cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורית פרקש-הכהן
בפוליטיקה
ב-2019 הצטרפה למפלגת "חוסן לישראל" בראשות הרמטכ"ל לשעבר בני גנץ, שהשתלבה ברשימת "כחול לבן", והיא מוקמה במקום החמישה עשר ברשימה. הרשימה קיבלה 35 מנדטים ופרקש-הכהן נכנסה בחודש אפריל לכנסת העשרים ואחת, ולאחר הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, בה השיגה רשימתה 33 מנדטים, נכנסה בשנית לכהונה כחברת הכנסת. ב-17 במאי 2020 מונתה, במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש, לשרה לנושאים אסטרטגיים. ב-2 באוקטובר 2020, עם התפטרותו של השר אסף זמיר מהממשלה, הוחלט כי פרקש-הכהן תחליף אותו במשרד התיירות ותתפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי". בעקבות זאת, ב-30 בנובמבר סיימה את כהונתה כשרה לנושאים אסטרטגיים.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצבה פרקש הכהן במקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת. הרשימה קיבלה 8 מנדטים ופרקש הכהן נכנסה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצבה במקום ה-10 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל, ונבחרה לכנסת לאחר שהרשימה זכתה בבחירות ב-12 מנדטים.
כשרה לנושאים אסטרטגיים וכשרת התיירות
בספטמבר 2020 סיכמה פרקש הכהן עם מנכ"ל רשות השירות הלאומי-אזרחי, ראובן פינסקי, על הקמת יחידה חדשה בה בנות שירות יפעלו מטעם היחידה ויאבקו באנטישמיות ובדה לגיטימציה של ישראל ברשתות החברתיות ובפרט בפעילותה של תנועת ה-BDS. חודש לאחר מכן החליטה פרקש הכהן על הזרמת כספים שעל פי התכנון יממנו את הנגשת מערת המכפלה שבחברון לנכים. משרדה הציע לממשלה מודל מקצועי סדור שלפיו תוכל לקבל בעתיד החלטות בשאלה האם לאשר את השקעה זרה בתשתית המסוימת. במשרד הביטחון קיבלו את ההצעה והשב"כ היה מוערב בבניתה. בעקבות משבר הקורונה, פרקש הכהן יזמה ש-400 בתי מלון יקבלו מענקים בהיקף כולל של 60 מיליון שקל מהמשרד בפעימה ראשונה מתוך שלוש כאשר נוהל הבקשות שונה מטורי למקבילי.
כשרת המדע והטכנולוגיה
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונתה פרקש-הכהן לתפקיד שרת המדע והטכנולוגיה. עם כניסתה לתפקיד, יזמה את שינוי שמו של המשרד ל"משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה".
פרקש הכהן מינתה את דדי פרלומטר, סגן נשיא אינטל העולמי לעמוד בראשות ועדה בינמשרדית להגדלת הון אנושי בהייטק, אשר פרסמה את מסקנותיה בחודש נובמבר 2022 והציבה יעדי תעסוקה. בנוסף, יזם המשרד יעדי ביניים לתעסוקה לשנים 22-23 לרשות החדשנות, עבור שילוב אוכלוסיות שאינן מיוצגות בשיעור גבוה בהייטק: נשים, חרדים, ערבים, ישראלים מהפריפריה. פרקש הכהן קידמה את תוכנית "אימפקט לחברה הערבית" - שבמסגרתה הוקצו 225 מיליון שקל ב-5 שנים להגדלת כמות המשתתפים מהחברה הערבית בהייטק.
כמו כן, היא השיקה ביחד עם שרת החינוך, יפעת שאשא-ביטון, תוכנית בשם "הייטקלאס" להנגשת לימודי הייטק במסגרת תוכנית הלימודים, מגיל גן ועד חטיבת הביניים. התוכנית תחל במחצית השנייה של שנת הלימודים ה'תשפ"ג בכיתות הבוגרות. מדי שנה יירד גיל ההתחלה של הלימודים, כך שבתוך חמש שנים יחלו לימודים בשימושי מחשב לילדים בגן חובה.. היא פעלה לחיזוק התשתיות הפיזיות והאנושיות של תעשיית ההייטק, חיזוק וגיוון התעשייה לטווח הארוך ויזמה תוכנית לאומית בתחום הבינה המלאכותית.
במסגרת פעילותה יזמה יחד עם השרה תמר זנדברג העברת החלטת ממשלה בנושא האקלים שבמסגרתה הוקצו מיליארדי שקלים לטיפוח טכנולוגיות אקלים. בין היתר, הגדירה תחומי עדיפות לאומיים טכנולוגיים למחקר ופיתוח רב-שנתי, בהם נכללים ביו-קונברג'נס, פודטק, אנרגיות מתחדשות, חלל ובלו-טק. כן יזמה תוכניות אסטרטגיות לקידום חדשנות בחקלאות ובספורט במשרדי הממשלה.
פרקש קידמה דיפלומטיית חדשנות. לצד בני גנץ הובילה הסכם לשת"פ טכנולוגי היסטורי בין ישראל לארצות הברית וחתימה על הסכם ראשון בתחום הקוואנטום, והסכמים עם מדינות "הסכמי אברהם", מרוקו, בחריין והאמירויות, כולל הקמת קרן השקעה בסטרטאפים משותפת עם האמירויות. יזמה את תוכנית "ישראל טק" בשיתוף פעולה עם נחמן שי להעלאת יהודים מהתפוצות לתעסוקה בתחום ההייטק.
חיים אישיים
פרקש-הכהן נשואה לעורך הדין עודד הכהן ואם לארבעה. מתגוררת בירושלים.
היא אחותם של ענבר וייס, מהנדסת העיר בית שמש, ושל ד"ר אריאל פרקש, זוכה תוכנית המציאות סוף הדרך.
גד (עיר)
גֶד (בהונגרית: Göd) היא עיר במחוז פשט, בנפת דונהקסי, באזור המטרופוליטני של בודפשט. היישוב, שנקרא שער לעיקול הדנובה, הוא יעד אטרקטיבי לנופש וקיט על גדת הדנובה. היישוב התאחד מפלשהגד ואלשוגד (גד העליונה וגד התחתונה) לגד.
מיקום
היישוב ממוקם בעיקול הדנובה, ב"עמק ואץ - הדנובה של פשט", על הגדה השמאלית של "ענף הדנובה של ואץ". הוא נקרא לעיתים גם "שער עיקול הדנובה". היישוב שוכן כ-25 ק"מ צפונית לבודפשט וכ-9 ק"מ דרומית לעיר ואץ.
בזמן העתיק
אזור גד והיישוב היו מיושבים מאז ימי קדם. ממצאים ארכאולוגיים פרהיסטוריים רבים שרדו ונחפרו ביישוב. כבר בתקופה הנאוליתית וגם אחר כך אנשים התיישבו מהתקופה הכלקוליתית ובתקופת הברונזה. גם הסרמטים הקימו יישוב במקום. מספר מטבעות נמצאו מהשלטון האימפריה הרומית, כמו גם מגדל שמירה רומי על גדות הדנובה, ליד תעלת צ'רס (Csörsz) בדונהקסי ועמוק בשטח האויב רחוק מהלימס, המגדל הוזמן על ידי הקיסר ולנטיניאנוס הראשון.
בימי הביניים
באזור פלשהגד (Felsőgöd) של היום נמצאת טירת העפר מתקופת האווארים, שממנה ניתן היה להגן על הדרך ועל הדנובה. שם נבנו הכנסייה המבוססת על מעגל והכפר בשם גוּד (Gud), או גדה (Göde). לאחר הפלישה המונגולית לאירופה שהייתה הרסנית, הגיע גד ממשפחת סברט מהחמולה גיולה-ז'ומבור, שהיה הפלטין של מחוז פייר. באותה תקופה, ב-1255, הוזכר היישוב לראשונה בתעודה.
בין מלחמות העולם
אלשוגד (Alsógöd) הלכה בפיתוח בעקבות פלשהגד (Felsőgöd). היישוב הפך לכפר קטן ב-1921 ובאחד מבנייני בית החרושת ללבנים לשעבר נפתח בית ספר. בינתיים, הכנסייה הקתולית נבנתה בפלשהגד, ונוצרה גילדת תעשיינים. הוקמה עמותת מכבי אש התנדבותית והמבנה של הקהילה נבנה מחדש. באלשוגד נבנו סניף דואר, בית ספר קבוע, בית תפילה קלוויניסטי וכנסייה לותרנית. כמו כן הותקנו משמרות ז'נדרמריה עקב הגידול באוכלוסייה. בית הספר היסודי הממלכתי בפלשגד נבנה מחדש על פי תוכניותיו של קארוי מיקלה. נפתח קולנוע ארפאד, אשר הולאם ב-1948 ולאחר מכן נסגר עקב פעולתו הלא כלכלית. הכנסייה הקלוויניסטית ובית הכנסת נבנו באותה תקופה בפלשגד. בית הכנסת מרמז על מספר יהודים די משמעותי במקום שהצדיק הקמת מוסד כזה עם הנלווה אליו בדרך כלל (כגון מקווה).
גרף שטח
בסטטיסטיקה תיאורית, גרף שטח (נקרא לפעמים גם תרשים שטח או דיאגרמת שטח) הוא אמצעי לייצוג נתונים, המבוסס על הגרף הרציף. בגרף, השטח שבין ציר ה-x לבין העקומה צבוע, ולרוב מופיעים מספר שטחים, לשם השוואה ביניהם.
המצאת גרף השטח (כמו גם המצאת הגרף הרציף, גרף העמודות, וגרף העוגה) מיוחסת לרוב לויליאם פלייפר. פלייפר, בספרו "האטלס הפוליטי והמסחרי" משנת 1786 צירף מספר רב של גרפים, ביניהם גרף בעניין "ריבית החוב הלאומי (של ארצות הברית) מאז המהפכה" ו"תרשים של הייבוא והייצוא לאנגליה וממנה בין שנת 1700 לשנת 1782", שרבים טוענים כי הם היו גרפי השטח הראשונים בהיסטוריה.
גרפי שטח משמשים לייצג סכומים מצטברים לאורך זמן, בפרט לשם המחשת מגמות לאורך זמן בין תכונות קשורות. סוג זה של גרף דומה לגרף רציף, אלא שהשטח מתחת לגרף צבוע לשם הדגשה.
טומב ריידר (סרט, 2018)
טומב ריידר (באנגלית: Tomb Raider) הוא סרט קולנוע אמריקאי פעולה והרפתקאות שבוים על ידי רור אות'וג ונכתב על ידי ז'נבה רוברטסון-דורט. הסרט מבוסס על משחק וידאו באותו שם משנת 2013 שהופץ על ידי Crystal Dynamics.
טרום הפקה
ב-2011, GK Films רכשו את זכויות הסרטה ותכננו להפיק אתחול לסרטי לארה קרופט. דארל גולהייגר, ראש Crystal Dynamics, חשף שהסרט יתמקד בלארה צעירה יותר. במרץ 2013 נודע כי מטרו גולדווין מאייר ישתפו פעולה עם GK Films בהפקת הסרט. גרהם קינג, מייסד GK, ישמש כמפיק הסרט. ביוני 2013, MGM בחרו במרטי נוקסון לכתיבת התסריט.
בפברואר 2015 Deadline דיווחו שאולפני האחים ורנר ישתפו פעולה עם MGM בהפצת הסרט וכי אוון דוהרטי ישכתב את התסריט. בנובמבר 2015, הבמאי הנורווגי רור אות'וג (Roar Uthaug) נשכר כדי לביים את הסרט החדש, בעוד ז'נבה רוברטסון-דורט הצטרפה כתסריטאית, לצד מארק פרגוס והוק אוסטבי. במרץ 2016, הבמאי אישר שהסרט יתבסס על עלילת משחק הווידאו משנת 2013.
ליהוק
במרץ 2016 החלה עבודת ליהוק השחקנית הראשית ותחילה אף תוכנן ללהק את דייזי רידלי לתפקיד. באפריל אותה שנה מערכת The Hollywood Reporter דיווחה על ליהוקה של השחקנית אליסיה ויקנדר לתפקיד הראשי.בדצמבר אותה שנה הצטרף וולטון גוגינס לצוות השחקנים, כדי לגלם את דמות הנבל הראשי. בינואר 2017 דניאל וו לוהק לגלם את לו רן, קפטן הספינה שמסייע ללארה קרופט במציאת אביה. ב-27 בינואר 2017, דומיניק ווסט לוהק לגלם את לורד ריצ'רד קרופט, ארכאולוג ואביה המנוח של לארה. באפריל 2017, האנה ג'ון-קאמן הצטרפה לצוות השחקנים ביוני 2017 הצטרף גם השחקן הבריטי אנטוניו אאקיל שלוהק לגלם את ניטין, חבר של לארה.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-23 בינואר 2017, בקייפטאון שבדרום אפריקה והושלמו ב-9 ביוני 2017 באולפני האחים ורנר שבליבסדן.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
ויליאם שארפ (אמן)
ויליאם שארפ (באנגלית: William Sharp; 29 בינואר 1749 – 25 ביולי 1824) היה חרט ואמן אנגלי.
ביוגרפיה ועבודה
שארפ היה בנו של יצרן נשק מכובד שהתגורר במרכז לונדון. הוא היה חניך בחריטה אצל החרט והגנאלוג ברק לונגמייט (1738–1793), ולאחר הנישואין, לאשה צרפתייה, ביסס את עצמו כחרט ברחוב ברטולומיי ליין.
הוא חרט את "הנה האיש" (על פי גווידו רני); "המלך ליר בסערה" ו"המכשפה מעין דור" (אחרי בנג'מין וסט); "הגיחה מגיברלטר" (אחרי ג'ון טרומבול); דיוקנו של "ג'ון האנטר" ו"המשפחה הקדושה" (על פי ג'ושוע ריינולדס) ועוד.
סגנון החריטה של שארפ היה מקורי, חצי גוונים עשירים ומלאים. הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה הקיסרית בווינה ובאקדמיה המלכותית במינכן.
שארפ נפטר בצ'יזוויק ב־25 ביולי 1824, ונקבר בחצר הכנסייה שם.
פוליטיקה ודת
שארפ היה רפובליקני וחבר של תומאס פיין והורן טוק, והיה חבר בחברה למידע חוקתי. כתוצאה ממחלוקת משפטית שבה היה מעורב הורן טוק, שארפ נחקר על באשמות הנוגעות לבגידה, אך לבסוף שוחרר ללא עונש כ"תומך" בלבד.
הוא תמך בתורתם של פרנץ מסמר ועמנואל סוודנבורג והושפע מתפיסתו הדתית של העתיד לפי ג'ייקוב בריאן והנביא המילניאליסטי ריצ'רד בראת'רס. חרט כאחרון "נסיכי העברים". לאחר אשפוזו של ריצ'רד בראת'רס בבית משוגעים באיזלינגטון, הפך שארפ לחסידה של הנביאה ג'ואנה סאות'קוט, אותה הביא מאקסטר ללונדון והחזיק על חשבונו למשך זמן לא מבוטל, הוא הכין אותה לציור דיוקן שאותו הוא חרט.
למרות מותה המוקדם, ככל הנראה הוא מעולם לא איבד אמון במשימתה האלוהית או באפשרות שהיא תופיע שוב, וכתב ספר להגנתה: "תשובה לעולם." (לונדון, 1806).
אסטוניה באירוויזיון לרוקדים צעירים
אסטוניה השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים 4 פעמים, ב-1993, ב-1997, ב-2001 וב-2003. מאז לא השתתפה יותר בתחרות.
לאסלו נאדאשי
לאַסְלוֹ נַאדַאשִי (במקור שוורץ, בהונגרית: Nádasi László; בודפשט, 30 במאי 1907 – בודפשט, 17 בפברואר 1978) היה הומוריסטן יהודי-הונגרי, דרמטורג, שחקן קברט ומנחה. חברו ושותפו לחלק מהיצירות של הסופר ההונגרי-יהודי ינה רייטה שנספה בשואה.
ביוגרפיה
בשנת 1925 סיים בבודפשט את האקדמיה למסחר. עבודת הבמה הראשונה שלו הייתה הבורלסקה מרי צ. שהוצגה ב"תיאטרון ככר בֶּתְלֶן" בשנת 1931. במהלך שנות ה -30 של המאה ה -20, הציגו על במות תיאטראות בודפשט רבות מהבורלסקות, המערכונים, הבדיחות, וכדומה מפרי עטו. בעקבות החוקים נגד היהודים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הנחה הצגות קברט בתיאטרון גולדמארק בין השנים 1941–1943 במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך - היה זה המקום היחיד שיהודים הורשו להופיע בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה, עד לכניסת הנאצים למדינה ב-19 במרץ 1944. בין השנים 1948–1958 היה המנחה בתיאטרון ה"וואריטה הקאמרי" בבודפשט. משנת 1950 היה ליוצר המרכזי של התיאטראות הבמה העליזה ו"הבמה הקטנה".
פעילותו
כתב כמה ליבריות לאופרטות ולקומדיות מוזיקליות (1947: הוא לא עץ, 1959: נישואין, 1959: רעיה ללא בעל, 1974: קרוסלה מסתובבת), אשר הוצגו בהצלחה גם מחוץ לגבולות הונגריה. לרגל יובל החמישים לכתיבתו (1975) השמיע רדיו קושוט במהדורה מיוחדת את הקברט שלו "זאצ'ק יודע הכל".
אליזבת אבג
אליזבת אבג (בגרמנית: Luise Wilhelmine Elisabeth Abegg; 1882 – 1974), הייתה מתנגדת לנאצים וחסידת אומות העולם מגרמניה.
לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה
אבג הייתה בתו של עורך הדין הגרמני יוהאן פרידריך אבג ואשתו מרי קרולין אליזבת אבג. היא נולדה בסטרסבור שבאלזס והתחנכה בהשראת מורשתו של אלברט שווייצר. היא למדה בין השנים 1912–1916 באוניברסיטת שטרסבורג היסטוריה ולימודים קלאסיים וכן באוניברסיטת לייפציג, שם קיבלה את תואר הדוקטור לפילוסופיה. בשנת 1924 עבדה כמורה להיסטוריה בבית ספר לבנות בברלין. היא הייתה פעילה חברתית וקהילתית במזרח ברלין, בארגון למען צעירים וצעירות בעלי מוגבלויות. היא הייתה בקשרים עם פעילים במפלגות השמאל הליברליות בגרמניה של ויימר.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה
אבג לחמה עם מורים וסטודנטים אחרים נגד אפליית הסטודנטים היהודיים במוסדות החינוך באזורה. בשנת 1935, לאחר שסירבה להישבע את שבועת הנאמנות להיטלר, התעמתה עם מנהלת בית הספר, סומנה על ידי הרשויות ב"בלתי אמינה מבחינה פוליטית" והועברה ממשרתה. היא הייתה בקשר עם קבוצת מתנגדי המשטר הנאצי של רובינסון ושטרסמן. בשנת 1938 נחקרה על ידי הגסטפו על קשריה עם תאולוגים מתנגדי המשטר הנאצי. בשנת 1941 השמיעה בכיתה בה לימדה ביקורת על המשטר הנאצי, ועקב כך אולצה לפרוש סופית מהוראה.
אבג הציעה עזרה לידידתה, אנה הירשברג, אך זו סירבה להצעת העזרה ובשנת 1942 גורשה לאושוויץ, שם נרצחה ב-1944. גירושה של הירשברג הניע את אבג למעורבות בסיוע ליהודים הנרדפים. אבג הקשיבה לשידורי ה-BBC בסתר וכך למדה על רצח היהודים בשטחים הכבושים במזרח אירופה. היא הסתירה 12 יהודים בדירה בה חיו אמה ואחותה ג'ולי. אבג השתמשה בכרטיסי קיצוב המזון האישיים שלה, במטרה לשפר את תזונתם של יהודים אלה. עוד מכרה אבג את תכשיטיה כדי לאפשר את הברחתו של יהודי לשווייץ. בינואר 1943 ביקרה אבג יהודיה בשם ליזלוטה פרלס (Liselotte Perles) ואחייניתה בת התשע סוזי (Susie) שגורשו לבית יהודים בברלין, לאחר גירוש כל יושביהם היהודיים של בתי ילדים אחרים למחנות ההשמדה במזרח, ושכנעה אותה להסתתר עם אחייניתה. פרלס ואחייניתה עשו כך, וניצלו מהגירוש שהתבצע זמן קצר לאחר מכן.
עם מכריה ושותפיה לסיוע ליהודים, רבים מהם קווייקרים, הסתירה אבג כ-80 יהודים - רובם זרים מוחלטים - או סייעה להסתרתם. רובם של יהודים אלה ניצלו מרצח בשואה. את פעילותה עשתה אבג למרות הסיכון שהיה כרוך בעובדה שחלק משכניה היו נאצים פעילים.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה עבדה אבג כמורה עד לפרישתה. היא הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה והייתה פעילה בתנועה הקווייקרית בברלין. חלק מהניצולים נותרו עמה בקשר גם לאחר המלחמה, וביקרו אותה במשותף בשנת 1957, לרגל יום הולדתה ה-75.
בשנת 2004 נקרא רחוב על שמה בשכונת מואביט בברלין.
ליגת ההגנה האנגלית
מהקמת הליגה לדעיכתה
הארגון הוקם בלוטון בשנת 2009 על ידי טומי רובינסון, בשעתו חבר מפלגת ה-BNP. המניע המידי להקמתו הייתה מחאה על הפגנות בהן מוסלמים הביעו התנגדות להשתתפות בריטניה בפעילות צבאית באפגניסטן.
מקורה של ליגת ההגנה האנגלית היא קבוצה הידועה בשם "הברית העממית של לוטון", אשר נוצרה בתגובה למקרים בהם חיילים בריטיים שחזרו מן המלחמה האפגנית הותקפו בידי מוסלמים באנגליה. אחד האסטרטגים העיקריים של הארגון הוא אלן לייק, אשר ייעץ גם למפלגת הימין הקיצוני. במהלך הזמן בעקבות התנועה הוקמו גם ליגת ההגנה הסקוטית וליגת ההגנה הוולשית.
ביולי 2011, הודיע אנדרס בריוויק, שביצע את מתקפת הטרור בנורווגיה על אהדתו והערצתו לליגת ההגנה האנגלית. מהנהגת הליגה להגנה אנגלית נמסר כי אנדרס בריוויק אינו חבר בליגה, וכי הם מגנים את פעולותיו ומעשיו. אולם בדיעבד נודע כי בריוויק היה חבר בליגת ההגנה הנורווגית, שהוקמה כשלוחה של הליגה האנגלית ומטרותיהן הרשמיות זהות.
אירוע זה, יחד עם גזר הדין שניתן לשני חברי הליגה האנגלית, באשמת ניסיון פיגוע טרור במסגד פגעו בדימוי של התנועה. בשנת 2013 מייסד התנועה, טומי רובינסון, עזב אותה בטענה שהפכה קיצונית מדי, והקים תנועה מתחרה בשם פגידה בריטניה. לאחר עזיבתו, כמות החברים בליגה ירדה בצורה ניכרת והיא החלה להתפצל לארגונים מקומיים.
אידאולוגית הליגה
התנועה מתנגדת להתפשטות של האסלאם וחוקיו בבריטניה, כגון החלת חוקי השריעה ולקיצוניות האסלאמית באנגליה. מחקרי שטח שנעשו בקרב חברי הליגה הראו כי אסלאמופוביה וגזענות הן יותר נפוצות בקרב הפעילים הרגילים בשטח, דברים אשר לא יאמרו על ידי מנהיגי הארגון. התנועה מתנגדת לגזענות, ואומרת כי הם מעוניינים למשוך את תמיכתם של אנשים בני כל הגזעים, כל הדתות, כל הזרמים הפוליטיים, וכל סגנון חיים, אחד ממנהיגי הארגון הוא הרב האמריקני נחום שיפרן. חברי הליגה מתנגדים לנאציזם ואף שרפו בעבר דגלים נאציים לאות מחאה. מדיניות התנועה היא מחאה ללא אלימות, ולהפגין בדרכי שלום בערים אנגליות, אך סכסוכים עם מתנגדים מקומיים לתנועה הובילו לאלימות וקטטות רחוב, שבעקבותן באו מעצרים.
יחסה לישראל
בהפגנות ה-EDL באנגליה נעשה שימוש תמידי גם בדגלי ישראל, מתוך הזדהות לנוכח האלימות המוסלמית שישראל חווה ותמיכה במלחמה של ישראל נגד האסלאם הרדיקלי. בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן ארגנו חברי הליגה הפגנות רבות לתמיכה בישראל ובפעולות צה"ל, חלק מהן נערכו כאשר מטרים ספורים משם נערכו הפגנות של המוסלמים והשמאל שהפגינו נגד התנהלותה של ישראל במבצע.
לאחר שהתנועה הקימה חטיבה שנועדה לגייס יהודים, הוציא ועד שליחי הקהילות, הגוף המייצג הגדול ביותר של יהדות בריטניה, הודעת גינוי. יו"ר הוועד, ג'ון בנג'מין -, הצהיר כי תמיכת הליגה בישראל "ריקה ודו-פרצופית, וכי ארגונו דוחה את ה"אסלאמופוביה והשנאה" שמובעים על ידי הליגה.
מבנה הליגה
נתוני החברות בליגה אינם ברורים, לטענתם "אין כרטיס חבר רשמי, או דמי חבר או דמי שימוש באחד מאתרי הליגה באינטרנט", כך גם לא ניתן לערוך רשימות של החברים בליגה ולהדליף אותן לתקשורת. בחודש אוקטובר 2009, דובר הליגה טען כי ישנם אלפי חברים בעשרות סניפים, וכי כ-300 פעילים ותומכים השתתפו בהפגנות תמיכה של קארדיף, סוונסי, לוטון ופורטסמות'.
מאז הקמתו הפעילויות העיקריות של הליגה הן בהפגנות רחוב, על פי רוב הפגנות מעין אלה מסתיימות באלימות ומעצרים תכופים של חברי הליגה. הקבוצה עושה ניסיונות נמרצים כדי להשפיע בדיונים על דעת הקהל, אך מנהיג התנועה לשעבר, טומי רובינסון, טען כי אינו מוכן להיכנס לפוליטיקה בעצמו כדי להשפיע, וכי חברי הליגה להגנה אנגלית לא שואפים להיות מפלגה פוליטית. על פי הנהגת הליגה מספר חברי הארגון עומד על 100,000 חברים, אך על פי קבוצת מחקר חיצונית הוערך המספר של 25,000 לבין 35,000 חברי הליגה ותומכיה.
חוקרים הראו כי ליגת ההגנה האנגלית היא ארגון יוצא דופן בין ארגוני הימין הקיצוני בבריטניה, וכי היא מבקשת לצרף אליה גם חברים שאינם לבנים, דבר אשר משקף את המציאות בבריטניה. כמו כן מאז הקמת הליגה חברים בה יהודים רבים אשר מוצאים לנכון לשתף פעולה עם הארגון במאבקיהם בקיצוניות האסלאמית. משום שחלקם מרגישים לא בנוח עם לבישת חולצות הארגון המעוטרות בצלבים, הוקמה מחלקה יהודית לארגון אשר סמלה הוא מגן דוד.
קישורים חיצוניים
[http://englishdefenceleague.org/ האתר הרשמי של הליגה EDL. (באנגלית)]
Vibes
Vibes (בעברית: וִיבּרָפוֹן) הוא פסקול שהוקלט והופץ עבור הסרט האמריקאי "Vibes", משנת 1988. הפסקול הופץ בשנת 1988, בסמוך לצאתו של הסרט, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, תוך שסינדי לאופר היא זו שהקליטה שירים מתוכו וגם את הסינגל "", שלא נכלל בו לבסוף.
הסינגל שהקליטה לאופר לא נכלל בפסקול עצמו, מסיבה שלא צוינה, אך עזר בקידום של הסרט והפסקול עקב הצלחתו ברחבי העולם.
רקע
בשנת 1988, עלה לאקרנים הסרט "Vibes" ואיתו יצא גם פסקול הסרט הזה. מתוך הסינגל שהקליטה לאופר "", שנועד לעזור בקידום שלהם, הפך ללהיט והגיע לעשירייה הפותחת במצעד הסינגלים האוסטרלי. השיר נכנס גם לעשירייה הפותחת במצעד הניו זילנדי.
רוב יושביה עליה
רוב יושביה עליה (נקרא גם "כל יושביה עליה") הוא מושג הלכתי הנוגע למספר מצוות התלויות בארץ ולפיו המצוות חלות מדאורייתא רק כאשר רוב עם ישראל מתגורר בארץ ישראל. על אף שיש בכך מחלוקת תנאים, נפסק להלכה שחיוב חלה ותרומות ומעשרות מהתורה מצריך שיהיו "רוב יושביה עליה".
על מנת להתחייב בדיני שביעית ובדיני שנת היובל מהתורה, נדרש גם ששבטי ישראל ישבו בארץ "כתיקונם", כלומר שהארץ תחולק לשבטים, כל שבט ישב בנחלתו, ובתוך כל שבט יחלקו את הנחלות למשפחות.
חישוב מניין ישראל
מספר היהודים החיים בעולם אינו ידוע בוודאות ונתון במחלוקת.
הרב אליעזר מלמד בספרו פניני הלכה (שראה אור בשנת 1993) כותב: "רבים אומרים, שמספר היהודים כיום הוא כשלושה עשר מיליון, וכשמעל לשישה וחצי מיליון יהודים יגורו בארץ, יתקיים התנאי הראשון ונתחייב בחלה ותרומות ומעשרות מהתורה." כיום, בשנת 2023, ישנם כחמישה עשר מיליון יהודים בארצות השונות, מתוכם 6.93 מיליון בישראל ו-8.3 מיליון מחוץ לישראל (כ-6 מיליון בארצות הברית וכ-2.3 מיליון בכל שאר המדינות). לטענת דעה זו, כאשר יגורו בארץ מעל לשבעה וחצי מיליון יהודים, יתקיים "רוב יושביה עליה" ועם ישראל יתחייב בחלה מדאורייתא (מהתורה) ובתרומות ומעשרות מדאורייתא.
עם זאת, על פי הרב מלמד יש להוסיף למספר היהודים בעולם עוד שלוש קבוצות אוכלוסייה שיש להתייחס אליהם כאל יהודים: יש הסבורים שמבחינה הלכתית ניתן לומר בימינו ש"רוב יושביה עליה". הרב אליעזר וולדנברג טען בעקבות רבינו גרשום, שצריך ייצוג של ששים ריבוא מישראל כדי שיחשב רוב יושביה עליה. גם הרב דב ליאור הלך בעקבותיו. הרב בנימין קוסובסקי טוען במאמר בכתב העת תחומין שגם לשיטות הסבורות שצריך רוב ממשי, בימינו יש כבר רוב. דבריו מסתמכים על כך כמה טענות :
על פי זה הוא מסיק שבימינו רוב יושביה עליה ועל כן חיוב בתרומות ומעשרות וחלה הוא מן התורה.
יושבים כתיקונם
כנאמר, כדי שמצוות השמיטה והיובל יחולו מדאורייתא, יש צורך שעם ישראל "ישבו בארץ כתיקונם". משמעות הדבר שכל אדם מישראל יקבל את שטחו בנחלת שבטו. ועל פי הרמב"ם דבר זה יקרה על פי רוח הקודש. וגם גרים שהצטרפו לישראל יקבלו גם הם נחלה בארץ עם השבטים אליהם יתחברו.
רוב האחרונים טוענים שדבר זה אינו ישים, מאחר שיש צורך שכל אדם מישראל יעבור לגור באזור שבטו.
טוגו מזרחי
טוגו מזרחי או תוגו מזרחי (בערבית: توجو مزراحي; 2 ביוני 1901 אלכסנדריה – 5 ביוני 1986) היה במאי יהודי-מצרי ממוצא איטלקי, מחלוצי הקולנוע המצרי, כמו גם שחקן, מפיק ותסריטאי. הביא לקולנוע המצרי את השחקנית ממוצא יהודי לילה מוראד, וכן ביים סרטים בכיכובה של הזמרת הנודעת אום כולתום ושל רקדנית הבטן תחיה כאריוכא.
סרטו הידוע ביותר הוא "התהום" (בערבית: الهاوية). סרטו "עות'מאן ועלי" דורג במקום הרביעי מבין 100 הסרטים החשובים של כל הזמנים, לפי ביבליותיקה אלכסנדרינה.
ראשית חייו
טוגו נולד בשנת 1901 באלכסנדריה, מצרים, למשפחה יהודית ממוצא איטלקי. טוגו נקרא על שם האדמירל טוגו, שהוביל את הצי היפני לניצחון על הצי הסיני במלחמת סין–יפן הראשונה. ארבע שנים לאחר לידתו של טוגו מזרחי, היה האדמירל טוגו לגיבור ניצחונה של יפן על רוסיה הצארית במלחמת רוסיה–יפן. טוגו התפרסם תחת שם הבמה אחמד אל־מִשְׁרְקי, קרי: אחמד "המזרחי".
קריירה
בשנת 1917 נסע לאירופה וכבן למשפחת סוחרים למד כלכלה, באיטליה ובצרפת. בצרפת רכש גם השכלה קולנועית והכשרה מתאימה, למרות רוחו של אביו השמרן. כעבור כעשר שנים שב לאלכסנדריה ורכש את בית הקולנוע בַּאכּוס, והפך אותו לאולפני צילום. מאוחר יותר שכר אולפני צילום נוספים בגיזה, והחל לצלם את סרטיו. שלושת סרטיו הראשונים: "אל־קוקאין" (1930), "5001" (1932), ו"אולאד מצר" (בני מצרים, 1933), עסקו בעניינים חברתיים. טוגו עצמו ביים אותם ואף שיחק בסרטים אלו תחת שמו האמיתי. בסרטיו "אל-מנדובאן" (שני השליחים, 1934) ו"אל־דכתור פרחאת" (דוקטור פרחאת, 1935) הציג את תחיה כאריוכא, רקדנית בטן ושחקנית קולנוע מצרית מפורסמת.
אחת התרומות הבולטות של מזרחי לקולנוע המצרי הייתה בכך שהפך את לילה מוראד, הזמרת והשחקנית המצרית המפורסמת, לדמות אגדית. יחד הם יצרו חמישה סרטים שהוא הפיק וביים: לילה גשום (1939), לילה מהכפר (1941), לילה תלמידת בית הספר (1941), לילה (1942), ולילה בחושך (1944).
בשנת 1945 הפית סרט היסטוריה בשם "סלאמה" ובו מככבת הזמרת הידועה אום כלת'ום בתפקיד רועת צאן העולה לגדולה בזכות קולה הערב. תפקידה זה נחשב להופעתה הגדולה ביותר על המסך. בסקא זה השתתפה גם השחקנית היהודייה סועאד זכי.
מזרחי השתתף יחד עם הבמאי אחמד בדרכאן בהקמת הסינדיקט הראשון של קולנוענים במצרים. מזרחי שימש כמזכיר איגוד הקולנוע המצרי.
שילוב יהודים
מזרחי שילב בסרטיו שחקנים יהודים רבים ומוטיבים מחיי הקהילה היהודית. למשל חוזרת המילה הייחודית "כפרה", כאשר דבר מה היה נשבר. בנוסף, בכמה מסרטיו השתתף השחקן היהודי ליאון אנג'ל, המכונה בשם הבמה שאלום, אשר נובע מהמילה העברית "שלום". שאלום שיחק בכמה מסרטיו הקומיים של מזרחי. סרטים אלה מציגים בין היתר, דו־קיום הרמוני בין משפחה יהודית למשפחה מוסלמית, עד שהן אפילו עוברות לגור יחדיו באותו בית. עם זאת, מזרחי ניסה לשלב את ההיבט היהודי בתוך התרבות המצרית הכללית ולא להתמקד באורח החיים היהודי. כלומר להדגיש את המשותף בין היהודים על המוסלמים, ולאו דווקא את הייחוד היהודי. לכן הוא שילב בסרטיו את חגיגות "שאהם אל ניאסם", חג אביב שמקורו קופטי אך נחגג בקרב כלל העדות במצרים, ולא את חג האביב היהודי, "פסח". באופן דומה, מזרחי מציג טקס חינה מסורתי של כלה יהודייה, כפי שמקובל גם בדתות אחרות, אך לא את טקס החופה היהודי.
ב-1946 הואשם מזרחי על ידי העיתון המצרי "אל-מסבח", בכך שסיפק סיוע טכני בדיבוב לערבית עבור שני סרטים ציוניים, "בית אבי" (הרברט קליין, 1947) ו"אדמה" (הלמר לרסקי, 1947). סרטים אלה הוצגו כ"תעמולה ציונית" עבור יהדות ארצות הברית.
אחרית דבר
רבים מסרטיו של מזרחי זכו לפופולריות גדולה.
בשנת 2006 המוסד ביבליותיקה אלכסנדרינה דירג את 100 הסרטים המצרים החשובים של כל הזמנים, ודירג את סרטו של מזרחי, "עות'מאן ועלי" (عثمان وعلى ; 1939), במקום הרביעי.
דבורה סטאר, פרופסור לספרות וקולנוע ערבית מודרנית ועברית בחוג ללימודי המזרח הקרוב ומנהל התכנית למדעי היהדות באוניברסיטת קורנל, כתבה ספר אודות חייו בשם "טוגו מזרחי ויצירת הקולנוע המצרי", בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה.
סרטים דוברי ערבית
1930: קוקאין, נקרא גם "התהום" 1932: 5001 1933: בני מצרים 1934: שני הנציגים 1935: דוקטור פרחאת 1935: שלום המתורגמן 1935: המלח 1936: מאה אלף פאונד 1936: משמר הצריפים 1937: יותר מדי כסף הוא מטרד 1937: שלום הספורטאי 1937: השעה שבע 1938: הטלגרם 1938: זה הטבע שלי! 1939: עותמאן ועלי 1939: הלוו לי שלושה פאונד 1939: לילה גשום 1940: הקבלן הראשי 1940: לבה של אישה 1941: שלושת המוסקטרים 1941: לילה מהכפר 1941: אלף לילה ולילה 1941: לילה תלמידת בית הספר 1942: לילה 1942: עלי באבא וארבעים הגנבים 1943: הדרך הנכונה 1943: יחי נשים! 1944: לילה בחושך 1944: שקרים, שקרים! 1944: נור אדין ושלושת המלחים 1945: סלמה 1945: יחי הגברים!
סרטים ביוונית
1937: דוקטור אפמינונדס 1938: ילדה פליטה 1938: כשהבעל נעדר 1943: קפטן סקורפיון
סרטים בהפקת טוגו מזרחי שבוימו בידי אחרים
1944: בנו של הנפח 1944: רחוב מוחמד עלי 1945: הופעות 1945: האמן הגדול 1945: סיפור אהבה 1946: השגחה אלוהית 1946: רכבת אהבה 1946: מלכת היופי
קרואטיה באירוויזיון לרוקדים צעירים
קרואטיה השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2011.
האח הגדול עונה 7
האח הגדול עונה 7 היא העונה השביעית של תוכנית המציאות הישראלית "האח הגדול", והעונה התשיעית (כולל עונות ה-VIP) של התוכנית במצטבר ששודרה בערוץ 2 (קשת). העונה שודרה החל מ-16 בדצמבר 2015, הגמר נערך ב-6 באפריל 2016 שבסופו ניצחה הדיירת שי מיקה יפרח. את העונה הנחו ארז טל וקורין גדעון.
על העונה
אסי עזר פרש מהנחיית התוכנית לטובת הנחיית העונה השלישית של "הכוכב הבא" ששודרה במקביל בשידורי קשת. הפרס של זוכה עונה זו היה דירה בשווי 1.4 מיליון ש"ח. זוהי גם העונה הראשונה בתולדות האח הגדול בה השתתפו ארבעה דיירים בגמר. בעונה זו הוצגה משימת ההצלה "משחקי האח" בה לקחו חלק כל המועמדים להדחה באותו שבוע. המשחקים כללו שלושה חידונים שונים ולמנצח התאפשר להוציא את עצמו מרשימת ההדחה על ידי בחירת מועמד אחר שיעמוד להדחה במקומו.
כניסתו של הדייר הטרנסג'נדר מייקל אלרוי, עוררה עניין רב והביאה לעלייה של 110% בשיח ברשת בנוגע לקהילה הטרנסג'נדרית. על פי בדיקה שנערכה ברשתות חברתיות, אתרי חדשות, טוקבקים, פורומים, בלוגים, יוטיוב, טוויטר ואינסטגרם, נרשמה עלייה בנפח השיח ובמעורבות הקהל בו שבאה לידי ביטוי בכמות המשתתפים והתגובות בדיון בודד.
בעונה זו בלט המתמודד שי חי, במסגרת המשימות שחולקו לדיירים, הוא ביקש את המשימה להעמיד דיירים להדחה בפומבי, הוא קרא לפינתו "כל האמת בפרצוף" ובה הסביר את מניעיו במילים בוטות בנוכחות הדיירים. התנהלותו בבית גרמה לו לעימותים רבים עם דיירים אחרים בבית אך גם לפופולריות עצומה מחוצה לו. מרבית השיח התקשורתי אודות התוכנית עסק בו ומעריציו הקימו מספר קבוצות ברשתות החברתיות התומכות בו הכוללות אלפי חברים, הם התאספו להפגנות תמיכה בסמוך לבית והעלו מספר פעמים מסוקים עם שלטי תמיכה בו, דבר שהוסיף למעמדו המתערער בבית. לאחר עזיבתו התחוללה סערה ברשת, וכן כ-10,000 צופים התנתקו מערוץ 26 שמשדר בשידור חי את המתרחש בבית. מנגד, דיירים שהודחו במהלך התוכנית, התלוננו שעריכת הפרקים המשודרים הייתה לא הוגנת והתמקדה בשי חי, במקביל מעריציו התלוננו על עריכה מגמתית נגד שי חי שמוציאה אותו אלים.
בעונה זו השתמשו בגימיק של "עצירת הזמן". כאשר העונה החלה, האח הגדול "עצר את הזמן" בכל רחבי הבית מלבד "חלל הזמן", חדר בבית שבו הזמן לא נעצר ובו התקיימו ההדחות וגם מסיבות לרגל אירועים מיוחדים. דודו כהן, הדייר הראשון שנכנס לבית, קיבל משימה סודית: לקבוע מי יהיה הדייר שיעמיד להדחה באופן פומבי, דייר שלא יקבל את מזוודתו, שני דיירים שיהפכו לדייר אחד (יעמידו להדחה ביחד ויועמדו ביחד), דייר שיועמד כל שבוע להדחה ודייר שיקבל חסינות מהדחה לשבוע הראשון בבית. אך אז האח הגדול "עצר את הזמן" בבית וההחלטות היו תקפות לכל העונה. שני הדיירים (גילי וגיל) שהתמודדו כדייר אחד בבית העמידו להדחה כאחד וקולם מההצבעות נספרו ביחד (לבסוף הם גם הודחו ביחד). הדייר שי חי העמיד את הדיירים להדחה באופן פומבי, ברק אדרי קיבל חסינות מהדחה ובעצם הבטיח את מקומו בגמר, ודודו כהן מועמד באופן קבוע להדחה. לקראת סיומה של העונה, במסגרת משימה עם משפחות הדיירים, המשפחות החליפו בין התפקידים.
בעונה זו בלט המתמודד שי חי שזכה לפופולריות גדולה מחוץ לבית והיה המועמד המוביל לזכייה אך החליט לעזוב (האח הגדול היה מוציא אותו גם בלי בקשתו עקב אלימות פיזית) יחד עם שני מתמודדים נוספים. בעונה זו, בעקבות העזיבה של שלושה מתמודדים ביום אחד, הוחלט בהפקה לצמצם את מספר המקומות בגמר לארבעה בלבד, בשונה מהעונות הקודמות.
דיירי הבית
רשימת 22 הדיירים שנכנסו לבית האח הגדול לפי סדר כניסתם:
דיירים שנכנסו בכניסה הראשונה דיירים שנכנסו בכניסת ביניים דיירים שנכנסו בכניסה השנייה
קפיטל סיטי גו-גו
קפיטל סיטי גו-גו (באנגלית: Capital City Go-Go) היא קבוצת כדורסל מהעיר וושינגטון די. סי., המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. הקבוצה הוקמה בשנת 2018, כקבוצת הבת של וושינגטון ויזארדס מליגת ה-NBA.
היסטוריה
בדצמבר 2017 הציגה קבוצת וושינגטון ויזארדס את השם והסמליל של קבוצת הבת המיועדת שלה – "קפיטל סיטי גו-גו". הכינוי הוא מחווה לסוגה מוזיקלית בשם גו-גו, אשר התפתחה בוושינגטון בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. באוגוסט 2018 מונה שחקן העבר פופס מנסה-בונסו כג'נרל מנג'ר של הקבוצה.
בעונת הבכורה שלה – 2018/2019 – רשמה קפיטל סיטי מאזן ניצחונות חצוי 25–25, אשר הציב אותה במקום השביעי באזור המזרחי.
דויד פ. בודר
דויד פבלו בודר (9 בנובמבר 1886 – 18 בדצמבר 1961) היה פרופסור לפסיכולוגיה במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו. ב-1946 הוא נסע לאירופה והקליט ראיונות עם ניצולי השואה. במשך מסע זה הוא הקליט יותר ממאה ראיונות (עם יותר ממאה ועשרים שעות הקלטה), על מכשיר הקלטה חדיש, על חוט מתכת, שפותח על ידי עמיתו במכון בשיקגו, דוקטור מרווין קמראס. הוא למעשה היה הראשון שתיעד והקליט את החוויות שעברו ניצולי השואה, ונחשב למקור ראשוני ואותנטי בנושא.
משפחה וקורות חיים
בודר נולד כאהרון מנדל מיכאלזון, לברל ובטי מיכאלזון, משפחה יהודית שחייה בעיר לייפאיה שבלטביה. הקהילה היהודית הגדולה שהייתה בעיר איפשרה לבודר לגדול תוך שימוש ביידיש וגרמנית כשפות דיבור עיקריות, בנוסף לרוסית ששמשה בבתי הספר. בגיל 19 החל בודר ללמוד פכיסולוגיה, תחילה בלייפציג ומאוחר יותר בסנקט פטרבורג. בסנקט פטרבורג הוא נישא, ב-1907, לפאולין לוויאנסקי, ובתם הלנה נולדה באותה שנה. הם התגרשו ב-1909.
פרויקט עקורי אירופה
בסוף מלחמת העולם השנייה הגה בודר את הרעיון לפרויקט לאיסוף, הקלטה ותיעוד של ראיונות עם עקורי המלחמה באירופה וניתוח ההשפעה הפסיכולוגית של חוויה זו עליהם. לאחר שנה של ניסיונות כושלים לקבלת מלגה לביצוע הפרויקט מכל מקור אפשרי, נסע בודר ביולי 1946 לפריז במימון עצמי. במשך תשע שבועות ערך בודר כ-130 ראיונות ביותר מ-16 אתרים - בצרפת, גרמניה, שווייץ ואיטליה, עובר בין מרכזי שיקום, ומחנות עקורים, לבד, מאתר מרואיינים פוטנציאלים, מוצא פינה נוחה, מציב ומפעיל את מכשיר ההקלטה הכבד, ומראיין.
באותו זמן שלט בודר בשבע שפות, שאיפשר לו לערוך את הראיונות בשפת המקור של המרואיינים, שהיו בדרך כלל יהודים ממזרח אירופה. באוקטובר 1946, חזר בודר לארצות הברית והחל לתמלל את הראיונות ולכתוב עליהם בספר, תוך שימוש במענק מהמכון הלאומי לבריאות הנפש. בדצמבר 1947 כתב בודר על התרשמותו הראשונית מהמסע במאמר בירחון של המכון הטכנולוגי של אילינוי ב-1949 פרסם בודר את כתב היד בספר "לא ראיינתי את המתים" שבו הוא תמלל וניתח שמונה מתוך הראיונות שהקליט. על אף שמכירות הספר היו עלובות, המשיך בודר לתמלל את הראיונות עד שכספי המענק הסתיימו. ב-1951 ראיין בודר עקורים מההצפה הגדולה בקנזס סיטי. ב-1952 פרש בודר מהמכון הטכנולוגי של אילינויז ועבר, עם רעייתו, לקליפורניה, לעבוד ללא תשלום כעוזר מחקר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הוא נפטר בגיל 75 מהתקף לב בדצמבר 1961.
אמאוס ניקופוליס
אמאוס ניקופוליס (ביוונית: Εμμαούς Νικὀπολις; בלטינית: Emmaus Nicopolis; בערבית: عِمواس) הייתה עיר מחוז רומית-ביזנטית בשפלה, ששכנה בשוליו המזרחיים של עמק איילון, בסמוך ממזרח למחלף לטרון. שמה המקורי של העיר היה "חמת", על שם מעיינות המרפא החמים שבה, ושם זה שובש בתקופה הרומית לשם היווני "אמאוס". בעיר התקיימה קהילה יהודית גדולה, והיא נזכרת רבות בכתבי חז"ל. העיר חרבה במהלך הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. העיר נודעה בשל המסורת הנוצרית המזהה אותה כאחד המקומות בהם התגלה ישו לשניים מתלמידיו לאחר שקם לתחייה, ובשל כך הוקמו בסביבתה לאורך השנים כנסיות, מנזרים וביצורים.
לפני ייסוד העיר הרומית
אתר אמאוס נזכר לראשונה בספר מקבים א' בתיאור קרב אמאוס שהתחולל ב-165 לפנה"ס במסגרת מרד החשמונאים. כאן היה שטח ההיערכות של צבא הממלכה הסלאוקית לפני הקרב. כשהסלאוקים יצאו בראשות ניקנור לחפש אחר יהודה המכבי שהסתתר בהרים, תקף יהודה את מחנהו של ניקנור באמאוס, שרף אותו והניס את חייליו. לימים הפכה אמאוס לעיר יהודית. אמאוס נזכרת אצל יוסף בן מתתיהו, על פיו במהלך המאה ה-1 לפנה"ס היא הייתה עיר קטנה, שתושביה נמכרו על ידי גאיוס קסיוס לונגינוס לעבדים, יחד עם תושבי גופנא ושתי ערים נוספות. שמה הקדום של העיר היה "חמת" (בעברית), או "חמתא" (בארמית), על שם מעיין מים חמים שנבע בתחומה; היוונים או השומרונים שיבשו את שמה וקראו לה אמאוס. באותה תקופה החלה העיר לשמש כבירת אחד ממחוזות יהודה. בזמן פולמוס וארוס שאירע לאחר מות הורדוס, בשנת 4 לפנה"ס, החריב פובליוס קווינקטיליוס וארוס את העיר בגלל היותה מרכז פעילות בעת המרד, בהנהגתו של אתרונגאיוס, והעלה אותה באש. אמאוס מתוארת כראש פלך (טופרכיה) בתקופת המאה ה-1 לספירה.
בימי חורבן בית שני העיד התנא ר' חנינא בן אנטיגנוס על בני משפחות מאמאוס בשם "בית הפגרים" ו"בית צפריה", שליוו בכלי נגינה את שירת הלויים, ואף הם עצמם נמנו עם הלויים: "מכירן הייתי ולויים היו". בזמן המרד הגדול עלה אספסיאנוס על אמאוס, הציב במקום את מחנהו והשאיר בו את הלגיון החמישי מקדוניקה. לפי יוסף בן מתתיהו, לאחר דיכוי המרד הקים אספסיאנוס קולוניה באמאוס, יישב בה שמונה מאות חיילים משוחררים ("הנפטרים מעבודות הצבא"), ושינה שמה לניקופוליס, היינו "עיר הניצחון". במקביל, מציין יוסף בן ממתיהו שהקולוניה קמה סמוך למוצא, מרחק שלושים סטדיה מירושלים. נראה ששמה השתמר בשם הכפר הערבי קאלוניה.
אמאוס-ניקופוליס נודעה בבית מרחץ גדול שהוקם בה, ואמת מים הוליכה אליו ממעיינות השוכנים כיום בתחומי פארק קנדה. שרידי בית המרחץ הנזכר במקורות היהודים, שוכנים צפונית-מערבית לאתר, מעבר לכביש 3 עם זאת, יש המאתרים את אמאוס, שבה בית המרחץ, בסביבות טבריה.
על פי המדרש, אחרי פטירת ר' יוחנן בן זכאי, תלמידו התנא רבי אלעזר בן ערך, פרש מחבריו ביבנה והלך לגור באמאוס, שם נשתכח עליו תלמודו:.
אמאוס נזכרת במקורות חז"ל כעיר המסמנת את תחילת שפלת יהודה:, וכן בהקשר לרבי עקיבא ובני דורו: . בימי מרד בר כוכבא חנה באמאוס לגיון רומי מפטרה.
העיר אמאוס ניקופוליס
ב-220 לספירה חודש היישוב בניקופוליס על ידי הקיסר אלאגבאלוס. בימיו הוענק לעיר מעמד של פוליס, והיא זכתה לשם "ניקופוליס אנטונינופוליס". במקום התגוררו נוצרים לצד יהודים, עובדי אלילים ושומרונים. על נוכחות האחרונים מעידות כתובות שנמצאו באתר, בהן מופיעים נוסחים שומרוניים של פסוקים מהתורה. על ההשפעה הרבה של נוכחות השומרונים והנוכרים בעיר מעידים גם תיאורי-אגב בתלמוד ירושלמי, וכן שינוי שמה של העיר מ"חמת" ל"אמאוס".
כאן התגורר גם ההיסטוריון הרומי סקסטוס יוליוס אפריקנוס, שככל הנראה שימש כמושל העיר. במהלך המאה ה-4 התפתחה נוכחות נוצרית דומיננטית בעיר. הבישוף הראשון של ניקופוליס, שנשא את השם פטרוס, השתתף בוועידת ניקאה ב-325; הבישוף שלאחריו (שנקרא רופוס או פריסקיאנוס) השתתף בוועידת קונסטנטינופול הראשונה, ב-381. בתקופה זו החלה ניקופוליס להיות מזוהה עם אמאוס, שבה פגש ישו שניים מתלמידיו מייד לאחר שקם לתחייה. כך קבעו אוסביוס באונומסטיקון, והירונימוס אחריו. העיר החלה לשמש כיעד לצליינות של עולי רגל והוקמה בה כנסייה גדולה. החל מן המאה ה-5 יוחסו תכונות מרפא למעיין בקרבת ניקופוליס, שבו לכאורה רחץ ישו את רגליו. באותה עת פעל "השודד" קריאקוס בסביבות העיר; קריאקוס היה נוצרי, אך הוא עמד בראש כנופיה שכללה נוצרים, יהודים ושומרונים.
בתחילת המאה ה-6 הקים סבאס מנזר בניקופוליס והעיר הופיעה הן במפת מידבא והן במפת פויטינגר. העיר נכבשה בידי הערבים ב-638, וכנראה נבחרה כבירת מחוז פלסטין, שלדברי מוקדסי שימשה "קצבה" (עיר בירה, או עיר ראשית) של המוסלמים בראשית הכיבוש. שנה אחר כך פרצה בעיר מגפת דבר שנודעה בשם "מגפת הדבר באמאוס" (בערבית: "טאעון עמואס", כלומר "מגפת עמואס"). המגפה הפילה חללים רבים, הן מקרב תושביה והן מבין החיילים המוסלמים. גם מפקד הכוח המוסלמי, שייח' עוביד, מצא את מותו במגפה, ובערבית נקרא האתר על-שמו. בעקבות המגפה ננטשה העיר לחלוטין, ומאז המסורת הנוצרית אודות הפגישה באמאוס נדדה לאבו גוש ולאחר מכן לאל-קובייבה.
המסורת הנוצרית
התגלות ישו לשני תלמידיו בדרך לאמאוס לאחר שקם לתחייה מתוארת בפירוט בבשורה על-פי לוקאס:
המסורת הנוצרית מזהה את אחד התלמידים כ"קליאופס", בעלה של מרים, מאלה שנכחו בצליבה (הבשורה על-פי יוחנן 29, 25), ואת התלמיד השני כ"שמעון" בנו של קליאופס, אחד משבעים תלמידיו של ישו.
המחקר באתר
החפירות הארכאולוגיות הראשונות נערכו באתר ב-1874 בידי שארל קלרמון-גנו, אחריו בידי קפיטן גימו (Guillemot) בשנים 1883-1887. מחקר מעמיק יותר נערך במקום בין 1924-1930 על ידי האחים הדומיניקנים מבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, והם שחשפו את שרידיהן של שתי כנסיות ביזנטיות עם רצפות פסיפס, כתובות ביוונית ואגן טבילה. יזהר הירשפלד חקר את האתר ב-1975, ואחריו מרדכי גיחון ב-1978. החקירות באתר נמשכות מאז 1994.
הממצאים
הממצא העיקרי באתר הוא כנסייה בתבנית בזיליקה, באורך של 46.4 מטרים וברוחב של 24.4 מטרים, אשר תוארכה על ידי חוקרי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה לסוף התקופה הרומית (המאה ה-3 או ה-4). החוקרים תיארכו חלק מרצפות הפסיפס בכנסייה למבנה קדום משנת 200 לערך, ששימש כווילה רומית. מחקרים מאוחרים יותר הראו כי הכנסייה הוקמה בתקופה הביזנטית, במאה ה-5 או ה-6, וכי רצפתה תואמת בגילה את תקופת הבנייה. במקום נמצאה טבולה אנסטה ובה רשום ביוונית: "תחת פר..., הבישוף הקדוש ביותר, [עבודת] הפסיפס הושלמה". (החוקרים הציעו לשחזר את השם החסר כ"פראיילוס").
באחת משתי הקפלות שמדרום לכנסייה הראשית, נחשפה רצפת פסיפס ובה דוגמאות גאומטריות ומדליונים שחמישה מהם השתמרו. בשניים מהם מתואר מאבק בין חיות טרף לחיות מבויתות, בשניים אחרים נראים עופות, ובמדליון החמישי נראה חלק מכתובת לאמור: "...האחים היקרים לפאגיוס ותומאס". סביר כי חלקה החסר של הכתובת כלל הקדמת ברכה או תודה לשני התורמים. הפסיפס הועבר בשלמותו והוא שמור במוזיאון הקטן בבית השלום. עוד התגלו באתר אגן טבילה בצורת צלב ופיסת שיש שעליה הכיתוב ביוונית: "+ בשם האב, הבן ורוח הקודש, יפה היא עירם של הנוצרים". הכתובת המקורית שמורה בכנסיית סנטה אנה בירושלים ובאתר מוצג העתק.
קירות הכנסייה מהתקופה הצלבנית עדיין ניצבים על תילם מעל השרידים הביזנטיים, והאפסיס המרכזי בכותל המזרחי משותף לשתי הכנסיות. עם זאת, הכנסייה הצלבנית קטנה מקודמתה - אורכה הוא 32 מטרים ורוחבה 14 מטרים בלבד, והיא מקיפה חלקים משני האפסיסים הצדדיים.
בפארק קנדה הגובל באתר ממזרח נחשפו שרידי הביצורים החשמונאים של אמאוס, ובית מרחץ רומי מהמאה ה-3. עוד התגלו מערות קבורה יהודיות מהמאה ה-1, מתקני שאיבה רומים-ביזנטים, גתות וקברים נוספים. ממצאים נוספים כוללים מטבעות, מנורות שמן, כלים ותכשיטים.
עונת 2023/2024 בלה ליגה
עונת 2023/2024 בלה ליגה היא העונה ה-93 במסגרת הלה ליגה, תחרות הכדורגל הבכירה בספרד. העונה החלה ב-11 באוגוסט 2023 וצפויה להסתיים ב-26 במאי 2024.
קבוצות
20 מועדונים יתמודדו בליגה, 17 הקבוצות שסיימו ב־17 המקומות הראשונים בעונת 2022/2023, אליהן התווספו שתי המסיימות ראשונות בסגונדה ליגה בעונת 2022/2023 גרנדה ולאס פאלמס, ודפורטיבו אלאבס שניצחה בפלייאוף העלייה בסגונדה ליגה.
המכון המלכותי לאדריכלים בריטים
"המכון המלכותי לאדריכלים בריטים" (באנגלית: The Royal Institute of British Architects ידוע בראשי תיבות: RIBA) הוא הגוף המקצועי לאדריכלים בבריטניה.
המכון נוסד בשנת 1834 והוכרז בשנת 1837 כצ'ארטר מלכותי על ידי המלך ויליאם הרביעי שחודש מספר פעמים כשהאחרון ניתן בשנת 1971. במהלך המאות ה-19 וחלק מהמאה ה-20 היה הארגון וחבריו בעל תפקיד מרכזי בקידום ההכשרה והחינוך בתחום האדריכלות בבריטניה.
בארכיון חברים כ-44 אלף חברים להם ניתנת האפשרות להציג עצמם כאדריכלים מורשים. מרכז הארגון פועל ברחוב פוטלנד 66 בלונדון, בבניין שנחנך בשנת 1935 בנוכחות המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מארי. כיום מוגדר הבניין לשימור בדרגה 2. בבניין פועלת גלריה לתערוכות מתחלפות, אולמות התכנסות, ארכיון וספרייה, חנות ספרי אדריכלות, בית קפה ומסעדה.
אבנר נווה
אבנר נווה (נולד ב-12 בפברואר 1950) הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי, ששירת מעל 30 שנה בחיל האוויר והוא אלוף הפלות, לאחר שצבר שבע הפלות של מטוסי אויב בקרבות אוויר, כולן במטוס F-15 איגל. כיהן כסגן מפקד וראש מטה חיל האוויר, סיים את שירותו בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
נווה גדל בקיבוץ שדות ים, בנם של חווה ויצחק (איזי) נוימן.
התגייס לצה"ל וסיים קורס טיס מס' 64 ב-1971. לאחר הקורס הוצב בטייסת אוראגן וסופר מיסטר. בשנת 1972 עבר הסבה למטוסי F-4 פנטום. ב-1974 היה אחד מעשרת הטייסים שנבחרו לקליטת מטוסי ה-15-F בחיל האוויר, ולהקמת הטייסת הראשונה, טייסת 133. ב-1981 הוא השתתף במבצע אופרה לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק כאחד הטייסים של מטוסי ה-15-F שליוו את מטוסי ה-F-16. בנובמבר 1982 מונה למפקד טייסת סקייהוק, טייסת 140. ב-1985 פיקד על טייסת 106 והוביל את הפצצת מפקדות אש"ף בתוניס במבצע רגל עץ.
בשנים 1990 עד 1992 פיקד על בסיס רמת דוד ,בשנים 1992 עד 1994 שימש כראש להק מודיעין. בשנת 1995 מונה לראש להק אוויר וב-1998 לסגן מפקד ורמ"ט חיל האוויר. בתחילת 2001 סיים את שירותו בצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל, הקים נווה חברת ייעוץ וסיפק שירותים לתעשיות הביטחוניות ולג'נרל אלקטריק, במקביל כיהן ומכהן כדירקטור וכדירקטור חיצוני בחברות שונות בהן ECI, אינטרגאמא, אבן קיסר, צור שמיר אחזקות, סולגרין, במלונות דן, אשטרום נכסים ובבית חולים הדסה ומשמש כנשיא ומייסד קבוצת Old North Group.
חיים אישיים והשכלה
נווה בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן. שני אחיו הצעירים אסף נוימן ויפתח נוימן שירתו אף הם כטייסי קרב בחיל האוויר.
המשטרה המשפטית הפדרלית
המשטרה המשפטית הפדרלית הייתה גוף של התובע הכללי של מקסיקו במהלך המאה ה-20, שהיה אחראי על חקירת פשעים ועבירות, כמו גם איסוף ראיות ואבטחת עצורים לפני משפט.
מאחת מסוכנויות אכיפת החוק הקטנות יותר במקסיקו, המשטרה המשפטית הפדרלית שילשה את גודלה ועד 1984 העסיקה יותר מ-1,500 שוטרים. בשנת 1988 הוקם בה משרד עזר של התובע הכללי לחקירות ולמאבק בסחר בסמים עם 1,500 סוכני המשטרה המשפטית הפדרלית. בשנת 1990 הורחב המשרד וקיבל גם את תפקידי תיאום בין-משרדיים במאבק נגד סמים לא חוקיים. בשנת 2001 הוחלפה המשטרה המשפטית הפדרלית בסוכנות החקירות הפדרלית, עקב בעיות שחיתות. בין דצמבר 1994 לאוגוסט 1996, 1,250 סוכנים, או 22% מהכוח בארגון, נעצרו בגין קשרים לקרטלי סמים. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 דווח גם שלפקידים בכירים ומפקדי משטרה היו בריתות עם קרטל גוודלחרה.
היסטוריה
המשטרה המשפטית (Policía Judicial) הוקמה על ידי הנשיא פורפיריו דיאס ב-27 בנובמבר 1908 כדי לסייע למשרד התובע הכללי במשימות חקירה אכיפת צווים משפטיים.
ב־1 באוקטובר 1934 היא שינתה את שמה למשטרה המשפטית הפדרלית.
ביולי 1991 נובפו למשטרה תפקידי תיאום בתחום המאבק הסחר בסמים לא חוקיים. בעקבות עליית כוחן של הקרטלים הפכה המשטרה בשנת 1993, שוב לחלק ממשרד התובע הכללי, שפיקח על פעילותה באופן רציף מאז 1996.
במהלך המרד בצ'יאפס, סוכני PJF הואשמו על ידי שבויים זאפטיסטים שהם עונו והוכו על ידם בבתי כלא פדרליים.
בתקופת ויסנטה פוקס הוחלט על פירוק המשטרה המשפטית בעקבות פרשיות שחיתות רבות בארגון והקמת סוכנות ממשלתית חדשה בדמות האף בי איי האמריקאי ובמקומה הוקמה סוכנות החקירות הפדרלית. הרקע לפירוק המשטרה המשפטית היה הקשרים ההדוקים בין הסוכנים הפדרליים לסוחרי הסמים בצפון מזרח המדינה ושחיתויות רבות בכוח. רשמית הסוכנות פורקה ב-30 באוקטובר 2001.
ארגון ומבנה
למשטרה המשפטית הפדרלית היו שלושה עשר אזורים ובהן חמישים ושתיים סניפים. בתיאום התובע הפדרלי המקומי, בראש כל אזור עמד מפקד של המשטרה המשפטית הפדרלית, אשר בתורו מנחה את ראשי הסניף בגזרות המרוחקות. אנשים שנעצרו על ידי המשטרה המשפטית הפדרלית הועמדו לרשות התובע הפדרלי המקומי, אשר מינה עורכי דין בהתאם לתיק.
אוגוסטו מוסיני
אוגוסטו מוסיני (באיטלקית: Augusto Mussini; 9 בינואר 1870 – 1 בנובמבר 1918) היה צייר ונזיר איטלקי.
ביוגרפיה
אוגוסטו מוסיני נולד ברג'יו אמיליה, ולמד בבית ספר רג'יה לציור, אצל גייטנו קייריצ'י וקירילו מניקרדי, וסיים את לימודיו ב-1888. בשנת 1890 הוא הקים את הארגון "Cooperativa pittori di Reggio Emilia", שלאחר מכן הפך למנהל האמנותי שלו. בשנת 1892 עבר לרומא, שם למד באקדמיה הצרפתית. לאחר מכן למד ציור דמויות באקדמיה לאמנויות היפות של רומא. בשנת 1893, בזכות מלגת לימודים, הוא עבר לפירנצה, שם נרשם לאקדמיה לאמנות בעיר.
משנת 1896, התחיל מוסיני להציג את יצירותיו בתערוכות חשובות, כמו הביאנלה של ונציה, ועבד בשביל פטרונים חשובים, כולל בית מדיצ'י. ב-1903, הוא התחיל לשתף פעולה עם כתב העת "לאונרדו", תחת השם הבדוי אוגוסטוס.
ב-26 באוקטובר 1903, מוסיני נעלם מפירנצה. הסתבר כי ברח מדו-קרב עם חברו הטוב ביותר, הצייר ג'ובאני קוסטטי, שהפך ליריבו בגלל אישה, הציירת ביאטריצ'ה אנצ'ילוטי גורטי. בדרך לאוסטריה, לאחר ששקל התאבדות, הוא התארח במנזר קפוצ'ינים בגוריציה. לאחר מכן, הוא עבר למנזר פרנציסקני בטריאסטה ולאחר מכן למנזר הפרנציסקני של אסקולי פיצ'נו. שם, לאחר שנה אחת של בידוד ושקיעה בהרהורים, בינואר 1905 הוא הפך לנזיר, וקיבל את שמו של הנזיר פאולו סארפי. לאחר מכן, הוא חזר לפעילותו האמנותית, וקישט כנסיות שונות במארקה, אחד מהן היא סנטה מריה דלה קונצ'ציונה.
מינהל בתי הסוהר
מינהל בתי הסוהר (בצרפתית: Direction de l'administration pénitentiaire, בראשי תיבות: DAS) הוא גוף אכיפת חוק של ממשלת צרפת הנועד לאחזקת מערך מתקני המאסר ובתי הכליאה בצרפת אשר כלל 103 בתי כלא ו-188 מתקני מאסר (נכון לשנת 2018).
הגוף מפעיל את כלל מתקני הכליאה בצרפת והוקם לראשונה בשנת 1851 כחלק ממשרד הפנים של צרפת, כשהוא יונק את שורשיו ממינהל בתי הכלא (Direction des prisons) שהוקם בשנת 1795. מאז 1911 כפוף למשרד המשפטים של צרפת. מטה הארגון נמצא ברובע ה-19 בפריז.
הסכם השלום של מוסקבה
הסכם השלום של מוסקבה נחתם על ידי פינלנד וברית המועצות ב-12 במרץ 1940. הסכם זה סימן את סופה של מלחמת החורף בת 105 הימים, במסגרתו מסרה פינלנד חלק משטחה לברית המועצות. ההסכם נחתם על ידי ויאצ'סלב מולוטוב, אנדריי ז'דאנוב ואלכסנדר ואסילבסקי מצד ברית המועצות, וריסטו רייטי, יוהו קוסטי פאסיקיבי, רודולף וולדן ו-וויינו וואיאונמאה מצד פינלנד. תנאי ההסכם לא בוטלו לאחר פירוק ברית המועצות, והסוגיה הקרלית נותרה שנויה במחלוקת.
רקע כללי
ממשלת פינלנד קיבלה לידיה את תנאי ההסכם הראשוניים מברית המועצות (באמצעות סטוקהולם) ב-31 בינואר 1940. עד אז, דרישות הסובייטים היו נרחבות יותר מכפי שהיה טרם פרוץ המלחמה. הסובייטים דרשו מפינלנד לוותר על המצר הקרלי, כולל העיר ויבורג (לשעבר ויפורי), וחופה של ימת לדוגה ולחכור את בסיס חיל הים האנקו בחצי האי האנקו למשך 30 שנה.
פינלנד דחתה את התנאים והגבירה את תחינותיה לשוודיה, צרפת ובריטניה לתמיכה צבאית. הדיווחים מחזית הלחימה עדיין העניקו תקווה לפינלנד, שציפתה למעורבותו של חבר הלאומים. איתותים חיוביים מצד צרפת ובריטניה, וציפייה למעורבות צבאית של שוודיה, היוו סיבות נוספות לפינלנד שלא למהר להיכנס למשא ומתן.
התנאים
ב-6 במרץ נסעה למוסקבה משלחת פינית בראשות ראש ממשלת פינלנד ריסטו רייטי. בזמן שיחות המשא ומתן, פרץ הצבא האדום את קווי ההגנה הפיניים סביב טאלי ועמד לכתר את ויפורי.
ההסכם נחתם בלילה שבין ה-12 במרץ (שעון מוסקבה) ל-13 במרץ (שעון מזרח אירופה). הפרוטוקול מהשיחות שצורף לדפי ההסכם, קבע כי הלחימה תסתיים בצהרי היום למוחרת, שעון לנינגרד, והלחימה אכן נמשכה עד אותה שעה.
מחוז פטאמסו, שנכבש על ידי ברית המועצות, נותר בשליטת פינלנד, אך על פי ההסכם, פינלנד תעניק מעבר חופשי לאזרחים סובייטים דרך פטאסמו לנורווגיה.
בנוסף, פינלנד נאלצה לוותר על חלק ממחוז סאלה, על החלק הפיני של חצי האי ריבאצ'י (לשעבר קאלאסטאיאנסארנטו) בים ברנץ, ועל האיים הבאים במפרץ פינלנד: סורסארי, טיטארסארי, מושני (לשעבר לאבאנסארי), מאלי (לשעבר פנינסארי), וסאיסקארי. לבסוף, בסיס הצי בחצי האי האנקו הוחכר לברית המועצות ל-30 שנה בדמי שכירות שנתית של 8 מיליון מארק.
בניגוד לדעה הרווחת, בהסכם השלום לא הוענקה לסובייטים הזכות להעביר כוחות צבאיים באמצעות רכבות אל הבסיס בחצי האי הנקו, אך ברית המועצות תבעה את הזכות הזאת ב-9 ביולי, לאחר ששוודיה העניקה לגרמניה את הזכות להעביר את חיילי הוורמאכט לנורווגיה הכבושה באמצעות מערך הרכבות.
דרישות נוספות מצד הסובייטים היו מסירת כל הציוד והמתקנים הצבאיים שהיו בשטחים עליהם ויתרה פינלנד. לפיכך נאלצה פינלנד למסור 75 קטרים, 2,000 קרונות רכבת, ומספר מכוניות, משאיות וספינות. אזור התעשייה בעיר אנסו (כיום סבטוגורסק) שהיה בצד הפיני של הגבול החדש, התווסף גם הוא לרשימת הדרישות, ופינלנד ויתרה גם עליו.
מתווה הגבול החדש תאם את דוקטרינת ההגנה הסובייטית על פיה מחסומים טבעיים הניתנים להגנה יוותרו בשטח הסובייטי וכך שורטט הגבול מערבה למפרץ ויפורי ואזור הביצות בין אגם סאימה לימת לדוגה.
לפני המלחמה, פינלנד הייתה יצרנית מובילה של מוך, שהיה חומר גלם חשוב ליצור חומרי נפץ. על ידי כיבוש אנסו, ברית המועצות כבשה 80% מכושר הייצור של פינלנד.
פינלנד נאלצה לוותר על שליש מהכוח ההידרואלקטרי שלה, בעיקר תחנות כוח הידרואלקטריות על נהר הווקסה (לשעבר ווקסי) שיובאו ללנינגרד, שסבלה ממחסור של 20% בחשמל.
הפינים היו המומים מהתנאים המחמירים של הסכם השלום. אובדן הטריטוריה פגע בפינלנד במספר דרכים:
תוצאות
מלחמת החורף והסכם השלום שנחתם לאחריה היו הגורמים העיקריים לפרוץ מלחמת ההמשך ב-1941. זו נסתיימה ב-1944 עם חתימת הסכם שביתת הנשק של מוסקבה, שתנאיו היו זהים בעיקרם להסכם מוסקבה מ-1940.
קראמטורסק
קראמטורסק (אוקראינית: Краматорськ) היא עיר במחוז דונצק שבמזרח אוקראינה.
היסטוריה
במאה ה-18 החלו להתיישב ביישוב קוזקים. בשנת 1868 חובר היישוב לקו מסילת הברזל, והוקמה בו תחנת הרכבת קראמטורסקיה. בשנת 1878 הוקם ביישוב בית חולים, ובשנת 1897 הוקמו בו סניף דואר ראשון ובית מרקחת. שנה מאוחר יותר חובר היישוב לטלגרף. ב-17 ביולי 1932 קראמטורסק קיבלה מעמד של עיר, וחמש שנים מאוחר יותר החל לפעול בעיר טרמוואי.