cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית וואזן
דחיית תוכנית וואזן
בסופו של דבר, תוכנית וואזן נדחתה על ידי עיריית פריז, מכיוון שהיא נראתה קיצונית מדי. אף על פי שלא ברור אם הציבור הרחב תמך בתוכנית, לה קורבוזיה כן קידם את רעיונותיו באמצעות מניפסטים וכתבי עת, שנקראו בהרחבה על ידי תעשיינים והאוונגרד של אותה תקופה. בנוסף, לה קורבוזיה יציג את תוכניותיו בתערוכות בינלאומיות, והפיץ את השפעת עקרונות התוכנית ברחבי העולם.
השפעה
תוכנית וואזן הייתה הראשונה מבין ההצעות של לה קורבוזיה, ועקרונותיה היו עיקריים בהפצת האורבניזם המודרניסטי ברחבי העולם. במיוחד, הפתיחות והדלילות היחסית של השטח הבנוי המוצעים בתוכנית והשימוש במגדלי מגורים היו נוהגים שהועתקו במקומות רבים. מחנה הריכוז דראנסי שנבנה בדראנסי - פרבר של פריז - מחקה מקרוב את טכניקות התכנון של תוכנית וואזן. בנוסף, רובע העסקים לה דפאנס של פריז שאב השראה מתוכנית וואזן, עם הבסיס של לוח הבטון שלו מאפיין דומה במיוחד לתוכנית של לה קורבוזיה.
תוכניות אלה התעוררו בהקשר של תנופת הבנייה בתקופה שלאחר המלחמה באירופה, שנמשכה בערך בין 1945–1980. במהלך תקופה זו, הפיתוח העירוני הואץ במהירות על ידי הגירה כפרית והגירה ממושבות לשעבר אל תוך העיר. הפשטות והקיבולת הגבוהה של מגדלי מגורים מודרניסטיים הפכו אותם למתאימים להתפתחות המהירה הזו, וכתוצאה מכך הם נפוצים בפרברי פריז הרבים. עקרונות אלה סוכמו באמנת אתונה משנת 1947, אשר פעלה כמסכת לתכנון עירוני פונקציונלי ומודרניסטי.
מבחינה בינלאומית, תוכניות רבות הושפעו מתוכנית וואזן ומאמנת אתונה. לתוכנית הייתה השפעה משמעותית בבירה ברזיליה שנבנתה בצורה ייעודית ומתוכננת מראש, כמו גם בשיכון Lekkumerend בלייוורדן, הולנד, ששאב השראה מעקרונות אמנת אתונה.
חוטולון
חוטולון (במונגולית: Хотол Цагаан гүнж; בערך 1260 – בערך 1307 ), הייתה אשת אצולה מונגולית, לוחמת, בתו המפורסמת ביותר של קאידו (נינו של ג'ינגיס חאן) ששלט מנהר האוקסוס (הגבול המערבי של אוזבקיסטן) עד אזור אלטאי ושינג'יאנג שבצפון מערב סין.
על פי רשיד א-דין, חוטולון הייתה הבת האהובה על קאידו, שסמך עליה ונעזר בה. הוא אף נתן לה לבחור עם מי להתחתן, דבר שהיה חריג בזמנו. מרקו פולו תיאר אותה כאישה יפה ולוחמת חזקה מכל גבר. הוא מספר שחוטולון התעקשה שכל גבר שרוצה להתחתן איתה יהיה חייב להביס אותה בהיאבקות, או לתת לה מאה סוסים אם יפסיד. עקב כך נאמר שבשלב מסוים היה לה עדר של עשרת אלפים סוסים. אפילו כשהגיע נסיך נאה ומוכשר ב-1280, והוריה ביקשו ממנה לתת לו לנצח כדי שתתחתן איתו, היא סרבה ואמרה שלעולם לא תתן לעצמה להפסיד אם היא יכולה לנצח, והיא אכן ניצחה אותו.
בתרבות
חוטולון נחשבת כבסיס לדמותה של טורנדוט, שנמצאת במרכז מספר יצירות מערביות. בעוד שבתרבות המונגולית היא זכורה כספורטאית ולוחמת מפורסמת, בעיבודים מערביים היא מתוארת כאישה גאה שנכנעת סוף סוף לאהבה. בספר האגדות האסייתי של François Pétis de la Croix (אנ') מתחילת המאה ה-18, מופיעה דמות בשם טורנדוט, שיבוש של הביטוי הפרסי (Tūrān-i dukht) שמשמעותו בת טוראן (מרכז אסיה, אנ'), ומוצגת כביתו של אלטון חאן הסיני. אולם בסיפורו של פטיס דה לה קרואה היא אינה נאבקת במחזריה, והם אינם מהמרים על סוסים; אלא, היא מבקשת מהם לענות על שלוש חידות, והם מוצאים להורג אם הם לא יכולים לפתור אותן.
סבר, מלך נורווגיה
סבר זיגורדסון (בנורדית עתיקה: Sverrir Sigurðarson, בנורווגית: Sverre Sigurdsson; 1145 או 1151 – 9 במרץ 1202) היה מלך נורווגיה במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית, מ-1184 ועד מותו.
המקור ההיסטורי החשוב ביותר אודות חייו של סבר היא הסאגה שנכתבה עליו, בחלקה עוד בימי חייו. סאגה זו מוטית ככל הנראה, מאחר שבהקדמה מצוין שחלק ממנה נכתב בחסותו הישירה של סבר עצמו. התכתובות בין האפיפיור לבין הבישופים הנורווגים יכולה לשמש כמקור חלופי בנוגע לענייני הכנסייה. בנוגע לעובדות המוצקות אין סתירה בין הסאגות לבין התכתובות עם האפיפיור.
סבר היה לכאורה נמוך קומה, כך שהוא בדרך כלל פיקד על כוחותיו מעל גב סוסו במהלך הקרבות. מאפיין זה מנוגד לאידיאלים של הלוחמים הנורדים המסורתיים שלפיהם היה מצופה מהמלך להוביל את אנשיו בחזית קו האש. סבר ניחן בכושר אלתור, הן בתחום הפוליטי והן בתחום הצבאי. הטקטיקות החדשניות שלו סייעו לעיתים קרובות לבירקביינר כנגד יריביהם שהיו יותר כבולים לטקטיקות המסורתיות. במהלך הקרבות פעלו הוא ואנשיו בקבוצות קטנות, בהשוואה לטקטיקות הישנות שבהן הייתה העדפה לחומת המגינים. שיטה זו תרמה לניידות ולהסתגלות של לוחמי הבירקביינר.
ראשית חייו
על פי הסאגות, סבר נולד ב-1151 לגונהילד ולבעלה, אונס, שהיה יצרן מסרקים מאיי פארו. כאשר מלאו לסבר חמש, עברה משפחתו לאיי פארו, שם גודל סבר בביתו של אחי אביו, ראו, שהיה הבישוף של איי פארו בקירקיובור שבדרום האי סטריימוי. כאן הוא למד לימודי כמורה והוסמך. בית הספר לכמרים בקירקיובור היה ברמה גבוהה, שכן מאוחר יותר תואר סבר כמי שזכה לחינוך טוב מאוד. על פי האגדה הוא היה מתחבא במערה שליד הכפר. מערה זו אכן קיימת והיא נתנה את שמה להר סבריהולה ("מערת סבר", בגובה 303 מטרים מעל פני הים) השוכן על הקצה הדרומי של האי.
אמיתות טענתו של סבר לכתר
העובדה שססיליה, בתו של זיגורד השני, הכירה בסבר כאחיה, אינה חד משמעית. סבר הציע לה תמיכה באפשרות שהיא תתגרש מפולקביד שומר החוק, שלטענתה היא נאלצה להינשא לו תחת לחץ שהופעל עליה על ידי ארלינג סקקה.
תמיכתו של הרוזן בירגר ברוסה משוודיה הייתה סימן למדיניות פרגמטית יותר מצדם של השוודים, שכן הסיעה שהייתה בעלת בריתם בנורווגיה נזקקה למנהיג חדש והם בחרו בסבר. בכל אופן, סבר לא היה בחירתו הראשונה של הרוזן. בתחילה תמכו השוודים באייסטיין מוליה, שנהרג בקרב רה ב-1177. לשוודים עצמם היו קשרים שושלתיים שהיו קשורים למלחמת האזרחים הנורווגית והמשפחה השליטה של המלך אריק הייתה במצב מלחמה עם ולדמר מלך דנמרק. אלרינג סקקה הצהיר אמונים לוולדמר כמה עשורים עוד קודם לכן והשוודים יכלו להפיק תועלת באותה עת על ידי תמיכתם במתנגדי משטרו של ארלינג, קרי, סבר.
נורווגיה ב-1176
ב-1176 הייתה נורווגיה מצויה בתהליך ארוך של התאוששות משורה ארוכה של מלחמות אזרחים. הסיבות למלחמות אלו היו בעיקר חוסר הבהירות בנוגע לסדר הירושה הנורווגי. על פי המנהגים הקדומים, לכל בניו של המלך, חוקיים ולא חוקיים, הייתה את הזכות לרשת את כס המלוכה. היה נהוג שהאחים ימלכו על הממלכה בשיתוף, אך כאשר התגלעו חיכוכים, היו המלחמות תוצאה שכיחה.
זיגורד השני, שסבר טען להיותו בנו, נהרג בידי אחיו, אינגה הראשון ב-1155. בנו של זיגורד, הוקון השני, נבחר להיות המלך על ידי תומכי אביו. כעת לבש העימות בין השניים מאפיינים טריטוריאליים. בסיס התמיכה של אינגה היה בעיקר בוויקן, בעוד שתומכיו של הוקון באו בעיקר מטרונדלג. ב-1161 נהרג אינגה. סיעת תומכיו בחרה במגנוס ארלינגסון בן החמש כמלכם. מגנוס היה בנם של ארלינג סקקה ושל כריסטין, בתו של זיגורד הראשון ("הצלבן"). ב-1162 נהרג הוקון השני בקרב ואוי וסיעתו החלה להתפורר. ב-1164 הוכתר מגנוס ארלינגסון תחת השם מגנוס החמישי על ידי אייסטיין ארלנדסון, הארכיבישוף של נידארוס. כשהכנסייה ורוב האצולה לצדו, נראה מעמדו של מגנוס כמלך בטוח. כמה מרידות פרצו, אך כולן דוכאו. ארלינג סקקה היה העוצר כל עוד בנו היה קטין והוא המשיך להיות שליט נורווגיה הלכה למעשה גם לאחר שמגנוס הגיע לפרקו.
סבר וסיעת הבירקביינר
כך כאשר הגיע לנורווגיה הוא מצא שהסיכויים למרידה מוצלחת קטנים. כשהוא מתוסכל, הוא נסע מזרחה והגיע לאסטריֶטלנד שבשוודיה זמן קצר לפני חג המולד. שם הוא פגש בשליט המקומי, בירגר ברוסה, שהיה נשוי לאחותו של זיגורד השני, בריגיטה. סבר חשף בפני בירגר ברוסה את טענתו לכתר, אך בירגר
סירב בתחילה להעניק לו את תמיכתו. הוא כבר תמך בסיעה אחרת שחשיבותה במלחמת האזרחים החלה לעלות, הבירקביינר (Birkebeiner). סיעה זו החלה לפעול ב-1174 תחת הנהגתו של אייסטיין מוליה שטען להיותו בנו של אייסטיין השני. כינויה של סיעה זו נבע מהעוני שבו הם היו שרויים ועקב כך הם נהגו לנעול נעליים עשויות מעץ שדר. אך בינואר 1177 נחלו אנשי הבירקביינר תבוסה מוחצת בקרב רה ואייסטיין מוליה נהרג. סבר פגש את שרידי הסיעה בוורמלנד ולאחר כמה התלבטויות ראשוניות, הם הצליחו לשכנע אותו להיות המנהיג הבא שלהם.
עליית כוחו
על פי הסאגות, עם יצירת המגע הראשון בין סבר לבין הבירקביינר, היו אלה האחרונים לא יותר מצבא אספסוף קטן של שודדים שמנה לא יותר משבעים איש. רבים רואים בהישג של סבר בחישולם ככוח של חיילים מיומנים ומקצועיים כהוכחה לאיכויותיו כמנהיג.
השנים הקשות
בשנים הראשונות למנהיגותו של סבר על הבירקביינר היו הוא ואנשיו כמעט תמיד בתנועה מתמדת. באופן כללי נחשבו הבריקביינר כעושי צרות עם סיכוי מועט להצלחה בקרב האוכלוסייה הכללית, שמעל הכול שאפה לשלום. למרות שהתכנסויות האיכרים לא תרמו רבות לחישולם של לוחמי הבריקביינר, גרמו ארלינג סקקה או מגנוס לבירקביינר להיות במנוסה.
ביוני 1177 הוביל סבר את אנשיו לראשונה לטרונדלג, שם הוא הכריז על עצמו כמלך באספה שהתקיימה באורה. מאחר שזה היה מקום מסורתי לבחור מלך, הייתה לאירוע זה משמעות סמלית חשובה. לאחר מכן נעו הבירקביינר דרומה להדלנד, שם הם אולצו לסגת צפונה שוב. אז החליט סבר לפנות מערבה, בנסותו לכבוש את ברגן בהפתעה. בכל אופן, בווס ארבו לאנשי הבירקביינר האיכרים המקומיים. למרות שהבירקביינר נחלו ניצחון, הוסר אלמנט ההפתעה של התקיפה על ברגן, דבר שאילץ את הבירקביינר לסגת מזרחה שוב. לאחר שכמעט קפאו למוות במעבר ההרים זוגנפיילט, הם העבירו את החורף באוסטרדל.
באביב הבא, לאחר שהות קצרה בויקן, שבו סבר והבירקביינר לטרונדלג. כעת הם עברו לאסטרטגיה ששמה דגש יותר על עימות ישיר עם האויב. אף על פי כן, התקפה על נידארוס, הסתיימה בתבוסה בקרב הטמרן. לאחר שנמלטו דרומה, הם נתקלו בצבאו של מגנוס ברינגרייקה וההתנגשות בין שני הכוחות הסתיימה בניצחון טקטי לבירקביינר. כשהם מעודדים מניצחונם, שבו הבירקביינר לטרונדלג והצליחו להכניע את האזור ולהישאר בנידארוס למשך החורף.
באביב 1179 תקפו מגנוס וארלינג סקקה את נידארוס ואילצו את הבירקביינר לסגת שוב. כשהם משוכנעים שהבריקביינר נמלטו שוב דרומה, נכנסו מגנוס ואנשיו לשאננות. עם זאת, סבר פנה סביב לעמק גאודל וצעד שוב לכוון העיר. שני הצבאות נפגשו ב-19 ביוני בקרב קלבסקינט. בקרב זה נהרג ארלינג סקקה והוא הסתיים בניצחון ברור לסבר. ניצחון זה הבטיח את אחיזתו של סבר בטרונדלג.
הניצחון על ההקלונג
לאחר מכן התנהלו מספר קרבות. באביב 1180 תקף מגנוס שוב את טרונדלג, הפעם כשהוא מתוגבר במגויסים ממערב נורווגיה. אך בקרב אילבולן, שהתנהל ליד נידארוס, הובסו אנשי ההקלונג ומגנוס נמלט לדנמרק. כשמגנוס מחוץ לגבולות נורווגיה, יכול היה סבר להפליג דרומה ולכבוש את ברגן, אך אחיזתו באזור נותרה עדיין חלשה.
כשהוא נחוש להשיג ניצחון החלטי כנגד הבירקביינר, שב מגנוס בראש צי בשנה לאחר מכן. שני הכוחות היריבים נפגשו בים ב-31 במאי 1181 בקרב נורדנס. הקרב הסתיים בניצחון טקטי של הבירקביינר וההקלונג נמלטו כאשר הם חשבו בטעות שמגנוס נהרג. כשאנשיו במצב קשה, החליט סבר לסגת לטרונדלג. כעת נעשו כמה ניסיונות לנהל משא ומתן, אך אלה כשלו עד מהרה. מגנוס לא היה מוכן לקבל את סבר כמלך שותף בעל זכויות שוות וסבר לא היה מוכן להיות הוסאל של מגנוס.
כשמגנוס שולט על מערב נורווגיה ממקום מושבו בברגן, נתקל סבר בבעיות בהעברת אספקה לאנשיו. לפיכך הוא הוביל את אנשיו דרומה לויקן, שהייתה מעוז של ההקלונג. הוא היה יכול לאפשר להם לבזוז את האזור תוך גרימת נזק קל בלבד לתדמיתו. אף על פי כן מגנוס ניצל היטב את היעדרותו של סבר. בנובמבר הוא פלש לטרונדלג והצליח ללכוד ולשרוף את הצי של הבירקביינר. על סבר היה לשוב או להסתכן באובדן המעוז הבטוח שלו.
בקרבות הימיים של סקנדינביה בימי הביניים, היה יתרון לצד שלרשותו עמדו הספינות הגדולות והגבוהות ביותר, מאחר שפרוש הדבר היה שהצוות היה יכול לתקוף את האויב מנקודה גבוהה עם קליעים ועם כלי נשק אחרים. סבר בנה את הספינה הגדולה ביותר שהייתה קיימת באותה תקופה, ה"מריסודה". בשל גודלה הרב, הייתה יעילותה של ה"מריסודה" מוגבלת והיא הייתה שמישה רק בתוך פיורדים צרים. בין אם בשל מזל טוב או בשל אסטרטגיה נכונה, מצב זה התגלגל עד מהרה לידיו של סבר.
בראשית אביב 1184 שב מגנוס לוויקן מדנמרק עם ספינות חדשות. באפריל הוא הפליג צפונה לברגן. בערך באותה עת יצא סבר למחוז סוגן כדי לדכא שם מרידה מקומית וכאשר מגנוס הגיע לברגן ביוני, הוא עדיין היה שם. לאחר שהוא רדף אחר קומץ אנשי הבירקביינר שהיו בברגן, יצא מגנוס שוב לים כאשר הוא שמע את החדשות על מצבו של סבר. שני הציים נפגשו בפימרייט שבסוגנפיורד הצר והארוך. קרב פימרייט היה שדה המאבק האחרון בין הבירקביינר לבין ההקלונג. לרשותו של מגנוס היו כמה ספינות גדולות, אך אף אחת מהן לא הייתה גדולה כמו ה"מריסודה". בעוד שה"מריסודה" העסיקה את מחצית מספינות האויב, תקפו שאר הספינות את שארית הצי של מגנוס. הפאניקה החלה להתפשט כאשר אנשי ההקלונג החלו להימלט אל סיפוני ספינותיהם הגדולות. עד מהרה החלו ספינות אלו להיות עמוסות יתר על המידה והן החלו לשקוע. רבים מהאנשים הפצועים והתשושים לא היו מסוגלים לצוף על פני המים והם טבעו, כולל מגנוס עצמו. רוב שכבת הפיקוד של ההקלונג איבדה שם את חייה, יחד עם אנשים רבים משני הצדדים. כשהיא נטולת שכבת הנהגה, הפסיקה סיעת ההקלונג להתקיים כסיעה פוליטית. כעת יכול היה סוף סוף סבר, לאחר שש שנות מאבק, לטעון להיותו המלך היחיד וללא מתנגדים של נורווגיה.
מלכותו
כעת, כאשר הכומר המתוסכל וחבורת הנוודים וחסרי הבית שלו הפכו להיות מלך ושליטי נורווגיה, פעל סבר כדי לייצב את שלטונו. הוא הציב את נאמניו בעמדות בכירות בכל רחבי הממלכה וניהל משא ומתן לבריתות נישואים בין האצולה הוותיקה לבין האצולה החדשה. סבר עצמו נשא לאישה את מרגרטה, בתו של אריק התשיעי, מלך שוודיה ואחותו של קנוט הראשון, מלך שוודיה.
למרות שנורווגיה חוותה כמה עימותים בעשורים שלפני כן, הניצחון גרם לפיוס עם מתנגדיו של סבר. פיוס במקרה של סבר היה קשה. הייתה זו מלחמה ארוכה בה נפלו חללים רבים יותר בהשוואה לעימותים שקדמו לה. רוב שושלות האצולה הוותיקות איבדו את אנשיהם והם היו צמאי נקם. יותר מכך, אותם אנשים רבים שלא היו ממוצא אריסטוקרטי עלו כעת בדרגה והציבו קשיים רבים לאלו שהתקשו לקבל את מעמדם החדש של אלו. תקופת השלום לא האריכה ימים.
הקובלונגים והאויסקיגן
בסתיו 1185 עלה כוחה של סיעת הקובלונגים בוויקן. מנהיגם, יון קובלונג, היה נזיר לשעבר וטען להיותו בנו של אינגה הראשון. במובנים רבים הייתה קבוצה זו היורשת הישירה של ההוקלונג, כשרבים מחבריה היו בנים למשפחות לשעבר של ההוקלונג. עד מהרה השיגו הקובלונוגים שליטה במזרח ובמערב נורווגיה, מעוזם הוותיק של ההוקלונג.
בסתיו 1186 תקפו הקובלונגים את נידארוס. מתקפה זו באה על סבר בהפתעה. הוא התבצר בטירת סיון (ציון) שנבנתה לאחרונה. הקובלונגים, שלא הצליחו לכבוש את הטירה, נאלצו לסגת. ב-1188 הפליג סבר בראש צי גדול. הם נתקלו ביריביהם לראשונה בטונסברג, אך אף אחד מהצדדים לא העז להתייצב לקרב של ממש. הקובלונגים חמקו לברגן. סבר תקף את ברגן זמן קצר לפני חג המולד. יון קובלונג נהרג, וכך הסתיימה ההתקוממות של הקובלונגים. לאחר מכן התרחשו כמה מרידות קטנות, אך אלה מעולם לא היו יותר מאשר מעשי שוד והן דוכאו ברמה המקומית.
האיום הבא לשלטונו של סבר הגיע ב-1193 מצדה של סיעת האויסקיגן. קבוצה זו העמידה בראשה כטוען לכתר את זיגרוד מגנוססון, ילד שנטען שהוא בנו הבלתי חוקי של מגנוס החמישי. המנהיג בפועל של קבוצה זו היה הלקייל יונסון שהיה אחיו החורג של מגנוס. כשהוא קושר קשר עם האראלד מדדסון, רוזן אורקני, קיבץ הלקייל את רוב אנשיו באורקני ובאיי שטלנד, מכאן שם הקבוצה. לאחר שהתבססו בוויקן, הפליגו האויסקיגן לברגן. למרות שהם כבשו את העיר ואת סביבתה, החזיק כוח של אנשי הבירקביינר את טירת סיון. באביב 1194 הפליג סבר דרומה כדי להתעמת אם האויסקיגן. ב-3 באפריל נפגשו שני הציים בקרב פלורואג. כאן הוכיח את עצמו הניסיון הקרבי של אנשי הבריקביינר. הלקייל ורוב אנשיו נהרגו בקרב.
סבר והכנסייה
ב-1183 שב אייסטיין לנידארוס מאנגליה ובמהלך שנותיו האחרונות שררה רגיעה ביחסים בין הכנסייה לבין המלוכה. כאשר מת אייסטיין ב-26 בינואר 1188, נבחר אריק איברסון, הבישוף של סטבנגר, כיורשו. בשלב זה קיווה סבר ככל הנראה שמערכת היחסים שלו עם הכנסייה תעלה על דרך המלך. לפיכך הוא פנה לאריק מתוך תקווה כי זה יכתירו, הוכחה ניצחת להכרה בו. אף על פי כן, מבחינתו של הבישוף אריק, לא היה סבר יותר מאשר מורד ורוצח המלך.
בהיעדרו של הארכיבישוף, הידק סבר את שליטתו בבישופים ובמיוחד בניקולס ארנסון. ניקולס היה אחיו למחצה של אינגה הראשון וב-1190 הוא נבחר להיות הבישוף של אוסלו בניגוד לרצונו של סבר. לאחר התבוסה של האויסיקיגן בקרב פלורואג, זימן סבר פגישה עם ניקולס בה הוא טען שבידיו הוכחה שהבישוף שיתף פעולה עם האויסקיגן. המלך האשים את ניקולס בבגידה ואיים עליו בעונש חמור. ניקולס נכנע לרצונו של סבר וב-29 ביוני, יחד עם הבישופים האחרים, הוא הכתיר את סבר כמלך נורווגיה. הכומר האישי של סבר נבחר להיות בישוף ברגן.
בינתיים, קיבל הארכיבישוף אריק תשובה מרומא. במכתב שנשלח ב-15 ביוני 1194 הניח האפיפיור סלסטינוס השלישי את הבסיס לזכויות היסודיות של הכנסייה הנורווגית ותמך באריק בכל דבר ועניין. כשהוא שואב את כוחו ממכתב זה, יכול היה כעת אריק להטיל נידוי על סבר ולהורות לבישופים הנורווגים להצטרף אליו במקום גלותו בדנמרק.
באביב הבא שלח סבר את תור, הבישוף של האמר, לרומא, כדי לשטוח את טענותיו לפני הכס הקדוש. הוא יצא בדרכו בחזרה לנורווגיה בראשית 1197, ולפי הסאגות הוא נשא בכליו מכתב מהאפיפיור שביטל את הנידוי של סבר. בדרכו הוא עבר בדנמרק ושם הוא חלה ומת בנסיבות מסתוריות, אך לא לפני שהוא מישכן את המכתב האפיפיורי. המשכונאים נסעו לנורווגיה והעבירו את המכתב לידיו של סבר שעשה בו שימוש כהוכחה להסרת הנידוי. לא קיימים מקורות נוספים אודות הפרשה הזאת וכיום מסכימים רוב ההיסטוריונים שהמכתב היה מזויף.
בינואר 1198 עם מותו של סליסטינוס השלישי נכנס העימות לרגיעה זמנית עד לבחירתו של האפיפיור החדש, אינוקנטיוס השלישי, שהתעדכן במתרחש, אך עד מהרה הסלים הסכסוך. באוקטובר, הטיל האפיפיור חרם על כל נורווגיה ובמכתב שכתב לאריק הוא האשים את סבר בזיוף. הוא גם שיגר מכתבים למלכי הממלכות השכנות בהם הוא הפציר בהם להסיר את סבר מעל כסאו. אלה עשו בדיוק את ההפך: שוודיה המשיכה לתמוך באופן פעיל בבירקביינר וג'ון, מלך אנגליה שלח סוחרים שיעניקו סיוע לסבר. ב-1200 הזהיר האפיפיור את הארכיבישוף מקנטרברי שלא יקבל יותר מתנות מסבר.
בערך באותה תקופה כתב אחד ממקורביו של סבר נאום כנגד הבישופים. במסמך זה דן הכותב הבלתי ידוע ביחסים בין המלך לבין הכנסייה. בהתבססו על עבודות תאולוגיות ידועות כמו "גזירת גרטיאנוס" (Decretum Gratiani) וכמו כתביו של אוגוסטינוס, ניסה כותב המסמך להוכיח שהנידוי שהוטל על סבר היה בלתי צודק ולפיכך לא מחייב. הכותב גם ניסה להגן על זכותו של סבר למנות בישופים. כדי לתמוך בעמדה זו היה עליו להתערב בחוק הנורווגי, מאחר שהכנסייה החשיבה זה מכבר את המינויים הללו כסימוניה (מכירת משרות). כעת היה סבר עסוק מאוד בטיפול במרד של סיעת הבגלר בתמיכתה של הכנסייה והעימות הישיר מול הכנסייה היה למעשה לעניין צדדי, לפחות מבחינתו האישית.
מלחמת הבגלר
באביב 1196 הוקמה סיעת הבגלר (Bagler) בהלור שבדנמרק כאופוזיציה לסבר. מנהיגי הסיעה היו ניקולס ארנסון, האציל ריידר סנדמן מוויקן וזיגורד ירלסון, בנו הבלתי חוקי של ארלינג סקקה. הארכיבישוף אריק נתן גם הוא את ברכתו. כמלכם הם בחרו באינגה מגנוססון, שלכאורה היה בנו של מגנוס החמישי. לאחר מכן הם הפליגו לנורווגיה.
באותה עת שהה סבר בוויקן ושני הכוחות היריבים נתקלו אלה באלה, למרות שלא התנהלו קרבות של ממש. סבר הטיל על בנו הבכור, זיגורד, את האחריות על הפעלת הבליסטרה שהוא בנה. אף על פי כן, אנשי הבגלר שיגרו מתקפת פתע לילית שבמהלכה נהרסה הבליסטרה וזיגורד ואנשיו נסו על נפשם. סבר רתח מזעם ויותר לא הטיל על בנו תפקידי פיקוד. לאחר לחימה הססנית נוספת, הפליג סבר צפונה לטרונדהיים, שם הוא בילה את החורף. הבגלרים הכריזו על אינגה כמלך ועד מהרה תפסו את השליטה המוחלטת על אזור ויקן וקבעו את אוסלו כמרכז שלטונם.
שנת 1198 הייתה נקודת השפל בגורלו של סבר. במאי הוא שיגר כוח לנסות לכבוש מחדש את טירת סיון. הפעם הוא כשל בהשגת אפקט ההפתעה והצי של הבירקביינרים כלל בעיקר ספינות קטנות. בקרב הימי שהתנהל לאחר מכן, הוכו הבירקביינרים קשות. לאחר קרב זה חיזקו הבגלרים את אחיזתם בטורנדלג ורבים עברו לצד שאותו הם ראו כצד המנצח.
לאחר התבוסה התנהל סבר בכבדות בחזרה לברגן. עד מהרה התנהל אחריו מרדף על ידי צבא של סיעת הבגלר שנהנה מעדיפות מספרית תחת הנהגתם של ניקולס ארנסון והלווארד מססטד. סבר המשיך להחזיק בטירת ברגן. טירה זו הוכיחה את עצמה כמעוז בלתי חדיר ושימשה לבירקביינרים בסיס פעולה בטוח. הקיץ הבא כונה "הקיץ של ברגן" והוא עמד בעיקר בסימן התנגשויות הססניות שהתנהלו באזור ברגן. ב-11 באוגוסט העלו הבגלרים את ברגן באש. החורבן היה מוחלט ואפילו הכנסיות עלו באש. כשהם עומדים בפני רעב, נמלטו סבר ואנשיו לטרונדלג.
בטרונדלג הייתה עדיין רוב האוכלוסייה נאמנה לסבר ורבים מאלו שערקו לשורות הבגלרים החליפו בחזרה את נאמנותם. סבר היה יכול כעת גם להצדיק את עצמו על בסיס הברוטליות של הבגלרים בברגן. אנשי טרונדלג הבטיחו לצייד את סבר בצי חדש ושמונה ספינות גדולות נבנו, בנוסף לכמה ספינות תובלה שהוסבו כספינות מלחמה. בראשית יוני הפליגו הבגלרים לפיורד טרונדהיים. ב-18 ביוני 1199 נפגשו שני הציים בקרב סטרינדפיורד. כאן זכה סבר בניצחון מוחץ ושארית הכוח של הבגלרים נמלט לדנמרק.
כעת יכול היה סבר להחזיר לעצמו את השליטה על ויקן והוא התכונן לבלות את החורף באוסלו, אך האזורים הכפריים נותרו ברובם עוינים כלפיו. בראשית אותה שנה התרחש מרד ספונטני כשהמון רב החל לשעוט לכוון אוסלו כדי להפיל את שלטון הבירקביינר. צבא איכרים זה לא היה מאומן ולא מאורגן והיה כוח בלתי שקול מול צבא הבירקביינרים שחושל בקרבות. בקרב שהתנהל ב-6 במרץ 1200 הובסו האיכרים. אף על פי כן, אחיזתם של הבירקביינרים באזור הייתה עדיין חלשה וסבר החליט להפליג בחזרה לברגן.
כתוצאה מכך יכלו הבגלרים לשוב בכוח מלא מדנמרק ועד מהרה הם החזירו לעצמם את שליטתם במזרח נורווגיה. שני הצדדים בילו את השנה הבאה בפשיטות אלה על השטחים של אלה מבלי להשיג הישגים טריטוריאליים, למרות שידם של הבירקבניירים בשדה הקרב הימי הייתה על העליונה.
באביב 1201 הפליג סבר מברגן בראש צי גדול מגויס אל מה שיהיה המערכה האחרונה שלו. כשצבא זה עומד לרשותו, הוא היה יכול לגבות במהלך הקיץ מיסים ללא התנגדות מהאוכלוסייה משתי גדות הפיורד של אוסלו. בספטמבר הוא הציב מחנה בטונסברג והטיל מצור על מבצר טונסברג, שהוחזק על ידי חיל מצב בפיקודו של ריידר סנדמן. המצור נמשך בשל העובדה שמנהיגי הבגלר לא העזו לשלוח תגבורת כדי להקל על חיל המצב, שלא נפל מול כל הטקסיסים של סבר. לבסוף, ב-25 בינואר, נכנעו ריידר ואנשיו וסבר החליט להפליג בחזרה לברגן.
במהלך מסעו זה, נפל סבר למשכב ועם הגעת הצי לברגן הוא כבר גסס. על ערש דווי מינה סבר את בנו היחיד שנותר בחיים, הוקון, כיורשו ובמכתב שכתב לו הוא יעץ לו לנסות להגיע לפיוס עם הכנסייה. סבר מת ב-9 במרץ 1202.
גב האומה
גב האומה (בעבר: מצב האומה) הייתה תוכנית סאטירה ישראלית, ששודרה ברשת 13. זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה. שודרה בערוץ 2, ברשת, בשנים 2010–2015 בשם "מצב האומה". החל מ-2015 שודרה בערוץ עשר בשמה החדש "גב האומה". עם מיזוגו של ערוץ עשר עם רשת התוכנית עברה לערוץ הממוזג רשת 13 ותחת שמה האחרון. באוגוסט 2020 התוכנית ירדה מן המסך לאחר שרשת 13 ביטלה את החוזה עם המנחה ויוצר התוכנית, ליאור שליין.
מבנה התוכנית
התוכנית מביאה את אירועי השבוע בחדשות באופן סאטירי ומזווית חילונית ואתאיסטית, על פי המתכונת של פאנל בו משתתפים חברים קבועים לצד אורחים מתחלפים. חברי הפאנל מופיעים בדמותם-הם ולא כדמות פיקטיבית, בדומה לתוכניות אקטואליה "אמיתיות", ומתייחסים לאירועי השבוע באמצעות בדיחות, פרודיות ופינות קבועות. הבדיחות בתוכנית מבוססות על טקסטים שנכתבו מראש לצד אלתורים בזמן השידור. את התוכנית מסיים בקביעות המנחה ליאור שליין במשפט "אל תשאלו מה המדינה עשתה לכם, תשאלו מה אתם יכולים לעשות לה בחזרה", פרפרזה על ציטוט ידוע של ג'ון פ. קנדי.
התוכנית מזכירה במידה רבה את התוכנית "עד הבחירות זה יעבור" ששודרה בערוץ 10 מספר חודשים לפני שעלתה "מצב האומה". גם בתוכנית זו השתתפו אורנה בנאי וגורי אלפי כפאנליסטים, ליאור שליין כמנחה, וכן פאנליסט מתחלף. כמו כן התוכנית הייתה מעין המשך לתוכנית הסאטירה "משחק מכור", ששודרה בין השנים 2004 ל-2006. גם התוכנית הזו נערכה על ידי אבי כהן, גורי אלפי וליאור שליין השתתפו בה כפאנליסטים קבועים ועינב גלילי כמנחה.
חברי פאנל קבוע
מרבית הפרקים בתוכנית הוגשו בהובלתו של ליאור שליין, ולצידו שלושה מבין עינב גלילי, אורנה בנאי, גורי אלפי, רותם אבוהב, אודי כגן, עידו רוזנבלום, תם אהרון, או אביעד קיסוס.
לאחר עזיבתו של גורי אלפי את התוכנית בעונתה העשירית לא נקבע לו מחליף קבוע, אך במקומו הרבו להשתתף בתוכנית (ביחד ולחוד) הקומיקאים רותם אבוהב, עידו רוזנבלום, חבר הקאסט של "ארץ נהדרת", אודי כגן, וצורף גם הסטנדאפיסט תם אהרון, שהתחיל את דרכו בתוכנית כחבר המערכת. לאחר עזיבתו של תם אהרון, צורף אביעד קיסוס כמשתתף קבוע לאחר שבעונות הקודמות הרבה להתארח בתוכנית.
חברי פאנל מתחלף
ברוב התוכניות מצטרף לפאנל ידוען מתחלף מעולם הבידור או התקשורת. בין האורחים שהשתתפו בפאנל: מוטי קירשנבאום, שי אביבי, רמי הויברגר, יהונתן גפן, אביב גפן, דני סנדרסון, רועי לוי, מרגלית צנעני, שלום אסייג, יאיר ניצני, גידי גוב, אבי קושניר, אריה אלדד, מרב מיכאלי, קובי אריאלי, מאור כהן, שלומי שבן, דביר בנדק, צביקה הדר, יוסי מרשק, שרון טייכר, ערן זרחוביץ', עפר שכטר, רועי בר-נתן, איתי טיראן, רבקה מיכאלי, לוסי איוב, אור אדרי, חברי המערכת מתן בלומנבלט, אריאל ויסמן, לילך לשם-ברנע, תיקי דיין וליאת הר לב. אייל קיציס החליף את ליאור שליין כמנחה בזמן ששליין הגיש רשימה. בתוכנית הספיישל שנערכה בניו יורק השתתפה הקומיקאית האמריקאית ג'ואן ריברס.
מספר ידוענים התארחו בפאנל בנושאים הנוגעים בתחום עיסוקם. כך למשל דניאל מורשת ואליאנה תדהר השתתפו בקטעים שעסקו בתחום הילדים, גל גדות בתחום ה"ישראלים המצליחים", ובר רפאלי בנושא האימהות, לאחר שילדה את בתה הבכורה.
בפינת ה-Roast בעונה השישית התארחו עידן רייכל, זאב רווח, מיקי חיימוביץ', בר רפאלי וגל גדות.
בפינת השירים ההומוריסטיים התארחו דניאל סלומון, שלומי שבן, עלמה זק, דר זוזובסקי, עדי הימלבלוי, גאיה שליטא כץ, ובובות "פרפר נחמד" – שבי, אוזה, נולי ובץ.
פוליטיקאים אורחים
בין הפוליטיקאים שהתארחו בתוכנית: חברי הכנסת אורן חזן, ציפי לבני, איתן כבל, סתיו שפיר, גלעד ארדן, לימור לבנת, דליה איציק, ישראל כ"ץ, יובל שטייניץ, אבישי ברוורמן, ניצן הורוביץ, שלי יחימוביץ', עמרם מצנע, דניאל הרשקוביץ, אריה אלדד, משה פייגלין, יריב לוין, אנסטסיה מיכאלי, גדעון סער, ראלב מג'אדלה, אחמד טיבי, מיכאל בן ארי, אבי דיכטר, איילת שקד, נפתלי בנט, שי פירון, אריה דרעי, ג'מאל זחאלקה, ינון מגל, עפר שלח, אורלי לוי-אבקסיס, מירי רגב, בני גנץ, משה כחלון, דוד ביטן, יהודה גליק, בצלאל סמוטריץ', יצחק הרצוג, זהבה גלאון ואיימן עודה.
כמו כן התארחו בתוכנית ראש הממשלה בנימין נתניהו, יושב ראש ההסתדרות החדשה עופר עיני, זוכה פרס נובל דן שכטמן, שגריר ארצות הברית בישראל דן שפירו. נשיא המדינה התשיעי שמעון פרס השתתף בקטע קצר לרגל יום הולדתו ה-90. נשיא המדינה העשירי ראובן ריבלין התארח בפינת המונולוג בפרק ספיישל לראש השנה בסיום העונה הרביעית של "גב האומה". חברת הכנסת חנין זועבי סירבה תחילה להתארח בתוכנית ואף טענה בנאום במליאת הכנסת שחברי התוכנית מתנכלים לה, אולם לאחר שאלו ערכו קמפיין שכנוע ב-2012 הגיעה להתראיין בעונה הרביעית ("מצב האומה").
ראש הממשלה לשעבר, אהוד ברק, התארח בתוכנית באוגוסט 2017 ובפברואר 2019 כפאנליסט.
תגובות לתוכנית
ביקורות נשמעו גם כנגד התוכנית על היותה שמאלנית, אנטי דתית, וקיצונית במסריה.
בעקבות בדיחה ששודרה בעונתה הראשונה של התוכנית בה כונו כביכול דוגמניות המגזין "בלייזר" "זונות" נאלץ צוות התוכנית להתנצל בשידור בפני המגזין. בעונתה השישית מתח מבקר המדינה יוסף שפירא ביקורת על בדיחות שואה ששודרו בתוכנית, בעקבותיהן פתחה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בהליך הפרה כנגד הזכיינית.
בנוסף לביקורת הישירה על התוכנית התנהל דיון עקרוני בשאלת אירוח הפוליטיקאים בפאנל התוכנית. מחד גיסא נטען כי הפוליטיקאים מקבלים במה להעברת המסרים שהם מעוניינים בהם בלא לצאת ניזוקים, כך שהמטרה הסאטירית למעשה מתפספסת. ביקורת זו התגברה במיוחד בעקבות הראיון של ראש הממשלה בנימין נתניהו בתוכנית, שתואר כ"תשדיר תעמולה... פלטפורמה נוחה למסרי לשכת ראש הממשלה" ואף נטען שהבדיחות ששודרו תואמו מראש, אם כי הדבר הוכחש. מאידך נטען כי הופעת פוליטיקאים בתוכניות מעין אלו מאפשרת לאזרחים רבים לפגוש את הפוליטיקאים מזווית שלא מתאפשרת במסגרות האקטואליות הרגילות, מפגש חשוב בייחוד בתקופת בחירות.
ב-2016 זכתה התוכנית באות אבירי איכות השלטון בקטגוריית תרבות מטעם התנועה לאיכות השלטון. התוכנית אף זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בשנים 2016 ו-2017.
שידור התוכנית
"מצב האומה" שודרה לראשונה ב-4 בינואר 2010, מיד לאחר העונה השנייה של "הכל דבש" וזכתה למדרוג של 18.1%. שתי העונות הראשונות כללו 16 תוכניות בעוד שהעונה השלישית הסתיימה לאחר 8 תוכניות כדי לפנות מקום לסדרה חדשה בכיכובה של אורנה בנאי בשם "השנים הכי יפות".
בעונה הרביעית, החל מינואר 2012, עברה התוכנית לשידור פעמיים בשבוע, כאשר שתי התוכניות הופקו מיום צילום אחד. בעונה זו חלה עלייה חדה בנתוני הרייטינג, שיוחסה ל"מקפצה" של התוכנית "The Voice ישראל" ששודרה לפניה ולנתוני הצפייה הנמוכים של ערוץ 10 באותה תקופה.
העונה החמישית עלתה לשידור ב-13 באוקטובר 2012, עם הקדמת הבחירות לכנסת התשע עשרה. במהלך העונה נודע כי מרב מיכאלי, בת זוגו של מנחה התוכנית שליין, תתמודד ברשימת מפלגת העבודה ואף תהיה מועמדת מטעמה לכנסת.
בסוף דצמבר הודיעה הזכיינית במפתיע על הורדת התוכנית שלושה שבועות לפני התאריך המתוכנן, בנימוק של חוסר זמן לשידור תעמולת הבחירות. בעקבות מחאת הצופים חזרה בה הזכיינית לאחר מספר ימים והודיעה כי נמצא פתרון לשידורי התעמולה וכי התוכנית תסתיים כמתוכנן.
העונה השישית עלתה לשידור ב-16 במאי 2013. בעונה זו עברה התוכנית לשידור במסך רחב (יחס תמונה 16:9). העונה השביעית עלתה לשידור ב-21 בינואר 2014.
העונה השמינית עלתה לשידור ב־22 בנובמבר 2014, סמוך להקדמת הבחירות לכנסת העשרים, והייתה מיועדת להסתיים לפני מועד הבחירות ב-17 במרץ. על אף הרלוונטיות של התוכנית לתקופת הבחירות, החליטה הזכיינית "רשת" שלא להאריך את העונה עקב מגבלות כספיות, לטענתה. מנגד נטען כי ברקע ההחלטה עמד סכסוך בין צוות התוכנית לבין אנשי הזכיינית וכי מדובר במהלך שגוי. שנה לאחר מכן רמז שליין במונולוג בתוכנית, כי ברקע הורדת "מצב האומה" משידור בתקופות הבחירות עמד רצונה של הזכיינית "רשת" להימנע משידור ביקורת חריפה על ראש הממשלה נתניהו, עקב השפעתו על התקשורת הישראלית בכלל ועתיד זכייניות ערוץ 2 בפרט. במרץ 2018 נטען בפרסום בידיעות אחרונות כי ניר חפץ, יועץ התקשורת של ראש הממשלה נתניהו, עמד מאחורי הלחצים להוריד את התוכנית.
בחודש ינואר 2015 נודע כי התוכנית תעבור לערוץ 10, שאפשר את המשך שידורה, החל מ-3 בפברואר. בשל בעלות הזכיינית "רשת" על המותג "מצב האומה" עלתה התוכנית במקום שידורה החדש בשם "גב האומה".
העונה השנייה של "גב האומה" עלתה לשידור ב-6 ביוני 2015, במתכונת של תוכנית אחת בשבוע. בעונה זו הופיע גורי אלפי פעמים בודדות בשל אילוצים קודמים, ובסיומה נודע כי יעזוב את התוכנית סופית לטובת הגשת תוכנית עצמאית בזכיינית ערוץ 2 קשת.
העונה השלישית של "גב האומה" החלה ב-10 באוקטובר 2015 והסתיימה ב-9 באפריל 2016.
העונה הרביעית של "גב האומה" החלה ב-21 במאי 2016, וב-8 ביוני באותה שנה שבה למתכונת של 2 תוכניות בשבוע. עונה זו הסתיימה ב-4 באוקטובר 2016.
העונה החמישית של "גב האומה" החלה ב-29 באוקטובר 2016 והסתיימה ב-1 באפריל 2017.
העונה השישית של "גב האומה" החלה ב-13 במאי 2017 והסתיימה ב-16 בספטמבר 2017.
העונה העשירית של "גב האומה" (שודרה בערוץ רשת 13) החלה ב-18 בינואר 2019 והסתיימה ב- 26 ביוני 2019. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים חזרה התוכנית לשלוש תוכניות נוספות.
העונה האחת עשרה והאחרונה של "גב האומה" החלה ב-30 באוקטובר 2019 והסתיימה ב- 15 במרץ 2020.
ב-24 באוגוסט 2020 הודיעה רשת שתוכניתו של שליין לא תעלה לעונה נוספת בשל שיקולי תקציב, ובניגוד לחוזה בין שני הצדדים.
ספיישלים
בספטמבר 2011 חזרה התוכנית לספיישל חד פעמי בעקבות אירועי המחאה החברתית שהתרחשו בזמן הפגרה, ונושאים נוספים כדוגמת המשבר עם טורקיה וההכרזה על הקמת המדינה הפלסטינית. התוכנית צולמה בהיכל התרבות באריאל מול הקהל המקומי, בהשתתפות ראשי המחאה.
בדצמבר 2011, בעקבות התיקון לחוק לשון הרע שעורר סערה ציבורית עזה, כינסו שליין וכהן את צוות התוכנית יחד עם אורחים נוספים למופע מחאה סאטירי בכותרת "עוד מעט יבוא שוטר". המופע נערך בתיאטרון תל אביב ולא שודר בטלוויזיה, והשתתפו בו מלבד שליין, אלפי ובנאי גם העיתונאים מרב מיכאלי, קובי אריאלי, ידידיה מאיר, מוטי קירשנבאום, רביב דרוקר וגיא מרוז והקומיקאים רועי בר-נתן, עדי אשכנזי, שרון טייכר וערן זרחוביץ'.
במאי 2013, סמוך לעליית העונה השישית, נערך במוזיאון תל אביב ערב חד פעמי בפני קהל בשם "יאיר AID", שעסק בקיצוצים הצפויים בתקציב המדינה, כביכול למטרת סיוע ליאיר לפיד המשמש כשר האוצר.
בינואר 2014 הופיע צוות התוכנית באוניברסיטת ניו יורק בפני קהל דובר עברית. הערב שודר כפרק הפתיחה של העונה השביעית.
בספטמבר 2014, לאור אירועי מבצע צוק איתן שהתרחשו בעת פגרת התוכנית, נערך ושודר בערב ראש השנה תשע"ה ספיישל לסיכום השנה.
ביום הבחירות לכנסת העשרים במרץ 2015, לאחר המעבר לערוץ 10, שידרה התוכנית לצד חדשות 10 מבזקים קצרים בשידור חי בהם הגיבה על תוצאות המדגם בבחירות. מבזקים במתכונת דומה שודרו מטעם התוכנית גם בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
במאי 2017 צולמה ונערכה תוכנית מיוחדת בבית העם בירושלים לרגל 50 שנה לאיחוד העיר ולרגל ביקור נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בעיר.
בערב השנה החדשה 2022, כשנה וחצי לאחר ירידת התוכנית משידור, נערך מופע "מסיבת סיום" לתוכנית בהיכל התרבות בתל אביב, בהשתתפות ליאור שליין, אורנה בנאי, עינב גלילי, עידו רוזנבלום, ליאור אשכנזי ומאור כהן.
קישורים חיצוניים
ביקורות
כתבות
אליפות וימבלדון 2023
אליפות וימבלדון 2023 הוא טורניר טניס גראנד סלאם שהתקיים בין 3 ל-16 ביולי 2023 על משטחי הדשא במועדון הטניס והקריקט של אנגליה בווימבלדון, לונדון, הממלכה המאוחדת. נובאק ג'וקוביץ' וילנה ריבאקינה היו האלופים המכהנים בטורנירי היחידים, והם הוחלפו בקרלוס אלקרס ומרקטה וונדרואושובה. זו הייתה אליפות וימבלדון ה-136 בהיסטוריה, והראשונה שהתקיימה בתקופת כהונתו של המלך צ'ארלס השלישי.
כאמיאר עבדי
כאמיאר עבדי (בפרסית: کامیار عبدی, נולד 1969) הוא ארכאולוג איראני. את תואר ה-B.A. בארכאולוגיה קיבל מאוניברסיטת טהראן ב-1992. את ה-M.A. בשפות ותרבויות המזרח הקרוב מאוניברסיטת שיקגו ב-1997, ודוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת מישיגן ב-2002. הוא מועסק כפרופסור זוטר במחלקה לאנתרופולוגיה, בקולג' דארטמות' מ-2002.
אליפות וימבלדון 2023
טורניר
הטורניר שוחק על משטח דשא, כאשר כל משחקי ההגרלה הראשית התקיימו במועדון הטניס והקריקט של אנגליה, וימבלדון, בין 3 ל-16 ביולי 2023. משחקי המוקדמות נערכו בין 26 ל-29 ביוני 2023 במגרש הספורט של בנק אנגליה ברוהמפטון.
כאמיאר עבדי
תחומי מחקריו כוללים צורות התיישבות, ייצור מזון (חקלאות ורעיית עדרים), עיור, יצירת מדינות, והתפתחות הכתב במדינות המזרח הקדום, בדגש על איראן. הוא היה במשלחות מחקר באיראן, טורקיה וארצות הברית. הוא השתתף בפרויקט המחקר "Fars Archaeology Project", החוקר את התפתחות החברה בדרום הרי הזגרוס. במסגרת זו חפר במליאן (Malyan), היא אנשאן הקדומה, בירתה ההררית של עילם.
אליפות וימבלדון 2023
טורניר
אליפות 2023 הייתה המהדורה ה-136 של אליפות וימבלדון, ה-129 של אליפות הנשים, ה-55 ב וטורניר הגראנד סלאם השלישי של השנה. הטורניר נוהל על ידי הפדרציה הבין-לאומית לטניס (ITF) ונכלל בסבב ה-ATP וסבב ה-WTA תחת קטגוריית גראנד סלאם, כמו גם ב-סבב ה-ITF לנוער ולנכים בהתאמה.
כאמיאר עבדי
עבדי הוא עורך הירחון האיראני לארכאולוגיה והיסטוריה (Iranian journal of Archaeology and History). הוא מלמד במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת שהיד בהשתי בטהראן.
אליפות וימבלדון 2023
טורניר
הטורניר הורכב מגברים (יחידים וזוגות), נשים (יחידים וזוגות), זוגות מעורבים, בנים (מתחת לגיל 18 – יחידים וזוגות, עד גיל 14 – יחידים), בנות (מתחת לגיל 18 – יחידים וזוגות, מתחת לגיל 14 – יחידים), שהיו גם חלק מקטגוריית הטורנירים בדרג א' לנוער, ואירועי יחידים וזוגות לטניסאים בכיסאות גלגלים, גברים ולנשים.
יחידים גברים
בתחרות השתתפו 128 טניסאים, 32 מהם דורגו. להלן 20 המדוגים הראשונים:
יחידות נשים
בתחרות השתתפו 128 טניסאיות, 32 מהן דורגו. להלן 20 המדורגות הראשונות: מרקטה וונדרואושובה, שלא דורגה, זכתה בטורניר לראשונה בקריירה לאחר ניצחון 6–4, 6–4 על אונס ג'אבור, והפכה ללא-מדורגת הראשונה בהיסטוריה שעושה זאת.
זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות, 16 מהם דורגו:
זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות, 16 מהם דורגו: סיי סו-ויי ו- ברבורה סטריקובה, שלא דורגו, זכו בטורניר לאחר ניצחון 7–5, 6–4 על סטורם האנטר ואליס מרטנס.
פרס כספי
סכום הפרסים הכולל של אליפות וימבלדון 2023 הוא 44,700,000 לירה שטרלינג, עלייה של 10.78% מטורניר 2022.
אד ווד (סרט)
אד ווד (באנגלית: Ed Wood) הוא סרט קולנוע משנת 1994 בבימויו של טים ברטון. הסרט הוא סרט ביוגרפי, המתאר את סיפור חייו של במאי הקולנוע אדוארד ווד, הנחשב לאחד מהבמאים הגרועים ביותר אי פעם.
עלילת הסרט
הסרט מתאר את חייו של אדוארד ווד, אותו מגלם ג'וני דפ, לאורך תקופה של שש שנים. בסרט מעט אלמנטים המקדמים את העלילה, וההתמקדות הכללית היא על עבודתו של ווד כבמאי, לצד תיאור חייו האישיים. בין היתר מסופר על הקשר המיוחד שיצר ווד עם שחקן הקולנוע בלה לוגוסי, אשר מגלם מרטין לנדאו. לוגוסי היה כוכב סרטי אימה בהוליווד בשנות השלושים, והתפרסם בעיקר בזכות הסרט דרקולה. לאחר מכן מיעט להופיע בסרטים, עד אשר פגש את ווד והופיע במספר סרטים שביים. בהמשך מתברר כי לוגוסי היה מכור לסמים במשך תקופה ארוכה, ובעזרתו של ווד הוא נכנס לשיקום. זמן קצר לאחר שהוא יוצא מן המחלקה השיקומית, נפטר לוגוסי.
נושא מרכזי נוסף בסרט הוא חיבתו של ווד ללבוש בגדי נשים, אשר בעקבותיה יצר את הסרט האוטוביוגרפי "גלן או גלנדה". בעקבות חיבה זו עוזבת אותו חברתו דולורס פולר (שרה ג'סיקה פרקר), שאף כיכבה בסרט.
חלקו האחרון של הסרט מתאר את הפקת סרטו המפורסם ביותר של ווד, "תוכנית 9 מהחלל החיצון". בלה לוגוסי נפטר זמן קצר לפני התחלת הצילומים, וכדי למלא את מקומו נשכר שחקן שדומה לו, אשר הסתיר את פניו במשך הסרט. תקציבו הנמוך של הסרט ותנאי ההפקה הדלים גרמו ליצירת סרט אשר נחשב על ידי רבים כאחד הסרטים הגרועים ביותר שנוצרו אי פעם.
שחקנים
הסרט כולל מספר הופעות אורח של שחקנים מ"תוכנית 9 מהחלל החיצון". קונרד ברוקס, אשר גילם את אחד מהשוטרים בסרטו של ווד, מופיע בסרט כבארמן. גרגורי וולקוט, שגילם את דמות הגיבור, מופיע כאחד המממנים הפוטנציאלים של "כלת המפלצת". פול מרקו, שגילם את השוטר השני, מופיע ברקע.
הפקת הסרט
הסרט מבוסס במידה רבה על הביוגרפיה של אדוארד ווד "Nightmare of Ecstasy" מאת רודולף גריי, הכוללת ראיונות עם משפחתו ועם עמיתיו של ווד. בהכנות לבימוי הסרט מרי ריילי המבוסס על דוקטור ג'קיל ומיסטר הייד, ביקר מפיק ובמאי הסרט טים ברטון בעיר פוגקיפסי שבמדינת ניו יורק, שם הציעו לו לראשונה להפיק את "אד ווד".
ברטון מודה כי תמיד היה מעריץ של ווד, ולכן הסרט מציג את ווד באופן סימפתי, במקום לשים ללעג את סרטיו. בביוגרפיה "Burton on Burton", סיפר הבמאי כי ככל הנראה תיאר את ווד והשחקנים באופן יותר מדי סימפתי, מאחר שלא רצה ללעוג לאנשים אשר כבר לעגו להם במשך הרבה זמן. את הכבוד של ברטון לווד ניתן לראות גם בסרטו "המספריים של אדוארד", עליו הודה ברטון כי שם הדמות הראשית לקוח מן הדמיון לשם "אד ווד".
עקב בעיות מנהליות ואמנותיות ב"מרי ריילי", החליט ברטון לעזוב את הפרויקט, ולביים את "אד ווד" במקום, וזאת בתנאי שהתסריט ייכתב במהרה. את תסריט הסרט כתבו סקוט אלכסנדר ולארי קרצ'בסקי, אשר קודם לכן היו ידועים בעיקר מתסריטי הסדרה "מותק, הילד השתגע." את מערכת היחסים בין אדוארד ווד לבלה לוגוסי ביסס ברטון על יחסיו עם אלילו וינסנט פרייס, שאף הופיע בסרטו "המספריים של אדוארד".
1898 ברוסיה
שנת 1898 ברוסיה היא השנה ה–177 להקמת האימפריה הרוסית והשנה ה-285 לשלטונה של שושלת רומנוב.
אד ווד (סרט)
הפקת הסרט
את פסקול הסרט הלחין הווארד שור. זהו אחד הסרטים היחידים של ברטון בו לא שיתף פעולה עם דני אלפמן, אשר הלחין את מוזיקת הרקע ברוב סרטיו.
הצלחת הסרט
תקציב הסרט עמד על כ־18 מיליון דולר. הסרט, אשר עמד בצילם של שוברי קופות מאותה שנה כ"פורסט גאמפ" ו"מלך האריות", זכה להצלחה מעטה בעת הקרנתו בקולנוע, והכנסותיו בארצות הברית נאמדו בכשישה מיליון דולר בלבד.
עם זאת, ביקורות רבות שיבחו את הסרט, ובמיוחד את האווירה המיוחדת שיצר הצילום השחור-לבן ואת המשחק המשובח של השחקנים. דירוג הסרט באתר האינטרנט Rotten Tomtoes הוא 89%. הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר, וזכה בשניהם: שחקן המשנה הטוב ביותר (מרטין לנדאו), והאיפור הטוב ביותר. על משחקו בסרט זכה לנדאו גם בפרס גלובוס הזהב.
למור אדום-חזית
למור אדום-חזית (שם מדעי: Eulemur rufifrons), הוא מין יונק קטן מהסוג למור שבמשפחת הלמוריים, החי בדרום-מערב מדגסקר בקרבת חופי מצר מוזמביק.
מאפיינים
למור זה דומה במראהו למין למור חום ונחשב עד לשנת 2001 לתת-מין שלו אך הופרד עקב הבדלים קטנים. בעבר היה כלול במין זה גם הלמור האדום (Eulemur rufus) הנדיר. הוא מגיע לאורך 35–48 ס"מ עם זנב באורך 45–55 ס"מ. משקלו מגיע ל־2.2–2.3 ק"ג בממוצע. למור זה בעל פרווה אפורה עם פנים לבנות, עיניים כתומות וחוטם ולסתות שחורים. ה"כיפה" שלו זהובה-אדומה וממנה קיבל את שמו. לזכרים ישנם ציצות זקן לצד הלחיים והסנטר. הלמור בעל זנב ארוך המשמש לייצוב ובעל כפות גדולות. חוטמו הארוך מסייע לו בהרחה טובה יותר ממרבית הפרימטים אך הוא משתמש גם בראייתו הטובה לטיפוס ולבריחה מטורפים.
הלמור נפוץ בטבע בחבורות של 4–18 פרטים ביערות יבשים של עצי באובב בין נהר טסיריביהינה בדרום-מערב עד לנהר מנגורו  והפארק הלאומי אנדרינגיטרה  בצפון-מזרח. חלק מהאוכלוסיות בעלות צפיפות אוכלוסייה גבוהה ומראים תוקפנות עקב כך. הם נעים ביער ומחפשים פרחים, צוף, עלים, פירות ויצורים קטנים למאכל.
למורים אלה בעלי אוכלוסיות הפעילות במשך היום אך בעונת היובש פעילות גם בלילה בעוד האוכלוסיות המזרחיות פעילות רק לאור היום. כמו שאר הלמורים גם מין זה מצוי בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.
עודד מימון
עודד מימון (נולד ב-16 במאי 1951) הוא פרופסור אמריטוס להנדסת תעשייה באוניברסיטת תל אביב וקודם לכן במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בארצות הברית, הידוע במחקריו בתחום כריית מידע, בינה מלאכותית ורובוטיקה. לאחרונה עוסק במתמטיקה של התודעה.
ביוגרפיה
מימון נולד בחיפה לאביבה ויהודה (פולדק) מימון. את שרותו הצבאי בצה"ל סיים כמ"פ, הוא למד לתואר ראשון בהנדסה (סיים במקביל 3 פקולטות הטכניון בהצטיינות) ותואר שני בחקר ביצועים בטכניון. בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרדו. לאחר השלמת הדוקטורט שימש חוקר ופרופסור באוניברסיטת MIT בארצות הברית, במעבדה לבקרה ומערכות מידע (EE/CS LIDS). בשנת 1987 עבר לפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, ומאז חבר סגל בה.
שימש כראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב וכיום עומד בראש קתדרת אורקל, העוסקת בביצוע מחקרים פורצי דרך בתחומים חדשים בעולם הסייבר והתודעה. בין מאה תלמידיו לתארים מתקדמים נמנים פרופ' דן ברכה, פרופ' מרק לסט, ד"ר ארמין שמילוביץ, פרופ' ליאור רוקח, ד״ר שחר כהן, ד״ר ברק חיזי, ד״ר חיים דהאן, פרופ' עירד בן-גל, פרופ' יבגני חמלניצקי, ד"ר משה קליין, ד"ר רוני הירשפרונג, ד"ר נועה רושין וד"ר רוני הורוביץ.
לאחרונה הקים את המעבדה לתודעה ולוגיקה רכה באוניברסיטה:
https://www.tauconsciousnesslab.sites.tau.ac.il/
החזון של המעבדה לחקר התודעה ולוגיקה רכה הוא לגשר בין העולם המדעי החומרי לעולם הרוחני באמצעות פיתוח שפה מתמטית חדשה, והרחבת העולם המדעי למרחבים שלא נידונו בו עד כה. זאת באמצעות המתמטיקה שנמצאת בשני העולמות – משתייכת למדע אך חורגת מעולם החומר.
יחד עם דרכו האקדמית, עודד פעיל ומתנדב בעמותות ציבוריות (למשל כמנטור בקידום מנהיגות אתיופית בקרב צעירים), וחוקר במסעותיו להכרת העולם והים (שימש כמציל, מלח באנייה בצים, וסקיפר של סירת מפרש קטנה בחציית האוקיינוס, מבוסטון לתל אביב).
עודד מימון הקים גם חברת הזנק ופיתח טכנולוגיה ייחודית של הבנת קול וטקסט, שהוטמעה בחברת ורינט. הוא סייע וייעץ לחברות וארגונים בינלאומיים במגזר העסקי והציבורי, ושימש כחבר ויו"ר דירקטוריון של חברות פרטיות וציבוריות בארץ ובעולם.
מימון סייע שנים רבות לארגוני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושירות הביטחון הכללי וב-2008 קיבל ציון לשבח מראש המוסד.
על הישגיו הייחודיים ועל מנהיגותו המדעית יוצאת הדופן ותכונותיו האישיות כעמית ואיש אשכולות הוענק לפרופסור עודד מימון פרס מפעל חיים מטעם האקדמיה ב 2021.
פרסומים
מימון פרסם מאות מאמרים בכתבי עת ובכנסים, כתב עשרה ספרים מפרי מחקרו וערך חמישה ספרים אשר זכו לפרסים מדעיים רבים.
הספרData Mining with Decision Trees: Theory and Applications   (יחד עם ליאור רוקח) זכה בפרס הספר המצטיין למדעי המחשב בשנים 2008-2011. ספריו עוסקים ברובם במתמטיקה תאורטית ובאלגוריתמיקה של בינה מלאכותית. יוצא דופן הוא הספר "מהי תודעה", שאותו ערך עם אבי אלקיים ב 2018. ספר זה מבוסס על קורס שעודד העביר באוניברסיטת בר-אילן, ומציג כיוונים מגוונים למחקר בתחום המרתק של התודעה האנושית. מחקריו של עודד מימון השפיעו ומשפיעים על המחקר העולמי עם למעלה מ-15 אלף ציטוטים מדעיים, שממקמים אותו באחוזון העליון של החוקרים המצוטטים בהנדסה בעולם.
זיזף ארך-לשון
זיזף ארך-לשון  (שם מדעי: Glossophaga), הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הזיזפיים, הכולל 5 מינים החיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1818 על ידי הזואולוג הצרפתי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר; משמעות השם המדעי של הסוג היא ״יונק שאוכל עם הלשון״.
תיאור
לזיזף ארך הלשון יש גוף גוצי ועגלגל, זנב קצרצר וראש גדול וחרטום צר וחרוטי. אוזניו קצרות ומשולשות עם צפירים זעירים ועיטור העלה האפי שלו בצורת זיז מחודד וזקוף. הסוג ידוע בלשונו הארוכה והעבה שמכוסה בגבשושיות שעירות ומותאמת לליקוק צוף ואבקנים. השפתיים עטויות יבלות ובליטות.
אורך הראש והגוף של הזיזפים ארוכי הלשון 42–61 מ״מ, אורך הזרוע 32–41 מ״מ וארוך הזנב 4–7 מ״מ; המשקל 9–16 גרם. הזכר גדול במקצת מן הנקבה.
הפרווה של הזיזף ארוך הלשון עבה ורכה. צבעה נע בין חום בהיר לחום זהוב, אדמדם, אוכרה, חום אפרורי או חום שוקולד כהה. הגחון נוטה להיות חיוור יותר והפנים בעלות גוון כהה לעיתים קרובות. החוטם, העיטור האפי ופנים האוזניים ורודים. הכנפיים שחורות-סגלגלות.
ביולוגיה
הזיזפים ארוכי הלשון מצויים באמריקה המרכזית והדרומית. המינים בסוג מפגינים הסתגלות למגוון בתי גידול, ומצויים ביערות יבשים, כיסי סבך, יערות לחים, יערות ירוקי-עד ומטעי בננות. עם זאת, בתי גידול לחים מועדפים יותר בשל היותם שופעים בפרחים. הזיזפים מצויים הן בשפלה והן ברכסי הרים עד רום 2,600 מטר מעל פני הים.
בהתאם לזמינות המזון, הזיזפים מסוגלים להתרבות מספר פעמים בשנה. לאחר תקופת היריון של 2–3 חודשים, הזיזפית ממליטה צאצא יחיד ולעיתים נדירות תאומים שנצמדים לאם בימים הראשונים. בגיל 25–28 ימים, הזיזף הקטן מסוגל לעוף בכוחות עצמו ונגמל בהדרגה. תוחלת החיים המרבית של המין היא 10 שנים.
מינים
בסוג זה 5 מינים:
רוז'דה פלאט
רוז'דה פלאט (Rojda Felat; נולדה כנראה ב-1980) היא לוחמת כורדית-סורית פמיניסטית אשר נוטלת חלק פעיל במלחמת האזרחים בסוריה מאז שנת 2013 נגד המדינה האסלאמית. משמשת כמפקדת הצבאית של ה-YPJ, שם משרתות כ-24,000 לוחמות, ומפקדת בכירה בכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), הנתמכים על ידי ארצות הברית. פלאט מחזיקה בדעות פמיניסטיות-מהפכניות, ומטרתה המוצהרת של מיליציית ה-YPJ שתחת פיקודה – להוביל שינוי חברתי במזרח התיכון באמצעות שוויון בין המינים ושחרור הנשים הכורדיות והערביות מהמגבלות המוטלות עליהן בחברה המסורתית הערבית והכורדית.
ביוגרפיה
רוז'דה פלאט חשפה מעט מאוד פרטים על חייה. המידע אודותיה טרם הפכה ללוחמת כמעט בלתי ידוע: אפילו גילה המדויק שנוי במחלוקת. על פי דיווחים שונים, היא כנראה בשנות השלושים לחייה, וסוכנות הידיעות הטורקית "ג'יהאן ניוז" פרסמה שהיא נולדה בשנת 1980 בעיר אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה. דיווחים מאוחרים יותר בסוכנויות ידיעות אחרות חזרו על המידע הזה. עם זאת, בתקשורת המקוונת נטען באתרים שונים שפלאט נולדה ב-1962, 1966 או 1968, וסוכנות ידיעות אחת אף טענה שהיא נולדה בעיר באטמן בטורקיה; הדיווח האחרון הוכחש על ידי מקורבת של פלאט, שציינה שהיא בהחלט כורדית-סורית. באמצע שנת 2016 נהרגו כ-22 קרובי משפחה של פלאט בפיגוע התאבדות של המדינה האסלאמית בחתונה בעיר אל-חסכה.
פעילות צבאית
רוז'דה פלאט הצטרפה ל-YPJ בשנת 2013. היא התקדמה במהירות בסולם הדרגות עד היותה לאחת המפקדות החשובות ביותר של המיליציה. למרות זאת, עד שנת 2016 היא כלל לא הייתה ידועה, שכן פעילותה הייתה חשאית יותר. לדבריה, היא נלחמת למען שחרור סוריה מכבלי הטרור ולמען רפורמות חברתיות בסוריה שיובילו לשיפור זכויותיהן וחייהן של נשים מכל העדות. לטענתה, היא לוקחת השראה מאוטו פון ביסמרק, נפוליאון, צלאח א-דין והלוחמת הכורדית ארין מרקין - גיבורה עממית כורדית שביצעה במהלך המצור על קובאני פיגוע התאבדות על עמדת לחימה של המדינה האסלאמית כאשר המצב של הכוחות הכורדיים בעיר היה נואש. בהתייחס ליכולות הצבאיות של הלוחמות הנמצאות תחת פיקודה, פלאט ציינה ש"לעיתים קרובות בעניינים צבאיים אנשים מביטים על נשים בהתנשאות, בטענה שאנחנו עדינות מדי...אבל כפי שניתן לראות, אנו מתפעלות בהצלחה מקלע DShK, יודעות להשתמש במרגמות ומבצעות פעולות פינוי במהלך הקרב".
הקרב הראשון בו השתתפה רוז'דה פלאט היה במהלך המתקפה המזרחית של המדינה האסלאמית על העיר אל-חסכה על עמדות ה-YPG וצבא סוריה בשנת 2015, והיא השתתפה גם בכיבוש תל חמיס הסמוך לאל-חסכה ולגבול העיראקי, במתקפה על העיירה תל אביעד הסמוכה לגבול הטורקי ובמתקפת אל-שאדאדי שהובילה לסילוק המדינה האסלאמית ממחוז אל-חסכה. במאי 2016, היא הובילה את המתקפה הכורדית הראשונה בצפון מחוז א-רקה עם 15,000 הלוחמים שתחת פיקודה, והכוחות שלה הצליחו לכבוש מידי המדינה האסלאמית כ-23 כפרים; המתקפה נעצרה בעקבות הצורך של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים להקצות כוחות לכיבוש העיר מנבג מידי המדינה האסלאמית הנמצאת בצד המערבי של נהר הפרת, ופלאט השתתפה גם במבצע זה.
בנובמבר 2016, נפתחה המערכה על מחוז א-רקה בעלת ארבעה השלבים, ורוז'דה פלאט הייתה אחראית על השלב הראשון במערכה שכלל כיבוש אזורים כפריים בצפון המחוז. לאחר שהכוח שלה עמד במשימתו, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים עברו לשלב השני של המתקפה שמטרתו הייתה הגעה לאגם אסד ולסביבות סכר טבקה, וגם בשלב זה הובילה רוז'דה את יחידות הנשים מה-YPJ. היא השתתפה גם בשלב השלישי והרביעי של הקרב על המחוז שבמהלכו נכבשו סכר טבקה, בסיס חיל האוויר טבקה, והעיר א-ת'ורה (טבקה). בשנת 2017, רוז'דה פלאט נבחרה להוביל את השלב החמישי במערכה - הקרב על העיר א-רקה, שלכיבושה הצפוי יש ערך תודעתי וסמלי בעיני המערב לסיום הח'ליפות של המדינה האסלאמית.
בשלהי 2018, פלאט לקחה חלק במבצע דיר עז-זור שמטרתו הייתה למוטט את מעוזי השליטה האחרוני של המדינה האסלאמית בסוריה, ממזרח לפרת.
בתחילת אוקטובר 2019, פלאט השתתפה בוועידה ברומא והכריזה כי המלחמה נגד המדינה האסלאמית נמשכת בעודה מדגישה את חשיבות הקונפדרציה הדמוקרטית.
נקודת האריס
נקודת האריס (באנגלית: Harris Point) היא לשון יבשה סלעית בחוף שקלטון - הצד המערבי של מדף הקרח רוס, שבאנטארקטיקה.
הנקודה נמצאת 11 קילומטרים דרומית לראש יאנג שבצידו הדרומו של מפרץ בואומונט.
מקור השם
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הנקודה נקראת על שמו של הרמן ד. האריס (Herman D. Harris); שהיה האחראי הראשי מטעם חיל הרפואה של ארצות הברית בטייסת צי ארצות הברית VX-6.
האריס הקים מרפאה בתחנת הקוטב הדרומי, במהלך מבצע דיפ פריז בשנת 1961.
המוזיאון הרוסי
המוזיאון הרוסי הממלכתי (ברוסית: Государственный Русский музей) הוא מוזיאון לאמנות רוסית בסנקט פטרבורג. המוזיאון הוא בעל האוסף הגדול של האומנות הרוסית מכל הזמנים.
המוזיאון הוקם ב-13 באפריל 1895 בהתאם לצו של הצאר ניקולאי השני לזכר אביו הצאר אלכסנדר השלישי (שעל שמו נקרא המוזיאון במקור), ונפתח לציבור בשנת 1898. האוסף המקורי של המוזיאון היה על בסיס יצירות אמנות מהארמיטאז', מארמון אלכסנדר ומהאקדמיה הרוסית לאומנות. לאחר שנת 1917 מספר רב של אוספים פרטיים עברו למוזיאון.
הבניין הראשי של המוזיאון הוא ארמון בסגנון נאו-קלאסיציזם שנבנה בין השנים 1819–1825 והיה מעונו של הנסיך הגדול. בנוסף לבניין הראשי עברו לרשות המוזיאון בניינים נוספים.
אוסף המוזיאון כולל בסך הכול כ-400 אלף פריטים, ביניהם אוסף עשיר של איקונינות רוסיות החל מהמאה ה-12, וכן אוסף עשיר של תמונות של ציירים רוסים של המאה ה-18 וה-19: ולדימיר בורוביקובסקי, איליה רפין, דמיטרי לויצקי, איוואן מרטוס, אורסט קיפרנסקי, אלכסיי ונציאנוב, קארל ברולוב ואלכסנדר איוואנוב.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 צורפה טירת מיכאילובסקי למוזיאון ועתה מוצגות בה תערוכות מאוסף המוזיאון.