cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלחימה ברצועת עזה מההתנתקות עד מבצע עופרת יצוקה
הסלמה ומבצע "חורף חם"
ב-27 בפברואר 2008 ביצע צה"ל סיכול ממוקד ברכב מסחרי ובו 5 פעילי חמאס שחזרו מאימוני טרור באיראן. בתגובה לסיכול ירה החמאס למעלה מ-42 רקטות קסאם וגראד אל עבר שדרות ואשקלון, שגרמו להרוג אחד במכללת ספיר, פצועים והפסקות חשמל. בתגובה תקף חיל האוויר יעדי חמאס ברצועת עזה וב-29 בפברואר נכנסו כוחות גדולים של צה"ל לפעולה קרקעית ברצועת עזה בשם מבצע חורף חם, ליד סג'עיה וג'בליה, וניהלו חילופי אש עם מחבלים פלסטינים. ביום הראשון של הפעולה, ב-1 במרץ, דיווחו הפלסטינים על עשרות הרוגים ועשרות פצועים. לצה"ל 2 חיילים הרוגים ועוד מספר פצועים קל עד בינוני. אבו מאזן גינה את הפעולה ואמר שהיא "יותר גרועה מהשואה". ב-2 במרץ ירדה עצימות הפעולה. מטוסי חיל האוויר החריבו את לשכתו של אסמאעיל הנייה, שלא שהה במבנה. במקביל, נמשך ירי הרקטות לעבר ישראל: באשקלון רקטת גראד פגעה ישירות בבית ליד ביתו של אבי דיכטר ובשדרות פגעו רקטות, שהובילו לפצועים ונפגעי חרדה. ב-3 במרץ יצאו כוחות צה"ל מהרצועה ובכך הסתיים חלקו הקרקעי של המבצע. לטענת הפלסטינים בפעולה נהרגו 63 פלסטינים, מחציתם אזרחים. לטענת צה"ל נהרגו 100 פלסטינים, רובם הגדול מחבלים ורק מספר קטן מהם אזרחים. לטענת בצלם נהרגו 106 פלסטינים, מהם 54 אזרחים.
ב-6 במרץ 2008 נהרגו שני חיילי צה"ל ממטען קלע שהטמינו מחבלים ליד ציר הוברס. צה"ל חיסל 9 מחבלים מהג'יהאד האסלאמי בשתי תקריות נפרדות: אחת מירי טנק ליד מעבר כיסופים ואחת מתקיפה אווירית ליד ח'אן יונס. ב-12 וב-13 במרץ ירו הפלסטינים כ-30 רקטות אל עבר יישובי עוטף עזה.
ב-4 באפריל 2008 נורה ונפצע בינוני ראש הלשכה של השר לביטחון פנים אבי דיכטר בעת שהשר ופמלייתו ערכו תצפית בנזמית ליד ניר עם. מספר ארגוני טרור פלסטינים לקחו אחריות, בהם החמאס ושלוחה של אל-קאעידה.
ב-8 באפריל חשפו כוחות צה"ל פיר מנהרה שנחפר מבית פלסטיני והגיע למרחק 700 מטר מציר הוברס. במהלך חילופי האש שנפתחו נהרגו שלושה מחבלים. למחרת, נהרג בקרבות ברצועה חייל צה"ל, ובצהריים שני אזרחים נהרגו בפיגוע ירי במעבר קרני שבוצע על ידי ועדות ההתנגדות העממית, הג'יהאד האסלאמי וגדודי המוג'אהידין של הפת"ח. טנק של צה"ל הרג שני מחבלים, ושניים אחרים שנמלטו חוסלו בתקיפה אווירית. ב-16 באפריל התנהלו חילופי אש כבדים ברצועת עזה, בהם נהרגו 3 חיילי גבעתי מירי ממארב במבצע שכונה על ידי החמאס "שדה המוות", ו-20 פלסטינים, לפחות 11 מהם אזרחים, מתוכם חמישה ילדים, נהרגו בפעילות צה"ל.. במהלך היום נורו 30 רקטות קסאם אל עבר יישובי עוטף עזה.
ב-19 באפריל 2008 ערך חמאס התקפת טרור משולבת על מעבר כרם שלום. ההתקפה כללה ירי מרגמות, ניסיון חדירה, ירי משיריונית והחדרת 2 מכוניות תופת שהתפוצצו במעבר. במתקפה נפצעו 13 חיילים ישראלים. התקפת הטרור הוכוונה בידי סוכנים איראניים. צה"ל השיב אש והרג 3 מחבלים. מאוחר יותר, סיכלו כוחות צה"ל ניסיון חדירה של שיריונית סמוך לכיסופים. בתגובה למה שהתקשורת כינתה "מלחמת המעברים" סגר צה"ל את המעברים כדי לבצע חשיבה מחודשת "כיצד יש להגן עליהם טוב יותר".
ב-28 באפריל נהרגו תשעה בני אדם, ובהם אם וארבעת ילדיה, בבית חאנון. לדברי צה"ל, פיצוץ מטען חבלה שנשאו חמושים פלסטינים, שאליהם נורה טיל מכלי טיס של חיל האוויר, גרם להרג הילדים. התקרית גונתה על ידי חברי הכנסת הערביים שהישוו אותה לפעולות הנאצים ועל ידי מזכ"ל האו"ם. ב-2 במאי פרסם דובר צה"ל סרטון המוכיח שבני המשפחה נהרגו מפיצוץ אמצעי לחימה שנשאו המחבלים ולא מתקיפת חיל האוויר.
במאי 2008 התגבר ירי הרקטות והפצמ"רים אל עבר עוטף עזה, שבו נהרגו שני אזרחים ישראלים. מאוחר יותר נהרג עוד ישראלי מירי קסאם.
ב-11 ביוני 2008 החליט הקבינט הישראלי בראשות אהוד אולמרט להיערך למבצע נרחב ברצועת עזה, אך במקביל להתאמץ לקיים דיאלוג על רגיעה עם מצרים וחמאס, ולקדם את תנאיה של ישראל לרגיעה, בהם קידום המשא ומתן בנושא שחרור גלעד שליט. למחרת נהרגו בידי כוחות צה"ל 3 מחבלים שניסו לבצע פיגוע כנגד גדר המערכת. מאוחר יותר נהרגו 6 בכירים בחמאס ותינוקת מפיצוץ בבית בבית להיא, צה"ל הכחיש כל קשר לאירוע. בתגובה ירה החמאס למעלה מ-25 רקטות ו-40 פצמ"רים אל עבר יישובי עוטף עזה, בהם נתיב העשרה ויד מרדכי. במקביל, צה"ל סיכל ניסיון חדירה של יעה אופני (שופל) ממולכד בחסות הירי הכבד.. בערב תקף צה"ל חוליית משגרי קסאם והרג 3 מחבלים מהחמאס.
תהדיאה 2008
בתאריך 19 ביוני 2008 החלה תקופה נוספת של רגיעה בין ישראל לבין רצועת עזה, והפעם רצועת עזה שנמצאת תחת שליטת החמאס. רגיעה זו הושגה לאחר משא ומתן בן מספר חודשים בתיווך עומאר סולימאן שר המודיעין המצרי. ההסכם כולל פתיחת המעברים והתקדמות בהשגת הסכם לשחרור החייל החטוף גלעד שליט.
גם לאחר הפסקת האש נמשך ירי הרקטות והפצמ"רים אל עבר ישראל, אם כי במינון פחות. הפרה ראשונה של הרגיעה חלה עוד ב-24 ביוני 2008 כאשר רקטות שירו מחבלים מהג'יהאד האסלאמי פצעו 2 ישראלים בשדרות.
התהדיאה נשברה ב-5 בנובמבר 2008 במבצע אתגר כפול אשר בו גדוד הסיור של הצנחנים (שרף), בפיקוד סא"ל ירון פינקלמן והמח"ט הרצי הלוי, השמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר החמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה. המנהרה הייתה אמורה לשמש לפעילות טרור במהלך הפעילות הרגו הצנחנים 6 מחבלים. חמאס הגיב בירי פצמ"רים, ממנו נפצעו 4 חיילים, בירי עשרות רקטות קסאם על עוטף עזה ובירי רקטות על אשקלון. ירי הרקטות נמשך גם אחרי שישראל נצרה את האש, ובתגובה סגרה ישראל את המעברים לרצועה. ב-12 בנובמבר הרג כוח צנחנים 4 מחבלים שהניחו מטען חבלה סמוך לכיסופים. בתגובה פתחו ארגוני הטרור, לרבות חמאס, בירי רקטות על שדרות, אשקלון ועוטף עזה. הירי נמשך לכל אורך חודש נובמבר ובתגובה שר הביטחון אהוד ברק הורה על סגירת המעברים עד שהירי יפסק. ב-28 בנובמבר נורה מטח פצצות מרגמה אל עבר בסיס צה"ל בנחל עוז על ידי ועדות ההתנגדות העממית, מהירי נפצעו 8 חיילים, 2 מהם קשה. בסך הכל ירו הפלסטינים במהלך החודש כ-215 רקטות לעבר ישראל. ב-17 בדצמבר נורו 21 רקטות קסאם אל עבר ישראל, כמה מהן פגעו בשדרות וגרמו לפצועים קל.
הסלמת דצמבר
ב-18 בדצמבר 2008 הודיע חמאס רשמית על הפסקת הרגיעה, יום לפני המועד שנועד לסיומה. ב-24 בדצמבר ירו המחבלים הפלסטינים ובראשם חמאס למעלה מ-60 רקטות קסאם, גראד ופצצות מרגמה אל עבר אשקלון, שדרות, נתיבות ויישובי עוטף עזה.
בתגובה פתח צה"ל ב-27 בדצמבר במבצע עופרת יצוקה בו כלי טיס של חיל האוויר הישראלי - לרבות עשרות מטוסי קרב - תקפו כ-170 מטרות טרור ברצועת עזה. המבצע נמשך גם בימים שלאחר מכן, כשישראל מתמקדת בתקיפה אווירית והפלסטינים בירי נרחב של רקטות לעבר ישראל. הפלסטינים דיווחו על כ-425 הרוגים ו-2,200 פצועים, רובם פעילי חמאס. בתגובה לפעולה החל ירי נרחב של רקטות לעבר ישראל, ובהתאם לכך נתן פיקוד העורף הנחיות הגנה אזרחית לתושבי היישובים הסמוכים לרצועת עזה. מירי הרקטות נהרגו ארבעה ישראלים ונגרם נזק לרכוש. בעקבות ירי הרקטות החלה ישראל גם בהכנסת כוחות קרקע לרצועת עזה וטיהור בתים ממולכדים ששימשו למטרות טרור ואחסנת אמל"ח. בפעילות הקרקעית, שהתנהלה ביחד עם פעילות אווירית נרחבת, נהרגו מאות פלסטינים, בהם שר הפנים של חמאס ומפקד הכוח הביצועי סעיד סיאם. בסך הכל נהרגו במבצע בין 1160 ל-1400 פלסטינים, רובם פעילי חמאס, ונגרם נזק קשה לתשתיות ברצועת עזה (כוחות הנדסה קרבית השמידו 600 מבנים נגועים בנוסף למבנים רבים שנפגעו תוך כדי הלחימה). המבצע הסתיים בהפסקת אש חד-צדדית מצד ישראל לאחר החלטת או"ם ולחץ בינלאומי.
אחרי המבצע המשיך ירי הרקטות והפצמ"רים, אם כי במינון הולך ופוחת וירד באופן משמעותי בחודשים שאחרי המבצע. על הפרות השקט הגיבה ישראל בתקיפות אוויריות נקודתיות, בעיקר נגד מנהרות בציר פילדלפי. חמאס דרש את פתיחת המעברים כתנאי להשגת רגיעה ארוכת-טווח, אך ישראל הודיעה שהמעברים לא יפתחו ללא שחרור גלעד שליט.
בשנה שלאחר המבצע קטן הירי תלול-מסלול לעבר ישראל בכ-90 אחוז. על פי מחקר שפרסם המרכז למורשת המודיעין במרץ 2011, חלה ירידה משמעותית בהיקף הטרור נגד ישראל מרצועת עזה ובאיכותו. עם זאת, לא נפסק ירי הרקטות לעבר הנגב המערבי, והרגיעה היחסית נוצלה לשדרוג ושיקום היכולות הצבאיות של ארגוני הטרור ברצועה.
חוק מרשם תורמי מח עצם
חוק מרשם תורמי מח עצם קובע כי הממשלה תקצה תקציב מדי שנה למימון בדיקות של תורמי מח עצם פוטנציאליים כדי להציל את חייהם של חולים. את החוק יזמו בשנת 2009 ח"כ זבולון אורלב ממפלגת הבית היהודי, ח"כ עמיר פרץ ממפלגת העבודה וח"כ זאב בילסקי ממפלגת קדימה.
רקע לחוק
עד לשנת 2011 מאגרי תרומות מח עצם התקיימו בעיקר בזכות תרומות שהעמותות קיבלו, הדבר גרם לאי סדר במאגרי תרומות מח העצם. יתר על כן, לעיתים, לעמותות לא היה די תקציב על מנת לקיים מבצעי התרמה של מח עצם. בעקבות כך נוצר מחסור בתרומות מח עצם.
מאז מקרה ההתגייסות להצלתה של הילדה עמית קדוש בשנת 2009 לא בוצעו מבצעי התרמה, למרות המוני בקשות מהמשפחות, בשל חוסר תקציב. בנוסף, הפעילויות לא היו מאורגנות או מתוקצבות, הדבר הוביל לכך שאלפי אנשים נזקקו לתרומות מח עצם ולא קיבלו.
עיקרי החוק
מטרת החוק היא לפתור את בעיית אי הסדר של מאגרי הדגימות ולקיים בדיקות התאמה בצורה מסודרת. החוק מציין את חובתה של הממשלה לממן את מבצעי ההתרמה ולבצע בדיקות לאיתור תורמים מתאימים לנזקקים לתרומות שבוצעו על ידי עמותות.
דיונים שעורר החוק
כולם הצביעו בעד החוק, אך יו"ר הוועד סירב לאשר את החוק עד שמשרד האוצר יתחייב לתקצב את החוק.
דיון נוסף שהסוגיה הועלתה אליו, קבע כי קטינים לא יירשמו במאגרי תורמי מח עצם בארץ, למרות זאת, עדיין מתקיימים כבר כמה שנים מבצעים לאיסוף דגימות דם למאגרי מידע על תורמי מח עצם פוטנציאליים גם לקטינים מתחת לגיל 18.
במערכת הבריאות יש המתריעים כי ללא מנגנון פיקוח חיצוני עשויים תורמי מח עצם קטינים שאינם כשירים לתת הסכמה לתהליך ולהיקלע אליו בניגוד לרצונם. בוועדה דנו גם על ילדים עם בעיות כמו פיגור שכלי, שהוריהם עלולים לשכנע אותם לתרום מח עצם ולמנוע מילדיהם הבריאים לעשות זאת. הוועדה החליטה בין השאר לבחון הקמת מנגנון ביקורת חיצוני שיבחן כל בקשה לתרומת מח עצם מתורם שאינו כשיר להסכמה.
שלישיית איסטומין-שטרן-רוז
שלישיית איסטומין-שטרן-רוז (באנגלית: Istomin-Stern-Rose Trio) הייתה שלישיית פסנתר אמריקאית של הפסנתרן יוג'ין איסטומין, הכנר אייזק שטרן והצ'לן ליאונרד רוז, שפעלה בשנים 1961–1984.
הופעת הבכורה של השלישייה הייתה בספטמבר 1961 בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון בישראל (הפסטיבל שנקרא לימים "פסטיבל ישראל").
השלישייה ערכה הקלטות רבות, בעיקר מיצירות בטהובן, ברהמס ושוברט והופיעה עם תזמורות מן הידועות בעולם, בעיקר תזמורת פילדלפיה, בניצוח יוג'ין אורמנדי.
בשנת 1971 זכתה שלישיית איסטומין-שטרן-רוז בפרס הגראמי על הקלטת מחזור השלישיות המלא של בטהובן.
ויק מורו
ויקטור "ויק" מורו (באנגלית: Victor "Vic" Morrow; 14 בפברואר 1929 – 23 ביולי 1982) היה שחקן ובמאי יהודי אמריקאי.
חיים אישיים
מורו נולד בשם ויקטור מורוזוף ברובע הברונקס בניו יורק למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. בגיל 17 נשר מבית הספר והתגייס לצי האמריקאי. בשנת 1958 נישא לתסריטאית ברברה טרנר, עמה הביא לעולם שתי בנות – קארי אן מורו והשחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי. מורו וטרנר התגרשו לאחר שבע שנות נישואים ובשנת 1975 נישא מורו לגייל לסטר, ממנה נפרד זמן קצר לפני מותו. בעקבות גירושיו מאשתו הראשונה הסתכסך עם בתו ג’ניפר, אשר שינתה את שם משפחתה ללי על מנת שלא תהיה מזוהה עמו.
קריירה
תפקידו הקולנועי הראשון היה בסרט "זרע הפורענות", לאחר מכן הופיע לצד אלביס פרסלי בסרט קינג קריאול. בהמשך הופיע במספר סדרות טלוויזיה, בהן "בוננזה" ו"הבלתי משוחדים". ב-1962 שיחק בסרט סימארון. בשנת 1962 לוהק לתפקיד הראשי בסדרה "קרב!", סדרת דרמה אודות מלחמת העולם השנייה. תפקידו האחרון היה בסרט "אזור הדמדומים" משנת 1983, מורו נהרג בתאונה במהלך צילומי הסרט.
ראו גם
אזור הדמדומים
ררוטונגה
ררוטונגה (במאורית: Rarotonga) הוא האי הראשי והמאוכלס ביותר באיי קוק. נכון לשנת 2016 אוכלוסיית האי מנתה 13,007 תושבים מתוך 17,434 תושבים בכל קבוצת האיים.
העיר הראשית של האי, אוורואה, היא בירת הטריטוריה. באי שוכן בניין הפרלמנט של איי קוק ונמל התעופה הבינלאומי של האיים. האי הוא יעד תיירותי פופולרי ופועלים בו אתרי נופש, מלונות ומוטלים רבים.
גאוגרפיה
האי ררוטונגה ניצב בראש הר געש תת-מימי בגובה 4,500 מטרים מעל קרקעית האוקיינוס. אורך חופיו הוא 32 ק"מ ושטחו הוא 67 קמ"ר. קוטרו של הר הגעש התת-מימי בבסיסו הוא 50 ק"מ. הנקודה הגבוהה באי היא פסגת הר טה מנגה (Te Manga) בגובה 658 מעל פני הים.
האי מוקף בלגונה שטוחה, המשתרעת לעיתים מאות מטרים מחופי האי ועד לשונית האלמוגים. החופים הדרומיים של האי הם האתר הפופולרי ביותר לפעילות תיירותית כמו שחיה, צלילה ושיט. את האזור ההררי המרכזי של האי מקיפות טרסות חקלאיות, מישורים וביצות. לאורך חופו הדרום מזרחי של האי פזורים ארבעה איונים קטנים.
חלקו הפנימי של האי מאופיין בפסגות געשיות המכוסות בצמחייה עשירה. כבישים סלולים ודרכי עפר מובילים לעמקים הפנימיים אך אזור זה של האי נותר בלתי מאוכלס ברובו בשל תנאי קרקע לא נוחים והעדר תשתיות. שטח נרחב בדרום מזרח האי הוגדר כשמורת טבע שנועדה להגן על הציפורים ועל הצמחייה המקומית.
תיירות
חופים שהחול בהם לבן וצומחים בהם דקלים פזורים ברחבי האי. כמו כן קיים באי מסלול הליכה שחוצה אותו. אתרים נוספים הם גם מפלי ויגמור (Wigmore Falls) ואתר פולחני מאורי עתיק.
הפעילות התיירותית העיקרית היא צלילה באמצעות שנורקל, צלילת סקובה, רכיבה על אופניים, רכיבה על סוסים, הליכה ברגל, דיג במים עמוקים, הפלגות סיור, טיסות אתגריות, מסעדות, ריקודים, פולקלור, סקווש, טניס, רכיבה על אופנועים ושינה על החוף. כנסיות רבות מקיימות תפילות בימי ראשון עם שירת א-קפלה. בלילות נוהגים תיירים להתאסף על חוף הים בקצהו של מסלול ההמראה של שדה התעופה כדי לחוש את ההדף הסילוני.
תחבורה
שלושה נמלים פועלים בררוטונגה, אך נמל אבטיו (Avatiu) מרכז את עיקר הפעילות הימית של האי, הכוללת פעילות דיג, תעבורה בין האיים וספינות מטען המגיעות באופן קבוע מניו זילנד. אוניות תענוגות גדולות עוגנות מחוץ לחוף.
סביב לאי סלול כביש היקפי הצמוד לחופים. כמו כן דרך פנימית עתיקה מקיפה שלושה רבעים מהיקף האי. 29 ק"מ מתוך הדרך הזו נסללו במאה ה-11 ורוב רובה של הדרך מרוצף בלוחות אבן גדולים. לאורכה של הדרך פזורים אתרים פולחניים מאורים. עקב היותו של החלק הפנימי של האי הררי, לא קיימת דרך החוצה אותו. שני קווי אוטובוסים פועלים על הכביש ההיקפי, האחד בכיוון השעון והשני נגד כיוון השעון.
רוקין
רוקין (בהולנדית: Rokin) הוא רחוב ראשי במרכז אמסטרדם שבהולנד. מקור שמו של הרחוב במילה ההולנדית "Rak" שמשמעה גוף מים ישר- עד 1913 היה הרוקין חלק נהר האמסטל שנמצא במעלה הנהר מהסכר שנבנה עליו ואשר הפך לימים לכיכר דאם במרכז העיר (ונתן לעיר את שמה). בשנת 1913 הוקמו משני צידי הנהר רציפים אשר נקראו בשמו של הנהר.
בשנת 1936 יובש מקטע הנהר שבין כיכר ספאו וכיכר דאם, ועליו נבנה הרחוב (במקביל יובש מורד הנהר שמעבר לכיכר דאם והפך לרחוב דאמראק). הרחוב רוקין ממשיך עד המונטפליין (כיכר המטבעה), לצד תעלה המהווה שריד לנהר.
בשנים 1608–1609 הייתה ממוקמת במפגש הרוקין עם כיכר דאם, הבורסה הראשונה של אמסטרדם, במבנה שתוכנן על ידי הנדריק דה קייסר. המבנה, שנהרס בשנת 1835, שימש מנוף מרכזי לכלכלת העיר במהלך תור הזהב ההולנדי.
ברחוב ממוקם מוזיאון אלארד פירסון לארכאולוגיה.
אולג גרבר
אולג גרבר (אנגלית: Oleg Grabar; 1929 - 8 בינואר 2011) היה היסטוריון וארכאולוג צרפתי-אמריקאי, שהתמחה באדריכלות ובאמנות אסלאמית.
ביוגרפיה
אולג גרבר נולד וגדל בשטרסבורג שבצרפת, כבכור שבין שני אחים, לאנדרה גרבר שהיה היסטוריון בעל שם של האמנות הביזנטית, ב-1948 קיבל אולג גרבר תעודת בגרות מאוניברסיטת פריז בהיסטוריה של העת העתיקה, של ימי הביניים ושל העת החדשה. הוא היגר לארצות הברית ב-1948 ועשה את חוק לימודיו לתואר הראשון בקולג' הרווארד בהיסטוריה של ימי הביניים. קיבל את התארים השני והשלישי באוניברסיטת פרינסטון השלים את עבודת הדוקטורט ב-1955 בשפות וספרויות מזרחיות ובהיסטוריה של האמנות. נושא הדיסרטציה היה: האמנות הטקסית בחצר בית אומיה. ב-1955. הוא שירת כחבר סגל באוניברסיטת מישיגן בשנים 1954–1969, ב-1965 התמנה לפרופסור, אחר כך התמנה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד. גרבר קיבל מינוי של מופקד הקתדרה על שם אגה חאן (Aga Khan) לאמנות ואדריכלות אסלאמית ב-1980 ונשאר בהרווארד עד 1990, אז הוא הצטרף לסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון. הוא כיהן במכון עד ל-1998 אז פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. ב-1984 ייסד את Muqarnas, שנתון המוקדש בלעדית לאמנות ולאדריכלות אסלאמית. גרבר שימש במשך עשר השנים הראשונות לקיומו של השנתון כעורכו. כתב העת ראה אור בשני הגיליונות הראשונים בהוצאת אוניברסיטת ייל ומאז הוא יוצא לאור בהוצאת בריל. כתב ערכים באנציקלופדיה בריטניקה וב-Cambridge Histories Online.
עני המהפך בחררה
מקור
בתלמוד הבבלי מסופר שהאמורא רבי אבא הקדים את רב גידל בקניית קרקע שרב גידל כבר התעסק בקנייתה. המקרה הגיע לידיעתו של רבי יצחק נפחא, וכדי להעיר לו על מה שעשה הוא שאל את רבי אבא: אם עני מהפך בחררה (עוגת קמח צלויה על גחלים), ובא אחר ולוקחה ממנו, מה הדין? רבי אבא ענה: הוא נקרא רשע. רבי יצחק המשיך ושאל את רבי אבא מדוע אם כך הוא נהג כפי שעשה.
רבי אבא ענה שהוא לא ידע שרב גידל כבר התחיל להתעסק בקניית קרקע זו, ועכשיו שהוא יודע את הרקע הוא מסכים לתת אותה לרב גידל במתנה אך לא למכרה לו, משום שמכירת הקרקע הראשונה נחשבת לסימן רע. רב גידל סירב לקבלה במתנה, על פי הפסוק. כיוון ששניהם סירבו להשתמש בקרקע, היא נשארה הפקר, והייתה מכונה "ארעא דרבנן" (הקרקע של הרבנים).
היקף האיסור
יש שתי דעות לגבי היקף האיסור: רש"י סובר שהאיסור חל בין על חפץ שנקנה ובין על הפקר (כמו מציאה). לעומתו, רבנו תם מגביל את האיסור רק למסחר, וכן לעבודה בשכירות. בדרך זו רבנו תם מסביר את המקומות בתלמוד בהם נאמר שהראשון שמבצע מעשה קניין פורמלי בהפקר זוכה בו, גם כאשר אחר ביצע קודם פעולה אחרת בהפקר, שאינה מספקת לקניין מבחינה הלכתית.
סאקי לבן-פנים
סאקי לבן-פנים (שם מדעי: Pithecia pithecia) הקרוי גם סאקי גיאני או סאקי זהוב-פנים הוא מין קוף סאקי, שהוא סוג של קוף עולם חדש (קופים המצויים בחצי-הכדור המערבי), שמצוי בברזיל, ונצואלה, סורינאם, גיאנה, גיאנה הצרפתית, מין זה חי ב"קומה התחתונה" ובצמרות העצים הנמוכות ביערות. תזונתו כוללת בעיקר פירות, אך גם אגוזים, זרעים וחרקים. משקלו נע בין 80 גרם ל-2.5 ק"ג, אורכו 33.5 ס"מ עד 35 ס"מ, עם זנב באורך של 34.3 עד 44.5 ס"מ. הוא קרוי על שם פרוותו שנמצאת על הפנים, שלעיתים בגווני אדום, האופיינית רק לזכרים. זנבו אינו מאחז.
עני המהפך בחררה
הנימוקים המוסריים לאיסור
רש"י מסביר שהעובר על האיסור נקרא רשע מכיוון שהוא "יורד לחיי חבירו". המושג לרדת לחיי חבירו מתפרש במספר מקומות בפירוש רש"י כפגיעה במזונותיו או פרנסתו של חבירו והתחרות בו. כלומר, לפי רש"י אף שאין כאן איסור מבחינה משפטית, מכיוון שמבחינה מוסרית האדם שטרח בדבר נפגע, אין אחר רשאי לגרום לפגיעה זו.
סאקי לבן-פנים
תת-מינים:
עני המהפך בחררה
הנימוקים המוסריים לאיסור
לעומת זאת, לפי רבינו תם האיסור חל רק במכירה או עבודה בשכירות, מכיוון שאז האחרים יכולים להשיג את אותו החפץ במקום אחר או להשתכר במקום אחר, ולכן אין זה מוסרי לעשות זאת על חשבון הראשון. אבל במציאה או מתנה אין לראשון זכות בחפץ יותר מלכל אחד אחר, מכיוון שגם עבור כל אחד אחר "אם לא זכה בזאת לא ימצא אחרת".
סאקי לבן-פנים
בשבי, הנקבות חוות מחזור של 17 ימים בערך, ותקופת ייחום של 20–21 שבועות. לאחר הלידה, הנקבה עוברת תקופת הנקה קצרה, של 23 שבועות, בממוצע.
סאקים לבני-פנים מציגים דו-צורתיות זוויגית בולטת בצבעם. לנקבות יש שיער קצר יותר מלזכרים, עם פרווה חומה-אפורה, ופסים חומים חיוורים ולבנים, עם מצח, פנים וידיים אדמדמים-לבנים.
עני המהפך בחררה
מהות האיסור
הרב משה פיינשטיין הציע שהמחלוקת בין הרמב"ן לרד"ך מבוססת על שתי הבנות שונות בנוגע להבדל בדין זה בין מכירה למתנה (או מציאה): הרד"ך סובר שאנחנו שוקלים את ההפסד של שני האנשים שמעוניינים לזכות בחפץ. במכירה רגילה, ההפסד של מי שטרח גדול יותר מההפסד של האחרים מאי קניית החפץ, שכן הם יכולים לקנות את החפץ במקום אחר. אמנם במתנה או מציאה או מכירה במחיר מוזל, ההפסד של מי שטרח לא גדול יותר מההפסד הכספי של האחרים מאי האפשרות של קניית החפץ.
לעומת זאת, לפי הרמב"ן ההבדל בין מכירה למתנה (או מציאה) הוא סופיות הקניין. במכירה המוכר מוכן ורוצה להקנות את החפץ לכל מי שמוכן לשלם עבורו, ולכן כאשר אדם סיכם עם המוכר שהוא יקנה את החפץ, החפץ נחשב כשלו מבחינה מוסרית (למרות שאינו שלו משפטית). מבחינה זו, אין הבדל אם מדובר במחיר מוזל או רגיל. ואילו במתנה יש יותר אפשרות שהנותן יתחרט כל עוד לא היה קניין, וכן במציאה אין מי שמקנה את החפץ, ולכן עד מעשה הקניין החפץ לא נחשב של הקונה אפילו מבחינה מוסרית.
סנקציות
הרמב"ן כתב: "ושמענו שדעתו של רבנו תם ז"ל לומר שמכל מקום שנקרא רשע, בית דין מחייבים אותו להחזיר את הכסף". אמנם הרבה ראשונים חולקים על דין זה, וקובעים שהסנקציות הן מוסריות בלבד ולא כלכליות. בספר הגהות מיימוניות כתוב שבית הדין מכריזים על העובר ברבים שהוא רשע, וכתוצאה מכך הוא הופך להיות פסול לעדות ולהישבע: "שפוסקים דינו כן לקרותו רשע, ופסול לעדות, ושכנגדו נשבע ונוטל, עד שישוב מרשעו ויקבל דין... שיש לחזן הכנסת להכריז עליו בבית הכנסת ברבים".
מגבלות
המרדכי מביא שהדין של עני המהפך בחררה קיים רק אם המוכר והקונה כבר סיכמו את כל פרטי העסקה, כולל המחיר, ולא נותר אלא לבצע את מעשה הקניין. "אבל אם לא גמר ראובן המקח... ודוחק אותו שמא יוזיל לו... וקדם שמעון וקנאו, לא מקרי עני המהפך בחררה".
כמו כן, המרדכי כותב שעל פי שיטת רבנו תם מותר לאדם לקנות קרקע שסמוכה לקרקע שלו, גם אם אחר כבר התעסק בקנייתה, מכיוון שקניית קרקע עם יתרון כזה אינה שכיחה, והדבר דומה למציאה.
פסיקתו של השולחן ערוך
השולחן ערוך מביא קודם את שיטת רבנו תם, ואחר כך את שיטת רש"י:
הרמ"א פוסק שעיקר הדין כשיטת רבנו תם, והאיסור מוגבל למקרים של מכר, ולא למקרים של זכייה מן ההפקר (כמו מציאה) או מתנה. בנוסף, הוא פוסק להלכה את המגבלות המוזכרות במרדכי, לפיהן הדין חל רק כאשר המוכר והקונה כבר סיכמו את המחיר, ואינו חל במקרה של אדם המעוניין לקנות קרקע בסמוך לקרקע שלו.
שימוש בדין זה בספרות השו"ת
בספרות השו"ת הפוסקים הרחיבו את יישומו של העיקרון של עני המהפך בחררה מדיני ממונות לדינים אחרים. להלן כמה דוגמאות מתשובות מהמאה ה-20:
שונות
הרמב"ם לא מזכיר את הדין של עני המהפך בחררה כפשוטו, אלא רק דין דומה המוזכר באותה סוגיה בתלמוד:
הרמב"ם לא מזכיר את המקרה המקורי של "עני המהפך בחררה" וגם לא את המסקנה "נקרא רשע", אלא כותב "הרי הוא מכלל הרמאין". החת"ם סופר הקשה עליו, שמשמע משאר הפוסקים שיש הבדל בין הרי זה בכלל רמאי ובין נקרא רשע.
ג'ף בק
ג'ף בק (באנגלית: Jeff Beck; 24 ביוני 1944 – 10 בינואר 2023) היה גיטריסט רוק אנגלי. הוא אחד מתוך שלושה גיטריסטים – יחד עם אריק קלפטון וג'ימי פייג' – שהיו חברי להקת היארדבירדס.
מרבית יצירותיו היו אינסטרומנטליות, ואלבומיו נעו בין ז'אנרים רבים - החל מבלוז-רוק, הבי מטאל, ג'אז-פיוז'ן ושילוב בין רוק למוזיקה אלקטרונית. המעבר בין הסגנונות השונים הקשה על בק לשמור על קבוצת מעריצים קבועה.
למרות זאת, בק זכה לשבחים על עבודתו כגיטריסט, וזכה בחמישה פרסי גראמי בקטגוריית הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר. הוא מוכר הודות לסגנון הנגינה המאוד ייחודי לו ודורג במקום החמישי ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים של כתב העת "רולינג סטון". מחוץ לבמה, בק היה אספן נלהב של רכבי Hot Rod אמריקאיים ונודע כי ברשותו המבחר המפואר ביותר בכל הממלכה המאוחדת. כלי רכב אלו הופיעו לא מעט כנושאי אלבומיו האחרונים.
ביוגרפיה
כילד בן 10, בק שר במקהלת הכנסייה. כנער מתבגר הוא למד לנגן בגיטרה מושאלת, ולאחר מכן ערך כמה ניסיונות בהרכבת גיטרה בעצמו. בק ציין כי הגיטריסטים שהרשימו אותו ביותר והיוו עבורו השראה היו לס פול, קליף גאלאפ (הגיטריסט של ג'ין וינסנט ולהקת ה-Blue Caps, ר' בי-בופ-א-לולה) ומאוחר יותר גם צ'אק ברי. לאחר לימודיו התיכוניים, פנה בק ללמוד בקולג' וימבלדון לאמנות ועבד בעבודות מזדמנות כצייר ומאייר. אחותו של בק הכירה לו גיטריסט נוסף שהיה בתחילת דרכו בשם ג'ימי פייג'.
תחילת הקריירה בלהקת היארדבירדס
כמו כל גיטריסט מתחיל בשנות השישים, בק החל כגיטריסט מלווה. ג'ימי פייג' נהג לעזור לו כספית בכך שסידר לו לנגן בהקלטות שבהן לא יכול היה לנגן בעצמו בגלל התחייבויות קודמות. בשנת 1965, לאחר הופעה בהרכב רית'ם אנד בלוז, ובעקבות המלצתו של ג'ימי פייג', החליף בק את אריק קלפטון בלהקת היארדבירדס: "שנאתי לנגן בלהקה בשבועות הראשונים כי לאריק היו הרבה מעריצים...אבל לא היו בעיות". במהלך זמן שהייתו של בק בלהקה הוא הרבה להשתמש בטכניקות נגינה שהיוו נכס צאן ברזל לנגנים מאוחרים יותר, כדוגמת דיסטורשן, נגינת סולו מורכבת וכיוצא בזה. סיפורים אודות מזגו החם של בק נפוצו בשנים אלו. עקב היותו פרפקציוניסט, מספר בעיות טכניות גרמו לו לאבד את שלוותו בעת הופעות, אולם לא עד לכדי שבירת גיטרה. בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים" משנת 1966, בוימה סצנה בה בק שובר גיטרה כתוצאה מכשלים טכניים, והבמאי עצמו ציין כי היה עד למקרה שכזה בעת הופעת להקת המי. זמנו של בק בלהקה היה קצר ולמשך אלבום אחד (Roger The Engineer, 1966). בק עזב את הלהקה לאחר שנה וחצי בשל בעיות בריאות. הלהקה, שצירפה קודם לכן את ג'ימי פייג' כנגן בס, ביקשה ממנו שיחליף את בק כגיטריסט מוביל.
שנה לאחר מכן הקים בק להקה יחד עם הסולן רוד סטיוארט, הבסיסט רון ווד, הקלידן ניקי הופקינס ומיקי וולר על התופים. ללהקה קרא בשם "The Jeff Beck Group" והיא הוציאה שני אלבומים שנחשבו למובילים בז'אנר ההבי מטאל, "Truth" (אוגוסט 1968) ו-"Beck-Ola" (יוני 1969). אולם, בעקבות חיכוכים ואירועים שונים במהלך סיבוב ההופעות גרמו לפירוקה של הלהקה. ניסיונו של בק ליצור הרכב נוסף עם סטיוארט, הבסיסט טים בוגרט והמתופף קרמיין אפייס גם לא צלח, לאחר שסבל מפגיעות בראשו שגרמו לו לעזוב את הסצנה למשך שנה. בוגרט ואפייס הצטרפו מאז ללהקת "קקטוס".
ההרכב החדש הספיק להוציא אלבום אחד לפני פירוקו לאחר שנתיים. ההרכב לא זכה להצלחה והושווה רבות להרכבים כדוגמת "The Jimi Hendrix Experience", "קרים" ו"לד זפלין", למורת רוחם של חברי ההרכב.
קריירת סולו
ג'ף בק התחיל את הקריירה האישית באוקטובר 1974 בשלושה אלבומי ג'אז פיוז'ן בהפקת ג'ורג' מרטין (מפיק הביטלס). הראשון ביניהם, "Blow By Blow", הגיע למקום הרביעי ברשימת המצעדים. באלבומו השני, "Wired", בק החל לעבוד עם הקלידן יאן האמר (מלחין מנגינת "מיאמי מחלק מוסר").
בשנת 1981 הופיע בק לצד אריק קלפטון במספר הופעות צדקה לארגון אמנסטי אינטרנשיונל, והשתתף בביצוע רב אמנים כסטינג, פיל קולינס ובוב גלדוף בקאבר לשירו של בוב דילן "I Shall Be Released". בקונצרט צדקה נוסף למען גיוס כספים למחלת הטרשת הנפוצה, בק השתתף יחד עם קלפטון, ג'ימי פייג' בביצועים לשירים "Tulsa Time", "Stairway to Heaven" ו-"Layla". הייתה זו הפעם היחידה בה כל הגיטריסטים לשעבר של להקת היארדבירדס הופיעו יחדיו על במה אחת.
בשנת 1984 חזר לשתף פעולה עם רוד סטיוארט באלבום "Camouflage" בו הלחין וניגן.
בשנת 1985 הוציא בק את האלבום "פלאש", בהשתתפות מגוון זמרים, אך בעיקר כיכב בו רוד סטיוארט בביצוע של "People Get Ready", של קרטיס מייפילד, ששוחרר גם כסינגל והפך ללהיט.
לאחר הפסקה של ארבע שנים, הוא חזר למוזיקה אינסטרומנטלית עם האלבום "ג'ף בק בחנות הגיטרות" (1989), זה היה רק אלבומו השלישי שיצא בשנות ה-80. מאחר שבמהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 סבל מהפרעות שמיעה ממושכות. הוא זכה בגראמי השלישי שלו. צאת אלבומו "Jeff" משנת 2003 סימן את תחילת עבודתו של בק בשילוב מוזיקת בלוז/ג'אז עם המוזיקה האלקטרונית, עם עריכת סאונד שנראה שהושפעה מאמנים אחרים כוואן היילן וג'ו סטריאני.
בשנים האחרונות, בק השתתף באלבומים של אמנים כלס פול, סינדי לאופר ורוג'ר ווטרס. הוא הופיע גם באלבומו של גיטריסט קווין לשעבר בריאן מיי, "Another World" ובאלבומם של להקת זי זי טופ, "XXX". בק אף השתתף בפסקול הסרט תאומים וליווה את הזמרת קלי קלרקסון בגרסת הכיסוי לשירה של פאטי גריפין "Up To The Mountain" בתוכנית אמריקן איידול בשנת 2007.
בק הגיע לשתי הופעות בקיסריה ובתל אביב באוקטובר 2010.
ב-10 בינואר 2023 נטפר כתוצאה מדלקת קרום המוח.
נבחרת פורטוגל בכדורגל נשים
נבחרת פורטוגל בכדורגל נשים מייצגת את פורטוגל בתחרויות כדורגל נשים בינלאומיות ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של פורטוגל.
משה נסטלבאום
משה נסטלבאום (נולד ב-9 ביוני 1953) הוא איש טלוויזיה ורדיו ישראלי, לשעבר מנהל חטיבת החדשות בערוץ הראשון. שימש עורך התוכנית "יומן" וראש מערכת החדשות של הטלוויזיה הישראלית בתל אביב.
ביוגרפיה
נסטלבאום נולד בחיפה. הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן. ב-2018 קיבל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
את דרכו העיתונאית החל בשנת 1972 ככתב "במחנה נח"ל". אחר כך עבר לשרת ב"במחנה" ובגלי צה"ל. בתקופת שירותו בגלי צה"ל ערך תוכניות והיה כתב במערכת החדשות ("יומן צה"ל"). מיד עם שיחרורו עבר לעבוד בקול ישראל והיה הכתב הראשון של קול ישראל בדרום. בתקופה זו שימש גם כתב הג'רוזלם פוסט ופרסם ידיעות תחת שם העט "חיים שחם" שניתן לו על ידי עורך ה"ג'רוזלם פוסט" ארי רט. במלחמת יום הכיפורים דיווח מחזית הצפון.
בשנת 1975 עבר למערכת החדשות של הרדיו בתל אביב, שם סיקר את תחומי המשטרה, התעופה, החקלאות ויחסי העבודה (ההסתדרות). נוסף על עבודתו בחטיבת החדשות ברדיו ערך והגיש במשך 10 שנים את תוכנית הרדיו "מאחורי הכותרות" שעסקה באמצעי התקשורת בישראל. בתקופת עבודתו ברדיו היה שותף בסיקור אירועים מיוחדים כמו ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ב-1977.
ב-1988 עבר לטלוויזיה הישראלית ושימש כתב לענייני משטרה בתל אביב. בהמשך סיקר בטלוויזיה את תחומי החקלאות והתעופה, אך התמקד בסיקור תחום יחסי העבודה. כמו כן ערך והגיש חדשות בערוץ הראשון. בתפקידו הבא היה ראש מערכת החדשות בתל אביב.
ב-1998 נבחר לממלא מקום יושב-ראש אגודת העיתונאים בתל אביב. בשנת 2000 התמודד בבחירות אישיות על ראשות אגודת העיתונאים וזכה ברוב קולות המצביעים בבחירות הכלליות של האגודה. בשנת 2002 נבחר לתקופת כהונה שנייה של שלוש שנים לתפקיד יו"ר האגודה. באותה תקופה תמך בהנהגת שינוי בתקנון האגודה לפיו יו"ר האגודה לא יוכל להתמודד ביותר משתי קדנציות. לפיכך, בתום תקופה זו פרש מהתפקיד. בתקופת כהונתו כיו"ר, שימש גם חבר הנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר נשיאות מועצת העיתונות. במקביל שימש בהתנדבות יו"ר ועדת ההסברה של האגודה למען החייל.
בשנת 2003 התמנה למנהלה בפועל של חטיבת החדשות של הערוץ הראשון ולעורך "יומן" יחד עם ענת שרן, תפקיד אותו מילא עד ינואר 2012. משנת 2009 נמנה עם מגישי התוכנית "צבע הכסף" ברשת ב' של קול ישראל. בנוסף, החל משנה זו ערך והגיש טור שבועי בתוכנית "מדד יומי" בערוץ הראשון.
באוקטובר 2011 מונה לממלא-מקום מנהל חטיבת החדשות בערוץ הראשון, ובפברואר 2012 קיבל מינוי קבע לתפקיד.
באפריל 2013 הגישה נציבות שירות המדינה תובענה בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה נגד נסטלבאום, שבה הואשם בהטרדה מינית מילולית של שני עובדים ברשות השידור, רותם אברוצקי ויגאל רביד, על רקע נטייתם המינית. בדצמבר 2013 הסתיימה התביעה בהסדר טיעון, שבמסגרתו תוקן האישום להתנהגות שאינה הולמת עובד ציבור, ונגזר על נסטלבאום עונש של נזיפה, השעיה מתפקידו למשך שלושה חודשים, וניכוי של משכורת אחת. בתביעות הדדיות שהגישו רביד ונסטלבאום לבית הדין האזורי לעבודה נפסק שעל נסטלבאום לשלם לרביד פיצוי בסך 150,000 ש"ח בגין הטרדה מינית, התנכלות ולשון הרע, ועל רביד לשלם לנסטלבאום פיצוי בסך 85,000 ש"ח בגין לשון הרע.
באוגוסט 2014 החליט לפרוש מתפקיד ממלא מקום מנהל חטיבת החדשות בערוץ 1. בעקבות ההודעה, החליטו שופטי בית המשפט העליון למחוק את העתירה נגד מינויו שהגישו אגודות העיתונאים.
משנת 2017 ועד יוני 2020 פרסם טור קבוע, פעמיים בשבוע, באתר החדשות News1 מחלקה ראשונה. הטור פורסם תחת הכותרת ״מאחורי הכותרות״, הוא טור דעה אישית ביקורתי שמעיד על עצמו כמי ״שלא דופק חשבון״, ובו הגיב נסטלבאום מזווית אישית על אירועים בחדשות. במאי 2020 החל לפרסם טור שבועי בגיליון סוף השבוע של העיתון "מעריב".
בלומנמארקט
הבלומנמארקט (בהולנדית: Bloemenmarkt) הוא שוק פרחים צף הממוקם במרכז אמסטרדם שבהולנד.
השוק נוסד בשנת 1862 והוא ממוקם על תעלת הסינגל בין כיכר מונטפליין (Muntplein - כיכר המטבעה) לבין כיכר קונינגספליין (Koningsplein - כיכר המלכים), בחלקו הדרומי של אזור חגורת התעלות של אמסטרדם.
החנויות בשוק מוכרות בעיקר בצלי פרחים, אך גם פרחים, כלי גינון ומזכרות.
נייתן צ'פמן
נייתן צ'פמן הוא מפיק מוזיקלי אמריקאי אשר עובד בתחום מוזיקת הקאנטרי. הוא ידוע בעיקר מעבודותיו עם הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט, לאחר שהפיק את אלבומיה Taylor Swift ,Fearless ,Speak Now ,Red ו-1989, כאשר Taylor Swift היה לאלבום הראשון שהפיק. צ'פמן הוא בוגר שנת 2001 של אוניברסיטת לי, ובנוסף, ציין כי עבד בצריף לפני עיסוקו כמפיק.
בטקס פרסי גראמי ה-52 בשנת 2010, ובפרסי גראמי ה-58 בשנת 2016, זכה צ'פמן בפרס גראמי לאלבום השנה עבור עבודותיו כמפיק האלבומים Fearless ו-1989 של סוויפט. מבין האמנים האחרים איתם עבד צ'פמן נמנים מרטינה מק'ברייד, דה באנד פרי, גיפסי, פוינט אוף גרייס, קית' אורבן, קריסטל קית', שאניה טוויין, ליידי אנטבלום, אלקטרה מאסטיין וג'ימי ויין. בנוסף לעבודתו, צ'פמן הוא מוזיקאי בפני עצמו המנגן בגיטרה, בנג'ו ומנדולינה.
גווידו ד'ארצו
גווידו ד'אָרצוֹ (או: גווידו מֵאָרֶצוֹ; באיטלקית: Guido d'Arezzo; 991 או 992 - אחרי 1033) היה תאורטיקאי מוזיקה מתקופת ימי הביניים. נחשב לממציא התיווי המוזיקלי המודרני, כתב התווים על גבי חמשה (שאז כללה רק ארבע שורות במקום חמש, כנהוג כיום) שהחליף את רישומי הנוימות; הטקסט שלו, ה"מיקרולוגוס", היה החיבור הנפוץ ביותר בנושא מוזיקלי בימי הביניים אחרי כתביו של בואתיוס.
גווידו היה נזיר מן המסדר הבנדיקטיני מעיר המדינה האיטלקית ארצו. מחקר עדכני מתארך את ה"מיקרולוגוס" שלו לשנת 1025 או 1026; הואיל וגווידו קבע במכתב את גילו כשלושים ושבע כאשר כתב את המסה, משערים ששנת הולדתו הייתה בסביבות 991 או 992. ראשית הקריירה שלו הייתה במנזר פומפוזה על חוף הים האדריאטי, סמוך לפרארה. בתקופת חייו שם, עמד על הקושי שיש לזמרים לזכור מזמורים גרגוריאניים. הוא המציא שיטה לשינון מהיר של מזמורים ותוך זמן קצר עשה לו שם בצפון איטליה. בד בבד עם פרסומו, עורר את עוינותם של הנזירים האחרים במנזר, וזו הניעה אותו לעזוב את המקום ולעבור לארצו, עיר שלא היה בה מנזר, אך הייתה בה קבוצה גדולה של זמרי קתדרלה, ובישוף ארצו, טבאלד, הזמינו להדריכם. בתקופת חייו בארצו פיתח גווידו טכנולוגיות הוראה חדשות, כגון תיווי חמשה וסולפז', אביו-מולידו של סולם דו-רה-מי, שהברותיו לקוחות מן ההברות הראשונות של כל אחד מפסוקי המוזיקה הראשונים בבית הראשון של מזמור התפילה Ut queant laxis. ייתכן שעבודתו זו התבססה על עבודתו הקודמת בפומפוזה, אבל האנטיפונים שכתב שם אבדו. לגווידו מייחסים גם את המצאת "היד הגווידונית", שיטת מנמוניקה נפוצה בשימוש, של מיפוי שמות התווים לפי חלקי היד האנושית. ה"מיקרולוגוס", שנכתב בקתדרלת ארצו והוקדש לטבאלד, מכיל את שיטת ההוראה של גווידו כפי שפותחה באותו זמן. תוך זמן קצר משכה השיטה את תשומת לבו של האפיפיור יוחנן ה-19, שהזמין את גווידו לרומא. קרוב לוודאי שגווידו יצא לשם ב-1028, אך הוא חזר עד מהרה לארֶצו, מחמת בריאותו הרעועה. דבר אינו ידוע עליו לאחר זמן זה, פרט לכך שהאנטיפון האבוד שלו הושלם ככל הנראה בשנת 1030.
על שם גווידו ד'ארצו קרוי "תיווי מוזיקה גווידו" (GUIDO music notation), פורמט לתצוגת מחשב של פרטיטורות.
זייתון
זייתון (בערבית: الزيتون) היא שכונה בדרום העיר עזה.
היסטוריה
השכונה התפתחה בשנות ה-30 וה-40 בעיקר הודות למוסדות מארצות חוץ, כמו בית חולים מיסיונרי, סביב אתר של כנסייה נוצרית אורתודוקסית שהוקמה בשנת 425, ורוב בני העדה הנוצרית הקטנה ברצועת עזה חיים בה (בעבר חיו בשכונה גם יהודים). השכונה מתאפיינת במבוך של סמטאות קטנות. בימי המרד הערבי הגדול אירעו בשכונה מספר אירועים ביטחוניים.
שכונת זייתון מאוכלסת בעיקר בידי משפחות של תושבי עזה המקוריים מלפני 1948. השכונה נמצאת משני צידי דרך סלאח א-דין, ליד רחוב עומאר אל-מוכתאר. לאחר מלחמת ששת הימים תלמידי בתי הספר בשכונה השתתפו בזריקת אבנים על מכוניות שעברו על הציר.
בשכונה מרכז של תעשייה קלה כולל מחרטות רבות ששימשו גם לייצור רקטות ארטילריות.
בתקופת האינתיפאדה השנייה הייתה השכונה אחד ממוקדי הלחימה בין צה"ל למחבלים. משרדו של אחמד יאסין היה ממוקם בשכונה, ובה הוא חוסל בידי צה"ל. זייתון המשיכה להיות מוקד טרור גם לאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה בקיץ 2005. ב-20 ביולי 2018 השמיד חיל האוויר הישראלי את מפקדת גדוד זייתון של החמאס, שמוקמה בלב השכונה.
ועדת שו
ועדת שׁוֹ (באנגלית: Shaw Commission) שכינויה הרשמי היה "הוועדה למהומות של אוגוסט 1929 בארץ ישראל" (Commission on the Palestine Disturbances of August, 1929) הייתה ועדת חקירה בראשות השופט סר וולטר שו, שמונתה ב-13 בספטמבר 1929 על ידי משרד המושבות הבריטי על מנת לחקור את "הסיבות הישירות" שהובילו למאורעות תרפ"ט "ולהביא המלצות בנוגע לצעדים הדרושים למנוע את הישנותן". הוועדה הגיעה לארץ ישראל ב-24 באוקטובר 1929 ושהתה בה עד 28 בדצמבר 1929. עבודתה כללה שמיעת עדויות מעשרות בריטים, יהודים וערבים המלווים בעורכי דין. ב-31 במרץ 1930 פורסמו מסקנות הוועדה.
ישיבות הוועדה
הוועדה מנתה ארבעה חברים: יושב ראש הוועדה שו, ושלושה חברי הפרלמנט הבריטי, אחד מכל מפלגה: השמרנית, הלייבור והליברלית. ארבעת חברי הוועדה הגיעו לירושלים ברכבת מקנטרה והשתכנו במלון פאסט. אסירים יהודים וערבים הכשירו למענם את הדרכים המובילות אל משרדו של שופט השלום בירושלים, מוחמד יוסוף אל-ח'אלידי. על הבמה בבית המשפט ישבו ארבעת חברי הוועדה ומזכירה. כעבור זמן מה, הועברו הישיבות לחדר קטן בבניין המכס בירושלים, אולם במהלך אוקטובר חברי הוועדה סיירו בארץ, וקירות החדר נהרסו והוא הפך לאולם. את שני הצדדים, היהודי והערבי, ייצגו עורכי דין בריטיים ידועים.
זאב ז'בוטינסקי העיד בפני הוועדה ב-24 בינואר 1930 בישיבה סגורה בלונדון, בשל האיסור שהוטל ב-1929 על כניסתו לארץ ישראל.
עדותו של אמין אל-חוסייני
המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, דרש מרוב חברי המועצה המוסלמית העליונה להיות נוכחים בישיבות. המופתי עצמו הוזמן לתת את עדותו בישיבה ה-46. עדותו נשמעה במשך חמש ישיבות. אולם בשל מעמדו כ"מופתי הגדול", הוא לא נדרש להופיע בפני ועדת החקירה. הוועדה באה אליו למשרדו. לצורך עדותו, החליף אל-חוסייני את המתורגמן הנוצרי שלו, ח'ליל א-סכאכיני, במתורגמן מוסלמי, מוסא אל-עלמי, וזאת כדי להדגיש כי הנושא המרכזי הוא מוסלמי, עתיד החרם א-שריף (הר הבית). הוא ערך סקירה היסטורית של העוול שעשתה לדבריו המדיניות הבריטית לפלסטינים. הוא טען שהבריטים מפרים הבטחות לערבים, החל בהבטחה במכתבי חוסיין-מקמהון, וציין לדוגמה שהממשלה שסללה כבישים ליישובים יהודיים אולם לא נענתה לבקשתו לסלול כביש באורך שני קילומטרים ל. עורך הדין הבריטי שלו, הנרי סטוקר, הביא איתו לוועדה עותק של הספר "הפרוטוקולים של זקני ציון" בערבית ובצרפתית, ואל-חוסייני נראה כשהוא קורא בו בזמן הדיונים. עורכי הדין של היהודים שאלו את המופתי על ההוכחות שפרסם למזימת ההשתלטות היהודית כביכול על הר הבית והצביעו על הקשר בין הספר ובין הטענות הפלסטיניות לגבי רצון היהודים להשתלט על ההר.
קו הטיעון הערבי בוועדה היה שבמאורעות הייתה התנפלות יהודית על ערבים.
מסקנותיה
וולטר שו כתב בדו"ח: "הסיבה העיקרית לעוינות ולאלימות של שנת 1929, היא האכזבה של הערבים מכך שתביעותיהם הלאומיות והפוליטיות לא מומשו וחששם מפני עתידם הכלכלי". הערבים אמנם התחילו את המאורעות, אך זאת בשל חששם מהשתלטות יהודית על שטחי ארץ ישראל ובשל המתיחות הקיימת. כמו כן עשויה להתהוות סכנה לנישול הערבים מאדמותיהם. בנוסף פטורה הממשלה מאשמה לפרעות.
הוועדה לא הטילה את האשמה להתפרצות האלימה על אמין אל-חוסייני, וניקתה אותו מאחריות למאורעות.
המלצותיה
ניתן לומר כי הוועדה התעלמה בסיכומיה מאחריות הבריטים והערבים לפרוץ מהומות הרצחניות. האחריות הושלכה על עליית היהודים ולאור כך גובשו המלצותיה.
חלק מדו"ח ועדת שו עסק במשטרת המנדט וכללה ביקורת חריפה עליה, במיוחד על איכות וכמות המודיעין שנאסף על ידי מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט. בעקבות דו"ח זה מינה משרד המושבות את הרברט דאוביגין לבחון את פעילות משטרת המנדט ולהמליץ המלצות לגבי ארגונה מחדש.
דעת מיעוט
דוח הוועדה התקבל ברוב קולות חבריה. הארי סנל, נציג מפלגת הלייבור, הסתייג מרוב מסקנותיה והמלצותיה. הוא סבר שלמופתי היה חלק גדול באחריות למאורעות, ומתח ביקורת על הימנעות הממשלה ממתן נשק ליהודים לצורך התגוננות. הוא דרש להגשים את מדיניות המנדט ושיבח את הישגי היהודים בארץ ישראל בעשור שקדם למאורעות.
דו"ח הופ-סימפסון
ממשלת המנדט אימצה באופן עקרוני את המלצות ועדת שו, וב-1930 שלחה מומחה להתיישבות, ג'ון הופ סימפסון, על מנת שיבדוק סוגיות בנושאי התיישבות, הסדר קרקעות, הגירה ופיתוח. הוועדה באשותו של סימפסון סיירה בארץ ישראל כחודשיים והגישה את מסקנותיה (דו"ח הופ-סימפסון) ב-22 באוגוסט 1930, קביעתו הייתה כי בשל התנאים קיימת הגבלה על כושר הקליטה הכלכלי של הארץ.
בעקבות ועדת שו ודו"ח הופ-סימפסון, ומסקנותיהם המשותפות על ההכרח לבלום את ההתיישבות היהודית, פורסם הספר הלבן של פאספילד.
בל בויד
איזבלה מריה בויד (באנגלית: Belle Boyd; 9 במאי 1844 – 11 ביוני 1900), המוכרת יותר בשם בל בויד (וזכתה לכינויים קלאופטרה של ההפרדה או הסירנה של שננדואה,  ומאוחר יותר גם מאטה הארי של הקונפדרציה)   הייתה מרגלת של הקונפדרציה ב-מלחמת האזרחים האמריקנית. היא פעלה מבית המלון של אביה ב-פרונט רויאל וירג'יניה, וסיפקה מידע רב ערך לגנרל הקונפדרציה סטונוול ג'קסון בשנת 1862.
ביוגרפיה
מריה איזבלה "בל" בויד נולדה ב-9 במאי 1844, במרטינסבורג, וירג'יניה (כיום חלק מ-מערב וירג'יניה). היא הייתה ילדתם הבכורה של בנג'מין ריד ומרי רבקה (גלן) בויד. היא תיארה את ילדותה כאידיאלית. לאחר החלפת מספר בתי ספר במרטינסבורג, היא סיימה את לימודיה בבית הספר מכללת הר וושינגטון בבולטימור, מרילנד בשנת 1856, בגיל 12. למשפחתה היו קשרים דרומיים חזקים. במהלך מלחמת האזרחים אביה היה חייל בחטיבת סטונוול, ולפחות שלושה מבני משפחתה הורשעו בהיותם מרגלים של הקונפדרציה.
ריגול
קריירת הריגול של בויד החלה במקרה. לפי התיאור הבדיוני מאוד שלה, משנת 1866, חבורה של חיילי צבא האיחוד שמעה שיש לה דגלי קונפדרציה בחדרה, ב-4 ביולי 1861 והם באו לחקור. הם תלו דגל של האיחוד מחוץ לביתה ואז אחד הגברים קילל את אמה, מה שהרגיז את בויד. היא שלפה אקדח וירתה באיש, שמת כמה שעות לאחר מכן. ועדת חקירה זיכתה אותה מרצח, אך זקיפים הוצבו ברחבי הבית והשוטרים עקבו מקרוב אחר פעילותה. מאותו רגע, החלה בל לשמש כשליחה של הגנרלים של הקונפדרציה פייר בורגארד ותומס "סטונוול" ג'קסון, והביאה לחיילים נשק וציוד רפואי. היא יכלה לפעול בצורה נועזת, מכיוון שחברי האיחוד לא חשבו שנערה מתבגרת מסוגלת להיות מרגלת יעילה כל כך. למעשה, היא אפילו הצליחה להתקרב לקפטן דניאל קילי אחד מצבא האיחוד, תוך שימוש בקסמיה כדי לגרום לו לחשוף סודות צבאיים.
באמצע מאי 1862, גנרל ג'יימס שילדס וצוותו התכנסו בטרקלין של המלון המקומי. בויד התחבאה בארון בחדר, מצותתת דרך חור שהיא הגדילה בדלת. היא למדה שגנרל שילדס הוזמן מזרחה מפרונט רויאל, וירג'יניה. באותו לילה, היא רכבה דרך קווי האיחוד, השתמשה בניירות מזויפים כדי לטשטש את דרכה על פני הזקיפים, ודיווחה על החדשות לקולונל טרנר אשבי. לאחר מכן היא חזרה לעיר. כשהקונפדרציות התקדמו בפרונט רויאל, ב-23 במאי, בויד רצה אליהם כדי לברך את אנשיו של סטונוול ג'קסון, והצליחה להתחמק מאש האויב. על פי ספר זיכרונותיה פגעו כדורים רק בחצאית שלה. היא דחקה בקצין האחראי להודיע לג'קסון ש"הכוח היאנקי קטן מאוד [... ] תגיד לו להסתער מיד והוא יתפוס את כולם".
ג'קסון עשה זאת ומאוחר יותר כתב לה מכתב תודה: "אני מודה לך, בשמי ובשם הצבא, על השירות העצום שהענקת לארצך היום". על תרומתה, היא זכתה בצלב הכבוד הדרומי. ג'קסון גם נתן לה דרגת קפטן ומשרת עוזרת כבוד. בויד נעצרה לפחות שש פעמים אבל איכשהו הצליחה להתחמק ממאסר. עד סוף יולי 1862, הבלש אלן פינקרטון הקצה שלושה גברים לעבוד על המקרה שלה. לבסוף היא נתפסה על ידי פקידי האיחוד ב-29 ביולי 1862, לאחר שאהובה ויתר עליה, והם הביאו אותה לכלא הקפיטול הישן בוושינגטון הבירה (כיום מקום בית המשפט העליון) למחרת. ב-7 באוגוסט 1862 נערכה חקירה בנוגע להפרות של הצווים להחזיק את בויד במעצר צמוד. היא הוחזקה במעצר במשך חודש ושוחררה ב-29 באוגוסט 1862, כשהוחלפה בפורט מונרו עם האטי לוטון. היא מרגלת עבור האיחוד. בויד נעצרה שוב ביוני 1863, אך שוחררה לאחר שחלתה במחלת הטיפוס.
השנים שלאחר המלחמה
במרץ 1864 ניסתה בויד לנסוע לאנגליה, אבל הספינה שלה נתפסה על ידי מצור של האיחוד. היא נכלאה בכלא יאנקי במדינת ניו יורק ונשלחה לקנדה. בקנדה פגשה את קצין הצי של האיחוד, סמואל ויילד הארדינג. השניים נישאו באנגליה. ונולדה להם בת, גרייס. בעלה נפטר בשנה שלאחר מכן ובויד הפכה לשחקנית באנגליה כדי לפרנס את בתה. לבסוף היא ובתה חזרו לארצות הברית. בויד אימצה את שם הבמה נינה בנג'מין כדי להופיע בכמה ערים, ולבסוף הגיעה לניו אורלינס, שם נישאה לג'ון סווינסטון האמונד במרץ 1869, קצין לשעבר בצבא הבריטי שנלחם עבור צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים. נולדו להם שני בנים ושתי בנות; בנם הראשון מת כתינוק. בויד התגרשה מהאמונד ב-1884 והתחתנה עם נתנאל רו היי, הצעיר ממנה ב-17 שנים, ב-1885. לאחר מכן היא החלה במסע הרצאות דרמטיות מחייה כמרגלת במלחמת אזרחים. בהמשך פרסמה נרטיב בדיוני מאוד של חוויות המלחמה שלה בספר בעל שני כרכים "בל בויד במחנה ובכלא".
מוות
בויד מתה, בעוני, מהתקף לב בזמן סיור בקילבורן סיטי (כיום ויסקונסין דלס), ויסקונסין ב-11 ביוני 1900, בגיל 56. היא נקברה בבית הקברות ספרינג גרוב בוויסקונסין דלס, עם חברי הצבא הגדול של הרפובליקה. אבן גרניט קטנה ודגל אמריקאי מסמנים את קיברה שעליו הכיתוב:
מרדכי בן הלל הכהן
מרדכי בן הלל הכהן (נולד קאהן או כגן; י"ג בשבט תרט"ז, 1856, מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – כ"ג בכסלו תרצ"ז, 7 בדצמבר 1936, חיפה) היה איש ציבור ופעיל ציוני, איש עסקים, עיתונאי וסופר עברי ארץ ישראלי, ממייסדי תל אביב.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1856 בעיר מוהילב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאביו הלל הכהן כהנא כגן ולאמו רבקה לבית ורהפטיג. הלל כגן ורבקה היו בני דודות, אמותיהם היו בנותיו של הרב יצחק גולדברג ורעייתו חסיה מקלצק, בלרוס. בהמשך עברה המשפחה לסנקט פטרבורג, ואביו הלל כגן התפרנס ממסחר. בשנת 1882 נשא לאשה את שפרה-בתיה לבית פבזנר, אחותו של שמואל יוסף פבזנר. בני הזוג הכהן עברו להומל שבלארוס, שם עסק מרדכי בן הלל הכהן בתעשייה ובמסחר של מוצרי עץ.
הכהן, שנמנה עם פעילי תנועת חובבי ציון, השתתף בשנת 1897 בקונגרס הציוני הראשון בבזל ונשא בו נאום בעברית. כן כתב בעיתונים עבריים כמו "הלבנון", "הצפירה", "הקול", "השילוח" ואחרים. היה ממייסדי אגודת הסופרים העבריים.
בשנת 1901 פרסם מאמר בשם "על הרועים הרעים" שפתח פולמוס גדול בנושא הרבנים מטעם.
בשנת 1905 הקים סניף של עסקיו בחיפה, והיה בין מייסדי בית החרושת "עתיד" (לימים "שמן תעשיות"). בשנת 1907 עלה לארץ ישראל, היה בין מייסדיה של תל אביב ושימש חבר ועד העיר מראשיתו. כן היה בין מייסדי אגודת הסופרים העברים. יוסף חיים ברנר היה מזכירו האישי. בתל אביב התגורר הכהן ברחוב הרצל 11, בפינת רחוב ליליינבלום. בשנת 1917 גורש הכהן מתל אביב יחד עם שאר התושבים על ידי השלטונות העות'מאניים. בעקבות הכיבוש הבריטי עבר הכהן לירושלים, והיה בין מייסדי בנק הלוואה וחסכון. ביתו עמד ברחוב אתיופיה, בצמוד לבית אליעזר בן-יהודה.
בעת ביקור בחיפה אצל בניו שמואל ודוד הכהן בחודש דצמבר 1936 לקה הכהן בלבו ונפטר. הובא למנוחות בבית הקברות בבנימינה, שבה התגוררו בניו הלל ושמעון.
עיקר ארכיונו, ובו התכתבות, תעודות לתולדות היישוב בארץ ישראל, חומרים ארכיוניים בענייני עסקנות ציבורית, מוסדות תרבות, עיתונות ועניינים אישיים, שמור בספרייה הלאומית ; חלקים נוספים נמצאים בארכיון הציוני המרכזי ובמכון גנזים.
במלאת 150 שנה להולדתו פורסמו יומניו ("יומנים 1934–1936").
הסופר אשר ברש מתאר את הכהן בספרו "כעיר נצורה" בדמותו של ליש בן פלתיאל.
משפחתו
ארבעה בנים היו למרדכי ושפרה-בתיה הכהן: הלל, שמעון, שמואל ודוד; ושלוש בנות: דינה, רוזה וחנה. בנו, דוד הכהן, היה לימים חבר שש הכנסות הראשונות. בתו חנה נישאה למנהיג הציוני ארתור רופין. בתו רוזה גינוסר-גינצבורג, שהייתה עורכת הדין הראשונה בארץ, נישאה לבנו של אחד העם, שלמה גינוסר-גינצבורג. כלתו (אשת שמעון הכהן), שהייתה חברה ב"הגנה", נרצחה בהתקפה על אוטובוס 2094 ונחשבת להרוגה הראשונה במלחמת העצמאות.. בתו דינה נישאה ללואי ברושה, צרפתי קתולי שהיה רופא ווטרינר. בעקבות התנגדותו של אביה לנישואין אלו, התגייר החתן בגיור רפורמי. בתקופת מלחמת העולם השנייה הסתתרו דינה ובתה הלן בכפר בדרום צרפת, ולאחר המלחמה עלו דינה ובעלה עם משפחתם לארץ ישראל. הם התיישבו בבנימינה אך בשל מחלה שתקפה את לואי, שבו לצרפת. הנכדה הלן נישאה לקצין יהודי בריטי בשם מארמוט.
בת אחיו הבכור של מרדכי הכהן, יצחק, הייתה פעילת הציבור הסוציאליסטית רוזה כהן (לימים רבין), שהייתה חברת מועצת עיריית תל אביב, אמו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
פרסומיו
חוברות:
ספרים:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ראש אחד
ראש אחד היה שבועון לבני-נוער מבית ידיעות אחרונות שפעל במשך 30 שנה, בין השנים 1988 ל-2018. את המגזין הקים וערך דוד פז (לשעבר עורך "להיטון עולם הקולנוע" ועורך "עולם האשה") והגיליון הראשון ראה אור ב-18 באפריל 1988. "ראש אחד" נועד להוות אלטרנטיבה ל"מעריב לנוער", שבועון-הנוער המוביל באותן שנים שהוציא המתחרה, מעריב. ב-20 ביוני 2007 חגג השבועון את גיליונו האלף. ב-28 בנובמבר 2018 האתר נסגר רשמית.
בין עורכיו של המגזין היו דורי בן זאב, אורן ציבלין, אילן יצחייק, ענת לב-אדלר, נירית וייס, דן פאר, גל בלייברג ואייל גיבלי. בשנת 2003, עת כיהן דן פאר כעורך השבועון, עקף "ראש אחד" על פי סקר TGI לראשונה את "מעריב לנוער" ברמת החשיפה. בשנת 2006, גבר "ראש אחד" על פי סקר TGI על "מעריב לנוער" כעיתון המוביל בתפוצתו בישראל לבני-נוער בהפרש קוראים זניח.
העיתון כלל כתבות בנושאים שונים הפונים לבני הנוער, כמו גם כתבות ומדורים בנושאי בידור ואופנה, סיפורים, מכתבי קוראים ועוד. בפברואר 2017 פורסם כי העיתון יפסיק להוציא מהדורות נייר והוא יהיה במהדורת דיגיטל בלבד. ב-10 במאי 2017 הופיע הגיליון המודפס האחרון.
שנה וחצי לאחר הפסקת הדפסת המהדורה הכתובה, פורסם באוקטובר 2018 כי גם מערכת האתר ואתר אינטרנט של ראש אחד ייסגרו, זה לאחר 30 שנות פעילות. המגזין ימשיך את פעילותו ברשתות החברתיות, בעיקר באינסטגרם.
ב-28 בנובמבר 2018 האתר נסגר רשמית עם הפנייה אוטומטית לאתר הנוער הנוסף של קבוצת "ידיעות אחרונות", "פרוגי", למעט עמודי הכתבות שיישארו כארכיון אינטרנטי.
כתבים בולטים
בדומה לשיטה בה מתפרסם "מעריב לנוער", את הכתבות בעיתון כתבו נערים (כת"צים – כתבים צעירים) לצד כתבים בוגרים וסלבריטאים שפרסמו טורים אישים. בין הכתבים הבולטים לאורך השנים נמנים אורי גלר, גבי גזית, גלילה רון־פדר-עמית, ארז טל, אלירן טל, אברי גלעד, יואב קוטנר, נחום מוכיח, מרב מיכאלי, בועז כהן (שכתב מלונדון והביא כתבות וידיעות מ-MTV), ענת דולב, גבי ניצן, אורן ציבלין, עומר ברק, דנה קסלר, ליטל שמש, מירב ארלוזורוב וסיון רהב-מאיר.
היבטים מיניים בעיתון
עיתוני הנוער  הישראליים, וביניהם "ראש אחד", הגיעו לשיאם מבחינת הפופולריות שלהם בתחילת שנות ה-2000. בתקופה זו, העיתונים היוו גורם חשוב לסוציאליזציה של בני הנוער בישראל. בשיח על מיניות, עיתוני הנוער היו מקור נגיש ומיידי לשיח פתוח. על אף שעיתוני הנוער לא היו מקור המידע הבלעדי בנושא חינוך מיני עבור בני הנוער, הם היוו מקור מרכזי לכך בזכות העובדה שהדיון והמידע היו מנוסחים בצורה ברורה ומתוך עמדה שלא התנגדה לכך שבני נוער יקיימו יחסי מין הטרוסקסואליים. לעומת זאת, העיתון נטה להכחיש את קיומם של יחסי מין הומולסביים או להציג יחסים אלו כחטא, כאשר קוראים העלו זאת במכתביהם.
עיקר השיח בנושא מיניות בעיתוני הנוער, ובפרט "בראש אחד", התרכז במדורי היעוץ הקבועים. הקוראים והקוראות היו שולחים מכתבים למערכת העיתון שכללו שאלות בנושאי מיניות שונים, מתוכן היו נדגמות מספר שאלות נבחרות שהיו מתפרסמות ומקבלות במה ומענה בגיליון המודפס הבא על ידי מומחים בנושא. שאלות אלה הוצגו באופן אנונימי לחלוטין ולרוב היו אלה שאלות כלליות שיכלו לגעת בבני ובנות נוער רבים נוספים.
חגי טופולנסקי
חגִי טופולנסקי (נולד בספטמבר 1965) הוא אלוף במילואים בצה"ל. בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש אגף כוח האדם וקודם לכן שימש כראש להק האוויר וכראש מטה חיל האוויר. אחרי פרישתו מצה"ל כיהן כמנכ"ל רשות שדות התעופה.
ביוגרפיה
מאז היה בן שבע, גדל טופולנסקי במושב ערוגות. הוא למד בבית ספר האזורי של באר טוביה, באותה כיתה עם מי שלימים יהיה חברו לפורום מטכ"ל, ניצן אלון.