cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרל רוברטסון
קריירה מחקרית
בפלנקה עסקה רוברטסון בפענוח צופן הצבעים ובפסלי הסטוקו של האתר: רוברטסון גילתה שהפיגמנט האדום מייצג את הישויות מהעולם הזה, הפיגמנט הכחול מייצג את האלים והמלכים, ופיגמנט אוכרה צהוב מייצג את יצורי השאול.
מלבד זאת, היא גילתה את המתודה בה השתמשו האמנים הקדומים לפיסול וצביעת הפסלים, ואת הנוסחה המדויקת של הפיגמנטים בהם השתמשו. רוברטסון ארגנה מספר חפירות ארכאולוגיות חשובות בפלנקה, וכתבה קוורטט על פלנקה, בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. ב-1982 ייסדה רוברטסון את פאר"י (PARI, המכון לאמנות פרה-קולומביאנית), מכון המממן מלגות ותומך במחקרים בתחום המאיאניזם. במכון קיימת ספרייה ובה אלפי כרכים, והמכון מוציא לאור ספרים ועלונים, ביניהם כתב העת של המכון ועלוני "השולחן העגול של פלנקה". רוברטסון הייתה עמיתה במכון לחקר אמריקה המרכזית באוניברסיטת טוליין וב-1987 קיבלה תואר של דוקטור למדעי הרוח לשם כבוד מאוניברסיטת טוליין. יתרה מכך, היא כתבה שבעה ספרים העוסקים בממצאיה ומאמרים רבים עבור כתבי עת מדעיים.
שעתוקים ("שפשופים")
טכניקת השעתוק של רוברטסון, שזכתה לשם "שפשופים" (Rubbings), הביאה טכניקה שהייתה קיימת אמנם – לדוגמה הייתה בשימוש על ידי ג'ון ה' דניסון הבן – לדרגת אמנות של ממש. ה"שפשופים" גם הוכחו, למרבה הצער, כמועילים במיוחד, לאחר שתבליטים רבים נפגעו על ידי איתני הטבע או נשדדו. למעשה, יצירת "גרסת גיבוי" לאמנות המאיה עבור דורות העתיד הייתה אחת המטרות של גיחות השעתוק הרבות שערכה. בסך הכל, יצרה רוברטסון מעל ארבעת-אלפים "שפשופים",
גרין רוברטסון ירתה את יריית הפתיחה של טכניקת ה"שפשוף" בשנת 1962 בטיקאל, כאשר פרסה על אחד התבליטים – Altar 5 – סדין, ואליו הידקה את אגודלה המרוח בצבע שמן שוב ושוב, עד לקבלת שעתוק מדויק של התבליט. ב-1963 רוברטסון כבר שכללה את כלי הטכניקה לנייר אורז, דיו "סומי" ומברשת צבע: היא הייתה מדביקה את הנייר על גבי התבליט או המונומנט ומשקיעה אותו עם מעט מים. לאחר מכן הייתה דוחסת את הנייר אל המונומנט עם מטלית, ונותנת לו להתייבש עד מידה מדויקת; אז הייתה לוקחת כדור של צמר גפן טבול בדיו וטופחת אותו אל הנייר הלח. לעיתים, תלוי במונומנט, הייתה משתמשת בצבע שמן.
עפרה צימבליסטה
עפרה צימבליסטה (1939 – 22 ביוני 2014) הייתה פסלת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בישראל בשנת 1939. בין השנים 1971–1975 למדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב. בין השנים 1975 ל-1976 למדה ליתוגרפיה, תחריט והדפס ­רשת ב"סדנאות האמנים" בתל אביב.
בין פסליה המוצגים במקומות ציבורים, נמצאים פסל של שלושה זמרי מקהלה, על מרפסת בבית המלון ברוטשילד 96 בתל אביב ובגן הסיפור לפי הספר "והילד הזה הוא אני" שבחולון. בשנת 2002 הציגה את תערוכתה "מעבר לכחול" במוזיאון מגדל דוד. התערוכה הכילה כ-30 פסלים של יציקות גוף אדם בצבע כחול.
התגוררה בקריית אונו ועבדה בקריית אונו ובאשדוד. אמו של נגן כלי ההקשה הישראלי חן צימבליסטה.
בשנות השמונים התיידדה צימבליסטה עם המשוררת יונה וולך, שגרה אף היא בקריית אונו. בעקבות החברות נוצרה תערוכה משותפת שבה הוצגו שירים של וולך בכתב ידה על נייר ממוחזר שהכינה צימבליסטה. צימבליסטה הנחתה את וולך בנוגע לעיצוב הטקסט על הנייר. התערוכה, "נייר+כתב", הוצגה ב-1984 בגלריה שרה לוי בתל אביב וזכתה לעניין רב. היא הוצגה שוב בשנת 2014 במסגרת התערוכה "הברכה והקללה" בבית הנסן.
נפטרה ממלת הסרטן ב-22 ביוני 2014, והובאה לקבורה בבית הקברות שבקיבוץ עינת.
עונת 2007/2008 בליגת כדורגל נשים
עונת 2007/2008 בליגת כדורגל נשים הייתה העונה ה-10 של ליגות כדורגל הנשים בישראל תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל. העונה הסדירה נפתחה ב-20 בנובמבר 2007 והסתיימה ב-22 באפריל 2008.
הליגה הסדירה כללה 12 קבוצות, ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 11 מחזורים כל אחד - 22 מחזורים בסך הכל.
מכבי חולון, אלופת העונה הקודמת, הגנה על תוארה וזכתה באליפות בפעם החמישית בתולדותיה.
מונפורטה דה למוס
מונפורטה דה למוס (ספרדית: Monforte de Lemos) היא עיר במחוז לוגו בצפון מערב ספרד, הממוקמת בעמק בין הנהרות מיניו וסיל. נהר קאבה, יובל של נהר סיל, חוצה את העיר. הרשות נמצאת בלב אזור המכונה "טרה דה למוס" (אדמת למוס) והיא העיר המרכזית באזור ריביירה סאקרה.
מן התקופה הפלאוליתית ועד לתקופה הרומאית
האזור סביב העיר מונפורטה יושב זמן רב לפני הכיבוש הרומי, כפי שמעידים ממצאי חפירות ארכאולוגיות המתוארכים לתקופת הברונזה. ההיסטוריה של מונפורטה דה למוס תחילתה בתקופה הפלאוליתית, אז היו באזור מצודות של שבטים קלטיים. השבט שאכלס את אזור מונפורטה היה ידוע בשם שבט למבי, וההתייחסויות הכתובות הראשונות לתושבים אלה נמצאות בכתבי ההיסטוריונים הרומאים פליניוס הזקן וסטראבו, בין השנים 600–900 לפני הספירה. הלמבי התרכזו בגבעת סן ויסנטה. המילה "למוס", המופיעה אף בכינוי האזור "טרה דה למוס", מקורה בשפה הקלטית ופירושה "אדמה לחה ופורייה" ונראה שהיא אף מקורה של המילה הגליציאנית השורשית "לאמה". ממצאים גאולוגיים מצביעים על כך שאזור מונפורטה, היה בתקופות פרה-היסטוריות לגונה גדולה, וראיות לכך נמצאות בחימר האדום הקשה הנמצא בעומק מספר מטרים מתחת לקרקע העיר.
השם "מונפורטה", מלטינית "Mons-Fortis" נוסף בתקופה הרומית. לאחר מכן, הסואבי והוויזיגותים הותירו במקום את רישומם.
מימי הביניים לתקופת הרנסאנס
העיירה נהרסה ככל הנראה במאה ה-8 על ידי הפולשים המוסלמים.
מגדל העיר וחומות העיר נהרסו במהלך מלחמות אירמנדיניו במחצית השנייה של המאה ה-15. המורדים דוכאו על ידי רוזן למוס, אשר אילצם לבנות מחדש את הטירה.
בשנת 1883 הגיעה מסילת ברזל לעיר. הפיכת מונפורטה לצומת רכבות סייעה לה להפוך למרכז סחר ותקשורת בגליסיה.
בעשורים הבאים פורקה חלקית תחנת הרכבת במונפורטה, מרכז תקשורת הרכבות הועבר לעיר אורנסה, מפעל הרכבת נסגר והביא לתקופה של דיכאון כלכלי. במאה ה-21 עסקי תיירות הם אחד מענפי הפעילויות הגדלים במונפורטה.
אתרים עיקריים
הבניין הענק של בית הספר של גבירתנו מאנטיגואה והכנסייה במקום, ידוע בכינוי "אל אסקוריאל הגליציאני". הכיכר שלפניו נודעה בשם "קמפו דה קומפניה" ("כיכר האגודה") כאשר הבניין נוהל על ידי הישועים, עד גירושם מספרד. אחריהם נטלו את השליטה במקום הפיירסטים. בבית הספר נמצא אוסף תמונות של אמנים כמו אל גרקו ואנדראה דל סארטו. בבניין מבנה מדרגה מונומנטלי, הנראה חסר תמיכה פיזית לכאורה, ועשוי מחתיכת שיש אחת. במפעל הרכבות שנסגר פועל מוזיאון רכבת ובו תצוגה ותחזוקה של קטרים ורכבות ישנות (כולל קטרי קיטור).
יהודי מונפורטה
קודם לגרוש ספרד במונפורטה שגשגה קהילה קטנה אשר חיה בתוך חומות העיר, בהם סוחרי משי וכסף ואנשי מלאכה. בניגוד לרוב יהדות ספרד, יהודי מונפורטה המשיכו לחיות בעיר אף לאחר צו הגירוש. בעידן המודרני נותרו בעיר שרידים מעטים בלבד לקהילה היהודית, הבולט שבהם הוא בית משפחת גיבור, משפחת סוחרים עשירה אשר המיר את דתה. בשנת 2019 ציינה עיריית מונפורטה את עברה היהודי של העיר בהצבת יד ליהודי העיר ובנטיעת עץ זית לזכרם. העיר מופיעה על מפת "נתיבי ספרד" (Red de Juderías de España – Caminos de Sefarad), רשימת ערים בספרד המציינות בתחומן את מורשת יהדות ספרד.
סיטרואן ZX
סיטרואן ZX (בצרפתית: Citroën ZX) היא מכונית משפחתית קומפקטית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן אשר יוצרה בין השנים 1998–1990 בצרפת בספרד ובאורוגוואי.
בין השנים 2009–1993 יוצרו דגמי "סיטרואן ZX" בסין על ידי יצרנית הרכב הסינית Dongfeng Peugeot-Citroën, הדגם קרוי בסין : "Citroën Fukang".
"Dongfeng Peugeot-Citroën" נשלטת ב-"Joint venture" על ידי "Dongfeng Motor Group"  ו-קבוצת PSA.
מורן סמואל
מורן סמואל (נולדה ב-24 באפריל 1982) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית, זוכת מדליות כסף (טוקיו 2020) וארד (ריו דה ז'ניירו 2016) פאראלימפיות ואלופת העולם (2015) בחתירה. לשעבר שחקנית נבחרת ישראל בכדורסל.
ביוגרפיה
סמואל גדלה בכרמיאל. שירתה בצה"ל בחיל האוויר, על תקן ספורטאית מצטיינת.
כדורסל
סמואל שיחקה כדורסל בקבוצת נירוסופט כרמיאל בגילאי הנוער ובליגת העל בכדורסל נשים.
בשנת 2006, סבלה מהתפרצות מום מולד בכלי דם בעמוד השדרה, והפכה משותקת בפלג גופה התחתון. לאחר תקופת שיקום, השלימה את לימודיה האקדמיים ופעלה עם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים להקמתה מחדש של נבחרת נשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
ב-2011, העפילה לאליפות אירופה עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים. במקביל הצטרפה גם כשחקנית נבחרת הגברים בבית הלוחם תל אביב, איתה זכתה באליפויות וגביעי מדינה רבים לאורך השנים ושיחקה במשחקי גביע אירופה.
בשנת 2013 ייצגה את מדינת ישראל באליפות אירופה בכדורסל כיסאות גלגלים, כקפטן הנבחרת שסיימה במקום השביעי הכללי. בתחרות זו נבחרה לאחת מחמש השחקניות הטובות באירופה תחת הכותרת "All Star Team".
2015
בשנה זו זכתה סמואל במדליית הזהב, באליפות העולם ובגביע העולם, ל-1000 מטר.
משחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016)
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה סמואל במדליית ארד, בתוצאה של 5:17.46 דקות, אחרי רייצ'ל מוריס מבריטניה (5:13.69 דקות) ווואנג לילי מסין (5:16.65 דקות).
2021
ב-23 בפברואר 2021, נערכה אליפות העולם בחתירה באולם באופן ווירטואלי, וסמואל זכתה במדליית הכסף ב-2000 מטר.
באליפות אירופה אפריל 2021, שהתקיימה בווארזה שבאיטליה, זכתה סמואל במדליית כסף. סמואל סיימה את 2,000 המטרים בזמן של 10:27.46 דקות, לאחר בריג'יט סקרסטין הנורווגית, שהגיעה למקום הראשון (1.22.06).
משחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020)
במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020), זכתה סמואל במדליית כסף במקצה ל-2,000 מטר בתוצאה של 11:18.39 דקות, אחרי בירגיט סקרסטיין מנורווגיה (10:56.88 דקות) ולפני נטלי בנואה מצרפת (11:28.44 דקות). היא נפסלה בשלב המוקדמות, לאחר שהשופטים קבעו, שהכיסא בסירתה אינו תואם את חוקי התחרות, אך סיימה ראשונה בבית הניחומים בתוצאה של 10:33.34 דקות ועלתה לגמר.
2023
ב-27 במאי 2023 זכתה במדליית כסף במקצה ל-2,000 מ' בסירת יחיד באליפות אירופה שנערכה בסלובניה בזמן של 10:07.97 דקות.
חיים אישיים
סמואל היא לסבית, וב-2012, נישאה בטקס אזרחי בניו יורק ללימור גולדברג, מנהלת פרויקטים בהתאחדות לספורט הנכים. לסמואל 3 ילדים. מתגוררת בתל אביב.
משנת 2012, שותפה לפרויקט אתנה של המועצה הציבורית לקידום ספורט הנשים בישראל, במסגרתו היא מרצה בבתי ספר, אגודות ספורט, וקהלים שונים בישראל ומחוץ לה, ומרצה במרכז המרצים לישראל.
באוגוסט 2022 השתתפה בתוכנית ׳המרדף׳ של כאן 11 והתחרת מול ה’צייסר’ אך לבסוף לא הרוויחה את הכסף שב׳בנק׳.
נבלט (אתר מקראי)
נְבַלָּט היה יישוב מקראי. בתקופת שיבת ציון כאשר התאפשרה חזרתם של הגולים מבבל לארץ ישראל לאחר הכרזת כורש, יושבה נבלט על ידי בני שבט בנימין, על פי המסופר בספר נחמיה:
.
במאה ה-20 הציעו לזהותה בבית נבאלא, הסמוכה למושב בית נחמיה של ימינו, מצפון מזרח ללוד, ואשר נמצאת צפונית לתל חדיד, וזאת בהתאם להקשר המקראי.
בתל הסמוך לבית נבאלא נתגלו שרידים מתקופת הברונזה עד התקופה הביזנטית.
יוליוס וגנר-יאורג
יוליוס וגנר, ריטר פון יאורג, או כפי שנודע אחרי 1919 יוליוס וגנר-יאורג (בגרמנית: Julius Wagner-Jauregg; 7 במרץ 1857 - 27 בספטמבר 1940), היה רופא פנימאי, פסיכיאטר ונוירולוג אוסטרי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1927 על הטיפול באמצעות החדרת מלריה בחולי דלקת המוח ודלקת קרום המוח על רקע עגבת (עגבת שלישונית עם "שיתוק כללי מתקדם" או "קיהיון שיתוקי"). וגנר-יאורג היה הפסיכיאטר הראשון שזכה בפרס נובל.
נבלט (אתר מקראי)
יש לציין כי בתוספתא נזכרת על ידי חז"ל "משפחת בית נבלטא", וכמו כן, בשטר גירושין בארמית ממדבר יהודה, המתוארך לתקופת המרד הגדול, מצוין כי שם האישה הוא "מרים בת יהונתן מן הנבלטא".
הנחל העובר באזור נקרא כיום נחל נבלט, על שם העיר מקראית, ובראשית ימיו נקרא מושב בית נחמיה בשם "בית נבלטא".
יוליוס וגנר-יאורג
ילדות וצעירות
נולד בשנת 1857 בשם יוליוס וגנר ביישוב ולס באוסטריה העילית כאחד מארבעת ילדיהם של אדולף יוהאן וגנר ושל לודוביקה יאורניג רנצוני. שם המשפחה שונה לווגנר פון יאורג בשנת 1883 כשהעניק קיסר אוסטרו-הונגריה לאביו את תואר האצולה "אביר פון יאורג". מאז היה שמו יוליוס וגנר אביר פון יאורג עד להתפרקות האימפריה בשנת 1918 וביטול תוארי האצולה. בהמשך התקצר שם המשפחה ל-"ווגנר-יאורג". האם נפטרה כשבנה יוליוס היה עדיין ילד. אחרי לימודים יסודיים למד וגנר פון יאורג ב"גימנסיה הסקוטית" (Schottengymnasium) בווינה ואחר כך בשנים 1880-1874 בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה. כסטודנט היה וגנר פון יאורג תלמידו של סלומון שטריקר במכון לפתולוגיה כללית וניסויית, בה התוודע למחקרים על חיות מעבדה. בשנת 1880 סיים את עבודת הדוקטורט שלו ברפואה בנושא "המקור והתפקוד של הלב הטכיקרדי". במכון של שטריקר הכיר וגנר יאורג גם את זיגמונד פרויד והשניים נשארו תקופה ארוכה ביחסי ידידות. בשנת 1882 עזב את המכון.
המשך קריירה הרפואית
אחרי שלמשך זמן קצר עבד במחלקה לרפואה פנימית של במברגר, בשנים 1887-1883 עבד בקליניקה הפסיכיאטרית של מקסימיליאן ליידסדורף, אף-על-פי שהתמחותו המקורית לא הייתה בפתולוגיה של מערכת העצבים וכוונתו לא הייתה בהתחלה לעסוק בתחום רפואת הנפש. ב-1885 עבר בחינת הסמכה להוראה (venia legendi) ונתבקש החל משנת 1888 להרצות על הפתולוגיה של מערכת העצבים, כולל התייחסות למחלות הפסיכיאטריות. כשחלה מנהל הקליניקה, ליידסדורף, בשנת 1887, התמנה וגנר פון יאורג במקומו. כעבור שנתיים, ב-1889 ירש מריכרד פון קראפט-אבינג את ניהול הקליניקה הנאורו-פסיכיאטרית של אוניברסיטת גראץ ושם החל לחקור על הקשר בין הזפקת, לפיגור שכלי וליוד. בשנת 1923, בעצתו התחילה הממשלה האוסטרית לספק מלח עם תוספת יוד באזורים הנגועים בזפקת. בשנים 1892–1893 ניהל וגנר פון יאורג את "המוסד למשוגעים" (Landesirrenanstalt) אם שטיינהוף. ב-1893 התמנה לפרופסור שלא מן המניין לפסיכיאטריה ולנוירולוגיה ולמנהל הקליניקה לפסיכיאטריה ולמחלות עצבים בווינה במקומו של תאודור מיינרט. עם עוזריו באותה תקופה נמנה קונסטנטין פון אקונומו. ב-1902 עבר וגנר פון יאורג לקליניקה הפסיכיאטרית של בית החולים הכללי של וינה. ב-1911 חזר לתפקידו הקודם.
כחבר במועצה לבריאות של הקיסרות קידם וגנר פון יאורג חוק להגנת זכויות חולי הנפש והסדרת התעודות לחולים הפסיכוטיים. כמו כן קידם את הנהגת הפסיכיאטריה כמקצוע חובה בקוריקולום של הרופאים.
מחקריו המדעיים ופרס נובל
תרומתו המדעית העיקרית של וגנר פון יאורג התמקדה בטיפול במחלות הנפש באמצעות גרימת חום גבוה, גישה טיפולית ידועה כ"פירותרפיה". בשנת 1887 הוא חקר את השפעות מחלות החום על המצבים הפסיכוטיים. בהמשך חקר את השפעת החום נגרם על ידי שושנה או על ידי הטוברקולין (שנתגלה על ידי רוברט קוך בשנת 1890). מאחר ששיטות טיפול אלה לא עבדו מספיק טוב, בשנת 1917 ניסה וגנר פון יאורג להחדיר לגוף החולים את טפילי המלריה - פלסמודיום ויוואקס. שיטה זו הוכיחה את עצמה במקרי "שיתוק כללי", "השיתוק הכללי המתקדם" או העגבת שלישונית הקרויה גם נאורוסיפיליס, שנחשבה באותה תקופה למחלה סופנית. 15% מהחולים המאושפזים במוסדות פסיכיאטריים נשאו אבחנה זאת. גרימת מלריה נחשבה לסיכון מתקבל על הדעת מכיוון שהיה קיים כבר טיפול זמין למלריה באמצעות קינין. בהמשך בשנים 1917–1940 מלריה הנגרמת על ידי הטפיל הפחות תוקפני - פלסמודיום ויוואקס - שימשה כטיפול בעגבת השלישונית הודות לחום הגבוה והממושך שנגרם - סוג של פירטותרפיה. לפי דיווחיו של וגנר פון יאורג כ-30-40% מהמקרים החלימו. חולי עגבת טריים יכלו להתרפא לחלוטין על ידי צירוף הטיפול במלריה עם הזרקת סלוורסאן ונאוסלברססן, שתי תרופות ששימשו אז בטיפול במחלה זו. תגליתו זו זיכתה את ואגנר-יאורג בפרס נובל לרפואה בשנת 1927 וגנר-יאורג הקדיש לטיפול זה ספר - Verhütung und Behandlung der progressiven Paralyse durch Impfmalaria (מניעתו וטיפולו של השיתוק המתקדם באמצעות החדרת מלריה) - שהופיע בכרך זיכרון בספר לימוד לטיפול ניסיוני (Handbuch der experimentellen Therapie) (1931). שיטה זו, שנודעה כמלריותרפיה הייתה בכל זאת מסוכנת. היא גרמה למותם של כ-15% מהמטופלים ולכן איננה יותר בשימוש.
וגנר-יאורג ניסה גם מוצרים הורמונליים ממקור תירואידי או שחלתי בטיפול במצבים פסיכוטיים אצל נערים עם עם עיכוב החביון. הוא דיווח כי טיפולים אלה גרמו להתפתחות האפיונים המיניים המשניים ולשיפור המצבים הפסיכוטיים. חולי סכיזופרניה שיוחסה ל"אוננות מוגזמת" עברו עיקור ולפי דיווחיו של וגנר יאורג מצבם הנפשי "השתפר".
מורשתו
שיטת הטיפול הקרויה "מלריותרפיה" או "שיטת וגנר-יאורג" בנוירו-עגבת נפוצה למשך שנים רבות. חוקרים ניסו להחליף את ההדבקה במלריה על ידי אמצעים אחרים כמו הזרקות גופרית קולואידית, אמבטים במים חמים מאוד, ו"מרפאות חום" המבוססות על חשיפה לגלים קצרים, ומיקרוגלים, או חימום על ידי מיזוג אוויר. בסופו של דבר גילוי הפניצילין שם קץ לשיטה זו בטיפול בעגבת המתקדמת. לעומת זאת המשיכו החיפושים אחרי טיפולי שוק בתחום הפסיכיאטריה - פותחו השוק באינסולין, השוק בקרדיאזול והנזע החשמלי, ששרד עד לרפואת בת זמננו.
השקפותיו
בשנים האחרונות לחייו ולפעילותו הושפע וגנר-יאורג מהלאומנות הגרמנית הקיצונית והאידאולוגיה האנטישמית ואהד את מדיניותו של אדולף היטלר. נמצא תיעוד לתמיכתו בנאציזם זמן קצר אחרי הסיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938. הוא ביקש להתפקד למפלגה הנאצית אך ככל הנראה בקשתו נדחתה בגלל נישואיו הראשונים ליהודיה בשם בלבינה פרומקין ממנה ההתגרש בשנת 1930). כמו רופאים רבים בתקופתו תמך וגנר-יאורג בתורת ה"היגיינה הגזעית" המכונה "אאוגניקה" והשפיע על תלמידים כמו אלכסנדר פילץ, שחיבר ספר לימוד לפסיכיאטריית הגזע שבו הוצגו היהודים כנושאים נטייה למחלות נפש. עוד כחבר בשנת 1935בחברה האנתרופולוגית האוסטרית הוא צידד בעיקור כפוי של חולי נפש ושל פושעים, בנוסף לכך הוא כיהן כיושב ראש הליגה האוסטרית לתורשה וריענון גזעיים שתמכה בעיקר כפוי של בעלי "נתונים גנטיים נחותים". חקירה שנפתחה לגביו בשנת 2004 בנוגע למקום המכובד שהוקצה לו בבית הקברות המרכזי של וינה הגיעה למסקנה שעל אף השקפותיו לא היה המדען חבר במפלגה הנאצית וגם ההשקפות האואגניסטיות לא היו חריגות מאוד לעומת המקובל אז בחוגים רפואיים נרחבים.
קישורים חיצוניים
Tonse Raju Pediatrics. 117 (2): 2006.
גואו
{{פירושונים| גּוּאוֹ (בסינית מפושטת: 郭, פין-יין: Guō) הוא מבין שמות המשפחה הנפוצים ביותר בסין. משמעותו "חומה המקיפה את העיר".
השם עתיק ושימושו מתועד כבר אלפי שנים, עוד בימי שושלת שיה.
רוב נושאי השם שייכם להאן.
ראו גם
}}
לב שבור
לב שבור (באנגלית: Broken heart; ידוע גם בנרדפות: דְּאָבוֹן לֵב, כְּאֵב לֵב ושברון לב) הוא מושג המתאר שילוב של תחושות המתרחשות במוח כגון אכזבה, כישלון וגעגוע עזים ומורגש על פי רוב בפרדות חד צדדיות רומנטיות, פרידה מאדם קרוב או במהלך דחייה חברתית. ומתאר תחושה של אהבה אבודה וגעגוע.
השלכות של שברון לב
שברון לב מוביל במקרים רבים לחרדה, הוא גורם לחץ עיקרי ונמצא כגורם לאירועים של דיכאון קליני רבים, דיכאון מסוג זה מוביל למצב רוח ירוד, ומשפיע מאוד על התפקוד החברתי של הסובלים ממנו. תחושות אלה, עלולות להביא לקרדיומיופתיה (תסמונת הלב השבור) המתוארת בדרך כלל ככאב פיזי באזור החזה, הלב או הבטן, הנובע מהלחץ הרגשי שנגרם. במקרים קיצוניים לב שבור אף יכול לגרום להפרעת דחק פוסט טראומטית העלולה להחריף את המצב ולגרום לתגובות לחץ מוגברות ודחיה עצמית.
ההתמודדות האדם עם שברון לב
מודל קובלר-רוס מדבר על חמישה שלבים בהם אדם מתמודד עם אובדן (שלרוב גורם לשברון לב):
על פי אליזבת קובלר-רוס, תהליך זה קורה לכל אדם החווה אובדן או פרידה ואנשים המקבלים תמיכה מהסביבה נוטים להיות אלה המחלימים לאחר השלבים, תהליך זה קורה באופן שונה בכל אדם וקשה יותר ככל שההשקעה בזוגיות הייתה גדולה יותר.
שברון לב בתרבות
בסיפורים וסרטים רבים מופיע המושג שברון לב, לרוב לאחר פרידה או אובדן. במקרים רבים דמויות מתות לאחר שסבלו מאובדן.
גם בהתייחסות מקראית הביטוי מופיע:
המחזאי ויליאם שייקספיר מציג במחזה "אנטוני וקלאופטרה" את הדמות אנוברבוס אשר מת מלב שבור לאחר שבגד בחבר, גם במחזה רומאו ויוליה הציג ויליאם שייקספיר את הדמות ליידי מונטגיו מתה מלב שבור לאחר גירוש בנה.
טרסקה טורס
טרסקה טורס (בצרפתית Tereska Torrès, 3 בספטמבר 1920 – 20 בספטמבר 2012) הייתה סופרת צרפתייה-אמריקאית ממוצא יהודי-פולני.
ביוגרפיה
טורס נולדה בפריז, בתם היחידה של הפסל מרק שוורץ ואשתו גיניה. בני הזוג התנצרו, ובתם גדלה כקתולית אך נדרשה להסתיר זאת מסביה וקרובי משפחתם בפולין. בגיל 9 החלה לכתוב יומן. בגיל 17 החלה לכתוב את הרומן הראשון שלה. בתחילת מלחמת העולם השנייה התנדב אביה לצבא הפולני הגולה, ועם נפילת צרפת פונה לבריטניה. טורס ואמה ברחו לדרום צרפת, משם לפורטוגל, באמצעות ויזה שהוענקה על ידי הקונסול ארישטידש דה סוזה מנדש, ומשם לבריטניה.
בלונדון התנדבה לכוחות צרפת החופשית, ובמאי 1944 נשאה לז'ורז', בנו של עורך הדין אנרי טורס. אמו של ז'ורז', ז'אן, נשאה ב-1943 ללאון בלום, ראש ממשלת צרפת לשעבר, בעת שהיה עציר בבוכנוואלד. באוקטובר 1944, כאשר טורס הייתה בחודש החמישי להריונה, נהרג ז'ורז' בקרב בחבל לורן שבצרפת. בתם, דומיניק טורס, היא עיתונאית.
ב-1946 שהתה טורס לראשונה בארץ ישראל, כנערת תסריט בצילומי הסרט בית אבי של הסופר האמריקאי מאיר לוין. בהמשך השתתפה בהפקת סרטו של לוין הבלתי חוקיים (או הבלתי לגאליים), ושיחקה בו בתפקיד הראשי, שרה וילנר. הסרט צולם בנתיבי ההעפלה מאירופה, והוא משלב עלילה בדיונית, שבמרכזה זוג מעפילים, בצילומים תיעודיים. ארבעה מאנשי הצוות – לוין, טורס, השחקן יענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי) והצלם ברטראן הס – הפליגו בדצמבר 1947 באוניית המעפילים "לא תפחידונו". הם השתלבו בין המעפילים, ונעצרו לימים ספורים אחרי שהאונייה נתפסה בידי הבריטים.
יורי פינס
יורי פינס (נולד ב-22 ביוני 1964) הוא היסטוריון ישראלי באוניברסיטה העברית בירושלים המתמחה בסין.
ביוגרפיה
יורי פינס נולד בקייב ב-1964 לזוג רופאים, אביו היה אנטי-קומוניסט חריף ואוהד גדול של רונלד רייגן ואוגוסטו פינושה ואמו הייתה ציונית נלהבת. המשפחה עלתה מאוקראינה לישראל ב-1979 והתיישבה בירושלים. ב-1981, עם התפתחות תודעתו הפוליטית של הנער - הגיע פינס לסניף רק"ח, הצטרף למפלגה והחל בפעילות מטעמה. שבוע לפני גיוסו לצבא, כתב לראש אכ"א, מכתב ובו הביע את רצונו להימנע משירות בשטחי יהודה, שומרון, עזה ורמת הגולן, ונענה בסירוב. שבועיים לאחר שגויס, רותק למשך שבועיים לבסיס, וזאת בשל סירובו לנסוע לטיול ברמת הגולן במסגרת סדרת חינוך. ולאחר תקופת ההכשרה, הפך פינס לתותחן טנק בצבא.
פינס קיבל את כל תאריו, מהתואר הראשון ועד התואר השלישי, בחוג למזרח אסיה באוניברסיטה העברית בין השנים 1997-1985. עבודת הדוקטור שלו עסקה בהגות סינית בין המאות ה-8 וה-5 לפני הספירה, והיא נערכה בהדרכת פרופסור איירין איבר, במסגרת העבודה עשה מחקר באוניברסיטת נאן-קאי, טיין-ג'ין, סין. פינס התמנה למרצה באוניברסיטה העברית ב-1998, למרצה בכיר בשנת 2002, לפרופסור חבר בשנת 2007, ולפרופסור מן המניין ב-2012. הוא משמש כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה.
פינס היה פעיל כסטודנט ברק"ח ושימש כמרכז פעילות ארגון השמאל הרדיקלי קמפו"ס (קבוצת מעורבות פוליטית וחברתית סטודנטיאלית). ישב מספר פעמים בכלא הצבאי על סירוב לשרת בשטחים ועל סירוב לשרת בלבנון, בפעם הראשונה בשנים 1984-1983 ובשנית בין השנים 1990-1989, תקופה מצטברת של כחצי שנה.
פינס כותב ביחד עם פרופסור גדעון שלח סדרה של שלושה כרכים בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה שעוסקת בקיסרות הסינית למן יסודותיה בתקופה הפרהיסטורית ועד לשנת 1912. מדובר בפרויקט ייחודי הסוקר לעומק את התהליכים הפוליטיים, החברתיים, הכלכליים והאינטלקטואליים שעיצבו את החברה והמדינה הסינית לאורך תקופה המשתרעת מן העידן הניאוליטי (האלף השמיני עד השלישי לפנה"ס) ועד לשלהי התקופה הקיסרית במאות 19 – ראשית המאה ה-20. עורך הסדרה הוא פרופסור יצחק שיחור. שני הכרכים הראשונים פורסמו ב-2011 ו-2013; הכרך השלישי מצוי בהכנה.
פינס הוא אחד משני ראשי מכון קונפוציוס באוניברסיטה העברית, המוסד האקדמי הבינלאומי של המפלגה הקומוניסטית של סין.
מחקריו
תחום עניין מרכזי של מחקריו של פינס הוא הגות פוליטית סינית קדומה ותרבות פוליטית סינית מסורתית. עיקר עניינו הוא בתקופת "100 האסכולות", מאות 3–6 לפני הספירה, עידן של גיבוש התרבות וההגות הסינית כפי שאנו מכירים אותה היום. כן עוסק במאפייני הקיסרות הסינית הקדומה, בהיסטוריוגרפיה סינית מסורתית, בבניית זהויות במרחב הסיני לפני הקמת הקיסרות ב-221 לפנה"ס ואחריה ועוד. לאחרונה מתעניין בהיבטים השוואתיים של האימפריות השונות בהיסטוריה האנושית.
יסודות ההגות הקונפוציאנית: החיים האינטלקטואלים בתקופת צ'וּן-צ'יוּ (453-722 לפני הספירה)
עיבוד של עבודת הדוקטור של פינס. המחקר מנסה לבחון מחדש את חיי הרוח של "תקופת האביב והסתיו" (צ'וּן-צ'יוּ בסינית, 722-453 לפנה"ס). אגב כך, פינס בוחן את הטקסט המרכזי הדן בתקופה זו, ה"דזוֹ ג'וּאָן", שהיא היצירה הגדולה ביותר מהתקופה הטרום-קיסרית בסין. בניגוד למרבית המחקרים שפורסמו במאה ה-20, פינס טוען ש"דזוֹ ג'וּאָן" היא יצירה אמינה, המשקפת את ההיסטוריה המובאת בה (453–722 לפני הספירה). לדעת פינס תקופת "האביב והסתיו" שונה מהותית מתקופות מאוחרות יותר בהיסטוריה הסינית. מדובר בתקופה אריסטוקרטית, אז נשלטה סין בידי אצולה תורשתית וכתוצאה מכך חיי הרוח וההגות הפוליטית והאתית היו שונות ממה שהיה מקובל בתרבות הסינית מאוחר יותר. כך, למשל, הוגי התקופה הזו תמכו בדגם פוליטי ביזורי יותר מאשר היה מקובל בסין מאז המאה ה-5 לפנה"ס. עוד בולט בהיעדרו רעיון המריטוקרטיה – קידום האנשים לפי כישוריהם ולא לפי הייחוס שלהם – שהיה ליסוד ההגות החברתית הסינית מאז המאה ה-5 לפני הספירה.
לחזות את הקיסרות בת האלמוות: הגות פוליטית סינית של עידן המדינות הלוחמות
ספרו השני של פינס עוסק בהגות של תקופת "המדינות הלוחמות" (453-221 לפני הספירה) ומסכם את מחקריו עד אז. הוא דן בגיבוש הערכים שעליהם הושתתה לימים הקיסרות הסינית. מדובר בעידן של פיצול פוליטי של סין, עידן בו לא הייתה אורתודוקסיה המוכתבת מלמעלה וההוגים המתחרים היו יכולים להציג את רעיונותיהם באין מפריע. לטענתו של פינס, העובדה שדווקא בתקופה הזו התגבשו העקרונות המנחים של הקיסרות המאוחדת העתידית תרמה באופן מכריע לעוצמתה האידאולוגית של הקיסרות מהרגע שהוקמה. הספר נושא את השם "לחזות את הקיסרות בת האלמוות", מאחר שהקיסרות הסינית שגובשה בתקופת "המדינות הלוחמות" הייתה לקיסרות הרציפה ביותר בעולם: במשך למעלה מ-2000 שנה לא השתנה מן היסוד המבנה הפוליטי שלו. השאלה שפינס שאל בספר ובמאמרים, היא מה גרם לכך שהקיסרות הסינית שמרה על יציבותה המבנית במשך למעלה מאלפיים שנה, וזאת על אף אין ספור מרידות, כיבושים, התמוטטויות ועוד. היכולת של הקיסרות לקום לתחייה כממלכה מאוחדת המונחית בידי אותם הערכים הפוליטיים, שגובשו עוד בעין "המדינות הלוחמות", מבדילה את הקיסרות הסינית מאימפריות אחרות. אלה נפלו ולא קמו (למשל: רומי, החליפות הערבית, הקיסרות הפרסית ועוד). בסין, כושר ההישרדות של הקיסרות היה חזק בהרבה.
בספרו "לחזות את הקיסרות בת האלמוות" פינס יוצא נגד הגישה המקובלת, הרואה ב"תקופת 100 האסכולות" בעיקר את עידן של חילוקי דעות בין אסכולות רעיוניות מגובשות, כאילו היו אלה מפלגות אידאולוגיות המוכרות לנו מהעידן המודרני.
פינס מסכים עם כך שאכן ההוגים התווכחו ביניהם, אבל הוא טוען שמעבר לכל הוויכוחים היו נקודות קונצנזוס, שהפכו לימים לתשתית הרעיונית שעליה הושתתה הקיסרות הסינית. הקונצנזוס היה כה חזק, עד שעד לראשית המאה ה-20 לא היה איש מבין השחקנים הפוליטיים החשובים בסין שקרא תיגר על מבנה המשטר שהקיסר עומד בראשו, שולט לכאורה ב"כל אשר מתחת לשמיים", מעסיק מלומדים בתפקידי מפתח, ומפגין דאגה לפשוטי העם מבלי לשתפם בשלטון. המערכת הרעיונית שהתגבשה בימי "המדינות הלוחמות" הייתה לפיכך לבעלת הגמוניה תרבותית ופוליטית לאורך ההיסטוריה הסינית. כל עוד קיבלו כולם – אפילו כובשיה הזרים של סין - את הנחות היסוד האלה, היה המשטר מאוד חזק.
פינס מסכם את הרעיונות העיקריים שגובשו בימי "המדינות הלוחמות" והפכו לנכסי צאן וברזל של הקיסרות הסינית כדלקמן:
ספר "הקיסרות הנצחית: תרבות פוליטית בסין המסורתית"
הספר השלישי של פינס, שהתפרסם בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 2012, הוא המשך לספרו הקודם, "לחזות את הקיסרות בת האלמוות". פינס בוחן בו כיצד הרעיונות שעוצבו בתקופה הטרום-קיסרית השפיעו על התנהלותה של הקיסרות הסינית לדורותיה, דהיינו מאז הקמתה ב-221 לפנה"ס ועד להחלפתה ברפובליקה הסינית בשנת 1912. פינס גורס כי כושר ההישרדות המופלא של הקיסרות נעוץ בשילוב בין העקרונות "הקשיחים" שעיצבו את התנהלותה מחד גיסא, לבין גמישות ביישום העקרונות הללו מאידך גיסא. כך, למשל, האידאולוגיה הקיסרית חייבה את היותו של המרחב "מתחת לשמיים" מאוחד תחת שלטונו של הקיסר הסיני; ורעיון זה הביא לכך שבתקופות הפיצול, הטוענים לכתר הקיסר לא יכלו לקבל לגיטימיות של משטרים עצמאיים על אדמת סין, אלא היו חייבים לנהל מאבק על החיים והמוות נגד הקיסרים המתחרים, עד שלבסוף רק קיסר מאחד יחיד ישרוד. הדבר הביא לתקומתה של הממלכה המאוחדת בשטחה של סין גופא אחרי תקופות פיצול קצרות כארוכות; אולם מימוש "קשיח" מדי של עיקרון זה עלול היה להוביל את הקיסרות למלחמות התפשטות אין סופיות, זאת מאחר שתאורטית "כל אשר מתחת לשמיים" היה המרחב העולמי, ושום שליט בעולם לא היה אמור להיות עצמאי. אולם כאן קברניטי הקיסרות ערכו תיקון חשוב באידאולוגיה: הם הפרידו - גם אם לא בריש גלי - בין המרחב "הפנימי" בו השלטון של הקיסר היה צריך להיות מוחלט, לבין המרחב "החיצוני" בו הסתפק הקיסר בעליונות נומינלית בלבד על הנכרים. התוצאה הייתה מדיניות גמישה, שאפשרה להתאים את יעדי ההתפשטות לכוחה של הקיסרות בפועל; רוב קיסרי סין הסתפקו בשליטה אפקטיבית בסין גופא וזנחו את רעיונות השליטה "העולמית" למעשה, גם אם לא להלכה.
גמישות דומה מאפיינת לפי פינס תחומים אחרים של התנהלות הקיסרות. כך, הקיסר היה נתפס כשליט כול-יכול אשר אין תחום האוטונומי ממרותו; ואכן, קיסרים אסרטיביים היו יכולים להטיל את מרותם על כל תחום אפשרי: החל מקניין הקרקעי, דרך תחומי הדת והתרבות וכלה אפילו בחוקי לבוש ובכללי מתן שמות לנתיניהם. ריכוז זה של כל העצמה האפשרית בידיו של איש אחד נועדה להבטיח אחדות ממשית לממלכה, ולקיים מוקד בלבדי של קבלת ההחלטות. יחד עם זאת, פקידי הקיסר היו מודעים היטב לסכנה של שימוש לרעה בסמכויות הבלתי מוגבלות של השליט העליון; על כן, הם דאגו "לנטרל" את מרבית הקיסרים, על ידי הכוונתם לפעילות טקסית בעיקרה, ועידודם שלא להתערב יתר על המידה בענייני השלטון היומיומיים. הדבר אפשר לפקידים לרכז את מרבית הסמכויות המעשיות בידיהם תוך שמירה על מראית עין של שלטון יחיד בל-יעורער.
פינס בוחן בספרו דפוסי התנהלותה של הפקידות הבכירה, של העילית המקומית שניהלה את החברה הסינית "למטה" ואף של פשוטי העם - ליתר דיוק אותם מרכיבים של פשוטי העם שפעלו בתחום הפוליטי, לרוב באמצעות מחאות אלימות ומרידות. בהתנהלות של כל אחת מהקבוצות הללו הוא מזהה מתח רב: בין מחויבות הפקידים להיות משרתי הקיסר לבין רצונם לשמור על המעמד של מורי הדרך שלו; בין תפקיד העילית המקומית כמשענת השלטון הקיסרי לבין היותה מתחרה עם השלטון על העצמה הכלכלית והפוליטית; בין השלמת פשוטי העם עם האופי הריבודי וההיררכי של החברה לבין לגיטימיות של המרד ושל הקריאה החוזרת לשוויון הכלכלי והחברתי. המתחים הללו הובילו ללא מעט טרגדיות בהיסטוריה הסינית, אך גם אפשרו גמישות רבה והתאמת דפוסי השליטה לנסיבות הכלכליות, החברתיות והבינלאומיות המשתנות. גמישות זו לדידו של פינס הייתה למקור החיות הייחודית של הקיסרות הסינית.
בפרק האחרון של ספרו, פינס בוחן את גורלה של התרבות הפוליטית הסינית המסורתית במאה ה-20: מאה המהפכות והתמורות האדירות. הוא גורס שאף כי מרכיבים מהותיים של התרבות המסורתית - כגון מעמדו העליון של הקיסר - אכן עברו מן העולם, לדפוסים המסורתיים יש עדיין רלוונטיות רבה להתנהלותה של סין הן בהווה והן בעתיד הנראה לעין. הספר מסתיים בהערכה הפרובוקטיבית שמא המסורת הקיסרית הסינית, אשר הבטיחה שליטה יציבה למדי על אוכלוסייה אדירה לאורך מאות רבות של שנים, יכולה לשמש בסיס לצמיחת אלטרנטיבה לדגם הפוליטי המערבי (דמוקרטיה רב-מפלגתית), אשר חסידיו - בדיוק כמו חסידי המשטר הקיסרי הסיני לדורותיהם - מתקשים להבחין בקיומן של אלטרנטיבות משמעותיות להתנהלותם.
ספר בעריכה: "לידתה של הקיסרות: בחינה מחדש של שושלת צ'ין"
פינס הוא עורכו הראשי של הספר (לצד גדעון שלח, לותר פון פלקנהאוזן ורובין ייטס) שעוסק בשושלת הקיסרות הראשונה, שושלת צ'ין (221-207 לפנה"ס). הספר זהו תוצאה של הסדנא שנערכה בדצמבר 2008 במכון ללימודים מתקדמים, בירושלים. הספר כולל 9 מאמרים הבוחנים את הסוגיות של התגבשות ממלכת צ'ין לפני התקופה הקיסרית, וכן דפוסי פועלה של צ'ין האימפריאלית. המאמרים הם פרי עטם של חוקרים מארצות הברית, גרמניה, ישראל, סין (סין העממית וטייוואן) וקנדה. פינס תרם לספר את המבוא הכללי, המציג גישה חדשנית לגבי מסלול התפתחותה של מדינת צ'ין; מבוא נוסף הדן בסוגיית תדמיתה ההיסטורית של צ'ין, וכן מאמר הבוחן את הקיסר הראשון של צ'ין (המוכר בעולם בזכות תגלית חיילי הטרקוטה בקבר שלו, ליד סִי-אָן המודרנית) כדמות "משיחית" וכמעצב דמות חדשה של שליט עליון. הספר פורסם בשנת 2014 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי, כחלק מהמחקרים "גבולות חדשים בחקר ההיסטוריה הסינית". גרסתו הדיגיטלית נגישה בחינם לקוראים דרך אתר האוניברסיטה של קליפורניה.
מחקרים נוספים
תחומים נוספים בהם פינס עסק במחקריו: היסטוריוגרפיה סינית עתיקה, בעיקר בחינת אמינות המקורות והדרכים בהן יש לנקוט על מנת לבחון אותם. מאמריו האחרים עסקו גם בדת הסינית הקדומה ובבלשנות הסינית
כן תרגם וביאר מספר יצירות שהתגלו לאחרונה בחפירות הארכאולוגיות ושלא היו ידועות עד כה לחוקרים; בהן יצירות כגון "ר'וֹנְג-צֶ'נְג-שְׁה"', "דְזְה-גָאוֹ"
כן עסק בהיסטוריה הפוליטית של מדינת צ'ין מתקופת המדינות הלוחמות, בגיבוש הזהויות האתניות בסין
לאחרונה פונה למחקר אודות קשרים בין המדינה לחברה בסין הקדומה.
מחקריו העכשויים
פינס עורך עתה מחקר מקיף על "הספר של שליט שאנג" - אחת מיצירות מרכזיות מתקופת "מאה אסכולות", אשר חוברה בין המאות ה-4 וה-3 לפנה"ס ואשר מיוחסת למדינאי בכיר ממדינת צ'ין, שאנג יאנג. המחקר צפוי להסתיים בתרגום חדש של היצירה לאנגלית ובבחינה של אופייה, התיארוך שלה, וכן התכנים שלה - זאת לאור הממצאים האפיגרפיים ממדינת צ'ין שהתגלו בעשורים האחרונים בחפירות הארכאולוגיות.
במקביל פינס עובד על חקר יצירה נוספת שהתגלתה לאחרונה ושייכת לאוסף הטקסטים של פיסות הבמבוק של צִ'ינְגְחְווָה. היצירה ששמה "סִי-ניֶין" היא היצירה ההיסטורית המשמעותית ביותר שהתגלתה מחדש לאחר למעלה מאלפיים שנה, והיא שופכת אור חדש הן על ההיסטוריה הסינית במאות 5-11 לפנה"ס והן על אופייה המורכבת של ההיסטוריוגרפיה הסינית העתיקה. בעבור פינס עבודה על טקסט זה היא גם אפשרות לחזור לעיסוק ב"דזוֹ ג'וּאָן" שממנה החלה הקריירה האקדמית שלו. המחקר גם מאפשר לו להציע דפוסים חדשים של בחינת האמינות של היצירות ההיסטוריות הסיניות.
קישורים חיצוניים
מאמרים באנגלית ובסינית נגישים ברובם דרך אתר של יורי פינס (בסה"כ כתב למעלה מ-60 מאמרים בכתבי עת ואוספים אקדמיים.)
מארי קלייר בלייס
מארי קלייר בלייס (באנגלית: Marie-Claire Blais; נולדה ב־5 באוקטובר 1939) היא סופרת, משוררת ומחזאית קנדית - צרפתית שכתבה בעיקר על נושאים שנויים במחלוקת כמו דיכוי מעמד הפועלים, מערכות יחסים הומוסקסואליות וזהות לאומית. בלייס זכתה בפרסים רבים, ובין היתר היא אחת מהסופרות הקנדיות היחידות שקיבלו ארבעה פרסי ספרות מטעם המושל הכללי (1969, 1979, 1996, 2008), ודוברת הצרפתית הראשונה והיחידה שזכתה בפרס מאט כהן מטעם קרן הסופרים בקנדה בשנת 2006.
קורות חייה
מארי קלייר בלייס נולדה בשכונה בשם לימילו (Limoilou) שבקוויבק, קנדה, להוריה פרננדו וורוניקה נוטין בלייס. בלייס החלה לכתוב בגיל עשר, דבר שעורר התנגדות בביתה כמו גם בבית הספר בו למדה - שהיה מנזר קתולי. בלייס למדה עד גיל 15, אז עזבה את בית הספר כדי לעזור לפרנס את משפחתה לבקשת הוריה, משום שהייתה המבוגרת מבין חמשת אחיה. היא עבדה בתור סטנוגרפית אצל מעסיקים שונים, אך המשיכה לכתוב בלילות בבית הוריה - אותו עזבה בהגיעה לגיל 18. בגיל 18 שכרה דירה משל עצמה בקוויבק ולמדה ספרות צרפתית באוניברסיטת לבל, שם הכירה את הכומר ז'ורז 'אנרי לבסק (Georges-Henri Lévesque) שהתרשם מהסיפורים המוקדמים שכתבה, ודחק בה להמשיך ולכתוב. בגיל 20, בשנת 1959, פרסמה בלייס את הרומן הראשון שלה: "החיה היפה" (La belle bête). כשנה לאחר מכן, בשנת 1960 פרסמה בלייס את הרומן השני שלה: "ראש לבן" (Tête blanche), קיבלה מלגה מטעם המועצה לאומנויות של קנדה, וגרה בפריז במשך שנתיים, שם המשיכה את לימודיה ולמדה ספרות וקולנוע.
בשנת 1963, בתמיכתו של המבקר האמריקאי אדמונד וילסון (Edmund Wilson) זכתה בלייס במלגת גוגנהיים, דבר שאפשר לה לעבור לקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שם גרה וכתבה במשך כמה שנים. לאחר מכן, עברה בלייס לוולפליט שבמסצ'וסטס כדי לגור יחד עם חברתה מרי מייגס שפגשה בקיימברידג', אליה התלוותה גם בת זוגה. בשנת 1971, בעקבות מלחמת וייטנאם, עזבה בלייס את קיימברידג' וחילקה את זמנה בין מונטריאול לפריז, שם חקרה מערכות יחסים הומוסקסואליות כתחום ספרותי. כיום, שוהה בלייס בעיקר בקוויבק, בבקינגהמשייר שבאנגליה, ובאיי הקיז שבפלורידה.
פעילותה המקצועית
את הרומן הראשון שכתבה, החיה היפה (La belle bête,1959), פרסמה בלייס בגיל עשרים, רומן שמבקרים רבים טענו כי אינו מוסרי. למרות זאת, בעזרת אמונתו ותמיכתו של לבסק בה כסופרת, התפרסם הרומן ברחבי קנדה. ב-1960 פרסמה בלייס את הרומן השני שלה, ראש לבן (1960,Tête blanche). שני הרומנים הראשונים שכתבה שיקפו את הסגנון של בלייס, ושמו במרכז את דיכוי מעמד הפועלים – נושא שהיווה חלק משמעותי משנות חייה המוקדמות.
יצירות נוספות
Les voyageurs sacrés(1966)
בית הקברות היהודי במרקש
בית הקברות היהודי במרקש (לפי המסורת נוסד בשנת 1537) נחשב לאחר מבתי הקברות היהודיים הגדולים במרוקו. בשל חשיבותו ההיסטורית וקברי הצדיקים המצויים בו, המקום מושך אליו תיירים רבים.
רקע: הקהילה היהודית במרקש
ב-1136, עלי, בנו של יוסף בן תאשפין שייסד את העיר, אסר על היהודים להתיישב במרקש, אך ידוע שהזמין רופאים יהודים לשרת בחצרו, ובכך יצר גרעין של עדה יהודית. בתקופת שלטון אל-מוואחידון נחרבה הקהילה היהודית. לאחר גירוש קנ"א הגיע רבי אפרים אנקווה, למרקש על מנת לבדוק את האפשרות להתיישב בה, הוא תיאר בספרו קהילה מאורגנת הקיימת במקום. לאחר גירוש ספרד הגיעו למרקש יהודים רבים ובעיר פעלו שושלות רבות של רבנים ממשפחות אלה, בהן: בן עטר, פינטו ואזולאי. ב-1523 כבשו השריפים מבני סעד את מרקש, ובימי השריפים עלה מעמדה של מרקש, שנהייתה לראשונה לבירת הארץ במקום פס, ובכך משכה אליה יהודים רבים. משנים אלה ידועים שני אישים חשובים במרקש, רבי משה אלפלס - דרשן ומחבר, ורבי אברהם בן ראובן אזולאי, מו"ל ומגיה ספרים, שיצא ממרוקו לרכוש תכשיטים עבור המלך. בשנת ה'שפ"ב (1622) מושלמת בניית המלאח של מרקש ליד ארמון המלך.
החל מהמאה ה-18 ניכרת התפתחות בחיי היהדות במרקש, בין השאר בכך שישיבותיה, שהצטיינו בעיון התלמוד, משכו אליה תלמידים רבים ממקומות שונים, וחכמיה הותירו יצירה תורנית ענפה. מהרבנים הבולטים והיוצרים שפעלו אז נמנים: רבי שלמה עמאר - כיהן כראש ישיבה וכרבה של העיר ובלט כפוסק הלכה חשוב, רבי אברהם אזולאי - כיהן כרב העיר ועמד בראשות ישיבה במרקש, ואף עמד בראשות בית מדרש לקבלה, אליו הגיעו ללמוד רבנים מקצוות מרוקו ומהם רבי אברהם אבן מוסה ורבי יעקב מראג'י ורבי שלום בוזגלו. האחרון מחבר הפירוש "מקדש מלך", התפרסם בעיקר הודות לתפקידים הרבניים בהם כיהן בארצות אירופה. כן ידועים הרבנים: מרדכי עטייא, אברהם פינטו, משה רוזליו ואלעזר הלוי - שהיו מורים לתלמוד בישיבות בעיר, וחיברו פרשנות נרחבת לתלמוד.
בית הקברות
בית הקברות היהודי במרקש, הנקרא גם "בית מועד לכל חי", או "מערה" (כינוי למקום קבורה במרוקאית יהודית), נוסד, לפי המסורת, בשנת ה'רצ"ז (1537) כמופיע בשער (ראו תמונה). הוא מבתי הקברות היהודיים הגדולים במדינה ומשתרע על פני שטח של כ-58 דונם. בית הקברות מוקף חומה וממוקם מזרחית למלאח של מרקש. בצפונו ארמון בהיה ובמערבו, מעבר לחומה, נמצא בית הקברות (המוסלמי) באב ג'מאט.
לפי הערכות, קבורים במקום למעלה מ-20,000 קברים. קברי הכוהנים שנצבעו בכחול ממוקמים ליד פתחו, על מנת לאפשר לקרובים הכוהנים לבקר בהם (ראו תמונה), בהתאם להלכה האוסרת כניסת כוהנים לתחום הקברים. ישנן גם חלקות נפרשות לנשים, גברים וילדים.
המקום מתוחזק על ידי הקהילה היהודית ובאמצעות שומר הנמצא במקום 24 שעות ביממה.
בית הקברות הפך לאתר תיירות אליו מגיעים אלפי יהודים מכל רחבי העולם, בעיקר אלו בעלי מוצא מרוקאי.
קברי הצדיקים וקברים מיוחדים
המקום מיוחד במאות קברי הרבנים והצדיקים הקבורים בו שחלקם מהווים מקום תפילה למבקרים במקום. בבית הקברות ישנם כמה מבני מאוזוליאום שנבנו מעל כמה קברי רבנים מפורסמים ואישים חשובים, כמו הרב אברהם אזולאי והרב דוד חזן הקבורים באוהל אחד, ורבי יצחק דלויה (ראו תמונה), ונשיא ועד הקהילה מר חנניה קדוש (ראו תמונה). בין הרבנים הנסופים הקבורים במקום: רבי שלמה עמאר (ראו תמונה), רבי אברהם פינטו, רבי חנניה הכהן, רבי שלמה בן תאמצות, רבי אברהם בן עטר ורבים אחרים.
שי באב"ד
שי באב"ד (נולד בשנת 1976) הוא כלכלן ומנהל ישראלי. מכהן כמנכ"ל קבוצת שטראוס מאז דצמבר 2022. בעבר כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומנכ"ל צים ישראל.
ביוגרפיה
באב"ד נולד וגדל בהרצליה ליהושע, מהנדס אווירונאוטיקה ומבכירי פרויקט הלביא, ולנורית, מורה. בנעוריו למד במדרשית נעם שבפרדס חנה ובישיבת הר עציון. בצה"ל החל את שירותו בחטיבת הצנחנים משם עבר ליחידה 504 של חיל המודיעין והשתחרר מהצבא בדרגת סגן. שירת במילואים בפלגת הלוחמים של שייטת 13. הוא משרת כמפקד גדוד חי"ר קל 7490 בחטיבה 474 בדרגת סגן-אלוף, הגדוד בפיקודו נבחר לאחת מיחידות המילואים המצטיינות בצה"ל על-ידי נשיא המדינה ב-2021.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני בכלכלה ומימון מטעם בית הספר לכלכלה של לונדון. בנוסף על כך, חבר ברשת עמיתי מעוז, וסיים קורס למנהלים בכירים באוניברסיטת הרווארד.
במקביל ללימודי התואר השני, עבד באב"ד כאנליסט בקרן אייפקס הלונדונית. לאחר שהשלים את התואר השני ושב לישראל, החל לעבוד בחברת צים, ומונה לכהן בראש אגף תקציבים וכלכלה. ב-2007 מונה לכהן כמנכ"ל אזור ישראל והמזרח הקרוב. כן כיהן כעוזר בכיר למנכ"ל ונשיא צים העולמית, וכמנהל תוכנית ההתייעלות של החברה.
מילא תפקידים בכמה גופים סטטוטוריים, ביניהם, סגן נשיא לשכת הספנות הישראלית, דירקטור אוברסיז קומרס בע"מ ויו"ר דירקטוריון קרן ההשתלמות להנדסאים וטכנאים במינוי שר האוצר.
בין השנים 2013–2014 כיהן באב"ד כמנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. במסגרת תפקידו הוא קידם את הסדרת שוק התקשרות המסחרית, קביעת כללים והנחיות לפעילותם של בעלי הזיכיון בטלוויזיה וברדיו ובקרה על ביצועיהם. בדצמבר 2014 עזב את התפקיד כדי להצטרף למפלגת כולנו בראשות משה כחלון.
בשנת 2010 הצהיר באב"ד כי יעדו העיקרי הוא להשתלב בתפקיד מקצועי במגזר הציבורי: במאי 2015 עם כניסתו של משה כחלון לתפקיד שר האוצר מונה באב"ד לתפקיד מנכ"ל משרד האוצר הצעיר ביותר, והחליף את יעל אנדורן.
באב"ד הוצב במקום ה-11 ברשימת כולנו בראשות משה כחלון לכנסת העשרים, ולא נכנס לכנסת לאחר שכולנו זכתה ל-10 מנדטים בלבד. בהמשך, בעקבות מינויו למנכ"ל האוצר, התפטר ב-9 ביוני 2015 ממקומו ברשימת כולנו לכנסת. לצד תפקיד מנכ"ל האוצר, כיהן באב"ד כיו"ר הוועדה המחוזית לתכנון ובניה מחוז מרכז.
במאי 2020 הודיע באב"ד כי ב-4 ביוני יפרוש מתפקידו בהנהלת האוצר. זאת, ברקע כינון הממשלה ה-35. לאחר פרישתו ממשרד האוצר, מונה למנכ"ל ריבוע כחול אך פרש מהתפקיד לאחר כחצי שנה בלבד.
באב"ד מתגורר בהוד השרון, הוא נשוי לשני ואב לשלוש בנות.
תחומי פעילות והשפעה
באב"ד, שכהונתו כמנכ"ל משרד האוצר היא הארוכה ביותר מאז 1975 עת כיהן אברהם אגמון, הוביל את הדרג המקצועי במשרד האוצר במהלך 5 שנות תקציב והעביר 3 תקציבים וחוקי הסדרים. ב-2018 גם שימש כארבעה חודשים כממלא מקום הממונה על השכר באוצר וניהל משאים ומתנים בסכסוכי עבודה רבים בניהם: ברשות המיסים, משרד החוץ, הסתדרות המורים, חברת חשמל, בנמלים ועוד. במהלך כהונתו שלוש סוכנויות דירוג האשראי הבינלאומית העלו את דירוג האשראי של ישראל לרמתו הגבוה מעולם. כמנכ"ל הוביל את מדיניות משרד האוצר במשבר הקורונה ומנע סגירה מלאה של המשק.
במסגרת תפקידו הוביל שורה של רפורמות ומהלכים וביניהם: הרפורמה במשק החשמל וחברת חשמל, הרפורמה במכללות הטכנולוגיות שתכפיל את תקציב המכללות ותציב יעדים לאומיים, הרפורמה לניידות בבנקים, הרפורמה במשק החלב, חוק פנסיה לעצמאיים, חוק קק"ל אשר הבטיח את העברת כספי תגמולים עבור מכירת קרקעות לקופת המדינה, הובלת תוכנית "נטו משפחה" הכוללת הטבות במיסוי למשפחות עובדות, הובלת מסקנות ועדת שטרום להגברת התחרות במגזר הפיננסי, הובלת הוועדה שאישרה את ייצוא הקנאביס הרפואי, הובלת "הסכם כחלון-יעלון" הכולל מתווה חמש-שנתי של תקציב הביטחון (2016-2020), ועדת שכר חיילים - שהוסיפה 50 אחוז לשכר כלל החיילים בצבא, ועדת אג"ח מיועדות, ועדת חוק עידוד השקעות הון לתעשיית עתירת המידע, הוועדה לצמצום ההימורים, הוועדה לקידום התעשייה ועוד.
TRXYE
TRXYE הוא המיני-אלבום השלישי של הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון. המיני-אלבום יצא לאור ב-15 באוגוסט 2014, על ידי חברת התקליטים EMI אוסטרליה. מיני-אלבום זה היה הראשון של סיון אשר יצא בחסות חברת תקליטים ולא באופן עצמאי.
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי טאט טונג, סלאמס ואלכס ג'יי אל הייוו. המיני-אלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון הפופ, האלקטרוני והדרים פופ. אולמיוזיק סקרו את המיני-אלבום בחיוב, והעניקו לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
סינגלים
"The Fault in Our Stars" יצא לאור ב-5 במאי 2013, במטרה לגייס כסף עבור "בית החולים של הנסיכה מרגרט", שבפרת', אוסטרליה. השיר זכה להצלחה רבה והוחלט כי גרסה מעודכנת של השיר תתווסף למיני-אלבום. הגרסה המעודכנת יצאה לאור ב-13 ביוני 2014.
השיר "Happy Little Pill", יצא לאור ב-25 ביולי 2014, כסינגל הראשון והיחידי מתוך המיני-אלבום. הוא תיפקד כסינגל בכרותו של סיון, ואף התברג במקום ה-92 במצעד הבילבורד הוט 100.
הצלחה מסחרית
באוסטרליה מכירותיו של המיני-אלבום נוכסו עבור השיר "Happy Little Pill", מה שגרם לעלייתו הדרסטית במצעד המוזיקה האוסטרלי ממקום 34 למקום 10.
יהיה טוב סלומוניקו
יהיה טוב סלומוניקו הוא סרט דרמה-קומי ישראלי מז'אנר סרטי הבורקס, שיצא בשנת 1975 בכיכובו של ראובן בר יותם. סרט המשך לסרט "סלומוניקו", שהיה הצלחה קופתית גדולה ומכר 690,000 כרטיסים בבתי-הקולנוע בישראל. הסרט "יהיה טוב סלומוניקו", הצליח גם הוא, ומכר 549,000 כרטיסים. במאי הסרט הוא אלפרד שטיינהרדט.
עלילה
סלומוניקו קרקסטיקה, סלוניקאי, יוצא לגמלאות מעבודתו בנמל. מאחר שאשתו מתה, בני משפחתו מנסים לשכנע אותו לעזוב את ביתו ולעבור לבית אבות, על מנת שיוכלו למכור את הבית ולחלק ביניהם את הכסף.
יער טויטובורג
יער טויטובורג (בגרמנית: Teutoburger Wald), שעד לסוף המאה ה-17 כונה רכס אוזנינג (Osning), הוא רכס מיוער של הרים נמוכים וגבעות, הממוקם בשטחן של מדינות סקסוניה תחתית ונורדריין וסטפאליה, גרמניה. על פי ההערכה המקובלת, בשנת 9 לספירה, התרחש באזור זה אחד הקרבות החשובים בתולדות גיבוש וקביעת גבולות האימפריה הרומית, הוא קרב יער טויטובורג.
גאוגרפיה
אזור הגבעות של יער טויטובורג מהווה חלק מרמת הוזר התחתי במחוז אוסנברוק. הוא משתרע מכיוון צפון מערב לאורך של כ-105 קילומטרים דרך העיר בילפלד שבמחוז ליפה ועד לסביבת העיר דטמולד בחלקו הדרום מזרחי. אזור הגבעות הוא תוצר של קמט גאולוגי של סוף עידן המזוזואיקון לפני 65-70 מיליון שנה, המתמשך לכיוון המישור הצפון גרמני. בתקופה זו בערך היה האזור מכוסה כולו בים רדוד כאשר תנועת הקרקע מכיוון צפון נדחפה דרומה, ובדרכה יצרה את תצורת הנוף הגאולוגי הנוכחי. נוף הגבעות עוצב באופן סופי כתוצאה מכוחות השחיקה של עידן הקרח.
חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות
חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות מסדיר את העיסוק במקצועות הרפואה המשלימה והפרא-רפואית בישראל. החוק נחקק בשנת 2008 ותוקן בשנים 2010, 2012.
רקע
בשנת 1988 הקימה שרת הבריאות שושנה ארבלי-אלמוזלינו, את ועדת אלון על מנת להסדיר את העיסוק ברפואה משלימה בישראל. הוועדה המליצה להתיר ביצע טיפולים למי שמבקש זאת מרצונו החופשי; להגדיר את הפעולות המותרות לרופאים קונבנציונליים; ולבטל את האיסור לעסוק ברפואה למי שאינו בעל רישיון לכך.
דו"ח מבקר המדינה משנת 1995 קבע כי הפעולות שנקט משרד הבריאות ליישום המלצות הוועדה אינן מספקות. מבקר המדינה הציע כי משרד הבריאות יפעל לשינוי החוק.
יער טויטובורג
שמורת טבע
שטחו הכולל של היער הוא כ-4,000 קמ"ר וכמעט כולו מוכרז כשמורת טבע. בשטחו של היער זורמים שלושה נהרות עיקריים ובנוסף אליהם מספר נחלי משנה ועשרות פלגים. אזור הרכסים של יער טויטובורג מיושב בדלילות. טירות ניבנו בדרך כלל בראשי הגבעות וקיימו קשר עם הכפרים שבעמקים. בתחומי היער נמצאים שני אתרים הקשורים בקשר עמוק להיסטוריה ולתרבות הגרמנית. אנדרטת הרמן לזכר ניצחונם של השבטים הגרמאנים על רומא ואתר הטבע אקסטרנשטיינה הקשור למיסטיקה הקדומה של היווצרות העם הגרמני.
חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות
הצעת החוק
הצעת החוק הועלה בכנסת השבע עשרה ואושרה בקריאה ראשונה. את ההצעה יזמו חברי הכנסת אריה אלדד, אחמד טיבי, וחיים אמסלם.
מטרתו, כפי שהוצהר בו, היא "להסדיר את העיסוק במקצועות הבריאות כדי להבטיח רמה מקצועית הולמת של העוסקים בהם ולהגן על בריאות הציבור." לשם כך הוא עוסק בתנאים לקבלת תעודה במקצוע בריאות, הכשרה מעשית, בחינות ומומחיות, חובות אמון ואתיקה מקצועית ופיקוח על בעלי תעודות במקצועות הבריאות.
הצעת החוק מייחדת את התארים: מרפא בעיסוק, פיזיותרפיסט, קלינאי תקשורת ותזונאי/דיאטן רק למי שהוא בעל תעודה של אחד ממקצועות הבריאות האלה. מי שאינו בעל תעודה לא רשאי להציג עצמו כעוסק באותו מקצוע בריאות. הצעת החוק קובעת את הדרישות לקבלת תעודה בכל אחד מן המקצועות וקובעת כללי אתיקה, כללים מקצועיים והוראות משמעת לבעלי התעודות. עוד קובעת ההצעה כי טיפולים בתחומי מקצועות הבריאות יינתנו רק על ידי בעלי תעודות שינפיק משרד הבריאות.
הוועדה קבעה הוראות מעבר לגבי מי שעסקו במקצועות ערב תחילתו של החוק.
תיקון לחוק
תיקון להצעת החוק הועלה בכנסת השמונה עשרה על ידי חברי הכנסת אברהים צרצור, טלב א-סאנע, עבאס זכור, אחמד טיבי.
התיקון הסדיר מקצועות בריאות נוספים: קרימינולוגיה קלינית, פודיאטריה, פודיאטריה ניתוחית וכירופרקטיקה.
החוק אוסר על בעל תעודה במקצוע בריאות לכנות עצמו בתואר "דוקטור" אלא אם ציין את המקצוע שבו ניתן לו התואר בהתאם להוראות שקבע השר, כדי למנוע מהציבור לטעות ולחשוב כי האדם המטפל בהם והמציג עצמו כדוקטור הוא רופא בעל תואר דוקטור ברפואה.
תיקון נוסף הוגש מספר פעמים כהצעת חוק פרטית (מטעם חברי כנסת שונים) להסדרת מקצוע הטיפול באמצעות אומנויות שהיה אמור להיכלל בחוק המקורי. אולם, בעת חקיקת החוק העיקרי ב 2008, דרש משרד הבריאות שמקצוע הטיפול באמצעות אומנויות יעבור אקדמיזציה לדרגת תואר שני כתנאי להכללתו בחוק זה. בעקבות כך, ב-2010 המועצה להשכלה גבוהה גיבשה מתווה לתואר שני בתחום שהוביל להבשלת התנאים להכללת המקצוע בחוק. כתוצאה מכך, ב 29/12/2021 עברה הצעת החוק קריאה טרומית בתמיכת משרד הבריאות וחברות כנסת מהקואליציה והאופוזיציה ללא הסתייגויות.
מקצועות הבריאות
מקצועות הבריאות על פי החוק:
סיפורת אימה
סיפורת אימה היא סוגה של ספרות ספקולטיבית שנועדה להבהיל, להפחיד או להגעיל. היסטוריון הספרות ג'יי. איי. קודון הגדיר את סיפורת האימה כ"יצירה בדיונית בפרוזה באורך משתנה... אשר מזעזע, או אפילו מפחיד את הקורא, או אולי מעורר תחושת דחייה או תיעוב". האימה מכוונת ליצור אווירה מבהילה ומפחידה עבור הקורא. האימה מחולקת לרוב לתת-סוגות של אימה פסיכולוגית ואימה על-טבעית. לעיתים קרובות ניתן לפרש את האיום המרכזי של יצירות מסיפרות האימה כמטפורה לפחדים גדולים יותר של חברה. מאפיינים נפוצים כוללים רוחות רפאים, שדים, ערפדים, אנשי זאב, ע'ולים, השטן, מכשפות, מפלצות, חוצנים, עולמות דיסטופיים ופוסט-אפוקליפטיים, רוצחים סדרתיים, קניבליזם, פסיכופתים, כתות, כישופים שחורים, שטניזם, גור ועינויים.
גיבורים בדיוניים מצאו עצמם במצבי אימה מתחילת ימי הספרות. מיתוסים ואגדות רבים מציגים מצבים ודמויות שנוכסו לאחר מכן לספרות האימה. הסופרים הראשונים שכתבו בסוגה זו המכונים "סופרים גותים". הרומן של הוראס וולפול משנת 1765, "טירת אוטרנטו", נחשב לנקודת מפנה בשורשי ספרות האימה, כשהפך סיפורי זוועות לספרות מקובלת. סופרים במאה ה-19, כברם סטוקר יוצרו של הערפד דרקולה, ומרי וולסטונקרפט שלי יוצרתו של פרנקנשטיין (הנחשב אף ליצירת מדע בדיוני מוקדמת), המשיכו להעמיד את עמודי התווך עליהם תקום סוגת האימה בהמשך.
כחלוצי ספרות האימה המודרנית נחשבים א.ת.א. הופמן, ואבי הספרות הבלשית, הסופר והמשורר אדגר אלן פו, שיצר שילוב מעניין בסוגה זו של סיפורים בלשיים עם סיפורי אימה - שפעלו במאה ה-19. לדוגמה סיפורו של אדגר אלן פו, "הרציחות ברחוב מורג'". הסיפור הקצר "כפת הקוף" אשר נכתב על ידי הסופר האנגלי ו. ו. ג'ייקובס (W. W. Jacobs), בשנת 1902 כחלק מקובץ "The Lady of the Barge" הוא אחד מסיפורי האימה המוקדמים הנודעים והמשפיעים ביותר. כן ידוע הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט שפעל בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסופר בן זמננו הידוע ביותר בסוגה זאת הוא האמריקאי סטיבן קינג. סופר בן זמננו המשלב ספרות אימה עם ספרות בלשית הוא הסופר היהודי-אמריקאי איירה לוין, מחבר "תינוקה של רוזמרי".