cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריית האוניברסיטה של קראקס
האתר
המתחם מחולק לאזורים וקבוצות המבנים מזוהות עם ייעודם. בין אלה מרכז מנהלה ותרבות, הפקולטה לרפואה ובית החולים, הפקולטות למדעים ולאומנויות, אזור המגורים, לימודי בוטניקה, לימודי אדריכלות, קריית הספורט, בית הספר הטכנולוגי ואזור השירות. חלוקה זו של המתחם הייתה אחד הגורמים לכך שהקמפוס נחשב לאחד היישומים המצליחים ביותר של אדריכלות מודרנית באמריקה הלטינית. ויינואבה עבד בשיתוף-פעולה הדוק עם כל האמנים הרבים שתרמו מעבודותיהם לקמפוס, ופיקח באופן אישי על הפרויקט במשך 25 שנה, עד לסוף שנות השישים, כשבריאותו המידרדרת אילצה אותו להפסיק את העבודה על כמה בניינים כבר בשלב העיצוב.
The Million Dollar Homepage
The Million Dollar Homepage (בתרגום חופשי: "דף הבית השווה מיליון דולר") הוא אתר אינטרנט שנוסד בשנת 2005 על ידי הסטודנט אלכס טו בן מווילשייר שבאנגליה, במטרה לממן את הלימודים האקדמיים שלו. דף הבית של האתר כולל מיליון פיקסלים שאורגנו במערך תמונות בגודל פיקסלים. כל פיקסל נמכר תמורת דולר אמריקאי אחד בחבילה של פיקסלים. הרוכשים סיפקו קובץ תמונה בגודל השטח שנרכש, היפר קישור (URL) וסיסמת פרסום שתוצג כאשר סמן העכבר מרחף מעל לתמונה. מטרתו של האתר הייתה למכור את כל מיליון הפיקסלים וליצור הכנסה של מיליון דולרים.
האתר הושק ב-26 באוגוסט 2005 והפך במהרה לתופעת אינטרנט מוכרת. ב-1 בינואר 2006 הוצעו 1,000 הפיקסלים האחרונים למכירה פומבית, וזו נסגרה ב-11 בינואר עם הצעת המחיר הגבוהה ביותר - 38,100$. ההכנסה ממכירת כל הפיקסלים הייתה 1,037,100$. בעקבות ההצלחה פעלו בצורה דומה בעלי אתרים רבים.
במהלך המכירה הפומבית קיבל בעל האתר דרישות כופר, ומשלא נענה, הותקף האתר והגישה אליו נחסמה למשך שבוע בזמן שמערכות ההגנה של שרת האינטרנט שודרגו. ה-FBI ומשטרת וילטשייר חקרו את התקיפה ואת ניסיון הסחיטה.
פיתוח
אלכס טו בן ה-21 מווילשייר שבאנגליה הגה את הרעיון באוגוסט 2005. הוא עמד להתחיל קורס עסקים וניהול שאורכו שלוש שנים, באוניברסיטה של נוטינגהאם. הוא החליט למכור מיליון פיקסלים באתר אינטרנט תמורת דולר אמריקאי אחד לכל פיקסל כאמצעי לגיוס כספים למימון הקורס האקדמי. תמורת התשלום, הוא נתן לרוכשים הזכות להציג תמונה, לוגו או פרסומת, כמו גם קישור לאתר האינטרנט שלהם. הפיקסלים נמכרו בדולרים אמריקאיים, ולא בלירות שטרלינג. הסיבה לכך היא שבאותו זמן אוכלוסיית המשתמשים המחוברים לאינטרנט בארצות הברית הייתה גדולה מזו שבבריטניה, ולכן טו האמין שיהיה לו קל יותר לשווק את הרעיון בדולרים. בנוסף, באותה תקופה הייתה הלירה חזקה יותר מהדולר: 1£ היה שווה ערך לכ-1.80$, וטו חשש שמחיר זה גבוה מידי לקונים פוטנציאליים רבים. עלויות ההפעלה של טו היו 50€, וכללו רישום שם התחום (דומיין) ושירותי אירוח אינטרנט בסיסיים. האתר עלה לרשת ב-26 באוגוסט 2005.
דף הבית כלל באנר עם שם האתר ומונה פיקסלים שהציג את מספר הפיקסלים שנמכרו. מתחת למונה ולבאנר הוצבו תשעה קישורים קטנים לדפים פנימיים באתר, ותחתם מערך פיקסלים מרובע שכלל 1,000,000 פיקסלים שחולקו ל-10,000 "בלוקים" של 100 פיקסלים כל אחד. טו הבטיח ללקוחותיו כי האתר יישאר מקוון למשך חמש שנים לפחות - כלומר, עד 26 באוגוסט 2010.
מכירות
פיקסלים בודדים נחשבים לקטנים מידי לעין הבלתי מזוינת, ומסיבה זו נמכרו הפיקסלים ב"בלוקים" של 100 פיקסלים כל אחד - כלומר, פיקסלים, ובמחיר של 100$. המכירה הראשונה בוצעה שלושה ימים לאחר שהאתר עלה לרשת, על ידי אתר מוזיקה שהופעל על ידי חבר של טו. הוא רכש 400 פיקסלים בבלוק של. במשך שבועיים לאחר מכן, מכר טו לחבריו ולבני משפחתו סך של 4,700 פיקסלים בסך הכל.
האתר שווק בתחילה מפה לאוזן בלבד. ואולם, לאחר שצבר 1,000$, טו שלח הודעה לעיתונות אשר פורסמה על ידי ה-BBC. אתר האינטרנט הבריטי "The Register" כלל שתי כתבות על האתר בחודש ספטמבר. עד סוף החודש, קיבל טו 250,000$ והאתר דורג על ידי אלכסה במקום השלישי ברשימת ה-"Movers and Shakers", אחרי האתרים של בריטני ספירס ו-Photo District News. ב-6 בספטמבר דיווח טו על 65,000 גולשים באתר. אחד עשר ימים לאחר מכן, גדל מספר הגולשים ל-100,000. ב-26 באוקטובר, חודשיים לאחר שהאתר הושק, מעל ל-500,900 פיקסלים נמכרו ל-1,400 לקוחות. עד ערב ראש השנה האזרחית, ה-31 בדצמבר, טו דיווח על 25,000 גולשים בכל שעה, עם מדד אלקסה של 127, כאשר 999,000 מהפיקסלים נמכרו.
טו הודיע ב-1 בינואר 2006 כי מאחר שהביקוש ל-1,000 הפיקסלים הנותרים הוא כה גבוה, "הדבר ההוגן וההגיוני ביותר" לעשות הוא מכירה פומבית באתר eBay על מנת לשמור על הייחודיות של האתר, וכתחליף לפתיחת אתר Million Dollar Homepage נוסף. המכירה הפומבית נמשכה עשרה ימים ובמהלכה התקבלו 99 הצעות כשרות. חלק מההצעות, עד לגובה של 160,109.99$, בוטלו על ידי טו או הוסרו על ידי המציעים משום שנחשבו למתיחה. טו ציין: "יצרתי קשר עם משתתפים באמצעות הטלפון ומסתבר שהם לא היו רציניים, דבר מתסכל למדי, ולכן הסרתי אותם בדקה האחרונה". ההצעה הזוכה הייתה בגובה 38,100$ ונמכרה ל-MillionDollarWeightLoss.com, חנות מקוונת המוכרת מוצרים הקשורים לתזונה ודיאטה. טו ציין כי הוא ציפה להצעה גבוהה יותר בשל תשומת הלב הרבה בתקשורת. סך ההכנסות ממכירות של האתר בתום חמשת החודשים להפעלתו עמד על 1,037,100$. לאחר ניכוי עלויות הפעלה, מיסים ותרומה לארגון צדקה לצעירים, טו ציפה לרווח נקי של בין 650,000$ ל-700,000$.
תשומת הלב בתקשורת
לאחר שההודעה לעיתונות שפורסמה בספטמבר הביאה לראשונה את האתר לידיעת ציבור הגולשים, האתר הוזכר בכתבות באתר החדשות הבריטי BBC, באתר החדשות הטכנולוגיות הבריטית The Register, באתר החדשות הבריטי The Daily Telegraph ובירחון המחשבים הבריטי PC Pro. בנוסף, טו הופיע בתוכניות הטלוויזיה Sky News Sunrise ו-BBC Breakfast המשודרות בשעות הבוקר.
עד נובמבר הפך האתר לפופולרי גם מחוץ לבריטניה עם פרסומים ב-Financial Times Deutschland בגרמניה, TVNZ בניו זילנד, Terra Networks באמריקה הלטינית ו-China Daily בסין. עיקר תשומת הלב הייתה בארצות הברית: Adweek, Florida Today, ו-Wall Street Journal. טו העסיק איש יחסי ציבור בארצות הברית על מנת לעזור לו לטפל בתקשורת האמריקאית. בארצות הברית הוא נתן ראיונות ל-ABC News Radio, Fox News Channel, Attack of the Show! ולתוכניות טלוויזיה מקומיות.
הרעיון תואר בתקשורת כ"פשוט ומבריק", "שנון", "מתוחכם", ו"פלטפורמת פרסום מיוחדת שהיא גם משעשעת". ב-Popular Mechanics נכתב כי באתר "אין תוכן. אין גרפיקה מרהיבה... תארו ערוץ טלוויזיה המשרד רק פרסומות, או מגזין שבו יש רק מודעות. זה אתר ה-The Million Dollar Homepage. דוגמה מדהימה לכוח הטמון בשיווק ויראלי". הכתב דון אולדנבורג מהוושינגטון פוסט היה אחד המעטים שלא דיברו בשבחו של האתר: "האתר נראה כמו לוח מודעות על סטרואידים, הריסות של תאונת רכבת פרסומית שאי אפשר שלא להסתכל עליה".
תקיפת האתר
ב-7 בינואר 2006, שלושה ימים לפני סגירת המכירה הפומבית של אלף הפיקסלים האחרונים, קיבל טו דואר אלקטרוני מארגון בשם "The Dark Group", ובו נכתב כי האתר שלו יותקף בתקיפת DDoS (יצירת עומס על שרתי האתר עד כדי קריסה), אם לא ישלם כופר בסך 5,000$ עד 10 בינואר. טו האמין שמדובר במתיחה, אך שבוע לאחר מכן קיבל מכתב נוסף: "Hello u website is under us atack to stop the DDoS send us 50000$" (בתרגום חופשי: "שלום, האתר שלך תחת התקפה. כדי להפסיקה, שלח לנו 50,000$"). הוא התעלם גם ממכתב זה, והאתר הוצף בכניסות ובהודעות דואר אלקטרוני עד שקרס. טו הצהיר: "איני מתכוון להגיב לתכתובת שלהם שכן איני מעוניין לתת להם את הסיפוק. איני מתכוון לשלם להם. מה שקורה לאתר שלי מזכיר טרור. אם אשלם להם, אנשים נוספים יתקפו את האתר".
האתר נותר לא נגיש למשך שבוע בזמן שמערכות ההגנה שודרגו. משטרת וילטשייר וה-FBI התבקשו לחקור את הסחיטה והתקיפה. הם מאמינים שמקורה ברוסיה.
יעקב משה טולידאנו
הרב יעקב משה טוֹלֶידַאנוֹ (י"א באלול ה'תר"ם, 18 באוגוסט 1880 – כ"ד בתשרי ה'תשכ"א, 15 באוקטובר 1960) היה רב, פוסק ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כרב העיר תל אביב-יפו וכשר הדתות בממשלות ישראל ה-8 וה-9.
קורות חיים
טולידאנו נולד וגדל בטבריה, ובה למד והוסמך לרבנות בישיבתו של אביו, הרב יהודה טולידאנו. כשגדל היה עסקן ציבורי בעירו ובין השאר הוביל להקמת "הועד המימוני" בשנת 1913, כמו כן שימש חבר ועד העיר וראש מפלגת המזרחי שם. קיימת חלופת מכתבים מתקופה זו בינו ובין תאודור הרצל ונחום סוקולוב. למשך 4 שנים עבר הרב טולידאנו לגור עם המיעוט היהודי בפקיעין אשר בגליל, בו נמנה עם מקימי בית הספר העברי, ופעל לתיקון בית-הכנסת העתיק, וחזר לטבריה.
במלחמת העולם הראשונה הביאה נתינותם הצרפתית של משפחתו לגירושם בידי הטורקים, יחד עם 800 מתושבי הגליל, אל האי קורסיקה. לאחר הגיעם לאי שימש טולידאנו כרב הקהילה היהודית והיה שותף להקמתם של מוסדות יהודיים במקום. בתום המלחמה בשנת 1920, סייעה ממשלת צרפת לגולים לשוב ארצה וטולידאנו שב לטבריה. עם שוב הגולים ארצה הוא יזם רכישה של הקרקעות סביב קבר הרמב"ם וקבר רבי עקיבא, בניית חומה סביב קבר הרמב"ם ולאחר מכן, ייסוד השכונות הסמוכות, ביניהן שכונת מימוניה שהייתה לשכונה הראשונה מחוץ לחומות.
בין השנים 1926–1928 שימש חבר הרבנות הראשית בטנג'יר, ייסד בה בית דין שעמד בראשותו וניהל בה את בית המדרש לרבנים "תורה וחיים". לאחר מכן - עד שנת 1941, מונה טולידאנו לאב בית הדין וסגן הרב הראשי בקהיר, אב בית דין ורב ראשי באלכסנדריה וחבר בית הדין לערעורים במצרים, תפקידים בהם שימש עד חזרתו לארץ ישראל בעקבות בחירתו לכהונת רב העיר תל אביב בשנת 1942.
בתל אביב-יפו כיהן כרבה הראשי הספרדי של העיר ואב בית דינה. בה הוא הקים את ישיבת "קול יעקב" ויחד עם רבה האשכנזי של העיר, איסר יהודה אונטרמן, ייסד גם את בית הדין המיוחד לענייני עגונות. כהונתו נמשכה משנת 1942 ועד 1958. בבחירות לכנסת השנייה היה שותף לרשימה אמוני ישראל עם אליהו כי טוב, אך מועמדותו בוטלה בגלל היותו רב מכהן.
הוא עזב את תפקידו כרב של תל אביב כדי להתמנות לשר הדתות, בעקבות יציאת המפד"ל מהקואליציה למרות התנגדותו. כיהן בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1960 - חודש אחר יום הולדתו ה-80.
ב-1895 נשא לאשה את מסעודה בת משה אהרן שלוש. צאצאיו: אבנר, ג'מילה, אליהו, עליזה, יצחק, יהודית. בתו, ג'מילה, הייתה אשתו של שמעון דהאן, ראש העירייה השני של טבריה בשנים 1938-1950. לאחר פטירתו נישאה ליהודה סודרי.
בחודש יולי 1960, נשא הרב טולידאנו לאישה את מרים סבאג ממושב תירוש, כבת 18. בתקשורת נמתחה ביקורת ציבורית על מעשה זה אך הוא התגונן וטען כי מבחינתו העניין לגיטימי שכן הוא ציית להלכה ולמנהג הקובע כי יש להמתין שלשה חגים מפטירת האישה הראשונה וכי "אני איש המזרח ואיני מכוון את צעדי לפי הטעם האירופי אלא לפי ההלכה". שלושה חודשים לאחר נישואיו השניים, נפטר הרב טולידאנו בדירתו במלון המלכים בירושלים כתוצאה מדום לב. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
על שמו רחוב בשכונת בבלי בתל אביב. המועצה הדתית בתל אביב ייסדה לזכרו את "פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית".
עבודתו ומשנתו
מנעוריו חשף, אסף וחקר הרב טולידאנו, כתבי יד עתיקים, בעיקר מתקופת הגאונים בספרד וצפון אפריקה. רשומים על שמו כמה גילויים בתחום אך גילויו החשוב ביותר הוא כתב היד של פירוש המשניות לרמב"ם בשפה הערבית - כפי שנכתב במקורו. את כתב היד גילה עם אחיו, ברוך טולידאנו, בדמשק. כשכבר גר בישראל היה הרב טולידאנו שותף לחפירות ארכאולוגיות שביצע פרופסור נחום סלושץ בחמי טבריה וכחוקר ותיק בתחום הוא נשלח בשנת 1950, על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים - למרוקו, שם גילה כתבי יד חשובים נוספים.
בשנת תשפ"ב, יצא לאור הספר 'חזון טברימון' בידי הרב משה הלל. במחקרו, טען הרב הלל כי רבות מתגליותיו של הרב טולידאנו היו זיופים, וכי הוא היה זייפן שיטתי . הרב הלל תלה את מסכת הזיופים ב"נטייה פסיכולוגית מובחנת לכתיבה ויצירה פסידו־אפיגרפית סדרתית" [עמ' 666] ממנה סבל הרב טולידאנו. גם חזונו הרחב לזקיפת הקומה הספרדית ביישוב החדש הובילה, לדברי הרב הלל, את הרב טולידאנו לצעדים הנזכרים.
הרב טולידאנו היה ציוני נלהב ועסק רבות בשאלות הלכתיות הנוגעות לנושא זה. גישתו, האישית וההלכתית, הייתה פטריוטית למדי ואוהדת לרעיון הציוני - דבר הניכר גם בתשובותיו ההלכתיות בהן טרח, בין השאר, להסביר מדוע הציונות אינה עומדת בסתירה לשלוש השבועות. לדוגמה: בספרו שו"ת "ים הגדול" הוא תומך נחרצות בעבודה עברית והעדפה של יהודים, כולל יהודים חילוניים, בעת רכישת מוצרים או כוח אדם, אפילו כשמחירם יקר יותר. כמו כן, בתשובה אחרת הוא אוסר לספק כלי נשק ללא-יהודים ובמיוחד בארץ ישראל. הוא מבקר בחריפות את ההנהגה הרבנית באירופה בזמן השואה, שלא עודדה התנגדות אקטיבית ובכך ייתכן שהיו ניצלות כמה קהילות בישראל.
הרב טולידאנו תמך בהקמת "בית משפט הלכתי גבוה" בירושלים שיוכל, בהיווצר התנאים המתאימים, לבצע את חידוש הסמיכה.
ספריו
טולידאנו הוא מחברם של ספרים תורניים, מחקרים ותשובות בהלכה. בנוסף, עסק בהוצאה לאור של מקורות וכתיבת היסטוריה (בעיקר על יהדות מרוקו, הרמב"ם וארץ ישראל). זכה בפרס הרב קוק לשנים ה'תשט"ו-ה'תשי"ז.
פיליפ פטי
פיליפ פטי (צרפתית: Philippe Petit; נולד ב-13 באוגוסט 1949), לוליין ולהטוטן, אמן הליכה על חבל וסופר צרפתי. התפרסם כאשר הילך בין מגדלי מרכז הסחר העולמי ("התאומים") בשנת 1974.
חיים וקריירה
פטי נולד בעיר נמור במרכז צרפת ולא הסתגל למסגרות חינוכיות. מגיל צעיר אימן את עצמו במעשי לוליינות. לפרנסתו עסק במעשי לוליינות בחוצות ערים שונות, בהן ניו יורק, בראשית שנות השבעים, שם חזה בהקמת מרכז הסחר העולמי שהלהיב את דמיונו. "שש וחצי שנים חשבתי רק על הכבל ואיך למתוח אותו", אמר בראיון, "לרגע לא חשבתי על ההליכה עצמה". בראיון מאוחר שלו אמר, "אני לא מפחד מכלום, למדתי ללכת בבטחה ואני יודע את הגבולות שלי. לא אעלה על חבל אם יהיו רוחות חזקות או אם החבל לא קשור טוב. לקחתי בחיי כמה סיכונים, אבל בשורה התחתונה מה שאני עושה בטוח מאוד".
בשנת 1973 הילך בין שני מגדלי הקתדרלה נוטרדאם דה פארי ובין מגדלי גשר נמל סידני באוסטרליה. בבוקר ה-7 באוגוסט 1974 מתח בחשאי כבל בין הקומות ה-104 במגדלי התאומים (בגובה 417 מטרים מעל הקרקע ובאורך 43 מטרים) וצעד עליו במשך 45 דקות (במהלכן אף החל לרדת גשם), ללא כל אמצעי ביטחון, כאשר הוא אוחז במוט לשיווי משקל בלבד. משסיים את המבצע נעצר על ידי המשטרה ונלקח לחקירה. לדבריו, בספר שכתב שמתאר את האירוע, אמר לשוטרים "אני לא מתגרה במוות, אני כותב בשמים." עוד אמר: "כשאני רואה שלושה תפוזים - אני מלהטט בהם, כשאני רואה שני מגדלים - אני הולך." ההד הציבורי האדיר שהיה למבצע והתלהבות הקהל והתקשורת גרמו לכך שלא הוגשו כנגד פטי כל תביעות משפטיות והוא שוחרר.
בשנים שחלפו ביצע מעשי לוליינות רבים למטרות שונות, בהן קידום השלום ופעילויות צדקה שונות. ב-1986 צעד מעל מפלי ניאגרה. ב-1987 השתתף בפסטיבל ישראל וצעד מעל גיא בן הנום מסינמטק ירושלים להר ציון על כבל שנמתח במקביל לרכבל הר ציון בססמת "גשר בין מזרח למערב". ב-1989, לרגל יובל ה-200 למהפכה הצרפתית, צעד בהזמנת הנשיא פרנסואה מיטרן על כבל שנמתח מכיכר הטרוקדרו לקומה השנייה במגדל אייפל.
תיעוד וסיקור
פטי כתב ארבעה ספרים אודות חייו. ביניהם שניים אודות ההליכה בין מגדלי התאומים, ספר אחד שהתפרסם ב-1975, מיד לאחר המעשה והשני שהתפרסם ב-2002 ומתייחס לאסון התאומים. על ספר זה כתב מבקר הספרים מיכאל הנדלזלץ:
בשנת 2008 ביים במאי הקולנוע ג'יימס מארש את הסרט Man On Wire, המלווה את פטי, מתעד ומשחזר את ההליכה בין מגדלי התאומים. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל סאנדנס, 2008 ובפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2008.
על חבל דק
סרט קולנוע מז'אנר דרמה ביוגרפית הנקרא "על חבל דק" (באנגלית: The Walk) יצא לאקרנים בספטמבר 2015 ב-3D ו-IMAX, בבימויו של רוברט זמקיס ובכיכובו של ג'וזף גורדון-לוויט המגלם את פטי.
היכל אלכסנדר ניקוליץ'
היכל אלכסנדר ניקוליץ' (בסרבית: Хала Александар Николић), המוכר גם בשמו המקורי היכל פיוניר (בסרבית: Хала Пионир) הוא אולם כדורסל השוכן בבלגרד בירת סרביה. ההיכל נפתח ב-1 ביוני 1973 ותכולתו עומדת על 8000 מקומות ישיבה.
האולם אירח את שלבי הגמר של יורובאסקט 1975. ב-1977 אירח האולם את גמר גביע אירופה לקבוצות אלופות (שבו ניצחה מכבי תל אביב את וארזה) וב-1998 אירח את גמר היורוקאפ. ביורובאסקט 2005 התקיימו באולם כמה ממשחקי השלב המוקדם של האליפות.
בנוסף למשחקי כדורסל אירח האולם אירועי ספורט גדולים נוספים, כגון אליפות העולם בג'ודו ב-1989, משחקים באליפות העולם בכדוריד נשים ב-2013, ורבע גמר גביע דייוויס ב-2017 (שבו ניצחה סרביה את ספרד).
ב-2016 שונה שמו של האולם והוא נקרא על שם אלכסנדר ניקוליץ', שהיה שחקן ומאמן כדורסל, ונחשב בעיני רבים לאבי הכדורסל היוגוסלבי ואחד מגדולי המאמנים בתולדות הכדורסל האירופי.
פרט למשחקי הכדורסל ואירועי ספורט אחרים, מתקיימים מעת לעת מופעי מוזיקה ובין היתר הופיעו בו דיפ פרפל, אריק קלפטון, 50 סנט ועוד.
אלכסיי קולצוב
אַלֶכְּסֵיי וַסִילְיֶוִיץ' קוֹלְצוֹב (ברוסית: Алексе́й Васи́льевич Кольцо́в; 15 באוקטובר 1809 – 29 באוקטובר 1842) היה משורר רוסי שכונה ברנס הרוסי. שיריו, המושמים תכופות בפי נשים, הם שירים מסוגננים על חיי האיכרים ומתארים בצורה אידיאלית את העבודה החקלאית. קולצוב אסף באופן רציני פולקלור רוסי שהשפיע רבות על שירתו. הוא הלל את האיכרים הפשוטים, את עבודתם ואת חייהם. רבים משיריו הולחנו על ידי מלחינים כמו דארגומיז'סקי, מוסורגסקי ורימסקי-קורסקוב.
ביוגרפיה
הוא נולד בוורונז' כבן של סוחר בקר. לאחר שלמד פחות משנתיים בבית ספר מקומי (1818–1820), עזב אלכסי את לימודיו משום שאביו דרש את עזרתו בעסקיו. קולצוב עבר, קנה ומכר בקר; ובינתיים, כתב שירים בסתר מאביו.
הפרסום הרציני הראשונה של שירתו התרחשה ב-1831, כאשר, משורר ופילוסוף ממוסקבה, פרסם כמה שירים ב"ליטרטורנאיה גאזטה" (עיתון ספרותי) עם הקדמה קצרה. ב-1835 יצא לאור קובץ השירה הראשון שלו. קולצוב נסע לעיתים קרובות לעסקים לסנקט פטרבורג ולמוסקבה, שם פגש את בלינסקי, שהפך למנטור שלו, וכן את וסילי ז'וקובסקי,, ואלכסנדר פושקין, שפרסם את אחד משיריו של קולצוב בכתב העת שלו "סוברמניק".
אביו של קולצוב שלט באופן מתמיד ואכזרי בחייו, ודיכא את הכתיבה היצירתית של אלכסיי ואת חייו האישיים. נחלש מדיכאון ושחפת שנמשכה שנה, נפטר קולצוב ב-1842 בגיל 33. הוא נקבר בוורונז'.
רבי אלעאי (אמורא)
רבי אילעאי (או אלעא, או אילא או לייא) היה אמורא בדור השלישי לאמוראי ארץ ישראל, מצעירי תלמידיו של רבי יוחנן.
ביוגרפיה
רבי אילעא נולד בבבל. בתלמוד אינו מוזכר יחד עם רב ושמואל, ככל הנראה מפני גילו הצעיר. לאחר תקופה, עלה לארץ ישראל, שם זכה לקבל תורה מפי זקני הדור, כמו רבי חנינא, רבי ינאי, רבי אושעיא, ובחכמתו הרבה, אף זכה להיות בר פלוגתא.
על תלמידיו נמנים מגדולי הדור שאחריו, ביניהם רבי אבין שמזכיר רבות מאמרותיו.
אחיו היה רב ברונא והוא חיבבו מאוד. הוא ביקש מעולא שכאשר אחיו רב ברונא מגיע לבבל ידרוש בשלומו במעמד כל החבורה, "דאדם גדול ושמח במצוות" הוא, שכן יום אחד סמך גאולה לתפילה (סמך את ברכת "גאל ישראל" שאחרי קריאת שמע לתפילת העמידה) ולא פסק שחוק מפיו כל היום.
ספר הדורות כותב בשם רש"י שהיו שני אמוראים בשם זה. הרב אהרון היימן מתקן את דבריו, ומעיר שברש"י כתוב שאחד היה תנא ואחד אמורא, אך לא היו שני אמוראים בשם זה.
יחסיו עם רב חנינא
רבי אילעא למד יחד עם רב חנינא, והוא היה אומר לו לפעמים על סברות שאמר רב חנינא - ישמור אותי ה' מדעתך, כשהוא מסתייג מדבריו אך לא מוכן להסביר את הטעות הלוגית בה טועה רבי חנינא לשיטתו, מכיוון שהוא סבר שמדובר בסברא שלא ניתן להסבירה למי שלא מבין אותה. שלושה מהדיונים ביניהם שהיו בסגנון זה מתועדים בתלמוד.
האחד הוא אודות דין שינוי. רבי אילעא קבע כי הגונב טלה ונעשה איל נחשב הדבר כשינוי וקנאו, לעניין שאינו משלם תשלומי ארבעה וחמשה אם טבח או מכר את בעל החיים. על כך הקשה רבי חנינא מברייתא האומרת שמשלמים במקרה כזה תשלומי ארבעה וחמשה כשעת הגנבה. שאל אותו רבי אילעא: לא ניתן לפסוק מברייתא זו שכן היא סותרת את עצמה; אם השינוי מטלה לאיל נחשב לשינוי לעניין זה שמשלם כעין שגנב ולא כמו עכשיו, למה שישלם בכלל תשלומי ארבעה וחמשה? על כך השיב רבי חנינא שהוא מבין את החילוק: השינוי נחשב לשינוי לעניין זה שלא ניתן להחשיב את המכירה או השחיטה שהתבצעו לאחר השינוי כהמשך של מעשה הגנבה שרק באופן כזה חייבה התורה תשלומי ארבעה וחמשה, אך לא לעניין שיחשב כשל הגנב, מכיוון שהוא שינוי הבא מאליו ולא נעשה על ידי הגנב על כך השיב לו רבי אילעא: רחמנא ליצלן מהאי דעתא. מכיוון שסבר שחילוקו של רב חנינא שגוי ולא ייתכן לחלק בין שינוי הבא מאליו לשינוי שבא על ידי מעשה הגנב.
השני הוא אודות דין קנס באדם שבא על נערה המאורסה. רבי אילעא הסביר שכאשר אנו מתייחסים לנערה עצמה, העונש יהיה בהתאם לשעת העונש מכיוון שהתורה אמרה "הנערה" בה"א הידיעה שלוש פעמים שאחת מהם בא ללמד שגם אם הייתה נערה בשעת העמדה בדין גם עונשה כנערה. לעומת זאת אדם שבא על אשה והוציא שם רע על נערה לאחר שבגרה, אין אמור דין זה. רבי חנינא לא הבין את ההבדל ורבי אילעא אמר לו "רחמנא ליצלן...". הגמרא מסבירה לאחר מכן שקיים הבדל בין נערה שבגרה שהמעשה המחייב היה בשעה שהייתה נערה לבין אדם שמוציא שם רע על אשה שחטאה בהיותה נערה, שמעשה החטא היה בשעה שבגרה.
מסמכי וינונה
מסמכי וינונה הם אוסף מסמכים מסווגים שנחשפו לציבור ב-1995. האוסף הוא כמות גדולה של מסמכים מוצפנים, אשר יורטו מתקשורת סובייטית מסווגת על ידי המודיעין הבריטי והאמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשנים לאחריה, אך השיטה לפיענוחם נמצאה רק כעבור שנים. המסמכים פוענחו במשך 40 שנה. חלקם היו מפוענחים כבר בתחילת שנות החמישים, ופיענוח חלק מהם נמשך עד לתחילת שנות התשעים.
מהמסמכים עולה כי מספר רב של תושבי ארצות הברית (אזרחים ושאינם אזרחים) שיתפו פעולה בדרך כלשהי עם המודיעין הסובייטי. על פי המחברים היינס וקלר שכתבו ספר בנושא מדובר ב-349 אנשים, מתוכם ניתן לזהות כמחצית. המסמכים שופכים אור על מספר מקרים ידועים כמו יוליוס ואתל רוזנברג, אלג'ר היס (אם כי יש החולקים על הזיהוי).
המסמכים הוצפנו באמצעות פנקס חד פעמי, שיטה שאם היא מבוצעת כהלכה אינה מאפשרת פענוח. אולם עקב טעות מצד הסובייטים נעשה שימוש רב-פעמי באותו פנקס, מה שאפשר את השבירה. איש ה-NSA מרדית' גארדנר נחשב לדמות החשובה בפענוח. אליזבט בנטלי שעברה לצד האמריקאי אישרה נכונות הפענוח.
קישורים חיצוניים
דף מאתר האינטרנט של ה-NSA ובו המסמכים עצמם (באנגלית)
כריסטוף פון דוהנאני
כריסטוף פון דוהנאני (גרמנית: Christoph von Dohnányi; נולד ב-18 בספטמבר 1929) הוא מנצח גרמני.
תולדות חייו
פון דוהנאני נולד בברלין. אביו, הנס פון דוהנאני, היה חסיד אומות העולם ומעורב בקשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר, ובשל כך הוצא להורג בידי הנאצים בשנת 1945. כריסטוף פון דוהנאני למד משפטים במינכן. עד מהרה עבר לבית הספר הגבוה למוזיקה ללמוד קומפוזיציה, פסנתר וניצוח. הוא קיבל את פרס ריכרד שטראוס מעיריית מינכן, ואחר כך נסע לאוניברסיטת פלורידה ללמוד אצל סבו, ארנסט פון דוהנאני.
קריירה
משרת הניצוח הראשונה שלו הייתה בתזמורת המוזיאון של פרנקפורט, תזמורת בית האופרה של פרנקפורט. הוא כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של ליבק, בתזמורת הסימפונית של גרמניה המערבית, ובבתי האופרה של פרנקפורט ושל המבורג. הוא היה המנהל המוזיקלי של תזמורת קליבלנד משנת 1984 עד 2002.
בשנת 2005 חזר דוהנאני לגרמניה לקבל את משרת המנצח הראשי של תזמורת רדיו צפון גרמניה בהמבורג.
כריסטוף פון דוהנאני מנצח בהופעות אורח עם תזמורות חשובות רבות ומרבה בהקלטות.
תאומאס (מיתולוגיה)
במיתולוגיה היוונית, תַאוּמַאס (ביוונית: Θαύμας) היה אל ים, בנם של פונטוס וגאיה, ואח מלא של נראוס, פורקיס, Ceto ו Eurybia. על פי הסיודוס, אשתו של תאומאס אלקטרה, אחת מהאוקיינידים, הבנות הרבות של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס, אתה הוא הוליד את איריס, שליחת האלים ואת ההרפיות.
שמות הבנות ההרפיות של תאומאס משתנות מפעם לפעם. הסיודוס ואפולודורוס קראו להם: Aello ו Ocypete. ורגיליוס, כתב ש-Celaeno היא אחת מן ההרפיות. עם זאת, בהקדמה של Hyginus, "Fabulae" שמותיהן: Celaeno, Ocypete, Podarce, כבנותיו של תאומאס ואלקטרה. ב- "Fabuale" 14.18, שמותיהן של ההרפיות הן: Aellopous, Celaeno, Ocypete והן הבנות של תאומאס ו-Ozomene.
בסוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5, המשורר Nonnus כתב כי לתאומאס ואלקטרה היו שני ילדים: איריס, ואת הנהר, Hydaspes.
תאומאס היה גם שמו של קנטאור, מי נלחם נגד לפיתים על Centauromachy.
עמירם הלוי
ביוגרפיה
הלוי נולד במושב כפר יהושע ומתגורר שם עד היום. למד בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג בקריית טבעון, בן מחזורם של יעל שאלתיאלי, יוסף שלזינגר ויעקב כתריאל.
שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. לאחר שירותו הצבאי עבר קורס מאמנים בכדורעף במכון וינגייט. ולאחר מכן הועסק כמורה לחינוך גופני במועצה אזורית עמק יזרעאל, ב-1976 מונה כרכז ספורט במועצה אזורית קישון. במקביל שפט במשחקי כדורסל, והיה פעיל באיגוד הכדורסל.
ב-2014 נבחר כיו"ר איגוד הכדורסל לאחר כהונה קצרה של הרמטכ"ל לשעבר דני חלוץ וב-2016 נבחר לקדנציה שנייה.
בין פעילויותיו ניתן לציין את ארגון אליפות אירופה בכדורסל 2017 בישראל ומאבקו להקנות עדיפות לנבחרת ישראל בכדורסל על הקבוצות. באותה שנה הכריז על בנק הפועלים, כנותן החסות הראשי של נבחרות ישראל.
ב-2019 נבחר להיות חבר הנהלת בפיב"א אירופה.
ליאון צ'ארני
ליאון צ'ארני (23 ביולי 1938 – 21 במרץ 2016) היה עורך דין, איש עסקים, דיפלומט, סופר, פילנתרופ, יועץ פוליטי, חזן ומנחה טלוויזיה אמריקאי. הוא נולד למשפחה ענייה ובעקבות עסקיו היה למיליארדר. הוא מילא תפקיד בהסכמי קמפ דייוויד וסייע לארגן את השיחות החשאיות שהפגישו את נשיא מצרים אנואר א-סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
ראשית חייו
צ'ארני נולד למשפחה יהודית בביון, ניו ג'רזי. המשפחה הייתה ענייה למדי; אביו מכר ציוד תפירה. כשאביו נפטר, פרנס צ'ארני את עצמו ואת משפחתו על ידי עבודה כחזן ועל ידי מכירת מכונות תפירה מדלת לדלת.
הוא למד בבית ספר תיכון יהודי ולאחר מכן בישיבה יוניברסיטי, שם היה קפטן קבוצת הכדורסל. הוא סיים את לימודיו עם תואר מבית הספר למשפטים בברוקלין בשנת 1964. עוד לפני סיום לימודיו, בעקבות תקרית שבמהלכה ניסה ללא הצלחה לעזור לאדם שעבר התקף לב, קידם צ'ארני בהצלחה את "חוק השומרוני הטוב" במדינת ניו יורק, שאיפשר לרופאים לטפל באנשים ללא חשש מהליכים משפטיים.
קריירה
לאחר לימודיו פתח צ'ארני משרד עורכי דין שייצג דמויות בידור וספורט. בין לקוחותיו היו ג'קי מייסון וסמי דייוויס ג'וניור וכן המתאגרף ג'ו לואיס. בתחילת שנות ה-70 בהיותו בישראל הכיר והתיידד עם עזר ויצמן. ב-1973 הפך צ'ארני ליועץ מיוחד לסנאטור ואנס הארטקה מאינדיאנה, מה שאיפשר לו לפתח קשרים נוספים בישראל ובמדינות אחרות במזרח התיכון. בשלב זה התבקש צ'ארני על ידי ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להשתמש במעמדו וביכולתו לסייע ליהודים סובייטים להגר. בסיועו שוחררו למעלה מאלף יהודים רוסים. בהיותו נציג ארצות הברית בהחלטת קריסת הבנק הישראלי-בריטי, צ'ארני הרשים את האמריקאים וגם את הישראלים. בשנת 1976 הוא התבקש על ידי הנשיא ג'ימי קרטר להיות עוזר מיוחד לענייני המזרח התיכון ולאחר מכן היה מעורב במאמץ להגיע להסכם שלום בין ישראל למצרים, כולל הכרה של מדינה ערבית בישראל.
קרטר אמר עליו "ליאון צ'ארני הוא אחד הגיבורים הבלתי מוכרים של תהליך השלום במזרח התיכון... מעט מאוד אנשים מילאו תפקיד כה משמעותי". יכולתו של צ'ארני לייצג את נקודת המבט האמריקאית והישראלית כאחד סייעה לבגין ולסאדאת להתגבר על חשדותיהם ומילאה תפקיד מרכזי בהשגת שלום.
אף על פי שצ'ארני בעצמו לא הודה בכך, עיתונאי CNN וולף בליצר אישר כי צ'ארני נפגש עם יאסר ערפאת כדי, כדבריו, "לזכות בשחרור חיילים ישראלים נעדרים ושבויים בלבנון".
הצלחה עסקית
צ'ארני הופיע ברשימת האנשים העשירים בעולם של פורבס, בין השאר בשל השקעותיו בנדל"ן בניו יורק. ב-2009 הונו הוערך ב-1.3 מיליארד דולר.
פילנתרופיה
צ'ארני היה תרם למטרות שונות בארצות הברית ובישראל, ביניהן:
ספרים, סרטים וטלוויזיה
במשך למעלה מעשרים וחמש שנים הנחה צ'ארני את The Leon Charney Report בערוץ הטלוויזיה המקומית WNYE-TV. גרסת שמע של התוכנית הופצה בסינדיקציה באזורים אחרים של ארצות הברית באמצעות NPR. בתוכנית זו ראיין צ'ארני פוליטיקאים אמריקאים וישראלים, גנרלים ואנשי תרבות, עיתונאים ומנהיגי קהילה יהודית. בין האורחים בתוכנית היו יצחק שמיר, יצחק רבין, שמעון פרס, רובי ריבלין, אלי ויזל, אבא אבן, עזר ויצמן, אהוד ברק ונתן שרנסקי.
בשנת 2014 זכה צ'ארני בפרס אמי מקומי על גרסת הטלוויזיה של סרטו "ערוצים בדלת אחורית - מחיר השלום", המבוסס על ספריו יועץ מיוחד ומרגל לשלום.
מותו
צ'ארני נפטר ב-2016 לאחר שלקה באירוע מוחי משמעותי כששחה בבריכה שש שנים קודם לכן. על אף שהרופאים אמרו שהוא לעולם לא יחלים, אשתו צילי צ'ארני נקטה צעדים יוצאי דופן שאפשרו לבעלה שנים פרודוקטיביות יותר ממה שמישהו חשב שאפשריות. הוא נטמן בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
תימור כהן
תימור כהן (נולדה ב-16 במרץ 1989) היא שחקנית ישראלית. כתבת ופאנליסטית בקשת 12.
ביוגרפיה
תימור נולדה וגדלה בתל אביב. היא למדה משחק בבית הספר היסודי לאמנויות ולאחר מכן למדה במגמת התיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב.
לאחר סיום לימודיה כהן שיחקה במספר הצגות ילדים בתיאטרונים מוכרים, ביניהן "התפקיד הראשי" בתיאטרון אורנה פורת, "החטיפה מן המנזר" בתיאטרון השעה הישראלי, וההצגה "מופע זוגי" בתיאטרון לצעירים במדיטק.
בשנת 2013 שיחקה בעונה הראשונה של הסדרה פצועים בראש בתפקיד ליאנה ובעונה השנייה של הסדרה נויורק בתפקיד אילנית. באותה שנה הקליטה את השיר "חמאה" במסגרת פרויקט "ווקמן בלוז" של הצמד שי להב ושי להב.
ב-2014 זכתה בתחרות המונולוגים של תיאטרון אורנה פורת.
ב-2015 הופיעה לראשונה על במת הבימה, בהצגות "אבא גוריו", "יחסים מסוכנים" ו-"משפחה עליזה". באותה שנה השתתפה במופע "הפסקת אש" של קבוצת הסאטירה "בורדל טוטאל" וב"מופע זוגי" של תיאטרון המדיטק.
מ-2021 משתתפת בתוכנית "מה הלו"ז" בקשת 12 לצד מעיין אדם.
חיים אישיים
כהן נישאה לבמאי קובי פלשמן באוגוסט 2018.
קולנוע
2022 קריוקי- משה רוזנטל הבת של מאיר וטובה
חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם
חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950 הוא חוק ישראלי המתייחס לפשעים שבוצעו בתקופת השואה, שחוקקה הכנסת הראשונה ב-1950. עיקר מלאכתן של מערכת אכיפת החוק ומערכת המשפט בישראל בהקשר לחוק נסבה על "עוזריהם" של הנאצים (כלומר, משתפי פעולה) מבין היהודים שעלו לישראל לאחר המלחמה – ורובה נעשתה בשנות ה-50: במהלך עשור זה הועמדו לדין בהתאם לחוק עשרות יהודים ישראלים, שנחשדו בשיתוף פעולה עם הנאצים (בעיקר יהודים שנחשדו ששימשו בתפקיד "קאפו"). המשפט המפורסם והמשפיע ביותר שנערך מתוקף חוק זה היה משפט אייכמן (1961).
מהות החוק
החוק קובע תחולה פלילית רטרואקטיבית על פשעים שבוצעו בתקופת השואה, וכולל עבירות ייחודיות לפשעי הנאצים ועוזריהם, ובהן פשעים נגד האנושות; מסירת בני אדם לידי הנאצים; סחיטה מאדם מוסתר ומבוקש על ידי הנאצים, או מן האדם המסתיר אותו; חברות ב"ארגון עוין" (כלומר בארגונים נאציים וארגונים משתפי פעולה). החוק משתמש בעיקרון סמכות השיפוט האוניברסלית. עיקרון זה מאפשר למדינות לתבוע סמכות שיפוטית פלילית כלפי נאשם בפשעים נגד האנושות, ללא קשר למקום בו בוצע הפשע לכאורה, וללא קשר לאזרחותו של הנאשם, למדינת מגוריו או לכל קשר אחר עם הגורם התובע. שכן מעשי הנאצים ועוזריהם לא בצעו במדינת ישראל, ואף לפני שמדינת ישראל נוסדה.
החוק מאפשר העמדתו לדין של אדם שהיה מעורב בפשעי הנאציזם בפני בית משפט ישראלי על העבירות שביצע, על אף שהעבירות בוצעו שלא על אדמת מדינת ישראל וגם לא בוצעו כלפי אזרחי ישראל. המורשע בעבירות אלו (שאינן כוללות רק רצח, אלא גם עבירות פליליות אחרות כמו אינוס או גנבה), דינו "אותו עונש שהיה צפוי לו אילו עשה את המעשה בשטח ישראל" (סעיף 2 לחוק).
העמדות לדין ופסקי דין
ברקע לחוק, בין היתר, לחץ שהפעילו ניצולי השואה לבוא בדין עם פעילותם של יהודים ששיתפו פעולה עם הנאצים, ולאחר המלחמה עלו לישראל (למשל, אלה ששירתו את הנאצים כקאפו, או אחראי בלוק במחנה ריכוז והתאכזרו לכפופים להם). מספר משתפי פעולה יהודים כאלה הועמדו לדין (ההיסטוריונית חנה יבלונקה מעריכה את מספרם בארבעים), עם פסקי דין שנעו בין זיכוי לבין עונש מוות.
במקרה של יחזקאל אינגסטר, שהיה אחראי על אסירים בשני מחנות-משנה של מחנה גרוס-רוזן נגזר עונש מוות, אך זה הוחלף בעונש מאסר של שנתיים, ואינגסטר מת זמן קצר לאחר שחרורו. המשפטים סוקרו בצורה מצומצמת בעיתונות באותה תקופה, ומרבית המשתתפים בדיונים היו ניצולי השואה.
אבן משכית
איסור השתחוויה על אֶבֶן מַשְׂכִּית הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור להשתחוות על אבן, ואפילו לעבודת ה'. המונח "אבן משכית" מתייחס גם לבסיס אבן המונח לפני פסלים לצורכי השתחוויה.
מקור המצווה
"לֹא-תַעֲשׂוּ לָכֶם אֱלִילִם, וּפֶסֶל וּמַצֵּבָה לֹא-תָקִימוּ לָכֶם, וְאֶבֶן מַשְׂכִּית לֹא תִתְּנוּ בְּאַרְצְכֶם, לְהִשְׁתַּחֲו‍ֹת עָלֶיהָ: כִּי אֲנִי ה', אֱלֹהֵיכֶם."
דיני המצווה
ביהדות אסור להשתחוות על אבן משכית ב"פישוט ידיים ורגליים" (מצב שבו כל הגוף אופקי) אפילו לעבודת ה', חוץ מבבית המקדש. מדרבנן אסורה גם השתחוויה ללא פישוט ידיים ורגליים. בעת השתחוויה מלאה בבית כנסת בעל רצפת אבן (כמו שנעשה בראש השנה וביום כיפור), מכסים את הרצפה כדי שלא תהיה השתחוות על האבן.
טעמי המצווה
הנימוק שמביא הרמב"ם למצווה זו היא שמכיוון שהאבן משכית הייתה אמצעי לעבודת אלילים, הוא נאסר גם לעבודת ה'. הרש"ר הירש מביא הסבר אחר: ביהדות ההתמסרות לה' אינה לפי ראות העיניים, אלא על פי הוראות התורה. מוקד התורה היא מרכז בית המקדש, שכן היא נמצאת בתוך ארון הברית המונח בבית קודש הקודשים. השתחוויה מבטאת התמסרות מלאה לה' ועל כן המקום היחיד המותר בכך באופן מסודר הוא בית המקדש. מחוץ לבית המקדש מותר אמנם ביהדות להשתחוות לה', אך לא על מקום מיוחד, אבן המשכית, אלא על הארץ, המקיפה את בית המקדש. בכך נשמר המעמד של בית המקדש כמרכז התורה העולמי.
עופר שגן
עופר שגן (נולד ב-1965, בישראל) הוא אספן וסוחר עתיקות ואמנות אסייתיות, שפועל בטוקיו, יפן. חלק מאוספיו הם ככל הנראה הגדולים מסוגם בעולם. שגן הוא גם מחברם של חמישה ספרים בנושאי עתיקות והיסטוריה של דרום-מזרח אסיה.
ביוגרפיה
החל באיסוף עתיקות מגיל צעיר. בשנת 1989 עבר להתגורר בטוקיו, שם פתח כ-4 גלריות שסחרו בעתיקות אסייתיות.
בשנת 2004 הפסיק את המסחר בעתיקות, הקים את חברת Vanuatu Japan Friendship CO, ומאז משמש כנשיאה. החברה עוסקת בפיתוח של משקיעים זרים במדינת ונואטו, אשר בה קיבל בשנת 2005 את התואר צ'יף באי מלקולה, והחל מ-2008 הוא משמש בה כיועץ פוליטי בעל חסינות דיפלומטית. שגן תרם רבות למוזיאון הלאומי במדינה, לפיתוח מערכות מים, סירות דיג ועוד.
אוספיו
הבולטים באוספיו הם אוסף הבדים העתיקים מדרום-מזרח אסיה, ואוסף הטנקות (Thangka) המונגוליות, אשר נחשבים לגדולים בעולם. אוספים אלו הוצגו בתערוכות שונות, בהן במוזיאון אזאבו (1994, טוקיו; Azabu Bijutsukan) ובמוזיאון שוטו (2000, טוקיו; Shoto Bijutsukan). בתערוכות שזכו לכיסוי תקשורתי נרחב ביקרו גם בני המשפחה הקיסרית היפנית, אנשי ממשלה ודיפלומטים.
בשנת 2003 החל באיסוף שונגה, אמנות יפנית ארוטית עתיקה. האוסף שברשותו מונה למעלה מ-4,000 פריטים. פריטים של האוסף נחקרים על ידי מספר גופים אקדמאים, בהם בית הספר ללימודים אוריינטליים ולימודי אפריקה באוניברסיטת לונדון (SOAS) ו- Ritsumeikan University שבטוקיו. האוסף הוצג במוזיאון ישראל (2005) ובמוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית שבחיפה (2009).
שגן תרם מאוספיו כ-150 פריטים למוזיאון ישראל, ולמעלה מ-40 פריטים למוזיאון טיקוטין.
כסופר
במהלך השנים כתב שגן באופן סדיר לכ-3 מגזינים יפניים בנושאי עתיקות והיסטוריה (Menome ,Yuraku ,Arttop). נכון ל-2011 הוא בעל טור שבועי קבוע בעיתון היפני NikkanGendai.
שגן הוא גם מחברם של 5 ספרים בנושאי עתיקות והיסטוריה של דרום-מזרח אסיה, בהם Madmi,The Ikat Of Thailand ו-SouthEast Asian History and Art.
בשנת 2011 פרסם את הספר Encyclopedia of Japanese Erotic Art: Shunga בהוצאת Heibonsha, בשני כרכים.
שטורם גראץ
שטורם גראץ (בגרמנית: SK Sturm Graz) הוא מועדון כדורגל אוסטרי, שבסיסו בגראץ, והוא משחק בבונדסליגה האוסטרית. המועדון הוקם ב-1909, ומאז זכה באליפות הבונדסליגה האוסטרית שלוש פעמים (2011, 1998 ו-1999) והתחרה מספר פעמים בליגת האלופות ובגביע אופ"א.
היסטוריה
שטורם גראץ נוסדה ב-1909, כקבוצת פועלים.
הצלחתו הגדולה הראשונה של המועדון הייתה תחת אימונו של אוטו באריץ' (Otto Barić), כשהקבוצה זכתה במקום השני בליגה בעונת 1982/1983. שנה מאוחר יותר, הקבוצה השתתפה בגביע אופ"א, שם הודחה ברבע הגמר בידי נוטינגהאם פורסט האנגלית לאחר הארכה.
בדצמבר 1992 הנס קארטינג (Karting) נתמנה לתפקיד מנהל הקבוצה, ומינה את חברו היינץ שילכר (Schilcher) לתפקיד המאמן. באותו זמן, שטורם גראץ נחלשה תחת חובות כבדים, מחסור ממושך בכסף ותחושת דכדוך כללית שהוסתרה ברוח ספורטיבית. הנהלת הקבוצה החדשה החליטה שהדרך הטובה ביותר לשיקום היא הימנעות מרכישת שחקנים יקרים, ובמקום זאת העדיפה להעלות שחקנים מצטיינים מקבוצת הנוער של המועדון לקבוצת הבוגרים. ב-1993 הפך מילאן ג'וריצ'יץ' (Milan Đuričić) למנג'ר הקבוצה, ובעזרת השחקנים הצעירים שלה הצליח להשאירה בליגה הראשונה.
ב-1994 התמנה איביצה אוסים הבוסני לתפקיד מאמן הקבוצה, שהייתה אז קבוצה לא מצליחה. מינוי זה היה לנקודת מפנה חשובה בהיסטוריית הקבוצה. אוסים נעזר בעיקר בשחקנים הצעירים שעמדו לרשותו, וגם - אך במידה מועטת יותר - בשחקנים מנוסים וותיקים, וחיזק את הקבוצה באופן משמעותי. להצלחתו כמאמן הקבוצה ניתן לראשונה גושפנקא כאשר שטורם גראץ סיימה את עונת במקום השני בליגה. שנה מאוחר יותר זכתה הקבוצה בתוארה הראשון, כשניצחה את אדמירה מדלינג (Admira Mödling) בגמר הגביע האוסטרי.
בשנים 1998 ו-1999 זכה המועדון לראשונה באליפות הבונדסליגה האוסטרית.
בעונת 2002/3 שטורם גראץ פגשה את מכבי חיפה במסגרת פלייאוף ליגת האלופות. במשחק הראשון הפסידה 2:0 ובגומלין סיימה ב-3-3 והודחה מהמפעל.
בעונת 2009–2010, המועדון סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל לליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות השלישי המועדון ניצח את דינמו טביליסי ובשלב הפלייאוף המועדון הפסיד ליובנטוס והודח מהטורניר.
בעונת 2010–2011, המועדון זכה באליפות שלישית בתולדותיו נגד הציפיות והעפיל לליגת האלופות.
ב-9 במאי 2018 גראץ זכתה בגביע האוסטרי בפעם החמישית בתולדותיה אחרי 0–1 על רד בול זלצבורג.
אצטדיון
האצטדיון הביתי של הקבוצה היה במשך זמן רב "אצטדיון Gruabn". האצטדיון הכיל מקומות ליותר מ-12,000 איש. הוא אופיין במגרשו הצר ובסמיכות האוהדים לשחקנים. בשנת 1997 היה "אצטדיון ארנולד שוורצנגר" (הנקרא כיום אצטדיון UPC) לאצטדיונה הביתי של הקבוצה, שחלקה אותו עם יריבתה המקומית, גראצר AK. בין 1997 ובין 2005 שימש אצטדיון Gruabn כמגרש אימונים וכמגרש למשחקי קבוצות הנוער והחובבנים. בשנת 2005 נמכר אצטדיון Gruabn לרשות העיר גראץ כדי להקל על הקשיים הכלכליים בהם היה שרוי המועדון באותה עת.
סגל הקבוצה
נכון ל-11 באוגוסט 2022
(בהשאלה מגנט)
(בהשאלה מוויסטה ארנהם)
(בהשאלה מסלטיק)
חיים קלופט
הרב חיים קלופט (נולד בכ"ד בשבט ה'תש"ח, 4 בפברואר 1948) הוא ראש ישיבת "קהלות יעקב" במודיעין עילית.
קורות חייו
נולד בירושלים לרב יואל קלופט. למד בישיבת אור ישראל הקטנה בפתח תקווה, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק. נישא לבתו של הרב שאול ברזם, שהיה חתנו של הרב יעקב ישראל קניבסקי.
בשנות ה-80 פתח את הישיבה לצעירים בבני ברק בהכוונתו ובהדרכתו של סב רעייתו הרב יעקב ישראל קנייבסקי. לאחר פטירת הסב את שם הישיבה ל'קהילות יעקב' על שם ספריו.
בשנת 1994 סייע לו הרב שך לפתוח ישיבה גדולה ביישוב אלומה (נקראה אז: חזון יחזקאל). בשנת 2011 עברה הישיבה למודיעין עילית לבניין משלה, והוא החל לאגד סביבו קבוצות אברכים המשתתפים בשיעוריו ובשיחותיו בענייני מחשבה.
שיטתו הלימודית
הרב קלופט מעמיק בלימודו, הוא מרבה לעסוק בענייני הגות ומחשבה. שיחותיו מבוססות על תורת המהר"ל, הרמח"ל, הגר"א ורבי חיים מוולוז'ין.
במשך שנים הוא מסר 'ועד' מיוחד בספר נפש החיים, והשלים את הספר לאחר תשע שנים. כיום הוא מוסר ועדים קבועים בספר 'נפש החיים' לבחורים ואברכים במודיעין עילית ובבני ברק.
הרב קלופט נוהג להטיל פתיל תכלת בטלית קטן שלו, שלא כמקובל בציבור החרדי.
חלום כחול
חלום כחול הוא שיר שהקליט המוזיקאי הישראלי רמי פורטיס, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. השיר יצא לאור באוגוסט 1989. כעבור כמה חודשים נכלל השיר באלבום האולפן "", המשותף לצמד פורטיס וברי סחרוף, שהוציאו את האלבום במותג "פורטיסחרוף" (או "סחרופורטיס"). הגרסה שיצאה באלבום זהה לגרסת הרדיו, אך היא הופשטה מהליווי ולוותה בקלידים בלבד. פורטיס כתב את השיר, והלחין אותו במשותף עם סחרוף.
וידאו קליפ
אריק דור דווידוביץ' ביים את הווידאו קליפ לשיר. בריאיון ליואב קוטנר סיפר דווידוביץ' שכלל לא תוכנן להוציא לאור קליפ. כשהתבקש לעשות זאת, הוא ערך קטעים משש הופעות של פורטיס שצילם במצלמת וידאו ביתית, ומסרטים שצילם ברחובות תל אביב, והרכיב אותם לקליפ.
ביקורת
תומר קריב מרדיו הקצה כתב על גרסת האלבום "?1900" שהיא. יוסי חרסונסקי מנה את השיר בין שירי פורטיס וסחרוף. גבע קרא עוז מ־ynet כתב על השיר:. אורי מינץ ממעריב אונליין תיאר את השיר כאחד מ"להיטי הרוק האדירים" של הצמד פורטיסחרוף. באתר "קולומבוס" תיארו את השיר כאחת מהבחירות המעולות של אלבום האוסף "נענע אוספ מספר אחת", שהיה האלבום הראשון שבו נכלל השיר לראשונה (בגרסת הרדיו). עוד כתבו שם שהשיר עסק בסקס "לא ברמיזה או בקריצה", אלא בשיר שכוון למיינסטרים ו"האמין ביכולת של עצמו להיכנס לרדיו".
הצלחה
"חלום כחול" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־15 באוגוסט 1989, זכה להצלחה גדולה וצעד 14 שבועות, עד 28 בנובמבר 1989 – שלושה מהם בראש המצעד (החל מ־3 באוקטובר). במצעד הפזמונים העברי השנתי (תש"ן) של התחנה השיר דורג במקום ה־19.
משתתפים
הערה: גרסת רדיו. מקור: השיר באתר בנדקמפ.
געפילטע פיש
געפילטע פיש (נהגה "גֶפִילטֶה פִיש"; מיידיש: דג ממולא) הוא מאכל מסורתי מהמטבח היהודי המזרח-אירופי ואשכנזי, העשוי קציצת דג טחון, לרוב קרפיון. נהוג לאכול מנה זו בשבת ובימים טובים, בעיקר ראש השנה ופסח.
טעמו לעיתים מתקתק (לפי מנהג יהודי אוקראינה, רוסיה, בלארוס ופולין) או פיקנטי, בתיבול מלח ופלפל (לפי מנהג יהודי גרמניה, הונגריה, רומניה וליטא). כמו כן, יש הנוהגים להגיש את הגעפילטע פיש בצירוף ציר דגים, תפוחי אדמה, חזרת (חְרֶיין), גזר ויין לבן.
הכנה
ישנן מספר גרסאות מתכונים להכנת קציצות הדג עצמן: הגרסה הפשוטה והרווחת ביותר היא הכנת קציצות מבשר הדג הטחון. עם זאת, נראה כי הגרסה המקורית אשר סיפקה למאכל את שמו ("געפילטע" ביידיש פירושו "ממולא"), כוללת ריקון פרוסות דג מבשר הדג, טחינת הבשר לקציצה עם לחם ותיבול ולאחר מכן מילוי העור בחזרה בקציצות הדג. יש הממלאים גם את ראש הדג. בגרסה זו הדג ממולא ומוגש כשהוא חתוך לפרוסות ולא בצורת קציצות.
את הקציצות מבשלים במים, לרוב בצירוף הראשים והאדרות אשר תכולת הג'לטין הגבוהה בהם יוצרת את מרקם הג'לי של הרוטב. הציר שנשאר מועבר לקירור עד להגשה, ליצירת מרקם קרוש.
מקור המאכל
מקור אפשרי לגעפילטע פיש הוא במנהג היהודי הקדום לאכול דג בשבת ויחד עם זאת הסרבול שיש באכילת דג עם עצמות על פי ההלכה המחמירה, ולכן הכינו בכל עדות ישראל מאכלי דגים שבהם העצמות רוככו והבשר נשמר, כמו מילוי הקציצה בקמח המשתמר לבדו (ללא הדג), או כדג כבוש ומלוח. כמו כן לפי הפסיקה האשכנזית המחמירה היה קושי לחמם את הדג בסעודות היום, ולכן הגישו בסעודות אלו (הקידוש שאחר התפילה, סעודת היום העיקרית, ובסעודה השלישית) דגים שעברו תהליך עיבוד ושימור, (ועצמותיהם רוככו), כמו דג כבוש ומלוח מזן הרינג, מנהג המופיע כבר בתלמוד הבבלי המספר שרבא אחד מראשי אמוראי בבל, הכין דג מלוח מזן שיבוטה לכבוד יום השבת. (אולי כמשחק מלים בין שם הדג ושם היום) על קציצות הדג ועל הדג המלוח מספר מנדלי מוכר ספרים באופן הומוריסטי משולב עם תיאורי זמירות השבת ואגדות השבת הקשורים בדגים בספרו עמק הבכא. ואכן לפי שיר יידי ישן, גפילטע פיש הוא הקציצה בלבד, "הנמס בפה" (ללא עצמות). וכך גם כיום נמכר המוצר "גפילטע פיש" בבקבוקים, או בחבילות של עיסה מוכנה לבישול.
האוכל החם לפי ההלכה האשכנזית המחמירה הושאר מערב שבת, כלומר עוד מיום שישי, על כיסוי מתכת שעל הכיריים. כיום פלטת שבת מחליפה כיסוי זה. עקב כך, הושארו ליום רק מאכלים שחימום ארוך מתאים להם, וכך נוצרו החמין והקוגל - פשטידת האטריות. הסירבול באכילת דג עם עצמות בשבת, נובע מהדין המחמיר לפיו אסור להוציא את העצמות, ומותר רק לאחוז בעצם ולאכול ממנו את בשר הדג בעקבות איסור מלאכת בורר בשבת.
מנהג אכילת הדג בשבת מופיע בפיוטי אשכנז, באגדה התלמודית של יוסף מוקיר שבת, ועל פי הקבלה המאוחרת אכילת דג בשבת מרומזת בגימטריות שונות הקשורות בסעודה שבה "בשר יין ודגים". על סמך דברי קבלה אלו, ובמשחק מלים עם דברי התלמוד בעניין סעודות השבת, חיבר הרב יעקב רקח מלוב את המימרה: "האוכל דג ביום דג (בגימטריה ד+ג=7, כלומר ביום השביעי) ניצל מד"ג (ראשי התיבות: דין גיהנום)".
המנהג לאכול הרינג בשבת השתמר בקהילות החסידים בארץ ובעולם, וכן בקרב קהילות היהודים בארצות דוברות האנגלית: ארצות הברית, אנגליה, אוסטרליה ודרום אפריקה. ובחסידות צאנז היה אף מנהג לאכול הרינג לצד גפילטע פיש.
קהילות החסידים שנהגו להחמיר בפסח ולא לאכול "שרויה" (געבּרוֹקט'ס), כלומר אינם אוכלים מצה שנשרתה במים, הקפידו שלא לאכול גפילטע פיש בפסח, אך כיום רוב היהודים יוצאי אירופה בעולם, דתיים, רפורמים וחילונים כאחד, קונים גפילטע פיש בפסח, ואף המקפידים על שרויה כיום מכינים אותו (או קונים אותו) מקמח תפוחי אדמה.
נמל התעופה הבין-לאומי של מקסיקו סיטי
נמל התעופה הבין-לאומי של מקסיקו סיטי (בספרדית: Aeropuerto Internacional de la Ciudad de México) הוא נמל התעופה הבינלאומי הראשי של מקסיקו, שנמצא בעיר הבירה, מקסיקו סיטי. הוא נמל התעופה הציבורי הראשון של מקסיקו.
לאורך שנים נקרא נמל התעופה בשם זה, אך בשנת 2006 הוחלט לקרוא לו בשם "נמל התעופה הבינלאומי בניטו חוארס", על שם נשיא מקסיקו לשעבר בניטו חוארס; עם זאת, מפעיל נמל התעופה לא שינה את שמו.
מנמל התעופה יוצאות טיסות ליותר מ-100 יעדים מסביב לעולם. בשנת 2008 עברו בנמל התעופה 26,210,217 נוסעים. בתנאים רגילים ולאחר סיום עבודות ההרחבה בנמל, יכול נמל התעופה לקבל עד 32 מיליון נוסעים בשנה. נמל התעופה הוא בסיס התפעול המרכזי של חברות התעופה הגדולות במקסיקו, בהן מקסיקנה ואארומקסיקו.
היסטוריה
ב-20 ביולי 1921 נערכה הנחיתה הראשונה בנמל. ב-1 במרץ 1929 החל הנמל להפעיל טיסות סדירות, אך רק ב-15 במאי 1931 הוא נפתח באופן רשמי. הטיסה הבינלאומית הראשונה הייתה לנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס, על ידי חברת התעופה מקסיקנה.
בעשורים האחרונים, נמל התעופה התקשה לעמוד בעומס הנוסעים, עד שב-15 בנובמבר 2007 נפתח הטרמינל 2 (T2), שמגדיל את יכולתו ב-50 אחוז. הטרמינל הישן מחובר לחדש באמצעות רכבת קלה הקרויה 'אארוטרן', שיוצאת כל 12 דקות.
בשנת 2009 היה נמל התעופה העמוס ביותר של אמריקה הלטינית.
גורדון קרייג
גורדון קרייג (באנגלית: Edward Gordon Craig; 16 בינואר 1872, אנגליה – 29 ביולי 1966, צרפת) היה שחקן, במאי, תפאורן, גרפיקאי, מוציא לאור וכן תאורטיקן של אמנות התיאטרון, אחד החשובים במאה העשרים. מאמרו החשוב ביותר, "השחקן ומריונטת–העל", התפרסם בשנת 1908.
ביוגרפיה
בשנת 1889 הופיע קרייג בפעם הראשונה כשחקן בתיאטרון הליצאום בלונדון. בשנת 1900 התחיל לביים בעצמו, הוא ביים בין היתר את "דידו ואנאס" של הנרי פרסל. במהלך נסיעה לגרמניה בשנת 1904 הכיר את הרקדנית איזדורה דאנקן. בשנת 1907 הוא עובר להתגורר בפירנצה, מקים שם בשנת 1913 בית ספר לתיאטרון, שם הוא מלמד טכניקות חדישות. בפירנצה הוציא לאור את כתבי העת לתיאטרון באנגלית "המסכה" ו"המריונטה". בשנת 1912 הוא ביים במוסקבה בתיאטרון סטניסלבסקי את המלט, והחל משנות השלושים ועד מותו חי בצרפת.
תקופה מסוימת היה ביחסים עם הרקדנית איזדורה דאנקן ונולדה להם בת שנספתה בתאונה בפריז ב-1906.
מריונטת-העל
לפי השקפתו של קרייג יש למריונטה יתרון גדול על השחקן, כי אין לה רצון משלה, והבמאי יכול ליצור את יצירתו מבלי שרצונותיו ויצריו של השחקן יפריעו. יש וויכוח על כך, האם כוונתו הייתה להחליף באמת את השחקנים בבובות, או שהוא השתמש במריונטה כדימוי.
ספריו
קרייג כתב ספרים רבים, והחשוב בהם הוא:
כנסיית עליית מרים (מוסטה)
כנסיית עליית מרים או בשמה הרשמי כנסיית הרובע, היכל מרים שעלתה למרומים (מלטזית il-knisja Arcipretali Santwarju ta' Marija Mtellgha) היא כנסיית רובע השוכנת בעיר מוסטה במרכזו של האי מלטה שבמלטה. הוא בנויה בצורת רוטונדה הנושאת כיפה גדולה, ועל כן היא מוכרת בדרך כלל בכינוי "הכיפה של מוסטה" (Mosta dome) או "הרוטונדה של מוסטה" (Rotunda of Mosta).
הכנסייה
הרוטונדה הוקמה בין השנים 1833-1860 בכספי תרומות, סביב כנסייה קודמת, שאפשרה את המשך הפולחן בעת הבנייה. הכנסייה הוקדשה ב-15 באוקטובר 1871. האדריכל שתכנן את המבנה, ג'ורג'ו גרוגנט (Giorgio Grognet) בן מלטה, התבסס בתוכניותיו על הפנתאון ברומא, ובדומה לו, הקים בחזית הכנסייה פורטיקו שלו שישה עמודים. בפורטיקו עצמו ניצבים עשרה פסלי קדושים ערוכים בשתי קומות. כיפת המבנה שקוטרה 39.6 מטרים, היא בין הגדולות באירופה, והיא נראית היטב כמעט מכל רחבי האי. פנים הכיפה גולף בשנת 1930 וב-1960 הכיפה שופצה וחלקה החיצוני כוסה ביריעות נחושת. חזיתה האחורית של הכנסייה הושלמה רק ב-1968. רצפת הכנסייה הונחה במשך שנתיים, בין 1909 ל-1911, והיא עשויה משיש צבעוני.
ציור הנושא של הכנסייה (titular painting) מ-1687, הוא ציור המתאר את עליית מרים. היצירה היא מעשה ידיו של האמן המקומי בסקל בוהג'יאר (Baskal Buhagiar), והוא הועבר אל הרוטונדה מהכנסייה הקודמת. הוא שופץ ב-1827 והוגדל ב-1860 עם השלמת המבנה. ההכרה בציור כציור נושא נתנה על ידי הוותיקן ב-12 בדצמבר 1973, ולרגל האירוע, שנחגג ב-10 באוגוסט 1975 (חג עליית מרים), הוכתר ראשה של הבתולה בציור בכתר עשוי אבנים יקרות, ומשני צדדי הציור נתלו שש מנורות פולחן מכסף.
נס הפצצה
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-9 ביוני 1942 בשעה 16:40, הפציצו מטוסי הלופטוואפה את מלטה, ולאחר שנלכדו באש נ"מ בריטית, השליכו את פצצותיהם מעל מוסטה ונמלטו. שלוש פצצות במשקל של 500 ליברות (כ-225 ק"ג) כל אחת פגעו בכיפת המבנה, בעת שכ-300 איש המתינו בתוכו לתחילת המיסה. שתיים מהפצצות החליקו על הכיפה ונפלו אל הרחבה שמחוץ למבנה, ואילו השלישית פערה חור בכיפה ונפלה את תוך הכנסייה. הפצצה פגעה בשניים מהקירות ולבסוף נחתה על רצפת המבנה. אף לא אחת משלוש הפצצות התפוצצה ואיש לא נפגע. האירוע נודע כ"נס הפצצה" (Il-Miraklu Tal-Bomba), ובכל שנה ב-9 באפריל בערב נערך טקס לציון האירוע, ונאמרת תפילת טה דאום. העתק של הפצצה מוצג בכנסייה.
לפי אחת הגרסאות על אירועי אותו יום, במהלך פירוק הפצצות נמצא שהן מולאו בחול ולא בחומרי נפץ, ונמצא פתק ועליו כתוב "ברכות מפלזן" מצוות העובדים בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה שחיבלו בייצור הפצצות עבור הגרמנים. לגרסה זו אין תימוכין.
גת שמנים
גת שמנים (ביוונית: Γεθσημανή, גֶתְסֵמַנֵה; בסורית: ܓ݁ܶܕ݁ܣܺܡܰܢ, גֶּדּ־סִמַן) הוא הגן בו, על פי המסורת הנוצרית והמתואר בברית החדשה, התפלל ישו בלילה שלפני צליבתו את תפילתו האחרונה והתייסר, קודם להסגרתו לידי הרומאים על ידי יהודה איש קריות. הגן נמצא במורדות הר הזיתים בירושלים, ומשקיף על נחל קדרון שלמרגלותיו ועל הר הבית שלמולו. במקורות המקראיים היהודיים מזוהה המקום כעמק יהושפט.
שם האתר
שם האתר מוכר מהברית החדשה:
אתרים
בגת שמנים שוכנת כנסיית כל העמים (הידועה גם ככנסיית היגון או ככנסיית הייסורים), פרי תכנונו של האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי אשר בנה כנסיות רבות בירושלים וארץ ישראל במחצית הראשונה של המאה ה-20. בסמוך לכנסייה נמצא קבר מרים ובו מזהה אחת המסורת הנוצריות את מערת הקבורה של מרים, אם ישו. ליד קבר מרים נמצאת מערת הבגידה הנקראת גם מערת השליחים או מערת היגון, והנמצאת בחזקת המסדר הפרנציסקני. האתר מקודש לנצרות, ופוקדים אותו מדי שנה מאות אלפי צליינים נוצרים מרחבי העולם.
בעקבות פיתוח תיירותי באזור, החלה חפירה ארכאולוגית שבמסגרתה נמצאו מקווה טהרה מתקופת בית שני ושרידי כנסיות מהתקופות הביזנטית והצלבנית. עמית ראם, ארכאולוג רשות העתיקות, טוען שהימצאות מקווה הטהרה בשטח פתוח ולא בסמוך למבני ציבור, מעידה בסבירות גבוהה על קיום תעשייה חקלאית במקום לפני כאלפיים שנה, ובכך מאששת את שם המקום העתיק, גת שמנים. דיני הטהרה ביהדות חייבו את העוסקים במלאכת ייצור השמן והיין להטהר.
דיופיזיטיות
דיופיזיטיות (ביוונית עתיקה: δυοφυσῖται מילולית "שני טבעים") היא השקפה כריסטולוגית בדבר טבעו של ישו. הכריסטולוגיה שבה מחזיקות הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית היא דיופיזיטית, דהיינו שישו, שהוא התגלמות בן האלוהים בגוף אדם, מורכב משתי מהויות, אלוהית ואנושית.
במאה ה-5 התנהל וויכוח האם היה לישו בחייו טבע אחד – אלוהי, השקפה המכונה מונופיזיטיות, שיוצגה על ידי אוטיכס ראש המנזר בקונסטנטינופול, כנגד הדעה כי לישו היו שני טבעים, טבע אלוהי וטבע אנושי, השקפה דיאופיזיטית כדעת פלביאנוס, פטריארך קונסטנטינופול.