cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת תשע השנים
מטרות מלחמה והברית הגדולה
ויליאם השלישי ראה במלחמה הזדמנות לצמצם את כוחה של צרפת ולהגן על הרפובליקה ההולנדית, תוך מתן תנאים שיעודדו מסחר ומסחר. למרות שנותרו חריגות טריטוריאליות, מטרות המלחמה ההולנדיות לא היו כרוכות בשינויים מהותיים בגבול; אבל ויליאם אכן כיוון להבטיח את מעמדו החדש בבריטניה. על ידי חיפוש מקלט בצרפת ופלישה לאחר מכן לאירלנד, ג'יימס השני העניק לוויליאם השלישי את הכלי האידיאלי לשכנע את הפרלמנט האנגלי שכניסה למלחמה אירופית גדולה היא בלתי נמנעת. בתמיכת הפרלמנט, ויליאם השלישי ומרי השנייה הכריזו מלחמה ב-17 במאי; לאחר מכן, הם העבירו את חוק הסחר עם צרפת משנת 1688, אשר אסר כל סחר ומסחר אנגלי עם צרפת, החל מ-24 באוגוסט. מערך אנגלו-הולנדי זה היה הבסיס לברית הגדולה, שאושררה ב-20 בדצמבר על ידי ויליאם השלישי המייצג את אנגליה, אנתוני היינסיוס והגזבר ג'ייקוב הופ מייצגים את הרפובליקה ההולנדית, וקוניגסג וסטרטמן המייצגים את הקיסר לאופולד הראשון. כמו ההולנדים, האנגלים לא היו עסוקים בהישגים טריטוריאליים ביבשת, אך היו מודאגים מאוד בהגבלת כוחה של צרפת להתגונן מפני שיקום יעקוביטי (לואי ה-14 איים להפיל את המהפכה המהוללת ואת ההסדר הפוליטי המעורער על ידי תמיכה במלך הישן על פני החדש). ויליאם השלישי הבטיח את מטרתו לגייס את המשאבים של בריטניה למען הקואליציה האנטי-צרפתית, אך האיום היעקוביטאי בסקוטלנד ובאירלנד גרם לכך שרק כוח משלחת אנגלי קטן יוכל להיות מחויב לסייע לצבא מדינות הולנד בקואליציה בארצות השפלה הספרדיות בשלוש השנים הראשונות למלחמה.
הדוכס מלורן הצטרף גם הוא לברית במקביל לאנגליה, בעוד מלך ספרד (שהיה במלחמה עם צרפת מאז אפריל) והדוכס מסבויה חתמו ביוני 1690. בעלות הברית הציעו לוויטוריו אמדאו תנאים נאים להצטרף לברית הגדולה, כולל החזרה של קזאלה למנטובה (הוא קיווה שזה יחזור אליו עם מותו של הדוכס חסר הילדים ממנטובה) ושל פינרולו לעצמו. היצמדותו למטרת בעלות הברית תקל על הפלישה לצרפת דרך דופינה ופרובנס, היכן ששוכן הבסיס הימי של טולון. לעומת זאת לואי ה-14 החל במדיניות של הפחדה צבאית גלויה כדי להשאיר את סבויה במסלול הצרפתי, וחזה כיבוש צבאי של חלקים מפיימונטה (כולל המצודה של טורינו) כדי להבטיח תקשורת בין פינרולו לקזאלה. הדרישות הצרפתיות מוויטוריו אמדאו, ונחישותם למנוע מהדוכס להשיג את מטרותיו השושלתיות, היו לא פחות מהתקפה על עצמאות סבויה, ששכנעה את הדוכס שעליו לעמוד מול התוקפנות הצרפתית.
הנסיך הבוחר מבוואריה הסכים להוסיף את שמו לברית הגדולה ב-4 במאי 1690, בעוד שהנסיך הבוחר מברנדנבורג הצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית ב-6 בספטמבר. עם זאת, מעטים מהסמכויות הקטנות היו מסורים למטרה המשותפת, וכולם הגנו על האינטרסים שלהם; חלקם מעולם לא היססו לגבות מחיר גבוה עבור המשך תמיכתם. קרל האחד עשר, מלך שוודיה סיפק את הכוחות המגיעים מנחלתו הגרמני למען בעלות הברית (6,000 איש ו-12 ספינות מלחמה), ואילו באוגוסט כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק הסכים להסכם לספק לוויליאם השלישי 7,000 חיילים בתמורה לסובסידיות. עם זאת, במרץ 1691 שוודיה ודנמרק שמו בצד את חוסר האמון ההדדי שלהן וכרתו הסכם של נייטרליות מזוינת להגנה על המסחר שלהן וכדי למנוע את התפשטות המלחמה צפונה. למורת רוחן של המעצמות הימיות השוודים ראו כעת את תפקידם מחוץ למאבק הכוח הגדול של מלחמת תשע השנים, תוך ניצול הזדמנויות להגדלת הסחר הימי שלהם. אף על פי כן, לואי ה-14 עמד לבסוף מול קואליציה חזקה שמטרתה לאלץ את צרפת להכיר בזכויות ובאינטרסים של אירופה.
התרחבות המלחמה: 1690–1691
הלחימה העיקרית של מלחמת תשע השנים התרחשה סביב גבולות צרפת: בארצות השפלה הספרדיות; ארץ הריין; קטלוניה; ופיימונטה-סבויה. חשיבותן של ארצות השפלה הספרדיות הייתה תוצאה של מיקומן הגאוגרפי, הדחוס בין צרפת לרפובליקה ההולנדית. בתחילה פיקד מרשל הומייר על הכוחות הצרפתיים בזירה זו, אך בשנת 1689, בעוד הצרפתים התרכזו בריין, הוא הביא לא יותר מאשר עמדה - ההתקשרות המשמעותית ביותר התרחשה כאשר סגנו של ויליאם, הנסיך מוולדק, הביס את דוכס הומייר בקרב וולקור ב-25 באוגוסט. עם זאת, עד 1690 ארצות השפלה הספרדיות הפכו לשדה הקרב העיקרי של המלחמה שבה הקימו הצרפתים שני צבאות: צבא בופלר על המוזל, וכוח גדול יותר במערב תחת יורשו של הומייר - והגנרל הגדול ביותר של לואי ה-14 בתקופה - מרשל לוקסמבורג. ב-1 ביולי לוקסמבורג השיג ניצחון טקטי ברור על ולדק בקרב פלרוס; אך הצלחתו הניבה תועלת מועטה - חששותיו של לואי ה-14 לגבי הדופין על הריין (שם החזיק כעת מרשל דה לורז'ה את הפיקוד בפועל) גברו על ההכרח האסטרטגי בזירות האחרות וחסלו תוכנית למצור על נאמור או שרלרואה. עם זאת, עבור הקיסר והנסיכים הגרמנים, העובדה החמורה ביותר של 1690 הייתה שהעות'מאנים ניצחו על הדנובה, מה שדרש מהם לשלוח תגבורת מזרחה. הנסיך הבוחר מבוואריה - שהיה כעת המפקד העליון הקיסרי לאחר מות של דוכס לורן באפריל - לא יכול היה להציע דבר על הריין התחתון או העליון, והמערכה לא הצליחה לייצר קרב או מצור גדול אחד.
החזית הקטנה ביותר של המלחמה הייתה בקטלוניה. בשנת 1689 הדוכס מנואי הוביל לשם את הכוחות הצרפתיים שמטרתם להפעיל לחץ נוסף על הספרדים על ידי הצתה מחדש של מרד האיכרים נגד קרלוס השני, אשר פרץ בתחילה בשנת 1687. תוך ניצול המצב, נואי כבש את קמפרודון ב-22 במאי, אבל צבא ספרדי גדול יותר בפיקודו של הדוכס מווילהרמוזה אילץ אותו לסגת חזרה לרוסיון באוגוסט. המערכה הקטלאנית נרגעה בשנת 1690, אך חזית חדשה בפיימונטה-סבויה התגלתה כמלאת אירועים. תסיסה של עוינות דתיות ושנאת סבויה לצרפתים הולידו זירה שאופיינה במעשי טבח וזוועות: התקפות גרילה מתמידות של האוכלוסייה החמושה נתקלו בפעולות תגמול דרקוניות. בשנת 1690 כבש סן-רוה את רוב דוכסות סבויה החשופה של ויטוריו אמדאו השני, וניתב את צבא סבויה תוך כדי כך עד שרק המבצר הגדול של מונמליאן נותר בידי הדוכסים; בעוד מדרום בפיימונטה, ניקולא קאטינא הוביל 12,000 איש והביס בקלות את ויטוריו אמדאו בקרב סטפארדה ב-18 באוגוסט. קאטינא כבש מיד את סאלוצו, ואחריה את סביגליאנו, פוסאנו וסוזה, אך בהיעדר מספיק חיילים, ועם מחלות רבות בצבאו, נאלץ קאטינא לסגת בחזרה אל מעבר לאלפים למשך החורף.
ההצלחות הצרפתיות ב-1690 בלמו את בעלות הברית ברוב חזיתות היבשת, אך הניצחונות שלהן לא שברו את הברית הגדולה. בתקווה לשחרר את הקואליציה מפקדי צרפת ב-1691 התכוננו למכה כפולה מוקדמת: כיבוש מונס בארצות השפלה הספרדיות וניס בצפון איטליה. בופלר השקיע במונס ב-15 במרץ כ-46,000 איש, בעוד לוקסמבורג פיקד על כוח דומה. לאחר כמה מהקרבות האינטנסיביים ביותר מכל מלחמותיו של לואי ה-14, העיר נכנעה בעל כרחה ב-8 באפריל. לוקסמבורג המשיך לכבוש את האלה בסוף מאי, בעוד בופלר הפגיז את לייז'; אך למעשים אלה לא היו השלכות פוליטיות או אסטרטגיות. הפעולה הסופית בארצות השפלה התרחשה ב-19 בספטמבר כאשר חיל הפרשים של לוקסמבורג הפתיע והביס את העורף של כוחות בעלות הברית בפעולה קטנה ליד לוז. כעת, כשההגנה על ארצות השפלה הספרדיות הייתה תלויה כמעט לחלוטין בבעלות הברית, ויליאם השלישי התעקש להחליף את המושל הספרדי שלה, המרקיז מגאסטנייאגה, בנסיך הבוחר מבוואריה, ובכך התגבר על העיכובים בקבלת החלטות ממדריד.
ב-1691 לא היו קרבות משמעותיים בחזיתות הקטלאנית והריינלנד. לעומת זאת, הזירה של צפון איטליה הייתה פעילה מאוד. וילהפראנש נפלה בידי הכוחות הצרפתיים ב-20 במרץ, ואחריה ניס ב-1 באפריל, ומנעו כל סיכוי לפלישה של בעלות הברית לצרפת לאורך החוף. בינתיים, צפונה משם, בדוכסות סבויה, המרקיז מלה הוג כבש את מונמליאן (המעוז האחרון שנותר באזור) ב-22 בדצמבר - הפסד גדול לברית הגדולה. עם זאת, לשם השוואה המערכה הצרפתית במישור פיימונטה הייתה רחוקה מלהיות מוצלחת. למרות שקרמגנולה נפלה ביוני, המרקיז מפואר, לאחר שנודע לו על התקרבותו של כוח הסיוע של הנסיך אויגן מסבויה, נטש את המצור על קונאו עם אובדן של כ-800 איש וכל התותחים הכבדים שלו. כאשר לואי ה-14 ריכז את משאביו באלזס ובארצות השפלה, נאלץ קאטינא להיכנס למגננה. היוזמה בצפון איטליה עברה כעת לבעלות הברית אשר כבר באוגוסט היו 45,000 איש (על הנייר) באזור, מה שאפשר להן לכבוש בחזרה את קרמגנולה באוקטובר. לואי ה-14 הציע תנאי שלום בדצמבר, אך בציפייה לעליונות צבאית במערכה הבאה אמדאו לא היה מוכן לנהל משא ומתן רציני.
קרבות קשים: 1692–1693
לאחר מותו הפתאומי של לובואה רב ההשפעה ביולי 1691 לואי ה-14 נטל על עצמו תפקיד פעיל יותר בכיוון של מדיניות צבאית, בהסתמך על עצות ממומחים כמו המרקיז משאמלי ו-וובאן. מותו של לובואה הביא גם לשינויים במדיניות המדינה, כאשר הדוכס מבובילייר הפחות הרפתקני והמרקיז מפומפון נכנסו לממשלתו של לואי ה-14 כשרי מדינה. משנת 1691 ואילך פעלו לואי ה-14 ופומפון במאמצים לבטל את הברית הגדולה, כולל שיחות חשאיות עם הקיסר לאופולד הראשון ומאוגוסט, ניסיונות של סולידריות דתית עם ספרד הקתולית. הגישות שנעשו לספרד עלו בתוהו (מלחמת תשע השנים לא הייתה מלחמת דת), אבל גם המעצמות הימיות היו להוטות לשלום. עם זאת, השיחות נפגעו בשל חוסר רצונו של לואי ה-14 לוותר על הישגיו הקודמים (לפחות אלה שהושגו במלחמות האיחודים) ובהתייחסותו לעקרון הזכות האלוהית של המלכים, חוסר נכונותו להכיר בתביעתו של ויליאם השלישי לכס המלכות האנגלי. ויליאם השלישי מצדו היה חשדן עז כלפי לואי ה-14 ובתוכניותיו כביכול למונרכיה אוניברסלית.
במהלך החורף של 1691/1692 המציאו הצרפתים תוכנית גדולה כדי להשיג את היתרון על אויביהם - תכנון לפלישה לאנגליה במאמץ אחד נוסף לתמוך בג'יימס השני בניסיונותיו להחזיר את ממלכותיו; והתקפה בו-זמנית על נאמור בארצות השפלה הספרדיות. הצרפתים קיוו שתפיסתה של נאמור עשויה לעורר את ההולנדים לעשות שלום, אך אם לא, לכידתה תהיה בכל זאת כלי משחק חשוב בכל משא ומתן עתידי. עם 60,000 איש (מוגן על ידי כוח דומה תחת לוקסמבורג), מרשל וובאן הטיל מצור על המעוז ב-29 במאי. העיירה נפלה במהרה, אך המצודה - המוגנת על ידי ואן קוהורן - החזיקה מעמד עד 30 ביוני. המאמץ לשקם את המצב בארצות השפלה הספרדיות ויליאם השלישי הפתיע את צבא לוקסמבורג ליד הכפר סטינקירק ב-3 באוגוסט. בעלות הברית זכו להצלחה ראשונית מסוימת, אך ככל שהגיעה תגבורת צרפתית, התקדמותו של ויליאם השלישי נעצרה. בעלות הברית פרשו משדה הקרב באופן מסודר, ושני הצדדים טענו לניצחון: הצרפתים משום שהדפו את ההסתערות; בעלות הברית כי הם הצילו את לייז' מאותו גורל כמו נאמור. עם זאת, בשל אופי המלחמה של סוף המאה ה-17, הקרב, כמו פלרוס לפניו, הביא מעט תוצאות.
בינתיים, בדרום אירופה פלש הדוכס מסבויה עם 29,000 איש (יותר מכוחותיו של קאטינא ששלח כמה חיילים להולנד) לדופינה דרך שבילי ההרים שהראו להם הוודואים. בעלות הברית הטילו מצור על אמברון, שנכנעה ב-15 באוגוסט, לפני שכבשו את העיירה הנטושה גאפ. אולם, כאשר מפקדם חלה באבעבועות שחורות, והגיע למסקנה כי החזקת אמברון אינה נסבלת, נטשו בעלות הברית את דופינה באמצע ספטמבר, והותירו אחריהם שבעים כפרים וטירות שנשרפו ונבזזו. ההתקפה על דופינה חייבה את נואל לוותר על כוחות כדי לחזק את קאטינא, ודנה אותו למערכה פסיבית בקטלוניה; אבל על הריין ידם של הצרפתים הייתה על העליונה. דה לורז'ה הקדיש הרבה ממאמציו להטיל תרומות בשוואביה ועד לפרנקוניה. באוקטובר הסיר המפקד הצרפתי את המצור על אברנבורג בגדה השמאלית של הריין לפני שחזר למקומות החורף.
עד 1693 הצבא הצרפתי הגיע לגודל רשמי של למעלה מ-400,000 איש (על הנייר), אך לואי ה-14 עמד בפני משבר כלכלי. צרפת וצפון איטליה היו עדים לכשלים חמורים בקציר שהביאו לרעב נרחב, שעד סוף 1694 גרם למותם של כשני מיליון איש. אף על פי כן, כהקדמה להצעת תנאי שלום נדיבים לפני הברית הגדולה תכנן לואי ה-14 לעבור למתקפה: מרשל לוקסמבורג יערוך מסע בפלנדריה, קאטינא בצפון איטליה ובגרמניה, שם קיווה לואי ה-14 להשיג יתרון מנצח, מרשל דה לורז'ה יתקוף את היידלברג. במקרה, היידלברג נפלה ב-22 במאי לפני שצבא לוקסמבורג הגיע לשדה הקרב בהולנד, אך המפקד הקיסרי החדש על הריין, הנסיך לודוויג מבאדן, סיפק הגנה חזקה ומנע הישגים נוספים של צרפת.
בארצות השפלה כבשו הצרפתים את אואי וב-23 ביולי מצא לוקסמבורג את צבאו של וילהלם ליד הכפרים Neerwinden ולנדן. הקרב שלאחר מכן ב-29 ביולי היה מפגש קרוב ויקר, אך הכוחות הצרפתיים, שהפרשים שלהם הראו שוב את עליונותם, ניצחו. עם זאת, וילהלם הצליח להחליף במהירות את האבדות שלו, בעוד שחיל הרגלים של לוקסמבורג היה כה מוכה עד שהוא נאלץ להימנע מלצור על לייז', העיר שהייתה המטרה העיקרית של הצרפתים באותה שנה. כדי בכל זאת לעשות משהו מהמערכה לואי הורה ללוקסמבורג ולוואבן לכבוש את שרלרואה, המעוז הספרדי האחרון על הסמבר, הדחוס בין הביצורים הצרפתיים של מונס ונאמור. הצרפתים כבשו את העיירה ב-10 באוקטובר, אשר, יחד עם הפרסים המוקדמים של מונס, נאמור ואואי, סיפקו לצרפתים קו הגנה קדמי חדש ומרשים.
בצפון איטליה, בינתיים, קאטינא צעד לעבר ריבולי (עם תגבורת מחזית הריין והחזית הקטלנית), ואילץ את הדוכס מסבויה לנטוש את המצור וההפגזה של פינרולו (25 בספטמבר - 1 באוקטובר) לפני שנסוג כדי להגן על עורפו. קרב Marsaglia שהתרחש ב-4 באוקטובר 1693 הסתיים בניצחון צרפתי מהדהד. טורינו הייתה פתוחה כעת להתקפה אך קשיי כוח אדם ואספקה נוספים מנעו מקאטינא לנצל את הרווח שלו, וכל מה שהצרפתים יכלו להפיק מניצחונם היה מרחב נשימה מחודש כדי לחדש את מה שנותר מפינרולו. במקום אחר, נואיל אבטח את הנמל הימי של רוסס בקטלוניה ב-9 ביוני לפני נסיגתו לרוסיון. כאשר יריבו, מדינה-סידוניה, זנח את תוכניות המצור על בלבר, שני הצדדים נכנסו למגורי החורף. בינתיים, הצי הצרפתי השיג ניצחון בפעולת הצי האחרונה שלו במלחמה. ב-27 ביוני ארבו שייטות ברסט וטולון המשולבות של טורוויל לשיירת סמירנה (צי של בין 200 ל-400 ספינות סוחר של בעלות הברית שנסעו בליווי לים התיכון) כשהיא מקיפה את כף סנט וינסנט. בעלות הברית איבדו כ-90 ספינות סוחר בשווי של כ-30 מיליון ליברות.
מלחמה ודיפלומטיה: 1694–1695
הכוחות הצרפתיים בהיידלברג, רוסס, אואי, לנדן, שרלרואה ומרסגליה זכו להצלחה ניכרת בשדה הקרב, אך עם הקשיים הכבדים של 1693 שנמשכו עד קיץ 1694 צרפת לא הצליחה להוציא את אותה רמה של אנרגיה וכספים עבור המערכה הקרובה. המשבר עיצב מחדש את האסטרטגיה הצרפתית, ואילץ את המפקדים לנסח מחדש תוכניות שיתאימו לתכתיבי החסר הפיסקאלי. ברקע, סוכניו של לואי ה-14 עבדו קשה דיפלומטית כדי לבטל את הקואליציה, אך הקיסר, שהבטיח עם בעלות הברית את ה'זכויות' שלו לירושה הספרדית אם קרלוס השני ימות במהלך הסכסוך, לא חפץ בשלום שלא יספק עבורו יתרון אישי. הברית הגדולה לא תתפרק כל עוד יש כסף זמין ואמונה שהכוח הגובר של צבאותיהם יהיה בקרוב הרבה יותר גדול מצבאות צרפת.
בארצות השפלה הספרדיות היו למרשל לוקסמבורג עדיין 100,000 איש; אבל הוא היה במספר גדול יותר. בהיעדר אספקה מספקת כדי לערוך מתקפה לוקסמבורג לא הצליח למנוע מבעלות הברית לכבוש את דיקסמוד, וב-27 בספטמבר 1694 כבשו בעלות הברית תחת דוכס הולשטיין-פלן את אואי, הכנה מוקדמת חיונית לפעולות עתידיות נגד נאמור. במקום אחר, דה לורז'ה צעד ותמרן נגד באדן על הריין עם תוצאות לא דרמטיות לפני שהמערכה פסקה באוקטובר; בעוד באיטליה, הבעיות המתמשכות עם האוצר הצרפתי והתמוטטות מוחלטת בשרשרת האספקה מנעו את הכניסה של קאטינא לפיימונטה. עם זאת, בקטלוניה הלחימה סיפקה יותר אירועים. ב-27 במאי הביס מרשל נואל, שנתמך על ידי ספינות מלחמה צרפתיות, את כוחותיו הספרדיים של המרקיז מאסקאלונה בקרב טורולה על גדות הנהר טר; הצרפתים המשיכו וכבשו את פאלמוס ב-10 ביוני, את ז'ירונה ב-29 ביוני ואת הוסטאלריק, ופתחו את המסלול לברצלונה. כשהמלך הספרדי מאיים לעשות שלום נפרד עם צרפת אלא אם כן יבואו בעלות הברית לעזרתו, הכין ויליאם השלישי את הצי האנגלו-הולנדי לפעולה. חלק מהצי בפיקודו של אדמירל ברקלי יישאר בצפון, תחילה יוביל את ההתקפה האמפיבית ההרסנית על ברסט ב-18 ביוני, לפני שהפגיז את הגנות החוף הצרפתיות בדייפ, סן מאלו, לה האבר וקאלה. שאר הצי בפיקודו של אדמירל ראסל נצטווה לים התיכון, והתחבר לספינות ספרדיות מול קדיס. הנוכחות הימית של בעלות הברית אילצה את הצי הצרפתי לחזור לנמל הבטוח של טולון, מה שבתורו, אילץ את נואל לסגת לקו הנהר טר, שהוטרד בדרך על ידי המיקלטים של הגנרל טרינקסריה. על ידי הגנה על ברצלונה בדרך זו שמרו בעלות הברית את ספרד במלחמה למשך שנתיים נוספות.
בשנת 1695 ספג הצבא הצרפתי שתי כישלונות גדולים: הראשון היה מותו ב-5 בינואר של הגנרל הגדול ביותר של לואי ה-14 בתקופה, המרשל לוקסמבורג (שהוחלף על ידי הדוכס מווילרואה); השני היה אובדן נאמור. בהיפוך תפקידים של 1692 קוהורן ניהל את המצור על המעוז תחת ויליאם השלישי, והנסיכים הבוחרים של בוואריה וברנדנבורג. הצרפתים ניסו הסחה עם הפגזת בריסל, אך למרות ההגנה האיתנה של בופלר נאמור נפלה לבסוף ב-5 בספטמבר. המצור עלה לבעלות הברית הרבה מאוד באנשים ובמשאבים, והצמיד את צבאו של ויליאם השלישי לאורך כל מערכת הקיץ; אבל הכיבוש מחדש של נאמור, יחד עם הפרס הקודם של אואי, החזירו את עמדת בעלות הברית על המז, והבטיחו תקשורת בין צבאותיהם בארצות השפלה הספרדיות לאלו שעל המוזל והריין.
בינתיים, המשבר הפיסקאלי האחרון הביא לשינוי באסטרטגיה הימית הצרפתית - המעצמות הימיות עקפו כעת את צרפת בבניית ספינות ובחימוש, ונהנו יותר ויותר מיתרון מספרי. בהצעת נטישת לוחמת הצי, guerre d'escadre, לטובת פשיטות מסחר, guerre de course, וובאן תמך בשימוש בצי בגיבוי של בעלי ספינות בודדים המציידים את כלי השיט שלהם כפרטיים, במטרה להרוס את הסחר של המעצמות הימיות. וובאן טען ששינוי אסטרטגי זה ישלול מהאויב את הבסיס הכלכלי שלו מבלי לעלות ללואי ה-14 כסף שהיה נחוץ הרבה יותר בדחיפות כדי לשמור על צבאות צרפת ביבשה. פריבטירים ששייטו כיחידים או בשייטות שלמות מדנקרק, סן-מלו והנמלים הקטנים יותר, השיגו הצלחה משמעותית. לדוגמה, בשנת 1695, המרקיז מנסמון, עם שבע ספינות הקו, תפס כלי שיט מחברת הודו המזרחית האנגלית, שנאמר כי הניבו 10 מיליון ליברות. במאי 1696, ז'אן באר החליק את המצור על דנקרק ופגע בשיירה הולנדית ב, ושרף 45 מאניותיה; ב-18 ביוני 1696 ניצח בקרב שרטון דוגר; ובמאי 1697, הברון מפוינטיס עם שייטת פריבטירים נוספת תקף ותפס את קרטחנה, וחלק יחד עם המלך שלל של 10 מיליון ליברות.
מצידם, הצי של בעלות הברית הוציא יותר פגזים על סן-מלו, גרנוויל, קאלה ודנקרק; כמו כן בפאלמוס שבקטלוניה, שם מינה קרלוס השני את המרקיז מגאסטנייאגה כמושל הכללי. בעלות הברית שלחו תגבורת אוסטרית וגרמנית בפיקודו של גאורג, נסיך הסן-דרמשטאדט, בן דודה של מלכת ספרד, בעוד הצרפתים החליפו את נואיל החולה בדוכס מוונדום שיהפוך לאחד הגנרלים הטובים ביותר של לואי ה-14. אבל מאזן הכוחות הצבאי הפך בצורה מסוכנת נגד הצרפתים. בספרד, בריין ובארצות השפלה, כוחותיו של לואי ה-14 רק בקושי החזיקו מעמד: הפגזת נמלי התעלה הצרפתים, איומי הפלישה ואובדן נאמור היו גורמים לחרדה גדולה עבור המלך בוורסאי.
בינתיים נעשתה פריצת הדרך הדיפלומטית באיטליה. במשך שנתיים ניהלו שר האוצר של דוכס סבויה, גרפולו, והרוזן מטסה (סגן המפקד של קאטינא), בחשאי משא ומתן על הסכם דו-צדדי לסיום המלחמה באיטליה. נושא מרכזי בדיונים היו שני המבצרים הצרפתיים שאגפו את שטחו של הדוכס - פינרולו וקזאלה, שהיו מנותקים כעת לחלוטין מסיוע צרפתי. עד עתה כבר החל ויטוריו אמדאו לחשוש מצמיחת הכוח הצבאי הקיסרי וההשפעה הפוליטית באזור (כעת יותר ממה שחשש מהצרפתים) ומהאיום שהוא מהווה על עצמאות סבויה. בידיעה, אפוא, שהכוחות הקיסריים מתכננים להטיל מצור על קזאלה, הציע הדוכס שחיל המצב הצרפתי ייכנע לו בעקבות הפגנת כוח סמלית, שלאחריו יפורקו הביצורים וימסרו בחזרה לדוכס מנטובה. לואי ה-14 נאלץ לקבל את התנאים, ולאחר מצור מדומה והתנגדות נומינלית נכנעה קאזלה לאמדאו ב-9 ביולי 1695; עד אמצע ספטמבר המקום נהרס.
הדרך לרייסווייק: 1696–1697
רוב החזיתות היו שקטות יחסית לאורך 1696: הצבאות בפלנדריה, לאורך הריין ובקטלוניה, צעדו וצעדו נגד, אך מעט הושג. ההיסוס של לואי ה-14 לתקשר עם בעלות הברית (למרות האמון של הגנרלים שלו) אולי שיקף את הידע שלו על השיחות הסודיות שהחלו יותר משנה קודם לכן - עם פרנסואה דה-קלייר שפעל עבור לואי ה-14, ויקוב בורל ואורהרד ואן וידה דיקוולט שייצגו את ההולנדים. באביב 1696 כיסו השיחות את כל הבעיות שהוכיחו כמכשול לשלום. הקשים שבהם היו ההכרה בנסיך אורנז' כמלך אנגליה ובעקבותיו מעמדו של ג'יימס השני בצרפת; הדרישה ההולנדית לחסום מפני תוקפנות צרפתית עתידית; מכסים צרפתיים על מסחר הולנדי; וההתנחלויות הטריטוריאליות באזורי הריין-מוזל לגבי האיחודים והכיבושים האחרונים, במיוחד העיר שטרסבורג החשובה מבחינה אסטרטגית. לואי ה-14 הצליח לקבוע את העיקרון לפיו חוזה חדש יקבע במסגרת הסכמי וסטפאליה וניימכן, והפוגה של רטיסבון, אך עם דרישות הקיסר לשטרסבורג, והתעקשותו של ויליאם השלישי שיוכר כמלך אנגליה לפני סיום פעולות האיבה, לא היה נראה שניתן לקרוא לוועידת שלום.
הית רובינסון
ויליאם הית רובינסון (באנגלית: William Heath Robinson; 31 במאי 1872 – 13 בספטמבר 1944) היה מאייר אנגלי שהתפרסם מאוד בעיקר בשל ציורי מכונות מסובכות עד כדי גיחוך להשגת מטרות פשוטות.
מלחמת תשע השנים
הדרך לרייסווייק: 1696–1697
באיטליה המשא ומתן הסודי התגלה כפרודוקטיבי יותר, כאשר האחזקה הצרפתית של פינרולו הייתה כעת מרכזית בשיחות. כאשר אמדאו איים במצור על פינרולו, הצרפתים, שהגיעו למסקנה כי הגנתה אינה אפשרית כעת, הסכימו להחזיר את המעוז בתנאי שביצוריו ייהרסו. התנאים נקבעו כחוזה טורינו ב-29 באוגוסט 1696, שבמסגרתו החזיר לואי ה-14 גם את מונמליאן, ניס, וילפרנצ'ה, סוזה ועיירות קטנות אחרות, בשלמותן. בין שאר הוויתורים לואי ה-14 גם הבטיח לא להתערב במדיניות הדתית של סבויה בנוגע לוודואים, בתנאי שהדוכס ימנע כל תקשורת בינם לבין ההוגנוטים הצרפתים. בתמורה, הסכים אמדאו לנטוש את הברית הגדולה ולהצטרף עם לואי ה-14 - במידת הצורך - כדי להבטיח את נטרול צפון איטליה. הקיסר, שהתנהל בצורה דיפלומטית, נאלץ לקבל את השלום באזור על ידי חתימת הסכם ויג'בנו מ-7 באוקטובר, אליו הצטרפו הצרפתים מיד. איטליה נוטרלה ומלחמת תשע השנים בחצי האי הגיעה לסיומה. סבויה הופיעה כבית ריבוני עצמאי ומעצמה מרכזית בדרגה שנייה: האלפים, ולא נהר הפו, יהיו הגבול של צרפת בדרום-מזרח.
הית רובינסון
באנגליה, היה המונח "הית רובינסון" רווח כל כך, שנכנס לשפת הדיבור היומיומית בתקופת מלחמת העולם הראשונה כסמל לדרך מסובכת להשגת דברים. מקבילה אנגלית של מכונת רוב גולדברג של הקריקטוריסט היהודי-אמריקאי רוב גולדברג, שהייתה למושג דומה בארצות הברית.
מלחמת תשע השנים
הדרך לרייסווייק: 1696–1697
הסכם טורינו התחיל את ההתקדמות לעבר השלום. עם ההפרעה המתמשכת של המסחר, פוליטיקאים מאנגליה והרפובליקה ההולנדית רצו לסיים את המלחמה. גם צרפת עמדה בפני תשישות כלכלית, אבל מעל הכל השתכנע לואי ה-14 שקרלוס השני, מלך ספרד קרוב למוות והוא ידע שהתפרקות הקואליציה תהיה חיונית אם צרפת תרוויח מהקרב השושלתי שלפניו. הצדדים המתמודדים הסכימו להיפגש ברייסווייק (Rijswijk) ולהגיע להסדר משא ומתן. אבל ככל שהשיחות נמשכו עד 1697, כך גם הלחימה, וב-16 באפריל כבשו בעלות הברית, בפיקודו של מקסימיליאן מבוואריה, מחדש את דיינזה. המטרה הצרפתית העיקרית באותה שנה בארצות השפלה הספרדיות הייתה אט. וובאן וקאטינא (שהגיע עם חיילים ששוחררו מהחזית האיטלקית) הטילו מצור על העיירה ב-15 במאי בעוד המרשלים בופלר ווילרואה חיפו על המצור; לאחר תקיפה ב-5 ביוני נכנע הרוזן של רו וחיל המצב יצא יומיים לאחר מכן. חזית הריינלנד ב-1697 שוב הייתה שקטה: המפקד הצרפתי, מרשל שואזל (שהחליף את דה לורז'ה החולה בשנה הקודמת), הסתפק בהישארות מאחורי קוויו המבוצרים. אף על פי שמרקיז באדן כבש את אברנבורג ב-27 בספטמבר, ידיעות השלום הביאו את קץ למסע ההפקרות, ושני הצבאות נסוגו זה מזה. בקטלוניה, לעומת זאת, הכוחות הצרפתיים (שהיו מתוגברים גם בחיילים מאיטליה) השיגו הצלחה ניכרת כאשר דוכס ונדום, שפיקד על כ-32,000 חיילים, צר וכבש את ברצלונה. חיל המצב, בפיקודו של גאורג, נסיך הסן-דרמשטאדט, נכנע ב-10 באוגוסט. אולם זו הייתה תחרות קשה: האבדות הצרפתיות הסתכמו בכ-9,000, והספרדים סבלו כ-12,000 הרוגים, פצועים או נעדרים.
מלחמת המלך ויליאם
המלחמה האירופית באה לידי ביטוי בצפון אמריקה, שם היא הייתה ידועה כמלחמת המלך ויליאם, אם כי התחרות בצפון אמריקה הייתה שונה מאוד במשמעות ובקנה מידה. הכרזת המלחמה האירופית הגיעה על רקע מתחים ארוכי טווח על השליטה בסחר הפרוות, שהיה חיוני מבחינה כלכלית הן למושבות הצרפתיות והן האנגליות, והשפעה על האירוקוי, ששלטו בחלק גדול מהסחר הזה. הצרפתים היו נחושים להחזיק במדינת סנט לורנס ולהרחיב את כוחם על האגן העצום של המיסיסיפי. יתר על כן, מפרץ הדסון היה מוקד מחלוקת בין המתיישבים האנגלים הפרוטסטנטיים והצרפתים הקתולים, שניהם תבעו חלק משטחה ומהמסחר שלה. אף שהיה חשוב למתיישבים, לזירת צפון אמריקה של מלחמת תשע השנים הייתה חשיבות משנית עבור מדינאים אירופיים. למרות העליונות המספרית, המתיישבים האנגלים ספגו תבוסות חוזרות ונשנות כאשר צרפת החדשה ארגנה למעשה את התומכים הקבועים הצרפתים שלה, אנשי מיליציות מקומיות ובעלי ברית אינדיאנים (בעיקר האלגונקינים ואבנקים), כדי לתקוף יישובי גבול. כמעט כל המשאבים שנשלחו למושבות על ידי אנגליה היו להגן על איי הודו המערבית האנגליים, "תכשיטי הכתר" של האימפריה.
החיכוכים על יחסי הודו החמירו ב-1688 עם פלישות צרפתיות נגד האירוקוי בצפון מדינת ניו יורק, ועם פשיטות אינדיאנים נגד התנחלויות קטנות יותר במיין. המושל הכללי של צרפת החדשה, לואי דה בואד דה פרונטנק, ניצל את חוסר הארגון בניו יורק ובניו אינגלנד בעקבות התמוטטות הדומיניון של ניו אינגלנד, הרחיב את המלחמה עם סדרה של פשיטות על הגבולות הצפוניים מההתנחלויות האנגליות: הראשון היה חורבן דובר, ניו המפשייר, ביולי 1689; ואחריו פמאקיד, מיין, באוגוסט. בפברואר 1690 שנקטדי בניו יורק הותקפה; מעשי טבח במפלי סלמון ובמפרץ קסקו הגיעו לאחר מכן. בתגובה, ב-1 במאי 1690 בוועידת אלבני, נציגים קולוניאליים נבחרו לפלוש לקנדה הצרפתית. באוגוסט יצא כוח יבשתי בפיקודו של קולונל וינתרופ למונטריאול, בעוד כוח ימי, בפיקודו של מושל מסצ'וסטס לעתיד, סר ויליאם פיפס (שכבר מוקדם יותר ב-11 במאי כבש את בירת אקדיה הצרפתית, פורט רויאל, הפליג. לקוויבק דרך נהר סנט לורנס. הם נהדפו פנימה בקרב קוויבק והמשלחת על סנט לורנס נכשלה, בעוד הצרפתים כבשו מחדש את פורט רויאל.
המלחמה נמשכה עוד כמה שנים בשורה של מבצעים סוררים ופשיטות גבול: לא המנהיגים באנגליה ולא בצרפת חשבו להחליש את מעמדם באירופה למען מכת נוק-אאוט בצפון אמריקה. לפי תנאי הסכם רייסווייק, הגבולות והמאחזים של צרפת החדשה, ניו אינגלנד וניו יורק נותרו ללא שינוי מהותי. בניופאונדלנד ובמפרץ הדסון שלטה כעת ההשפעה הצרפתית, אך ויליאם השלישי, שהפך את האינטרסים של חברת המפרץ לסיבת מלחמה בצפון אמריקה, לא היה מוכן לסכן את מדיניותו האירופית למענם. חמשת האומות, שננטשו על ידי בעלות בריתם האנגליות, חויבו לפתוח במשא ומתן נפרד, ועל פי האמנה משנת 1701 הם הסכימו להישאר נייטרליים בכל סכסוך אנגלו-צרפתי עתידי.
אסיה והקריביים
כשהידיעות על המלחמה האירופית הגיעו לאסיה, מושלים וסוחרים קולוניאליים אנגלים, צרפתים והולנדים נטלו חלק במאבק במהירות. באוקטובר 1690 הפליג האדמירל הצרפתי אברהם דיקסן-גיטון למדראס כדי להפגיז את הצי האנגלו-הולנדי; מתקפה זו התגלתה כטעות אך הרחיבה את המלחמה ל. בשנת 1693 פתחו ההולנדים במסע נגד יריביהם המסחריים הצרפתיים בפונדיצ'רי בחוף הדרום-מזרחי של הודו; חיל המצב הקטן בפיקודו של פרנסואה מרטין הוכרע ונכנע ב-6 בספטמבר.
האיים הקריביים ואמריקה היו מבחינה היסטורית אזור של סכסוך בין אנגליה וספרד, אך השניים היו כעת בעלי ברית. מחוץ לצפון אמריקה, האינטרסים הצרפתיים היו הרבה פחות משמעותיים. סנט קיטס החליף ידיים פעמיים. היה סכסוך ספורדי בג'מייקה, מרטיניק והיספניולה, אך חשדנות הדדית בין האנגלים והספרדים הגבילו את הפעולות המשותפות. לבעלות הברית היה היתרון הימי באזורים המבודדים הללו, אם כי התברר שלא ניתן היה למנוע מהצרפתים לתספק את הכוחות הקולוניאליים שלהם.
עד 1693, היה ברור שהמערכות בפלנדריה לא הטילו מכה מכרעת לא לרפובליקה ההולנדית ולא לאנגליה, אז הצרפתים עברו לתקוף את המסחר שלהם. קרב לאגוס ב-1693 ואובדן שיירת סמירנה גרמו לזעם עז בקרב סוחרים אנגלים שדרשו הגנה עולמית מוגברת מהצי. בשנת 1696, שילוב של כוחות ימיים צרפתיים סדירים ופריבטירים פנה לאיים הקריביים בתקווה ליירט את צי הכסף הספרדי; זה היה איום כפול שכן לכידת הכסף תעניק לצרפת דחיפה כספית גדולה והספינות הספרדיות נשאו גם מטענים אנגליים. האסטרטגיה נכשלה, אך בשילוב עם המשלחת של דה פואנטי ב-1697, היא הוכיחה את הפגיעות של אינטרסים אנגלים באיים הקריביים ובצפון אמריקה; ההגנה שלהם בסכסוכים עתידיים הפכה לעניין דחוף. במאי 1697 פשטו כוחות הצי הצרפתי על קרטחנה ובזזו את העיר.
הסכם רייסווייק
ועידת השלום נפתחה במאי 1697 בארמונו של ויליאם השלישי ברייסווייק ליד האג. השוודים היו המתווכים הרשמיים, אך באמצעות המאמצים הפרטיים של בופלר וויליאם בנטינק, רוזן פורטלנד הראשון, נפתרו הבעיות העיקריות. לוויליאם השלישי לא הייתה כל כוונה להמשיך במלחמה או ללחוץ על תביעותיו של לאופולד הראשון באזור הריין או על הירושה הספרדית: נראה היה שחשוב יותר לביטחון ההולנדי והבריטי להשיג את ההכרה של לואי ה-14 במהפכה של 1688.
לפי תנאי הסכם רייסווייק, לואי ה-14 שמר על כל אלזס, כולל שטרסבורג. לורן חזרה לדוכס שלה (למרות שצרפת שמרה על הזכויות להצעיד חיילים דרך השטח), והצרפתים נטשו את כל ההישגים בגדה הימנית של הריין - פיליפסבורג, ברייזאך, פרייבורג וקהל. בנוסף, המבצרים הצרפתיים החדשים לה-פייל, מון רויאל ופורט לואי היו אמורים להיהרס. כדי לזכות בתמיכת מדריד על שאלת הירושה הספרדית, לואי ה-14 פינה את קטלוניה בספרד ואת לוקסמבורג, שימה, מונס, קורטרה, שרלרואה ואט בארצות השפלה. המעצמות הימיות לא ביקשו שום טריטוריה, אך להולנדים ניתן הסכם מסחרי נוח, שההוראה החשובה ביותר שבו הייתה הקלת התקנות להעדפת הסחר ההולנדי וחזרה לתעריף הצרפתי של 1664. למרות שלואי ה-14 המשיך להגן על ג'יימס השני, הוא הכיר כעת בוויליאם השלישי כמלך אנגליה, והתחייב שלא לתמוך באופן פעיל במועמדותו של בנו של ג'יימס השני. הוא גם פינה את מקומו בנושאי פפאלץ וקלן. מעבר לכך, הצרפתים זכו להכרה בבעלותם על המחצית המערבית של האי היספניולה.
נציגי הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וספרד חתמו על ההסכם ב-20 בספטמבר 1697. הקיסר לאופולד הראשון, הנואש להמשך המלחמה כדי לחזק את טענותיו שלו לירושה הספרדית, התנגד בתחילה להסכם, אך בגלל שהוא עדיין היה במלחמה עם העות'מאנים ולא יכול היה להתמודד עם הלחימה בצרפת לבדו, הוא גם ביקש תנאים וחתם ב-30 באוקטובר. מצבו הכלכלי של הקיסר היה בכי רע, וחוסר שביעות הרצון שעוררה העלאת הנובר לדרגת נסיך בוחר פגעה בהשפעתו של לאופולד הראשון בגרמניה. הנסיכים הפרוטסטנטים האשימו אותו גם בסעיף הדתי באמנה, שקבע כי אדמות האיחודים שצרפת הייתה אמורה להיכנע יישארו קתוליות, גם אלו שהומרו בכוח - התרסה ברורה של ההתנחלות בווסטפאליה. עם זאת, הקיסר השיג צבירת כוח עצומה: בנו של לאופולד הראשון, יוזף, מונה למלך הרומאים (1690), ומועמד הקיסר לכס המלכות הפולני, אוגוסט מסקסוניה, נבחר על פני מועמדו של לואי ה-14, הנסיך מקונטי. בנוסף, ניצחונו המכריע של הנסיך אויגן מסבויה על הטורקים העות'מאנים בקרב זנטה - שהוביל להסכם קרלוביץ ב-1699 - חיזק את ההבסבורגים האוסטרים והטה את מאזן הכוחות האירופי לטובת הקיסר.
המלחמה אפשרה לוויליאם השלישי להרוס את היעקוביטיזם המיליטנטי ועזרה להביא את סקוטלנד ואירלנד לשליטה ישירה יותר. אנגליה התגלתה כמעצמה כלכלית וימית גדולה והפכה לשחקנית חשובה בענייני אירופה, מה שאפשר לה לנצל את עושרה ומרצתה בפוליטיקה העולמית עד הסוף. ויליאם השלישי גם המשיך לתת עדיפות לביטחון הרפובליקה ההולנדית, ובשנת 1698 חילצו ההולנדים סדרה של מבצרים בארצות השפלה הספרדיות כמחסום למתקפה צרפתית - מדיניות החוץ העתידית תתרכז בשמירה והרחבה של מבצרי המחסום הללו. עם זאת, שאלת הירושה הספרדית לא נדונה ברייסווייק, והיא נותרה השאלה החשובה ביותר הבלתי פתורה של הפוליטיקה האירופית. בתוך שלוש שנים מת קרלוס השני, מלך ספרד, ולואי ה-14 והברית הגדולה יכניסו שוב את אירופה לסכסוך - מלחמת הירושה הספרדית.
התפתחויות צבאיות
עונת הקרבות נמשכה בדרך כלל ממאי עד אוקטובר. מסעות חורף היו נדירים בגלל היעדר מספוא לבעלי חיים, אבל הנוהג הצרפתי של אחסון מזון וציוד במחסנים הביא להם יתרון ניכר, ולעיתים קרובות אפשרו להם לצאת לשטח שבועות לפני אויביהם. אף על פי כן, פעולות צבאיות במהלך מלחמת תשע השנים לא הניבו תוצאות מכריעות. המלחמה נשלטה על ידי מה שניתן לכנות 'לוחמת עמדות' - בנייה, הגנה והתקפה של מבצרים וקווים מבוצרים. לוחמת עמדות מילאה מגוון רחב של תפקידים: מבצרים שלטו בראשי גשרים ובמעברים, שמרו על נתיבי אספקה ושימשו כמחסנים ומרכזי אספקה. עם זאת, מבצרים פגעו ביכולת לעקוב אחר ההצלחה בשדה הקרב - צבאות מובסים יכלו לברוח לביצורים ידידותיים, מה שאיפשר להם להתאושש ולבנות מחדש את כוחם מחזיתות פחות מאוימות. מפקדים זוטרים רבים בירכו על מבצעים סטטיים צפויים יחסית אלו כדי להסוות את חוסר היכולת הצבאית שלהם. כפי שציין דניאל דפו ב-1697, "עכשיו זה תכוף שצבאות של 50,000 איש בכל צד מבלים את כל המערכה בהתחמקות - או, כפי שזה נקרא בעדינות - בהתבוננות זה בזה, ואז צועדים אל עבר מגורי החורף." למעשה, במהלך מלחמת תשע השנים צבאות השדה גדלו לכמעט 100,000 איש בשנת 1695, שהמתח שלהם הפחית את המעצמות הימיות למשבר פיסקאלי בזמן שהצרפתים נאבקו תחת משקלה של כלכלה מרוסקת. עם זאת, היו מפקדים תוקפניים: לוויליאם השלישי, לבופלר וללוקסמבורג היה הרצון לנצח, אך השיטות שלהם נפגעו על ידי מספרים, אספקה ותקשורת. המפקדים הצרפתים הוגבלו גם על ידי לואי הארבעה עשר ולובואה שלא האמינו במסעות מלחמה בשטח, והעדיפו את וובאן, תופס הביצורים, במקום מסעות תנועה.
גורם נוסף שתרם להיעדר פעולה נחרצת היה ההכרח להילחם על משאבים מאובטחים. ציפו מהצבאות לתמוך בעצמם בשטח על ידי הטלת תרומות (מיסוי אוכלוסיות מקומיות) על שטח עוין, או אפילו נייטרלי. הכפפת אזור מסוים לתרומות נחשבה חשובה יותר מלרדוף אחרי צבא מובס משדה הקרב כדי להרוס אותו. דאגות פיננסיות וזמינות משאבים הם בעיקר שעיצבו את מסעות המלחמה, שכן צבאות נאבקו להחזיק מעמד לאורך האויב במלחמת התשה ארוכה. הפעולה המכרעת היחידה במהלך כל המלחמה הגיעה באירלנד, שם ריסק ויליאם השלישי את כוחותיו של ג'יימס השני במסע ללגיטימציה ושליטה בבריטניה ובאירלנד. אך בניגוד לאירלנד, מלחמות היבשת של לואי ה-14 מעולם לא נלחמו ללא פשרות: הלחימה סיפקה בסיס למשא ומתן דיפלומטי ולא הכתיבה פתרון.
ההתקדמות העיקרית בטכנולוגיית הנשק בשנות ה-90 של המאה ה-17 הייתה הצגתו של מוסקט בריח הצור. מנגנון הירי החדש סיפק שיעורי אש ודיוק מעולים על פני מוסקטי בריח הפתיל המסורבלים. אבל אימוץ בריח הצור לא היה אחיד, ועד 1697 על כל שלושה חיילי בעלות הברית שצוידו במוסקטים החדשים, שני חיילים עדיין היו מוגבלים על ידי מוסקטי בריח הפתיל הישנים: לחיילי הקו השני הצרפתיים הונפקו מוסקטי בריח פתיל עד 1703. כלי נשק אלה שופרו עוד יותר עם פיתוח הכידון-שקע. קודמו, כידון התקע - שנתקע בקנה של כלי הנשק - לא רק מנע מהמוסקט לירות אלא גם היה נשק מגושם שלקח זמן להתקין אותו כראוי, ועוד יותר זמן לפרק את ההתקן. לעומת זאת, ניתן היה למשוך את השקע-כידון מעל לוע המוסקט ולנעול אותו במקומו על ידי זיז, מה שהפך את המוסקט לכידון קצר אך הותיר אותו עם יכולת אש. החיסרון של הרומח זכה להכרה רחבה: בקרב פלורוס ב-1690, גדודים גרמניים חמושים רק במוסקטים הדפו את התקפות הפרשים הצרפתיות בצורה יעילה יותר מאשר יחידות החמושות בדרך כלל עם הרמחים, בעוד קאטינא נטש לחלוטין את הרמחים שלו לפני שביצע את המסע האלפיני שלו נגד סבויה.
פיתוחים ימיים
ב-1688 הציים החזקים ביותר היו הצרפתים, האנגלים וההולנדים; הצי הספרדי והפורטוגלי סבלו מירידה רצינית במאה ה-17. הספינות הצרפתיות הגדולות ביותר בתקופה היו ה-Soliil Royal ו-Royal Louis, אך בעוד שכל אחת מהן דורגה ל-120 תותחים, הן מעולם לא נשאו את ההשלמה המלאה הזו והן היו גדולות מדי למטרות מעשיות: הראשונה הפליגה רק במערכה אחת והושמדה בלה הוג; השנייה נמקה בנמל עד שנמכרה ב-1694. בשנות ה-80 של המאה ה-17, עיצוב הספינות הצרפתי היה שווה לפחות למקביליו האנגלים וההולנדים, ובמלחמת תשע השנים עלתה הצי הצרפתי על ספינות הצי המלכותי, שתכנניהן קפאו. בשנות ה-90 של המאה ה-17. החדשנות בצי המלכותי, לעומת זאת, לא פסקה. בשלב מסוים בשנות ה-90 של המאה ה-17, למשל, החלו ספינות אנגליות להפעיל את הגה הספינה, מה ששיפר מאוד את ביצועיהן, במיוחד במזג אוויר כבד. (הצי הצרפתי לא אימץ את ההגה במשך שלושים שנה נוספות).
הקרב בין ציי הים הוכרע על ידי קרב תותחים שסופקו על ידי ספינות הקו; נעשה שימוש גם בספינות אש, אך הן הצליחו בעיקר נגד מטרות עוגנות ונייחות, בעוד שספינות ההרעשה החדשות פעלו בצורה הטובה ביותר בהפגזת מטרות על החוף. קרבות ימיים רק לעיתים נדירות התבררו כמכריעים. הציים עמדו בפני המשימה הכמעט בלתי אפשרית של גרימת מספיק נזק לספינות ולאנשים כדי לזכות בניצחון ברור: ההצלחה הסופית לא הייתה תלויה בהברקה טקטית אלא במשקל העצום של מספרים. כאן היה לואי ה-14 בעמדת נחיתות: ללא מסחר ימי גדול כמו זה שהועיל לבעלות הברית, הצרפתים לא הצליחו לספק מלחים מנוסים רבים לצי שלהם. אך חשוב מכל, לואי ה-14 נאלץ לרכז את משאביו בצבא על חשבון הצי, מה שאיפשר להולנדים, ולאנגלים בפרט, להתעלות על הצרפתים בבניית ספינות. עם זאת, פעולות ימיות היו נדירות יחסית, ובדיוק כמו קרבות ביבשה, המטרה הייתה בדרך כלל להחזיק מעמד ולא להשמיד את היריב. לואי ה-14 ראה בצי שלו שלוחה של צבאו - התפקיד החשוב ביותר של הצי הצרפתי היה להגן על החוף הצרפתי מפני פלישת האויב. לואי השתמש בצי שלו כדי לתמוך בפעולות יבשה ואמפיביות או בהפגזת יעדי חוף, שנועדו לשאוב משאבי אויב ממקומות אחרים ובכך לסייע למסעות היבשה שלו ביבשת.
לאחר שבעלות הברית הבטיחו עליונות ברורה במספרים, הצרפתים מצאו שיותר נבון לא להתחרות בהם בפעולת הצי. בתחילת מלחמת תשע השנים היו לצי הצרפתי 118 ספינות מדורגות ובסך הכל 295 ספינות מכל הסוגים. עד סוף המלחמה היו לצרפתים 137 אוניות מדורגות. לעומת זאת, הצי האנגלי החל את המלחמה עם 173 כלי שיט מכל הסוגים, וסיים אותה עם 323. בין השנים 1694 ל-1697 בנו הצרפתים 19 אוניות מהדרג הראשון עד החמישי; האנגלים בנו 58 כלי שיט כאלה, וההולנדים בנו 22. כך בנו המעצמות הימיות על הצרפתים בקצב של ארבעה כלי שיט לאחד.
יעקב עשהאל
יעקב עשהאל (24 בדצמבר 1924 – 2 באוקטובר 2012), שנודע בכינויו הסוס הלבן, היה רב-נגד בצה"ל ששימש כנגד המשמעת של בית הספר לשריון במחנה ג'וליס מ-1957 ועד לשחרורו משירות הקבע בשנת 1985 והיה מהבולטים שברס"רים והנערצים בצה"ל.
קורות חייו
עשהאל נולד ב-24 בדצמבר 1924 בסלוניקי, והתחנך באיסטנבול שבטורקיה, לאחר שמשפחתו ברחה מהנאצים עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. עשהאל התגייס לצבא הטורקי. הוא עלה לישראל בגפו במסגרת עליית הנוער בשנת 1949 בגיל 25, זמן קצר לאחר קום המדינה.
חודשים ספורים לאחר עלייתו התגייס לגדוד 79 של חיל השריון. הוא לקח חלק במבצע קדש, במהלכו שימש כרב-סמל פלוגתי של סיירת חטיבה 7. בשנותיו הראשונות בצה"ל שירת עשהאל גם במפקדת חטיבה 7.
מיד לאחר מבצע קדש קיבל על עצמו את תפקיד רס"ר בית הספר לשריון. הוא מילא את התפקיד קרוב לשלושים שנה, מ-1957 ועד ליציאתו לגמלאות ב-1985 בגיל 61. בשנה זו עבר בסיס ההכשרות של החיל למחנה סיירים שבדרום.
מורשת
עשהאל היה בשירות קבע במרבית מלחמות ישראל - במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, ביום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה. הוא זכה כבר בשנות החמישים לכינוי "הסוס הלבן", בשל צבע שערו והליכתו הזקופה והאצילית. אולם אסור היה להשמיע כינוי זה בנוכחותו.
דורות של לוחמים וקצינים עברו תחת עשהאל, ורבים מהם טיפסו אחר כך לדרגות הקצונה הבכירות. בבסיסו בוצעו כל ההכשרות של חיל השריון, שכללו פרק הטירונות, מקצועות טנקים, קורס מפקדי הטנקים, קורס קציני השריון וקורסים מקצועיים נוספים. כרס"ר הבסיס, היה מסמליו הבולטים של המחנה.
רבים מבוגרי חיל השריון רואים בו כמעצבה הגדול של המשמעת השריונאית. הוא ידוע היה במשמעת הקפדנית שהוביל, לצד האהבה והדאגה הרבה שהפגין כלפי החיילים הרבים שעברו תחת פיקודו.
עשהאל ראה בכאב רב את האובדן הגדול של חיל השריון במלחמת יום הכיפורים, ונפילת רבים אותם הכיר אישית.
יום הולדתו ה-80 נחגג על ידי צה"ל ובכיריו באירוע לכבודו באנדרטת השריון בלטרון.
עשהאל התגורר באשקלון. היה אב לבן ובת, שהלכו בעקבותיו והיו לקצינים בחיל השריון.
עשהאל נפטר בט"ז בתשרי ה'תשע"ג (2 באוקטובר 2012), ונטמן בבית העלמין אשקלון.
נקודת סומוביט
נקודת סומוביט או סומוביט פוינט או נוס סומוביט (באנגלית: Somovit Point; בבולגרית: нос Сомовит) היא לשון יבשה בחוף המזרחי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
אורכה של לשון היבשה 500 מטרים, והיא בולטת לתוך מיצר ברנספילד.
נקודת סומוביט ממוקמת 900 מטרים צפונית–צפון-מזרחית מנקודת באטוליה;
וכן, נקודת סומוביט ממוקמת 1.1 קילומטרים דרומית–דרום מערבית מנקודת קיצ'ן.
מיפוי אזור הנקודה
אזור הנקודה מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים שנת 2009.
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שם העיר סומוביט שבצפון בולגריה.
דיסבורג
דיסבורג (גרמנית: Duisburg) היא עיר בקצהו המערבי של חבל הרוהר, במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. אוכלוסיית העיר מונה 495,885 תושבים (נכון ל־30 בספטמבר 2021). זוהי העיר ה־15 בגודלה בגרמניה והחמישית בגודלה בנורדריין-וסטפאליה. העיר מפורסמת בזכות הנמל שלה, הקרוי דויספורט (Duisport), שהוא הנמל הפנימי הגדול ביותר בעולם. זוהי העיר המרכזית במטרופולין ריין-רוהר. דיסבורג גובלת בערים אסן ודיסלדורף. העיר ידועה בתעשיית הפלדה שלה. כל כבשני האש בחבל הרוהר נמצאים כעת בדיסבורג. בשנת 2000, 49% מכלל המתכת החמה ו -34.4% מכלל ברזל יציקה בגרמניה הופקו בה. כמו כן, העיר ידועה במבשלת הבירה המפורסמת שלה König. אוניברסיטת דיסבורג-אסן, בה לומדים כ-42,000 סטודנטים, מדורגת בין עשר האוניברסיטאות הגדולות בגרמניה.
דיסבורג נמצאת באזור השפלה של הריין, במפגש נהרות הריין והרוהר, ובסמוך לפאתי "Bergisches Land". העיר משתרעת לאורך שתי גדות הנהרות האלה. מאז 1 בינואר 1975, דיסבורג מחולקת לשבעה רבעים.
דיסבורג היא משכנה של בית האופרה "האופרה הגרמנית על הריין", אחד מבתי האופרה הגדולים בגרמניה. התזמורת הפילהרמונית של דואיסבורג, בעלת המוניטין הבינלאומי, היא אחת התזמורות הגדולות והחשובות בגרמניה.
היסטוריה
שמה הנוכחי של העיר הוא שיבוש של שמה הלטיני - Teutoburgum. ישנם חילוקי דעות לגבי פירוש השם. על פי אחת הסברות, הפירוש הוא "מקום מבוצר במישור", אולם טענה אחרת אומרת כי זה היה "טירה על הגבעה". לפי אגדת עם גרמנית עתיקה, העיר הייתה קיימת כבר סביבות 2395 לפנה"ס, מה שהופך אותה לאחת הערים הראשונות באירופה, אך לטענה זו אין יסוד ממשי. עם זאת, מחקרים ארכאולוגיים אחרונים מראים כי החלק המרכזי של העיר היה בשימוש כבר במאה הראשונה לספירה וכי העיר הייתה ממוקמת ב "Hellweg", נתיב מסחר חשוב בימי הביניים.
מסמך היסטורי ראשון המזכיר את דיסבורג הוא משנת 883, אז שימשה העיר כחצר מלכותית של הפרנקים.
בסביבות שנת 1000 נהר הריין נע מערבה מן העיר. זה שם קץ להתפתחות העיר כמרכז מסחרי ועד מהרה היא הפכה לעיר כפרית שקטה. עבודותיו של הקרטוגרף והמפאי Gerardus Mercator, יחד עם יסודה של אוניברסיטת דיסבורג בשנת 1655, ביססו מחדש את המוניטין של העיר כ"עיר ההשכלה" ("Duisburgum Doctum"). העיר הפכה לחלק מפרוסיה-ברנדרבורג בשנת 1666.
תקופת התיעוש
פריחת מפעלי הטבק והטקסטיל בסוף המאה ה -17 הציגה פיתוח שהוביל בסופו של דבר את התיעוש המאוחר במאה ה -19 והרחבת שפך ריין-רוהר לנמל היבשה הגדול בעולם עבור העיר שנחשבה ל"עיירת הכורים".
בשנת 1829 תיאר המלומד הגרמני אדולף וו. דיסטרווג בכתבי "תיאור של מחוזות הריין הפרוסית" שלו באופן תמציתי את העיר: "4500 תושבים, קרובה לרוהר ומחוברת באמצעות תעלת המים לנהר הריין, מניעה מסחר חשוב. בעיר קיימת גימנסיה."
בשנת 1823 נוסד "המחוז של דיסבורג" אשר כלל בין היתר, את הערים המודרניות מילהיים על הרוהר, אוברהאוזן ואסן. בשנת 1857 החלקים המזרחיים של המחוז הופרדו והמחוז החדש של אסן נוצר.
בשנת 1824 הוקם בעיר "קורטיוס", מפעל לחומצה גופרתית. זה היה המפעל הגדול הראשון בעיר.
המפעלים משכו אליהם פועלים מן הריין התחתון, הרייך הגרמני, הולנד, אוסטריה ופולין. יישובים חדשים נוצרו סביב היישובים הישנים ומספר האוכלוסין גדל במהירות והגיע ל-100,000 תושבים בתחילת המאה ה-20. ב-1904 הפכה דיסבורג ל-Großstadt (עיר גדולה), וב-1905 התאגדו הנמל של הרוהר והנמל של מיידריך רוהרטר, עם הנמלים של דיסבורג תחת הנהלה אחת.
רפובליקת ויימאר ועליית הנאציזם
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, בדיסבורג שררה אנרכיה, אשר כללה שביתות, קרבות רחוב ומלחמות בין קבוצות הימין והשמאל. ההיפר-אינפלציה מוטטה את המעמד הבינוני של העיר. ב-8 במרץ 1921 כבשו צבאות צרפת ובלגיה את העיר, לאחר שהבינו כי אפסו תקוותיהן לראות בתשלום דמי הפיצויים שנפסקו לטובתן בחוזה ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה. צרפת שלטה בדיסבורג ובחבל הרוהר עד קבלת תוכנית דוז ב-1924.
לאחר תקופה קצרה של עידוד כלכלי, העיר התדרדרה כבר בסוף 1929 למיתון חדש. המשבר הכלכלי העולמי בתחילת שנות השלושים פגע בדיסבורג קשה במיוחד וגרם לשיעור אבטלה הגבוה בגבולות הרייך הגרמני (34.1%).
בשנת 1929 מוזגו דיסבורג והמבורן לעיר דוסבורג-המבורן. כבר בשנת 1935, רובע העיר המשותף הזה שונה לשם דיסבורג.
ב-9 בנובמבר 1938, ב"ליל הבדולח", הרסו הנאצים את בית הכנסת הגדול ביונקרנשטראסה.
מלחמת העולם השנייה
בשל חשיבותה של העיר כמרכז תעשייתי למפעלי פלדה, נחושת וכימיה, הייתה דיסבורג יעד קבוע להפצצות אוויריות של בעלות הברית. לא רק הנמלים, מסילות הברזל והמתקנים התעשייתיים הופגזו, אלא גם יעדים של מרכזי אוכלוסייה האזרחית. משנת 1942 ועד לסיום המלחמה הופגזה העיר על בסיס כמעט יומיומי. על פי הנתונים הרשמיים בשנת 1945 הופגזה העיר 299 פעמים. מחקרים הראו כי היו בסך הכל 311 התקפות אוויריות על העיר. בשל מספרן הרב וחומרתן של ההתקפות, כ-80% מבנייני המגורים בדיסבורג נהרסו או נפגעו קשות והעיר העתיקה נהרסה בצורה ניכרת. 96,000 תושבים נשארו ללא בית.
לאחר המלחמה ועד היום
לאחר רפורמת המטבע, התאפיינה העיר בעלייה בלתי פוסקת בכל תחומי החיים. העיר נבנתה מחדש בזריזות לאחר המלחמה, ומבנייניה העתיקים כמעט ולא נותר זכר. תעשיות הפחם והפלדה חזרו להיות המנוע העיקרי של העיר ובסוף שנות החמישים לא הייתה כמעט אבטלה במחוז דיסבורג. כוחה הכלכלי של דיסבורג היווה כמעט 50% מעל הממוצע הארצי וגרמנים רבים עברו להתגורר בה. בשנת 1961 מספר התושבים בעיר עלה ל 502,933. למרות משבר הפחמן שהחל ב -1957, שהוביל גם לסגירה של מכרות הפחם בדיסבורג, תעשיית הפלדה חוותה פריחה כלכלית לאורך כל שנות ה -60. עם זאת, בשל המשבר הכלכלי במחצית הראשונה של 1970, ירד מספר העובדים בענף בצורה ניכרת. ב -1975 התמזגו הכפרים וולסום, הומברג, ריינהאוזן, רומלן-קלדנהאוזן ובארל. סכסוך עבודה שהחל בריינהאוזן, שנועד למנוע את סגירת מפעל הנחושת המקומי של תעשיות קרופ, סחף אחריו גם את דיסבורג וחלקים גדולים של אזור הרוהר. בסופו של דבר השביתה המסיבית כשלה והמפעלים של קרופ נסגרו ב -15 באוגוסט 1993.
דיסבורג, שהייתה אחת הערים החזקות ביותר בגרמניה, עם ההכנסות ממיסים לנפש הגבוהות ביותר במשך שנות ה-60 וה-70, נאלצה להתמודד לפתע עם בעיות רבות בשל המבנה הכלכלי של העיר, אשר נשען לחלוטין על המפעלים התעשייתיים. בשנת 1988 יסדה העיר, בשיתוף עם הלשכה האזורית לתעשייה ומסחר את "החברה לקידום כלכלי דיסבורג בע"מ". מטרת החברה היה לסייע להכין בסיסים לתעשיות חדשות ולהקמת חברות שירות ותחבורה.
בספטמבר 2008, נפתח מרכז קניות בעיר הפנימית, "פורום דיסבורג", אשר יחד עם מרכז הקניות City Palais,שבה שוכנים השוק המקורה Mercatorhalle והקזינו, מהווים אטרקציה חדשה במרכז העיר. בתחנה המרכזית של דיסבורג מתוכנן להיבנות מרכז חדש לבילוי ופנאי Duisburger Freiheit. זאת ועוד, בפאתי מרכז העיר, בסמוך לנמל הפנימי, נבנה בימים אלו מתחם חדש עבור משרדים, מגורים, גסטרונומיה ומלון. המתחם הוא פרויקט הדגל של דיסבורג והוא אמור להוות חיבור בין העיר הפנימית לנמל.
אוכלוסייה
בימי הביניים ובתחילת העת החדשה מנתה העיר כ-4,000 תושבים. בעקבות מהפכת התיעוש החלה העיר לצמוח במהירות. עקב סיפוח יישובים סמוכים לשטח המוניציפלי גדלה האוכלוסייה בשנת 1903 מעבר ל-100,000 תושבים וב-1906 מעבר ל-200,000 תושבים והפכה רשמית ל"עיר גדולה" (Großstadt). בשנת 1929 עקב הרחבה נוספת בשטח המוניציפלי גדלה האוכלוסייה מעבר ל-400,000 איש. לשיאה הגיעה העיר ב-1975 עם 600 אלף תושבים. בשלושה העשורים האחרונים עברה דואיסבורג כמו רבות מהערים במערב גרמניה מהפכה תעשייתית שבעקבותיה התחלפו התעשיות המסורתיות של הפחם והפלדה לתעשיות מודרניות המהוות כיום את ליבת תעשיית היצוא של גרמניה שמעמידה את גרמניה בשורה הראשונה של הכלכלות החזקות בעולם. דויסבורג סבלה בסוף המאה הקודמת מהגירה שלילית ומהזדקנות של האוכלוסייה מגמה זו השתנתה לחלוטין בעשר שנים האחרונות כשרבים נהרו אל העיר שבה מצאו מקומות תעסוקה בשפע. כ-15% מתושבי העיר אינם בעלי אזרחות גרמנית; כ-60% מהזרים טורקים. 8% מתושבי העיר מוסלמים.
תחבורה
כבר לפני יותר מחמשת אלפים שנה, עברו הנוסעים דרך אזור דסבורג ומעל נמל הריין לדרך הלווג. כיום, העיר דיסבורג מהווה מרכז תחבורה בעל חשיבות כלל-אירופית, והיא נגישה בעזרת כבישים רבים, מסילות רכבת וגשרים. בסך הכל יש באזור העיר דיסבורג 650 גשרים (נכון לשנת 2008 ), מתוכם 156 מנוהלים ישירות על ידי העיר העיר. השאר הם תחת ניהול של מסילות ברזל, נמלים ועוד.
דיסבורג מהווה מרכז למסחר בינלאומי ולוגיסטיקה, ויש לו חיבור אופטימלי לרשת הדרכים, הרכבות והמים. נמל התעופה של ריין-רוהר נמל התעופה הבינלאומי דיסלדורף, נמצא במרחק של 7 דקות נסיעה ברכבת מהתחנה המרכזית של דיסבורג. יתרה מכך, באזור הכפרי התחתון Lower Rhine ממוקם נמל התעופה נוסף- Weeze Airport.
נמל דיסבורג
נמל דיסבורג -"Duisport", נחשב לנמל היבשת הגדול ביותר בעולם וכנקודת הציון החשובה של העיר. יש לו מעמד של נמל ים, והוא משרת מדי שנה מעל ל-20,000 אוניות מאירופה, מאפריקה ומהמזרח הרחוק. בכל שנה מטופלים בנמל סביבות 40 מיליון טון של סחורות מכל הסוגים. השטח המרכזי של הנמל משתרע על 740 דונם, ועוד 21 אגנים תופסים שטח של יותר מ -180 דונם לאורך של 40 ק"מ. בנוסף ישנו בנמל מרכז לוגיסטי אשר חולש על שטח של 265 דונם. לחברות פרטיות רבות יש גם מתקנים פרטיים משלהן בנמל, והמחזור הכולל הוא מעל 110 מיליון טון. מרבית רציפי הנמל ממוקמים בשפך של נהר הרוהר, שם הוא מתחבר עם נהר הריין. מדי שנה מגיעים לנמל מעל 40 מיליון טונות של סחורות על כ-20000 ספינות.
תעסוקה
דיסבורג עודנה המרכז החשוב ביותר של תעשיית הפלדה במרכז אירופה. כל שבעת כבשני ההדף הקיימים עדיין בחבל הרוהר ממוקמים בשטח העיר. כמחצית מכלל ברזל-יציקה המיוצר בגרמניה ושליש מהפלדה הגולמית מיוצרים בדיסבורג.
עם זאת, בסיס המבנה הכלכלי של העיר הוא תעשיות הכימיה והנייר, ציוד, מכונות, חברות בניית ספינות, יצרני מכשירים מדויקים וחברות ידועות בתעשיית המזון והמשקאות. בנוסף, ממוקמות בדיסבורג גם חברות שירות גדולות בתחומי המסחר, התחבורה והלוגיסטיקה.
תרבות ופנאי
דיסבורג מציעה מגוון רחב של אירועי תרבות. בין החשובים שבהם: פסטיבל התרבות Duisburger Akzente הנערך מדי שנה מאז 1977 (למעט 2005) אשר מתמקד בכל שנה בנושא אחר באמצעות הצגות תיאטרון, אמנות חזותית, ספרות ומחול; פסטיבל המוזיקה Traumzeit-Festival המשלב מגוון סגנונות מוזיקליים, כגון מוזיקת ג'אז, פופ, מוזיקת עולם, רוק, מוזיקה קלאסית ומוזיקה אלקטרונית; פסטיבל האמנות הבינלאומי RuhrTriennale; וכמו כן פסטיבל הפסנתר.
מוזיאונים ואמנות
בדיסבורג פועלים 16 מוזיאונים ובתי תצוגה. Lehmbruck Museum הוא מוזיאון לאומנות הפיסול עם דגש על יצירותיו של וילהלם להמברוק (1881-1919). בנוסף לעבודותיו של להמברוק, המוזיאון מציג גם אוספים של פיסול בינלאומי מודרני, ופיסול וציור מתקופת האקספרסיוניזם הגרמני. המוזיאון, אשר נבנה על ידי בנו של להמברוק בשנת 1964, ממוקם באמצע הפארק העירוני ע"ש עמנואל קאנט ומוקף בגן עם למעלה מ -40 פסלים.
גם המוזיאון לתולדות התרבות וההיסטוריה של העיר ממוקם במבנה אשר שימש בעברו כאסם תבואה. הוא הפך למוזיאון בשנת 1991. המוזיאון ידוע בעיקר בזכות הגלובוסים ההיסטוריים יקרי הערך מהאוסף של
Mercator, אשר הוקדש לעבודת החיים של המתמטיקאי והקרטוגרף גרהרד מרקטור. במבנה זה שוכן גם המוזיאון Stadt Königsberg, אשר מתאר את ההיסטוריה של העיר תחת שליטה פרוסית.
מוזיאון DKM שבמרכז העיר וגלריית DKM הממוקמת בנמל הפנימי, נתמכים שניהם על ידי קרן פרטית לאומנות בעלת שם זהה. בעוד המוזיאון מציג לציבור, לצד התערוכות המשתנות, את אוסף האומנות הפרטי של הפטרונים דירק קראמר וקלאוס מאס, הגלריה מוקדשת אך ורק לאמנות עכשווית.
תיאטרון
תיאטרון דיסבורג, אשר נבנה בסגנון נאו-קלאסי בשנת 1912 על פי עיצובו של האדריכל מרטין דולפר, נחשב למרכז התרבותי של העיר. מאז שנת 1956 התיאטרון מארח תחת קורת גג אחת גם את הפילהרמונית של דואיסבורג ואת "דויטשה אופר על הריין" (The Deutsche Oper am Rhein), שהיא קהילת התיאטרון של הערים השכנות דיסלדורף ודיסבורג, המציגות בנוסף לאופרות גם מופעי מחול ובלט.
עוד פועלים בעיר תיאטרון הקברט "Die Säule" בשכונת דלביירטל, התיאטרון הקטן Friemersheim, תיאטרון הילדים והנוער "Kom'ma" ותיאטרון הקברט Meiderich.
בתי קולנוע
קומפלקס הקולנוע הענק UCI-Multiplex-Kino הממוקם בקרבה לתחנה המרכזית של העיר מקרין בכל יום מעל 12 סרטים. בנוסף אליו, ממוקם על כיכר Dellplatz בית-הקולנוע Forum אשר נבנה ב-1970 בסגנון אדריכלי של שנות ה-50 ובו שוכן ארכיון סרטים היסטורי חשוב. בית קולנוע זה מארח בכל שנה את שבוע הקולנוע של דיסבורג. בנוסף, מאז 1996 מתקיים מהלך חודשי הקיץ קולנוע פתוח תחת כיפת השמיים בפארק העירוני הלאומי Landschaftspark Nord ובו מוקרנים לצד סרטי קולנוע עכשוויים גם יצירות קולנוע קלאסיות.
מועדוני ספורט
דיסבורג הוא מקום מושבם של איגוד הספורט הלאומי של נורת' ריין וסטפליה, של הפדרציה של מערב גרמניה לכדורגל ואתלטיקה, של הפדרציה הגרמנית לשיט בקאנו וכן ארגוני ספורט לאומיים אחרים.
מועדון הספורט המפורסם ביותר בדואיסבורג הוא MSV Duisburg, שנוסד בשנת 1902. המועדון מפורסם בזכות קבוצת הכדורגל שלו, אשר זכתה לכינוי "הזברות" בגלל גופיות הפסים של שחקני הקבוצה. בשנת 1963 המועדון MSV היה אחד המייסדים של הכדורגל הלאומי בגרמניה ובאותו הזמן נחשבה דיסבורג למעוז הכדורגל של אזור הרוהר. בעיר פעלו בסך הכל שלושה מועדוני כדורגל גדולים, ידועים ארצית, אם כי אף אחד מהם מעולם לא הצליח לתעד הצלחות לאומיות.