cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' וושינגטון ויליאמס
מועמד לתפקיד מדינה
בשנת 1888 היה תומפסון נציג לוועידת הנציגויות העולמית בלונדון. אף על פי שלא הצליח להיכנס כציר לוועידת הסחר נגד עבדים באפריקה שנערכה בבריסל באביב 1890, הוא עשה סידורים אחרים לביקור בעיר וביבשת.
היסטוריון
ההישג המהותי ביותר של וויליאמס היה כהיסטוריון. הוא כתב היסטוריות פורצות דרך על אפריקאים אמריקאים בארצות הברית: תולדות הגזע השחור באמריקה 1619–1880 פורסם בשנת 1882. הספר נחשב להיסטוריה הכוללת הראשונה של אפרו-אמריקאים, המראה את השתתפותם ותרומתם מהימים הראשונים של המושבות. בנוסף, כתב היסטוריה של כוחות הצבעים של ארצות הברית והשתתפות אפרו-אמריקאית במלחמת האזרחים האמריקאית, היסטוריה של כוחות שחורים במלחמת המרד (1887).
נסיעתו לאירופה ואפריקה
בשנת 1889 ארגן ויליאמס נסיעה לאירופה כדי לכתוב מאמרים כנציג עיתונות הספרות המזוהה של SS McClure. הוא קיבל ראיון לא רשמי עם מלך הבלגים לאופולד השני, ממנו התרשם בתחילה מאוד. הוא החל להתעניין בנסיעה לקונגו החופשית, שהייתה בשליטת המלך ודן בעניינו בפיתוח. וויליאמס קיבל תמיכה נוספת מממשל הנשיא בנג'מין הריסון ונסע לקונגו בשנת 1890. הוא נחרד ממה שגילה, מכיוון שהמלך הפעיל מיליציה פרטית לאכיפת ייצור גומי על ידי הקונגו. וויליאמס מצא עדויות התומכות בשמועות שנפוצו על התעללות קשה נגד עבדים ובני משפחותיהם, שהביאו למצב של עבדות למשפחות רבות, מום פיזי של עובדים שלא יכלו לעמוד ביעדי הייצור ולשיעור גבוה של מקרי מוות.
מסטנלי פולס כתב וויליאמס "מכתב גלוי למלכותו השלווה לאופולד השני, מלך הבלגים וריבון מדינת קונגו החופשית" ב-18 ביולי 1890. במכתב זה הוא גינה את היחס האכזרי והלא אנושי לקונגולזים בידי אירופאים ואפריקאים המפקחים עליהם למען מדינת קונגו החופשית. הוא הזכיר את התפקיד שמילא הנרי מ. סטנלי, שנשלח לקונגו על ידי המלך, בהונאה והתעללות בקונגולזים המקומיים. וויליאמס הזכיר למלך שהפשעים שבוצעו נעשו כולם בשמו, מה שהופך אותו לאשם כמו העבריינים. הוא פנה לקהילה הבינלאומית בבקשה "להתקשר וליצור ועדה בינלאומית שתחקור את ההאשמות... בשם האנושות...".
המלך ותומכיו ניסו להכפיש את וויליאמס, אך הוא המשיך להתבטא על ההתעללויות במדינת קונגו החופשית, ועזר לייצר פעולות בבלגיה ובקהילה הבינלאומית. בסופו של דבר השתלטה ממשלת בלגיה על הפיקוח על מדינת קונגו החופשית וניסתה לשפר את הטיפול בקונגולזים.
מוות באנגליה
כשנסע חזרה מאפריקה, הוא חלה בקהיר ונסע חזרה ללונדון עם ארוסתו אליס פרייר כשהוא גר בנפרד מאשתו. ויליאמס מת בבלקפול, אנגליה, ב-2 באוגוסט 1891, משחפת וצדרת. הוא קבור בבית העלמין לייטון, בלקפול. בשנת 1975 הונחה מצבה על קברו על ידי היסטוריון אמריקני ותומכים מקומיים, שהנציח את וויליאמס כ"היסטוריון אפרו-אמריקאי".
אוצר (מקצוע)
במקור הוגדרה אוצְרוּת כאחריות על שמירה, סידור והצגה של אוספים במוזיאונים וגלריות. כיום אוצרות מובנת כמגוון רחב של פרקטיקות לרבות יזמות, הפקה, עיצוב ותיווך של תערוכות או פעולות אמנות שונות. שמו של המקצוע נובע משם העצם אוצָר. בימי קדם היה האוצר מופקד על אוצרות המלך. המילה המקבילה ל"אוצֵר" בלועזית "Curator" נובעת מהפועל הלטיני "Curare" אשר פירושו "לטפל / לשמור".
תפקידו של האוצר העכשווי כולל איסוף חפצים, בחירתם וסידורם בחלל לפי רעיון מרכזי בו עוסקת תערוכה. האוצר מחליט כיצד למקם חפצי אמנות בדרך שתציג את הנושא על הצד הטוב והראוי ביותר בעיניו ומתוך ניסיון להפוך את חוויית הצפייה לנרטיבית. בהחלטתו על אופן התצוגה והתלייה נלקחים בחשבון פרמטרים רבים, כגון: הקשרים היסטוריים, מקום, תאורה וכדומה.
היסטוריה
בראשיתה, ההיסטוריה של האוצרות מקבילה להיסטוריה של המוזיאונים. החזקתם של אוספים בעלי ערך יוחסה לשליטים עוד מהעת העתיקה אך מקורם של המוזיאונים המודרניים מיוחס ל"חדרי הפלאות" של המאה השש עשרה והשבע עשרה, בהם הציגו שליטים ואצילים לראווה את אוספיהם אשר כללו ממצאים גאולוגיים, אתנוגרפיים וארכאולוגיים, שרידי קודש דתיים והיסטוריים, עבודות אמנות ועתיקות. במאה השמונה עשרה והתשע עשרה, על בסיס חדרי הפלאות, החלו לקום מוזיאונים אשר בשונה מחדרי הפלאות שיועדו לקהל מצומצם, היו מיועדים לציבור רחב. בין המוזיאונים הראשונים הוקם ב-1753 המוזיאון הבריטי אשר בדומה לחדרי הפלאות הוצגה בו אמנות לצד ממצאים מתחומים שונים, כמו גם במוזיאון הלובר אשר הוקם ב-1793. המוזיאון הראשון שהוגדר כמוזיאון לאמנות בלבד היה מוזיאון האמנות בבזל אשר הוקם ב-1661. תפקידם של האוצרים בחדרי הפלאות ובמוזיאונים עד למאה העשרים היה לשמור, לקטלג ולנהל את האוספים ואת הצגתם. בחלק מחדרי הפלאות היו האוצרים גם הבעלים של האוסף ובחלק מהמקרים נשכרו על ידם.
אוצרות עכשווית
מאז שנות העשרים של המאה העשרים תפקיד האוצר החל להשתנות בהדרגה מתפקיד מנהלתי לתפקיד יותר עצמאי ויצירתי. שינוי זה התלווה לשינויים באופייה של האמנות עצמה, להתפתחותם של זרמי אוונגרד אשר אתגרו את ממסד האמנות, ולנטייה גוברת של אמנים לפרוץ גבולות מדיומליים וליצור חוויות צפייה כוללות, בהן הקשרי ואופני תצוגה החלו להלקח בחשבון כחלק מאמצעי המבע האומנותיים. נוצרה מודעות חדשה לאחריות של האוצר על בניית הקשר ההצגה של האמנות ועל ההצבה של יצירות אמנות בחלל המוזיאלי. בחירה וסידור של יצירות אמנות והצבתם בחלל חדלה מלהתפס כפעולה נייטרלית.
כמו כן, התפתחותה של אמנות קונספטואלית בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים הפכה את דמות האוצר לנחוצה יותר כמתווך וכפרשן של אמנות, ומאחר והחומר האמנותי הפך במקרים רבים לרעיון, הפכה עבודתו של האוצר כמפרש ומתווך דומה יותר לעבודתו של האמן והמשקל שלה גדל. במספר מחקרים שנעשו על התפתחותה של אוצרות עכשווית, שנות השישים של המאה העשרים נחשבות כנקודת מפנה. בתקופה זו פעולת האוצרות הפכה לנראית ומודגשת, אוצרים החלו לפעול כסוכנים עצמאיים וכמו כן החלו להיווצר תערוכות אמנות בחללי תצוגה אלטרנטיביים וזמניים. מאז החל להתקבע המנגנון האוצרותי של הקמת תערוכה סביב מושג או עיקרון שנהגה על ידי האוצר, כאשר האוצר בוחר את האמנים השותפים ולא בהכרח לפי אובייקטים אומנותיים קיימים. מהעת הזו הורחב החופש להציג יצירות מתקופות שונות, מדיומים שונים וסגנונות שונים, זה ליד זה, תחת תמה אוצרותית מקשרת. הנראות הגוברת של האוצרים והמודעות לתפקידם התעצמה גם בעקבות פעולותיהם של אמני זרם הביקורת המוסדית של שנות ה-80,אשר ביקשו לחשוף את המנגנונים של עולם האמנות שנטו עד אז להישאר "מאחורי הקלעים". בעקבות אותה אוטונומיה חדשה לה זכו האוצרים, בשנות השמונים, נוצרה הטיה באנגלית ובעקבותיה בעברית של המילה אוצרות לפועל והמונח "נאצר על ידי" החל להופיע בתיאור של כל תערוכה.
התערוכה אשר נתפסת כיום כביטוי הראשון וכסמל להיווצרותה של אוצרות עכשווית היא "חיה בראשך: כשעמדות הופכות לצורה", שנאצרה על ידי הרלד זימן בשנת 1969 בקונסטהאלה של ברן, שווייץ. כותרת המשנה של התערוכה הייתה "עבודות, מושגים, תהליכים, מצבים, מידע" ובהתאם, היא הייתה בין התערוכות הראשונות בהיקף גדול אשר שמה דגש על פעולות אמנותיות על פני תוצרים חומריים ואשר הפנתה את תשומת הלב של הצופה לחווית הצפיה ולסביבת האמנות כמכלול. היצירה של האמן לורנס וויינר, למשל, הייתה הסרה של שכבה מהקיר בצורת ריבוע של מטר על מטר. מייקל הייזר ריסק חלק מרחבת הכניסה של הקונסטהאלה וריצ'רד לונג הציג תיעוד של הליכה בת שלושה ימים בהרים. העבודה האוצרותית של זימן השפיעה לא רק על מבנה התערוכה אלא גם על היצירות עצמן, אשר רובן נבנו באופן ייחודי עבור התערוכה. הרעיון העיקרי שהנחה את התערוכה היה הדגשת הארעיות והשבריריות שטמונה בהבעה צורנית של כוונות ורעיונות. התקדימיות של האוצרות בתערוכה זו נבעה גם מחשיפתו של התהליך האוצרותי באמצעות טקסט שנכתב בפורמט של יומן אישי. טקסט זה כלל תיעודים של שיחות עם אמנים בביקורי סטודיו, תהליכי ייבוא והצבה של יצירות ועוד. תערוכה זו הייתה האחרונה שזימן אצר כחלק ממסד מוזיאלי, אחריה התחיל לאצור תערוכות באופן עצמאי וכך סלל את הדרך להיווצרותה של אוצרות עצמאית כפרקטיקה מקובלת. ב-1972 זימן אצר את הדוקומנטה החמישית והיה הראשון "להוציא" אחוז גדול מהיצירות שהוצגו בה למרחב הציבורי. דבר זה הווה תקדים נוסף לאוצרות עכשווית מאחר שהוסיף על ערעור התלות בחלל המוזיאלי לקיומה של תערוכה.
שנות ה-90 של המאה העשרים נתפסות כנקודת מפנה נוספת, מאחר שבהן נוצרה מודעות והתקבעות של האוצרות כדיסציפלינה, אשר באה לידי ביטוי בכתיבה ומחקר על אוצרות, בניתוח תערוכות ופקטיקות אוצרותיות שונות ובהקמתן של תוכניות ללימודי אוצרות.
האוצר המזוהה ביותר עם השינויים שחלו באוצרות מאז שנות התשעים הוא הנס אולריך אובריסט. כאוצר שזכה להכרה בינלאומית וכסופר של שני ספרים חשובים על אוצרות עכשווית, אובריסט מזוהה עם הניסוח וההבנייה של המקצוע בתצורתו העכשווית ועם המגמות הגוברות של העיסוק התאורטי במהותו. כמו כן, אובריסט מייצג את הצעד הבא של הפיכת האוצרות לנראית והוא הפיכת האוצרות לנושא מרכזי שמקביל בחשיבותו ליצירת אמנות, תפיסת האוצר כיוצר. דוגמה לפעולה אוצרותית פורצת דרך של אובריסט היא הפרויקט המתמשך "Do it". פרויקט שהחל ב-1994 והוצג במקומות רבים בעולם.
אוצרות בישראל
מוזיאונים וגלריות לאמנות החלו להפתח בישראל כבר בשנות השלושים, מוזיאון תל אביב לאמנות הוקם ב-1932 והגלריה הראשונה לאמנות שנקראה 'גלריית כ"ץ' הוקמה ב-1928. עם זאת, עד שלהי שנות השבעים כלל לא היה נהוג לכנות את פעולת ארגון תערוכה "אצירה". המונחים ששומשו לתיאור פעולות האוצרות היו "מארגן" "קומיסר" "ממונה" או "מורשה". מוזיאון ישראל השתמש במונח "אוצר" מימיו הראשונים, אך בעיקר כהגדרה מנהלית, עד לשנת 1973 בה המנכ"ל החדש, מרטין וייל, החליט להעביר את תפקידי הניהול של המוזיאון לפורום של אוצרים, מומחים לאמנות, במקום מנהלים תפעוליים. מוזיאון תל אביב החל להשתמש במונח "אוצר" עם כניסתו של מארק שפס לתפקיד המנהל בינואר 1977.
בספר "אוצרות עכשווית בישראל" טוענת ד"ר אסנת צוקרמן רכטר שהאוצרות העכשווית בישראל התפתחה במקביל להתפתחויות דומות בעולם המערבי. היא מתייחסת לשנת 1965 כשנת מפנה שהפגישה שני אירועים שונים מאוד באופיים ובהיקפם שהיו משמעותיים להגדרה מחודשת של האוצרות: האחד, חנוכת מוזיאון ישראל ב-11 במאי 1965, שכן לטענתה האוצרים שעבדו במוזיאון מראשיתו והיו שותפים להקמתו, וביניהם וילם סנדברג, אלישבע כהן ויונה פישר, היו חדשניים ביחס לתפיסת התערוכה כמדיום עצמאי ובחנו גישות חדשות של האוצרות כפעולה. לטענת צוקרמן רכטר, יונה פישר, ששימש במוזיאון ישראל כאוצר לאמנות ישראלית, לאמנות בת זמננו ולאמנות מודרנית, ושהיה מזוהה בעיקר עם אמנות מושגית וצעירה היה זה שהניח יסודות לאוצרות עצמאית וזאת אף על פי שפעל בתוך מוסד המוזיאון. האירוע השני היה הקמתה של "קבוצת +10" בהנהגת רפי לביא. הקבוצה פעלה לאורך חמש שנים (1970-1965) ועשר התערוכות הקבוצתיות שקיימה סביב נושאים שונים ("עבודות גדולות", "עבודות קטנות", "תערוכת העירום", "תערוכה באדום" ועוד) הדגישו את התערוכה כהיגד. צוקרמן רכטר מגדירה את שלהי שנות ה-60 עד שלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 כפרק זמן שבו הפעולה של ארגון תערוכה זכתה לנראוּת, נפרצו מסגרות התצוגה המקובלות והחלה לצמוח בישראל אוצרות חוץ מוזיאלית עצמאית. בספרה בחרה להתמקד בשבע ביוגרפיות של אוצרים ואוצרות חשובים ופורצי דרך בישראל והם אלישבע כהן, יונה פישר, גדעון עפרת, שרה בריטברג-סמל, גליה בר אור, מרדכי עומר ואריאלה אזולאי.
תוכנית הלימודים הראשונה לאוצרות קמה באוניברסיטת תל אביב ב-1985, בשנת 1995 נפתח "הסמינר החדש לתרבות חזותית, ביקורת בתיאוריה" כשיתוף פעולה בין מוזיאון תפן ובית הספר לאמנות קמרה אובסקורה אשר פעלה למשך כמה שנים. משנת 2008 נפתחו מסלולי הכשרה רבים מסוגים שונים במוסדות כגון בצלאל, אוניברסיטת בן-גוריון, אוניברסיטת חיפה, סמינר הקיבוצים, שנקר, בית לאמנות ישראלית במכללת תל אביב יפו ועוד.
במאמר "האפשרות הפואטית של האוצרות" תיארה נעמי אביב את פעולת האוצרות כמקבילה לכתיבת שירה וכמו כן, הדגישה את פוטנציאל הביקורתי הטמון בה ואת המחויבות של האוצר/ת לפעול ביחס להקשר פוליטי ותרבותי. ובמילותיה "מכיוון שאמנים נוטים לתפקד מתוך רגישות מיוחדת לרוח הזמן יהיה זה לא הוגן וגם לא כדאי לנתק את פעולת התיווך של אמנותם מעמדותיהם התרבותיות-פוליטיות. לרוב, גם לאוצר יש עמדות תרבותיות-פוליטיות השזורות ביחסים ובהיכרות הטובה עם האמנות. למרבית התערוכות העכשוויות העצמאיות יש תמה או רעיון, שנולד מתוך חוויית ההתבוננות באמנות ומסתמן כמגמה או תופעה עליה מבקש האוצר להצביע ואותה הוא מקווה לאסוף, לפרוש, לתלות או להציב לנגד עיניהם של הצופים."
מאז שנת 2004 משרד התרבות והספורט בשיתוף המועצה הישראלית לתרבות ולאמנות מעניקים בכל שנה את פרס "האוצר/ת". הפרס נועד להביע הערכה והוקרה לעבודתם של אוצרות ואוצרים, לקדם מחקר אוצרותי ולעודד חשיפה והצגה של יצירה בציבור. מטרת הפרס לסייע ולעודד את האוצרים להתמקד ולהעמיק בתחום מחקרם.
רשימת הזוכים והזוכות בפרס:
הרמת סינוס
הרמת סינוס היא סוג של טיפול שיניים שמטרתו ליצור תוספת עצם בחלקים האחוריים של הלסת העליונה (המקסילה). כאשר יש צורך בביצוע שתל דנטלי בחלקים האחוריים של הלסת העליונה, נתקל לפעמים המשתיל בבעיה של חוסר בנפח עצם מספק. באזור זה של הלסת קיים חלל אוויר שנקרא: הסינוס המקסילרי. החדרת שתל דנטלי דרך עצם לא מספקת אל תוך חלל הסינוס הפתוח עשויה ליצור דלקות וזיהומים שיגרמו לכישלון השתל. בהתאם, יש צורך לעבות את כמות העצם באזור לפני החדרת השתל.
הרמת סינוס פתוחה
בהרמת סינוס פתוחה, מבצע המנתח פתח או חלון בצד החיצוני של הלסת על מנת לקבל גישה אל החלל. לאחר פתיחת החלון, מרים המנתח את הרירית המדפנת את חלל הסינוס בעזרת כפיות ייעודיות מבלי לקרוע אותה. בין רצפת החלל לבין הרירית המורמת ממקם המנתח גרגירי עצם כתושה. גרגירי העצם יכולים להיות ממקור אדם, פרה או אפילו סינתטיים. בסיום החדרת הגרגרים, סוגר המנתח את החלל הממולא ותופר את החניכיים. העצם הטבעית של הגוף מחליפה את גרגירי העצם הכתושה בתהליך ביולוגי הנמשך כ-8 חודשים. לאחר שנוצרת עצם טובה ועבה, ניתן להחדיר לתוכה את השתל הדנטלי ולבנות מעליו שיניים חדשות.
לניתוח זה תופעות לוואי משמעותיות הכוללות נפיחות, שטפי דם חיצוניים המטומות) ולעיתים דמם משמעותי מאתר הניתוח. קרע ברירית המורמת עשוי להביא לירידה בסיכויי הצלחת הפעולה הנאמדים בכ-90%. מרבית המטופלים נאלצים לחוות תקופת החלמה של 4-5 ימים המלווה בתופעות הלוואי שהוזכרו ובאובדן ימי עבודה.
הרמת סינוס סגורה
בהרמת סינוס סגורה לא פותחים חלון אל תוך הסינוס, אלא מבצעים קדח קטן מאוד (כ-3-5 מ"מ בלבד) דרך עצם הלסת מתוך חלל הפה ולא מהצד. הפעולה יכולה להתבצע רק המקרים בהם קיים נפח משמעותי של עצם שיבטיח ייצוב השתל המוחדר ומאפשרת הגבהה ותוספת של 2-3 מ"מ עצם בלבד. דרך החריר שנוצר, דוחף המנתח את רירית הסינוס כלפי מעלה, מחדיר גרגירי עצם כתושה, ולעיתים גם שתל דנטלי כבר באותה ישיבה מבלי להמתין להחלפת העצם הכתושה בעצם טבעית. את דחיקת הרירית כלפי מעלה ניתן לבצע באמצעות מכשירים הנקראים: אוסיאוטומים, או באמצעות החדרת צינורית שבקציה בלון מתנפח. ניפוח הבלון מוביל להרמת הרירית. לאחר הסרת הבלון מהאזור, תוחדר העצם הכתושה ואולי גם השתל.
הרמת סינוס בפולשנות מינימלית
בשנים האחרונות פותחו מספר שיטות המאפשרות ביצוע הרמת סינוס בפולשנות מינימלית בחלקן על ידי הרמה סלקטיבית של הממברנה (הרירית) ובכך מאפשרות ביצוע ההליך ללא צורך בפתיחה של כל חלל הפה בטכניקות שונות המפחיתות את הסיכון שבקריעת הממברנה ובסיבוכים/ זיהומים הנלווים לכך ובעצם זה גם מקצרות את משך הניתוח. שיטות אלה הופכות את פרוצדורת הרמת הסינוס להליך בפולשנות מינימלית ועל ידי כך מצמצמות באופן משמעותי את תופעות הלוואי הנלוות בדרך כלל להרמות סינוס כגון שטפי דם, נפיחות, זיהום וכאבים ובכך מקצרות את תקופה ההחלמה למטופל.
סיכונים וסיכויים
רמת ההצלחה של ביצוע הרמת סינוס עומדת על כ-90% עד 95%. כישלון של הטיפול עשוי להיגרם כבר במהלך ביצוע הטיפול עצמו אם רירית הסינוס (הממברנה השניידריאנית), נקרעת. במקרה כזה עשוי המנתח לתקן את הממברנה הקרועה, או להחליט להפסיק את הניתוח. לאחר כ-4 חודשים מתאחה שוב הממברנה וניתן לבצע ניסיון נוסף. סיבוכים מוכרים של תהליך הרמת סינוס הם כאב, נפיחות, זיהום, ואף דלקת כרונית של הסינוסים. מרבית תופעות הלוואי יחלפו בתוך מספר ימים מביצוע התהליך.
סנטש
סנטש (בהונגרית: Szentes) היא עיר של כ-27,000 תושבים במחוז צ'ונגראד-צ'נאד, מקום מושבה של נפת סנטש.
מיקום
העיר ממוקמת בדרום המישור ההונגרי הגדול, בחלק הצפוני של מחוז צ'ונגראד-צ'נאד, מזרחית לנהר הטיסה. הנהר קורצה מפצל את העיר לשניים. העיר הייתה מזמן עתיק נקודת חצייה של הטיסה. גשר הטיסה הראשון נבנה בשנת 1903 (גשר הרכבת של ימינו, במשך תקופה ארוכה היה גשר-רכבת-כביש), ואז בשנת 1981 נבנה גם גשר כביש תחבורה עצמאי.
נגישות
ניתן להגיע אל סנטש על הכביש הראשי 45 (מכיוון הודמזוושרהיי ומכיוון קונסנטמארטון) וכן מכיוון סרווש ועל הכביש הראשי 451 (מכיוון קישקונפלדיהאזה - צ'ונגראד). בשנת 1998 הושלם קטע עוקף של כביש 451, ושחרר את מרכז העיר מתנועת משאיות. ניתן להגיע אל העיר ברכבת מארבע כיוונים. יותר ויותר יישובים נכנסו לזרם תנועת הרכבות, שהגדיל את תנועת המטענים והנוסעים ופיתח תעשייה ומסחר. בשני העשורים האחרונים, עם התפתחות רשתות הכבישים, ריבוי משאיות ומכוניות ושירותי אוטובוס למרחקים ארוכים, פחתה חשיבותן של הרכבות. עם זאת, תחנת הרכבת סנטש פועלת ברציפות, וניתן להגיע בקלות ליישוב באמצעות רכבת. אף על פי שהיא אינה ממלאת תפקיד משמעותי בתחבורה ניתן להגיע לעיר גם דרך הנהרות.
היסטוריה
האזור היה מיושב מאז התקופה הנאוליתית. אחד הממצאים החשובים ביותר מסגוואר הסמוך מצא את מה שמכונה פסל "האל עם מגל", אשר מהתקופה הנאוליתית כמעט האלוהות היחידה המתוארת בצורת זכר. במהלך מאות שנים של נדידת העמים ממזרח למערב (המאות 1–6), קבוצות אתניות שונות החליפו זו את זו לסירוגין, כפי שמעידים מאות קברים של יזיגים, סרמטים, גפידים, הונים ו אווארים שנמצאים באזור. על פי כמה הנחות, עיר האוהלים של אטילה (433–453) ניצבה באזור סנטש, יש להניח כי גם קברו נמצא באזור זה.
הרשומה המוקדמת ביותר שנכתבה הנציחה את שמו של נהר הקורצה, שמופיע בצורת קוריקה מתקופת גזה הראשון, מלך הונגריה (1074–1077) מיום 1075. האזכור המוקדם ביותר של היישוב בקשר לחלוקת קרקעות נשמר באיגרת מיום 1332 בצורת סנטיש (Szentüs).
מקור שמו של סנטש טרם הובהר. אגדה מקומית - ששרדה ב"כרוניקה של פטרק"- שמקור השם הוא מגנרל הונגרי בשם יאנוש זנדוש, שלפי המסורת בעל פה היה מייסד המקום ובאותה עת בעל הבית הראשון של סנטש; עם זאת, מדע היסטוריה אינו יודע על גנרל הונגרי כזה.
בית הכנסת
בית הכנסת בסנטש נבנה בין 1868 ל־1872 בסגנון רומנטי על בסיס תוכניותיו של איגנץ קנאבה. המבנה שופץ בשנים 1997–1998 על בסיס התוכניות של האדריכל לאסלו טרניאי ופועל כיום כספריה עירונית שמופעלת על ידי העירייה. בשואה נרצחו כשלוש מאות יהודים מסנטש במחנות ההשמדה. נכון לעכשיו, רק קהילה קטנה מתגוררת בעיר.
עונת 1997/1998 ב-NBA
בעיני רבים, עונת 1997/1998 נתפסת כסופו של "תור הזהב" של ליגת ה-NBA עם פרישתם של ג'ורדן ומאמנו בשיקגו פיל ג'קסון, אשר סיימה את תקופת עליונותם של הבולס בליגה. בעונה זו וושינגטון בולטס שינתה את שמה לוושינגטון ויזארדס על מנת להעניק לקבוצה תדמית חיובית יותר. הבעלים של הקבוצה, אייב פולין, החליט על שינוי השם בין היתר בעקבות הרצח של חברו הטוב וראש ממשלת ישראל, יצחק רבין. תקרית זכורה במיוחד בעונת 1997/1998 אירעה ב-1 בדצמבר 1997 כאשר שחקן גולדן סטייט ווריורס לטרל ספריוול חנק במהלך אימון את מאמנו, פי. ג'יי. קרליסימו, והורחק ל-68 משחקים.
דראפט 1997
הדראפט בשנה זו התקיים ב-25 ביוני 1997 בשארלוט, צפון קרוליינה. בהגרלה (לוטרי) זכתה סן אנטוניו ספרס בבחירה הראשונה, שניצלה אותה כדי לבחור את טים דאנקן אשר זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA. שחקנים בולטים נוספים שנבחרו בדראפט כוללים את שחקן האולסטאר צ'אנסי בילאפס (בחירה שלישית) ואת חבר היכל התהילה טרייסי מקגריידי (בחירה תשיעית). וושינגטון בולטס (ששינתה את שמה ל"ויזארדס" כחודש לאחר מכן) איבדה את בחירתה בסיבוב הראשון של הדראפט בעקבות החתמתו השנויה במחלוקת של ג'וואן האוורד. הבולטס היו עתידים לבחור בבחירה ה-17, וביטול הבחירה שלהם צמצם את מספר הנבחרים בדראפט ל-57 בלבד.
אולסטאר
סוף שבוע האולסטאר של שנת 1998 נערך במדיסון סקוור גארדן, אולמה הביתי של ניו יורק ניקס. לראשונה מאז נערכה התחרות במסגרת ליגת ה-NBA ב-1984, לא התקיימה בעונת 1997/1998 תחרות ההטבעות השנתית מחשש לסיכון בריאות השחקנים המשתתפים בתחרות וכן עקב היעדרותם של שחקנים מובילים מהתחרות בשנים הקודמות.
משחק האולסטאר
משחק האולסטאר ה-48 במסגרת ליגת ה-NBA נערך ב-8 בפברואר 1998. המאמנים במשחק האולסטאר היו לארי בירד מאינדיאנה פייסרס המזרחית וג'ורג' קארל מסיאטל סופרסוניקס המערבית שהחזיקו במאזן הטוב ביותר במחוז שלהן. קובי בראיינט בן ה-19 מלוס אנג'לס לייקרס הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם להשתתף במשחק האולסטאר, כשנבחר למשחק יחד עם עוד שלושה שחקנים מקבוצתו (שאקיל אוניל, אדי ג'ונס וניק ואן אקסל). כמו כן נבחר לקבוצת המערב הרוקי טים דאנקן מסן אנטוניו ספרס. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 135–114. ל-MVP של משחק האולסטאר נבחר בפעם השלישית מייקל ג'ורדן משיקגו בולס שקלע 23 נקודות, הוריד 6 ריבאונדים ומסר 8 אסיסטים על אף ששיחק כשהוא חולה.
פרסים עונתיים
חמישיות ההגנה
חמישיות הרוקיז
פלייאוף 1998
סגל האלופה, שיקגו בולס: מייקל ג'ורדן, סקוטי פיפן, דניס רודמן, טוני קוקוץ', רון הרפר, לוק לונגלי, סטיב קר, סקוט בורל, ביל ונינגטון, דיקי סימפקינס, ג'אד בושלר ורנדי בראון (ג'ו קליין, ראסטי לרו וקית' בות' נכללו בסגל אך לא השתתפו בפלייאוף).מאמן ראשי: פיל ג'קסון.
האספה הלאומית (הונגריה)
האספה הלאומית (בהונגרית: Országgyűlés) היא פרלמנט חד ביתי המהווה את הרשות המחוקקת של הונגריה. בפרלמנט מכהנים כיום 199 נציגים.
הוא מונה 199 חברים הנבחרים מדי ארבע שנים, עם אחוז חסימה של כ-5%. האספה הלאומית שוכנת בבניין הפרלמנט ההונגרי בעיר הבירה בודפשט מאז שנת 1902. הפרלמנט נבחר בבחירות דמוקרטיות מאז נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה בשנת 1989. המפלגה הגדולה ביותר היא פידס, המונה מטעמה כ-114 נציגים.
בפרלמנט יש כ-25 ועדות שונות.
לבית המשפט החוקתי בהונגריה יש אפשרות לערער על חקיקה העוברת באספה הלאומית.
הבחירות האחרונות נערכו ב-2018, והבחירות הבאות עתידות להתקיים בשנת 2022.
חוסה לואיס רסנדס
חוסה לואיס רסנדס (בספרדית: José Luis Reséndez; נולד ב-14 באוקטובר 1978) הוא שחקן ודוגמן מקסיקני.
ליל הגנרלים
עלילה
רב-סרן גראו מן המודיעין הצבאי הגרמני פותח בחקירה פלילית בעקבות הירצחה של זונה בוורשה הכבושה בידי הנאצים בשנת 1942. הראיות מצביעות על הרוצח האפשרי כאחד מבין שלושת הגנרלים: גאבלר, קלנברג, וטאנץ. החקירה נקלעת למבוי סתום, אך מתחדשת בשנת 1944 בפריז, בה נפגשים שלושת הגנרלים על רקע הקשר להתנקש בחייו של היטלר.
חוסה לואיס רסנדס
ביוגרפיה
רסנדס נולד במונטריי. מגיל צעיר החל לעסוק בדרמה והופיע בתיאטרון בעירו.
ליל הגנרלים
עלילה
טאנץ, השוהה בפריז לרגל חופשה, מורה לנהגו לזמן לו מפגש עם זונה מקומית. במהלך המפגש הוא רוצח אותה ומאיים על הנהג כי יפליל אותו אם יגלה דבר מן האירוע. למרות זאת הוא מניח לו להימלט ולהיעלם.
שרלוט ריילי
שרלוט ריילי (באנגלית: Charlotte Riley; נולדה ב-29 בדצמבר 1981) היא שחקנית אנגלייה. היא מוכרת מהופעתה בתפקיד שרה הרסט בסרט "קלת דעת" ובתפקיד קתרין ארנשו במיני-סדרה של ITV "אנקת גבהים".
ביוגרפיה
ריילי נולדה בגרינדון, סטוקטון-און-טיס, אנגליה. מוצאה ממחוז דרהאם ומגיל 9 ועד 18 למדה בבית הספר "טיסייד היי סקול". בשנים 2000 ועד 2003 למדה באוניברסיטת דרהאם, והופיעה עם "דרהאם רביו" במספר מחזות ומחזות זמר. היא סיימה את לימודיה עם תואר באנגלית ובבלשנות. מ-2005 עד 2007 למדה ריילי באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
קריירה
ב-2004 זכתה ריילי בפרס המחזאות על המחזה "Shaking Cecilia" שכתבה יחד עם טיפני ווד. היא הופיעה בסרט "קצה המחר" בכיכובם של טום קרוז ואמילי בלאנט. בתיאטרון שיחקה במחזה "The Priory" מאת מייקל ויין (Michael Wynne) בתיאטרון רויאל קורט. היא שיחקה בסרט "המטרה: לונדון", סרט ההמשך של "המטרה: הבית הלבן" משנת 2013, בו גילמה את ז'קלין מרשל, סוכנת MI6.
חיים אישיים
ב-2010 התארסה ריילי לשחקן האנגלי טום הארדי. השניים הופיעו יחד ב"כנופיית ברמינגהאם, במיני-סדרה "אנקת גבהים" ובסדרת הדרמה "The Take". בני הזוג התחתנו ביולי 2014. באוקטובר 2015 נולד ילדם הראשון.
ליל הגנרלים
עלילה
כאשר נודע לגראו על הרצח הנוסף של הזונה בפריז, הוא מחדש את חקירתו ועולה על עקבותיו של הגנרל טאנץ. הוא מזמן את עצמו לפגישה במשרדו של הגנרל בדיוק ביום ההתנקשות בהיטלר. טאנץ רוצח אותו, ומכריז כי גראו הוא אחד מן הקושרים נגד הפיהרר.
בשנת 1965 נרצחת זונה בהמבורג והמקרה מעורר את תשומת לבו של חוקר האינטרפול מוראן, אשר בתקופת המלחמה היה חבר המחתרת הצרפתית ושיתף פעולה עם החוקר גראו. מוראן פותח את התיקים ומחדש את חקירת הרציחות מתקופת המלחמה. הוא מאתר את נהגו לשעבר של טאנץ אשר היה עד לרצח הזונה בפריז, ומשכנע אותו להעיד נגד טאנץ. האינטרפול מבצע מעצר של טאנץ במהלך נשף של ותיקי המלחמה בו הוא משמש כאורח הכבוד. טאנץ מבין כי החוקרים עלו על עקבותיו ומעדיף להתאבד.
הפקה
הסרט הופק על ידי סם שפיגל והמוזיקה הולחנה על ידי מוריס ז'אר. את התסריט כתבו פול דן וג'וזף קסל אשר נעזרו גם בגור וידאל.
רוב צילומי החוץ נערכו בווארשה, אשר בתקופת המלחמה הקרה לא נחשבה כאתר צילום מועדף עבור סרטים מערביים.
דמותו של הגנרל טאנץ מבוססת על דמותו של קולונל האס אס יואכים פייפר (Joachim Peiper), אשר הורשע ברצח שבויי מלחמה אמריקנים בטבח מלמדי.
חוסה לואיס רסנדס
ביוגרפיה
ב-2001 החל להופיע בטלנובלות והופיע בין היתר בטלנובלה "Los herederos del Monte", לצד גבריאל סוטו.
ב-2002 שיחק בסרט הנעורים "Punto y aparte".
ב-2003 זכה ב-"El Modelo México", תחרות יופי לאומית לגברים. בעקבות כך היה נציג מקסיקו במר עולם 2003, וסיים בחמישייה הראשונה.
בשנת 2005 שיחק בטלנובלה "אם חורגת" בדמותו של גרקו מונטס.
בשנת 2007 שיחק בטלנובלה "שיכורה מאהבה" את הדמות של הילאריו; הטלנובלה היא רימייק מקסיקני לטלנובלה הקולומביאנית "קפה בניחוח אישה" משנת 1994.
ב-2007 ו-2009 הופיע בשלושה פרקים של "בטי".
בשנים 2009–2010 שיחק בטלנובלה "זיקיות".
בשנת 2011 גילם את הנבל הראשי בטלנובלה "האחים דל מונטה".
בשנים 2012–2013 גילם עורך דין מיליונר בטלנובלה "לב אמיץ", טלנובלה בספרדית שהופקה על ידי רשת השידור האמריקאית "טלמונדו".
ב-2013 שיחק את התפקיד הראשי של פועל עני אשר הגיבורה עוזבת למענו את חברה העשיר ב-"Dama y obrero", טלנובלה אמריקאית המבוססת על פורמט צ'יליאני.
הוא היה מועמד פעמיים לפרס הטלוויזיה המקסיקני "Premios TVyNovelas" והיה מועמד פעמיים לפרס "Your World Awards" המוענק על ידי טלמונדו.
ג'רג' רווס (רופא)
ד"ר ג'רג' רווס (במקור רינג, בהונגרית: Révész György; קאפושוואר, 26 במרץ 1915 – בודפשט, 23 בדצמבר 1986) רופא יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור לרפואה (PhD-1963).
אליהו אריק בוקובזה
אליהו אריק בוקובזה (נולד ב-20 ביולי 1963) הוא צייר ישראלי יליד פריז, צרפת.
ג'רג' רווס (רופא)
ביוגרפיה
ג'רג' רינג נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר אנדור רווס (רינג), עורך דין ושל ינקה פליישמן (1893–1941) הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת ארז'בט בפץ', שם קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1940. במשך שנתיים (1940–1942) עבד בבית החולים קבאניה (כיום רובע 10 של בודפשט) בהדרכת פרופסור אאורל רטי ולאחר מכן בשל היותו יהודי, במשך שלוש שנים (1942–1945) יכול היה לעבוד רק בבית החולים היהודי ברחוב סאבולצ'י של הקהילה היהודית של פשט (כיום שמו: המרכז הרפואי הלאומי) במחלקה של הרופאים/מורים אלמר פולצ'ק ופאל קפש. ב-1945 קיבל משרה במחלקת הגרון של בית החולים רוקוש ומשנת 1948 היה מרצה בכיר באוניברסיטה. ב-1951 הפך לרופא צבאי מקצועי; הוא עבד תחילה בבית החולים הצבאי המרכזי ועד מהרה הפך למנהל מחלקת אף אוזן גרון בבית החולים הצבאי לקצינים, בדרגת סגן אלוף. משנת 1967 היה הפרופסור הראשי ומנהל המחלקה לרפואת אף אוזן גרון באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט, ומשנת 1975 היה הרופא הראשי והמנהל של המכון הלאומי לאף אוזן גרון.
אליהו אריק בוקובזה
ביוגרפיה
נולד למשפחה ממוצא תוניסאי. עלה לישראל עם משפחתו ב-1969. ב-1989 סיים לימודי רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, והפך לבעל בית המרקחת הצעיר בישראל. עם סיום לימודיו בבית הספר לאמנות קלישר ב-1999 הוזמן להציג תערוכת יחיד בגלריה "נלי אמן".
ג'רג' רווס (רופא)
ביוגרפיה
רווס הציג את עבודתו והישגיו בכמעט 100 מאמרים, מצגות והרצאות. בשנות ה-60 היה מזכ"ל איגוד רופאי אף אוזן גרון בהונגריה. עבודתו זכתה להכרה במספר עיטורים. הוא נבחר לחבר כבוד על ידי מספר אגודות בינלאומיות גם מחוץ להונגריה.
אליהו אריק בוקובזה
ביוגרפיה
ביוני 2000 נפתחה התערוכה "פלזיר אוריינטל" שהציגה לראשונה ציורים שהסתירו מאחורי חזות קישוטית ונאיבית, אמירה ביקורתית כלפי הציונות, הדתיות, המשפחתיות, הצבאיות והלאומיות (נושאים שיחזרו בנפרד בתערוכותיו הבאות). ציור מהתערוכה הוצג באוקטובר 2000 בתערוכת אוסף במוזיאון ישראל בירושלים.
ג'רג' רווס (רופא)
חייו הפרטיים
ב-1944 התחתן עם ז'וז'ה הולאן, רופאה המטולוגית. נולדו להם שני ילדים: טמאש רווס (1945), רופא, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים, ומריה רווס (1946) רופאה גם היא.
אליהו אריק בוקובזה
ביוגרפיה
באפריל 2002 נפתחה בגלריה נלי אמן התערוכה "צייר-תייר", מלווה בטקסט של גדעון עפרת. בתערוכה משווה בוקובזה את הנוף בציוריו של אפרים משה ליליין לנוף בציורי הילדים שלו עצמו. 3 ציורים מהתערוכה הוצגו ביוני 2002 במוזיאון תל אביב לאמנות. העבודה "COME TO PALESTINE" (הראשונה מסדרת ציורים שמצוירים על מפות וינטג') הוגדרה מאוחר יותר כעבודה הפוסט-ציונית הראשונה ולימים נרכשה לאוסף הקבע של מוזיאון ישראל בירושלים.
בנובמבר 2003 נפתחה בגלריה נלי אמן התערוכה “ZION’S FICTION”, מיצב ציורים ב-3 חלקים שעוסק בכיבוש ומפעל ההתיישבות וההתנחלות הישראלי תוך שהוא מתנצח עם המודרניזם והציונות. בתערוכה הוצגו לראשונה בנוסף לציורים, אובייקטים ופיסול.
ב-2004 זכה בוקובזה בפרס עידוד היצירה של משרד החינוך, התרבות והספורט ובתערוכת זוכי הפרסים במוזיאון תל אביב לאמנות הציג את המיצב "פיסגה", בו דימה את הסכסוך מזרח-מערב למשחק על לוח שחמט.
במאי 2005 השתתף בתערוכה לציון 100 שנות אמנות ישראלית - "העברים החדשים" שהוצגה במוזיאון גרופיוס באו שבברלין, במימון ממשלת גרמניה.
בינואר 2006 הוצגה בגלריה נלי אמן התערוכה "פלורה" שבחנה את מבטו של צייר אוריינטליסט על רקדנית בטן.
בספטמבר 2006 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ספר הילדים "שירה נוסעת העירה", שציוריו צוירו על ידי בוקובזה. כותבת הספר היא מיכל סנונית.
בדצמבר 2006 נפתחה בבית האמנים בירושלים, משכן בצלאל ההיסטורי, התערוכה "בצלאל גרסה ב" שנוצרה במיוחד למקום לציון 100 שנה להקמתו. באותה השנה נכלל בסדרה הדוקומנטרית של הרשות השנייה ומפעל הפיס: "סיפור מסגרת - 100 שנים של אמנות בישראל".
ביוני 2008 נפתחה בגלריה נלי אמן התערוכה "הילד שצייר חתולים", המסמנת את ההשפעה היפנית על יצירתו, עוסקת בדרכי התמודדות עם פחד תוך שהיא מקשרת בקו דמיוני את שדרות והירושימה.
ב-2009 סגר את בית המרקחת שלו.
בינואר 2010 נפתחה במוזיאון נחום גוטמן בתל אביב התערוכה "JAFFA" שנוצרה במיוחד למקום בהזמנת האוצרת טלי תמיר. ציור מהתערוכה, "משפחת הפרדסן", נרכש לאוסף הכנסת בירושלים ובהחלטת יו"ר הכנסת רובי ריבלין, נתלה לתצוגת קבע באגף הוועדות למרות התנגדות מתוקשרת של חברי הכנסת מהימין.
במאי 2012 נפתחה במוזיאון בר-דוד שבקיבוץ ברעם התערוכה "במקום הזה" שנוצרה במיוחד למקום. בסדרת ציורים המבוססים על צילומים מארכיון הקיבוץ מבקש בוקובזה להנכיח בחדר האוכל של הקיבוץ את זיכרון הכפר ההרוס בירעים, תוך התייחסות לכרזות אחד במאי וציורי קיר של יוחנן סימון עבור תנועת השומר הצעיר.
בדצמבר 2012 הוזמן בוקובזה על ידי האוצרת דבורה ליס להתערב באגף היודאיקה במשכן לאמנות עין חרוד. לתערוכה "לאום: יהודי" נאספו עבודות מתערוכות קודמות בנושא היהודי ושובצו בין פריטי אוסף היודאיקה תוך שנעטפו ברובד פרשני נוסף, התערוכה עוסקת ביחסי דת-מדינה.
במאי 2013 נפתחה בשלשה חללים בשתי קומות בית האמנים בתל אביב התערוכה "צבאות/ זאת היא הארץ". התערוכה היא מעין מסע ביקורתי ומתריס שעושה בוקובזה בתוך התרבות הישראלית על דתיותה והמיליטריזם הטבוע בה. באותה השנה זכה בוקובזה בפעם השנייה בפרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט.
בינואר 2014 נפתחה בשנית התערוכה "צבאות" בגלריה שליד מרכז ההנצחה בטבעון.
באפריל 2014 יצא לאור הספר "הגדת אליהו" – 60 ציורים להגדה של פסח, שמלווה תערוכה באותו השם שנפתחה בפסח באותה השנה במוזיאון בר-דוד בקיבוץ ברעם.
ביולי 2014 הציג את התערוכה "נדודים" במוזיאון היהודי באמסטרדם, תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון מחוץ לגבולות ישראל.
ביולי 2015 נפתחה בבית התפוצות תערוכת היחיד "United Colors of Judaica". התערוכה היא דיון בזהויותיו הרבות של האמן, בהקשר האתני, הדתי והתרבותי. בתערוכה עבודות אמנות שנוצרו במיוחד עבורה, מוצגות לצד פריטי יודאיקה מסורתיים שלוקטו מאוספים חשובים. את התערוכה מלווה קטלוג/ספר שנכתב על ידי סמדר שפי בעיצוב מגן חלוץ.
בספטמבר 2016 נפתחה במוזיאון פתח תקווה לאמנות תערוכת היחיד "כתם שמש" שנוצרה במיוחד למוזיאון, באצירתה של דרורית גור אריה, בה ציורים ולראשונה גם מיצב וידאו שכולל אנימציה דיגיטלית מבוססת-ציור, כמחווה לעבודתו של צייר הנוף הפתח-תקוואי צבי שור, שיצר בהשראת אסכולת פריז היהודית.
בינואר 2018 נפתחה בגלריה העירונית ברעננה התערוכה "הפעם בזווית שונה". תערוכת יחיד שמציגה תמהיל יצירות ממגוון רחב של תערוכות עבר יחד עם עבודות שמוצגות לראשונה ועבודות חדשות. את התערוכה מלווה כקדימון סרטון אנימציה מבוסס ציור בדיו על נייר. ביוני 2018 ניתלו הציורים נוף פריס - יום ונוף פריס - לילה בתערוכת אוסף הקבע החדשה של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בדצמבר 2019 נפתחה במרכז לאמנות עכשווית רמלה CACR התערוכה "חומת מחמדינו" בה הוצגה לראשונה עבודת האנימציה "תקווה" לצד עבודות מתערוכות קודמות. באנימציה "תקווה" משוחזר מופע שלם על פי הקלטה משנת 1932 בתוניסיה של ביצוע של התקווה בעיבוד מזרחי.
בדצמבר 2020 נפתחה במרכז תאו לתרבות אמנות ותכן שבהרצליה פיתוח התערוכה "זמן קורונה" באוצרותה של דריה קאופמן בה מוצגות עבודות וסרטון באנימציה שנוצרו בימי הסגר, בהשפעת הקורונה.
ביולי 2021 נפתחה בגלריה נווה שכטר-מרכז לתרבות ואמנות יהודית עכשווית שבתל אביב התערוכה "ספר תאומים" באוצרותה של שירה פרידמן. התערוכה עוסקת בסמלים ישראלים ויהודיים ובהיסטוריה של תולדות האמנות והתרבות הישראלית ובחינת הזהות המקומית למול זו האוניברסלית. במרכז התערוכה הוצגה עבודת האנימציה באורך 15 דקות "סיפור על בריאה והרס".
באוקטובר 2021 הציג בוקובזה לראשונה במסגרת יריד צבע טרי 2021 תערוכה באוצרותה של דריה קאופמן בשם "קליידוסקופ" הכוללת עבודת וידאו חדשה וסדרת ציורים שצוירו במיוחד עבור יריד האמנות. בנובמבר 2021 נפתחה בגלריה חנינא, במסגרת שבוע האיור, תערוכה באוצרותו של יקיר שגב בשם "קרקס לבנטינו".
במרץ 2022 נפתחה במוזיאון בית ראובן בתל אביב תערוכת היחיד " מגלים את אמריקה - ראובן ובוקובזה נפגשים בניו יורק" בה "מחזיר" בוקובזה את ראובן לניו יורק של שנות העשרים בעבודת וידאו באנימציה, מציב חדר מפות - סדרה של ציורים על מפות ישנות של ארץ ישראל ומתכתב עם הדיוקנאות העצמיים של ראובן. לרגל פתיחת התערוכה הוקרנה עבודת האנימציה "בעקבות רובין" על מסכי ענק של גלריה ZAZ10TS בטיים-סקוור שבניו יורק.
באוקטובר 2022 נפתחה בגלריה של מכללת אורנים בטבעון התערוכה " הצייר הוא מהגר", תערוכת יחיד שהיא מעין מיני-רטרוספקטיבה, שכללה מקבץ עבודות שנוצרו בין 2009 ל- 2022, באוצרותה של שחר מרנין דיסטנפלד.
במאי 2023 נפתחה בגלריה אנגל שבירושלים התערוכה " אליהו אריק בוקובזה - יצירות" בהן הוצגו עבודות על בד, מתערוכות קודמות.
יחסי ערב הסעודית–תימן
יחסי סעודיה וערב הסעודית–תימן הם יחסי החוץ בין ערב הסעודית ותימן. שתי המדינות נהנו בעת ובעונה אחת מיחסים טובים ושיתפו פעולה באופן הדוק בנושאים צבאיים, כלכליים ותרבותיים. כיום בגלל מלחמת האזרחים התימנית המתמשכת והקצנת הכוחות במזרח התיכון עם הופעת אל-קאעדה והקצנה של פלגים מסוימים באסלאם, סעודיה הובילה התערבות צבאית לתימן, לצד קואליציה של תשע מדינות, מגובים לוגיסטית על ידי ארצות הברית, תוך שימוש בתקיפות אוויריות בתוך תימן והחלה במצור ימי ואווירי החל מ-26 במרץ 2015, במטרה לתמוך בממשלתו הנוכחית של עבד רבו מנסור האדי במלחמה נגד החות'ים.
היסטוריה
היחסים המודרניים של סעודיה–תימן החלו בשנת 1803 עם התקפה של כוחות סעודים על שטחה של אימאמות זיידי בעזרת כמה שבטים תימניים מקומיים. הסעודים ניצחו ושלטו באזור טיחאמה עד 1818, כאשר כוחותיו של הח'דיו העות'מאני של מצרים, מוחמד עלי פשה, השמידו את אמירות דירייה.
בשנת 1934 פרצה מלחמת סעודיה–תימן עם פלישה תימנית, שהמשיכה בתגובה במתקפה סעודית חזקה. המלחמה הסתיימה בכך שתימן ויתרה על שליטתה על שלושה מחוזות סעודיים מודרניים, עסיר, ג'יזאן ונג'ראן. מאז, שתי המדינות ניהלו מערכת יחסים מורכבת.
מתחים עם ממשלת סאלח
עלי עבדאללה סאלח כיהן כנשיא צפון תימן, ולאחר מכן של תימן המאוחדת בין 1978 ל-2012. בשלושת העשורים העמוסים הללו, מערכת היחסים של תימן עם סעודיה התנודדה בין נקודות שפל כמו צידודו של סאלח בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, להעמקת החסות הסעודית בעשור הראשון של מלחמת הטרור.
הפסקת גיבויו של סלאח על ידי סעודיה הייתה גורם תורם לנפילתו מהשלטון ב-2012. ניסיונו להחזיר את השלטון על ידי ברית עם החות'ים, בהם לחם חיל האוויר הסעודי, הביא בסופו של דבר לחיסולו בדצמבר 2017.
גבול
בספטמבר 2003, במאמץ של ממשלת סעודיה לשלוט בפלישות של תימנים לסעודיה ולהאט את פעולות הטרור, החלו הסעודים בבניית קיר בטון, בקוטר 3 מטר לאורך הגבולו עם תימן. בעקבות תלונות של ממשלת תימן לסעודים כי בניית החומה מפרה אמנה משנת 2000 בין שתי המדינות, הסעודים הפסיקו את עבודות החומה בפברואר 2004. אך באותה תקופה הוקמה חומה לאורך 75 ק"מ מתוך 1,800 ק"מ של גבול.
התערבות סעודית בתימן
במלחמת האזרחים בצפון תימן לחמה סעודיה לצד הרויליסטים התימנים (למרות שהשתייכו לשיעים) במאבקם הלא מוצלח, במטרה להפיל את המשטר הרפובליקני הנתמך על ידי מצרים. בנובמבר 1962 פתחו המצרים במתקפה על הסעודים, מטוסים צבאיים מצריים הפציצו את דרום סעודיה, בעיקר את העיר אבהא, שם מתו 36 חולים בבית החולים כתוצאה מההפצצה.
בשנת 2014, תימן התמודדה עם המשבר הגדול ביותר מזה עשרות שנים, ממשלת תימן הופלה על ידי המורדים החות'ים, מה שהוביל לפלישה לתימן של קואליציה בראשות סעודיה. פעולות האיבה גרמו לתוצאות הרסניות ולאסון הומניטרי. אל-קאעידה בחצי האי ערב השתלטה על חלק משטח החוף של תימן. האו"ם תיאר את המצב ההומניטרי בתימן כמורכב יותר מבעיראק, דרום סודאן ובסוריה. הלחימה, כמו גם המצור האווירי והימי של עמדות תימן מסעודיה למניעת אספקת נשק, הציבו את אוכלוסיית תימן על סף רעב.
חרסינת דינג
חרסינת דינג (בסינית: 定瓷) היא סוג של חרסינה שיוצרה באזור דינגז'ו החל משלהי תקופת שושלת טאנג ועד שושלת ג'ין, והפופולריות שלה הייתה בשיאה בתקופת שושלת סונג.
חרסינה זו מאופיינת בצבע הלבן דמוי הפנינה שלה, והיא כוללת כלים מסוגים שונים ומרמות מוצר שונים (מוצריה כוללים הן כלי חרס עדינים עבור החברה הגבוהה, ואף עבור החצר הקיסרית והן כלי חרס פשוטים). כלים אלה היוו השראה לכלי החרסינה שיוצרו מאוחר יותר בג'ינגדז'ן והיוו מקור לחיקוי לכלים שיוצרו בתקופות שושלת מינג ואף שושלת צ'ינג.
מנשר אוברהאוזן
מניפסט אוברהאוזן היה הכרזה של קבוצה של 26 יוצרי קולנוע צעירים גרמנים בפסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי באוברהאוזן, נורדריין-וסטפאליה ב-28 בפברואר 1962. המניפסט היווה קריאה לדגל להקמת "קולנוע עלילתי גרמני חדש". פרי יוזמתו של הרו סנפט, בין החותמים היו הבמאים אלכסנדר קלוגה ואדגר רייץ. המניפסט נקשר במוטו "Papas Kino ist tot" (בגרמנית: הקולנוע של סבא מת), אם כי ביטוי זה אינו מופיע במניפסט עצמו.
קבוצת אוברהאוזן קיבלה את פרס הדויטשר פילמפרייס בשנת 1982.
הנוף התרבותי של קונסו
הנוף התרבותי של קונסו הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המשתרע על-פני שטח של 230 קמ"ר ברמת קונסו במדינת מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום שבדרום-מערב אתיופיה. קונסו הוא רמה הררית ותלולה, השוכנת בגובה של כ-2,000 מטרים מעל פני הים, שבה נבנו טרסות תחומות בחומות אבן, יישובים מבוצרים ומערכות שיתופיות לאספקת מים. נופה של קונסו הוא דוגמה ייחודית למסורת חיה המתקיימת מזה 21 דורות, או כ-400 שנים, תוך התאמתה לסביבה ולתנאי המחיה. בזכות אלה, הוכרזה כעשירית משטחה של קונסו, ובה כעשרים כפרים מפוזרים ומספר כפרים פרוזים, כאתר מורשת עולמית בשנת 2011.
תיאור ומאפיינים
רמת קונסו מתרוממת בזרוע האתיופית של הבקע הסורי-אפריקני, והיא משמשת כביתם של דוברי הקונסו, המונים בסך הכל, כ-250,000 איש. הקונסו מתגוררים ביישובים מוקפים חומות שהוקמו בראשי הגבעות, ובמורדותיהן נבנו טרסות המאפשרות גידול גידולים שונים בחבל ארץ הסובל ממשטר משקעים בלתי יציב. לשם כך ננקטו אמצעים לשימור הקרקע ולאיסוף מי הגשמים, שחלקם הגדול מופעלים על בסיס שיתופי.
הטרסות
המשקעים בקונסו יורדים באופן בלתי סדיר, ובדרך-כלל ניתך אל הקרקע פרץ של גשם רב בפרק זמן קצר ובלתי צפוי. הטרסות מסוגלות לאגור את מי הגשם ולהפטר מהמים העודפים. בנוסף, הטרסות מונעות את שחיקת הקרקע וסחיפתה. המקומיים עוסקים בחקלאות משך כל השנה, ומגדלים לחלופין גידולים שונים, דוגמת קפה, כותנה וקאת המיועדים למכירה, וכן 24 זנים שונים של דוחן, חיטה, שעורה, דורה, תירס, תפוח אדמה, בננה ושעועית. גובהן של הטרסות מגיע עד שמונה מטרים, ורוחבן נקבע בהתאם לשיפוע המדרון. הן נתמכות על ידי חומות אבן אנכיות, ונבנות ומתוחזקות על ידי גברים ונשים כאחד - הגברים עוסקים בחיתוך האבנים והנשים מובילות את העפר בדליים. עיקולים בחומות האבן מחוזקים באמצעות צריחים שגובהם אינו חורג דרך כלל משני מטרים מעל השדות, ותמיכה נוספת מושגת על ידי הקמת קירות תמך החוצים את הטרסות לרוחבן, במרחקים של כ-50 מטרים זה מזה. קירות התמך מגיעים לגובה של עד מטר ומחצה מעל פני השדה ומשמשים גם כשבילים. כ-50 עד 80 אחוזים ממורדות ההרים באזור המוכרז מכוסים בטרסות.
יישובים מבוצרים
כל אחד מהיישובים נשלט על ידי מועצת זקנים אוטונומית, והיישוב נחלק לרבעים המכונים קנטה (Kanta). בכל יישוב מפוזרות מספר רחבות קהילתיות וטקסיות המכונות מורה (Mora), ולעיתים יש ליישוב מורה אחת או יותר מחוץ לתחומי חומתו החיצונית. לעיתים ניצב במורה מבנה נושא גג מחודד המכונה פאפטה (Pafta), והוא נבדל מיתר המבנים ביישוב בכך שהוא גדול ומעוטר מהם. בפאפטה מפוזרים פיסות אבן המשמשות כמושבים, וגגו נתמך בעמודים עשויים מעץ הערער. המורה משמשת כמרכז מפגש קהילתי, לעריכת טקסים ולמגורי רווקים. המורה משקפת את גאוות הקהילה ומוצגים בה או סביבה "עצי הדורות" שגובהם מגיע עד 13 מטרים ואשר מובאים מהחורשים הקדושים, אסטלות אבן מונוליתיות המשקפות את הצלחת לוחמי היישוב, אבנים שלידן נמסרות שבועות ואבנים להשחזת חניתות.
המתחמים המשפחתיים תחומים בגדרות עץ או אבן, וכל מתחם נחלק לשניים - חציו מיועד למגורים וחציו לחיות המשק ולאחסנה. במתחם המשפחתי שוכנים חמישה או שישה מבנים עגולים הנושאים גגות משופעים, ולכל אחד מהם ייעוד מוגדר (בית מגורים, אסם, טחנה ומכלאת צאן). חלק מבתי המגורים החדשים יותר נבנו בצורת מלבן והם נושאים גגות פח.
בחומה החיצונית של היישובים נקבעו שני שערים או יותר, שבעבר הופקדה עליהם שמירה, אך כיום שוב אין הדבר נחוץ. המצב הביטחוני המשופר הביא לכך שיש משפחות אשר הקימו את בתיהן מחוץ לחומה ההיקפית של היישוב. במערב האזור המוכרז שוכנים מספר יישובים פזורים ופרוזים קטנים.
חורשים קדושים
באזור המוכרז שלושה חורשים קדושים עיקריים, המכונים פוקולה (Poqolla), ושטחם נע בין 45 ל-196 דונם. כוהני הדת מתגוררים בסמוך לחורשים אלה עם בני משפחותיהם. עם מות כוהן הדת הוא נקבר בתחום החורש, ועל קברו מוקם פסל עץ אנתרופומורפי המכונה וואקה (Waka) ואשר מנציח את זכרו. בחורשים מספר אזורים טקסיים, המשמשים לעריכת טקסי בגרות בטרם נישואין, טקסי אבל, הקרבת קורבנות להצלחת היבול או עריכת ריקודי קרב טקסיים.
קבורה
ליד חלק גדול מהיישובים שוכנות חורשות חלבלוב וצמחי קקטוס המכונות דינה (Dina). חורשות אלה שימשו לקבורת תושבי היישובים אשר לא הייתה ברשותם קרקע. לעומתם נקברו חקלאים בשדותיהם, ואבנים מיוחדות המכונות דאגה דירומה (Daga Diruma) מסמנות את המקום. פסלי וואקה מייצגים גם את זכרם של אנשי הקונסו שאינם כוהני דת, אך אלה מקובצים בקבוצות בתוך היישובים, ליד המורות או ליד שערי היישוב. כיום נהוג לפזר את הפסלים גם לצד השבילים המרכזיים ביישוב.
משק המים
מאגרי המים (הרדה - Harda) שוכנים בתוך החורשים או לידם, וכן ליד כל אחד מהיישובים המבוצרים וברחבי השדות. מאגרים אלה אוגרים את מי הגשמים עבור הצאן, וחלקם מגיעים לאורך של 60 מטרים ולעומק של עד 13 מטרים.
IAR-80
IAR-80 (או IAR-81 בדגם המתקדם) הוא מטוס קרב ותקיפה קלה תוצרת תעשיית התעופה הלאומית של רומניה, על בסיס מטוס PZL P-24 הפולני. הוא יוצר בין השנים 1940–1944 בכמות של כ־400 יחידות, והיה בשירות עד שנת 1952 בחיל האוויר הרומני.
היסטוריה
עקב צורכי הביטחון של רומניה והרצון לשמור אותה עצמאית ככל האפשר מבחינה זאת. בעוד רוחות מלחמה החלו מנשבות מעל אירופה. הוחלט ברומניה בסוף שנות ה–30 על פתיחת פרוייקט ליצור מטוס קרב מקומי. בראש צוות הפרויקט עמדות פרופ' יון גרוסו, יון קושריאנו, אינג' ג'ורגה זוטה, ויזירו גרוסו ויון וולנר. לבסוף הוחלט כי המטוס החדש יהיה מבוסס על PZL P-24 שיוצר ברישיון אותו יחליף כמטוסי קו ראשון. עיקר השינויים שהוכנסו היו הכנף החדשה לחלוטין, תא הטייס שחלו בו שינויים בנוסף לסגירתו והרחקתו לאחור, בעוד החימוש והמנוע השתנו לא הרף. לעומת זנב המטוס בו לא יכול שינוי גם בדגמים המתקדמים. הפרויקט שהתקדם באיטיות הניב פרי באפריל 1939 עם טיסת המבחן של האב-טיפוס שהשיגה תוצאות חיוביות מלבד כמה בעיות קלות שהתגלו בבדיקות תוקנו במהלך השנה הבאה. אב הטיפוס המשופר של IAR-80 התחרה אל מול ההיינקל 112 הגרמני שהגיעה זה עתה לקראת הזמנה ומלבד ביצועי המנוע והחימוש IAR-80 הוכיח את עדיפותו. חיל האוויר הרומני התרשם והזימן את ה–100 היחידות על חשבון ההזמנה של המטוס הגרמני.
מטוס זה שהיה יכול בתחילת דרכו להוות אתגר גם למטוסים הטובים ביותר של אותה התקופה (כמו: המסרשימיט והספיטפייר) "לא הגשים את חזונו" במלואו עקב הקשיים שהוצבו בפני תעשיית התעופה הצעירה של רומניה והצורך שלה לבחור צד בסכסוך הבין מעצמתי, מה שהוביל לבסוף גם העדפה ביבוא מאשר יצור מקומי.
המודיעין הכללי של מצרים
מנגנון המודיעין הכללי (בערבית: جهاز المخابرات العامة, גִיהאז אל-מוח'אבראת אל-עאמה, או בקיצור: אל-מוח'אבראת) של מצרים הוא סוכנות הביון המצרית העיקרית המופקדת על איסוף מודיעין ברמה הלאומית ואחראית על כל סוגי המודיעין, פנים וחוץ, בדגש על לוחמה בטרור.
הסוכנות היא חלק מקהיליית המודיעין של מצרים, הכוללת גם את מנהלת המודיעין הצבאי והסיור (ادارة المخابرات الحربية والاستطلاع), שהוא המודיעין הצבאי המצרי, ואת הביטחון הלאומי של מצרים (יורש מנגנון חקירות ביטחון המדינה, جهاز مباحث أمن الدولة) שהוא המנגנון המקביל לשב"כ ול-FBI האמריקני, שמטהו שכן ברובע נאסר בקהיר.
היסטוריה
סוכנות הביון המצרית הוקמה ב-1954 על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, שהפקיד את הארגון בידיו של זכריא מוחי א-דין. הסוכנות התחזקה וקיבלה חשיבות רבה יותר כאשר סלאח נאצר מונה לעמוד בראש הארגון. בתקופתו נוצרו מחלקות ראשיות לקשר רדיו, מחלקת מחשבים ומחלקה למבצעים חשאיים. הוא עמד בראש הארגון במשך 10 שנים (מ-1957 עד 1967) עד שפרש מתפקידו בשל בעיות בריאות ועקב הכישלון המודיעיני המצרי במהלך המלחמה נגד ישראל.
במשך שנים רבות שמו של ראש המודיעין הכללי היה חשאי ולא ידוע בציבור ואפילו לבכירי הממשל המצרי עצמו, למעט הנשיא ומקורביו. את הטאבו הזה שבר ראש המודיעין הכללי הגנרל עומר סולימאן, שמונה לעמוד בראש הארגון ב-1993 והיה ראש המודיעין המצרי עד ינואר 2011 עת מונה לסגן נשיא מצרים. שמו של סולימאן החל להתפרסם כאשר היה לשליחו המיוחד של הנשיא חוסני מובארכ לישראל, לארצות הברית ולעזה בנושאי תיווך שונים.
הצלחות
כפי שהצלחות בעולם הביון לעולם אינן מתפרסמות בה בשעה שכשלונות בשדה הקרב המודיעיני הופכות לשערורייה בקנה מידה עולמי - כך היו גם פעולות מינהל המודיעין הכללי המצרי, שהצלחותיו הפכו לסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע מצליחים במצרים. אחת ההצלחות המזהירות ביותר של הארגון הייתה החדרת סוכן בקרב העולים שהיגרו לישראל ממצרים. הסוכן, רפעת אל גמאל, חי בישראל במשך 18 שנים עד שנחשף ואולץ לעבוד כסוכן כפול. במהלך שנותיו בארץ הוא יצר רשת ריגול בכמה תחומים.
למרות העובדה שישראל ומצרים חתומות על הסכם שלום מ-1979 ובו סעיף לפיו המדינות התחייבו שלא לרגל זו אחר זו, מנגנון המודיעין הכללי של מצרים מודיע מדי כמה שנים על "חשיפת רשתות ריגול ישראליות".
מאיר נוביק
מאיר נוביק (15 במאי 1914 – 18 באוקטובר 2013) היה איש שירותי הביטחון במסגרת ההגנה, שירות הביטחון הכללי ומשטרת ישראל. בעל דרגת ניצב במשטרה.
ביוגרפיה
נוביק נולד ב-15 במאי 1914 בוורשה שבפולין ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל. בראשית דרכו בארץ עבד כמורה לחינוך גופני והיה מדריך במסגרת תנועת "הפועל". בשנת 1937 ייסד את סניף התנועה בנתניה ושם החל לפעול במסגרת "ההגנה".
לאחר הכשרתו בקורסים לפיקוד ומודיעין התמנה למפקד "ההגנה" בעמק חפר. פעילותו נעשתה במחתרת, תוך התגייסותו למשטרת היישובים העבריים. בתקופה זו היה פעיל גם במוסד לעלייה ב' ומאוחר יותר התמנה לאחראי שירות ידיעות מאזור חיפה ועד רמת גן. בעקבות מאסרו בשבת השחורה התפטר משירותו במשטרה, אך המשיך לפעול במסגרת "ההגנה". בין השאר היה מפעילם מטעם הש"י של שני הסרג'נטים שנחטפו ונתלו על ידי האצ"ל.
לאחר הקמת מדינת ישראל שירת בצה"ל והיה מראשוני שירות הביטחון הכללי. ב-1949 נשלח למשימות ריגול בארצות הברית. במהלך שנות החמישים עבר למשטרת ישראל, בה שימש ראש המחלקה לתפקידים מיוחדים בדרגת סגן ניצב. בסוף שנת 1958 הוא יצא לקורס קציני משטרה בכירים, ובסיום הקורס מונה לראש מחלקת הדרכה, בראשה עמד שנים ארוכות בדרגת ניצב משנה. במקביל לתפקידו במחלקת ההדרכה, בשנים 1964–1965 חזר למחלקה לתפקידים מיוחדים ועמד בראשה כממלא מקומו של אהרן שלוש בתקופת לימודיו. בהמשך שירותו שימש ראש אגף ארגון במשטרה. סיים שירותו בדרגת ניצב.
לאחר שחרורו היה ממונה על ארגון ויחסי הציבור של מוזיאון ארץ ישראל.
ב-1998 זכה לאות יקיר העיר רמת גן. בשנת 2005 חתם על עצומת בכירי מערכת הביטחון התומכת בתוכנית ההתנתקות.
בנו, ד"ר נמרוד נוביק, היה יועצו המדיני של שמעון פרס בין השנים 1984–1990.
שמעון צאלח
מארי שמעון בן יחיא צאלח (1919 צנעא - 1993 בני ברק) היה רב של מספר מושבים בשרון, ומוציא לאור של רבים מספרי ר' יחיא צאלח.
קורות חיים
עלה לארץ בעליית התימנים הגדולה ב-1950. הוסמך לרבנות על ידי הרב עוזיאל. שימש כרב במושבה קדימה בתחילת דרכה.
ב-1955 עבר לגור בבני ברק בשיכון ה', שם שימש כרב בית כנסת ובמקביל כרב אזורי למספר מושבים בשרון.
פעילותו הציבורית
לפני עלייתו ארצה ריכז שיעורי תורה לצעירים בבית כנסת 'צאלח' בצנעא. סייר בכפרים בתימן מטעם התאחדות התימנים בישראל ועודד עליה לישראל.
שימש כרב ושוחט לעולי תימן במושבה קדימה בזמן העלייה הגדולה מתימן.
היה מהמורים הראשונים בבית הספר הדתי שהוקם למען העולים על ידי שמעון פרידליך, מזכיר המועצה הדתית בקדימה. לאחר מעברו של הרב שמעון צאלח לבני ברק ב-1955 הקים בה את בית כנסת התימני 'עץ חיים' בשיכון ה.
קיבל את אות יקיר בני ברק.
נפטר בבני ברק בכ"ז אייר תשנ"ג.
הדפסה והוצאה מחודשת של ספרי ר"י צאלח
הוציא לאור רבים מספריו של ר"י צאלח. הדפיס מהדורה חדשה של סידור עץ חיים בארבעה כרכים, הדפיס והגיה את הספר זבח תודה, משניות עם ניקוד מהרי"ץ ועוד. הכין מהדורה חדשה לתאג' עם קונטרס חלק הדקדוק ופרשנים נוספים מתימן.
בית הספר לפיקוד ומנהיגות
בין התכנים שמועברים בבית הספר: ערכי מנהיגות, מיומנויות פיקוד, אינטליגנציה רגשית ופיתוח אישי. בית-הספר מכשיר קצינים מדרגת סג"ם ועד סא"ל, ונגדים מדרגת רס"ל ועד רנ"ג. אורך הקורסים הוא בין שלושה לחמישה-עשר ימים.
בית הספר מוביל את תוכניות המצוינות של חיל האוויר.
במסגרת בית הספר מתקיים מסלול של תוכנית תלפיות.
הבסיס בו הוקם בית הספר החליף במהלך השנים כמה שמות, ביניהם: המכון ללימודי המשך, המכון התעופתי ללימודים מתקדמים (מתל"מ), המכון להכשרת הסגל (מלה"ס). ביחד עם השמות הוחלפו התגים.
מפקד בית הספר הנוכחי, נכון לנובמבר 2022, הוא סגן אלוף רז נחום.
האספה הלאומית (אלבניה)
"האספה הלאומית" (באלבנית: Kuvendi i Shqipërisë) הוא כינוי לפרלמנט באלבניה שמורכב מבית מחוקקים יחיד המונה 140 נציגים הנבחרים פעם ב-4 שנים. הנציגים נבחרים באופן יחסי במחוזות אלבניה לפי רשימות סגורות. אחוז החסימה עומד על כ-3%. הבחירות האחרונות התקיימו ב-23 ביוני 2013. האספה יושבת בבירת המדינה- טירנה.
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט.
רוץ ילד, רוץ (סרט)
רוץ ילד, רוץ (באנגלית: Run Boy Run, בפולנית: Biegnij, chłopcze, biegnij, בגרמנית: Lauf Junge lauf) הוא סרט משותף גרמני-פולני-צרפתי משנת 2013 של במאי הקולנוע והמפיק פפה דנקוארט. הסרט מבוסס על ספר של אורי אורלב משנת 2000 "רוץ ילד, רוץ", על חייו של יורם פרידמן, שכילד יהודי בן שמונה בשנת 1942, ברח מגטו ורשה ושרד, בעיקר בכוחות עצמו במשך שלוש שנים בפולין הכבושה על ידי הנאצים.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה ב־5 בנובמבר 2013, בגרמניה.