cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עומר פארוק טקבילק
עומר פארוק טקבילק (טורקית: Ömer Faruk Tekbilek ולעיתים Omar Faruk Tekbilek; יליד 1951) הוא מוזיקאי טורקי שמנגן על חליל, נאי, זורנה וכלי נגינה מזרחיים נוספים, בהם עוד, בגלמה וטאר.
קורות חיים
טקבילק נולד בעיר אדנה. אביו של היה אדם דתי שקרא את בקול את התפילות במסגד. אמו הייתה ממצרים, ואהבתה למוזיקה של ריאד אל סונבאטי הועברה לבנה, שגדל על אוהב מוזיקת ארבסק. כאדם צעיר, טקבילק למד סופיות וחשב להקדיש את חייו לענף המיסטי הזה של האסלאם. בגיל 15, הוא החליט להיות מוזיקאי מקצועי, ועזב את בית הספר. בשנת 1967 עבר לאיסטנבול בה הכיר מצד אחד סגנונות נגינה מודרניים ומאידך התוודע לדרווישים המסתובבים, ולתפיסת המוזיקה הרוחנית שלהם שהשפיעה עליו עמוקות.
ב-1971, שהיה בן 20, ערך סיבוב הופעות עולמי ראשון, במסגרתו ביקר בארצות הברית. הוא היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק חמש שנים מאוחר יותר. בארצות הברית יצר להקה בשם "הסולטאנים" יחד עם אמנים מצריים ויווניים, לאחר מכן השתנה ההרכב ונקרא "Whirling", אך במהלך 12 השנים הבאות, עבד לפרנסתו במפעל טקסטיל. ב-1988, הוא "התגלה" על ידי הגיטריסט והמפיק המוזיקלי בריאן קין, שחיפש סאונד ספציפי לכלול בפסקול שלו לסרט סולימאן המפואר. קין הפך למפיק של טקבילק בשישה אלבומים, ובהדרגה הפך טקבילק למפורסם יותר.
טקבילק שיתף פעולה עם אמני ג'אז ומוזיקת עולם, בהם דון צ'רי, גליקריה, אנואר בראהים, ארא דינקיג'אן, מייסד להקת נייטארק ועופרה חזה.
טקבילק מרבה להופיע ברחבי העולם, וביקר פעמים רבות בישראל. בשנות ה-90 השתתף פעמיים בפסטיבל ישראל ושיתף פעולה עם להקת בוסתן אברהם, זוהר פרסקו ולהקת שבע. במרץ 2000 הופיע בישראל יחד עם להקת "אסטה" הישראלית, היוצרת מוזיקת-עולם. במרץ 2001 השתתף בפסטיבל "שומעים עולם". באוקטובר 2003 ביקר בישראל והנחה כיתות אמן והעלה שורה של מופעים בפסטיבל "מנגנים עולם", בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה. הוא הופיע עם להקה בת חמישה נגנים (בקאנון, גיטרה אקוסטית, תופים, כלי הקשה וקלידים), ואירח את הזמרות יסמין לוי ולובנה סלאמה וסולני תזמורת נצרת.
במאי 2007, היה אורח הכבוד של פסטיבל תרבות של שלום. טקבילק הופיע פעמיים ב"צוותא" בתל אביב ובהיכל התרבות בפתח תקווה, שם ארח את הזמרת יסמין לוי. בנוסף ערך בסכנין מופע יחד עם דרווישים מחוללים שמשך קהל יהודי ומוסלמי.
בנובמבר 2009 השתתף בפסטיבל העוד בירושלים, אחר כך הופיע בפסטיבל שוב ב-2016, וב-2019.
בקיץ 2011 הופיע ב"פסטיבל התמר" בים המלח.
זיו לנצנר
זיו לנצנר (נולד ב-14 באוקטובר 1974) הוא חוקר אנטומיה, צייר ואמן ישראלי ומרצה לרישום אקדמאי, אנטומי ולציור ריאליסטי. לנצנר מצייר בסגנון ציור פיגורטיבי ריאליסטי ומתמחה בציור ורישום אנטומי.
ביוגרפיה
זיו לנצנר נולד בכפר סבא, ישראל. בשנת 1995 סיים את לימודיו במכון אבני ובשנת 2000 סיים את לימודיו בבית ברל המדרשה לאומנות. בשנת 2004 החל לעבוד ב Digital Production Solutions Israel Ltd כאמן קונספט וצייר סביבות ורקעים לסרט האנימציה גיבור של כולם, אחת מההפקות האחרונות של כריסטופר ריב.
בשנת 2011 לקח חלק בתוכנית "דיוקן" בהנחייתו של אלדד זיו בערוץ הראשון בה צייר את דיוקנה של תיקי דיין שבחרה בזיו כצייר הנבחר.
בשנת 2006 החל ללמד במוזיאון ישראל ירושלים ולימד ציור רישום וציור בשמן העביר קורסים לעובדי מוזיאון ישראל, גמולי השתלמות למשרד החינוך, קורסי קבע לציור ריאליסטי, ומכינות ללימודים גבוהים, זיו סיים את עבודתו במוזיאון ישראל בשנת 2013.
בין השנים 2007–2010 לימד במורשה המכללה לאומנויות ירושלים רישום וציור בשמן ותולדות האמנות, משנת 2011 ועד 2021 לימד אנטומיה ורישום אקדמאי קלאסי במחלקה לאנימציה במכללת מנשר לאמנות.
הוראה
2001- 2003 א. סינגלובסקי המכללה לעיצוב תל אביב
2010-2007 מוסררה מורשה המכללה לאומנויות ירושלים
2013-2006 מוזיאון ישראל ירושלים
2011 -2021 מנשר לאמנות תל אביב
2020- ואילך בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
פרסומים ומחקר
2021 Sexual dimorphism of the posterior cervical spine muscle attachments Journal of Anatomy
Moving Pain Away ‑ RiVision: An Innovative Physical Therapy 2016
תערוכות יחיד
2020 תל אביב גלריה מנשר, ANA TO ME
2008 דיוקנאות, מוזיאון ישראל ירושלים
2006 דיוקנאות, המרסייט רמת אביב
2006 טבע דומם, גלריה צמרות רמת השרון
2006 "ריאליזם", גלריה הוראס ריכטר תל אביב
2005 זכרונות, בית בכפר כפר סבא
2005 חזרה הביתה, בית ההסתדרות כפר סבא
2003 נופים, פלאנט איי קולוני תל אביב
2003 טבע דומם, גלריה יו. וי תל אביב
2001 דיוקנאות, מאי סנטר תל אביב
1997 גלריה ארט 3 כפר סבא
1996 רישומים, גלריה איציק כהן הוד השרון
1995 I AM, שישהו כפר סבא
1992 בית נעמת כפר סבא
תערוכות קבוצתיות
2020 קן פלאות, קן הקוקיה תל אביב
2014 קישוקוש הוא לא קישקוש, מרכז וויל כפר שמריהו
2014 טבע דומם, גלריה ארסוף תל אביב
2011 "דיוקן" מרכז וויל כפר שמריהו
2011 טבע דומם, גלריה תירוש הרצליה
2010 גראמפי, גלריה ארסוף גורדון תל אביב
2007 צל, גלריה עירונית כפר סבא
2007 מחווה לצ'אפלין, לילות קיסריה קיסריה
2007 פינה, מרכז הבמה גני תקווה
2006 SHADOW, וויסבאדן גרמניה
2005 דיקנאות בשחור לבן, בית דניאל תל אביב
1997 עבדות, קריית ספיר כפר סבא
1993 מכון אבני תל אביב
1993 פסטיבל באוהאוס תל אביב
ברבו לזריאנו
ברבו לזריאנו (רומנית: Barbu Lăzăreanu; 5 באוקטובר 1881–1957), דוקטור בבלשנות, היסטוריון של הספרות, פובליציסט, מבקר ספרותי וביבליוגרף.
ברבו לזריאנו היה יהודי רומני, הוא נולד ככל הנראה בשם ברוך ליזרוביץ'.
לזריאנו היה חבר באקדמיה הרומנית ומנהל ספריית האקדמיה. בנובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו. הגלייתו של לזריאנו לטרנסניסטריה, שהובאה לידיעת מלכת האם הרומניה הייתה הסיבה למשבר בין המלך ובין יון אנטונסקו, משבר שבסופו הביא לעצירת ההגליות של יהודי הרגאט והחזרת הגולים שנותרו בחיים.
אקסיטון
אקסיטון הוא קוואזי-חלקיק המתקיים הן בחומרים מבודדים (אקסיטון פרנקל) והן במוליכים למחצה (אקסיטון ווניה). אקסיטון הוא למעשה מצב קשור של אלקטרון וחור שנמשכים זה לזה על ידי כח קולון והוא נייטרלי מבחינת מטען חשמלי.
בדרך כלל האקסיטון נוצר כאשר פוטון נבלע בחומר, והוא מעורר אלקטרון מפס הערכיות לפס ההולכה (ומכאן גם שמו, מלשון עירור - excitaition). בפס הערכיות נוצר חוסר באלקטרון אחד, חוסר זה הוא הקווזי-חלקיק הנקרא חור, שמטענו חיובי וזהה בגודלו למטען האלקטרון. האלקטרון נמשך אל החור על ידי כוח קולון ונוצר אקסיטון. מאמר ראשון בנושא פורסם על ידי יעקב פרנקל בשנת 1930.
לאחר זמן סופי האקסיטון יעבור רקומבינציה (כלומר, חיבור של האלקטרון והחור) והאנרגיה שתיווצר בתהליך זה משתחררת בצורה של פוטון. לעיתים חלק מהאנרגיה מועבר לחומר שבו נמצא האקסיטון לטובת תנודות בגביש (פונונים). זמן החיים של האקסיטון תלוי בהרבה גורמים ויכול לנוע בין פיקו-שניות ועד מילי-שניות.
העתקים של פסל החירות
"פסל החירות" גדול הממדים, שניצב באי החירות שבניו יורק, מהווה סמל לערכים דמוקרטיים בכלל ולערך החירות בפרט. בשל הפופולריות הרבה של הפסל העתקים רבים שלו מוצבים ברחבי העולם - בצרפת, המדינה בה עוצב הפסל, בארצות הברית בה הוא נמצא, ובמקומות אחרים בעולם.
צרפת
פסל החירות המקורי ניתן לארצות הברית כמתנה על ידי צרפת, ולכן קיים בצרפת מספר לא מבוטל של העתקים. שני העתקים של פסל החירות מצויים בפריז הבירה. האחד עומד בגני לוקסמבורג: זהו מודל מארד ששימש את פרדריק אוגוסט ברתולדי בעיצובו של הפסל העומד בניו יורק. האמן הציע את הפסל למוזיאון לוקסמבורג בשנת 1900 והוא הוצב בגני לוקסמבורג בשנת 1906. התאריך המופיע על הלוח שעל פני הפסל (במקום בו בפסל בניו יורק מופיע התאריך "JULY IV MDCCLXXVI"), הוא 15 בנובמבר 1889, התאריך בו נחנך ההעתק השני, הגדול יותר, של פסל החירות.
העתק זה מוצב ליד "פון גרנל", על איל דה סיינס על הנהר סיין, ומתנשא לגובה 11.5 מטר. הפסל נחנך ב-15 בנובמבר 1889, והוא צופה אל האוקיינוס האטלנטי ואל "אחותו הגדולה" בניו יורק, שהוקמה שלוש שנים לאחריו. על הלוח שעל פניו שני תאריכים - ה-4 ביולי 1776, הוא התאריך בו הוכרזה עצמאות ארצות הברית, המופיע אף על פני הפסל בניו יורק, ו-14 ביולי 1789, הוא התאריך בו נפלה הבסטיליה.
העתק של הפסל ומספר דגמים שלו מצויים גם במוזיאון לאומנויות ולמקצועות בפריז.
העתק נוסף של פסל החירות נמצא בבורדו. העתק זה גובהו 2.5 מטרים. הפסל הותך על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, והוצב מחדש בשנת 2000. לאחר פיגועי 11 בספטמבר הוצב על הפסל לוח זיכרון לזכר קורבנות הפיגועים. בליל ה-25 במרץ 2003, הוצת הפסל על ידי אלמונים.
העתק נוסף של הפסל מצוי בצפון מערב צרפת, בעיירה קטנה בשם ברנטין ליד רואן. ההעתק הוכן לרגל צילומי סרט בשם "המוח" (Le Cerveau) שביים ז'ראר אורי בכיכובם של ז'אן-פול בלמונדו ובורביל, בשנת 1969. העתק נוסף, מוזהב, מצוי במרכז העיירה סן-סיר-סור-מר, ליד מרסיי.
העתק נוסף של הפסל נמצא בעירו של הפסל ברתולדי, קולמר. הפסל הוקם ב-4 ביולי 2004, בכניסה הצפונית לעיר, לציון מאה שנים למות הפסל.
בעיירה פואטייה בחבל פואטו-שראנט (הידועה בשל קרב פואטייה ב-1356), מוצב העתק נוסף של הפסל, וכן בעיירה לונל, הסמוכה למונפלייה בדרום צרפת.
ארצות הברית
בין 1902 ל-2002 עמד העתק של הפסל, בגובה של כ-9 מ' על גג מחסן ב-43 מערב רח' 64 במנהטן, קרוב מספיק לפסל המקורי על מנת לבלבל תיירים מזדמנים. הפסל הוסר בשנת 2002 על מנת לאפשר את הרחבת המחסן. הפסל הוצב בגן הפסלים במוזיאון האמנות של ברוקלין, באוקטובר 2005, אך קיימות תוכניות להשיבו למיקומו המקורי.
העתק מארד של פסל החירות מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
בעיירה דולות' במינסוטה קיים העתק קטן של פסל החירות, ב"מרכז הבידור של דולות'" בקרחת יער קטנה המוקפת בעצי אורן המסתירים מעט את הפסל. הפסל הוענק לעיר על ידי צאצאים של ברתולדי המתגוררים בדולות'.
תנועת הצופים של אמריקה, חגגה את יובל ארבעים השנה לייסודה בשנת 1950 במסע ל"חיזוק יד החירות". בין 1949 ל-1952 הוקמו כמאתיים פסלים בגובה של שניים וחצי מטרים העשויים מנחושת ונתרמו לעיירות שונות בארצות הברית. ההעתקים אינם מדויקים במיוחד. רבים מהם נהרסו או אבדו, אך התומכים בשימור הפסלים איתרו למעלה ממאה מהם העומדים כיום במקומות שונים בארצות הברית.
פסל שגודלו חצי מגודל הפסל המקורי עומד בכניסה למלון ובית ההימורים "ניו יורק-ניו יורק" בלאס וגאס. פסל נוסף מוצב בלאס וגאס ב"ווסט סהארה אבניו", במקום בו עמדה פעם "פיצת פסל החירות", אך כיום נמצא במקום עסק העוסק בהחזרי מס.
העיר סו פולס בדרום דקוטה הקימה פסל מארד בגובה של 2.7 מטרים בפארק מק'קנן, במקום בו עמד פעם העתק מעץ, שאבד.
פסל בגובה של כ-11 מ', המהווה העתק מדויק של פסלו של ברתולדי, עומד ב"וסטאביה הילס", פרבר של העיר ברמינגהאם באלבמה. הפסל הוצב במקום ב-1958, ובשנת 1989 הוצב על עמוד שחם בגובה של כ-18 מ'.
שני פסלי נחושת בגובה של כ-9 מ' מוצבים על גג "בנק ליברטי נשיונל" בבאפלו במדינת ניו יורק, בגובה של כ-108 מ' מעל מפלס הרחוב.
העתק בגובה של 7.6 מ' עומד על חורבות גשר מרי'סוויל על נהר הסוסקהאנה בצפון הריסבורג.
במערב סיאטל מוצב העתק של הפסל בחוף אלקי, במקום בו נחתה על החוף "חבורתו של דני", הנחשבת למייסדי העיר. הפסל הנוכחי הוקם מארד בשנת 2007 והחליף פסל שהוצב בשנת 1952 שהיה עשוי מגבס על שלד של נחושת.
סט לבניית העתק מלגו של הפסל העשוי מ-2,882 לבני לגו בגובה של כ-3 מ' יוצר על ידי חברת לגו. העתק גדול בהרבה של הפסל מלבני לגו נמצא ב"לגולנד" בבילונד שבדנמרק, והעתק קטן יותר ב"לגולנד" שבקליפורניה.
בממפיס, טנסי מצוי העתק בגודל של 7.6 מ', האוחז בצלב ובלוחות הברית, ומכונה "פסל החירות באמצעות ישו". ההעתק הוצב על ידי כנסייה מקומית ב-2006. כן קיימים העתקים קטנים בעיירה "לבנון" בטנסי, בפארגו שבדקוטה הצפונית, ובעיר טופקה בקנזס. בחנות השוקולד M&M במנהטן ישנו העתק של פסל החירות דמוי סוכריית M&M בגובה 5 מטרים.
בישראל
בירושלים עומד פסל עשוי משלד ברזל, השואב את השראתו מפסל החירות. הפסל ממוקם בכיכר ניו יורק, הסמוכה לבית יד לבנים, ליד מפגש הרחובות אגריפס ובן צבי.
בחיפה, בתחנת מצדה של הכרמלית ממוקם העתק של פסל החירות אשר קישט את המסעדה ניו יורק ניו יורק עד לסגירתה. בבאר שבע, הוצב העתק מוקטן של הפסל, בסמוך למגדלי מנהטן שבכניסה לרחוב יוהנה ז'בוטינסקי, הרחוב המרכזי בשכונת נווה זאב.
בטבריה, ניצב העתק של הפסל בסמוך לתחנה המרכזית של העיר על גג מבנה של משרדים. בנתיבות הוצב העתק מוקטן של הפסל, ליד המרכז המסחרי "פרויקט מנהטן".
במקומות אחרים בעולם
בין 1887 ל-1945 ניצב העתק של פסל החירות בהאנוי. גובהו של הפסל היה 2.85 מטרים, והוא הוקם על ידי הממשלה הקולוניאלית הצרפתית, לאחר שנשלח מפריז לצורכי תערוכה. ב-1 באוגוסט 1945, לאחר שהצרפתים איבדו את שליטתם בהודו-סין, הופל הפסל על ידי תושבי האנוי שזיהו אותו עם המשטר הצרפתי השנוא.
במהלך מחאת הסטודנטים בכיכר טיין-אן-מן בשנת 1989 הקימו המוחים פסל בגובה 10 מטרים, בשם "אלת הדמוקרטיה", שהיה בכוונה "בלתי זהה" לפסל החירות, על מנת שלא להראות כפרו-אמריקני מדי. הפסל נהרס במהלך הטבח שנערך במפגינים בכיכר.
פסל בגובה של 123 סנטימטר מברזל וארד הוקם בעיר סניסרו בספרד, בשנת 1897 לזכר הלוחמים המקומיים במלחמה הקרליסטית הראשונה. הפסל הוסר בידי אנשי פרנקו בשנת 1936, הוצב מחדש בשנת 1976, ונגנז בשנת 1997 בשל הבלאי שאחז בו.
ביפן הוצב הפסל הצרפתי באופן זמני במפרץ אובאידה, אזור החופים של טוקיו, בין אפריל 1998 למאי 1999 לרגל "שנת צרפת ביפן". בשל הפופולריות של פסל זה הוקם העתק קבוע בשנת 2000 באותו המקום. העתק קטן של פסל החירות נמצא ב"אמריקמורה", "הכפר האמריקני", מרכז קניות באוסקה. העתק נוסף נמצא בעיירה קטנה ליד מיסאווה המארחת בסיס של חיל האוויר האמריקני ובו 8,000 חיילים.
בבואנוס איירס שבארגנטינה מוצב העתק של הפסל בכיכר דה בלגרנו, על מנת לסמן את ידידותה של ארגנטינה לצרפת.
העתק של הפסל המצוי בעיירה הנורווגית ויסנס, מתגאה בכך שהנחושת ממנה נוצק הובאה מאותו המכרה ממנו נכרתה הנחושת ממנה נוצק הפסל המקורי.
מלון "ויקטורי" בעיר פרישטינה, בירת קוסובו, מציג העתק של פסל החירות בחזיתו.
ב"מרכז ניו יורק", מרכז קניות ברובע בארה דה טיז'וקה בריו דה ז'ניירו, מצוי העתק של פסל החירות.
בפארק המיניאטורות "מינימונדוס" בעיר קלגנפורט בחבל קרינתיה באוסטריה, ישנו העתק של פסל החירות.
פארק השעשועים הגרמני היידה פארק מחזיק העתק בגובה 35 מטרים, העומד על אגם בו שטות ספינות קיטור בדומה לאגם המיסיסיפי. ההעתק עשוי מקצף פלסטי המודבק על שלדת פלדה עם ציפוי פוליאסטר, ועוצב על ידי האמן ההולנדי חרלה ספי.
ב"מחנה ג'ון היי", ששימש בעבר את צבא ארצות הברית בפיליפינים, מצוי העתק קטן של פסל החירות.
העתק בגובה של כ-10 מ' מצוי במרכז הקניות ווסטפילד מריון באדלייד באוסטרליה הדרומית.
העתק בגובה של כ-5 מטרים עמד על מפעל "נעלי ליברטי" בלסטר במרכז אנגליה. ההעתק הוקם עוד בשנות ה-20 של המאה ה-20, אך הוסר בשנת 2003 ויש תוכניות להציבו במקום אחר בעיר.
אזכורים בספרות
ביצירתו של פול אוסטר, "לווייתן", עוסק הגיבור, בנג'מין סאקס, בפיצוץ העתקים של פסל החירות בכל רחבי ארצות הברית, כהתרסה כנגד המדינה, ברוח המוטו של הספר - "כל מדינה הקיימת בפועל היא מושחתת" מאת ראלף וולדו אמרסון.
איביביו
האיביביו (באנגלית: Ibibio) היא קבוצה אתנית בדרום מזרח ניגריה. לקבוצה כנראה מוצא משותף עם הקבוצות האתניות אננג ואפיק. הכינוי איביביו מתייחס לעיתים לדוברי שפת האביביו. מעל ל-10 מיליון אנשים משתייכים לאיביביו מהם כ-8.5 מיליון בניגריה,
משמעות המילים "איביו-איביו" היא 'קצר' אך אינה קשורה לגובהם של בני הקבוצה. באזורים רבים של האיביביו מדוברים ניבים שונים של שפתם.
על פי המסורת חיו האיביביו באותה מדינה בניגריה שבו חיו בני האננג, אורון, אקט, ושאר בני מחוז אוגוג'ה. לאחר מכן חולק אזור זה לשתי מדינות - מדינת אקווה איבום ומדינת נהר קרוס.
בעבר היה נהוג בקרב קבוצה זאת ואחרות להשאיר תאומים שהיו נולדים ביערות למות. מנהג זה נאסר על ידי מארי סלסור.
מרק אפאנג נמנה עם המאכל המסורתי של הקבוצה.
הגעת המיסיון הנוצרי לאיביביו
מיסיונרים ראשונים הגיעו לאביביו בתחילת המאה ה-19. הכומר סמואל ביל החל את עבודתו באיבנו. הוא הקים את כנסיית קואה איבו, שהתפרסה לאחר מכן למרכז ניגריה. אחריו הגיעו גם הכנסייה הקתולית, הכנסייה המתודיסטית והכנסייה הפריסביטריאנית. כנסיות נוספות חדרו לאזור בחלקה השני של המאה ה-20.
שירלי מושיוף
שירלי מושיוף (נולדה ב-12 בספטמבר 1976) היא עיתונאית, תסריטאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, וחברת הנהלת איגוד התסריטאים.
ביוגרפיה
מושיוף בוגרת מגמת התסריטאות של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במשך שנים כתבה מושיוף במוסף "7 ימים" של עיתון "ידיעות אחרונות". בשנת 2004 ערכה את תוכנית הטלוויזיה "הבלוג" של "yes הטלוויזיה בלוויין". בשנת 2007 ערכה את תסריטי הטלנובלה של "הוט" ו"דרסט הפקות", "בובות".
בסוף אותה שנה נחשפה מושיוף לראשונה כיוצרת ותסריטאית, בסדרת הטלוויזיה הדרמטית של "הוט", "להוציא את הכלב", שיצרה יחד עם ניר ברגמן (במאי הסדרה), המתארת יממה בחיי ארבעה זוגות, בכיכובם של מוני מושונוב, אורלי זילברשץ ורמי הויברגר, וזכתה לשבחים רבים. בשנת 2008 יצרה וכתבה את הסדרה "תעשה לי ילד" עבור "הוט", אותה ביים יובל שפרמן, בהשתתפותם של חברי "מרסדס בנד", העוקבת אחר להקת רוק. יצרה וכתבה את עונתה השלישית של "האלופה". היא שימשה כעורכת תסריט בסדרת הדרמה שמשודרת בערוץ 10 "אלנבי", פרי עטם של התסריטאים ארז קו-אל וגדי טאוב, המבוססת על ספרו של טאוב.
ב-2014 עלתה בהוט סדרת הטלוויזיה "איש חשוב מאוד" אותה יצרה, כתבה וביימה מושיוף, בכיכובם של יהודה לוי ואלמה דישי. בסוף שנת 2018 עלתה העונה השנייה של הסדרה.
מושיוף היא אם לשלוש בנות.
קרקע גירנית
קרקע גירנית היא סוג של קרקע המכילה כמות גבוהה יחסית (מעל 2%) של סידן פחמתי (CaCO3) המהווה את המרכיב העיקרי של אבן גיר.
תכונות
בגלל ריכוז הסידן הפחמתי הגבוה, הקרקע היא בעלת ערך pH גבוה. צמחים הגדלים בקרקע גירנית סובלים מקשיי הזנה ובמיוחד מקושי להשיג ברזל, זרחן, אבץ ומנגן. על כן, מגוון הצמחים היכולים לפרוח בקרקע גירנית הוא מוגבל. צמחים שאינם מותאמים לקרקע גירנית סובלים בקרקע גירנית מכלורוזה, שהיא הצהבת עלים בגלל איבוד הצבע הירוק. על מנת להתגבר על בעיה זאת ניתן לגדל במצע מנותק או לתת תוספת ברזל הקשור לתרכובות אורגניות מסיסות. עם זאת, ישנם צמחים המעדיפים קרקע גירנית, כמו סמבוק שחור, אירוס ארץ-ישראלי, שקד, ורותם המדבר.
אבן גיר אינו נשטף לעומק הקרקע ומצטבר בשכבות הקרקע העליונות.
קוארי
קוארי (בפורטוגזית: Coari) היא אחת הערים הגדולות במדינת אמזונאס שבברזיל. העיר שוכנת באזור יער האמזונס. האזור משופע בעתודות נפט וגז טבעי. קוארי היא מקום מושבה של דיוקסיה קתולית.
את העיר משרת נמל תעופה הממוקם במרחק 6 ק"מ ממנה. נמל תעופה נוסף ממוקם במרחק 470 ק"מ והוא מופעל על ידי חברת הנפט הממשלתית פטרוברז ומשמש את עובדיה.
חמצון סוורן
חמצון סוורן, הקרוי על שם דניאל סוורן, הוא תגובה כימית לפיה אלכוהול ראשוני או שניוני מתחמצן לאלדהיד או קטון באמצעות אוקסליל כלוריד (oxalyl chloride), דימתיל סולפוקסיד (DMSO) ובסיס אורגני, כגון טריאתילאמין. זוהי אחת מתגובות החמצון הרבות המכונות בדרך כלל חמצון 'DMSO משופעל'. התגובה ידועה באופי המתון שלה ובסיבולת הרחבה לקבוצות פונקציונליות. תוצרי הלוואי הם דימתיל סולפיד, פחמן חד-חמצני (CO), פחמן דו-חמצני (CO2), וכאשר טריאתילאמין משמש כבסיס - טריאתיל אמוניום כלוריד  (Et3NHCl). מבין תוצרי הלוואי הנדיפים, לדימתיל סולפיד ריח חזק שמתפשט ופחמן חד-חמצני רעיל בצורה חריפה, ולכן יש לבצע את התגובה והעבודה עליה במנדף. דימתיל סולפיד הוא נוזל נדיף (נקודת רתיחה 37°C) בעל ריח לא נעים אפילו בריכוזים נמוכים.
מנגנון
השלב הראשון בחמצון סוורן הוא תגובה בטמפרטורה נמוכה של DMSO, המסומן כ-1a, באופן רשמי בתור תורם רזוננס, המסומן כ-1b, עם אוקסליל כלוריד, 2. תוצר הביניים הראשון, 3, מתפרק במהירות תוך מתן פחמן דו-חמצני ופחמן חד-חמצני ומייצר כלורו (דימתיל)סולפוניום כלוריד, 4. לאחר הוספת האלכוהול 5, הכלורו (דימתיל)סולפוניום כלוריד 4 מגיב עם האלכוהול כדי לתת את יון האלקוקסיסולפוניום, 6, תוצר הביניים העיקרי. תוספת של לפחות 2 אקוויוולנטים של בסיס - בדרך כלל טריאתילאמין - תגרום לדה-פרוטונציה של יון האלקוקסיסולפוניום כדי לתת את יליד הגופרית, 7. במצב מעבר של טבעת בעלת חמישה איברים, יליד הגופרית 7 מתפרק ליצירת דימתיל סולפיד ואת תרכובת הקרבוניל הרצויה, 8.
וריאציות
כאשר משתמשים באוקסליל כלוריד כחומר ההתייבשות, יש לשמור על התגובה בטמפרטורה נמוכה יותר ממינוס 60 מעלות צלזיוס בכדי להימנע מתגובות לוואי. באמצעות כלוריד ציאנורי (Cyanuric chloride) או אנהידריד טריפלואורואצטי  במקום אוקסליל כלוריד, ניתן להעלות את טמפרטורת התגובה למינוס 30 מעלות צלזיוס ללא תגובות לוואי. שיטות אחרות לשפעול של DMSO כדי ליזום את היווצרותו של תוצר הביניים המרכזי 6 הן השימוש בקרבודיאימידים (חמצון פיצנר-מופאת ), קומפלקס גופרית טריאוקסיד פירידין (חמצון פאריך-דורינג ) או אנהידריד אצטי (חמצון אולברייט-גולדמן). את תוצר הביניים 4 ניתן להכין גם מדימתיל סולפיד ו-N-Chlorosuccinimide (חמצון קורי-קים ).
במקרים מסוימים, השימוש בטריאתילאמין כבסיס יכול להוביל לאפימריזציה בפחמן אלפא לקרבוניל החדש שנוצר. שימוש בבסיס נפחי יותר, כגון דיאיזופרופילאתילאמין, יכול להפחית את תגובת הלוואי הזו.
שיקולים
דימתיל סולפיד, תוצר לוואי של חמצון סוורן, הוא אחד הריחות הלא נעימים הידועים לשמצה בכימיה אורגנית. בני אדם יכולים להבחין בתרכובת זו בריכוזים נמוכים כמו 0.02 עד 0.1 חלקים למיליון. פתרון פשוט לבעיה זו הוא שטיפת כלי זכוכית משומשים עם אקונומיקה או תמיסת אוקסון, אשר תחמצן את הדימתיל סולפיד בחזרה לדימתיל סולפוקסיד או לדימתיל סולפון, שניהם חסרי ריח ואינם רעילים.
תנאי התגובה מאפשרים חמצון של תרכובות רגישות לחומצה, שעלולות להתפרק בתנאי חמצון חומציים כגון חמצון ג'ונס. לדוגמה, בסינתזה של תומפסון והית'קוק של ססקויטרפן isovelleral, השלב האחרון בו משתמשים בפרוטוקול סוורן, נמנע משחלוף של הציקלופרופאן מתאנול במולקולה, הרגיש לחומצה.
פתחי בנסלמה
פתחי בנסלמה (Fethi Benslama; נולד ב-31 באוגוסט 1951 בתוניסיה) הוא פסיכולוג ופסיכואנליטיקאי צרפתי ממוצא תוניסאי, המכהן כפרופסור לפסיכולוגיה ודיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת פריז VII.
אודות
בנסלמה ייסד את המגזין Intersignes ושימש עורכו בין השנים 1990 ל-2003. הוא מחזיק במרפאה פרטית לילדים במחוז סן-סן-דני בפריז. כתב מספר ספרים העוסקים בנושאים של אסלאם, פסיכולוגיה ותרבות אירופאית.
מספריו
Translated into several languages.
ניקולאי רוריך
ניקולאי קונסטנטינוביץ' רוריך או   רריך (ברוסית: Ре́рих או Николай Константинович Рëрих; באנגלית: Nicholas Roerich) (27 בספטמבר 1874, סנקט פטרבורג – 13 בדצמבר 1947 נאגאר, הימאצ'ל פרדש, הודו). אמן רוסי, פילוסוף, סופר פובליציסט, ארכאולוג, ונוסע מפורסם.
ביוגרפיה
רוריך נולד בסנקט-פטרבורג לאביו קונסטנטין רריך שהיה נוטריון ועורך דין ולאמו מאריה לבית קלשניקוב. למד באקדמיה לאמנות בסנקט-פטרבורג בין השנים 1893–1897 אצל ארכיפ קוינג'י, ובאותו הזמן גם בפקולטה למשפטים באוניברסיטה (סיים ב-1898). ב-28 באוקטובר 1901 הוא נישא לאשתו ילנה לבית שפושניקוב. לבית שפושניקוב (ממשפחת האצולה גולנישצ'ב-קוטוזוב), סופרת לעתיד.
בשנים 1900 - 1901 עבד באולפן פרנאן קורמון בפריז. מ-1901 שימש כמזכיר של החברה לעידוד האמנות, ובין השנים 1906 - 1918 ניהל את בית הספר לציור של האולפן. מ-1909 תפקד כחבר מן המניין באקדמיה לאמנות בסנקט-פטרבורג, וגם כחבר באיגוד "העולם של אמנות", שהיה גם היושב ראש שלו בין השנים 1910 - 1919.
כבר בהיותו סטודנט היה רוריך חבר בחברה הארכאולוגית הרוסית. הוא ביצע עבודות ארכאולוגיות רבות בסביבת סנקט-פטרבורג, פסקוב, נובגורוד, טבר, ירוסלבל, וסמולנסק. רוריך בעצמו ניהל את החפירות, ובתחילת 1904 גילה בחפירה שניהל ביחד עם הנסיך פטיאטינין שרידי מגורים מתקופת האבן החדשה (הנאוליתית) בוולדא (ליד אגם פירוס). הממצאים הנאוליתיים באגם פירוס גרמו לרעש גדול ברוסיה ובאירופה המערבית.
ההתעניינות בארכאולוגיה סלבית וסקנדינבית השפיעה באופן משמעותי על האמנות שלו.
בין 1900 - 1910 היה רוריך אחד המקימים ופועל אקטיבי ב"חברת התחייה של רוסיה האמנותית", "החברה להגנה ולשמירה של אנדרטות של אומנות ועתיקות", וכמו כן גם חבר בעוד כמה ארגונים נוספים. ב-1915 חלה רוריך בדלקת ריאות, ובעצת חבריו עבר לסורטובלה שבפינלנד. ב-1918 עבר לארצות הברית, ומ-1928 התגורר בהודו.
ב-1920–1922 הקים רוריך בניו יורק את "מכון איחוד האומנויות" ועוד מוסדות תרבות והשכלה אחרים. ב-1923 נפתח המוזיאון של רוריך בניו יורק שהיה המוזיאון הראשון של אמן רוסי בארצות הברית. הוא תופס שטח של 29 קומות מעל הקרקע ועוד 3 מתחת לקרקע. בהיותו בארצות הברית תחת כינויו "סרגיי מקרונובסקיי" הוא לקח חלק בעיצוב של שטר הדולר.
רוריך ביצע שני שיגורי משלחות ענקיות (1924 - 1928 ו-1934 - 1935) לאסיה המרכזית והמזרחית: ב-1924 - 1928 הוא ארגן שליחות מדעית-מחקרית דרך ההימלאיה טיבט ומונגוליה, ובשנת 1934 - 1935 שליחות למונגוליה הפנימית ולמנצ'וריה. ב-1931 הוא הקים בהודו את המכון לחקר ההימלאיה "אורוסווטי". בשנת 1935 הוא עיצב את דגל השלום.
בשנת 1946 הוא התחיל להתארגן לחזרה למולדתו רוסיה, אבל לקראת הנסיעה, ב-13 בדצמבר 1947, נפטר בנאגאר שבפנג'אב, הודו (כיום במדינת הימאצ'ל פרדש בהודו).
רוריך היה ידיד של הנרי ואלאס, סגן נשיא ארצות הברית בזמן כהונתו של רוזוולט. בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1940, כאשר ואלאס היה מועמד לסגן הנשיא, התפרסמה סדרת מכתבים בינו לבין רוריך, שנכתבו במהלך שנות השלושים, ועסקו בעיקר בפילוסופיה ואמונות. מכתבים אלו בעין לא יפה על ידי חלקים בציבור האמריקני, שראו ברוריך גורו.
מורשתו האמנותית של רוריך מכילה יותר מ-7,000 ציורים ותמונות, שרבים מהם נמצאים בגלריות המפורסמות ביותר בעולם. יותר מ-400 יצירות שלו הועברו למוזאונים של ברית המועצות.
ב-1989 הוקמה במוסקבה ביוזמת בנו הצעיר של רוריך "הקרן הסובייטית של רוריך", ומ-1992 נקרא שמה של הקרן "המרכז הבינלאומי של משפחת רוריך". ליד המרכז קיים מוזיאון על רוריך.
קישורים חיצוניים
Roerich
אל-עוזא
אל-עוזה הייתה אלה ערבית-נבטית פרה-איסלאמית, שהיוותה אחת משלישיית האלות (אל-עוזה, אל'לאת ומנאת), להן סגדו השבטים הערבים הפגנים והנבטים בפטרה.
אל-עוזה הייתה אלת הכוח והעוצמה, בעקבות ההשפעה היוונית-הלניסטית והרומאית היא הפכה להיות מזוהה עם אלת היופי והאהבה ונוס-אפרודיטה כמו כן הייתה מקושרת לאלה המצרית איזיס. במקומות אחרים היא זוהתה כאלת הפיריון והחקלאות (מקבילה לדמטר היוונית). שבטי הערבים הפגניים האמינו כי האלה היא אחת מצאצאיו של אללה יחד עם אל'לאת ומנאת.
מבנה אבן מקודש בצורת קובייה בעיר, סמוך למכה שימש כמבנה מקודש לו סגדו המאמינים באלה. אל-עוזה מצוינת בקוראן כאחד מ-שלושת האלות להם סגדו הערבים לפניי עליית האסלאם.
לכל אחת משלושת האלות היה מקדש נפרד סמוך למכה, המקדש הבולט ביותר של אל-עוזה היה כאמור בנח'לה סמוך למכה בסמוך לו נמצאו 3 עצים מקודשים לאלה. בשנת 630 לספירה הושמד המקדש של אל-עוזה ופסלה בנחלה בהוראת מוחמד על ידי המצביא ח'אלד בן אל וואליד. בהמשך יוחסו לאלה זו כוחות שטניים על ידי המוסלמים.
השפעות בדתות אחרות
בחלק מהמסורות היהודיות והנוצריות מצויה ישות דמונית בשם סמיאזה המקושרת ככל הנראה לאל-עוזה. עוזה גם שימשה כשם אלטרנטיבי למלאך מטטרון בספר החשק. במקורות אחרים היא מופיעה כאחת המלאכים השומרים של מצריים (רהב, משטמה, ודומה) שהתחתנו עם היהודים בזמן יציאת מצריים. כמו כן היא מופיעה כסמיאזה בתור שרף המפותה על ידי עשתר לגלות את שמו הסודי של אלוהים ובתגובה לכך נענשת בשריפה בעודה בחיים ונתלית ראשה מטה בין שמיים וארץ כשהיא יוצרת את קונסטלציית הכוכבים אוריון. בספר השלישי של חנוך ובספר הזוהר היא מהווה אחת מהמלאכים הנופלים שחטאו בפני האלוהים. במקומות אחרים היא מזוהה עם המלאך החוטא אבזי-טיבוד שבמסורות יהודיות מוקדמות מזוהה עם סמאל ומשטמה, שמתנגד למשה וחולק בנסיכות מצרים עם רהב וסופו שהוא נענש ומוטבע בים האדום.
אולאן
אוּלאן (פעמים רבות ברבים: אולאנים; בפולנית: Ułani/Ułan; בגרמנית: Ulanen/Ulan) הוא שם לחייל נושא רומח רכוב ולחיל פרשים מובחר בצבאות פולין, פרוסיה, אוסטריה ורוסיה. חימושו המקובל היה סיף פרשים מעוקל (sabre או Säbel), רומח ואקדח. בדרך כלל עוטר הרומח בדגלון משולש בקצהו העליון. מדיו כללו מקטורן (kurta) בעל חזית צבעונית (plastron) וכובע צ'פקה בעל ארבעה קצוות ("קסדה פולנית"; Czapka). האולאנים דומים בתפקידם להוסרים בצבא הונגריה ולדרגונים בצבא הבריטי.
מקור השם
מקור השם בשפה הטטרית ופירושו "גיבור". בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי שהכניעה את אורדת הזהב במאה ה-15, חויבו האצילים הטטריים המובסים לשרת בצבאו של מלך פולין כפרשים. אחד מהאצילים אלה, אלכסנדר אולאן, שירת בצבאו של אוגוסט השני ולאחר שמת כונה גדודו "בני אולאן" (Ułanowe dzieci) או "צבא אולאן" (Ułanowe wojsko) ולשם קיצור, "אולאנים" (Ułani). תפקידם של האולאנים היה סיור לפני קווי הפרשים הכבדים, שמירה על הצבא בעת תנועה, רדיפה אחרי אויב, איסוף מודיעין צבאי והשמדת חיילים רגלים אשר יצאו ממבנה. ציודם היה קל וכלל לעיתים גרזן קרב והם היו מהירים וגמישים יותר מן האבירים נושאי השריונות. עד ראשית המאה ה-18 היה זה חיל שרובו ככולו טטרי, בהמשך המאה הפכו האולאנים לגדודי פרשים רגילים, לאחר שהצבאות לא כללו עוד אבירים כבדים, אך נשמרה הילתם כלוחמי עילית.
במאות ה-18 וה-19
למלך פולין העצמאית האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי, היה משמר מלכותי שהורכב מאולאנים וכך גם ללואי החמישה עשר, מלך צרפת. ב-1784, עקב חלוקת פולין, יצר צבא אוסטריה גדודים אולאנים, שהתבססו על פרשים פולנים. בעת המלחמות הנפוליאוניות העניקה דוכסות ורשה לנפוליאון בונפרטה גדודי אולאנים לשרת יחד עם צבאו, הגרנד ארמה (במסגרת "לגיון הויסטולה"; Legia Nadwiślańska). הם נלחמו בספרד ובגרמניה ולאחר הצטיינותם בקרב אוסטרליץ אמר נפוליאון שפרש פולני אחד שווה לעשרה חיילים צרפתים.
לאחר 1807 נוצרו לפי דגם האולאנים הפולנים של נפוליאון חילות מקבילים בצבאות אויביו, פרוסיה, וירטמברג, סקסוניה, בריטניה (לצד הדרגונים), איטליה, ספרד, פורטוגל, שוודיה ורוסיה. עד ראשית המאה ה-20 הפכו ברוב הצבאות הגדודים האולאנים לגדודי משמר רגילים.
במאה ה-20
במלחמת העולם הראשונה השתמש הצבא הגרמני באולאנים ובפרשים נושאי-רומח אחרים (הוסארים, דרגונים ופרשים קלים אחרים), אשר נקראו כולם במקובץ על ידי אויביהם (למשל בבלגיה) "אולאנים", שם מטיל-מורא. אולם לאחר ההסתערות הגרמנית הראשונה על בלגיה לא היה לאולאנים יתרון בשדה הקרב. במהלך 1914 הוחלפו מדיהם הססגוניים ודגלוניהם במדי שדה אפורים. הפעם האחרונה בה נראו במלוא הדרם היה במצעד כיבוש בריסל. עד 1919 פורקו כל 26 גדודי האולאנים הגרמניים. גורל דומה היה גם ל-11 גדודי האולאנים בצבא אוסטרו-הונגריה, שנלחמו בפעם האחרונה בקרב פרשים ב-21 באוגוסט 1914 נגד חטיבת פרשים רוסית.
פולין העצמאית שמרה על חיל האולאנים שלה, שנלחם במלחמת פולין-אוקראינה (1919) ובמלחמה הפולנית-סובייטית (1919-1921). למרות שנשאו חימוש מודרני ואומנו כחיל רגלים, לא ויתרו הפרשים על הסיף המעוקל והרומח והמשיכו להתאמן גם בטקטיקת חיל פרשים. ב-31 באוגוסט 1920 נלחמו בקרב קומרוב, קרב הפרשים האחרון בהיסטוריה.
בערבו של היום הראשון לפלישה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הסתערו כ-250 (שתי פלוגות) אולאנים פולנים רכובים עם חרבות שלופות על בטליון של הורמאכט, שפתח עליהם בירי מתוך שיריוניות ("ההסתערות בקרויינטי"; Krojanty). היה זה רעיון של מפקד הכוח הפולני שביקש לנצל את יתרון ההפתעה על כוח גרמני נחות. היינץ גודריאן, מפקד הקורפוס אליו השתייכה היחידה הגרמנית דיווח לברלין בזלזול על "הפולנים המסתערים על טנקים בחרבות וכידונים". הדיווח הודלף עד מהרה באמצעות משרד התעמולה הנאצי לעיתונאים זרים, בהם ויליאם שיירר האמריקאי, שמיהרו להפיץ את "דבר האיוולת" ותרמו ליצירת המיתוס אודות הפולנים בראשית מלחמת העולם השנייה.
תחנת בלקפריירס
תחנת הרכבת בלקפריירס (באנגלית: Blackfriars London Station) היא תחנת רכבת מרכזית בלונדון הפועלת ברציפות 24 שעות ביממה. תחנת הרכבת מספקת שירותי רכבות בעיקר פרווריות אל דרום מזרח ומערב אנגליה. התחנה גם מקושרת דרך מעבר תת-קרקעי אל תחנה גדולה של מערכת הרכבת התחתית של לונדון. בתחנת הרכבת התחתית עוברים הקווים סירקל, דיסטריקט וקו האמרסמית' וסיטי. רציפי התחנה בנויים בגשר שעל נהר התמזה, והתחנה היא תחנת הרכבת היחידה בלונדון הבנויה מעל לנהר כלשהו. אל התחנה ניתן להיכנס משתי כניסות, כל אחת בעברו האחר של נהר התמזה. בניין התחנה עצמו המכיל את הקופות והמשרדים בנוי על גבי הקרקע.
התחנה נפתחה לראשונה בשנת 1886 ומאז הורחבה ושופצה פעמים רבות כאשר בכל פעם היא נסגרה ונפתחה לחלופין.
ציר הזמן של האסלאם
זהו ציר הזמן של האירועים המרכזיים בתהליך הקמת דת האסלאם ובשנותיה הראשונות, במאה ה-6 והמאה ה-7 לספירה:
חמצון אולברייט-גולדמן
חמצון אולברייט-גולדמן הוא תגובה בכימיה אורגנית, שתוארה לראשונה על ידי הכימאים האמריקאים ג'יי דונלד אולברייט ולאון גולדמן ב-1965. התגובה מתאימה במיוחד לסינתזה של אלדהידים מאלכוהול ראשוני. באופן אנלוגי, אלכוהולים שניוניים יכולים להתחמצן ליצירת קטונים. דימתיל סולפוקסיד/אנהידריד אצטי משמש כחומר מחמצן. התגובה אינה מתקדמת הלאה לחומצה הקרבוקסילית.
מנגנון התגובה
האיור הבא מציג את מנגנון התגובה: ראשית, דימתיל סולפוקסיד (1) מגיב עם אנהידריד אצטי ליצירת יון סולפוניום. הוא מגיב עם האלכוהול העיקרי בתגובת סיפוח. יתר על כן, חומצה אצטית נבקעת, כך שנוצר תוצר ביניים 2. האחרון מגיב עם אלימיניציה של חומצה אצטית ודימתיל גופרתי לאלדהיד.
תגובות אלטרנטיביות
שיטה חלופית לחמצון של אלכוהולים ראשוניים לאלדהידים היא חמצון סוורן.
קייט בלאנשט
קת'רין אליזה "קייט" בלאנשט (באנגלית: Catherine Élise "Cate" Blanchett; נולדה ב-14 במאי 1969) היא שחקנית קולנוע אוסטרלית מועמדת שבעה פרסי אוסקר, זוכת שני פרסי אוסקר וזוכת שלושה פרסי גלובוס הזהב. היא זכתה בפרסים נוספים, הידועים שבהם שלושה פרסי גילדת שחקני המסך ושני פרסי BAFTA, כמו גם גביע וולפי בפסטיבל הסרטים ה-64 של ונציה.
בלאנשט זכתה להכרה בינלאומית בסרט "אליזבת" משנת 1998, בו גילמה את דמותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. היא אף ידועה בשל משחקה את מלכת האלפים הגבוהה גלדריאל בטרילוגיית סרטי שר הטבעות ובמשחקה את קתרין הפבורן בסרט "הטייס", תפקיד עליו הוענק לה פרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא שיחקה גם בסרטים "בבל", "רמז לסקנדל", "אני לא שם", "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" ו"הסיפור המופלא של בנג'מין באטן". בשנת 2013 היא גילמה את הדמות ג'נט "יסמין" פרנסיס בסרטו של וודי אלן "יסמין הכחולה", עליו היא זכתה בביקורות מהללות ובפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה
בלאנשט נולדה במלבורן, וויקטוריה שבאוסטרליה, למשפחה נוצרית-מתודיסטית. בתם של ג'ון, מורה אוסטרלית, ורוברט בלאנשט, מש"ק בצי האמריקני יליד טקסס שפגש את אימה של בלאנשט כשהוצב במלבורן ועבד מאוחר יותר כמנהל פרסום. כשבלאנשט הייתה בת עשר, נפטר אביה כתוצאה מהתקף לב. יש לה אח ואחות; אחיה הבכור, בוב, הוא מהנדס מחשבים, ואחותה הצעירה ג'נבייב, היא מעצבת תיאטרון.
בלאנשט למדה בבית ספר תיכון איסט אייבנהו במלבורן, ולאחר מכן השלימה את חינוכה הגבוה בקולג' המתודיסטי לנשים, שם גילתה את משיכתה למשחק. היא למדה כלכלה ואומנויות יפות באוניברסיטת מלבורן. לאחר לימודיה עזבה את אוסטרליה על מנת לטייל. בגיל 18, תיירה בלאנשט במצרים. עמית אורח במלון זול בקהיר שאל אותה אם היא מעוניינת להיות ניצבת בסרט, וביום המחרת מצאה עצמה בסצנת קהל מריעה למתאגרף אמריקני שהפסיד למצרי. בלאנשט שבה לאוסטרליה ונסעה לסידני על מנת ללמוד במכון הלאומי לאמנויות דרמטיות; סיימה ב-1992 והחלה את קריירת התיאטרון שלה.
1993–2000
תפקיד הבמה הראשי הראשון שלה היה בשנת 1993 במחזה של דייוויד מאמט, שם היא גילמה את אולינה. היא אף הופיעה כאופליה בהפקה היוקרתית משנת 95–1994 של להקת התיאטרון האוסטרלית Company B של המחזה המלט, בבימויו של ניל ארמפילד. בלאנשט הופיעה במיני-סדרה האוסטרלית Heartland, וכן במיני-סדרה Bordertown ובפרק "The Loaded Boy" של סדרת הטלוויזיה האוסטרלית Police Rescue. הופעת הבכורה שלה בסרט טלוויזיה הייתה בסרט הטלוויזיה האוסטרלי משנת 1994 של Police Rescue כמורה ששודדים מחזיקים בה כבת ערובה. בלאנשט עשתה את הופעת הבכורה הבינלאומית שלה בסרט כאחות אוסטרלית הנשבית בידי היפנים בסרט "לחיות בצל הכבוד" (Paradise Road), אותו ביים ברוס ברספורד. התפקיד הראשון שהעניק לה חשיפה רבה היה בסרט אליזבת משנת 1998, שהקנה לה מועמדות לפרס האוסקר כשחקנית הטובה ביותר. בלאנשט זכתה בפרס ה-BAFTA (פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הטלוויזיה והקולנוע) ובפרס גלובוס הזהב, בו זכתה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה. בשנה שלאחר מכן הייתה בלאנשט מועמדת לפרס BAFTA בשל תפקידה בסרט הכישרון של מר ריפלי.
2000–2011
ב-2004 היא גילמה עיתונאית הרה בסרט "עמוק במים" שביים וס אנדרסון, שהקנה לה מועמדות נוספת לפרס השחקנית הטובה ביותר של ה-BFCA. בשנת 2005 זכתה בלאנשט בפרס האוסקר כשחקנית המשנה הטובה ביותר כששיחקה את קתרין הפבורן בסרט הטייס של מרטין סקורסזה. הדבר הפך את בלאנשט לאדם הראשון שזכה באוסקר עבור גילום דמותו של שחקן או שחקנית זוכה הפרס מן העבר. בלאנשט שכבר עתה קצרה שבחים, זכתה לקהל מעריצים חדש כשהיא הופיעה בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" בבימויו של פיטר ג'קסון. היא גילמה את תפקיד האלפית גבוהת הקומה גלדריאל בכל שלושת הסרטים.
ב-2006 כיכבה בלאנשט בסרט "בבל" ובסרט "רמז לסקנדל" שם גילמה את דמותה של שבה הארט. בלאנשט הייתה מועמדת בשלישית לפרס האוסקר עבור הופעתה בסרט. ב-2007, היא זכתה בפרס פסטיבל ונציה לשחקנית הטובה ביותר בשל גילומה של בוב דילן (אחת מ-6 שחקנים שגילמו את הדמות) בסרטו באורך מלא של טד היינס אני לא שם וגם שבה לתפקידה כאליזבת בסרט ההמשך לאליזבת הראשונה שנקרא אליזבת: תור הזהב. היא קיבלה מועמדות לאוסקר על 2 התפקידים. מועמדות לפרס שחקנית הטובה ביותר עבור גילומה של אליזבת, ומועמדות לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר עבור דמותו של בוב דילן. בלאנשט אף סיימה צילומים של סרטו של סטיבן ספילברג "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח", שיצא לאקרנים בשנת 2008. ובאותה שנה היא שיחקה בסרט הסיפור המופלא של בנג'מין באטן. היא גם דיבבה בסרט האנימציה "פוניו על הצוק ליד הים". ב-2010, היא שיחקה בסרט רובין הוד בביימו של רידלי סקוט. ב-2011 בלאנשט שיחקה בסרט האנה וגילמה את דמות האנטגוניסטית מריסה ויגלר.
בלאנשט הוכתרה על ידי כתב העת טיים מגזין כאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם בשנת 2007 וגם אחת מהשחקניות המוצלחות ביותר לפי כתב העת פורבס. ב-5 בדצמבר 2008 היא קיבלה כוכב משלה בשדרת הכוכבים של הוליווד. נכון לתחילת 2013, שבעה מבין הסרטים שהיא השתתפה בהם היו מועמדים לאוסקר; אליזבת' (1998), שר הטבעות (2001, 2002 ו-2003), הטייס (2004), בבל (2006) והסיפור המופלא של בנג'מין באטן (2008).
2012–הווה
ב-2012 היא דובבה את דמותה של פנלופה בסדרת הטלוויזיה "איש משפחה". בנוסף, היא גילמה מ-2012 עד 2014 את דמותה של גלדריאל מלכת האלפים בטרלוגיית הסרטים "ההוביט".
ביולי 2013 היא השתתפה בסרט "יסמין הכחולה" של וודי אלן. על משחקה זכתה באוסקר השחקנית הטובה ביותר. בסרט גילמה דמות המבוססת במידת מה על רות' מיידוף, אשתו של ברנרד מיידוף. יתר על כן, הסרט ובפרט בלאנשט קיבלו ביקורות מהללות. ב-2014 שיחקה בלאנשט בסרטו של ג'ורג' קלוני: "ציידי האוצרות" ("The Monuments Men"), המגולל את סיפורם של היסטוריונים המנסים להציל עבודות אמנות לפני שהיטלר ישמיד אותן. ב-2014, זכתה בלאנשט בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
ב-2015 כיכבה בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים". שיחקה בסרט "קרול", עיבוד קולנועי לספרה של פטרישה הייסמית' בבימויו של טוד היינס. שיחקה בעיבוד מחודש ל"סינדרלה" בתפקיד האם החורגת. דיבבה בסרט ההמשך "הדרקון הראשון שלי 2".
בלאנשט אמורה לגלם דמות ראשית בסרט הטלוויזיה "Cancer Vixen" בבימויה של ג'ולי דלפי.
בשנת 2017 שיחקה בדרמה הרומנטית של הבמאי טרנס מאליק, "שיר לשיר". בנוסף, כיכבה בסרט גיבורי העל מבית אולפני מארוול "תור: ראגנארוק".
בלאנשט התמנתה ליו"ר חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן 2018. באותה שנה שיחקה בקומדיית הפשע "אושן 8", ובסרטו של איליי רות' "הבית עם השעון המסתורי".
בשנת 2019 הופיעה בתפקיד הראשי בסרטו של ריצ'רד לינקלייטר "איפה את, ברנדט", שמבוסס על ספר מאת מריה סמפל.
בשנת 2022 הופיעה בתפקיד הראשי בסרטו של טוד פילד טאר המנצחת, עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה והועמדה בפעם השמינית לפרס אוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
חיים אישיים
בעלה של בלאנשט הוא המחזאי והתסריטאי אנדרו אפטון, אותו היא פגשה ב-1996 בעת הופעתה בהפקה של הסרט "The Seagull", הם נישאו ב-29 בדצמבר 1997 ויש להם ארבעה ילדים. בלאנשט ובעלה יהיו מנהלים אמנותיים למשך שלוש שנים של חברת התיאטרון של סידני החל מינואר 2008. החוזה שלהם כולל סעיף שיאפשר לכל אחד מהם לקחת שלושה חודשי חופשה בשנה על מנת לעסוק בפעילויות אחרות. בשנת 2009, נוצרו בולים חדשים הנושאים את דמותה וגם את דמותם של השחקנים ג'פרי ראש, ראסל קרואו וניקול קידמן בגלל תרומתם לתרבות האוסטרלית.
בריאיון לרשת "סקיי ניוז" בלאנשט הגדירה את עצמה כפמיניסטית. בראיון היא הביעה דאגה למעמדה של האישה כתוצאה מגל של שמרנות עולמית, לטענתה. היא גם ביקרה את הוליווד המקשה על נשים מבוגרות להשתלב בתעשייה. היא ציינה כי בעבר, בתקופת הזהב של הוליווד, התייחסו באופן מכובד לשחקניות מבוגרות כמו בטי דייוויס וג'ואן קרופורד.
בריאיון למגזין וראייטי במאי 2015 סיפרה בלאנשט כי בעבר ניהלה גם מספר מערכות יחסים עם נשים.
סביבתי
בלאנשט הייתה תומכת טווח ארוך בפעולה פרטנית וקולקטיבית בנושא שינויי אקלים ובעיות סביבתיות אחרות. בשנת 2006 הצטרפה לפרויקט האקלים של סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, אל גור.
בין השנים 2008 ל 2011, חברת התיאטרון בסידני בהנהגתם של בלאנשט ובעלה אנדרו אפטון, יזמה תוכנית סביבתית רחבת היקף בשם Greening the Wharf, שהשקיעה באנרגיה סולארית, קצירת מי גשמים, אמצעי יעילות אנרגטית וניהול פסולת מיטבית. התוכנית זכתה בפרס הגלובוס הירוק שהתקבל על ידי בלאנשט ואפטון.
הומניטארי
בלאנשט עבדה עם הנציב העליון של האו"ם לפליטים (UNHCR) מאז 2015. במאי 2016 הודיע ה- UNHCR על מינויה לשגרירת רצון טוב בעולם. בלאנשט, יחד עם ידוענים אחרים, הציגו בסרטון של ה- UNHCR כדי לסייע בהעלאת המודעות למשבר הפליטים העולמי. בסרטון, שכותרתו "מה הם לקחו איתם", השחקנים קוראים שיר שכתב ג'ניפר טוקסוויג בהשראת חשבונות ראשוניים של פליטים, והוא חלק מהקמפיין "WithRefugees" של UNHCR, הכולל גם עתירה לממשלות להרחבת המקלט. לספק מחסה נוסף, שילוב אפשרויות עבודה וחינוך.
אינטרפול (להקה)
אינטרפול (באנגלית: Interpol) היא להקת רוק אלטרנטיבי אמריקנית מהעיר ניו יורק. הלהקה נוסדה בשנת 1997, וחבריה המקוריים היו פול בנקס (גיטרה, שירה), דניאל קסלר (גיטרה, קולות), קרלוס דנגלר (בס, קלידים) וגרג דרודי (תופים, כלי הקשה).
דרודי עזב את הלהקה בשנת 2000 והוחלף בסאם פוגרינו. בשנת 2010, זמן קצר לאחר סיום הקלטת האלבום הרביעי של הלהקה, עזב דנגלר לטובת פרויקטים אישיים.
אינטרפול היא אחת הלהקות שמקושרות לסצנת מוזיקת האינדי של ניו יורק, והייתה אחת מכמה להקות שצמחו מתוך תחיית הפוסט-פאנק של שנות ה-2000. מלבד המילים, אותן כותב בנקס, הלהקה מחברת את כל השירים ביחד, ואינה "להקה של איש אחד".
הלהקה מושוות פעמים רבות ללהקות פוסט-פאנק כמו ג'וי דיוויז'ן והקאמלונס. אלבום הבכורה של הלהקה, Turn on the Bright Lights, שיצא בשנת 2002, זכה לשבחי הביקורת, מה שמיקם אותו במקום העשירי במצעד האלבומים הטובים של שנת 2002 של אן.אם.אי. האלבום השני, Antics, והאלבום השלישי, Our Love to Admire המשיכו את ההצלחה הראשונית של הלהקה, וזכו הן בהצלחה מסחרית והן באהדת המבקרים. הלהקה הוציאה את אלבומה הרביעי, Interpol בשביעי בספטמבר, 2010.
אלבומה החמישי של הלהקה, El Pintor, ייצא בספטמבר 2014
1997-2001: השנים הראשונות
אינטרפול נוסדה בידי דניאל קסלר והמתופף המקורי, גרג דרודי. קסלר סיפר שהוא ניסה במשך זמן-מה להרכיב להקה כשהוא פגש בדרודי. דרודי סיפר שבמשך זמן רב חיפש מוזיקאים לנגן איתם. קסלר פגש בדנגלר בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק. לאחר מכן, קסלר נתקל בבנקס, שאותו הכיר לפני כן בצרפת, והם דברו על אפשרות של שיתוף פעולה.
לחברי הלהקה לקח זמן עד שהצליחו לבחור שם. לפני שבחרו באינטרפול, הלהקה שקלה את השמות Las Armas וThe Franch Letters.
2002-2005: Turn On the Bright Lights ו- Antics
לאחר שחרור של כמה אלבומי אי.פי בהוצאה עצמית, חתמו אינטרפול עם לייבל האינדי Matador Records, בתחילת 2002. האלבום Turn On the Bright Lights הופץ באוגוסט 2002. האלבום מכר 300,000 עד שנת 2004. ב-2003 התאחדה הלהקה להקלטות האלבום הבא, ו-Antics הופץ בספטמבר 2004. האלבום מכר 350,000 עותקים בארבעת החודשים הראשונים לאחר יציאתו, וכלל את הלהיטים הראשונים של הלהקה- Evil, C'mere ו-Slow Hands.
לאחר יציאת האלבום, יצאו חברי הלהקה לסיבוב הופעות בן 18 חודשים, כשחלק מההופעות היו מופעי חימום ל-U2 ו הקיור.
2006-2008: Our Love to Admire
האלבום Our Love to Admire הופץ ביוני 2007. הסינגל הראשון מתוך האלבום היה The Heinrich Maneuver והשני Mammoth. האלבום זכה בעיקר לביקורות חיוביות ומכר 154,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
2009-2013: Interpol ועזיבתו של דנגלר
במרץ 2009, אינטרפול אישרה באתר האינטרנט שלה כי חברי הלהקה עובדים על חומרים לאלבומם הרביעי. האלבום, שנקראה על שמה של הלהקה, יצא בספטמבר 2010. הסינגל הראשון מתוך האלבום, Barricade, הופץ כחודש לפני יציאת האלבום, ואחריו יצאו לאור Summer Well, Lights וTry It On. דעות המבקרים על האלבום היו חלוקות. חלק מהמבקרים ציינו כי האלבום מהווה המשך למגמת ירידה של הלהקה שהתחילה באלבום הקודם, וחלקם אמרו כי האלבום הוא תזכורת מדוע אהבו את אינטרפול מלכתחילה.
האלבום היה העבודה המשותפת האחרונה של הבסיסט קרלוס דנגלר עם אינטרפול. בתשיעי במאי 2010, נחשף באתר האינטרנט של הלהקה שדנגלר עזב אחרי הקלטת האלבום. בסיבוב ההופעות של האלבום, שנמשך עד עצם היום הזה, הוחלף דנגלר במספר נגנים אחרים.
2014: El Pintor
ב-9 בספטמבר 2014 הלהקה הוציאה את אלבומה החמישי, El Pintor. אלבום זה היה לאלבום הראשון שהוציאה הלהקה מאז עזיבתו של הבסיסט קרלוס דנגלר.
2018: Marauder
ב-24 באוגוסט 2018 הלהקה הוציאה את אלבומה השישי, Marauder.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות:
אנדרה רוברסון
אנדרה לי רוברסון (באנגלית: André Lee Roberson; נולד ב-4 בדצמבר 1991) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד. שיחק 3 עונות באוניברסיטת קולורדו, ונבחר במקום ה-26 של דראפט ה-NBA 2013.
הוא נחשב לשחקן הגנה מצטיין, ואף נבחר לחמישיית ההגנה השנייה בשנת 2017.
2013–2020: אוקלהומה סיטי ת'אנדר
ב-22 באוקטובר 2014 ניצלה אוקלהומה את הזכות שהייתה לה והאריכה את חוזהו של רוברסון ל-3 עונות. בעונת 2014/15 הפך רוברסון לשחקן חמישייה קבוע ופתח ב-65 מתוך 67 המשחקים בהם שותף. ב-23 באוקטובר 2015 האריכה אוקלהומה את החוזה עם השחקן עד סוף עונת 2016/17.
ביולי 2017 חתם על הארכת חוזה באוקלהומה סיטי ל-3 עונות נוספות, עבור כ-30 מיליון דולר. בינואר 2018 נפצע בברכו השמאלית, ונאלץ לעבור ניתוח אשר השבית אותו ממשחק למשך מעל לשנתיים. ב-1 באוגוסט 2020 חזר רוברסון מפציעתו, כאשר שותף במשחק קבוצתו מול יוטה ג'אז, ועד לסיום עונת שותף בשישה משחקים נוספים.
2021: ברוקלין נטס
ב-16 בפברואר 2021 חתם על חוזה בקבוצת ברוקלין נטס, שם חבר לקווין דוראנט עימו שיחק במשך 4 עונות. הוא שותף בשני משחקים בטרם נופה מסגל הקבוצה. שלושה ימים לאחר מכן הוחתם על חוזה ל-10 ימים ושותף בשלושה משחקים נוספים.
אריאל איבגסה
אריאל מיגל סנטיאגו איבגסה (ספרדית: Ariel Miguel Santiago Ibagaza; נולד ב-27 באוקטובר 1976 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי. הוא ידוע בכינוי אל קניו איבגסה. תפקידו המקורי של איבגסה הוא קשר, אך משחק בעיקר כעושה משחק.
איבגסה החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת לנוס, בה שיחק במשך 4 שנים (1994–1998). משם הגיע לקדנציה הראשונה שלו בספרד, בקבוצת מיורקה. אחר כך, עבר לשחק למשך שלוש עונות, 2003-2006 במדי אתלטיקו מדריד. במאי 2007, איבגסה חתם על חוזה לשתי עונות במיורקה, למרות התעניינותם של מועדונים מהפרמייר ליג. ביולי 2008, חתם איבגסה על חוזה לשתי עונות במדי ויאריאל תמורת 1.5 מיליון אירו. בשנת 2010 עבר לשחק בקבוצת אולימפיאקוס מיוון. במדי אולימפיאקוס זכה איבגסה בארבע אליפויות ברציפות ובגביע היווני בעונות ו-. לקראת עונת חתם בפאניוניוס שבמדיה שיחק עונה אחת.
לאיבגסה שתי הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, בין השנים 2004 ו-2005.
לקראת עונת, התמנה איבגסה לתפקיד עוזר המאמן של פאולו בנטו באולימפיאקוס.
גיל אנידג'אר
גיל אנידג'אר (Gil Anidjar; נולד בצרפת ב-1964) הוא פרופסור חבר במחלקה ללימודי דתות ובמחלקה למזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה.
אנידג'אר למד אצל ז'אק דרידה. הוא סיים דוקטורט בספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בין השנים 2010 ל-2011 משמש כחוקר אורח במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
היינץ בארמטלר
היינץ בארמטלר ולוז (בספרדית: Heinz Barmettler Veloz; נולד ב-21 ביולי 1987) הוא כדורגלן עבר שווייצרי-דומיניקני ששיחק בעמדת הבלם בפרייבורג ב'.
ביוגרפיה
היינץ בארמטלר ולוז נולד בציריך שבשווייץ לאבא שווייצרי ואמא מהרפובליקה הדומיניקנית. בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של גראסהופרס ציריך. ב-2005 שיחק בקבוצת המילואים של המועדון, ולאחר עונה מצוינת של בארמטלר שכללה 28 משחקים ו-6 שערים חתם בפ.צ. ציריך. בציריך זכה באליפות אחת בעונתו הראשונה במועדון, ועונה לאחר מכן שיחק במועדון בליגת האלופות. ב-12 ביולי 2012, חתם בארמטלר באינטר באקו מאזרבייג'ן. לאחר שלא זכה לדקות משחק בבאקו, חתם בפ.צ. ואדוץ מליכטנשטיין בינואר 2013.
ב-2 באוגוסט 2013 חתם בריאל ואיאדוליד לשנתיים וכך הפך לשחקן הראשון מהרפובליקה הדומיניקנית שמשחק בלה ליגה.
ב-14 בנובמבר 2009, ערך בארמטלר את הבכורה הבינלאומית שלו במדי נבחרת שווייץ בהפסד 1:0 ל במשחק ידידות. מאחר שהתקנון החדש של פיפ"א קובע כי שחקן יכול לשנות את הנבחרת הלאומית שלו רק אם לא שיחק במדיה במשחק רשמי, החליט בארמטלר בשנת 2012 לשחק בנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית. את הבכורה במדי הנבחרת ערך באליפות האיים הקריבים נגד . המשחק הסתיים בתוצאה 2:2.
קיטא
הקיטָא באמהרית (ቂጣ) והקיצ'א בתגרית (ቂጫ) היא המצה אותה נהגו ביתא ישראל להכין לפסח לפי מנהגים ומסורות מיוחדות. תהליך אפיית המצה החל מדי שנה מספר שבועות לפני ערב פסח, ודרש הכנות ותכנונים קפדניים של אנשי העדה.
רקע
כאשר בסוף חודש אדר היו מכריזים הכהנת באתיופיה על תחילתו של חודש ניסן, היו היהודים מתחילים בהכנות קדחתניות לקראת חג הפסח, בי"ד בניסן. המשימה הראשונה והחשובה ביותר הייתה הכנת המצה. מקור החיוב להכנת ואכילת מצה הוא בפסוק מהתורה, "בערב תאכלו מצות" (ספר שמות, פרק י"ב, י"ח).
ההכנות לאפייה
אפיית המצה הייתה מורכבת, ונדרשו הכנות מיוחדות. הקושי העיקרי היה השגת החיטה. לא בכל הכפרים השתמשו בחיטה להכנת לחם אלא בקטניות (בעיקר בטֵף ובדָגוסָה), ולכן המשפחות היהודיות היו דואגות לייבא חיטה מוקדם ככל האפשר. קושי נוסף היה הצורך להכין כמות מצות גדולה מאוד - מכיוון שבחג הפסח עצמו לא ניתן היה להכין מצות טריות (כיוון שהן עשויות מקמח), נדרשה הכנת כמות גדולה מראש, שתספיק לכל ימי החג. כיוון שהיהודים באתיופיה חששו מחילול חג הפסח, הם הרחיקו את החמץ מביתם החל מי"ג בניסן, וסיימו את אכילת מצה רק בכ"ב בניסן, כלומר שמרו על תשעה ימים ללא חמץ (במקום שבעה, כנהוג בחג הפסח על פי התורה).
המצות הוכנו בעבודת יד. שבועיים לפני כניסת החג החלו נשות הכפר באפייתן. מאחר שהבקתות טרם הוכשרו לקראת הפסח, נהגו לאפות את המצות במרחק מסוים מהבתים, בשדה, כדי להרחיק את החשש מפני מגע עם חמץ.