cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רבקה הול
בשנת 2006, לאחר הופעת הבכורה שלה בסרט "מתחילים בעשר" (אנ'), קיבלה הול באותה שנה את תפקיד הפריצה שלה בסרטו של כריסטופר נולאן "יוקרה". ב-2008 היא כיכבה בתפקיד ויקי בדרמה של וודי אלן, "ויקי כריסטינה ברצלונה", תפקיד בעבורו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר. לאחר מכן הופיעה הול במגוון רחב של סרטים, כולל הדרמה ההיסטורית של רון הווארד "פרוסט/ניקסון" (2008), דרמת הפשע של בן אפלק "גנב עירוני" (2010), מותחן האימה "ההתעוררות" (אנ') (2011), סרט גיבורי העל "איירון מן 3" (2013) , סרט המדע הבדיוני "התעלות" (2014) , בדרמה הביוגרפית "פרופסור מרסטון ונשות החיל" (אנ') (2017). בשנת 2016, הול זכתה לשבחים על ידי המבקרים על גילומה של כתבת החדשות כריסטין צ'אבק (אנ') בדרמה הביוגרפית "כריסטין". היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בבימוי עם "חוצָה את הקו" (אנ') (2021), וזכתה לשבחי המבקרים.
ביוגרפיה
הול נולדה ב-3 במאי 1982 בלונדון, אנגליה; בתם של זמרת האופרה האמריקאית מריה יואינג (אנ') ובמאי הבמה האנגלי ומייסד הלהקה השייקספירית המלכותית, סר פיטר הול (אנ'). אמה נולדה בדטרויט, לאב אפרו-אמריקאי מעורב ולאם הולנדית.
הוריה נפרדו כשהייתה צעירה, ולבסוף התגרשו ב-1990. להול חמישה אחים למחצה מנישואיו השניים של אביה: במאי התיאטרון אדוארד הול (אנ'), המפיק כריסטופר הול (אנ'), השחקניות ג'ניפר קארון הול (אנ') ואמה הול, ומעצבת התפאורה לוסי הול.
היא למדה בבית הספר התיכון רודיאן (אנ'), בית ספר פרטי לבנות בפאתי ברייטון. היא למדה לאחר מכן ספרות אנגלית בסנט קתרינס קולג' (אנ') של אוניברסיטת קיימברידג' לפני שנשרה ב-2002, ממש לפני שנתה האחרונה. במהלך תקופתה בקיימברידג', היא הייתה פעילה בתיאטרון הסטודנטים וגם הקימה להקת תיאטרון משלה. היא הייתה חברה באגודת מארלו (אנ').
קריירה
בשנת 1992, בהיותה בת 10, הופיעה הול לראשונה בטלוויזיה בסדרה של אביה "The Camomile Lawn". כשהתבגרה, הופיעה הול בראשית דרכה במחזות סטודנטים רבים.
ב-2006, היא ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בקומדיה הבריטית "מתחילים בעשר". לאחר מכן, הופיעה בברוקלין במחזה השייקספירי "כטוב בעיניכם" ובהמשך אותה שנה קיבלה תפקיד במותחן המסתורין של כריסטופר נולאן "יוקרה" בו גילמה את שרה, אשתו של הקוסם אלפרד בורדן (כריסטיאן בייל), לצורך התפקיד העתיקה את אזור מגוריה מצפון לונדון ללוס אנג'לס. הופעותיה צדו את עיניו של וודי אלן שהחליט ללהק אותה לתפקיד הראשי בסרטו "ויקי כריסטינה ברצלונה", בו היא גילמה את ויקי. הול זכתה על תפקיד זה במועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2008, השתתפה הול בדרמה הפוליטית של רון הווארד "פרוסט/ניקסון", בסרט הופיעה בתפקידה המשני של קרוליין רוסינג, חברתו של דייוויד פרוסט (מייקל שין), אחד הכוכבים הגדולים של הטלוויזיה הבריטית. הסרט מתאר שלושה מפגשים בין פרוסט וניקסון, בחודש מאי 1977, כשנתיים וחצי לאחר התפטרותו של ניקסון מתפקיד נשיא ארצות הברית, במטרה לדון לראשונה באירועים שהתרחשו טרם ההתפטרות. חשיבות ראיונות אלו היו בהצלחתו של פרוסט לראשונה לגרום לניקסון להודות חלקית במעשים שהובילו להתפטרותו.
ב-2010 זכתה הול בפרס באפט"א על הופעתה בסדרה הבריטית "Red Riding", בנוסף הופיעה בסרטו של בן אפלק "גנב עירוני" בדמותה של קלייר ובסרטים "הכל צריך ללכת" ו"נותנים ת'לב". בשנת 2011, כיכבה בסרט "ההתעוררות". ב-2012, שיחקה בסרט "להמר בגדול" לצד ברוס ויליס והופיעה בקליפ של ג'יימס בלייק לשיר "A Case of You". בשנת 2013, הופיעה בסרטים "איירון מן 3" ו"מעגל סגור". ב-2014, שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט "התעלות", וב-2015, שיחקה לצד ג'ייסון בייטמן בסרט "המתנה".
בשנת 2019 שיחקה בסרט "יום גשום בניו יורק", קומדיה רומנטית שכתב וביים וודי אלן.
בשנת 2021 עברה הול לצד השני של המצלמה, וביימה את סרטה הראשון "חוצָה את הקו", דרמה בשחור-לבן בכיכובן של רות נגה וטסה תומפסון. הול גם הפיקה וכתבה את הסרט, המבוסס על ספרה באותו שם של הסופרת נלה לרסן.
חיים אישיים
ב-2010, היו ספקולציות תקשורתיות עזות, למרות הכחשותיה של הול, לגבי רומן בינה לבין הבמאי סם מנדס, שהיה נשוי לקייט וינסלט באותה עת. הול ומנדס היו במערכת יחסים מ-2011 עד 2013.
בשנת 2014, הול הכירה את השחקן האמריקאי מורגן ספקטור בזמן שהשתתפו יחד בהפקה של ברודוויי. הם נישאו ב-2015. בנם הראשון נולד ב-2018.
Sk8er Boi
בנוסף, הגיע הסינגל למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השלישי במצעד המוזיקה האוסטרלי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אבריל לאבין ו"המטריקס" (סקוט ספוק, לאורן כריסטי וגרהם אדוורדס), והופק על ידי המטריקס. בשיר מסופר על סיפור חיזור סוער בין ה"סקייטר בוי" לבין הנערה ה"צפונית", אשר רוקדת בלט. למרות ששניהם רצו אחד את השני, הנערה התעלמה מחיזוריו בשל לחץ חברתי.
שוק עבדים
שוק עבדים היה מקום בו עבדים נקנו ונמכרו. המחיר המוצע, כסף או סחורה, היה נקבע על פי מצבם הפיזי של העבדים, גילם וסוג העבודה שהיו יכולים לספק. העבדים שנמכרו בשווקים לרוב יובאו ממדינות זרות והוצגו לראווה בפני קוניהם הפוטנציאליים. שווקים אלו היו נפוצים בכל העולם והיוו חלק מרכזי בתופעת העבדות באזורים רבים כמו מדינות ערב, אירופה, אפריקה ואמריקה והתקיימו במשך מאות שנים, עד המאה ה-20. שוקי העבדים היו יכולים להיות נפרדים משווקים אחרים, או להתקיים כחלק משווקים אחרים בהם נמכרו סחורות נוספות כגון מוצרי מזון.
ניו אורלינס
ניו אורלינס הפכה לעיר בעלת חשיבות לאומית עקב שוק העבדים והנמל שלה, מאחר שהעבדים נשלחו ממנה במעלה הנהר על ידי ספינות קיטור למטעים על נהר המיסיסיפי. נמכרו בה גם עבדים שנשלחו במורד הנהר משווקים כמו לואיסוויל. בשנת 1840, ניו אורלינס הייתה בעלת שוק העבדים הגדול ביותר בצפון אמריקה. היא הפכה לעיר העשירה והרביעית בגודלה באומה, המבוססת בעיקר על סחר העבדים שלה ועל עסקים נלווים. עונת המסחר בעבדים הייתה מספטמבר ועד מאי, בה היו משתמשים בעבדים לטובת הקציר.
דרום קרוליינה
בצ'ארלסטון, בדרום קרוליינה, אחד הבניינים המפורסמים ביותר של שוק העבדים בארצות הברית היה "Old Slave Mart". במחצית הראשונה של המאה ה-19, העבדים שהובאו לצ'ארלסטון נמכרו במכירות פומביות בצידו הצפוני של בניין פרובוסט. לאחר שהעירייה אסרה מכירות פומביות של עבדים בשנת 1856, צצו שוקי עבדים סגורים לאורך רחובות צ'למרס, סטייט וקווין. דוגמה לשוק כזה הוא "Ryan's Mart", שהוקם על ידי חבר מועצת העיר והברוקר תומאס ראיין, וכן על ידי שותפו העסקי, ג'יימס מארש. שוק זה היה ממוקם בחלקה סגורה בעלת שלושה מבנים- ארבעה מפלסים של מקום כליאה זמני או כלא עבדים, מטבח וחדר מתים. בשנת 1859, נרכש " Ryan's Mart" על ידי אואקס, שבנה את מה שכיום נקרא " Old Slave Mart", לשימוש כגלריה למכירות פומביות. בנוסף לעבדים, השוק הציע נדל"ן ומלאים. המכירות הפומביות של העבדים פורסמו בגליונות שחלקם הגיעו למקומות מרוחקים משם, כגון טקסס.
צפון אפריקה
סחר העבדים היה קיים בצפון אפריקה מאז ימי קדם, מלווה באספקה של עבדים אפריקאים שהגיעו דרך נתיבי סחר טראנס-סהרניים. הערים בחוף הצפוני של אפריקה נחשבו בתקופה הרומית למובילי שוק העבדים, ומגמה זו נמשכה אל תוך ימי הביניים. סחר העבדים הברברי שהתקיים בחוף הברברי, עלה בהשפעתו במאה ה-15, כאשר האימפריה העות'מאנית השתלטה על חלק מהאזור. סחר העבדים הברברי כלל את העבדות האפריקאית ואת העבדות הלבנה, מפני שבאזור היו גם פליטים מוריים ויהודים ספרדים שגורשו מספרד לאחר הרקונקיסטה (Reconquista).
שוק עבדים בסחר העבדים הערבי
אפריקנים משועבדים נמכרו בערי העולם הערבי. בצפון אפריקה היו ממוקמים שוקי העבדים העיקריים במרוקו, אלג'יר, טריפולי וקהיר. המכירות נערכו במקומות ציבוריים או בסוכות. קונים פוטנציאליים ערכו בדיקה קפדנית ל"סחורה": הם בדקו את מצב בריאותו של אדם שהיה עומד עירום כשפרקי ידיו קשורות יחדיו. בקהיר, הסחר היה בסריסים ובפילגשים בבתים פרטיים. המחירים השתנו לפי איכות העבד. תומאס סמי, מפקד ספינת המחקר הבריטית "טרנאטה", ביקר בשוק עבדים בזנזיבר בשנת 1811 ותיאר במפורט: "ההופעה מתחילה בערך בשעה ארבע אחר הצהריים. העבדים, הוצגו בדרך הטובה ביותר בכך שעורם היה נקי ומלוטש בשמן אגוזי קקאו, פניהם צבועים בפסים אדומים ולבנים, והידיים, האף, האוזניים והרגליים היו מעוטרים בשפע צמידי זהב וכסף, תכשיטים... הם היו מסודרים בשורה, החל מהגילאים הצעירים ועד המבוגרים. בראש השורה, המורכבת מכל המינים והגילים בין 6–60, הולך האדם שהם נמצאים בבעלותו. מאחוריו ומשני צדדיו, שניים או שלושה מעבדיו הביתיים, חמושים בחרבות ובחניתות, משמשים כשומרים. כך הורה לתהלוכה להתחיל, ועבר על פני השוק והרחובות הראשיים... כאשר אחד מהם עונה לגחמתו של מי שצופה השורה נעצרת מיד, ותהליך של בחינה נעשה, שלדקות, אינו שווה לכל שוק הבקר באירופה. הקונה העתידי מוודא שאין שום פגם ביכולת הדיבור, שמיעה וכו', כי אין מחלה קיימת, לאחר מכן ממשיך לבחון את האדם; הפה והשיניים הם הראשונים שנבדקים ולאחר מכן כל חלק בגוף ברצף, לא מוציאים אפילו את השדיים וכו', של הבנות, שרבות מהן ראיתי נבדקות באופן מגונה ביותר בשוק הציבורי על ידי הרוכשים שלהן. אכן, יש את כל הסיבות להאמין כי סוחרי העבדים כמעט מכריחים את הנערות הצעירות להיכנע לתאוות האנשים עד אשר יסולקו".
מרוקו
בסוף המאה התשע עשרה בשוק מרקש, הנתונים הסטטיסטיים רומזים כי מרוקו כולה הייתה לא רק המייצאת הגדולה ביותר בצפון אפריקה של עבדים שחורים שנסחרים על פני הסהרה, אלא קונה גם הרבה עבדים. שוק מרקש עירב מכירות עבדים בסדר גודל של כ-4800 עבדים בשנה, בשנים 1888–1894, ויותר מ-6300 עבדים לשנה בשנים 1893–1894. מרוקו הייתה ייחודית בצפון אפריקה באותה תקופה, מאחר שמוסד העבדות אף פעם לא בוטל בה רשמית- היא המשיכה להוביל את שוק העבדים בצורה חוקית במשך עשרות שנים לאחר השווקים של קונסטנטינופול, סמירנה, קהיר, טריפולי, תוניס ומקומות אחרים שנסגרו עקב התערבות אירופה. השוק היה פתוח כמעט עד שנת 1930.
האימפריה העותמאנית
באימפריה העותמאנית, באמצע המאה ה-14, נסחרו עבדים בשווקים מיוחדים שהיו ממוקמים ברוב העיירות והערים ונקראו "אסיר" או "יסיר". סולטאן מחמד השני ("הכובש") הקים את שוק העבדים העותמאני הראשון בקונסטנטינופול בשנת 1460, כנראה במקום בו היה שוק העבדים הביזנטי בעבר. בשוק זה היו עבדים מכל הגילאים ומשני המינים, והם הוצגו עירומים לבדיקה יסודית של קונים אפשריים.
סומליה
אוכלוסיית ה"בנטוס" הם צאצאי קבוצות בנטו שהתיישבו בדרום מזרח אפריקה לאחר ההתרחבות הראשונית מניגריה/קמרון, שחברי הקבוצה נתפסו ונמכרו מאוחר יותר בסחר העבדים הערבי. בין 1800–1890, נמכרו כ-25,000-50,000 עבדים מקבוצת בנטו משוק העבדים של זנזיבר לחוף הסומלי. בוגרים וילדים מהבנטו נרכשו משוק העבדים במיוחד כדי לבצע עבודות לא רצויות באדמות מטעים.
וינסנט דו ויניו
וינסנט דו ויניו (באנגלית: Vincent du Vigneaud; 18 במאי 1901 – 11 בדצמבר 1978) היה ביוכימאי אמריקאי, שזכה ב-1955 בפרס נובל לכימיה "עבור עבודתו על תרכובות גופרית בעלות חשיבות ביוכימית, ובפרט על הסינתזה הראשונה של הורמון פוליפפטידי". ההורמון אוקסיטוצין היה הפוליפפטיד הראשון עבורו פוענח רצף חומצות האמינו, הובן התפקיד של הקשר הדיסולפידי והוא יוצר בכלים של סינתזה אורגנית במעבדה.
ביוגרפיה
דו ויניו נולד בשיקגו אילינוי ב-1901 למשפחה ממוצא צרפתי, בן לאלפרד דו ויניו, ממציא ומתכנן מכונות ומרי תרזה דו ויניו. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1918 והחל בלימודי כימיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. הוא הושפע מהרצאותיו של קארל שיפ מארוול. לאחר שקיבל תואר .M.S ב-1924 הצטרף לחברת דופונט.
לאחר שנתיים במשרה של פוסט-דוקטורט עם ג'ון ג'ייקוב אבל (John Jacob Abel) בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1927-1928), נסע להשתלם באירופה במימון מלגה של National research Council, שם עבד בדרזדן ובאדינבורו בעיקר בסינתזה אורגנית. לאחר מכן חזר לאוניברסיטת אילינוי שם קיבל משרת פרופסור.
ב-1932 הצטרף לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די. סי. וב-1938 הוזמן לנהל את המחלקה לביוכימיה ביחידה למחקר ביורפואי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בניו יורק, שם נשאר עד לפרישתו ב-1967. אחרי הפרישה, הוא החזיק במשרה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו-יורק.
לווינסנט וזלה דו ויניו נולדו שני ילדים, בן בשם וינסנט (1933) ובת מרילין (1935), שניהם רופאים.
ב-1974 הוא סבל משבץ אחריו לא חזר לפעילות אקדמית. נפטר ב-1978 שנה לאחר מותה של אשתו.
קריירה
בפעילותו המדעית התרכז בהבנת המבנה והמטבוליזם הקשור בחלבונים ופפטידים המכילים גופרית, בלשון אחרת בתפקיד הגופרית בפפטידים או חלבונים המכילים את חומצות האמינו ציסטאין או מתיונין.
עוד לפני העבודה שזיכתה אותו בפרס נובל בכימיה, היה בין הראשונים שהראו כי האינסולין בנוי מחומצות אמינו, בודד ואפיין את הביוטין, חקר את מנגנון הטרנסמטילציה ואת הסינתזה והמבנה של הפנצילין - בכולם נמצאות חומצות אמינו או נגזרות שלהן המכילות גופרית. בשנת 1953 בוצעה עבודתו פורצת הדרך שכללה הפרדה, פענוח המבנה הכימי וסינתזה של אוקסיטוצין וואזופרסין, הורמונים המופרשים בבלוטת יותרת המוח ומשתתפים בוויסות מגוון גדול של פעילויות פיזיולוגיות שנחקרות עד היום. אוקסיטוצין היה ההורמון הפוליפפטידי הראשון עבורו פוענח רצף חומצות האמינו הבונות אותו. כמו כן לראשונה בוצעה במעבדה סינתזה של פוליפפטיד בעל פעילות ביולוגית זהה לחומר הנוצר באורגניזם החי.
Cys-Tyr-Ile-Gln-Asn-Cys-Pro-Leu-Gly-NH2 -רצף חומצות האמינו באוקסיטוצין
Cys-Tyr-Phe-Gln-Asn-Cys-Pro-Arg-Gly-NH2 - רצף חומצות האמינו בוזופרסין.
במהלך עבודתו, דו ויניו התעניין בעובדה שפפטידים דומים מאוד מבחינת רצף חומצות האמינו ומיקום הקשרים הדיסולפידיים בהם, פעילים בתהליכים ביולוגיים שונים לגמרי. למשל האוקסיטוצין והואזופרסין בנויים שניהם משרשרת של 9 חומצות אמינו ונבדלים רק בשתיים מהן, בשני ההורמונים יש קשר דיסולפידי בין ציסטאין במקום 1 ובמקום 6, ואולם הפונקציה המרכזית של הראשון היא התכווצויות הרחם בזמן לידה ושל השני וויסות כמות הנוזלים המופרשת בשתן בהתאם לרכוז המלחים בדם. במחקריו קידם את הרעין שיש קשר בין המבנה המרחבי של פפטידים וחלבונים לפעילות הביולוגית שלהם ושלקשרים דיסולפידיים יש תפקיד חשוב במבנה זה.
"המחשבה שצירוף של חומצות אמינו באופן מסוים, בארכיטקטורה ספציפית, יכולה להוביל למערך כזה של תרכובות שמדגימות מגוון אדיר כל כך של תכונות פיזיולוגיות ופרמקולוגיות היא מפתיעה במקצת"
בנוסף, דו ויניו ראה חשיבות רבה במילוי תפקידו כמורה, הקדיש הרבה מזמנו לתלמידיו והיה ידוע בהרצאותיו המעניינות.
הכרה ומורשת
הוא זכה להכרה בחשיבות עבודתו והוענקו לו פרסים יוקרתיים שהבולטים שבהם:
1948 - פרס לסקר למחקר רפואי בסיסי
1949 - פרס וילארד גיבס
1955 - פרס נובל לכימיה
נבחר כחבר במספר אגודות מדעיות, הידועות ביניהן:
1944 - החברה הפילוסופית האמריקאית
מייב דרמודי
מייב דרמודי (באנגלית: Maeve Dermody; נולדה ב-2 בנובמבר 1985) היא שחקנית אוסטרלית החיה בבריטניה. בגיל חמש הופיעה בסרט קולנוע. הקריירה שלה כוללת הופעות בטלוויזיה הבריטית והאוסטרלית, בתיאטרון, בסרטים קצרים ובסרטי קולנוע באורך מלא.
ביוגרפיה
עוד כשהייתה בבית הספר התיכון קיבלה דרמודי תפקידים בסדרות טלוויזיה אוסטרליות כגון "All Saints" משנת 1998, ובסרטים קצרים. תפקידה החשוב הראשון בסרט קולנוע היה במותחן "מים שחורים" (2007), על שלושה אנשים שנלכדים בביצות ומאוימים על ידי תנין הים. על הופעתה בסרט הייתה מועמדת לפרסים אחדים בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-2009 הופיע בסרט "Beautiful Kate", עליו הייתה שוב מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-2010 שיחקה דרמודי בתפקיד ראשי בסרט "גריף הבלתי נראה", וב-2012 הופיעה במיני-סדרה "Bikie Wars: Brothers in Arms".
דרמודי פעילה גם בתיאטרון האוסטרלי, והופיעה עם התיאטראות הגדולים של סידני במגוון הפקות כגון "Killer Joe", "מידה כנגד מידה", "Our Town", ובתפקיד נינה במחזה "השחף".
טעם כעיקר
טעם כעיקר (בר"ת טע"כ או טכ"ע) הוא כלל הלכתי מהלכות איסור והיתר לפיו כאשר מאכל שאסור באכילה נתן טעם במאכל המותר באכילה, המאכל אסור באכילה מחמת טעם האיסור, על אף שאין בתוכו את גוף המאכל האסור.
בתלמוד נחלקו תנאים נחלקו האם תוקף האיסור הוא מהתורה או מדרבנן.
מקור האיסור
במספר מקומות בתלמוד ביררו מהו מקור איסור 'טעם כעיקר':
רבי עקיבא סובר כרב חייא שהכלים 'בני יומם' כך שטעם האיסור שבהם לא נפגם, ואותם צריך להכשיר מדין תורה. בכלים אלה יש רק טעם של איסור ובכל זאת יש חובה להכשיר אותם, מכך נלמד שטעם של איסור הוא אסור כעיקר האיסור מהתורה.
אחת המסקנות של ריש לקיש היא שמכיוון שיש רוב כנגד הטעם של כל אחד מהאיסורים ובכל זאת האדם שאכל פטור, שטעם כעיקר מדרבנן.
בשר בחלב
הראשונים למדו מדברי תלמוד הבבלי בחולין ופסחים שלכל הדעות נתינת טעם בדרך בישול בבשר בחלב אסורה מהתורה, ובדרכים אחרות מדברי חכמים.
עוף בחלב
הרמ"א סבור שכיון שטעם כעיקר הוא מדאורייתא יש להחמיר גם נתינת טעם של עוף בחלב, למרות שאיסור זה הוא מדברי חכמים בלבד. לדעת הט"ז הטעם הוא מחמת שחכמים עשו חיזוק לדבריהם.מנגד סבור הש"ך שכיון שלהלכה איסור עוף בחלב הוא רק מדרבנן, אפשר להקל כשיש ספק מדין ספק דרבנן לקולא, וכדבריו פסקו אחרונים נוספים.
מפו
מפו (בצרפתית: Mfou) היא קומונה ועיירה בקמרון שנמצאת באזור המרכז.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת כ-48 ק"מ מבירת המדינה ומבירת האזור יאונדה.
תנועה ותחבורה
מפו נמצאת כ-10 ק"מ מהכביש הלאומי N10.
תיירות וכלכלה
במפו נמצא הפארק הלאומי מפו. בנוסף, נכון ל-2019, יש במפו 4 בתי מלון.
המדפיסים בני פואה
המדפיסים בני פואה (Foá) הם בני משפחת מדפיסים, אשר הפעילו בתי דפוס בכל רחבי אירופה. בית הדפוס הראשון שהפעילו היה בשנת ה'שי"א (1551) בסביונטה ליד מנטובה בצפון איטליה. בשנת 1554 הייתה העיר למרכז דפוס עברי.
היסטוריה
המניע לפתיחת בית הדפוס בסביונטה היה סגירת בתי הדפוס העבריים בוונציה. אחדים מעובדיהם עברו לעבוד בדפוס פואה. דפוס שהיה ממוקם בבית פרטי ורק אך לאחר מכן הוקם בניין מיוחד עבורו. שני הספרים הראשונים שהודפסו בדפוס פואה היו: בשנת 1551 "מרכבת משנה" - פירושו של דון יצחק אברבנאל על ספר דברים. ובשנת 1552 "חזות קשה" - ספרו של רבי יצחק עראמה מספרד.
בדפוס סביונטה הייתה מקובלת השיטה של הזמנה מראש של הדפסת הספר, אשר הייתה מוקדשת לאדם מסוים. כאשר נאספו די חותמים מראש לספר החדש, נאספו התשלומים מהמשתתפים והדפסת הספר החלה. אם בין התורמים היו כאלה נדיבים במיוחד, שמם הופיע בהבלטה בעמודים הראשונים של הספר.
ברוב הספרים שהודפסו על ידי בני המשפחה הופיע סמל המשפחה: שני אריות נשענים על עץ דקל משני צדדיו ובענפי הדקל משולב מגן דוד. הדגלים נקבעו: בשער, העמוד הראשון ולעיתים בסוף הספר. מסביב לדגל הופיע הפסוק: "צדיק כתמר יפרח טוביה פואה יצ"ו", או השם בראשי תיבות "ט.פ.י." לפעמים המדפיס הוסיף פסוקים מתהילים ובכולם המילה "מגן". במשך הדורות היה שינוי במבנה הדגלים.
בדפוס טוביה פואה - המדפיס הראשון מבני המשפחה, הודפסו סך הכל 26 ספרים, העתקים מרובם נמצאים בבית הספרים הלאומי בירושלים ובספריית שוקן. נתנאל פואה - הבן הבא למשפחת פואה, פעל באמסטרדם במשך 14 שנה בין השנים 1702–1715, ובמאה ה-18 והמאה ה-19 פעלו בני המשפחה בוונציה ובפיזה והדפיסו 121 ספרים. אחרון בני פואה שעסק בהדפסה פעל בטורינו ושמו לא ידוע. הוא הדפיס את הספר סדר חג הזיכרון לחברת חסד ואמת בק"ק רגייו שנכתב לזכר חללי מגפה.
המדפיסים בני משפחת פואה
רשימת בני משפחת פואה המוכרים הם: מכאן לפי סדר הא"ב
ספינת הרעשה
ספינת הרעשה (באנגלית: bomb vessel, bomb ship או bomb ketch, ובצרפתית: galiote à bombes או bombarde) הייתה ספינת מפרשים מלחמתית מן המאות 17–19. חימושה העיקרי היה מרגמות כבדות, שהוצבו מלפנים קרוב לחרטום והמטירו אש תלולת־מסלול. הן נבנו במיוחד להפגזת מטרות מבוצרות בחוף כשהן עוגנות, וירו פגזים או קָרְקאסוֹת ולא כדורי תותח. לימים השתתפו ספינות הרעשה גם בקרבות סדורים כחלק מן המערך הקרבי. הספינות הראשונות מסוג זה היו דו־תורניות בעלות מעטה אורכי של קֶטְשׁ (ketch), אך מאוחר יותר שוכללו ונבנו עם מעטה רוחבי על שלושה תרנים, כמו אוניות המלחמה הסטנדרטיות של תקופתן. השימוש בספינות הרעשה פסק באמצע המאה ה־19, בתקופת המעבר ממפרש לקיטור.
תולדותיה
מקובל בקרב החוקרים, כי ספינות ההרעשה הראשונות נבנו עבור הצי הצרפתי בסוף המאה ה-17 על פי תכנונו של ברנאר רנו ד'אליסגרא (d'Eliçagaray). הן נקראו בתחילה gáliote à bombe, "גאליוט" - כשמה של ספינה קצרה ורחבה ומוצקה ממוצא הולנדי, שעמדה היטב ברתע החזק שנוצר בשעת הירי. חמש ספינות מסוג זה הרעישו את ביצורי החוף של אלג'יר ב-1682, הרעשה במהלכה נהרגו כ-700 ממגיני העיר. שנתיים לאחר מכן חזרו הצרפתים על הצלחתם בג'נובה. ספינות ההרעשה הצרפתיות הראשונות חומשו בשתי מרגמות שהוצבו זו לצד זו על הסיפון הקדמי כשקניהן פונים קדימה. כדי לכוון את כלי הנשק לעבר המטרה צריך היה לסובב את הספינה כולה על ידי מתיחה או שחרור של חבלי העוגנים. על טווח הירי שלטו בדרך כלל באמצעות משקל אבק השריפה ולאו דווקא על ידי הגבהת לוע המרגמה.
הצי המלכותי הבריטי העתיק מן הצרפתים את צורת המבנה של הספינה והוסיף ושכלל אותה לצרכיו. את זוג המרגמות שניצבו זו לצד זו כשלועיהן פונים קדימה החליפו הבריטים בזוג מרגמות שהוצבו לאורך קו השדרית על גבי בסיס עץ מסתובב. בסיסים אלו נשענו על מצלעת עץ פנימית חזקה, שהעבירה את הכוחות שנוצרו בשעת הירי אל גוף הספינה. החללים בתוך המצלעת שימשו לאחסנת תחמושת.
ספינות ההרעשה הראשונות היו דו-תורניות בעלות מעטה מפרשים אורכי של קטש. הפעלתן הייתה מסורבלת, בחלקו משום שתורניהן נקבעו מרחק רב אחורנית מן המקובל כדי להותיר מקום למרגמות ועל מנת להשאיר שדה ראייה נקי מלפנים להן. משום כך החלו הבריטים בונים מתחילת המאה ה-19 ספינות תלת-תורניות מלאות מעטה (בעלות מפרשים רוחביים), שכל אחת משתי המרגמות שלהן מוצבת בין שני תרנים סמוכים. החיבל הקדמי של כל אחד מן התרנים היה עשוי בדרך כלל משרשרות ברזל, כדי להגן עליו מפני הלהבה שפרצה מלוע המרגמה בשעת הירי.
המרגמות היו כלי הנשק הימיים היחידים שירו פגזים (קלעים מתפוצצים) ולא קלעים מלאים. מאחר שהחזקת מלאי גדול של פגזים באונייה הייתה מסוכנת ביותר, ומשום שהבסיסים המחוזקים של המרגמות תפסו מקום גדול בבטן האונייה, הפליגה בדרך כלל בעקבות כל ספינת הרעשה גם ספינת ליווי (tender), שהובילה את התחמושת ואת הקצינים המופקדים על הפעלת המרגמות. לימים ליוו את ספינות ההרעשה גם פריגטות, שגוננו עליהן מפני התקפה של כלי שיט קטנים ומהירים.
ספינות הרעשה נקראו בדרך כלל על שמם של הרי געש או נשאו שמות המרמזים על תכונות של נפץ והתפוצצות. מהן שנקראו בשמות הקשורים לעולם המתים. כלי שיט מסוגים אחרים שהוסבו לספינות הרעשה הוסיפו בדרך כלל להחזיק בשמם המקורי.
ספינות הרעשה היו כלי שיט בעלי ייעוד צר ביותר, התקנתן לשירות ואחזקתן הייתה יקרה, ולכן התאימו בדוחק לתפקיד המשני שיועד להן – ספינות סיור. מאחר שגופן היה חזק במיוחד, כדי שיוכל לעמוד ברתע המרגמות, הוסבו כמה מהן לאוניות חקר שהפליגו אל האוקיינוס הארקטי ואנטארקטיקה. המפורסמות ביותר מבין אוניות חקר אלה הן אה"מ "ארבוס" ואה"מ "טרור". במקרה שלהן, הרי הגעש – הר ארבוס והר טרור (אנטארקטיקה) באי רוֹס באנטארקטיקה – נקראו על שם האוניות ולא להפך.
תותחים ימיים שטוחי מסלול היורים פגזים נכנסו לשימוש בציים הגדולים בשנות הארבעים של המאה ה-19 (ראו: תותח פֶּקְסָה, Paixhans), אך למרות זאת המשיכו להשתמש מפעם לפעם בספינות הרעשה. במלחמת האזרחים האמריקנית הפעיל צי האיחוד ספינות תותחים משוריינות חמושות במרגמות 13 אינץ'; המרגמה שקלה 17,250 ליברות והבסיס שלה 4,500 ליברות נוספות. כל אחת מן המרגמות הללו ירתה פגזים במשקל 204 ליברות, בעזרת מטען הודף של אבק שרפה במשקל 7 ליברות ולטווח של שלושה מייל. החישוב מראה, כי הפגז עף באוויר למשך 30 שניות קודם שפגע במטרה והתפוצץ. כלי שיט אלה שימשו בהתקפות על מבצרים אחדים, כמו פורט פולאסקי בג'ורג'יה.
ספינות הרעשה בסיפורת
ברומן "הקומודור" מאת סי. אס. פורסטר (ראה אור ב-1945), המגולל את הרפתקאותיו של הוריישיו הורנבלואר, מתוארים קרבות ימיים אחדים בהם נטלו חלק ספינות הרעשה. הטקסט כולל תיאור מפורט ביותר של פעולות טעינת המרגמות וכיוונן למטרה. ספינותיו של הורנבלואר נקראו "הרווי" ו"מוֹת'", מה שמלמד כי פורסטר לא הכיר את המוסכמה ההיסטורית הנוגעת למתן שמות לספינות הרעשה. בספר שכתב מאוחר יותר, "הורנבלואר באיי הודו המערבית", מתוארת מרגמה ימית ניידת שהוצבה בספינה, ושימשה להרעשת מטרה בחוף במהלכו של קרב ימי בנהר.
לקריאה נוספת
.
רוז סלאווי
רוז סלאווי (בצרפתית: Rrose Sélavy) היא דמות (פְּסֵידונים) שיצר האמן הצרפתי מרסל דושאן והופיע בתצלום שיצר מאן ריי בשנת 1920.
דמותה של סלאווי, כ"אלטר אגו" של דושאן, הופיעה לראשונה בצילום זה שיצר מאן ריי, ידידו של דושאן ואמן דאדאיסטי וסוריאליסטי בשנת 1920. סלאווי - המגולמת על ידי דושאן עצמו המחופש לאישה - מצולמת בפרופיל 3/4, מביטה אל הצופה. היא לבושה מעיל בעל שולי פרווה, על ידה צמיד ולראשה היא חובשת כובע בעל שוליים ועליו פס קישוט עם דוגמה גאומטרית.
שם הדמות שיצר דושאן - רוז סלאווי - נשמע כביטוי הצרפתי "Eros, c'est la vie" שפרושו הוא - "ארוס, אלה החיים". השם אף ניתן לקריאה כ- "arroser la vie", שפרושו הוא "להרים כוסית לכבוד החיים". דושאן עצמו הסביר חלק מן המניעים לבחירת השם והדמות:
החל משנת 1922 מופיעה סלאווי כמחברת של שורת שירים ואפוריזמים (מכתמים) מאת המשורר הסוריאליסטי רובר דנו (Robert Desnos). אפוריזם מס' 13 - "Rrose Sélavy connaît bien le marchand du sel" - שפירושו המילולי הוא "רוז סלאווי מכירה היטב את סוחר המלח" מצביע על שמו של דושאן: המילים "סוחר המלח" בצרפתית נהגות "מרשאן דו סל", חילוף-הברות של "מרסל דושאן". בנוסף, דושאן פרסם רשימות תחת הכותרת "סוחר מלח". בשנת 1939 הופיע מהדורה מודפסת של כתביה של סלאווי.
עמנואל ברמן
עמנואל ברמן (נולד ב-1 ביוני 1946) הוא פסיכולוג קליני ופסיכואנליטיקאי, פרופסור אמריטוס (מומחה) בחוגים לפסיכולוגיה ולייעוץ באוניברסיטת חיפה, וחבר סגל במכון הישראלי לפסיכואנליזה. זוכה פרס "סיגורני" לפסיכואנליזה (2011).
קורות חיים
ברמן עלה עם הוריו לישראל ב-1950 וגדל בתל אביב. למד בתיכון עירוני א' במגמה ריאלית. מגיל 16 החל לפרסם ביקורת ספרות ותיאטרון במוספים ספרותיים בעיתונים. שרת בנח"ל, קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בחוגים לפסיכולוגיה ולסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, והמשיך ללמוד שם לתואר שני בפסיכולוגיה. בתקופת התיכון והאוניברסיטה היה פעיל פוליטית בתנועות השמאל. ב-1969 יצא לארצות הברית, וב-1973 קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית וחברתית באוניברסיטה של מדינת מישיגן; נושא עבודת הדוקטורט היה ניתוח מקרה של אישיות מרובת-פנים. התמחה בפסיכולוגיה קלינית ובתרפיה משפחתית וקבוצתית בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין בניו יורק, וכן בתוכנית לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה באוניברסיטת ניו יורק, שם סיים לימודי פוסט-דוקטורט בשנת 1976. הוא עבד במרכז הפסיכיאטרי בברונקס, לימד בישיבה יוניברסיטי, וכתב על ספרות, תיאטרון וקולנוע בארצות הברית עבור עיתונים ישראלים.
ב-1976 שב לישראל ומונה למרצה באוניברסיטת חיפה; בשנת 2002 קודם לפרופסור מן המניין (מומחה). ברמן ריכז שנים רבות את המגמה לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה, ובשנות התשעים הקים בה תוכנית הכשרה מתקדמת בפסיכותרפיה ועמד בראשה. שהה בשלושה שבתונים כפרופסור אורח בתוכנית הפוסט-דוקטורט הפסיכואנליטית של אוניברסיטת ניו יורק. ברמן הוא ממייסדי הארגון הבינלאומי לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה התייחסותית, International Association for Relational Psychoanalysis and Psychotherapy (IARPP), ומשמש כעורך בינלאומי ראשי של כתב העת המופיע בניו יורק Psychoanalytic Dialogues. הוא גם חבר מערכת בכתב העת "שיחות". בארצות הברית פרסם שני ספרים, קובץ בעריכתו, וספר פרי עטו.
בשנים 1977–1984 עבר הכשרה במכון הישראלי לפסיכואנליזה, ואחר כך היה מזכיר החברה הפסיכואנליטית. הוא מלמד במכון הישראלי לפסיכואנליזה, ומשמש בו כאנליטיקאי מנחה (עושה אנליזות והדרכות למתמחים). מראשית שנות השמונים יש לו קליניקה פרטית בתל אביב.
לאחר נפילת הקומוניזם בפולין הקימה החברה הפסיכואנליטית הבינלאומית ועדה שתעזור לפולנים לפתח את הפסיכואנליזה בפולין. ברמן היה חבר הוועדה ובהמשך כיהן כיושב ראש שלה. הוא נותן מדי שנה הרצאות, סמינרים והדרכות בוורשה.
מאז שנת 2001 לוקח ברמן חלק כיועץ וכמרצה בפסטיבל הסרטים הפסיכואנליטי האירופאי המתקיים מדי שנתיים בלונדון. הוא משתתף קבוע בכנסים בינלאומיים על האנליטיקאי שנדור פרנצי, ובכנסים פסיכואנליטיים אחרים ברחבי העולם. מאמריו הופיעו עד כה בעברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית, ספרדית, הונגרית וטורקית.
מאז שנת 1993 עורך ברמן סדרה המתמקדת בתרגום ספרות פסיכואנליטית לשפה העברית, במסגרת הוצאת עם עובד ובתמיכת החברה הפסיכואנליטית הישראלית. בסדרה זו הופיעו כ-15 כרכים מכתביהם של פרויד, פרנצי, ויניקוט, באלינט, קוהוט, חנה סגל, מאנוני, ואוגדן. לחלק מהספרים כתב מבואות.
ב-2011 זכה בפרס סיגורני הבינלאומי (לצד זוכים מברזיל, ארגנטינה ודרום אפריקה), על מפעל חיים ותרומה ייחודית לפסיכואנליזה.
ההיסטוריה של הפסיכואנליזה
ברמן חקר כיצד התפתחו התפיסות הפסיכואנליטיות בתוך ההקשר ההיסטורי והביוגרפי שבו צמחו; לא כרעיונות בעלמא, אלא תוך בדיקה מי הגה אותן ובתגובה לאיזה דילמות (מקצועיות ואישיות), תהליכים חברתיים והשפעות. הבנה היסטורית וביוגרפית מפורטת מחסנת לדעתו מפני אידיאליזציה משתקת של "האבות המייסדים" של המקצוע. הוא כתב על פרויד, פרנצי וויניקוט, בין היתר במהלך עריכת מהדורות עבריות של כתביהם. הוא מנסה לבדוק במפורט איזה שלבים עברה חשיבתו הטיפולית של פרויד, אותה הוא מגדיר כספוגה בקונפליקטים בלתי-פתורים ומשתנה ללא-הרף, על רקע אילו אירועים ותהליכים אישיים ומקצועיים עוצבה והשתנתה, וכיצד התגלגלו רעיונותיו של פרויד לאחר מותו. הוא מדגים רבות משאלות אלה בניתוח מקיף לאחד המקרים הידועים של פרויד, מקרה דורה.
ברמן סבור שכדי להבין איך רעיונות נוצרים חשוב להבין את הקשר הבינאישי שהשפיע על גיבושם. כיוונים תאורטיים וקליניים אינם נוצרים במוחו המבודד של הוגה אחד, אלא תוך כדי דיאלוג וויכוח בין שניים ("דיאדה מפרה"), המוביל פעמים רבות לרעיונות חשובים של כל אחד מהם. כך למשל כתב על הקשר בין פרויד לפרנצי. פרנצי היה תלמיד מרכזי וידיד של פרויד, הם התכתבו ביניהם במשך 25 שנה, וברמן מנסה לבדוק איך כל אחד מהם הגיע לתפישה מסוימת, ואיך היחסים המורכבים ביניהם השתלבו בוויכוח והשפיעו עליו. פרויד מנסה להתחבר למדעי הטבע, מקווה להגיע לתאוריה אובייקטיבית ואוניברסלית על הצורה שבה פועלת הנפש האנושית, ועבורו הטיפול הוא בעיקר נגזרת של חתירה זו וכלי המשרת אותה. לפרנצי לעומתו חשוב יותר הצד הטיפולי, מציאת דרכים לעזור לאדם במצוקה, ובשלב מסוים הוא מביע ביקורת על פרויד שבגישתו ההבנה המושגית עלולה לבוא על חשבון העזרה למטופל.
ברמן עוסק גם באינטראקציה בין היבטים אישיים ותאורטיים בעבודתה של מלאני קליין, תוך הדגשת התפקיד שמילאו ניסיונותיה לעשות טיפול פסיכואנליטי לילדיה הקטנים, ניסיונות שהסתירה בהמשך דרכה. גם ביחסי קליין-ויניקוט הוא רואה דיאדה מפרה אך קונפליקטואלית, והוא מנתח אותם כמפתח להבנת חשיבתם של שני ההוגים, ולהבנת פריצתו של ויניקוט לכיוונים עצמאיים ייחודיים, כמו ההבחנה בין עצמי אמיתי וכוזב, הדגשת השפעת הסביבה, והעניין במשחק וביצירתיות כמגדירים את הבריאות הנפשית.
התהליך הטיפולי
ברמן כתב רבות על התהליך הטיפולי, ובמיוחד על חשיבות הקשר הטיפולי שהוא רואה ככלי המרכזי בטיפול הנפשי; על מה שקורה באינטראקציה בין מטפל למטופל, תהליך המכונה בשפה מקצועית העברה והעברה נגדית. הוא מדגיש כי טיפול אינו משהו שהמטפל עושה למטופל, אלא משהו שהמטפל והמטופל עושים ביחד, כאשר המטפל עוזר למטופל לעזור לעצמו, ונוצרת השפעה הדדית ביניהם (אינטרסובייקטיביות). המטפל תורם לאקלים של הקשבה אמפתית ולחיפוש מילים לחוויות הקשות לניסוח, ומעודד את המטופל לחשוב, להתחבר לדברים ולחפש בתוך עצמו. בתהליך זה יש קשיים וחרדות, ולעיתים נוצרת הימנעות, שחשוב לא להילחם נגדה אלא להבין את מניעיה. כאשר המטופל נוטה לצנזר ולהימנע, הדבר מרמז על אי-אמון כלפי המטפל; ורק פתרון אותנטי של אי-אמון זה יאפשר לטיפול לזרום ביתר חופשיות. לכן לדעתו הנושאים של העברה והעברה נגדית הם גורליים, ואם מצליחים לעבוד עליהם ולשפר את האמון והפתיחות, תתאפשר הכללה של התהליכים בטיפול לתהליכים המתרחשים בחיי המטופל בחוץ. ברמן מזהיר מפני כניעות-יתר להמשגות תאורטיות, ומסתייג מקביעת כללים מוחלטים של "עשה" ו"אל תעשה" בטיפול, תוך העדפת התנהלות גמישה המותאמת לדיאדה הייחודית מטפל-מטופל; הוא סבור שהכללים המחייבים היחידים הם כללי האתיקה המקצועית. הוא מדגיש את חשיבות החתירה לתועלת מוחשית של הטיפול בחיים היום-יומיים של המטופל, ומזהיר מהסכנה שהטיפול יהפוך לערך בפני עצמו ללא קשר לתוצאותיו.
ההכשרה הטיפולית
ברמן עוסק שנים רבות בהכשרת מטפלים ופסיכואנליטיקאים, ומנתח בכתביו את הדילמות הכרוכות בכך. מה המשקל של ידע נרכש והמשגה, לעומת הצדדים הרגשיים והאינטואיטיביים של המטפל המתחיל עצמו? הוא תומך בקריאה ביקורתית מקיפה של הספרות הפסיכואנליטית, אך שם דגש מרכזי על חיפוש האמת הפנימית של המטפל הנמצא בהכשרה, ומזהיר מדוגמות מקצועיות נוקשות שעלולות לשבש חיפוש זה. חלק מהמורכבות של התהליך נובע מהצורך לעזור לתלמיד לפתח מתוך האישיות שלו את צורת העבודה המתאימה לו, ויחד עם זה להיעזר בניסיון של המדריך ושל דורות קודמים. ברמן מרבה לכתוב על מצבים שבהם מסגרת הלמידה תורמת או מעכבת, ועוסק בהשפעת חששות משיפוט והערכה משני הצדדים, אצל המדריך והמודרך כאחד. הוא מתאר את תהליך ההדרכה הקלינית כתהליך שבו נוצרת דינמיקה רגשית ייחודית המשפיעה באופן מהותי על הלמידה, ולכן חשוב להבינה ולבטאה ולא להסתפק בדיונים על המטופל. בניתוח התהליכים הרגשיים המתרחשים במסגרת המכון הפסיכואנליטי ומסגרות הכשרה דומות, הוא מדגיש את הצורך למנוע במידת האפשר יצירת אקלים שיפוטי-רודפני ותהליכי אינפנטיליזציה של המתמחים והוא מתאר מאמצים שנעשו בישראל לשפר את המצב בתחום זה. דיון מקיף בדינמיקה הרגשית והקבוצתית של תהליכי הכשרה מופיע בספרו
הקשר בין הפסיכואנליזה והפסיכותרפיה לתהליכים היסטוריים ופוליטיים
אמנם פסיכותרפיה מתמקדת בעולם הפנימי, אבל העולם הפנימי מושפע מהעולם החיצוני. ברמן כתב למשל על הייחודיות בעשיית פסיכותרפיה בישראל לעומת ארצות אחרות. בישראל בולטות בין היתר השפעות השואה, השפעות ההגירה, ותוצאות המלחמות; כולל התופעה הנפוצה של תגובות קרב – מזוהות ולא-מזוהות – אצל החייל החוזר מהמלחמה, תגובות המשפיעות על כל בני המשפחה. מאמרו החלוצי בנושא זה, "ממלחמה למלחמה: טראומה מצטברת", צונזר קשות כאשר הופיע לראשונה בפרסום של הסתדרות הפסיכולוגים, ורק בהמשך התאפשר פרסומו המלא. בעבודה אחרת עסק ברמן בחינוך המשותף בתנועה הקיבוצית, בסיכונים הרגשיים של הלינה המשותפת עבור הילדים שגדלו בה, ובדרך בה גייסו מייסדי הקיבוץ הסברים פסיכואנליטיים להצדקת השיטה, אף שאין היא עולה בקנה אחד עם תובנות פסיכואנליטיות מרכזיות ביחס לחיוניות של קשר הדוק אם-תינוק והורה-ילד בכלל. גם עבודה זו עוררה פולמוס חריף כשהופיעה לראשונה ב-1988, אך בהמשך הצטרפו רבים לביקורת זו.
ברמן מתנגד לדעה הגורסת הפרדה גמורה בין חשיבה פסיכולוגית ופוליטית, וטוען כי ניסיון הפרדה מאולץ זה תרם לעיוותים קשים, כמו שיתוף הפעולה בין פסיכואנליטיקאים מסוימים למשטר הנאצי, או השתלבותם של אחרים במשטרים רודניים בדרום אמריקה. הוא סבור ש"גיוס" הפסיכואנליזה למטרות פוליטיות גזורות מראש הוא בעייתי, אך ניתן להגיע לדו-שיח משמעותי שבו חשיבה פסיכואנליטית תסייע להבנת תהליכים פוליטיים, כולל הסכסוך הישראלי-ערבי, שהקושי בפתרונו נעוץ בין היתר בקושי של כל אחד מהצדדים להבין את מצבו הרגשי של הצד האחר, והתבצרות שניהם בעמדות נוקשות. הוא סקר במפורט את תולדות המעורבות הפוליטית של אנליטיקאים ופסיכותרפיסטים ישראלים.
המפגש בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע
ברמן כתב רבות על החיבור בין פסיכואנליזה לספרות וקולנוע. ספרות ואמנות עוסקים בעולמו הפנימי של האדם, הן היוצר והן הקורא והצופה. פרויד כתב על ההשראה שקיבל מסופרים לחשיבתו, כמו הבנת תסביך אדיפוס בעזרת סופוקלס ושייקספיר, ועוד. מאז פרויד נוצרה מסורת של ניתוחי ספרות פסיכואנליטיים. קיימים סיכונים במסורת זו, כמו המבט על הסופר או על הדמות כעל פציינט, וכדי להימנע מיישומים פשטניים, נחוצה בחינה מעמיקה של תהליך היצירה, כולל משמעות היצירה עבור הסופר עצמו ושורשיה בחייו הרגשיים; וגם חשיבה על מה קורה לקורא או לצופה כשהוא מגיב ליצירה, למה הספר או הסרט מעוררים הזדהות, במה הם מאפשרים לקורא להבין את עצמו, ומתי הוא מסיק מתוך עולמו הרגשי על היצירה. ברמן סבור שאין טעם לחפש אחר תוכן רגשי עמוק "אובייקטיבי" של כל יצירה, ואף אין זה מוצדק לחשוב על הדרך בה נחווית היצירה כהשלכה גרידא, אלא ניתן לדבר (בהשראת ויניקוט) על המפגש בין היצירה לקורא כמעצב מרחב מעברי שבו היצירה מקבלת משמעות ייחודית הנובעת הן מתכניה ומסגנונה והן מעולמו הפנימי של הקורא או הצופה. נושא זה מומחש בהרחבה במבואות שכתב לספר בעריכתו.
המחשה מוקדמת לגישה זו ניתן למצוא במאמרו של ברמן "ערגון העקידה", על הספר "שדות מגנטיים" של עמליה כהנא-כרמון, העוסק במאמץ המתבטא בספר זה להימנע מהכאב של קרבה בין-אישית על ידי הפלגה לגבהים מיסטיים. ניתוח מוטיב רגשי מרכזי ביצירות "הנסיך המאושר" של אוסקר ויילד, "העץ הנדיב" מאת של סילברסטיין ו"נחת" של קרת מופיע במאמרו על הפנטזיה של הורות כהכחדה עצמית. דיון ברוח זו בתחום הקולנוע מופיע במאמרו על הסרט "ורטיגו" של היצ'קוק, בו הוא מנתח את הדינמיקה של הסרט ואת החוויה שהוא מעורר בצופה, תוך דגש על "פנטזיית ההצלה" של גיבור הסרט, הדומה לפנטזיות של מטפלים כלפי מטופליהם. הבלש מנסה להציל אישה שהוא אוהב, אך בפועל הורס אותה. בפנטזיה שלו הוא האביר שמציל את הנערה מהדרקון, אך במציאות הרגשית האותנטית הוא אבוד בדיוק כמו הנערה, ובסופו של דבר הופך לקטלני כמו הדרקון; כך שההבחנה החדה בין שלוש הדמויות במיתוס מתגלית כאשלייתית. סרטים של פדריקו פליני, וודי אלן ופדרו אלמודובר, וכן הספר "מסעי גוליבר" של ג'ונתן סוויפט, נידונים במאמר "האישה הגדולה מן החלומות".
יהושע טהון
הרב ד"ר אברהם יהושע טהון (לעיתים בתעתיק עברי המקובל כיום: טוֹן; בכתיב יידי: טהאָן; בכתב לועזי: Abraham Ozjasz (Osias) Thon; 13 בפברואר 1870, לבוב, גליציה המערבית – 11 בנובמבר 1936, תרצ"ז, קרקוב) היה עסקן, סופר, רב, הוגה דעות, פובליציסט ומנהיג ציוני בפולין. חבר הסיים הפולני.
קורות חיים
נולד בלבוב לר' משה וקלרה (לבית בנדר) שם קיבל חינוך מסורתי למד בחדר ובקלויז זידאצובי לאחר מכן למד אצל הדיין אורי וולף סלט וממנו קיבל סמיכה לרבנות בגיל 17. היה מחברי אגודת "מקרא קדש" שם למדו בין היתר לימודי חול, בשנת 1887 התקבל לגמנסיה הגרמנית בלבוב ועזב את אורח החיים האורתודוקסי. ב-1891 לאחר שעבר מבחני בגרות למד באוניברסיטה של ברלין פילוסופיה וסוציולוגיה, ובמקביל החל בלימודי רבנות בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות. כעבור ארבע שנים סיים את לימודיו בתואר ד"ר לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט שלו, שהתפרסמה ב-1895, הייתה בנושא "התפתחות עקרונות היסוד בפילוסופיה המוסרית של קאנט". במהלך לימודיו היה פעיל בתנועת הנוער "ישראל הצעיר", שם הושפע מרעיונותיו של אחד העם.
עוד במחצית הראשונה של שנת 1919 נתגלה טהון כאחת הדמויות המרכזיות ביהדות פולין. הוא ייצג אותה בשתי חזיתות- בוועידת השלום בפריז ומעל במת הסיים הראשון בוורשה. זמן קצר לאחר שנבחר לסיים יצא כסגן יושב ראש המשלחת של המועצה הלאומית היהודית בפולין, שבראשה עמד נחום סוקולוב, לפריז, על מנת להצטרף לוועד המשלחות היהודיות ליד ועידת השלום, שהתכנסה שם בתחילת 1919.
בוועידה דנו בין השאר במעמדם של המיעוטים הלאומיים במדינות הרב-לאומיות החדשות או המתחדשות כמו פולין. טהון היה פעיל מאוד בדיונים הפנימיים של חברי "ועד המשלחות", שניסחו את הדרישות להבטחת הזכויות הלאומיות של יהודי פולין ברוח העקרונות של נשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון.
כמו כן ניהל משא ומתן בנדון עם חברי "הוועד הלאומי הפולני" שייצגו בוועידה את ממשלת פולין.
בתחילת מאי 1919 חזר טהון לפולין, בימים בהם התחדש גל הפרעות ביהודים במקומות שונים ברחבי המדינה, לרבות קרקוב, בה עמד בראש קהילת ה"נאורים".
על שמו נקרא מושב בית יהושע, וכן רחובות במספר ערים בישראל, בהן תל אביב-יפו, ירושלים, חולון ונתניה.
הרקולס: המסעות המופלאים
עלילה
לסדרה קדמו חמישה סרטי טלוויזיה מצליחים אשר בעקבותיהם נעשתה סדרת המשך זו במטרה לגולל את מעלליהם של הרקולס (קווין סורבו) וחברו איולוס (מייקל הרסט).
דמותו של הרקולס נמצאת בעולם המיתולוגי של אלי יוון העתיקה, פרקי הסדרה מתמקדים בהרקולס המנסה להתגבר על מות משפחתו תוך כדי הריגת שליחי אמו החורגת, הרה, אשת זאוס ומלכת האלים, אשר הרגה את משפחתו עקב קנאה לזאוס (מלך האלים), בעלה ואביו של הרקולס, לאחר שבגד בה והוליד את הרקולס מבת-אנוש. עם זאת, רבים הפרקים המתמקדים בעזרתו של הרקולס לזולת, מלחמותיו נגד מפלצות, ונגד האלים בעלי הרוע, ובנוסף מסעותיו הרבים אל מעבר ליוון עצמה. משפט המפתח של סדרה זו הוא: "הדבר היחידי אשר עולה על כוחו הפיזי והעצום של הרקולס הוא טוב לבו", ואכן הרקולס מוצג בה כקדוש נודד העוזר לנדכאים בכל מקום בו הוא עובר.
הצלחת הסדרה
הסדרה רצה 6 עונות ושודרה במספר ארצות, בהן ישראל.
בעקבות הסדרה הופקו שתי סדרות ספין אוף:
כמו כן הופקו בעקבות הסדרה מספר סרטי טלוויזיה.
דגל שוודיה
דגל שוודיה (בשוודית: Sveriges flagga), הוא דגלה של ממלכת שוודיה. עיצובו הוא צלב נורדי צהוב על רקע כחול והוא עוצב במתכונתו הנוכחית במהלך המאה ה-16. מאמינים שעיצובו הושפע מסמל שוודיה העתיק משנת 1442, שבו מופיעים שלושה כתרים צהובים על רקע כחול או מסמלה הנוכחי של שוודיה המציג מגן כחול המחולק לארבעה רבעים על ידי צלב פאטה, על פי התבנית של דגל דנמרק, ה"דנבּרוֹוּ". השימוש בצבעי הצהוב-כחול החל בשנת 1275 בידי המלך מגנוס השלישי ואילו המלך יוהאן השלישי היה זה שקבע את צורת הדגל השוודי והכניס אותו לשימוש בשנת 1569. לפני כן, דגל דומה הופיע על סמל הדוכסות של יוהאן, היום דרום-מערב פינלנד.
מקורות מיתיים
על פי המסורת בעת שיצא המלך אריק התשיעי למסע צלב כנגד תושבי פינלנד בשנת 1157 על מנת להמיר את דתם לנצרות, ובטרם תחילתו של קרב משמעותי במסגרת המסע, התפלל המלך לאל בתקווה לקבל אות מן השמים כברכה ואות להצלחת הקרב. בהגיע השמש למרכז השמיים חזו המלך וצבאו בצלב זהב במרכזם של השמים הכחולים. בעקבות חיזיון זה ובעקבות הצלחת הקרב והמסע אימץ המלך את הצלב הצהוב על רקע כחול כסמלו וכדגלו וזכה בכינוי "אריק הקדוש".
מקור אפשרי אחר לדגל השוודי הוא כדגל אשר שימש את שוודיה בעת איחוד קאלמאר ואשר עוצב על פי תבניתו של הדגל הדני. על פי תאוריה זאת, עוצב הדגל בידי המלך קרל קנוטסון אשר היה מקורו של שלט האצולה השוודי משנת 1442 כשילוב של שלטי האצולה של המלכים אלברט ממקלנבורג משנת 1364 ומגנוס בירגרסון אשר חולקו ביניהם באמצעות צלב פאטה זהוב. היסטוריונים אחרים משייכים את הדגל השוודי לשנת 1420 וטוענים כי במקורו היה הצלב צבוע בצבע לבן על רקע כחול. על פי סברה זאת הפך הצבע הלבן לצהוב רק בעת שלטונו של גוסטב ואסה אשר שחרר את שוודיה מעול הכיבוש הדני.
היסטוריה מוקדמת
גילו המדויק של הדגל אינו ידוע כאמור אולם השימוש הראשון בדגל השוודי בצורתו הנוכחית היה בעת שלטונו של המלך גוסטב ואסה כאשר בנו אריק ה-14 ליווה את מרי סטיוארט הונחו האדמירלים השוודים להפליג תחת דגל כחול הנושא צלב זהב. דגל זה הופיע גם במסעו של גוסטב לפינלנד בשנת 1569 כדגל אשר הונף על הספינות אשר ליוו את המלך. אחיו של המלך צוטט באמרו. והתמונה הראשונה המתארת דגל כחול עם צלב נורדי צהוב במרכזו מתוארכת לתחילת המאה ה-16 - תקופת שלטונו של גוסטב ואסה, וצויר כבעל זנב סנונית. צו מלכותי אשר פורסם ב-19 באפריל 1562 פרסם לראשונה את הדגל כ אשר שימש כסמלו ודגלו הבלעדי של מלך שוודיה. ב-6 בנובמבר 1663 פורסם לראשונה חוק מלכותי אשר אישר לספינות סוחר להניף את הצבעים צהוב-כחול כדגל מרובע בעוד ספינות הצי והממשל הונחו להניף דגל בעל זנב סנונית בעל שתי זנבות. ספינתו של המלך הניפה דגל בעל זנב סנונית אשר הושחת בריבוע לבן ובמרכזו שלט האצולה המלכותי.
פרוטוקול
כאשר מניפים את הדגל על תורן, ההמלצה היא שרוחב הדגל יהיה רבע מגובה התורן. כאשר משתמשים בדגל על מוט הבולט מבניין, ההמלצה היא שרוחב הדגל יהיה שליש מגובה התורן.
איגנץ גאבור
איגנץ גאבור, (במקור לדרר, בהונגרית: Gábor Ignác; פיזרקומלוש, 13 באפריל 1868 – בודפשט, 10 בינואר 1945) היה היסטוריון ספרות, מתרגם יהודי-הונגרי שנרצח בשואה. הוא היה אביהם של הציירת מריאן גאבור ושל הסופר ג'רג' גאבור.
ביוגרפיה
איגנץ גאבור נולד במשפחה יהודית כבנם של גאבור לדרר ושל שרולטה קליין. הוא סיים את הגימנסיה בלוצ'נץ, את האוניברסיטה בבודפשט ובסורבון בפריז. בעשור הראשון של המאה ה-20 ייסד מכון חינוך לבנים ברחוב מיהאי מונקאצ'י בבודפשט, אותו ניהל במשך עשרות שנים. בשנת 1909 הקים והוביל את "אגודת הסטודנטים הנודדים" (אגודת תיירות) במשך חמש שנים וערך את השנתון של האגודה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוביל פעולות חברתיות של סטודנטים. בשנים 1918–1919 פתח וערך את סדרת "הספרייה המהפכנית". הוא תרגם כמה יצירות של אדה פואטית להונגרית, כולל שירי אדה מאיסלנד העתיקה ויצירות של משוררים עבריים. הוא תרגם גם מסנסקריט (למשל את הדרמה Mṛcchakatika), מהולנדית (Multatuli), מצרפתית ומאיטלקית. יחד עם יוז'ף באנוצי ערך את סדרת הספרייה היהודית הפופולרית. במסגרת סדרה זו פורסמה בראשית שנות העשרים מונוגרפיה על המשורר היהודי האיטלקי בעידן ההומניזם, עמנואל בן שלמה בן יקותיאל הצפרוני (נודע כעמנואל הרומי, באיטלקית: Manoello Giudeo, "עמנואל היהודי" (עמנואל הרומי). בגיל ארבעים התקבל ל"תא רפורם" של הבונים החופשיים בשנת 1908, ובהמשך לקח חלק בעבודת התאים "מרץ" ואחר כך של "האור".
אנשי מפלגת צלב החץ רצחו אותו יחד עם משפחת חתנו, מיהאי אנדראש רונאי, ב-10 בינואר 1945 בכיכר ליסט פרנץ בבודפשט. אשתו - בשם לידתה איזבלה לוסיה ראיס - נרצחה גם היא על ידי אנשי צלב החץ ( גניי 10 בדצמבר 1944).
לאונרד פריי
לאונרד פריי (באנגלית: Leonard Frey; 4 בספטמבר 1938 - 24 באוגוסט 1988) היה שחקן קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1971 על הופעתו בסרט "כנר על הגג".
ביוגרפיה
פריי נולד בשכונת ברוקלין, ניו יורק. אחרי שסיים ללמוד בתיכון ג'יימס מדיסון, למד אמנות ועיצוב בקופר יוניון על מנת להפוך לצייר, אולם זנח את התחום והתחיל ללמוד משחק בבית ספר לתיאטרון "בית הבובות השכונתי" שבניו יורק סיטי תחת השחקן היהודי הגאה סנפורד מייסנר.
פריי שהיה הומוסקסואל, התפרסם לראשונה, על בימת אוף ברודוויי במחזה "הנערים בחבורה" שהיה מבין הראשונים שהראה לעולם דמויות של הומואים. בהצגה כמו גם בסרט פורץ הדרך לקהילת הגאים בהוליווד "הנערים בחבורה" שיצא שנתיים לאחר מכן, גילם פריי את דמות ההומו המריר הארולד.
פריי שיחק בשנת 1971 בסרט כנר על הגג בתור החייט העני מוטל קמזוייל לצידו של השחקן הישראלי מועמד פרס האוסקר חיים טופול שגילם את טוביה החולב. פריי היה מועמד על הופעתו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1975 היה פריי מועמד לפרס הטוני על הופעתו במחזה "הבריאות הלאומית". ב-1980 השתתף לצידם של ביל מארי ופיטר בויל בקומדיה "היכן שהבאפלו משוטט".
נפטר בשנת 1988 מסיבוכי מחלת האיידס, גופתו נשרפה לפי צוואתו.
ארנסט יפת
ארנסט ישראל יפת (8 במאי 1921 – 22 במאי 1997) היה מנכ"ל בנק לאומי לישראל בשנים 1970–1977, ויושב ראש מועצת המנהלים של הבנק בשנים 1977–1986. מראשי האחראים למשבר מניות הבנקים והורשע בשורה של עבירות הקשורות בכך. בפסק הדין שהרשיע אותו נאמר כי "נחשב בעיני הרשויות וגורמים מרכזיים בכלכלה הישראלית ובבנקאות הבינלאומית כמומחה מהמעלה הראשונה, כבעל קשרים ענפים וחשובים ביותר לכלכלת המדינה וכמי שעשה רבות לגיוס הון ומטבע חוץ למדינת ישראל."
בתקופתו הפכה הבורסה לניירות ערך בתל אביב לגורם משמעותי בשוק ההון ופעילות משקי הבית בבורסה גברה. משבר מניות הבנקים הביא את הפעילות האינטנסיבית לקצה. בשנת 1986 סיים יפת את פעילותו בבנק. כעבור שנה, עם פרסום תנאי השכר והפרישה שלו, הפסיק יפת את שאר פעילותו הבנקאית ועבר להתגורר בחו"ל.
חייו
יפת נולד בגרמניה ב-1921 ליעקב יפת, בן למשפחת בנקאים ובעליו של בנק יפת, ולאילזה בת למשפחת הבנקאים פויכטוונגר. כשהיה בגיל 12 עלתה המשפחה לישראל מגרמניה, והאב יסד בירושלים ובחיפה את בנק יפת ושות' בשותפות עם אלפרד פויכטוונגר ורוברט לוי. ארנסט יפת למד בגימנסיה העברית ברחביה, ירושלים, אך לא סיים את לימודיו שם והחל לעבוד בבנק שיסד אביו כשוליה, עד שהאב נפטר. ב-1941 התגייס לצבא הבריטי שירת חמש שנים בחיל המודדים והגיע לדרגת סמל. ב-1946 השתחרר וניהל את הסניף הירושלמי של בנק יפת ולאחר מכן את הסניף החיפאי. בעקבות חילוקי דעות עם פויכטוונגר, שהיה עתה השותף הבכיר בבנק, על רקע התנגדותו של יפת למיזוג הבנק עם בנק אגוד לישראל, פוטר יפת מהבנק. בשנים 1952–1963 עבד בבנק אגוד לישראל, והגיע לדרגת מנכ"ל משותף. ב-1961 עברה השליטה בבנק אגוד לידי בנק לאומי ובשנת 1963 עבר יפת לבנק לאומי בתפקיד המשנה למנכ"ל. בשנת 1965 היה למנכ"ל משותף לצדם של ד"ר ארנסט להמן והיינריך גרינבאום. בשנת 1970 התמנה למנכ"ל הבנק. בשנת 1977 נבחר על ידי בעלי המניות ליושב ראש מועצת המנהלים של הבנק, במקביל להיותו מנכ"ל ראשי של הבנק.
מומחה לאשראי
יפת היה הממונה על תחום האשראי בהנהלת הבנק. בתקופה בה הדוחות הכספיים של החברה היו בעלי ערכים היסטוריים ולא שיקפו את הונן של החברות, נאלצו הבנקים לסמוך על המומחיות והידע של הבנקאים בשיקולים למתן אשראי ולהעניק אשראי על בסיס הכרת תפקודם של בכירי החברה הלווה בעבר. יפת קבע את היקף האשראי שרצוי לתת ללקוחות, מבחינת הבנק. הוא נהג לגלות עניין במצבם של לקוחותיו ולהיפגש איתם באופן אישי.
משבר מניות הבנקים
לאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983, התברר לציבור שבנק לאומי לישראל, כמו שאר הבנקים הגדולים, הונחה בפעולותיו על ידי המנכ"ל בלבד. מועצת המנהלים, הנבחרת על ידי בעלי המניות ועל ידי ה"גוברנורים", אשר מונו מטעם בעלי השליטה בבנק אוצר התיישבות היהודים, לא מילאו את תפקידם. בפועל ההחלטות שקבלו על מדיניות הפעולה של הבנק היו בהתאם להמלצות מנכ"ל הבנק, אשר נחשב בעיניהם למומחה בבנקאות המודרנית. חברי הדירקטוריון של האוצר ושל הבנק היו בדרך כלל בעלי תפקידים במוסדות הסתדרות הציונית העולמית והיכרותם עם מערכות הבנקאות המודרנית של המאה ה-20 הייתה מועטה.
הנהלת הבנק דאז, בראשותו של יפת, נהגה לווסת את המסחר במניות הבנק. ויסות המניות גרם לכך שמחירן יעלה בהדרגה והציבור יתייחס למניות כהשקעה בטוחה. מגמת העלייה במחירי המניות עודדה את הציבור לקנות את המניות בשוק. כמקובל בשוק בכלל ובשוק המניות בפרט, כאשר השוק למוצר הקיים (השוק המשני) חזק אפשר למכור ניירות ערך חדשים בשוק הנפקות חדשות. התוצאה הייתה שהבנקים הצליחו בשנים אלה לגייס הון עצמי מהציבור בסכומים ניכרים. ההון העצמי המוגדל נתן לבנקים מנוף פיננסי. גיוס המשאבים הכספיים איפשר לבנקים להרחיב את עסקיהם. התוצאה הייתה פריחה בבנקאות: יותר סניפים ויותר רווחים. מגמה זו באה לקיצה בסוף שנת 1983. עקב תנועת מכירות חריגה במיוחד של המניות בכלל ומניות הבנקים בפרט, לא עלה בידי הבנקים לייצב את מחירי המניות. תחילה הבנקים פנו לבנק ישראל לקבלת אשראי למימון רכישת המניות מהציבור. כאשר נבצר מבנק ישראל לסייע התערבה ממשלת ישראל. תחילה הופסק המסחר במניות הבנקים ורק לאחר שנקבע הסדר מניות הבנקים חודש בבורסה המסחר במניות. בעקבות ההסדר, הובטח אינטרס בעלי המניות מהציבור.
משבר מניות הבנקים ופרישתו של יפת מבנק לאומי
כתוצאה מפרשת הוויסות, נאלץ ארנסט יפת לפרוש מתפקידיו בבנק. ועדת החקירה הממלכתית לחקר הפרשה, ועדת בייסקי, קבעה כי יפת הוא בכיר האחראים לוויסות מניות הבנקים ולמפולת במחירי מניות הבנקים.
בינואר 1987 פרסם נחמיה שטרסלר מעיתון הארץ את תנאי השכר והפרישה של בכירי הבנק. אמנם, ה"גוברנורים" מטעם "אוצר התיישבות היהודים" אישרו את ההסכמים והם היו אלה אשר מונו, בין השאר, גם לתפקיד זה מטעם ההסתדרות הציונית העולמית, אולם הציבור לא היה מוכן לקבל טיעון זה, והתוצאה הייתה כי תנאי השכר והפרישה בוטלו.
פרשת תנאי השכר והפרישה שלו הביאה לתגובות רבות ועוררה הדים שליליים רבים. ארנסט יפת נכלא על ידי ועד עובדי הבנק בלשכתו בבית גיבור אליה עבר מבנק לאומי, ובה המשיך לנהל את שאר עסקיו. יפת העביר את מקום מגוריו לחו"ל בעוד בני משפחתו נשארו בישראל. עזיבתו את ישראל לא ציננה את יחס דעת הקהל בישראל נגדו. ראו בו מה שקבעה ועדת בייסקי: כי יפת הוא בכיר האחראים לוויסות מניות הבנקים ולמפולת במחירי מניות הבנקים.
היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, החליט כי די בהדחתם של ראשי הבנקים המסחריים שוויסתו את מניותיהם, ואין עניין לציבור בהמשך התביעה במישור הפלילי. נגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ וזה החליט ב-9 במאי 1990 להפוך החלטה זו וקבע: כי על היועץ המשפטי להעמיד לדין 26 גופים האחראים לוויסות המניות: הבנקים, ראשי הבנקים ובכיריו - בהם ארנסט יפת - ורואי החשבון של הבנקים. יפת, שעזב את ישראל לא שב למשפט ונעדר מהמשפט, שבו עמדו לדין האחראים לוויסות המניות. לאחר ששב לישראל, הוא הועמד לדין במאי 1994, בנפרד משאר ראשי הבנקים, בבית המשפט המחוזי בירושלים. כיוון שהוסכם על הצדדים כי הראיות שהיו במשפט הבנקים ייחשבו כמי שנשמעו גם במשפטו, הרי הוא הסתיים במהירות (לפי עיתון הארץ, בתום 45 דקות), לאחר יום נוסף הורשע יפת, והוא נידון ל-11 חודשי מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי ולקנס בסך 900 אלף ש"ח. היה זה העונש החמור ביותר בפרשת ויסות המניות. ביולי 1994 ערער יפת לבית המשפט העליון, אשר לא ביטל את ההרשעה, אולם המיר את המאסר בפועל.
כעבור שלוש שנים, בגיל 76, במאי 1997, נפטר ארנסט יפת בניו יורק. הוא הובא למנוחות בבית הקברות בהר הזיתים. אחרי ארונו הלכו מנהלים מבנק לאומי וידידיו המעטים שנותרו. ידידו ועורך דינו יגאל ארנון ספד לו: "יפת הוא גדול הבנקאים שמדינת ישראל הולידה".
וולף
וולף הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו "זאב". {{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
גלריה ג'ולי מ.
"גלריה ג'ולי מ." הייתה גלריה לאמנות שפעלה בין השנים 2016-1975 בתל אביב-יפו.
היסטוריה
"גלריה ג'ולי מ." נפתחה בשנת 1975 על ידי ג'ולי ממון בתל אביב-יפו. ממן למדה אמנות בבית הספר הגבוה לציור אצל אריה מרגושילסקי. היא פתחה את הגלריה בקומת מרתף של בניין ברחוב גליקסון בתל אביב-יפו. חלל הגלריה הורכב מחלל פשוט בצורת האות ר'. התערוכה הראשונה שנערכה בגלריה הייתה התערוכה הקבוצתית "מחווה לארוך", שנפתחה ב-2 במרץ 1975 והוקדשה לזכרו של הצייר אריה ארוך.