cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים שטיינר
ביוגרפיה
בין השנים ה'תשל"ז (1977) - ה'תש"מ (1980) למד בכולל האידרא אצל הרב שלמה גורן.
בשנת תשמ"ב כתב לו הרב צבי יהודה קוק מכתב המלצה שבו הוא מבקש ממנו להוציא לאור את ההערות ההלכתיות שכתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק על הגמרא שלו. לאחר פטירת הרצי"ה ערך והוציא לאור עם הרב איסר קלונסקי את ספר כתבי הרצי"ה "אור לנתיבתי". כמו כן הוציאו יחד קובץ עליו קובץ בשם "לזכרו". בנוסף, הם ליקטו יחד מאות תשובות, מאמרים, והערות של הרצי"ה העוסקים בהלכה, במטרה להוציאם לאור.
הרב שטיינר הוא ראש רבני מפלגת תקומה, חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל וחבר נשיאות איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
הוראה
הרב שטיינר לימד בישיבת ירושלים לצעירים מעת הקמתה בשנת ה'תשכ"ד. בשנת ה'תשכ"ט (1969) מונה על ידי הרב צבי יהודה קוק לר"מ בישיבת מרכז הרב. הוא מכהן בתפקיד זה עד היום, אך בשנת תשע"ג הפסיק לשמש כר"מ לשיעור קבוע בגמרא. הוא עדיין מעביר שיעור שבועי באמונה על ענייני ארץ ישראל והלכותיה ולעיתים נותן שיעורים באירועים בישיבה, וחותם על כרוזים שונים להביע את עמדתה הציבורית של הישיבה. נחשב לאחד המוסמכים מתלמידי הרצי"ה להביע עמדות בהנהגה הציבורית, כך למשל כרוזו המפורסם של הרצי"ה לא תגורו על פינוי יישובים נכתב על ידו בהוראת רבו. לדבריו השפעה רבה בציונות הדתית.
בשנת ה'תשנ"ט (1999) שב ללמד בביתו לתלמידי הישיבה לצעירים עד תחילת העשור השני של המאה 21.
במשך השנים שימש כר"מ גם בישיבות ניר שבקריית ארבע, אור עציון, 'בית מדרש לתורה' ואחרות. הוא מלמד במדרשת בת-ציון בקריית משה והיה ממייסדי רשת אולפנות צביה יחד עם הרב איתן אייזמן ואחרים. הוא מעביר את השיעור השבועי המרכזי בישיבת עטרת נחמיה בתל אביב שהוא נשיאה. עד לפני מספר שנים העביר שיעור שבועי גם בישיבת בית אל.
משפחתו
בשנת תשכ"ד נשא לאישה את פועה (שכתבה את הספרים "מתוך ההפיכה", "ההר הטוב הזה", "למלכה אין כתר"), בתו של הרב שלמה זלמן מן-ההר, והם מתגוררים ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
לזוג שמונה ילדים.
בין גיסיו: הרב עמיאל שטרנברג - ראש ישיבת הר המור, הרב יששכר גואלמן - לשעבר מפמ"ר תנ"ך במשרד החינוך, הרב ישעיהו שפירא איש חינוך בעל אתר שו"ת הלכה אקטואלי, (גם אפליקציה מתאימה), הרב חיים מן ההר - לשעבר ראש ישיבת 'תורת ירושלים' של קהילת מתמידים.
משנתו
הרב שטיינר דוגל בציות לגדולי הדור בכל שאלה הלכתית, ובפרט בשאלות שהן מורכבות או חמורות מבחינת השלכותיהן, כגון אלו הקשורות לענייני כלל ישראל. הוא רואה ברב אברהם יצחק הכהן קוק ובבנו הרב צבי יהודה קוק גדולי דור מיוחדים, בכך שבנוסף לגדלותם ההלכתית היו גדולים גם בתפיסה אמונית. את הרב קוק הוא מציין כמי שחולל מהפך בתפיסת העולם ההלכתית, בין השאר בכך שקבע שעם תקומת הציונות המצב אינו עוד בגדר "גלות", אלא "גאולה". לאור זאת, הוא סובר שבשאלות כגון אלה יש לפנות לגדולי הדור הממשיכים - באופן כללי - את גישתם של הראי"ה קוק ובנו הרב צבי יהודה ביחס למדינה, שבתוכם הוא מונה את הרב אברהם שפירא, הרב מרדכי אליהו, הרב שלמה גורן והרב אליעזר וולדינברג.
הרב שטיינר מדגיש את הצורך לברר את השאלות הנתונות בוויכוח ציבורי על פי ההלכה. כך הוא עושה בסוגיות כגון: "הסכמי שלום" תמורת שטחים, גבולות הארץ, היחס לבתי המשפט החילוניים, והפגנות נגד חילולי שבת. הוא מתנגד עקרונית ובתוקף למסירת חלקים מארץ ישראל לערבים - אף לא במסגרת של התנתקות. בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקריאת הרב אברהם שפירא לסרב פקודה. הוא קבע שזו "הלכה פשוטה" כלומר שברור שכך הדין, ואמר שהעובדה ש"התנפלו על ר' אברום כשאמר אותה" היא בגלל שלדבריו חסרה דמות כמו הרצי"ה, שהנחיל את העמידה על קיום דין התורה והנחרצות שלא לזוז מההלכה.
בהתאם למשנת רבותיו הרצי"ה והרב שפירא הרב שטיינר תומך בסמכותה הבלעדית של הרבנות הראשית לישראל בענייני היהדות בישראל, ועל כן הוא חתם על מכתבי רבנים נגד גיורים פרטיים שלא על ידי הרבנות והבהרה שלא יכירו בהם, וכן נגד מערכי נתינת כשרות בניגוד לרבנות הראשית, וקריאה לארגון "צהר" לסגת ממערך הכשרות שיזם בניגוד אליה.
הרב שטיינר נודע בשיעוריו על הלכות ארץ ישראל - העוסקים ברבים מהנושאים האקטואליים בהנהגת המדינה: גבולות הארץ, מצוות יישובה וכיבושה, חקיקה דתית, מגורי גוי בארץ ובירושלים, פינוי חלקים מהארץ כחלק מהסכמי שלום, בתי המשפט וערכאות, סירוב פקודה בפינוי יישובים, חובת השמיעה לגדולי הדור, היחס לגוי ועוד. הוא גם מדגיש את המצווה באהבת ארץ ישראל.
מצעד הסינגלים הבריטי (1990–1999)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים "UK Singles Chart" שנערכו משנת 1990 עד שנת 1999.
חיים שטיינר
משנתו
בשנת ה'תשפ"א חתם עם רבנים נוספים על מכתב התנגדות להקמת ממשלה שתזדקק לתמיכה מכל סוג שהיא על מפלגות ערביות.
בתמוז ה'תשפ"ב תמך במבצע של תנועת נחלה להקמת יישובים חדשים ביו"ש, והשתתף בעצמו בעליה לקרקע למאחז החדש יחיש ציון
מצעד הסינגלים הבריטי (1990–1999)
מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, המתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית. בשנות ה-90 התבסס דירוג המצעד על נתוני מכירות סינגלים בחנויות ולא על נתוני שידור שירים.
שבוע של המצעד נמשך מיום ראשון ועד ליום שבת, וארבעים השירים המובילים במצעד נחשפו מדי שבוע בשידור ייעודי בתחנת הרדיו BBC 1.
כתוצאה מהמעבר לפרסום אגרסיבי, הוצאת שירים לרדיו זמן רב לפני הפצתם והתגברות הורדות השירים באינטרנט, החלו סינגלים רבים להיכנס היישר לראשות המצעד.
206 סינגלים הגיעו במהלך העשור לראש המצעד. שירו של בריאן אדמס, שהה במקום הראשון למשך הזמן הרצוף הרב ביותר - 16 שבועות. בכך שבר את השיא לשהיה רצופה במקום הראשון במצעד, בו החזיק שירו של סלים וויטמן משנת 1955, Rose Marie.
למרות ששהה במקום הראשון רק חמישה שבועות, היה שירו של אלטון ג'ון משנת 1997, Candle in the Wind, שמכר בבריטניה חמישה מיליון עותקים, לסינגל הנמכר ביותר בהיסטוריה הבריטית.
הלהקות בעלות המספר הרב ביותר של שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד בשנות ה-90 הן טייק ד'את והספייס גירלז עם שמונה שירים בראש המצעד.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשנות ה-90
♪  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה באותה השנה ♫  – הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה בשנות ה-90
רוח טובה
עמותת רוח טובה היא עמותה ללא מטרת רווח אשר מחברת בין אנשים המבקשים להתנדב לבין עמותות וארגונים הזקוקים למתנדבים. העמותה פועלת תחת קבוצת אריסון בבעלות שרי אריסון, והיא מחזיקה במאגר אפשרויות ההתנדבות הגדול בישראל.
היסטוריה
עמותת רוח טובה נוסדה בשנת 1996 על ידי אירית עצמון ושותפים נוספים. בשנת 2002 נבחר רפי אלול לכהן כיו"ר העמותה, ובשנת 2003 קיבלה העמותה את תמיכת הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון. החל משנת 2008 הצטרפה העמותה לקבוצת אריסון.
אופן הפעולה
העמותה מחזיקה במאגר ההתנדבות גדול ביותר בישראל, המאגד עמותות, ארגונים ומוסדות ציבוריים, הפועלים במגוון תחומים בישראל ומעדכנים בצרכיהם במתנדבים בכל רגע נתון. נכון ל-2021 העמותה מציעה אלפי אפשרויות להתנדבות.
תהליך החיבור בין המתנדבים לבין העמותות שזקוקות למתנדבים מתבצע הן באתר העמותה, בו ניתן לחפש התנדבויות לפי סינונים שונים כגון מיקום, תחום והיקף, והן באמצעות מוקד השירות הטלפוני. העמותה פועלת גם לפיתוח תחום התנדבות עובדים בחברות ובארגונים באמצעות מחלקת 'התנדבות לעסקים', ומציעה להם אפשרויות חיבור להתנדבות עבור עובדיהן.
מחלקות נוספות בארגון כוללות את מחלקת הרשויות המקומיות, הפועלת מול גופים מוניציפליים בישראל, ומחברת בין מתנדבים למגזרים בתחומי הרשויות הנ"ל באמצעות מיזמים חברתיים וקהילתיים כגון '365' שמטרתו היא בניית תוכניות שנתיות בשיתוף הרשויות, ומיזם 'העתק הדבק' שנועד לשכפל ולהעביר פרויקטים מוצלחים לערים וישובים אחרים בישראל.
העמותה מקדמת את העשייה ההתנדבותית במגזר הערבי באמצעות 'מחלקת התנדבות לחברה הערבית', בשיתוף גופים מוניציפליים וחברתיים במגזר הערבי-ישראלי.
מיזם יום מעשים טובים
נכון לשנת 2022 השתתפו בו מיליוני בני אדם מ-109 מדינות שונות.
על יום המעשים הטובים נמתחה בעבר ביקורת על כך שמעשים טובים אינם עניין של יום אחד, אלא של התנהגות מתמשכת. מאז התרחב המיזם לפעילות במהלך כל השנה.
מיזם כולאננה
"כולאננה" הוא מיזם אשר מטרתו לחזק את לכידותה של החברה הישראלית, באמצעות הקמת קהילת עמותות המקדמת חברה הוגנת יותר עבור כלל אזרחי מדינת ישראל. המיזם פותח לראשונה ב"מרחבים" - המכון לקידום אזרחות משותפת בישראל, ואומץ על ידי הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון, מסוף שנת 2014 נוהל המיזם על ידי העמותה בשותפות עם "מרחבים" ובתמיכת קהילת קרנות. מיזם כוללאנה נסגר בשנת 2018 ובמקומו נפתחה התוכנית ללכידות חברתית.
התוכנית ללכידות חברתית
התכנית נוסדה ב-2018 כיוזמה של הקרן המשפחתית על-שם תד אריסון, בשיתוף מכון מרחבים ועמותת רוח טובה מקבוצת אריסון, ומטרתה היא חיזוק לכידותה של החברה הישראלית, דרך ארגונים מהמגזר הציבורי, העסקי והחברתי, השולחים נציגים ונציגות כמשתתפים בה.
לתוכנית שלושה מרכיבים עיקריים: מחזור של עשרה ימי מפגש אחת לשבועיים, ליווי אישי בגיבוש תוכנית הפעולה ובהטמעתה בארגונים, ויצירת קהילה שאליה מצטרפים המשתתפים עם תום מפגשי התכנית.
תוכנית יוצרים שינוי
"יוצרים שינוי" היא תוכנית חינוכית בינלאומית שמטרתה להעצים ילדים ונוער להאמין ביכולתם ליצור שינוי חיובי בסביבתם. התוכנית מיושמת בכ-50 מדינות ברחבי העולם והובאה לישראל בשנת 2011. מאז, מנוהלת התכנית על ידי העמותה ומיושמת במאות בתי ספר בישראל בהמלצת משרד החינוך. תוצרי התוכנית הם מיזמים חברתיים/קהילתיים בתחומי איכות הסביבה, מניעת אלימות, בריאות, רווחה, תזונה, שילוב בקהילה ועוד.
התוכנית מטפחת פעילות חברתית, מחזקת את תחושת המסוגלות, ומאפשרת לתלמידים ליזום, לתכנן וליצור שינוי משמעותי עבורם. תוצרי התהליך מוגשים לתחרות הארצית ״אתגר יוצרים שינוי״, בה נבחרת קבוצה שמייצגת את ישראל בכנס בינלאומי.
מרקור דה פראנס
מרקור דה פראנס (בצרפתית: Mercure de France) הוא כתב עת צרפתי לספרות (וכיום הוצאת ספרים בבעלות הוצאת "גאלימאר" בפריז).
היסטוריה
"מרקור דה פרנס" נוסד ב-1672 על ידי הסופר ז'אן דונו דה ויזה במטרה לספק אינפורמציה לחברה הגבוהה בפריז על חיי חצר המלכות הצרפתי ועל החיים האינטלקטואליים והאמנותיים של צרפת ברבע האחרון של המאה ה-17. בכתב עת זה הופיעו שירים, מעשיות, דברי רכיל וביקורת על התיאטרון הצרפתי.
הוא נסגר ב-1674, אך הופיע שוב ב-1677 בשם "מרקור גאלאנט" שדיווח לארצות חוץ ולפרובינציות בצרפת על עולם האופנה, על מסחר בדברי מותרות ועל גינוני טקס בחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
כתב העת "מרקור גאלאנט" מילא תפקיד חשוב בוויכוח על השאלה אם הספרות בצרפת של המאה ה-17 הגיעה להישגים גדולים יותר מאלה של סופרי העת העתיקה של יוון ושל רומא. כתב עת זה והפילוסוף ברנאר דה פונטנל השיבו על שאלה זו בחיוב, ואילו ניקולה בואלו, ז'אן רסין, ז'אן דה לה פונטן וז'אן דה לה ברייר השיבו עליה בשלילה.
ב-1 בינואר 1890 הופיע שוב בשמו המקורי "מרקור דה פראנס" והיה קשור בקבוצת המחברים הסימבוליסטים ובהם רמי דה גורמון ואלפרד ז'ארי. במשך העשור הבא נחל הצלחה גדולה ומשוררים רבים ובהם סטפאן מלארמה, פרסמו בו את יצירותיהם המקוריות.
ב-1889 עורך כתב עת זה, אלפרד ואלט, נשא לאישה את הסופרת ראשילד שהנובלה שלה "אדון ונוס" גונתה על בסיס מוסרי. היא הייתה חברת המערכת - עובדה שהוסיפה לפרסומו של כתב העת. ב-1894 החל "מרקור דה פראנס" בהוצאה לאור של ספרים ופרסם את התרגום הראשון של פרידריך ניטשה לצרפתית, ואת יצירות הביכורים של אנדרה ז'יד, פול קלודל, גיום אפולינר ורבים אחרים.
ב-1935, אחרי מותו של אלפרד ואלט, הנהלת כתב העת עברה לז'ורז' דיאמל, שהיה עורך כתב עת זה מאז 1912. ב-1938, בגלל עמדתו הבלתי מתפשרת נגד המלחמה המתרגשת ובאה, הוא נאלץ לפנות את מקומו לז'אק ברנאר שב-1945 נעצר והואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים. אחרי מלחמת העולם השנייה, ז'ורז' דיאמל שהחזיק ברוב המניות של "מרקור דה פראנס" מינה לעורך כתב העת את פול הארטמאן, שהיה מאנשי המחתרת הצרפתית נגד הנאצים.
ב-1958 רכשה הוצאת "הוצאת גלימר" בפריז את "מרקור דה פראנס".
קמפוס IL
קמפוס IL הוא מיזם ללמידה דיגיטלית בחינם, שהוקם ביוזמה משותפת של המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית במשרד לשוויון חברתי והמועצה להשכלה גבוהה בשנת 2015 בסיוע חברת edX העולמית. עם הקמת משרד הדיגיטל הלאומי בשנת 2020 הועבר המיזם אליו. ביולי 2021, עם סגירת משרד הדיגיטל הלאומי, הועבר המיזם למערך הדיגיטל הלאומי במשרד הכלכלה. הפלטפורמה מציעה קורסים במגוון רחב של נושאים ותכנים בעברית, ערבית ואנגלית.
מטרות
חזון קמפוס IL הוא "לאפשר לכל אדם בישראל לרכוש השכלה ולפתח מיומנויות לקידומו האקדמי, המקצועי והאישי", לאפשר הזדמנות ללמידה לאורך החיים ולתרום לצמצום פערים חברתיים והגברת שוויון הזדמנויות למגוון אוכלוסיות ומתן פתרונות הכשרה גמישים לשוק העבודה המתחדש. הגברת שוויון ההזדמנויות באה לידי ביטוי גם בתלת לשוניות של חלק מהקורסים: עברית-ערבית-אנגלית.
מלבד הנגשת השכלה כללית לציבור הרחב המיזם נותן מענה לארבע אוכלוסיות לומדים ספציפיות:
היסטוריה
בשנת 2016 הושקו חמישה קורסים שונים על גבי הפלטפורמה: עברית לדוברי ערבית, השתלמות מורי עברית לדוברי ערבית, מובילים דיגיטליים, How 2 MOOC ולהיות שגריר.
בשנת 2017 הושקו תשעה קורסים אקדמיים ראשונים במיזם ועלו לאוויר עשרות קורסי מיקרו-קרדיטציה - קורסים מקצועיים המיועדים למורים ובהם נלמדות פרקטיקות מעשיות להוראה והמוכרים על ידי משרד החינוך לגמול. במהלך שנה זו זכה המיזם באות ההוקרה על חדשנות בשירות המדינה מטעם נציבות שירות המדינה.
בנובמבר 2018 הושק המיזם רשמית באירוע בהשתתפות נשיא edX, פרופ' אננט אגרוול, חתן פרס הרולד וו. מקגרו ג'וניור להשכלה גבוהה על עבודתו בקידום תנועת ה- MOOCs וזוכה פרס יידן לחקר החינוך.
בשנת 2020 בעת מגפת הקורונה נוסף למיזם תוכן רב שמטרתו סיוע לאזרחי המדינה במצוקות אזרחיות מגוונות: הרצאות האונליין על נושאים מדעיים בדף הפייסבוק, ערוץ הטלגרם, קהילות קמפוסקול, קורסים של משרד הבריאות להתמודדות עם המצב (ממשבר לצמיחה: כלים להתמודדות עם חרדה במצבי דחק, מיינדפולנס: אומנות פיתוח הקשב הפנימי).
בפברואר 2021 נבחר המיזם על ידי ארגון OPSI (Observatory of Public Sector Innovation) של ה-OECD כמופת לחדשנות בינלאומית בשירות הציבורי ונכלל בשורת ה-Case Studies המפורסמים על ידי הארגון.
את המיזם הקים וניהל ערן רביב בשנת 2023 הוחלף על-ידי אסף וייס.
ארתור קברל
ארתור מנדונסה קברל (בפורטוגזית: Arthur Mendonça Cabral; נולד ב-25 באפריל 1998 בקמפינה גרנדה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בנפיקה מליגת העל הפורטוגלית.
סיארה
קברל הצטרף אל מחלקות הנוער של סיארה בשנת 2014. ב-22 ביולי 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על טופי במסגרת הגביע הברזילאי לעונת. במשחק זה הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון.
באוקטובר 2015 הושאל קברל למחלקת הנוער של פלמיירס. לאחר תקופת ההשאלה חזר קברל לסיארה, ושיחק בקבוצת המועדון עד גיל 20, עד שלקראת עונת קודם לסגל הבוגר של המועדון באופן רשמי.
פלמיירס
ב-30 בנובמבר 2018 חתם קברל בפלמיירס מליגת העל הברזילאית. הוא ערך חמש הופעות ליגה במדי המועדון, והבקיע שער אחד.
ההשאלה לפ.צ. בזל והמעבר הקבוע
ב-29 ביוני 2020 הודיעה פ.צ. בזל על החתמתו של קברל באופן קבוע. בעונת הוא ערך 33 הופעות ליגה והבקיע 18 שערים, וסיים כסגן מלך השערים של הליגה, עם אותה כמות שערים, אך כמות נמוכה יותר של בישולים.
פיורנטינה
ב-29 בינואר 2022 חתם קברל בפיורנטינה. ב-26 בפברואר כבש שער בכורה בהפסד 1–2 לססואולו.
האגם המערבי
האגם המערבי (בסינית: 西湖, בפין-יין: Xī Hú - "שִׂי חוּ") הוא אגם מים מתוקים במערבה של העיר האנגג'ואו בירת מחוז ג'ג'יאנג בסין. שלוש סוללות מחלקות את האגם לחמישה מקטעים, ויש בו כמה איים, מרביתם מלאכותיים. מקדשים, פגודות וגנים רבים מעטרים את גדות האגם ואת האיים שבו.
לאגם המערבי הייתה השפעה על המשוררים והציירים במהלך ההיסטוריה של סין בשל יופיו הטבעי והמבנים ההיסטוריים שלחופיו, והוא היה בין מקורות ההשראה החשובים ביותר למתכנני הגנים הסיניים. בשנת 2011 הוכרז האגם כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, שתיאר אותו כמקום "שהשפיע על תכנון גנים ברחבי סין כמו גם ביפן ובקוריאה במהלך מאות בשנים", ומשקף "מיזוג אידיאלי בין האדם לטבע".
היסטוריה של שמות האגם
הרישום המוקדם ביותר לאגם המערבי מכנה אותו "נהר יער ווּ" (武林水, פין-יין Wǔlín Shuǐ - ווּלִין שְׁווֵי). בספר האן (漢書) נכתב בפרק "טור הגאוגרפיה": "צְ'ייֵנְטָאנְג, המסופחת למושל המערבי הכללי. הר יער וו (Wǔlínshān) הוא המקור של נהר יער וו. הנהר זורם מזרחה אל הים. הוא מכסה 830 לי" (בערך 350 קילומטרים). שמות קודמים אחרים כוללים את "הנהר צ'יינטאנג" (錢塘江, פין-יין Qiántáng Jiāng), "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", "אגם מִינְגְשֶׁנְג" (Mingsheng), "אגם גִ'ינְּיוֹ" (Jinniu) ושמות רבים נוספים. אבל רק שני שמות היו נפוצים לאורך ההיסטוריה והופיעו במסמכים היסטוריים. השם הראשון היה "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", בשל העובדה שהאנגג'ואו הייתה קרויה צְ'ייֵנְטָאנְג בזמנים קדומים. השם השני היה "האגם המערבי" בשל העובדה שהאגם שוכן מערבית לעיר. השם "האגם המערבי" הופיע לראשונה בשניים משיריו של המשורר בָּאי ג'וּ'יִי מתקופת שושלת טאנג: "מוענק לאורחים כמו חזרה מהאגם המערבי בערב ומבט אחורה למקדש גושן" (西湖晚歸回望孤山寺贈諸客), ובשיר "בספינה החוזרת להאנגג'ואו" (杭州回舫), אם כי הוא השתמש גם בשם "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג", בשיר "ביקור באגם צְ'ייֵנְטָאנְג" (钱塘湖春行). מאז תקופת שושלת סונג הצפונית ההתייחסות לאגם במרבית השירים וכתבי מלומדים היא בשם "האגם המערבי", בעוד שהשימוש בשם "אגם צְ'ייֵנְטָאנְג" הלך ופחת. "הבקשה לדלות בוץ מהאגם המערבי" שנכתבה בידי המדינאי, המשורר והסופר בן המאה ה-11 סוּ שְׁה (苏轼, בפין-יין: Su Shi; 1037–1101) מתקופת שושלת סונג הייתה הפעם הראשונה שהשם "האגם המערבי" הופיע במסמך רשמי.
פרהיסטוריה, שושלות צ'ין והאן
לפני למעלה מ-2,000 שנים היה האגם המערבי מפרץ בשפך הנהר צ'יינטאנג. בשל שקיעת חול הופיעו לשונות חול למרגלות הר ווּ והר בָּאושְׁה (Baoshi), רכסי ההרים מצפון ומדרום לאגם. לשונות חול אלו התמזגו ויצרו את הגדה שמערבית לה החלה להיווצר לגונה. מים מההרים הסמוכים זרמו ללגונה והיא הפכה בהדרגה לאגם מים מתוקים. זה היה האגם המערבי של שושלות צ'ין והאן. הסופר גָ'אנְג דָאי (张岱; פין-יין: Zhāng Dài 1687-1597) משלהי תקופת שושלת מינג מספר בספר בן חמשת הכרכים "החיפוש אחר האגם המערבי בחלומות" (西湖夢尋) על צ'ין שה-חואנג, קיסר סין הראשון, שביקר באזור וספינתו עגנה למרגלות סלע במקום שאחר-כך הוקם בו מקדש האבן הגדולה הבודהיסטי. הסלע שוכן על הר בָּאושְׁה, צפונית לאגם המערבי וניתן עדיין לראותו.
שושלת סווי
שושלת סווי קצרת הימים ידועה בשל מפעלי ההנדסה הכבירים שהושלמו במהלך קיומה הקצר. בשנת 610 הושלמה התעלה הגדולה. מפעל הנדסי זה חיבר בין חמשת הנהרות הגדולים של סין: האי, הנהר הצהוב, חוואי, יאנגצה וצ'יינטאנג. התעלה הגדולה אפשרה שינוע סחורות ונוסעים מהאנגג'ואו ואליה ובכך נתנה זריקת עידוד לכלכלה באזור. גם תיירות הפנים החלה לשגשג בהאנגג'ואו.
שושלת טאנג
בתקופת שושלת טאנג השתרע האגם המערבי על שטח של כ-10.8 קילומטרים רבועים. חלקו הדרומי וחלקו המערבי של האגם הורחב עד למרגלות ההר המערבי. החלק הצפון-מזרחי התרחב עד אזור שער ווּלִין. צליינים היו יכולים לעלות על ספינה עד מרגלות ההר ולטפס על ההר על מנת לקיים טקסים דתיים. בשל עליית רום הקרקעית, יחד עם העובדה שבאותה תקופה לא בוצעו שום מיזמים הידראוליים, היו הצפות באזור שמקורן באגם לאחר גשמים כבדים, או שהאגם היה מתייבש עקב בצורת ממושכת.
בספטמבר 781 מונה לִי מִי (李泌) למושל האנגג'ואו. על מנת לספק מי שתייה הוא הורה לחפור בארות באזורים מאוכלסים כדוגמת שער צ'יינטאנג ושער יוּנְגְגִ'ין, ולהוביל את מי האגם באמצעות צינורות תת-קרקעיים עשויים מחזרן וחרס. ממפעל הידראולי זה נותרה כיום באר אחת, באר שְׂיָאנְגְגְווֹ.
באמצע תקופת שושלת טאנג (בין 785 ל-804) מונה המשורר והפקיד הממשלתי בָּאי ג'וּ'יִי (白居易) למושל האנגג'ואו. בָּאי כבר היה משורר ידוע כשמונה לתפקיד ומעשיו בהאנגג'ואו פרסמו את שמו גם כמושל מוכשר. הוא הגיע למסקנה שהחקלאות באזור תלויה במימי האגם המערבי, אבל בשל ההזנחה של המושלים הקודמים התמוטטה הסוללה העתיקה, והאגם התייבש עד כדי כך שהאיכרים המקומיים סבלו ממחסור חמור במים. הוא הורה לבנות סוללה גבוהה ואיתנה יותר, שכללה סכר על מנת לשלוט בזרימת המים, ובכך לספק מים להשקיה ולצמצם את השפעות הבצורת. בזמנו החופשי נהג בָּאי ג'וּ'יִי לטייל על גדות האגם כמעט כל יום על מנת ליהנות מיופיו. הוא הורה לבנות סוללה שתחצה את האגם שתאפשר לחצות את האגם ברגל במקום הצורך להשתמש בסירות. שמה של הסוללה, סוללת בָּאיְשָׁה, שונה אחר כך לסוללת בָּאי (白堤) לכבודו של בָּאי ג'וּ'יִי. סוללה זו לא שרדה, וכיום קרויה לכבודו סוללה אחרת, שנבנתה זמן רב אחר-כך, בשם סוללת באי.
חמש השושלות
לתקופות הבולטות ביותר בהיסטוריה של התפתחות האנגג'ואו, תקופת ממלכת ווּיְוֵּ'ה (שלטה 907–978) ותקופת שושלת סונג הדרומית הייתה השפעה גדולה על האגם המערבי. ההתפתחות הכוללת של האגם המערבי והמערך הבסיסי שלו נקבעו בתקופת שלטון שתי ישויות אלו. במהלך תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות הפכה ממלכת ווּיְוֵּ'ה את האנגג'ואו לבירתה. ממלכה זו אפשרה את התעבורה לאזורי החוף, וקדמה מסחר עם ארצות זרות כדוגמת יפן וקוריאה. במהלך תקופה זו נהגו המלכים ממלכת ווּיְוֵּ'ה לקדם את הבודהיזם בארצם באמצעות בניית מקדשים, פגודות ומנזרים סביב אזור האגם. הם הרחיבו את מקדש לִינְגְיִין, הקימו את מקדש גָ'אוצִ'ינְג, את מקדש גִ'ינְגְצְה, את מקדש לְייֵן, את מקדש לְיוֹטונְג ואת מקדש טָאוגוָאנְג, ובנו את פגודת בָּאוצ'וּ, את פגודת לְיוֹחֶה, את פגודת לֵייפֶנְג ואת הפגודה הלבנה. הבנייה הנרחבת הקנתה לאזור את הכינוי "הארץ הבודהיסטית". מקדש לִינְגְיִין, מקדש טְייֵנְג'וּ והגאות והשפל של הנהר צ'יינטאנג נחשבו לאתרי הנוף המפורסמים ביותר באותה תקופה. בשל המאפיינים הגאולוגיים הצטבר בוץ במהירות על קרקעית האגם ודלייתו הפכה לפעילות תחזוקה שגרתית. בשנת 927 הקים המלך צְ'ייֵן לְיוֹ מממלכת ווּיְוֵּ'ה צבא בן כ-1,000 פועלים שתפקידם היה לכסח את העשבים שצמחו על קרקעית האגם ולהעמיק את המעיינות על מנת לשמר את גוף המים של האגם.
שושלת סונג
מעל ל-200 שנים אחר-כך, בתחילת שלטונו של הקיסר גֶ'דְזונְג (שלט 1086–1094) משושלת סונג התמנה משורר חשוב נוסף, סו שה (蘇軾; 1101-1037), למושל האנגג'ואו. בתקופה זו שוב סבלו האיכרים ממחסור במים עקב עשבים שגדלו פרא בקרקעית האגם וחסמו את פתחי צינורות ההשקיה. הוא הורה לדלות את הבוץ מקרקעית האגם ולערום אותו תוך יצירת סוללה חדשה בסגנון סוללת באי, אבל רחבה הרבה יותר וארוכה פי שלושה, הוא גם שתל עצי ערבה לאורך גדות האגם. שמה של סוללה זו נקרא אחר-כך על שמו "סוללת סו" (蘇堤). לאורך הסוללה בת 2.6 קילומטרים יש שישה גשרים. הסוללה נכללת באתר הנוף בעל השם הפיוטי "שחר על סוללת סו באביב" (蘇堤春曉) הנחשב לחשוב ביותר מבין עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי.
כששושלת סונג הדרומית הפכה את האנגג'ואו לבירתה ב-1127, בשם לִינ'אָן (臨安 בפין-יין: Lín'ān), העיר הפכה למרכז מדיני, כלכלי ותרבותי לאומי. האוכלוסייה גדלה במהירות, והכלכלה התפתחה מאוד. תקופה זו נחשבת לתור הזהב של האנגג'ואו. ווּ דְזְה-מוּ (Wu Zimu) משושלת סונג הדרומית תיאר את השפע בחיבורו "מֶנְגְלְיָאנְג לוּ" (夢粱錄, בפין-יין Mèngliáng lù - "חלום מעל קערת דוחן"): "החיים בלִינ'אָן הם חיי מותרות בכל העונות, מלאים בעונג והערכה, בלא ימים בטלים. במערב יש אגם נהדר שנופיו עוצרי נשימה, ובמזרח הגאות והשפל בנהר מרהיבי עין. שניהם מעשי ניסים". מלבד הצליינים כללו התיירים שהגיעו להאנגג'ואו שליחים של ארצות זרות, אנשי עסקים, נזירים ומועמדים לבחינות הקיסריות. שמע יופיו של האגם המערבי החל להגיע למרחקים. באותם ימים היה שיט על האגם בידור פופולרי. על פי הרישומים, היו מאות סירות באגם. הסירות עוצבו בצורה מעודנת, קושטו בגילופים והחליקו בחן על פני המים. המשורר לִין שֶׁנְג (Lin Sheng) תיאר בצורה ססגונית את הפאר בשירו "על קיר המלון בלִינ'אָן". בנוסף, המשורר יָאנְג וָאנְלִי (楊萬里, בפין-יין Yáng wànlǐ; 1206-1127) שיבח גם הוא את הנוף כובש הלב של האגם המערבי בשירו "ביציאה ממקדש גִ'ינְגְצְה בשחר על מנת להיפרד מלִין דְזְה-פָאנְג".
שושלת יואן
בתקופת שושלת יואן שגשג האגם המערבי חברתית, כאשר האוכלוסייה שהתגוררה לחופיו הצטיינה בשירה וריקודים. בספר יואן, טור 23, נכתב שבשנת 1309 בתקופת הקיסר ווּדְזונְג (שלט 1307–1311) "בהאנגג'ואו, בתקופה של חצי שנה היו יותר מ-1,200 מבקרים מארצות חוץ. הנוכרים סָאנְגְווּ ובָּאוחֶדִינְג הביאו אריות, פנתרים, עורבים ובזים. הם שהו במקום במשך 27 ימים. האנשים ובעלי החיים אכלו בשר במשקל של למעלה מ-1,300 ג'ין" (כ-780 קילוגרם). מספר גדל והולך של אנשי עסקים ותיירים מארצות דוברות הטורקית וממערב אירופה באו לבקר את האנגג'ואו. הידוע בהם היה חוקר הארצות האיטלקי מרקו פולו, ששיבח את האנגג'ואו ביומן המסע שלו כ"העיר השמימית הנהדרת ביותר בעולם". בשלהי שושלת יואן נוספו ל"עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי" מתקופת שושלת סונג הדרומית "עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של צ'יינטאנג", שקיומן תרם להרחבת התיירות. בתקופת גְ'ה-יְוֵּ'אן (1294-1264) של הקיסר קובלאי חאן בוצעה דליית בוץ מקרקעית האגם, ושמו שונה ל"האגם לשחרור חיות בשבייה" (放生池). חלק מאזורי האגם טופחו בהדרגה והפכו לאזורים מעובדים. בשלהי תקופת שושלת יואן, כבר לא ניתנה לאגם המערבי תשומת לב ממשלתית, והפלוטוקרטים והאצילים גדרו חלקים מהשטחים של מי האגם. עקב כך התדרדר מצב האגם והוא הפך שומם כשמרבית האזור מתמלא בסחף והפך לאזור ביצתי.
שושלת מינג
בתקופת שושלת מינג החלה האנגג'ואו לשחזר את פאר עברה, בייחוד בשנות השלטון של הקיסרים שׂוֵ'אנְדֶה וגֶ'נְגְטונְג (1449-1426). בתקופתם הקפיד הממשל המקומי לטפל בתחזוקת האגם המערבי. בשנה ה-16 לשלטון של הקיסר חונְגְגְ'ה (1503), או על פי מקור אחר, בשנה השלישית לשלטונו של הקיסר גֶ'נְגְדֶה (1508) השיג המושל המקומי יָאנְג מֶנְגְיִינְג (楊孟瑛, פין-יין: Yáng mèngyīng), אישור בעזרת התמיכה של השליח המיוחד צֶ'ה לְיָאנְג (車粱, פין-יין: Chē liáng) לדלות בוץ מקרקעית האגם, למרות התנגדותם של אילי הון מקומיים. מיזם זה מומן על ידי מחלקת ההנדסה. "מדריך התיירות לאגם המערבי" מתקופת שושלת מינג, טור אחד פירט: "העבודה החלה בפברואר... היא ארכה 152 ימים, ו-6,700,000 כוחות אדם ועלתה 23,607 ליאנג של כסף, וביטלה שדות בלתי חוקיים על שטח של 3,481 אקרים סיניים... כך חזר האגם המערבי לדמותו מתקופת שושלות טאנג וסונג". המיזם הגדיל את שטח פני האגם מערבית לסוללת סו עד גשר חונְגְצ'וּן ועד האגם הפנימי המכונה מָאו גְ'יָה בּוּ (茅家埠, פין-יין: Máo jiā bù). בטין שנחפר השתמשו לשם הרחבת סוללת סו, וכן לבניית סוללה ארוכה באגם הפנימי המערבי שנקראה "סוללת יָאנְגְגונְג" (楊公堤 בפין-יין: Yánggōng dī).
הן בתקופת שושלת מינג והן בתקופת שושלת צ'ינג שאחריה נחפר האגם מספר פעמים. הבוץ שנדלה מהקרקעית נערם על מנת ליצור שני איים באגם: "אי הביתן שבאמצע האגם" (湖心亭, בפין-יין: Hú xīn ting) ו"אי יִינְגְג'וֹאוּ הקטן" (小瀛洲, בפין-יין: Xiǎo yíng zhōu).
בשנה ה-35 לשלטונו של הקיסר ואן-לי (1607) הורה המושל של נפת צ'יינטאנג, נְיֵה שִׂינְטָאנְג (聶心湯, פין-יין: Niè xīntāng) לבנות סוללה מעגלית מדרום למערב חיצונית לבריכת פָאנְגְשֶׁנְג (Fangsheng) של האי "יִינְגְג'וֹאוּ הקטן", וכך נוצר הנוף הייחודי של "אי בתוך אגם, אגם בתוך אי". ארבע שנים אחר-כך הורה יָאנְג וָאנְלִי (Yáng wànlǐ) לבנות את הגדה החיצונית, והתוכנית הושלמה בשנה ה-48 לשלטונו של ואן-לי, השנה האחרונה לשלטונו (1620). על גדות הבריכה הוקמו שלוש פגודות אבן קטנות המכונות "שלוש בריכות משקפות את הירח" (三潭印月, בפין-יין: Sān tán yìn yuè), שלעיתים קרובות קוראים לאי בשמן.
שושלת צ'ינג
הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג משושלת צ'ינג תיירו בדרום סין ועצרו בהאנגג'ואו פעמים רבות, עובדה שעזרה להחיש את שיפוץ והשיקום של האגם המערבי. קאנגשי ביקר בהאנגג'ואו חמש פעמים וכתב את שמות עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי" כפי שנבחרו בתקופת שושלת סונג הדרומית. המושל המקומי חקק את כתב ידו של קאנגשי על אסטלות ובנה ביתנים סביבם. אחר-כך נקבעו המקומות שמהם ניתן היה לצפות באתרי הנוף כדוגמת "שתי פסגות חודרות מבעד לעננים" ו"ירח סתיו מעל האגם הרוגע". בתקופת שלטונו של יונגג'אנג (שלט 1722–1735) הוגדרו "שמונה עשר אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי" שתרמו להתפתחות התיירות באגם. צ'יינלונג ביקר בהאנגג'ואו שש פעמים, הוא חיבר שירים וכמו כן הקים אסטלה שפרסמה את "עשרת אתרי הנוף". הוא גם כתב את השמות של "שמונה אתרי הנוף בעלי שם פיוטי של באר הדרקון", ופרסם בכך את הנוף ההררי של האזור בהאנגג'ואו המכונה "באר הדרקון" (לונְגְגִ'ינְג). בתקופת שלטונו של צ'יינלונג כתבו יחד שני אחים מהאנגג'ואו: צ'וּ' הָאו (Qu Hao) וצ'וּ' הָאן (Qu Han), את הספר שנקרא "מבט על האגמים וההרים", כשהם מפרטים 1,016 נקודות תיירותיות סביב האגם המערבי. זהו מדריך התיירים המוקדם ביותר הידוע על האנגג'ואו.
במהלך שלטון הקיסר יונגג'אנג היה שטח פני האגם 7.54 קילומטרים רבועים, אבל מתוכם כ-81 דונם היו לשונות חול. בשל מיזמים נרחבים של דליית בוץ, התפרס האגם מערבה מעבר לשטח שכיום הוא כביש שִׂישָׁאן לאזור גשר חונְגְצ'וּן (Hongchun), מָאו גְ'יָה בּוּ (Maojia Bu), בריכת הצבים וצְ'ה-שָׁאן בּוּ (Chishan Bu). בשנת החמישית לשלטונו של הקיסר יונגג'אנג (1727) הוציא לִי וֵיי (李衛, פין-יין:Lǐ wèi), מושל ג'ג'יאנג 42,742 טאאלים של כסף על מנת לדלות בוץ מקרקעית האגם. הוא הורה לבנות סכרי אבן בנמל גִ'ינְשָׁה (Jinsha), בצְ'ה-שָׁאן בּוּ, בהר גִ'ינְגְגְ'יָה (Jingjia) ובמָאו גְ'יָה בּוּ במטרה לאגור מים ולפנות את הטין שבאגם באמצעות הזרם. בשנה החמישית לשלטונו של ג'יאצ'ינג (1800) פנה יֵן גְ'ייֵן (顏檢, פין-יין: Yán Jiǎn), מושל ג'ג'יאנג בבקשה מחצר הקיסרות לתמוך במיזם הידראולי באגם המערבי. על המיזם פיקח המושל הבא של מחוז ג'גיאנג, זְ'ווָאן יְוֵּ'אן (阮元, פין-יין: Ruǎn Yuán). הבוץ מקרקעית האגם נערם ויצר תל שנקרא מאז "זְ'ווָאן גונְג דוּן" (阮公墩, פין-יין: "Ruǎn Gōng Dūn", מילולית "המזח של הדוכס זְ'ווָאן"). באותה תקופה נקבעה סופית צורת האגם המערבי כפי שהיא מוכרת כיום. בשנה השלישית לשלטונו של הקיסר טונגג'ה (1864) נוסדה לשכת דליית הבוץ מקרקעית האגם המערבי, ויליד צ'יינטאנג, דִינְג בִּין (Ding Bin), מונה למנהלה.
מהרפובליקה של סין ועד סוף המאה ה-20
מסוף תקופת שושלת צ'ינג ועד תקופת הרפובליקה של סין נבנו מסילות הברזל שאנגחאי-האנגג'ואו-נינגבו וג'גיאנג-ג'יאנגשי, כמו גם הכבישים המהירים האנגג'ואו-שאנגחאי, האנגג'ואו-נאנג'ינג והאנגג'ואו-נינגבו. שיפור דרכי ההגעה להאנגג'ואו עודד את התפתחות התיירות להאנגג'ואו. מלבד צליינים מסורתיים הגיעו יותר ויותר נוסעים מערים מקומיות דוגמת שאנגחאי ונאנג'ינג כמו גם מאירופה, אמריקה ויפן. על פי ה"מהדורה המיוחדת להנצחת השנה העשירית לממשלת האנגג'ואו" הגיעו בין השנים 19 ל-25 על פי לוח השנה מִינְגְווֹ (1936-1930), 32,845 תיירים להאנגג'ואו.
אתרי התיירות של האנגג'ואו התרבו בתקופת הרפובליקה של סין, ככל שנוספו אתרים נוספים ומבני תרבות סביב האגם המערבי. הממשל המקומי הסב את הגן הקיסרי, חלק משרידי הארמון הקיסרי הזמני של שושלת צ'ינג על הר גושן לפארק. לוח השנה הרשמי של הרפובליקה היה לוח השנה מינגוו, שהתחיל את ספירת השנים ב-1912, השנה בה הוקמה הרפובליקה של סין, ובשנה ה-16 (1927) שונה שם הפארק ל"פארק ג'ונְגְשָׁאן" או "פארק סון יאט-סן". בחלקו השמאלי של הפארק נבנתה אנדרטת הקדושים המעונים של ג'ג'יאנג, לזכרם של המתים כאשר צבא ג'ג'יאנג כבש את ג'ינלינג. בנוסף נבנו קבריהם של שני מורדים מפורסמים שהוצאו להורג על ידי ממשל צ'ינג: שׂ'וּ שִׂילִין (徐锡麟, פין-יין: Xú Xīlín) וצְ'יוֹ גִ'ין (秋瑾, פיו-יין: Qiū Jǐn) בסמוך לגשר שִׂילִינְג (Xiling). בשנה השישית על פי לוח השנה מינגוו (1919) הוקם היכל דָאבֵּיי (Dabei) במקדש לִינְגְיִין (Lingyin), ומקדש יְוֵּ'ה וָאנְג (Yue Wang) וקברו של יְוֵּ'ה פֵיי (Yue Fei) שופצו כמה פעמים. בשנות מינגוו 12–20 (1933-1925) נבנה חְוָאנְגְלונְג דונְג (Huanglong Dong). בשנות מינגוו 12–13 (1926-1925) שופץ ארמון המלך צְ'ייֵן (Qian) והפך לגן. בשנת 22 (1935) תוקנה פגודת בָּאוצ'וּ (Baochu) המטה ליפול.
בניית הפארקים בהאנגג'ואו החלה עם הקמת הפארק לחוף האגם בתקופת הרפובליקה של סין. ב-1912 הרסה הממשלה הצבאית של ג'ג'יאנג את חומות העיר משער צ'יינטאנג ועד שער יונגג'ין, כמו גם את מצודת הדגלים, ובנתה את דרך חוּבִּינְג (Hubing) לאורך גדת האגם. גדרות הוצבו במרחק של 20 מטרים מהאגם וניטעו עצים ונשתלו פרחים. האזור היה קרוי "פארק גדת האגם", והוא כיסה מרחק של לי וחולק לחמישה פארקים. באביב 1930 יישרה הממשלה שטח מצפונית לדרך צָ'אנְגְשֶׁנְג (Changsheng) עד שער צ'יינטאנג תוך שימוש בבוץ שנדלה מקרקעית האגם ויצרה פארק שישי. בין השנים 1928 ל-1933 הקים הממשל המחוזי של ג'ג'יאנג את "פסל צֶ'ן יִינְגְשְׁה" (Chen Yingshi), את "מגדל ההנצחה של הקדושים המעונים של המשלחת הצפונית" ואת "אסטלת ההנצחה של הקדושים המעונים של דיוויזיה 88 במערכת סונְגְחוּ" במזחים של הפארק השלישי, הפארק השני והפארק החמישי בהתאמה.
מ-6 ביוני ועד 20 באוקטובר 1929 ארחה ממשלת ג'ג'יאנג את "תערוכת האגם המערבי" הראשונה, ומספר המבקרים בה עלה על 20 מיליון. מיקום תערוכת האגם המערבי התפרש על אתרים סביב האגם, כדוגמת "הגשר השבור", "הר גושן", מקדש יְוֵּ'ה וָאנְג, "הגבעה הצפונית" וכו'. המטרה העיקרית של התערוכה הייתה לקדם מוצרים מתוצרת מקומית ולעודד הקמת מפעלים. מלבד מעל ל-1,000 משלחות מרחבי סין הגיעו לתערוכה נציגים מאמריקה, יפן, בריטניה, אינדונזיה ומדינות נוספות. היה זה המפגן הגדול והארוך ביותר בהאנגג'ואו בתקופת הרפובליקה של סין.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין הייתה האנגג'ואו אחת הערים הראשונות שנפתחה לתיירות בסין. ממשל העיר שימר את האזור ההררי סביב האגם ושתל מספר רב של עצים. בינתיים, בוצע מבצע נרחב לדליית בוץ מקרקעית האגם. בתוך האזור הנופי של האגם המערבי נפתחו גן בוטני חדש וגן פרחים. נבנו "פארק צפייה בדגים בבריכת הפרחים" (花港觀魚), ו"פארק זהבנים שרים בערבי הנחל" (柳浪聞鶯), הוקמו מחדש "פארק צפייה בדגים במעיינות הירקן" ו"פארק יונגג'ין", ושופצו מקדש לִינְגְיִין, מקדש גִ'ינְגְצְה, מקדש יְוֵּ'ה וָאנְג, "שלוש בריכות משקפות את הירח" (三潭印月), היכל לב האגם ואתרים נוספים. בנוסף נסללו הכבישים החדשים: דרך חְווָאנְחוּ המערבית (Huanhu), דרך לונְגְגִ'ין (Longjin) ודרך גְ'יוֹשִׂי (Jiuxi). ב-1959 ביקרו באגם המערבי בהאנגג'ואו מעל ל-1,400 תיירים מארצות חוץ, מעל ל-2,300 תיירים ממקאו והונג קונג ומעל לחמישה מיליון תיירים מרחבי סין. לאחר המהפכה התרבותית גדל מספר התיירים שביקרו באגם המערבי במהירות. ב-1978 ביקרו במקום 53,000 תיירים מארצות חוץ ממקאו והונג קונג בנוסף לשישה מיליון תיירים מסין.
במאי 1983 הכריזה מועצת המדינה של סין על האנגג'ואו כ"עיר היסטורית ותרבותית נודעת" ו"עיר מפתח לאומית לתיירות נוף". בספטמבר 1984 הורה המשרד המנהלי של מועצת המדינה על פיתוח האנגג'ואו כמרכז תיירות לדרום מזרח סין ועיר תיירות בינלאומית מדרגה ראשונה. לאחר מכן שיפץ ממשל האנגג'ואו את מקדש לִינְגְיִין, את מקדש טְייֵנְג'וּ, את מקדש גִ'ינְגְצְה, את מקדש יְוֵּ'ה וָאנְג, את היכל דָאצֶ'נְג (Dacheng), את הביתנים המכילים את האסטלות של "עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי" ואתרים נוספים. אתרי נופש דוגמת "מעיין הטיגריס המזנק" הורחבו. נוסד פארק "לוטוס נע ברוח בגן המתפתל" (曲院風荷). נפתח אתר חדש "חקירת פריחת השיזף בפסגת לינג" (靈峰探梅). קרנבלים של תחפושות ומנהגי עבר נערכו בחְוָאנְגְלונְג דונְג (Huanglong Dong) ובאי "זְ'ווָאן גונְג דוּן" (Ruan Gong Dun). כמו כן לשם בידור הופעלו גני לילה ושוקי לילה מוזיקליים.
ב-1949 התמלאה קרקעית האגם בטין, כשהעומק הממוצע היה 0.55 מטרים בלבד והאגם הכיל 4 מיליון מ"ק מים בלבד. צמחי ביצה כיסו את קרקעית האגם ולכן סירות גדולות היו יכולות לשוט רק בערוצים ספציפיים. ב-1950 קבעה הממשלה את דליית הבוץ מקרקעית האגם המערבי כמיזם לאומי. האנגג'ואו השיקה את מיזם ניקוי האגם המערבי ב-1951 במטרה לחפור את הטין באופן יסוד. בהגיע 1954 העבודה הפכה ממוכנת. המיזם הסתיים ב-1959. תוצאה המיזם הייתה שהעומק הממוצע היה 1.808 מטרים כשהמקום העמוק ביותר 2.6 מטרים. קיבולת האגם גדלה ל-10,271,900 מטרים מעוקבים. בטין השתמשו על מנת למלא 18 שקעים או בריכות באזורים הסמוכים, כולל מקדש גָ'אוצִ'ינְג (Zhaoqing) ופארק צִ'ינְגְבָּוֹ (Qingbo). עם זאת, בשל הסחף וההשקעה של משקעים אחר-כך ירד עומק המים בממוצע ל-1.47 מטרים. הממשלה השקיעה ב-1976 שני מיליון יואן במטרה לדלות בוץ שוב מקרקעית האגם. ב-1980 העומק הממוצע הגיע ל-1.5 מטרים. בנוסף לעבודת דליית הבוץ חיזקה העירייה משמעותית את חופי האגם, תוך קיבוע גדה באורך כללי של 29,800 מטרים. היה זה מיזם שיפור הגדות הגדול ביותר בתולדות האגם המערבי. במקביל למיזם שופצו או נבנו מחדש יותר מעשרה מזחים לעגינת ספינות בפארק גדת האגם, בפארק ג'ונְגְשָׁאן, בקבר יְוֵּ'ה פֵיי, ומשני צדי סוללת סו.
מיזם ההטיה של האגם המערבי נחנך ב-1 בפברואר 1985. במסגרת המיזם הוקמה משאבה בקטע גָ'אקוֹאוּ של נהר צ'יינטאנג ששאבה לתוך האגם 300,000 מטרים מעוקבים של מים מדי יום, שווה ערך לאחד חלקי שלושה ושלושה של קיבולת האגם, כך שאפקטיבית מי האגם מוחלפים לגמרי מדי חודש. עקב כך, הוגדלה שקיפות מי האגם מפחות מ-0.4 מטרים ל-0.6 מטרים. להשלמת שיפור איכות מי האגם החל מיזם לכידת השפכים ברחבי האגם שהושק ב-1978, והסתיים ב-1981. המיזם התחלק לשלושה ענפים, דרומי, מערבי וצפוני. הוא כלל מנהרות שפכים תת-קרקעיות באורך 17 קילומטרים, ו-10 תחנות שאיבה. כמו כן פונו מפעלים מזהמים סביב האגם או שנסגרו. על בעלי הסירות נאסר שימוש במנועי דיזל המזהמים והמרעישים והם חויבו להתקין מנוע חשמליים.
ב-1984 מימנו חמישה ארגונים כולל העיתון יומון האנגג'ואו הצבעה על "עשרת אתרי נוף חדשים בעלי שם פיוטי באגם המערבי". אתרי הנוף החדשים שנבחרו הן: "הנתיב הנתמך בעננים בחורשת החזרן" (雲棲竹徑), "עצים מעורפלים לצד תשעת הפלגים" (九溪煙樹), "חלומות במעיין הטיגריס המזנק" (虎跑夢泉), "מערת הדרקון הצהובה לבושים בירוק" (黃龍吐翠), "גשם אוסמנטוס מתוק בכפר מָאנְג'וֵּ'לונְג" (滿隴桂雨), "עננים אצים מעל גבעת קיסר הירקן" (玉皇飛雲), "שאלה על תה בבאר הדרקון" (龍井問茶), "גבעת אבן יקרה צפה בעננים ורודים" (寶石流霞), "רוח שמימית מעל גבעת ווּשָׁאן" (吳山天風), ו"תל זוואן המוקף בירקרקות" (阮墩環碧). ב-1982 היה האגם המערבי של האנגג'ואו בין "אתרי הנופש הנופיים התיירותיים הלאומיים" הראשונים ונבחר כאחד מ"עשרת אתרי הנוף הסיניים" ב-1985.
אחרי 71 שנים הושקה תערוכת האגם המערבי שוב בשנת 2000. התערוכה החדשה נערכה מ-20 באוקטובר ועד 10 בנובמבר והגיעו אליה 5.7 מיליון מבקרים, מקומיים וכאלו שהגיעו מעבר לים. תעשיית התיירות גרפה 6.9 מיליארד יואן. התערוכה קידמה משמעותית את המוניטין של האגם המערבי בסין ובעולם. מאז הפכה תערוכת האגם המערבי לחגיגה שנתית.
תמונות נוף מהאגם המערבי הופיעו כמה פעמים על שטרות הכסף בסין. תמונת "שלוש בריכות משקפות את הירח" הודפסה על גב שטר הכסף בן יואן אחד שהודפסה ב-1979 ועל הגרסה החמישית של יואן אחד שיצאה לאור ב-2004.
בתחילת המאה ה-21 התבצעו ברחבי האגם המערבי כמה מיזמים שנועדו לשפר את סביבתו. הראשון בהם היה "מיזם שיפוץ הצד הדרומי של האגם המערבי". מפברואר ועד אוקטובר 2002 הוסיף ממשל האנגג'ואו ארבעה פארקים גדולים בצידו הדרומי של האגם, וארבעת פארקים אלו פתוחים בחינם לציבור הרחב בכל שעות היממה. ב-25 באוקטובר 2002 הוקמה באתר שבו התמוטטה פגודת לֵייפֶנְג 78 שנים קודם לכן פגודה חדשה שגובהה 71.7 מטרים.
היסטוריה של מחקר האגם
על היווצרות האגם המערבי יש מעט מאוד מידע במסמכים מהתקופה העתיקה. בטור מספר אחד של "עדות על מראות האגם המערבי" (西湖游覽志) מתקופת שושלת מינג נכתב: "האגם המערבי מוקף הרים משלושה צדדים, פלגים מתפתלים במורד הגבעות לתוך האגם. מתחת לאגם יש מאות מעיינות. המים המצטברים הם שיוצרים את האגם". חוקרים מודרניים שבחנו את הטופוגרפיה, הגאולוגיה המשקעים וההידרודינמיקה של המקום, הגיעו למסקנה שהאגם המערבי היה לגונה שנוצרה בהדרגה ממפרץ. ב-1920 פרסם המדען ג'וּ קֶגֶ'ן (Zhu Kezhen) את המחקר "הגורמים להיווצרות האגם המערבי בהאנגג'ואו" (杭州西湖生成的原因) לאחר שבחן את הטופוגרפיה של סביבות האגם. הוא טען "האגם המערבי היה במקור מפרץ קטן בצדו השמאלי של נהר צ'יינטאנג. בשלב מאוחר יותר שקע טין בפתח המפרץ ובהדרגה פקק את פי המפרץ, וכך נוצרה הלגונה." ג'ו שיער, בהתחשב בקצב ההשקעה, שהאגם המערבי נוצר לפני 12,000 שנים. האגם היה אז גדול בהרבה משטחו כיום, ושטחו התכווץ בהדרגה, בשל הצטברות משקעים על קרקעיתו, משקעים שמקורם בפלגים הזורמים בהרים שמקיפים את האגם משלושה צדדים. האגם המערבי לא היה קיים כיום אלמלא כל מיזמי דליית הבוץ מקרקעיתו שבוצעו במהלך ההיסטוריה. ב-1924 פרסם הגאולוג גָ'אנְג חונְגְגָ'או (章鴻釗, פין-יין: Zhāng Hóngzhāo) את "הסבר אחד להיווצרות האגם המערבי". הוא תמך בהשערותיו של ג'וּ והוסיף שהיווצרות האגם המערבי החלה בכוח הגאות שגרמה לבניית גדת האגם. שינויים שבוצעו אחר-כך בקו החוף סייעו לשמר את גובה פני המים. היו אלו שני תנאים מקדימים הכרחיים להיווצרות האגם.
טופוגרפיה
האגם המערבי הוא אגם מים מתוקים קטן השוכן בגובה 7.2 מטרים מעל פני הים כשהוא מוקף הרים מצפון, מערב ודרום, ונשקף אל העיר האנגג'ואו במזרח. במקור היה האגם מפרץ רדוד כשתוצאה מהצטברות סחף שמקורו בפעילות הנהרות צ'יינטאנג ויאנגצה נחסם מוצאו לים והוא הפך בהדרגה לאגם מים מתוקים. אף שמקורו טבעי, צורתו כיום נקבעה בעקבות פעילות אנושית ששימרה ואף הרחיבה אותו. על פי הרישומים נגרף הבוץ מקרקעיתו במהלך ההיסטוריה לא פחות מ-23 פעמים. צורת האגם סגלגלה, אורכו המקסימלי (ממזרח למערב) 3.2 קילומטרים, רוחבו המקסימלי (מצפון לדרום) 2.8 קילומטרים, שטח פניו 5.593 קמ"ר, עומקו הממוצע 2.0 מטרים, עומקו המקסימלי 3.1 מטרים, ונפחו 11 מיליון מ"ק. סוללות מלאכותיות מחלקות את האגם לחמישה חלקים: בתוך האגם החיצוני שוכנים ארבעה איים: שטח אגן הניקוז של האגם הוא 26 קמ"ר, בעיקר, גבעות והרי אבן גיר המכוסים ב-70% משטחם ביערות מעורבים של עצים נשירים וירוקי עד, בעלי עלים רחבים ומחטניים. כמות המים השנתית הנשפכת לאגם היא פי 1.5 מנפחו.
אקלים
האקלים באגם המערבי הוא אקלים סובטרופי גשום שופע במשקעים, ויש בו ארבע עונות מובחנות. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 16.2 מעלות צלזיוס. הקיץ חם ולח, והחורף צונן ויבש יחסית. אף שיורד מדי פעם שלג, והוא משמש רקע לאתר הקרוי "שאריות שלג על הגשר השבור", אחד מעשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי. הטמפרטורה הממוצעת בו אינה יורדת מתחת לנקודת הקיפאון, והאגם אינו קופא. החודש הגשום ביותר הוא יוני עם ממוצע שנתי של 196 מילימטרים גשם. החודש החם ביותר הוא יולי, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 28.6 מעלות; והקר ביותר הוא ינואר שהטמפרטורה הממוצעת בו היא 3.8 מעלות. כמות המשקעים השנתית הממוצעת באגם המערבי היא 1,410 מילימטר. באמצע הקיץ יכולות להתחולל סופות טייפון באזור, אך רק לעיתים רחוקות נפגע האגם המערבי עצמו באופן ישיר מטייפון. בדרך כלל מגיעים הטייפונים לאורך החוף הדרומי של ג'ג'יאנג, וגורמים לרוחות עזות ולסופות גשמים בהאנגג'ואו ובאגם המערבי.
כלכלה
ענפי כלכלה נוספים הם חקלאות המתבססת על מים מהאגם (מטעי תה) ודיג. במקביל לחשיבותו התרבותית היה האגם המערבי במהלך ההיסטוריה מקור פרנסה חשוב לדייגים המקומיים. על פי הסטטיסטיקות מ-1977, הייתה תנובת האגם השנתית כ-130 קילו דגים לדונם, הרבה יותר מאשר באגמים גדולים הרבה יותר (למשל יבול הדגים באגם המזרחי של ווהאן היה 45 קילוגרם בלבד).
צמחייה
בשל המגוון הרב יש בכל עונה מינים של צמחים הפורחים על גדת האגם, על הסוללות והאיים שבו ועל מדרונות ההרים שסביבו, פריחה המעשירה את הנוף ואת איכות הסביבה. בולטים במיוחד:
בנוסף, הגבעות שמדרום מערב לאגם המערבי הם המרכז החשוב ביותר לגידול מין התה הירוק הקרוי תה לונגג'ינג, אחד ממיני התה הנחשבים והיקרים ביותר.
בעלי חיים
משום שממשל העיר שם דגש גובר על תשומת לב להגנה על הסביבה, השתפרו בהדרגה התנאים האקולוגים באזור האגם המערבי. ברכיות, שלדגים ודגי קוי הם בין בעלי החיים הנפוצים ביותר באגם. סנאים משוטטים בין העצים על הגדה. בסך הכול נמנו בשטח אתר המורשת העולמית 193 מינים של עופות, 16 מינים של יונקים, 26 מינים של זוחלים, 11 מינים של דו-חיים, 51 מיני דגים ומעל ל-1,000 חסרי חוליות.
השפעות תרבותיות
בפולקלור הסיני נטען כי האגם המערבי הוא התגלמותה של שִׂי שְׁה (西施, פין-יין: Xī Shī), אחת מארבע היפהפיות (四大美女) של סין העתיקה. משום כך אחד השמות הנוספים לאגם הוא אגם שִׂידְזְה (Xizi - "הגבירה שִׂי"). הצייר, המדינאי והמשורר סוּ שְׁה (苏轼) מתקופת שושלת סונג, שהיה גם מושל האנגג'ואו, ושעל שמו סוללת סו באגם, השווה בשירו: "שתייה באגם המערבי באור השמש ובגשם" (飲湖上初睛居雨) את יופייה של שִׂי שְׁה לאגם המערבי. מקדמת דנא קשור האגם המערבי למספר רב של משוררים רומנטיים, פילוסופים בעלי מחשבה עמוקה, וגיבורים לאומיים. האגם המערבי היה גם מקום מפלט לסופרים ומשוררים סיניים רבים בעבר. המשורר לין בו (林逋) מתקופת שושלת סונג הצפונית, ויתר על משרתו הממשלתית, חי בבדידות באי הר גושן באגם המערבי במשך 20 שנה, והקדיש את חייו לטיפוח פריחת השזיף והאפרסק. המסאי הדגול גָ'אנְג דָאי (张岱, בפין-יין: Zhāng Dài 1689-1597) משלהי תקופת שושלת מינג, כתב כמה מסות על האגם המערבי בספר "העלאת זיכרונות וחלום על טָאו'אָן" (陶庵夢憶), וספר שלם "חיפוש אחר האגם המערבי בחלומות" (西湖夢尋). לאגם המערבי הייתה השפעה עמוקה על תכנון הנוף במזרח הרחוק. מקומות וגנים אחרים חיקו לעיתים קרובות חלק ממאפייניו, בהם: אגם קונמינג בארמון הקיץ בבייג'ינג, שהסוללה המערבית שבו היא חיקוי של סוללת סו, הבריכות המרכזיות בגן קיו שיבה ריקיו וגן קוישיקאווה קורקאן בטוקיו שביפן.
בשל מעמדו ההיסטורי והתרבותי הבולט נבחר האגם המערבי כאתר נופש מרכזי לאומי ב-1982, אחד מעשרת אתרי הנופש הנופיים ב-1985, וכאחד מ-66 אתרי התיירות ברמה העליונה ביותר (רמת AAAAA) ב-2006.
אתר המורשת העולמית
האגם המערבי וההרים המקיפים אותו מצפון, ממערב ומדרום הוכרזו אתר מורשת עולמית בשנת 2011. שטח אתר המורשת העולמית הוא 42.357 קמ"ר, וסביבו הוגדר שטח חיץ על שטח של 63.574 קמ"ר שבו חלות הגבלות בנייה. סך כל השטח הוא כ-106 קמ"ר.
הגורמים החשובים ביותר שקבעו את גבולות האתר היו הרצון שיכללו בו כל ששת האלמנטים המייצגים את הערך האוניברסלי של הנוף התרבותי של האגם המערבי כפי שהוגדרו בידי הסינים והדרישה שיכללו בו כל הנופים הנשקפים מ"עשרת אתרי הנוף בעלי השם הפיוטי". ששת האלמנטים הכלולים באתר המורשת הם:
עשרת אתרי נוף בעלי שם פיוטי של האגם המערבי
האגם המערבי הוא אחד המקומות הראשונים בסין שבהם צץ הרעיון לכנות בשמות פיוטיים אתרי נוף. שמות אתרי הנוף שנבחרו באגם המערבי הם בני קרוב לאלף שנים, והם העתיקים ביותר, המגוונים ביותר והעשירים ביותר במשמעותם התרבותית ששרדו. אתרים אלו נוצרו בתקופת שושלת סונג הדרומית במאה ה-13, והם המשיכו להתפתח עד ימינו. כל אחד מאתרי נוף אלו כולל חמישה מרכיבים: השמות הפיוטיים של אתרי הנוף מצביעים על שעות ביום או על עונות השנה שבהם יש לצפות באתרים, כמו גם מזג האוויר המשמש כרקע הטוב ביותר לצפייה בנוף: שמש, שלג, ערפל או רוח. הם כוללים את כל האלמנטים החשובים בנוף, כמו סוללות, איים, גשרים, גנים, מקדשים, פגודות, ומשלבים את עולם החי והצומח של האגם המערבי.
עשרת אתרי הנוף של האגם המערבי (西湖十景) הם:
שחר על סוללת סו באביב
"שחר על סוללת סו באביב" (蘇堤春曉, בפין-יין: Sū dī chūnxiǎo) נחשב כאתר הנוף החשוב ביותר. סוללת סו (蘇堤, בפין-יין Sū Dī) (30.246°N, 120.13347°W) נבנתה ב-1090 בתקופת שושלת סונג הצפונית מטין שנגרף מתחתית האגם בהוראת המשורר סו שה, שהיה אז מושל העיר. הסוללה חוצה את האגם כולו ממרגלות הר נָאנְפִּינְג שבדרום האגם ועד "הגבעה הצפונית" שבצפון האגם, כ-500 מטר מזרחית לגדה המערבית של האגם וכ-2,300 מטר מהגדה המזרחית. היא מחלקת את האגם לשני חלקים עיקריים "האגם החיצוני" במזרח ו"האגם המערבי הפנימי" במערב. אורכה 2,797 מטרים, רוחבה בין 30 ל-40 מטרים, גובהה כ-40 סנטימטרים מעל פני האגם ושטחה 96,600 מ"ר. מהסוללה נשקפים הנופים הפנורמיים היפים ביותר של האגם.
שישה גשרי קשת בעלי מפתח בודד שרוחבו נע בין שישה לשמונה מטרים נבנו בתוך הסוללה בתקופת סונג הצפונית, והם (מדרום לצפון): גשר יִינְגְבָּוֹ (Yingbo), גשר סְווֹלָאן (Suolan), גשר וָאנְגְשָׁאן (Wangshan), גשר יָאדִי (Yadi), גשר דונְגְפּוּ (Dongpu) וגשר קְווָאחונְג (Kuahong). כל הגשרים בנויים מאבנים מסותתות ומקושטים במעקים מסוגננים. מכל אחד מהגשרים נשקף נוף ייחודי.
במרכז הסוללה סמוך לגשר יָאדִי מצוי ביתן ריבועי בגובה קרוב ל-5 מטרים שגגו דמוי פירמידה. בתוך הביתן מוצבת אסטלת אבן על בסיס ריבועי בגובה 2.56 מטרים, ברוחב 1.05 מטרים ובעובי 22 סנטימטרים. חלקה העליון של האסטלה מקושט מכל הצדדים בתבליטים של עננים ודרקונים. בחזית האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "שחר על סוללת סו באביב". האסטלה הוצבה לאחר ביקור הקיסר במקום ב-1699. בגב האסטלה ובצדדיה חרותים שירים שכתב נכדו, הקיסר צ'יינלונג, בשנים 1751, 1754 ו-1762.
בשני צדי הסוללה נטועים לסירוגין עצי אפרסק וערבה בוכייה. שני העצים פורחים באביב, הערבה בירוק והאפרסק באדום.
המקור לשם הפיוטי הוא הנוף הנשקף מהסוללה בתקופת האביב בשעות השחר, כשערפילי הלילה עדיין לא התפוגגו. ראשית, הסוללה עצמה, ששת הגשרים שעליה, וביתן האסטלה, כמו גם פריחת עצי האפרסק והערבה הבוכייה, ושנית הנוף הנשקף ממנה: כל שטח האגם ממערב וממזרח. במערב, האגם המערבי הפנימי וההרים מעבר לו, במזרח, האגם החיצוני ושלושת האיים שבו ופסגות ההרים מצפון ומדרום.
לוטוס נע ברוח בגן המתפתל
"לוטוס נע ברוח בגן המתפתל" (曲院風荷, בפין-יין Qūyuàn fēnghé) הוא אתר המשתרע על שטח של 600 מ"ר, הכולל שרידים של גן קדום, וצמחי לוטוס הצפים על פני המים. האתר שוכן 22 מטרים מערבית לקצה הצפוני של סוללת סו בקרבה לגשר קְווָאחונְג (30.25313°N, 120.131°W). האתר שוכן במקום שבו זורמים לאגם מי מעיין גִ'ינְשָׁגְ'ייֵן (金沙涧, בפין-יין Jīnshājiàn, מילולית ערוץ חולות הזהב), המעיין הגדול ביותר הזורם לאגם. במקור, בתקופת שושלת סונג הדרומית, היה כאן יקב ממשלתי שהיה קרוי "גן היין", שכלל חלקה סמוכה של לוטוס. היקב נסגר עם תום תקופת שושלת סונג, והמקום הוזנח עד שהגיע הקיסר קאנגשי למקום ב-1699. במקום היקב הוקם גן שכונה הגן המתפתל (המילה ליין נהגית בסינית באופן דומה).
העונה המומלצת לביקור באתר היא הקיץ בעת פריחת הלוטוס. האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את הגן, הביתנים, אסטלת האבן ומבנים נוספים על גדת האגם צפונית לגשר קְווָאחונְג. אלמנטים אלו נוצרו החל מתקופת הקיסר קאנגשי ועד תקופת הקיסר צ'יינלונג (המאות ה-17 וה-18) משושלת צ'ינג, וכן חלקת הלוטוס באגם יְוֵּ'חוּ (Yuehu), החלק הצפוני ביותר באגם המערבי שממערב לסוללת סו. מהאתר נשקף אגם יְוֵּ'חוּ, סוללת גִ'ינְשָׁה שתוחמת אותו מדרום וגשר יוּ'דָה (Yudai) בעל שלושת המפתחים שבמרכזה, וההרים שבמערב.
הגן המתפתל היה גן מסורתי קטן מתקופת שושלת צ'ינג שהוזנח עם השנים ונותרו ממנו שרידים, ויסודות של הבניינים שנהרסו, והביתן המכיל את אסטלת האבן. צורת הביתן ריבועית וגובהו קרוב ל-5 מטרים בתוך הביתן מוצבת אסטלת אבן על בסיס ריבועי בגובה 2.33 מטרים, ברוחב 1.12 מטרים ובעובי 22 סנטימטרים. חלקה העליון של האסטלה אבד. בחזית האסטלה חרות התיאור "לוטוס נע ברוח בגן המתפתל" בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג. האסטלה הוצבה לאחר ביקור הקיסר במקום ב-1699. בגב האסטלה ובצדדיה חרותים שירים שכתב נכדו, הקיסר צ'יינלונג, בשנים 1751, 1754 ו-1762. התיאור שכתב קאנגשי היה עיוות של השם המקורי (麯院荷风, בפין-יין Qūyuàn héfēng) והתוספת שכתב צ'יינלונג מבקשת להתעלם מטעות זו, אבל בדיעבד הטעות של קאנגשי השתרשה ושמו האתר בימינו מבוסס על טעות זו.
ירח סתיו מעל האגם הרוגע
האלמנטים הנופיים באתר זה כוללים את "הגן על פני המים", ביתן לקליגרפיה קיסרית ובימת הצפייה באגם, ביתן האסטלה והאסטלה שבתוכה, ביתן גל הירח והגשרים המחברים בין כל המבנים, וכן הצמחייה באתר. מהאתר נשקף האגם החיצוני, שלושת האיים, ההרים שבמערב ובדרום והמדרון הדרומי של הר גושן. הגן על פני המים הוא בעצם בריכה ריבועית התחומה בקיר מצדה צפוני ובביתן לקליגרפיה קיסרית מצדה הדרומי. הביתן הוא מבנה בן שתי קומות בגובה 10.8 מטרים. המבנה פתוח לדרום (אל האגם), מחובר להר גושן בגשר החוצה את בריכת הגן על פני המים ומחובר משני צדדיו בגשרים לשני הביתנים שהוזכרו. שלוחה מצדו הדרומי יוצרת בימת צפייה באגם. צורת הביתן המכיל את אסטלת האבן ריבועית, וגובהו 5.6 מטרים. אסטלת אבן היא שחזור מ-1980 של האסטלה המקורית. האסטלה ניצבת על בסיס ריבועי. בחזית האסטלה חרות בכתב ידו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג התיאור "ירח סתיו מעל האגם הרוגע". האסטלה המקורית הוצבה לאחר ביקור הקיסר במקום ב-1699. ביתן יְוֵּ'בָּוֹ (Yuebo - "גל הירח") שוכן מערבית לביתן לקליגרפיה קיסרית והוקם במקור ב-1699. הביתן פונה למזרח וכיום יש בו כיסאות לצפייה באגם. הצמחייה באתר כולל לוטוס באגם, עצי אוסמנטוס ומאלוס (Malus) וערבה בוכייה בחוף.
שאריות שלג על הגשר השבור
"שאריות שלג על הגשר השבור" (斷橋殘雪, בפין-יין Duàn qiáo cánxuě) הוא אתר המשתרע על שטח של 26 דונם סמוך לגשר המכונה "הגשר השבור" (גשר דְווָאן) בקצה המזרחי של סוללת באי (בָּאי) בצפון האגם (30.26097°N, 120.14701°W). סוללת באי מקשרת בין האי הר גושן (הגבעה הבודדה) לבין הפינה הצפון מזרחית של גדת האגם, והיא מחלקת את האגם לחלק צפוני ודרומי. אורכה 987 מטרים, רוחבה 33 מטרים, והיא מרוחקת 500 מטרים מהחוף הצפוני של האגם וכ-2,000 מטרים מהחוף הדרומי. מיקומו של הגשר השבור מאפשר צפייה על החלקים הצפונים והדרומיים של האגם, כשהזמן המומלץ לצפייה הוא בחורף כשהאגם מכוסה שלג.