבוצה עד לפיינל פור של טורניר המכללות בו הפסידה לאוניברסיטת קונטיקט. בעונתה השלישית הובילה את ביילור לעונה מושלמת עם 40 ניצחונות ללא הפסד ולזכייה בטורניר המכללות. היא נבחרה ל-MVP של הפיינל פור. במהלך ארבע עונות בליגת המכללות השיגה שיא של 736 חסימות.
WNBA
בעונה השנייה השיגה 15.6 נקודות, 8 ריבאונדים ו-3.8 חסימות למשחק וסייעה לפיניקס לזכות באליפות. היא נבחרה לשחקנית ההגנה של העונה. בעונת 2015 השיגה 15.1 נקודות, 8.1 ריבאונדים ו-4 חסימות למשחק ונבחרה בפעם השנייה לשחקנית ההגנה של העונה. בעונת 2017 סיימה כמלכת הסלים של הליגה עם ממוצע של 21.9 נקודות למשחק.
סין ורוסיה
בפגרת ליגת ה-WNBA שיחקה גריינר בקבוצות שונות מחוץ לארצות הברית, לאחר העונה הראשונה שלה ב-WNBA חתמה בקבוצת ג'ג'יאנג גולדן בולס מג'ג'יאנג שבסין, ולאחר עונה עברה לבייג'ינג גרייט וול. ב-2016 עברה לאוגמ"ק יקטרינבורג מרוסיה וזכתה עם הקבוצה באליפות היורוליג באותה עונה.
נבחרת ארצות הברית
גריינר זומנה לסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים ב-2011 והשתתפה במחנה אימונים של הנבחרת באירופה. היא בחרה לא להשתתף באולימפיאדת לונדון בעקבות מחלת הזאבת של אמה. ב-2014 זכתה עם נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל נשים שהתקיימה בטורקיה. במהלך האליפות רשמה 12.3 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-2 חסימות בממוצע למשחק. באליפות העולם ב-2018 זכתה עם הנבחרת פעם נוספת בזהב.
ב-2016 זכתה עם הנבחרת במדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו וב-2021 זכתה עם הנבחרת במדליית זהב באולימפיאדת טוקיו.
בשנת 2023 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
נישואים
במאי 2015 נישאה לכדורסלנית גלורי ג'ונסון שאף היא משחקת ב-WNBA. שבוע לפני כן נעצרו גריינר וג'ונסון לאחר מריבה אלימה ביניהן. השתיים הושעו על ידי הליגה לשבעה משחקים, העונש הממושך ביותר בתולדות הליגה. ב-2016 התגרשו השתיים. ג'ונסון ילדה תאומים לאחר הפריית מבחנה וגריינר הצטוותה לשלם עבורם מזונות.
ביוני 2019 נישאה לשרל ווטסון.
מעצר ברוסיה
במרץ 2022, על רקע המתיחות ביחסי ארצות הברית-רוסיה, פרסמו הרשויות הרוסיות כי גריינר נעצרה בשדה התעופה במוסקבה על החזקת סמים (בתיקה נמצא משאף עם שמן קנאביס). במאי 2022 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי היא רואה בגריינר כמי שמוחזקת ברוסיה בכליאת שווא. משפטה החל ב-1 ביולי אותה שנה ובפתיחתו הודתה גריינר באשמות נגדה.
ב-4 באוגוסט 2022, נידונה גריינר לתשע שנות מאסר בפועל. בדצמבר 2022 שוחררה ושבה לארצות הברית במסגרת עסקת חילופי אסירים, בה שוחרר סוחר הנשק הרוסי ויקטור בוט.
יחסי סומליה–צ'ילה
יחסי סומליה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה וסומליה.
היסטוריה
צ'ילה וסומליה לא כוננו מעולם יחסים דיפלומטיים רשמיים.
יחסים מסחריים
הסחר בין שתי המדינות הוא כמעט זניח, והסתכם ב-41,000 דולר בשנת 2016.
הורמון משחרר הורמון גדילה
הורמון משחרר הורמון גדילה (באנגלית: Growth-hormone-releasing hormone, ובקיצור: GHRH) הוא הורמון משחרר המיוצר בגרעין הקשתי בהיפותלמוס ומשפיע על בלוטת יותרת המוח לייצר ולהפריש הורמון גדילה. גודלו של הורמון זה הוא 44 חומצות אמינו, כאשר החלק הפעיל מתוכן הוא 29 חומצות האמינו הראשונות. ההשפעה של הורמון משחרר הורמון גדילה על ההיפותלמוס מתבטאת הן ברמת ההפרשה, אשר באה לידי ביטוי תוך שניות, והן ברמת ייצור ההורמון, אשר באה לידי ביטוי תוך שעות. ההורמון המשחרר הורמון גדילה נקשר לקולטן המצומד לחלבון G, ודרך המתווך השניוני cAMP הוא מפעיל את הקינאז פרוטאין קינאז A שפועל על שני המסלולים, הפרשה וייצור. ההפרשה תלויה בכניסת סידן, המביאה לדה-פולריזציה של קרום התא ולשחרור בועית המכילות הורמון גדילה, ואילו הייצור תלוי בזרחון ושפעול של גורמי שעתוק כמו CREB, הנכנסים לגרעין התא ומשפיעים על שעתוק הגן להורמון גדילה.
הורמון משחרר הורמון גדילה מופרש באופן דופקי (פולסטילי), דבר אשר מביא גם להפרשה הדופקית של הורמון גדילה. לכך מצטרף הורמון אחר הנוגד את פעולתו של ההורמון המשחרר הורמון גדילה – סומטוסטטין.
ג'ק וולף
ג'ק תומאס דייוויס (באנגלית: Jack Wolfe; נולד ב-17 בדצמבר 1995), הידוע כג'ק וולף, הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
וולף נולד בדיוסברי, מערב יורקשייר. יש לו אחות צעירה ממנו. הוא למד בבית הספר אקוורת לאחר מכן סיים את לימודיו באקדמיה מאונטוויו לאמנויות התיאטרון בלונדון בשנת 2017. הוא גם התאמן בבית הספר למוזיקה של צ'טהאם במנצ'סטר.
קריירה
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה במחזמר "My life, the musical"' בשנת 2017. באותה שנה הופיע בתיאטרון צ'רינג קרוס במחזה "The Braille Legacy" בתפקיד לואי ברייל ובהצגה "פינוקיו" שהוצגה בתיאטרון המלכותי הלאומי.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד ראשי בעונה הרביעית של הסדרה הבריטית "Hetty Feather"/ בינואר 2022 פורסם כי וולף ישחק בעונה בשנייה של סדרת הטלוויזיה צל ועצם המבוססת על סדרת הספרים של לי ברדוגו.
הסרט "חליל הקסם" בכיכובו עתיד לצאת במהלך שנת 2022.
ז'קלין טונג
ז'קלין טונג (באנגלית: Jacqueline Tong; נולדה ב-21 במאי 1951) היא שחקנית אנגלייה הידועה במיוחד מתפקידה כדייזי בארנס (פיל) בדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים". ב-1975 הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית המשנה בסדרת דרמה.
ביוגרפיה
טונג נולדה בשנת 1951 בבריסטול שבמחוז גלוסטרשייר, ולמדה בקולג' רוז ברודפורד. היא התחילה להופיע בטלוויזיה בשנות השבעים של המאה העשרים, ואחד מתפקידיה הראשונים היה בפרק בסדרה "Thriller".
ב-1973 הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "על אדונים ומשרתים" בתפקיד משרתת בשם דייזי פיל (בהמשך הסדרה התחתנה ושמה היה דייזי בארנס). היא שיחקה ב-32 מפרקי הסדרה עד לסיומה ב-1975. אחרי "על אדונים ומשרתים" חזרה טונג להופיע בתיאטרון ושיחקה בתיאטרון רפרטוארי בקובנטרי. בטלוויזיה שיחקה במיני-סדרה "זמנים קשים" המבוססת על הרומן באותו שם מאת דיקנס, בסדרת הדרמה "Spearhead", ובסרט הטלוויזיה "The One and Only Phyllis Dixey" לצדה של לזלי אן דאון, מי שהופיעה יחד איתה בסדרה "על אדונים ומשרתים". מפברואר 1982 ועד אפריל אותה שנה הופיעה טונג באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד ג'קי מופאט שכנתה של גייל טילסלי. בשנות השמונים ותשעים שיחקה בסדרות טלוויזיה כמו "Growing Rich", "מידלמארץ'" (עיבוד לרומן מאת ג'ורג' אליוט) ובסרט הטלוויזיה "דייוויד קופרפילד".
טונג השתתפה בשלושה סרטי קולנוע: "How to Get Ahead in Advertising" (מ-1989), "הנסיכה קראבו" (1994) ו"אנג'ל" (2007). היא הרבתה להופיע בתוכניות רדיו. בתיאטרון שיחקה טונג במחזה "אגדת חורף", במחזה "What I Did in the Holidays" ובמחזה "Albertine in Five Times".
בשנת 2000 הופיעה טונג בסדרה המשטרתית "The Bill" ובמיני-סדרה "הממלכה העשירית". ב-2001 שיחקה בתפקיד גברת קראמלס בסרט הטלוויזיה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" המבוסס על הרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. עוד ב-2001 הופיעה בסדרה "משפחת קזאלט". היא שיחקה בתפקיד לין ווקר בעונה החמישית ובעונה השישית של הסדרה "משפט ועונש". ב-2005 הופיעה בסדרה "20,000 Streets Under the Sky". ב-2016 שיחקה בתפקיד גברת טוד בסרט "הצבא של אבא".
אולג צלקוב
אולג ניקולאייביץ' צלקוב (ברוסית: Оле́г Никола́евич Целко́в; 15 ביולי 1934 – 11 ביולי 2021) היה אמן נון-קונפורמיסטי רוסי, שהיה ידוע בדימויים של פרצופים צבועים בצבע בהיר, שתיארו דפוסי אלימות פסיכולוגיים פנימיים בתרבות העכשווית ומופיעים בציוריו.
ביוגרפיה
בשנת 1956 נערכה תערוכת דירות ראשונה בחדר הבית של ולדימיר סלפיאן (1930–1998). באותה תקופה הוא התקרב לחוג ציירים לא רשמי של אוסקר רבין. בשנת 1958 סיים את לימודיו באקדמיה הלנינגרדית לאמנויות התיאטרון, שם למד תחת המעצב ומנהל תיאטרון ניקולאי אקימוב. בשנות השישים והשבעים, בסטודיו של צלקוב במוסקבה ביקרו לאורך השנים ידוענים כמו ארתור מילר, דייוויד אלפארו סיקיירוס, רנאטו גוטוסו, ליליה בריק, אנה אחמטובה, יוסף ברודסקי, יבגני יבטושנקו (חבר קרוב של צלקוב), לואי אראגון ופבלו נרודה.
תערוכת היחיד הראשונה של צלקוב נפתחה במכון קורצ'אטוב בינואר 1966, אך לאחר יומיים סימן הק.ג.ב. את התצוגה כבלתי מקובלת מבחינה אידאולוגית. בשנת 1977 עבר צלקוב לפריז. זמן מה לאחר מכן, הוא קנה חווה בצרפת, באזור שמפאן, 300 ק"מ מפריז. שם הוא בנה סטודיו בן שתי קומות בו הוא התגורר ועבד.
נפטר ב-11 ביולי 2021 בגיל 86 בפריז, צרפת.
דוב ים אנטארקטי
מאפיינים
זהו דוב ים די גדול, אפו רחב וקצר יחסית. פרוותו חומה כהה יחסית אצל הזכרים, אבל הנקבות אפורות והבטן בהירה יותר. הגורים חומים כהים או שחורים, למרות שמדי פעם יש גם גורים "בלונדיניים". אורכם עד 2 מ' ומשקלם 91-215 ק"ג. הם חיים לבד אך בעונת הרבייה הזכרים מארגנים להקות רבייה כשכל זכר יכול להחזיק ביותר מתריסר נקבות בעת ובעונה אחת.
הם אינם נמצאים בסכנת הכחדה, אם כי בעבר היה ציד אינטנסיבי שלהם לשם הפרוות.
פרדריקה וילסון
פרדריקה סמית' וילסון (באנגלית: Frederica Smith Wilson; נולדה ב-5 בנובמבר 1942) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-24 של מדינת פלורידה, ברציפות מאז 2011. המחוז, השוכן בדרום פלורידה ושבתוכו חלקים נכבדים ממחוז מיאמי-דייד, נספר במהלך כהונתה הראשונה של וילסון כמחוז הקונגרס ה-17. וילסון ידועה בזכות כובעיה הרהבתניים והצבעוניים, ובבעלותה מאות אחדות של כובעים. במרוצת השנים פעלה למען הסרת האיסור בקונגרס על חבישת כיסויי ראש במהלך ישיבות במליאת בית הנבחרים. כלל זה מתוארך לשנת 1837, 80 שנה לפני שהאישה הראשונה הושבעה לכהונתה בקונגרס.
ביוגרפיה
וילסון נולדה בשם פרדריקה סמית' בראשית נובמבר 1942 במיאמי שבפלורידה, בתם של ביולה (לבית פינלי) ות'ירלי סמית'. סבה וסבתה מצד אמה היו בהאמים. בשנת 1963 השלימה וילסון באוניברסיטת פיסק לימודי תואר ראשון, וב-1972 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת מיאמי, שניהם בחינוך. היא שימשה כמנהלת בית הספר היסודי "סקייוויי" (Skyway) במיאמי. במהלך 1992 עזבה את תפקידה כמנהלת בית הספר על מנת לכהן בוועדת החינוך של מחוז מיאמי-דייד. במהלך כהונתה בוועדה זו יזמה וילסון "5000 מודלים לחיקוי מצוינות", תוכנית לחונכות פנימית בבתי הספר של מיאמי.
מ-3 בנובמבר 1998 עד 5 בנובמבר 2002 ייצגה וילסון את מחוז הבחירה ה־104 בבית הנבחרים של פלורידה. לאחר מכן נבחרה אל הסנאט המדינתי כנציגת המחוז ה-33, מ-2002 ועד להיבחרה אל הקונגרס בשנת 2010. ב-2006 הייתה מנהיגת המיעוט דה פקטו בסנאט של פלורידה, ולאחר מכן שירתה כמצליפת הסיעה הדמוקרטית. כתומכת ראשונית בהתמודדותו הנשיאותית של ברק אובמה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, הצביעה וילסון בעד אובמה ועמיתו למירוץ ג'ו ביידן כאחת מ-27 חברי פלורידה בחבר האלקטורים.
כאשר פרש קנדריק מיק מייצוג מחוז הקונגרס ה-17 של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לסנאט האמריקאי, התמודדה וילסון על המושב הפתוח שהותיר אחריו מיק וזכתה במועמדות המפלגה הדמוקרטית. היא ניצחה בבחירות אמצע הכהונה ב-2 בנובמבר 2010, ללא התנגדות מהותית במחוז שבו זכייה במועמדות הדמוקרטית שווה לזכייה בבחירות עצמן. וילסון הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2011. באוגוסט 2011 יצאה וילסון, במסגרת משלחת של 25 חברי קונגרס דמוקרטים, לביקור בן שמונה ימים בישראל במהלכו נועדה עם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה בנימין נתניהו, ונשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
וילסון נחשבת לאחת מחברי הקונגרס הליברליים והפרוגרסיביים מפלורידה. היא בעד הגבלת הזכות לשאת נשק ובעד נישואים של זוגות מאותו המין, מתנגדת לתנועת מסיבת התה ולבניית חומת טראמפ בגבול ארצות הברית–מקסיקו. בשלהי 2019 הצביעה וילסון בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ. גם במהלך הדחתו השנייה של טראמפ הצביעה בעד הדחתו בגין הסתה להתקוממות.
יחסי סיירה לאון–צ'ילה
בין הרפובליקה של סיירה לאון לרפובליקה של צ'ילה לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, ושתי המדינות לא מיוצגות האחת אצל השנייה, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה, אולם שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים בינלאומיים נוספים.
ברברה שנברגר
ברברה שנברגר (בגרמנית: Barbara Schöneberger; נולדה ב-5 במרץ 1974) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה גרמנייה.
ביוגרפיה
שנברגר נולדה במינכן כבת יחידה לנגן קלרינט ועקרת בית.
היא למדה סוציולוגיה, תולדות האמנות ותקשורת באאוגסבורג.
ב-1999 החלה להנחות מספר תוכניות בטלוויזיה.
ב-2001 שיחקה בפרק של קומדיית המצבים "Das Amt".
ב-2007 שיחקה בסרט "Herr Bello" המבוסס על ספר של סופר הילדים הגרמני פול מאר (Paul Maar).
ב-2007 הוציאה את אלבומה הראשון כזמרת הנקרא "Jetzt singt sie auch noch!".
ב-2008 דיבבה בסרט ההנפשה "Niko – Lentäjän poika, aka Niko & The Way to the Stars".
ב-2009 הנחתה את פרס המוזיקה "Echo".
ב-2009 הוציאה את אלבומה השני "Nochmal, nur anders".
ב-2010 שיחקה בסרט הנעורים "Freche Mädchen 2".
משנת 2015 מגישה כל שנה את ניקוד השופטים הגרמני בתחרות האירוויזיון.
שילב
שילב היא רשת חנויות ישראלית למכירת מוצרים לתינוקות ופעוטות. נכון לשנת 2022 מונה הרשת 76 סניפים ברחבי ישראל.
היסטוריה
הרשת הוקמה בשנת 1974 על ידי בני הזוג שושי ואיציק אורן. הרעיון להקמת שילב עלה לאחר ששושי אורן ילדה את בנם הראשון. לקראת שחרורם של האם והתינוק מבית החולים ביום ראשון, נאלץ האב איציק לפקוד מספר חנויות למוצרי תינוקות במהלך יום שישי. חוויה זו הולידה במוחם של הזוג את הרעיון לאפשר להורים לבצע הזמנת מוצרים לתינוקות עוד לפני הלידה.
הזוג פעל תחילה מביתם והחל להפעיל שירות להזמנת מוצרים לפני לידה, שירות שיהיה מזוהה גם בעתיד עם הרשת. הורים ביצעו הזמנות מראש ובני הזוג סיפקו להם את המוצרים לאחר הלידה. בעקבות ההצלחה, באוקטובר 1975 הקימו בני הזוג חנות ראשונה ברחוב אבן גבירול בתל אביב. מקור השם שילב הוא במשפט "שיווק ישיר לבית היולדת". כוונת הזוג הייתה לקרוא לרשת "שילה" כראשי התבות המדויקים של הסיסמה, אך בשל העובדה שהיו כבר חברות שנקראו בשם זה, ניתן לחברה השם "שילב". בהמשך התפתחה שילב לרשת גדולה בפריסה ארצית, ובשנת 2004 מנתה 34 סניפים.
ב-1985 הוקמה חברת הבת "שסק" לצורך יבוא ושיווק מוצרים עבור הרשת.
בשנת 2000 החלה שילב להפעיל את המותג "babies&kids", קו אופנה המתוכנן על ידי הרשת. בהמשך שווקו מוצרי המותג "babies&kids" גם בארצות הברית.
בשנת 2007 פתחה שילב חנות דגל גדולה במתחם ביג בנתניה. בשנה זו פתחה הרשת גם מתחם קונספט בנמל תל אביב.
בשנת 2013 עמד מחזור המכירות של החברה בעולם על 45 מיליון דולר. בשנת 2014 נמכרה טייני לאב לחברת דוראל הקנדית תמורת 50 מיליון דולר. המכירה הותנתה בכך שמרכז הפיתוח של החברה יישאר בישראל.
בשנת 2017 רכש היזם רונן אלעד את הרשת תמורת 100 מיליון שקל. ב-2018 רכשה קבוצת פוקס-ויזל 50% מן הרשת תמורת כ-38 מיליון שקל.
נכון ל-2022 מונה הרשת 76 סניפים, מקריית שמונה בצפון ועד לאילת בדרום, מיעוטם מופעלים באמצעות זכיינים. סניפים אחדים ממוקמים בתוך בתי חולים. חנויות הרשת פועלות בשלושה קונספטים שונים: חנויות הריון שמתמחות בהזמנות לפני לידה, חנויות המתמחות בצורכי האם והתינוק בימים שלאחר הלידה וחנויות הורים שמיועדות לתינוקות, לילדים קטנים ולרוכשי מתנות. הרשת מפעילה משנת 2012 אתר למכירת מוצריה, והיא מפעילה גם מועדון לקוחות גדול. בין המוצרים אותם היא משווקת, מוצרי הריון ולידה, ריהוט לתינוק, צעצועים לתינוקות ופעוטות, עגלות ואביזרי נשיאה, ביגוד, אביזרי בטיחות ועוד.
כ-600 עובדים מועסקים בחברה (נכון ל-2018).
יחסי צ'ילה–קומורו
בין הרפובליקה של צ'ילה לאיחוד של איי קומורו לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, ושתי המדינות לא מיוצגות האחת אצל השנייה, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה, אולם שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים בינלאומיים נוספים.
עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני
עבדאללה בן ג'אסם אל ת'אני (בערבית: عبد الله بن جاسم بن محمد آل ثاني; 1880–1957) היה אמיר קטר בין השנים 1914–1949.
שנותיו הראשונות
עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני נולד בשנת 1880 בדוחה שכבר אז הוכרזה כבירת קטר. היה בנו החמישי של ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני, גדל במשפחה עם 18 אחים ואחיות. זהותה של אימו לא ידועה. היה שליט קטר בין השנים 1914–1949.
ילדיו
לעבדאללה הייתה אישה אחת ושלושה ילדים, דבר שלא היה מקובל בימים ההם בקטר, כשלכל משפחה היו כעשרה ילדים בממוצע. בניו היו:
מותו
עבדאללה מת ב־25 באפריל 1957 במוות טבעי. ויתר על תפקידו כאמיר 10 שנים קודם לכן.
ואנדרסון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פטיש כוח
פטישי כוח הם פטישי חישול מכניים, המשתמשים במקור כוח לא שרירי כדי להכין את הפטיש למכה, ולהאיץ את ביצוע העבודה. הפטישים שימשו נפחים, עובדי מתכת ויצרנים מאז סוף שנות השמונים לאחר שהחליפו את הקורנסים.
תכנון ותפעול
פטיש כוח אופייני מורכב ממסגרת, סדן ואיל גומלין המחזיק פטיש או קורנס. חומר העבודה מונח על הסדן התחתון או המוט והראש או המשטח העליון פוגעים בחומר העבודה. פטיש הכוח הוא צאצא ישיר של הקורנס, השונה בכך שפטיש הכוח אוגר אנרגיה פוטנציאלית בסידור של הצמדות ומעיינות מכניים, באוויר דחוס או בקיטור, מאיץ את העבודה ומספק יותר כוח מאשר אם היו מאפשרים למשקל לרדת. הפטישים הקודמים, כמו הקורנסים, פטישי קיטור, פטישי לוח או רצועות, השתמשו במקור החשמל כדי להרים את האיל או את ראש הפטיש, אך נתנו לו ליפול אך ורק בכוח המשיכה.
פטישי כוח מדורגים לפי משקל של חלקים נעים הפועלים ישירות על פיסת העבודה. זה כולל את משקל החלקים שעשויים להיות מורכבים ממשטח עליון, איל, זרועות הצמדה מכניות וקפיץ (ים) או איל, בוכנה ומוט חיבור/ים. אלמנטים עיצוביים ספציפיים מוכתבים על ידי מקור הכוח. פטיש הכוח הגדול ביותר הופעל באמצעות קיטור.
סוגים
פטישי כוח מסווגים בדרך כלל לפי מקור הכוח שלהם.
קיטור
פטישי אדים משתמשים באדים כדי להניע את הפטיש. הם נטו להיות הדגמים הגדולים ביותר שכן נדרשת אנרגיה רבה להפעלתם. רחד המקומות בהם היה צורך בפטישים כה גדולים הוא בבניית קטרים. לעיתים היו עבודות העבודה כה גדולות, עד כי נדרש מנוף וכמה גברים למקם את החלק בפטיש, ואיש שיפעיל את המכונה.
מכני
פטישים אלו נטו להיות קטנים יותר והופעלו על ידי אדם יחיד, שהחזיק את כלי העבודה והפעיל את המכונה. רוב המכונות המכניות האלו הופעלו על ידי מערכות חגורות שטוחות או מנועים חשמליים בתקופה מאוחרת יותר שסובבו אותה על המכונה שהניעה את האיל.
אוויר
פטישי כוח אוויר משתמשים בפנאומטיקה כדי להניע את הפטיש.
פטישי אדים וכוח מכניים נוצרו באמצע המאה ה - 20 בארצות הברית. בסוף המאה ה - 19 הפטיש הכוח המכני הפך לפופולרי בבתי נפחות ובתיקונים קטנים יותר. מכונות אלה עלו בדרך כלל בין 25 ל-500 פאונד. כיום, פטישים רבים עדיין בשימוש בחנויות ייצור קטנות ונפחות. באמצע המאה ה - 20 פטישי כוח המונעים על ידי אוויר דחוס החלו לצבור פופולריות וכמה יצרנים מייצרים כיום את פטישים אלה.
דני רבינוביץ
דני רבינוביץ (נולד ב-8 בדצמבר 1954) הוא פרופסור בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. מחקריו עוסקים בנושאים של איכות הסביבה, התחממות גלובלית, זהות לאומית וגלובליזציה. זוכה פרס פראט לשנת 2011.
ביוגרפיה
דני רבינוביץ נולד וגדל בחיפה, הוא למד בבית הספר הריאלי והיה חבר בתנועת הצופים בעיר. אביו היה לני רבינוביץ, שופט בבית המשפט המחוזי בחיפה, ואמו - מורה לפסנתר. את השירות הצבאי התחיל כחבר בגרעין נח"ל עם חבריו מהצופים ובהמשך שימש מדריך ידיעת הארץ. הוא שירת בפיקוד מרכז, וכך למד להכיר את הגדה המערבית, בקעת הירדן ומדבר יהודה. בתום שירותו הצטרף לצוות המדריכים של בית הספר שדה צוקי דוד שהפעילה החברה להגנת הטבע ליד מנזר סנטה קתרינה בדרום סיני.
בשנת 1979 יצא רבינוביץ לאוניברסיטת לונדון ועשה תואר ראשון במדעי הסביבה. אחר כך עשה את עבודת הדוקטורט שלו באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת קיימברידג'. לצורך עשייתה עבר עם אשתו ובתו בדצמבר 1987 להתגורר בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) כדי לבצע בעיר עבודת שדה. נושא העבודה היה היחסים בין הרוב היהודי לבין ערביי ישראל.
משנת 1991 הוא מלמד במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולגיה באוניברסיטת תל אביב. שימש כנשיא האגודה האנתרופולוגית הישראלית. היה פעיל ברשימת עיר לכולנו בתל אביב. בין השנים 2000 ל-2004 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של ארגון "גרינפיס הים התיכון" וכחבר במועצה הבינלאומית העליונה של הארגון, ומאז שנת 2005 הוא חבר בוועד המנהל של גרינפיס בבריטניה. בשנת 2013 מונה לראש בית הספר ע"ש פורטר ללימודי הסביבה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 יצא ספרו המשותף עם ח'אולה אבו בכר, "הדור הזקוף". הספר דן בדור השלישי של הערבים בישראל, כדור שלא חושש להילחם על זהותו הלאומית הפלסטינית, זאת בניגוד לדור ההורים, שאותם הגדירו "הדור השחוק" ואת הסבים "דור השורדים", שעסקו בלחימה על הישרדות.
נשוי לאירוס, איתה ערך ותרגם את המהדורה הישראלית של הספר "כל אחד יכול: 50 דרכים להציל את כדור הארץ" (1993), ואב לשלושה. בנו יונתן רבינוביץ' הוא כדורסלן ששיחק ב 2017 בנבחרת העתודה של ישראל.
הלוויית וינסטון צ'רצ'יל
רקע
צ'רצ'יל שימש כראש ממשלת בריטניה פעמיים, בשנים 1940-1945 ו-1951-1955. הוא הנהיג את בריטניה במהלך רוב שנותיה של מלחמת העולם השנייה ובעקבות זאת זכה למעמד של גיבור לאומי. הוא התמיד בחברותו בפרלמנט עד 1964. ב-15 בינואר 1965 סבל משבץ חמור, וב-24 בחודש מת בביתו בלונדון, כחודשיים לאחר יום הולדתו ה-90.
גוזינאקי
גּוֹזִינָאקִי (בגאורגית: გოზინაყი) הוא קינוח גאורגי מתוק, שמוכן מאגוזים מקורמלים ונחשב למאכל מסורתי לחג המולד.
הלוויית וינסטון צ'רצ'יל
רקע
משאלתו של צ'רצ'יל הייתה להיקבר ליד הוריו ואחיו בחצר כנסיית מרטין הקדוש בכפר בליידון (Bladon) שבאוקספורדשייר, בקרבת מקום הולדתו בארמון בלנהיים.
גוזינאקי
לגוזינאקי צורת מעוין והוא עשוי מאגוזי מלך מקורמלים ומטוגנים בדבש.
הלוויית וינסטון צ'רצ'יל
רקע
הממשלה החלה לנסח את התוכנית להלווייתו של צ'רצ'יל (בעלת שם הקוד Operation Hope Not) ב-1953, לאחר הידרדרות במצב בריאותו. המלכה אליזבת השנייה אישרה קיום של הלוויה ממלכתית והורתה כי תיערך "בקנה מידה הראוי למקומו בהיסטוריה". התוכנית הושלמה לפרטי פרטים ב-1958 ועודכנה לאחר מכן באופן סדיר. נוסח התוכנית הסופי מ-1964 הכיל 200 עמודים. במסגרת הכנת התוכנית הוחלט כי טקס האשכבה לצ'רצ'יל ייערך לא במנזר וסטמינסטר אלא בקתדרלת סנט פול בלונדון, שבה נערכו טקסי האשכבה לגיבורים לאומיים כאדמירל נלסון והדוכס מוולינגטון.
ההלוויה
ב-27 בינואר הוצב ארונו של צ'רצ'יל באולם וסטמינסטר שבארמון וסטמינסטר, כבוד שהיה שמור כמעט רק למלכי בריטניה. הוא היה מוצב שם במשך שלושה ימים כשלצידו משמר כבוד. כ-320 אלף איש עברו על פני ארונו.
גוזינאקי
לקינוח מספר גרסאות המכילות אגוזים יבשים, קלויים וקצוצים, עם סירופ סוכר או דבש ולרוב מזכירות את חטיף השומשום או הבוטנים.
הלוויית וינסטון צ'רצ'יל
ההלוויה
בבוקר שבת, ה-30 בינואר, במזג אוויר קר ויבש ותחת אבטחה כבדה, החלה ההלוויה. תחילה הועבר ארונו של צ'רצ'יל בתהלוכה צבאית מארמון וסטמינסטר לקתדרלת סנט פול. כשמונים רחובות נסגרו בעיר לקראתה. מיליון אזרחים הצטופפו בצידי הרחובות שבהם נועד הארון לעבור. 350 מיליון איש ברחבי העולם (כ-10% מאוכלוסיית כדור הארץ) צפו בשידור החי של הטקס בטלוויזיה, מהם 25 מיליון בבריטניה. דברי הקריינות לשידור נאמרו על ידי שדר ה-BBC הידוע ריצ'רד דימבלבי.
בשעה 09:45 צלצלו פעמוני הביג בן, אשר קולם הושתק למשך שארית אותו יום. הארון היה עטוף בדגל בריטניה, שעליו הוצמד אות מסדר הבירית שהוענק לצ'רצ'יל. הוא הצטרף לתהלוכה צבאית ארוכה, שהשתתפו בה למעלה מ-2,300 אנשי צבא מ-18 יחידות שונות. מרכבת התותח שעליה הונח הארון נגררה על ידי פלוגה של מאה מלחי הצי המלכותי. לפניהם צעדו ארבעה קצינים בדרגת רב-סרן מרגימנט ההוסארים האירים המלכותיים, היחידה שבה שירת צ'רצ'יל בעבר. הם נשאו את עיטוריו של צ'רצ'יל על גבי כריות קטיפה שחורות. תהלוכת הארון צעדה לצלילי מוזיקה שניגנו תשע תזמורות צבאיות. הגברים בני משפחתו של צ'רצ'יל צעדו אחרי הארון והנשים הוסעו בכרכרות רתומות לסוסים. עם צאת התהלוכה לדרכה החלו תותחי חיל התותחנים המלכותי בפארק סנט ג'יימס ובמצודת לונדון לירות ירייה אחת מדי דקה. הם ירו תשעים יריות לציון כל אחת משנות חייו של צ'רצ'יל.