cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליזבת פריי
פעילות הומניסטית נוספת
בין פעולותיה הנוספות סייעה אליזבת פריי לחסרי בית על ידי בניית מקלט ציבורי לחסרי דיור. לפי דבריה הקימה את הבית לאחר שראתה ברחוב גופה של נער שלא שרד את החורף הקשה של 1818. בשנת 1824 ייסדה בעיר ברייטון עמותה ציבורית לביקורי בית לצורך תמיכה בנזקקים. עם פטירת בעלה בשנת 1828 הפך אחיה למנהל העסקים, ובתקופה זו הורחבו פעולותיה הציבוריות. בשנת 1840 פתחה לראשונה בית ספר ציבורי לנשים העוסקות בתפקיד אחיות רחמניות, דבר שהיווה לימים השראה לפלורנס נייטינגייל, מייסדת מקצוע הסיעוד המודרני. פעולותיה אלה, שהיו ראשוניות בגישתן, היוו שינוי משמעותי מהיחס המקובל מצד החברה כלפי אוכלוסיות חלשות, בתקופת המהפכה התעשייתית.
סאבווי סאקרס
פעילות
ב-1996 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "שקט נפשי", גם הוא בהפקת ליכטנפלד. האלבום, אשר הופק מוזיקלית על ידי הלהקה ועובד אפרת, התאפיין בקו רגוע, צלילים מלודיים יחסית ובטקסטים בוגרים יותר וכמה שפחות פרובוקטיביים; למעשה ניסתה הלהקה לשלב בין סגנונה הזועם למוזיקה מלודית. באלבום בלטו השירים "הצרות", "חי על הסף", "בקשה" (שלושתם שוחררו לרדיו כסינגלים), "דיבורים" ו"מוכה בשגעון", אך גם אלבום זה לא זכה להצלחה. האלבום מסתיים בקטע ארוך בשם "ואדי מילק", שאורכו 14 דקות ו-16 שניות.
לאחר הפירוק המשיכו חברי הלהקה בפעילות מוזיקלית. מארק הוציא ב-2004 אלבום סולו ראשון בשם "מלמולים חסרי שליטה". שלו שיתף פעולה עם מיכל קהן ולהקת הגראנג' די-סמייל של האחיות טלי ושרון ויצמן. אליעז הוציא ב-2005 אלבום סולו בשם "לא מאוחר מדי" יחד עם קרני פוסטל והזמרת ורד פיקר, וב-1 בפברואר 2009 נפטר בביתו בגיל 43 כתוצאה מדום לב.
הידרה (אי)
הידרה (ביוונית: Ύδρα) הוא אי ארוך וצר מול חופי דרום יוון, בין המפרץ הסרוני למפרץ ארגוליס. בשל הגישה הקלה והנוחה לאתונה, בירת יוון, מהווה האי יעד חופשה פופולרי לתושבי אתונה ולתיירים זרים. באי אסורה תנועת רכב ממונע, למעט מספר קטן של משאיות קטנות לצורכי תחזוקה, והתחבורה בו מבוססת על פרדות וחמורים.
גאוגרפיה
האי מופרד מחופי פלופונסוס על ידי מצר הידרה, ומערבה לו שוכן במרחק של כשלושה ק"מ בלבד האי דוקוס, הנמצא בתחום שיפוטו.
האי צחיח, הקרקע סלעית והצומח מורכב ברובו מחורש ים תיכוני.
היסטוריה
במאות ה-18 וה-19 היה האי למרכז סחר ימי חשוב והתגוררו בו מספר רב של סוחרים עשירים. בתי המידות שלהם, הבנויים מאבן בסגנון ערי המסחר של איטליה (ונציה, ג'נובה וכדומה) מקיפים עד היום את הנמל. סוחרי האי התעשרו כתוצאה מפעולה על הקו הדק שבין מסחר לגיטימי לבין הברחות ושוד ימי. הקלות היחסית לבצר את הנמל ולמנוע גישה לאי הפכו אותו למעוז של חיים עצמאיים יחסית, שהתייצבו מול חוקי השליטים העות'מאניים. התותחים הישנים עדיין מופנים מחומות הנמל אל מול הים.
במהלך מלחמת העצמאות של יוון נידבו סוחרי האי, בהשראתה של לסקרינה בובולינה, ספינות לצי המורדים בממשל העות'מאני והצי היווה גורם חשוב בהצלחת המאבק. גיבור המלחמה בן האי, גיורגוס קונטוריוטיס (Georgios Kountouriotis, Γεωργιος Κουντουριώτης), כיהן כראש ממשלת יוון בשנת 1848.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 "גילו" את האי ידוענים ועברו לגור בו לתקופות קצרות או ארוכות. בהם השחקנית סופיה לורן והזמר לאונרד כהן.
העיירה הידרה
העיירה בנויה בתבנית חצי גורן על צלע ההר המקיפה את הנמל. לב העיירה הוא מעגן הסירות והיאכטות והטיילת שסביבו, בה נמצאים שירותי תיירות, מסעדות, טברנות, בתי קפה וחנויות הפונות לקהל התיירים. חלק ניכר מבתי העיירה משמשים כבתי מלון ודירות להשכרה לנופשים. מן הנמל מטפסים רחובות צרים פנימה אל חלקה הפנימי של העיירה. מעל הפינה המערבית של הכניסה לנמל יש שרידי מבצר עתיק אליו ניתן להגיע דרך הסמטאות הצרות.
בעיירה מספר מבנים מרכזיים בהם מוזיאון (ביתו של גיורגוס קונטוריוטיס) וכנסייה עם מגדל שעון.
ויליאם ה. האנט
ויליאם הנרי האנט (באנגלית: William Henry Hunt ; 12 ביוני 1823 – 27 בפברואר 1884) היה מזכיר הצי של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור, שגריר ארצות הברית ברוסיה ושופט.
ביוגרפיה
ויליאם הנרי האנט נולד בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. הוא למד באוניברסיטת ייל ובבית הספר למשפטים שלה והשתלם במשפטים אצל תאודור האנט ורנדל האנט בניו אורלינס. בין השנים 1844–1878 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי. ב-1862 הוא שירת כקולונל בצבא הקונפדרציה. ב-1866 הוא היה פרופסור למשפט אזרחי באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין) בשנים 1876–1877 הוא היה התובע הכללי של לואיזיאנה.
ב-18 באפריל 1878 הציג נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז את מועמדותו של האנט כשופט בבית המשפט לעתירות (Court of Claims) לאחר התפטרותו של אבנעזר פק. מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-15 במאי 1878 ונכנס לתוקף באותו יום. שירותו בבית המשפט הסתיים ב-11 במרץ 1881 לאחר שהתפטר.
בשנים 1881–1882 כיהן האנט כמזכיר הצי של ארצות הברית בקבינטים של ג'יימס גרפילד ושל צ'סטר ארתור. לאחר מכן מונה האנט כשגריר ארצות הברית ברוסיה. הוא מת בעת כהונתו שם בסנקט פטרבורג ב-27 בפברואר 1884.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנות ה-20 ו30 של המאה ה-20 ובמלחמת העולם השנייה הועברה אל הצי המלכותי הבריטי. משחתת נוספת שנקראה על שמו הייתה בשירות בשנים 1943–1963.
משה קלוגהפט
משה קלוגהפט (נולד ב-8 ביוני 1980) הוא מנהל קמפיינים בינלאומי, יועץ אסטרטגי, פזמונאי ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
קלוגהפט נולד בבת ים, בן שלישי לחיה, מורה למתמטיקה ומאיר, מפקד גדוד בתותחנים. כשהיה בן 17, נהרג אחיו בתאונת נשק.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד פרסום, ובמקביל קיבל תואר ראשון במדעי המדינה ובתקשורת מאוניברסיטת בר-אילן.
במהלך לימודיו הקים מכון הכנה לבר מצווה שפנה לציבור החילוני ואת אתר "פאזלנד" למכירת פאזלים. כיהן כדובר התאחדות הסטודנטים הארצית בשנים 2005–2006 והשתתף במאבקי הסטודנטים בנושאי שכר הלימוד נגד שרת החינוך לימור לבנת.
היה יועץ פוליטי לפנינה רוזנבלום, שהתמודדה בפריימריז בליכוד. משנת 2006 שימש יועץ תקשורת בכנסת, בין השאר של חברי הכנסת ישראל חסון, ורונית תירוש והיה דובר ועדת הכלכלה של הכנסת.
שימש כיועץ התקשורת של קואליציית הארגונים שהשתתפו ב"מחאת המילואימניקים", בתביעה להתפטרותו של אהוד אולמרט בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2008 דורג על ידי המגזין "פורבס" כיועץ התקשורת המשפיע בישראל אחרי יועץ ראש הממשלה באותה תקופה, ובין 100 הצעירים המשפיעים של ישראל.
בשנת 2009 ניהל את הקמפיין נגד מס הבצורת שהטילה ממשלת נתניהו עד לביטולו. בתחילת 2010 ניהל יחד עם שמואל ויליאן את הקמפיין הציבורי של "אם תרצו" נגד הקרן החדשה לישראל, שבו נטען שדוח גולדסטון התבסס על נתונים שפרסמו ארגונים שהקרן החדשה מממנת. במהלך הקמפיין הוצגו מודעות שבהן הופיעה נשיאת הקרן נעמי חזן כשלראשה קרן והיא מנגחת את דגל ישראל ונערכה הפגנה מול ביתה שבה התחפשו אנשי "אם תרצו" לפלסטינים ונשאו שלטים שעליהם נכתב: "אוהבים את נעמי, שונאים את צה"ל".
בקיץ 2010 ניהל מטעם "הפורום למען ארץ ישראל" קמפיין נגד ועדת ששינסקי שהמליצה על העלאת התמלוגים והמיסים שעל חברות להפקת גז ונפט לשלם למדינה. בקמפיין נטען בין היתר שהעלאת התשלומים למדינה היא מזימה של הקרן החדשה לישראל שנועדה להחליש את מדינת ישראל, על ידי הפיכת ההשקעה בהפקת גז טבעי ללא כדאית, והגברת התלות בגז המיובא ממצרים.
בהמשך, הקים יחד עם רונן צור משרד לייעוץ תקשורתי ואסטרטגי "EDK תקשורת" (ראשי תיבות של "אין דבר כזה").
שימש יועץ אסטרטגי למועצת יש"ע, בעת שנפתלי בנט היה מנכ"ל המועצה.
בנובמבר 2012 ניהל קלוגהפט את קמפיין הבחירות של נפתלי בנט לראשות הבית היהודי-מפד"ל, שבהן גבר על זבולון אורלב בתוצאה של 67% מול 32%. בהמשך ניהל את קמפיין הבחירות של "הבית היהודי" בבחירות לכנסת ה-19, שבהן זכתה ב-12 מנדטים, מספר המנדטים הגדול ביותר של המפלגה מאז שנת 1977. קלוגהפט המשיך בתפקידים אלו גם בבחירות המקדימות בהן נבחר בנט מחדש לראשות התנועה ובבחירות לכנסת ה-20, שבהן איבדה המפלגה שליש מכוחה. בנוסף שימש כיועץ אסטרטגי למשא ומתן הקואליציוני.
בדצמבר 2013 נבחר למנהל המבטיח בישראל בתחום הפוליטי על ידי העיתון "גלובס".
באוגוסט 2015 הפיק את הסרט "עולם חדש" של אביב גפן, העוסק בסכנות לילדים ברשת וניהל את הקמפיינים של משרד החינוך לחיזוק לימודי מתמטיקה ברמת 5 יחידות בגרות ולקידום אליפות הסייבר הישראלית. בדצמבר ניהל את קמפיין "השתולים" של עמותת "אם תרצו".
ב-2016 יעץ לחבר הכנסת אראל מרגלית בהתמודדותו על ראשות מפלגת העבודה. מרגלית הגיע למקום הרביעי.
בספטמבר 2016 מונה לאחד היועצים האסטרטגים בקמפיין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות לפרלמנט ברומניה. המפלגה הגדילה את כוחה לכ-45% מהמושבים בפרלמנט. ייעץ גם למפלגה הליברלית של קוסובו.
שימש כיועץ אסטרטגי לקנצלר אוסטריה כריסטיאן קרן בתקופה שבין ינואר 2016 עד ליולי 2017.
קלוגהפט כתב עם חיים אביחיל ורז יובן את התסריט לסדרת הדרמה-מתח הפוליטית "שלטון הצללים". הסדרה שודרה ב"HOT" בשנת 2018.
יעץ בהתנדבות מאחורי הקלעים (בנוסף למנהלי הקמפיין הרשמיים) לתמר זנדברג בהתמודדותה על ראשות מרצ ב-2018, צעד שחשיפתו הובילה לביקורת על זנדברג ולהתנצלותה.
בבחירות המוניציפליות של 2018 ייעץ קלוגהפט לצביקה ברוט שניצח את ראש עיריית בת ים המכהן יוסי בכר.
באותה תקופה היה קלוגהפט יועץ אסטרטגי לקמפיין המשרד לביטחון פנים ומשטרת ישראל בהשקת מטה 105 להגנה על ילדים ברשת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, עודד קלוגהפט את נפתלי בנט ואיילת שקד לפרוש מהבית היהודי ולהקים את מפלגת הימין החדש. הוא גם ייעץ למפלגה החדשה בימיה הראשונים. אולם לא עבד עם המפלגה בקמפיין הבחירות.
בשנת 2020 הוא ייעץ לראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביולי 2021 מונה על ידי ראש הממשלה נפתלי בנט ליועצו האסטרטגי.
קלוגהפט דורג על ידי העיתון "ג'רוזלם פוסט" בין 50 היהודים המשפיעים בעולם לשנת 2020.
באוקטובר 2021 הוביל את ניצחונה של מפלגת החלום הגאורגי במשאל העם בגאורגיה, והיה יועצו האסטרטגי של הכדורגלן לשעבר קאחה קאלדזה בניצחונו בבחירות לראשות העיר טביליסי.
פזמונאות
קלוגהפט כתב שירים רבים, מהם בעלי פן ציבורי. בין השירים: "חיוך של ילד", שנכתב לזכר אחיו שאותו מצא ירוי מנשקו האישי בעת ששירת בצה"ל, ושהתפרסם בלחנו של יוני רועה ובביצועם של ישי לפידות וחיים ישראל; "הפכתי שבוי" שהלחין נמרוד לב וביצע יחד עם קרנית גולדווסר בעת מלחמת לבנון השנייה; "מגיע לנו יותר" שאותו ביצעו גלעד שגב ורעות חסון בעצרת שקראה להתפטרותו של אהוד אולמרט בעקבות דו"ח וינוגרד, ו"שיר ערש" שאותו חיבר ב-2010 אחרי אירועי המשט לעזה, הלחין עמיר בניון ואותו הם שרו עם חברי הכנסת מישראל ביתנו, הליכוד, וקדימה. שיר זה בוצע גם ב-2011 על ידי נינט טייב בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות. לאחר רצח בני משפחת פוגל ב-2011 כתב את מילות השיר "התנערי" שביצע עמיר בניון. כתב גם את מילות השיר "תשירי ילדה" שיצא בתקליטו של הזמר ישי לוי בשנת 2012. ביולי 2015, במלאת עשור להתנתקות, הוציא עם הזמר דוד ד'אור ורדיו "גלי ישראל" את השיר "הבית שלי הולך אתי".
ב-29 בינואר 2018 ביצעו הזמרים מירי מסיקה, עמיר בניון ודוד ד'אור על בימת האו"ם בניו יורק את שירו של קלוגהפט "האחרון שנשאר" בטקס יום השואה הבינלאומי, בעברית, ערבית ואנגלית. השיר בוצע גם ביום השואה הבינלאומי בשנת 2020 בנוכחות עשרות ראשי מדינות מהעולם.
בינואר 2019 יצא השיר שכתב קלוגהפט לעמיר בניון וישי ריבו "ספירה לאחור".
לקראת יום השואה 2019 יזם קלוגהפט את הפרויקט להחייאת שירי יהודים מהגטאות "שם עולם". בפרויקט נטלו חלק אביב גפן, נינט, מוש בן ארי ועוד במסגרת זו כתב את השיר "אמא שלי" לנועה קירל, על בסיס כתבי אם בתקופת השואה .
בשנת 2022 היה בין היוזמים של פרוייקט "פסקול שלישי" ליצירת פסקול מוסיקלי חדש לשואה, ובמסגרתו היה שותף לכתיבת השיר "ילד שלי" יחד עם הראל סקעת, סיון טלמור וגיא מזיג.
חיים אישיים
קלוגהפט נשוי לשרון, אדריכלית והם מתגוררים בגבעת שמואל. לזוג שלושה ילדים.
ג'ון מקסוול קוטזי
ג'ון מקסוול קוטזי (באנגלית: John Maxwell Coetzee; נולד ב־9 בפברואר 1940) הוא סופר דרום-אפריקאי זוכה פרס נובל לספרות. מאז 2002 מתגורר קוטזי באוסטרליה, ב-2006 קיבל אזרחות אוסטרלית.
ביוגרפיה
ג'ון מקסוול קוטזי נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה. הוא למד באוניברסיטת קייפטאון מתמטיקה וספרות אנגלית. בשנות השישים חי בלונדון, שם עבד תקופה מסוימת כמתכנת. הוא השלים לימודי בלשנות באוניברסיטת טקסס באוסטין שבארצות הברית, ואחרי כן לימד אנגלית וספרות. בשנת 1983 חזר לקייפטאון למשרת פרופסור לספרות אנגלית. בשנת 2002 היגר לאוסטרליה.
יצירתו הספרותית הראשונה הייתה "ארצות הדמדומים" ואחריה יצא לאור ספרו "בלב הארץ" (1977) אשר זיכה אותו בפרס ספרותי חשוב בדרום אפריקה. ב־1980 הופיע ספרו "מחכים לברברים" שהתקבל בהתלהבות והיקנה לו פרסום בינלאומי. קוטזי היה הראשון שזכה פעמיים בפרס בוקר היוקרתי, ב־1983 על ספרו "חייו וזמניו של מיכאל ק'", וב־1999 על ספרו חרפה. "חרפה" הנחיל לו גם את פרס הסופרים של חבר העמים הבריטי לשנת 2000. ב-1991 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בספריו עוסק קוטזי בדיכוי האדם השחור במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה. ברומן נוסף שלו, "חייהם של בעלי החיים" (1999) קוטזי מעלה על ידי עימות בין אם לבנה, שאלות בנוגע לקיום תודעה בחיות, צמחונות, השוואות בין אלימות של בני אדם כלפי בני אדם חלשים יותר וכלפי חיות, והתנועה לזכויות בעלי חיים, כמו גם ביקורת על תנועה זו.
ספריו "נערות" - תמונות מחיים קרתניים, ו"עלומים" - תמונות מחיים קרתניים ב', הם ספרי אוטוביוגרפיה המאפשרים הצצה אל שתי תקופות בחייו - הראשון אל ימי נערותו בקייפטאון והשני אל התקופה בה חי בלונדון. בחלקה השני של האוטוביוגרפיה ניתנת לקורא הזדמנות להתוודע אל טעמו הספרותי של קוטזי ואל השקפותיו בנוגע לספרות, שירה, קולנוע וכו'.
בנוסף לכתיבת רומנים עסק קוטזי גם בתרגום ספרות מהולנדית ומשפת אפריקאנס.
קוטזי מקיים אורח חיים צמחוני.
במאי 2016 היה קוטזי אורח הכבוד של פסטיבל הספרות הפלסטיני, בדברי הברכה שלו אמר:.
קתרינה קאיף
קתרינה קאיף (באנגלית: Katrina Kaif; נולדה ב-16 ביולי 1983) היא שחקנית אנגלייה המשחקת בסרטי בוליווד רבים, אחת השחקניות המרוויחות ביותר.
ביוגרפיה
נולדה בהונג קונג ועברה עם משפחתה ללונדון. החלה לדגמן בהיותה נערה. באחת מתצוגות האופנה בלונדון הבחין בה הבמאי הבוליוודי קייזאד גוסטד (Kaizad Gustad) וליהק אותה לסרטו הכושל "בום" (2003). בזמן הצילומים של הסרט בהודו היא דיגמנה בהודו והחלה להצליח בדוגמנות בהודו אך במאי סרטים היססו ללהק אותה עקב העדר שליטה בשפה ההינדית. ב-2004 שיחקה בסרט Malliswari, קומדיה רומנטית בשפה ההודית "טלוגו". בעקבות הסרט כיכבה בקומדיות רומנטיות בוליוודיות נוספות שהיו לשוברי קופות. בשנת 2007 שיחקה בסרט "נמסטה, לונדון" לצד אקשאיי קומאר.
ב-2009 כיכבה בדרמה New York העוסקת בהשלכות פיגוע הטרור במגדלי התאומים ועל תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה בטקס פרסי פילמפייר. מועמדות נוספת לפרס זה קיבלה על תפקידה בסרט Mere Brother Ki Dulhan משנת 2011. בשנת 2012 היא השתתפה בקליפ של "Chikni Chameli".
סרט הדרמה התקופתי בהרט (2019), בכיכובה של קאיף, גרף 46 מיליון דולר ברחבי העולם והיה לאחת ההצלחות הקופתיות הגדולות של בוליווד.
שבע ברכות
שבע ברכות (מכונות גם ברכות נישואים או ברכת חתנים) הן ברכות הנאמרות בטקס חופה וקידושין ובשבעת ימי המשתה שלאחר החתונה. הברכות נאמרות על כוס יין.
במשך שבעה ימים לאחר החתונה, המכונים "שבעת ימי המשתה", נהוג לערוך סעודה בכל יום לכבוד החתן והכלה. מכיוון שסעודות אלו מסתיימות באמירת "שבע ברכות", נהוג לכנות גם את הסעודות עצמן בשם זה. הברכות נאמרות בסוף הסעודה, לאחר ברכת המזון.
מקורן של הלכות שבע ברכות ב.
נוסח וסדר הברכות
תחת החופה מקדימים את ברכת היין ("בורא פרי הגפן") לשאר הברכות, והן נאמרות על כוס היין. בסדר הברכות שבסוף הסעודה מקדימים לברך על כוס נפרדת את 6 הברכות, ואחר כך מברך המזמן את ברכת היין על הכוס שעליה זימנו, שהיא עצמה מהווה את סיום ברכת המזון. בקרב יוצאי מרוקו, מקדימים תמיד את ברכת היין, וכל שבע הברכות נאמרות על כוס אחת כמו תחת החופה.
האורחים בסעודה
בעבר נהגו לכבד אדם אחד באמירת שבע הברכות או אדם אחד באמירת שש הברכות הראשונות ואדם שני באמירת הברכה האחרונה. בתחילת המאה ה-20 הקלו ברוב הקהילות, במקום שבו נוכחים הרבה אנשים חשובים, לכבד שבעה אנשים שונים באמירת ברכה אחת. כיום, המנהג הרווח הוא לחלק את הברכות בין מכובדים שונים בקהל.
לשם אמירת הברכות יש צורך במניין, חוץ מברכת אשר ברא שאפשר לברך בשלשה. לפחות אחד מן המשתתפים צריך להיות אורח חדש שלא השתתף בסעודת "שבע ברכות" של הימים הקודמים או בחתונה ("פנים חדשות"), ויש האומרים שהוא צריך להיות מספיק חשוב ש"מרבים בשבילו בסעודה". ב"שבע ברכות" הנערכים בשבת אין צורך ב"פנים חדשות" כיוון שהשבת עצמה מהווה מעין אורח חדש שמרבים בשבילו בסעודה וממילא "פנים חדשות".
מקום הסעודה
בעבר כל סעודות שבעת ימי המשתה נערכו בבית החתן והכלה, ואמירת שבע ברכות הוגבלה לשם. בימינו מנהג האשכנזים וחלק מהספרדים לברכן גם בסעודה הנערכת בבית של אחרים.
לקריאה נוספת
מנחם כ"ץ ומרדכי סבתו, ברכת חתנים וברכת אבלים, בתוך כנישתא ג, עמ' קנה-קפו.
הר אלן (ארץ ויקטוריה)
הר אלן (באנגלית: Mount Allen) הוא הר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא בין קרחון קלארק לבין ראשו של עמק גרינווד.
גילוי ההר
ההר מופה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד.
המשלחת חקרה את האזור בין השנים 1960–1959.
ההר נקרא על שם א.ד. אלן (A. D. Allen), אחד הגאולוגים של משלחת החקר.
לקריאה נוספת
• B.R. WILLIAMSON, K.J. KREUTZ, P.A. MAYEWSKI, N.A.N. BERTLER, S. SNEED, M. HANDLEY, D. INTRONE, A coastal transect of McMurdo Dry Valleys (Antarctica) snow and firn: marine and terrestrial influences on glaciochemistry, Journal of Glaciology, Vol. 53, No. 183, 2007, P 686
האצטדיון העירוני בוורוצלב
אצטדיון העירוני בוורוצלב (בפולנית: Stadion Miejski we Wrocławiu) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר ורוצלב שבפולין. האצטדיון, שבנייתו הסתיימה בספטמבר 2011, מכיל 42,771 מושבים ומשמש כמגרשה הביתי של קבוצת שלונסק ורוצלב. כמו כן, אירח האצטדיון מספר משחקים במסגרת יורו 2012. שמו של האצטדיון טרם נקבע, והשם הנוכחי זמני ובלתי רשמי.
69
אירועים
שנת 69 ידועה בתולדות הקיסרות הרומית כשנת ארבעת הקיסרים, שנה של אי יציבות בה כיהנו ארבע קיסרים: גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס.
זה דנגל, קיסר אתיופיה
זָה דֶנְגֶל (ዘድንግል) היה קיסר אתיופיה בין השנים 1603-1604 תחת שם ההכתרה אצׄנף סגד (አፅናፍ ሰገድ בגעז, "לו סוגדות הפסגות" בעברית). הוא היה בנו של לסאנה כרסטוס, אחיו של הקיסר סרצה דנגל.
ייתכן כי זה דנגל היה נשוי לוויזרו וונגלאווית, בתם הבכורה של דודן המשנה שלו, הנסיך סוסניוס (שעלה בעצמו על כס הקיסר בשנת 1607) ורעייתו, וולדה סהלה בת וולקה ומרבטה (לימים הקיסרית סולטאן מוגסה).
הקיסר סרצה דנגל התכוון להוריש את כסאו לאחיינו זה דנגל, מאחר שבניו היו צעירים והוא חשש ממלחמת האזרחים שתפרוץ עם פטירתו. בהשפעת הקיסרית צנע מרים, אמו החורגת של בנו הנסיך יעקב, הומלך הנסיך יעקב בן השבע עם מות אביו בשנת 1597. הקיסרית עצרה את זה דנגל וכלאה אותו במנזר באי דאק שבאגם טאנה. הוא הצליח להימלט משם והסתתר בהרים במחוז גוג'אם.
שליט באגמדיר, ראס ביטווודאד אנטנאטווס, שימש כעוצר המנהל את הממלכה בשם הקיסר יעקב, אולם בשנת 1603 הסתכסך עמו יעקב ומינה במקומו את ראס זה סלאסי. ב-3 בספטמבר 1603 הדיח זה סלאסי את הקיסר שמינה אותו והמליך תחתיו את זה דנגל, בכוונה להשתמש בדנגל כשליט בובה. אולם הקיסר החדש גילה נטיות עצמאיות, כשזימן לחצרו בדנקאז את המיסיונר היישועי פדרו פאיש. בקיאותו של פאיש באמהרית, בגעז ובמנהגים המקומיים הקסימה את הקיסר הצעיר. בהשפעת פאיש המיר הקיסר את דתו מהכנסייה האתיופית האורתודוקסית לנצרות קתולית, אך פאיש הזהירו לא למהר להצהיר על אמונתו החדשה ברבים. כשהכריז זה דנגל על שינויים בהלכות שמירת השבת ארגן ראס זה סלסה מרד כנגדו במחוז גוג'אם. על אף סיוע של מאתיים מוסקטרים פורטוגזים, הובס הקיסר בקרב במישור בַּרצ'וֹ ונהרג ב-24 באוקטובר 1604. במקומו הוחזר לכס הקיסרות בן-דודו יעקב, עד שסוסניוס הרגו כעבור שנתיים וחצי בקרב צאצהובר, ב-10 במרץ 1607.
במהלך כהונתו הקצרה הספיק זה דנגל להגיש לפדרו פאיש משקה בעל טעם מוזר, שנודע לימים באירופה בשם קפה. כך היה פאיש לאירופאי הראשון, ככל הנראה, שדיווח על שתיית קפה.
יוסף דנא
הרב יוסף יהודה דנא (1889 – 16 באוגוסט 1974) היה דרשן עממי, פוסק הלכה, מקובל ומוהל, אב בית הדין ומנהיגה הרוחני של קהילת יהודי דמשק שבסוריה, ורב קהילת יוצאי סוריה ולבנון בחיפה, מאחרוני שושלת רבני דמשק.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1889 (ה'תרמ"ט) בדמשק שבסוריה לרב יהודה דאנה, בן למשפחת רבנים ספרדית שגורשה מספרד, המשיכה לאמסטרדם שבהולנד ולבסוף בניה התפזרו בדמשק, בביירות שבלבנון ובאלכסנדריה שבמצרים.
בצעירותו נמנה עם תלמידיו של הרב יהודה הכהן מסלתון טראב. הוא גם למד והוסמך לרבנות אצל הרב יצחק אבולעפיה, אב בית הדין של דמשק. בתקופה זו החל לדרוש בפני בני הקהילה מדי שבת בבית הכנסת הגדול "אל פרנג' ". דרשתו, שהייתה נמסרת לאחר מנהג ה"משמרה", כללה פרשנות, הלכה, ומעשיות. דרשותיו עוררו עניין בקהילה היהודית, ומשכו קהל רב של נשים וגברים כאחד.
לאחר שהרב אבולעפיה עבר לטבריה, החליפו הרב דנא בתפקיד אב בית הדין וכמנהיגה הרוחני של קהילת יהודי דמשק. בתפקיד זה שימש במשך 40 שנה, ובמשך השנים הללו ישבו לצידו בבית הדין הרב יעקב הררי אלנאעם, הרב אליהו הכהן מסלתון טראב, ובהמשך הרב נסים נדבו הכהן, הרב יהודה חלאק מערבי והרב עזרא הכהן מסלתון טראב.
נודע כבקיא בהלכה ובגימטריות, וכמקובל כתב קמעות לרפואה ולמטרות נוספות. כדי לא להתפרנס מהרבנות, עסק לפרנסתו בשחיטה, בעריכת בריתות ובהגהת ספרים.
מלבד פעילותו הרוחנית, היה מעורב בכל ענייני הקהילה, פעל מול השלטונות להטבת חיי הקהילה והיה נערץ גם על תושבי דמשק שאינם יהודים. בשנת 1942 נפגש עם נשיא סוריה.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל, ומונה לשמש כרבה של קהילת יוצאי סוריה ולבנון בחיפה. בארץ ישראל המשיך במנהג ה"משמרה" ובדרשה שלאחריה. גם כאן עוררו דרשותיו עניין, ואף שחקני כדורגל היו באים להאזין לדרשותיו לפני משחק הליגה.
מחיפה ענה על שאלות הלכתיות שקיבל מרחבי ארץ ישראל, וכשהוצעה לו משרה מטעם הרבנות הראשית, סירב.
הלך לעולמו ב-16 באוגוסט 1974 (כ"ח באב ה'תשל"ד) ונקבר בחלקת הכהנים שבבית הקברות חוף הכרמל שבחיפה.
על שמו רחוב בחיפה. נכדיו הם הפרופסורים יוסף דנה ונסים דנה.
הקרב על ניצנים
הקרב על ניצנים הוא קרב שנערך במלחמת העצמאות, והסתיים בכיבוש קיבוץ ניצנים על ידי חיל המשלוח המצרי ב-7 ביוני 1948. כמה עשרות מן המגינים נהרגו, רוב האחרים נפלו בשבי.
אבא קובנר, קצין החינוך של חטיבת גבעתי, הוקיע את כניעת מגיני הקיבוץ. לאחר המלחמה, בעקבות דרישה של אנשי ניצנים, הוקמה ועדה שטיהרה את מגיני הקיבוץ מחרפת פחדנות וכניעה ללא הצדקה.
רקע
גרעין ניצנים הוקם מאיחוד של מספר קבוצות במסגרת הנוער הציוני. הקבוצה האחת, יוצאי פולין, עברה הכשרה בפולין בשנים 1937–1938. אלה עלו לארץ ישראל בשנת 1939, חלקם באופן ליגלי וחלקם כמעפילים. הקבוצה השנייה הייתה מורכבת מיוצאי רומניה ופולין, שקיבלו את חינוכם כנערים בארץ ישראל, במאיר שפיה (הראשונים) ובבן שמן (האחרונים) ואת הכשרתם קיבלו בכפר רופין. קבוצה שלישית כללה צעירים שהגיעו במסגרת עליית הנוער לנהלל ועברו אחר כך לאושה. קבוצה רביעית כללה נוער תל אביבי, יחד עם יוצאי מקוה ישראל, אליהם הצטרפו צעירים מירושלים ויוצאות משק הפועלות פתח תקווה. לאחר מספר גלגולים, חלקם הופנה בהמשך לתל יצחק, שם עברה הקבוצה הרביעית את ההכשרה, וחלקם הצטרף לשלוש הקבוצות הנ"ל. בסוף שנת 1940, הקבוצות התאחדו והתארגנו להתיישבות בקבוצת הדר ליד הרצליה, שם הקימו משק עזר מגוון וכן התפרנסו מעבודות חוץ, למשל בפרדסי הסביבה, והמתינו להזדמנות לעלייה על הקרקע. תוך כדי כך הצטרפו חברים נוספים. ב-8 בדצמבר 1943 חברי הקבוצה התיישבו באזור הכפר חמאמה, על קרקע אותה רכשה קק"ל בשנת 1942, יחד עם בית ענק ('הארמון'), מוקף בגן, מידי מוח'תאר הכפר, עבד רבו (כיום: בית ספר שדה שיקמים). באוגוסט 1945 הוקם יישוב הקבע. המשק כלל, בין היתר, מטעים, לול ואורווה. באביב 1947 השתתפו תושבי ניצנים בהעלאת מעפילי שבתאי לוז'ינסקי לחוף בקרבת הקיבוץ. ערב המלחמה, מספר תושבי הקיבוץ הגיע לכ-200. מתוך אלה היו כ-40 ילדים ועוד כ-35 נערים מעליית הנוער. עוד קודם להחלטת החלוקה סבלו תושבי ניצנים מהתנכלויות ערביות, וב-26 באוקטובר 1947, נרצח חבר הקיבוץ בהמתינו להסעה.
השטח
הקיבוץ שכן בין העיירות הערביות איסדוד (ליד אשדוד של היום) ומג'דל (אשקלון של ימינו), בערך קילומטר אחד ממערב לכביש ולמסילת הברזל חיפה-רפיח (כיום שוכן במקום היישוב ניצן). הקיבוץ נמצא על גבול החולות אשר בינו לבין חוף הים התיכון, שהמרחק ממנו היה כשניים עד שלושה ק"מ. האזור היה מאוכלס בעיקר בערבים. היישוב היהודי הקרוב ביותר לניצנים היה באר טוביה, שהיה מרוחק ממנו כשמונה קילומטרים, אלא שבין השניים שכן הכפר הערבי בית דראס (כק"מ מדרום למושב גבעתי של ימינו), וזאת עד לכיבושו במסגרת מבצע ברק. מדרום מזרח, במרחק של כששה ק"מ, נמצא הכפר ג'וליס, וכשלושה ק"מ מדרום נמצאה חמאמה. כמו כן, שכן בסמוך אליו, עד להתפנותו, מחנה צבא בריטי, אשר מיקומו היה בין הקיבוץ לבין כביש עזה-יפו. המחנה אפשר גישה מוסתרת יחסית עד לקרבת הקיבוץ. מצפון חלש על הקיבוץ שטח מוגבה שכונה 'רכס בית הקברות'. מצפון מערב ומדרום היו נטועים פרדסים, ואף הם אפשרו גישה מוסתרת עד לקרבת הקיבוץ. עולה, אם כך, כי מיקום הקיבוץ הקשה על הגנתו. בתוכנית החלוקה נכלל ניצנים בתחומי המדינה הערבית.
ישראלים
על ניצנים הגנו 67 חברי משק, מתוכם עשר לוחמות. אלה תוגברו, החל מינואר 1948, ב-44 לוחמים מגדוד הטירונים 58 של חטיבת גבעתי. בהמשך, נוספה לאלה מחלקה בת 30 לוחמים מגדוד 53 של 'גבעתי', אשר הופקד על הגנת השטח בו נמצא הקיבוץ. לרשות אלה עמדו 80 רובים, 30 תת מקלעים, ארבעה מקלעי ברן, מרגמה שני אינץ', פיא"ט, רימונים ובקבוקי מולוטוב. תחילה כללו ביצורי הקיבוץ עמדות מוגבהות, אשר לא התאימו ללחימה נגד צבא סדיר. בהמשך, ההתבצרות של ניצנים נעשתה במסגרת 'תוכנית הנגב', בסיוע סולל בונה. נבנו 14 עמדות, מפוזרות בטבעת סביב הקיבוץ, נחפרו תעלות קשר, נמתחו גדרות ונבנו קירות מגן סביב מתקנים חיוניים. בכל זאת, ליקוי בולט בהתבצרות הייתה חפירת ביצורים בקו ישר וארוך, במקום מזוגזג, לאורך האזור שלפני חדר האוכל. בנוסף, בניית הביצורים על פי אותה תוכנית, לא הסתיימה עד פרוץ המלחמה, ולמעשה לא הושלמה מעולם. בגזרה הדרומית, אשר נחשבה למסוכנת יותר, נמתחה גדר כפולה ונפרש שדה מוקשים דליל. העמדות שלאורך הגדר חוברו בתעלות קשר אל המפקדה שבמרכז הקיבוץ. השטחים החיוניים להגנת הקיבוץ, על פי תוכנית הגנתו, היו גבעת המיכלים (ראו להלן), הבית הערבי וחדר האוכל.
תחילת מלחמת העצמאות
ב-21 במרץ 1948, אירעה פרשת 'שיירת ניצנים'. כלי רכב שהיה חלק משיירה של חטיבת גבעתי, שיצאה להביא תחמושת לניצנים, עלה על מוקש, ולאחר 11 שעות של קרב נחלצו הלוחמים, ללא כלי הרכב אשר נפל שלל. האבדות היהודיות בקרב זה היו ארבעה הרוגים: המא"ז שלמה רובינשטיין ושלושה חיילים מגדוד 53. ב-20 באפריל, עמד הקיבוץ בהצלחה בהתקפה של ערביי הסביבה. ההתקפה החלה סמוך לשעה 6:00 והסתיימה רק סמוך לחצות. הערבים נסוגו לאחר שספגו אבדות. בין מגיני הקיבוץ לא נרשמו אבדות.
ב-3 במאי אחרי חצות הגיע המג"ד יצחק פונדק ברגל לניצנים, בליווי כיתה מוגברת. המג"ד כינס את הלוחמים ושוחח עמם. עם בוקר הגיעו לניצנים חמישה משוריינים עם אספקה לשבועיים. בדרכם חזרה בדרך שונה, נקלעו המשוריינים למארב על כביש מג'דל עזה ונאלצו לשוב לניצנים. המג"ד עם הכיתה המוגברת שבו בלילה ברגל למפקדת הגדוד בבאר טוביה.
ב-11 במאי נכבש הכפר הערבי הסמוך בית דראס. הפל"ם (פטרול לוחם, או פטרול לוחם מקומי, כוח נייד במסגרת ההגנה המרחבית) של ניצנים נטל חלק בכיבוש הכפר.
לאחר קום המדינה
זמן קצר לאחר הכרזת המדינה, פלש לישראל הצבא המצרי. הטור המצרי העיקרי עשה דרכו במקביל לחוף הים התיכון, דרך עזה, והלאה צפונה. בלילה שבין 16 ל-17 במאי, התינוקות עם חלק מהאמהות והאבות פונו ברגל למושב באר טוביה הסמוך, בהתגנבות לילית דרך הוואדיות (מבצע תינוק). במקביל יצאו לוחמים מבאר טוביה מזרחה לקראת נושאי התינוקות, כשהם נושאים ציוד סיוע המיועד לניצנים. המפגש התקיים בלילה באזור בית דראס. לאחר שמסרו את התינוקות לכוח שהגיע מבאר טוביה, חלק מנושאי התינוקות, קיבלו את ציוד הסיוע ושבו איתו לניצנים. מבאר טוביה הוסעו הילדים במשוריינים לגבעת ברנר ובהמשך לתל יצחק. לאחר נפילת ניצנים עברו המפונים לכפר שמריהו וקיבלו כתגבורת גרעין נוער ציוני מארגנטינה (גרעין זה הקים לימים את עין השלושה).
ב-24 במאי נפלה יד מרדכי. המצרים התקדמו צפונה, חלפו על פני ניצנים ב-29 במאי, ובאותו יום נעצרו בגשר עד הלום. כיוון שכך, התפנו לתקוף את היישובים שבערפם, כמו נגבה וניצנים.
ב-30 במאי, הכוחות המצריים הנחיתו על המשק הפגזה ארטילרית ראשונה, קלה יחסית, וזו התחזקה מאוד למחרת. מאז הפכו ההפגזות לשגרה כמעט יומיומית, אם כי לא גרמו לאבדות בנפש. לקיבוץ נגרם הרס רב. בנוסף, אם כי שלא כתוצאה ישירה של ההפגזה, ניתק הקשר האלחוטי למפקדה בבאר טוביה, והוא חזר לפעול רק באורח ספורדי. בליל 2–3 ביוני, כל חברות המשק, בעיקר אמהות לילדים, פונו ברגל מניצנים, למעט עשר חברות שהתנדבו להישאר. ב-3 ביוני החל מבצע פלשת שבמהלכו תקפו כוחות מחטיבת גבעתי ומחטיבת הנגב את הכוח המצרי שבין איסדוד לניצנים. במבצע שנכשל נהרגו 50 לוחמי צה"ל ו-50 נפצעו. חברי ניצנים סייעו לחלץ משדה הקרב את לוחמי חטיבת 'הנגב', שנסוגו בחולות לעבר המשק. זמן קצר לאחר שנסוגו לניצנים, עזבו לוחמי חטיבת 'הנגב' את הקיבוץ. נראה כי המבצע דרבן את המצרים לבסס את אחיזתם בשטח שתפסו, ולחסל את היישובים העבריים שבעורפם. מכיוון שהמצרים שלטו ללא מיצרים על השטח הפתוח שמחוץ לקיבוץ, הכנותיהם להתקפה עליו התנהלו ללא הפרעה של ממש.
האבדות
בקרב, שנמשך עשר שעות רצופות, נהרגו 33 ממגיני המשק, כמחציתם חיילי 'גבעתי'. מתוך אלה, נרצחו שלושה או ארבעה מגינים בעת הכניעה. בין ההרוגים, שלוש נשים, מירה בן-ארי ועוד שתיים שנפטרו מפצעיהן בשבי: שולמית דורצ'ין, חובשת שנותרה עם הפצועים עד הרגעים האחרונים, ודבורה אפשטיין, קשרית. שלושה, שניים מהקיבוץ וחייל 'גבעתי' אחד, הצליחו להיחלץ. בין ההרוגים היו מספר ניצולי השואה נצר אחרון למשפחתם. יתר 106 המגינים, 26 מהם פצועים, הובלו בתהלוכת ניצחון ברחובות מג'דל בדרכם לשבי במצרים, בו חלקם עונה. אבדות המצרים אינן ידועות.
הדף הקרבי
בדף קרבי של חטיבת 'גבעתי' כתב קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר, ובאישורו של מפקד החטיבה שמעון אבידן, תחת הכותרת "נפילת ניצנים כישלון":
כיבוש מחדש, טיהור שם הלוחמים
בסוף אוקטובר 1948, לאחר מבצע יואב, כבש צה"ל את האזור מחדש. חברי ניצנים חזרו מן השבי לאחר הסכם שביתת הנשק עם מצרים, אשר נחתם ב-24 בפברואר 1949. בעקבות דרישה של חברי ניצנים הוקמה ועדה שטיהרה את מגיני הקיבוץ. ועדת החקירה הייתה יריית הפתיחה של מאמץ בין עשרות שנים להפוך את הקיבוץ לאחד מסמלי הגבורה של מלחמת העצמאות.
הרמטכ"ל יעקב דורי כתב על כך:
בהמשך, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון כתב ללוחמי ניצנים: "'אין עלילה נעלה עולה בתוהו. גם אם באותו רגע אינה מביאה התוצאות הרצויות. בעמידה לבלי חת של מגינים המחרפים נפשם למות על חזון חייהם - יש בה עצמה מן הניצחון האנושי העליון. ויחד עם כל בית ישראל, אני מרכין ראשי בפני גיבורי ניצנים שנפלו, ונפלו לא לשווא'."יצחק פונדק, מג"ד 53, הגיע לחקירה והביע את צערו ואת תחושת האחריות שלו. בשנת 1991 הביע פונדק בקשה לחלקת קבר בניצנים:
אבא קובנר, לעומת זאת, מעולם לא התחרט בפומבי על דבריו.
קבורת המגינים וקימום הקיבוץ
בספטמבר 1949 קיימה הרבנות הצבאית מבצע לאיתור שרידי הלוחמים הנעדרים, אשר בסופו נקבע שנמצאו גופות כמספר הנעדרים. אלה נקברו בקבר אחים בבית הקברות בניצנים הישנה.
באפריל 1949 הוחלט להעתיק את מקום הקיבוץ כשלושה ק"מ מזרחה לניצנים הישנה, וקבוצת חלוץ החלה בעבודה. הקיבוץ עלה מחדש על הקרקע במרץ 1950.
בתרבות
הסופר רם אורן בחר בסיפור ניצנים מההיבט האישי של המשתתפים בו, ובייחוד סיפורה של מירה בן-ארי, כמרכז העלילה ברומן ההיסטורי "המטרה - תל אביב".
בשנת 2021 יצא סרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון" המגולל את סיפור הקרב על ניצנים מנקודת מבט כפולה, מצרית וישראלית.
סנט אוגוסטין
סָנט אוֹגוּסטִין (בגרמנית: Sankt Augustin) היא עיר במדינת נורדריין-וסטפליה שבגרמניה.
העיר נקראת על שמו של הקדוש הפטרון של אגודת מיסיונרים של המילה הקדושה (SVD), הקדוש אוגוסטינוס. המיסיונרים הקימו מנזר בקרבת מרכז העיר כיום בשנת 1913. העיר נמצאת כשמונה ק"מ מצפון-מזרח לבון וכשלושה ק"מ דרום-מערבית לזיגבורג.
לעיר ברית ערים תאומות עם מבשרת ציון שבישראל.
בעיר שוכן אחד משני המשרדים המרכזיים של קרן קונראד אדנאואר.
צ'רנגו
שמאל|ממוזער|300px|צ'רנגו מבוליביה הצ'רנגו (גם: גיטרה אנדית) הוא כלי פריטה דרום-אמריקאי ממשפחת הלוּט. אורכו כ-66 ס"מ. לצ'רנגו יש מספר בתים (שריגים) הנעים בין 5 ל-18, ו-5 זוגות מיתרים.
מבנה
לפי המסורת גב הצ'רנגו נבנה משריון מיובש של ארמדילו ותיבת התהודה, הצוואר וכו' נבנו מעץ. כיום, הצ'רנגו מיוצר לרוב בצורת קערה מעץ בניסיון לחקות את צורת שריון הארמדילו. בניגוד לרוב הכלים ממשפחת הלוּט העשויים מעץ, הגוף והצוואר עשויים מגוש (בלוק) יחיד של עץ, המגולף לצורת השריון. האורך הכולל של צ'רנגו טיפוסי הוא כ-66 סנטימטר, כשאורך הצוואר הוא 37 סנטימטר.
כיוון
כיוון הצ'רנגו משתנה, שני הכיוונים הנפוצים ביותר לצ'רנגו של 5 זוגות מיתרים הם (מלמעלה למטה):
לה מינור (Am): G (סול). C (דו). E (מי). A (לה). E (מי).
נהוג לכוון את זוג המיתרים השלישי (האמצעי) בהפרש של אוקטבה זה מזה.
אמנים המשתמשים בכלי
בין הנגנים המפורסמים בעולם שמנגנים בצ'רנגו ניתן למצוא את חיימה טורס ויהודה גלאנץ.
דיפיקה פדוקון
דיפיקה פדוקון (באנגלית: Deepika Padukone; נולדה ב-5 בינואר 1986) היא שחקנית ומפיקת קולנוע הודית. זוכת פרסים רבים ובכללם 3 זכיות בפרסי פילמפייר, האוסקר הבוליוודי. מהשחקניות המרוויחות ביותר בהודו.
בשנת 2018 נבחרה על ידי מגזין טיים לאחת מ-100 האנשים המשפיעים ביותר.
ביוגרפיה
אביה, פראקאש פדוקון, היה שחקן בדמינטון, אלוף העולם לשנת 1980. היא נולדה בקופנהגן, בירת דנמרק. גדלה בעיר בנגלור. בצעירותה שיחקה בדמינטון ברמה הלאומית, אך עזבה את הספורט לטובת דוגמנות. בעקבות קריירת הדוגמנות קיבלה הצעות לשחק בסרטים וכיכבה בסרט בשפה ההודית קאנדה בשנת 2006. הסרט הבא שלה, Om Shanti Om זיכה אותה בפרס הופעת הבכורה הנשית הטובה ביותר של פילמפייר.
הסרט קוקטייל משנת 2012 היווה נקודת מפנה בקריירה שלה, בעקבותיו הפכה לשחקנית מצליחה. בנוסף על הסרטים הבוליוודיים שיחקה ב-2017 בסרט ההוליוודי XXX: Return of Xander Cage.
בשנת 2019 הקימה חברת הפקות משל עצמה, קה הפקות.
בשנת 2023 שיחקה בסרט "Pathaan" לצד כוכבי הקולנוע ההודי סלמאן ח'אן ושאה-רוח' ח'אן.
פדוקון היא יושבת ראש האקדמיה לווידאו של מומביי, מייסדת עמותת "לחיות לאהוב לצחוק" המקדמת מודעות לבריאות הנפש בהודו.
בשנת 2014 הדיחה את קתרינה קאיף מהמקום הראשון ברשימת הנשים הסקסיות של מגזין FHM.
רובה הנרי
רובה הנרי היה רובה מהפכני שפותח במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא נחשב לרובה הרב-כדורי הראשון והיה בעל קצב אש של 15 כדורים בדקה.
ייצור הרובה החל בשנת 1860 והופסק בשנת 1866. בתקופה זו נוצרו כ-14 אלף רובים.
לאחר מכן פותח מרובה ההנרי דגם מתקדם יותר, רובה וינצ'סטר, סמל המערב הפרוע. הטעינה בו הייתה פשוטה יותר, והוא כוסה עץ כדי שיהיה אפשר להחזיקו גם כשהוא מתחמם. מהירות הירי הייתה גבוהה יותר.
בסיפוריו של הסופר המפורסם, קרל מאי, אבטיפוס של הרובה ניתן ל"יד הנפץ" על ידי חברו הנרי שפיתח את הנשק. הרובה ממלא תפקיד חשוב בעלילות ספריו של מאי.
שדה הנפט חלץ
שדה הנפט חֶלֶץ (נקרא עם גילויו חוליקאת) היה שדה נפט מסחרי במדינת ישראל ויחד עם שדה הנפט מגד ושדה צוק תמרור, הם שלושת שדות הנפט המסחריים היחידים שפעלו בישראל. השדה נמצא סמוך למושב חלץ, בנגב הצפוני מצפון לעיירה שדרות. מן השדה, שהיקפו 229.6 אלף דונם, הופקו בכל שנות קיומו כ-17.2 מיליון חביות נפט בשווי של 450 מיליון דולר, אחוז זעיר מסך הצריכה השוטפת במדינה. ההצלחה הראשונית של חלץ הביאה לתנופה של חיפושי נפט בכל רחבי מדינת ישראל, אולם לא נמצא מאז גילויו נפט בכמויות משמעותיות בישראל.
היסטוריה
חברת "לפידות" החלה לקדוח בשדות חוליקאת ב-1955 ובבוקר יום שישי, 23 בספטמבר, ימים ספורים לפני יום כיפור אותה שנה, פרץ נפט מן הקידוח, מעומק של 1,515 מטרים. הגילוי עורר סערת רגשות במדינה הצעירה. דבר הגילוי התפרסם בכותרות ראשיות בעיתונות, נכתב שיר שהפך ללהיט ("נפט זורם בחוליקאת" מאת שלמה וייספיש וחיים שלמוני) ובקבוקונים עם נפט "תוצרת ישראל" נמכרו בארץ ובריכוזים יהודיים בעולם. פועלי הנפט העבריים כיכבו בכרזות וביומני החדשות. התחושה הייתה שישראל עומדת להפוך עד מהרה למעצמת נפט כשכנותיה. ערכן של איגרות המלווה של ממשלת ישראל עלה ופנחס ספיר, שהיה אז שר המסחר והתעשייה, מונה על ידי בן-גוריון למצוא מימון לחיפושי וקידוחי נפט נוספים. ב-25 בנובמבר 1955 הגיע לראשונה נפט משדה חלץ לבתי הזיקוק לנפט בחיפה. בהמשך נמצא נפט בסמוך, בקיבוץ ברור חיל ("שדה ברור") בקידוח "ברור 2" ביוני 1957, והוחל מיד בהפקת הנפט. כמו כן נמצא נפט מצפון בסמוך לכוכב מיכאל ("שדה כוכב") בשנת 1962. בתחילת שנות ה-60 בוצעו קידוחים נוספים בחלץ (חלץ 20 עד חלץ 30) שבחלקם נמצא נפט.
בשנת 1965 סיפקו שדה ברור יחד עם שדה חלץ וכוכב הסמוכים 10% מתצרוכת הנפט של מדינת ישראל. תפוקת השיא הייתה כ-5,000 חביות נפט ליום בתחילת 1966, אולם תפוקה זו הושגה לזמן קצר בלבד. אחר כך פיתחו והרחיבו את השדה לאורך כשני עשורים, אך במשך השנים הלכה ופחתה כמות הנפט שניתן היה להפיק, וחלה ירידה הדרגתית בתפוקה עד אמצע שנות ה-80. אז החלה שוב תנופה בחיפושי הנפט בישראל. והתפוקה עלתה במקצת שוב.
בשנת 1992 חברת "לפידות" בשיתוף אבנר חיפושי נפט ביצעה קידוח חדש לעומק גדול יותר של 2,500 מטר, אך לא נמצא נפט נוסף בכמות משמעותית.
בסוף 1995 חברת לפידות הופרטה ונרכשה על ידי איש העסקים ברוס רפופורט. בשנת 2000 עברה החברה לידי יעקב לוקסנבורג. החברה המשיכה בפעילות הפקת נפט. בשנת 2004 קמה שותפות מוגבלת בשם לפידות-חלץ המתמקדת בחיפושי נפט, לאו דווקא באזור חלץ.
בסוף 2003, לאחר צניחה תלולה בכמויות הנפט הנשאבות, הודיעה חברת לפידות על חידוש הקידוחים באזור. בספטמבר 2004 דווחה על נפט בשווי 25 מיליון דולר בקידוח כוכב 13A, ובמאי 2005 הודיעה מציאת נפט בכמות מסחרית בקידוח "חלץ 40". הקידוחים נעשו לעומקים של 1,600 - 3,500 מטרים לאחר גילוי גז טבעי בים ממערב בעומקים אלו.
ביולי 2010 תבע מינהל מקרקעי ישראל את לפידות בסך 31.5 מיליון שקל על שימוש בשטח ללא אישור מאז 2007. זאת משום שעסקה בשדה הנפט, לטענת המינהל, בהטמנת פסולת ולא בהפקת נפט, בניגוד לזיכיון הממשלתי אותו קיבלה ועל פיו מותר לה לבצע בשטח פעילות הפקת נפט בלבד.
בסוף שנת 2010, בכל קידוחי חלץ הפיקו כ-55 חביות ביום בלבד, אך תוכננו קידוחים נוספים להגדלת התפוקה. באותה שנה נכנסו משקיעים חדשים לשותפות בשדה, מתוך תקווה שבאמצעות שיטות מודרניות יכלו להגביר את התפוקה בצורה משמעותית, כולל קידוחים בים. הקידוח הגיע לעומקו הסופי, 2,836 מטר, בתצורת "שדרות", ולאחר ביצוע מבחן הפקה בו נשאבו רק מי שכבה מלוחים החליטו השותפים לנטוש את הקידוח.
בשנת 2011 קידוח נוסף שבוצע "חלץ 41" הופסק עקב קשיים כלכליים של שותפה בקידוח. בשנת 2016 הופסקה הפקת הנפט בשדה.
חשש לזיהום סביבתי באתר קידוחי הנפט בשדה חלץ
בפברואר 2014 שלח המשרד להגנת הסביבה מכתב התראה לשותפות לפידות-חלץ, שבו נטען כי בדגימות מבריכת התשטיפים הדרומית בשדה נמצאה פסולת חומרים מסוכנים ושהשותפות ערכה פינוי לא מורשה של תכולת הבריכה. עוד נטען כי לפידות סילקה את תכולת הבריכה על ידי החדרתה לקרקע, ללא אישור מצד הרשויות, ומבלי שנערכו פעולות מקדימות, דבר שהעלה חשש לדליפה אפשרית של חומרים מסוכנים למי התהום.
ביוני 2015 התפרסמה ידיעה המעלה חשש על כך שפעילות הפקת הנפט גורמת לזיהום סביבתי חמור. המידע התגלה בעקבות סיור של ניצן מתן במסגרת עבודתו בעמותה לאיכות הסביבה "צלול".
בינואר 2016, שלח המשרד להגנת הסביבה מכתב התראה שני, על הפרה לכאורה תקנות המשרד בנוגע לטיפול בחומרים מסוכנים, וזאת תוך גרימת מפגעים סביבתיים.
במהלך השנים נקדחו בשדה חלץ וסביבתו כ-80 קידוחים, אך מאז הפסקת הפקת הנפט נותר בשטח ציוד רב, ערמות עפר רוויות בשאריות נפט ומכלי תפעול עשויים מפח חלוד ומתפורר הממשיכים לזהם את הסביבה.
זינגר וולוג
זינגר וולוג (באנגלית: Singer Vogue) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הבריטית Singer Motors אשר יוצרה בין השנים 1961–1970 בבריטניה.
בין השנים 1963–1966 יוצר הדגם באוסטרליה על ידי Rootes Australia, חברת בת של "Rootes Group" ושווק בשם "Humber Vogue".
אלפרד ברנדל
אלפרד ברנדל (Alfred Brendel; נולד ב-5 בינואר 1931) הוא פסנתרן אוסטרי יליד צ'כוסלובקיה. נחשב לאחד מגדולי הפסנתרנים בתחום המוזיקה הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-20.
קורות חיים
ברנדל נולד בוויזמברק (היא "ויזנברג" הגרמנית לשעבר. כיום שמה Loučná nad Desnou), צ'כוסלובקיה (כיום הרפובליקה הצ'כית) למשפחה שלא עסקה במוזיקה. בגיל 6, עבר ברנדל יחד עם משפחתו לזגרב ומאוחר יותר לעיר גראץ. בגראץ חיה המשפחה במהלך מלחמת העולם השנייה. בסוף המלחמה נשלח ברנדל בן הארבע עשרה ליוגוסלביה לחפור תעלות, אך קיבל כוויית קור ונלקח לבית חולים. בילדותו קיבל ברנדל שיעורי פסנתר מדי פעם, וחינוכו המוזיקלי היה דל ולא סדיר.
לאחר המלחמה, ברנדל עסק בהלחנה, בנגינה בפסנתר ובציור. הכשרתו של ברנדל בנגינה הייתה ברובה אוטו-דידקטית: ברנדל, פרט לשתי כיתות אמן שבהן השתתף, עם האמנים אדווין פישר ואדוארד שטוירמן, לא קיבל עוד שיעורי נגינה.
הרסיטל הפומבי הראשון שנתן ברנדל היה בעיר גראץ, כשהיה בן שבע עשרה. הכותרת שנתן לרסיטל: "הפוגה בספרות הפסנתר". רסיטל זה כלל, בנוסף ליצירות פוגליות מאת יוהאן סבסטיאן באך, יוהנס ברהמס ופרנץ ליסט, אף יצירות משל ברנדל עצמו. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, ויתר ברנדל על ההלחנה לשם התמקדות בנגינה. בשנת 1949 זכה במקום הרביעי בתחרות הפסנתר על שם פרוצ'ו בוזוני בעיר בולצאנו שבאיטליה, ושנה לאחר מכן עבר לווינה. בגיל 21, הקליט ברנדל לראשונה. בהקלטה זו ניגן את הקונצ'רטו החמישי לפסנתר מאת סרגיי פרוקופייב. בשנים שלאחר מכן המשיך ברנדל בסדרה של הקלטות שכללו, בין היתר, שלושה סטים של כל הסונאטות לפסנתר מאת בטהובן (שניים בחברת "פיליפס" ואחד בחברת "ווקס"). כמו כן, הקליט יצירות רבות פרי עטם של ליסט, ברהמס, שומאן ושוברט. באופן מפתיע, המעיט ברנדל בהקלטות יצירותיו של שופן, בניגוד לרוב הפסנתרנים הקלאסיים. עם זאת, הקלטותיו של הפולונזים של שופן זכו לשבחים.
ברנדל הקליט רבות עבור חברת התקליטים "Vox record label", אך לא קיבל חוזה הקלטות גדול עד לשנות השבעים, ואף לא הרבה לנגן מחוץ לאוסטריה. פריצת הדרך בקריירה של ברנדל הגיעה לאחר רסיטל מיצירות בטהובן שנתן באולם "Queen Elizabeth" בלונדון: למחרת הרסיטל פנו אל סוכנו של ברנדל נציגים משלוש חברות תקליטים נודעות. בתקופה זו, בערך, עבר ברנדל ללונדון, המשיך להקליט רבות והתפרסם ברחבי העולם.
אלפרד ברנדל נחשב כיום לאחד הפרשנים המעמיקים ביותר של יצירות קלאסיות מן התרבות הגרמנית-אוסטרית מאת מלחינים כגון מוצארט, בטהובן ושוברט. באופן יחסי, ממעיט ברנדל בנגינת יצירות מן המאה העשרים, אך מקושר, עם זאת, לקונצ'רטו לפסנתר מאת ארנולד שנברג. בשנים האחרונות, חדל ברנדל מלבצע יצירות תובעניות מבחינת טכניקת הנגינה עקב בעיות דלקת המפרקים.
נגינתו של ברנדל תוארה לעיתים כאנליטית. ברנדל אף אמר כי הוא מאמין שמשימתו העיקרית של הפסנתרן היא כיבוד רצונותיו של המלחין מבלי להתבלט [בעצמו] ומבלי להוסיף למוזיקה "כיוונים חדשים" משלו [משל הפסנתרן]: "יש לי אחריות כלפי המלחין ובעיקר כלפי היצירה", אמר. ברנדל מציין, בנוסף למורהו אדווין פישר, את הפסנתרנים אלפרד קורטו ווילהלם קמפף ואת המנצחים ברונו ולטר ווילהלם פורטוונגלר כמשפיעים מרכזיים על אמנותו.
בשנים האחרונות, עבד ברנדל עם פסנתרנים צעירים כדוגמת פול לואיס וטיל פלנר ואף הקליט עם בנו הצ'לן אדריאן ברנדל. כמו כן, פרסם שירה פרי עטו, אשר הושוותה בסגנונה לזו של אנדרו מושן ולמירוסלב הולוב. ברנדל מתגורר כיום עדיין בלונדון.
אחת ממטרותיו בשנים האחרונות היא להראות כיצד במוזיקה טמונים הומור, שנינות ואירוניה, באמצעות בניית ציפיות והפרתן וחיקוי פארודי של סגנונות. מאמרו ?Does classical music have to be entirely serious, המבוסס על הרצאה בקיימברידג' ב-1984 וסדרת ההרצאות בעקבותיו זוכים לפופולריות רבה.
חיים טייטלבוים
חיים טייטלבוים (17 בדצמבר 1934–2000) היה קצין בצה"ל. הוא שרת בעיקר בתפקידי תחזוקה ומטה, והגיע לדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
טייטלבוים נולד כבן זקונים לשרה ודוד בהונגריה. ב-1949 עלה לישראל לבדו, במסגרת עליית הנוער.
ב-1953 התגייס טייטלבוים לצה"ל, כלוחם בחטיבת גבעתי. בהמשך, סיים קורס קציני חי"ר, וקורס צניחה ולוחמה זעירה. הוא שירת בצה"ל במשך שלושים שנה, כשברובן שימש בתפקידי תחזוקה ביחידות שריון. במהלך שירותו סיים לימודי תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן. בהמשך, היה ראש מחלקת התחזוקה באגף האפסנאות בדרגת אלוף-משנה, וסגן ראש אגף התכנון, בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, ניהל טייטלבוים את מנהל האספקה והאחזקה בקופת חולים כללית, והיה סמנכ"ל בחברת ישקר. בהמשך הקים את המוסד הסיעודי "בית האלה", וכן חברה ברומניה לשירותי רפואת חרום.
טייטלבוים הוביל את הקמת העמותה להנצחת מורשת חיל התחזוקה, ואת בניית אתר ההנצחה לחללי חיל התחזוקה. הוא שימש יושב ראש העמותה בשנים 1986–1995.
טייטלבוים נפטר בשנת 2000, בגיל 65. הוא היה נשוי לביוכימאית דבורה טייטלבאום, ממפתחי התרופה קופקסון, ואב לשניים. בנם ובתם יזמו הקמת קרן לזכרם במסגרת מכון ויצמן למדע.
חטיבה 5
עוצבת השרון – חטיבה 5 (בעבר חטיבת גבעתי וגם חטיבה 17), היא חטיבת חיל רגלים ממוכן (חיר"מ) במילואים בצה"ל ששורשיה בחטיבת גבעתי ההיסטורית. החטיבה השתתפה בכל מערכות ישראל עד כה והיא ממשיכה לשאת בנטל הביטחון במסגרת מערך המילואים גם כיום. על אף הקשר הישיר בין חטיבה 5 לחטיבת גבעתי מתש"ח (נסי המערכה של חטיבת גבעתי ממלחמת העצמאות מתנוססים על נס חטיבה 5, וכן תג היחידה של חטיבה 5 זהה לתג החטיבה של גבעתי בתש"ח), אין כל קשר ישיר בין חטיבה 5 לחטיבת גבעתי דהיום. ב-4 ביוני 2017 הוחלט על הוספת שם לחטיבה, ומאז נקראת החטיבה "עוצבת השרון – חטיבה 5". בשנת 2020, כחלק מארגון מחדש בצה"ל, החטיבה הוכפפה תחת פיקוד עוצבת הפלדה.
הקמת החטיבה
בדומה ליחידות אחרות בצה"ל, לאחר מלחמת העצמאות גם חטיבת גבעתי, שמספרה היה 5, פשטה ולבשה צורה. בעוד שמרבית חטיבות החי״ש והפלמ״ח פורקו או הועברו לצבא המילואים, נשארה גבעתי אחת משלוש החטיבות הסדירות של צה"ל, היחידה תחת פיקוד המרכז. בקיץ 1956 הוחלט על פירוק החטיבה הסדירה. חלק מגדודי החטיבה הועברו לחטיבות סדירות אחרות (גדוד 51 הועבר לחטיבת גולני וגדוד 52 הועבר לחטיבה 7, למשל) וחטיבה 5 התמזגה בחטיבת מחוז 17 אשר נשאה באחריות המרחבית לגזרת השרון, ואשר שהמשיכה לשאת במקביל את מורשת "גבעתי". מאוחר יותר שונה שוב שם החטיבה המרחבית לחטיבה 5, שמה הרשמי הראשון של החטיבה במלחמת העצמאות, וככזאת לחמה במלחמת ששת הימים ועד להווה.
שנות החמישים
בשנים שלאחר קום המדינה ביצעה החטיבה מספר פעולות תגמול בפרוזדור ירושלים, החטיבה השתתפה במבצע ירקון שהיה מבצע סיור שערך צה"ל בימים 9–12 ביוני 1955, במסגרת ההיערכות לקראת מבצע קדש.
יוסף חיים שוואקי
יוסף חיים שוואקי (Yosef Chaim Shwekey; נולד בו' באייר תשמ"ד, 8 במאי 1984) הוא זמר חסידי.
ביוגרפיה
שוואקי נולד בירושלים למשפחת שוויקה (במקור: שוויכה), מיוצאי חלב, מצאצאי הרב אהרן שוויכה, רבה הראשי של חלב. אמו ילידת פולין.
חטיבה 5
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים החטיבה המרחבית בפיקוד אל"ם זאב שחם כללה 3 גדודי חי"ר: גדוד 171, גדוד 172, וגדוד 173. החטיבה כבשה את טולכרם, קלקיליה ואת מערב השומרון, עד למבואות שכם. לאחר מלחמת ששת הימים, ובמהלך מלחמת ההתשה ועד לערב מלחמת יום הכיפורים נותרה החטיבה כאחראית על הביטחון השוטף בכל שטח השומרון.
מלחמת יום כיפור
במלחמת יום הכיפורים החליף אל"ם יהודה גולן את אל"ם אריה וינברג שהועבר לפקד על "כוח אילון" באזור ראס סודר. החטיבה תוגברה בכוחות נוספים ונפרסה להגן על חלקה הצפוני של בקעת הירדן. החטיבה כללה 3 גדודי חי"ר: גדוד 171 בפיקוד סא"ל אברהם בר אוריין, גדוד 172, וגדוד 173. החטיבה הייתה בתהליך הסבה לחטיבה ממוכנת. החטיבה שתוגברה בגדוד 105 מגזרת אילת, החזיקה לאחר הפסקת האש את קו המים באזור העיר סואץ עד ליציאת צה"ל מהגדה המערבית של תעלת סואץ. החטיבה הייתה מגויסת כשבעה חודשים, במהלכם המשיכה את ההסבה לחטיבה ממוכנת.
יוסף חיים שוואקי
ביוגרפיה
בצעירותו עבר עם משפחתו לארצות הברית. למד בישיבה בישראל במשך שלוש שנים ואחר כך חזר לארצות הברית, שם נישא.
בשנת 2010 עלה לישראל והוא מתגורר ברמת בית שמש. שוואקי לומד בכולל אברכים.
חטיבה 5
מלחמת לבנון הראשונה
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על החטיבה אל"ם עדי לבנת. החטיבה סופחה לאחר סיום המלחמה לאוגדת הגליל שהייתה בפיקוד יצחק מרדכי, ופעלה לאורך ציר החוף עד למבואות ביירות.
יוסף חיים שוואקי
ביוגרפיה
אחיו הגדולים הם: יעקב שוואקי והמלחין משה דוד שוואקי.
דיסקוגרפיה
בשנת 2009 הוציא את אלבומו הראשון - "לא לפחד" בהפקת שמח מיוזיק. בין המלחינים: משה לאופר ואחיו משה-דוד שוואקי. בין המעבדים יונתן רזאל.
חטיבה 5
שנות השמונים
ב-1988 החליט הרמטכ"ל, רב-אלוף דן שומרון, על פירוק החטיבה מסיבות תקציביות, ואולם ההחלטה שונתה לאחר לחץ של חיילים ומפקדים ביחידה. באפריל 1989 הוחלט על הסבת החטיבה לחטיבת חיר"מ.
האינתיפאדה הראשונה
בימי האינתיפאדה ביצעה החטיבה משימות בט"ש באיו"ש ובגבול הצפון.
מבצע חומת מגן
בפסח 2002 השתתפה החטיבה בפיקוד דידי ידידיה במבצע חומת מגן. משימת החטיבה הייתה כיבוש מחנה הפליטים ג'נין, שהתנהל תוך לחימה קשה בשטח בנוי. בבוקר 9 באפריל 2002, יום השואה, נקלעה מחלקת הדרגון מהפלוגה המסייעת של גדוד נחשון לקרב קשה, בו נפלו 13 לוחמי ומפקדי הפלוגה. על תפקודה בקרב הוענק לפלוגה המסייעת של גדוד נחשון צל"ש אלוף. כמו כן הוענק לכמה מחיילי הפלוגה ציון לשבח אישי. הקרב הוכרע לאחר הפעלת דחפורי די-9 משוריינים.
מלחמת לבנון השנייה
ב-12 ביולי 2006 הותקף סיור של החטיבה שנע על גבול הצפון, ונחטפו שניים מחיילי החטיבה, ו. אירוע זה הביא לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
יחידות החטיבה
בחטיבה חמישה גדודים, שלושה גדודי חי"ר, גדוד סיור וגדוד הנדסה. בשנת 2020, לאחר פירוק חטיבת מרכבות הפלדה 847, הצטרף גדוד ההנדסה 710 לשורותיה של חטיבה 5.
גדוד 8111 יהונתן
גדוד 8111 יהונתן מורכב ממפקדים וחיילים ששירתו בגדודי החי"ר הסדירים השונים בצה"ל. רוב חיילי הגדוד מחטיבת הנח"ל.
הגדוד קרוי על שם דמותו המקראית של יהונתן בן שאול. סמל הגדוד מורכב מחלקים מסמל החטיבה (חטיבה 5) - שיח הצבר וההרים מייצגים את ההיסטוריה ומורשת החטיבה שלחמה בעיקר באזור הנגב, החרב מסמלת את היותו של הגדוד גדוד חי"ר לוחם, והקשת מסמלת את ההקשר לדמותו של יהונתן בן שאול, שגבורתו תוארה בקינת דוד:.
גדוד 8110 יואב
גדוד 8110 נקרא גדוד יואב, שם המנציח את מבצע יואב, אחד המבצעים המרכזיים בהם השתתפה חטיבה 5 במלחמת העצמאות. בפסח 2002 היה הגדוד מגויס לתעסוקה מבצעית, אך בעקבות פתיחת מבצע חומת מגן הועבר ללחימה במסגרת החטיבה במחנה הפליטים בג'נין. במהלך הלחימה נהרגו שניים מלוחמי הגדוד ומספר לוחמים אחרים נפצעו.
גדוד 7020 נחשון
גדוד 7020, "נחשון", זכה לשמו באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, על שם מבצע נחשון, אחד מהמבצעים העיקריים בהם השתתפה החטיבה במלחמת העצמאות. אין קשר בין גדוד המילואים 7020 לגדוד 90, גדוד סדיר בחטיבת כפיר, שגם הוא נושא אותו שם. הגדוד הסדיר נקרא על שם נחשון בן עמינדב המקראי, והוקם כעשור לאחר גדוד המילואים. הגדוד השתתף במסגרת החטיבה במבצע חומת מגן בעיר ג'נין והפלוגה המסייעת שלו נפגעה קשה בקרב במחנה הפליטים. כאמור, בקרב נפלו 13 לוחמי ומפקדי הפלוגה. על תפקודה בקרב זכתה הפלוגה בצל"ש אלוף.
סמל הגדוד מתאר את ארבע חטיבות החי"ר הסדירות, מהן מגיעים לוחמי הגדוד. על אף ששיטת איוש יחידות המילואים בצה"ל שונתה, בתקופה שלאחר מכן, הגיעו לגדוד, כלשאר חטיבה 5, בוגרי חטיבת הנח"ל בלבד, נשאר הסמל ללא שינוי.
גדוד הנדסה 710
ב-2020 צורף לחטיבה גדוד 710, שהוא גדוד הנדסה קרבית במילואים. הגדוד כולל מספר פלוגות פלסים ופלוגת צמ"ה המפעילה דחפורים משוריינים. ב-2022 הוכפף הגדוד לאוגדה 99.
מפקדי החטיבה
מפקדי החטיבה:
הנצחה
בשנת 1969 הוקמה בצומת ניצני עוז אנדרטה לזכר חללי החטיבה במלחמת ששת הימים בתכנונו של מרדכי כפרי. האנדרטה ממוקמת במקום בו התארגנו לוחמי החטיבה בטרם יציאתם לקרבות על צפון מערב הגדה. האנדרטה כוללת שתי אבני בזלת המונחות זו על גבי זו, עליהן חקוקים סמל החטיבה והפסוק "כשחל וככפיר היו" ומוקדשת "למגיני מרחב השרון".
אנדרטה נוספת לחללי החטיבה במלחמה הייתה מוצבת בחירבת צופין והועברה ליער המגינים.
יוסף חיים שוואקי
דיסקוגרפיה
בסוף שנת 2011 יצא אלבומו השני - "חביבין עלי". על הלחנים והעיבודים אחראים יואלי דיקמן, אלי כהן ואיצי ברי.