cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמל קנדה
תומכי המגן
תומכי המגן, כתומכי השלט הבריטי, הם האריה האנגלי והחד-קרן הסקוטי אשר שניהם אוחזים ברמחים עליהם מונפים דגלים. בצד הדקסטר (בצד השמאלי מנקודת מבטו של הצופה) עומד האריה הבריטי, אוחז ברומח כסוף עם קצוות זהובים עליו מונף דגל האיחוד המלכותי (דגל הממלכה המאוחדת), אך בניגוד לשלט האצולה הבריטי, האריה אינו מוכתר ואינו מביט אל הצופה. בצד הסיניסטר (בצד ימין מנקודת מבטו של הצופה) עומד החד-קרן הסקוטי הכסוף עם קרן, פרסות, רעמה וזנב זהובים, אוחז ברומח עליו מונף נס כחול מוטען בשלושה פלר דה ליס זהובים, לציונה של צרפת המלכותית, כפי שעל השלטים הבריטי והסקוטי מופיע החד-קרן כבול, כך הוא כבול גם בשלט הקנדי שכן החד-קרן במסורת ימי הביניים נחשב כחיה מסוכנת ביותר אשר רק בתולות יכלו לרכב עליו.
הקסדה והמעטה
מעל המגן, נחה קסדה מוזהבת המייצגת את ריבונותו של הריבון על הממלכה. סביב הקסדה פרוש המעטה עשוי עלי עץ אדר בצבעי אדום ולבן - הצבעים הלאומיים של קנדה.
כתר אדוארד הקדוש
מעל שלט האצולה מופיע כתר אדוארד הקדוש אשר משמש ככתר ההכתרה הרשמי של המונרך הבריטי והקנדי. הכתר נוצר בשנת 1661 להכתרתו של מלך אנגליה צ'ארלס השני, לאחר שכתר ההכתרה הקודם הושמד בהוראת אוליבר קרומוול במהלך מלחמת האזרחים של אנגליה. על פי המסורת, הזהב ממנו הוכן הכתר נלקח מהכתר של אדוארד המודה (אדוארד הקדוש) - מלך אנגליה במאה ה-11 והפנינים נלקחו מתכשיט שהיה שייך למלכה אליזבת הראשונה.
הכתר מורכב מארבעה צלבים בסיסו, המעוטרים בארבעה פלר דה ליס שמעליהם ארבע חצאי קשתות שמעליהן מונד ובראשו צלב. במרכז הכתר כיפת קטיפה, והוא עשוי זהב טהור ובו 444 אבנים יקרות.
הופעתו של הכתר מאזכרת את היותה של קנדה מונרכיה חוקתית אשר בראשה עומד כריבון מלך או מלכה. בעיצוב המקורי של שנת 1921 הופיע כתר טיודור אולם לאחר בקשתה של המלכה אליזבת השנייה, הוחלף העיצוב לכתר הנוכחי בשנת 1957.
הציצה
ציצת השלט דומה אף היא לציצת השלט הבריטי, אריה פוסע ושומר מוכתר בכתר אדוארד הקדוש. אולם בניגוד לציצה הבריטית, האריה מחזיק בכפו אלה עץ אדר בצבע אדום, ועומד על עטרה בצבעי אדום ולבן. הציצה מהווה גם את המוטיב המרכזי בדגל המושל הכללי של קנדה, אשר מסמל את המושל כנציגו של הריבון בממלכה.
המוטו
בתחתית שלט האצולה, מעל החלקה, מופיע המוטו הלאומי של קנדה: "מים עד ים" (בלטינית: a mari usque ad mare) - פסוק המופיע ב. המוטו מתאר את מיקומה של קנדה בין שני האוקיינוסים - האטלנטי והשקט, ומקורו בגרסה הלטינית של : (בעברית: ).
השימוש הראשון במשפט על מנת לתאר את קנדה היה בספרו של ג'ורג' מונרו גרנט "מאוקיינוס לאוקיינוס" משנת 1977. גרנט, איש ציבור קנדי, כומר ומטיף פרסביטרי, השתמש במשפט לתיאורה של קנדה בדרשותיו. השימוש הרשמי הראשון היה על בעת כינוסה של האספה המחוקקת של ססקצ'ואן בשנת 1906, הוצע כמוטו הלאומי בעבור סמלה החדש של קנדה על ידי ג'ון פופ, סמל אשר אושר וניתן בשנת 1921. העיצוב המקורי לא כלל מוטו, אולם לאחר כינוסה של ועדה לבחינת עיצובו המחודש של הסמל, בהשתתפותו של פופ אושר העיצוב החדש, ואושרר על ידי דבר המלך במועצה ב-21 באפריל 1921, וניתן רשמית על ידי המלך ג'ורג' החמישי ב-21 בנובמבר באותה השנה.
החלקה
שלט האצולה נח על חלקה העשויה מזר הפרחים הלאומיים של ארבע האומות המייסדות של קנדה, האומות אשר מופיעות גם כן במגן. אנגליה מיוצגת על ידי שושנת טיודור, סקוטלנד על ידי דרדר, אירלנד על ידי שמרוק (תלתן), וצרפת על ידי פלר דה ליס אשר שימש כסמלה המלכותי של צרפת מהמאה ה-12.
ההיסטוריה של שלט האצולה
טרם איחוד קנדה אשר חל בשנת 1867 שימש שלט האצולה הבריטי כסמל הריבונות המלכותית. לקולוניות הבריטיות בצפון אמריקה הבריטית לא הוענק כל שלט אצולה, למעט ההענקות לנובה סקוטיה ולניופאונדלנד במאה ה-17. ב-6 במאי 1868, שנה לאחר האיחוד, הוענקו בצו מלכותי שלטי אצולה לקולוניות אונטריו, קוובק, ניו ברנזוויק וגם לנובה סקוטיה, אשר עובדת הענקת השלט במאה ה-17 נשכחה, ורק בשנת 1929 נתגלה השלט ההיסטורי אשר הוחזר לה. הצו המלכותי לא העניק שלט לדומיניון הקנדי, אולם איפשר לשלב את ארבעת השלטים באמצעות חלוקה לרבעים על מנת ליצור חותם גדול. שלט מחולק נוצר כסמל בלתי רשמי לדומיניון, ועם צירופה של כל קולוניה לאיחוד, שולב שלטהּ בשלט המחולק עד אשר שולבו בו תשעה שלטים שונים. השלט אשר צבר פופולריות רבה גם בקרב מוסדות השלטון אף שלא קיבל גושפנקא רשמית מהמונרך.
ב-1931, עם חקיקתו של חוק וסטמינסטר, הפכה קנדה, לצד שאר ממלכות חבר העמים, לעצמאית ומתנתקה למעשה משליטת הממלכה המאוחדת. כך הפך שלט האצולה אשר הוענק לשימוש מסוים בקולוניה הקנדית, לשלט האצולה הרשמי של המלך בזכות על קנדה, ולשם שימוש נרחב ברחבי הממלכה, ובכך החליף את השלט הבריטי אשר שימש כסמלו של המונרך הריבון ברחבי האימפריה הבריטי.
בשנת 1957 אומץ סמל חדש בו עלי עץ האדר היו אדומים.
ההבדל בין שני סמלים אלה הוא בפרשנות התיאור הרשמי של הסמל הקובע שצבע העלים צריך להיות "תואם" - והמחלוקת היא בשאלה מהו הצבע התואם של עלי עץ האדר - צבע העלים באביב (ירוק) או צבע העלים בסתיו (אדום).
בשנת 1987 אשרה אליזבת, מלכת קנדה, את הוספת מוטו מסדר קנדה לשלט לאור בקשתו של ראש הממשלה בריאן מלרוני.
מאיר דה-שליט
מאיר דה שליט (9 בדצמבר 1921 – 4 בפברואר 2007) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, דיפלומט, ואיש ציבור.
ביוגרפיה
ב-1941 התגייס לצבא הבריטי ובמלחמת העולם השנייה נלחם כקצין בבריגדה היהודית, ופעל לחילוץ אסירי מחנות ההשמדה והעלאתם ארצה.
במלחמת העצמאות התגייס לצה"ל. עם סיומה, הקים דה שליט את יחידת הקישור לאו"ם, לקראת שיחות רודוס שנוהלו לקביעת הסכמי הפסקת אש בין ישראל לערבים, והיה קצין הקישור הראשון של ישראל לאו"ם. במחלקת המודיעין הקים את ש"מ 9, יחידת הקישור לנספחים צבאיים.
ב-1949 הצטרף למחלקה המדינית של משרד החוץ, שהייתה הבסיס למוסד, ושימש כנציג ישראל בארצות הברית עד 1954. בתקופה זו הוטל עליו ליצור את הקשר הממוסד הראשון שנרקם בין קהילת המודיעין הישראלית לבין ה-CIA האמריקאי.
ב-1954 התמנה לסמנכ"ל משרד ראש הממשלה, תפקיד אותו מילא במשך 10 שנים.
ב-1964 הוקם משרד התיירות ודה שליט נקרא לשמש כמנכ"ל הראשון של המשרד. פעילותו הניחה את היסודות לפעילות המשרד, ושימשה תשתית להתפתחות התיירות כגורם מרכזי בכלכלה הישראלית.
דה שליט עסק בהתנדבות בארגונים ועמותות רבים. בין היתר היה חבר בוועד הפועל של מכון ויצמן למדע, הנהלת עמותת עלם, בהנהלת מכון וולקני, בבית התפוצות ועוד.
אחיו היה הפרופסור עמוס דה-שליט ואחותו אדריכלית הפנים והמעצבת תמר דה-שליט גולדרייך.
נקבר בעין כרמל. הותיר אחריו רעיה ושני ילדים.
דיואי ריילי
דווייט "דיואי" ריילי (באנגלית: Dwight "Dewey" Riley) הוא דמות בדיונית לצד גייל וות'רס וסידני פרסקוט בסדרת סרטי צעקה. הדמות נוצרה על ידי קווין וילאמסון, ומגולם על ידי השחקן דייוויד ארקט. הדמות הופיעה לראשונה בסרט צעקה (1996), ועוד ארבעה סרטי המשך: צעקה 2, צעקה 3, צעקה 4 וצעקה (2022). דיואי מופיע בסרטי הצעקה כשוטר, ולאחר מכן כשריף. דיואי מאחד כחות עם סידני פרסקוט (נב קמפבל) וגייל וות'רס (קורטני קוקס), ולבסוף מתחתן איתה, וביחד הם משלבים כוחות לעצור את גוסטפייס.
צעקה 1996
סידני פרסקוט, נערה צעירה אשר לומדת בתיכון וודסבורו, עם חברתה טייטום ריילי, אחותו של דיואי. גוסטפייס תוקף את סידני, ושורדת, דיואי לוקח אותה אל תחנת המשטרה בשל היותו כשוטר, והחשוד העיקרי בתקיפה הוא בן זוגה של סידני, בילי לומיס, אשר במעצר. במסיבה של סטו, ידיד של סידני, דיואי וגייל המאוהבים, מגיעים אל המסיבה כדי להודיע לה כי אביה לא נמצא. טייטום נרצחת על ידי גוסטפייס, ודיואי נדקר, הגוסטפייס מתגלה כבילי לומיס, וכ-סטו מאכר, שניהם נהרגים על ידי סידני בעזרתה של גייל.
צעקה 2
כעבור שנתיים, סידני לומדת בקולג', ודיואי ניתק קשר עם גייל. לאחר שורה של רציחות, דיואי נדקר אנושות על ידי גוסטפייס, וגייל בורחת להעזיק עזרה בחשד שהרוצח הוא קוטון ווירי, "המואשם" החף מפשע שהיה חשוד ברצח מורין פרסקוט, אמה של סידני. גוסטפייס מתגלה כמיקי אלטירי, ידיד וסטודנט בקולג' אשר סידני לומדת בו, ושותפו הוא, ננסי לומיס, אמו של בילי אששר רוצה לנקום את מות בנה, ומחזיקה את גייל כבת ארובה, המניע של מיקי היה להתפרסם כרוצח סדרתי. מיקי מת על ידי ננסי על מנת להסיר איום פוטנציאלי, ומיקי יורה בגייל. קוטון ווירי וסידני הורגים יחד את ננסי, ומיקי מתגלה כחי, אך נורה על ידי גייל וסידני.
צעקה 3
כעבור שלוש שנים, סידני פרסקוט מתגוררת בבית בדרום קליפורניה. שם היא חיה הרחק מהעיר, וגייל שכבר לא מחפשת תהילה, אך מחפשת מסקנה על עברה המסתורי של מורין פרסקוט, עליה כתבה ספר מצליח. יום למחרת, מארק קינקייד, בלש משטרה, מיידע לגייל ודיואי על הרצח של קוטון ווירי. גייל מבקרת בסט צילומים של הסרט "דקירה: בחזרה לוודסבורו" ופוגשת על הסט את השחקנית ג'ודי יורגנשטרן, תחת שם הבמה ג'ניפר ג'ולי (פארקר פוזי), אשר מככבת בסרט "דקירה 3" את גייל וות'רס. דיואי וגייל "נפרדו", והם מרבים להתווכח. לאחר שורה של רציחות, הרוצח מתגלה כרומן ברידג'ר, במאי הסרט "דקירה", הוא מסביר לסידני שהוא אחיה למחצה, ושאמה עברה אונס קבוצתי, ומסרה את רומן לאימוץ, רומן בעיקר כעס על כך שהחיים שהיו לסידני עם אמה, מורין, ולטענתו היו צריכים להיות שלו ורוצה לסיים את הכול בכך שיהרוג אותה. השניים מתאבקים אחד בשנייה, וסידני כמעט נהרגת במאבק האלים, אך דוקרת את רומן, דיואי וגייל מוצאים את סידני לאחר הקרב, אך רומן הגוסס מנסה שוב להרוג את סידני, ודיואי יורה בראשו ומחסל את רומן. למחרת, דיואי מציע נישואין לגייל בביתה של סידני, השלושה צופים בסרט, וכשסידני סוגרת את הדלת, וכעבור כמה רגעים נפתחת, מבינה סידני שאין לה כבר ממה לחשוש ולהרגיש חופשיה.
צעקה 4
דיואי מודיע בבית החולים לג'יל שסידני חייה, ואומרת לו כי אותו דקירה בכתף יש גם לגייל. דיואי וגייל מבינים, כי איך ג'יל יודעת איפה גייל נדקרה, בזמן שג'יל פוצעת את סידני וחונקת אותה, דיואי נפצע על ידי ג'יל, ויורה בג'ודי, אך גייל מסיחה את דעתה של ג'יל, וסידני מחשמלת אותה באמצעות דפיברילטור. ג'יל קמה מחדש על רגליה, ג'יל הגוססת מנסה לדקור את סידני אך יורה בה בחזה ומתה, וג'ודי מתגלה כחייה.
צעקה 5
25 שנה לרציחות וודסבורו, טרה קרפנטר, תלמידת תיכון, נדקרת ונפצעת על ידי גוסטפייס בביתה, סם קרפנטר, אחותה של טרה, מקבלת שיחת טלפון מווס היקס, אחד מחבריה של טרה והבן של ג'ודי היקס, אומר שטרה מתאשפזת כעת בבית החולים, סם חוזרת אל וודסבורו עם בן זוגה, ריצ'י קירש, סם פוגשת בבית החולים את חבריה של טרה: אמבר פרימן, וס, ליב מקנזי והאחים מינדי וצ'אד מיקס-מרטין. סם מותקפת על ידי גוסטפייס בבית החולים אך לא נפצעת, ומספרת לטרה כי עזבה את וודסבורו בכך שגילתה שאביה הביולוגי הוא בילי לומיס. ריצ'י וסם הולכים אל דיואי ריילי (אשר פרש מתפקידו כהיותו שוטר), השניים מבקשים ממנו עזרה, ומסביר להם על החוקים, ומגרש אותם מביתו, דיואי מתקשר לסידני ומודיע לה כי גוסטפייס חזר עם שורה של רציחות חדשות, ולגייל אשר התגרש ממנה כבר יותר משנתיים, שולח הודעה. לאחר שג'ודי היקס ובנה, וס היקס, נרצחים על ידי גוסטפייס, גייל פוגשת בזירת הרצח את דיואי אשר כועסת עליו ששלח לה הודעה ולא התקשר. סם מבינה כי אין אף אחד בבית החולים לא שומר על טרה, דיואי וסם בדרך אל בית החולים בזמן שגוסטפייס מתקשר אליהם, סם לוקחת את הזמן ולבסוף מגיעים ומבריחים את הגוסטפייס, ולפתע מגיע שוב ומתאבק בדיואי, אך דיואי מכניע אותו, ובזמן שעושה וידוא הריגה, דעתו מוסחת על ידי ניידו, וגוסטפייס הורג אותו. גייל המתאבלת פוגשת את סידני, ורוצות לעזור לסם לעצור את הגוסטפייס, אך מסרבת ועוזבת את העיר עם טרה וריצ'י, וסידני שמה מכשיר מעקב ברכבו של ריצ'י, טרה שכחה את המשאף שלה, וטוענת שהוא נמצא בביתה של אמבר אשר עורכת מסיבה, השלושה מגיעים אל ביתה, וסידני מודיעה לסם שזהו הבית של סטו מאכר, אשר עשה עם בילי את הטבח. הגוסטפייס מתגלה כאמבר ולאחר מכן גם ריצ'י, המניע שלהם היה ליצור סרט "דקירה" חדש בגלל אכזבתם של הסרט הקודם, אז השניים החליטו לצאת למסע הרג חדש ולהחזיר את צוות השחקנים המקורי. נוצר מאבק בין אמבר לסידני וגייל, ואמבר מצהירה כי היא זאת שהרגה את דיואי, השתיים מעלות אותה באש, וריצ'י נרצח על ידי סם, אמבר תוקפת את הקבוצה אך נורת על ידי טרה. סם מודה לגייל וסידני על עזרתן, וגייל אומרת לסידני שלא תכתוב על הרציחות שקרו אמש, אלא תכתוב מחווה לדיואי.
מאיר להב
מאיר להב (נולד ב-27 ביוני 1936) הוא פרופסור לכימיה בפקולטה לכימיה מכון ויצמן למדע. חתן פרס ישראל לחקר הכימיה והפיזיקה לשנת 2016 וחתן פרס וולף לכימיה לשנת 2021.
החל משנת 2022 חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה
להב נולד ב-1936 בסופיה בירת בולגריה, ובשנת 1948 עלה לישראל. הוא למד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1962 סיים לימודי תואר שני בכימיה פולימרית. לאחר מכן החל בלימודי תואר שלישי במכון ויצמן למדע, אותם סיים ב-1967 בהנחיית גרהרד שמידט. את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת הרווארד במחקר משותף עם פול בארטלט, וב-1971 חזר לישראל.
תחום מחקרו של להב התמקד ביצירה של מערכות אופטיות באמצעות קריסטלוגרפיה.
האשמת הקורבן
האשמת הקורבן היא ביטוי המתאר מקרה שבו קורבן של פשע או כל פעולה פסולה אחרת נתפס כבעל אשמה חלקית או מלאה ביחס לפעולה שנעשתה בו או לנזק שנגרם ממנה. הכתיבה התאורטית על נושא זה מציעה למתן את התפיסה הזו, שלפיה הקורבנות אשמים בעוול הנגרם להם.
מאיר להב
ביוגרפיה
להב הוא פרופסור מן המניין במכון ויצמן מאז 1982 והוא ראש הקתדרה לכימיה.
להב היה נשוי למורה יונה להב ואב לשלושה. בתו, מיכל, היא מדענית סגל בכירה במחלקה לכימיה של חומרים במכון ויצמן, וחתנו הוא פרופ' פרננדו פטולסקי מאוניברסיטת תל אביב.
האשמת הקורבן
הכתיבה על האשמת הקורבן מתייחסת בייחוד למקרים של תקיפה או הטרדה מינית, התעללות, אונס, התמכרות, פוסט-טראומה צבאית, רשלנות רפואית, נזקי גוף וכן במקרים שבהם הקורבנות הכירו את תוקפיהם, או התקשו להתנגד לפגיעה בשל הימצאותם תחת השפעת חומרים פסיכו-אקטיביים.
מאיר להב
פרסים והוקרה
ב-1975 הוענק לו פרס ברגמן לכימיה וב-1985 זכה בפרס קולטהוף. בשנת 2018 זכה בפרס א.מ.ת בכימיה.
750-759 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 759 - 750 לפנה"ס
מאיר להב
פרסים והוקרה
מחקריו המשותפים של להב עם לסלי ליזרוביץ מצאו בין היתר הוכחה לקשר שבין כיראליות מולקולרית ומאקרוסקופית. במשותף הם זכו ב-2009 במדליית החברה הישראלית לכימיה, ב-2016 בפרס ישראל לחקר הכימיה והפיזיקה וב-2021 בפרס וולף לכימיה.
האשמת הקורבן
קמפבל וראג'ה טוענים כי האשמת הקורבן היא דפוס חברתי של "תקיפה מתמשכת" - אשר מגביר את הטראומה שחווים קורבנות לאחר הפגיעה. דפוסי תגובות כאלה כוללים, לצד האשמת הקורבן, גם הבעת אי אמון בסיפורו, מזעור של חומרת הפגיעה, מתן טיפול בלתי הולם בידי צוותים רפואיים או אחרים ועוד.
טביעת הביטוי וזיהויים ראשונים בספרות
ספרו של ריאן נכתב כדי להפריך את הטענות בספרו של דניאל פטריק מויניהאן "המשפחה הכושית: המקרה לפעולה לאומית" (מכונה גם "דו"ח מויניהאן"), משנת 1965 . מויניהאן מבסס את התאוריה בספרו על שלוש מאות שנים של יחס נפשע כלפי אפרו-אמריקנים בידי לבנים, ובפרט במבנה הייחודי האכזרי של עבדות אמריקנית. לטענת מויניהאן, בניגוד למה שנעשה באמריקה הלטינית, בארצות הברית נוצרה שבירה של מבנה המשפחה האפרו-אמריקנית. שבירה זו באה לידי ביטוי בשיעור גבוה של לידות מחוץ למסגרת נישואים, אבות נעדרים ומשקי בית חד-הוריים. מויניהאן מתאר קורלציה בין נסיבות אלו לבין חוויית דחייה, שיעורי תעסוקה נמוכים, הישגים לימודיים ירודים וחוסר הצלחה כלכלית בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקנית. מויניהאן ביקש לקדם תוכניות הממשלה לחיזוק את המשפחה הגרעינית האפרו- אמריקנית.
ריאן התנגד לנטייתו של מויניהאן להסביר את העוני של הקהילה האפרו-אמריקאית באמצעות מבנה המשפחה שהיה שכיח בה. לשיטת ריאן, הסבר זה מעביר את האחריות לעוני מצב מגורמים חברתיים-מבניים להתנהגויות ולדפוסים התרבותיים של העניים עצמם. כמו כן, ריאן ביקר את מויניהאן על כך שהלה לא התייחס לתפקיד הכנסיות בהסרת האחריות לעוני מגורמים מדינתיים.
למרות הנטייה לייחס את הביטוי "האשמת הקורבן" לריאן, ישנם חוקרים נוספים שתיארו תופעה זו. כך למשל, בשנת 1947 תיאודור אדורנו הגדיר את מה שייקרא מאוחר יותר "האשמת הקורבן," כ"אחת התכונות המרושעות ביותר של האופי הפשיסטי".
מניעים
השערת העולם הצודק הוכחה כמקשרת בין האשמת הקורבן למקרי אונס ומקרי אלימות אחרים, כאשר ישנם מחקרים רבים המראים כי אנשים המאופיינים ברמות גבוהות של הטיה קוגניטיבית זאת, נוטים להאשים את הקרבן יותר מאנשים שנמוכים בהטיה זאת. אמונה משמעותית שנמצאת במתאם עם האשמת הקרבן במקרי אונס היא האמונה במיתוסים על אונס.
האשמת קורבנות אלימות מינית, תקיפה מינית ואונס
אחד מהביטויים האופייניים של האשמת הקורבן הוא "היא ביקשה את זה" בהקשר של אלימות מינית, תקיפה מינית או אונס.
ביטוי שכיח של האשמת קורבנות אונס, האופייני לתרבויות שבהן המבנה המשפחתי הוא פטריארכלי באופן מובהק, הוא שימוש בסטיגמות פוגעניות ומאשימות. לדוגמה, תרבויות כאלה עשויות להציג אישה שהייתה קורבן לאונס (במיוחד אם הייתה בתולה עד האונס) כ"פגומה". קורבנות בתרבויות אלה עלולות לסבול מבידוד, התעללות פיזית ונפשית, סלאט-שיימינג, טקסי השפלה פומביים, נידוי על ידי חברים ובני משפחה, איסור חתונה (או איסור גירושים אם כבר הייתה נשואה), ואפילו רצח. עם זאת, גם בתרבויות הנחשבות מפותחות, סטיגמות כנגד נשים ושנאת נשים הן עדיין תופעות מושרשות.
במקרה של נשים קורבנות שנפלו קורבן לתקיפה מינית, האשמת הקורבן עשויה לבוא להתבסס על מיתוסים סקסיסטיים רווחים, כגון המיתוס שלפיו לבישת בגדים פרובוקטיביים מעוררת באורח מיידי תוקפנות מינית בגברים, או המיתוס שלפיו נשים הבוחרות ללבוש בגדים חושפניים מנסות לפתות באמצעות כך שותפים ליחסי מין, באופן שמייתר את קבלת הסכמתן המילולית לכך. מיתוסים אלה לא זכו לאישוש מחקרי: לא נמצא קשר סיבתי משמעותי בין אופן הלבוש לתקיפות מיניות.
בסיום פסק דין, שבו נדחה ערעורו של גבר שהורשע בעבירות מין חמורות שביצע בגיסתו בת ה-12 וחצי, פנה שופט בית המשפט העליון, יצחק עמית, אל קורבן העבירות ואמר:
מחקר שהתפרסם בשנת 2009 מרמז כי במקרה של גברים שנפלו קורבן לאונס, האשמת הקורבן עשויה להתבסס על תפיסת הגבריות בתרבות: לפי המחקר, גברים קורבנות אונס נוטים להאשים את עצמם בעוול שנגרם להם, מתוך תפיסה שלפיה גבר שלא הצליח להתגבר פיזית על התוקף הוא חלש, וודאי רצה בסתר במגע המיני. השפעותיהם של חלק ממקרי אונס כאלו על הנפגעים כוללות פגיעה בדימוי העצמי הגברי, בלבול לגבי הנטייה המינית ותחושת כישלון.
במקרים רבים, התקשורת נוקטת בהאשמת הקורבן כתגובה לאירועים שונים של אלימות מינית ואונס, וכך היא משמשת סוכנת של האשמת הקורבן ותרבות האונס.
גישה מנוגדת
רוי באומיסטר, פסיכולוג חברתי, טען כי האשמת הקורבן אינה בהכרח תמיד מוטעית. הוא טען שהתייחסות לאחריות האפשרית של הקורבן בקטטה עשויה להוות ניגוד חשוב להסברים אופייניים של אלימות ואכזריות, אשר מציגים את דמות הקורבן כחף מפשע. לדבריו, תפיסת קורבנות כאנשים חפים מפשע ובעלי כוונות טובות שמותקפים לפתע על ידי רשעים בעלי כוונת זדון היא בגדר מיתוס (בלשונו: "המיתוס הקלאסי של הרוע הטהור"). באומיסטר מתאר את המיתוס הזה כעיוות אפשרי של העבירה על ידי הקורבן, המבקש למקסם אותה.
דוגמאות מפורסמות
דוגמה להאשמת הקורבן בתוך מערכת המשפט ובתקשורת במערב ניתן לראות במקרה משנת 2011, שבו ילדה בת 11 הייתה קורבן לאונס קבוצתי חוזר ונשנה בקליבלנד, טקסס. סנגורם של האנסים האשים את הילדה כי היא מפתה גברים. בניו יורק טיימס הופיע מאמר ביקורתי שהאשים גם הוא את הקורבן. מאוחר יותר פרסם העיתון התנצלות. מקרה נוסף הוא משפט אזרחי שנערך בשנת 2013 בלוס אנג'לס: בית ספר מחוזי האשים ילדה בת 14 בכך שמורה בבית הספר התעללה בה מינית. עורך הדין מטעם המדינה טען כי מניעת ההתעללות הייתה על אחריותה של הקטינה. בטענה זו הניח עורך הדין את כל האשמה על הקורבן ופטר את העבריין מכל אחריות. למרות זאת, בית המשפט פסק כי תלמיד קטין שהותקף מינית על ידי המורה אינו אחראי למניעת התקיפה. בשנת 2015, שופט בריטי ביקר אישה שנאנסה על ידי שני גברים על כך ששתתה יותר מדי, התייחס אליה כ"לא מאוד חכמה", וציין כי "השליכה את עצמה על גברים רבים". למרות זאת, אותו שופט הרשיע את שני הגברים בפגיעה בחסר ישע.
דוגמה נוספת לפרקטיקה של האשמת קורבנות היא תקיפה של נשים הודיות בחומצה בניסיון להעניש אותן על מה שנתפס כאחריותן לעוול שחוו. מקרה כזה אירע בניו דלהי בשנת 2005, אז קבוצה של גברים שפכה חומצה על נערה בת 16 כי האמינו שהיא גרמה לגבר לגירוי מיני.
במקרה נוסף מדצמבר 2012 שזכה לסיקור בעולם, אישה נאנסה ונרצחה בהודו, וכמה פקידי ממשלה הודיים ומנהיגים פוליטיים האשימו את הקורבן. רבים מהמעורבים התנצלו בסופו של דבר.
בסומליה, קורבנות של התעללות מינית נחשבים ככאלה הראויים לסבל, נידוי חברתי והטרדה. דוגמה למקרה שהתרחש בסומליה היה החטיפה והאונס של נערה בת 14 בשם פטימה. בעקבות האונס, נעצרו האנס והנערה כאחד. קצינים החזיקו את הנערה שבויה במשך חודש ואנסו אותה. במקרה אחר, שאירע ב-2008, נערה סומלית בת 13 בשם עאישה איברהים הוצאה להורג על ידי הקבוצה המיליטנטית ג'יהאד א-שבאב, בעוון ניאוף על פי חוקי השריעה, לאחר שניסתה להתנגד לאנסיה.
אנליזה מרוכבת
אנליזה מרוכבת היא ענף של המתמטיקה העוסק בחקר פונקציות הולומורפיות, כלומר פונקציות שהן מרוכבות (פונקציות המוגדרות על פני המישור המרוכב ומקבלות ערכים מרוכבים) וגזירות. לגזירות מרוכבת השלכות גדולות יותר מאשר גזירות ממשית. לדוגמה, כל פונקציה הולומורפית מיוצגת על ידי טור חזקות (הקרוי טור לורן) בטבעת, ולכן היא אנליטית. בפרט, פונקציות הולומורפיות גזירות אינסוף פעמים, עובדה שאינה נכונה בהכרח עבור פונקציות ממשיות. רוב הפונקציות האלמנטריות, כגון פולינומים, פונקציות מעריכיות ופונקציות הטריגונומטריות, הן פונקציות הולומורפיות.
הישגים עיקריים
אחד הכלים המרכזיים באנליזה מרוכבת הוא האינטגרל המסילתי. אינטגרל על מסילה סגורה של פונקציה הולומורפית המוגדרת בתחום פשוט קשר, יהיה שווה תמיד ל-0 (משפט זה ידוע כמשפט אינטגרל קושי). ערך של פונקציה הולומורפית בתוך דיסקה ניתן לחישוב על ידי שימוש בנוסחת אינטגרל קושי. אינטגרלים מסילתיים משמשים לעיתים קרובות כאמצעי לחישוב אינטגרלים ממשיים (למשל על ידי משפט השאריות). ההתנהגות הבלתי רגילה של פונקציה הולומורפית ליד נקודות הסינגולריות שלה מתוארת על ידי משפט קזוראטי-ויירשטראס. פונקציות שהנקודות הסינגולריות שלהן הן או קוטב או נקודת סינגולריות סליקה נקראות פונקציות מרומורפית. טורי לורן דומים מאוד לטורי טיילור, אך שונים מהם בכך שהם מאפשרים לחקור את התנהגות הפונקציה סמוך לנקודות הסינגולריות שלה.
משפט ליוביל הוא משפט חשוב הגורס כי פונקציה הולומורפית החסומה בכל המישור המרוכב בהכרח פונקציה קבועה. שימוש במשפט זה הוא במתן הוכחה קצרה של המשפט היסודי של האלגברה, הטוען ששדה המספרים המרוכבים סגור אלגברית.
תכונה חשובה נוספת של פונקציות הולומורפיות היא שערכים של פונקציה הולומורפית המוגדרת בתחום נקבעים על ידי הערכים שהיא מקבלת במעט מאוד נקודות. עובדה זו מאפשרת להרחיב תחום של פונקציה של פונקציות ("המשכה אנליטית"), כגון: פונקציית זטא של רימן.
היסטוריה
אנליזה מרוכבת היא אחד מענפי המתמטיקה שפותחו במהלך (מקצתה גם לפני) המאה ה-19. בין מפתחי האנליזה המרוכבת נמנים אוילר, גאוס, רימן, קושי, ויירשטראס ועוד מספר חוקרים במהלך המאה ה-20. אמיל פיקאר הוכיח את משפטי פיקארד הקטן והגדול ב-1879 וב-1880, בהתאמה.
לאנליזה המרוכבת שימושים רבים בתחומי הפיזיקה וההנדסה השונים, כמו גם שימושים תאורטיים בחקר תורת המספרים (כגון הוכחת משפט המספרים הראשוניים). בתקופה המודרנית הפכה האנליזה המרוכבת לפופולרית בעקבות תמונות פרקטלים הניתנים לבניה על ידי שימוש בחזרות של פונקציות הולומורפיות, המפורסמת שבהם היא קבוצת מנדלברוט. יישום חשוב נוסף של האנליזה המרוכבת נעשה בתורת המיתרים.
כוח המשימה באורוזגאן
כוח המשימה באורוזגאן היה כוח צבאי מיוחד של צבא הולנד אשר השתתף במלחמת אפגניסטן בין השנים 2006–2010.
היסטוריה
ב-2006 אישר הפרלמנט של הולנד שליחת 1,200 חיילים לאפגניסטן במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. החיילים היו אמורים להישלח למחוז אורוזגאן ככוח שמירת שלום שנועד גם לפתח תשתיות להקמת דמוקרטיה אפגנית ומשטרה אפגנית עצמאית. מרבית החיילים ההולנדים הוצבו בסמוך לבירת מחוז אורוזגאן תרין כות בבסיס הרב-לאומי בתרין כות שנודע גם בכינוי "קמפ הולנד". השאר הוצבו במספר מחנות קטנים בכפרים הסמוכים.
במהלך השנים הוגדל הכוח ההולנדי באפגניסטן, והוא כלל בשיאו 1,400 חיילים. הכוח ההולנדי היה מצויד גם בכלי רכב משוריינים, שישה מסוקי בואינג AH-64 אפאצ'י, חמישה מסוקי Eurocopter AS532 Cougar, ותותחי הוביצר ממוכנים בקוטר 155 מ"מ. אל הכוח ההולנדי הוכפפו גם מספר מטוסי F-16 של חיל האוויר ההולנדי שהוצבו בשדה התעופה בקנדהאר. לצד החיילים ההולנדים כלל הכוח גם 390 חיילים אוסטרלים ובהמשך גם חיילים מהצבא האפגני הלאומי.
ביוני 2007 פתח הטליבאן במתקפה גדולה באורוזגאן כנגד ההולנדים. המתקפה הפכה לסדרת קרבות קשים שבמהלכם נהרגו 25 חיילים הולנדים ו-140 נפצעו. בין ההרוגים היה גם בנו של הגנרל פיטר ואן אום, שנהרג בפיגוע יום אחד בלבד לאחר שאביו הפך לרמטכ"ל הצבא ההולנדי. ב-29 במאי 2009 הוענקה למרקו קרון, אחד מחיילי הכוח, מדליית המסדר הצבאי של וילם - עיטור הגבורה הגבוה ביותר של צבא הולנד, שלא הוענק למעלה מ-50 שנה.
ב-2010 נגמר המנדט שהעניק הפרלמנט ההולנדי לפעילות הכוח באורוזגאן, והחיילים ההולנדים עזבו את הארץ. הולנד הפכה למדינה הראשונה שסיימה את פעילותה המבצעית באפגניסטן.
ריי בלנשרד
חינוך וקריירה
בלנשרד נולד בהמונטון, ניו ג'רזי. הוא השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה ב-1967, ותואר דוקטור באוניברסיטת אילינוי 1973. הוא המשיך למחקר פוסט-דוקטורנטי באוניברסיטת דלואיז (קנדה), אחרי כן קיבל משרה במכון המתאמי בברמפטון (עיר באזור המטרופוליטני של טורונטו). שם פגש את מורו, הרופא הצ'כי ממוצא יהודי קורט פרונד, באותה עת, פרונד ערך ניסוי חלוצי, על סירוס כימי כטיפול לתוקפי-מין. ב-1980 הצטרף בלנשרד למכון הפסיכיאטרי קלארק בקנדה (עתה חלק מהמרכז להתמכרות וטיפול נפשי שם), בו הוא עובד עד היום. בשנת 1995 בלנשרד התמנה לראש המערכה לסקסולוגיה קלינית בתוכנית למשפט ובריאות הנפש של מכון CAMH, כמו כן, משמש בלנשרד כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת טורונטו. הוא שימש חבר בוועדה לענייני מגדר ומיניות של מחברי ה-DSM-4, ונמנה עם עורכי המהדורה החמישית של הספר. על פי אינדקס הציטוטים האקדמי אתר המדע (Web of Science), מאמריו המדעיים צוטטו למעלה מ-1800 פעמים, עם של 27.
רבים ממחקריו של בלנשרד עסקו בפרידיספוזיציות הבילוגיות להתפתחות נטיות מיניות, לגיטימיות ופתולוגיות כאחד.
דיאתזה ביולוגית להומוסקסואליות – אפקט סדר הלידות האחאי
לפי הממצאים, סיכויו של אדם להתפתח למצב של קיום יחסי מין עם גברים בבגרותו (או להזדהות כהומוסקסואל) הוא 2%, כל אח מגדיל את סיכויי הפרט ב-33% (בחישוב כללי התרומה היא בסביבות 2.6%) ביחס לאוכלוסייה, והסיכוי הטוטאלי של אדם להיות מושפע מאפקט סדר הלידות הוא בסביבות 4.6% (2, ועוד 2.6% יחדיו).
יש לציין כי בלנשרד עצמו אינו רואה באפקט סדר הלידות הסבר בלעדי להומוסקסואליות, והוא סבור כי למצבים מסוימים של התנהגות הומוסקסואלית עשויים להיות הסברים אחרים.
דיספוריה מגדרית בקרב זכרים (Male-to-Female GD)
בלנשרד טבע את המונח "אוטוגינאפיליה" (Autogynephilia) לתיאור גברים אשר יש בהם כמיהה חזקה ועקבית להיות נשים (לאו דווקא בהקשר מלבוש), ושהם תמיד מגורים מינית מכמיהה זו.
מבחינה אטיולוגית, בלנשרד מציע לחלק את ציבור הנשים הטראנסקסואליות לשני סוגים, שהוא מכנה "טרנסקסואליות הומוסקסואליות" ו"טראנסקסואליות הטרוסקסואליות", לתיאור משיכתן המינית של הראשונות לזכרים והשניות לנקבות (הקריטריון לזכריות הוא מין כרומוזומאלי), כשמטרתו של בלנשרד להדגיש את השוני האטיולוגי לשני סגנונות החיים הללו. חלוקה זו בעייתית משתי סיבות; היא צרה ומשייכת את המושג מין לכרומוזומאלים בלבד, בעוד שבעולם הסקסולוגיה, למונח מין יש מספר קריטריונים, ביניהם רמות הורמונאליות, פנוטיפ. הסיבה השנייה היא שהחלוקה מבלבלת והופכת את היוצרות – מקובל שאישה טרנסקסואליות שהיא "הומוסקסואלית" היא למעשה מי שנמשכת לנשים ולא לגברים (מבלי לייחס חשיבות לקריטריון הכרומוזומאלי), וכן ההפך, אישה טרנסקסואלית שנמשכת לגברים היא למעשה הטרוסקסואלית. מסיבות שצוינו ואחרות, ממצאיו של בלנשרד זכו לביקורת רבה בקהילת הטרנסקסואלים באופן כללי.
הפסיכולוג והמתמטיקאי ג'יי מייקל ביילי, ואן לורנס הביעו מידת מה של הסכמה עם תפיסתו של בלנשרד את האטיולוגיה של טרנסקסואליות. ביילי גם הוא ספג ביקורת על הצגת רעיונותיו של בלנשרד, בחיבור משפיע שכתב בנושא.
בלנשרד הציע גם חלוקות נוספות אך טען שנחוץ מחקר נוסף אודותיהן.
בלנשרד תומך במימון ציבורי לניתוחים לשינוי מין, כטיפול (שהוא מגדיר כפליאטיבי), משום שהוא מאמין, על סמך ראיות שהצטברו במרוצת השנים, שטיפול זה אכן מטיב עם רווחתן האישית של נשים טרנסקסואליות, ומקדם את השתלבותן בחברה.
טלאופיליה
בלנשרד טבע את המונח "טלאופיליה" (Teleiophilia) לתיאור משיכה מינית לאנשים מבוגרים - זקנים יחסית. המונח שמיש בספרות הסקסולוגית.
5 DSM
בלנשרד הוא יושב ראש הוועדה הכותבת בנושא פאראפיליות במהדורה החמישית של ספר האבחנות הפסיכיאטרי - DSM.
מחלוקת סביב מינוי
מתוקף המחלוקת שעורר בלנשרד בקרב קהילת הטרנסקסואליות. זכה מינויו זה לביקורת מצד פעילי זכויות להט"ב קנדיים.
פאראפיליות
בלנשרד הציע לשכתב את ההגדרה המקצועית המובאת ב-DSM-4 לתופעת הפדופיליה, אל ה-DSM-5, הוא הציע להתחיל בשינוי שם האבחנה מפדופיליה ל"הפרעה פדופילית" - פעולה שקרא לביצועה כבר במספר פרסומים, וסיבותיה בין היתר, היא ההבחנה הכללית שבלנשרד מבקש להטמיע בעולם הפסיכולוגיה - הבחנה בין פאראפיליה כשלעצמה, לבין הפרעה-פאראפילית (Paraphilic disorder) - מונח המדגיש את היות הפאראפיליה אגו-דיסטונית לבעילה (כלומר, הפרט חש אנטגוניזם כלפי הפאראפיליה שלו). בלנשרד ציין דעות דומות בקרב עמיתיו, דוגמת ריצ'רד גרין,
בשנת 2008 פרסם בלנשרד, יחד עם מספר עמיתים ממכון CAMH ואוניברסיטת טורונטו, מאמר משפיע המציע לכלול את המונח "הבפיליה" (Hebephilia), המתאר משיכה מינית לילדים בגיל 11–14 במהדורה החמישית של המדריך. מצד אחד, ההצעה ספגה לביקורת ממספר פסיכולוגים ידועים, מהמישור המגדרי-מיני והמשפטי. המבקרים טענו שהצעתו של בלנשרד מבקשת להדביק תווית פתולוגית על התנהגות שאינה בהכרח בעייתית מבחינה ביולוגית - כל מקרה לגופו. בין המקרים היו הפסיכולוג והעורך-דין, עורך ה-DSM-4 , הפסיכולוגית המשפטית , ורופא המין. מצד שני, היו מי שטענו שהצעתו של בלנשרד אינה הולכת מספיק רחוק, כלומר שצריך להרחיבה ולפתח עוד יותר את החקיקה בנושא, ולא ההפך, כמו למשל הפסיכולוג-סקסולוג, המומחה לטיפול בהתעללות מינית בילדות,.
על התנהלות הוועדה לחיבור הפרק על פאראפיליות ב-DSM-5
בלנשרד ציין בריאיון לפרופסור לביו-אתיקה אליס דרגר (Alice Dreger):
ביקורת
הפסיכיאטר והסקסולוג ריצ'רד גרין חולק על טענתו של בלנשרד כי יש להכיר בתופעת ההבפיליה כפסיכופתולוגיה.
מנדל
מנדל הוא שם אירופי הנפוץ ביהדות אשכנז, שפירושו "שקד" (בעיקר בשמות משפחה: מַנְדְל) או קיצור חיבה לשם מנחם (בעיקר בשמות פרטיים: מֶנְדְל. השם הוא קיצור המילה מנחם עם צורת ההקטנה היידישית "'דְל"). {{פירושונים|אישים ששם משפחתם מנדל:
אחרים:
ראו גם
}}
שטח הפסולת של האוקיינוס ההודי
שטח הפסולת של האוקיינוס ההודי הוא מקבץ של פסולת ימית, שנוצרה על ידי האדם ונישאת על גבי מערבולות של זרמי ים (Gyre) באזור האוקיינוס ההודי. שטחו הוערך בשנת 2011 בכ־2,183,480 קילומטר רבוע, משקלו כ-2,185 טון, וריכוז הפסולת בשטח הוא כ-10,000 טון לקמ"ר.
מדובר בשטח הפסולת הימית השלישי בגודלו מבין חמשת שטחי הפסולת הימים בעולם (לאחר צפון האוקיינוס השקט ששטח הפסולת שבו היא 8,095,000 קמ"ר, וצפון האוקיינוס האטלנטי ששטח הפסולת שבו הוא 3,625,753 קמ"ר), אך הדליל ביותר ובעל כמות הפסולת המועטה ביותר מבין כל שטחי הפסולת באוקיינוסים.
הפסולת מורכבת מחלקי פלסטיק צפים, משקע כימי וחומרים נוספים. שטח הפסולת אינו נראה כגוש רציף, והחלקים הנראים בעין הם בעיקר רכיבי הפסולת הגדולים יחסית. בדומה לשטחי הפסולת הצפה בשאר האוקיינוסים, הפלסטיק מתפורר לחלקים קטנים והולכים ככל שעובר הזמן, עד לרמת הפולימר.
מחקר
ההשערה על קיומו של שטח פסולת נרחב באוקיינוס ההודי הועלתה לראשונה על ידי מסמך שפורסם על ידי מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA) בשנת 1988, על בסיס תוצאות של מחקרים שבוצעו באלסקה בשנים 1985 עד 1988 והתמקדו באזור צפון האוקיינוס השקט. מחקרים נוספים על פסולת ימית שנסחפה לחופים באזור האוקיינוס ההודי העלו כי ייתכן שיש מצבור פסולת גם באוקיינוס ההודי.
בשנת 2010 החל מחקר טרנס-אוקייני של ארגון 5 Gyres שמטרתו לקבוע אם ההשפעה של הפסולת באזורים של צפון האוקיינוס האטלנטי וצפון האוקיינוס השקט, דומה להשפעתו גם על דרום האוקיינוס האטלנטי, דרום האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי. צוות המחקר אסף דגימות פלסטיק בשטח המשתרע על פני כ-4,800 ק"מ באוקיינוס ההודי, בין העיר פרת' באוסטרליה לפור לואי בירת מאוריציוס, וקבע כי למרות דלילותו היחסית של שטח הפסולת, האוקיינוס ההודי הושפע ממצבורי פלסטיק באופן דומה להשפעתו בזרמי הים של שאר האוקיינוסים, במה שכונה על ידי מייסדת הארגון "מרק דק של פלסטיק".
מחקר משנת 2019 טוען כי דלילותו היחסית של הפסולת באוקיינוס ההודי נובעת מרוחות המונסון החזקות הדוחפות את הפסולת מערבה, לכיוון חופי אפריקה הדרומיים ומשם לאוקיינוס האטלנטי. על כן הפסולת אינה לכודה בזרמי האוקיינוס ההודי באופן שיוצר "כתם" על פני המים, כפי שקורה באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט, אלא נודדת בקביעות מערבה לאוקיינוס האטלנטי.
מקורות הזיהום
מקורות הזיהום הם בעיקר המדינות בעלות קו חוף באוקיינוס ההודיː סין, שאחראית לכ-30 אחוזים מכמות הפסולת הימית העולמית; אינדונזיה הנמצאת במקום השני בעולם; סרי לנקה הנמצאת במקום החמישי בעולם; תאילנד הנמצאת במקום השישי בעולם; מלזיה נמצאת במקום בשמיני בעולם; ובנגלדש הנמצאת במקום העשירי בעולם.
שניים מבין נהרות אלה - נהר האינדוס ונהר הגנגס, הם גם המקורות העיקריים של פסולת המגיעה לאוקיינוס ההודי.
Map of the Soul: 7
Map of the Soul: 7 (בעברית: מפת הנשמה: 7) הוא אלבום האולפן הרביעי בשפה הקוריאנית של להקת הבנים הדרום קוריאנית BTS. הוא יצא לאור ב-21 בפברואר 2020, תחת הוצאת Big Hit Entertainment. האלבום הוא ההרחבה למיני-אלבום שלהם Map of the Soul: Persona והוא מכיל 5 מהשירים שלו.
הצלחה מסחרית
על פי Gaon, נמכר Map of the Soul: 7 בלמעלה מ-4.1 מיליון עותקים בתשעת הימים הראשונים לפרסומו, וכך שבר את שיא האלבום הנמכר ביותר בהיסטוריה של דרום קוריאה.
האלבום הגיע לראש מצעד הבילבורד 200, מה שהפך את BTS ללהקה שהציגה ארבעה אלבומים במקום הראשון בזמן הקצר ביותר מאז הביטלס. הסינגל "On" דורג במקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100 - הדירוג הגבוה ביותר לשיר קיי-פופ אי פעם.
הערות שוליים
undefined
Rosenrot
בעוד רמשטיין לא קידמה את האלבום באופן פעיל, הלהקה בנתה ציפייה כלפי צאתו במגוון דרכים. הסינגל הראשון מהאלבום, "Benzin", הוקרן בבכורה בבמת פארק וולהייד בברלין ולאחר מכן יצא בדיסק. האתר הרשמי של רמשטיין הציג דגימות באורך דקה של שישה מהרצועות, והציג ספירה לאחור בולטת שספרה לתאריך היציאה. קטע קצר מהפזמון מ-"Rosenrot" מתנגן ברקע של כרטיס אלקטרוני (E-card) המכיל צילומים של הלהקה ומידע בסיסי על האלבום. נכון לפברואר 2006, האלבום מכר מיליון עותקים פיזיים ברחבי העולם.
DVD בונוס במהדורה מוגבלת
המהדורה המוגבלת כוללת את התקליטור הרגיל בתוספת DVD עם שלוש הופעות חיות:
כל הופעות הבונוס הוצגו מאוחר יותר באלבום ההופעה Völkerball שיצא ב-DVD.
האונס הקבוצתי בלוד
האונס הקבוצתי בלוד היה מעשה אונס שביצעו סוחרי סמים ערבים ישראלים ופלסטינאים בצעירה יהודייה, לעיני בן זוגה. האונס אירע ב-24 באוקטובר 2003 בשכונת הרכבת בלוד.
רקע
קרבן האונס היתה צעירה כבת 24 ובן זוגה כבן 28 שצרכו סמים כבר מגיל 14. תחילה צרכו גראס וקריסטל עד שהתדרדרו לשימוש בהרואין. שני בני הזוג נפגשו בתוכנית גמילה מסמים בכפר איזון (כפר טיפולי בקיבוץ שדות ים) והפכו לבני זוג. בראיון שנערך הצעירה סיפרה כי מקרה האונס איננו היחידי שחוותה: כשהייתה בת 12 נאנסה על ידי אדם זר, שתקף אותה בכניסה לבית חברתה. הצעירה העידה כי מעולם לא סיפרה לאיש על האירוע, ומאז הפכה סגורה ומופנמת.
השתלשלות האירועים בערב המקרה
בשלב זה, חלק מהתוקפים החלו לנגוע בצעירה בחלקי גוף שונים ולאיים על חיי הזוג לבל יתנגדו. לאחר מכן הכניסו התוקפים את בני הזוג לרכב ההרוס-למחצה ופתחו בנסיעה פרועה אל עבר פרדס. בפרדס, הורד הצעיר מן הרכב, והצעירה הוחזקה במושב האחורי כאשר התוקפים מוסיפים לבזוז את הרכב ולהרסו כליל. חלק מהתוקפים הפשיטו את הצעירה בעודם מרחיקים את בן זוגה מרחק-מה מן הרכב, מרתקים אותו לקרקע באופן שמנע ממנו לזוז ומאיימים עליו. החל משלב זה ביצעו התוקפים בנערה אונס קבוצתי אכזרי תוך איומים חוזרים על כוונה לרצוח את הצעירה אם לא תשתף פעולה. האונס כלל מעשי סדום ומין אוראלי בכפייה בזה אחר זה ובמשך זמן רב, לעיני בן זוגה שנותר מרותק לקרקע ללא יכולת להתנגד או להתערב בנעשה. במהלך האונס הוכה חברה של הצעירה והושפל על ידי סוחרי הסמים. בחלוף הזמן נאספו סביב הרכב אנשים נוספים משולהבים שלא לקחו חלק באונס עצמו אך חלק מהם בזזו את הרכב.
לאחר כשעתיים שבהם נאנסה הצעירה גנב אחד התוקפים את הג'יפ. בשלב זה התפזרו התוקפים כשהם מותרים את הזוג בפרדס.
הטיפול המשטרתי באירוע
לאחר שהאירוע הסתיים וסוחרי הסמים עזבו את המקום, מיהרו בני הזוג לכביש הסמוך וביקשו מאדם שעבר באזור להזעיק משטרה. כשהתקבלה קריאה במשטרה על הימצאותם של הצעירים בכביש הסמוך לפרדס, נלקחו השניים לתחנת משטרת לוד לתחקיר ראשוני. שני הצעירים היו נסערים, וגורמים במשטרה סיפרו כי הצעירה הייתה שרויה במצב נפשי קשה מאוד. עדותו של הצעיר סייעה רבות לחקירת האירוע, משום שכללה פרטים מדויקים בנוגע לתוקפים: צבע נעליהם, פריטי לבושם ומאפייניהם החיצוניים כדוגמת העובדה כי ידו של מנהיג החבורה הייתה נתונה בתחבושת גבס.
כמעט כל שוטרי תחנת לוד גויסו למבצע לכידת התוקפים. שוטרים ושוטרות בעלי חזות נערית שוטטו בבגדים אזרחיים ברחבי שכונת הרכבת שבעיר, על מנת להניע את התוקפים לשוב ולפעול. בזכות עדות הצעיר, פעולות מודיעין משטרתיות ושליחת שוטרים סמויים לשכונת הרכבת, הושג מידע רב אודות התוקפים. התפתחות מפתיעה הייתה הירתמותם של ראשי סוחרי הסמים בשכונת הרכבת לסיוע בלכידת מבצעי האונס, אשר נבעה מחששם מפני סיקור תקשורתי של המתבצע בשכונה ומפני פגיעה בעסקיהם. יומיים לאחר האירוע נעצרו כל המעורבים באונס. לאור העדויות והממצאים, לא נותר להם אלא להודות באשמה. זהות חלק מהנוכחים המשולהבים, שנכחו במקום ובזזו את רכב השטח, אך לא השתתפו באונס עצמו, לא נודעה.
הסיקור בתקשורת
בשל חומרת האירוע והמעשים שבוצעו במהלכו, המקרה סוקר באמצעי התקשורת. הסיקורים הרבים מציגים פרשנויות מגוונות לאירוע. כך למשל, באחד מאתרי החדשות נכתב כי "לאחר שהבינה שאין לה ברירה, הנערה התפשטה, אך ביקשה מהצעירים שיקיימו אתה יחסי מין 'אחד אחד'", בעוד שאתר חדשות אחר מציג ריאיון עם הצעירה ובו גרסה שונה לחלוטין, לפיה היא ביקשה מהתוקפים שלא יפגעו בה ואף ניסתה לברוח.
פאי רועים
פאי רועים (באנגלית: shepherd's pie - "שפרדס פאי" או Cottage pie - "קוטג' פאי") הוא מאפה מהמטבח הבריטי או המטבח האירי הכולל בשר טחון שעליו ציפוי העשוי מחית תפוחי אדמה. במטבח הבריטי, כאשר המנה עשויה בשר בקר היא נקראת "קוטג' פאי" וכאשר היא עשויה בשר כבש היא נקראת "פאי רועים". מאכל זה נאכל הן בבתים פרטיים והן בפאבים כמזון מהיר.
היסטוריה
המתכון להכנת המאפה פורסם לראשונה בספר בישול משנת 1791. היה זה מאכל עממי בשל מחירם הזול של מרכיביו ולכן כונה "פאי קוטג'" - שכן נאכל בבתיהם של הכפריים (הקוטג'ים) ולא בבתי האחוזה של האצילים.
המאפה עשה שימוש חוזר בבשר מבושל ובמחית תפוחי אדמה, וכך איפשר ניצולם החוזר בהיעדר קירור.
השם "פאי רועים" הופיע לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19, וכך מוכר המאפה כיום ברחבי העולם.
גרסאות של המתכון
למאפה מספר גרסאות:
הערות שוליים
Hachis parmentier
שלילת אזרחות
שלילת אזרחות או דנטורליזציה היא ביטול אזרחות של אדם בניגוד לרצונו. שלילת אזרחות מיושמת לרוב כלפי אנשים המשתייכים למיעוטים אתניים ומתנגדים פוליטיים. לעיתים היא מהווה עונש על פעולות שנחשבות על ידי המדינה מעשים פליליים, לעיתים קרובות על טעויות בתהליך ההתאזרחות כגון הונאה. מאז פיגועי 11 בספטמבר, גברה שלילת האזרחות של אנשים שהואשמו בטרור. כיוון שהזכות לאזרחות מוכרת כזכות אדם במשפט הבינלאומי, שלילת אזרחות נחשבת לעיתים קרובות להפרת זכויות אדם.
בפועל, ייתכן שלא תהיה הבחנה ברורה בין שלילה שלא בהסכמה לבין ויתור על אזרחות. מקורות מסוימים מבחינים בין דה-נטורליזציה, כהיפוך של תהליך התאזרחות, לשלילת אזרחות (denationalization) באופן כללי יותר.
היסטוריה
שלילת אזרחות יכולה להיחשב כצורה חדשה של מנהג ההגליה העתיק, שהשימוש בו פחת בעקבות הקמת בתי הכלא וצמצום השטח הנחשב טרה נוליוס. הפרקטיקה המודרנית של שלילת אזרחות התפתחה בסוף המאה ה-19 במקביל לפיקוח על ההגירה. עם צמיחתה של מדינת הרווחה, מדינות רבות אמצו חקיקה ששללה אזרחות של מי שהגרו מהמדינה, כדי להימנע מהצורך לתמוך באזרחים-שבים עניים. האימפריה הגרמנית ביטלה את אזרחותם של כל המהגרים ששהו בחו"ל במשך עשר שנים כדי להימנע מחזרתם של מהגרים שלא הצליחו להתבסס במדינות אליהן הגרו. מתאזרחים שחזרו לארץ מוצאם נאלצו לוותר על אזרחותם החדשה כיוון שנחשבו כמי שניתקו את קשריהם עם אותה מדינה. בדין הקנדי, נוהג זה נמשך עד 1974. הדין הצרפתי איפשר שלילת אזרחות מאז סוף המאה ה-19, אך עד מלחמת העולם הראשונה נעשה בו שימוש רק לעיתים נדירות.
על פי דיני זכויות האדם הבינלאומיים, על מדינות מוטלת החובה לקבל לשטחן את אזרחיהן, אך הן רשאיות לגרש לא-אזרחים. בכל רחבי העולם המערבי התקבלו חוקים בדבר אזרחות בתחילת המאה ה-20, ביניהם חוק ההתאזרחות משנת 1906 בארצות הברית, חוקים בצרפת ב-1915 ו-1927, וחוק הלאומיות ומעמד זרים בבריטניה ב-1914 ו-1918. מלחמת העולם הראשונה הגבירה את הדרישה לנאמנות של מתאזרחים, והובילה לעלייה בשלילת אזרחות; כמעט כל הצדדים הלוחמים השתמשו בשלילת אזרחות. במקרים רבים, התנגדות פוליטית (בעיקר תמיכה בקומוניזם) או חשד להזדהות עם מדינת אויב היו הסיבה לשלילת האזרחות, אם כי באופן רשמי היא נעשתה בעיקר על סמך מקום הולדתם של אנשים. חוקים שאומצו כאמצעי חירום במהלך המלחמה נשארו בתוקף גם אחריה.
תקופת השיא של שלילת האזרחות הייתה משנות ה-20 המוקדמות ועד לסוף מלחמת העולם השנייה בעקבות יצירת מדינות לאום מחדש סביב שתי מלחמות העולם. ב-1921 הכריזה ברית המועצות על שני מיליון אזרחים לשעבר של האימפריה הרוסית, "גולים לבנים", חסרי אזרחות. לאחר מלחמת העולם השנייה, שלילת האזרחות כמעט שנעלמה בעולם המערבי, עקב התחזקותם של דיני זכויות האדם. ניסיונות לשלול באופן המוני את אזרחותם של אמריקאים-יפנים וקנדים-יפנים לאחר המלחמה כשלו עקב פסקי דין של בתי המשפט ושינויים בדעת הקהל. פסיקה של בית המשפט בצרפת ובארצות הברית הגבילו את סמכות הרשות לשלול אזרחות. בבריטניה לא נשללה אזרחות כלל בשנים 1973-2002.
פיגועי 11 בספטמבר הביאו לחשש מוגבר מטרור. ממשלות ניסו לצמצם את המגבלות המשפטיות על אמצעים שנתפסו כהכרחיים כדי להילחם באיום הטרור. חוקי ההגירה מהווים כלי רב עוצמה להדיר את אלה שנחשבים כאיום על הביטחון הלאומי, אך ניתן היה להפעיל אותם רק נגד לא-אזרחים. על כן, קודמה הרחבה של שלילת האזרחות. בבריטניה שונה החוק ב-2002 כך ששר הפנים יוכל לשלול אזרחות של אנשים ללא צורך בתהליך בדיקה עצמאי לפני שהשלילה נכנסת לתוקף. לאחר שינוי החוק חלה עלייה במספר שלילות האזרחות. מדינות נוספות שקידמו חוקים שלילת אזרחות, הרחיבו, החיו מחדש או שקלו אותם מחדש, כוללות את קנדה, צרפת, אוסטריה, גרמניה, נורווגיה, הולנד, אוסטרליה, מצרים ומדינות המפרץ.
השלכות
אזרחות מקנה זכות כמעט מוחלטת לאדם להיכנס למדינה ולשהות בה. שלילתה בדרך כלל גורמת לאובדן הזכות, ואנשים שאזרחותם נשללה נאלצים לחזור למדינות מוצאם (אם יש להם אזרחות במדינה אחרת שמחויבת לקבלם), שעמן עשוי להיות להם קשר מועט בלבד. לכך יש השלכות מרחיקות לכת על חיי המשפחה, חייהם המקצועיים והחברתיים, ורווחתם.
ישנה מחלוקת אם שלילת אזרחות היא, למעשה, סנקציה עונשית, אמצעי ביטחון לאומי שאינו עונש או משהו אחר. על אף שדעת הרוב היא לראות בשלילת אזרחות עונש, הקרימינולוגית מילנה טריפוביץ' טוענת שדנטורליזציה היא "סנקציה מסוג מיוחד ושונה, המבקשת לשחרר מהגוף המדיני חברים שאינם עומדים בדרישות האזרחות הבסיסיות".
שלילת אזרחות דה פקטו היא אובדן בפועל של ההגנות שמעמד האזרחות מקנה, אף ללא ביטול רשמי. דוגמה לכך היא צווי הרחקה זמניים שמדינות מסוימות מוציאות על מנת למנוע כניסתם של אזרחיהן, או שלילת דרכון המשמשת לאותה תוצאה. כך למשל, ב-2021 מאות אזרחים ממדינות שונות באירופה היו "תקועים" במזרח התיכון משום שממשלותיהם סירבו לקבל אותם, על אף שאזרחויותיהם לא בוטלו. לחלופין, יש מדינות שהתנערו למעשה מאחריות לאזרחיהן המוחזקים במעצר בלתי מוגבל במתקן המעצר בגואנטנמו. יש מקרים בהן גורמים רשמיים מסרבים בכוונה לתת את התעודות הנדרשות לאנשים הזכאים לאזרחות, כמו דרכון או תעודת לידה, דבר שעלול להיות בעל השלכות דומות כמו שלילת אזרחות. דוגמאות לכך הן הרפובליקה הדומניקנית, רשויות הממשל בטקסס, ומדינותא שונות באפריקה.
מושאים לשלילת אזרחות
הצידוקים לשלילת אזרחות הם לרוב בנימוקים הרואים באזרחות פריבילגיה הניתנת לביטול בכל עת על ידי הממשל; "אלה שמעשיהם מפגינים חוסר נאמנות מאבדים אזרחות באמצעות פעולות אלה; טרוריסטים אינם ראויים לאזרחות; אזרחות מופחתת כאשר אנשים לא ראויים מחזיקים באזרחות, וערכה מוגבר על ידי שלילתה מאזרחים שאינם ראויים". ההצדקה לשלילת אזרחות מגיעה מתוך הענקת משקל כבד לשיקולי ביטחון, ובאמונה שהאיומים על הביטחון מגיעים מחוץ לאומה
מיעוטים אתנים
שלילת אזרחות של קבוצות אתניות שלמות, נעשתה לעיתים קרובות כדי לאפשר מבחינה משפטית את גירושם של אנשים אלה מהמדינה.
"החוק לביטול ההתאזרחות ושלילת הלאום הגרמני" שנחקק בגרמניה ב-1933 איפשר לבטל את כל ההתאזרחויות שחלו לאחר מהפכת נובמבר (1918). צעד זה שלל את אזרחותם של כ-16,000 "אוסטיודן" שחיו בגרמניה והשאיר אותם חסרי אזרחות. החוק גם קבע שניתן לשלול את אזרחותם של גרמנים ששהו בחו"ל והתנהגותם שם הפרה את "חובת הנאמנות לאינטרסים הגרמניים". גם ממי שלא נענו לדרישה לחזור ניתן היה לשלול אזרחות ולהחרים את נכסיהם. כל יהודי גרמניה איבדו את זכויות האזרחות שלהם בשנת 1935 ואזרחותם של אלו שהיגרו נשללה באופן המוני, לעיתים קרובות כדי להקל על החרמת רכושם. בשנת 1941, בוטלה אזרחותם של כל המהגרים היהודים והיהודים הגרמנים שגורשו לגטאות נאציים או למחנות ריכוז. בשטח הכיבוש הנאצי, יהודים שהחזיקו באזרחות במדינה נייטרלית או אחת ממדינות הציר היו מוגנים לעיתים קרובות מפני גירוש ומוות, בעוד שחסרי אזרחות היו בסיכון מוגבר. צרפת של וישי שללה אזרחות מ-15,000 איש, כולל 6,000 יהודים, כדי "לטהר את הקהילה הלאומית"; 1,000 מהיהודים הללו נרצחו. חוק שלילת האזרחות של וישי בוטל לאחר תום המלחמה. גם מיהודים בהונגריה, רומניה, אלג'יריה הצרפתית ואיטליה נשללה אזרחות.
לפחות שמונה מיליון גרמנים גורשו ואיבדו את אזרחותם לאחר מלחמת העולם השנייה. במהלך הקמת מדינת ישראל ב-1948, מאות אלפי פלסטינים איבדו למעשה את אזרחותם והפכו לפליטים. בשנת 1949, סרי לנקה ביטלה את אזרחותם של הטמילים ההודיים של סרי לנקה וניסתה לגרש אותם להודו. תחת האפרטהייד בדרום אפריקה, האזרחות הדרום אפריקאית של מיליוני דרום אפריקאים שחורים בוטלה והם הפכו לאזרחים של מה שנקרא "בנטוסטנים". יוון עודדה את המקדונים הסלאבים ואת הטורקים היוונים להגר ושללה את אזרחותם אם עשו זאת. שלילת האזרחות של בני הרוהינגה, קבוצה אתנית במיאנמר, על פי חוק האזרחות של בורמה משנת 1982, הותירה אותם חסרי אזרחות ומוזכרת כמרכיב מכונן של רצח העם של בני הרוהינגה. ב-1988, עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הודיעה ממלכת ירדן על ניתוק הזיקה מהשטחים אותם סיפחה ב-24 באפריל 1950 ונכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967, וביטלה את אזרחותם הירדנית של פלסטינים המתגוררים בשטחים אלה. מספר מדינות פוסט-קומוניסטיות ביטלו את אזרחותם של מי שלא השתייכו לקבוצה האתנית השלטת במהלך קריסת הגוש המזרחי. בסלובניה, אנשים אלה ידועים בשם "הנמחקים". שלילת האזרחות של רוסים אתניים בלטביה ואסטוניה ביטלה את האזרחות של עד שליש מהאוכלוסייה.
החל משנת 2013, נשללה, על פי ההערכות, אזרחותם של כ-200,000 אזרחים דומיניקנים שחורים בני האיטי רטרואקטיבית, בצעד שגרר ביקורת בינלאומית משום שהוא נבע מרצון לצמצם את מספר בני האיטי השחורים במדינה.
בשנת 2019, כמעט 2 מיליון אנשים, המהווים 6 אחוזים מאוכלוסיית אסאם, לא נכללו במרשם האזרחים הלאומי של הודו. אנשים רבים שזכאים לאזרחות הודית חסרים את המסמכים הדרושים שכן רישום הלידה אינו עקבי והחוק ההודי מטיל את נטל ההוכחה על הפרט להוכיח את אזרחותו. מוסלמים בנגלים, שרבים מהם אינם יודעים קרוא וכתוב, נמצאים בסיכון הגבוה ביותר לאבד את אזרחותם. אנשים הנחשבים לא-אזרחים נמצאים בסיכון למעצר ללא הגבלת זמן.
מתנגדים פוליטיים
במיוחד בתחילת ובאמצע המאה העשרים, שללה ארצות הברית לעיתים קרובות את אזרחותם של מהגרים שמאלנים, כגון אנרכיסטים וחברי המפלגה הקומוניסטית ארצות הברית. דוגמה למדיניות זו הייתה שלילת האזרחות של האנרכיסטית אמה גולדמן, שגורשה לפינלנד ומשם לברית המועצות - בקרב קבוצה של למעלה מ-200 "זרים" בשנת 1920.
טרוריסטים ולוחמים זרים
שלילת אזרחות נעשית לעיתים נגד אנשים המואשמים בטרור או משמשים כלוחמים מטעם מדינה אחרת. דוגמאות כוללות מספר מתנדבים בינלאומיים במלחמת האזרחים בספרד ואזרחים של כמה מדינות ערביות, בהם אוסאמה בן לאדן, שלחם במלחמה הסובייטית-אפגניסטן. שלילת אזרחות על בסיס זה התרחבה במהלך תחילת המאה העשרים ואחת עקב התקפות הטרור המתגברות באירופה והתופעה של אנשים הנוסעים למזרח התיכון כדי להילחם למען ארגון המדינה האסלאמית. ההצדקות לשלילת האזרחות ומניעת השיבה כוללות ביטחון לאומי והאמונה שהצטרפות לקבוצת טרור היא מעשה של חוסר נאמנות שראוי לשלילת אזרחות. במדינות מסוימות, שלילת אזרחות יכולה להתרחש רק לאחר הרשעה בפשע הקשור לטרור; בתחומי שיפוט אחרים, הרשעה אינה נדרשת ומעטים האנשים שאזרחותם נשללה לאחר שהורשעו בפשע. במדינות מסוימות, למשל הולנד, צרפת, בלגיה וגרמניה, ניתן לשלול אזרחות רק אם הפרט הוא בעל אזרחות נוספת, אך בבריטניה ניתן לשלול את אזרחותם של מתאזרחים גם במקרה שיוותרו חסרי אזרחות, אם יש יסוד להניח כי באפשרותם לקבל אזרחות של מדינה אחרת. בישראל, אושר ב-2023 חוק המאפשר שלילת אזרחות ישראלית ממי שהורשעו בעבירת טרור ומקבלים תגמול מהרשות הפלסטינית.
בספרות האקדמית קיימת מחלוקת האם שלילת אזרחות היא טקטיקה יעילה נגד טרור. מבקרים טוענים שצעד זה יכול להוביל לדחיקה ולהקצנה נוספת של הפרט המושפע או של הקהילה שלו. תוצאה נוספת של שלילת אזרחות היא החמרת היחסים עם מדינות צד שלישי הרואות בכך ניסיון לא לגיטימי לייצא סיכוני טרור. טורקיה סירבה לקבל לוחמים זרים שאזרחותם נשללה על-ידי מדינות אירופה, והצליחה לגרש אירופאים שאזרחותם נשללה בחזרה למדינות המוצא שלהם.
אובדן קשרים
נכון לשנת 2014, יותר מתריסר מדינות באיחוד האירופי מאפשרות שלילת אזרחות אם אזרח מתגורר בחו"ל לתקופה ממושכת. במדינות מסוימות יש שלילה אוטומטית של אזרחות אם אדם מצטרף לשירות צבאי או אזרחי זר או ממלא תפקיד ציבורי במדינה אחרת. יש מדינות שאוסרות על אזרחיהן להחזיק באזרחות כפולה, ואזרח שלהן שרוכש אזרחות של מדינה אחרת מאבד באופן אוטומטי את אזרחותו בהן.
זכויות אדם
בספרה מקורות הטוטליטריות, משנת 1951 קישרה הפילוסופית חנה ארנדט קישרה בין לאום ל"זכות לקבל זכויות". ב-1955, היא טענה כי "לשום מדינה, לא משנה כמה חוקיה דרקוניים, לא צריכה להיות הזכות לשלול אזרחות".
יהודה פרידלנדר
יהודה פרידלנדר (נולד ב-19 באוגוסט 1939) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לספרות עם ישראל ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
יהודה פרידלנדר נולד וגדל בתל אביב בבית דתי. סבו היה רב קהילה בפולין ואביו היה רב ועבד כמחנך וכסגן מנהל בבית הספר התיכון העירוני-דתי ב-ג (צייטלין) בתל אביב. יהודה פרידלנדר החל את לימודיו ב'חדר' (בית הספר התורני סיני), אחר כך עבר לבית הספר היסודי הממ"ד מוריה שבתל אביב, למד בתיכון העירוני דתי צייטלין שבתל אביב במגמות תורנית והומניסטית והיה מדריך בתנועת הנוער בני עקיבא. החל את שירותו הצבאי בגרעין נח"ל של בני עקיבא, וסיים שירותו ברבנות הצבאית כקצין הדת של בסיס הטירונים בה"ד 4 בצריפין. עוד בהיותו תלמיד בית הספר התיכון נפגש עם פרופסור ברוך קורצווייל שהשפיע עליו עמוקות ובעקבותיו הלך ללמוד באוניברסיטת בר-אילן, שם סיים את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי ועשה באוניברסיטה את כל הקריירה האקדמית שלו. סיים תואר ראשון בהצלחה ראויה לציון בספרות עברית וספרות עולם, תואר שני בספרות עברית, כשעבודת המאסטר עסקה בעיונים במטפוריקה של המוות ביצירתו של אורי צבי גרינברג, תחת הדרכתו של ברוך קורצווייל. עשה את הדוקטורט על ספרות ההשכלה תחת הנחייתו של ברוך קורצווייל וקיבל את הדוקטורט ב-1968. נושא הדוקטורט היה: "תנודות במשמעותם של ערכי היסוד בשירה העברית הדשה במאות ה-18 וה-19", המשכילים דיברו על היהדות החרדית כ"מורדי אור" (השכלה, enlightenment היא הארה מלשון אור) ופרידלנדר בדק את התנודות במשמעותה של המטפורה אור אצל המשוררים המשכילים. שהה בפוסט דוקטורט במוזיאון הבריטי, שם חקר את יצירותיו העבריות של י"ל פרץ. מ-1968 מונה למרצה, ובשנת 1980 מונה לפרופסור מן המניין לספרות עברית ולספרות משווה. שנים אחדות היה מורה בתיכון. תחת הדרכתו באוניברסיטה סיימו 22 דוקטורנטים ו-30 מאסטרנטים.