cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שביתה (סדרת טלוויזיה)
עלילה
במפעל שמנים פרטי בפאתי ירושלים, עובדים עשרות פועלים בתנאים ירודים ומול יחס משפיל. מתחת לפני השטח הגחלים לוחשות ומתארגנת מחאה. בחסות ההסתדרות דורשים העובדים הקמת ועד שייצג אותם נאמנה. ההתארגנות מאיימת על הנהלת המפעל, ויחסה האגרסיבי והמבזה כלפי הפעלים עולה מדרגה.
דרישותיהם הלגיטימיות נדחות על הסף וכבודם נרמס. חוסר האונים של העובדים אל מול אטימות ההנהלה, גורמים להתפרצותה של שביתה אלימה בשערי המפעל.
שרה גלוזמן
שרה גלוּזמן-גִרוֹס (18 באוקטובר 1915, י' בחשוון תרע"ו, אומן, אוקראינה – 1 באפריל 1988, י"ד בניסן תשמ"ח, תל אביב) הייתה סופרת ומשוררת ילדים ונוער ואשת חינוך ישראלית. כלת פרס למדן לספרות ילדים ונוער (1972).
קורות חיים
שרה גלוזמן נולדה בסתיו 1915 באוּמַן שבאוקראינה, בתם של חיה לבית וינריב ובן-ציון גלוזמן. אחיה הבכור היה ממארגני התנועה הציונית הבלתי-לגאלית, והיא עצמה השתייכה לשכבת הילדים של תנועה זו. כשהייתה בת שבע, בשנת 1922 או ב-1923, עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחֶיה. גדלה והתחנכה בתל אביב בבית הספר תל נורדאו, ושם גם סיימה את לימודיה בסמינר לגננות שבהנהלת יחיאל היילפרין.
עבדה כמה שנים כגננת בקיבוצים גבעת השלושה ועין חרוד, ולאחר מכן עברה לשמש כמזכירה במחלקת החינוך של הוועד הלאומי ולאחר קום המדינה במזכירות משרד המפקחים של משרד החינוך בתל אביב. בשנת 1943 נישאה לבן-ציון גרוס (1912–1989), מורה ללשון עברית, ספרות, תנ"ך ותלמוד, יליד כפר ליד מונקאטש, שעלה ארצה מצ'כוסלובקיה ב-1939. בני הזוג היו הורים לשני בנים, אפרים וגדעון.
גלוזמן תוארה כאישה קטנת קומה, רזה וממושקפת. היא נפטרה בשנת 1988, בגיל 72. נקברה בבית העלמין הדרום. הותירה שני בנים, ארבעה נכדים, ובן זוג, בן-ציון גרוס, שנפטר כעבור שנה, ונטמן לצדה.
יצירתה הספרותית
גלוזמן החלה לפרסם סיפורים קצרים ב-1933, כשהייתה כבת 17, בעידודו של ח"נ ביאליק (שעליו כתבה לימים רומן ביוגרפי לבני הנעורים בשם "בן המוזג", 1970). סיפוריה הראשונים פורסמו בעיתון תנועת הנוער העובד, "במעלה", ואחר המשיכה לפרסם סיפורים ושירים בו ובעיתוני ילדים ונוער נוספים: "דבר לילדים" ו"עִתּוֹנֵנוּ", ובתוך זמן קצר החלה לפרסם רומנים בהמשכים ביומון "דבר", בשבועון "העולם" ובכתבי עת ספרותיים, וכן סיפורים ושירים בעיתוני ילדים, בהם בפרט "הצופה לילדים", שבו כתבה במשך שנים.
הראשון בספריה, "על סף המוות" – סיפור "מחיי פועלים בארץ ישראל" – נכתב בשנת 1933, כשהייתה בת 19. גיבור הסיפור הוא אחיה, שנפטר ממחלת השחפת באותה תקופה. הסיפור הופיע בהמשכים ב"דבר", וב-1936 ראה אור בצורת ספר. ספרה השני, "אל הגבול", מחיי המחתרת של התנועה הציונית-הסוציאליסטית בברית המועצות, התפרסם במקור בהמשכים ב"העולם". בנושא המחתרת הציונית ברוסיה ואסירי ציון עסק גם ספרה "חומות הברזל". עוד מספריה: "המשורר מסרגוסה", על חיי שלמה אבן גבירול, ו"מסתרי הגורל" – סיפור על קורות נער יהודי בימי השואה, שגדל בבית נוצרים ואחרי תלאות וגלגולים מצא את דרכו לעמו.
גלוזמן חיברה חוברות ללימוד הקריאה ומקראות לבית הספר היסודי. משיריה הולחנו על ידי נחום נרדי, אפרים בן-חיים וניסן כהן-מלמד, ושובצו במקראות ובשירונים. מהידועים שבין שיריה לחגים: "חנוכייה לי יש".
גלוזמן ביטאה ביצירותיה את חוויותיו של הילד, עולמו והנופים המקיפים אותו. היא זכתה לשבחי הביקורת: "עדינות רוך ושובבות ממלאים את שיריה", כתבה בשנות ה-40 המחנכת טובה חסקינה. לדברי חוקר ספרות הילדים אוריאל אופק, "בעוד שרוב המשוררות בנות-דורה ביטאו בשיריהן את סביבתו ה"נייטרלית", או העירונית, של הילד הקטן, מיקדה שרה גלוזמן את נושאי שיריה בעיקר בטבע, מראותיו ויצוריו – פרפר וציפור, שדה פורח ועדר צאן. לדבריה היה זה מורָהּ בסמינר יחיאל הילפרין, שהשפיע על ראשית כתיבתה; ואמנם חותם הצלילות המרבית והחזרות הריתמיות, שאפיינו את יצירת הילפרין, ניכרים בשיריה הראשונים לטף, שכתבה בהיותה מורה בעמק".
בשנת 1972 זכתה בפרס למדן לספרות ילדים ונוער מטעם עיריית רמת גן על ספרה "בן המוזג", על חיי ח"נ ביאליק.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
איזידורה גורשטר
איזידורה גורשטר (באנגלית: Isidora Goreshter; נולדה ב-24 באוקטובר 1981) היא שחקנית אמריקאית.
מוכרת בעיקר עקב משחקה כסבטלנה פישר בסדרת הטלוויזיה האמריקאית חסרי בושה.
ביוגרפיה
גורשטר נולדה וגדלה בלונג ביץ' שבקליפורניה. היא למדה בלט קלאסי והחלה להופיע בגיל שלוש.
גורשטר התחרתה בהתעמלות מכשירים. בשנת 1992 התחרתה בגביע אליפות קליפורניה בהתעמלות מכשירים, וזכתה במדליית ארד בשכבת הגיל שלה. היא זכתה במקום ראשון בתרגיל הקורה ובמקום השני בתרגילי הקפיצות והקרקע. באותה שנה גם זכתה במדליית כסף בתחרות התעמלות מכשירים של מדינות מרכז האוקיינוס השקט.
היא למדה משחק בסטודיו למשחק של סטלה אדלר, והופיעה במספר מחזות.
קריירה
הופעתה הראשונה הבולטת בטלוויזיה הייתה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "חסרי בושה" של רשת שואוטיים, בה שיחקה בשנים 2013–2018, במהלך 30 פרקים. היא גילמה בסדרה את סבטלנה פישר, אשתו הזונה של מיקי מילקוביץ' (נואל פישר). דמותה הייתה אמורה להיות שולית, אך מ-2016 היא הפכה לדמות מרכזית יותר, כשסייעה לבעלה מיקי לנהל בית בושת.
בשנת 2018 שיחקה בקומדיה הרומנטית של נטפליקס "יום שנה שמח" לצד נואל וולס וג'ו פנטוליאנו.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "the Petal Pushers".
חיים אישיים
משפחתה של גורשטר היגרה לארצות הברית ממדינות ברית המועצות לשעבר, ואיזידורה היא בת המשפחה הראשונה שנולדה בארצות הברית.
שוד חדר האוצר הירוק
גנבת תכשיטים מלכותיים ממוזיאון חדר האוצר הירוק שבתוך טירת דרזדן בדרזדן, גרמניה התרחשה ב-25 בנובמבר 2019. הפריטים הגנובים כוללים יהלום לבן של דרזדן בן 49 קרט, כוכב השד עמוס היהלום של המסדר הפולני של הנשר הלבן שהיה שייך למלך פולין, אבזם כובע עם יהלום 16 קרט, ניצב משובץ יהלומים המכיל תשעה יהלומים גדולים יותר ו-770 קטנים יותר, יחד עם נדן תואם. הפריטים החסרים היו בעלי ערך תרבותי רב למדינת סקסוניה. בהערכות ראשוניות נטען שהערך הכולל של הפריטים שנגנבו הוא כמיליארד אירו, אך בהמשך נטען ששוויו כ-128 מיליון דולר.
המוזיאון
הגנבה התרחשה בחדר האוצר הירוק (Grünes Gewölbe) בדרזדן, גרמניה, אחד המוזיאונים העתיקים באירופה, שנוסד בשנת 1723 על ידי אוגוסטוס השני החזק, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומלך פולין. בזמן השוד, הוא הציג כ-4,000 פריטי תכשיטים ואוצרות אחרים שעוטרו בזהב, כסף, שנהב, פנינה ומתכות ואבנים יקרות אחרות. אחד האוצרות העיקריים של המוזיאון, היהלום הירוק של דרזדן בן 41 קרט, היה בהשאלה במוזיאון המטרופוליטן של ניו יורק.
הגנבה
ב-25 בנובמבר בשעה 4 לפנות בוקר פרצה שרפה קטנה בגשר אוגוסטוס הסמוך, שהרסה את תיבת החשמל. הפסקת החשמל שקרתה בעקבותיה שיתקה את אזעקות האבטחה, אולם מערכת הטלוויזיה במעגל סגור המשיכה לפעול. הגנבים חתכו אז מוטות ברזל סביב לחלון כדי לפרוץ לחדר התכשיטים של המוזיאון. לטענת המשטרה, הגנבים בוודאי היו קטנים מאוד כך שיכלו להיכנס לחור. צילומי טלוויזיה במעגל סגור מראים שני גנבים בתוך הכספות שריסקו את תצוגות הזכוכית בגרזן על מנת לקבל גישה לתכשיטים.
הגנבים הוציאו שלושה תכשיטים מהמאה ה-18 המורכבים מ-37 חלקים כל אחד, כולל יהלומים, אודם, אזמרגד וספיר. הגנבים לא הצליחו לקחת את כל החלקים משלוש ערכות התכשיטים; כמה תכשיטים נתפרו אל פני הארון ונותרו שם. עם זאת, הם לקחו גם את היהלום הלבן של דרזדן בשווי 9–10 מיליון יורו. הגנבים יצאו דרך אותו חלון והחליפו את הסורגים על מנת לעכב את הגילוי. השוד התגלה על ידי השומרים בשעה 04:56 בבוקר ו-16 ניידות משטרה מיהרו למוזיאון. המאבטחים שהוצבו במוזיאון פעלו לפי נוהלי המוזיאון לאחר שהתגלה השוד ולא יצרו מגע עם השודדים, מאחר שהמאבטחים לא היו חמושים. במקום זאת הם הודיעו למשטרה ועקבו אחר נוהלי הבטיחות.
הפריטים הגנובים
אחד החלקים הגנובים היה חרב קטנה, שתוארה כחרב העשויה כסף וזהב עם נדן ובו תשעה יהלומים גדולים ושבע מאות ושבעים יהלומים קטנים יותר. תכשיט אחר היה תכשיט בסגנון סיכה שלבשה המלכה אמליה אוגוסטה ובה לפחות שש מאות שישים אבני חן. המשטרה זיהתה כי מסדר הנשר הפולני המעוטר וכיפת היהלום היו בין הפריטים שנגנבו. האמינו כי בין הפריטים נגנב גם אבזם כובע יהלומים הכולל 15 יהלומים גדולים ויותר ממאה קטנים, כשהגדול שבהם היה יהלום בן 16 קראט, שנוצר בשנות ה-80 של המאה ה-19 ונלבש על ידי פרידריך אוגוסטוס השלישי. נלקח גם מסדר כוכב הנשר הלבן של מלטש היהלומים ז'אן ז'אק פאלארד והיה מורכב מיהלום בן 20 קראט שבמרכזו צלב מלטזי עשוי אודם אדום.
חקירה
ניידת המשטרה הראשונה הוזעקה לבניין בשעה 04:59 והגיעה חמש דקות אחר כך, אך באותה עת החשודים כבר ברחו. המשטרה הציבה מחסומים בדרכם סביב דרזדן, בניסיון למנוע מהחשודים להימלט. עם זאת, לטענת המשטרה, קרוב לוודאי שקרבת המוזיאון לאוטובאן סייעה לחשודים בבריחתם. במשטרה מאמינים שהיו ארבעה גנבים וכי הם ברחו ברכבי אאודי A6; מאוחר יותר נמצא רכב זהה עולה באש בחניון תת-קרקעי. המשטרה הציעה תגמול בסך 500,000 אירו על מידע שיכול להביא לתפיסת מבצעי העבירה.
תגובות
בשל חשש שהגנבים ישנו את העבודות הגנובות כדי למכור אותן בשוק השחור. אנשי המוזיאון הפצירו בגנבים שלא להמיס אף אחד מתכשיטי הזהב ולא לפגוע בחפצים. מנכ"ל אוספי האמנות הממלכתיים של דרזדן אמר לכתבים כי לא ניתן למכור את התכשיטים הגנובים בשוק האמנות באופן חוקי מכיוון שהם היו מוכרים מדי לאספנים.
ראש ממשלת סקסוניה, מיכאל קרצ'מר, השתמש בטוויטר כדי להוקיע את הפשע, ואמר "לא רק אוספי האמנות הממלכתיים נשדדו, אלא גם אנחנו הסקסונים."
שושנה לנגרמן
שושנה לנגרמן (נולדה בגרמניה ב-1936) היא ספרנית, מידענית, מורה וביבליוגרפית ישראלית, מחלוצות המיפתוח העברי.
ביוגרפיה
נולדה בברלין לדניאל והילדה פינצ'ובר ועלתה לישראל עם הוריה ב-1939.
בעלת תואר ראשון במקצועות סוציולוגיה ומדעי המדינה ותואר שני בספרנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. החלה את עבודתה המקצועית בספרייה הלאומית.
בסוף שנת 1970 התקבלה לעבודה במכון הנרייטה סאלד, כדי להקים שם מאגר מידע של מחקרים בחינוך ובמדעי החברה, על פי הדגם של מאגר המידע הלאומי בחינוך של ארצות הברית, ERIC. תחילת העבודה הייתה הכנת ביבליוגרפיות עם תקצירים. בשנת 1975 פורסמה לראשונה "סקירה על מחקרים בחינוך" שנוצרה באמצעות המחשב. סקירה זו כללה לראשונה מפתח נושאים מפורט. בשנות האלפיים, "מאגר המידע בתחומי המחקר בחינוך ומדעי החברה בישראל", כולל עשרות-אלפי פריטי מידע ביבליוגרפי על פרסומים ומחקרים בתחומי החינוך ומדעי החברה, שנכתבו בידי חוקרים ישראלים ופורסמו בישראל ומחוצה לה. לצורך המאגר נוצר אוצר מונחים מבוקר בעברית, שמונחיו העבריים הותאמו למצב בישראל ונוספו תקצירים בעברית.
באמצע שנות ה-70, יזמה וייסדה את מאגר כלי המחקר, הכולל מידע על כלי מחקר כגון שאלונים, מבחנים וסולמות בתחומי החינוך והחברה. בשנות ה-80 הקימה מאגר תוכניות ייחודיות בתחומי הרווחה והחינוך.
לנגרמן נחשבת מומחית בתחום המפתוח, כתבה ספר בנושא ואף לימדה אותו בקורסים אקדמיים במכללת בית ברל, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת דוד ילין. במסגרת חברותה רבת השנים בוועד ארגון הספרנים והמידענים "אסמ"י", פעלה רבות בתחום ההשתלמויות לספרנים, ערכה את כתב העת של האגודה ובשנים 1999-2002 שימשה כיו"ר האגודה.
הנושאים המרכזיים בפרסומיה: עריכת ביבליוגרפיות; דפוסי קריאה וחקר הקריאה; ארגון והקמת מאגרי מידע; מיפתוח; הכשרת ספרנים/מידענים ומעמדם המקצועי.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, לנגרמן פעילה ב"יוזמה האזרחית להתחדשות הספריות הציבוריות בישראל".
לנגרמן מתגוררת בירושלים ולה ארבעה ילדים.
רוזה-שושנה יפה
רוזה-שושנה יפה (1864, יקטרינוסלב (אוקראינה) - ינואר 1914, ארץ ישראל) הייתה מחנכת מייסדת ומנהלת בית ספר לבנות של "חובבי ציון" ביפו, שבהמשך הועבר למשכנו בנוה צדק, ניהלה את בית הספר העברי בית הספר לבנות (נווה צדק).
ביוגרפיה
רוזה יפה נולדה בכפר הקטן בריסטובקה שבפלך יֶקטרינוסלב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), אחות לשלוש אחיות: קלרה, ויטיה, רחל ואח אחד: הלל יפה. אביה, ירמיהו, היה סוחר משכיל ובעל אמצעים שמשפחתו באה מיהדות ליטא. השכלתם של הילדים הייתה בידיה של אמם כיוון שהאב היה לרוב בנסיעות לצורך עסקיו. בילדותה היא למדה בפנימיה בעיר ברדיאנסק, עם סיום הלימודים שם היא המשיכה ללימודים גבוהים לשלוש שנים באוניברסיטת מונפלייה שבצרפת. עם חזרתה לאימפריה הרוסית היא החלה ללמד בבית ספר יהודי בסימפרופול.
ב-1892, בגיל 26, היא עלתה לארץ ישראל והתיישבה בטבריה שם גר אחיה ועבד בתור רופא. שנה לאחר מכן היא הוזמנה על ידי אליאנס להקים בית ספר לבנות ביפו. היא עברה ליפו יחד עם אמה ואחותה רחל שכמו אחותה למדה באוניברסיטת מונפלייה ועבדה בתור מורה בבית הספר החדש.
בית הספר החדש נפתח בראש חודש אדר 1893, הוא מומן על ידי כי"ח וחובבי ציון מאודסה. באליאנס התעקשו כי שפת ההוראה בבית הפר החדש תהיה צרפתית, אך יפה התעלמה מדרישה זו ושפת ההוראה הייתה עברית. היא עבדה בתור מנהלת במשך 11 שנים, בתקופה זו התגלעו מספר בעיות בניהול בית הספר, בין היתר שפת ההוראה, בעיות כספיות. בעיה נוספת הייתה בכך שיפה לא שלטה בצורה שוטפת בשפה העברית, עובדי בית הספר לא ממש היו מרוצים מהעובדה כי בית הספר העברי מנוהל על ידי מישהי שאינה דוברת עברית שוטפת.
ב-1904 עזבה שושנה יפה את תפקידה, עברה ליבנאל והפכה שם לחקלאית.
נפטרה מגחלת בינואר 1914.
שקי
שקי (אזרית: Şəki) היא עיר באזרבייג'ן. בין השנים 1848–1950 שמה של העיר היה נוחה.
היסטוריה
שקי הוקמה במאה ה-8 לפנה"ס תחילה בשם סקסנה או סקה על שמו של העם סקי שהתגורר באזור.
במאה ה-18 עברה העיר לידיה של האימפריה הרוסית. ב-1840 הוקם מחוז נוחה ולאחר מכן שמה של שקי שונה לנוחה. ב-1950 הוחזר לעיר שמה הקודם.
אוכלוסייה
שינוי אוכלוסייה של שקי לאורך השנים:
אח"י הגנה
בצי המלכותי הקנדי
הקורבטות בצי הקנדי אופיינו לפעילות בקרבת החופים וצוידו גם כשולות מוקשים. במלחמת העולם השנייה שופרו הקורבטות לצורך פעילות בים הפתוח. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוברר צורך לכמות רבה של כלי שיט שישמשו לאבטחת אוניות הסוחר כנגד הצוללות הגרמניות שנעשו איום קשה על התובלה בים. לאור הכמות הנדרשת נעשתה פשטות בתכנון כדי שהבנייה תוכל להיעשות בהרבה מספנות פרטיות. כלי שיט קטן שיועד לעמוד בתנאי הים בצפון האוקיינוס האטלנטי.
בניית הקורבטות מהסדרה המשופרת להגדלת יכולת השהייה בים הוזמנה בינואר, 1942 תוכנית לשנים 1942–1943. הוכנסו שיפורים רבים שנלמדו בהפעלת הסדרה הראשונה בצי הבריטי. הגשר הורם בסיפון אחד גבוה יותר. הבסיס של התותח הקדמי הורם כדי להקטין את היתזי המים עליו ולקבל גזרת ירי רחבה יותר. הן צוידו בתותח בקוטר 4 אינץ' מדגם שאפשר ירי חצי אוטומטי של תחמושת אחודה וכך ניתן לשימוש נגד מטוסים. נגד צוללות הותקן בהן גם נשק יורה קדימה מסוג HEDGEHOG (קיפוד) בנוסף לפצצות עומק. מערכת ההנעה היוותה שני דוודי קיטור שהפעילו מנוע בוכנות תלת שלבי. טווח פעולה היה 3500 מיל ימי במהירות 12 קשר המהירות המרבית כ-16 קשר.
הקורבטות בצי הקנדי נקראו על שם עיירות, ובכך יצרו גם קשרי אימוץ בין היישוב לאוניה הנושאת את שמו. הקורבטה קיבלה מספר צי K520 ונקראה HMCS NORSYD על שם העיירה North Sydney בחבל נובה סקוטיה.
הקורבטה HMCS NORSYD הוזמנה במספנות Morton Engineering and Dry Dock Company בקוויבק סיטי, קוויבק. הבנייה החלה בינואר 1943 והיא נמסרה לצי הקנדי ב-22 דצמבר 1943.
בגלל תנאי החורף נשלחה ל בברמודה. בתום אימון ההבנות הצטרפה לכוח הליווי המערבי ופעלה בליווי ואבטחת כלי שיט במשולש הנמלים ניו יורק, בוסטון והליפקס.
ב-8 ספטמבר 1944 בעת ליווי שיירה גילתה את הצוללת הגרמנית "U-541" כשהיא על פני השטח ומתכוננת לתקיפת השיירה. NORSYD פתחה בירי תותחים על הצוללת וחייבה אותה להפסיק את ההתקפה. כח משולב של כלי שיט ומטוסים רדף אחרי הצוללת אך היא הצליחה להתחמק.
לאחר המבצע הזה צורפה HMCS NORSYD לכוח הליווי שפעל במרכז האוקיינוס האטלנטי "Mid-Ocean Escort Force" ועסקה בליווי שיירות החוצות את האוקיינוס האטלנטי.
במאי 1945 נכנסה לתחזוקה מתוכננת בהליפקס, אותה סיימה ביוני 1945 אך לא חזרה לשירות פעיל. עבור השתתפותה במערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) עוטרה בסימני הקרבות האטלנטיק של הצי המלכותי הבריטי וקרבות מפרץ סנט לורנס של הצי המלכותי הקנדי.
אוניית המעפילים "הגנה"
הקורבטה סיימה שירות בצי הקנדי ב-25 ביוני 1945 החימוש והסונר הורדו ממנה והיא נמכרה לשימוש אזרחי. נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' נרשמה בפנמה בשם BALBOA. יחד עם קורבטה נוספת (K540) שקיבלה את השם קולון (COLON) ואחר כך את השם "וג'ווד". הייתה זו הרכישה הראשונה של המוסד בצפון אמריקה. באפריל 1946 במהלך חג הפסח יצאו שתי האוניות מארצות הברית. הCOLON שמה פניה לאיטליה. בדרך תדלקה ושטה לפונטה דלגדה ולגיברלטר כאונייה בשירות האו"ם. למעשה, ההגנה כוונה לנמל מרסיי.
מפקד ה"הגנה" היה איש המוסד לעלייה ב' יהושע בהרב (רבינוביץ). מלווה נוסף היה בצלאל דרורי, האלחוטן היה אברהם ליחובסקי. צוות האניה כלל מתנדבים יהודים מצפון אמריקה בראשותו של רב-החובל אריה פרידמן. צוות המתנדבים גויס מתנועות הנוער השומר הצעיר והבונים מארצות הברית. בין אנשי הצוות היו יעקב פרנק והימן שמיר. צוות המתנדבים שירת ללא שכר.
החדירה לחופי הארץ כנגד הסיורים הבריטיים נראתה אבודה מראש. לכן החליטו אנשי המוסד לעלייה ב' לנצל את הפוטנציאל של ה"הגנה" ביתר יעילות להעביר את המעפילים בלב ים לאניה שתפישתה תגרום פחות נזק. משימתה הראשונה של "הגנה" הייתה העברת 999 מעפילים מצרפת - מתוכם גם פרץ הוכמן - למפגש עם ספינת משא טורקית "אקבל 2" (AKBEL II) שקיבלה שם חדש: ביריה. על ידי כך אוניית המעפילים "הגנה", שהייתה במצב טכני טוב לא נתפשה על ידי הבריטים והתפנתה לבצע הפלגה נוספת.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
ההפלגה
"הגנה" הפליגה עם המעפילים ב-23 ביוני 1946 מנמל לה סיוטה שליד מרסיי שבצרפת. הנתיב המתוכנן להפלגה היה שונה מהמסלול של "וג'ווד". "הגנה" לא נדרשה לעקוף את קורסיקה וסיציליה, אלא עברה לכיוון תעלת מסינה. בין המעפילים היו גם ויטקה קמפנר ויעקב קוזלצ'יק.
ב-28 ביוני נפגשה "הגנה" עם "ביריה" באזור קפריסין. הניסיון להצמיד את האוניות זו לזו לא הצליח, ונגרם נזק ל"ביריה" המעפילים הועברו בסירות 30 בני אדם בכל פעם, מ"הגנה" ל"ביריה". לאחר דיון בין אנשי הצוות הועברו גם חפצי העולים. לקראת סיום ההעברה מה"הגנה" ל"ביריה" הופיעה אניית מלחמה באופק. ה"הגנה" התרחקה והשאירה את אחת הסירות. אך כשהתקרבה ראו אנשי ה"ביריה" כי זו אנית צי צרפתית והחליפו עמה ברכות.
לאחר העברת המעפילים הפליגה "הגנה" לאי היוני מילוס לתדלוק. במילוס הגיע רופא שנשלח מארץ ישראל וחיסן את אנשי הצוות כנגד מחלת אבעבועות. הסתבר כי הבריטים הפיצו שמועה שהעולים מביאים אתם אבעבועות והמוסד לעלייה ב' הגיב בחיסון הצוות.
בליל 24/25 ביולי 1946 הגיעו המעפילים והועלו לאונייה. תוך כך התברר שאחד הדוודים התקלקל וצוות המכונה ניסה לתקנו. על אף התקלה יצאה האונייה בשעה 0:600 ביום 25 ביולי כשהיא נושאת 2,678 מעפילים.
ההפלגה תוכננה לחמש יממות וכך גם המים והמזון. היומיים הראשונים עברו במזג אוויר טוב. ביום השלישי באזור האיים היוניים תקלה בדוודים והאונייה נעצרה. מתחקיר עלה שצפיפות המעפילים במדורים הפריעה לבדיקות גובה הדלק במיכלים, וכאשר השתמשו בנוזל שבתחתית, המיכל הכיל מי ים ונגרם נזק למבערים. החשמל כבה והמאווררים לא פעלו.
האנשים עלו לסיפון האנייה קיבלה הטיה מסוכנת. האלחוטן שלח קריאת SOS הוקם קשר עם הצי הבריטי משחתת בריטית הגיעה והסתלקה בלי להגיש עזרה. מאוחר יותר טענו הבריטים שהקריאה הייתה ניסיון לרמאות מצד ההגנה.
מנקודת ראות הבריטים, מעצר בלב ים לא היה מאפשר להם להחרים את האונייה. וודאי לא כאשר האנייה ביקשה עזרה והבריטים גררו אותה לחיפה. מצד שני חששו הבריטים שאוניית מעפילים תתפרץ ותוריד אנשים לחוף. תכננו את מעשיהם לעצור את הבאים מיד בכניסה למים טריטוריאליים שהיו אז 3 מיל ימי מהחוף.
צוות המכונה התגבר על התקלה הם הבעירו לוחות עץ שפורקו מהדרגשים. שאבו דלק ממיכל נקי והעלו את לחץ הקיטור בדוודים. המשך השייט ב-10 קשר לחיפה. בקרבת חופי הארץ נתפסה על ידי שלוש משחתות בהובלת HMS VENUS. התקיימה התכתשות בין המעפילים לבין הנחתים הבריטיים שחלקם נזרקו למים.
ה"הגנה" הובאה לחיפה ב-29 ביולי 1946 וצורפה לצי הצללים. הצוות התערב בין המעפילים שהועברו למחנה המעצר בעתלית. עד אז הייתה זו הכמות הגדולה ביותר של מעפילים שהובאה באנייה אחת. השיא נשבר על ידי האקסודוס שהביאה 4,500 מעפילים ביולי 1947.
בחיל הים הישראלי
ב-19 באוקטובר 1948 מתחולל קרב ימי בקרבת חוף אשקלון יחד עם אח"י וג'ווד (ק-18) ואח"י נגה (ק-26) תקפו כל שיט מצרי בקרבת עזה. מטוסים מצריים תקפו את האוניות וגרמו לנזקים. הפילה מטוס מצרי שחש לעזרת הספינה, מן הרסיסים של המטוס המופל נהרג אחד מאנשי הצוות ונפצעו עוד ארבעה בהם סגן מפקד הספינה מרדכי לימון.
ב-24 באוגוסט 1948 יצא כוח בפיקוד שמואל ינאי שכלל אח"י הגנה יחד עם אח"י וג'ווד למפגש עם הספינה האיטלקית ארג'ירו מדרום לכרתים. היה זה אקט הסיום למבצעי שלל שבו תפס חיל הים נשק רב שנרכש על ידי הסורים.
ב-ליל 30/31 בדצמבר 1948 הפגיזה יחד עם אח"י וג'ווד את עזה. למחרת התברר שאניות מלחמה מצריות אוכפות מצור על ישראל. הן עצרו את האונייה ריכרד בורכרד ולאחר סריקה עזבו אותה. הקורבטות וג'ווד והגנה נשלחו לאתר ולסלק את הכוח המצרי.
ב-1 בינואר שעה 09:45 גילתה אח"י הגנה את הכוח המצרי בתנועה מערבה. המצרים סגרו טווח ופתחו באש. השייטות היריבות שייטו וירו אך לא היו פגיעות. השייטת המצרית פתחה מרחק. מטוס של חיל האוויר הגיע והפציץ את השייטת המצרית אך לא פגע בה.
בשנת 1951 הצטרפה אח"י הגנה לפריגטה אח"י משגב (ק-30) במשלחת מבצע קולומבוס הפלגת ייצוג המדינה בארצות הברית.
מרים רפ-ינובסקה
מרים רָפּ-יָנוֹבְסְקָה (ראפ-יאנובסקה) (Miriam Rap-Janowska; לעיתים ינובסקי (Janowski) 13 בינואר 1891, דינבורג, רוסיה (לטביה) – 6 באפריל 1992, תל אביב) הייתה זמרת סופרן (סופרן קולורטורה ) אופראית ועממית ומורה לזמרה ממוצא יהודי-רוסי שפעלה בגרמניה, בישראל ובארצות הברית.
ביוגרפיה
מרים בת דב (בוריס) רפ נולדה בשנת 1891 בעיר דינבורג שבצפון-מערב רוסיה (לטביה). נישאה לחיים (חייקל) ינובסקי, מנצח מקהלות ומלמד חזנים, והשניים היו הורים לבן: מקס ינובסקי (1912–1991), שהיה לימים מלחין, מנצח ומעבד אמריקאי שפעל בשדה המוזיקה הליטורגית היהודית.
רפ-ינובסקה למדה באקדמיה למוזיקה בברלין אצל זמרות הסופרן אֶטֶלקָה גֶרסטֶר וסֶלמָה ניקְלַאס-קֶמפּנֶר. עם סיום לימודיה החלה להופיע על במות גרמניה ועד מהרה רכשה לעצמה שם של אחת הזמרות הטובות ביותר והופיעה ברחבי אירופה. במשך שנים הייתה הזמרת הראשית של האופרה בברלין, והשתתפה במסגרת זו ב-26 אופרות; הרפרטואר שלה כלל 36 אופרה, בהן משל וֶרדי, פוצ'יני ומוצרט. הצלחתה על במות ברלין הייתה גדולה כל-כך שמבקרי המוזיקה השוו אותה לזמרת אדלינה פָּאטי וכינו אותה "קָארוּזוֹ הנשית". היא זכתה לביקורות מעולות בגרמניה ובמדינות אירופיות נוספות. עיתוני גרמניה היללו את הסופרן הלירי שלה, וכתבו עליה כי "יש לה קול מצוין, טכניקה משוכללת, סטקטו המגיע לגובה בלתי משוער, קולורטורה מזהירה" וכי היא בעלת "טמפרמנט, הבעה דקה, מוזיקליות, הבעה עשירה ומימיקה חיה". היא זכתה לשבחיו של המבקר אדולף וייסמן ודוד סמילנסקי כתב עליה כי "יש לה דיקציה מצוינה, אסכולה נפלאה, מוזיקליות עשירה, כח הבעה עשיר, טמפרמנט חי ומלבב, וכל זה מתמזג אצלה למזיגה אמנותית ותרבותית, היוצרת הרמוניה נפלאה".
ביוני 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הגיעה מברלין להופיע בפני היישוב היהודי בארץ ישראל בתל אביב בתוכנית של אריות ושירים עממיים מעובדים לקול והרכב קאמרי שתורגמו לעברית על ידי יהודה קרני.
כבר באותה שנה, זמן קצר לאחר בואה ארצה, הצטרפה לאופרה הארצישראלית שתחת ניצוחו של מרדכי גולינקין כזמרת הראשית. בסיום עונת הקונצרטים ב-1935 העלתה האופרה את "לה טרוויאטה", ועל ביצועה של רפ-ינובסקה בתפקיד ויולטה נכתב: "הצטיינה ביותר הזמרת הראשית מ' רפ-ינובסקה, אשר הראתה כוח מוזיקלי בעל רמה תרבותית, ויחד עם זה מילאה יפה את התפקיד החשוב של ויאולטה. האריות המפורסמות בשתי המערכות הראשונות הושרו ברגש נפשי ובהטעמה נגינתית ועשו רושם עמוק על קהל המבקרים".
בארץ נישאה בנישואים שניים למנצח מרדכי גולינקין (שהתאלמן ב-1924 מאשתו הראשונה).
את פרקי הזמן שבין עונות הקונצרטים ניצלה למסעי הופעות בחו"ל. כך באביב 1935 יצאה למסע קונצרטים באירופה ובמזרח הרחוק (בסין, להצעתו של הגנרל מוריס כהן, שצפה בה בקונצרט שערכה במנצ'סטר שבבריטניה); ובינואר 1937 הופיעה בניו יורק.
לצד פועלה באופרה הארצישראלית בשנות ה-30 וה-40, הוסיפה להופיע בפני היישוב היהודי הקטן לצד הרכבים קאמריים ביצירות קלאסיות ובשירי עם. זמרתה נשמעה גם מעל גלי האתר, ב"קול ירושלים" ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל". בראשית שנות ה-40 התארגנה ביוזמתה קבוצת "מזמור" לטיפוח הזמרה העממית – רביעיית מיתרים: נגני הפילהרמונית הארצישראלית מייצ'יסלב פלידרבאום ובזיה פולישוק (כינור), ה' בור (ויולה) ובולסלאב גינצבורג (צ'לו) – והיא כסולנית; ההרכב ערך קונצרט של תוכנית שירים עממיים יהודיים בשם "בימים ההם".
בשנות ה-40 וה-50 ניהלה בתל אביב סטודיו לזמרה ביחד עם בן-זוגה גולינקין. בסוף שנות ה-40 (או בראשית שנות ה-50) הצטרפה לסגל הקונסרבטוריון הירושלמי החדש והאקדמיה למוסיקה (לימים האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים).
בסוף שנות ה-50 נסעה לארצות הברית והתיישבה בשיקגו (שם התגורר בנה, מקס ינובסקי), ושימשה כמורה לפיתוח קול וכראש המחלקה הווקאלית בשיקגו של הקונסרבטוריון הירושלמי והאקדמיה למוסיקה.
בהמשך שבה ארצה. רפ-ינובסקה האריכה ימים, ונפטרה בתל אביב ב-1992, בגיל 101.
אוסאמה בן לאדן (פיל)
אוסאמה בן לאדן (באנגלית: Osama bin Laden) היה פיל אסייתי שנקרא על שם הטרוריסט אוסאמה בן לאדן. הוא אחראי על לפחות 27 מקרי מוות של אנשים במחוז סוניטפור במדינת אסאם שבהודו בשנים 2004–2006, ועל הרס רב של רכוש. הוא נורה למוות בדצמבר 2006.
ביוגרפיה
הפיל, שההערכות הן שהיה בגיל 45–50 שנים, היה בגובה של 2.7–3 מטרים. הוא לא פחד מאש או חזיזים.
הפיל הרג 27 בני אדם, 14 מתוכם בששת החודשים שקדמו למותו.
בדצמבר 2006 הוצאה על הפיל הכרזת "לירות על מנת להרוג", שהייתה בעלת תוקף עד לסוף החודש. ב-18 בדצמבר 2006 דווח כי הפיל נראה במטע תה בעיירה קטנה, 140 קילומטרים צפונית לגוואהטי. המקומיים השתמשו בתופים ובאש כדי ללכוד אותו בפינת המטע. הוא החל לרוץ לכיוון הציידים, והצייד דיפן פוקאן הרג אותו.
בימים שלאחר מותו חששו החקלאים באזור מנקמה עתידית של הפילים באזור, אך החששות התבדו.
זיהויו
הוא זוהה כ"אוסאמה בן לאדן" משום שלא היו לו חטים. עם זאת, מקומיים רבים ואנשי צער בעלי-חיים טענו כי הפיל כלל אינו הפיל הנכון, משום שהוא נורה במרחק של כ-80 קילומטרים מהאזור בו הוא היה מסתובב בדרך כלל. הם האשימו את הפקידים הממשלתיים בכך שירו בפיל חף מפשע רק כדי להרגיע את הרוחות, וקברו אותו במהירות כדי שלא יספיקו לבדוק את טביעות רגליו ולאמת את זהותו.
אירועים נוספים
בשנת 2008 פעל באזור ג'הרקאנד פיל נוסף שכונה "אוסאמה בן לאדן". הוא נורה ונהרג לאחר שהרג 17 אנשים ופצע עשרות נוספים.
שגרירות פולין בישראל
שגרירות פולין בישראל היא השגרירות, הנציגות הדיפלומטית ומקום משכן שגריר ממשלת פולין בישראל. השגרירות ממוקמת בתל אביב.
היסטוריה
מיד עם הקמת המדינה, הכירה פולין במדינת ישראל. בתל אביב, וגם בירושלים, הייתה לפולין כבר קונסוליה שהוקמה בימי המנדט הבריטי. הקונסול בתל אביב היה יהודי בשם רפאל לוץ שמונה בפברואר 1946. הקונסוליה הייתה ממוקמת בבניין בנק פ.ק.או. ברחוב אלנבי. עם כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, הוסכם על החלפת נציגים בדרג ציר (הנציגויות הדיפלומטיות הראשונות שפתחה מדינת ישראל ברחבי העולם לאחר הקמתה היו צירויות ולא שגרירויות, מטעמי צניעות). בתחילת 1949 שלחה מדינת ישראל את ישראל ברזילי כציר לפולין. ביוני 1949 חתמו פולין וישראל על הסכם מסחרי, מטעם פולין חתם על ההסכם רפאל לוץ. באוקטובר 1949 הודיעה פולין שבקרוב יתמנה ציר פולין בישראל. את ההודעה מסר קונסול נוסף שהיה לפולין בירושלים, גם עוד מימי המנדט. ציר פולין בישראל הראשון מונה לבסוף רק ב-1954.
באפריל 1963 שודרגה הצירות של פולין בישראל לדרג שגרירות, במקביל לצירות ישראל בפולין. השגריר הראשון של פולין בישראל הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה זלמן שזר ב-14 באוקטובר 1963. שגרירות פולין בישראל הייתה ממוקמת אז בצמוד לקונסוליה ובנק פ.ק.או. ברחוב אלנבי.
שגרירות פולין בישראל נסגרה ב-18 ביולי 1967, יחד עם עוד מספר מדינות מברית ורשה, עקב ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות בעקבות מלחמת ששת הימים. עם זאת הבנק הממשלתי הפולני פ.ק.או. המשיך לפעול בישראל. שגרירות פינלנד שימשה כנציגות לענייני פולין בישראל. ואילו בפולין שימשה הולנד כנציגות ישראל.
בסוף 1984 החלו דיונים על חידוש הסחר בין המדינות, ובאפריל 1986 ישראל ופולין הסכימו להחליף נציגים דיפלומטיים. נציגות פולין הייתה אמורה להיות בתוך בניין בנק פ.ק.או., אך המפקחת על הבנקים גליה מאור לא אישרה זאת ונבחר מיקום אחר. באוקטובר 1988, לאחר פגישה של שר החוץ שמעון פרס עם שר החוץ הפולני, הוסכם להעלות את היחסים בין המדינות לדרג צירות. ב-1990 הנציגות של פולין הועלתה שוב לדרג שגרירות.
ב-18 בפברואר 2018, לאחר שראש ממשלת פולין מטאוש מורבייצקי אמר במסיבת עיתונאים כי "אנחנו לא נעניש מי שיאמר שהיו משתפי פעולה פולנים בשואה עם הנאצים. אכן היו כאלה, כפי שהיו גם פושעים אוקראינים ויהודים משתפי פעולה", רוססו צלבי קרס על שער השגרירות.
יוסף בן-דוד (ראש עיריית טבריה)
יוסף (יוסי) בן-דוד (נולד ב-19 בדצמבר 1969) הוא ראש עיריית טבריה לשעבר.
ביוגרפיה
בן-דוד נולד וגדל בטבריה. בצבא שירת בחיל השריון בתפקיד מפקד טנק בחטיבה 7. הוא בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ובמדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת חיפה. בשנים 1994–1997 שימש כיושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטת חיפה.
הוא נמנה עם חבר הנאמנים ועל חברי הסנאט של אוניברסיטת חיפה ומשמש דירקטור בחברת איסתא ליינס.
בשנת 1998 נבחר לעמוד בראש רשימת הדרך השלישית למועצת העיר טבריה. הרשימה זכתה למנדט אחד ובן דוד נבחר לכהן במועצת העיר ושימש במהלך הקדנציה כסגן ראש העיר, מנהל אגף הקהילה, הרווחה והשירותים החברתיים, תחת ראש העיר בנימין קריתי. בהמשך הצטרף למפלגת הליכוד ונבחר לעמוד בראש רשימת הליכוד למועצה בבחירות 2003 ולמועמד הליכוד לראשות העיר. בן דוד זכה ל-35.41% מקולות הבוחרים והפסיד לזוהר עובד. במהלך קדנציה זו שימש כיו"ר האופוזיציה ויו"ר ועדת הביקורת. בבחירות 2008 התמודד שוב מול עובד וזכה ל-34.42% מקולות הבוחרים, אל מול 46.40% לעובד. רשימת הליכוד בראשותו לא עברה את אחוז החסימה.
בן-דוד נשוי ואב לשניים.
מרדן פאלאס
מרדן פאלאס (בטורקית: Mardan Palace; בתרגום חופשי: "ארמון מרדן") הוא מלון יוקרתי הממוקם במחוז לארה שבאנטליה טורקיה, בבעלותו של איש העסקים היהודי-אזרי טלמן איסמאילוב. המלון הוגדר בתור אתר הנופש היוקרתי ביותר באירופה ולרחבי הים התיכון.
היסטוריה
המלון נפתח לקהל ב-23 במאי 2009 ובאירוע הפתיחה נכחו מריה קארי, קנדל ג'נר, שרון סטון, ריצ'רד גיר, מוניקה בלוצ'י, פריס הילטון, סיל, טום ג'ונס ונשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב. מועדון הכדורגל שחטאר דונצק האוקראיני היה אורח הכבוד של המלון בשנת 2011 ובשנת 2012 אורח הכבוד היה המועדון סטיאווה בוקרשט. שתי הקבוצות התאמנו באנטליה תחת חסותו המלאה של טלמן איסמאילוב.
עלות
עלות בנייתו של מרדן פאלאס מוערכת ב-1.4 מיליארד דולר. במלון נמצא אקווריום הדגים הגדול ביותר ברחבי הים התיכון ובו מעל ל-2,400 דגים. המלון מכיל 560 חדרים, 1,100 מטרים רבועים של שטחי ספא וחוף פרטי מלאכותי משלו המורכב מ-9,000 טונות של חול שייובא ממצרים. בין חומרי הבנייה של המלון נכללו 10,000 מטרים רבועים של זהב, 500,000 קריסטלים ו-23,000 מטרים רבועים של שיש איטלקי.
המלון נמכר לחברה טורקית בסוף שנת 2015 בעבור 124 מיליון דולרים בלבד.
מידע נוסף
המלון מתפאר בבריכת שחייה בגודל של 5 אקרים אשר במרכזו ניצבת מסעדה של מאכלי ים. מסעדה זו מוקפת בארבעה אקווריומים ובהם מעל ל-3,000 מינים שונים של דגים.
ג'ק יוסטון
ג'ק אלכסנדר יוסטון (באנגלית: Jack Alexander Huston; נולד ב-7 בדצמבר 1982) הוא שחקן אנגלי ממוצא יהודי, המוכר בזכות תפקידו כריצ'רד הארו בסדרת הדרמה "אימפריית הפשע" ברשת HBO ובזכות תפקידו כאודיס ווף בעונה הרביעית של סדרת הפשע "פארגו" ברשת FX, ובקולנוע הוא ידוע בשל הופעותיו בסרטים "הרוג את יקיריך", "חלום אמריקאי" ובתור הדמות הראשית בסרט האפי "בן חור"; חידוש לסרט בן-חור משנת 1959.
ביוגרפיה
יוסטון נולד בלונדון למשפחה נוצרית. אביו אמריקאי ושמו וולטר אנתוני "טוני" יוסטון. אימו בריטית ושמה ליידי מרגו לוויניה (כלומונדלי), וסבתה של אימו הייתה המרקיזה של כלומונדלי, סיביל ששון, והיא ממשפחה יהודית שדרכה הם צאצאים של דוד ששון. דודו הוא שחקן הקולנוע דני יוסטון.
יוסטון הופיע לראשונה בתפקידים גדולים בדרמה "פקטורי גירל" בתור המשורר ג'רארד מלאנגה, בסרט הפעולה הבדיוני "נחיתה רכה" בו שיחק בתור וולפריק בנו של המלך הארטוגר (ג'ון הארט) ובסרט האימה "Shrooms". ב-2009 שיחק יוסטון בדרמה "שרינק" בתור השחקן שיימוס המכור למים ואלכוהול והופיע בתפקיד משני בסדרה "איסטוויק".
משנת 2010 משחק יוסטון בסדרת הפשע המצליחה "אימפריית הפשע" בתפקיד ריצ'רד הארו, מהדמויות המורכבות והמעניינות ביותר בסדרה. יוסטון פרש מן הסדרה בתום העונה הרביעית ולא המשיך לעונה החמישית.
בנוסף הופיע יוסטון בשובר הקופות "דמדומים 3: ליקוי חמה" בתפקיד המלך רוייס השני ובדרמות "הרוג את יקיריך" בתפקיד המשורר ג'ק קרואק, "לא מתפוגג" ובעיבוד הקולנוע לרומן "רכבת לילה לליסבון".
בשנת 2016 שיחק בגרסה מחודשת לדרמה ההיסטורית "בן חור" בבימויו של טימור בקממבטוב ובכיכובם של מורגן פרימן, טובי קבל ואיילת זורר.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה", לצדם של ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין.
בשנת 2019 גילם את רוברט קנדי בסרטו של מרטין סקורסזה "האירי" ושכתב על ידי סטיבן זאיליאן, המבוסס על ספר הזיכרונות משנת 2004 "שמעתי שאתה צובע בתים" מאת צ'ארלס ברנדט.
בשנת 2020 לוהק לעונתה השנייה של סדרת הדרמה והפשע "מצוד", בתור הטרוריסט אריק רודולף, שביצע את הפיגוע בפארק האולימפי סנטניאל שאירע ב-1996.
בשנת 2021 לוהק לסרטו הביוגרפי של רידלי סקוט "בית גוצ'י", אודות חייו של מאוריציו גוצ'י, ראש בית האופנה גוצ'י, בידי גרושתו, פטריציה רג'יאני.
חיים אישיים
יוסטון נמצא במערכת יחסים עם הדוגמנית האמריקאית שאנן קליק החל מ-2011. השניים הורים לשני ילדים, בת שנולדה ב-2013 ובן שנולד ב-2016.
מיכל ושינסקי
מיכל ושינסקי (בפולנית: Michał Waszyński, נולד משה וקס; 29 בספטמבר 1904 – 20 בפברואר 1965) היה במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן קולנוע פולני, יהודי מומר. הוא פעל בארצו ומאוחר יותר באיטליה, בארצות הברית ובספרד.
ביוגרפיה
מיכל ושינסקי נולד ב-29 בספטמבר 1904 כמשה וקס (Mosze Waks) למשפחה יהודית פולנית בעיר קובל, עיר מחוז בווהלין (כיום באוקראינה), אשר באותה תקופה השתייכה לאימפריה הרוסית. הוריו, פיוטר וססיליה לבית פלץ, התגוררו ברח' לוצק 26, רחובה הראשי של העיר קובל.
כשגרמניה כבשה במלחמת העולם הראשונה את החלק הזה מאירופה, משה וקס עבר בתחילה לוורשה ומאוחר יותר לברלין. בעודו גבר צעיר, עבד כעוזר במאי לבמאי פרידריך וילהלם מורנאו. עם שובו לפולין שינה את שמו למיכל ושינסקי, ונטבל לנצרות הקתולית.
בשנות ה-30 הפך ושינסקי לבמאי הסרטים הפורה ביותר בפולין: הוא ביים 37 מתוך 147 הסרטים שנעשו בפולין באותו עשור. ברבים בסרטיו שיחק ויטולד זכרביץ', כוכב הקולנוע הפולני של התקופה. לצד הסרטים הפופולריים בפולנית, אותם ביים לקהל הרחב, הוא ביים גם סרט חשוב ביידיש: "הדיבוק", הנחשב כיום לאבן דרך בקולנוע היידי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בזמן הפלישה הגרמנית למערב פולין, והפלישה למזרח פולין על ידי הרוסים, ושינסקי נמלט מוורשה המופצצת לביאליסטוק. עיר זו נכבשה על ידי הגרמנים בספטמבר 1939 והועברה כעבור שבועות ספורים לברית המועצות, תחת תנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ושינסקי החל קריירה חדשה כבמאי תיאטרון, בתחילה בביאליסטוק ומאוחר יותר במוסקבה.
בקיץ 1941, לאחר פלישת גרמניה לברית-המועצות, הצטרף ושינסקי לצבא הפולני שאורגן מחדש על ידי הגנרל ולדיסלב אנדרס (שהיה מנאמני הממשלה הפולנית הגולה בלונדון). בסופו של דבר הועבר לפרס (איראן), ומאוחר יותר, כחייל בגיס השני של הצבא הפולני, הוצב במצרים ובאיטליה. כחלק מיחידת הסרטים של הצבא צילם יומן תעמולה על הקרב על מונטה קאסינו, בו היה לפולנים תפקיד מרכזי. עם תום המלחמה נשאר באיטליה, והפיק שלושה סרטים באיטלקית.
מאוחר יותר עבד כמפיק עבור האולפנים האמריקניים הגדולים באיטליה ובעיקר בספרד; הוא הופיע בכתוביות כמייקל ושינסקי. בין הסרטים עליהם עבד: "האמריקני השקט" (1958) (מפיק שותף), "אל סיד" (1961), ו"נפילת האימפריה הרומית" (1964) (מפיק בכיר ומפיק שותף). עבד עם סופיה לורן, אורסון וולס וסמואל ברונסטין.
הוא ביים למעלה מחמישים ושניים סרטים (1929–1948), והפיק עוד שישה (1964- 1956), כתב תסריטים, שיחק בשני סרטים, ושימש בתפקידים נוספים הקשורים לקולנוע ולטלוויזיה.
ושינסקי נפטר מהתקף לב ב-20 בפברואר 1965 במדריד, ונקבר בטקס הלוויה קתולי ברומא.
פרשת לי זיתוני
בעודם בצרפת הודה חייט בדריסתה של זיתוני, הביע על כך צער וציין כי אינו מעוניין לחזור לישראל. עורכי דינו של רוביק מסרו שהשניים מסרבים משום שהם חוששים שבישראל יקבלו עונש כבד מאוד. הניסיון של הרשויות בישראל להביא להסגרתם לישראל נכשל, משום שבהתאם לחוק ההסגרה הצרפתי, צרפת לא מסגירה אזרחים צרפתים למדינות שאינן חברות באיחוד האירופי. לאחר שמשפחתה של זיתוני הגישה תלונה במשטרת צרפת, נשפטו חייט ורוביק בצרפת ונדונו למאסר ולקנס.
טרם הדריסה
ב-6:30 בבוקר עזבו חייט ורוביק את המועדון, נכנסו למכוניתם והחלו לנסוע בפראות ברחובות תל אביב. בעקבות כך החלו להגיע למוקד המשטרה תלונות על כך שמכונית BMW משתוללת באזור. ניידת המשטרה שנשלחה למקום לא הצליחה לאתר את הרכב.
דריסתה של לי זיתוני
בשעות הבוקר של 16 בספטמבר 2011 הייתה לי זיתוני בדרכה לחדר הכושר שבו הייתה אמורה להעביר שיעור. בשעה 6:45, בעת שחצתה את צומת הרחובות ויצמן-פנקס בתל אביב, פגע בה רכב ספורט שחור מסוג BMW ובו חייט ורוביק. בשל עוצמת המכה הגבוהה נזרקה זיתוני לנתיב הנגדי, שם פגעה ברכב אחר והיא נהרגה. רוביק וחייט לא התעכבו להושיט יד או להזעיק עזרה, אלא נמלטו במהירות רבה ברכבם מזירת התאונה כשהם מתעלמים מרמזורים אדומים שהיו בדרכם. השניים הסתירו את הרכב, שניכרו בו סימני הפגיעה, בחניון של הבניין שבו גר רוביק בתל אביב. מספר שעות לאחר מכן, בעת שזהות הדורסים עדיין לא הייתה ידועה, הצליחו השניים להימלט מישראל יחד עם נשותיהם וחלק מילדיהם.
איתור הדורסים והפעילות להעמדתם לדין
לאחר התאונה החלו כוחות המשטרה, חבריה ובני משפחתה של זיתוני לערוך חיפושים ברחבי ישראל אחר מכונית ה-BMW השחורה, ולבסוף לאחר שהגיע דיווח משומר שעובד בבניין סמוך על רכב דומה שראה בכניסה ל"רובע לב העיר" הצליחו לגלות כי הרכב היה שייך לאריק רוביק. כשהגיעו לדירתו גילו כי היא ריקה וכי רוביק הספיק לברוח לצרפת יחד עם קלוד-איזק חייט. חוקרי המשטרה קבעו כי בטרם התאונה שתו רוביק וחייט משקאות אלכוהוליים באזור תל אביב ורמת גן, ועזבו לבסוף את הפאב בסביבות 6:00 בבוקר, כאשר זמן קצר לאחר מכן דרסו את זיתוני. כמו כן לא הצליחו לקבוע מי נהג ברכב בעת שזיתוני נדרסה.
בעקבות כך, ביקשה משטרת ישראל מהאינטרפול סיוע בהסגרתם של רוביק וחייט לישראל, ובהמשך הוצא צו מעצר בינלאומי נגד השניים.
תגובות החשודים
בראיון טלפוני לחדשות ערוץ 10 שהתקיים ב-22 בספטמבר 2011, אמר חייט: כמו כן אמר חייט:
ב-23 באוקטובר 2011 ציינו חייט ורוביק כי שוחחו עם עורך דין ישראלי המתמחה בתאונות הדרכים, וביקשו שיבדוק את האפשרויות שלהם לעסקת טיעון או לקבלת גזר דין מסוים.
החשוד נתפס בצרפת בגין עבירת מהירות
רועי פלד, שהיה בן זוגה של זיתוני אמר בתגובה:
שיתוף הפעולה בין ישראל לצרפת
כיומיים לאחר תאונת הפגע וברח הצהיר משרד פרקליטות המדינה כי הרשויות בישראל נמצאות בקשר עם הרשויות בצרפת בנוגע ללי זיתוני והתיירים הצרפתים המעורבים בתאונה. אף על פי כן, משום שאין הסכם הסגרה בין ישראל וצרפת, החוק הצרפתי מקשה במידה רבה על הסגרתם של חייט ורוביק לישראל, אלא אם כן הם יסכימו מרצון לעשות כן. לדברי התובע הצרפתי במקרה, אם השניים יורשעו בצרפת, הם יעמדו בפני עונש מאסר מינימלי בעל תקופה מקסימלית של 10 שנות מאסר לעומת תקופה של 14 שנים אותה הם צפויים לקבל אם יישפטו בישראל.
ב-21 בספטמבר 2011 פגש שגריר צרפת בישראל, כריסטוף ביגו, את משפחתה של זיתוני, שדרשה שיפעל להסגרתם של רוביק וחייט לישראל. ביגו ציין בתגובה כי צרפת תעשה מאמץ להביא את השניים לישראל. ביגו ציין גם כי ישנו שיתוף פעולה הדוק בין גורמי אכיפת החוק בישראל ובצרפת, וכי ישראל וצרפת מחויבת להביא את החשודים לדין. באוקטובר 2011 מינתה צרפת שופט חוקר לבקשת מדינת ישראל והמשפחה.
בסוף דצמבר 2011 כתבה קרלה ברוני, אשתו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, מכתב אישי לאמה של זיתוני שבו היא הביעה את תנחומיה על מותה של זיתוני. במכתבה כתבה ברוני:
אבק (להקה)
אבק היא להקת רוק מתקדם ישראלית שמנגנת מוזיקה מורכבת ודיסוננטית. הלהקה מזוהה עם תנועת Rock in Opposition.
פרשת לי זיתוני
שיתוף הפעולה בין ישראל לצרפת
בינואר 2012, במהלך ישיבת הבהרה מיוחדת שנערכה בנושא בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות שבכנסת, הצהיר השגריר ביגו כי אין סיכוי רב שרוביק וחייט יוסגרו לישראל מצרפת. ביגו ציין כי
אבק (להקה)
הלהקה הוקמה בגוש דן בראשית שנות האלפיים, דרך פורום באינטרנט. בתחילת הדרך נקראה ורדון, אך במהלך הזמן שינתה כיוון מוזיקלי ומשכך גם את שמה. החבר המוכר ביותר בלהקה הוא המתופף האמריקאי דייב קרמן שניגן בין השאר ב-5UU's וב-U Totem. בשנת 2004 יצא אלבום הבכורה שלהם, הקרוי על שמם בלייבל קיוניפורם (Cuneiform) בארצות הברית, המתמחה ברוק מתקדם ואוונגרד.
פרשת לי זיתוני
פעילות עמותת "צדק בשבילי - Justice For Lee" להסגרת הדורסים למשפט בישראל
רועי פלד, מי שהיה בן זוגה של זיתוני, הקים את עמותת "צדק בשבילי - Justice For Lee" כדי למצות את הדין עם דורסיה של לי זיתוני, לסייע למשפחות נפגעי תאונות הפגע וברח, אך גם על מנת למנוע מקרים דומים בעתיד.
החקירה הפלילית בצרפת
במהלך יולי 2012, לאחר שבקשת הסגרתם של חייט ורוביק לישראל נדחתה, משפחתה של זיתוני הגישה תלונה בצרפת נגד השניים. העיתון הצרפתי לה פיגארו הקדיש את כותרת העמוד הראשי שלו לסיפור, והסביר כי שני החשודים נהנים מפרצה משפטית אשר מאפשרת להם להיות חופשיים בצרפת - השלטונות הצרפתיים לא יכולים לפעול ללא תלונה, בעוד שהרשויות בישראל לא יכולות לפעול מבלי שהחשודים יוסגרו לישראל. על פי העיתון, בעקבות הצעד של משפחתה של זיתוני יישפטו רוביק וחייט בצרפת.
ב-11 ביולי 2012 הורה בית המשפט בצרפת לחקור את חייט ורוביק בחשד להריגה בנסיבות מחמירות. ב-3 בדצמבר 2014 גזר בית משפט בפריז חמש שנות מאסר על רוביק ו-15 חודשי מאסר על חייט, ללא זכות לשחרור מוקדם. בנוסף הוטל עליהם קנס, ורישיונות הנהיגה שלהם נשללו לצמיתות. במאי 2016, שוחרר רוביק על ידי שופט בעסקת טיעון שחתם ובטענת התנהגות טובה, וכי נולד לו ילד.
ביולי 2016 נתפס רוביק כשהוא נוהג בגילופין, בעת עיכובו תקף שוטר ובכך הפר את תנאי השחרור שלו ושב לבית הסוהר עד 2019.
למך (משחק קלפים)
לֶמֶך או חוּשַם הוא משחק קלפים עממי שהיה אהוב על ילדים בשנות ה-50 של המאה ה-20. ככל הנראה, מקור המשחק בסין או בהודו. בדרום אמריקה קרוי המשחק "Culo Sucio". בתרגום מילולי מספרדית, משמעות השם היא "ישבן מלוכלך", ובתרגום חופשי "ביש מזל".
מטרת המשחק
מטרת המשחק היא לצבור את מספר הסדרות הרב ביותר של ארבעה קלפים בעלי אותו מספר או סימן ולהימנע מה"חושם" (הקלף הבודד, שאין לו סידרה).
מהלך המשחק
השחקן הראשון מעביר קלף (לפי בחירתו) לשחקן שבא אחריו, בלי לחשוף את הקלף. המשתתף שעומד לקבל את הקלף יכול לדחות אותו, ולבקש קלף אחר. אם המקבל דחה את הקלף, המעביר חייב לתת לו קלף אחר ואותו הוא מוכרח לקבל. כל שחקן בתורו מושך קלף מידו של השחקן ששיחק לפניו, כאשר הקלפים אחוזים בידו של בעל הקלפים, וגבם מופנה אל השולף, אשר אינו יודע באיזה קלף הוא בוחר.
כאשר לאחד השחקנים יש סדרה שלמה של ארבעה קלפים בעלי אותו ערך, הוא צריך להוריד את הקלפים הפוכים על השולחן. אם ביד השחקן זוגות קלפים תואמים, מניחם על השולחן כשפניהם כלפי מעלה. המשחק מסתיים כאשר כל הזוגות מונחים על השולחן.
בסיום המשחק נותר שחקן עם קלף הג'וקר ביד - קלף שאין לו בן זוג. שחקן זה הוא המפסיד, והוא "זוכה" למספר הנקודות השליליות הגבוה ביותר. כל שאר השחקנים זוכים לניקוד על פי מספר הסדרות שהורידו לשולחן. המפסיד מכונה, על פי שם המשחק, "חושם", "למך", או "ביש מזל".
אסטרטגיות
מכיוון שכך, במהלך המשחק מנסה כל שחקן לגרום לשחקן השולף קלף מבין הקלפים שבידיו לבחור דווקא את הקלף המיוחד. שחקנים יעשו כן תוך שימוש באסטרטגיה ישירה (הצבת החושם באופן בולט במרכז קלפיהם), באסטרטגיה עקיפה (החבאה לכאורה של החושם, מתוך מטרה שיימצא "דווקא") ובשיטות הטעייה שונות.
ניתן לשלב הטלת משימות על מפסידים. כמו כן, אפשר גם לגוון את חוקי המשחק. למשל:
בויקו דימיטרוב
בויקו גאורגייב דימיטרוב (בבולגרית: Бойко Георгиев Димитров; נולד ב-5 ביוני 1941, פלבן, ממלכת בולגריה) הוא דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1989–1990 כיהן כשר החוץ האחרון של הרפובליקה העממית של בולגריה וכשר החוץ הראשון של בולגריה.
קורות חייו
בויקו דימיטרוב נולד בפלבן והתייתם בגיל צעיר. הוריו שהיו פרטיזנים חברי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, נהרגו במהלך קרבות מול המשטרה הבולגרית. בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה אומץ על ידי גאורגי דימיטרוב. ב-1963 סיים את המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה ובהמשך, הועסק במשלחת הבולגרית לאו"ם. ב-1967 התקבל רשמית כחבר במפלגה הקומוניסטית של בולגריה. בין השנים 1978–1982 כיהן כשגריר בולגריה לקובה. ב-1981 הפך לחבר מן המניין במועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית. ב-1989, במהלך סתיו העמים ולאחר הדחתו של טודור ז'יבקוב, התמנה פטר מלאדנוב לראש מועצת המדינה ודימיטרוב החליף אותו כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של גאורגי אטנסוב. דימיטרוב היה שר החוץ האחרון בעידן הרפובליקה העממית של בולגריה. הוא המשיך לכהן גם בממשלתו של אנדריי לוקאנוב והיה לשר החוץ הראשון בעידן בולגריה.
למינה גרעינית
הלמינה היא רשתות סבוכות של חלבונים המחזיקות ומייצבות את המעטפת, אשר מהוות חלק מסיבי הביניים של התא. הלמינה היא רשת בתוך הגרעין של רוב התאים. היא מורכבת מסיבי ביניים וקרום חלבונים הקשורים. מלבד מתן תמיכה מכנית, הלמינה הגרעינית מסדירה תהליכים חשובים בתא כגון שכפול ה-DNA ואת חלוקת התא. בנוסף, היא משתתפת בארגון הכרומטין  וזה מנחה את קומפלקס הנקבובית הגרעינית המוטבע על גרעיני המעטפה.
הלמינה הגרעינית מזוהה עם הפן הפנימי הכפול של המעטפת הדו-שכבתית של הגרעין ואילו הפן החיצוני רציף עם רשתית תוך-פלזמית. הלמינה הגרעינית דומה למבנה המטריקס בגרעין, אבל האחרון משתרעת לאורך נוקלאופלזמה.
מבנה והרכב
תת היחידה של הסיב היא מונומר, חלבון ארוך בעל שני ראשים (מונומר = גן אחד), לא פעיל. שני מונומרים מתלפפים זה בזה ויוצרים דימר. שני דימרים מתלפפים אלו באלו ויוצרים טטרהמר. וכך הלאה. כלומר, מסיב דק נוצר סיב חזק ועבה המשמש לחיזוק.
רק כאשר הוא מתעבה והופך לסיב בעל מבנה חיזוקי הוא הופך לפעיל.
תפקיד הלמינה בזמן חלוקת הגרעין
הלמינה יכולה להימצא בשני מצבים : האחד במצב לא מזורחן ואז היא אחראית על ייצוב מעטפת הגרעין ובמצב בשני בו הלמינה במצב מזורחן. במצב זה תפקידה להתפרק ולאפשר לDNA להתחלק. כדי שהגרעין יוכל להתחלק לשני גרעינים צריכות להיווצר 2 מעטפות, ללמינה יש חלק בהתפרקות המעטפת לחתיכות קטנות (לא לרסיסים). לאחר ההתפרקות מתרחש תהליך הורדת הזירחון: הסרת הזרחנים מהחלבונים בלמינה והשבת הלמינה במצב הקודם של ייצוב מעטפת הגרעין, כלומר הDNA מתקשר שוב ללמינה ואז הממברנות מתחברות יחדיו והלמינה סוגרת מבפנים את הממברנה ויוצרת מעטפת חדשה.
פרדקה מזיא
פְרֶיְדָה (פְרֶדקָה) מַזיָא (25 באוגוסט 1922, א' באלול תרפ"ב, סוסנוביץ, פולין – 16 בינואר 1994, ד' בשבט תשנ"ד, קיבוץ העוגן) הייתה חברת המחתרת היהודית במלחמת העולם השנייה, ניצולת השואה ומחנכת ישראלית, אשת הקיבוץ, מעדי משפט אייכמן, יוזמת ומלוות המשלחת הראשונה של בני נוער ישראלים לפולין (1965) ומיוזמי ומייסדי מכון משואה.
ביוגרפיה
פרידה אוֹקסֶנהנדלֶר נולדה באוגוסט 1922 בעיר סוסנוביץ שבשלזיה, בדרום-מערב פולין, במשפחה יהודית ציונית בעלת מסורת של תרבות גרמנית. הייתה חברה בתנועת "הנוער הציוני" וסיימה את לימודיה בגימנסיה פולנית.
ב-1939, כשהייתה בת 17, פרצה מלחמת העולם השנייה, וכחברת תנועת הנוער, ובהמשך כחברת ארגון המחתרת היהודית, שימשה כמדריכת נוער, כאחות בבית חולים של הקהילה היהודית וכמנהלת מעון לתינוקות בגטו סוסנוביץ. באפריל 1943 נישאה לעזריאל (יוּזֶק) קוז'וך (1919–1943), שהיה מרכז קן התנועה ומראשי המחתרת בגטו; הוא נהרג 4 חודשים אחר כך, ב-1 באוגוסט 1943.
עם תחילת הגירושים מהגטו נשלחה מזיא על ידי המחתרת כקַשָׁרית אל מעבר לגבולות שלזיה עילית (שסופחה לשטחי גרמניה), לשטחי פולין האחרים. ביחד עם עוד חברי מחתרת יצרה קשר עם המחתרת הפולנית וכן עם מבריחים שבעזרתם הועברו עשרות יהודים משלזיה לצ'כוסלובקיה ומשם אל מחוץ לגבולות הרייך. בתוך פעילות זו נעצרה ונשלחה לבית הסוהר של הגסטאפו בקטוביץ; רגעים לפני שהועלתה על המשאית למחנה אושוויץ, חולצה על ידי קצין הגסטאפו של סוסנוביץ, ששוחד על ידי חברים מהגטו. לאחר בריחתה הגיעה לבודפשט בירת הונגריה, ושם קיבלה סרטיפיקט וב-6 במרץ 1944 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יצחק.
לאחר תום המלחמה נשלחה מטעם הסוכנות היהודית כמדריכה למחנות העקורים באיטליה. ב-1946 נישאה בשנית, לאהרן מזיא (1910–2004), שהיה מראשי "החלוץ הכלל-ציוני" בפולין ובארץ היה מראשוני המתיישבים בקיבוץ ניצנים, מחנך ובהמשך מנהל בית הספר אורט ברחובות. עם נישואיה עברה לניצנים, ושם נולדה בתה עידית (קשת). בתחילת שנת 1948 עזבה המשפחה הצעירה את הקיבוץ ועברה למושבה כרכור, שם שימשה מזיא כאחות במחנה עולים. בכרכור נולדה לה בת נוספת, צביה, שנפטרה כעבור מספר חודשים.
מזיא הייתה חדורת ייעוד לתעד, לספר ולכתוב על השואה, והחלה לפעול בכיוונים אלה. במסגרת זו הקליטה עדויות קולקטיביות (המצויות בארכיון יד ושם ובבית לוחמי הגטאות), ובשנות ה-50 החלה לכתוב פרקי זיכרונות מקורותיה וקורות תנועות הנוער היהודי בשלזיה עילית בשנות המלחמה. הזיכרונות נקבצו בספר, "רֵעים בסער", שעמד להופיע לקראת משפט אייכמן, התעכב וראה אור בשנת 1964 בהוצאת יד ושם. בתוך כך פרסמה קובץ סיפורים לילדים על השואה בשם "חברי הקטנים: ספורים לילדים מימים עצובים" (הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב; מהדורה מחודשת הופיעה בהוצאת ירון גולן כעבור כ-30 שנה (תשנ"ג) עם איורים מאת יעקב גוטרמן, תחת הכותרת "אבא שבתמונה").
בשנת 1961 הייתה בין העדים במשפט אייכמן.
באביב 1963 נסעה לוורשה כחברת המשלחת הרשמית לציון 20 שנה למרד גטו ורשה. בעקבות התנסות זו יזמה את הרעיון להוציא משלחות בני נוער ישראלים לפולין. תחילה נתקלה בחוסר שיתוף פעולה מצד הגורמים הממלכתיים, אך חרף זאת באפריל 1965 הוציאה משלחת נוער ראשונה של תלמידים ממספר בתי ספר תיכוניים בארץ. המשלחת, שלוותה על ידי פרדקה מזיא, שמחה הולצברג ויורק פלונסקי, השתתפה בטקס במלאת 20 שנה לשחרור מחנה אושוויץ. לאור ההדים החיובים מן הביקור, כעבור שנה, באוגוסט 1966, יצאה משלחת שנייה, הפעם בחסות משרד החינוך. משלחת זו לוּותה על ידי מזיא ביחד עם המפקח הארצי גרשון ברגסון והמפקח סימון בר-זמרא.
בתוך כך יזמה הכנסת לימודי השואה לתוכנית הלימודים. היא הצליחה לשכנע בעניין זה את ראש עיריית רמת גן קריניצי והדריכה תלמידים בנושא השואה בתיכון בליך.
באותן שנים יזמה את הקמת מכון משואה – מפעל הנצחה ליד קיבוץ תל יצחק, שיתמקד בעבודה חינוכית. ההכרזה על הקמת המוסד נערכה ב-1964 בכינוס של חברי תנועות הנוער הציוניות בתקופת השואה, ואבן הפינה למוסד הונחה ב-1965. מדרשה זו ללימודי השואה עוסקת בין השאר בהעברת סמינרים וימי עיון ללימוד תקופת השואה.
ב-1962 נפרדה מזיא מבעלה אהרן, ובשנת 1967 השתקעה בקיבוץ העוגן, ובו פעלה כמחנכת במוסד "רמות חפר". בהמשך שימשה ככלכלנית, ובשל מצבה הבריאותי עברה למלא תפקידים משרדיים. בשנותיה האחרונות סבלה ממצב בריאותי הולך ומחמיר, אך הוסיפה להיות פעילה.
פרדקה מזיא נפטרה בינואר 1994, בגיל 71, ונקברה בקיבוץ העוגן. הותירה בת, עידית קשת, ונכדים. את אוסף ספריה, שרובם עוסק בשואה, תרמה לגבעת חביבה להקמת יד לזכרו של בעלה הראשון, יוזק.
פרסומיה
בעריכתה:
קישורים חיצוניים
במשפט אייכמן:
על משלחת בני הנוער הישראלים הראשונה לפולין (1965):
סראי (מקדוניה הצפונית)
סראי (במקדונית: Сарај, באלבנית: Saraj) הוא כפר במקדוניה הצפונית. העיר היא מרכז הרשות המקומית סראי שבאזור הסטטיסטי סקופיה. בכפר נמצא מסגד חוסיין-שאחובה.
דמוגרפיה
לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2002 אוכלוסיית העיר מנתה 5,232 תושבים. הקבוצות האתניות העיקריות הן :