cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
BBC Sessions
BBC Sessions הוא אלבום אוסף ואלבום ההופעה של להקת הרוק הבריטית לד זפלין שהופק עבור ה-BBC ויצא לאור בנובמבר 1997. האלבום יצא לאור לאחר שבע שנים בהן הלהקה לא הפיצה אף חומר, על אף הבקשות החוזרות והנשנות מצד המעריצים.
הדיסק הראשון מכיל חומר מהסשנים של הבי בי סי מ-1969; הדיסק השני מכיל את רוב ההופעה שנערכה בתיאטרון פריז ב-1 באפריל 1971; הדיסק השלישי מכיל ראיונות נדירים מ-1969, 1976, 1977 ו-1990.
חומר רב מהאלבום הופץ באופן לא רשמי לפני ההוצאה לאור על ידי הלהקה. למרות שהאלבום התקבל בחיוב אצל רוב מבקרי המוזיקה, ביקורת נמתחה על כך שחלק מהשירים נערכו.
קרדיטים
לד זפלין משתתפים נוספים
בנבן
בנבן או בן בן היא האתר במיתוס הבריאה של המיתולוגיה מצרית הקדומה שעליו נוצר האל אתום מתוך נו - תהום המים החשוכה ששררה לפני היווצרות הזמן. מתוך החושך יצר האל אתום את עצמו בעזרת שימוש במחשבותיו ובכוח רצונו, כשהוא מופיע לפי אחת הגרסאות על הגבעה שנקראה בנבן. לפי גרסה אחרת הפציע האל מתוך פרח החבצלת שבראש הגבעה. ישנן גרסאות בהן מזוהה האל אתום עם הגבעה.
המצרים זיהו את הגבעה עם אתר בעיר און, אשר נחשב מקום משכנו של האל. באתר זה נבנה מקדש לאל אתום (אל השמש בתקופה הקדומה), ובו הייתה ממוקמת אבן בצורת פרמידה שנקראה אבן בנבן, והיוותה מקור השראה לבניית צורת הפרמידה בראש אובליסקים ולאבן הרישא שבראש הפרמידות.
תחנת לדוגה
תחנת לדוגה, היא תחנת הרכבת החדשה והמודרנית ביותר בסנקט פטרבורג, רוסיה, שנפתחה בשנת 2003. זוהי התחנה העיקרית היחידה בעיר, 4 האחרות הן תחנות מסוף. היא משמשת רכבות לצפון כאשר רכבות ממזרח עברו בעבר בתחנת רכבת מוסקבה, כמו גם כמה קווים בתחנת פינלנד, תחנת ויטבסק והתחנה הבלטית. כמה רכבות שמקורן במוסקבה שנוסעות לערים אחרות דרך סנקט פטרבורג משתמשות גם בתחנה.
היסטוריה
תוכניות בנייה ראשוניות הוקמו בסוף שנות השמונים של המאה העשרים שנועדו להחליף את תחנת ורשה, אך הפרויקט נגנז. בניית התחנה החלה בשנת 2001 והושלמה בשנת 2003. התחנה החדשה, שתוכננה על ידי האדריכל ניקיטה ייבין, היא מהגדולות ברוסיה עם קיבולת של עד 50 רכבות נוסעים ו־26 רכבות למרחקים ארוכים המאכלסות 4,500 נוסעים בשעה.
התחנה נבנתה בעלות של תשעה מיליארדים רובל (כ־300 מיליון דולרים), התחנה נפתחה 2003 לקראת חגיגות 300 שנת לייסודה של העיר. נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נכח בפתיחת התחנה החדשה של עיר הולדתו.
אסעיד בלכלאם
אסעיד בלכלאם (בערבית: إسعيد بلكلام; נולד ב-1 בינואר 1989) הוא כדורגלן אלג'ירי המשחק בקבילייה בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
בלכלאם התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבילייה ובשנת עלה לקבוצה הבוגרת. ב-18 ביולי 2010 הבקיע את שער הניצחון עבור קבוצתו נגד איסמעילי.
ביוני חתם בגרנדה הספרדית ל-5 שנים, אליה עבר בחינם לאחר שהחוזה שלו בקבילייה הסתיים. ב-12 באוגוסט 2013 הושאל לווטפורד עד לסיום העונה עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בתום העונה. ב-28 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בווטפורד בניצחון 0–2 נגד בורנמות'. ביוני ווטפורד מימשה את הזכות ורכשה את כרטיס השחקן שלו.
במהלך הקיץ הושאל לטרבזונספור. ב-19 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–3 נגד מרסין אידמניורדו שהיה גם שער הבכורה שלו בקבוצה אירופית. בתום העונה חזר לווטפורד שעלתה לפרמייר ליג וכעבור חודש הושאל לטרבזונספור מליגת העל הטורקית עד לסיום העונה.
ב-6 בספטמבר 2016 חתם באורליאן עד סיום העונה.
את עונת התחיל כשחקן חופשי ובינואר 2018 חזר לקבילייה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, בלכלאם שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אלג'יריה. בשנת זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד  אך לא שותף בו. ב-9 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2013. ב-31 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד. בלכלאם נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014 והיה שותף להעפלה שלה לשמינית הגמר.
אחמד נור-אלהי
אחמד נור-אלהי (בפרסית: احمد نورالهی; נולד ב-1 בפברואר 1993) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקשר בשבאב אל-אהלי דובאי ובנבחרת איראן.
קריירת מועדונים
כשהיה בן 16, נור-אלהי הצטרף לאקדמיית הנוער של פואד יזד. כשנתיים לאחר מכן, הוא קודם לקבוצה הבוגרת של מועדון כדורגל זה. במהלך שלוש שנותיו בקבוצה, הוא עזר לפואד יזד להישאר בליגת המשנה האיראנית.
ב-13 ביוני 2014, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בפרספוליס. הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה בליגת העל האיראנית במחזור השני של עונת 15–2014 מול פולאד. בחלון העברות של ינואר 2017, הוא הושאל לטרקטור עד לתום העונה.
קריירה בינלאומית
באוקטובר 2018, נור-אלהי זומן למחנה האימונים של הנבחרת האיראנית בטהראן על ידי המאמן באותה התקופה, קרלוס קיירוש. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-15 בנובמבר 2018 במשחק מול נבחרת טרינידד וטובגו. שערו הראשון הגיע ב-10 באוקטובר 2019, כשכבש את השער הראשון בניצחון הבית המוחץ 0–14 על נבחרת קמבודיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר מונדיאל 2022.
הרפתקאות רוקטיר
הרפתקאות רוקטיר (באנגלית: The Rocketeer) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 1991, בבימויו של ג'ו ג'ונסטון ובכיכובם של בילי קמפל וג'ניפר קונלי, אשר מבוסס על דמות שנוצרה על ידי דייב סטיוונס.
בהשראת הסרט הופק משחק וידאו וסדרת טלוויזיה בהנפשה ממוחשבת לילדים בשם "רוקטיר", כאשר הדמות הראשית היא נינתו של קליף סיקורד, הדמות הראשית של הסרט. לסרט צפוי לצאת המשך בשם "The Return of the Rocketeer", אשר יעלה בדיסני+.
תקציר העלילה
חברתו של קליף היא שחקנית מתחילה בשם ג'ני בלייק (ג'ניפר קונלי), שלוהקה לתפקיד שולי בסרטו הבא של סינקלייר, אבל מערכת היחסים בינה לבין קליף עולה על שרטון לאחר שהיא מגלה שהוא הסתיר לה את התקרית עם מטוסו. כשהוא בא לסט של סרטה החדש כדי לספר לה על תרמיל הריחוף שמצא, סינקלייר במקרה שומע את שיחתם, ולאחר מכן מזמין את ג'ני לארוחת ערב. למחרת, במופע האוויר המקומי, קליף משתמש לראשונה בתרמיל הריחוף ביחד עם הקסדה המיוחדת שתוכננה על ידי פיבי כדי להציל את ידידו מלקולם, שהטיס כשהוא שיכור את מטוסו וכמעט התרסק איתו להמון, ולאחר מכן מצליח לברוח מפני הפושעים של ולנטיין שצופים בו באירוע. סיקורד הופך לסנסציה תקשורתית מבלי שאף אחד יודע את זהותו האמיתית והעיתונות המקומית מדביקה לו את הכינוי "הרוקטיר", אך מושך את תשומת ליבו של סינקלייר מצד אחד ושל האף בי איי מצד שני, שמתחילים לחפש אחריו.
סינקלייר שולח את לותר לבית של קליף ופיבי כדי להשיג מהם את תרמיל הריחוף. סוכני האף בי איי מגיעים גם הם אבל קליף ופיבי מצליחים לברוח ואחריהם מצליח לותר לברוח גם הוא לאחר שהוא גונב את התוכניות של הטיל ששורטטו על ידי פיבי. הם בורחים לדיינר המקומי של שדה התעופה, אך נלכדים שם על ידי אנשיו של ולנטיין, שמספרים להם על ארוחת הערב של ג'ני ושל סינקלייר, ועל המעורבות של השחקן בהשגת התרמיל. קליף וחבריו מצליחים להתגבר על אנשיו של ולנטיין, וקליף ממהר ללבוש את התרמיל ולטוס להציל את ג'ני כשפיבי מגלה חור קליע בדופן התרמיל וסותם אותו באופן זמני עם גומי לעיסה. קליף טס למועדון הים הדרומי היוקרתי ומספר לג'ני על התרמיל שמצא ועל זהותו כרוקטיר. כשהכנופיה של ולנטיין מגיעה, קליף מצליח להימלט, אך ג'ני נחטפת על ידי סינקלייר.
ג'ני מתעוררת בביתו של סינקלייר ומגלה שהוא סוכן נאצי, אך נתפסת שוב על ידי סינקלייר ולותר. ולנטיין מתקשר לקליף ומורה לו להביא את תרמיל הריחוף למצפה גריפית' אם ברצונו להציל את חייה של ג'ני. מיד לאחר מכן הוא נעצר על ידי סוכני האף בי איי ונלקח להווארד יוז ולפיבי, שנתפס על ידיהם קודם לכן, אך מספיק להסתיר את התרמיל לפני בואם. יוז מסביר לקליף ולפיבי שהתרמיל היה אב טיפוס, ושהמדענים הנאציים רצו ליצור אב טיפוס דומה אך נכשלו לפתח אחד משלהם. לאחר מכן הוא מראה להם סרט תעמולה גרמני שחושף כי בכוונת הנאצים להקים צבא של חיילים מעופפים שישתמשו בתרמילי הריחוף כדי לכבוש את ארצות הברית. סוכני האף בי איי מציינים שהם מחפשים אחר סוכן נאצי בתוך הוליווד וקליף מבין שמדובר בסינקלייר. כשיוז דורש מקליף בחזרה את התרמיל, קליף מסביר שהוא זקוק לתרמיל כדי להציל את ג'ני ומצליח לברוח, אך משאיר מאחוריו רמז שמסביר לאן הוא הולך.
קליף טס לנקודת המפגש, שם סינקלייר דורש ממנו לתת לו את התרמיל. קליף חושף בפני הכנופיה של ולנטיין שסיקנלייר הוא סוכן נאצי, ולנטיין ואנשיו מסרבים להמשיך לשתף פעולה עם סינקלייר ומפנים אליו את כלי נשקם, אבל סינקלייר מזמן שישים חיילי סער נאצים שהסתתרו במצפה מבעוד מועד, ואת ספינת האוויר הגרמנית ה"לוקסמבורג", ששהתה בארצות הברית במסווה של מסע גרמני למען השלום, במטרה לפנות את סינקלייר ואת התרמיל. סוכני האף בי איי שעקבו אחר הרמז של קליף מופיעים ומקיפים את האזור ואנשיו של ולנטיין חוברים אליהם בקרב יריות מול החיילים הנאצים. סינקלייר ולותר בורחים בספינת האוויר וגוררים עימם את ג'ני.
קליף טס לספינת האוויר, ומתחיל להיאבק בסינקלייר אבל במהלך המאבק ג'ני בטעות מציתה אש בגשר הפיקוד עם אקדח זיקוקים. סינקלייר מחזיק את ג'ני כבת ערובה ומאלץ את קליף להעביר לו את התרמיל, אך קליף מוריד בסתר את גומי הלעיסה שסתם את החור לפני שהוא מעביר אותו לסינקלייר, ובכך מאפשר לדלק לדלוף החוצה מהתרמיל. סינקלייר לובש את התרמיל ומנסה לברוח בטיסה, אבל דליפת הדלק גורמת לתרמיל להתפוצץ באוויר וסינקלייר נהרג בהתרסקות ליד השלט "הוליוודלנד", וההתרסקות הופכת את השלט ל"הוליווד". לותר מנסה למנוע מקליף וג'ני לברוח, אך נלכד בלהבות השריפה בספינת האוויר המתרסקת ונהרג בפיצוץ, וקליף וג'ני ניצלים ברגע האחרון על ידי יוז ופיבי, שמטיסים אוטוג'ירו.
מספר ימים לאחר מכן, יוז נותן לקליף מטוס פעלולים חדש וחפיסה חדשה של גומי לעיסה. לאחר שיוז עוזב, ג'ני נותנת לפיבי את השרטוטים שלו אותם לקחה מביתו של סינקלייר. פיבי מחליט שלאחר שיפורים מסוימים ניתן לבנות מחדש תרמיל ריחוף טוב יותר.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות/שליליות/מעורבות באופן כללי ולציון 61% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 57 ביקורות.
עבד אל-פתאח קודסיה
ראשית חייו
קודסיה נולד ב-1953 בעיר חמה.
קריירה
קודסיה סיים את שירותו הצבאי כקצין בכיר (בדרגה מקבילה לאלוף בצה"ל) בכוחות המזוינים של סוריה. שירת בעבר בכוחות המיוחדים, והיה ראש אגף המודיעין של חיל האוויר בחלק לא ידוע מהתקופה 2005–2009. ב-2009 מונה למפקד המודיעין הצבאי. ביולי 2012 אירע פיצוץ עז במטה הראשי של הלשכה לביטחון לאומי שממנו נהרגו ראש הלשכה ובכירים סורים נוספים. לאחר הפיצוץ מונה ראש לשכה חדש וקודסיה מונה לכהן כסגנו.
סנקציות
החל מה-9 במאי 2011, קודסיה הוא אחד הקצינים שמוטלות עליהם סנקציות על ידי האיחוד האירופי. הוא הוסף לרשימת האישים תחת סנקציות של האיחוד האירופי בגלל "מעורבות בפעולות אלימות נגד אזרחים" בדיכוי המחאות שהתפתחו מאוחר יותר למלחמת האזרחים בסוריה. זאת במסגרת תפקידו כראש המודיעין הצבאי. מספר שבועות לאחר מכן גם ארצות הברית הטילה עליו סנקציות בגלל מעצרים ושימוש בכוח נגד מפגינים.
צ'ארלס סקוט (מושל)
צ'ארלס סקוט (אפריל 1739 – 22 באוקטובר 1813) היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל הרביעי של קהיליית קנטקי. באוקטובר 1755, בעשור השני לחייו, התגייס לרגימנט "וירג'יניה" כסייר, המתלווה למסעותיו בעת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. במרוצת השנים עלה סקוט במהירות לדרגת הקפטן. לאחר המלחמה התחתן ועסק בעבודה חקלאית בנחלות אביו, עד שנת 1775, בעיצומה של המהפכה האמריקאית, שבה חזר לקריירה הצבאית שלו. באוגוסט 1776 הושבע לתפקיד הקולונל, והחל לפקד על הרגימנט החמישי של וירג'יניה. אחר כך הצטרף ללחימה לצד ג'ורג' וושינגטון בניו ג'רזי, ומונה לשלישו בעת המערכה על פילדלפיה. סקוט פיקד על חיל הרגלים הקל בראשותו של וושינגטון, ובשלהי 1778 מונה לראש אגף המודיעין שלו. לאחר סיום המערכה על פילדלפיה חזר סקוט במרץ 1779 לשירותו הסדיר בקרוליינה הדרומית, ונצטווה לסייע לגנרל בנג'מין לינקולן. בהגעתו לנקודת המפגש המשותפת עם לינקולן בעיר צ'ארלסטון, החל בהנהגתו של הנרי קלינטון מצור על האזור. סקוט נלקח כשבוי מלחמה. במרץ 1781 שוחרר מיד הבריטים במסגרת חילופי שבויים.
בשנת 1785 נסע סקוט לגבולה המערבי של קרוליינה הדרומית, והחל לבצע הכנות לקראת מעברו לעיר ורסאי, קנטקי. בשנת 1790 גייס מספר קלגסים מאומנים ממחוזו, ויחד עימם הצטרף לג'וזייה הרמר בלחימה נגד האינדיאנים. לאחר תבוסתו של הרמר הורה הנשיא וושינגטון לארתור סנט קלייר להתכונן לפלישה לאדמות האינדיאנים ב. בד בבד ערך סקוט, יחד עם המיליציה שגייס, כמה פלישות קטנות ומבוקרות על מנת ללמוד את חוזקות האויב. ביולי 1791 הוביל קלייר אחדות מהפשיטות המוצלחות ביותר במערכה, דוגמת הפלישה לכפר אוייטנון. בשנת 1792, זמן קצר אחר עצמאותה של קנטקי וכניסתה לרשימת מדינות ארצות הברית, הזמינה האספה הכללית המדינית את סקוט כמייג'ור גנרל, ומינתה אותו לפקד על האוגדה השנייה של המיליציה בקנטקי. אוגדתו של סקוט שיתפה פעולה עם הלגיון של ארצות הברית בפיקודו של אנתוני ויין למשך שארית הלחימה מול האינדיאנים.
לאחר כהונתו בבית הנבחרים של וירג'יניה התמודד סקוט הקשיש על תפקיד מושל קנטקי. את קמפיין הבחירות שלו הוא החל בשנת 1808, וחודשים ספורים לאחר מכן גבר על יריביו ג'ון אלן וגרין קליי וזכה בהצבעה. במרוצת כהונתו דאג מהסלמת היחסים בין האומה האמריקנית ל, שהובילה למלחמת 1812. בעקבות זאת מינה את ויליאם הנרי הריסון למייג'ור גנרל של המיליציה האזרחית. מחוז סקוט בקנטקי ובאינדיאנה נקראו על שמו, כמו גם העיר סקוטסוויל.
ראשית חייו
סקוט נולד במחוז גוצ'לנד שבקולוניית וירג'יניה, באפריל 1739. סקוט היה בנו השני של סמואל, בעל אדמות מבוסס וחבר בוועדת המחוקקים של קולוניית וירג'יניה. אמו, ששמה אינו ידוע, נפטרה בשנת 1745 בקירוב. בניגוד לחבריו, שלמדו והתחנכו במיטב בתי הספר במחוז, גדל בבית ספר כפרי בפרוורי וירג'יניה, על מנת שימשיך את מורשת אביו כעובד אדמה ובעל ידע בחקלאות. בשנת 1755 נפטר אביו סמואל, והוא נאלץ לפרוש מלימודיו האקדמיים לטובת נגרות, שתשמש כמקור פרנסתו. אביו של סקוט נהג ללמד אותו נגרות עוד כשהיה צעיר, ולאחר שנפטר, סקוט ירש את הנגרייה המשפחתית ועבד בה. מרבית הכנסתם של בני המשפחה מאדמותיהם החקלאיות הושקעה בכלכולם ובשיפוצים שערכו במשכנם.
בשלהי יולי אותה השנה תכנן בית המשפט המקומי להציבו תחת אפוטרופוס. אולם באוקטובר, בטרם אושר צו בית המשפט, התגייס סקוט לרגימנט וירג'יניה, יחידה צבאית בחסות צבא האימפריה הבריטית. הוא הוצב בפלוגתו של דייוויד בל. בחלקה הראשון של מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שימש כסייר וזכה לשבחים ממפקדיו הבכירים. רוב עמיתיו החיילים סירבו להישמע לפקודת המצביאים, דבר שאפשר לסקוט להתבלט לטובה ולעלות במהירות לדרגת קורפורל (רב־טוראי). ביוני 1756 הושבע לתפקיד הסמל.
תחת דגל אמריקה הבריטית, הצטרף סקוט אל משלחת בראדוק, בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון. מטרת המשלחת הייתה ללכוד כמה צרפתים ואינדיאנים שהתבססו בצפון-מזרח ארצות הברית. צבא האימפריה הבריטי, שפיקד על הרגימנטים והמיליציות האמריקניות, נחל כישלון מוחץ, והצרפתים צלחו בשמירת הריבונות על פורט דוקנסה. באפריל 1757, כחלק ממצוקות כלכליות שפקדו אותו, פוטר דייוויד בל מפלוגתו. בחודשים אוגוסט וספטמבר אותה השנה שלח וושינגטון את סקוט, שפיקד על פלוגת סיור קטנה, לחקור את שטח פורט דוקנסה, לקראת הפלישה המחודשת. בנובמבר הצטרף אל המשלחת הצבאית "פורבס", וכבש את המבצר. בשלהי 1757 הוצב בפורט לודון, שם קודם לתפקיד הסרג'נט (סמל).
בשנת 1759 הופקד סקוט על כמה משימות סיור ובניית כבישים ומבצרים, שישרתו את הכוחות. בתקופה זו ויליאם בירד השלישי החל לפקד על רגימנט וירג'יניה. ביולי 1760 מונה סקוט לאחד מחמשת שלישיו של בירד בלחימה נגד הצ'רוקים. האמריקנים ניצחו במערכה, ובפברואר 1762, בהוראת מושל וירג'יניה פרנסיס פוקייר, פוזרו הכוחות לבתיהם. אולם, מסיבה לא ידועה שב סקוט לביתו בשלהי 1761, טרם פיזור הכוחות הרשמי. מרבית הביוגרפים שלו טוענים כי סקוט חזר לביתו כדי להישאר לצד אחיו הגדול בימיו האחרונים – ג'ון אחיו נפטר בשנת 1762. בצוואתו השאיר לסקוט את נחלת אביהם בסמוך לנהר ג'יימס. סקוט התיישב בחווה המשפחתית, וב־25 בפברואר 1762 נישא לפרנסיס סוויני. במרוצת השנים נולדו לזוג ארבעה בנים וחמש בנות. לסיוע בתחזוקת החווה ושאר אדמותיו החקלאיות, קנה סקוט עשרה עבדים לעבודות שונות, דוגמת גידול טבק וטחינת קמח. ביולי 1766 מונה לקפטן המיליציה המקומית.
המהפכה האמריקנית
עם הסלמת המהפכה האמריקאית בשנת 1775, גייס סקוט פלוגת מתנדבים במחוז קמברלנד, שלימים נחשבה לפלוגה הראשונה שהוקמה מדרום לנהר ג'יימס ושהשתתפה בלחימה. היא התייצבה לסייע לפטריק הנרי בעימות הצפוי עם לורד דנמור בוויליאמסבורג, וירג'יניה. לאחר מאבק בין הכוחות נטש דנמור את העיר, והמתנדבים, בפיקודו של סקוט, הצטרפו ליחידות מהמחוזות הסמוכים. לאחר חתימת אמנת וירג'יניה הוקמו שני רגימנטים של כוחות המדינה, האחד בפיקודו של פטריק הנרי, והשני תחת ויליאם וודפורד. כשיצאו לכיוון ויליאמסבורג, הכירו המצביאים בסקוט כמפקד הראשי של כוח המתנדבים שגייס באזור. ב־17 באוגוסט 1775 מונה ללוטננט קולונל ברגימנט השני של וירג'יניה, תחת פיקודו של וודפורד. אחיו הצעיר, ג'וזף, מונה ללוטננט. בדצמבר, תחת הוראתו של וודפורד, הוצב סקוט יחד עם 150 חיילים בגרייט ברידג', כדי להגן על נקודת המעבר של נהר אליזבת'. כוח הגנה זה מלא תפקיד מפתח ב־9 בדצמבר, בקרב מול הכוחות הבריטיים, שם נפל הקפטן צ'ארלס פורדיס. בזכות הניצחון בקרב זה, הצליח הכוח האמריקני הקולוניאלי לכבוש את העיר נורפוק, ולורד דנמור נסוג למאחורי גבולות המדינה.
ב־13 בפברואר 1776 הפך הרגימנט השני לחלק מהצבא הקונטיננטלי. ב־12 באוגוסט אותה השנה, לאחר שבילה את עונת החורף עם חלק מהיחידה בסופוק, מונה סקוט על ידי הקונגרס הקונטיננטלי השני לקולונל הרגימנט החמישי, והחליף את קודמו בתפקיד, ויליאם פיצ'י. עד חודש אוקטובר, הוא הוצב בערים המפטון ופורטסמות'. אחר כך קיבל הוראה ממפקדיו להצטרף לג'ורג' וושינגטון בניו ג'רזי.
המערכה על פילדלפיה
בקרב על בראנדיוואן התקיף הרגימנט הרביעי את החיילים הבריטיים של הגנרל צ'ארלס קורנווליס. הם הפסידו בקרב זה ונסוגו צפונה. ויליאם האו הבריטי הוביל את יחידתו לג'רמנטאון, שם שהה יחד עם פלוגתו במשך כמה ימים. ב־4 באוקטובר 1777 הותקפה פלוגתו של האו במתקפת פתע על ידי סקוט והרגימנט שלו. על שדה הקרב העפיל עשן כבד, שפגע ביכולת הראייה של שני הצדדים הלוחמים. לבסוף אבדו חלק מהכוחות האמריקניים בתוך העשן, והשאר נסוגו.
כשוושינגטון ואנשיו נטשו את ואלי פורג' במחצית שנת 1778, הצטווה סקוט לקחת 1,500 רגלים קלים, והסיח את דעת הבריטים כשהם צועדים על שטח ניו ג'רזי. ב־26 ביוני הצטרפו אליו 1,000 לוחמים נוספים בפיקודו של המייג'ור גנרל הצרפתי המרקיז דה לה פאייט. הכוחות החלו להתארגן לקראת המבצע העתידי, שיחזיר את פילדלפיה לאמריקנים. צ'ארלס לי, שהתעכב ביום אחד בהגיעו לנקודת המפגש של הכוחות בשל כשל תקשורת, מונה למפקד המערכה. לי לא שיתף את שלישיו למבצע בתוכניותיו. בבוקר 28 ביוני פתחו הכוחות האמריקנים בהתקפה. במהלך הקרב, שלימים קיבל את שמו "קרב מונמות'" על שם העיירה הסמוכה, הבחין סקוט בכמה תותחנים אמריקנים יורדים משדה הקרב. תחילה סבר כי הם נסוגו מידי הבריטים, והמתקפה עלולה להתפורר בדקות הקרובות. לכן הורה לאנשיו להתרחק משדה הקרב גם כן. אולם סקוט פירש את הבריחה בצורה שגויה; החיילים נסו לעמדות התחמושת, להטעין את נשקם. כשראו ויליאם מקסוול ואנתוני ויין את הנסיגה של הרגימנט של סקוט שנלחם בקרבתם, הניפו דגל לבן שהכריז על הפסדם. כוחו העצום של וושינגטון הגיע כמה שעות אחר כך, ועצר את הכוחות הבריטים מהתקדמות במסע הכיבוש. לי, שהוטחו בו האשמות מפיהם של הקולגות שלו על התנהלותו הקלוקלת בקרב, עורר את חמתו של וושינגטון. הוא השעה את לי מצמרת הפיקוד.
אחר קרב מונמות', שהסתיים בניצחון אמריקני, נסוגו הבריטים לעבר העיר ניו יורק. ב־14 באוגוסט אותה השנה מונה סקוט בידי וושינגטון למפקד חיל החי"ר הקל החדש שארגן. בנוסף, תפקד כראש חיל המודיעין, וביצוע משימות סיירות מהבסיס החדש של הכוחות בוויט פליינס.
שירות בזירה הדרומית של המהפכה האמריקנית
במרץ 1779 כתב וושינגטון מכתב לסקוט, שנמצא בחופשה בווירג'יניה. במכתבו הורה לו לגייס כוח מתנדבים, ולהצטוות אליו במידלברוק, ב־1 במאי. סקוט התעכב מעט בשל הקושי לגייס כוח מתנדבים חדש. במהלך עיכובו הורה וושינגטון לחייליו להצטרף לבנג'מין לינקולן, שהיה מפקד כוחות המיליציה בקרוליינה הדרומית. דיווחים שקיבל מסוכניו על תנועת הכוחות הבריטיים ביססו את טענותיהם כי בכוונת האויב לפלוש מדרום המדינה.
זמן קצר לאחר שפקודותיו של וושינגטון נמסרו ליעדם הגיעו לווירג'יניה יחידות פשיטה בריטית, בפיקודם של אדוארד מתיו וג'ורג' קולייר. מטרת היחידה הייתה להשמיד את התוצרים של חיל האספקה האמריקני, שעתידים היו להישלח לקרוליינה הדרומית כחבילת סיוע. כעת נאלץ סקוט לסגת מפקודותיו של וושינגטון, ולהישמע לצווים של בית הנבחרים המדיני בווירג'יניה, שעל פיהם, הוא נצטווה לאלתר מערך הגנה נגד הפשיטה בריטית העתידית. לאחר שהתבהרה מטרת הפשיטה הבריטית האמיתית, שכן איננה מיועדת להריסת המחנה האמריקני, הסיקו וושינגטון והמחוקקים כי המיליציה המקומית מסוגלת להגן על עצמה, וכי סקוט צריך להמשיך ולגושש מתנדבים שיצטרפו למערכה הדרומית. לטובת המשימה קיבל מהממשל האמריקני סוס, נשק חדש, ו־500 לירות שטרלינג.
מאמצי הגיוסים של סקוט בווירג'יניה נמשכו. לבסוף, באוקטובר 1779, הוא שלח את החיילים שקיבל מהזירה הצפונית לקרוליינה הדרומית, ומילא את משימתו. הוא שמר את הרגימנט של אברהן בופורד לצדו בווירג'יניה, שישמש לו לשליש אם הבריטים יפשטו שוב על המחנה. בפברואר 1780 הגיעו למחנו בפטרבורג כ־750 מתנדבים שנשלחו על ידי וושינגטון. ממשלת המדינה, שחששה שמא הכוחות הבריטיים בדרום, תחת הגנרל הנרי קלינטון, יפנו צפונה לכיוון וירג'יניה, עכבה את וודפורד וסקוט מהיציאה לקרוליינה הדרומית. קלינטון כלל לא התעניין במחנה הנידח, אלא בעמדתו של לינקולן בצ'ארלסטון. משכך, אישרה הרשות המדינתית את המסע המתוכנן של וודפורד וסקוט לזירה הדרומית.
שירות האבטחה הפדרלי של ארצות הברית
צוות האכיפה של שירות האבטחה הפדרלי בארצות הברית מתאמן באקדמיית הארגון, בבסיס האימונים שבגלינקו, ג'ורג'יה - מרכז אימון האכיפה הפדרלי
צ'ארלס סקוט (מושל)
שירות בזירה הדרומית של המהפכה האמריקנית
ביולי 1782 הוא שוחרר במסגרת עסקת חילופי שבויים, וסיים את תקופתו בשבי. לאחר שמצבו הבריאותי השתפר, חזר לתפקידו, וקיבל הוראה מוושינגטון לסייע במאמצי גיוס המתנדבים של פטר מוהלנברג, ולדווח לנתנאל גרין על התקדמות. הכוחות המעטים שהצליחו השניים לגייס נשלחו ללינה בוויצ'סטר, וירג'יניה. במרץ 1783, כשהחלו לגדול ניצני שלום בין ארצות הברית והממלכה המאוחדת, הופסקו מסעות הגיוס לחלוטין. ב־30 בספטמבר 1783 הושבע לדרגת מייג'ור גנרל, רגע לפני שחרורו מהזרוע היבשתית.
שירות האבטחה הפדרלי של ארצות הברית
סמכויות
בעת אבטחת מתקני ממשל פדרליים, ביכולתם של קציני השירות:
צ'ארלס סקוט (מושל)
מעברו לקנטקי וראשית הקריירה הפוליטית
באוקטובר 1783 אישר בית הנבחרים של וירג'יניה לסקוט לשכור מפקחים ומודדים, על מנת לסקור את האדמות שניתנו לחיילים על שירותם במלחמת המהפכה. השמועות על קנטקי, שכן אופיינה באדמות פוריות, עוררו את חיבתו של סקוט כלפי האזור. חברו, ג'יימס וילקינסון, בנה לו בקתה בסמוך לנהר קנטקי. הוא ביקר לראשונה בקנטקי בשנת 1785. בנסיעות עם פייטון שורט, שותפו העסקי של וילקינסון, הוא סקר את קרקעות המדינה. מחמת תפקידו בצבא ארצות הברית, רשאי היה לתבוע זכות על כל קרקע פנויה שמצא. תחילה, הוא סקר את העיר מייסווייל, שבנויה בסמוך לנהרות מונוגאהלה ואוהיו. אולם לא שבע רצון מהשטח ההררי. לכן, חזר עם שורט לנהר קנטקי, שם מצא כמה פיסות אדמה שאהב. שהותו של סקוט בקנטקי הייתה קצרה, והוא חזר לווירג'יניה בספטמבר אותה השנה.
בשובו לווירג'יניה העסיק סקוט את אדוארד קרינגטון, לוטננט קולונל לשעבר ב, לסידור ענייניו הכספיים לקראת המעבר לקנטקי. קרינגטון רכש את חוותו של סקוט בווירג'יניה בשנת 1785, אך אפשר לו ולמשפחתו להתגורר שם עד שהסתיים תהליך מעבר הדירה. בשנת 1787 עבר לוורסאי שבקנטקי. לאחר שירותו הצבאי בזרועה היבשתית, זוכה בשטחים בשני מחוזות במדינה, פייט ובורבון, המונים יחדיו כ־21,035 דונם. הוא בנה בקרקעות אלו בקתת עץ דו־קומתית, מחסן וחממת טבק. ביוני אותה השנה לוחמי שבט השאוני רצחו וקרקפו את סמואל, אחד מבניו של סקוט, בעת שטייל בנהר אוהיו בקאנו. סקוט, שנכח במקום בעת הרצח, התבונן בבנו חסר אונים מגדת הנהר. אף שחבורה קטנה של לוחמים רדפה אחריהם במורד הנהר, ידם של השאונים הייתה על העליונה, והם הצליחו להימלט. בכרכו השלישי של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט The Winning of the West, הוא קבע שסקוט אהד ותמך בלחימה של האמריקנים נגד העמים הילדים, בייחוד לאחר מות בנו.
בניסיון להתמודד על אובדן בנו, התמקד סקוט בפיתוח מקום מחייתו. הוא מונה למפקח הטבק באזור לזמן קצר. בנוסף, הוא החל למכור אדמות בפרוורי העיר ורסאי לידועי־שם רבים דוגמת כריסטופר גרינאפ והשופט ג'ורג' מוטר.
סקוט נמנה בין 37 הגברים שהקימו את החברה לקידום ידע של קנטקי בשנת 1787. באופן עקרוני, תמך בהיפרדותה של קנטקי משלטונות וירג'יניה, והפיכתה למדינה עצמאית, על אף שנבצר ממנו להגיע לעשרת הכינוסים הממלכתיים בהם כוננו את חוקתה. כאשר הוקם מחוז וודפורד על שטחו של סקוט, מאן להתחיל ולכהן כסגן המחוז החדש. עם זאת, הוא הסכים לייצג אותו בבית הנבחרים של וירג'יניה. במרוצת כהונתו היה חבר במספר וועדות בנושא זכויות אזרחיות, כולל אחת שהמליצה לנשיא וושינגטון לספק כוח צבאי ל"ביג בון ליק", כדי להקל על הקמת מפעל המלח החדש בפארק.
מלחמות האינדיאנים בטריטוריה הצפון־מערבית של ארצות הברית
מתיחות גוברת בין העמים הילידים באזור הטריטוריה הצפון-מערבית לבין האמריקנים הכריחה את הנשיא וושינגטון לאשר פעולות צבאיות משותפות של הכוחות הפדרליים והמיליציה של קנטקי. האינדיאנים התיישבו בעיקרם בשמורתם, על גבולות קנטקי עם מדינות אוהיו ואינדיאנה, והתנגדו לכוח האמריקני הכובש. באפריל 1790 גייס סקוט כוח מתנדבים ממחוזות בורבון ופייט, על מנת להצטרף לג'וזייה הרמר בפשיטה נגד הקונפדרציה המערבית, לאורך נהר הסקיוטו. לימים, פשיטה זו תחשב לניצנים הראשונים בכינונה של אוהיו כמדינה עצמאית. הכוח המשולב של המתנדבים והמיליציה הקיימת יצא לדרכו מליימסטון ב־18 באפריל 1790, חצה את נהר אוהיו וצעד לגשש אחר נקודת לינה פוטנציאלית. משם פנה דרומה, לעבר העיר פורטסמות', שם גילו מחנה אינדיאני נטוש. בסריקת המחנה גילה סקוט טביעות רגליים טריות של לוחמי שבט השאוני, ביניהם מפקד ידוע־שם שלקה בקלאב פוט. הוא החליט לפצל את הכוח לשניים; החלק הראשון, ימשיך להתקדם לג'וזייה הרבר שמחכה בנקודת מפגש שנקבע מראש, והחלק השני יתלווה לסקוט לחיפוש אחר האינדיאנים הנמלטים, ולהמיתם. הם הרגו ארבעה שאונים. ב־27 באוגוסט 1790 עלתה יחידה זו על מסלולה המקורי, לעבר הפשיטה המתוכננת.
ביוני 1790 הוציא ארתור סנט קלייר צו, בדרישה להוביל משלחת נוספת נגד האינדיאנים. ג'וזייה הרמר רצה בכל מעודו ששלושת האישים הצבאיים הגדולים ביותר בקנטקי, סקוט, אייזק שלבי או כריסטופר גרינאפ, יתגייסו למשימה, אולם הם סירבו. סקוט כיהן באותה התקופה באספה הכללית של וירג'יניה, ומגבלות המעוגנות בחוקת המדינה לא אפשרו לו להמשיך בקריירה הצבאית שלו. הוא האמין שאנשי המיליציה האזרחית יעדיפו לשרת תחת רוברט טרוטר. בסכומו של דבר מונה ג'ון ברדין לתפקיד, וכפי שניבא סקוט, מיליציות רבות סירבו להצטרף למערכה העתידית. בנו של סקוט, מריט, שהצטרף למשלחת הסיור, נהרג בעת הלחימה בידי העמים הילידיים באזור. המערכה נחלה כישלון, שביסס את חוסר האמון של אנשי המיליציה בהרמר; רבים אף נשבעו שיחדלו להילחם לצדו.
סקוט כיהן בבית המחוקקים המדינתי של וירג'יניה, בעת המערכה הכושלת של הרמר. בתקופה כהונתו מונה לחבר בוועדת הזכויות והבחירות, ובוועדת פניות הציבור. ב־30 בדצמבר 1790 מינה מושל וירג'יניה בוורלי רנדולף, ככל הנראה בהמלצת הנשיא וושינגטון, את בריגדיר גנרל סקוט למפקד מיליציית קנטקי, שטרם קיבלה את עצמאותה מווירג'יניה. הוא ניהל 18 מחנות צבא של הכוחות המזוינים האמריקניים לאורך נהר אוהיו. בינואר 1791 נענה הנשיא וושינגטון להצעתו של הסנאטור ג'ון בראון לכונן מועצת מלחמה במחוז קנטקי, המורכבת מבראון עצמו, סקוט, אייזק שלבי, הנרי אינס ובנג'מין לוגן. הוועדה קיבלה סמכות לגייס את המיליציה המקומית, ולפעול יחדיו נגד האינדיאנים. הם המליצו לגשש אחר מתנדבים, ולאתר ולהרוס מאחזים אינדיאנים מצפון לנהר אוהיו. מאוחר יותר באותו החודש אישר הנשיא וושינגטון את בקשת סקוט לפלוש למרכזי הבסיסים של האויב, בעיקר בסמוך לסינסינטי. הוא נבחר לשרת תחת פיקודו של ארתור סנט קלייר. בחירתו של וושינגטון בקלייר עוררה מחלוקת בקרב אזרחי המחוז קנטקי, שמא כישלונו במערכה הקודמת יחזור שנית.
מערכת בלאקברי
בשנת 1791 הורה וושינגטון לערוך סדרה של פשיטות ריגול מתוכננות, שיספקו מידע על כוחו הצבאי של האויב. בד בבד ביקש מארתור סנט קלייר להרכיב את כוח הפלישה העיקרי, שעתיד היה לצאת לתקיפה במקום. אייזק שלבי ובנג'מין לוגן קיוו להוביל את המבצע במקום סנט קלייר. בנוסף, הם מאנו לשרת תחת פיקודו של סנט קלייר כי דרגתם הייתה דומה לשלו. לוגן, בניגוד לשלבי שצידד בהחלטתו של וושינגטון, התנגד למבצע המתכונן, שלטענתו יכול להסלים את היחסים בין האמריקנים לאינדיאנים והבריטים. סקוט החל לגייס מתנדבים שיתלוו אליו למסעות הריגול וביקש מהם להתכנס בעיר פרנקפורט, ב־15 במאי 1791. ההיענות הייתה גבוהה מתמיד; על אף שגודל כוח המתנדבים הוגבל ל־750, סקוט הצליח לגייס 852 גברים, ביניהם הסנאטור ג'ון בראון. ב־24 במאי עזבה יחידת הריגול, בפיקודו של סקוט, את וושינגטון הבירה ויצאה לדרכה. המיליציה חצתה את נהר אוהיו לעבר מושבו של שבט המיאמי, אחד מהעמים הילידים באזור. סקוט חפץ לסיים את הקרב שהתרחש שם נגד הכוחות האמריקניים. משם הם הלכו במשך שמונה ימים בשטח הררי, בעל מזג אוויר סוער עם סופות תכופות, לאינדיאנה. תנאי מזג האוויר הקשים אילצו את החיילים לעצור בשדה פתוח, וללקט לעצמם פירות יער כצידה לדרך. מסיבה זו, כונתה המערכה של המשלחת האמריקנית נגד הילידים באזור "מערכת בלאקברי".
ב־1 ביוני הגיעו אנשיו של סקוט לשטח ערבה גדול סמוך לפורט אוויאטנון, ונצפו על ידי יחידת סיור של האויב. האינדיאנים שישבו בקרבתם היו למטרתם העיקרית; הם קיוו לתקוף בהצלחה את מושבותיהם ולהרגם. בהגיעם למאחזים הם הבחינו בנמלטים אינדיאנים, ששטו לאורך נהר ובאש. הוא היה עמוק מכדי לחצות אותו, לכן סקוט שלח את מחלקתו של ג'יימס וילקינסון בכיוון אחד ואת מחלקתו של תומאס ברבי בכיוון אחר, כדי לאתר מקום בו הנהר הופך לרדוד מעט. וילקינסון כשל במשימתו, אך חסל קבוצה קטנה של אינדיאנים שראה בדרך. ברבי הצליח לאתר מעבר, והניח את ידו על השייטים. למחרת בבוקר השלים הכוח את משימתו העיקרית, לשרוף את כפריהם ויבוליהם של האינדיאנים.
סקוט סיים את המערכה בהצלחה יתרה, ללא הרוגים מהכוח האמריקני. אולם שני חיילים מפלוגתו מתו בשגגה כשטבעו בנהר וייט, אינדיאנה. חמישה נוספים נפצעו, אך שרדו לאחר שקיבלו טיפול רפואי קל. הם קפחו את חייהם של 38 אינדיאנים, ולקחו 57 בשבי. ב־16 ביוני המשלחת הגיעה ללואיוויל, שם פרקו את מחסניהם ושבו לבתיהם.
משלחתו של ארתור סנט קלייר
ביולי אישר סקוט לתושב מחוז בורון ג'ון אדוארדס להוביל כ־300 חיילים נגד קבוצת אינדיאנים, החשודים בגניבת סוסים מאורוות מקומיות בקנטקי. אדוארס גשש אחר האינדיאנים האלו, אך לצערו מצא כפרים נטושים. החיילים טענו שהם מסתתרים כמה קילומטרים ממקום מגוריהם. לאחר שאדוארדס מאן להמשיך במסע, המתנדבים לעגו לו ואף כינו אותו "פחדן". סקוט, שנמצא בתקופה בה בריאותו איננה יציבה, סירב להוביל את המשלחת שהציע סנט קלייר. במקום זאת, מסר את התפקיד לג'יימס וילקינסון. המשלחת יצאה לדרכה ב־1 באוגוסט. הם הרסו ובזזו כמה כפרים אסטרטגיים לאינדיאנים דוגמת כפר קיקיה, אויטנון וקיקאפו. הם שבו למחוז קנטקי ב־21 באוגוסט 1791. שבטי הוויז והקיקאפו, שהובסו בשתי מערכות רצופות הן בפיקודו של ג'יימס ויליקנסון והן בפיקודו של סקוט, חתמו על הסכם שלום עם הכוחות האמריקניים בשנת 1792, והיגרו לאילינוי ומיזורי.
לאחר המערכה המשיך סנט קלייר בהכנות לפלישה הגדולה שתכנן לכיוון הצפון־מערבי במדינה, חרף מצבו הבריאותי הרעוע. בדומה לג'וזייה הרמר, לקלייר לא היה מוניטין רחב במחוז קנטקי, לכן סקוט נאלץ להכין עבורו את דרישותיו הצבאיות למערכה העתידית. הוא ורוב הקצינים האחרים בצבא האמריקני סירבו להוביל את החיילים, כיוון שמצבם הבריאותי לא אפשר זאת. אולם רבים חששו בסתר לאבד את כבודם בקֵרב אזרחי קנטקי כשיסייעו לקלייר. הקולונל ויליאם אולדהם היה איש הצבא היחידי שהסכים לפקד על המערכה.
המשלחת של קלייר עזבה את פורט וושינגטון ב־1 באוקטובר 1792. ב־3 בנובמבר הוא הורה לאנשיו להקים מחנה על יובל קטן של נהר ובאש, שם ילוּנו למשך כמה ימים כדי להתאמן על טקטיקות צבאיות חדשות כנגד האינדיאנים. אולם לפני זריחת החמה תקפה קבוצה מהקונפדרציה הצפון־מערבית את המחנה, והצליחה ללכוד כמה מהתותחנים הבכירים ולגנוב את אספקתם. כוחו של קלייר, שמנה כ־1,400 איש, איבד כ־600 חיילים שנהרגו במהלך הפשיטה וכ־300 גברים שנחטפו. קלייר נסוג לפורט וושינגטון, וב־24 בנובמבר הצטרף אליו סקוט, לצד 200 מתנדבים, שמא האינדיאנים החליטו לרדוף אחריו ולפלוש לקנטקי. כשהתברר כי האינדיאנים אינם מתכננים לפלוש, הם שבו הביתה. כתוצאה מהמערכה, שבטים שהיו בעבר נייטרלים (דלאוורס ולנאפי) הפכו לבני ברית של הקונפדרציה הצפון־מערבית.
שירותו הצבאי לצד הלגיון של ארצות הברית
לאחר תבוסתו של קלייר במערכה נגד האינדיאנים, ביקש הנשיא וושינגטון מהקונגרס האמריקני לאשר את הקמת הלגיון של ארצות הברית, כוח המונה 5,000 חיילים שילחמו באינדיאנים בטריטוריה הצפון־מערבית. עקב התבססותם של הילידים בטריטוריה הצפון־מערבית של ארצות הברית והקמת מאחזים רבים המשמשים למקומות אחסון נשק ומזון, וושינגטון היה חייב להקים נגדם כוח צבאי ענף. ההצעה הועברה בבניין הקונגרס במרץ 1792, ולסקוט נודעה שמועה שהופצה כי הנשיא המליץ עליו למפקד הלגיון. אולם לבסוף בחר וושינגטון באנתוני ויין, בנימוק שלסקוט אין את היכולת להוביל כוח צבאי כה גדול. ב־4 ביוני 1792, ימים ספורים לפני הכרזת העצמאות של קנטקי והיפרדותה משלטונות וירג'יניה, העלתה האספה הכללית של קנטקי את דרגתם הצבאית של סקוט ושל בנג'מין לוגן למייג'ור גנרל. ב־25 ביוני מונה סקוט למפקד מחצית המיליציה המדינתית.
תחילה תכנן ויין להשתמש באנשי המיליציה של קנטקי במכות המקדימות שתכנן, לנהל את הפלישה העיקרית עם הכוחות הפדרליים בלבד. אולם משעבר לפורט וושינגטון במחצית שנת 1793, הצליח לגייס 3,000 מתנדבים בלבד, שיכללו בכוח הלגיון. לכן, ביקש מחייליהם של סקוט ולוגן להצטרף אליו. לוגן לא הסכים לשתף פעולה עם קצין פדרלי, וסקוט נענה לבקשה. ויין מינה אותו לקצין בצבא ב־1 ביולי אותה השנה. הוא ומושל קנטקי באותה תקופה, אייזק שלבי, העריכו כי יצליחו לגייס כ־1,500 חיילים. סקוט פגש את ויין ב־21 באוקטובר עם כוח צבאי מצומצם, המונה 1,000 איש.
ב־4 בנובמבר הורה ויין למיליציה של סקוט להשמיד כפר אינדיאני, הסמוך לדלאוור. אנשי המיליציה סלדו מהוראתו מחוסר אמון כלפי מבנה הצבא הפדרלי ופקידיו. בנוסף, האמינו כי הוא יסרב לפתוח במתקפה גדולה בסמוך לתחילת עונת החורף הסוערת. כתוצאה מהקרע בין המפקדים לחייליהם, כ־500 מהם ערקו לבתיהם. ויין ציין לשבח בדו"ח המלחמה שלו את סקוט, שרצה בכל מעודו להשאיר את גודל הכוח האמריקני על כנו, על אף תחושות הבושה והחרפה שהרגיש. לבסוף, הצליח הכוח המזערי לפזר מחנה ציד אינדיאני קטן, בטרם המשיכו בדרכם לפורט וושינגטון.
בין השנים 1793–1794 חלה רגיעה במתיחות בין ויין לאנשי המיליציה המדינתית. הוא ראה בעין יפה את החיילים שפעלו לפי תוכניות האימונים שלהם, אך תעב את עקשנותם. בהתאמה, אנשי המיליציה האמינו כי הוא, בניגוד לג'וזייה הרמר וארתור סנט קלייר, יודע כיצד להילחם באינדיאנים ולחסלם. הוא ביסס את המוניטין שלו בקנטקי לאחר בניית פורט רקוורי, בזירת התבוסה של סנט קלייר. הריסת המונומנט שהקימו האינדיאנים למען הנצחת המערכה הכושלת של הכוחות האמריקניים, הנמיכה את עליונותם והטילה רבב בכבודם. ג'יימס וילקינסון נטר טינה לוויין, לכן פעל בחשאי לקבל את הפיקוד על המלחמה של צבא ארצות הברית בטריטוריה הצפון־מערבית נגד האינדיאנים. סקוט, שהיה אז בחופשה בפילדלפיה, מען מכתב למזכיר המלחמה של ארצות הברית הנרי נוקס, ובו סיפר על תוכניותיו של וילקינסון. סקוט, שנחשב לידיד טוב של וילקינסון, הסלים את מערכת היחסים ביניהם לטובת ויין.
סקוט שב לקנטקי מפילדלפיה ביוני 1794, גייס 1,500 אנשי מיליציה חדשים, והצטרף לוויין בפורט גרינוול בחודש העוקב. הכוח המשולב צעד במהירות וב־8 באוגוסט כבש את העיירה האינדיאנית בסמוך לגראנד גלאז. על מקום זה נבנה ביצור אמריקני, בשם פורט דפיינס, בהוראתו של ויין. סקוט מונה לאחראי על ההקמה, שנמשכה כשבוע, ובמהלכה התריס נגד הבריטים האינדיאניים ושאר אויבי האומה האמריקאית. מידע מודיעיני שסיפקו יחידת הפרשים של סקוט, חייב את ויין לצעוד במהירות לפורט מיאמי, שם נצפה כוח בריטי ואינדיאני משולב המונה כ־2,400 חיילים. בשעה 8:45 בבוקר ב־20 באוגוסט, חטיבת המתנדבים של המייג'ור ויליאם פרייס ארבו לכוח הבריטי־אינדיאני ולבסוף תקפו אותו. האינדיאנים ניסו לפרוץ את המבצר הבריטי בפורט מיאמי, אך המפקד מאן לפתוח אותו ולאפשר לאינדיאנים, בעלי בריתו, לברוח. ידו של ויין הייתה על העליונה, והוא הצליח להקיף אותם בסוללת חיילים. כוחו של ויין ניצח בקרב זה, והעניק לאמריקאים נחת רוח לגורל המערכה נגד הילידים.
לאחר הקרב הורה ויין למתנדבים שגייס סקוט לפשוט על מאחזי האינדיאנים שנמצאים ברדיוס של חמישים קילומטרים מעמדתם. בשל מחסור בסוסים ובכלל האספקה של האמריקנים, עסקו המתנדבים בחודש ספטמבר 1794 גם בהובלת ציוד בין המבצרים. לבסוף, הם התעייפו מתפקידי הלוגיסטיקה, ונרגנו על השימוש בסוסיהם הפרטיים למשימה. רבים אף איימו על מרד בצמרת הפיקוד, אם לא ישוחררו לביתם. לאחר הפעלת לחץ על ויין, הוא ויתר והורה לכלל החיילים לשוב לביתם בקנטקי. ב־4 בדצמבר אותה השנה העניק בית הנבחרים של ארצות הברית עיטורים לוויין ולסקוט, על שירותם הצבאי ללא לאות כנגדי אויבי האומה. הסכם השלום גרינוויל, שנחתם ב־1795, סיים באופן רשמי את המלחמה.
המשך הקריירה הפוליטית בקנטקי
בשנת 1803 מינה מזכיר המלחמה של ארצות הברית הנרי דירבורן את סקוט ואת המושל ג'יימס גררד לגשש אחר אתרים עליהם יבנה מבצר חדש, שיחליף את פורט וושינגטון הרעוע והבלוי. גררד, יליד מחוז סטפורד במרכז קנטקי, התבצר בעמדתו על פיה המבצר צריך להיבנות על אדמת פרנקפורט, בירת המדינה. אולם סקוט מאן לקבל את קביעתו, וטען כי השטח ההררי סביב העיר אינו מתאים לבניית מבצר איתן. בחלוף מספר ימים בהם ניסו סקוט וגררד להגיע לפשרה, דירבורן החליט לפעול לבדו. הוא נשמע להצעתו של סקוט, והחל לבנות את המבצר החדש בניופורט. בשנת 1804 נבחר סקוט שוב למועצה האלקטורלית.
בשנים 1797 ו־1799 נהרגו בניו של סקוט, דניאל וצ'ארלס ג'וניור. באותה השנה למות בנו הצעיר נישאה בתו מרתה לג'ורג' ביב, לימים מזכיר האוצר של ארצות הברית, ועברה למחוז דיווידס במערב המדינה. בנותיו האחרות, מרי וננסי, עזבו את החווה המשפחתית לקראת תחילת המאה ה-19, כמה חודשים לפני שיבתו של סקוט לביתו מהטריטוריה הצפון־מערבית. ב־6 באוקטובר 1804 נפטרה אשתו, והוא נאלץ לעבור לגור עם בתו מרי וחתנו, ג'ון פוסטלת'וויט, בעיר לקסינגטון. באוקטובר 1805 מכר את חוותו במחוז וודפורד.
בעקבות תקרית צ'ספיק-ליאופרד, שהתרחשה ב־22 ביוני 1807 ובמהלכה התנגשה אוניית מלחמה בריטית בפריגטה אמריקנית, הסלימו היחסים בין שתי המדינות. סקוט פנה למושל קנטקי כריסטופר גרינאפ, בבקשה להקים יחידת פרשים, אם הבריטים יחליטו לתקוף. ב־25 ביוני אותה השנה נישא בפעם השנייה, וזנח את הרעיון על אף אישורו של גריאנפ. אשתו החדשה, ג'ודית קארי (בל) גיסט, הייתה אלמנתו של הקולונל נתנאל גיסט, שנפל בשבי הבריטי עם סקוט במלחמת העצמאות. הם עברו לקיינווד, למטע המשפחתי של גיסט במחוזות בורבון וקלארק.
הבחירות למושלות קנטקי 1808
עם התחזקות אהדת אזרחי קנטקי לקריירה הצבאית שלו, הביע סקוט נכונות להתמודד לתפקיד המושל בבחירות הקרובות בשנת 1808. ב־1806 הגישו תומאס פוזי ותומאס טוד, שופט בבית המשפט לעתירות של קנטקי, את מועמדותם למערכת הבחירות העתידית. פוזי נבחר לנשיא הזמני של הסנאט בקנטקי, ועם מותו של ג'ון קאלדוול בשנת 1804, קיבל על עצמו את תפקיד סגן המושל המדינתי. הוא הפסיד בבחירות שנערכו לאחר מכן לסנאט, ועורר עניין בכלי התקשורת במדינה, שהטיחו כלפיו ביקורות נוקבות. בנוסף, הזדהותו עם המפלגה הפדרליסטית השנואה ברחבי קנטקי הפחיתה את סיכויו לנצח בבחירות של 1808. בשנת 1807 קיבל טוד את מינויו של המושל גרינאפ לנשיאות בית המשפט לעתירות במדינה, ופרש ממערכת הבחירות.
כעת נותר מכשול אחד בקמפיין הבחירות של סקוט; אזרחים רבים ברחבי קנטקי, בעיקר יוצאי צבא, ניסו לשכנע את אייזק שלבי, מושלה הראשון של המדינה, להתמודד לקדנציה נוספת. שלבי כונה "קינגס מאונטיין הישן", בשל תפקידו הצבאי במלחמת העצמאות, ובעיקר בקרב קינגס מאונטיין. ניסיונו הפוליטי היה גבוה בהרבה מזה של סקוט, שכן כיהן בעברו בכמה ועדות מדינתיות ובתפקיד המושל. אולם לבסוף לא רצה להתמודד בבחירות אלה, וסקוט הכריז רשמית על מועמדותו ב־11 בפברואר 1808. הוא הצטרף לג'ון אלן, שרשם עצמו כחודש לפני הצהרתו של סקוט, ולגרין קליי, חבר בבית הנבחרים. קמפיין הבחירות של סקוט הופקד בידי חתנו, ג'סי בלדסו, פרופסור למשפטים באוניברסיטת טרנסילבניה. בלדסו אף הוא שקל להתמודד בבחירות אלו, אך בכר לסייע לסקוט בניהול מסעו האישי.
אלן וקליי, שניהם עורכי דין במקצועם, נפגעו מהסלידה של אזרחי המדינה ממערכת המשפט המקומית. כשקליי סבל מביקורות נוקבות על כהונתו כיועץ המשפטי של ארון בר בעת הפרשה בה ניסה לכונן מדינה חדשה בדרום־מערב ארצות הברית, הוא הגן על אלן, ואף הרעיף מחמאות על אמינותו המשפטית. כמחוקק המדינתי, קליי קידם הקלות לבעלי חובות. כתוצאה מכך, קהילת המתיישבים מדרום לנהר גרין, שרבים מהם היו פולשים, תמכו בו בבחירות. כדי להפחית את עליונותו של סקוט בקרב אנשי הצבא והביטחון, תומכיו של קליי הוציאו לעיתונות תמונות רבות מהמשלחת הכושלת שלו, שערך ב־1782 נגד שבט השאווני. אולם, השפעתם על קמפיין הבחירות שלו הייתה מינימלית. ביום הבחירות גרף 22,050 הצבעות והוכרז כמנצח. אלן קיבל את קולם של 8,430 מצביעים.
מושל קנטקי
מיד לאחר השבעתו למושל ב־1 בספטמבר 1808, מינה את ג'סי בלדסו למזכיר המדינה. כיוון שסקוט לא חש בטוב, בלדסו נשא במקומו את נאומו הראשון בפני בית המחוקקים ב־13 בדצמבר אותה השנה. בהמשך עונת החורף הוא החליק מגרם המדרגות באחוזתו ועקם את אחת מכפות רגליו. בעקבות פציעה זו הוא נזקק לקביים לשארית חייו. הוא הסתמך על בלדסו עוד יותר, ואף נתן לו כמה מסמכויותיו כמושל. מצבו הבריאותי המשיך להידרדר לאורך כהונתו.
בענייני הפנים המדיניים, צדד בהעלאת שכרם של עובדי ציבור, דוגמת אנשי צבא וביטחון ועובדי ממשל, ובהטלת עונשים כבדים על פושעים. בנוסף, הוא עודד את המחוקקים לשמור על שיעורי מס נמוכים ככל האפשר, תוך ניסיון לכונן דיני מס חדשים למדינה. האספה הכללית המדינתית התעלמה באופן שגרתי מקריאותיו לחקיקת רפורמות חדשות בקנטקי בנושאים שונים. אולם הם העבירו את הצעת החוק המשהה הליכי גביית חובות למשך שנה, לבעלי חובות שנתנו ביטחונות על החוב.
במרוצת כהונתו הסלימה המתיחות בין האומה האמריקנית לשכנתה הבריטית בהדרגה. סנטימנט הלאומנות של אזרחי קנטקי הציף את הרחובות, ופלגים קיצוניים אף ניסו לשדל את סקוט להשפיע על הממשל האמריקני ולשכנע אותו כי יש להכריז מלחמה על האימפריה הבריטית. בד בבד זעמו אזרחי המדינה על החלפת חוק האמברגו משנת 1807 בתקנה חדשה המביעה סולידריות כלכלית עם הבריטים. במהלך נאומו באספה הכללית ב־4 בדצמבר 1810, הביע סקוט את תקוותו הזעירה לפתרון הסכסוך בדרכי שלום. בנאומו, ציין כי צרפת הפרה את הסכם הימים עם ארצות הברית, ומאן לתמוך באחת מהן על עברותיהן.
בספטמבר 1811 הנחה מושל טריטוריית אינדיאנה ויליאם הנרי הריסון את הקולונל סמואל וולס לגייס כמה מאזרחי קנטקי לרגימנט פדרלי חדש, שהוקם באישורו של ויליאם יוסטיס, מזכיר המלחמה של ארצות הברית. הריסון לא טרח לעדכן את סקוט במסע הגיוס שתכנן בשטח מדינתו ורבים ממתנגדיו הפוליטיים, דוגמת המפרי מרשל וג'סי בלדסו, טענו כי יוקרת התפקיד נפגעה מהמקרה. סקוט סירב להתייחס לנושא. בנובמבר אותה השנה שליח מהממשל האמריקני הביא לסקוט את הידיעה על מותו של התובע הכללי של קנטקי, ג'וזף המילטון דייביס, שנפל בקרב טיפקאנו. החדשות הגבירו את דרישת אזרחי המדינה להילחם בבריטים. סקוט הגדיל את קיבולת המיליציה המדינתית ל־5,500 מתנדבים, ופרסם קול קורא בכלי התקשורת לגיוסם. ב-14 באוגוסט 1812 ייסד שני רגימנטים חדשים לקראת המלחמה הממשמשת ובאה. הוא רצה בכל מאודו להילחם לצד חייליו במלחמה, אך מצבו הבריאותי מנע זאת. ב־25 באוגוסט 1812, ביומו האחרון של סקוט בתפקיד המושל, הוא מינה את המייג'ור גנרל ויליאם הנרי הריסון למפקד המיליציה החדש. המינוי נעשה בהמלצת המושל הנכנס, אייזק שלבי, והנרי קליי.
בערוב ימיו ומותו
לאחר כהונתו כמושל קנטקי פרש סקוט מחייו הציבוריים, ועבר עם אשתו ובתו החורגת, מרי ססיל גיסט, לאחוזה המשפחתית בקיינווד. שתיים מבנותיו החורגות נישאו במהלך כהונתו כמושל; בשנת 1809 נישאה אנה מריה גיסט לקפטן נתנאל ג.ס. הארט, שנהרג בינואר 1813 על גדות נהר רייזין. אלייזה ויולט גיסט נישאה לפרנסיס פרסטון בלייר ב־21 ביולי 1812, כמה ימים לפני השבעת המושל הנכנס. סקוט סבר כי בלייר ימות ממחלת השחפת שנשא ויותיר את אלייזה אלמנה בתוך שישה חודשים. אולם הזוג חי יחדיו כשישים שנים לאחר מותו של סקוט.
במאי 1813 מצבו הבריאותי של סקוט הפך לרעוע מאוד ולא יציב. הוא נפטר בביתו ב־22 באוקטובר 1813, ונקבר בבית הקברות המקומי בקיינווד. בשנת 1854 עצמותיו הועברו לבית הקברות הממלכתי בבירת המדינה פרנקפורט. מחוזות "סקוט" בקנטקי ובאינדיאנה נקראו על שמו, כמו גם הערים סקוטסוויל בווירג'יניה ובקנטקי.
Blue (שיר של מרינה אנד דה דיימונדס)
Blue (בעברית: כחול) הוא שיר של הזמרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, הידועה גם בשם הבמה לשעבר מרינה אנד דה דיימונדס. השיר יצא לאור ב-13 במרץ 2015, יחד עם שאר רצועות האלבום, וב-16 ביולי, כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Froot.
רקע ופרסום
דיאמנדיס תיארה את "Blue" כשיר בהשראת שנות ה-70, וגם כרצועה הכי פופית באלבום. "Blue" היה השיר הראשון שהקליטה הזמרת לאלבום. בראיון משנת 2014 ל-The Line of Best Fit, הסבירה דיאמנדיס כי על אף ש-"Blue" הוא השיר "שנשמע הכי גדול" באלבום, היא לא הוציאה אותו כסינגל המוביל כי היא לא רצתה שיחשבו על Froot כ"קמפיין פופ ענק". השיר עוסק בפרידה וברצון של הזמרת לא להרגיש עצובה, כפי שמרמז שם השיר, שכן הצבע הכחול נקשר לרגש העצב. השיר הוא הרצועה הרביעית באלבום האולפן השלישי של דיאמנדיס, Froot, והוא באורך של ארבע דקות ותשע שניות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-32 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר עלה לערוץ היוטיוב של דיאמנדיס ב-8 במרץ 2015. הסרטון, שהגיע למיליון צפיות תוך מספר ימים, כולל תיאורים מונפשים של פירות וגופים שמימיים המסתובבים באיטיות על פני רקע כוכבים. הסרטון הונפש על ידי האמן ביל ריצ'רדס, כאשר אותן אנימציות שומשו גם בסרטוני האודיו של שאר השירים.
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן נלקחו מאתר Genius.
ITunes Festival: London 2009 (מיני-אלבום של מרינה)
iTunes Festival: London 2009 (או iTunes Live: London Festival '09) הוא מיני-אלבום (EP) של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, הידועה גם בשם הבמה לשעבר מרינה אנד דה דיימונדס. המיני-אלבום יצא ב-15 ביולי 2009 על ידי 679 רקורדינגס ואטלנטיק רקורדס. הוא הוקלט במהלך פסטיבל iTunes, שהתקיים ב-1 ביוני 2009, בראונדהאוס, לונדון.
המיני-אלבום מכיל חמש רצועות. ארבע הרצועות הראשונות נכללו באלבום הבכורה שלה, The Family Jewels, משנת 2010, והחמישית היא גרסת כיסוי לסינגל "", של הזמרת האמריקאית גוון סטפאני.
סוליה (מדינה)
המדינה משתרעת על שטח של 63,100 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 3,704,404 תושבים (נכון ל-2011), והיא המדינה המאוכלסת ביותר בוונצואלה. בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא מרקאיבו.
היסטוריה
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור סוליה היו אלונסו דה אוחדה הספרדי והמשלחת שלו ב-1499. בהמשך האזור נכבש על ידי הספרדים ונותר בשליטתם עד המאה ה-19. לאזור הוענק השם סוליה על שמו של נהר סוליה הזורם בו.
ב-28 בינואר 1821 סוליה הכריזה על עצמאות מספרד. בהמשך היא צורפה לרפובליקת קולומביה הגדולה והפכה למחוז במדינה החדשה. כשרפובליקת קולומביה הגדולה התפרקה ב-1830 סוליה צורפה לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות ומחוז סוליה הפך לפרובינציית מרקאיבו.
ב-22 באפריל 1864 ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת מרקאיבו. בהמשך אותה שנה שם המדינה שונה לסוליה, אך השינוי שרד רק מספר חודשים. ב-1874 השם שונה סופית לסוליה.
ב-1881 סוליה אוחדה עם מדינת פלקון למדינת "פלקון סוליה", אך ב-1 באפריל 1890 הוחלט לפרק את המדינה לשתי מרכיבותיה.
כלכלה
כלכלת סוליה מתבססת בעיקר על הפקת נפט וגז טבעי. בנוסף הכלכלה מסתמכת על גידול מקנה, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול כותנה, בננות, קוקוס, מלונים ודורה.
ג'ני ארפנבק
ג'ני ארפנבק (בגרמנית: Jenny Erpenbeck; נולדה ב־12 במרץ 1967) היא סופרת ובמאית תיאטרון ואופרה גרמנייה.
ביוגרפיה
ארפנבק נולדה בשנת 1967 בברלין המזרחית. אביה הוא הפיזיקאי, הפילוסוף והסופר ג'ון ארפנבק ואמה היא המתרגמת דוריס קיליאס. בברלין למדה בבית ספר תיכון מתקדם, שם סיימה את לימודיה בשנת 1985.
לאחר מכן סיימה חניכה של שנתיים ככורכת ולאחר מכן עבדה כאחראית תלבושות ואביזרים.
בשנים 1988 עד 1990 למדה ארפנבק תיאטרון באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. בשנת 1990 עברה ללמוד בימוי והפקת תיאטרון ומוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה הנס אייזלר.
לאחר שסיימה בהצלחה את לימודיה בשנת 1994, היא הפיקה את האופרה טירתו של כחול הזקן של בלה בארטוק בכנסיית הקהילה שלה ובבית האמנות תכלס. היא עבדה זמן מה בהתחלה כעוזרת במאית בבית האופרה בגראץ, שם בשנת 1997 היא עשתה הפקות משלה על האופרות של ארנולד שנברג, על האופרה טירתו של הזקן, בנוסף להקרנת הבכורה שלה "לחתולים יש שבעה חיים".
בשנת 2007 החלה לכתוב ארפנבק טור דו שבועי ב"פרנקפורטר אלגמיין צייטונג", במקום ניקול קראוס.
בשנת 2015 זכה התרגום לאנגלית של הרומן שלה Aller Tage Abend (סוף הימים) בפרס ספרות החוץ העצמאית.
עבודותיה של ארפנבק תורגמו לכ-20 שפות.
חיים אישיים
ארפנבק מתגוררת בברלין יחד עם בעלה, המנצח וולפגנג בוזיץ' ועם בנם היחיד.
ג'יימס הרלן
ג'יימס הרלן (באנגלית: James Harlan; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בקבינט של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
ראשית חייו
ג'יימס הרלן נולד במחוז קלארק שבאילינוי, וגדל באינדיאנה. הוא היה בנם של סילאס ומרי (לבית קונולי) הרלן. כילד, התחנך הרלן בבתי ספר מקומיים, וב-1845 סיים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה אשברי (כיום אוניברסיטת דה פאו).
ראשית הקריירה
לאחר סיום לימודיו עבר הרלן לאיווה סיטי, שם הוא שימש כמפקח הכללי על בתי הספר. הוא גם למד משפטים, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא הצטרף למפלגה הוויגית והיה פעיל בפוליטיקה. ב-1850 דחה הרלן את הצעת המפלגה להיבחר כמושל איווה. בשנים 1853–1855 הוא היה נשיא קולג' איווה וסלין שבמאונט פלזנט.
סנאטור
ב-1855 נבחר הרלן על ידי בית המחוקקים של איווה לסנאט של ארצות הברית כמועמד מפלגת הארץ החופשית. ב-1857 הכריז הסנאט על היותו של מושבו של הרלן כפנוי בשל אי-סדרים בבחירות. הוא נבחר מחדש על ידי חברי בית המחוקקים של איווה, הפעם כמועמד המפלגה הרפובליקנית, וכיהן עד 1865. ב-1861 היה הרלן נציג לוועידת השלום שניסתה להגיע לפשרה למניעת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
הרלן היה ידיד קרוב של הנשיא אברהם לינקולן ושל משפחתו. ב-1865, לאחר רצח לינקולן, הוא התפטר מהסנאט והתמנה כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא החדש אנדרו ג'ונסון, תפקיד בו הוא כיהן עד 1866. כמזכיר הפנים הוא הכריז שבכוונתו לבצע "ניקוי אורוות" ופיטר מספר ניכר של פקידים שכמעט ולא תפקדו במשרותיהם. הוא עשה זאת לאחר שבסוף מאי 1865 הוא ביקש לקבל רשימה של כל עובדי מחלקת הפנים שהביעו דעות בלתי נאמנות מאז קרב פורט סאמטר, שלא היו ידועים כמחזיקי רגשות נאמנים או שהיו בקשר עם אנשים שהיו ידועים כבלתי נאמנים, שהיו בלתי יעילים או לא נחוצים לביצוע תפקידי ציבור, וכל האנשים "שהתנהגו בזלזול בהתנהלותם, בהרגליהם, ובקשריהם החברתיים, כלפי כללי הנימוס וההגינות של התרבות הנוצרית".
הרלן היה חבר בוועדת ההסכם הדרומי, שניהלה את המשא המתן עם השבטים האינדיאנים שצידדו בקונפדרציה, כמו שבטי הצ'רוקי והצ'וקטאו. כחלק מההסכמים החדשים, היה על האינדיאנים לשחרר את עבדיהם, כפי שנעשה על פי התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, ולהציע להם אזרחות מלאה בשבטיהם אם הם בחרו להישאר בתחומי הטריטוריה האינדיאנית. אם הם עזבו, הפכו העבדים המשוחררים לאזרחי ארצות הברית.
שובו לסנאט
ב-1867 נבחר הרלן שוב לסנאט על ידי בית המחוקקים של איווה וכיהן בו עד ינואר 1873. במהלך תקופת כהונתו זו הוא היה יושב הראש של ועדת האדמות הציבוריות, של הוועדה לענייני מחוז קולומביה, של ועדת החינוך ושל הוועדה לענייני אינדיאנים.
שנותיו האחרונות
הרלן התמודד ללא הצלחה על בחירה מחדש לסנאט ב-1872. הוא גם התמודד ללא הצלחה ב-1895 בבחירות למשרת מושל איווה. לאחר תום כהונתו בסנאט, הוא הפך את אחד מבתיו לשעבר ל"מלון בית הרלן".
בשנים 1882–1886 מונה הרלן על ידי הנשיא צ'סטר ארתור כיושב ראש הוועדה השיפוטית ששמעה עתירות שהיו קשורות ל.
חיים אישיים
ב-1845 נשא הרלן לאישה את אן אלייזה פק, בתם של ג'יימס ויוניס (לבית נייט) פק, ששניהם נפטרו במהלך מגפת הכולרה של 1832. לזוג נולדו שתי בנות ושני בנים, ביניהם מרי יוניס הרלן, שב-1868 נישאה לבנו של הנשיא לינקולן, רוברט טוד לינקולן.