cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קולגן
תפקידו והרכבו
ויטמין C חיוני לתהליך הביוכימי של בניית הקולגן. מחסור בוויטמין C גורם למחלת הצפדינה, שבה מתבטא המחסור בוויטמין זה, וכתוצאה מכך בקולגן, בדימומים, היחלשות העור והעצמות ותסמינים נלווים. הקולגן תורם גם למראה הכללי בכך שהוא נותן נפח לעור. כאשר אדם מזדקן, הגוף מפסיק לייצר את הקולגן והוא מתחיל להצטמצם, דבר שגורם לקמטים מכיוון שהעור, שנשאר באותו גודל צריך להקיף פחות נפח. בתעשיית הקוסמטיקה הקולגן נמכר כתוסף תזונה למטרות אסתטיות מטעמים כלכליים. תוספי קולגן לא יגיעו ליעדם בעור מכיוון שהם מפורקים בגוף עוד במערכת העיכול, כמו כל חלבון אחר הנצרך במזון.
טיפולים קוסמטיים למתיחת העור כוללים הזרקת מילוי קולגן לעור.
קיימת צביעה ספציפית לזיהוי קולגן המבוססת על Masson trichrome.
קולגן שמתפרק בתגובת הידרוליזה הופך לג'לטין.
קולגן לא מיוצר באופן טבעי על ידי צמחים, אבל באמצעות הנדסה גנטית פותח זן של טבק שמייצר קולגן. החברה הישראלית קולפלנט עוסקת בייצור ושיווק קולגן מזן טבק זה לצרכים שונים.
יוסף טישלר
תולדותיו ומפעליו
יוסף טישלר נולד בעיר בוצ'אץ' בגליציה אשר באוקראינה, אז חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית. הוא היה הבן הבכור במשפחה מסורתית; בן גילו של הסופר ש"י עגנון. מנעוריו היה טישלר בעל תודעה לאומית עברית וציונית. הוא למד ב"חדר" ובבית הספר היסודי על שם הברון הירש, ואחר בגימנסיה המקומית; במקביל, המשיך בלימודים ואף הוראה, של יהדות, שפה עברית, תולדות עם ישראל ומחשבה ציונית. ב-1908 החל בלימודי הנדסת בנין בבית הספר הטכני הגבוה בווינה. אחר כך, בבית הספר הטכני בלבוב ובאוניברסיטה הטכנית הגרמנית בברנו, שם היה תלמידו של האדריכל פרופ' קרל מיירדר. ב-1916 קיבל את התואר אינג'ינר בהנדסת בנין. יום לאחר מכן, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, התגייס טישלר לצבא האוסטרי וזכה בדרגת קצין. הוא הוצב תחילה במונטנגרו, ואחר נדד עם פיקודיו לאיטליה וסלובניה. לאחר המלחמה שהה טישלר בווינה. טישלר עלה לארץ בשנת 1920. אחריו עלו גם בני משפחתו. הוא נישא ב-1927.
לאחר הגיעו לארץ ישראל הקים טישלר משרד אדריכלים בתל אביב, והתגורר בה. הוא תכנן עד גמר את הקמתם של כשלוש מאות בתים בתל אביב, בני ברק, פתח תקווה וכפר סבא; לידיו נמסרו תכנונן של שכונות חדשות, בין השאר, שכונת פקידי אפ"ק, מרכז מסחרי ובכלל זה רחוב לוינסקי, ושכונת נווה שאנן (תל אביב). עיקר פעילותו כמתכנן ובונה בתים הייתה בשנות העשרים והשלושים. סדרת עיצובי הבתים שלו משקפת את המעבר האופייני מן הסגנון האקלקטי או "סגנון החלומות", אל הסגנון הבינלאומי, שנקרא בארץ גם סגנון הבאוהאוס. משנת 1936 הצטמצמה פעילותו כאדריכל והוא עבר לגור עם משפחתו במתחם בתכנונו בבני ברק. לאחר הקמת מדינת ישראל התגורר בעיר ירושלים.
בשנת 1948 השתתף טישלר בהקמת "החוג לרפורמה התיישבותית" שכלל אנשי ציבור, כלכלנים ואדריכלים. ברוך רביד תיאר את חשיבותם של יוזמותיו התכנוניות: "העקרונות אשר הנחו את פעולות אגף התכנון בעת הכנתה של התוכנית הפיזית הכלל-ארצית של מדינת ישראל, היוו לא מעט המשך לאלה שגובשו בדיוני החוג לרפורמה התיישבותית".
טישלר הציע וניהל תוכניות אב של ההתיישבות בארץ. כך למשל, ניהל כבר מ-1919, את תוכנית הקמת "קריה נאמנה" עיר גנים בארץ ישראל; היא כמעט הוקמה בסמוך לראשון לציון ונרכשו עבורה קרקעות ליד הר מירון, אך לא נתגשמה, והקרקעות נמסרו לקק"ל. הוא יזם את הקמת "אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ-ישראל" והוציא לאור וערך את כתב העת של האגודה; הוא היה חבר ב"ועדת בניין ערים של עיריית תל אביב", ב"ועדה לחלוקת עבודה לטיפול בבעיית מחוסרי עבודה" וב"ועדה למונחי לשון"; ואף היה יושב ראש ראשון של "ועד ההורים המרכזי". טישלר השתתף בעריכת "מלון למונחי התכניקה", ביחד עם חיים נחמן ביאליק, בשנת 1929.
בשנת 2008 פרסם היסטוריון האדריכלות ברוך רביד מונוגרפיה מקצועית על פעלו של טישלר. הספר "יוסף טישלר, אדריכל ומתכנן ערים בתל אביב", המתבסס על תחקיר שערכה שולה וידריך, סוקר את המבנים שתכנן ואת גישתו התכנונית שייצגה שלב התפתחותי משמעותי באדריכלות ישראל. חלק מהבתים שתכנן טישלר בתל אביב הוכרזו כמבנים לשימור.
נפטר ב-1971 בירושלים.
סרגיי אייזנשטיין
סרגיי מיכאילוביץ' אייזנשטיין (ברוסית: Сергей Михайлович Эйзенштейн; 22 בינואר 1898 - 11 בפברואר 1948) היה במאי קולנוע ותאורטיקן קולנוע סובייטי שנודע בעיקר בשל סרטיו "אוניית הקרב פוטיומקין" ו"אוקטובר", שניהם מבוססים על סיפורים אמיתיים ומוצגים באופן ריאליסטי. לסרטים אלו הייתה השפעה רבה על הבמאים התיעודיים המוקדמים, בעיקר בזכות השימוש היצירתי של אייזנשטיין בטכניקת המונטאז' במהלך העריכה.
קורות חיים
סרגיי אייזנשטיין נולד בריגה. אביו מיכאל אייזנשטיין, בן לאב יהודי-גרמני מומר לנצרות האורתודוקסית ואם שוודית, שימש כאדריכל העיר; אמו יוליה קונצקאיה הייתה בת למשפחת סוחרים רוסית. כשהיה בן 14 הוריו התגרשו וסרגיי נשאר עם אביו בעיר. ב-1915 סיים את בית הספר הריאלי בריגה. בין השנים 1915–1918 למד במכון להנדסה אזרחית בפטרוגרד. מ-1918 עד 1920 עבד ברכבות התעמולה של המפלגה הקומוניסטית וכן התחיל להשתתף במועדוני הבמאים ולנסות את כוחו בבימוי. ב-1920 התמנה לאחראי על המחלקה הדקורטיבית בתיאטרון הראשון של התרבות הפרולטרית (הפועלים) במוסקבה. בין 1921–1922 למד בקורסים לבמאים של מיירהולד. מ-1923 עמד בראש בתי היוצר של תיאטראות התרבות הפרולטרית. מ-1928 לימד במכון הסובייטי הממלכתי לסינמטוגרפיה. ב-1938 מונה לפרופסור.
בסרטיו הראשונים לא השתמש אייזנשטיין בשחקנים מקצועיים. העלילות נמנעו מדמויות יחידניות, ודנו בנושאים חברתיים רחבים, בעיקר מלחמת המעמדות. הוא השתמש בדמויות ממוצעות של אנשים מן השורה, והתפקידים גולמו בידי שחקנים לא מיומנים מהרקע המעמדי המתאים.
נאמנותו של אייזנשטיין לרעיונות הקומוניזם גרמה לו להתעמת עם מספר בעלי תפקידים בשלטונו של יוסיף סטלין. סטלין היה מודע לכוחו של הסרט כאמצעי תעמולה, וראה באייזנשטיין דמות שנויה במחלוקת. הפופולריות של אייזנשטיין עלתה וירדה עם הצלחת סרטיו. הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין" היה ללהיט בינלאומי, והצלחתו תרמה לבחירתו של אייזנשטיין לביים את "אוקטובר: עשרה ימים שזעזעו את העולם" כחלק מהחגיגות הגדולות במלאת עשור למהפכת אוקטובר של 1917. אולם סרט זה לא התקרב בהצלחתו לזו של "פוטיומקין". סטלין לא היה מרוצה מכישלון "אוקטובר", ודרש מאייזנשטיין לשנות את סופו.
בעקבות חילוקי הדעות עם משטרו של סטלין, בסתיו 1928 עזב אייזנשטיין את ברית המועצות וניסה להשתלב בתעשיית הסרטים במדינות שונות באירופה, אך ללא הצלחה. הוא השיג חוזה בסך 100,000 דולר מאולפני סרטי פרמאונט בהוליווד, שרצו שיביים את גרסת הקולנוע של "טרגדיה אמריקאית" מאת תאודור דרייזר. הוא הגיע לניו יורק ב-20 במאי 1930 ומשם המשיך לקליפורניה. בואו נתקל בביקורת אנטישמית, אליה התייחס אייזנשטיין באומרו שמכיוון שסבו כבר לא רצה להיות יהודי, הוא משוחרר מהעניין. בסופו של דבר, בשל חוסר הסכמה לגבי הליהוק, נפרד אייזנשטיין מאולפני פרמאונט באוקטובר של אותה השנה, והסרט הושלם בידי יוזף פון שטרנברג.
אייזנשטיין נסע למקסיקו, וניסה להפיק שם סרט תעודי דרמטי-למחצה בשם "Que Viva Mexico!". בטרם הסתיימה העבודה על הסרט דרש סטלין מאייזנשטיין לשוב לברית המועצות. אייזנשטיין נתן את הצילומים הבלתי-ערוכים לאפטון סינקלר, שהיה גם המממן העיקרי של הסרט, תוך הבנה שהצילומים ישלחו בעקבות אייזנשטיין לברית המועצות בהזדמנות הראשונה, כדי שיוכל לערוך את הסרט במוסקבה. הצילומים מעולם לא הגיעו. הצילומים הוצגו לבסוף בניו-יורק ב-1933, לאחר שנערכו בידי סול לסר ללא הדרכה מידי אייזנשטיין, תחת הכותרת "רעם מעל מקסיקו". מאז הופקו מספר סרטים מצילומיו של אייזנשטיין, בדרגות שונות של נאמנות לכוונותיו המקוריות. סטלין המשיך להיות חשדן כלפיו, וחשד זה מעולם לא הוסר בעיניה של האליטה הסטליניסטית. בירוקרטיה פוליטית אילצה את אייזנשטיין לבטל את שני הפרויקטים הבאים שלו, ומשגיח "רשמי" מונה כדי להשגיח עליו בעת הכנת הסרט "אלכסנדר נבסקי".
סרטו "איוואן האיום", שהציג את הצאר איוואן האיום כגיבור לאומי, זכה באהדתו של סטלין (וגם בפרס סטלין), אולם סרט ההמשך, "איוואן האיום, חלק שני", לא אושר בידי הממשל. חלק שלישי שתוכנן לא יצא אל הפועל, ורק מעט סצנות מתוכו צולמו.
אייזנשטיין סבל מדימום פנימי ונפטר בגיל 50. אגדה שלא אומתה מעולם מספרת כי מדענים רוסים שימרו את מוחו, שהיה (על-פי האגדה) גדול בהרבה ממוח אנושי רגיל, מה שהיווה עבור אותם מדענים סימן לגאוניותו.
גרדה ולנטינר
גרדה ולנטינר (בדנית: Gerda Valentiner; 25 באפריל 1903 – ?), מורה דנית וחברה במחתרת הדנית, מחסידי אומות העולם, שהחביאה בביתה והבריחה מספר רב של ילדים יהודים לשוודיה ב-1943.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
באוקטובר 1943, כשנודע לה שהנאצים מתכננים להתחיל בגירוש יהודי דנמרק, החלה גרדה לאסוף לביתה ילדים יהודים, אותם הסתירה את היהודים עד שנמצאה הדרך להבריחם לחופי שוודיה ברגע המתאים.
ולנטינר לימדה בימים בבית הספר, ובלילות פעלה במחתרת וטיפלה בדאגה רבה לילדים שהחביאה בביתה. רוב הילדים בביתה היו ילדי משפחות דתיות שמטעמי כשרות לא אכלו בביתה דבר מלבד לחם. כשהבינה ולנטינר את הקושי, היא קנתה עבור הילדים כלים חדשים ומצרכים מתאימים על מנת להפוך את מטבחה לכשר.
בספטמבר 1943, הגיעה גרדה ולנטינר לביתם של ראובן ואסתר שפטלוביץ, הוריה של דורה, אחת מתלמידותיה, על מנת להזהירם מפני הסכנה המתקרבת. כמה ימים לאחר מכן, דורה, אחותה ריטה ואחיהן מוריס עברו לביתה של ולנטינר ונשארו אצלה עד שתצליח לארגן את העברתם לשוודיה.
לאחר הברחת ההורים, כעבור כשבוע התבצעו שני ניסיונות בריחה של הילדים, שכשלו. הניסיון השלישי שהתרחש בערב יום הכיפורים של שנת 1943 הצליח. ולנטינר לקחה את שלושת הילדים לחוף במרחק 10 ק"מ מצפון לעיר קופנהגן, ומשם בעזרת סירת דייגים הגיעו לחופי לנדסקרונה שבשוודיה. הם חברו להוריהם שהגיעו לשוודיה כאמור עשרה ימים לפני כן.
לאחר המלחמה
ולנטינר לקחה חופשה ללא תשלום מעבודת ההוראה ובמשך שנתיים התנדבה כעובדת סוציאלית במחנות העקורים היהודים בגרמניה ובאוסטריה. כשחזרה ולנטינר להוראה, היא לימדה על יהדות ישראל ולימדה את תלמידיה הנוצריים על תרבות ישראל וההתיישבות בארץ. ולנטינר ביקרה בישראל שלוש פעמים כשבפעם השנייה באה כנציגת ארגון ויצו הדני. ב-1971, כשהייתה ולנטינר בת 68 ויצאה לפנסיה, היא עברה לחיות בישראל כשנה, על מנת לראות את הארץ וללמוד עברית.
הכרה והנצחה
ב-28 ביולי 1968, בעת ביקורה השלישי בישראל, בטקס שנערך ביד ושם, גרדה ולנטינר קיבלה הכרה כחסידת אומת העולם. זכרונה הונצח בעץ שניטע, על ידה, בשדרת חסידי אומות העולם.
איגור לולו
אלכסנדר איגור לולו (בצרפתית: Alexandre Igor Lolo; נולד ב-22 ביולי 1982 באביג'אן שבחוף השנהב) הוא כדורגלן עבר מחוף השנהב המשחק בעמדת המגן הימני.
קריירת מועדונים
התחיל את הקריירה שלו במולדת, בחוף השנהב. ב-1998 קיבל פציעת ברך קשה, אך הצליח להחלים תוך 3 שנים. שיחק באסק מימוזס עד 2003, משם עבר למועדון הבלגי בוורן. ב-2004 נהיה שחקן מטאלורג דונצק האוקראינית. משחקו הראשון בליגת העל האוקראינית נרשם ב-31 ביולי 2004 בניצחון 0:3 על שחטאר דונצק. מאוחר יותר שיחק בעוד 2 קבוצות בלגיות:בירסחוט וגנק. בספטמבר 2008 עבר לדנייפר דנייפרופטרובסק. בינואר 2009 חתם במונקו. בליגת העל הצרפתית ערך בכורה ב-7 במרץ במשחק מול ניס. ב-22 באוגוסט 2011 עבר לקובאן קרסנודאר הרוסית. ב-29 באפריל 2013 לולו נאלץ לעזוב את המועדון בשל ויכוחים בין המועדון לסוכן שלו. ב-12 ביוני 2013 חתם ברוסטוב לשנתיים. לראשונה הופיע במדי הצהובים-כחולים ב-15 ביולי בניצחון 1:2 על טרק גרוזני. ב-8 במאי 2014 לולו נכנס כמחליף בדקה ה-103 בגמר הגביע הרוסי מול קרסנודאר ובדו-קרב בעיטות ההכרעה הבקיע את שער הניצחון שהעניק לרוסטוב את הגביע.
נבחרת לאומית
לולו שיחק בנבחרות הצעירה והאולימפית של חוף השנהב. את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת חוף השנהב הבוגרת הוא ערך ב-22 במאי 2008 במשחק ידידות עם פרגוואי. כמו כן הוא השתתף ב-2 טורנירים של גביע אפריקה לאומות.
המנון הונדורס
ההמנון הלאומי של הונדורס נכתב על ידי אוגוסטו קונסטנטינו קואלו והולחן על ידי קרלוס הרטלינג. ההמנון מורכב משבעה בתים ופזמון, אף על פי שבגרסה הנפוצה ביותר שרים רק את הפזמון ואת הבית השביעי.
היסטוריה
בשנת 1904, נשיא הונדורס באותה תקופה, מנואל בונילה, ביקש ממספר כותבים לאומיים שיכתבו שירי המנון ויבחרו מביניהם את השיר המתאים ביותר, אך רק בשנת 1910, במהלך כהונתו של הנשיא מיגל דווילה, התחרות נפתחה רשמית. ב-1912, הקונגרס הלאומי פסק לבטל את התחרות מכיוון שכל 10 היצירות שהוגשו עד אותה תקופה לא עמדו בדרישות.
בשנת 1915, הממשלה, בראשות הנשיא אלברטו ממברנו, חוקקה כי ההמנון הנכתב על ידי אוגוסטו קונסטנטינו קואלו והולחן על ידי קרלוס הרטלינג יהפוך להמנון הרשמי של המדינה. חוק זה יצא לפועל ב-23 בינואר 1917 כאשר ההמנון זכה לראשונה למעמד רשמי.
מבנה
ההמנון הלאומי של הונדורס מורכב משמונה בתים, כולל הפזמון. כל בית בנוי משמונה שורות, סך הכל ההמנון בנוי מ-64 שורות. באופן מוזיקלי ההמנון מכיל שבעה בתים שכל אחד מהם שרים פעם אחת ובסיום כל בית שרים את הפזמון. נהוג לשיר את ההמנון במשקל ארבעה רבעים, את הפזמון שרים באלגרו (שמח, צבאי ומלא הבעה) ואת שאר הבתים באנדנטה (איטי יותר, פאסיבי, מתון ועצוב). את ההמנון שרים בסולם סי במול מז'ור.
ששת הבתים הראשונים של ההמנון מתארים בסדר כרונולוגי אירועים היסטוריים חשובים בתולדות הונדורס, מתחילת התקופה הטרום קולוניאליסטית עד לעצמאותה. הבית השביעי בשונה מקודמיו מתאר את ההגנה על המולדת וקורא לתושביו להגן על מדינתם. הפזמון מתאר את הדגל וסמל המדינה.
פירוש
הפזמון מתאר את דגל וסמל הונדורס. בחלקו הראשון של הפזמון, מתואר דגל הונדורס בעזרת דימוי השמיים שנחצים על ידי פס מושלג וחמישה כוכבים בהירים הנמצאים במעמקיו. בחלקו השני של הפזמון מתאר הסמל.
הבית הראשון, מספר על גילויו של כריסטופר קולומבוס ב-1502 את הונדורס. הונדורס מתוארת כ-"הודית בתולה ויפה", היא מדומה להודית מכיוון שקולומבוס היה סבור שהגיע להודו כשגילה אותה ולבתולה כי מעולם אף זר לא הגיע אליה. בהמשך הבית מתואר כי יופים של חופיה הם אלו שמשכו את קולומבוס וכמחוות הערצה אליהם נשק להם.
הבית השני, מספר על חזרתו של קולומבוס לספרד ממסעו האחרון. קולומבוס גילה את הונדורס במסעו הרביעי והאחרון, לאחר שעבר ביבשות ואיים רבים, בעת חזרתו לקח שלל מהאי וחזר באוגוסט 17 באותה השנה לדווח למלכי ספרד, איזבלה ופרננדו. דיווח זה הוביל בסופו של דבר לכיבוש הספרדי. בהמשך הבית מתוארת הונדורס כמרימה את מצחה בחשש וחרדה מהדגל המשונה שהיא מגלה שמונף עליה, דגל האימפריה הספרדית.
הבית השלישי מתאר את הקרבות העקובים מדם שהביאו איתם הכובשים הספרדים. הכיבוש הספרדי התקבל בהתנגדות קשה מצד הילידים תושבי הונדורס, הבית מתאר את הקרב שבין למפירה, מנהיגם של המורדים הילידים, לבין הכובש הספרדי פרננסיקו דה מונטז'ו. לאחר קרב בין כוחותיו של למפירה לכוחותיו של פרננסיקו, למפירה נסג לפסגת הר מבוצרת ומשם הנהיג התנגדות במשך חודשים רבים. לבסוף, הספרדים שכנעו אותו לצאת ולנהל איתם מסע ומתן וכשיצא חייל ספרדי חמוש בארקבוז ירה בו למוות, מה שהוביל לכניעתם של הילידים.
הבית הרביעי מתאר כיצד שלושת מאות הקולוניזציה עברה על הילידים תושבי הונדורס. בתקופה זו הילידים שירתו והיו עבדיהם של השליטים והרשויות הקולוניאליסטיות. הרצון לעצמאות וחופש בער בילידים שהיו משועבדים אך רצונם ותביעתם לחופש זה התנדו ברוח, "אל האטמוספירה הכחולה". לבסוף, שמעו הילידים את ההד של תנועות המהפכה מעבר לאוקיינוס האלטנטי שהביאו קץ לקולוניזציה.
הבית חמישי מתאר את השפעותיה של המהפכה הצרפתית, שהתרחשה בשנת 1789, על הילידים תושבי הונדורס. חלקה הראשון של הפסקה מתארת את מאבקה של צרפת, ובעצם משווה באופן עקיף אותה להונדורס, במשך מאות כנגד השלטון המלוכני בצרפת עד שהתעוררה בעזרת כוחו של ז'ורז' דנטון. המהפכה הצרפתית היוותה עבור תושבי הונדורס מקור השראה ותקווה והראה להם כי דרישה לזכויות החירות, החופש והשוויון ופירוק השלטון הרודני הוא אפשרי. ז'ורז' דנטון היה מהפכן צרפתי שהצביע בעד הוצאתו להורג של לואי השישה עשר שהיה סמל השלטון הישן. המלך לואי השישה-עשר נשפט לעונש מוות מהסיבה שפגע בחירותם של האזרחים ובביטחון הלאומי של צרפת. באותה תקופה נקבע החוק הכללי לסגוד לחופש ולחירות שיוצגו על ידי "אלת התבונה", מרים.
הבית השישי מדמה את הונדורס לצרפת, מכיוון שכמו צרפת הפכה לחופשייה והתנערה מידי השליטים העריצים כך גם הונדורס התנערה מהקולוניזציה הספרדית ומהעבדות כשקיבלה את עצמאותה ב-15 בספטמבר 1821. בהמשך הבית מדומה עזיבת הקולוניאלסטים לציפור שחורה העפה הרחק מהמדינה.
הבית השביעי והאחרון שונה בתכליתו משאר בתי ההמנון מכיוון שאינו מתאר אירוע היסטורי כלשהו וקורא להגן על הסמל ודגל המדינה.
קרב בית צור
קרב בית צור, הקרב הרביעי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שנערך בשנת 164 לפנה"ס, הוא העימות הישיר הראשון בין המורדים לדרג מדיני בכיר של האימפריה הסלאוקית. התערבות זו של הדרג הבכיר נבעה מכישלון המושלים המקומיים לדכא את המרד ולהחזיר את השקט ליהודה. הקרב הסתיים בניצחון החשמונאים, טיהור וחנוכת בית המקדש, והסכמה סלאוקית לתת ליהודים חופש דת.
רקע
מרבית הצבא הסלאוקי ובעיקר החלקים האיכותיים שלו יצאו עם המלך, אנטיוכוס הרביעי, לדיכוי מרידות בצפונה ובמזרחה של האימפריה וטרם שבו לבסיסם. כתוצאה מכך יכלו הסלאוקים להפנות רק חלק קטן מכוחותיהם לטיפול במשבר ביהודה, ולהסתמך על תגבורות מקומיות שערכן הצבאי היה נמוך.
פיקוד
ליסיאס, המושל של החלק המערבי של האימפריה הסלאוקית והעוצר של אנטיוכוס החמישי אאופטור ("איש נכבד ומזרע המלוכה"), יצא בראש כוחותיו כדי להדביר את המרד. היה זה הראשון מבין שני המסעות של ליסיאס, שגם הוא סבל מהקשיים של מסעי המלחמה הקודמים. אין מן הנמנע שמפקד בהיררכיה כה גבוהה, ייטול את מרב הכוחות שהוא יכול, אך סדר הכוח הפוטנציאלי שעמד לרשותו היה מוגבל, שכן עיקר הצבא הסלאוקי היה מרותק לסטרפיות המזרחיות עקב המרידות.
שדה הקרב
אף שבית צור לא יכלה לחסום את תנועתו של כוח גדול כמו הצבא הסלוקי צפונה, התקדמות צפונה ללא כיבושה הייתה עלולה להיות הרת אסון לכוחות הסלוקים במקרה של תבוסה. בגלל התנאים הטופוגרפיים בסביבה, התנועה מהר חברון להר יהודה התנקזה לרצועה צרה שרוחבה כ-2–3 קילומטר שבמרכזה נמצאה בית צור. כך שכוח שהיה יוצא מהיישוב היה יכול לנתק את דרכי הנסיגה.
סינטול
סינטול (באנגלית: Synthol) הוא שמן להזרקה. בדרך כלל תערובת של שמנים, אשר משמשים מפתחי גוף (bodybuilders) לשיפור מראם של שרירים מסוימים. על ידי מילוי השריר בנוזל שמני השריר נראה כאילו אימנו אותו בצורה אינטנסיבית.
קרב בית צור
מהלך הקרב
לאחר שהתקפות הצבא הסלאוקי על השטח שבשליטת המורדים מכיוון צפון וממערב נכשלו, החליט הפיקוד הסלאוקי לנסות לתקוף אותם מדרום, דרך השטחים המיושבים באוכלוסייה אדומית אוהדת בדרום הר חברון. צבאו של ליסיאס נע בשפלת החוף דרך לוד, גזר ומרשה - עיר שהייתה מיושבת בצידונים הלניסטים ואדומים - ומשם פנה מזרחה לבית צור. בדרך זו הגיע הצבא הסלאוקי לקו פרשת המים. בדרכו ניצבה בית צור, יישוב מבוצר שכיבושו היה כרוך בקושי רב.
סינטול
סינטול מוזרק לרוב מתחת לעור או בין סיבי השריר. השפעותיו של הסינטול הן קוסמטיות בלבד, ברגע שהשימוש בסינטול נפסק, השינוי במראה אובד עקב שקיעת השמן לתוך השריר. רופאים רבים מצביעים כי השימוש בסינטול מסוכן, הוא עלול להישאר במחזור הדם למשך שנים ולהזיק ולצלק שרירים. הזרקתו לתוך כלי דם גדולים או מעבר שלו במחזור הדם והגעתו לעורקים הגדולים עלולה לגרום לתסחיף, המוביל לשבץ והתקפי לב, משבר נשימתי או נזק מוחי קבוע.
קרב בית צור
תוצאות הקרב
על פי הר בעקבות תוצאות הקרב ניסה ליסיאס להמשיך לנהל את המשא ומתן הקודם באיגרת נוספת שנשלחה מטעם המלך (ב-164-165 לפנה"ס) ומוענה הפעם להמון העם. באיגרת חזר על דבריו כי נכון הוא לתת חנינה למורדים ולתת חופש פולחן ליהודים ואף ניסה לפתות להסכים את היהודים בהטבות שונות. אך סלעי המחלוקת היו טיהור המקדש והכהונה הגדולה של מנלאוס. כמו כן, הסכים ליסיאס לויתורים בכמה מדרישותיהם. הייתה באיגרת זו הכרה מסוימת במעמד החשמונאים. שני צירים רומאים, ששהו אז בסוריה, הביעו באיגרת את הסכמתם לצעדים שנקט ליסיאס (מקבים ב יא לד-לח), ואף הביעו נכונות לסייע ליהודים במשא ובמתן עם המלך הסלאוקי, ולמעשה הייתה זו ההתערבות הראשונה של הרומאים בענייני יהודה שנודע עליה.
תמורות דרמטיות בממלכה הקלו על מצב החשמונאים: אנטיוכוס מצא את מותו בסמיכות זמן למאורעות, כך שליסיאס היה עסוק בהעברת השלטון לאנטיוכוס החמישי ובשמירה על מעמדו-שלו, והטיפול במרד ביהודה נדחק בסדר העדיפויות שלו. גם בנציבות של קוילה-סוריה ופיניקיה חלו שינויים, ותלמי בן דורימנס, הנציב בעל הקו הנוקשה כלפי היהודים, שנכשל בקרב אמאוס, הודח ובמקומו מונה תלמי מקרון.
הר סובר כי יהודה ניצל את שעת הכושר שנזדמנה לו, וזמן קצר לאחר מותו של אנטיוכוס אפיפנס השתלט על ירושלים, מלבד החקרא (כסליו 164 לפנה"ס). צעדם הראשון של יהודה ואנשיו בירושלים, לאחר שניטרלו את הפרעותיהם של אנשי החקרא, היה לטהר את המקדש. ספר חשמונאים מספר כי צבאו הגיע להר ציון ומצא כי הר הבית שמם ועשבים צומחים במקום. שטח המקדש טוהר ועל הכהנים ציווה להחליף את אבני המזבח באבנים חדשות וכך נבנה מזבח חדש. הם חידשו את עבודת בית המקדש: שמו מנורה, מזבח קטורת ואת שלחן הפנים. ולאחר מכן חנכו את המקדש, ביום, אותו אנו חוגגים עד היום חנוכה וכך נכתב בספר:
התעצמות החשמונאים
ניצחונותיו של יהודה והתבססותו בארץ יהודה, עוררו את זעמם של העמים השכנים, שהחלו להציק ליהודים היושבים בקרבם וגרמו למכבים לצאת למספר מסעות עזרה, ענישה וחילוץ בשנת 163 לפנה"ס.
יהודה יצא בתחילה כנגד בני אדום במחוז עקרבה, שהציקו ליהודים שישבו בקרבם (1). אף יעזר שבעבר הירדן המזרחי נפלה בידי היהודים (2). לאחר מכן יצא כנגד בני בעון בעבר הירדן (3). לאחר מכן יצאו להצלת יהודי הגלעד (4). רבים מיהודי הגלעד התבצרו במבצר דיאתמה, ויהודה ויונתן עלו עליהם בראש כוח שמנה 8,000 לוחמים. במקום לתקוף ישירות את דתמה ממערב, הם ניצלו את יחסיהם הטובים עם הנבטים, חצו את המדבר וכבשו את בצרה, ומשם חזרו מערבה ותקפו את צבא טימותיאוס בשלשה ראשים, בשעה שהחל להסתער על המבצר בסולמות ומכונות. בקרב נוסף כנגד טימותאוס ליד נחל רפון, הוא ניגף שוב בפני החשמונאים, והיהודים חולצו בשיירה דרך עפרון, וסקיתופוליס עד לירושלים. בקרב שלישי כנגד טימותאוס באזור יעזר בקרבת רבת עמון נכבשה יעזר וטימותאוס נפל בקרב.
באותו זמן יצא שמעון התרסי בראש 3,000 לוחמים לעזרת יהודי הגליל המערבי (5). יהודים אלו סבלו מהתקפותיהם של תושבי עכו, צור וצידון. הוא עובר דרך נרבתא (ליד מגדל סטרטון), ולאחר מכן נלחם עימם בגליל המערבי ומנצחם ורודף אחריהם עד לשערי עכו, שבה הם מסתגרים. ולאחר מכן חילץ את יהודי הגליל והביאם ליהודה.
זיהוי האתר
בית צור מזוהה עם "חרבת טביקה" (גובה 971 מטר) בפאתיה הצפון-מערביים של העיירה חלחול, במרחק של כקילומטר מהכביש הראשי (בנ.צ. 31.589383 / 35.094155).
האתר עצמו מכונה "בורג' א-סור" ומשמר את שם האתר. היישוב הקהילתי כרמי צור שנמצא כשני קילומטר מצפונו, אף הוא משמר את שמו של האתר.
יונה נבון
הרב יונה נבון (תע"ג, 1713 - ט"ז בשבט תק"כ, פברואר 1760) היה רב ותלמיד חכם בירושלים במאה ה-18, שד"ר, מחבר הספר "נחפה בכסף" ורבו של החיד"א.
קורות חייו
נולד בירושלים לרב חנון נבון ממנו התייתם בגיל תשע. בצעירותו למד בישיבת בית יעקב (פירירא) אצל הרב ישראל מאיר מזרחי, מחבר הספר שו"ת פרי הארץ. נמנה עם חכמי הישיבה "יפאר ענוים". בשנת תק"ב הקים רבי חיים בן עטר את כנסת ישראל והוא החל ללמד שם. החל משנת תק"ו עמד בראשות הישיבה. שנים לאחר מכן עמד בראשות ישיבת "גדולת מרדכי" יחד עם ידידו הדיין רבי שם טוב גבאי.
באותה עת נשלח כשד"ר לטורקיה ויוון, וכעבור שנתיים חזר לירושלים. בטורקיה הדפיס גם את ספרו נחפה בכסף חלק א (תק"ח).
הרב יונה נבון היה רבם המובהק של שניים מגדולי הדור הבא: הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) והרב יום טוב אלגאזי. הוא הרגילם מגיל צעיר לכתוב תשובות בהלכה והיה בודק ומעיר את הערותיו.
לאחר שחזר מונה לדיין בבית דינו של הראשון לציון הרב יצחק הכהן רפפורט, והוא חתום על מספר תקנות בירושלים כמו בעניין צניעות מלבושי הנשים, איסור המשחק בקלפים (תקי"ד), ועוד. תלמידו החיד"א כותב עליו: "וכמעט לא הניח פסקן כמותו בגלילותינו, והיה חסיד ומקובל".
נפטר בט"ז בשבט תק"כ בגיל ארבעים ושבע ונקבר בירושלים.
משפחתו
אביו היה הרב חנון. הוא היה גיס של הרב יצחק זרחיה אזולאי (אביו של החיד"א). נכדו היה הראשון לציון הרב יונה משה נבון.
מוחמד סעיד פאשא
מוחמד סעיד פאשא (בערבית: محمد سعيد باشا; תעתיק מדויק: מחמד סעיד באשא; ), ידוע גם כסעיד מוחמד, היה ואלי (תואר המקביל למושל מחוזי) של מצרים מ-1854 ועד 1863, תחת חסות הלכתית של האימפריה העות'מאנית אם כי בפועל שלט על מצרים בצורה ריבונית והיה עליו רק לשלם מס סמלי לממשל בקונסטנטינופול. סעיד, שהיה בנו הרביעי של אבי מצרים הריבונית; מוחמד עלי, היה דובר צרפתית, ולמד בפריז. לפי חוק הירושה השושלתי, במותו הוריש את הכתר לאחיינו, אסמאעיל פאשא.
ביוגרפיה
על שמו קרויה עיר הנמל המצרית פורט סעיד, שייסד ב-1859 בקצה הצפוני של תעלת סואץ בזמן שבו החלה בנייתה. מוחמד סעיד פאשא תמך בבנייתה של תעלת סואץ בשביל לחזק את השפעתה הכלכלית של מצרים. הוא העניק היתר בנייה ליזם, הדיפלומט והמהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס אשר היה מקושר לממשלה הצרפתית ואף כיהן בעבר במספר תפקידים ממשלתיים כגון שגריר בספרד.
לאחר שעבאס חלמי הראשון, בלחץ בריטי, הורה על הקמת מסילת ברזל בין קהיר לאלכסנדריה, בנייתה הושלמה בתקופתו של מוחמד סעיד. בסיום שלטונו היו ברחבי מצרים 800 קילומטרים של מסילות ברזל סך הכל. בשנת 1854 הוא העניק זיכיון לאיש העסקים הצרפתי פרדיננד דה לספס לחפור את תעלת סואץ, פרויקט שהושלם רק בתקופת יורשו. הנהגת האימפריה הבריטית התנגדה לכך, והצליחה רק לדחות את האישור למשך שנתיים. בשנות שלטונו כופף כמו קודמיו את סמכותם האזורית של שייח'ים במטרה לחזק את הממשל הריכוזי. הדבר הוביל להתנגדות לשלטונו ובדואים רבים ביצעו פשיטות ובזיזות. סעיד הוריד את המס על הקרקעות ובחוק שפורסם בשנת 1858 אפשר לפלאחים להחזיק מבחינה חוקתית בקרקעות. בתקופתו יצאו שתי משלחות מחקר לאורכי נהר הנילוס, הראשונה בתמיכה כספית של סעיד עצמו והשנייה הוקמה באופן פרטי. במטרה להוריד את ההתנגדות לשלטונו, מוחמד סעיד הוריד את מספר השנים לגיוס חובה בצבא והעלה את גיל הגיוס לצעירים. סעיד הסדיר פנסיות בפיקוח מדיני לכל עובדי המדינה הגמלאים. בהמשך ביצע רפורמות חוקתיות שהרחיקו את מערכת החוקים המצרית מהדין המוסלמי; השריעה. מוחמד סעיד ביצע רפורמות בלוח השנה המצרי והסדיר מעמד נפרד ללוח השנה המוסלמי, לוח השנה הגרגוריאני ולוח השנה הקופטי.
ב-1821 כבש אביו מוחמד עלי את רוב שטחה של סודאן המודרנית, בעיקר כדי לגייס עבדים לשורות צבאו. פשיטות אלו עברו מעבר למרכז סודאן והגיעו גם לאזור קרן אפריקה שם פגשו בהתנגדות מצד האימפריה האתיופית. תחת לחצים אירופאים רבים, הפסיק סעיד את הפשיטות הללו אך בהמשך הן חודשו תחת יורשו, אסמאעיל פאשא. אביו של מוחמד סעיד, מוחמד עלי, פיתח את מוסדות החינוך המצרים וביצע רפורמות לקראת המערב. לעומתו, מוחמד סעיד סגר את רוב מוסדות החינוך הפרו-מערביים ובהמשך צוטט בנושא כשאמר: (أمة جاهلة أسلس قيادة من أمة متعلمة.) לבקשת נפוליאון השלישי, קיסר הקיסרות הצרפתית השנייה, ב-1863 שלח סעיד גדוד סודני למקסיקו כדי לעזור לנפוליאון לדכא מהומות מקומיות במסגרת המלחמה הפרנקו-מקסיקנית. בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית נעצר סחר הכותנה האמריקאי לאירופה ועל כן מצרים הפכה לייבואנית הכותנה הגדולה ביותר לאירופה.
סעיד נפטר ב-17 בינואר 1863 כתוצאה ממחלת השחפת. למוחמד סעיד היו שני ילדים מאשתו השנייה, לפי חוק הירושה היה עליו להעביר את הכתר במותו לבכור בניו של אחיו הבכור, אבראהים. יורשו המקורי, אחמד רעפת פאשא, טבע בנהר הנילוס ולכן אחיינו של מוחמד סעיד, אסמאעיל פאשא (בנו השני של אבראהים פאשא), מונה ליורש ושלט אחריו. מוחמד סעיד נקבר במאוזוליאום השושלתי של מוחמד עלי ב'חוש אל-באשא'.
ילוקארד
ילוקארד (Yellowcard, כרטיס צהוב) היא להקת פופ פאנק/רוק אלטרנטיבי אמריקנית, מג'קסונוויל, פלורידה. המוזיקה של הלהקה נחשבת ייחודית, בגלל השילוב של הכינור עם שאר הכלים.
השנים המוקדמות
ילוקארד הוקמה ב-1997, לאחר שנפגשו בבית ספר לאומנויות של דוגלס אנדרסון. הלהקה הייתה מורכבת משישה חברים: בן דובסון (קולות), טוד קלארי (קולות, גיטרה), בן הארפר (גיטרה), שון מקין (כינור, קולות רקע), וורן קוק (גיטרת בס) ולונגיניו פרסונס (תופים). הלהקה בחרה את השם "ילוקארד" בגלל ביטוי שהם היו משתמשים בו בתיכון, כאשר מישהו היה עושה משהו טיפשי במסיבה, הם היו משתמשים בחוקי הכדורגל, ומוציאים לו כרטיס צהוב, משום שביצע "עבירת מסיבה". בתחילת הקריירה הלהקה חשבה אם לעשות רווח בין המילים או לא, לבסוף הבהירה הלהקה לציבור שהלהקה תקרא "ילוקארד" ללא רווח.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Midget Tossing" ב-1997. ב-1999, יצא אלבומם השני, "Where We Stand". לאחר מכן בן דובסון איבד עניין בלהקה ועזב. הוא הוחלף על ידי ריאן קיי, שהיה גם הוא מג'קסונוויל וקודם לכן היה בלהקת "Craig's Brother". בתחילת שנת 2000, הלהקה הקליטה את "Still Standing EP", זמן קצר לאחר שהוא יצא, טוד קלארי עזב את הלהקה, וריאן קיי, החליף אותו וכך, ביצע את שני התפקידים (שלו ושל דובסון) ביחד: קולות וגיטרה. לאחר שנשלח ה-EP החדש לחבר של סטיב לברסקי ב"Lobster Records", הלהקה חתמה על חוזה הקלטות. ביוני 2000, ובנובמבר נסעה הלהקה לקליפורניה כדי להתחיל לעבוד על האלבום הבא.
ב-2001, הלהקה הוציאה את אלבומה השלישי "One for the Kids", ולאחר מכן את "The Underdog EP" ב-2002. זמן קצר לאחר מכן, וורן קוק עזב את הלהקה בגלל סיבות אישיות. הלהקה הציעה לחבר ותיק בשם פט מוסלי מלהקת "Inspection 12" להיות הבסיסט, והוא הסכים. באותה תקופה, צילמה הלהקה וידאו קליפ לשיר "Powder".
Ocean Avenue
התודעה הציבורית האמיתית של ילוקארד הגיעה לאחר צאת האלבום "Ocean Avenue" ב-2003. המעריצים אהבו את המילים הכנות ואת הסגנון המוזיקלי הייחודי של האלבום. במהלך ההקלטות של "Ocean Avenue", עזב מוסלי את הלהקה, כדי לפתור בעיות אישיות. הלהקה החלה לחפש בסיסט חדש, ומצאה את אלכס לואיס, אחיה של אליק, אשר ביצעה קולות בשיר "View From Heaven", מתוך האלבום. הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "Way Away", אשר הגיע למקום ה-25 במצעד הרוק. השיר גרם להבאת הלהקה למיינסטרים. באמצע סיבוב ההופעות של האלבום, פט מוסלי חזר מחצי-פרישתו, וביקש לחזור ללהקה. מפני שלמוסלי היה חלק אינטגרלי בכתיבת האלבום, והיה חבר של רוב חברי הלהקה מאז התיכון, לואיס התבקש לעזוב ומוסלי חזר להיות הבסיסט של הלהקה.
בסוף 2003, הלהקה הוציאה את הסינגל "Ocean Avenue", הופעת הבכורה של הסינגל הייתה בתוכנית "TRL" של ה-MTV, ומהר מאוד הגיע הסינגל למקום הראשון. ההצלחה גרמה ללהקה להופיע על השער של מגזין המוזיקה "Alternative Press", ולככב בפסטיבל "Warped Tour 2004", להופיע בטקס פרסי המוזיקה של ה-MTV 2004 ועוד. לאחר ההצלחה של הסינגל, הוציאה הלהקה את הסינגל "Only One", בלדת רוק שהצליחה גם היא. <BR>האלבום " Ocean Avenue" מכר יותר משני מיליון עותקים בארצות הברית.
כשהפופולריות של האלבום החלה לרדת, הלהקה תרמה שירים לכמה פסקולים. הראשון, "Gifts And Curses", הופיע כפסקול לסרט ספיידרמן 2. השני, גרסת כיסוי לשיר "Violins" של להקת "Lagwagon", הופיע באלבום האוסף "Rock Against Bush, Vol. 2". בטקס פרסי המוזיקה של ה-MTV 2005, ילוקארד הופיעו עם גרסת כיסוי לשיר "Don't You Forget About Me", במהלך מחווה מיוחדת לסרט "מועדון ארוחת הבוקר".
השיר "Life of a Salesman" (חייו של סוכן) מתוך האלבום, נכתב כהתייחסות למחזה הפופולרי "מותו של סוכן" של ארתור מילר.
Lights and Sounds
ברוב שנת 2005, עבדו ילוקארד על האלבום "Lights and Sounds". האלבום יצא ב-24 בינואר 2006. פט וריאן עברו לניו יורק בינואר 2005, והתחילו לכתוב את האלבום, בזמן ששאר חברי הלהקה נחו בקליפורניה מ-18 חודשים רצופים של סיבוב הופעות. האלבום הוא סוג של אלבום תפיסתי, עם הרבה שירים המבוססים על הרגשות השלילים של הלהקה כלפי לוס אנג'לס. 20 שירים הוקלטו לאלבום, 14 מתוכם נכנסו אליו, והשאר הפכו לבי-סיידים לגרסאות המיובאות, ולאלבומי סינגל באינטרנט, באתר "iTunes Store". זמן קצר לאחר הקלטת האלבום, הגיטריסט הראשי, בן הארפר עזב מסיבות לא ידועות. הוא הוחלף על ידי ריאן מנדז.
הסינגל הראשון שיצא מהאלבום היה "Lights and Sounds". בשבוע הראשון לצאת האלבום, הוא מכר יותר מ-90,000 עותקים. ברחבי העולם מכר האלבום יותר ממיליון עותקים. הסינגל השני שיצא היה "Rough Landing, Holly", והקליפ שלו יצא במרץ 2006.
באלבום זה בחרה ילוקארד להעלים את סגנון הכינור הייחודי לה ברקע לשירים, ולהבליט את תחושת הרוק.
Paper Walls
ב-16 באוקטובר 2006, הודיעה הלהקה באתר הרשמי שלה על כך שהיא עובדת על אלבום חדש.
ההופעה הראשונה של הלהקה מאז אוקטובר 2006, התקיימה ב-29 במרץ 2007, בהוליווד, קליפורניה.
האלבום יצא ב-17 ביולי 2007. הוא כולל 13 שירים, והסינגל הראשון שיצא מתוכו הוא "Light Up the Sky". האלבום כולל גם DVD, אשר יכיל קטעי וידאו של מאחורי הקלעים של הלהקה, גלריית תמונות, ושני שירי בונוס מהופעה חיה.
דיסקוגרפיה
{{טורים
אלבומים נוספים
}}
מייקל פסבנדר
מייקל פסבנדר (בגרמנית ובאירית: Michael Fassbender; נולד ב-2 באפריל 1977) הוא שחקן קולנוע אירי גרמני, התפרסם בזכות תפקידו ב"סדרת סרטי אקס-מן" בתור מגנטו, ובתפקידיו בסרטים "300" ו"ממזרים חסרי כבוד".
ביוגרפיה
פסבנדר נולד בהיידלברג שבמערב גרמניה (כיום חלק מגרמניה), למשפחה נוצרית-קתולית. אמו אדל היא אירית ובמקור מהעיר לרן שבצפון-אירלנד, ואביו ג'וזף פסבנדר הוא גרמני. כשהיה בן שנתיים הוריו עברו עמו לגור בעיירה קילרני שבמחוז קרי, אירלנד, שם ניהלה משפחתו מסעדה בראשות אביו שהיה שף. למד בתיכון המקומי בעיירה, ולאחר סיום לימודיו עבר להתגורר לבדו בלונדון על מנת ללמוד בבית ספר ללימודי דרמה "מרכז הדרמה".
קריירה
פסבנדר החל את דרכו בשנת 2001 בסדרה של טום הנקס וסטיבן ספילברג "אחים לנשק", שם גילם את סמל ברטון "פאט" קריסטנסון במשך שבעה פרקים. ב-2002, התארח בפרק בסדרה "הולבי סיטי" בדמותו של כריסטיאן. בשנת 2004, שיחק בתפקיד ראשי ראשון בסדרה הבריטית "הקס" בתפקידו של המלאך ומנהיג הנפילים עזאזל. ב-2006, התארח בפרק בסדרה "פוארו" בדמותו של ג'ורג'. ב-2007 הופיע בסרט ההוליוודי הראשון שלו "300" ובו גילם את דמותו של החייל הצעיר והמשולהב של ספרטה, סטליוס. ב-2008 זכה בפרס באפט"א על הופעה מרשימה בדרמה הבריטית "רעב", בה גילם את אסיר ה-IRA בובי סנדס הכלוא במהלך שביתת הרעב שלו בדרישה להכיר בו ובחבריו חברי הארגון כאסירים פוליטיים. בשנת 2009 הופיע באחד התפקידים הראשיים בסרטו של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד". בסרט הופיע בדמותו של סגן ארצ'י היקוקס, קצין בריטי המומחה לסרטי הרייך השלישי. פסבנדר שיחק בתפקיד ראשי גם בסרט הבריטי הטוב ביותר לשנת 2009 "מחוץ למים" שם גילם את קונור.
בשנת 2013 שיחק פסבנדר בדרמת הגזענות ההיסטורית "12 שנים של עבדות" בתפקיד בעל מטע הכותנה האכזרי אדווין אפס. על הופעתו היה פסבנדר מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס באפט"א. בנוסף הופיע בתפקיד הראשי בדרמה של רידלי סקוט "היועץ".
בשנת 2014, שיחק בסרט ההמשך "אקס-מן: העתיד שהיה".
ב-2015 שיחק בתפקיד סטיב ג'ובס, מייסד חברת אפל והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
סרטו הבא "אקס-מן: אפוקליפסה" יצא לאקרנים במאי 2016. עוד בשנת 2016 שיחק בסרט הפעולה "אמונת המתנקש", אשר מבוסס על סדרת משחקי הווידאו Assassin's Creed. פסבנדר מגלם תפקיד כפול, לצידם של מריון קוטיאר, ג'רמי איירונס, ברנדן גליסון ומייקל קנת' ויליאמס.
בשנת 2017 שיחק בסרט המדע הבדיוני "הנוסע השמיני: קובננט" שביים רידלי סקוט, הסרט השישי בזיכיון של סדרת הסרטים "הנוסע השמיני". בהמשך השנה שיחק בדרמה הרומנטית של הבמאי טרנס מאליק, "שיר לשיר", לצד נטלי פורטמן וראיין גוסלינג, וכן שיחק בתפקיד הראשי בסרט המתח "איש השלג".
בשנת 2019 חזר לגלם את דמותו של מגנטו בסרט ההמשך "אקס-מן: הפניקס האפלה".
מועמדויות לפרסים
מועמד פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ופרס האקדמיה האירופית לקולנוע בשנת 2011 על הופעתו בסרט "בושה".
פסבנדר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 2013 על תפקידו בתור אדווין אפס (אנ') בסרט "12 שנים של עבדות", ומועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ושוב מועמד לפרס גלובוס הזהב לשנת 2015 על תפקידו בתור סטיב ג'ובס בסרט "סטיב ג'ובס".
חיים אישיים
פסבנדר התגורר באזור האקני בלונדון בשנת 1996, שם התגורר עד שעבר לפורטוגל בשנת 2017. מלבד אנגלית, פסבנדר גם דובר גרמנית ואירית שוטפת.
ביוני 2012, פסבנדר סיפר למגזין GQ שהוא יוצא עם השחקנית האמריקאית ניקול ביהארי, איתה עבד על הסרט "בושה" משנת 2011. לאחר מכן היה בזוגיות קצרה עם הדוגמנית והשחקנית הרומנייה מדלינה דיאנה גניה.
בדצמבר 2014, הוא החל לצאת עם השחקנית השוודית אליסיה ויקנדר, איתה עבד על הסרט "אור בין האוקיינוסים". הם נישאו בטקס פרטי באיביזה ב-14 באוקטובר 2017. מאוחר יותר הם עברו להתגורר בפורטוגל, שם הם מתגוררים בליסבון שבפורטוגל. יש להם בן, יליד 2021.
בעיות עם החוק
בשנת 2010, חברתו לשעבר של פסבנדר, סאנווין אנדרוז, הגישה נגדו צו הרחקה מבית המשפט העליון של מחוז לוס אנג'לס. היא טענה כי הוא "זרק [אותה] על כיסא ושבר לה את האף" וכי הוא גם גרר אותה לצד מכוניתו, פצע את הקרסול והברך שלה, כמו גם גרם לה להתפרצות של ציסטה שחלתית.
מלחמת העולמות (סרט, 2005)
מלחמת העולמות (באנגלית: War of the Worlds) הוא סרט קולנוע מ-2005 בבימויו של סטיבן ספילברג. הסרט מבוסס על הספר מלחמת העולמות מאת הרברט ג'ורג' ולס. בעלילת הסרט משולבים אלמנטים שונים מהספר, כמו גם מתסכית הרדיו באותו שם מ-1938 ומהסרט מ-1953.
תקציר העלילה
הסרט עוסק בתרחיש בדיוני בו פולשים מהחלל נוחתים בניו ג'רזי שבארצות הברית ופותחים במלחמה נגד האנושות במטרה להשתלט על כדור הארץ. ריי (טום קרוז), גרוש ואבא לשני ילדים: רייצ'ל (דקוטה פנינג) בת ה-10 ורובי (ג'סטין צ'טווין) בן ה-16, מתעורר לסיוט של חייו, ומגלה שחייזרים אשר פלשו קודם לכן בסערת ברקים, מפעילים מכונות ענקיות ומתוחכמות בעלות שלוש רגליים שמשמידות בני אדם.
לאור המצב, הוא מחליט לקחת את ילדיו ולברוח הרחק מן החייזרים ומכונות ההשמדה שלהם, בכל דרך אפשרית, כפי שהבטיח לעשות כן לגרושתו. לכל אורך הסרט, מנסה ריי בכל מאודו לשמור על ילדיו ולהימלט ככל שניתן מפני הסכנה הנשקפת לו ולילדיו.
לצד הסצנות הדרמטיות והמסוגננות והאפקטים המיוחדים ומסמרי השיער, רובי, בנו הגדול של ריי, נפרד ממנו כדי לעזור לצבא להילחם. בהמשך הסרט, מופיע נהג אמבולנס לשעבר (טים רובינס בתפקיד אורח) שמנסה לעזור להם, אך ברצונו לעשות גם דבר אחר: להילחם נגד הפולשים.
רצח פולה אליעז
רצח פולה אליעז, אשתו של המשורר והמתרגם רפאל אליעז בידי המאהבת שלו, עליזה פאנו, הסעיר את מדינת ישראל בשנת 1960.
פרשת הרצח
עליזה ברוך עלתה בשנת 1948 מבולגריה עם הוריה. בשנת 1951 סיימה את גימנסיה הרצליה. למדה שנתיים משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ונסעה ללמוד ספרות בלונדון. עם שובה החלה לפרסם סיפורים קצרים וכתבות על נושאים ספרותיים בעיתונים "על המשמר" ו"למרחב". בתקופה זו התוודעה למשורר רפאל אליעז לאחר שביקשה ממנו חוות דעת על מחזה שכתבה. יחסיהם התהדקו, והיא הרתה לו, אך הפילה לאחר שלקחה לדבריה בכוונה כדורי כינין.
בשנת 1957 נישאה לרופא ד"ר משה פאנו, שעבד כרופא פנימי בבית החולים אסף הרופא, אולם המשיכה את יחסיה עם אליעז שסירב לבקשתה לעזוב את אשתו. בשנת 1960 עבר אליעז לחיפה, שם קיבל דירה במסגרת פרויקט שיכון לסופרים ואמנים שיזם אבא חושי. פאנו החליטה לחסל את אשתו של אליעז בנוסח ספרי אגאתה כריסטי, מהם הושפעה. נודע לה כי פולה אליעז סובלת מהפרעות בקצב הלב והיא נוטלת תכשיר דיגיטליס וכן למדה כי נטילת כמות גדולה של תרופה זו יכולה לגרום להפסקת פעולת הלב ומוות, וקשה לגלות את שרידי התרופה בדם. היא נטלה מרשמים של בעלה, זייפה את חתימתו ורכשה מספר בקבוקים של "פרודיגל" שהוא צורה נוזלית של התרופה.
ב-25 באוקטובר 1960 הגיעה פאנו לביתו של אליעז. הוא לא היה בבית ופולה שהכירה אותה, פתחה לה את הדלת. פאנו הכינה לה מיץ ומסכה לתוכו את ה"פרודיגל". מיד לאחר מכן עזבה את הבית ונסעה לבית מלון בנצרת שם בילתה את הלילה עם אליעז. פולה, לאחר ששתתה את המיץ, החלה להקיא ומצבה התדרדר. היא הובהלה לבית החולים במצב קשה כשהיא ממלמלת: "היא הרעילה אותי...אני שונאת אותה...מה פתאם היא באה לבקר אותי דווקא היום?...". למחרת היא נפטרה ובבדיקת פתולוגית נמצאו שרידי דיגיטוקסין בלב ובכבד.
יום לפני הרצח פנתה פאנו למשרד חקירות פרטי בבקשה לנהל מעקב אחרי פולה אליעז היות שהיא אמורה לקבל הודעה קשה ו"לביים התקף לב". לאחר הרצח היא התקשרה למשרד לברר על המעקב. החוקר ששמע על מותה של פולה אליעז, חשד בה והזמין את המשטרה. כאשר הגיעה פאנו למשרד היא נעצרה מיד ובארנקה נמצאו צנצנות "פרודיגל". לא ברור מדוע פעלה פאנו בצורה כזאת. ייתכן שרצתה להיעצר ולעמוד לדין כדי שהציבור יידע על אהבתה למשורר אליעז.
המשפט
המשפט נערך בבית המשפט המחוזי בחיפה. לאחר חקירת כל העדים נשאר להחליט האם עליזה פאנו הייתה מודעת למעשיה. בית המשפט הזמין שני פסיכיאטרים שהביעו דעות מנוגדות.
פרופסור היינריך צבי ויניק, מנהל בית החולים לחולי נפש בטלביה וד"ר ראובן מאייר, מנהל בית החולים לחולי נפש בבאר יעקב הסכימו כי עליזה פאנו מעורערת בנפשה וסובלת מנוירוזה חריפה שלא הגיעה לדרגה של פסיכוזה, שהיא מחלת נפש לכל הדעות.
פרופסור ויניק גרס כי עליזה פאנו לא יכלה לעמוד נגד הכוחות ההרסניים שפעלו בתוכה. לעומתו טען ד"ר מאייר כי היא יכלה להתגבר על הדחפים שלה.
בית המשפט המחוזי קיבל את דעתו של ד"ר מאיר. עליזה פאנו הורשעה ברצח בכוונה תחילה ונגזר עליה מאסר עולם. היא ערערה לבית המשפט העליון אולם ערעורה נדחה.
סוף הפרשה
עליזה פאנו ישבה בכלא תקופה קצרה ואחר כך הועברה לאשפוז בבית החולים לחולי נפש בטלביה. היא שוחררה בספטמבר 1967, לאחר שזכתה לחנינה מהנשיא זלמן שזר. היא כתבה מאמרים ומחזות אך ללא הצלחה. בשנת 1990 עזבה את הארץ.
אליעז נישא בשנית ונולדו לו שני ילדים. הוא התגרש, עבר לגור בגפו ביפו ונפטר ב-1974.
Dinero
Dinero (באנגלית: Money; בעברית: כסף) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, בשיתוף עם די ג'יי חאלד והראפרית האמריקאית קארדי בי. השיר יצא לאור ב-17 במאי 2018, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע אל המקום ה-80 במצעד הבילבורד הוט 100, ה-75 במצעד של קנדה הוט 100, וה-12 במצעד שבוולוניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי רבים, ביניהם ניתן למנות את קארדי בי, די ג'יי חאלד, לואיס קלף, מוהמבי מאופונדו, יאי גונזלס ודניאל קוריאל. השיר הוא שיר בסגנון הטראפ, שהוקלט עם חאלד וקארדי בי כבר בשנת 2017.
וידאו קליפ
לבסוף, ניתן לראות את לופז בחדר עם כמה רקדני ליווי, כשהם רוקדים לצלילי השיר ואף ישנה סצנה קצרה בה ניתן לראותה טובלת בג'קוזי.
הופעות
לופז הופיעה לראשונה עם השיר בהופעת "קדילש" שנערך בינואר 2018, בסטייפלס סנטר שבלוס אנג'לס. בנוסף, הכלילה את השיר כחלק מרצף ריקודים יחד עם השיר "Bitch Better Have My Money" של ריהאנה ו"Bodak Yellow" של קארדי בי. לופז הופיעה עם השיר לראשונה באופן רשמי בטקסי חלוקת פרסים ביניהם, בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד 2018, אשר נערך ב-MGM גרנד גארדן ארנה ב-20 במאי. בהופעה היא הייתה מוקפת בקבוצת גברים גנגסטרים רקדנים בני 40. קאלד מוקף בהרמות של דולרים ומתחיל להעיף אל עבר הקהל, כמו שם השיר. קארדי בי לא הופיעה בטקס בשל הריונה, אך הופיעה על המסך אקרנים בשחור-לבן. הופעה זו גררה מספר רב של ביקורות ביניהם, מגזין בילבורד סקר את ההופעה וטען שההופעה היא "בצורה מגוכחת ההופעה כיפית לצפייה", קראו לזה "הרבה בלינג. הרבה סגנונות" כמה ריקודי ישבן (טענו שלופז אינה מאכזבת בהופעה), והרבה כסף עפים באוויר".
לופז וקאלד הופיעו יחד עם השיר "Dinero" כחלק ממחרוזת להיטיה של לופז בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2018, כאשר בסופו הוענק לה "פרס חלוציות על שם מייקל ג'קסון" בתאריך 20 באוגוסט 2018 שנערך באולם המוזיקה רדיו סיטי שבניו יורק.
ורוות
וָרווֹת הן שכבות 'ריבוד' עונתיות או שנתיות של סלעי משקע או משקע גאולוגי, אשר עוביין אינו עולה על מילימטרים ספורים. השימוש בצורת הרבים מצביע על שכבות זוגיות האופייניות לריבוד זה.
מקור השם Varv בשוודית, ובין פירושיו השונים: "היקפי", "בשכבות" ו"עיגול". כאשר נטבע הביטוי ב-1862 הוא שימש לתאר את השכבות השנתיות השונות במשקעי אגם קרחוני. בקונגרס הגאולוגי שנערך בסטוקהולם בשנת 1910 הציע הגאולוג השוודי גרארד דה גיר כי השם ישמש לתיאור רשמי של כל מערכת שכבות עונתית-שנתית, לאחר שהבחין בדמיון שבין ריבוד משקעים לטבעות שנתיות בחתכי עצים. עם זאת, הרעיון לפיו מתקיים קצב השקעה שנתי או עונתי היה מוכר לפחות מאתיים שנה קודם לכן.
היווצרות ורוות
ורוות נוצרות במגוון סביבות היווצרות ימיות ואגמיות ובשינויים שנתיים ועונתיים.
ורווה אופיינית לאגם קרחוני היא משקע בן שתי שכבות:
ורוות שנוצרו בקרקעית אגם מצביעות על גילו של האגם באמצעות מספר השכבות, ומספקות מידע על אירועים גאולוגיים שהשפיעו על התפתחותו.
בנוסף לשינויים עונתיים בתהליך ההשקעה וההרבדה, היווצרות ורוות תלויה בסביבה דלה בחמצן או כאשר מי הקרקעית מלוחים מאוד. בסביבה כזו אוכלוסיית היצורים במים דלילה ולא מתקיימים תהליכי ערבול ביוגניים (bioturbation) המשנים את הריבוד העדין של המשקע. דבר זה מאפשר את שימור הריבוד המקורי.
בישראל
סלע מקומי שנוצר על ידי ורוות הוא חוואר הלשון האופייני לאזור דרום ים המלח. חוואר הלשון נוצר בתקופת הפליסטוקן. בתקופת הקיץ נוצרו שכבות דקיקות ובהירות של ארגוניט ואילו שכבות כהות יותר של חומר דטריטי (משקע זעיר-גרגיר שמקורו בשחק סלעים ביבשה) נוצרו בהשקעה חורפית על ידי סחף חרסיתי שהובא לאגם בחורף דרך הנחלים.
סמל ויסקונסין
החותם הגדול של מדינת ויסקונסין הוא חותם המדינה הרשמי של מדינת ויסקונסין. מזכיר המדינה משתמש בו כדי לאשר פעולות ממשלתיות של המושל, חוץ מפעולות משפטיים. החותם מורכב מסמל המדינה, ובנוסף טבעת חיצונית עם המילים: "Great Seal of the State of Wisconsin" (בעברית: "סמלה הגדול של מדינת ויסקונסין") ומתחתיה 13 כוכבים המציינים את מספר המדינות שהיו לפני הקמת מדינת ויסקונסין, ה-14 במספר.
בסמל אפשר לראות למעלה את: במרכז, מגן המדינה: בתחתית הסמל: הסמל והחותם מדגישים רעיית צאן וכרייה. ב-1848, הקמת ויסקונסין, כריית מתכות כמו עופרת וברזל היו ענף כללי חשוב מאוד בהתפתחותה של ויסקונסין. בשלהי המאה ה-20 הופסק ההרגל עקב הידלדלות המחצבים. החותם והסמל היו חשובים בעת ניווט מנהרות מיסיסיפי אל נהרות ויסקונסין. הסמל הפסיק להיות חשוב בתחום הניווט באגמים כאשר במאה ה-19 החליפו מסילות הברזל את הספינות.
אגנש גרגיי
אגנש גרגֶיי (במקור גוטמן, בהונגרית: Gergely Ágnes; נולדה ב-5 באוקטובר 1933) היא משוררת, סופרת, מסאית ומתרגמת יהודייה-הונגרייה.
קורות חיים
גרגיי, ילידת העיירה גיומנדרד שבדרום-מזרח הונגריה, למדה אנגלית והונגרית באוניברסיטת בודפשט, ועבדה שנים רבות בהוראה ובעריכה. למן שנת 1988 התפרנסה מן הכתיבה, ובשנת 2000 זכתה בפרס קושוט, הפרס הספרותי החשוב ביותר בארצה.
בין ספריה קובצי השירה: "אתה אות על משקוף דלתי" (1963), "אהבותיי הנבחרות" (1973), "תפילה לפני כיבוי המנורות" (1985), "ארץ מלכים" (1994) ו"כל שירי אגנש גרגי" (2006); הרומנים: "המתורגמן" (1973), "השינוי של שיקגו" (1976) ו"נטולי השמירה" (2000); וקובצי המסות: "עשרים ואחת" (1982), "יומן דיווח מן הצפון" (1988) ו"מרכז אירופה היה הבטחה" (1994).
ליכטנבורג
ליכטנבורג (בגרמנית: Konzentrationslager Lichtenburg) היה מחנה ריכוז שפעל בגרמניה הנאצית בשנים הראשונות של השלטון הנאצי, בין השנים 1933–1939. המחנה היה ממוקם בטירה מתקופת הרנסאנס, בפרטין (Prettin), במחוז ויטנברג (Wittenberg), שבמדינת סקסוניה-אנהלט, חלקה המזרחי של גרמניה. הטירה בליכטנברג שימשה עוד מ-1812 כבית סוהר. בשנת 1928 נסגר המקום בשל תנאים סניטריים גרועים.
היסטוריה
בתחילת 1934 הועברה השליטה במחנות הריכוז לידיו של ארגון האס אס, שהוקם באותה תקופה, בפיקודו של היינריך הימלר. הימלר השתלט גם על כל גופי המשטרה בגרמניה (ראו ערך: משטרה בגרמניה הנאצית). האס אס השיג שליטה מלאה במערכת מחנות הריכוז; רוב המחנות הקטנים נסגרו, ועד ספטמבר 1935 נותרו במקומם שישה מחנות "רשמיים": דכאו, ליכטנבורג, זקסנבורג, אורנינבורג, אסטרווגן, וקולומביה האוס, בברלין.
כאמור, בתחילה היו במחנה אסירים פוליטיים בלבד, ואולם החל מ-1935 החלה המשטרה לעצור במחנות הריכוז לא רק אסירים פוליטיים אלא גם מי שכונו "אלמנטים לא סוציאליים" - נוודים, קבצנים, מובטלים, ועוד, וכן פושעים בעלי כמה הרשעות, וגם לליכטנבורג הובאו עצירים כאלה. כמו כן, נכלאו בליכטנבורג עדי ה', צוענים, והומוסקסואלים. לאחר פרסום חוקי נירנברג, נכלאו בליכטנבורג גם יהודים שעברו על חוקי הגזע.
מחנה ליכטנבורג תוכנן עבור 1,000 אסירים, ואולם בספטמבר 1933 היו בו כבר כ-2,000 אסירים, גברים בלבד. הצפיפות שיצרה תנאי מחיה והגיינה קשים במיוחד. רישומי המחנה מתעדים לפחות 20 אסירים שמתו במהלך קיומו של המחנה, בשל התעללות, תנאי הכליאה הגרועים, ומעשי רצח בידי אסירים פליליים.
ב-1937 החליט האס אס על צמצום המחנות הקיימים, והקמת מחנות גדולים במקומם. מחנה אורנינבורג נסגר, ובמקומו הוקם ב-1936, מחנה זקסנהאוזן. ב-1937 הוחלט על הקמת מחנה בוכנוואלד, וכל האסירים מליכטנבורג הועברו אליו. במקום האסירים הגברים נכלאו בליכטנבורג נשים; בשיאו היו במחנה 1,415 אסירות. ב-1939 הוקם מחנה הריכוז לנשים רוונסברוק; במאי 1939 הועברו 867 האסירות הנותרות בליכטנבורג לרוונסברוק. ובכך נסגר המחנה.
לאחר פינוי האסירים מן הטירה, שימש המקום כבסיסו של הגדוד השני בדיוויזיית האס אס השלישית, טוטנקופף (Totenkopf, "גולגולת המת"). מעת לעת היו בטירה גם מספר אסירים.
מייקל ד. בראון
'''מייקל ד. בראון (באנגלית: Michael D. Brown'''; נולד ב-8 בנובמבר 1954) היה מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום (FEMA) של ארצות הברית. בראון, אשר היה ממונה על ניסיונות החילוץ, ההצלה והטיפול באוכלוסיות אשר נפגעו מהוריקן קתרינה ב-2005.
ליכטנבורג
היסטוריה
בין אנשי האס אס ששירתו בטירה יש למנות את תיאודור אייקה, שהיה מפקד המחנה בין מאי ליולי 1934, מראשי האס אס, שהיה אחראי מרכזי על הקמת מחנות הריכוז ודרך התנהלותם; קארל אוטו קוך, שהיה קצין במחנה כמה חודשים ב-1935, ומאוחר יותר היה מפקד מחנה הריכוז בוכנוואלד ומחנה ההשמדה מיידנק; וארתור ליבהנשל, שהיה שליש המחנה במשך רוב שנותיו, ומאוחר יותר היה מפקד מחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק.
מייקל ד. בראון
לפני כן, כאשר עבד במחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, הוא היה נציג ארצות הברית בוועדת החירום האזרחית של נאט"ו וחבר בקבוצת העבודה של ארצות הברית-בריטניה. הוא היה יו"ר משלחות לארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) וניהל משא ומתן על הסכם שיתוף פעולה בן עשר שנים בין ארצות הברית לרוסיה.
ליכטנבורג
היסטוריה
מעט מאוד ידוע על המחנה. רק עם פתיחת הארכיב של שירות האיתור הבינלאומי בסוף אפריל 2008 החלו להיחשף מסמכים הנוגעים למחנה.
מייקל ד. בראון
בראון ספג ביקורת עקב חוסר יעילות ארגונו בטיפול במצב, אשר נתפסה על ידי הציבור כהתעלמות הממשל מהאסון. לזאת התווסף תחקיר עיתונאי שחשף כי בראון שיקר בקורות החיים שפרסם באתר FEMA ובאתר נוסף ברשת, והיה, כביכול, חסר הכישורים המתאימים עבור עבודתו. בעידוד הממשל התפטר בראון מתפקידו מעט לאחר התרחשות האסון.
ליכטנבורג
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה שימשו הקרקעות סביב הטירה כקרקעות חקלאיות. אנדרטה לזכר אסירי המחנה הוקמה בטירה בשנת 1965. בשנים 2000–2004 התנהל מאבק ציבורי על שימור הטירה, בשל כוונת הממשלה הפדרלית למכור את המקום.
בטירה נמצא היום מוזיאון של האזור ותערוכה על השימוש בטירה בעת השלטון הנאצי.
אל-מתכת
אל-מתכות הן יסודות כימיים חסרי תכונות מתכתיות. קבוצת האל-מתכות היא קבוצה אחת מתוך שלוש המחלקות בטבלה המחזורית, יחד עם מתכות ומתכות למחצה. המחלקה כוללת בתוכה בין היתר את ההלוגנים (מלבד האסטטין) ואת הגזים האצילים.
רוב האל-מתכות נמצאות בצד הימני העליון של הטבלה המחזורית. יוצא דופן הוא המימן, שמופיע בצד השמאלי העליון יחד עם המתכות האלקליות, אבל הוא מתנהג ברוב המקרים כאל-מתכת. שלא כמו מתכות, שמוליכות חשמל, רוב האל-מתכות הן מבודדות או מבודדות למחצה. אל-מתכות יכולות ליצור סריג יוני עם מתכות, או לחלופין קשר קוולנטי עם אל-מתכות ומתכות אחרות. תחמוצת של אל-מתכת יוצרת חומצה.
ישנן 19 אל-מתכות ידועות; חלקן חד-אטומיות (הגזים האצילים); חלקן דו-אטומיות (מימן, חנקן, חמצן, פלואור, כלור, ברום ויוד), והשאר הן רב-אטומיות.
רשימת האל-מתכות
האל-מתכות, לפי מספר אטומי:
ידיד בית המשפט
ידיד בית המשפט (בלטינית: Amicus Curiae) הוא מוסד משפטי המוכר בשיטות משפט שונות זה מאות בשנים. מטרתו של מוסד משפטי זה היא לסייע לבית המשפט בסוגיה כלשהי, על ידי מי שאינו צד ישיר לסכסוך הנדון.
במקור היה מוסד זה כלי להצגת עמדה נייטרלית בלבד בהליכים, תוך סיוע אובייקטיבי לבית המשפט. בהמשך התפתח המוסד כצד להליך, שאינו דווקא נייטרלי ואובייקטיבי, אלא שהוא מייצג - מתוקף תפקידו או עיסוקו - אינטרס או מומחיות שמן הראוי שיישמעו בפני בית המשפט בסכסוך ספציפי. ברוב שיטות המשפט האנגלו-אמריקאיות ולאחרונה גם בישראל, נקבע כי "ידיד בית המשפט" יצורף להליך אם יהא בנוכחותו בהליך כדי לתרום לגיבושה של ההלכה בעניין מסוים, זאת על יסוד הצגת מלוא העמדות הרלוונטיות בעניין הנדון ותוך מתן ייצוג ופתחון פה ודעת לגופים מייצגים ומקצועיים.
במשפט הרומי
המוסד המשפטי הידוע כ"ידיד בית-המשפט" התפתח בימי האימפריה הרומית. אופיו של השימוש המקורי שנעשה במוסד "הידיד” במסגרת המשפט הרומי מוצג בערך המתאים באנציקלופדיה המשפטית האמריקאית - Corpus Juris Secundum: “A friend of the court. A term applied to a bystander, who without having an interest in the cause, of his own knowledge makes suggestion on a point of law or of fact for the information of the presiding judge“ מאפייניו הקלאסיים של "הידיד” העולים מהגדרה זאת משקפים את המציאות המשפטית ממנה צמח המוסד, ואת הרציונלים העתיקים להם הוא חב את לידתו והתפתחותו: "ידיד בית-המשפט הנו צופה-צד נייטרלי ותם-לב הנחלץ לסייע לבית-המשפט לעשות צדק ממניעים טהורים".