cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוליטה (ספר)
לוליטה ולוליטה המוקדמת
במרץ 2004, העלה מבקר הספרות הגרמני מיכאל מאאר, טענה כי ישנו דמיון מפתיע בין "לוליטה" וסיפור קצר אחר בשם "לוליטה" שפרסם היינץ פון אֶשֶׁוֶג (תחת שם העט היינץ פון ליכברג) בשנת 1916. בשני הסיפורים, טוען מאאר, ישנו אדם מבוגר, דייר בשכירות, האחוז פאראפיליה ומשיכה מינית לנערה צעירה בשם לוליטה. בשני המקרים, לוליטה היא המפתה את האדם המבוגר (כאשר ללוליטה עצמה אין מושג וידע במיניות ובהשלכות המעשים) ובשני המקרים מתה הגיבורה בסוף הסיפור.
מאאר טרם חשף את הסיפור שעליו מבוססות טענותיו, כך שקשה לדעת מה האמת בהן. רבים מפקפקים באפשרות שנבוקוב קרא את סיפורו של פון אשוג, בין השאר משום ששליטתו בגרמנית הייתה דלה למדי. מכל מקום, ברי כי גם אם שאב נבוקוב את הרעיון המקורי לספר מסיפורו הקצר (18 עמודים) של אשוג, שימש זה לכל היותר השראה ראשונית וזניחה בחשיבותה ליצירת המופת של נבוקוב.
הסרטים שהופקו על פי הספר
בשנת 1962 יצר הבמאי סטנלי קובריק את הסרט "לוליטה", לפי תסריט שכתב נבוקוב עצמו. בתפקידים הראשיים שחקו ג'יימס מייסון (הומברט), שלי וינטרס (שרלוט), סו ליון (לוליטה) ופיטר סלרס (קווילטי). אף על פי שאת התסריט כתב נבוקוב (אף כי הוא שונה באופן נמרץ על ידי קובריק), אילוצי הזמן, כללי קוד הייז, הליהוק והמדיום השונה הפכו את הסרט שונה מאוד מן הספר.
קובריק ניסה למצוא במשחקי מצלמה ועלילה הקבלה למשחקי הלשון ההומברטיים, בהצלחה חלקית. ליהוקו של ג'יימס מייסון נחשב מוצלח, שכן הוא חונן במבטא בריטי שבתקנים ההוליוודיים נחשב זהה ל'אירופי', אך גילו, 15 שנה יותר מגילו של הומברט, צרם מעט. ליהוקה של סו ליון לתפקיד לוליטה היה הגורם העיקרי לסערה הגדולה סביב הסרט. גילה בעת ההסרטה היה 13, אך היא הולבשה ואופרה בכבדות כך שתראה מבוגרת בהרבה יותר. בכך סורס הסיפור מעיקרו והפך מטרגדיה וסיפור אהבתו של פדופיל, לעלילותיו של אשמאי זקן מן השורה.
בשנת 1997 יצר הבמאי אדריאן לין גרסה נוספת בהשתתפות ג'רמי איירונס כהומברט ודומיניק סוויין כלוליטה. גרסה זו הייתה נאמנה יותר למקור, אך גם היא עוררה סערה משום שטישטשה את דמותה של לוליטה כקורבן והייתה נגועה באותה העמדת פנים גילאית כבגרסתו של קובריק - איירונס היה גם הוא מבוגר בשנים רבות מדמותו של הומברט הספרותי ואילו דומיניק סוויין הייתה בעת ההסרטה בת 17 וגובהה 175 סנטימטרים וגם היא אופרה והולבשה באופן שאינו הולם את גילה על מנת שתיראה כאישה מעל גיל 18.
שמה של לוליטה בתרבות ובשפת הדיבור
המושג "לוליטה" השתרש כביטוי שמשמעותו ילדה או נערה קטינה וצעירה מאוד המתלבשת ומתנהגת באופן מפתה שאינו הולם את גילה (כלומר, אישה מתחת לגיל 18 אשר להתנהגותה קונוטציה מינית). במונח זה נעשה שימוש מסוים בתעשיית הפורנוגרפיה כתיאור לסרטים כחולים או כל חומר פורנוגרפי שבו משתתפים קטינים, שבדיעבד הופכים את אותו חומר ללא חוקי ובלתי מוסרי בעיני רבים (למשל, השתתפותה של טרייסי לורדס בסרטים כחולים בעודה קטינה).
הפילוסוף ריצ'רד רורטי כתב על הספר כי לדעתו הלקח של הספר הוא "שיש לשים לב למה שאתה עושה, ובמיוחד לשים לב למה שאנשים אומרים. כי אפשר שיסתבר, ופעמים רבות אכן מסתבר, שאנשים מנסים לומר לך שהם סובלים. ככל שאדם יהיה עסוק בהעצמת העונג המיני מן הדגם הפרטי שלו, כמו הומברט, או העונג האסתטי הפרטי שלו וכו' כך סביר שאנשים ימשיכו לסבול" פאראפיליה קיימת, ונבוקוב למעשה אינו מתייחס אליה כלל כתופעה אלא עוסק בתסביך הנפשי של אדם ספציפי - הומברט. יתר על כן, הוא מדגיש בספרו את התוצאות הטרגיות של אהבתו של הומברט ללוליטה, ומבהיר את העיוות המוסרי של מעשיו ומחשבותיו.
שרה קרנסון
שרה קרנסון (17 ביוני 1916 - 30 באוקטובר 2015) הייתה מתאמת עבודה דרום אפריקאית ופעילה נגד אפרטהייד.
ראשית חייה
שרה רובין נולדה ב-1916 ביוהנסבורג, בתם של המהגרים היהודים ממזרח אירופה זליק רובין (חייט) ואנה רובין. הוריה היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית בדרום אפריקה, ורובין הצעירה הצטרפה לליגה הקומוניסטית הצעירה כנערה.
קריירה
רובין עבדה במשרדי המפלגה הקומוניסטית ביוהנסבורג, והייתה חברה ב"ליגה נגד פשיזם ומלחמה". היא לימדה שיעורי אוריינות לעובדים, ועבדה בחנות הספרים של המפלגה ביוהנסבורג. מ-1936 עד 1940, הייתה מעורבת בארגון ותיאום עבודה, עם עובדי טבק ועובדי סוכר בדרבן. ב-1945 היא הפכה למזכירה הכללית של איגוד הרכבות והנמלים של דרום אפריקה, שבסיסו בקייפטאון.
על שרה ובעלה נאסרה ההשתתפות בהתכנסויות ציבוריות תחת חוק דיכוי הקומוניזם משנת 1950. המשך מעורבותו של בעלה, פרד, במפלגה הקומוניסטית הביא למעצרו ולמשפטו ב-1956. ב-1960 גם שרה קרנסון נעצרה ושוחררה עם תנאי להישאר בקייפטאון תחת השגחה. פרד נכלא ב-1965, ושרה עזבה את דרום אפריקה לאנגליה ב-1968. באנגליה, היא המשיכה לעבוד עבור האיגודים המקצועיים, ובעיתון Morning Star. בני הזוג קרנסון התאחדו מחדש ב-1972 בלונדון וחזרו לדרום אפריקה בשנת 1991.
חיים אישיים
שרה רובין נישאה לפרד קרנסון ב-1943, בזמן שהיה עדיין בשירות פעיל במלחמת העולם השנייה. נולדו להם שלושה ילדים, לין, ג'ון ורות. שרה התאלמנה כאשר פרד קרנסון נפטר בשנת 2000. שרה עצמה נפטרה ב-2015, בגיל 99, ב- מיוזנברג, קייפטאון. אירוע זיכרון לאומי נערך בקייפטאון לזכרה, ובו השתתפו מנהיגי המפלגה הקומוניסטית הדרום אפריקאית, הקונגרס הלאומי האפריקאי וה-Congress of South African Trade Unions.
בתם לין פרסמה ביוגרפיה של בני הזוג קרנסון: אדום בקשת: החיים והזמנים של פרד ושרה קרנסון (2011). בנוסף, נערכה תערוכה על בני הזוג קרנסון, גם היא בשם "אדום בקשת", במוזיאון "בית העבדים" בקייפטאון בשנת 2015.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2011/2012
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2011/2012 היא התחרות ה-14 מאז היווסדה. משחקי התחרות החלו ב-14 בפברואר 2012 ומשחק הגמר נערך ב-1 במאי 2012 והסתיים בניצחון של מחזיקת הגביע, אס"א תל אביב, על מכבי כישרונות חדרה בדרך לזכייה שנייה בתואר.
בתחרות השתתפו 7 קבוצות מליגת נשים ראשונה ולמרות שבעונה זו התקיימה בנפרד תחרות גביע הליגה השנייה עבור קבוצות מליגת הנשים השנייה, שתי קבוצות מליגה זו השתתפו בתחרות. מכבי צור שלום ביאליק מהליגה הראשונה לא השתתפה בתחרות בשנה זו.
לפי תקנון התחרות, בעונה זו התקיימו 4 סיבובים כשבסיבוב הראשון השתתפו שתי הקבוצות מהליגה השנייה וכל קבוצות הליגה הראשונה הצטרפו בשלב רבע הגמר.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון בתחרות היה למעשה שמינית הגמר. בסיבוב זה השתתפו 2 קבוצות מהליגה השנייה.
חצי הגמר
משחקי חצי הגמר התקיימו בהצגה כפולה ב-27 במרץ באצטדיון המושבה בפתח תקווה.
גליפטודון
מאפיינים
פירוש שמו של הגליפטודון מיוונית עתיקה הוא: "שן מחורצת" והוא מתייחס לשיניו העגולות. הגליפטודון דמה לארמדיל ענק והוא שייך לסדרת הארמדילאים ולמשפחת הארמדיליים, כשבעבר קבוצת הגליפטידוניים נחשבה למשפחה עצמאית.
אורכו של הגליפטודון עמד על שלושה מטרים. נהוג להניח כי הגליפטודון היה צמחוני והתקיים על ליקוט עשב וצמחייה אחרת אשר גדלה בסמוך לנהרות וגופי מים. הגליפטודון, יונק גדול וכבד, היה מסוגל לנוע במהירות מרבית של שלושה ורבע קילומטרים לשעה.
הגליפטודונים כוסו בשריון גרמי שהורכב מלמעלה מ־1,000 לוחות עצם בעובי 2.5 סנטימטרים. האוֹסטֶאוֹדֶרמִים, לוחות מגן אלו, שנו ממין למין של הגליפטודון בדוגמתם וסוגם. לוחות המגן ספקו לגליפטודון הגנה דומה לזאת של הצב, אולם נבצר ממנו להכניס את ראשו לתוך השריון, ולכן הוא פיתח כיפה עצמתית על חלקה העליון של גולגולתו. זנב הגליפטודון היה ענוד טבעות שריון וכמה דורבנות בקצהו.
שרירים שמטרתם לא ידועה הקטינו את חלל האף. אחדים שיערו כי השרירים נועדו לחדק כזה של הטפיר או הפיל. אף על פי כן, ברוב בעלי החדק מצויות עצמות אף המתארכות מהגולגולת, מאפיין שאיננו מתקיים בקרב הגליפטודונים. הלסת התחתונה של הגליפטודון הייתה עמוקה ותמכה בשרירי הלעיסה הגדולים. תמיכה זאת סייעה בלעיסת הצמחייה המחוספסת והסיבית המצויה לגדות נהרות ואגמים.
טורפי הגליפטודון יכלו לכלול את הטיגריס השנחרבי ושנחרבים אחרים ואולי את עופות האימה, אולם טורפים אלו יאלצו להיאבק כדי להפוך את הגליפטודון (השוקל בין טונה לשתי טונות) על גבו, כדי להגיע לאזוריו הבלתי מוגנים.
מקור הגליפטודונים באמריקה הדרומית והם היגרו לדרום־מערב אמריקה הצפונית, במהלך אירוע ההגירה המכונה ההחלפה האמריקנית הגדולה, ואירע לאחר חיבור צפון ודרום אמריקה בפנמה, לפני כ־3 מיליון שנים. הגליפטודוניים נכחדו לפני כ־10,000 שנים.
המאובנים של הגליפטודון התגלו בין היתר בגואטמלה, ארגנטינה וברזיל ותוארו על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1839.
בתרבות
יונק זה הופיע בסדרות העולם החדש הפראי, פלאווורלד וענקי עידן הקרח ובמשחקים עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
גלית בורג
גלית שירה בורג (8 ביוני 1968 – 28 בנובמבר 2022) הייתה זמרת ישראלית, שהייתה חברה בצמד "גילי וגלית" שייצג את ישראל באירוויזיון 1989 בשיר "דרך המלך".
ביוגרפיה
בשנת 1989 הגיש המוזיקאי שייקה פייקוב את שירו "דרך המלך" לתחרות קדם-האירוויזיון והוא בחר בילד גילי נתנאל, שהיה אז בן 12, לבצע את שירו. זמן קצר לפני התחרות הוחלט על ידי מפיקי הקדם אירוויזיון להצמיד לו זמרת בוגרת.
האמרגן והמפיק שלמה צח, שהכיר את בורג, הציע אותה וכך נוצר הצמד "גילי וגלית". לאחר שזכו במקום הראשון בתחרות קדם-אירוויזיון 1989, הם נשלחו לייצג את ישראל באירוויזיון, שהתקיים בלוזאן שבשווייץ. השיר הגיע למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים. השניים הקליטו גרסה אנגלית לשיר בשם "Shine for Tomorrow". על אף שהשיר לא זכה להצלחה במדינות אחרות, בישראל הוא הפך ללהיט. הגרסה האנגלית לשיר לא זכתה להצלחה, והצמד התפרק מיד לאחר מכן.
בשנת 1991, שנתיים לאחר ההופעה באירוויזיון, הקימה בורג את להקת "טרמפ", עמה הופיעה ב"טלרוק" בחולון. ב-1995 התחרתה על תפקיד "נערת גלגל המזל".
בורג נישאה לגיטריסט הלהקה ועברה להתגורר לסירוגין בארצות הברית, שם עסקה במוזיקה. בשנת 1994 הוציאה בישראל אלבום רוק שלא זכה להצלחה. ב-1997 יצאה לשוק האירופאי תחת שם הבמה "גאלסיה" (Galecia), ופרסמה שיר דאנס באנגלית בשם "You Are The One" שזכה להשמעות רבות. ב-2005 הוציאה אלבום בשם "נוגעת בך" המורכב מחומרים שלה ושל בעלה.
ב-2013 השתתפה בשלב האודישנים בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל".
חיים אישיים
בעשור הראשון של המאה ה-21 חזרה בתשובה והחלה לעסוק בשירה בערבי הפרשת חלה והופעות מוזיקליות לנשים בשילוב סיפור התשובה האישי שלה. בורג נישאה בשנית, לחסיד חב"ד. את השם "שירה" הוסיפה לשם המקורי בהמלצת הרב שלה. בורג הייתה אם לשניים.
ב-28 בנובמבר 2022 נהרגה בתאונת דרכים שאירעה בכביש 4314.
ריקי גיא-קירשנבאום
ריקי גיא-קירשנבאום (נולדה ב-1975) היא זמרת אופרה (סופרן) ילידת ישראל, ובוגרת האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
קריירה
גיא-קירשנבאום הופיעה במספר בתי אופרה, בהם בית האופרה של ציריך בתפקיד ג'ולייטה, גראץ (בתפקיד אנטוניה בסיפורי הופמן) (2005-06), בית האופרה "סאו קרלוס" בליסבון (ג'ולייטה, ב"סיפורי הופמן") (2007-08), תיאטרון "אלטו" באסן (מיכאלה בכרמן) (2002-03), ב-28 בפברואר 2004 הופיעה באופרה של לייפציג בתפקיד ג'ולייטה), בבית האופרה הגרמני על הריין בדיסלדורף, (בתפקיד מיכאלה) (2002-03) והתיאטרון העממי של רוסטוק (מימי בלה בוהם) (2002-03).
גיא-קירשנבאום הופיעה באופרה הישראלית החדשה, בין השאר בתפקידי פאמינה בחליל הקסם (2001), מלאך ואחות באלפא ואומגה, מיכאלה ב"כרמן" (2002), סופרן במתאוס פסיון של יוהאן סבסטיאן באך (2002), ופאלאדה ונוס בהכתרת פופאה (2002). שרה עם תזמורות שונות בישראל, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית (1996,1995), התזמורת הסימפונית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע (1991) ואחרות. באירופה הופיעה כסולנית עם התזמורת הסימפונית של בוכום ("מיסת ההכתרה", 2003-04) ועם התזמורת של בית האופרה קאסל (2003-04).
נוסף לכך השתתפה בפסטיבלים רבים, בהם פסטיבל פסחא בפולין ("אה פרפידו", בטהובן, 2006) פסטיבל מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו בפירנצה (2001), פסטיבל ישראל, פסטיבל כפר בלום, פסטיבל אבו גוש, פסטיבל צלילים במדבר, פסטיבל הגליל העליון, פסטיבל פליציה בלומנטל ועוד.
רפאל אורוסקו מאסטרה
רפאל חוסה אורוסקו מאסטרה (בספרדית: Rafael José Orozco Maestre; 24 במרץ 1954 – 11 ביוני 1992) היה זמר בסגנון ואיינאטו קולומביאני.
ראשית חיים
הוא נולד ב-24 במרץ 1954. הוריו היו רפאל אורוסקו פרננדס וכריסטינה מאסטרה. היו לו שנים עשר אחים. בתחילה הוא רצה להיות אקורדיוניסט כמו אביו. הוא למד בתיכון בColegio Nacional Loperena de Valledupar.
במהלך שבוע התרבות שכנע דיומדס דיאז את מאסטרה לשיר את השיר שהלחין, "Cariñito de mi vida". מאסטרה זכה במקום הראשון עם שיר של דיומדס דיאז. בשנת 1975 הקליט את השיר הזה עם אמיליו אוביידו.
קריירה
מאסטרה היה זמר עם לוצ'יאנו פובדה ולהקתו, אבל רק למסיבות פרטיות. מאוחר יותר חבר לחוליו דה לה אוסה. הוא הקליט את שני אלבומיו הראשונים עם האקורדיוניסט אמיליו אוביידו ב-1975. בשנת 1976 פגש מאסטרה את האקורדיוניסט ישראל רומרו במסיבה, וחודשיים לאחר מכן הם הקימו את להקת El Binomio de Oro. השיר הראשון שלו עם הלהקה נקרא "La Creciente".
למאסטרה 16 אלבומי זהב ושני אלבומי פלטינה ברחבי העולם, האלבום "De Cache" משנת 1980 נמכר במעל 300,000 עותקים.
מאסטרה הלחין את השיר "Solo para ti", המוקדש לאשתו, שהפך ללהיט בינלאומי.
חיים אישיים
מאסטרה התחתן עם קלרה אלנה קאבלו סרמינטו בברנקייה ב-5 במרץ 1976. יש להם שלוש בנות. הוא למד מספר סמסטרים במנהל עסקים באוניברסיטה האוטונומית הקאריבית לפני שהתמסר למוזיקה. הוא נרצח ב-1992 בברנקייה לאחר שנורה על ידי מתנקש.
וולני
קורות חייו ופועלו
ווֹלנֵי נולד למשפחת אצולה בחבל אנז'ו. נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה של אנז'ה, ב-1776 עבר לפריז ללמוד רפואה, אך העדיף ללמוד היסטוריה. חיבורו מ-1787 על הרודוטוס (Mémoire sur la Chronologie d'Hérodote) זיכה אותו בתשומת לבם של אנשי האקדמיה הצרפתית ושל חוגי מלומדים אחרים.
בשלהי 1782 יצא למסע ללבנט ובילה שם כשלוש שנים. אחרי שובו לצרפת סיכם את מסעותיו בספרו "מסע במצרים ובסוריה" (Voyage en Egypte et en Syrie pendant les années 1783,1784 et 1785). שנה לאחר מכן פרסם את חיבורו "הרהורים על המלחמה של הטורקים ושל רוסיה" (Considérations sur la guerre des Turcs et de la Russie).
בתקופה זו עסק ווֹלנֵי גם בניסויי פיתוח כלכלי בקורסיקה. הוא גילה עניין במצבו של האי עוד לפני המהפכה, שאז כיהן כממונה על סדרי המסחר והחקלאות בו. ב-1792 רכש בקורסיקה חווה שבה ביקש לבחון אפשרות של חקלאות אינטנסיבית מבוססת על איקלום גידולים הנהוגים במושבות (כגון קני סוכר, כותנה, אינדיגו וקפה), אך לא התמיד בכך. בקורסיקה התוודע למשפחת בונפרטה. בשובו לפריז פרסם דו"ח על "המצב העכשווי בקורסיקה לאשורו" (Précis de l'état actuel de la Corse).
ווֹלנֵי, שהשתייך לז'ירונדינים, הושלך לכלא בתקופת שלטון הטרור למשך עשרה חודשים. הוא ניצַל בעור שיניו מן הגליוטינה ושוחרר עם נפילת רובספייר ביולי 1794.
תקופה קצרה לימד היסטוריה באקול נורמל סופרייר כשאך נוסד. ב-1795 מונה כחבר במכון של צרפת. באותה השנה נסע לאמריקה הצפונית, שם שהה עד 1798. את תצפיותיו ורשמיו סיכם בחיבורו מ-1803 "לוחות האקלים והקרקע בארצות הברית" (Tableau du climat et du sol des États-Unis).
ווֹלנֵי, אף שהשתתף בהפיכת 18 בברימר, לא היה מחסידי נפוליאון בונפרטה, אך בהיותו אדם מתון וליברלי תמך במדיניות הקיסרות הראשונה. נפוליאון העניק לו תואר אצולה וצירף אותו לסנאט. וולני היה בין הראשונים שעוּטרוּ באות לגיון הכבוד הצרפתי על ידי נפוליאון. אחרי הרסטורציה של בית בורבון ב-1814, ולאור הסתייגותו מנפוליאון, אוּשר תואר האצולה שלו ונשמר מושבו בבית העליון של הפרלמנט. וולני מיעט להשתתף בישיבות בגלל רפיון גופו ובשלב מסוים פרש כליל מתפקידיו בסנאט, אבל המשיך להגיב על אירועים בחייה של צרפת.
ווֹלנֵי מת בפריז ונקבר בבית הקברות פר לשז; מצבת קברו עוצבה בצורת פירמידה. בשנת 1879 נקרא על שמו רחוב ברובע השני של פריז. פסלו הוצב ב-1898 בחזית תחנת הרכבת של עיר הולדתו קְרוֹן שבמחוז מאיין.
מעבודותיו
ווֹלנֵי נודע כהוגה דעות בזכות חיבורו מ-1791 בתחום הפילוסופיה של ההיסטוריה – "ההריסות, או הרהורים על תהפוכותיהן של אימפריות" (Ruins, ou Les méditations sur les révolutions des empires), שנכתב בהשפעת רשמיו מחורבותיה של פלמירה, שכן גורלה שיקף בעיניו את תולדות עלייתן ושקיעתן של תרבויות עתיקות ואת הצפוי לתרבויות חדשות. החיבור מגלם את המחשבה הרציונליסטית, ההיסטורית והפוליטית של המאה ה-18, ובו ייחס את מפלתן של חבָרות לדחייתן את עיקרי משפט הטבע. כמו כן נתן בחיבורו זה ביטוי לחזונו בדבר איחוד כל הדתות מתוך ההכרה באמת המשותפת להן. מיתר חיבוריו יצוינו "מחקרים חדשים בהיסטוריה עתיקה" מ-1814 (Recherches nouvelles sur l'histoire ancienne) ו"מאמר על החקר הפילוסופי של הלשונות" מ-1819 (Discours sur l'etude phylosophique des langes).
ווֹלנֵי עסק לא מעט בסוגיות של בלשנות ופרסם מאמרים בתחום זה. בין מניעיו ניתן לציין את השקפתו בדבר קירוב העמים. עוד בצעירותו ביקש ללמוד עברית. ערבית למד תחילה בקולז' דה פראנס והשתלם בה בעת שהותו ב-1784 במשך שמונה חודשים במנזר המֶלֶכּיתי דֵיר מר חנא בהר הלבנון. ב-1795 פרסם וולני ספר דקדוק ללומדי ערבית. כדי להקל עליהם, יצר מערכת סימנים להאחדת התעתיק מהאותיות שבערבית (שהאלפבית שלה שימש שפות שונות במזרח, ובהן פרסית ו) לאלפבית של שפות אירופה. כמו כן הציע מערכת סימנים מתאימה לתעתיק מעברית. וולני למד סנסקריט מהבלשן האנגלי אלכסנדר המילטון. "פרס וולני", שנוסד במימונו, מוענק מדי שנה מטעם המכון של צרפת למחקרים בבלשנות השוואתית.
וולני במזרח
ווֹלנֵי יצא ללבנט בסוף 1782 ונחת באלכסנדריה בינואר 1783. משם נסע לקהיר שבה שהה עד ספטמבר 1783. ממצרים הפליג לארץ ישראל, ללבנון ולסוריה, הצפין עד אלכסנדרטה וגם ביקר בקפריסין. ב-1785 חזר לצרפת ובשנתיים הבאות כתב את ספרו "מסע במצרים ובסוריה". הספר זכה סמוך לצאתו למהדורות לא מעטות ולתרגומים לשפות אחדות והִקנה לוולני מוניטין ברחבי אירופה. הכרך הראשון של הספר מוקדש למצרים, והשני – לסוריה (שכללה בתקופתו גם את צפון ארץ ישראל, את צפון עבר הירדן ואת לבנון).
הספר לא נכתב כמקובל ביומני מסעות, ולפיכך נתיב מסעו של וולני וסדר המקומות שבהם ביקר אינם ברורים לגמרי; וולני גם נמנע בו מחִיווּיִים בגוף ראשון. הספר נערך כסקירה שיטתית לפי נושאים ובהתאם למחוזות העותמאנים שבהם עבר, הגאוגרפיה וההיסטוריה שלהם, מצבם הפוליטי, כלכלתם ותושביהם על עדותיהם, דתותיהם ומנהגיהם. כמו כן סיפר וולני בסִפרו על אירועים מדיניים-צבאיים בזמנו. מידע רב שאב מדיווחיהם של הקונסולים הצרפתים ושל הסוחרים הצרפתים בתחנותיהם שבלבנט.
עורך המהדורה האחרונה של הספר, המזרחן ז'אן גומייה, כותב כי וולני הקדיש תשומת לב מיוחדת לתצפיות בכוחות הצבא למיניהם – מן הממלוכים במצרים ועד למיליציות של הכורדים, הבדווים, המרונים והדרוזים בסוריה. במקומות שבהם ביקר תיאר וולני בפירוט את הביצורים ואת חילות המצב, את איכות הפיקוד ואת טיב החימוש. לסברתו של גומייה, וולני נשלח למסעו זה מטעם מי שהתנגדו למצדדים בפירוקה של האימפריה העותמאנית. לא מן הנמנע שדיווחיו של וולני שימשו את נפוליאון במסעו למצרים ולארץ ישראל.
חוקרי האזור והתקופה, גם בדורות הבאים, הסתמכו לא מעט על דיווחיו של וולני. אמנון כהן מציין כי ספר מסעותיו של וולני במצרים ובסוריה הוא "התיאור המפורט והמוסמך ביותר של רשמי נוסע צרפתי מהימן מארץ ישראל בשנות השמונים של המאה השמונה-עשרה". בפתח התרגום לעברית של "מסע למצרים ולסוריה" כותב כהן כי "זהו אחד המקורות הטובים להכרת המזרח בכלל וארץ ישראל בפרט בתקופתם של דאהר אל-עומר ואחמד אל-ג'זאר", שלהם הקדיש וולני מקום נרחב בספרו.
קישורים חיצוניים
מהדורת התרגום לאנגלית (1787)  Travels Through Syria and Egypt, in the Years 1783, 1784, and 1785
ברנרדו אספינוסה
ברנרדו חוסה אספינוסה סוניגה (בספרדית: Bernardo José Espinosa Zúñiga) הוא כדורגלן קולומביאני-ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ז'ירונה.
קריירת מועדונים
בעונת 2011/2012 הושאל לראסינג סנטנדר, בה שיחק 25 משחקים וכבש שני שערים. הראשון מול ריאל סרגוסה שנתן לקבוצתו ניצחון של 0–1 והשני הגיע במשחק מול ולנסיה, גול שהישווה את תוצאת המשחק ל-2-2. בסיום העונה חזר לסביליה אבל לא שיחק בחצי הראשון של העונה וב-26 בדצמבר הושאל בשנית, הפעם לספורטינג חיחון, עד לסיום אותה עונה.
ב-26 ביוני 2013 נרכש סופית על ידי חיחון תמורת 6 מיליון אירו. עזר לקבוצה להעפיל לליגה הבכירה בעונת 2014/15 כשהיא מנצחת את ריאל בטיס. את הגול הראשון שלו בליגה הבכירה בעונת 2015/16 כבש מול גרנדה במשחק שהסתיים בתיקו 3-3. בינואר 2016 ספג פציעה קשה במשחק מול ויאריאל שבגינה נאלץ להיעדר מהמגרשים כשבעה חודשים.
בעונת 2016/17 עבר לשחק בפרמייר ליג במדי קבוצת מידלסברו ואת הבכורה ערך ב-31 בדצמבר מול מנצ'סטר יונייטד. בתחילת עונת 2017/18 חזר לספרד כדי לשחק בז'ירונה. ב-6 ביולי 2019 הושאל לאספניול לעונה אחת.
המשחקים הגאים (2026)
המשחקים הגאים (2026), יהיה האירוע העולמי השנים-עשר של תחרויות ספורט רב-ענפיות ואירועי תרבות מגוונים עבור אנשים המזהים עצמם כלהט"ב, אך פתוחה לכל מי שמעוניין להשתתף, שעירו המארחת ותאריכיו טרם נקבעו.
המכרז לבחירת עיר מארחת
לאירוח המשחקים הגאים ה-12 הוגשו 8 הצעות מערים שונות ברחבי העולם, כולן העריכו הגעה של למעלה מ-10,000 משתתפים:
מבין הערים המציעות הגישו 3 ערים מצפון אמריקה, 2 ערים מאוקיאניה, 2 ערים מאירופה ועיר אחת מאסיה. כוונתה המוצהרת של הפדרציה להרחיב את מעגל המשתתפים במשחקים הגאים על ידי יציאה מאירוח המשחקים על ידי "קבוצת אירופה-אמריקה-אוסטרליה" צפוי להעניק יתרון בבחירה לגוודלחרה, שתהיה העיר הראשונה באמריקה הלטינית שתארח את המשחקים, וטאיפיי, שתהיה העיר האסייתית השנייה לארח את המשחקים, אחרי הונג קונג ב-2022.
ב-1 בפברואר 2021 צומצמו המועמדות ל-3, גוודלחרה, ולנסיה ומינכן. פדרציית המשחקים הגאים צפויה להכריז על העיר המנצחת בוועידה השנתית שצפויה להתקיים בהונג קונג ב-10 בנובמבר 2021.
Non finito
Non finito (באיטלקית: לא גמור, או בתרגום חופשי: "אסתטיקת אי-השלמות") היא טכניקה באמנות פלסטית, שבה האמן אינו מביא את הפסל לידי ליטוש וגימור. בהרחבה משמש הביטוי לכל יצירת אמנות שלא הושלמה בין אם באופן מקרי, ובין אם באופן מכוון מתוך ראיית אי-השלמות כערך אסתטי בפני עצמו, או מתוך כוונה להדגיש את שלמות היצירה על ידי חיבול בה והשארה של חסרונות מינוריים.
בעוד שהנון-פיניטו כטכניקה אמנותית מופיע לראשונה אצל דונטלו כאמצעי לביטוי הדרמטיות והעוצמה הרוחנית של האובייקט המוצג, מיכלאנג'לו הוא ללא ספק חסידה המובהק של אסתטיקת האי-שלמות, היות שבתנאים הנוחים שהתקיימו במאה ה-15, רק נסיבות נדירות היו עלולות לגרום לאי-השלמת עבודת אמנות.
להבדיל מטכניקת ה"טורסו", בה האומן מותיר חללים (בדרך כלל זרועות או רגליים) בפסל, בנון-פיניטו משתמש האמן בכמות חומר מעבר למה שדרוש להשלמת היצירה, ומותיר גושי חומר מקוטעים בלתי גמורים על הפסל, תוך הצגת הדמות כ"תקועה" בתוך גוש של חומר.
הביטוי נון-פיניטו משמש גם ככינוי למבנים שנבנו באופן חלקי, כמו הפלאצו "Nonfinito" בפירנצה שהפך ל"מוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה ואתנולוגיה של פירנצה".
כדוגמאות בולטות ל-Non finito מציינים לעיתים קרובות פסלים אלו:
ראובן בונפיל
ראובן (רוברט) בּוֹנְפִיל (Bonfil; נולד ב-1937) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו ופועלו
ראובן בונפיל נולד בשם רובר בונפיל בקרדיצה, עיירה בחבל תסליה שביוון. אביו דוד נולד באיסטנבול ואמו אפטימיה אלגרה לבית דוד, נולדה למשפחה רומניוטית בצפון יוון. הוריו עסקו בהוראה. עם כיבוש חבל תסליה בידי הגרמנים בסתיו 1943 ברחה משפחת בונפיל אל הר האגרפה והסתתרה בכפר אפידיה אצל משפחת גולס (Goulas), משפחה יוונית-אורתודוקסית.
לאחר שחרור יוון שבה משפחת בונפיל לביתה שבקרדיצה ואביו של בונפיל מונה לכהן כראש הקהילה היהודית הקטנה בעיירה. בעקבות מלחמת האזרחים שפרצה ביוון לאחר מלחמת העולם השנייה עזבה משפחת בונפיל את קרדיצה ועברה להתגורר באתונה.
בשנת 1949 נענה להצעה לעקור לאיטליה וללמוד בבית המדרש לרבנים באיטליה. בשנת 1958 נישא לאווה (חווה) לבית רכטשאפן, ניצולת שואה ילידת המבורג שלמדה הוראה בירושלים ואותה פגש בונפיל בעת ששהה אף הוא בירושלים במסגרת לימודיו לרבנות. בני הזוג בונפיל קבעו את מקום מושבם בעיר מילאנו.
ב-1959 הוסמך לרבנות, ב-1960 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת טורינו (באותן שנים באיטליה הלימודים האקדמיים עד לתואר דוקטור ארכו ארבע שנים). עסק במשך תשע שנים כרב במילאנו, בתחילה כמשנה לרב הראשי ואחר כך כרב הראשי בפועל. ב-1968 עלה עם משפחתו לישראל, ושימש כמזכיר הלשכה של הראשון לציון הרב יצחק נסים. כמו כן כתב דוקטורט בהיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בהנחייתם של הפרופסורים חיים הלל בן-ששון ויוסף ברוך סרמוניטה, אותו קיבל ב-1976. העבודה עסקה ברבנות איטליה בתקופת הרנסאנס. בשנים 1975–1980 היה מרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון, ב-1980 נעשה מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, ב-1990 פרופסור מן המניין וב-2005 יצא לגמלאות. שימש כראש המחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כמנהל משגב ירושלים, המכון ללימודי קהילות יהודיות ספרדיות ומזרחיות.
בונפיל הוא זוכה פרס ורבורג למצוינות אקדמית (1973–1975), עמית באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי (the American Academy for Jewish Research) מאז 1994, מחזיק בתואר אבירות של מסדר הכוכב של איטליה (Ordine della Stella d'Italia) מטעם נשיא הרפובליקה האיטלקית משנת 2012 ואקדמאי ממונה מטעם הספרייה האמברוזיאנית (Biblioteca Ambrosiana) משנת 2015. בשנת 2023 נבחר בונפיל להשיא משואה בעצרת הממלכתית לרגל יום השואה ביד ושם.
בונפיל נשוי ולו שלושה ילדים. בתו רוחמה בונפיל פיפרנו באר היא ארכאולגית; בנו דוד בונפיל הוא מומחה בתחום החיטה ופועל במכון וולקני; בתו עליזה קורב בונפיל היא פסיכולוגית קלינית וחוקרת ספרות, נשואה לעורך הדין אורי קורב.
מחקריו
ראובן בונפיל עוסק בתולדות התרבות והחברה של היהודים בימי הביניים ובראשית העת החדשה באירופה הנוצרית ובעיקר באיטליה ובביזנטיון.
הרבנות באיטליה בתקופת הרנסאנס
ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של ראובן בונפיל. הספר דן במקומם של הרבנים בחברה ובתרבות היהודית באיטליה במאות ה-15 וה-16. התפישה המקובלת במחקר, בה דגלו חוקרים כגון בצלאל (ססיל) רות ומשה אביגדור שולוואס שהרבנים התנגדו למגמת ההשתתפות בהומניזם וברנסאנס מתוך הנחה שכתוצאה מכך זיקתם ליהדות התרופפה. בונפיל גילה במחקרו כי דבר זה אינו נכון ושהאנשים שהיו בחוד החנית של ההתקרבות לחברה הלא-יהודית היו דווקא הרבנים. בונפיל מחזיק בתפישה בספרו זה ובמחקריו האחרים כי יהודים ונוצרים חולקים אותו עולם תרבותי ואותם הלכי רוח והם חלק מאותו מארג של מסגרת כוללת, למעט עניינים שבהם השונות הדתית מחייבת יהודים ונוצרים כאחד לנקוט עמדות מנוגדות.
במראה כסופה: חיי היהודים באיטליה בימי הרנסאנס
ספר זה מחולק לשלושה מדורים: האחד הוא החלק התשתיתי, המסגרת שבה היהודים חיו והוא סוקר להיכן גירשו אותם, איפה הם חיו ואת מרקם יחסיהם עם השלטונות. החלק השני והעיקרי עוסק בשאלה כיצד היהודים הגדירו את עצמם תרבותית, מה היו חינוכם והאידיאלים התרבותיים והחברתיים, וכן המסגרת המוסדית של התארגנות הקהילות. החלק השלישי בוחן את הסטרוקטורות המנטליות של היהודים ומנסה לבדוק איך יהודי מרגיש בתוך המסגרת הלא יהודית. חלק זה עיקר עיסוקו בתחושות של היהודים.
נסיכות רויס-אברסדורף
היסטוריה
בעקבות מותו של היינריך העשירי, רוזן רויס-לובנשטיין בשנת 1671, שלטו ברוזנות במשותף שלושת בניו: היינריך השלישי, היינריך השביעי והיינריך העשירי. בשנת 1678 חילקו האחים ביניהם את הנחלה: היינריך השלישי קיבל את רוזנות רויס-לובנשטיין, היינריך השביעי קיבל את רוזנות רויס-הירשברג והיינריך העשירי קיבל את רוזנות רויס-אברסדורף.
בשנת 1806 הועלה היינריך החמישים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף למעמד נסיך, ובאותה שנה הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין. בשנת 1824 מת היינריך החמישים וארבעה, נסיך רויס-לובנשטיין ללא ילדים, והיינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו והקים את נסיכות רויס-לובנשטיין-אברסדורף. בשנת 1848 פרצו בנסיכות מהומות כחלק ממהפכות אביב העמים, ובעקבות כך התפטר היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-לובנשטיין-אברסדורף, והנסיכות אוחדה עם נסיכות רויס-שלייץ ליצירת נסיכות רויס הקו הצעיר.
הדוויג קוהן
הדוויג קוהן (באנגלית: Hedwig Kohn; 5 באפריל 1887 – 26 בנובמבר 1964) הייתה פיזיקאית גרמנייה-אמריקאית ממוצא יהודי, אחת משלוש נשים בלבד שקיבלו קביעות ("הביליטציון") בהוראת פיזיקה באוניברסיטה בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה. היא נאלצה לעזוב את גרמניה בתקופת השלטון הנאצי בגלל היותה יהודייה. היא המשיכה את הקריירה האקדמית שלה בארצות הברית, שם התגוררה עד סוף ימיה.
קריירה אקדמית בגרמניה
הדוויג קוהן נולדה בעיר ברסלאו באימפריה הגרמנית (כיום ורוצלב חלק מפולין) לגאורג קוהן, סוחר בדים, והלן הנקה, בת למשפחה אמידה. הוריה היו יהודים גרמנים.
בשנת 1907 הייתה האישה השנייה שהתקבלה ללימודי פיזיקה באוניברסיטת ברסלאו (אוניברסיטת ורוצלב היום). היא למדה אצל אוטו לומר, שהיה בין מנסחיו של חוק פלאנק. קוהן הייתה עוזרת מחקר של לומר וקיבלה תואר דוקטור בפיזיקה בשנת 1913. תחום המחקר העיקרי שלה היה רדיומטריה, קביעה כמותית של עוצמת אור, הן ממקורות רחבים, כמו "גוף שחור", והן מקווי פליטה נפרדים של אטומים ומולקולות. היא נשארה ללמד במחלקה לפיזיקה של האוניברסיטה גם במהלך התקופה הקשה של מלחמת העולם הראשונה, וקיבלה על כך מדליה. בשנת 1930 עברה "הביליטציון" וקיבלה משרה קבועה באוניברסיטה. היא הייתה האישה השלישית שקיבלה קביעות בהוראת פיזיקה באוניברסיטאות בגרמניה, לאחר ליזה מייטנר והרטה שפונר.
קוהן פוטרה מתפקידה באוניברסיטה בשנת 1933 בשל תקנות החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי בגרמניה הנאצית, שאסרו העסקת יהודים בקביעות בשרות הציבורי ובפרט כפרופסורים. היא קיבלה עבודה זמנית בת שלושה חודשים במצפה כוכבים בארוזה (שווייץ), שם עסקה במדידת עוצמת קרינה אולטרה-סגולה של השמש. לאחר מכן חזרה לאוניברסיטת ורוצלב ושבה לעסוק בחקר הרדיומטריה באמצעות הסכמים זמניים עד שנת 1938, אך לאחר ליל הבדולח התקשתה למצוא עבודה כלשהי בגרמניה.
ההגירה לארצות הברית
אנשי אקדמיה רבים ניסו לסייע לקוהן למצוא עבודה מחוץ לגרמניה, בהם הפיזיקאית האוסטרית ליזה מייטנר. היא קיבלה אשרה לבריטניה בשנת 1939, אך היא בוטלה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. ביולי 1940 קיבלה אשרה לשוודיה ומיד טסה לשם.
קוהן ניסתה לקבל אשרה לארצות הברית אך לא קיבלה אותה מפני שלא עבדה בקביעות מאז 1933. כמו כן היה קיים מחסור בתקנים באוניברסיטאות לאחר השפל הגדול, ועל פי חליפת מכתבים מאותה תקופה נראה כי גם מיזוגיניה ואנטישמיות מנעו ממנה לקבל אשרה זו. ארגון הנשים האקדמאיות בארצות הברית והארגון הבינלאומי של נשים אקדמאיות  נרתמו למשימה והצליחו למצוא עבור קוהן שלוש משרות הוראה בארצות הברית, שזיכו אותה לבסוף באשרה המיוחלת. למעשה, ארגוני הנשים שסייעו להגירתה הצילו את חייה של קוהן. אחיה היחיד, השופט קורט קוהן (יליד 1885) גורש לגטו קובנה ומת שם.
באוקטובר 1940 נסעה קוהן ברכבת הטרנס-סיבירית מסטוקהולם לוולדיווסטוק, ומשם הפליגה לארצות הברית. בינואר 1941 הגיעה לקרוליינה הצפונית, אך היא חלתה במהלך ההפלגה, ורק לאחר שהחלימה התחילה ללמד פיזיקה במכללה לנשים בגרינסבורו. היא לימדה שם במשך כשנה וחצי. משנת 1942 עד 1952 לימדה במכללת ולסלי במסצ'וסטס, והקימה שם מעבדת מחקר לספקטרוסקופיה גרעינית.
עם פרישתה ממשרת פרופסור הוצעה לקוהן משרת מחקר באוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה על ידי הפיזיקאית הרטה שפונר. קוהן הקימה מעבדת מחקר, הדריכה סטודנטים לתארים מתקדמים וגייסה חוקרים בפוסט-דוקטורט לקידום חקר הרדיומטריה והספקטרוסקופיה הגרעינית. היא עבדה באוניברסיטת דיוק עד זמן קצר לפני מותה בשנת 1964.
מורשתה
קוהן למדה מאוטו לומר שיטות רדיומטריה (קביעה כמותית של עוצמת אור), הן ממקורות רחבים כמו "גוף שחור" והן מהרחבות ספקטרליות של אטומים ומולקולות. היא פיתחה שיטות מדידה נוספות ודרכים חדשניות לחילוץ מידע ממדידות אלה. היא כתבה חלקים משמעותיים בספרי פיזיקה גרמניים, רשמה פטנט אחד, וכתבה מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים, שחלקם רלוונטיים עד היום. שניים מתלמידיה הפכו לפרופסורים בגרמניה.
ב-5 באפריל 2019 צוין יום הולדתה ה-132 באמצעות שרבוט גוגל. החברה ציינה שקוהן הייתה אחת החלוצות בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה והמתמטיקה. באיור נראית קוהן במעבדה, מודדת הרחבות ספקטרליות, ולצידה מבנים אטומיים ומספר בקבוקי ארלנמייר.
ג'וזף מייסון
ג'וזף מייסון (באנגלית:Joseph Mason: 1808 – 8 באוקטובר 1842) היה אמן אמריקאי שעבד כעוזר של ג'ון ג'יימס אודובון, וצייר רקע צמחי לא מוכר עבור כ-50 ממחקרי הציפורים שלו עבור הספר "הציפורים של אמריקה".
ביוגרפיה
ג'וזף מייסון, שרשום במקורות מסוימים כג'וזף ר. מייסון, נולד בדלאוור, אוהיו, בנו של ג'וזף וילסון מייסון (מוכר ספרים), ולאחר מכן עבר לסינסינטי, אוהיו.
קריירה
כאשר אודובון הגיע לסינסינטי לזמן קצר בשנת 1820, מייסון הפך לתלמיד שלו, והפגין כישרון יוצא דופן, במיוחד בתור שרטט. מאוחר יותר כתב אודובון במכתב לאשתו ש"למייסון היה כישרון טוב לצייר והוא מצייר פרחים טוב יותר מכל אדם אחר באמריקה, ואת יודעת שאני לא מחמיא הרבה לאמנים צעירים. מעולם לא אמרתי לו את זה, אבל אני חושב כך". אודובון שכר את מייסון כעוזר שלו לצייר את הרקע הפרחוני של תמונות הציפורים שלו בזמן שהם נסעו דרומה במורד הנהרות אוהיו ומיסיסיפי לניו אורלינס. מייסון לקח על עצמו גם תפקידים אחרים במשלחת, צד ציפורים רבות - חתר בסירה והוביל אספקה.
נסיעה עם אודובון
במהלך כשנתיים שבהן נסע עם אודובון (אוקטובר 1820 עד אוגוסט 1822), מייסון צייר, לפי חשבונו, בין 150 ל-200 ציורי רקע עבור אודובון. יותר מ-50 מהם פורסמו, ללא נתינת קרדיט למייסון, בספרו של אודובון.
אוצרת לשעבר של הגלריה לאמנות סבורה שהרקע הצמחי והפרחוני של מייסון תורם באופן משמעותי לערך המדעי של הפרויקט של אודובון בגלל האופן שבו הם עוזרים לבסס קנה מידה, פרופורציה וסביבה.
עבודה ללא קרדיט
נראה שאודובון לא התכוון להעניק למייסון קרדיט על יצירתו, שכן מייסון חתם את שמו בעיפרון בעוד אודובן חתם את שמו שלו ביצירות המוגמרות בדיו. מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, מייסון לא היה מרוצה מהיחס של אודובון אליו, ובשנת 1834 הוא כתב על אודובון במכתב למחבר ולמבקר ג'ון ניל: "ראיתי בו חבר הכי גדול שלי ואף פעם לא עלה במוחי שהוא יעשה לי עוול בבואו לפרסם את עבודתו. זה כנראה מה שהוא עשה".
ניל המשיך להביע הסתייגות רצינית מהיושרה והאמינות של אודובון בכמה גיליונות של "ניו אינגלנד גלקסיה" משנת 1835, שבהם היה אז עורך בכיר. בין היתר, הוא טען שאודובון הבטיח למייסון ששמו יהיה על הלוחות הרלוונטיים בספר "הציפורים של אמריקה".
חיים מאוחרים יותר
מייסון חזר לסינסינטי ב-1822 כדי לסייע לאמו, שהתאלמנה. הואן התגורר בסינסינטי למשך שארית חייו למעט כמה שנים שהיה בפילדלפיה (1829–1832) ועשה נסיעות קצרות למישיגן (1840–1841) ואינדיאנה (1841). הוא התבסס כמורה פרטי לאמנות וצייר פורטרטים. היצירות המאוחרת האלה הן ירודות בהשוואה לציוריו הבוטניים.
מוות ומורשת
בתחילת שנות האלפיים, אמן חיות הבר ג'ון רות'בן התעניין בחייו של מייסון והחליט לאתר את קברו, שמיקומו לא היה ידוע אז. רות'בן גילה כי מייסון נקבר במקור בבית קברות במרכז העיר ומאוחר יותר הועבר לבית הקברות וגרבורטום ספרינג גרוב. רות'בן פעל עם גופים אזרחיים אחרים בסינסינטי כדי ליצור סמן תבליט ברונזה המנציח את תרומתו של מייסון למידע על ציפורים של אמריקה שנחנך ב-2013.
כרמה בן יוחנן
כרמה בן-יוחנן (נולדה ב-1983) היא חוקרת נצרות ישראלית. עד 2022 החזיקה את הקתדרה ליחסי יהודים ונוצרים בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, וכיום מלמדת בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים. זוכת פרס שזר לחקר תולדות ישראל לשנת ה'תשפ"א ופרס דן דוד לשנת 2023.
ביוגרפיה
בן יוחנן נולדה בחיפה לסופרת והפסיכולוגית אסתר פלד ולסופר, החוקר והמתרגם שחר פלד. למדה בבית הספר רעות לאמנויות בחיפה. שירתה בצה"ל כמורה חיילת בירושלים. למדה בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב, ובה סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה במדעי הדתות בשנת 2010. היא השלימה את עבודת הדוקטור בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנת 2016, בנושא יחסי היהודים והנצרות אחרי ועידת הוותיקן השנייה. למדה לימודי פוסט-דוקטורט כעמיתת תוכנית פולברייט באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ובאקדמיית פולונסקי במכון ון ליר בירושלים.
היא עמיתת מחקר במרכז קוגוד במכון שלום הרטמן, ולימדה במרכז האקדמי שלם. זמן מה שימשה מרצה אורחת באוניברסיטה הגרגוריאנית האפיפיורית ברומא. בין 2019 ל-2022 החזיקה את הקתדרה ליחסי יהודים ונוצרים בפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 2021 זכתה בפרס שזר לחקר תולדות ישראל בגין ספרה "נזיד עדשים: תפיסות הדדיות של נוצרים ויהודים בעידן הפיוס", בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2020.
בראשית שנות ה-20 לחייה חזרה בתשובה למשך תקופה קצרה, ובשלב מסוים אף התערתה בחוגי נוער הגבעות.
בן יוחנן מתגוררת בירושלים. היא נשואה ואם לשלושה.
פקק
פקק הוא אמצעי לאטימת חורים, בעיקר לסגירת הפתח בבקבוק או במכל, אך גם במקומות נוספים, למשל לסגירת פתח הכיור.
סוגים
הפקק מחובר לבקבוק בשלב מתקדם של תהליך הייצור, לאחר מילוי הבקבוק. בדרך כלל, הפקק מחובר לבקבוק באופן המאפשר להבחין שהבקבוק טרם נפתח. פקק פלסטיק, למשל, מחובר לבקבוק באמצעות טבעת, וחיבור זה נקרע בעת פתיחתו הראשונה של הבקבוק.
פקקים למטרות אחרות
לסגירת פתח יציאת המים בכיור או באמבטיה משמשים בדרך כלל פקקים העשויים גומי או מתכת.
2021 בקניה
אירועים
מתמשך - מגפת הקורונה בקניה
קובץ CIF
קובץ מידע קריסטלוגרפי (באנגלית: Crystallographic Information File או בראשי תיבות CIF) הוא פורמט תקני של קובץ טקסט המייצג מידע קריסטלוגרפי, שנוסח על ידי האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה (IUCr). פורמט CIF פותח על ידי קבוצת עבודה על מידע קריסטלוגרפי ב-IUCr בתמיכת ועדת IUCr למידע קריסטלוגרפי וועדת IUCr לכתבי עת.
הפורמט של הקובץ פורסם לראשונה על ידי הול, אלן ובראון ב-1991 ועבר מאז עדכונים. הגרסה העדכנית כיום היא גרסה 1.1. המפרט המלא של הפורמט מצוי באתר IUCr. תוכנות מחשב רבות להצגת מבנה מולקולרי תומכות בפורמט זה, כולל Jmol.
פורמט זה קשור לפורמט mmCIF קיצור של CIF מקרומולקולרי, שנועד לשמש כאלטרנטיבה לפורמט PDB המשמש את בנק מידע החלבונים (Protein Data Bank). כמו כן קשורה לפורמט "מסגרת המידע הקריסטלוגרפי" (Crystallographic Information Framework), מערכת נרחבת של פרוטוקלי תקשורת המבוססים על מילוני נתונים וכללים יחסיים המבוטאים ביישומים ממחושבים שונים, כולל גם, אך לא רק, קובץ מידע קריסטלוגרפי ו-XML.
אלפא רומיאו 145
אלפא רומיאו 145 (באיטלקית: Alfa Romeo 145) היא מכונית משפחתית קטנה תוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו אשר יוצרה באיטליה בין השנים 1994–2001.
תרונג צ'ין
תרונג צ'ין (בוייטנאמית: Trường Chinhg; 9 בפברואר 1907 – 30 בספטמבר 1988) היה פוליטיקאי קומוניסט וייטנאמי שכיהן כנשיא וייטנאם בשנים 1981–1987. תרונג נחשב לאחד מן הפוליטיקאים הווייטנאמיים הבולטים במאבק האנטי-קולוניאליסטי במדינתו ובעיצוב הממשל הקומוניסטי. כיהן כמזכיר המפלגה בשנים 1940–1956 וכן למשך כמה חודשים בשנת 1986 לאחר מותו של לה דואן.
ביוגרפיה
תרונג נולד בהודו-סין, בשטח שכיום חלק מאינדונזיה. הוא היה הבן הבכור מבין חמישה ילדים. אמנם משפחתו הקונפוציאניסטית לא הייתה עשירה, אך תרונג רכש השכלה סינית בגיל צעיר, וגיבש עמדה פוליטית אנטי קולוניאליסטית. הוא למד בתיכון צרפתי ברוח מערבית. בתקופה זו למד הגות פילוסופית רבה, בעיקר של ז'אן-ז'אק רוסו ומונטסקייה. בתקופה זו החל תרונג בפעילות פוליטית ולאומית, והוביל את מחאות הסטודנטים כנגד השלטון.
בשנת 1928 עבר להאנוי ושנים שלאחר מכן היה ממקימי המפלגה הקומוניסטית לאחר שקרא בכתביהם של קרל מרקס וולדימיר איליץ' לנין. תרונג היה ממעצביה הרעיוניים המרכזיים של התנועה עם הקמתה. בשנת 1930 נכלא בהילטון האנוי ושוחרר בשנת 1936. גם בתקופת מאסרו, תרונג המשיך בפרסום מאמרים ויצירות קומוניסטיות. עמדתו של תרונג הושפעה מכתבי מרקס, לנין והיה לתלמידו המרכזי של הו צ'י מין.
לאחר עצמאותה של צפון וייטנאם ביקר תרונג את הרפורמה בקרקעות, מה שהוביל לביקורת כנגדו במפלגה. ביקורת נוספת הוטחה נגדו בעקבות תמיכתו ברפובליקה העממית של סין במקום תמיכתם של רבים בברית המועצות. בשנים אלו תרונג היה מקורב ביותר למנהיג סין מאו דזה-דונג. בשנת 1953 תרונג ניסה להשליט רפורמת קרקעות דומה לזו שבוצעה בסין. רפורמה זו בסופו של דבר הובילה לרעב ולמות מיליונים. בשנת 1956 הרפורמה הופסקה בעקבות מחאות ציבוריות. תרונג התפטר ותמך בלה דואן. בשנים שלאחר מכן לה דואן היה המנהיג הדומיננטי במדינה, כשתרונג היה חבר פוליטביורו בלבד (אך שמר על תפקידו כדמות רעיונית חשובה). בשנת 1981 נבחר תרונג לנשיא. תקופת נשיאותו התאפיינה במשבר כלכלי מתמשך כתוצאה מקריסתה המסתמנת של ברית המועצות. תרונג ניסה לגבש רפורמות כלכליות ומבניות שיפתרו את המשברים, אך לא ביצע אותן לאור החלפתו על ידי וו צ'י קונג בשנת 1987. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן בגיל 81.
מקאם שיח' נוראן
מקאם שיח’ (נֶבִּי, וַּלִיּ) נוּרַאן, הוא מבנה בעל כיפה עגולה, שנבנה באתר הקשור לקדוש מוסלמי, לכבודו של "השיח' הצדיק" שיח' נוראן שידע לרפא חולים חשוכי מרפא. כפי המסופר בפי הבדואים.
קוטילוזאוריה
קוטילוזאוריה (שם מדעי: Cotylosauria) היא קבוצת זוחלים קדומים שהתפתחו מדמויי זוחלים. צורתם דמתה ללטאה מגושמת ועבת גפיים. הם היו שוכני יבשה וביצות. הגדולים שבהם הגיעו לאורך של 3 מטרים. מהם הסתעפו בעלי שפיר עוברי המודרניים.
מקאם שיח' נוראן
המקאם נמצא על גבעת כורכר, בגובה 135 מטרים מעל פני הים, בתחומי קיבוץ מגן שבמועצה האזורית אשכול, נ"צ 0790-0952; בעבר המקאם היה במטה השבט הבדואי תראבין. בסמוך לו נמצאת באר בשם ביר אבוּ גֻ’רָיְדֶה. ליד מקאם שיח’ נוראן, לפי פרסומי "אגודת מַעִין אבו סיתה" מרפיח, היה בית-עלמין לילדים. סביבו שרידי רצפות פסיפס ושרידי בניינים מהתקופה הביזנטית. במלחמת העצמאות נכבש המקום מידי הצבא המצרי, בראשית דצמבר 1948, במהלך מבצע אסף על ידי גדוד 89 של חטיבה 8, היא חטיבת יצחק שדה.
במרגלות המזרחיים של הגבעה עליה מוצב המקאם, בתאריך בתאריך 16 באוגוסט 1949 עלה על הקרקע גרעין קיבוץ מגן, שהתיישב על שרידי משלט שיח' נוראן. גבעת השיח' היא הנקודה הגבוהה ביותר באזור ומשמשת נקודת תצפית אל עבר יישובי המועצה האזורית אשכול ודרום רצועת עזה.
תיאור
בניין המקאם הוא גדול מהרגיל בארץ. החוקר עארף אל-עארף מתאר בשנת 1933 את המקאם כמבנה-קבר מונומנטלי. קירותיו עבים ובנויים מאבנים שסותתו כנראה בימי הביזנטים, שהובאו מחוץ לאזור. האתר נמצא במרחק 40 קילומטרים ממערב לבאר שבע, בנקודה הגבוהה ביותר בחבל הבשור בגובה של 135 מטרים מעל פני הים, בראש שלוחת כורכר המשתרעת מצומת גבולות (מפגש הכבישים, כביש 222 וכביש 232) לכיוון שיח' צוּלֵיבּ שמצפון לצומת מעון. לכן מבנה המקאם נראה ממרחק. בשנים 1917–1918 נסלל קו הרכבת בין רפיח לבאר שבע. באותם ימים הועברה המסילה במעקף רחב מצפון לגבעה שהיוותה מכשול טופוגרפי. קו הרכבת פעל בין השנים 1917–1927, סביב מקאם שיח' נוראן היו שתי תחנות רכבת משני צדי רכס הכורכר. התחנה המערבית נקראה תחנת שיח' נוראן והתחנה המזרחית באזור נחל הבשור נקראה תחנת שלאלה.
בצילום אווירי משנת 1919 אפשר להבחין במדרונות שמסביב למקאם בציוני קברים, בשרידי תעלות קשר טורקיות, בבורות מים ובגדרות צמחי חצב וצבר התוחמות שטחים באזור. בצפון מערב נראה מנחת מטוסים בריטי ובשיפולי הגבעה חונה קרון של "הצלב האדום". מדרום מערב לגבעה קיימים שרידים מהתקופה הביזנטית.
היסטוריה
קיימות מספר לא מועט של ידיעות על תולדות היישוב העתיק במקום עוד מימי לימס פלשתינה הרומי. השליטים הביזנטיים במאות ה-5–6 הבינו את ערכה הביטחונית של הגבעה והקימו עליה יישוב. במקום נתגלו חרסים שאפשרו לשחזר כדים וקערות בשלמות. אודות בניינים מפוארים שעמדו על הגבעה מעידים שרידי רצפות פסיפס צבעוניות, לוחות שיש מגולפים, כותרות עמודים ביזנטיים ובסיסי עמודים משיש לבן.
החל ממחצית השנייה של המאה ה-18 החלה חדירה מסיבית של בדואים לאזור הנגב המערבי, ובאופן טבעי נבחרה הגבעה כאתר קבורה, שאליה הובאו למנוחת עולמים "בצילו של השיח' הצדיק". כפי המסופר בפי הבדואים שיח' נוראן ידע לרפא חולים חשוכי מרפא. לפי סימנים שונים אפשר לקבוע שאותו נוראן "המרפא" חי בסוף המאה ה-15.
בשנת 1863 חצה את האזור (חבל הבשור) החוקר הצרפתי ויקטוֹר אונורה גֵרֵן, שעבר בקרבת הגבעה אך הוא אינו מזכיר כלל את קיומו של המבנה הבולט הזה. יודעי דבר, מתארים את גרן כחוקר חד-עין שידע לפרט היטב את מה שראה. מאחר שלא תיאר את המבנה יש לשאר שהוא לא היה קיים באותה שנה.
בשנת 1933 החוקר עארף אל-עארף מתאר את המקאם בספרו "שבטי הבדואים במחוז באר שבע". כקבר קדוש (מקאם) בשטח אדמת אלדַוַּאבְּחַה במרחק 40 קילומטרים ממערב לבאר שבע. הטורקים הרסו את המקאם בימי המלחמה, כגְּזֵרָה שמא ישמש מטרה לתותחים של האנגלים. המקאם הוקם שנית על ידי ממשלת בריטניה לאחר הכיבוש הבריטי. אל-עארף ממשיך בספרו ומתאר: באים הבדואים לביקור בחגים ובכל זמן שרוצים לקחת ממנו ברכה. מאמינים הם שהוא נמנה עם הצדיקים והקדושים, ולכן הם נודרים לו נדרים ומקריבים קורבנות במקום. יש בדואים המביאים שמה את הילודים, מתוך אמונה כי ביקור במקום יביא להם אריכות ימים.... יש המאמינים כי מנביאי ישראל הוא; ויש האומרים שחי אחרי תקופת ישו. אולם רובם אומרים שהוא נביא "לא שָׁלוּחַ" (לא מדרגת השליחים).
במלחמת העולם הראשונה בוצר כל הרכס עליו היה מקאם נוראן, על ידי הטורקים, בתעלות קשר ובונקרים. ממזרח לרכס באזור שלאלה (נחל הבשור) הם הקימו מחנה צבא. באפריל 1917 נכבש המקום על ידי "חיל המשלוח המצרי" (יחידה בצבא הבריטי וניספחיו) שהתקדמו ממערב מאזור עזה, במטרה לתפוס את מעיינות השלאלה (נכון לשנת 2021 המעיינות נמצאים בפארק אשכול). מפקד חיל המשלוח המצרי היה הגנרל הבריטי אלנבי. בעיניו מיגור הטורקים ששלטו בארץ ישראל הייתה כמעט מלחמת קודש. בשעה שאלנבי התקדם מדרום הוא הרעיש את מקאם שיח' נוראן וגרם להריסתו החלקית. בהמשך להרס שנגרם למבנה בהפגזות הבריטים הטורקים בעצמם הרסו את המבנה עד היסוד על מנת שלא ימשיך לשמש כנקודת טיווח לתותחנים הבריטים. אחרי הכיבוש גנרל אלנבי בנה מחדש את הבניין, כדי לא לפגוע ברגשות המסורתיים של הבדואים.
במלחמת העצמאות בחודש נובמבר 1948 נתפסה הגבעה על ידי המצרים ובין התאריכים 5–7 בדצמבר 1948 שוחררה במסגרת מבצע אסף לאחר שלושה ימי קרבות קשים, על ידי גדוד 89 של חטיבה 8, חטיבת יצחק שדה. גם בימי הקרבות האלה שימש מקאם שיח' נוראן כנקודת טיווח לארטילריה.
זיהוי המקום בכתובים
300 מטרים דרומית מערבית למקאם שיח' נוראן נמצאו בחפירות שנערכו בשנת 1977 שרידי כנסייה נוצרית. בין היתר נחשפו, רצפות פסיפס מעוטרות בציורים בדגמים גאומטריים ובכתובות הקדשה. בספרות הנוצרית ביזנטית מוזכר בסביבה יישוב בשם "ליכנוס" שפרושו "מנורה" או "נר" בדיוק כשמו של השיח' נוראן (בערבית נוּר = אור).
יש המציעים לזהות את המקום ביישוב עֶצֶם שבנחלת שבט שמעון (יהושע י"ט:3) מהמילה "עוצמה", הנותנת ביטוי לעוצמת המקום כתוצאה מכך שהמקום שלט בגובהו על כל האזור.
בשנת 1924 הארכאולוג האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט, מגדולי הארכאולוגים של ארץ ישראל, הציע לזהות את שיח' נוראן עם בתואל (דברי הימים א', ד':30 ) שבנחלת שבט שמעון. הצעה זו נעשתה משיקולים גאוגרפיים מבלי שהארכאולוג היה במקום ולכן ההצעה לא הייתה מקובלת.
החוקר מוסיל זיהה את שיח' נוראן עם המקום שנקרא ביתיליון או ביתוליה מקום שהיה בתקופה הביזנטית ונמצא במפת מידבא מסוף המאה השישית לספירה בסביבת רפיח על שפת הים. אף על פי שהארכאולוג אולברייט מסכים עם הצעתו של מוסיל רוב החוקרים והארכאולוגים אינם מסכימים עם הצעות אלה. בשלב הנוכחי לא נמצאו חרסים מתקופת ישראל במקום. דבר שהיה יכול לבסס את השערתו של הארכאולוג אולברייט.
מבנה המקאם
מבנה המקאם אופיינית למבנים שנבנו בשיטות הבניה שהיו נהוגות בארץ ישראל לקראת סוף המאה ה-19: כיפה דמוית כדור סימטרי, קשתות כפולות במפתחים ומילוי עבה של אבנים גסות בלתי מסותתות ("דֶּבֶּשׁ") בתוך ציפוי אבני גזית שנאספו מאתרים עתיקים בסביבה שהותאמו לנדבכים בבניה יבשה. ארכיטקטורה דומה ניתן למצוא במבנים אחדים בצפון הנגב שנשתמרו מאותה תקופה כגון "מצודת אופקים" קבר שיח' נבהאן, המסגד בחורבת כּוֹפָחָהּ, קבר אַבּוּ הוּרֵירָה, באר אופקים ועוד. יש המייחסים בניה זו לגל הגירה שהגיע לאזור ממצרים ומרצועת עזה של בדואים יושבי קבע למחצה שעסקו בחקלאות, החל משנת 1882, בעידודו של הממשל העותמאני ששיאו היה בבניית העיר באר שבע (1901) ועוג'ה אל-חפיר (ניצנה, 1912).
מבנה מקאם שיח' נוראן המקורי הופגז על ידי הבריטים ונהרס עד היסוד על ידי הטורקים. בתום מלחמת העולם הראשונה הבריטים (הגנרל אלנבי) בנו אותו מחדש. במלחמת העצמאות המקום היה מוקד קרבות והופגז פעם נוספת.
נכון לשנת 2021 המבנה מתפורר וקיימת במקום סכנת מפולות. כיפת המבנה הרוסה בחלקה הגדול ועליה עמדת תצפית ושמירה. בשנות החמישים של המאה ה-20 הותקן מעל העמדה זרקור, כדי לסייע בשמירה בלילות מפני חדירות "פדאיונים" מרצועת עזה. חלק מקירותיו הדרום מערביים הרוסים ומתפוררים כתוצאה מההפגזות שספגו. על כן רשות העתיקות גידרה את המקום כדי למנוע כניסה למבנה.
ארכאולוגיה
בסקרים ארכאולוגים שנערכו בגבעת שיח' נוראן נתגלו:
לאור ממצאים אלה הוכרז המקום כ"אתר עתיקות מוכרז". (ילקוט הפרסומים 1091 מיום 18.5.1964 עמוד 1478).
שילוב האתר בתיירות קיבוץ מגן
מקאם שיח' נוראן ממוקם בתחומי קיבוץ מגן מיום הקמת הקיבוץ בשנת 1949. בשנת 1998 הכין הקיבוץ פרוגרמה ראשונית לאתר כדי לשלבו במסגרת אתרי התיירות של הקיבוץ. הפרוגרמה הוכנה עבור היחידה לפיתוח כלכלי אשכול במסגרת פרויקט שותפות 2000 אשכול, שכלל את אגד הקהילות היהודיות מאמריקה הלטינית.
קהל היעד
פיתוח המקום יועד לקהל יעד מתוך האוכלוסייה הבוגרת יותר המבקרת באתרי התיירות במועצה האזורית אשכול, כגון פארק אשכול, נחל הבשור עם הדרך הנופית "דרך הבשור" העוברת לאורכו, אתרי פריחת הכלניות ואתרי התיירות של קיבוץ בארי. התוכנית פונה גם לקהל המבוגר יותר המגיע לאתר התיירות של קיבוץ מגן, כגון פינה החי ( ZOO חוויה) בריכת השחיה של הקיבוץ הסמוכה למקאם, מגדל/בריכת המים המהווה אתר תצפית בסמוך ומעל המקאם, על רצועת עזה ויישובי המועצה האזורית אשכול, האנדרטה לזכר מבצע אסף הנמצאת ממזרח למקאם ועוד.
ממטרות התכנית
קיבוץ מגן בחן שתי תוכניות לשילוב המקום באתרי התיירות שלו.
ההמלצה שנתקבלה להפעיל את המקום במשולב עם יתר אתרי התיירות של הקיבוץ.
אי ביצוע השיפוץ
סביב שנת 1999, כשנה לאחר הכנת הפרוגרמה הראשונית היו מחשבות לשיפוץ המבנה על ידי קיבוץ מגן. תוך כדי המאמצים להשגת המימון לפרויקט, מזכיר הקיבוץ באותה שנה מספר שקיבל שיחת טלפון אישית ממפקד פיקוד דרום ובו הוא מזהיר את הקיבוץ שיש ידיעות על כוונת גורמים אסלמים (לא ישראליים?!) לתרום למימון שיפוץ המבנה. אלוף הפיקוד הודיע למזכיר, "שלא נחשוב כלל על קבלת הצעה כזו". בעקבות הנחיה זו בוטל שיפוץ המקום.
נכון לנובמבר 2021 כ־23 שנים מיום כתיבת הפרוגרמה הראשונית המקום מוזנח, מגודר הרמטית כך שמבקרים לא יוכלו להיכנס למבנה ועל הגדרות שילוט המזהיר על סכנת הידרדרות אבנים ומפולות.
אלומות
אלומות הוא קיבוץ המשתייך למועצה אזורית עמק הירדן. הוא ממוקם בגובה 30 מטר מעל גובה פני הים וצופה אל עמק הירדן והכנרת ממזרח ואל בקעת יבנאל ממערב.
השנים הראשונות של קבוצת אלומות
בשנת 1937 הוקם במוסד החינוכי בן שמן, גרעין של ילידי הארץ, חניכים מתנועת הנוער העובד. הגרעין התארגן כקבוצה להתיישבות ובתאריך 1 במאי 1937, השתכנה הקבוצה במחנה שהוקם במושבה זכרון יעקב. במהלך שהותם במקום התאספו חברי הקבוצה על גבעה ובחרו לקבוצתם את השם: אלומות. חברי הקבוצה עבדו כפועלים אצל איכרי המושבה וכמו כן, הקבוצה חכרה 100 דונם לעיבוד פלחה והוקם משק עזר קטן שכלל עופות ויונים.
בסתיו 1940, הקבוצה עלתה לפוריה והתמקמה בבניינים הישנים וההרוסים של האחוזה. פיק"א הבטיחה לבנות עבור הקבוצה נקודת יישוב חדשה. לא הושקעו מאמצים לשיפור המקום, כי ברור היה שזו נקודה ארעית, והקיבוץ יעבור למקום קבע מסודר. הקבוצה קיבלה 3000 דונם לעיבוד חקלאי, וחלק מהחברים עבדו כשכירים ביישובי הסביבה ובעבודת בנייה עבור המשטרה הבריטית. המציאות במקום הייתה קשה מאד: גם בחורף השני לא היה בית מגורים שלם שיכול לשמש כמחסה מהגשם והיה חוסר בתנאים בסיסיים - שירותים, מקלחת ומחסן בגדים. כן לא היה מקום לאחסון תבואה חקלאית וחוסר בכלים חקלאיים. בנוסף היו קשיים רבים שמקורם היה ביחסי אנוש לא תקינים. במטרה לשפר את המצב, נקלט במקום גרעין "גבע" בשנת 1942 שבין חבריו היה שמעון פרס. שלוש שנים מאוחר יותר, הקבוצה הקימה מפעל קטן לעיבוד צמר כבשים, הוקמו צריפים למגורים, הוקמו בתי הבראה בצפת ובטבריה שהעסיקו 14 עובדים. בתי ההבראה שימשו מקור פרנסה עיקרי, אבל הלכידות החברתית נפגעה מכיוון שהעובדים שהו זמן רב מחוץ לקיבוץ והתרגלו לתנאי שיכון משופרים וכן קיבלו כספים לכיסוי ההוצאות למחיה מחוץ לקיבוץ. בנובמבר 1946 עברה הקבוצה ליישוב הקבע שלה, ליד ביתניה עילית, במרחק 2 קילומטרים מדרום לאחוזה.