cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע ערצב 19
הכנות לפעולה
המבצע תוכנן במשך שנים אחדות, וההכנות הלוגיסטיות והקרביות אליו ארכו כמה חודשים. לצורך המבצע פותחו אמצעי לחימה ואמצעים אלקטרוניים ייעודיים ובוצעו אימונים ממושכים. שמה המקורי של תוכנית המבצע היה "חפרפרת", והיא נועדה להתקיים במנותק מלחימה קרקעית. תוכנית התקיפה במסגרת מלחמה כוללת נקראה "ערצב", והמספר "19" שיקף את מספר סוללות הטילים בבקעת הלבנון ערב המבצע.
אוינונה
דמותה
במשפט פאריס התבקש נסיך טרויה לבחור באחת מן האלות שהתנצחו בפניו מי היפה ביותר מבין השלוש. פאריס בחר לבסוף באפרודיטה שהבטיחה לו את האישה היפה בעולם. פאריס ביקש לעזוב את אוינונה, אשתו, לאחר שאפרודיטה החדירה בו אהבה עזה להלנה היפה. כשהחליט לצאת ליוון אחוז תשוקה לכבוש את לבה של הלנה, הזהירה אותו אוינונה שהוא עתיד להמיט במסעו אסון על עצמו ועל טרויה; אך כשראתה שלא תוכל לשכנעו, אמרה לו שישוב אליה אם ייפצע, שכן רק היא תוכל לרפאו.
טים טאם
ברחבי העולם
מרבית המכירות של המוצר הן באוסטרליה ובניו זילנד. עד לאחרונה ניתן היה להזמינו דרך האינטרנט. החטיף פופולרי גם ברחבי העולם:
מבצע ערצב 19
הכנות לפעולה
בשנים שלפני המבצע נכנס לשירות בצה"ל מערך של מזל"טים, שאפשרו איסוף מודיעין חזותי מדויק על מיקום כל סוללה וקרון שליטה בטרם המבצע. הם גם סיפקו מודיעין טכנולוגי על אודות מאפייני הקרינה של מכ"ם סוללות הטק"א באופן שאפשר את איכונו ושיבושו במהלך התקיפה.
קוטג' (מבנה)
בישראל
בישראל משתמשים בביטוי לתיאור בית מגורים הצמוד לאחד או יותר מגבולות המגרש שלו. בדרך כלל הוא נבנה בצמוד לבית מגורים זהה, או למספר בתים. בכך הוא נבדל מהווילה שהיא בית מגורים צמוד קרקע המוקף שטח אדמה.
אוינונה
דמותה
בשל תשוקתו להלנה עזב פאריס את אוינונה ונסע לטרויה. שם התברר לו שהוא בנם של פריאמוס והקובה, מלכי טרויה. זמן לא רב לאחר מכן נשלח פאריס כשגריר לספרטה, בראותו את הלנה היפה הבין שיופייה עולה אפילו על כל מה שסיפרה לו אפרודיטה, הוא חטף את הלנה היפה וברח עמה לטרויה (בגרסה אחרת - הלנה התאהבה בפאריס ועזבה איתו מרצונה), מעשה שהביא לפרוץ מלחמת טרויה כפי שמסופר באיליאדה.
מבצע ערצב 19
הכנות לפעולה
להכנות בתחום המודיעין הטכנולוגי היה שותף גם המוסד. בכיר המוסד נחיק נבות כתב:
קוטג' (מבנה)
בישראל
קוטג' נפוץ הוא קוטג' דו-משפחתי: בית החולק קיר משותף עם בית אחד נוסף. בדרך כלל ייבנו בו זמנית על ידי קבלן אחד לפי תוכנית דומה. קוטג'ים חד ודו-משפחתיים, נפוצים בישראל, באזורי בנה ביתך.
אוינונה
דמותה
גרסאות אחדות טוענות שאוינונה שלחה את בנה קוריתוס כדי להילחם בשורות צבא יוון נגד אביו מולידו. יש גם סיפורים הגורסים שאוינונה שלחה את בנה לטרויה שם התאהב בהלנה היפה וניסה לפתות אותה. כשנודע הדבר לפאריס בערה חמתו בו להשחית והיות שלא זיהה את בנו רצח אותו נפש מתוך קנאה.
מבצע ערצב 19
הכנות לפעולה
במאזן היתרונות והחסרונות, בשלב פתיחת המבצע, ניצבו לטובת ישראל כמה גורמים:
קוטג' (מבנה)
בישראל
קוטג' מסוג אחר הוא קוטג' טורי - בית צמוד קרקע אשר הוא חלק מקומפלקס הכולל לפחות שלושה בתים צמודי קרקע הצמודים זה לזה, ובנויים בשורה. בניגוד לבית טורי, בקוטג' טורי אין דירות מעל דירות אחרות ולכל דירה יש שטח גינה פרטי משלה.
מבצע ערצב 19
הצד הישראלי
את התקיפה הובילו 25 מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי מטייסות 105 ו-69, חמושים כל אחד בשני טילי אגרוף סגול, בעקבותיהם טסו גיחות הפצצה של טייסת 201 שכל מטוס היה חמוש ב-2 טילים אלקטרו-אופטים מסוג אגרוף ירוק.
קוטג' (מבנה)
בישראל
בניית קוטג' במקום וילה מאפשרת שימוש יעיל יותר בקרקע, דבר אשר מוזיל את מחירו של הבית והופך אותו למוצר בר השגה עבור אנשים רבים יותר. הדבר נכון במיוחד, כשמדובר בקוטג'ים קטנים, שיש להם רישיונות להרחבת המבנה. זוג צעיר או עולים חדשים יוכלו הרבה פעמים להרשות לעצמם קנייה של קוטג' קטן בעיר ספר, תוך מחשבה, שכאשר הם יתבססו מבחינה כלכלית, הם ירחיבו את ביתם.
מבצע ערצב 19
הצד הישראלי
מטוסי קרנף שיגרו טילים בודדים מסוג תדמית (אגרוף חום), תוצרת רפא"ל, אשר לא פגעו במטרה עקב קושי בניהוג.
את כוח ההפצצה ליוו מטוסי F-15 איגל ו-F-16 פייטינג פלקון חמושים בטילי אוויר-אוויר מונחי-חום מסוג פיתון 3 ו-AIM9-L ובטילי-AIM-7 ספארו מונחי מכ"ם. בשיא הפעולה היו באוויר כ-90 מטוסים ישראליים.
אוינונה
דמותה
האסטרואיד 215 Oenone קרוי על שמה.
קוטג' (מבנה)
שיכוני שטיח
"שיכוני שטיח" הם דגם של שיכונים, שנבנה בישראל בסוף שנות החמישים, בעיקר בבאר שבע. שיכוני שטיח הם שיכונים של קוטג'ים טוריים, קטנים משמעותית מהמקובל, עם חצרות קטנות משמעותית מהרגיל (סך כל מגרש משפחתי פחות ממאה מטר מרובע, במקום רבע דונם, כמקובל), בהם החצרות מגודרות בקירות גבוהים ובין הקוטג'ים ישנם שבילים להולכי רגל, ברוחב שלושה מטרים. הקוטג'ים יכולים להיות חד קומתיים או דו קומתיים. בחלק מהמקרים, חלק מהקומה השנייה של הקוטג'ים, מקרה לסירוגין את השביל שבין הקוטג'ים. זו שיטת בנייה זולה ומהירה, עבור אוכלוסייה ענייה יחסית, על קרקע זולה, שלא הופכת את השיכון לשכונת מצוקה.
מבצע ערצב 19
הצד הישראלי
למאמץ השיבוש האלקטרוני והמודיעין גויסו מטוסי E-2 הוקאיי ובואינג 707, וכן מזל"טים מסוג זהבן. את תקיפת הדמה המקדימה הובילה טייסת המל"טים של חיל המודיעין (יחידת נחשון). השתתפו בתקיפה גם משגרי טילים קרקעיים מסוג כחלילית וקרס.
הצד הסורי
מול הכוחות הישראליים פעלו שלוש-עשרה טייסות של מטוסי קרב סוריים מסוג מיג-21 ומיג-23, חמש-עשרה סוללות SA-6, שתי סוללות SA-2 ושתי סוללות SA-3. למרות ניידותן של סוללות ה-SA-6, הן הוצבו בעמדות קבועות, צעד שהקל על תקיפתן. הסוללות גובו בתותחים ארבע-קניים נגד מטוסים מסוג שילקה לסיכול תקיפה נמוכת-יעף. במהלך הלילה שבין 9 ו-10 ביוני קודמו לבקעת הלבנון גם כמה סוללות של טילי SA-8.
התקיפה
פרטים רבים על התקיפה נותרו חסויים. בעקבות ההתנגשויות הקרקעיות עם הסורים, הגיש צה"ל ב-8 ביוני לאישור הממשלה את הוצאתו לפועל של מבצע "ערצב 19". ממשלת ישראל אישרה את התקיפה בצהרי יום רביעי, 9 ביוני, וכבר בשעה 14:00 החלה התקיפה עצמה.
על הניהול הקרקעי של המבצע הופקד אלוף-משנה אביאם סלע, ראש מחלקת המבצעים בחיל האוויר הישראלי, ובמוצב הפיקוד השתתף בניהול הלחימה גם מפקד חיל האוויר, האלוף דוד עברי. התקיפה נוהלה באמצעות מערכת "פריסקופ" לשליטה ובקרה למערך הלחימה בטילי קרקע-אוויר.
המכה המקדימה
יום לפני מבצע ערצב 19, נשלחה רביעיית מסוקי דיפנדר לתקוף שתי תחנות מכ"ם סוריות מסוג P-15 בעיירת החוף דאמור. מכ"מים אלו היו מסוגלים להתריע בפני תקיפת אזור הבקעה. אחרי תקיפת המסוקים הוזנקו לאזור גם מטוסי סקייהוק שהשלימו את השמדת תחנות המכ"ם. פעולה זו גרמה לפגיעה קשה בתמונת הקרב של חיל האוויר הסורי.
על פי מקורות אמריקאים, המהלך הראשון של התקיפה היה שיגור מבנה של מל"טים להטעיה, ככל הנראה מסוג תלם ושדמית, מטייסת 200 אל עבר בקעת הלבנון. פרופיל המכ"ם של המל"טים נועד לדמות מטוסי קרב. בהתאם לתכנון, סוללות הטק"א הסוריות איכנו את המל"טים ושיגרו לעברם טילים, תוך שהן חושפות את מיקומן המדויק והופכות מטרה לטילים מונחי קרינה. במקביל, איכנו אמצעים אלקטרונים קרקעיים של צה"ל את מיקום הסוללות ועדכנו את הכוחות התוקפים.
השמדת סוללות טילי קרקע-אוויר
בחלקה הדרומי של הבקעה הופגזו הסוללות על ידי ארטילריה של צה"ל ועל ידי כמה עשרות טילי קרקע-קרקע נגד מטרות קורנות - כחלילית וקרס. היה זה השימוש המבצעי הראשון והיחיד בנשק זה.
המטס הראשון של המבצע כלל את כל מטוסי טייסת 69, הטייסת העיקרית שהפעילה את הטיל "אגרוף סגול", כ-20 פנטומים בהובלת מפקד הטייסת. כל מטוס במטס נשא שני טילים ושיגר אותם במרחק של כ-25 קילומטרים מסוללות טילי קרקע-אוויר הסוריות. הסוללות הותקפו זו אחר זו, ולא בו-זמנית, כדי לוודא את השמדתן. במטסים הבאים השתתפו גם טייסות קורנס אחרות, ובכללן טייסת 105 וטייסת 201. הסורים ירו 57 טילי SA-6 לאוויר מבלי שהצליחו להפיל מטוסים מאוישים.
קרבות האוויר
התגובה הראשונה של הסורים הייתה הימנעות מהזנקת מטוסיהם לאוויר, כדי לאפשר חופש פעולה לסוללות טילי הקרקע-אוויר. בתום עשרים דקות, משנוכחו שמערך הטק"א מתמוטט, החלו הסורים להעלות מיגים לאוויר. מזל"טים סיפקו מידע חזותי על המראת המיגים מבסיסיהם בסוריה ואילו מטוסי דיה בעלי טווח מכ"ם של 200 ק"מ סיפקו למטוסי הקרב מידע על מסלוליהם של המיגים לצורך יירוטם. המבצע לווה באמצעי שיבוש קשר שמנעו מן הסוללות הסוריות והמטוסים הסוריים לתקשר עם מרכזי הבקרה האווירית שלהם.
קרבות האוויר היו קצרים, ונמשכו כדקה או שתיים. כולם הוכרעו באמצעות טילי אוויר-אוויר המשופרים של מטוסי הבז והנץ. טייסי חיל האוויר ניצלו את השטח המת ביכולת איכון הטילים של המיגים ותקפו אותם מן הצד. סכנה מוחשית במבצע הייתה הפלת מטוס ישראלי בירי דו-צדדי. כדי להימנע מכך, הוראות הפתיחה באש על מטוסי האויב דרשו זיהוי ודאי, ואישורי הירי ניתנו במשורה. בשלב מסוים גם נעצרה תקיפת הקורנסים עד שהשמיים נוקו ממיגים.
במהלך הקרבות אחד ממטוסי הבז נפגע מטיל אוויר-אוויר ואיבד את אחד ממנועיו, אך הצליח לנחות בשלום בבסיס רמת דוד. בסך הכול הופלו במהלך המבצע 23 מיגים, 11 מהם על ידי מטוסי בז ו-12 על ידי מטוסי נץ.
סיום המבצע
בשעה ארבע אחרי הצהריים החליט סלע להפסיק את התקיפה לנוכח השמדת הרוב הגדול של היעדים והסכנה באובדן כלי טיס. מפקד חיל האוויר דוד עברי אישר את בקשתו, והמבצע הופסק בעוד מספר כלי טיס בדרכם ליעד. בצה"ל הניחו, כפי שאכן התברר בימים שבאו לאחר מכן, כי בתגובה לתקיפה שביצע חיל האוויר הסורים לא יסיגו את סוללות הטק"א שנותרו בבקעת הלבנון אלא יקדמו כבר למחרת היום סוללות נוספות ויעבו את מערך הנ"מ ובכך יקשו על תקיפה דומה, אם יוחלט לבצעה במועד מאוחר יותר. ההחלטה אם-כן להפסיק את המבצע בארבע אחרי הצהריים של אותו יום, בטרם מיצה את עצמו והושמדו כל המטרות, נתפסה כטעות טקטית ולכן ספגה ביקורת מצד גורמים במערכת הביטחון הישראלית וביניהם שר הביטחון אריאל שרון. ייתכן שביקורת זו הביאה לכך שבימים שבאו לאחר מכן, שב חיל האוויר ותקף סוללות טילים ומכ"מים סוריים נוספים בלבנון, כמו גם הפיל מטוסי קרב סוריים בקרבות אוויר שהתחוללו כתוצאה מהתקיפות החוזרות.
התוצאות המיידיות של המבצע
המבצע הסתיים לעת ערב בהצלחה מלאה. 15 סוללות הושמדו ו-4 נוספות נפגעו. אף מטוס תוקף לא נפגע או הופל. בין 23 ל-26 מטוסי קרב סוריים שהוזנקו לשמי לבנון הופלו בטיליהם של מטוסי ה-F-15 (בז) ו-F-16 (נץ). אף על פי שתנאי ההתחלה במבצע ערצב 19 ניבאו את הצלחתו, השלמת המבצע ללא הפלת מטוסים ישראלים כלשהם הפתיעה את מפקדיו.
בתום המבצע המשיך הצבא הסורי להחדיר לאזור סוללות נוספות, ובכללן, לראשונה, סוללות SA-8. ביומיים הבאים יצאו מטוסי תקיפה ישראליים, מלווים במטוסי קרב, להשמיד את הסוללות שנותרו ולפגוע בסוללות החדשות שקודמו לבקעת הלבנון. חיל האוויר הסורי המשיך להזניק מטוסים סוריים ליירט אותם. בין 9 ל-11 ביוני הפילו מטוסי חיל האוויר 82 מטוסים סוריים, מתוכם כ-30 ב-10 ביוני וכ-19 ב-11 ביוני. מספר טייסים סורים נפלו בשבי הישראלי וסיפקו מודיעין יקר ערך. באחת הגיחות תקף פנטום של חיל האוויר רכיבי סוללת SA-6 שהיו בנסיגה מעמדותיהם. לאחר שהחימוש הייעודי לתקיפה לא השתחרר במספר יעפים, השמיד צוות המטוס את הסוללה ביעף נמוך בעזרת תותח המטוס. על כך הם זכו בצל"ש מפקד חיל האוויר.
חרף הפסקת האש, עד סוף ספטמבר הושמדו 14 סוללות SA-6 נוספות, ומספר המיגים שהופלו הגיע לכ-85. במהלך המלחמה כולה איבד חיל האוויר שני מטוסים ישראלים באש מן הקרקע אך לא איבד אף מטוס בקרבות אוויר-אוויר. מטוסי הקורנס (F-4 פנטום) שהוכחה הצלחתם בהשמדת סוללה זכו באות תקיפה ייחודי.
השלכות המבצע
מבצע ערצב 19 נחשב בעיני בכירי חיל האוויר הישראלי, לצד מבצע מוקד, מבצע אופרה ומבצע יונתן, לאחד מארבעת המבצעים החשובים ביותר שעצבו את דמותו של חיל האוויר. עם זאת, בחוגים ביטחוניים הועלתה בדיעבד השאלה האם נכון היה לחשוף בתקיפה את היכולות המיוחדות שפיתח חיל-האוויר למטרות השמדת הטילים, מבלי לנצל את העליונות האווירית שנקנתה להשמדת היחידות הקרקעיות של הצבא הסורי בלבנון.
על פי האלוף דוד עברי מפקד חיל האוויר הישראלי לשעבר, תוצאות התקיפה התקבלו בתדהמה בצבאות ברית ורשה וערערו את ביטחונם בטכנולוגיה הסובייטית ובערכו של מערך הטק"א שברשותם. הישגי מבצע ערצב 19 נלמדו בחילות אוויר בכל העולם.
האקדמיה למדעים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הצללת נגד
הצללת נגד היא סוג של הסוואה, הנפוצה בעיקר בעולם החי, בה צבע חלקו הגבי של בעל החיים הוא כהה בעוד שצבע חלקו הגחוני הוא בהיר יותר. מטרת הצללת הנגד היא לשבור את קווי המתאר של בעל החיים ולסייע להסוותו בתנאי תאורה טבעיים, באמצעות משחקי אור וצל. הצללת הנגד נפוצה כמעט בכל הקבוצות של החולייתנים וגם בקבוצות רבות של פרוקי-רגליים ורכיכות, הן ביבשה והן בים. הצללת הנגד נפוצה הן בטורפים והן בקרב נטרפים.
כאשר אור מאיר גוף תלת-ממדי בצבע אחיד (כגון כדור) הוא גורם לצידו העליון להיראות בהיר יותר ולצידו התחתון להיראות כהה יותר, עם גרדיאנט (שינוי הדרגתי) של בהירות מהצד העליון לתחתון. תבנית זו של אור וצל, והניגודיות (contrast) שהיא משרה, גורמת לגוף להיראות מוצק, ולכן קל יותר לגילוי. הצורה הקלאסית של הצללת נגד, שנתגלתה ב-1909 על ידי האמן וחוקר הטבע Abbott Handerson Thayer, פועלת כדי לבטל את האפקט הזה של ההצללה ולהקטנת הניגודיות. הצללת הנגד מתבססת על צביעה של הגוף בבהירות משתנה באופן הדרגתי כך שחלק גבי כהה יותר מבטל את התאורה החזקה של הצד העליון וחלק גחוני בהיר יותר מאזן את ההצללה של חלק תחתון שנחשף פחות לאור. בכך שוברת הצללת הנגד את הנפחיות של הגוף וגורמת לו להיראות שטוח ולהיבלע ברקע. עיקרון זה נפוץ בעיקר בהסוואה בעולם החי ולמרות שניסו ניסיונות לישמו גם לגבי הסוואה צבאית הוא נמצא בשימוש נדיר יחסית בידי האדם.
קניהפוטם
קֶניַהפּוֹטָם (שם מדעי: Kenyapotamus) הוא סוג של פרסתן קדום הנחשב לאב קדמון של ההיפופוטם המודרני. הוא חי באפריקה בתקופת המיוקן לפני 16 עד 8 מיליוני שנים. שמו ניתן לו בשל כך שמאובניו נמצאו בשטח שכיום שוכנת בקרבו מדינת קניה.
אף שהמידע אודות הקניהפוטם דל, מבנה השיניים שלו דמה לזה של הקסנוהירוס (Xenohyus), חזיר אירופאי שחי בתחילת המיוקן. עובדה זו הביאה מדענים אחדים למסקנה כי היצורים הקרובים ביותר להיפופוטמים הם הפקארים והחזירים.
מחקרים מולקולריים מסוף המאה ה-20 ומראשית המאה ה-21 מציעים כי היצורים הקרובים ביותר להיפופוטמיים הם דווקא הלווייתנאים, ולא מכפילי הפרסה. ניתוח מורפולוגי של מאובני לווייתנאים ומכפילי פרסה, שכלל גם את הקניהפוטם, תמך בבירור בקשר בין משפחת ההיפופוטמיים לבין משפחת האנתרקותריים, משפחה של מכפילי פרסה קדמונים שנכחדו.
בסוג שני מינים: K. coryndoni ו-K. ternani.
אלונה טל
ביוגרפיה
טל נולדה וגדלה בהרצליה פיתוח. אביה, עמי טל (במקור: עמי מזרחי), איש מחשבים, ואמה איילה (לבית סבט) עורכת דין. כשהייתה בת תשע התגרשו הוריה, וכך יש לה ארבע אחיות – שתיים מהן אחיות-למחצה מצד אביה לאחר הגירושין.
טל למדה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין" בגבעתיים. שירתה בהמשך בתיאטרון צה"ל, שם הכירה את עודד פז, קובי פרג' ואילן רוזנפלד, לעתיד עמיתיה לסדרה "הפיג'מות".
בישראל
החלה את קריירת המשחק לאחר שסיימה את השירות הצבאי, כאשר שיחקה ב-2002 בתור המכשפה שושה לצד סופי צדקה בקלטת הווידאו לילדים "פים פם פה - בארמון הקסמים" ובפרסומת לסבון כביסה.
בשנת 2002 הקליטה יחד עם צמד הראפרים הישראלים סאבלימינל והצל את הלהיט "הפינאלי".
ב-2003 השתתפה בסדרה "צימרים", וגם קיבלה את התפקיד הראשי בסרט הישראלי "להיות כוכב". פריצתה הגדולה לתודעה התרחשה בשנה זו כאשר לוהקה לתפקיד ראשי בסיטקום היומי של ערוץ הילדים, "הפיג'מות". טל כיכבה במשך שלוש העונות הראשונות בסיטקום, ובתפקיד אורח בעונה הרביעית (2003-2006).
משנת 2011 השתתפה בסדרה "ילדי ראש הממשלה" ב-HOT3 בתפקיד ליבי אגמון, בתו של ראש הממשלה.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "בני ערובה" בערוץ 10 כסוכנת השב"כ זוהר. באותה שנה התארחה בתוכנית "היום בלילה" עם גורי אלפי בערוץ 2, וגם בתוכנית "הכל אבוד" עם טל פרידמן בערוץ 10.
בארצות הברית
ב-2003 החליטה טל לרדת מהארץ ולעבור לגור בניו יורק עם אחותה. כך פגשה בראפר האמריקאי וייקליף ז'אן והשתתפה אף בהקלטת אחד משיריו כאשר טל מבצעת את קטע הפזמון בעברית בשירו "Party to Damascus".
בשנת 2004 עברה ללוס אנג'לס, שם שיחקה בתפקידי אורח במספר סדרות. גילמה את מג מנינג בסדרה "ורוניקה מארס" (2004–2006), כאשר בתחילה נבחנה טל לתפקיד הראשי ולאחר שמצאה חן בעיני הפקת הסדרה חיברו במיוחד עבורה את התפקיד. שיחקה בתור ג'ו הארוול בסדרת הפנטזיה "על טבעי" (2006–2011). בשנת 2007 כיכבה בתפקיד הראשי בקומדיית הנעורים "Taking 5", שהוקרנה בפסטיבל הסרטים טרייבקה ובסרט הפעולה "חצי מת ב-2", בכיכובו של ביל גולדברג. באותה שנה גם שיחקה במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה של CBS "קיין", שלא האריכה ימים. בתקופה זו שיחקה גם בתפקיד אורח בסדרה "CSI". השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "פשע מן העבר", בפרק 11, בעונה השלישית.
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד משנה בסרט הקומדיה האמריקני "אמריקן קולג'" בכיכובו של דרייק בל והופיעה בתפקידי אורח בסדרות "הלוחשת לרוחות" ו"אביר על גלגלים".
בשנת 2009 הופיעה בתפקיד משני בפרק אחד של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "קורא המחשבות" (המנטליסט) בתור עוזרת בית, החשודה ברצח. הצטלמה לסרט "אנדוקיומנטד" לצד סקוט מכלוביץ'.
בשנת 2010 השתתפה בצוות הדיבוב של המשחק לקונסולת Xbox 360 המצליח "Halo: Reach", שם שיחקה את הדמות הראשית, Kat-B320. שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "שקרניות קטנות", ובנוסף השתתפה באותה השנה בתפקיד אורח בפרק יחיד של הסדרה "שקר לי".
בשנת 2013 השתתפה בתפקיד ראשי בסרט "עיר שבורה", וגם בקליפ של הזמרת סקיילר גריי לשיר "Final Warning". באותה שנה גם כיכבה בסדרה "קאלט", ושיחקה בתפקיד קבוע בסדרה "סוכן מחוק". באותה שנה גם התראיינה לתוכנית האירוח של קרייג פרגוסון.
ב-2016 כיכבה טל בסרט הקומדיה המוזיקלית "ליל הפתיחה" לצד טופר גרייס ואן הייש. לאחר מכן שיחקה גם בסרט הדרמה "אתה לוקח את האיש הזה?", בו מככב אנתוני ראפ.
החל מ-2017 הופיעה במספר פרקים בסדרה "אריות הים" בתור סטלה, בת הזוג של קליי ספנסר (מקס ת'יריוט), אחד הלוחמים בצוות.
בנובמבר 2018 פורסם כי תגלם את הדמות הנשית הראשית ברימייק לסדרה "NYPD Blue".
ב-2019 שיחקה במיני-סדרה "אלי" מבית נטפליקס.
חיים אישיים
ביוני 2007 טל נישאה לשחקן האמריקאי מרקוס אנתוניו פרז, המבוגר ממנה ב־17 שנים. ב-2017 נולדה בתם הבכורה, צ'ארלי, וב-2022 נולדה בתם השנייה, ביילי.
הם מתגוררים בלוס אנג'לס.
חימנסיה לה פלאטה
קלוב דה חימנסיה אי אסגרימה לה פלאטה (בספרדית: Club de Gimnasia y Esgrima La Plata, מועדון ההתעמלות והסיף לה פלאטה) הוא מועדון כדורגל מהעיר לה פלאטה שבארגנטינה. המועדון משחק במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, והוא השתתף ב-90 מעונותיה.
למועדון יריבות עתיקה עם המועדון השני בעיר, אסטודיאנטס דה לה פלאטה, ומשחק הדרבי ביניהם מכונה "אל קלאסיקו פלאטנסה". המשחק הרשמי הראשון בין הקבוצות נערך ב-27 באוגוסט 1916, במסגרת ליגת העל, והוא הסתיים בתוצאה 1-0 לחימנסיה.
שחייה באולימפיאדת סידני (2000)
השחייניות הבולטות
אינגה דה ברוין זכתה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב אישיות ואחת כסף, יאנה קלוצ'קובה  זכתה ב-3 מדליות מהן 2 מדליות זהב ו-1 כסף, דארה טורס  זכתה ב-5 מדליות, מהן 2 זהב במשחי השליחות ו-3 ארד במשחים האישיים, ברוק בנט  ודיאנה מוקאנו  זכו כל אחת בשתי מדליות זהב במשחים אישים וסוזי אוניל  זכתה ב-4 מדליות, מהן מדליית זהב אחת ו-3 מדליות כסף.
השחיינים הבולטים
איאן ת'ורפ זכה ב-5 מדליות מהן 3 זהב ו-2 כסף, לני קרייזלברג  זכה ב-3 מדליות זהב, מייקל קלים  זכה ב-4 מדליות מהן 2 זהב ו-2 כסף, פיטר ואן דן הוחנבאנד  זכה ב-4 מדליות מהן 2 זהב אישיות ו-2 מדליות ארד, גארי הול ג'וניור  זכה ב-4 מדליות מהן 2 זהב, דומניקו פיורבנטי  זכה ב-2 מדליות זהב ומאסימיליאנו רוסולינו  זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
שיאי עולם
בסך הכל נקבעו 10 שיא עולם חדשים במשחי הגמר, מהם 4 לנשים ו-6 לגברים.
הרב אליס
מיטשל הרברט "הרב" אליס (באנגלית: Mitchell Herbert "Herb" Ellis, 4 באוגוסט 1921 - 28 במרץ 2010) היה גיטריסט ג'אז אמריקאי.
שנים ראשונות
אליס האזין לג'אז ששמע ברדיו מאז ילדותו בפרמרסויל ליד דאלאס והתנסה בנגינה בגיטרה כילד וכנער, בנוסף לבנג'ו ומפוחית. ב-1940 התכוון ללמוד מוזיקה באוניברסיטת צפון טקסס ולהתמחות בקונטרבס, כיוון שלא הייתה קיימת אז תוכנית לגיטרה. אולם לאחר שישה חודשים בלבד נאלץ לעזוב את הלימודים כתוצאה ממחסור כספי והחל להופיע עם להקה מקנזס. ב-1943 הצטרף לתזמורתו של ג'ימי דורסי ושם ניתנה לו לראשונה ההזדמנות לנגן מספר קטעי סולו. הוא נדד עם הלהקה שהופיעה בתכיפות גדולה באולמי ריקודים ומועדונים ברחבי ארצות הברית וצבר ניסיון, ביטחון והכרה. ב-1947 פרש מהביג בנד של דורסי יחד עם הבסיסט ג'ון פריגו והפסנתרן לו קרטר. יחד יצרו שלישיית גיטרה-בס-פסנתר, בשם The Soft Winds. ההרכב התקיים עד 1952, אז החליף אליס את ברני קסל בטריו של אוסקר פיטרסון.
שלישיית אוסקר פיטרסון
שלישיית אוסקר פיטרסון כללה את פיטרסון בפסנתר, את ריי בראון בבס ואת הרב אליס בגיטרה והתקיימה בהרכב זה מ-1952 ועד 1958. סקוט יאנאו, מבכירי מבקרי הג'אז בארצות הברית קרא לטריו "אחת משלישיות הפסנתר-בס-גיטרה הזכורות ביותר בהיסטוריה של הג'אז". הייתה זו שלישייה ייחודית בזמנה, תקופת ההפרדה הגזעית, כיוון שאליס היה נגן לבן ושני עמיתיו אפרו-אמריקאים. בנוסף להקלטות כשלישייה עצמאית היוותה השלישייה גם "חטיבת קצב" בהקלטות חברת Verve, בין היתר ליוו את סטן גץ, בן ובסטר, דיזי גילספי, רוי אלדרידג' ואחרים, בראשם תקליטי האיחוד של הצמד אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג (יחד עם המתופף באדי ריץ').
השלישייה נסעה רבות ברחבי ארצות הברית ואירופה והופיעה גם במסגרת "ג'אז בפילהרמונית".
לאחר ימי הטריו
ב-1959 עזב אליס את הטריו וחבר לאלה פיצג'רלד, עמה יצא לסיבוב הופעות ארוך ברחבי העולם.
סגנונו של אליס הושפע מאוד מזה של צ'ארלי כריסטיאן, דבר שהוכר על ידיו ואף הונצח בתקליטו מ-1960, Thank you, Charlie Christian.
לאחר תום הסיור עם פיצג'רלד בשלהי 1960, התיישב אליס בלוס אנג'לס בכוונה לנוח ולהתפרנס מנגינה בסרטים ובטלוויזיה. הוא ניגן במופעי טלוויזיה רבים, תוכניות אירוח ותוכניות מוזיקה והשתתף בפסקוליהם של עשרות סרטים.
בשנות השבעים הופיע והקליט אליס בתחילה עם הגיטריסט ג'ו פאס ולאחר מכן בשלישיית גיטרה יחד עם ברני קסל וצ'ארלי בירד, יחד נקראו The Great Guitars. עשור זה היה פורה ביותר עבור אליס ששיתף פעולה גם עם קאונט בייסי, ריי בראון, קולמן הוקינס ואחרים. בנוסף הקליט סרטי וידאו ללימוד גיטרה. הוא נע בין סגנונות ג'אז שונים מסווינג ועד בי בופ דרך ג'אז של "החוף המערבי" ו"Cool Jazz".
לאחר 37 שנות שימוש בגיטרה של חברת גיבסון הוציאה החברה דגם מיוחד על שמו.
אליס המשיך לנגן במסגרות שונות, עם הרכבים שונים ובפסטיבלים רבים, בין היתר בהופעת איחוד של The Soft Winds בנובמבר 1995.
מת מאלצהיימר בביתו בלוס אנג'לס בגיל 88.
מרסל מואיז
מרסל מואיז (בצרפתית: Marcel Moyse; 17 במאי 1889 – 1 בנובמבר 1984) היה חלילן צרפתי נודע, שיצירות רבות נכתבו למענו. מואיז היה אף מורה מחונן לחליל ופרסם מספר ספרי אטיודים ותרגילים לחליל.
ביוגרפיה
מרסל מואיז נולד בסן אמור שבצרפת. הוא למד בקונסרבטוריון של פריז והיה תלמידם של פיליפ גובר, אדולף הנביין ופול טפנל, שכולם היו וירטואוזים ידועי-שם בזמנם. הצליל שסיגל לו כסימן ההיכר שלו היה צלול ומלא, ונשיפת האוויר לא ניכרה בו מעולם. זה היה הסגנון הצרפתי לנגינה בחליל, שהיה עתיד להשפיע על אמת המידה המודרנית של חלילנים ברחבי העולם.
מואיז היה מייסדו של בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו. הוא היה מורה רב-השראה, ששאף ללמד את תלמידיו לא רק נגינה בחליל אלא גם יצירת מוזיקה. גם לבנו, לואי מואיז, היה כישרון לנגינה בחליל והשניים הרבו לנגן יחדיו. בין תלמידיו הרבים נמנו טרוור ואי, ויליאם בנט, משה אהרן אפשטיין, אורל ניקולה וסר ג'יימס גאלוויי.
שילה פרבר
שילה פרבר (נולדה ב-27 בדצמבר 1974) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
מרסל מואיז
ביוגרפיה
מרסל מואיז מת ב-1 בנובמבר 1984 בברטלבורו, במדינת ורמונט שבארצות הברית.
שילה פרבר
קורות חייה
שילה פרבר נולדה בתל אביב ב-27 בדצמבר 1974 לשחקנית לורה סהר, המופיעה בתיאטרון היידישפיל. היא גדלה בתל אביב, ולמדה בתיכון עירוני ה' בעיר. פרבר החלה לנגן בפסנתר מגיל 5 ובגיטרה מגיל 12. באותה תקופה החלה לכתוב שירים והקימה את להקתה הראשונה בגיל 17. שנה לאחר מכן, בתקופת שירותה הצבאי, הקימה את להקתה השנייה בה היו חברים הבסיסט ערן זילברברג, הגיטריסט עמית יורגנסון, והמתופף ישראל חדד שבהמשך הוחלף על ידי גל גרשובסקי.
פרבר היא בוגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. היא תרגמה את המחזה "שעונים" וכתבה והלחינה שירים לאלבומיהם של אמנים שונים, ביניהם נורית גלרון, גידי גוב, דניאל סלומון, גלי עטרי, אביגייל רוז, הראל סקעת, יוני בלוך, וגבי שושן לו כתבה את השיר 'פחות מילה' שהיה הסינגל האחרון שהוציא לרדיו בטרם שם קץ לחייו.
בשנת 2006 הפיקה מוזיקלית והשתתפה במופע 'בגלל הלילה' - משירי תרצה אתר. ביחד עם לאורה ריבלין וספי אפרתי.
בשנת 2010 השתתפה בפרויקט "שירה פלוס", בו אמנים צעירים מבצעים שירי משוררים. במסגרת הפרויקט העלתה הופעה משירי נתן אלתרמן. הופעה זו הובילה לסדרת הופעות דומות ולהקלטת האלבום "שילה פרבר שרה אלתרמן". בהופעות ובאלבום מלווה את פרבר מאיה בלזיצמן בנגינה על צ'לו ובשירה. באותה שנה הקליטה גם שיר מחאה של המשורר ערן צלגוב "פיוט לימים הנוראים", שיר שפתח את אסופת השירה "לצאת" כנגד המבצע הקרקעי בעזה במסגרת מבצע "עופרת יצוקה".
חוה אלברשטיין הצטרפה אל פרבר להקלטת השיר "בכל זאת יש בה משהו" אשר חותם את האלבום.
בשנת 2012 כתבה מוזיקה מקורית ועיבדה מחדש את שיריה המולחנים של יונה וולך למונודרמה המוזיקלית המצליחה 'ציפור אש' שכתבה וביימה בילהה מס על פי ספרו של יגאל סרנה, בביצוע חן אשרוב.
פרבר גרה בתל אביב. היא אמא בהורות משותפת עם הקולנוענית לי גילת לבת ובן אשר נולדו במקביל לעבודתה על האלבום "מכתבי אהבה". לדבריה השיר "פרחי בר" מתוכו נכתב עליהם בטרם נולדו.
קריירה
בשנת 2003 הוציאה בחברת התקליטים NMC אלבום ראשון, "תתנהגי יפה", אותו הלחינה וכתבה. את האלבום עיבד והפיק רם אוריון.
בשנת 2006 הוציאה פרבר אלבום שני, "מתוק שחור", שגם לו כתבה את כל המילים והלחנים, ואילו דניאל סלומון עיבד, הפיק ומשתתף בפסנתר, קלידים, תכנות וקולות. האלבום מוקדש לזכרה של נוגה לפיד.
בשנת 2009 הוציאה בחברת התקליטים היי פידליטי אלבום שלישי, "פרח קיר", אותו הלחינה וכתבה. את האלבום עיבד והפיק דניאל סלומון.
בשנת 2010 הוציאה את האלבום "שילה פרבר שרה אלתרמן" אותו הפיקה מוזיקלית יחד עם ליליאן שוץ וכתבה את העיבודים בשיתוף עם מאיה בלזיצמן.
בשנת 2019 העלתה עם רם אוריון מופע מיוחד של "שירי רצח ואפלה" לכבוד ליל כל הקדושים, בשם "הסכין, הגרזן והתער". עקב הביקוש, המופע עלה בשנית בתחילת שנת 2020.
בתחילת 2021 ביצעה עם רם אוריון גרסת כיסוי לשיר "סוף לסיפור" במסגרת פרויקט המחווה ליענקל'ה רוטבליט "הוצאו מהקשרם - שרים רוטבליט". לצידה השתתפו אמנים מוכרים דוגמת דן תורן, סטלה גוט, יובל מנדלסון, תמר אפק, נומקה, עומר מושקוביץ, אור אדרי ואמנים אלטרנטיביים נוספים מעולם הפאנק והפולק.
אמנות האהבה (ספר)
תוכן
בתחילת ספרו טוען פרום כי אהבה איננה מתת אל או רגש שהאדם פתאום מתוודע אליו, אלא מיומנות לא קלה, שיש ללמוד אותה תאורטית ולהתאמן בה מעשית, ממש כבכל אומנות אחרת. למעשה, בניגוד לסברה לפיה אהבה היא נושא פשוט, נדיר למצוא אהבה בעולם המודרני. פרום מונה שלוש סיבות לכך:
פרום טוען כי האהבה על סוגיה השונים - אהבה רומנטית וארוטית, אהבת הורים לילדיהם, אהבת אחים, אהבת האדם את האל ואף האהבה עצמית - היא התשובה היחידה לבעיית הקיום האנושי. ביכולתה לפתור את מכאובי דורנו המנוכר והבודד, ולהרוס את המחיצות שקמו בין בני האדם.
לדעת פרום, מרבית התסכולים שהאדם חש בשל היותו מחונן בכוח השכל, נובעים מהכרת בדידותו ובדילותו, קיומו הנפרד ובר-החלוף, וחוסר ישעו למול כוחות הטבע והחברה.על פי פרום, בעבר חי האדם בהרמוניה ואחדות עם הטבע והיווה חלק ממנו. עם התפתחותו של האדם פיתח הוא תבונה ומודעות ונפרד מן הטבע. המודעות למצב זה מסבה לו חרדה, בושה ואשמה (פרום מביא כמשל את סיפור אדם וחווה, שבאוכלם מן עץ הדעת הופכים מודעים להיותם עירומים וחשים בושה ואשמה), המתמצים במושג שהוא טבע: הבדילות הקיומית (Separation). ביתר שאת הדבר מתבטא בעידן המודרני והטכנולוגי, המאופיין בניתוק ה"קשרים הראשונים" אל החברה. פרום תולה זאת בהשפעת הדת הנוצרית הפרוטסטנטית וההשקפה הקפיטליסטית, ששחררו את האדם מבחינה רוחנית וחומרית, אך גם העצימו אצלו את תחושת האפסות, חוסר הביטחון, הניכור, הספקנות, הבדידות והחרדה.
על כן, שאיפתו הראשונית והבסיסית של האדם היא לצאת ממצב הבדילות ולהשיג אחדות עם העולם שבחוץ. כישלון להשיג צורך זה, משמעו שיגעון. ואכן, טוען פרום בשלב מאוחר יותר בספר, אי-בריאות נפשית היא מצב בו אדם רואה את העולם החיצוני במונחים של עולמו הפנימי באופן בלעדי.
כדי להימלט מהבדילות הקיומית אל אחדות, האדם יצר לו דרכים שונות שעונות באופן חלקי לבעיית קיומו:
לדעת פרום, הדרך היחידה והעיקרית לפתרון בעיית בדילותו הקיומית של האדם היא אהבת אמת (ולא אהבה סימביוטית) – בהתאחדות בינאישית והתמזגות של נפש עם נפש שנייה, כך ששתי נפשות הופכות לאחת ועדיין נשארות שתיים. זוהי לדעתו השאיפה העזה ביותר של האדם, התשוקה הבסיסית ביותר, והכוח שמלכד את המין האנושי בכללותו ובקבוצותיו השונות. הוא אף קובע באופן נחרץ: "בלא אהבה לא הייתה האנושות יכולה להתקיים אף יום אחד". מתוך ההתקשרות עם הזולת באהבת אמת שאין בה רכושנות סדיסטית או התמזגות מזוכיסטית, אלא אישור ספונטני של הזולת תוך שמירה על הצביון האישי, המועקה הפנימית של תחושת הניכור והבדידות יכולה להיפתר.
סממניה של אהבת אמת
על פי פרום, כל אהבה - בין אם מדובר באהבת הורים, בני זוג, ילד להוריו, כל סוג של אהבה - היא פעילות של נתינה, שמוגדרת על ידי ארבעה יסודות הכרחיים, שתמיד יחזרו על עצמם: ארבעה המרכיבים היסודיים האלה מחוברים זה לזה: ידיעת מושא האהבה שהיא הכרה לעומק של אדם, והבנה מיהו האדם שעומד מולי, מאפשרת לכבדו, לגלות אחריות כלפיו כפי שהוא, ומתוך כך לדאוג לו בצורה פעלתנית נכונה.
אהבה בין הורה וילד
פרום טוען כי בריאותו הנפשית של האדם, ובתוך כך יכולתו לפתח מערכות יחסים בריאות, מושפעת באופן ישיר מיחסיו עם הוריו. בתוך כך, הוא מאפיין את מודלי האהבה ההוריים.
אהבה אימהית מאופיינת בכך שהיא בלתי מותנית. כלומר, הילד זוכה לאהבה מאמו ללא תלות באופיו ובמעשיו. בשלב זה הילד חסר ישע והאם מספקת את צרכיו. האיחוד עם האם מהווה את הגנה עבורו. כשהילד מתבגר, הפוקוס עובר מן האם לאב. אהבה אבהית היא אהבה מותנית. האב מציג לילד את הכללים והדרישות בחברה שבה הוא חי. כאשר הילד עומד בדרישות אביו, הוא זוכה לאהבה, וכאשר נכשל הוא נענש. שלב זה שונה משום שכעת יכול הילד להשפיע באופן אקטיבי על האהבה שיקבל, אך הוא עדיין לא עצמאי לגמרי. כשיגיע הילד לבגרותו, יוכל להפנים את הפונקציות שמילאו אימו ואביו בחייו, ולמעשה לספק לעצמו אהבה ללא תנאי, ובאותו זמן להציב לעצמו מטרות וכללים. חשוב להדגיש כי פרום מדבר על המודלים האידיאליים של הורים (לטענתו). כאשר אדם מתבגר באופן הזה, הוא יוכל לפתח מערכות יחסים בריאות ושוויונית עם בני זוג. אך כאשר ההורים לא ממלאים את הפונקציה באופן מיטבי - למשל, כאשר האמא שתלטנית וחודרנית מדי - תיווצר פיקסציה והאדם עלול להשליך את הקשר הפוגעני עם אימו על מערכות יחסיו העתידיות.
אובייקטי האהבה
על פי פרום, אהבה אינה מערכת יחסים עם אדם ספציפי אלא גישה או אוריינטציה אל העולם בכללותו. יש מספר אובייקטים אפשריים לאהבה, אותם הוא סוקר, והנובעים כולם מתוך היכולת הבסיסית לאהבה. לטענת פרום, כאשר אדם מסוגל ומוכן לאהבה, הרי שיאהב את כל בני האדם באשר הם, משום שאין הבדל אינהרנטי בין אדם למשנהו (סוג אהבה זה נקרא Brotherly Love. פרום הושפע באופן עמוק מהפסוק "ואהבת לרעך כמוך").
אהבה ארוטית (אהבת אדם אחר באופן שאינו אפלטוני) מאופיינת בקשר לאדם ספציפי. אך היא אינה שונה במהותה מהאהבה הבסיסית שבין אדם למשנהו. למעשה, באהבה ארוטית רואה אדם בבן זוגו אינקרנציה של תכונות אנושיות ואוהב בו את האנושות כולה. אהבה ארוטית שבה בני הזוג אוהבים אחד את השני אך אינם אוהבים כלל אנשים אחרים, היא מצב שפרום מכנה אגואיזם בשניים: בני הזוג מספקים את צורכיהם אחד של השני ומוצאים מקלט מהחרדה נובעת מתחושת ההיפרדות, אך הקשר ביניהם לעולם לא הופך אינטימי, משום שהם אינם מגלים את האנושי שבבן הזוג. פרום טוען כי אהבה באופן כללי אינה הפשטה של אהבת אדם ספציפי, אלא למעשה מהווה תנאי מקדים עבור האפשרות לאהוב אדם ספציפי. מכך נובע שאהבה ארוטית מצריכה בחירה והבטחה לאהוב דווקא אדם מסוים. אך בה במידה, היא מצב שיכול לקרות רק בין אנשים מסוימים.
באותו אופן, יאהב כל אדם את עצמו, שהרי גם הוא עצמו אדם. כאן משרטט פרום את ההבדל בין אהבה עצמית לבין אנוכיות. האדם האנוכי שונא את עצמו ואינו דואג לעצמו. אנוכיות היא מיקוד בעצמו אשר חושף את הדברים שהוא אינו מסוגל לספק לעצמו. מנגד, אהבה עצמית מאופיינת בראיית הצרכים האנושיים של האדם ובדאגה להם.
אהבת האלוהים
על פי פרום, גם אהבת האלוהים נובעת מן השאיפה לאחדות. משום שאלוהים מהווה בכל הדתות את פסגת הערכים של האדם, יש לערוך ניתוח של האדם הדתי. בתחילת ההיסטוריה האנושית, האדם אמנם כבר נפרד מן הטבע, אך שמר על קשר וזהות אליו. קשר זה סיפק לו תחושת ביטחון. ניתן לראות ברבות מן הדתות הפרימיטיביות קשר זה: טוטמים של חיות להם האדם סוגד, ביצוע טקסים דתיים תוך לבישת מסכות של חיות, או סגידה ישירה לחיות. כאשר האדם התפתח והפך לבעל מלאכה, נראה שינוי גם בטקסים הדתיים: כעת סגד האדם לחפצים שיצר מחימר, כסף או זהב, מה שמהווה בעקיפין סגידה לכוחותיו של האדם. בשלב מאוחר יותר, כאשר האדם הופך בעצמו לאידיאל הנשגב ביותר, לובשים האלים בעצמם דמות אנושית.
בשלב זה מצביע פרום על שני צירים בהם מתפתחת הדת. הציר הראשון הוא טבעם הזכרי או הנקבי של האלים. על פי פרום, בשלב מוקדם לדתות המוכרות לנו, שלטו דתות בהן הייתה דמות אלה אימהית דומיננטית. אלה אימהית זו היא בעלת מאפיינים זהים למודל האהבה האימהי: האלה אוהבת את כל ילדיה משום שהם ילדיה, ולא כי הם "טובים", "רעים" או על פי מידת צייתנותם. בשלב הבא, זה המוכר לנו יותר, הופך האל לאב. האל האבהי מאופיין בדרישותיו, חוקיו ועקרונותיו, ואהבתו תלויה במידת הצייתנות להם. הוא אוהב את הבן צייתן ביותר ומעניש את הבן החוטא. דבר זה נכון לדתות המונותאיסטיות וכן לדתות אחרות, שבהן יש היררכיית אלים ובראשם אל זכר.
הציר הנוסף הוא מידת הבגרות שבאמונה הדתית. פרום מצביע על הברית שכרת האל עם נוח, כרגע שבו האל הופך מכזה הקובע את החוקים, לכזה שגם כפוף להם בעצמו. ההתפתחות בדמות האל ממשיכה עד למצב בו האל הופך בעצמו לסמל של האמת והצדק. בשלב זה אין לאל שם, שכן שם מסמל דבר סופי. לכן, הצורה הלא בוגרת של אמונה דתית היא כזו שרואה את האל אבא, שמברך את הצדיקים ומעניש את הרשעים, כאשר האדם עצמו נמשל לילד השואף להינצל על ידי אביו. אי בגרותו הדתית של אדם זה מאופיינת ביומרתו לטעון טענות בדבר האל. מנגד, האדם הדתי באמת, זה שאמונתו הדתית בוגרת, מכיר במגבלותיו ובכך שאינו יכול לדעת דבר לגבי האלוהים. אלוהים הוא עבורו סמל לאחדות ואהבה, אך כזה שקיים במציאות האנושית הפנימית ועל פיו הוא בוחר לחיות את חייו. לכן הוא לא מדבר על אלוהים ונמנע מלהזכירו.
הפרקטיקה של האהבה
לבסוף, עוסק בפרום בניתוח המאפיינים הדרושים לשיפור היכולת הפרקטית של אהבה. לדבריו, לאדם האוהב דרושים משמעת, ריכוז ורגישות לעצמו ולגופו (אחת הפרקטיקות שהוא מציע כדי לשפר יכולות אלה היא מדיטציה). בנוסף, דרוש לו שיתעלה מעבר לנרקיסיסטיות. נרקיסיזם הוא מצב שבו האדם תופס את העולם החיצון במונחים של עולמו הפנימי באופן בלעדי. כלומר, העולם החיצון קיים רק ככל שהוא כלי לסיפוק התשוקות והמאווים של האדם. בעבור כך דרושה היכולת לחשוב באובייקטיביות, שהיא המצב ההפוך לנרקיסיזם, בו אדם תופס את הדברים בעולם כפי שהם באמת. כמו כן דרושה ענוה - ההכרה של אדם בכך שאינו כל יכול ויודע כל. לבסוף, תהליך זה דורש אמונה. לא מדובר באמונה דתית, אלא במצב נפשי שבו האדם נותן אמון באמיתות הדברים אותם הוא תופס. לדוגמה, אמונה בכך שחבר נשאר במהותו אותו אדם, גם אם הוא משנה את דעותיו, או האמונה בהתמדתה של הזהות האישית על פני הזמן. דוגמה נוספת היא האמונה בכך שאדם ספציפי יוציא לפועל את הכוחות הפוטנציאליים הטבועים בו, ושהאנושות בכלל תגשים ערכים של צדק ושוויון.
ביקורת על פרויד
הטענה כי שאיפתו הבסיסית של האדם היא לאהבה ואחדות היא קריאת תיגר על פרויד. פרויד טען כי שאיפתו הראשונית של האדם היא לעונג, ואילו אהבה היא עידון (סובלימציה) של דחף המין. כלומר, אהבה היא רגש שחווה אדם אשר שואף לספק את יצרו המיני, אך מוכרח להציג את דחפו זה באופן המקובל יותר בחברה. בעקבות כך, המסורת הפסיכואנליטית גרסה כי בעיותיו הנפשיות של אדם צפויות להיפתר אם יפתור את הבעיות בחיי המין שלו. בניגוד לכך, טוען פרום כי השאיפה לאהבה היא ראשונית במעלה, ובעיות נפשיות נובעות בדרך כלל מאי התגשמותה של השאיפה לאחדות. עם זאת, מכיר פרום בהשפעתו הרבה של פרויד עליו, ואף טוען כי התאוריה המאוחרת של פרויד בנוגע לכוח הארוס מהווה התקדמות ממחשבתו הראשונית.
כתובת שומרונית מכפר בילו
כתובת שומרונית מכפר בילו, היא כתובת חרותה על לוח שיש. הכתובת נמצאה בשנת 1954 בעת חפירת תעלת ניקוז ליד הכביש ממערב לכפר בילו, בין כפר בילו לרחובות. הכתובת חקוקה על לוח שיש שגודלו 42 על 38 ס"מ. יחד עם הכתובת נתגלו חרסים מן המאות 12-14, אך ייתכן שהיא קדומה יותר – אולי מן התקופה הביזנטית.
הכתובת:
הכתובת היא קצור של עשרת הדיברות, ובמקור היא נקבעה ליד מזוזת הפתח לבניין כלשהו, כמקובל אצל השומרונים (במקום הפרשות 'שמע' 'והיה אם שמוע' המקובלות במזוזות היהודיות). גם כתובת זו, כפי שמצוי בלא מעט כתובות שומרוניות עתיקות, יש מידה לא מבוטלת של רישול בכתיבה, של השמטות של דיברות שלמים (כאן למשל: לא תעשה לך פסל; שמור את יום השבת; כבד את אביך) ועד לאותיות בודדות (לא תנף במקום לא תנאף).
לעיתים מופיעים בכתובת שומרוניות 'עשרת המאמרות' שבהם נברא העולם.
ג'ף הרסט
סר ג'פרי צ'ארלס (ג'ף) הרסט (באנגלית: Geoffrey Charles "Geoff" Hurst; נולד ב-8 בדצמבר 1941) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי בווסטהאם יונייטד ונבחרת אנגליה, עימה זכה במונדיאל 1966; הוא השחקן הראשון שהבקיע שלושער במשחק הגמר של המונדיאל, והיחיד שהבקיע שלושער של שערי שדה בגמר המונדיאל. שערו המפורסם ביותר היה שער ומבלי שהובקע בגמר מונדיאל 1966 במשחק בו אנגליה גברה 4-2 על מערב גרמניה בתום ההארכה.
קריירה
הרסט נולד באשטון שבלנקשייר, בצפון אנגליה, אך גדל באסקס שבמזרחה. הוא היה שחקנה של וסטהאם עוד מגיל הנוער. בצעירותו שיחק קריקט ברמת נבחרת אסקס, במקביל לכדורגל.
את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו ערך מספר חודשים בודדים לפני מונדיאל 1966, שאותו ארחה אנגליה. בשלב הבתים לא שיחק, אולם פציעתו של ג'ימי גריבס פינתה לו מקום בהרכב בשלב רבע הגמר. אנגליה גברה על ארגנטינה על חודו של שער שהבקיע הרסט, ולאחר מכן בחצי הגמר, בתוצאה 1–2 על פורטוגל, הודות לבישול של הרסט (וצמד של בובי צ'רלטון).
לקראת משחק הגמר מול גרמניה המערבית, עמד מנג'ר אנגליה אלף רמזי בפני החלטה קשה: האם להחזיר להרכב את גריבס שהחלים בינתיים, או להעדיף על פניו את הרסט שהוכיח את עצמו בשני השלבים הקודמים. רמזי בחר, בניגוד לדעה הרווחת בתקשורת, לתת להרסט את האשראי הנוסף.
הרסט הצדיק את אמונו של רמזי כשהבקיע בגמר שלושה מארבעת השערים, שבכוחם גברה אנגליה על גרמניה המערבית בתוצאה 2–4, בהארכה. השני מבין שעריו היה שנוי במחלוקת, מכונה כיום "שער ומבלי". הכדור שניתז מטה מהמשקוף וספק עבר, ספק לא עבר את קו השער. בעצת הקוון אישר שופט המשחק את שער היתרון האנגלי, שכונה שער ומבלי. בדקות הסיום של ההארכה, כאשר הגרמנים שלחו את כל שחקניהם קדימה בתקווה להשיג שוויון, כבש הרסט את שערו השלילי שחתם את המשחק. גם שער זה היה שנוי במחלוקת, שכן היו שחשבו, ובכללם הרסט עצמו, שנכבש לאחר שנשמעה שריקת הסיום, ומספר אוהדים אנגלים כבר החלו לפרוץ למגרש.
בשנים שלאחר הזכייה במונדיאל לא זכה הרסט בתארים נוספים, אם כי המשיך לשחק בהרכב הנבחרת ובווסטהאם. בשלהי הקריירה שלו שיחק בסטוק סיטי ובוסט ברומיץ' אלביון, ואחר כך גם בקבוצות בארצות הברית, כווית ואירלנד. לאחר פרישתו מכדורגל החל בקריירה לא מרשימה כמנג'ר, שכללה חמש שנים כעוזרו של גרינווד באימון הנבחרת האנגלית, וקדנציה כושלת כמנג'ר צ'לסי. לאחר מכן פרש גם מאימון, ומאז הוא איש עסקים ונואם מבוקש בבריטניה.
אהרון קסטרו
אהרון קסטרו (1926 – 13 בספטמבר 2017) היה סוחר, תעשיין ואיש עסקים ישראלי. מייסד חברת האופנה "קסטרו מודל".
ביוגרפיה
אהרון קסטרו נולד בסלוניקי שביוון, בן לאלברטו ואנינה קסטרו. בשנת 1933 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
האם, אנינה, בוגרת בית ספר לאופנה ביוון, הקימה עם הגעתם לארץ "סלון לשמלות" בדירתם ברחוב הרצל בתל אביב. ב-1950 פתח עם אביו חנות צעצועים בשם "נינה" בפינת הרחובות אלנבי ורמב"ם בתל אביב, ובהמשך מכרו בחנות בגדים שתפרה האם. שנות ה-50 החליף את שם החנות ל"קסטרו מודל". בשנת 1965 הצטרפה לעסק לינה קסטרו, אשתו של אהרון. בתחילת שנות ה-80 נקלעה החנות לקשיים כלכליים. לעסק הצטרף גבי רוטר, חתנו של אהרון קסטרו. עם התייצבות העסק, נפתחה ב-1985 חנות נוספת ברחוב דיזנגוף. בעקבות הצלחת החנות נפתחו חנויות נוספות בישראל, בעיקר באזור תל אביב, ובהמשך ברחבי הארץ. בשנת 1992 הפכה "קסטרו מודל" לחברה ציבורית, שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1997 עבר קו הייצור למזרח הרחוק (עד אז יוצרו הדגמים בישראל), כדי להוזיל את עלויות הייצור ולהתחרות ברשתות האופנה העולמיות שחדרו לשוק הישראלי.
אהרון קסטרו נישא ללינה ונולדו להם שתי בנות ובן. הבת אתי רוטר היא מנכ"ל משותף בקסטרו מודל, יחד עם בעלה, גבי רוטר.
מחנה הריכוז בולצאנו
מחנה הריכוז בולצאנו (בגרמנית: Polizei- und Durchgangslager Bozen) הוקם בידי גרמניה הנאצית בבולצאנו, עיר בנפת דרום טירול, באיטליה. המחנה פעל בתקופה השואה בסוף מלחמת העולם השנייה מאוגוסט 1944 ועד לסיום המלחמה, ושימש כמחנה ריכוז וכמחנה מעבר, בשלב ביצוע הפתרון הסופי באיטליה. מחנה זה הוקם קרוב ככל הניתן לגבול עם אוסטריה, לאחר שהגרמנים פינו את מחנה הריכוז פוסולי (Fossoli), בשל התקדמות בעלות הברית. המחנה הוקם בגריאס ׁ(Gries), אחד מפרברי בולצאנו, בסמוך למסילת הברזל בולצאנו–מיראנו. צריפי המחנה נבנו מהאנגרים נטושים ששימשו בעבר כמוסכי מטוסים.
האסירים במחנה הובאו אליו ברכבות שיצאו מרציף מספר 21 (Binario 21), מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה. מהמחנה יצאו משלוחים לאושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג. מרבית המשלוחים היו למאוטהאוזן.
כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין המחנות שהקימו הגרמנים באיטליה, והיו כלואים עד 3,000 איש בו בזמן, היהודים במחנה היוו לא יותר מ-20% מהאסירים.
הפתרון הסופי באיטליה
השלב הראשון בביצוע הפתרון הסופי באיטליה, החל מיד עם פלישת הגרמנים בספטמבר 1943, בעקבות כניעת המשטר הפאשיסטי לבעלות הברית. כל עוד איטליה הייתה מדינת עצמאית וגרורה של גרמניה הנאצית, נמנע היטלר לדרוש ממוסוליני מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם. בוועידת ואנזה שהתכנסה בברלין ב-20 בינואר 1942, הופיעו 58,000 יהודי איטליה ברשימת היהודים שעתידים להיות מושמדים במסגרת הפתרון הסופי. במספר זה נכללו גם יהודים באזורים שהיו בשליטת האיטלקים מחוץ לאיטליה.
פרוץ המלחמה ב-1939 והצטרפות איטליה לצידם של הגרמנים, לא הביאו בתחילה לשינויים משמעותיים במעמדם החוקי של יהודי איטליה. כבר ב-1938 משטרו הפשיסטי של מוסוליני הטיל על היהודים הגבלות וחוקקו חוקי גזע, אך לא הייתה פגיעה פיזית רחבת היקף ביהודים. ערב כניסתה של איטליה למלחמה ביוני 1940, הוחל במאסרים נרחבים ללא משפט של פליטים יהודים ששהו באיטליה, והיו ללא אזרחות איטלקית, וכן של יהודים איטלקים שנחשדו כמתנגדים לשלטון. זמן מה לאחר מכן, אותם יהודים נשלחו למחנות עונשין, אשר נכון לספטמבר 1940 כבר מנו 15 במספר. מספרם של המחנות הגיע לשיא של כ-40 מחנות בכל רחבי איטליה, בעיקר בדרומה.
ב-30 בנובמבר 1943 פרסם שר הפנים של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, גואידו בופאריני גואידי, את "צו המשטרה מספר 5", לכל ראשי המחוזות לביצוע מיידי. הצו החדש הורה על מעצרם של כל היהודים, ריכוזם במחנות ריכוז מקומיים קטנים ומותאמים, עד שיוקם מחנה לאומי גדול – פוסולי, ומיד לאחר מכן גם את הקפאת כל רכושם. הצו הגדיל את הסכנה שהיו נתונים בה היהודים באיטליה. היהודים שהסתתרו מפני הגרמנים באזורי הכפר או בערים קטנות, לא היו יכולים עוד להתחמק מעיניה של המשטרה האיטלקית. מכאן ואילך, חיפשו ועצרו את היהודים בכל מקום: בבתיהם, ברחוב, ברכבות, בזמן ניסיונות בריחה לשווייץ או לשטחים בשליטת בעלות הברית, ועוד. לאחר שנתפסו על ידי המשטרה הובאו היהודים לבתי סוהר מקומיים, ומשם הועברו למחנה הריכוז פוסולי שבקארפי, מדרום לנהר הפו, שבצפון איטליה. מחנה פוסולי שימש את הגרמנים כמאגר נוח למכסות הגירושים למחנות ריכוז והשמדה מצפון לאיטליה..
בעקבות התקרבות כוחות בעלות הברית לפוסולי, והפחד של הגרמנים מפני התקפות של הפרטיזנים האיטלקים, שהיו באזור, החליטו הגרמנים להקים מחנה חדש בבולצאנו, הקרובה יותר לגבול עם אוסטריה. מרבית האסירים, וכן הסגל הפיקודי של מחנה פוסולי, הועברו בבהילות למחנה בולצאנו.
קבלת והעברת העצורים למחנה
האסירים במחנה הובאו אליו ברכבות שיצאו מרציף מספר 21 (Binario 21), מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה. מהמחנה יצאו משלוחים לאושוויץ-בירקנאו, מאוטהאוזן, ברגן-בלזן, רוונסבריק, ופלוסנבירג. רובם למאוטהאוזן. רציף מספר 21 במילאנו צ'נטראלה היה בנוי מתחת לאדמה, ואיננו שימש להובלת נוסעים, אלא את שירות הדואר האיטלקי. כך יכלו הנאצים להעמיס יהודים ואסירים אחרים על קרונות רכבת משא מבלי שהאוכלוסייה המקומית תבחין בכך. בזמן פעילותו של הרציף כתחנת משלוחים, נשלחו ממנו 816 מיהודי מילאנו בכ-14 משלוחים מתוכם שרדו רק 26. חלק מהמשלוחים היו מיועדים ישירות לגרמניה ופולין, וחלקם עצרו קודם במחנות הריכוז פוסולי, ולאחר שנסגר, בבולצאנו. הפעם הראשונה אשר הגיעו עצורים למחנה בולצאנו דרך רציף 21, הייתה בתאריך 19 באוגוסט 1944, ומשם, יצאו משלוחים לאושוויץ, עד 24 באוקטובר 1944, ולאחר מכן למחנות בגרמניה, ראוונסבריק ופלוסנבירג. המשלוח האחרון יצא ב-25 בינואר 1945, ואחריו נותרו במקום כ-800 אסירים, אשר רק כמה עשרות מהם היו יהודים. הגרמנים ניסו להוביל גם אותם לגרמניה במשלוח שיצא ב-25 בפברואר 1945, אך הם איחרו את המועד – מסילת הברזל במעבר ברנר שבאלפים נחבלה בהתקפות אוויריות, והקשר עם גרמניה נותק. האסירים הוחזרו למחנה, ושם המתינו עד לשחרורם בסוף אפריל 1945.
ב-2013, הקימה הקהילה היהודית במילאנו אתר הנצחה לשואה ברציף 21 ממנו נשלחו הרכבות.
מבנה המחנה
המחנה הוקם ממערב לבולצאנו, בפרבר גריאס, מצפון למסילת הברזל בולצאנו–מיראנו. מבחינת מבנהו וסדרי החיים הנהוגים בו, דמה מחנה בולצאנו, יותר מכל מחנה אחר באיטליה, למחנות העבודה הגרמניים שנבנו בארצות אירופה הכבושות.
כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין מחנות איטליה, ובו היו כלואים עד 3,000 איש בו בזמן. במחנה היו היהודים למיעוט, כנראה לא יותר מ-20%. רוב האסירים הועברו משם למאוטהאוזן שבאוסטריה. צוות המפקדים במחנה והשומרים היו אכזריים כלפי האסירים. בדומה למחנות אחרים, במחנה בולצאנו השתמשו הגרמנים בשומרים אוקראינים.
הוא נבנה במספר מבנים נטושים בעלי גגות מקומרים, ששימשו בעבר כהנגארים לאחסון מטוסים. הצריפים היו מחולקים בפנים לחדרי שינה, שמחיצות בטון בגובה של 3 עד 4 מטרים מפרידות ביניהם, כך שיצרו חדרים גדולים שכונו "בלוקים". האסירים ישנו על דרגשים מן הסוג הנהוג באניות, עשויים עץ וסדורים בשלוש קומות. לכל אסיר היה דמוי מזרן ממולא נסורת ושתי שמיכות. המחנה היה מוקף בגדר חשמלית, שמנעה מן העצורים בו מגע כלשהו עם העולם החיצון. הבלוקים לא היו מבודדים זה מזה.
עצורי המחנה
קליטת האסירים במחנה כללה תהליך של גילוח, החרמת רכוש (אריזציה), לבישת מדי אסירים אחידים וחיפוש בכליהם בדקדקנות. לכל אסיר היה מותר להחזיק סכום של עד כ-500 לירות איטלקיות, בו בזמן שכל התעודות שלהם נלקחו מהם לאלתר. לאחר מכן, ניתן לכל עציר מספר רישום מודפס על משולש בעל צבע משלו, והעציר היה חייב לשאת אותו במקום הנראה לעין. מיד לאחר תהליך הקליטה, חילקו את האסירים לסוגים שונים אשר כל סוג אופיין בעזרת משולשים בצבעים שונים:
עובד: ללא סמל משולש וללא מספר רישום. עליהם הטילו עבודות קלות, והיו עתידים להשתחרר מן המחנה לאחר זמן מה.
משולש אדום: עצירים פוליטיים בעלי עבר חמור ביותר. עליהם הטילו עבודות קשות במיוחד והם היו מיועדים להעברה למחנות מדרג שני או שלישי.
משולש ורוד: עצירים פוליטיים שאין להם עבר חמור במיוחד. עליהם הטילו עבודות מחוץ לכותלי המחנה. להם היה סיכוי לעבור לסוג "העובדים" (משום שפשעם בעיני הגרמנים היו פחות חמור, ביחס לעצירים הפוליטיים בעלי המשולש האדום) או להישלח למחנות מדרג ראשון.
משולש צהוב: עצירים יהודים. אלה עבדו בפנים המחנה ויועדו להעברה למחנות מיוחדים ליהודים.
בסוף שנת 1944 היו במחנה 10 בלוקים, המסומנים באותיות לטיניות A-L :
בלוק A: עובדים קבועים: נגרים, מכונאים, חייטים וכיוצא בזאת. אלה עבדו בשביל חיילי ה-אס אס, במחנה, וזכו להגנה מפני משלוח להשמדה או למחנות ריכוז בגרמניה ואוסטריה.
בלוק B: הכיל עובדים קובעים כמעט כמו בבלוק A, וגם אסירים מסוג "עובד".
בלוקים C–D, F–I: כוללים את כל יתר ציבור האסירים, מלבד היהודים שהועסקו בעבודות קשות מחוץ למחנה, במכרות ובמנהרות, תחת משמר מזוין.
בלוק E: כלל את כל הנשים היהודיות. חלקן עבדו בתפירה, תיקון בגדים ובמכבסה של חיילי ושומרי המחנה. היו נשים שהיו "עובדות קבועות".
בלוק L: כלל את כל הגברים היהודים. עליהם הטילו הגרמנים את העבודות הבזויות ביותר מכל אסירי המחנה. אלה נשלחו לאחר שהות מסוימת בבולצאנו למחנות בגרמניה ולהשמדה.
ניסיונות בריחה
ניסיונות בריחה מן המחנה היו נדירים ביותר, משום שאוכלוסיית הסביבה, בני המיעוט האוסטרי, הייתה עוינת לאיטלקים בכלל, וליהודים בפרט. אסירים אחדים שנמלטו מן המחנה ונתפסו בידי תושבים האזור, הוסגרו לידי שומרי המחנה והוצאו להורג בעינויים קשים ביותר כגון: הצלפה באמצעות שוט או חגור, מכות חשמל, חתכים בעור, רעב, אלימות, השפלה ועוד. ב-25 בפברואר 1945 נכשל ניסיון של בריחה מאורגנת באמצעות מנהרה שנחפרה בבלוק הפוליטיים המסוכנים, ככל הנראה עקב בגידה של אחד האסירים.
שליטה, פיקוד ומשטר במחנה
הפיקוד והשמירה על המחנה הופקדו בידי אנשי אס.אס., ולא ניתנה לאנשי המיליציה הפאשיסטית דריסת רגל במקום. זהותם של מפקדי המחנה, בחודשים הראשונים לקיומו, אינה ידועה, אך בסוף חודש יולי 1944, בעקבות סגירתו של פוסולי, הועברו לבולצאנו סגן טיטו ורב-סמל האנס האגה, ולצידם אישה בשם אלזה לאכרט (Else Lächert). מעשיה הסאדיסטיים של לאכרט, שכונתה "הנמר", והתאכזרותה לאסירות היהודיות, נזכרים בעדויות השונות של האסירות. כמו כן, מוזכרים באכזריותם שני שומרים אוקראינים צעירים, אשר היו גם הם משומרי המחנה. שומרים אלה היו מופקדים על תאי העונשין, מהם כמעט אף אחד לא יצא בחיים. כמו בכל המחנות, הקפידו הגרמנים גם בבולצאנו על מינוי בעלי תפקידים מקרב האסירים עצמם: ראש המחנה וסגנו, ראשי הבלוקים וראשי הקבוצות. ראש המחנה היה אחראי על המסדר לקבלת רב הסמל האנס האגה, וגם לקבלת סגנו. ראשי הבלוקים וראשי הקבוצות היו ממונים על ביצוע הוראות המפקדה בקרב העצירים הנתונים. בכל בלוק מינו יועץ בלוק שתפקידו היה להשכין שלום בעניינים הפנימיים בין האסירים. כל בעלי התפקידים ששמם נשתמר היו איטלקיים ולא יהודיים. אחד משני הרופאים במחנה, היה פרופסור דיינה מטורינו, אשר עשה כמיטב יכולתו להגן על מצבם של האסירים. השליטה במחנה הייתה אלימה עד מאוד וכללה גם הרעבה, השפלה, מסדרי ספירה שנמשכו שעות רבות, תרגילי הסרת כובעים, מכות, עינויים, ושליחה להשמדה. העונשים במקרים חמורים היו הוצאה להורג בירייה אחת, ובמקרים חמורים פחות – הצלפות וצינוק. בצינוק נכלאו גם אסירים מסוימים הנחשבים למסוכנים ביותר.
חיי האסירים במחנה
הציוד: כל אסיר קיבל, בבואו למחנה: סרבל פועלים כחול אשר נשא עליו מעין צלב שצבעו אדום, חולצה שצבעה ירוק-אפור, זוג תחתונים וזוג נעלי עץ. בנוסף, כל עציר היה רשאי להחזיק גם את בגדיו האזרחיים.
המזון: העובדים הקבועים קיבלו מנת לחם של כ-150 גרם ביום ופעמיים ביום קערת פטריות במרק. סוג "העובדים הקבועים", קיבלו חבילות מן החוץ, לאחר שעברו בדיקה קפדנית. לאחרים ניתן רק קערת מרק ובו מעט אטריות פעמיים ביום ו-150 גרם לחם.
מערכת השעות: השכמה בשעה 4:45 לנשים ובשעה 5:00 לגברים. בשעה 6:00 מפקד ובדיקת נוכחות. משעה 7:00 עד 12:00 עבודה ובשעה 12:00 ארוחת צהריים. משעה 13:00 עד 17:00 עבודה. בשעה 17:00 ארוחת ערב ובשעה 18:00 מפקד וסגירת הצריפים. בשעה 21:00 כיבוי אורות.
עזרה וטיפול רפואי: במחנה היה מרפאת שדה אשר פעלה באופן סדיר. על מרפאה זו הופקדו רופאים וחובשים מבין אסירי המחנה.
משלוחים: איו יודעים בוודאות מאין הגיעו פקודות המשלוחים, ואף לא מה השיקולים שהביאו לפקודות הללו. בדרך כלל הגיעו הפקודות באופן פתאומי וניתנו לכל היותר שעה אחת בלבד לפני מועד יציאת המשלוח.
המחנה לאחר מלחמת העולם השנייה
במקום שבו שכן מחנה הריכוז עומד כיום קומפלקס דיור שנבנה בשלהי שנות ה-60. החלקים היחידים המקוריים שנותרו מהמחנה הם למעשה קיר וגדר. בכניסה הראשית ניתן לראות איורים המספרים על תולדות המחנה.
בשנת 1985, הוקמה על ידי עיריית בולצאנו אנדרטה מעשה ידיו של קלאודיו טרווי לזכר קורבנות המחנה, בחצר כנסיית פיוס העשירי (St. Pius X), לא רחוק מהמקום שבו הייתה כנסיית אקס-לאגר (ex-Lager), וממוקמת בצד השני של ויה רסיה (Via Ressia).