cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ConAct
ConAct הוא מוסד של המשרד הפדרלי לענייני משפחה, אזרחים ותיקים, נשים ונוער (BMFSFJ) בתמיכת מדינות סקסוניה-אנהלט ומקלנבורג-מערב פומרניה. המוסד פועל בפריסה ארצית ובחסות מקומית של האקדמיה האוונגליסטית של סקסוניה-אנהלט. השותפה הישראלית לפרויקט היא הרשות הישראלית לחילופי נוער וצעירים (IYEA), הפועלת מטעם משרד החינוך ומשרד החוץ. עבודת ConAct מלווה במועצת התיאום של חילופי הנוער הגרמני-ישראלי, הנפגשת בראשות ה-BMFSFJ.
הקמת ConAct
במהלך ביקורו בישראל באביב 2000, הנשיא הפדרלי יוהאנס ראו הציע תמיכה אקטיבית והרחבה מתמשכת של קשרי הנוער הגרמני-ישראלי. לשם כך הסכימו שרת הנוער הפדרלית הגרמנית כריסטין ברגמן ושר החינוך הישראלי יוסי שריד להקים משרדי תיאום לחילופי נוער גרמניה-ישראל בגרמניה ובישראל.
ב-23 באוקטובר 2001 נפתח המשרד בלותרשטדט ויטנברג בנוכחות הנשיא הפדרלי. בהזמנת העיר, ConAct עבר להתגורר בבית העירייה הישן בכיכר השוק. לרגל שיתוף הפעולה בן עשר השנים בין ConAct לרשות לחילופי נוער, הנשיא הפדרלי, כריסטיאן וולף, קיים אירוע חגיגי בארמון בלוו בשנת 2011 והוקיר את עבודתם של שני משרדי התיאום והספונסרים בגרמניה ובישראל.
מאז הקמתה, הוקמו כ-90 שותפויות פרויקטים חדשות בעבודת משרדי התיאום. בלמעלה מ-140 סמינרים לנציגי ארגונים המקיימים חילופי נוער בוצעה עבודת נטוורקינג במסגרת דו-צדדית וסופקו הצעות תמיכה ליותר מ-5,500 משתתפים בחילופי נוער. בשנת 2013 הוגדל תקציב ה-BMFSFJ לחילופי הנוער הגרמני-ישראלי ל-2.2 מיליון יורו בשנה. כ-300 פרויקטים ממומנים מקרנות אלו באמצעות ConAct מדי שנה.
משימות ואזורי עבודה
משימות הליבה של מרכז התיאום נרשמו בהצהרת הכוונות המשותפת של ה-BMFSFJ ומשרד החינוך הישראלי. המשימות הבאות רשומות שם:
מידע, חיבורים ושירות
ConAct מסייעת בתכנון התוכן ובמימוש הארגוני של תוכניות חילופי גרמניה-ישראליות. היא מספקת מידע על קשרי הנוער הגרמני-ישראלי, מייעצת לשותפויות פרויקטים גרמניים-ישראלים על תפיסה ויישום של תוכניות חילופי נוער ומומחים משותפות ויוצרת מסמכים פדגוגיים המשרתים את ההכנה והיישום המעשי של מפגשי נוער גרמני-ישראלי.
מימון
מטעם ה-BMFSFJ, ConAct מנהלת את הכספים מתוכנית הילדים והנוער הפדרלית (KJP) כדי לקדם חילופי נוער מחוץ ללימודים ותוכניות מומחים לרווחת ילדים ונוער מחוץ ללימודים. ConAct מייעצת לספקים בהגשת בקשה לכספים, מעבירה את הכספים לארגוני נוער ולמשרדי המדינה האחראים ובודקת את הוכחת השימוש.
המשך פיתוח קשרי נוער גרמניה-ישראל
שאלות הנוגעות להמשך התפתחות קשרי הנוער הגרמני-ישראלי על רקע האתגרים העכשוויים של חילופי הנוער הגרמני-ישראלי נמצאות באזורי העבודה המרכזיים. ConAct עובדת על פיתוח נוסף של תוכן עבודת החילופין בנושאים המרכזיים: "זוכרים יחד", "שיתוף מחויבות" ו"מגוון והכללה".
Living Diversity בגרמניה ובישראל
מטרת הפרויקט בקשר לנושא המרכזי "Living Diversity" היא פיתוח רשת גרמנית-ישראלית של ספקים ומומחים בעבודת נוער מחוץ ללימודים, המרגישים מחויבים לנקוט בגישה מודעת לגיוון בעבודת החינוך והחילופים שלהם. מחויבים לשוויון חברתי ולדו קיום נגד הדרה ואפליה.
זוכרים ביחד - בניית גשרים
כחלק מתהליך עבודה דו-צדדי בן שלוש שנים עם מועצת הנוער הבווארית ועיריית ירושלים, עבדה ConAct בנושא "זוכרים יחד" על עיצוב אירועי הנצחה משותפים במסגרת מפגשי נוער ישראלים-גרמניים. ביקורים משותפים באתרי הנצחה והתמודדות עם השואה מבהירים שוב ושוב לצעירים גרמנים וישראלים שהם שייכים לדורות שבאו בעקבות המרצחים והקורבנות, מה שמוביל לאתגרים לא פשוטים במפגשים ולהתקרבותם של צעירים משתי המדינות. מטרת המדריך החינוכי, שיצא לאור בשנת 2008 בעקבות הפרויקט ותוקן בשנת 2014 והורחב לכלול שיטות חינוכיות ספציפיות, הייתה להצליח לקלוט את התגובות הרגשיות החזקות, להכין יחד טקסי הנצחה ולשלבם בצורה משמעותית בהקשר של מפגשים בין גרמניה לישראל.
תוכנית התנדבות גרמנית-ישראלית לצעירים ישראלים בגרמניה – קום-מיט-נדב
בשנת 2010, החלה תוכנית הפיילוט של קום-מיט-נדב כחלק ממיקוד "המחויבות השיתוף" ביוזמה של ארגונים רבים, ותואמה על ידי ConAct. הנשיא הפדרלי וולף הדגיש את החשיבות של תוכנית חדשה זו בשנת 2011 לרגל יום השנה ה-10 ל-ConAct. התוכנית הסתיימה ביולי 2015 לאחר שלב פיילוט של חמש שנים. רבים מהארגונים הגרמניים והישראלים ממשיכים לשתף פעולה כדי לאפשר לצעירים ישראלים לעשות שירות התנדבותי בגרמניה.
יום השנה "50 שנה ליחסים דיפלומטיים גרמניה-ישראל"
במסגרת חגיגות 50 שנות יחסים דיפלומטיים בין גרמניה לישראל ו-60 שנה לחילופי נוער גרמניה-ישראל, התקיים קונגרס הנוער הגרמני-ישראלי בברלין ובנווה אילן (ישראל) כשיתוף פעולה בין ה-BMFSFJ ו-ConAct. לצורך כך נפגשו 300 צעירים משתי המדינות, מנוסים בחילופי נוער, כדי לדון בחוויות, הצלחות ואתגרים. במהלך חלק התכנית בברלין, זכו הצעירים גם להחליף רעיונות עם הנשיאים ראובן ריבלין ויואכים גאוק.
יתרה מזאת, לרגל יום השנה, תיקנה ConAct את האתר הגרמני-עברי "Exchange Visions", הקיים משנת 2005. הוא משמש לחקר ולעיבוד ההיסטוריה של חילופי נוער גרמניה-ישראל.
במסגרת פרויקט חילופי הנוער "זרקור על... 50 שנים ישראל וגרמניה", שלווה בחינוך תקשורתי, נעשו חמישה סרטים קצרים שיהיו זמינים לשימוש בעשייה חינוכית עתידית.
חוברת על 60 שנות חילופי נוער גרמניה-ישראלית מציגה תאריכים, דמויות, קולות וסיפורים; בספר "רגעים נעים מתחברים לחיים", כותבים סופרים גרמנים וישראלים על תוצאות מחקר, תוכן, דינמיקה ופדגוגיה במפגשים בין גרמניה לישראל.
פרסומים
ConAct מוציא לאור פרסומים העוסקים בנושאים שונים של יחסי גרמניה-ישראל, תוך התמקדות מיוחדת בעבודת נוער. חלק ניכר ממנו דו לשוני בגרמנית ובעברית.
ממלכת גרנדה
מַמְלֶכֶת גְרָנָדָה או אָמִירוּת גְרָנָדָה הייתה מונרכיה מוסלמית בדרום חצי האי האיברי. היא נוסדה בשנת 1228 לאחר ששושלת אל-מוואחידון הובסה בקרב לאס נאוואס דה טולוסה בידי הממלכות הנוצריות בצפון. כתוצאה מהתבוסה, עזב הנסיך אידריס את חצי האי האיברי כדי לרשת את ראשות האל-מוואחידון בצפון אפריקה, ובמקומו עלה המנהיג השאפתן אבן אל-אחמר, שייסד את שושלת בנו-נאסרי, השושלת המוסלמית ששרדה לזמן הארוך ביותר בחצי האי האיברי.
מקורות הממלכה
בשנת 1013 הגיע מצפון זאווי בן זירי וכבש את גרנדה (שהייתה באותו הזמן שקועה במלחמות פנימיות ושהפרעות ביהודים בה הגיעו למס' קורבנות שבין 2,000 ל-3,000 בשנת 1066). בה הוא הקים ממלכה עצמאית אשר התקיימה עד שנת 1090 - עת השתלטות האל-מוראביטון על ספרד המוסלמית. תחת שלטון האל-מוראביטון אומנם המשיכו המלחמות הפנימיות; אך עם זאת עדיין הייתה התפתחות בנושאי התייפות העיר, בנייה, והשירותים העירוניים. בשל העובדה שכאמור המלחמות הפנימיות לא נפסקו, החליטו השליטים לבקש עזרה (ב-1146) מגורם חדש שמוצאו בצפון אפריקה: האל-מוואחידון שהצליחו להביא שקט לארץ לשמונים ושתיים השנים הבאות.
בית נסר
בשנת 1228 נכנס לעיר גרנדה מוחמד אבן נסר אשר כונה אבן אל-אחמר, אשר כונה "האדום" בשל זקנו הג'ינג'י. הוא ייסד את השושלת הנסרית, שמתוכה יצאו כעשרים מאמירי גרנדה, ובכך הקים מחדש את ממלכת גרנדה.
הממלכה הנסרית של גרנדה נוסדה ב-1228 אחרי התבוסה בקרב לאס נאוואס דה טולוסה. הייתה זו המדינה המוסלמית האחרונה בחצי האי האיברי ואשר התקיימה עד 1492. יש מעט מאוד נתונים על הארגון המדיני שלה והמוסדות שבה, אך עם זאת אלו היו אלה שנוסדו בתקופת ח'ליפות קורדובה: ווזירים, קאדי, תובעים, ושבה המלך הוא מקור החוק ובעל השלטון האבסולוטי.
מוצאה של השושלת הנסרית ממוחמד אבן יוסוף אבן נסר אשר הכריז על עצמו סולטאן גרנדה ב-1232. אבן נסר הוכר כסולטאן על ידי האוליגרכיות של גאודיקס, באסה, חאאן, מאלגה, ואלמריה. ב-1234 הכריז על עצמו כווסאל של הטאיפה של קורדובה, אך בשנת 1236 כבש פרננדו השלישי את קורדובה ואבן נסר שינה את נאמנותו והפך לווסאל של הכתר של קסטיליה במקום קורדובה, ובכך שמר על עצמאות גרנדה. ב-1246 פרננדו השלישי החליט לחזק את אחיזתו בכיבושיו בעמק גואדלכביר, כבש את חאאן. בהסכם חאאן הסכים אבן נסר לשלם מס בתמורה לשלום במשך 20 שנה ולהכיר בפרננדו השלישי כאדונו הפאודלי, ובכך לשמר את קיום ממלכתו. הממלכה הצליחה לשרוד בקשיים, אך הפסידה שטח רב עד 1492. המונרכיה הצליחה לשרוד הודות לוויתורים למלכי קסטיליה, לצורך של הקסטיליאנים לבסס את שלטונם בשטחים החדשים שנכבשו, וכן בעזרת הסכמים שנעשו עם שושלת בנו-מארין מהמגרב.
מוחמד הראשון, אבן נסר הביא לגיטימיות לממלכתו בעזרת יצירת מבנה אדמיניסטרטיבי שהיה למעשה שכפול של המבנה השלטוני בח'ליפות קורדובה. בנוסף, ממלכתו הייתה ממוקמת גאוגרפית בצורה כזו שהיה ניתן להגן עליה בצורה קלה יחסית, וכן בצורה שאיפשרה יצירת יחסים דיפלומטיים הן עם הנוצרים והן עם המוסלמים משאר חלקי צפון אפריקה. אך למרות זאת, ממלכת גרנדה הייתה מאוכלסת יתר על המידה, מה שמחד הביא לבעיות קיום שנבעו מהצפיפות בה, ומאידך לכלכלה עשירה ומגוונת.
המצב הקשה שבו הייתה גרנדה נשמר הודות ליכולת הפוליטית של מלכיה, ממוחמד הראשון (1237–1273) ועד בואבדיל (1482–1483, 1486–1492). המלכים שהיו הכי מפוארים היו יוסוף הראשון (1333–1354) ומוחמד החמישי (1354–1359, 1361–1391) ואשר בתקופתם הגיעה התרבות לרמתה הגבוהה ביותר. מימי מלכותם של מלכים אלו והלאה מאבקים שושלתיים היו הטון השלט בממלכה. מאבקי ירושה אלו הביאו לכך שקיומה של גרנדה כממלכה עצמאית היה נתון לרצונם הטוב של מלכי קסטיליה, וכן למאזן היחסים בינם ובין מלכי אראגון.
בשנת 1305 גרנדה השתלטה על סאוטה. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1309 השתלטה ממלכת פס על סאוטה בעזרת אראגון.
בשנת 1325 עלה לשלטון מוחמד הרביעי כשהוא בן 10, לאחר ההתנקשות באביו איסמעיל הראשון. בשנת 1333 (כשהוא בן 18), הוא תקף וכבש את אלחסירס וגיברלטר. אך הוא לא הצליח ליהנות מכיבושיו שנעשו על חשבון הקסטיליאנים, שכן באותה שנה הוא נרצח. במקומו עלה למלוכה אחיו הבכור יוסוף הראשון.
בשנת 1384 כבשה גרנדה את סאוטה בחזרה מממלכת פס, ובשנת 1387 ממלכת פס כבשה אותה בחזרה.
גרנדה הפסידה שטחים באופן הדרגתי. כיבוש גרנדה על ידי המלכים הקתולים התחיל בשנת 1482 ונגמר רק בכיבוש הסופי ב-1492 בשל התנאים הגאוגרפים הקשים. כיבוש ממלכת גרנדה הביא לסופה של אל-אנדלוס בחצי האי האיברי.
מתחילתה הייתה ממלכת גרנדה ממלכה ידידותית למלכי קסטיליה, אך עם חלוף השנים הפכה לממלכה המעלה מס עובד לקסטיליה כדי לשמר את עצמאותה. מלכה האחרון היה בואבדיל שהודח מכסאו על ידי המלכים הקתולים ב-1492.
ממלכת גרנדה הנוצרית
לאחר הכיבוש הקסטיליאני ב-2 בינואר 1492, הפכה ממלכת גרנדה להיות חלק מכתר קסטיליה. משהפכה ממלכת גרנדה לחלק מכתר קסטיליה שינו המלכים הקתולים את סמלם ואת סמל הממלכה וקבעו במקום הסמל המוסלמי את סמל הרימון - כתרגום שמה של הממלכה בספרדית. סמל זה שולב בסמלם של המלכים הקתולים, והוא קיים כחלק מסמל ספרד עד היום.
העיר גרנדה, לאחר הכיבוש הנוצרי, נכנסה לשלב של התנוונות בשל אובדן המעמד הפוליטי לאחר הכיבוש, התנוונות שלוותה בירידת החשיבות הכלכלית של העיר. גילוי אמריקה הפך עוד יותר את גרנדה לאזור משני בחשיבותו, ואת מקומה לקחה העיר סביליה שהפכה לעיר החשובה לא רק באנדלוסיה אלא בכל ספרד. עם זאת, תפקידה המנהלתי של גרנדה היה מצוין כיוון שהיא קיבלה ייצוג בקורטס (פריבילגיה שלה זכו רק עוד 17 ערים), לקתדרלה שלה ניתן מעמד של מושב הארכיבישוף, ומיקומה בהיררכיה המשפטית במדינה היה ניתן להשוואה רק עם זה של ואיאדוליד עם הקמת הנציגות המלכותית של גרנדה (סוג של בית משפט עליון בכתר קסטיליה) עם סמכות שיפוטית על חצי מכל שטחה של כתר קסטיליה.
בעיות האינטגרציה הדתיות והאתניות של המוריסקוס עם האוכלוסייה הנוצרית הוותיקה (שהפכה להיות האוכלוסייה הדומיננטית) הביאו בשנת 1568 לפריצת מרד המוריסקוס. מרד זה דוכא באכזריות והביא לתפוצתם של המוריסקוס לשאר חלקי קסטיליה וכן למושבות מעבר לים. הסוף לנוכחותם של המוריסקוס בספרד הגיע בצורת גירוש המוריסקוס מספרד בשנת 1609.
היישוב העירוני
עיר הבירה, גרנדה, הפכה במאות ה-14 וה-15 לאחת הערים המשגשגות ביותר באירופה לאור משבר ימי הביניים המאוחרים. היא הייתה מרכז מסחרי ותרבותי מהשורה הראשונה והגיעה למספר 165,000 תושבים. באזור אלבאיסין חיו האמנים ושאר האוכלוסייה שכנה בדרום העיר, שם היו תעשיות, בית המכס והמדראסה שנבנתה על ידי יוסוף הראשון בשנת 1349. כיום נשארו מספר שרידים כגון, האלקאיסריה, חצר הפחם, והדרכים הישנות אשר קיימות עד לשער העתיק של ביראמבולה.
ערים אחרות בעלות חשיבות היו אלמריה, אם כי תקופת הזוהר שלה הייתה במאות ה-11 וה-12, בתקופתם של הטאיפות מאלגה, גואדיקס ובאסה (Baza). מחוז אלפוחראס, אשר אומנם לא היה עיר בעלת חשיבות, היה אזור מאוד מאוכלס ובעל חשיבות כלכלית גבוהה לממלכה, חשיבות שנשארה עד לפרוץ מרד המוריסקוס ב-1568, ושלאחריו רוב האוכלוסייה המוסלמית באזור גורשה ממנו.
הנצחה לכבוד המילניום
בשנת 2013 מלאו אלף שנים לייסוד ממלכת גרנדה, נשיא הקהילה האוטונומית של אנדלוסיה, מנואל צ'אבס, יזם את ציון התאריך כהפגנה של העושר התרבותי שגרנדה פיתחה במהלך השנים.
בית דיזנגוף
"בית דיזנגוף" או "בית העצמאות" הוא כינויו של בית מספר 16 בשדרות רוטשילד שבעיר תל אביב, ובו התגוררו ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף ורעייתו צינה. הבית הוא מראשוני בתיה של העיר, ובו הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל בה' באייר תש"ח, עת שימש המבנה כמוזיאון תל אביב הראשון, בטרם עבר למשכנו הנוכחי. במבנה פועל מוזיאון בית העצמאות (בעבר היכל העצמאות) ובחלקו האחר מתוכנן מערך תערוכות חדש.
ב-5 בפברואר 2010 נכנס לתוקף חוק בית העצמאות, תשס"ט-2009, שעל פי החוק תתמקד הפעילות בבית בשלושה נושאים: האחד, המפעל הציוני משלהי המאה ה-19 עד היום, רצף ההתיישבות והעלייה בארץ ישראל במשך הדורות, תולדות משפחת דיזנגוף ומורשתו.
תולדות הבית
בנייתו של המבנה הראשוני, בשדרות רוטשילד, לא הרחק מפינת רחוב הרצל, הסתיימה ב-1910, שנה לאחר ההכרזה על הקמת שכונת "אחוזת בית", ששמה שונה ל"תל אביב". הוא תוכנן כבית קומה אחת מקורה ברעפים. דיזנגוף, שהיה מראשוני הקבוצה שהחליטה על הקמת השכונה, היה גם אחד מחברי ועד השכונה ובין השנים 1911–1921 עמד בראשו, ולאחר מכן, כאשר נעשתה לרשות עירונית עצמאית, נבחר דיזנגוף להיות ראש העיר הראשון. בשלהי שנות ה-20 התווספה לבניין קומה שנייה שעוצבה בסגנון אקלקטי-מזרחי על ידי האדריכל דב הרשקוביץ. מתוקף תפקידו של בעל הבית נהגו להתכנס בו כל ראשי היישוב באותה תקופה, ולמעשה הפך המקום לבית העירייה הראשון.
לאחר פטירתה של רעייתו צינה, בפברואר 1930, הקדיש דיזנגוף את הבית לזכרה "למפעל האמנותי והתרבותי, מוזיאון תל אביב", כאשר חלק מיצירות האמנות רכש בכספו שלו. ביוני 1930 כלל הוועד הזמני של המוזיאון, בין השאר את דיזנגוף, שושנה פרסיץ, חיים נחמן ביאליק, ישראל רוקח וש. בן ציון. בין חברי "הוועד המייעץ" היה גם הצייר ראובן רובין. האדריכל קרל רובין מונה לתכנון המוזיאון המורחב ועיצב את המבנה בצורה סימטרית מעוטת עיטורים - סגנון פשוט שאפיין את הבנייה בעיר באותה תקופה. ב-1932 נפתח המוזיאון רשמית במעמד הנציב העליון. במקביל פעלו בבית באותה תקופה בנק והקונסוליה הבלגית. דיזנגוף המשיך להתגורר בקומתו השלישית של הבית עד יום מותו ב-1936 ובצוואתו הוריש את המקום "לילדי תל אביב ולתושבי העיר".
בשנות ה-40 וה-50 התקיימו בבית קונצרטים קאמריים. קונצרט כזה מתואר בספרו של משה שמיר "יונה מחצר זרה", הראשון בטרילוגיה "רחוק מפנינים".
לאחר שנפטר דיזנגוף, הועבר המבנה לבעלות עיריית תל אביב, אולם זו העבירה את הבעלות עליו לידי המדינה. זמן מה לאחר חנוכת המשכן החדש של המוזיאון בשדרות שאול המלך, באפריל 1971, עוד המשיך המוזיאון להציג בבית דיזנגוף, אולם במהרה הבניין נזנח. לאחר שנה, החליט בן-גוריון לגאול את האתר ההיסטורי משממונו והכריז על הקמת מוסד לחקר התנ"ך הראשון מסוגו בישראל. המבנה הועבר לידי החברה לחקר המקרא. בבית החל לפעול מוזיאון "בית התנ"ך".
ביתם של מאיר וצינה דיזנגוף
בקומה השלישית נמצאים פריטים מקוריים מדירתו של דיזנגוף, בחדר אחד בלבד המשמש להנצחת בני הזוג דיזנגוף. על הקמת חדר הזיכרון החליטה עיריית תל אביב בשנת ה-90 להקמת העיר (1999). רהיטים ויצירות אמנות רבות מהדירה המקורית הוצאו מהמקום ומאוחסנים כיום במחסן של העירייה. בשנת 2004 הוקמה עמותת "יד מאיר וצינה דיזנגוף", המופקדת על שימור והנצחת מורשתו של דיזנגוף. העמותה הוציאה לאור ארבעה ספרים שכתב מאיר דיזנגוף, בהם ספרו עם תל אביב בגולה.
מוזיאון היכל העצמאות
בנוסף למוזיאון בית התנ"ך הפעיל מוזיאון ארץ ישראל בשטחי מבואת הבית ובאולם ההכרזה את היכל העצמאות; קיים בו שחזור חלקי של אולם המוזיאון כפי שהיה בעת ההכרזה על המדינה. רק חלק מהפריטים באולם מקוריים, ואחרים שוחזרו בקפדנות. התצוגה בהיכל, נפתחה בשנת 1978 והכילה ציורים מאוסף מוזיאון תל אביב ומוצגים שונים המתעדים את ההכרזה.
חוק בית העצמאות
ביולי 2009 אישרה הכנסת את חוק בית העצמאות, תשס"ט-2009, שנכנס לתוקף ב-5 בפברואר 2010. שמטרתו מוצגת בסעיף 1 שלו:
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה למוזיאון היכל העצמאות.
אנדרטת המייסדים
האנדרטה נמצאת במרכז השדרה, מול בית דיזנגוף, והיא הוקמה ב-1949 במלאת 40 שנה לייסוד העיר. בקדמת האנדרטה בריכת נוי. האנדרטה הוקמה בנקודה הסמלית שבה נערכה הגרלת המגרשים על ידי עקיבא אריה וייס ביום ייסוד אחוזת בית, ובה גם עמד מכון מים קטן ובו בית הוועד הראשון שעבר מאוחר יותר לרחוב ביאליק כמשכן עיריית תל אביב. על האנדרטה חקוקים שמות המייסדים ובצדה האחורי (בתמונה) תבליט, שנעשה על ידי הפסל אהרן פריבר, ובו שלוש שכבות. הקטע במרכז השדרה שבו נמצאת האנדרטה נקרא "כיכר המייסדים", אולם רק בשנת 2005 הוצב שלט המעיד על כך.
קונטרס בולים
קונטרס בולים הוא מארז המכיל מספר בולי דואר הכרוכים יחד בעטיפה קשיחה. הקונטרס מיוצר ומשווק על ידי רשויות דואר במדינות רבות בעולם כאמצעי לייעל את מכירת הבולים לציבור הרחב.
מבנה הקונטרס
בצורתו הבסיסית ביותר נראה הקונטרס כמו ספר קטן, המכיל צמודה אחת, או מספר צמודות, המחוברות יחד וארוזות בין שני לוחות קרטון. הקונטרסים הראשונים הוכנו ידנית על ידי חיתוך צמודה בגודל המתאים מתוך גיליון בולים שלם וכריכתה בין שני לוחות קרטון באמצעות דבק, תפירה או סיכת שדכן. עם הזמן שוכללו שיטות העבודה, הודפסו גיליונות בולים מיוחדים במבנה המתאים לייצור קונטרסי בולים, ומוכנו תהליכי הייצור.
קונטרסים של בולי מברק הונפקו בשנת 1870 על ידי חברת המברקים של קליפורניה וכן על ידי וסטרן יוניון בשנת 1871.
לוקסמבורג הייתה המדינה הראשונה להנפיק קונטרסים בשנת 1895. שוודיה הנפיקה קונטרסים בשנת 1898. במחצית הראשונה של המאה ה-20 צבר הרעיון אהדה רבה והיה שכיח.
איסוף קונטרסי בולים
ישנם אספני בולים המתמחים באיסוף קונטרסים או משטחונים של קונטרסים. קונטרסים שלמים (ותמימים) נדירים למדי כיום שכן רובם נוצלו עד תום למטרות שילוח דואר.
שיר מחאה
שיר מחאה הוא שיר המביע מחאה על בעיה חברתית או פוליטית. שירי מחאה עוסקים במגוון רחב מאוד של נושאים, מבעיות אישיות ועד בעיות כלל עולמיות. בין הנושאים עליהם נכתבו שירי מחאה ניתן למצוא את העבדות, זכויות אזרחיות, שוויון זכויות, מלחמות וכיבוש, איכות הסביבה ועוד.
לאורך ההיסטוריה של תנועות מחאה ליוו שירי מחאה את פעילותן, לתנועות רבות אף היה מגוון שירים שזוהה איתן. שיר המחאה האירופאי העתיק ביותר המתועד כיום, The Cutty Wren, ליווה את התקוממות האיכרים באנגליה בשנת 1381.
בבריטניה של המאה ה-20 חודשה המסורת של שירי מחאה פוליטיים בשנת 1958, כאשר התנועה לפירוק נשק גרעיני ארגנה מצעד לאורך 53 ק"מ, מכיכר טרפלגר עד לאולדרמסטון, כמחאה על השתתפותה של בריטניה במרוץ החימוש האטומי ובניסויים גרעיניים. מצעד המחאה עודד מוזיקאים צעירים לכתוב שירים חדשים כתמיכה בצועדים, חלקם מקוריים וחלקם שירי עם שחוברו להם מילות מחאה.
שירת מחאה בישראל
בישראל, הקשר בין מחאה פוליטית וחברתית ובין שירה, ימיו כימי הנביאים, שמחו כנגד עוולות תקופתם, למשל עמוס.
ניתן לציין את שיריו הפוליטיים של נתן אלתרמן שחלקם עסקו במחאה, כמו גם את שירת אבות ישורון ואלכסנדר פן.
מבין האנתולוגיות שיצאו מאז מלחמת לבנון הראשונה, ניתן לציין את האסופה ואין תכלה לקרבות ולהרג, שנערכה בידי פרופ׳ חנן חבר ב-1983, אסופה שמציגה שירי מחאה נגד מלחמת לבנון, כמו גם את בעט ברזל, אנתולוגיית של משוררי מחאה המזוהים עם השמאל הרדיקלי שיצאה ב-2005 בהוצאת חרגול. בעט ברזל מציגה שירי מחאה עבריים שנכתבו בין 1984 ל-2004. העורכת טל ניצן כתבה באחרית הדבר של האנתולוגיה כך: ״חשיבותה של שירת המחאה אינה יכולה להימדד בשאלות תועלתניות-כמותיות. את העקבות שהיא מטביעה במציאות ניתן לראות לרוב רק ממרחק זמן. העמדה האתית הננקטת בשירי הקובץ הזה היא כיום עמדת מיעוט. ואולם לאורך ההיסטוריה, גם הלא-ישראלית, יצירות ספרות מבטאות את האסור ואת המהפכני, ומקדימות - ומקדמות - את התקבלותו. המסר של שירי מלחמת לבנון, שהתקבל אז בהתעלמות, בבחינת "הכלבים נובחים והשיירה עוברת", היום הוא כמעט נחלת הכלל, כמו הביטויים השגורים "מלחמת יש-ברירה" ו"הבִּיצה הלבנונית". יום יבוא וגם שירי האסופה הזאת ייקראו כקול השכל הישר בעידן חשוך.״
בתחום החברתי, ניתן להזכיר את האסופה אדומה שיצאה ב-1 במאי 2007 והכילה משוררים מוכרים כמו רוני סומק לצד אנונימיים ולצד מוזיקאים כמו דן תורן. באוגוסט 2007 נוסד האתר אתר שירה חברתית, המפרסם שירי מחאה חברתיים. במהלך מבצע עופרת יצוקה בעזה 2008 יצא קובץ השירה לצאת ועורר תגובות שונות, שחלקן ביקרו את הוצאת הספר בזמן שהחיילים לוחמים בשטח.
בשנת 2010 יצאה האנתולוגיה אל תגידו בגת, גם כן בעריכת חנן חבר. היא אסופה של שירה עברית שנכתבה בין החודשים ינואר 1948 ודצמבר 1958, ואשר בשירים המופיעים בה נוכחות עקבות הנכבה הפלסטינית. אריאל הירשפלד כתב עליו: ״ הקובץ הזה מביא שירה עברית שנכתבה מ-1948 ועד 1958 - המגיבה על הנכבה הפלסטינית - ובין השירים משולבים תשעה דברי עדות שנאספו מפי פלסטינים ופלסטיניות שחיו כאן לפני 1948 ועברו את הגירוש. הדבר הבולט בקובץ השירים המהודר הזה לפני הכל הוא מיעוטם של השירים הללו, כחמישים, שנאספו מכל הספרים ועיתוני התקופה ההיא, והם כמעט כל מה שנאמר על הנכבה בתחום השירה העברית. אחד הדברים המרתקים (והמדכאים) בקובץ, גם אם אינו מפתיע, הוא העובדה שהרצון לראות את אסונם של הפליטים והמגורשים והיכולת למצוא לו ביטוי כרוכים בהשקפה הפוליטית של המשוררים. חנן חבר, במבוא לקובץ, ערך ניתוח פוליטי מבריק למקבץ השירים הזה, כשהוא מזכיר בכל מקרה את שיוכו המפלגתי של המשורר ואת סדר היום הרעיוני העומד מאחורי פירושו את הנגלה לפניו״.
בשנת 2014 יצאה האנתולוגיה הדו-לשונית שתיים, אנתולוגיה ליצירה עברית וערבית צעירה ועכשווית, בעריכת: תאמר מסאלחה, תמר וייס-גבאי, אלמוג בהר. היא כוללת שירה ופרוזה. עדנה שמש כתבה עליה בהארץ ספרים: ״על רקע הלאומנות הגוברת, האנתולוגיה הדו-לשונית "שתיים" היא מעשה דמוקרטי, המנסה ליצור הקשר משותף לשתי קהילות החיות זו לצד זו״.
בשנת 2019 יצאה האנתולוגיה היהודית-הומניסטית ואהבתם, שהוקדשה לטלי לטוביצקי. היא אופיינה בידי יובל גלעד כך: ״בעוד מחאה נפוצה מהצד השמאלי של המפה הנה נגד הכיבוש, נגד מלחמות לבנון ועוד, הרי שכאן הנושא הוא מחאה נגד תהליכי הפאשיזציה שעוברים על היהדות במדינת ישראל״, ובידי יותם ראובני כך: ״אנתולוגיה שערך אורי וייס מצליחה לעורר מחשבה מחודשת על היחסים בין יהדות להומניזם, לקלף מהם סממנים שגויים ולהציג שירים נהדרים של דליה רביקוביץ, חנוך לוין, אלי אליהו ואחרים״.
משוררי מחאה רבים הגיעו ומגיעים מהשמאל, וניתן להזכיר את יצחק לאור, מקסים גילן, תמיר גרינברג, דליה רביקוביץ, את אהרן שבתאי ואת אנשי גרילה תרבות. יש לציין גם שני כתבי עת לשירת שמאל רדיקלי: ״מטען״ בעריכת מקסים גילן, ולאחר מכן בעריכת יוסי גרנובסקי ורומן ווטר, ו״מטעם״ בעריכת יצחק לאור. מהימין, ניתן להזכיר את אורי צבי גרינברג, יאיר שטרן, זאב ז׳בוטינסקי, ומשוררים בני זמננו כגון צור ארליך ומשוררי משיב הרוח. כמו כן, משוררות עוסקות בשירה פמיניסטית מחאתית, דרך כתב העת נגה שנסגר (למשל המשוררת שז) ומשוררים שונים בקיפוח על רקע עדתי, דרך כתב העת הכיוון מזרח (למשל ארז ביטון). גם תוכנית הרדיו שירת מחאה, בהגשתם של עמיר עקיבא סגל ושלומי בן עטר בתחנת כל השלום היא תוכנית בה עולים לדיון שירי מחאה שונים ובה התארחו כמה מהמשוררים הבולטים בנושא שירת המחאה העברית.
בתחום הפזמון גם כן ניתן לציין מוזיקאים שכותבים שירי מחאה מימין ומשמאל, כמו אביב גפן, עמיר בניון, נעמי שמר, חוה אלברשטיין, אריאל זילבר, שלום חנוך, הדג נחש ועוד. לעיתים, כתיבה ו/או ביצוע של שירי מחאה או בעלי תוכן שנוי במחלוקת מביאה לפגיעה מסחרית ו/או חברתית ביוצרים שבוחרים לעשות זאת.
ויליאם הווארד ראסל
ויליאם הווארד ראסל (באנגלית: William Howard Russell; 28 במרץ 1820 - 11 בפברואר 1907) היה כתב צבאי של הטיימס במלחמת קרים במשך 22 חודשים. מאבות הדיווח הצבאי ואבי סוגת "הדיווח המעורב", שלא רק דיווח על הקרבות אלא הביא באופן חי את תחושותיו של החייל הפשוט בקרב ובכוננות. דיווחיו, שהועברו חלקית באמצעות הטלגרף, ישירות למערכת העיתון, קירבו את שדה הקרב אל הקוראים. כך, למשל, דיווחיו על ההפקרות בשדה הרפואה הצבאית הניעו את פלורנס נייטינגייל להגיע לשדה הקרב ולפתח שם שירות אחיות מקצועי. דיווחיו על כישלון הסתערות הבריגדה הקלה, תרמה לדיון ציבורי בנושא בבריטניה.
תולדות חייו
נולד בעיירה טאלה (Tallaght) מדרום לדבלין, אירלנד למשפחה שמוצאה מלימריק, אביו היה פרוטסטנטי ואמו קתולית. בילדותו עבר עם משפחתו לליברפול. ב-1838 החל ללמוד בטריניטי קולג', ב-1842 החל ללמוד בקיימברידג' אולם שנה מאוחר יותר נשלח על ידי הטיימס לסקר את פגישותיו של דניאל או'קונל באירלנד ונשאר שם לעבוד ככתב הטיימס באירלנד. ב-1849 סיקר סכסוך גבול בין דנמרק לפרוסיה.
ב-1854 נשלח למלטה לשם סיקור ההערכות הבריטית ומיד עם התלקחות המלחמה בקרים ביוני עבר לחזית שם. ראסל האירי, בעל ההליכות הפשוטות, התערב בקלות בין החיילים, שתה ועישן עמם וכך שאב ידיעות ואווירה אותנטית. חלק מן הקצינים סירבו לתת לו לעבוד עם חייליהם. למעט חודש דצמבר 1854, בו בילה בקונסטנטינופול בחופשה, לא עזב ראסל את קרים עד סוף 1855. הוא דיווח בפירוט על הזוועות שראה, כולל טיפול בפצועים, כריתות גפים ומגפות מלריה וכולרה מהם נפגעו הכוחות ולא חסך ביקורת משלטונות הצבא והכוח הרפואי והסיעודי הדל בשטח. דיווחיו הניעו פעולה בבריטניה להתגייסות כוחות רפואה וסיעוד לטובת החיילים בחזית ולהסדרת הטיפול הרפואי.
ב-1856 סיקר את הכתרת הצאר אלכסנדר השני ולאחר מכן יצא להודו, לסיקור דיכוי מרד לאקנאו. ב-1861 יצא לוושינגטון די. סי. וכתב יומן בו תיאר את מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-1865 תיעד את הנחת הכבל התת-ימי הטרנס-אטלנטי וכתב על כך את הספר "The Atlantic Telegraph". ב-1870 היה עד למלחמת צרפת–פרוסיה, גם עליה כתב יומן.
ב-1895 קיבל אות מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי מאת אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
מנזר אלכסנדר נבסקי
מנזר אלכסנדר נבסקי או לאוורת אלכסנדר נבסקי (ברוסית: Александро-Невская лавра - "אלכסנדר נבסקי לברה") הוא מנזר הממוקם בקצה המזרחי של נבסקי פרוספקט בסנקט פטרבורג.
היסטוריה
המנזר נבנה בהוראת פיוטר הגדול על מנת להכיל את השרידים הקדושים של אלכסנדר נבסקי, הקדוש המגן של סנקט פטרבורג שהפכה באותה עת לבירת רוסיה במקום מוסקבה.
בשנת 1797 הוגדר המסדר כלאורה (תואר אותו נשאו קודם לכן רק לאוורת קייב-פצ'רסק שבקייב ולאוורת השילוש-סרגייב).
כמו כן במתחם ממוקמת קתדרלה המוקדשת לשילוש הקדוש שנבנתה בסגנון נאו-קלאסי בין השנים 1778–1790 בתכנונו של האדריכל איוואן סטארוב.
במתחם המנזר ממוקם בית העלמין טיחבין בו קבורים, בין היתר, לאונרד אוילר, מיכאיל לומונוסוב, אלכסנדר סובורוב, ניקולאי קאראמזין, מודסט מוסורגסקי, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, פיודור דוסטויבסקי, קארלו רוסי, סרגיי ויטה, ניקולאי רימסקי-קורסקוב ואיוואן גונצ'רוב.
לאחר מהפכת אוקטובר, פעילות דתית במתחם צומצמה בהדרגה ובשנות ה-30 הופסקה כליל. בשנת 1996 החלה בהדרגה להתחדש פעילות דתית במתחם. בשנת 2000 המתחם הוחזר לניהול הכנסייה הרוסית ולבעלותה.
לאלה אנדרסן
לָאלֶה אַנדרסן (בגרמנית: Lale Andersen; 23 במרץ 1905 – 29 באוגוסט 1972) הייתה זמרת שאנסונים גרמנייה, הידועה בעיקר מביצוע השיר "לילי מרלן", אשר היה להיט בזמן מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
אנדרסן נולדה ב-1905 בלהה (כיום חלק מבּרֶמֶרהָבֶן) שבצפון-מערב גרמניה. בשנת 1922 נישאה לפאול ארנסט וילקֶה (1894–1971), צייר מקומי. לאחר שנולדו להם שלושה ילדים נפרדו הזוג והתגרשו, תוך כדי שהם משאירים את ילדיהם לטיפולם של אחיה ואחותה.
בשנת 1929 עברה אנדרסן להתגורר בברלין, שם למדה משחק ב"תיאטרון הגרמני". משנת 1931 החלה אנדרסן להופיע על במות הקברט בברלין, עם הזמן הכירה את המלחין השווייצרי רולף ליברמן (Rolf Liebermann), אשר עמו שמרה על קשרי ידידות קרובים עד סוף ימיה.
בזמן הופעותיה פגשה אנדרסן את המלחין הגרמני נורברט שולצה, אשר הלחין את המוזיקה לשיר לילי מרלן, ובשנת 1939 הקליטה את השיר שנהפך ללהיט במספר ארצות ותורגם למספר שפות. השיר "לילי מרלן" זה נאסר על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, בטענה כי הוא משדר עצב ולא שמחה בקרב החיילים. עם הזמן נאסר על אנדרסן לשיר בציבור בגלל קשריה עם ליברמן ושאר האומנים היהודים שפגשה בציריך. לאחר זמן מה הותר לה לשיר מול קהל עם האיסור שלא לשיר את לילי מרלן בכלל, כמו כן הופיעה אנדרסן בתפקיד מזערי בסרט תעמולה נאצי שם נתבקשה לשיר כמה שירים באנגלית. ב-1941 ביצעה גם שיר שגורלו שפר עליו יותר מ"לילי", Es geht alles vorüber או "הכל עובר". הוא זכה להצלחה עצומה ונעשה מזוהה כאחד מלהיטיה הגדולים של המלחמה.
בשנת 1949 נישאה אנדרסן למלחין השווייצרי ארתור בויל (Beul). לאחר כמה שנות הפסקה חזרה להופיע בשנת 1952 עם השיר "Die blaue Nacht am Hafen", שאותו כתבה בעצמה. בשנת 1959 יצאה אנדרסן עם השיר "Ein Schiff wird kommen...", שהיה הגרסה הגרמנית לשיר "Never on Sunday" של המלחין היווני מאנוס חג'ידאקיס. בשנת 1961 השתתפה אנדרסן בתחרות האירוויזיון כנציגת גרמניה, עם השיר "Einmal sehen wir uns wieder", שהגיע למקום השלושה עשר. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיעה אנדרסן באירופה, ארצות הברית וקנדה.
אנדרסן נפטרה מהתקף לב בגיל 67 בווינה בירת אוסטריה, ונקברה בבית הקברות שבאי לנגאוג שבפריזיה המזרחית.
קשישטוף אורבנסקי
קשישטוף אורבנסקי (בפולנית: Krzysztof Urbanski; נולד ב-1982 בפאביאניצ'ה, פולין) הוא מנצח פולני.
חייו
אורבנסקי סיים את האקדמיה למוזיקה על שם פרדריק שופן בוורשה בשנת 2007. באותה שנה זכה בפרס ראשון בתחרות הניצוח הבינלאומית בפראג. בשנים 2007 עד 2009 היה עוזר מנצח בתזמורת הפילהרמונית של ורשה. בעונת 2010-11 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של טרונדהיים בנורווגיה והחל בעונת 2011-12 משמש בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס באינדיאנה, ארצות הברית. במקביל, החל בשנת 2010, הוא מכהן כפרופסור נלווה למוזיקה בתחום הניצוח התזמורתי באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
מאז 2009 מרבה אורבנסקי לנצח על תזמורות רבות בארצות אירופה והופיע גם ביפן. אורבנסקי ניצח על כל התזמורות החשובות בפולין והוא מקפיד לשלב רפרטואר פולני בתוכניות הקונצרטים שלו, כמו הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של שופן, הסימפוניה השלישית של גורצקי, הקונצ'רטו לתזמורת של לוטוסלבסקי ו"קינה לקורבנות הירושימה" של פנדרצקי.
Fear of the Dark
Fear of the Dark (בעברית: פחד מהחושך) הוא אלבומה התשיעי של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן, שיצא ב-11 במאי 1992. אלבום זה הוא האחרון בו השתתף ברוס דיקינסון בטרם עזב את הלהקה לטובת קריירת הסולו שלו. האלבום הגיע לראש מצעדי האלבומים הבריטי. החליף אותו הסולן בלייז ביילי לשני האלבומים הבאים עד לחזרתו של דיקינסון באלבום Brave New World בשנת 2000.
הסגנון המוזיקלי של הלהקה באלבום זה היה נסיוני, עם סינגלים כ-"Be Quick or be Dead" (ספיד מטאל) ו-"Wasting Love" (בלדה). הסינגל "Afraid to Shoot Strangers" הוא שיר פוליטי, בדומה ל-"2 Minutes to Midnight" מהאלבום "Powerslave".
מלאכת כתיבת האלבום הייתה משותפת בין סטיב האריס, הבסיסט וכותב השירים הראשי של הלהקה, דיקינסון, הגיטריסט דייב מארי וכן הגיטריסט החדש יאניק גרס, שהצטרף ללהקה באלבום הקודם, "No Prayer for the Dying".
סונג בום-קון
סונג בום-קון (בקוריאנית: 송범근; נולד ב-22 במרץ 1999 בסונגנאם שבקוריאה הדרומית) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת ג'אונבוק יונדאי מוטורס מליגת העל הדרום קוריאנית ובנבחרת קוריאה הדרומית.
קריירת מועדונים
סונג משחק בקבוצה הבוגרת של ג'אונבוק יונדאי מוטורס מליגת העל הדרום קוריאנית החל משנת 2018.
קריירה בינלאומית
ב-24 ביולי 2022 ערך סונג את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוריאה הדרומית, בניצחון 0–3 על נבחרת הונג קונג במסגרת אליפות מזרח אסיה 2022.
נכלל בסגל נבחרת קוריאה הדרומית לטורניר מונדיאל 2022.
יובל סמו
יובל סמו (נולד ב-20 ביוני 1969) הוא קומיקאי, חקיין, שחקן וסטנדאפיסט ישראלי. זוכה פרס הטלוויזיה לילדים ונוער על תפקידו בסדרה "אבא מטפלת".
הוא התפרסם לראשונה בתוכנית המערכונים "דומינו" כחבר בהרכב הקומי "שלישיית פרוזאק", יחד עם שלומי קוריאט ואופיר לובל, ולימים גם כאחד מחברי הקאסט של תוכנית הסאטירה הפופולרית "ארץ נהדרת".
ביוגרפיה
נולד וגדל בקריית אליעזר שבחיפה ליוסי שעלה מבולגריה, ולדליה ילידת ישראל. אביו במקצועו מורה לנהיגה. אימו מזכירה בבית ספר.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל חימוש ושם הכיר את עמי סמולרצ'יק. לאחר שירותו הצבאי עבד כמחסנאי בחברת החשמל לישראל, וכעבור שנה החל לעבוד כנהג בחברת הקוסמטיקה לוריאל. בנוסף עבד בעבודות מזדמנות, ובכללן עבודה במוסך, בגינון, מלצר קייטרינג, מחלק עיתונים ופועל בניין. במקביל למד בבית הספר למשחק "בית צבי".
הקריירה שלו החל כחלק מההרכב הקומי "שלישיית פרוזאק", במסגרת העונות השלישית והרביעית של תוכנית המערכונים "דומינו".
בין השנים 2001–2003 שיחק בתיאטרון בהצגה "תסתכלו עלי" ב"צוותא" (שם החליף את חנן לדרמן שחזר בתשובה באותה התקופה).
בשנת 2004 שיחק בסרט "אהבה קולומביאנית" ובסרט הטלוויזיה "לנצח עם מיקי ברקוביץ'".
בשנת 2006 שיחק בשני פרקים של הטלנובלה השיר שלנו בתפקיד כורכום.
מאז שנת 2007 משתתף בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת". בין הדמויות שגילם בתוכנית היו אהוד יערי, מוש בן ארי, מירי רגב, אבו מאזן, חסן נסראללה, מלכת אנגליה, בצלאל סמוטריץ', מנחם בגין, אורי אורבך ועוד. תפקיד בולט של סמו במסגרת ארץ נהדרת הוא עריכת ראיונות שטח (או התפרצות לראיונות כאלה שנערכים בידי ערוץ 2) עם עוברי אורח שאינם מודעים לכך שמדובר בשחקן, תחת תחפושות ודמויות שונות, כגון: "הישראלי היפה", "החרדי" [המגולם כדמות חרדי נמוך מאוד, מגמגם, טיפש, עם שיניים בולטות והיגיינה לקויה], נהג המונית אשר בן חורין, הזקן יצחק קרסנטי, ו"מני מלמן", כתב סאטירי המשוטט באירופה ומדבר עם נציגי קבוצות אנטי-ישראליות, כמו ה-BDS.
לאורך השנים השתתף סמו בתוכניות טלוויזיה רבות נוספות, הן כשחקן אורח והן כשחקן קבוע, וביניהן: "טירונות", "הרצועה", "החיים זה לא הכל", "שידורי המהפכה", "דומינו", "החברים של נאור", "שמונה דקות ביום", "הפיג'מות", "המופע של אדיר מילר", "כל שבת שנייה", "חדשות מפתיעות", "אולי הפעם", "הפרלמנט", "שחקן זר". במספר סדרות אף גילם את התפקיד הראשי: "זנזורי", "השוטר הטוב" ו"אלישע".
כמו כן, בשנות ה-2000 שיחק בתפקידי משנה במספר סרטים ישראלים, כדוגמת "בקרוב יקרה לך משהו טוב" ו"יוסי וג'אגר". ב-2010 שיחק בסרט הקומדיה של שחקני "ארץ נהדרת" - "זוהי סדום".
בחנוכה 2013 השתתף סמו במופע "X פסטיגל" בתפקיד זיק - ליצן המשמש כעוזרו של המנהל הרשע (מריאנו אידלמן) של "הקרקס המכושף". בשנת 2015 החל סמו לשחק בתפקיד הראשי את דמותו של אלישע בקומדיית מצבים לילדים "אלישע", וכן היה גם חלק מיוצרי הסדרה. על תפקידו בסדרה זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2020 החל לשחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אבא מטפלת", של ערוץ TeenNick. על תפקידו בסדרה זכה בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
בשנת 2021 החל סמו לשחק בסדרה "שקופים".
סמו הוא הפרזנטור של חברת האשראי "ישראכרט".
חיים אישיים
סמו נשוי לשחקנית דנה אברהם-סמו, ולזוג שלושה ילדים.
יובל שרף
יובל שרף (נולדה ב-4 ביוני 1985, ט"ו בסיון ה'תשמ"ה) היא שחקנית, דוגמנית ויזמית ישראלית.
ביוגרפיה
שרף נולדה בתל אביב, למשפחה ממוצא פולני. אמה היא יעל שרוני-שרף, בת קיבוץ תל יצחק. בנעוריה גדלה באבן יהודה.
שירתה בצה"ל כמפיקה ביחידת הסרטה של דובר צה"ל.
בשנת 2008 סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ומאז היא משחקת בתיאטרון, בטלוויזיה, ובקולנוע הישראלי.
ב-2020 הקימה את המיזם Grouphug להורות ומשפחה.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-2006 השתתפה בתור כתבת בתוכנית "המגזין" בערוץ 24. בנוסף ב-2006 השתתפה כמתמודדת בשעשועון הסאטירה "פפראצי" של yes.
ב-2008 שיחקה תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם", גילמה את ניצן בעונה הראשונה והשלישית של סדרת הטלוויזיה "סרוגים" שביימו לייזי שפירא וחוה דיבון, ואת נטע בסרט הקולנוע "איים אבודים" שכתב וביים רשף לוי.
בשנת 2013 גילמה את דמותה של אלה גורסקי בסרטו של אבי נשר, "פלאות" לצד אורי חזקיה, אדיר מילר ואחרים. בתחילת אותה שנה השתתפה בווידאו קליפ לשיר "אסתר אוכלת פחמימה" של עברי לידר.
מאותה שנה החלה להשתתף בתור פרזנטורית לקניוני עופר החדשים.
בשנת 2015, שיחקה בסרט הדרמה "ירח בבית 12" בבימויה של דורית חכים, ועל תפקידה בסרט הייתה מועמדת בפרסי אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015. הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2016. ב-2015 גם הנחתה את "טלסינמה" בערוץ הראשון, והתארחה בתוכנית הסאטירה "גב האומה" בערוץ עשר.
ב-2017 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "פולמון" בערוץ HOT בידור ישראלי, בתפקיד קארן, בת זוגו של עידן לצידם של תומר קאפון, אורטל בן שושן ומאור שוויצר.
ב-2019 שיחקה בסדרה "נחמה", שיצר רשף לוי, והיא מגלמת את מיכל נחמה. באותה שנה שיחקה גם בסרטו של גור בנטביץ' "קצפת ודובדבנים".
היא נבחרה להנחות את טקס פרסי אופיר לשנת 2019.
בשנת 2021 גילמה בקומדיית המצבים "לבד בבית" את קרן רבינוביץ', השתתפה בעונה השלישית של קומדיית המצבים "קופה ראשית" וגילמה את רוח'ל לייבוביץ' בסדרת הדרמה התקופתית "מלכת היופי של ירושלים" מבית yes.
ב-2022 שיחקה את ראש העיר איילת שטרן בעונה השלישית של מקיף מילאנו בכאן חינוכית.
בנוסף היא עתידה לגלם את טל בסרט הגרמני "All Russians Love Birch Trees".
בשנת 2023 שיחקה בסדרה 4:20 בתפקיד ניבי גרושתו של אסי (עוז זהבי).
בתיאטרון
בתיאטרון בית ליסין השתתפה שרף במספר הצגות: ב-2008 גילמה את ג'יל בהצגה "אקווס" ושיחקה בהצגה "עלמה ורות"; ב-2009 השתתפה בהצגה "תנאים של חיבה". ב-2010 השתתפה בהצגה "הדוד וניה". ב-2013 השתתפה בהצגה "סוסים על כביש גהה" של סביון ליברכט בתיאטרון בית לסין. ב-2016 השתתפה בהצגה "רילוקיישן" של מור פרנק ב"זאפה תל אביב". בשנת 2020 החלה לשחק במחזה "הנשים של ג'ייק" בתיאטרון חיפה מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר.
חיים אישיים
ב-9 באוקטובר 2011 נישאה שרף לשלומי שבן, וב-2015 נולד בנם הבכור. ב-2019 נולד בנם השני.
פרחון
פִּרְחוֹן (אנגלית: Fledgling) הוא שלב בחיי עופות צעירים כשנוצותיהם ושרירי כנפיהם התפתחו די הצורך לתעופה, והם פרחו מהקן, אולם עדיין תלויים בטיפול הוריהם לצורך תזונה והישרדות.
באורניתולוגיה, משמעות המונח "פרחון" משתנה בהתאם למין. לעיתים עופות נחשבים לפרחונים ברגע שהם עוזבים את הקן, אף על פי שהם עדיין לא מסוגלים לעוף. לעיתים המונח מתייחס לגוזלים בלתי תלויים בבוגרים, על אף שהבוגרים יאכילו אותם לעיתים קרובות לאחר שפרחו מהקן והם מסוגלים לעוף.
המין מורלט קשיש ממשפחת האלקיים, פורח יומיים בלבד לאחר הבקיעה, ורץ מהמחילה שלו לאוקיינוס ולעבר הוריו הקוראים לו. ברגע שהוא מגיע לאוקיינוס הוריו יגדלו אותו במשך מספר שבועות. מינים אחרים, כגון האוריה וכמה קורמורניים, עוזבים את אתרי הקינון לפני שהם מסוגלים לעוף, או מסוגלים לעוף ממש בקושי. בוגרי האוריה יובילו את הפרחונים דרך מושבת האוריות במידת האפשר, ובמורדות תלולים כגון צוקים הם יעופו מטה ויקראו לפרחונים. הפרחונים ישגרו עצמם מהצוק, ינסו לעוף רחוק ככל האפשר עד האוקיינוס או שיבצעו נחיתת התרסקות על הקרקע, אז טורפים שונים כמו שועל שלג יטרפו אותם אם לא יגיעו לים.
וולנד (סרט)
האמן ומרגריטה (ברוסית: Ма́стер и Маргари́та, בעבר נקרא הסרט "וולנד", "Воланд") הוא סרט דרמה ופנטזיה רוסי, בבימויו של מיכאיל לוקשין המבוסס על הרומן מאת מיכאיל בולגקוב, "האמן ומרגריטה".
תקציר עלילת הסרט
עלילת הסרט מתרחשת במוסקבה של שנות השלושים. סופר מפורסם בעליית הקריירה שלו מוצא את עצמו פתאום במרכז שערורייה ספרותית. ההצגה המבוססת על מחזהו מוסרת מהרפרטואר, עמיתיו נמנעים בהתרסה מפגישה עמו, תוך כמה ימים הוא הופך למנודה. זמן קצר לאחר מכן הוא פוגש את מרגריטה, שהופכת למאהבתו ולמוזה שלו. בהשראת אהבתה ותמיכתה, כותב הסופר רומן חדש, שבו הדמויות הן אנשים מסביבתו והדמות הראשית היא וולנד המסתורי, שאב-טיפוס שלו הוא זר מכר שהגיע לאחרונה. הכותב צולל אל תוך עולמו של הרומן שלו ובהדרגה מפסיק לשים לב כיצד שזורים בדיה ומציאות לכדי שלמות אחת.
הפקה
בשנת 2018 נכלל הסרט "האמן ומרגריטה" ברשימת הפרויקטים הקולנועיים שקרן הקולנוע הרוסית הממשלתית העניקה להם תמיכה ממלכתית. אז דווח כי תקציב הסרט יעמוד על 800 מיליון רובל. תחילה נשכר הבמאי ניקולאי לבדב לביים והוא הודיע שהתסריט היה מוכן במלואו במרץ 2018, אז פורסם כי הסרט ייצא לאקרנים בשנת 2021. עם זאת, באוקטובר 2019 הוא הודיע כי הפרויקט עדיין מתגבש וניתן יהיה להתחיל בשלב ההכנה של הצילומים בעוד שנה במקרה הטוב.
בהמשך, נסיבות רבות השתנו בעיקר על רקע מגפת הקורונה ולבדב נטש את הפרויקט והחל לצלם את סרטו "נירנברג", בעוד מיכאיל לוקשין (שעבד בעבר על הסרט "מחליקיים של כסף") מונה לביים את הסרט. שם הסרט שונה ל"וולנד". הצילומים צפויים להתחיל ב-3 ביולי 2021 עם יציאה לאקרנים המתוכננת לסוף 2022.
במאי 2021, דווח שיבגני ציגאנוב ויוליה סניגיר יגלמו את התפקידים הראשיים - האמן ומרגריטה - במה שהוא שיתוף הפעולה הראשון של השניים בקולנוע. יבגני ציגאנוב: "ברור שהאמן ומרגריטה היא יצירה פולחנית ואהובה, מה שאומר שלכל אחד יש דימוי משלו של האמן ואי אפשר ליצור תמונה שתשכנע ותספק את כולם. אבל אני מקווה שמחברי הסרט ואני לא נלך בדרך הדימוי העממי. אני מאוד אוהב את האירועים ואת הבחירה של הבמאי. כמובן שגם זו לא החלטה קלה עבורי. הסיכון גדול. מאמינים שהרומן מתנגד להופעות בקולנוע ובתיאטרון, וכרגע אין עיבוד קולנועי אחד שאני אישית אוהב. אבל האתגר היצירתי מעניין גם אותי וגם עבור כל צוות הסרט, אבל כך התפתחו הנסיבות. וכשאתה עובד עם חומר כזה אתה צריך להקשיב לנאמר, אני חושב."
יוליה סניגיר: "אני מתייחסת לרומן הזה בבהלה גדולה ויודעת אותו בעל פה. האודישנים לתפקיד מרגריטה נמשכו זמן רב, החלטתי בעצמי - זה יהיה כמו שצריך להיות - והנה אני כאן. אני סומכת על מיכאיל לוקשין, אני אוהבת את התסריט. אני מקווה שרוחו של בולגקוב תעדיף אותנו."
הצילומים החלו בחודש יולי 2021 במוסקבה ויימשכו עד סוף אוקטובר 2021 ובאוגוסט 2921 עברו לסנקט פטרבורג ובמלטה. חברת Main Road Post המוסקבאית אמונה על עבודת הגרפיקה הממחושבת.
טיל C-802
C-802 (האות C נהגית כ"צ'ארלי" באלפבית נאט"ו) הוא כינויו של הטיל הסיני יינג ג'י 82 (לפי קוד דיווח נאט"ו: CSS-N-8 Saccade). טיל זה פותח על ידי האקדמיה הטכנולוגית האלקטרומכנית "האי יינג" שבסין.
מאפיינים
הטיל הוא פיתוח של טיל C-801 (YJ-8), ולו טווח ירי משופר. לטיל מערכת הנעה רקטית ומערכת ניווט הזהה לזו של C-801. ההבדל העיקרי בין הטילים הוא השימוש במנוע טורבו עם דלק המתבסס על פרפין המחליף את הדלק המוצק שהיה בדגם הקודם, ומאפשר את הטווח המוגדל של הטיל. בעוד ש-C801 מסוגל להגיע לטווח 40 ק"מ, C-802 מסוגל להגיע לטווח 120 ק"מ.
פלטפורמות שיגור
ניתן לשגר את הטיל ממגוון פלטפורמות:
מאפיינים תכנוניים
דגם זה זהה בצורתו לדגם YJ-8, למעט גוף ארוך יותר, ופתח אוורור עבור טורבינת המנוע. לטיל ארבע כנפיים בצורת דלתא בקדמתו, וארבע כנפיים מייצבות בזנבו. כנפי הזנב מותקנות על המאיץ (הבוסטר) המתפרק מגוף הטיל בתום ההאצה. פתחי כניסת האוויר למנוע הטורבו מותקנים בין הכנפיים העיקריות בתחתית גוף הטיל. הכנפיים מקופלות בעת שהטיל נמצא בתוך כן השיגור.
פרופיל טיסה
לאחר שיגור הטיל, המאיץ מאיץ את מהירות הטיל ל-0.9 מאך תוך שניות ספורות. לאחר תום שלב ההאצה, מתנתק המאיץ (הבוסטר) מהטיל ומנוע הטורבינה של הטיל ממשיך להניע את הטיל. מהירות השיוט של הטיל 0.9 מאך, וגובה מעופו 20 - 30 מטרים.
עם כניסת הטיל לשלב השיוט מופעלת מערכת עקיבת המכ"ם של הטיל. לאחר נעילת הטיל על המטרה, יורד הטיל לגובה תקיפה של 5 - 7 מטרים במרחק של כמה קילומטרים מהמטרה. הטיל מסוגל לתמרן עם התקרבותו למטרה ובכך להקשות על הפגיעה בו. לאחר התקרבותו למטרה, הטיל יורד לגובה הקרוב לפני הים על מנת לפגוע בספינה בגובה פני הים ולגרום לטביעתה.
מערכות הנחיה
בנוסף למערכת עקיבת המכ"ם של הטיל, לטיל גם מד גובה רדיו המסייע לטייס האוטומטי של הטיל בעת השיוט שלו. מכ"ם הטיל עובד בשיטת "מונופולס", ולו טכנולוגיות לחסימת לוחמה אלקטרונית. מד הגובה של הטיל מאפשר לו טיסה בגובה נמוך ביותר מעל פני הים.
ראש נפץ
לטיל ראש נפץ של 165 ק"ג, עם ראש חודר שריון ומרעום השהיה הגורם לו להתפוצץ לאחר שחדר את דופן הספינה.
היסטוריה קרבית
ב־14 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, נעשה לראשונה שימוש מבצעי בטיל, כאשר ארגון החזבאללה ירה טיל מסוג זה על ספינת טילים מדגם סער 5 של חיל הים הישראלי, "אח"י חנית", והרג ארבעה. טיל שני שנורה באותו אירוע הטביע אוניית סוחר מצרית נושאת דגל קמבודי.
ב-1 באוקטובר 2016, דיווחו המורדים החות'ים, הנתמכים על ידי אירן, כי ירו וטיבעו את הספינה סוויפט (HSV-2 Swift) של איחוד האמירויות. מאוחר יותר נתגלה כי הספינה ספגה פגיעה קשה ונגררה לנמל מבטחים באריתראה. תחילה נטען כי אל הספינה נורתה רקטה מהחוף, אך מומחה של הצי האמריקאי אישר כי על פי היקף, מידה וצורת הנזק, שאכן מדובר בטיל C-802.
ב-9 באוקטובר 2016, המורדים החות'ים שיגרו מספר טילים אל עבר המשחתת מייסון של הצי האמריקאי, הטילים לא הצליחו לפגוע במשחתת, אך זו נאלצה להפעיל אמצעי הגנה, לא דווח על נזק או נפגעים.
ב-12 באוקטובר 2016, דווח כי החות'ים שיגרו טיל נוסף אל עבר משחתת נוספת של הצי האמריקאי, גם במקרה הזה לא דווח על נזק או על נפגעים.
פרשת ח'אלד מוחמד סעיד
ח'אלד מוחמד סעיד (בערבית: خالد محمد سعيد; 27 בינואר 1982 – 6 ביוני 2010) הוא צעיר מצרי שנהרג באזור סידי ג'אבר שבאלכסנדריה, לאחר שנעצר על ידי משטרת מצרים. נסיבות מותו שנויות במחלוקת, נטען כי הוכה ונהרג על ידי כוחות הביטחון המצריים, ותמונות של גופתו המרוטשת הופצו ברחבי הרשת ויצרו זעם רב, אשר התבטא בין היתר בקבוצת פייסבוק בולטת אשר נקראה "כולנו ח'אלד סעיד".
בסיועו של מנהל גוגל במצרים ואאיל רונים, הובלטה הידיעה על מותו, ותרמה לאי שביעות הרצון של אזרחי מצרים בשבועות שקדמו להפיכה במצרים.
באוקטובר 2011 הואשמו שני שוטרים מצריים בהכאתו ובהריגתו, ונגזרו עליהם שבע שנות מאסר.
נסיבות מותו
ב-6 ביוני 2010 ישב סעיד בקומה השנייה של חנות אינטרנט קפה, בסידי ג'אבר באלכסנדריה. שני בלשים נכנסו לחנות ועצרו אותו. עדי ראייה רבים העידו כי סעיד הוכה למוות על ידי המשטרה, ולפי דיווחים אף הטיחו אותו בחפצים, כשהובל אל מכונית המשטרה שלהם. בעל קפה האינטרנט בו נעצר סעיד, אמר שהוא היה עד לכך, שסעיד הוכה למוות בפתח הבניין שממול חנותו, לאחר שהבלשים לקחו אותו אל מחוץ לבית הקפה לאחר בקשת הבעלים בכך. במהלך ראיון בעיתון מפלגת מפלגת האופוזיציה אל ע'ד, תיאר הבעלים את האירוע, "הם גררו אותו לבניין הסמוך וחבטו את ראשו בדלת ברזל, במדרגות והקירות של הבניין ... שני רופאים שהיו שם ניסו לשווא להחיותו, אבל המשטרה המשיכה להכותו ... הם המשיכו להכות אותו גם כשכבר מת". תיאור זה אושר על ידי הארגון המצרי לזכויות אדם.
המשטרה טענה כי סעיד נחנק בניסיון לבלוע מנת חשיש, טענה הנתמכת על ידי שני דו"חות נתיחה שנעשו על ידי רשויות משפטיות. המשטרה ציינה עוד כי סעיד החזיק נשק שאינו חוקי וכי הוא התנגד למעצר.
פינטי ויליאמס
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה בלונדון. היא למדה משחק ב-Central School of Speech and Drama וסיימה בשנת 1994. ויליאמס הופיעה בסרטים בריטיים אחדים, כמעט תמיד לצדה של אמה. תמונתה מופיעה בתחילת פרקי הסדרה "בחלוף השנים" בדמות ג'ין הצעירה.
חיים אישיים
ב-6 ביוני 1997 ילדה ויליאמס את בנה סם. אמה ג'ודי דנץ' אמרה שבתה סיפרה לה על ההיריון רק ימים אחדים לפני הלידה.
גדיניה
גדיניה (פולנית:, קשובית: Gdiniô) היא עיר בצפון פולין ובה כרבע מיליון תושבים.
גדיניה יושבת לשפת מפרץ גדנסק שבדרום הים הבלטי, כ-15 ק"מ מהעיר גדנסק - שעימה ועם העיירה סופוט היא יוצרת אגד ערים, שמכונה "שלוש-הערים". זוהי עיר-נמל ומספנות חשובה.
היסטוריה
בתחילת המאה ה-14 כבש המסדר הטבטוני את החבל מידי פולין וסיפחו לפרוסיה. בחלוף כ-150 שנה לאחר שרשרת העברות-בעלות, שלאחריהן מלחמת שלוש-עשרה השנים בין הפרוסים לטבטונים (1454–1466), הייתה פומרניה המזרחית קצהו המערבי של כתר-פולין תחת האיחוד הפולני-ליטאי, והיא עתה חלק מפרוסיה המלכותית. סמוך לתום המאה ה-18, לאחר חלוקתה של פולין לראשונה - וכשסממנים גרמניים הואצלו על "Gdingen" — גדיניה, היו בכפר 21 בתים בסך הכל.
ב-1870, כשממלכת פרוסיה הפכה לחלק מהקיסרות הגרמנית, נמנו בגְדינגן כאלף ומאתיים תושבים והמקום התפתח כעוגן תיירותי פופולרי למדי, עם מסחר וספנות. לאחר מלחמת העולם הראשונה, וביתר-שאת לאחר חתימת חוזה ורסאי - שהיווה את ראשית ביתורו של מזרח גרמניה, יחד עם חלקים נוספים של מה שהייתה פרוסיה המערבית הייתה גדיניה לחלק מהרפובליקה של פולין החדשה.
התפתחותה נסקה, מכפר לא גדול, לעיר נמל פולנית עצמאית וגדולה. ממשלת פולין קיבלה את ההחלטה בדבר הפיכת העיירה לנמל-ים עיקרי בעיצומה של המלחמה הפולנית-סובייטית. הנמל שהוקם נמנה עם המובילים שבנמלי הים הבלטי, ובשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה עברו בו שמונים אחוז מן הסחורות שנכנסו לפולין ושיצאו ממנה, כשהוא מהווה תחרות משמעותית לסחר שהתנהל דרך גדנסק - אז אוטונומיה גרמנית. בכך, אכן, היה נמל גדיניה רקע למתיחות בלתי פוסקת עם גרמניה.
הגרמנים פלשו לעיר ב-1939. הם תפסו את הנמל, וקראו לעיר גוטנהפן (Gotenhafen), על שם הגותים, שבט שמוצאו מאזור זה. כ-50 אלף אזרחים פולנים - שהגיעו לאזור כחלק מגדילת העיר - גורשו לתוך הגנרלגוברנמן, ואלפים אחרים ממוצא פומרני נעצרו ומצאו את מותם. המספנה הורחבה על ידי הגרמנים לצורכי מלחמתם, וגוטנהפן הפכה לבסיס-ימי חשוב, שאירח ספינות מלחמה גדולות וכמעט שלא ספג את נזקי ההפצצות מהאוויר שחוללו בעלות הברית מ-1943 ואילך. רובע הנמל נהרס למעשה על ידי חטיבות גרמניות נסוגות, בעוד מיליוני פליטים מכותרים מופצצים בידי הרוסים, מרבית הבניינים והמתקנים הושמדו והכניסה לנמל נחסמה.
בגדיניה גם היה ממוקם מחנה-משנה של מחנה הריכוז שטוטהוף שפעל כ-50 ק"מ מזרחה משם.
במרץ 1945 לאחר תפיסת העיר בידי הסובייטים שבה גדיניה לשמה הפולני, כשהיא מסונפת למחוז גדנסק.
שנות השבעים ראו את המרי השמאלי האנטי-סטליניסטי, שמרכזו היה במספנות גדיניה; ומאוחר יותר נקרא אחד הרחובות הראשיים בעיר על שמו של אחד מחללי הירי המשטרתי שנועד לדכא את המחאה. המספנות היו ערש לידתה של תנועת סולידריות בהנהגת לך ואלנסה, שמילאה תפקיד חשוב בהתמוטטות השלטון הקומוניסטי באירופה בסוף שנות השמונים.
יהודי גדיניה
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בגדיניה כ-700 יהודים. בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער, ופעל בה קיבוץ הכשרה. בשנת 1934 נחנך בעיר בית כנסת חדש.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות, ובהן הצבת משמרות חרם לפני חנויותיהם, וניפוץ שמשות בתיהם.
עם כניסת הגרמנים לעיר בספטמבר 1939 נרצחה ביריות קבוצה מיהודי העיר, והיתר הועברו בהמשך למחנה הריכוז שטוטהוף, וממנו לאושוויץ. קבוצה של 27 משפחות יהודיות מהעיר שהסתתרה ביערות הסביבה הוסגרה לגרמנים.
אגנישקה וידרשל (בודנה) הצילה מספר יהודי העיר וקיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
כלכלה
הן המספנה הגדולה בפולין (סטוֹצניה גְדיניה) והן חברת ה-IT הגדולה במדינה (פְּרוֹקוֹם) ממוקמות בגדיניה. הנמל הסמוך הוא השני בים הבלטי בהיקף המכולות.
נורמן סמית'
נורמן סמית' (22 בפברואר 1923 - 3 במרץ 2008) היה מוזיקאי ומפיק תקליטים. סמית' שימש כטכנאי קול בכל ההקלטות של הביטלס עד לשנת 1965 כאשר קודם על ידי חברת התקליטים EMI לתפקיד מפיק. האלבום האחרון של הביטלס שבהקלטתו השתתף היה Rubber Soul. סמית' יליד צפון לונדון.
גדיניה
כלכלה
את העיר משרתים הן שדה תעופה מקומי סמוך, והן נמל התעופה הבינלאומי גדנסק על שם לך ואלנסה שמרוחק כ-20 ק"מ ממרכז גדיניה.
נורמן סמית'
בשנת 1967 החל סמית' לעבוד עם להקה חדשה, הפינק פלויד, והפיק את שלושת האלבומים הראשונים שהפיקו באולפן: The Piper at the Gates of Dawn, A Saucerful of Secrets ו-Ummagumma.
גדיניה
תרבות
לא פחות משמונה מוסדות השכלה גבוהה התבססו בגדיניה, מהם 5 פרטיים ושלושה ממשלתיים.
נורמן סמית'
בשנת 1971 הקליט סמית' שיר משלו, תחת שם העט "הוריקן סמית'" שיר בשם Don't Let It Die שהפך להיט בבריטניה. בשנת 1972 זכה שירו Oh Babe What Would You Say? להצלחה בארצות הברית. סמית' הלחין שירים נוספים אשר זכו להצלחות צנועות יותר במצעדי הפזמונים.
ב-16 במרץ 2007 יצא לאור ספרו של סמית': "ג'ון לנון קרא לי נורמלי". הספר נמכר במהדורה מוגבלת בכנס מעריצי הביטלס בניו ג'רזי. בספר מבחר תמונות שטרם פורסמו של הביטלס ופינק פלויד באולפני אבי רוד, סיפורים היסטוריים על עבודתו עם להקות אלה וכן פרטים ביוגרפיים על שירותו של סמית' בחיל האוויר המלכותי.
נפטר ב-3 במרץ 2008.