cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מה עשיתי שזה מגיע לי?
עלילה
כאשר אנטוניו דורש מגלוריה שתגהץ לו חולצה לבנה שתשמש אותו בפגישתו עם מולר, גלוריה מסרבת. פורץ ביניהם ויכוח במטבח, ובמהלכו אנטוניו סוטר בחוזקה לגלוריה, וטיפות מדמה ניתזות על הלטאה, דינרו ("כסף", בספרדית), העוברת שם במקרה. גלוריה חובטת בראשו של אנטוניו ברגל חזיר התלויה במטבח, וגורמת למותו. כדי להסתיר את סיבת המוות היא נחפזת לדירתה של חואני, ובתואנה שהיא זקוקה לעלי דפנה שוהה בדירה זמן מה. בדירה נמצאות גם קריסטל, המודדת שמלה, וּונסה, בתה של חואני. קריסטל וגלוריה יורדות לדירתה של גלוריה, ושם מגלה קריסטל את גופתו של אנטוניו. לחוקר המשטרה מספרת גלוריה שהמוות קרה בעת שהייתה אצל חואני, ומבצעיו הם כנראה אויבים שרכש אנטוניו בעת עבודתו כנהג מונית.
לוקאס ופטריסיה ממתינים בשדה התעופה של מדריד לבואה של מולר, אך היא אינה מגיעה. לוקאס מתקשר לביתו של אנטוניו לברר מה קרה, ושומע שאנטוניו נרצח. במקביל רואה פטריסיה בעיתון גרמני, שאחד הנוסעים הביא אתו, שמולר התאבדה.
גלוריה, שאינה אבלה לרגע, מחליטה לרענן את מראה הבית באמצעות ציפוי הקירות בטפטים, ומופתעת מהצעתה של ונסה לעשות זאת בעזרת כוחותיה הטלקינטיים. הסבתא חוזרת לכפר, ולוקחת אתה את נכדהּ, טוני. לאחר שגלוריה נותרת לבדה בביתה, חוזר הבן מיגל, שמאס בחיים עם רופא השיניים ("אני צעיר מדי לכבול עצמי למשהו", הסביר). בתשובה לשאלתו של מיגל על נסיבות המוות מספרת לו גלוריה שאביו מת לאחר שקיבל מכה מהכיור ושבר את המפרקת.
הכפר והעיר
באחדים מסרטיו מציג אלמודובר צעירים שעברו מהכפר למדריד (צעד שאף הוא עצמו עשה), ואתם מתגוררת סבתא (אם של הצעיר שעבר אל העיר), הכמהה לחזור לכפר, ובסופו של דבר מגשימה כמיהה זו. מוטיב דומה מופיע בסרט שלפנינו, שבסיומו הסבתא חוזרת לכפר, ואליה מצטרף נכדהּ. מוטיב זה מופיע גם בסרט "פרח הסוד שלי", שבו הסבתא חוזרת לכפר, ולזמן קצר מצטרפת אליה גם בתהּ, ליאו, ונהנית מהשלווה והפשטות של חיי הכפר. בשני הסרטים מגלמת צ'וס למפראבה את הסבתא.
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
הקריה האקדמית אונו
הקריה האקדמית אונו היא מכללה אקדמית שאינה מתוקצבת, ללימודי תואר ראשון ושני. הקמפוס המרכזי שלה שוכן בקריית אונו, והמכללה מפעילה קמפוסים בירושלים, בחיפה, בנתניה, קמפוס חרדי באור יהודה וקמפוס חרדי בירושלים. המכללה היא עמותה רשומה.
היסטוריה
הקריה האקדמית אונו הוקמה בשנת 1995 ביוזמת רנן הרטמן ועמו פרופ' גבריאלה שלו, פרופ' דוד הרטמן, פרופ' מרשל סרנת ואחרים. בתחילת דרכו היה המוסד שלוחה של אוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה, ופעל תחת השם "שלוחת אוניברסיטת מנצ'סטר בישראל". ביום 1 בנובמבר 1998 נערך טקס הענקת התארים למחזור הראשון של בוגרי לימודי המשפטים ומנהל העסקים במוסד. אורחי הכבוד בטקס היו נשיא המדינה עזר ויצמן, שר המשפטים צחי הנגבי, וראש לשכת עורכי הדין דרור חטר־ישי. עם זאת מספר תלמידים, מהמחזור הראשון, הגישו תביעות כנגד המוסד על הונאה, מאחר שנרשמו ללימודים על סמך הבטחה כי "שלוחת מנצ'סטר בישראל מעניקה הכשרה משפטית אקדמית, תוך עמידה בדרישות החוק בישראל, בכל הקשור לזכאות לגשת לבחינות ללשכת עורכי הדין". בפועל באותה העת המועצה להשכלה גבוהה, טרם הכירה בשלוחה כמוסד ישראלי ובוגרי לימודי המשפטים חויבו לעבור בחינות והכשרה מיוחדות, בדומה לבעלי תארים מחו"ל, כדי לעסוק במשפט בישראל. גם לשכת עורכי הדין התנגדה להצעת החוק שהוגשה לכנסת, לתיקון חוק לשכת עורכי הדין, שיאפשר הכרה אוטומטית בבוגרי שלוחה למשפטים של מוסדות מחוץ לישראל, דוגמת "שלוחת אוניברסיטת מנצ'סטר בישראל".
בשנת 2001 קיבלה המכללה הכרה כמוסד לימודים ישראלי מהמועצה להשכלה גבוהה בישראל, והפכה למוסד אקדמי עצמאי פרטי. זאת הייתה הפעם הראשונה שהמועצה להשכלה גבוהה העניקה היתר לשלוחה של מוסד זר להפוך למוסד ישראלי עצמאי להשכלה גבוהה.
בשנת 2002 הוקם החוג לחשבונאות בראשותו של ירון זליכה.
בשנת 2004 נפתחה שלוחה באור יהודה לציבור החרדי והרב יחזקאל פוגל חלוץ תחום "האקדמיה החרדית" נקרא לעמוד בראש השלוחה.
בחודש אוקטובר 2017 נפתח קמפוס של הקריה האקדמית אונו במקומו של המרכז האקדמי כרמל בחיפה, שנסגר בהוראת המועצה להשכלה גבוהה בשל רמה אקדמית ירודה ושיעור הצלחה נמוך.
בחודש מאי 2020 החלה הקמתו של קמפוס חדש שיאחד את קמפוס של הקריה האקדמית אונו בקריית אונו ואת הקמפוס החרדי באור־יהודה..
בשנת הלימודים ה'תש"ף החלו את לימודיהם במכללה למעלה מ־15,000 סטודנטים. עד לשנת 2019 סיימו את לימודיהם בקמפוסים השונים של המכללה למעלה מ־32,000 בוגרים ומוסמכים (ראו רשימת בוגרי המכללה בעלי ערך בוויקיפדיה).
תוכניות
תוכנית קולומביה: הפקולטה למשפטים מציעה סמסטר קיץ בשיתוף בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. מרצים מאוניברסיטת קולומביה מעבירים קורסים מרוכזים בקריה.
הקמפוס החרדי: הקריה האקדמית אונו היא המוסד האקדמי הראשון שהתאים עצמו, בשנת תשס"ב (2002), לאוכלוסייה החרדית. הקמפוס החרדי הוא קמפוס נפרד, הממוקם באור יהודה ובירושלים ומאפשר לבני הקהילה החרדית, גברים ונשים, ללמוד לתואר בנפרד מבני המין השני. בקמפוס החרדי לומדים למעלה מ־2,500 סטודנטים, לתארים בוגר ומוסמך במשפטים, לתארים בוגר ומוסמך במנהל עסקים, וכמו כן תוכניות לימוד למכינות קדם אקדמיות.
מינהל הציונות הדתית: מטפל בקבוצה של כ־1,000 סטודנטים דתיים לאומיים. במסגרת זו, התלמידים מקבלים הכשרה תורנית אקדמית לצד התחומים המקצועיים אותם הם לומדים.
מנהיגי ארבע הדתות בישראל: תוכנית לימודים המיועדת למנהיגים רוחניים־דתיים מארבע הדתות בישראל (יהדות, אסלאם, נצרות והדת הדרוזית) הלומדים יחד לתואר בוגר במשפטים.
תוכנית לקידום יהודי אתיופיה: התוכנית, שהושקה בשנת 2002, מיועדת לקידום השכלה גבוהה בקרב סטודנטים מצטיינים, בני הקהילה האתיופית, במסלולי הלימוד: משפטים, מנהל עסקים ומקצועות הבריאות. תוכנית זו נועדה לאפשר לבני הקהילה להשתלב בחברה הישראלית.
תוכנית מצפ"ן: נועד להידוק קשרי הגומלין בין האקדמיה לתעשייה, במסגרתו ניתנת לסטודנטים ההזדמנות ליישם פרויקט בחברה או בארגון, בתחום שבחרו.
תוכנית אופ"ק: תוכנית מיוחדת עבור אנשי כוחות הביטחון המיועדים לתפקידים בכירים.
חדר עסקאות: הקריה האקדמית אונו והבנק הבינלאומי הראשון הקימו חדר עסקאות בו לומדים סטודנטים לתואר שני במנהל עסקים במסגרת ההתמחות במימון ושוק ההון, קורס התמחות בניהול השקעות גלובליות. לרשות הסטודנטים הועמדה קרן השקעות בהיקף של 1,000,000 ש"ח, אותה מנהלים הסטודנטים ומבצעים פעילויות השקעה באפיקי ההשקעה השונים בבורסות. הפעילות מתבצעת בפיקוח של מומחים לשוק ההון.
תוכנית כפיר: תוכנית המאפשרת לאנשים מהמגוון האוטיסטי להשתלב בלימודים אקדמיים לתואר ראשון במנהל עסקים בהתמחויות: מערכות מידע, חשבונאות, מימון ושוק ההון ונדל"ן.
מתנ"א – מרכז לתמיכה ולנגישות אקדמית
מרכז התמיכה והנגישות האקדמית (מתנ”א), מסייע לסטודנטים עם לקות למידה, מוגבלות, או קשיי לימודים אחרים. למרכז שלוחות הפועלות בקמפוסים של הקריה האקדמית אונו, ומרכז טכנולוגי שהוקם בסיוע המוסד לביטוח לאומי וקרן קרטן.
מרכז אונו למשפט חברתי קליני
מרכז אונו למשפט חברתי קליני הוא מרכז התנדבותי, בו עורכי דין, בליווי סטודנטים למשפטים מעניקים סיוע משפטי לאוכלוסיות חלשות, למטרות חברתיות או לגופים ציבוריים. במסגרת המרכז פועלים כ־20 קליניקות בתחומים שונים. בראש המרכז עומדת ד"ר ג'ודי ברודר.
ניהול
באפריל 2022 התאגדו 750 מרצי המכללה במסגרת בהסתדרות הפועל המזרחי ובמאי 2022 הכריזו על סכסוך עבודה, אחרי שתביעותיהם לא נענו.
אגודת הסטודנטים
אגודת הסטודנטים של הקריה האקדמית אונו היא עמותה רשומה, אשר נוסדה במרץ 1997 ושהוקמה מתוך מטרה לפעול למען ציבור הסטודנטים בקריה האקדמית בתחומים חברתיים כלכליים ותרבותיים האגודה פועלת לייצוג ציבור הסטודנטים הלומדים בקריה מול הנהלת הקריה וכלפי כל רשות, מוסד או גוף אחר. הנהלת האגודה נבחרת אחת לשנתיים בבחירות דמוקרטיות. יושב ראש האגודה חבר בהתאחדות הסטודנטים הארצית. אגודת הסטודנטים אונו היא הגדולה ביותר מבין אגודות הסטודנטים של המכללות בישראל, ונכון לשנת 2015 חברים בה כ־9,000 סטודנטים.
לקריה האקדמית אונו יש ארגון בוגרים שמציע לחברים בו השתלמויות מקצועיות ושירותי השמה וקריירה לבוגרי הקריה האקדמית אונו.
במסגרת פעילות האגודה, פועל מאז 2016 מועדון מודל האו"ם (OnoMun). מודל האו"ם הוא תוכנית אקדמית חוץ־לימודית לפיתוח מנהיגות והקניית כישורי דיפלומטיה, המובלת על ידי סטודנטים למען סטודנטים, ועוסק בסוגיות עדכניות ביחסים בינלאומיים, דיפלומטיה, משפט בינלאומי וסדר היום של האו"ם.
רוז'ישצ'ה
רוז'ישצ'ה (באוקראינית: Рожище; בפולנית: Rożyszcze) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, הנמצאת על גדת נהר סטר, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
העיירה נוסדה בשנת 1377, ועד המאה ה-16 הייתה רכוש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית. ב-1567 העניק לה זיגמונט השני אוגוסט מעמד של עיר, וב-13 באפריל 1598 הוענקו לה זכויות מגדבורג וחותם בדמות שני צלבים. עם חלוקת פולין השלישית ב-1795 עברה העיר לשלטון רוסיה. חיבור העיירה לקו מסילת הברזל קייב-ורשה בסוף המאה ה-19 האיץ את פיתוחה. ביוני 1915 נכבשה העיר על ידי צבאות אוסטרו-הונגריה, חרבה ברובה בשרפות וחלק מהתושבים נמלטו מזרחה. ב-1916 שבו הרוסים וכבשו את העיירה, ורוב תושביה שבו אליה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי רוז'ישצ'ה
יהודים התיישבו בעיירה מהמאה ה-18, ועד מהרה נעשו לרוב מוחלט בקרב תושביה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה למעלה מ-4,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד, תוך קיום בית ספר עברי ובית ספר יידי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. ערב הכיבוש הגרמני התגוררו בעיר כ-6,000 יהודים, שהיוו כ-80% מאוכלוסייתה.
בשואה
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הנאצים, לאחר קרב בן ארבעה ימים, בו נהרגו יהודים רבים. לאחר כניסת הגרמנים לעיירה, החלו האוקראינים המקומיים בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיה, והגרמנים הוציאו להורג 10 יהודים מהעיירה.
בחודש יולי 1941 רצחו הגרמנים 430 גברים יהודים מהעיירה, ויהודי העיירה הנותרים נצטוו לענוד סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב. בהמשך, נצטוו יהודי העיירה לבצע עבודות כפייה, והוטלו עליהם סכומי כופר.
בפברואר 1942 רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו סגור שהוקם בה. 71 צעירים יהודים מהגטו שנשלחו לעבודות כפייה בוויניצה, נספו שם.
ב-23 באוגוסט 1942 חוסל הגטו שבעיירה, עם רצח יושביו בבורות ירי בדרך לכפר קופצ'ווקה. יהודים מעטים שהצליחו להימלט מהאקציה חברו ליחידות פרטיזנים סובייטיות. איוואן קונדרייב שהתגורר בכפר הציל יהודייה ועך כך קיבל הוכרה כחסיד אומות העולם.
נחום וייספיש
נחום וייספיש (י"ט באייר ה'תרמ"ז, 13 במאי 1887 – ד' בתמוז ה'תרצ"ח, 3 ביולי 1938) היה מבני קהילת מאה שערים בירושלים ומאיכרי המושבה מאיר שפיה. פעל לקרב בין אנשי היישוב הישן בירושלים לבין ההתיישבות העובדת והחלוצים. נרצח על ידי כנופיית פורעים ערבים ב-1938. רציחתו גרמה להתפוררות ההתיישבות החקלאית בשפיה.
תולדות חייו
נחום וייספיש נולד בירושלים בשנת י"ט באייר ה'תרמ"ז (13 במאי 1887) לרבי דוד בהר"ן ולשרה שלזינגר, בתו של הרב עקיבא יוסף שלזינגר. מצד אביו היה נכדו של רבי נחום לעווי, הידוע גם כ"צדיק משאדיק", ולמעשה הוא נקרא על שמו. נחום היה הילד השביעי מתוך שמונה ילדים. בילדותו, למד נחום בישיבת "עץ חיים". בגיל 17 שודך לבתו של חיים דב קנטור - שידוך שהיה יוצא דופן מאוד באותם הימים, בין בתו של איש עובד אדמה מן המושבות לבין בחור ישיבה מנטורי קרתא. ר' חיים דוב, שגר במושבה מאיר שפיה, רצה שבנותיו יתחתנו עם בחורי ישיבה טובים מירושלים, ולכן, לפי תנאי החתונה היה מוכן לממן את חתנו כדי שיישב וילמד תורה. ציפורה רחל (שנודעה בכינויה "פייגה רוח'ל"), בתו של חיים דב, הייתה עלמה יפה ומטופחת, בת 18, גדולה בשנה מחתנה. ר' נחום אכן המשיך ללמוד בישיבת "אוהל משה" על חשבון חותנו. את ישיבת "אוהל משה" ניהל אביו, ר' דוד בהר"ן (בן הרב נחום). נחום נחשב לאחד מבחורי הישיבה המבריקים ביותר וכממשיך של אביו. ואולם לאחר כשלוש שנים, הוא החליט להפסיק את לימודיו בישיבה ועבר לשפיה לעבוד את האדמה. הוא האמין שעבודת האדמה תאפשר לו לקיים את מצוות ארץ ישראל הלכה למעשה. מעבר זה נעשה בהשפעת שלושה גורמים משמעותיים: בהשפעת סבו הרב עקיבא יוסף שלזינגר (בעל הלב העבר"י), שהיה מבוני ומתיישבי פתח תקווה. בהשפעת אשתו, שהתגעגעה לביתה בשפיה ובהשפעת חותנו ר' חיים דב (קנטור) אשר הראה דוגמה אישית בעבודת האדמה ובאמונה שיש אפשרות לגשר בין היישוב הישן לבין עבודת האדמה. נחום וייספיש ואשתו פייגה רוח'ל יצאו בסביבות 1903 לשפיה הקטנה והמבודדת. העדות היחידה שיש על מעבר זה, היא ציטוט מדבריו של וייספיש: "אדם העוסק ביישוב ארץ ישראל יכול לשלב בעבודתו גם לימוד תורה, וליישם את הלימוד הקשור בהלכות הקשורות לארץ הלכה למעשה" (דברי החת"ם סופר).
החיים בשפיה
הפער הגדול בין חייו כתלמיד ישיבה בירושלים לבין חייו כחקלאי בעל אדמות במקום קטן ומבודד היה גדול מאוד. ר' נחום קיבל מחותנו ר' חיים דוב בית מגורים ושטחים לחקלאות והחל לפתח את המשק. היו לו שטחים רחבים של מטעים, פלחה, זיתים וכרמים. הוא גם היה אחראי על כשרות הענבים מהעורלה ביקב זכרון יעקב ופיקח על כשרות החלב, שקנה מן הערבים בכפר פוריידיס, עבור תעשיית הגבינה שהקים במשק שלו. הרבה מתוצרתו החקלאית העביר לירושלים לתמיכה בבית אביו ובכולל ורשה, שסבל ממחסור החל מהתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה. אנשי הכולל חיו בתנאי רעב. על כן התוצרת החקלאית ששלח נחום וייספיש לירושלים הייתה מקור חיים למשפחתו ולשכניו. הוא נהג לשלוח ברכבת לירושלים פחים של כיכרות גבינה מחלב עזים ("שפיה ד'קז" = הגבינה משפיה), קמח בשקים, פחי שמן ובורגול, פחי זיתים כבושים ואפילו עופות שנשחטו בירושלים. בכל הפעולות הללו המשיך את המודל הייחודי שבו התחיל חותנו ר' חיים דב, האיכר החרדי-הציוני. מכריו ראו בו אישיות ייחודית בדמותה ובפעולותיה, שנודעה בזכות השילוב שעשה בין תורה לעבודה.
לפי עדותו של ליפא ויסמן, בן הדור השני למייסדי שפיה, שניתנה לחוקר תולדותיהן של מושבות העלייה הראשונה שאול דגן: "חורף וקיץ באשמורת שלישית, היה ר' נחום וייספיש רותם את עגלתו ועליה כדים וסירים לחליבה, ועושה דרכו לפוריידיס. שם היו הרועים חולבים הישר לכלים של ר' נחום, שלא תהיה חלילה טריפה..." ערב מלחמת העולם הראשונה התארגנה משלחת רבנים ירושלמיים בראשות הרב קוק והרב זוננפלד על מנת לבנות גשר אידאולוגי בינם לבין בני המושבות כאשר הגיעו לשפיה הם התקבלו בכבוד רב על ידי בני המושבה. באחד מעיתוני התקופה מתואר את האירוע:"'קבלת הפנים הייתה חמה ונלהבת. עוד בטרם נכנסה העגלה למושבה כבר עמדו בני המקום וציפו לה. הילדים היו מלובשים בבגדי חג והחזיקו בידיהם זרי פרחים. לפתע הבחינו הרבנים בתופעה מוזרה. מול העגלה צעדה קבוצת איכרים כשבידיהם כיכרות לחם וצרורות מלח, וביניהם אחד בעל קומה ואדום זקן, כשהוא לבוש ב'קפטן' (קפוטה) ירושלמי מוזהב ולראשו שטריימל גדול. 'חובש שטריימל בשפיה?' פרצה קריאת תימהון מהרבנים. זה ר' נחום ר' דוויד'ס (של דוד בהר'ן) והוא גר כאן קרוב לעשר שנים - איכר מבני ירושלים, תלמיד חכם וחובש שטריימל לראשו – צריכים לברך עליו שהחיינו.'"
רצח ר' נחום
בימי מאורעות הדמים תרצ"ו-תרצ"ט (1939-1936) ביום ד' בתמוז תרצ"ח (3 ביולי 1938), יצא נחום השכם בבוקר כדרכו לפוריידיס. הוא נהג לעשות זאת כי שנה זו הייתה שנת שמיטה. על כן בשנה זו הרחיב וייספיש את משק החלב והגדיל את אספקת מוצרי החלב לקהל, שסמך על השגחתו (הקהל הירושלמי). כדי לספק את הדרישה, רכש וייספיש חלב אצל תושבי הכפר השכן, ומדי בוקר יצא לשם להשגיח על החלב בשעת החליבה. בדרך בין זכרון יעקב לבין פוריידיס הוא נורה, כנראה, בידי כנופיות ערבים שהסתובבו באזור. הוא הובא לקבורה בבית הקברות שעל הר הזיתים בירושלים. ראשי היישוב הישן הירושלמי ליוו אותו למנוחות יחד עם אנשי שפיה וזכרון יעקב ונכבדי הערבים בסביבה. יו"ר ועד המושבה שפיה הספיד אותו על הר הזיתים ואמר: "הבאנו לך ירושלים גיבור. גיבור הלאום והדת". נחום וייספיש הניח אישה, ארבעה בנים ושבע בנות. פחי החלב, שנשארו זרוקים במקום הירצחו של נחום, לא הוזזו ממקומם במשך שנים מפאת הכבוד והקדושה שייחסו לו ערביי פוריידיס. הם היוו מעין מצבה לזכרו.
תיאור האירועים ביום הרצח מתוך ספרו של שאול דגן "מזמארין לזכרון יעקב": "'כשפרצו המאורעות החלו כולם להפציר בו שיחדל ממנהגו לצאת יחידי ובטרם שחר לפוריידיס, שמא יארבו לו וירצחוהו, אבל ר' נחום לא נעתר להפצרות ולא פסק ממנהגו. נסתיימה השבת ור' נחום כהרגלו באשמורת השלישית רתם את עגלתו, העמיס עליה את הכדים והסירים, טען את רובהו ויצא לדרך. בשעת בוקר מוקדמת הבחין אחד האיכרים באחת מפרדותיו של ר' נחום שהיא עושה דרכה למושבה, ועליה הרתמות. האיכרים נזעקו וכעבור זמן קצר נתגלתה גופתו נקובת הכדורים של ר' נחום וייספיש מוטלת על עגלתו. רוצחיו ארבו לו וירו בו בגבו, הם לא העזו לצאת מולו פנים אל פנים', נרצח בידי כנופיה ערבית בד' תמוז תרצ'ח במהלך המרד הערבי הגדול ודמותו היא עד היום אחת מדמויות המופת של החברה החרדית הירושלמית."מותו הוסיף להתפוררות ההתיישבות בשפיה. רוב משפחות האיכרים עזבו את המשקים ועברו לזכרון יעקב. במקום נשאר רק המוסד החינוכי.
מיגל לופס
מיגל לופס (בפורטוגזית: Hugo Miguel Almeida Costa Lopes; נולד ב-19 בדצמבר 1986) הוא שחקן כדורגל פורטוגזי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת קייסריספור, ולשעבר בנבחרת פורטוגל.
קריירה
לופס נולד בליסבון, לאחר 10 שנים במועדוני הנוער השונים, החל את הקריירה המקצועית בקבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, ב-2006 עבר לסי. די. אופרריו מהליגה הפורטוגזית השנייה.
בעונת 2007/2008 חתם בקבוצת ריו אבה, לאחר שנתיים בהן בלט במועדון התגלה בו התעניינות מצד קבוצות אחרות, בינואר 2009 חתם בפורטו לארבע שנים. באוגוסט 2010 נחשב לשחקן מיותר בקבוצה והושאל לקבוצה הספרדית ריאל בטיס.
בחלקה הראשון של עונת 2010/2011 לא שיחק בשום מועדון עד שהושאל בחלון העברות בינואר על ידי ספורטינג בראגה יחד איתה העפיל לשלב הבית של ליגת האלופות שם סיימו במקום השלישי.
בעונת חזר לופס לפורטו לאחר שתי ההשאלות, בינואר 2013 עזב סופית את הקבוצה וחתם בספורטינג ליסבון, ביולי 2013 הושאל לקבוצה הצרפתית ליון אולימפיק לעונה אחת, בסיום עונת 2013/2014 עזב את המועדון. ב-6 באוגוסט 2015 הושאל לעונה אחת לגרנדה. עונה אחר כך הושאל לאחאיסר בלדייספור מהליגה הטורקית. ב-7 ביולי 2017 חתם באופן קבוע בקבוצה.
נבחרת פורטוגל
בשל יכולתו של לופס לשחק בעמדה ימנית ושמאלית זומן על ידי מאמן הנבחרת, פאולו בנטו, למוקדמות יורו 2012. ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית ב-2 ביוני 2012 במשחק ידידות נגד טורקיה בהפסד 3-1. לופס השתתף בכמה משחקים במוקדמות מונדיאל 2014 אך לא נמנה עם סגל הנבחרת במונדיאל 2014.
Tymfristos
הר טימפריסטוס (יוונית Τυμφρηστός) הוא הר בחלק המזרחי של אבריטניה, ובחלק המערבי של פתיוטיס, יוון. ההר הוא חלק מרכס הרי פינדוס. גובה הפסגה הגבוהה ביותר שלו, ולוצ'י (Βελούχι), הוא 2,315 מ'.
ההרים הקרובים ביותר הם Kaliakouda ו- Panaitoliko מדרום, ורדוסיה מדרום מזרח והרי Agrafa מצפון. ההר מנוקז על ידי נהר הספרצ'יוס ממזרח ועל ידי יובלי האכלואוס ממערב.
השם ולוצ'י מגיע מוולוס שפירושו חץ, שכן הקשתים האתוליים היו ידועים כמי שהטרידו את הפרסים הפולשים עם הקשתות המפורסמות שלהם. (אמנות המלחמה היוונית והמקדונית, מאת FE Adcock 1962).
בחלק התחתון של ההר ישנם יערות, האזורים הגבוהים יותר מאופינים בקרקע. העיירה הקרובה ביותר היא קרפניסי שנמצאת מדרום מערב. כפרים אחרים הם טימפריסטוס ואגיוס ג'ורג'יוס טימפריסטו ממזרח. הדרך הלאומית היוונית 38 (אגריניו - קרפניסי - למיה) עוברת מדרום להר.
לוטרת הים
לוטרת הים (שם מדעי: Enhydra lutris) היא יונק ימי קטן יחסית, שחי לחופיו הצפוניים והמזרחיים של האוקיינוס השקט. משקלן של לוטרות ים בוגרות נע בין 14 ל-45 קילוגרם, ולפיכך הן החברות הכבדות ביותר במשפחת הסמוריים. ההגנה מפני קור אצל לוטרת הים מבוססת על שכבה עבה של פרווה, שהיא מהצפופות בעולם החי, וזאת בשונה ממרבית היונקים הימיים הנסמכים על שכבת שומן. אף שהיא מסוגלת להלך על היבשה, מבלה לוטרת הים את מרבית זמנה באוקיינוס הפתוח.
לוטרת הים חיה, על פי רוב, סמוך לאזורים חופיים, שבהם היא יכולה לצלול במהירות לקרקעית הים ולמצוא את מזונה. מזונה מורכב בעיקר מחסרי חוליות ימיים, כגון קיפודי ים, רכיכות שונות, סרטנים, ולעיתים גם דגים. אופן לכידת המזון והרגלי אכילתו על ידי הלוטרה מיוחדים במינם. כך למשל, היא משתמשת באבנים ובסלעים על מנת לנפץ את שריון טרפה או את קונכייתו, ובכך היא נמנית עם בעלי החיים המעטים הידועים בשימוש ב"כלי עבודה" חיצוניים. במרבית אזורי מחייתה היא נחשבת למין מפתח (Keystone Species), וזאת בשל התפקיד החשוב שהיא ממלאת בבקרה על גודלן של אוכלוסיות קיפודי הים, שאילולא הלוטרות היו מזיקים ליערות הקלפ התת-ימיים.
בעבר נע מספרן של לוטרות הים בין 150,000 ל-300,000, אולם בין 1741 ל-1911 הן ניצודו בהמוניהן בשל פרוותן. בסוף תקופה זו נאמד מספרן בכ-1,000 עד 2,000 לוטרות בלבד, רק חלק קטן מאוכלוסייתן בעבר. בעקבות כך הושקעו מאמצים בינלאומיים רבים בשימור המין, ציד הלוטרות נאסר, והוצאו לפועל כמה תוכניות רבייה והשבה לטבע, במיוחד באזורים שמהם הוכחדו הלוטרות. בזכות מאמצים אלה התרחבה תפוצת הלוטרות, והיא הגיעה לכשני שלישים מתפוצתן ההיסטורית. להצלחת התהליך ישנה חשיבות רבה בקשר עם מאמצי שימור דומים הנוגעים למערכות חיים ימיות נוספות. עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 התכווצה אוכלוסיית הלוטרות שבאיים האלאוטיים ובקליפורניה או נותרה ברמה נמוכה, וטרם התאוששה. בשל סיבות אלו, וכן בשל רגישותן הרבה של הלוטרות לנפט הנפלט מהתבקעות מכליות, המין עודנו מסווג כמין הנתון בסכנת הכחדה.
מיון וטקסונומיה
התיאורים המדעיים הראשונים של לוטרת הים מצויים ברישומיהם של גאורג שטלר משנת 1751 ושל קארולוס ליניאוס בספרו Systema Naturae משנת 1758. תחילה הוענק לה השם המדעי "Lutra marina", אולם בחלוף הזמן השתנה שמה המדעי עד שהתקבע בשמה הנוכחי "Enhydra lutris" בשנת 1922. שם הסוג (Enhydra) נגזר מהמילים היווניות en/εν ("בתוך") ו-ύδρα ("מים"). שמו הספציפי של המין (lutris) מקורו בלטינית ומשמעותו "לוטרה". בעבר כונתה לוטרת הים בשם "בונה הים", אף שהקשר למשפחת הבוניים רופף יחסית.
אבולוציה
לוטרת הים היא החברה הכבדה ביותר במשפחת הסמורים, משפחה מגוונת שכוללת שלושה עשר מיני לוטרות, וכן כמה בעלי חיים יבשתיים כמו חמוסים, גיריות וחורפנים. היא ייחודית בקרב משפחתה בכך שהיא אינה חופרת מאורות, ובכך שאין לה בלוטות אנאליות. יתר על כן, היא היחידה המסוגלת לבלות את כל חייה במים בלי לעלות ליבשה. היא היחידה בסוגה (Enhydra), והיא כה שונה ממיני סמורים אחרים עד כי ב-1982 מספר מדענים האמינו כי היא קרובה יותר לכלבי הים. ניתוחים גנטיים מצביעים על כך שהיצורים הקרובים ביותר ללוטרת הים הם הלוטרה מנוקדת-הצוואר, הלוטרה חסרת-הטופר האפריקנית והלוטרה חסרת הטופר האסייתית. עוד נמצא, כי שושלות המינים הללו חלקו אב קדמון משותף לפני כחמישה מיליון שנה.
ראיות בדמות מאובנים מצביעות על כך ששושלת ה-Enhydra הפכה למבודדת בצפון האוקיינוס השקט לפני כשני מיליון שנה. באופן זה התפתחו שני מינים תחת הסוג Enhydra: הראשון - "Enhydra macrodonta" הנכחד, והשני הוא לוטרת הים המודרנית. לוטרת הים החלה את התפתחותה בצפון האי הוקאידו וברוסיה, או אז החלו זלהתפשט מזרחה לאיים האלאוטיים, לאלסקה ואף דרומה יותר לחופיה של אמריקה. בהשוואה ללווייתנאים, לתחשאים ולטורפים הימיים, שנכנסו למים לפני כ-50, 40 ו-20 מיליון שנה, בהתאמה, לוטרות הים הן אורחות חדשות יחסית במציאות המימית. עם זאת, בכמה מובנים לוטרות הים מתאימות יותר לחיים במים מן הטורפים הימיים, שחייבים להגיח ליבשה (או לקרח) על מנת להמליט.
תת-מינים
קיימים שלושה תת-מינים מוכרים תחת המין "לוטרת הים", והם שונים זה מזה בגודל הגוף ובמאפייני הגולגולת והשיניים:
מאמצי ההשבה לטבע בסמוך לאורגון לא עלו יפה, ולעומתם מאמצים דומים שנוהלו לחופיה של מדינת וושינגטון בשנים 1969–1970 היו מוצלחים מאוד, ומאז אף התרחבה תפוצת הלוטרות באזור.
מבנה גוף וממדים
לוטרת הים היא מהקטנים שביונקים הימיים. משקלם של הזכרים נע בין 22 ל-45 קילוגרם, ואורכם נע בין 120 ל-150 סנטימטר. הנקבות קטנות יותר - משקלן נע בין 14 ל-33 קילוגרם, ואורכן נע בין 100 ל-140 סנטימטר.
בשונה מיונקים ימיים אחרים, ללוטרת הים אין שכבת שומן, ובמקום זאת היא נסמכת על שכבת פרווה עבה במיוחד להגנה בפני קור. על סנטימטר רבוע של גוף הלוטרה גדלות למעלה מ-150,000 שערות - ובשל כך פרוות הלוטרה היא הפרווה הצפופה ביותר מבין כל בעלי החיים. היא מורכבת מכמה שכבות, והשכבה העליונה מכילה שערות ארוכות ואטומות למים, שמונעות מהשכבות הפנימיות להירטב. בשל כך, המים הקרים אינם זורמים סביב גוף הלוטרה ממש, וכך מתאפשרת רגולציה של איבוד החום. הפרווה עבה במשך כל עונות השנה, והשערות המרכיבות אותה מתחלפות תדיר. מכיוון שאטימות הפרווה למים מותנית בניקיונה המוחלט, לוטרת הים מסוגלת להגיע בלשונה לכל חלק בפרוותה, וזאת הודות לעורה הרפוי ולשלדה הגמיש. צבע הפרווה הוא באופן כללי חום כהה (הוא עשוי לנוע מצהבהב חום-אפרפר ועד שחור), והיא מכוסה בכתמים כסופים-אפורים. אצל הפרטים הבוגרים, הראש, הצוואר והחזה בהירים יותר משאר חלקי הגוף.
גופה של הלוטרה מציג מספר התאמות לחיים בסביבה מימית. נחיריה ואוזניה יכולים להיסגר; כפות רגליה האחוריות, שהן המדחף העיקרי של הלוטרה במים, ארוכות, רחבות ושטוחות; בין אצבעות רגליה מצויים קרומי שחייה מלאים; האצבע החמישית בכל אחת מכפות הרגליים האחוריות היא הארוכה ביותר, מה שמסייע לשחייה, אך מקשה על ההליכה; זנבה קצר, עבה ושרירי; בכפות רגליה הקדמיות טפרים הניתנים לשליפה ולהסגה; וכריות כפות ידיה קשיחות, מה שמאפשר לה ללכוד טרף חלקלק.
לוטרת הים מניעה עצמה מתחת למים באמצעות הנעת החלק האחורי של גופה, ובכלל זה הזנב והרגליים האחוריות. היא מסוגלת להגיע בשחייה למהירויות של תשעה קילומטרים בשעה. כאשר היא מתחת למים גופה נמתח, והגפיים הקדמיות נצמדות לחזה על-מנת לאפשר תנועה מהירה יותר במים. כאשר היא שוחה על פני-המים, היא עושה זאת על גבה, תוך שהיא מניעה עצמה על ידי הזזת הזנב והרגליים מצד לצד. בזמן המנוחה, ארבע הגפיים מוצמדות לגוף על-מנת לשמור על חום הגוף. כושר הציפה של הלוטרה גבוה בשל האוויר שלכוד בפרוותה ובשל קיבולת ריאותיה - שעשויות להכיל כמות אוויר הגדולה פי שניים וחצי מיונקים יבשתיים בגודל דומה. דרך הילוכה על הקרקע מגושמת במידת מה, וכך גם ריצתה דמוית-הניתורים.
שפמה של הלוטרה ארוך ורגיש. כשהמים עכורים היא משתמשת בכפות ידיה על מנת לאתר את טרפה. לצד חוש הראייה, גם חוש הריח שלה מסייע לה בהבחנה בסכנות, ולעיתים אף עולה בחשיבותו על זה הראשון. חוש הראייה שלה טוב מעל פני המים ומתחתם גם יחד, אך הוא נופל באיכותו מזה של טורפים ימיים אחרים. חוש השמיעה שלה אינו חד במיוחד אך אינו גרוע. בפיה של לוטרה בוגרת 32 שיניים, שמעוצבות למטרות מחיצה וריסוק, ופחות למטרות חיתוך מזון. לוטרות הים והטורפים הימיים הם הטורפים היחידים שלהם שני זוגות של שיניים חותכות בלסת התחתונה (במקום שלושה). נוסחת השיניים של פרט בוגר היא: 3.1.3.1 בלסת העליונה, ו-2.1.3.2 בלסת התחתונה.
קצב חילוף החומרים של הלוטרה מהיר פי שניים עד שלושה מזה של יונקים יבשתיים בגודל דומה. בכל יום היא אוכלת כמות מזון שמשקלה נע בין 25 ל-38 אחוז ממשקל גופה, וזאת על מנת לפצות על האנרגיה המתבזבזת בשל איבוד החום במים. יעילות מערכת העיכול שלה נאמדת בכ-80 עד 85 אחוז. אורך מחזור העיכול קטן יחסית, ועומד על שלוש שעות בלבד. את מרבית הנוזלים להם היא זקוקה היא מקבלת דרך המזון, ואולם, בניגוד ליונקים ימיים אחרים, היא גם שותה מי ים. כליותיה הגדולות מסלקות את עודפי המלחים דרך שתן מרוכז.
התנהגות
לוטרת הים היא פעילת יום. בבוקר, כשעה לפני זריחת השמש, היא יוצאת לתור אחר מזונה. בצוהרי היום היא נוהגת לנוח או לישון. בשעות אחר-הצהריים היא שוב מחפשת טרף, ולפני שקיעת השמש היא חדלה מפעילות. נקבות שמטפלות בגורים ידחו את שעות האכילה עד כמה שניתן, ולעיתים יעשו זאת בלילה. הלוטרה משקיעה זמן רב בטיפוח פרוותה, כלומר בניקויה, התרת קשרים, הסרת שיער רפה, שפשוף הפרווה על מנת להוציא את המים שבתוכה וכן אוורור הפרווה. לצופה מן הצד ייראו חלק מפעולות אלו כגירוד, אולם עד כמה שידוע, ללוטרות הים אין כינים או טפילים אחרים בפרוותן היוצרים גירוי לגירוד.
חיפוש מזון
לוטרת הים נוהגת לצוד את טרפה בצלילות קצרות, בהן היא מגיעה אפילו עד קרקעית הים. אף שהיא יכולה להחזיק את נשימתה במשך כחמש דקות, צלילה טיפוסית אורכת כדקה עד שתי דקות, אך לא יותר מארבע. היא בעל החיים הימי היחיד שמרים והופך סלעים שנמצאים על הקרקעית. לעיתים היא אף תולשת חלזונות מצמחים תת-מימיים, או חופרת בבוץ התת-מימי על-מנת למצוא צדפות. יתר על כן, היא היונק הימי היחיד שלוכד דגים בעזרת גפיו הקדמיות ולא בעזרת שיניו.
בגפיה הקדמיות של הלוטרה נמצאים שקי-עור רפויים בהם מאחסנת הלוטרה מזון שתפסה מתחת למים. היא נוהגת לאכול את מזונה על פני המים, תוך שהיא שוחה על גבה, ומשתמשת בידיה על-מנת לבתר את המזון ולהביאו לפיה. דרך האכילה מותאמת לסוג המזון: כשמדובר בצדפות קטנות, הלוטרה תלעס אותן יחד עם קליפתן ותבלע אותן, וכשמדובר בצדפות גדולות, היא תפצחן ותשליך אותן לפני אכילתן; כשמדובר בקיפודים, למשל, הלוטרה תנגוס בבטן הקיפוד, שם קוציו הם הקצרים ביותר, ואז תשאב את תוכנו.
הלוטרה שייכת לשורה מצומצמת של יונקים המשתמשים בכלים. היא נוהגת להשתמש באבנים על מנת לצוד את טרפה ולאכול אותו. כשמדובר בקליפות קשות היא תיקח אבן בידיה ותלחץ אותה על הקליפה בעזרת החזה. לעיתים היא תדפוק שוב ושוב על קליפות שבלולים, בקצב שמגיע ל-45 דפיקות ב-15 שניות. שבלולים מסוימים הנמצאים בתפריטה של הלוטרה נדבקים לסלעים בכוח היכול להגיע עד לפי 4,000 ממשקל גופם. במקרים כאלו תצלול הלוטרה כמה פעמים ותהלום בשבלול עד הסרתו ופיצוחו.
מבנה חברתי
באופן עקרוני, הלוטרות מעדיפות לצוד את מזונן לבדן. הפעילות החברתית העיקרית שלהן היא מנוחה משותפת בקבוצות נקביות או זכריות (אך לא מעורבות). קבוצה שכזו מונה בין 10 ל-100 פרטים, והקבוצות הזכריות לרוב גדולות יותר מאלו הנקביות. הקבוצה הגדולה שנצפתה אי פעם הכילה למעלה מ-2,000 לוטרות. כדי לא להיסחף במים בזמן המנוחה, הלוטרות אוחזות זו בזו או שהן עוטפות את עצמן בקלפ (סוג של אצת ים).
שיאה של עונת הרבייה חל בחודשי הסתיו, ומשכך הזכרים מתחילים לתפוס טריטוריה ולהגן עליה כבר מחודשי האביב. עם זאת, קרבות בין זכרי לוטרות הם נדירים למדי. עד האביב, הזכרים יפטרלו בגבולות הטריטוריה שלהם על מנת לוודא שאין בה זכרים אחרים. הנקבות בינתיים תעבורנה בחופשיות בין טריטוריות של זכרים רבים. זכרים ללא טריטוריה יתקבצו בדרך-כלל בקבוצות שמכילות זכרים בלבד, ויחד הם ישחו לאזורי הנקבות בחיפוש אחר נקבה איתה יוכלו להזדווג.
לוטרות הים אינן נחשבות לבעל חיים חברותי, שכן את מרבית זמנן הן מבלות לבדן - כל לוטרה מסוגלת לספק את צרכיה בכל הקשור לציד, ניקיון והגנה עצמית.
רבייה ומחזור חיים
לוטרות הים הן בעלי חיים פוליגמיים - זכרים מזדווגים עם מספר נקבות ולא עם נקבה יחידה. עם זאת, יחסי זוגיות זמניים נוצרים למשך מספר ימים בין הזכר לנקבה כאשר זו מיוחמת. ההזדווגות מתרחשת במים, והיא לרוב "פרועה" - הזכר עלול לנשוך את הנקבה באפה, מה שעלול להותיר צלקות, ולעיתים אף יחזיק את ראשה מתחת למים.
הלוטרות עשויות ללדת במשך כל השנה, אולם תקופות השיא הן בין החודשים מאי ויוני אצל האוכלוסיות הצפוניות, ובין החודשים ינואר ומרץ אצל האוכלוסיות הדרומיות. משך תקופת ההיריון - בין ארבעה לתריסר שבועות (בשל דיאפאוזה אפשרית). בקליפורניה לוטרות הים מתרבות כל שנה, כלומר בתכיפות גדולה כמעט פי שניים מהתכיפות המקובלת באוכלוסיית הלוטרות שבאלסקה.
הלידה מתרחשת בדרך-כלל במים. בכל המלטה נולד באופן טיפוסי גור אחד שמשקלו בין 1.4 ל-2.3 קילוגרמים. לידת תאומים מתרחשת בשני אחוזים מהלידות; אך לרוב רק גור אחד שורד. מיד לאחר הלידה עיני הגורים פקוחות, בפיהם עשר שיניים, ופרוותם עבה למדי. לאחר הלידה האם מלקקת את צאצאה במשך שעות. לאחר מכן פרוותו של הגור מכילה אוויר כה רב עד כי הוא צף על המים בלא אפשרות לצלול. פרוותו של הגור מוחלפת בפרוות בוגר לאחר כשלושה עשר שבועות. תקופת ההנקה נמשכת בין שישה לשמונה חודשים בקליפורניה, ובין ארבעה לשנים-עשר שבועות באלסקה. לאחר חודש עד חודשיים האם תתחיל לשלב חתיכות בשר בתזונת צאצאה. החלב שיונק הגור עשיר בשומן, ודומה יותר לחלב של יונקים ימיים אחרים מאשר לזה של סמורים אחרים. הגור, בליווי אמו, מתאמן בשחייה ובצלילה במשך מספר שבועות בטרם הוא מצליח להגיע לקרקעית הים. בתחילה, הוא יצליח ללכוד טרף בעל ערך תזונתי נמוך אם בכלל, כמו כוכבי ים בהירים וחלוקי נחל. הגורים הופכים עצמאיים בגיל שישה עד שמונה חודשים - כתלות בהיצע המזון באזור. תמותת הגורים גבוהה מאוד - רק 25 אחוזים שורדים את שנתם הראשונה.
מסירות האם לגורה רבה - היא מבצעת את כל המשימות הקשורות בגידולו (ולעיתים גם בגידול גורים יתומים), מרחיקה אותו ממים קרים ומנקה את פרוותו. כשהיא תצא לחפש אחר מזון, היא תשאיר אותו צף על המים, או שתעטוף אותו בקלפ על מנת שלא יאבד. אם ימות, היא תישא אותו על גבה במשך כמה ימים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים, בעוד שהזכרים מגיעים לכך בגיל חמש שנים לערך; עם זאת, במקרים רבים הזכרים לא מתרבים בהצלחה גם מספר שנים אחרי כן. משך חייהן של לוטרות הים מגיע בממוצע ל-10 עד 15 שנים עבור הזכרים, ו-15 עד 20 שנים עבור הנקבות. הלוטרה המבוגרת ביותר שנצפתה בטבע מתה בגיל 23 שנים. בשבי הם עשויים להאריך חיים אף מעבר לכך.
תפוצה ובתי גידול
לוטרות הים חיות בסמוך לחופים, ולרוב מרחקן מהם לא עולה על קילומטר. הן נוטות להימצא במקומות מוגנים מרוחות קשות, כמו רצועות סלעיות, יערות קלפ גדולים ושוניות אלמוגים (ובייחוד שוניות מחסום). הן מעדיפות כאמור אזורים סלעיים, אך הן עשויות לחיות גם במקומות בהם רצפת הים היא בוצית או חולית. תפוצתם מוגבלת מצפון על ידי שטחי קרח, ואכן הלוטרות יכולות לשרוד בסביבת קרח שנישא עם זרמי הים. לוטרה מסוימת לרוב מחזיקה בשטח מחיה שאורכו כמה קילומטרים, ובו היא נשארת במשך רוב השנה או כולה.
אוכלוסייתן ההיסטורית של לוטרות הים נאמדת בכ-150,000 עד 300,000 לוטרות, שתפוצתן החלה באזור צפון יפן ונמתחה כקשת דרך צפון האוקיינוס השקט עד לאזור מקסיקו. בשנות ה-40 של המאה ה-18 החלו לצוד את הלוטרות עבור פרוותן, וכך מספרן קטן עד לכדי 1,000 עד 2,000 לוטרות בלבד, שחיו בכ-13 קולוניות. מעריכים כי בכשני שלישים מאזור תפוצתן אוכלוסיות הלוטרות משתקמות. כך, אוכלוסיותיהן יציבות בחופה המזרחי של רוסיה, באלסקה, בקולומביה הבריטית, בוושינגטון ובקליפורניה, וכן דווח על התיישבות מחדש של לוטרות במקסיקו וביפן. אומדנים שונים שנערכו בין 2004 ל-2007 אומדים את מספר הלוטרות העולמי בכ-107,000 פרטים.
תזונה
לוטרת הים ניזונה מיותר מ-100 מיני טרף שונים. במרבית תפוצתה, תזונתה מורכבת כמעט לחלוטין מחסרי חוליות ימיים, כמו קפודי ים, חלזונות, צדפות, רכיכות אחרות וסרטנים. גודלו של הטרף משתנה, ונע בין צלחיות קטנות ועד תמנוני ענק. באזורים הצפוניים, הלוטרה ניזונה גם מדגים. בניגוד לאמונה העממית הרווחת, לוטרות הים אוכלות כוכבי ים רק לעיתים נדירות, והקלפ שאותו היא בולעת כלל לא מעוכל בבטנה.
דרכי הציד של הלוטרות משתנות מפרט לפרט, שכן הלוטרות נוהגות לצוד את טרפן בדרך שאמותיהן צדו אותו. תזונתן של אוכלוסיות מקומיות משתנה גם היא במשך הזמן, שכן הלוטרות עשויות לדלדל משמעותית אוכלוסיות של טרף מועדף, כמו קיפודי ים גדולים, וכן בשל העובדה שזמינות סוג מזון מסוים תלויה גם בגורמים אחרים כמו דיג אנושי.
הטורפים העיקריים של לוטרות הים הם קטלנים ואריות ים; עיטמים לבני-ראש טורפים לעיתים גורים. בקליפורניה, מעריכים כי כרישים, ובעיקר עמלצים לבנים, אחראים לכעשרה אחוזים ממקרי המוות של לוטרות, וכי זוהי אחת הסיבות לאי התרחבותה של אוכלוסיית הלוטרות צפונה.
מין מפתח
לוטרות הים הן הדוגמה הקלאסית להדגמת המושג מין מפתח: נוכחותן משפיעה על המערכת האקולוגית בה הן נמצאות במידה רבה מזו המצופה מיצורים בגודלן ובמספריהן. הן מבקרות את גודל האוכלוסיות של כמה יצורים אוכלי-צמחים בינתיים (Benthic; סמוך לקרקעית הים), ובפרט קיפודי ים. קיפודי הים, בתורם, ניזונים מהקלפ, וגורמים לו להיסוג או למות. אובדן בית הגידול והמזון בדמות יערות הקלפ מוביל בתורו לשרשרת שינויים עמוקים בסביבה הימית. כך למשל, אזורים בצפון האוקיינוס השקט בהם לוטרות אינן חיות הופכים לעיתים למיושבים בצפיפות בקיפודים ונעדרים מקלפ.
הבאתן של לוטרות הים לאזור קולומביה הבריטית הביא לשיפור משמעתי בבריאותן של המערכות האקולוגיות החופיות, ושינויים דומים נצפו כאשר אוכלוסיות הלוטרות השתקמו באיים האלאוטיים, באיי קומנדר ובחופי ביג סור שבקליפורניה. עם זאת, אין לתלות את קיומם של יערות הקלפ במצב הלוטרות באזור בלבד: אוכלוסיות הקיפודים עשויות להיות מבוקרות על ידי גורמים אחרים מלבד הלוטרות.
נוסף על כך, תפקיד נוסף שממלאות לוטרות הים הוא בהסרת שכבות צדפים שחורות (Mussels) מאזורים סלעיים, ובכך הן מאפשרות למינים אחרים לנסות להתחרות ולהתקיים באזור. כך למעשה מסייעות הלוטרות להגברת המגוון הביולוגי באזור חיותן.
סחר בפרוות
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שלוטרות ניצודו כבר לפני אלפי שנים לניצול בשרן ופרוותן. ציד הלוטרות התרחב לכדי קנה מידה משמעותי בתחילת המאה ה-18, כאשר ציידים וסוחרים מכל העולם ביקשו לספק את הביקוש לפרוות לוטרות, שהיו מן הפרוות האיכותיות ביותר. ציד זה הביא בסופו של דבר להריגתן של מיליון לוטרות לערך.
בתחילת המאה ה-18, ציידים רוסים החלו לצוד לוטרות באיים הקוריליים ולמוכרן לסין. באותה תקופה הרוסים גם חקרו את צפון האוקיינוס השקט, ושלחו את ויטוס ברינג על מנת למפות את החוף הארקטי ולמצוא נתיבי שיט מסיביר לצפון אמריקה. ב-1741, במסעו השני לצפון האוקיינוס, ספינתו של ברינג נהרסה בסמוך לאי ברינג ולאיי קומאנדר. רבים מאנשי הצוות של ברינג, וברינג עצמו, מצאו שם את מותם. חברי הצוות ששרדו, ובהם חוקר הטבע גאורג שטלר, מצאו לוטרות ים על חופי האי, ובילו את החורף בציד לוטרות ובהימורים על פרוותיהן. הם חזרו לסיביר לאחר שהרגו כ-1,000 לוטרות, וגבו עבור פרוותיהן מחיר גבוה. זו הייתה תחילתו של מסע ציד שכונה "הציד הגדול", ושהסתיים רק מאה שנים מאוחר יותר.
משלחות הציד הרוסיות דלדלו במהירות את אוכלוסיות הלוטרות באיי קומאנדר, ועד 1745 הם כבר החלו לעבור לאיים האלאוטיים. תחילה הם סחרו בפרוות עם הילידים האלאוטיים שהתגוררו באיים, אולם מאוחר יותר הם שיעבדו אותם: את נשותיהם וילדיהם לקחו כבני ערובה, ואת הגברים הכריחו לצוד עבורם לוטרות; את הסרבנים עינו והרגו. ילידים רבים נרצחו או שמתו ממחלות שהביאו עימם הרוסים. כך, אוכלוסיית האלאוטיים הצטמצמה, לפי הערכות הרוסים עצמם, מכ-20,000 ל-2,000 תושבים בלבד. עד שנות ה-60 של המאה ה-18 כבר הגיעו הרוסים לאלסקה. בד בבד, הצטרפו מדינות נוספות לציד בדרום. מגלי ארצות ספרדים קנו פרוות מאינדיאנים ששכנו לחופי מקסיקו וקליפורניה של ימינו, ומכרו אותן באסיה. ב-1778, מגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק הגיע לאי ונקובר, ושם רכש פרוות לוטרות מאנשי האומות הראשונות. כאשר עגנה ספינתו של קוק בנמל סיני, נמכרו הפרוות במהירות ובמחירים גבוהים, והן כונו בשם "זהב רך". השמועה פשטה, ותושבים מכל רחבי אירופה וצפון אמריקה הגיעו לצפון-מערב יבשת אמריקה על מנת לסחור בפרוות הלוטרות.
הציידים הרוסים הרחיבו את תחומי הציד דרומה, לאזורים שהם המדינות וושינגטון, אורגון וקליפורניה של ימינו. כחלק מכך, הקימו הרוסים מושבה, "פורט רוס". ב-29 השנים שלאחר מכן הרגו הרוסים כ-50,000 לוטרות ים בקליפורניה.
בסופו של דבר הידלדלו אוכלוסיות הלוטרות לרמה שבה הציד שלהן הפך לא כדאי. באיים האלאוטיים נפסק הציד ב-1808. באלסקה התאוששה אוכלוסיית הלוטרות והגיעה ללמעלה מ-100,000 פרטים, אולם ב-1867 אלסקה נמכרה לארצות הברית, והאמריקאים, ששבו לצוד את הלוטרות, דיללו את האוכלוסיות פעם נוספת. מחירי הפרוות עלו ככל שהלוטרות הפכו נדירות יותר: בשנות ה-80 של המאה ה-19, נע מחירה של פרווה אחת בין 105 ל-165 דולרים בשוק לונדוני; ב-1903 לעומת זאת, עשוי היה מחירה של פרווה להאמיר לכדי 1,125 דולרים. ב-1911, חתמו רוסיה, יפן, בריטניה הגדולה וארצות הברית על אמנה, שבה נאסר באופן מוחלט ציד הלוטרות.
שיקום ושימור
במהלך המאה ה-20, השתקמו אוכלוסיות לוטרות הים בכ-60% מאזורי תפוצתם ההיסטוריים - שיקום שנחשב לאחת ההצלחות הגדולות בשימור היונקים הימיים. עם זאת, ארגון השימור העולמי (IUCN) עדיין מכליל את לוטרת הים ברשימת בעלי החיים הנתונים בסכנת הכחדה (Endangered Species), ומפרט את מגוון האיומים המסכנים את לוטרות הים: התבקעות מכליות נפט, טריפה על ידי קטלנים, ציד בלתי חוקי וחנק בשל הסתבכות ברשתות דיג. ציד הלוטרות איננו חוקי יותר בכל העולם, למעט מספר אזורים מצומצמים בארצות הברית בהם הציד מותר לאינדיאנים. הציד הבלתי חוקי היה מקור דאגה רציני במזרח הרחוק הרוסי לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, אולם ממדיו קטנו מאוד עם הגברת האכיפה והשתפרות המצב הכלכלי.
האיום המרכזי הניצב בפני לוטרת הים הוא התבקעות מכליות נפט, בשל הרגישות הרבה של פרוותה: הלוטרות משתמשות בפרוותן על מנת לשמור על חום גופן, וכשזו ספוגה בנפט, היא מאבדת את יכולתה לכלוא אוויר ולחמם את גוף הלוטרה. כך, חום גופה של הלוטרה צונח במהירות עד למותה מהיפותרמיה. הכבד, הכליות והריאות של הלוטרות נפגעים גם הם כשהלוטרה שואפת נפט או מעכלת אותו (בעת ניקוי גופה). אסון הנפט של אקסון ואלדז ב-24 במרץ 1989 הביא למותן של אלפי לוטרות ים במפרץ הנסיך ויליאם שבאלסקה, וגם ב-2007, למעלה מעשור ומחצית לאחר האסון, השפעת הנפט עדיין מורגשת באזור. דובר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית תיאר את האהדה הציבורית ללוטרות הים שצמחה מהכיסוי התקשרותי של האירוע כשכתב:
דליפת נפט גדולה אחת באזורי המחיה הגאוגרפיים המצומצמים של אוכלוסיות לוטרת הים בקליפורניה, וושינגטון וקולומביה הבריטית יכולה להיות הרת אסון למדינות או למחוזות אלו. מניעת דליפות נפט והכנות להצלת לוטרות הים, במקרה שדליפה כזו תתחולל, הם במוקד מאמצי השימור. גם הגדלת אזור המחיה של אוכלוסיות הלוטרות יכולה להקטין את הסכנה שדליפת נפט אחת תחסל את האוכלוסייה בשלמותה. עם זאת, בשל המוניטין של המין כמצמצם את אוכלוסיית הצדפות בצורה משמעותית, מתנגדים גופים העוסקים בדיג צדפות מסיבות מסחריות, לשם קיום, או לתיירות לעיתים קרובות להגדלת אזורי המחיה של הלוטרה, ואף היו מקרים שדייגים ואחרים הרגו לוטרות ים בניגוד לחוק.
בעשרות השנים האחרונות חלה ירידה דרסטית ובלתי צפויה במספרן של לוטרות הים באיים האלאוטיים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש האזור בית ל-55,000 עד 100,000 לוטרות ים, אבל עד שנת 2000 הצטמצמה האוכלוסייה לכ-6,000 חיות. ההשערה המקובלת ביותר, אך השנויה עדיין במחלוקת, היא שלווייתנים מסוג קטלן הניזונים מלוטרות הים אחראים לירידה הגדולה במספרן. התופעה של היעלמות לוטרות הים חופפת לעלייה בטריפות על ידי קטלנים. עם זאת, אין עדות ישירה שקטלנים נוהגים לארוב ללוטרות הים באופן משמעותי.
אזור מחיה נוסף המעורר חשש הוא קליפורניה, שבה ההתאוששות של אוכלוסיית הלוטרות החלה להראות סימנים של תנודתיות ואפילו נסיגה בסוף שנות ה-90. מאזור זה התקבלו דיווחים על אחוזי תמותה גבוהים בצורה יוצאת דופן בין לוטרות בוגרות, או בגיל הבגרות, בייחוד אצל נקבות. נתיחה שלאחר המוות שנערכה בגופות של לוטרות גילתה שמחלות, בייחוד הדבקות בטפיל טוקסופלזמה גונדי (Toxoplasma gondii) ובטפיל ממערכת תולעים קוצניות ראש (acanthocephala) היא הסיבה העיקרית לתמותה של לוטרות הים בקליפורניה. הפונקדאים של טפיל הטוקסופלזמה גונדי, שהוא ברוב המקרים קטלני עבור לוטרות הים, הם חתולי בית, חתולי פרא ואופוסומים, ומשערים כי הוא נישא לים בגללים של חתולי בית הנסחפים לאוקיינוס דרך מערכת הביוב. אף על פי שברור שמחלות תרמו למותם של רבות מלוטרות הים של קליפורניה, לא ברור מדוע האוכלוסייה בקליפורניה מושפעת לכאורה מהמחלה יותר מאוכלוסיות באזורים אחרים.
בתי הגידול של לוטרת הים נשמרים במספר אזורי ים מוגנים בארצות הברית, רוסיה וקנדה. בדרך כלל אסורה באזורי ים מוגנים פעילות מזהמת כגון השלכת פסולת וקידוחי נפט. מעריכים כי אוכלוסיית לוטרות הים ב"שמורה הימית הלאומית של מפרץ מונטריי" מונה כ-1,200 פרטים, ויותר מ-500 בתוך "השמורה הימית הלאומית אולימפיק".
השפעה כלכלית
מיני בעלי החיים שהם הטרף העיקרי של לוטרות הים: צדפות אוזן הים (סוג של חלזון הקרוי גם אָבָּלוֹן), צדפות וסרטנים הם גם מקורות מזון לבני האדם. בחלק מהמקומות מואשמות לוטרות הים בקיטון הדרמטי של כמויות שנידוגו של בעלי החיים המשמשים כמאכלי ים, דוגמת חסילונים וצדפות. ויכוח ציבורי ער ניטש כיצד לנהל את התחרות שבין בני האדם ללוטרות על מזון מן הים.
הוויכוח הוא מורכב בשל העובדה שבמקרים מסוימים בהם מאשימים את לוטרות הים בקיטון באוכלוסיות בעלי החיים הימיים הסיבות העיקריות הן דיג יתר, מחלות, זיהום ופעילות סייסמית. הקיטון באוכלוסיות של בעלי חיים אלו התחולל גם באזורים רבים בחופה הצפוני של יבשת אמריקה הצפונית עם האוקיינוס השקט שבהם אין לוטרות ים. מצד שני מציינים שומרי איכות הסביבה כי קיום של ריכוזים גדולים של רכיכות בחוף הוא התפתחות של השנים האחרונות ותופעה זו נובעת מהשמדת לוטרות הים בשל המסחר בפרוות. אף על פי שעל גודל אוכלוסיית הרכיכות משפיעים גורמים רבים, טריפה על ידי לוטרות ים יכולה לצמצם את הדיג עד לנקודה שהוא הופך לבלתי כלכלי. בין המדענים יש הסכמה כי לא תיתכן חפיפה בין שטחי הדיג של צדפת אוזן הים ואזורי המחיה של לוטרות הים. והסכמה זו מן הסתם נכונה גם לסוגים אחרים של רכיכות.
מקום בתרבויות האנושיות
עבור תרבויות רבות של עמים החיים לאורך החופים הצפוניים של האוקיינוס השקט, בייחוד האיינו שבאיים הקוריליים, הקוריאק והאיטלמן של קמצ'טקה, האליאוטים שבאיים האליאוטיים וקבוצות רבות מבין העמים הילידים של החוף הצפוני של מערב אמריקה הצפונית, שיחקה לוטרת הים תפקיד חשוב כמשאב תרבותי בנוסף לתפקידה כמקור מזון חשוב. בתרבויות אלו, שברבות מהן יש מסורות אנימיסטיות מבוססות היטב הכוללות אגדות וסיפורים שבהם היבטים רבים של עולם הטבע קשורים לרוחות, נחשבה לוטרת הים כקרוב משפחה לבני האדם. ה-Nuu-chah-nulth, ההאידה ועמים אחרים מבין האומות הראשונות שישבו לאורך החוף של קולומביה הבריטית עשו שימוש בפרוות החמות והמהודרות כחלק מהלבוש הטקסי של הצ'יפים. פרוות לוטרות הים חולקו בפוטלך על מנת לסמל חניכה, נישואים ולוויות. האליאוטים נהגו לגלף עצמות לוטרת ים לשימוש כקישוטים ובמשחקים, והשתמשו באבקה מעצם פין כתושה כתרופה להורדת חום. אצל האיינו מתוארת לוטרת הים כשליחה אקראית בין בני האדם לבורא. גרסאות של אגדה נפוצה בקרב האליאוטים מספרות על זוג אוהבים או על אשה נואשת הקופצים למים והופכים ללוטרות ים. קשרים אלו בין אדם לחיה מיוחסים למאפייני ההתנהגות דמויי ההתנהגות האנושית של לוטרת הים, כולל הנטייה להשתובבות, הקשרים החזקים שבין האם לגורה והשימוש בכלים, והובילו בהכרח לאנתרופומורפיזם. להתחלת הניצול המסחרי הייתה השפעה עמוקה על בני האדם כמו גם על אוכלוסיות החיות – האיינו והאליאוטים עברו למקומות אחרים או שמספר הילידים הצטמצם, והעמים הילידים של החוף הצפוני של מערב אמריקה הצפונית, מקום בו הידלדל מאוד מספרן של לוטרות הים, אינם מסתמכים יותר באופן כה בלעדי על היונקים הימיים על מנת לשרוד.
מאמצע שנות ה-70 זכו היופי והכריזמה של המין להערכה נרחבת, ולוטרת הים הפכה לסמל של שימור הסביבה. הפנים העגולות ובעלות ההבעה והגוף הרך מכוסה הפרווה מוצגים במגוון נרחב של מזכרות, גלויות, בגדים ובובות מרופדות.
דולפינריומים וגני חיות
לוטרות ים יכולות לחיות היטב בשביה והן מוצגות בלמעלה מ-40 דולפינריומים וגני חיות. האקווריום של סיאטל היה המוסד הראשון שגידל לוטרות ים מההתעברות ועד בגרות עם הולדת טיצ'וק (Tichuk) ב-1979, שאחריו נולדו עוד שלושה גורים. תוך שבועיים ב-2007 צפו כמיליון וחצי גולשים בקטע וידאו, שהועלה ל-YouTube, שמתעד שתי לוטרות ים אוחזות בידיהן, ונכון להיום (2019) צפו בו כבר מעל ל-22 מיליון גולשים. קטע זה, שצולם באקווריום של ונקובר חמש שנים קודם לכן, היה באותה תקופה קטע הווידאו הפופולרי ביותר בין קטעי הווידאו על חיות שב-YouTube, אם כי מאז הועלו קטעי וידאו אחרים שזכו לצפייה רבה יותר. הלוטרה בעלת הגוון הבהיר יותר בווידאו היא ניאק (Nyac), ששרדה את אסון הנפט של אקסון ואלדז של 1989. ניאק מתה בספטמבר 2008 כשהיא בת 20.
יחידת רוכב שמיים
יחידת רוכב שמיים (בראשי תיבות: רוכ"ש, יחידה 5353) היא יחידה מובחרת בצה"ל המשתייכת לחיל התותחנים. היחידה עוסקת בהפעלת מטוס זעיר ללא טייס (מזל״ט) מסוג סקיילרק 1. צוותים מהיחידה חוברים לכוחות היבשה בהם בעיקר גורמי מודיעין, אש ואיסוף במטרה לספק מודיעין חזותי לדרג הטקטי.
היחידה אינה פועלת בצורה עצמאית אלא חוברת ליחידות מיוחדות, לגדודים או היחידות המרחביות השונות. פעילות היחידה חשאית ומסווגת, אך נפח הפעילות שלה ניכר ועבודתה מסייעת רבות ליחידות המרחביות והלוחמות. תפקיד היחידה מגוון, וכולל ברובו איסוף מודיעין, אבטחת כוחות קרקעיים והכוונת אש של האמצעים השונים בעת הצורך. היחידה ראשונה מסוגה כטייסת כטב"ם עצמאית, אשר תפקידה הוא בראש ובראשונה לסייע לכוחות הקרקע השונים (חי"ר, הנדסה, שריון, ארטילריה וכו') בלחימה.
היסטוריה
זמן קצר לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה הוחלט לסגור את יחידת נחשון של חיל המודיעין, שהפעילה מזל"טים מסוג "סורק", "זהבן", סרצ'ר-1 וסרצ'ר-2, במטרה לספק מודיעין חזותי לכוחות היבשה. עם פרוץ האינתיפאדה מפקד אוגדת עזה אלוף ישראל זיו פנה לחברת אירונאוטיקס, שתיחזקה קודם את הציוד של יחידת נחשון, בבקשה שתפעיל מערך מזל"טים כדי לסייע לכוחות בשטח. במרץ 2002, החליט צה"ל רשמית לרכוש את שירותי המזל"טים של אירונאוטיקס לביצוע משימות מודיעין טקטי, לצורכי ביטחון שוטף. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות צה"ל שהוא החליט להפריט שירותי מודיעין ולהפקיד אותם בידי קבלן אזרחי, במודל של מיקור חוץ. המשימה שקיבלה החברה הייתה שיגור מזל"טים לרצועת עזה ולגדה המערבית כדי לעקוב אחרי פעילות מחבלים בשטחי הרשות, ולהתריע מפני ניסיונות שיגור חוליות טרור לשטח מדינת ישראל. במקביל החליט המנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית במשרד הביטחון, בשנת 2003, לצאת במכרז לפיתוח ואספקת מזל"ט חדש לצה"ל לאור לקחי האינתיפאדה השנייה. המכרז קיבל את שם הקוד "רוכב שמיים".
בינואר 2004 נערכה תחרות הדגמת יכולות על ידי זרוע היבשה, בו התמודדו בין השאר מזל"טים מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, אלביט מערכות ורפאל - מערכות לחימה מתקדמות, לאחר התחרות הודיע צה"ל כי הוא מעדיף את סקיילרק 1 של אלביט. בשלב זה הוחלט במנהל למחקר ולפיתוח לפרסם מפרט טכני ומכרז רשמי לפיתוח ורכישת המזל"ט. במקביל הכניס צה"ל לשימוש ניסיוני כמה מערכות שפותחו בידי התעשייה האווירית (בירד-איי), רפא"ל ("סקיילייט") ואלביט ("סקיילרק 1"). המערכות, נוסו גם בתנאי קרב במלחמת לבנון השנייה, במבצע עופרת יצוקה ובפעילות מבצעית בעזה.
חמש חברות התמודדו במכרז "רוכב שמים": אלביט מערכות, התעשייה האווירית, רפא"ל, אירונאוטיקס ו"רותם תעשיות", חברת מסחור ידע של הקריה למחקר גרעיני – נגב. היקף המכרז היה כ-30 מיליון דולר, לאספקת בין 70 למאה מערכות לזרוע היבשה. במקביל למכרז המנהל למחקר ולפיתוח העניק לחברת "קונטרופ", שבה הייתה מושקעת חברת "אירונאוטיקס", מענק של כשני מיליון דולרים לפתח את המצלמה של המזל"ט. כדי להחזיר לעצמה את כספי השקעתה החליט המנהל למחקר ולפיתוח, כי אחד מתנאי הסף להגשת ההצעה במכרז הוא להצטייד במצלמה של "קונטרופ". בשנת 2008 הודיעה המנהל למחקר ולפיתוח כי "רותם תעשיות" נופתה מהמכרז, מאחר שאין לה הכישורים לניהול פרויקט צבאי מסוג זה, והתעשייה האווירית נופתה מאחר שהמזל"ט שלה היה כבד מדי. ב-16 בדצמבר 2008 זכתה חברת אלביט במכרז עם דגם ה"סקיילרק", תמורת 40 מיליון דולר. במסגרת החוזה נקבע כי אלביט תהיה אחראית גם לאימון הכוחות ולתמיכה הלוגיסטית. חברת אירונאוטיקס פנתה לבית המשפט בבקשה לקבלת צו מניעה נגד זכיית אלביט, בטענה שההצעה שלה הייתה זולה מדי ולא כלכלית, אך נדחתה.
היחידה הוכרזה כעצמאית ב-10 באוקטובר 2010. לאחר שבוצעו כמה פיילוטים לקליטת הציוד תחת חיל המודיעין וחיל האיסוף הקרבי, אך לבסוף הוחלט שהיחידה תוכפף לחיל התותחנים. שם היחידה לקוח מהפסוק:
בנובמבר 2013 התרסק לראשונה מזל"ט של היחידה ברצועת עזה כקילומטר מגבול ישראל, מול נחל עוז. ההתרסקות נבעה מכשל טכני. גורמים פלסטיניים פרסמו תמונה של המזל"ט שהתרסק וטענו כי הם שאחראים להפלתו. במרץ 2014, שוב התרסק מזל"ט בדרום רצועת עזה בעקבות תקלה. באוגוסט 2015, הזרוע הצבאית של החמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, הודיעה כי יחידה מיוחדת של הארגון השתלטה מזל"ט של היחידה והצליחה להפעילו ולהכניסו לשירות מבצעי. בנוסף, פורסם ביוטיוב סרטון של המזל"ט לכאורה.
בספטמבר 2014, שולבו לראשונה נשים במסלול ההכשרה לתפקידים ביחידה. באותה חודש גם התרסק מזל"ט של היחידה באזור מרג' עיון בלבנון, עקב תקלה.
במבצע צוק איתן הפעילו לוחמי היחידה את הסקיילרק על מנת לסייע לכוחות היבשה של צה"ל במודיעין חזותי בעת התמרון הקרקעי.
ביולי 2017 התרסקו שני מזל"טים של היחידה באותו שבוע, אחד ליד בית לחם והשני בשטח הרצועה. חברת אלביט הודיעה כי קיים כשל טכני ודפוס המקשר בין ההתרסקויות.
ב-2018 שופרו הכטב"מים של היחידה ומערכת ההפעלה שודרגה לבלוק 3 ונוספה אפשרות לסימון מטרות. כמו כן הוקמה ביחידה פלגת קומנדו שייעודה הוא הפעלת המערכת בעומק האויב.
באפריל 2018, מצאה תושבת הצפון במקרה מזל"ט של היחידה, שנעלם שנה וחצי קודם במהלך תרגיל. המזל"ט הושב ליחידה.
ביוני 2018 נפל מזל"ט של היחידה בשטח סוריה.
ב-5 בספטמבר 2019 הועברה כפיפותה הפיקודית של היחידה לעוצבת עמוד האש.
במאי 2021 יירטה סוללת כיפת ברזל בשוגג מזל"ט של היחידה, לאחר שמפעיליו לא עדכנו את הבקרה של חיל האוויר על הפעלתו, והוא יורט לאחר שלא זוהה.
סמלי היחידה
הפגסוס (סוס מכונף), המסמל את התמחותה האווירית של היחידה, הוצע כסמל על ידי תום זיידרמן מגרעין ההקמה שלה בשנת 2007. באותה השנה עיצב נדב אמבון, קצין ביחידה, את סיכת הלוחם. הסיכה מורכבת ממספר סמלים:
מזל״ט היחידה
היחידה עוסקת בהפעלת מטוס זעיר ללא טייס (מזל״ט) מסוג סקיילרק 1. המזל״ט נישא על גב הלוחמים ומורכב בשטח בעת הצורך, דקות טרם העלייה לאוויר. משקל המערכת ללא ציוד לחימה או ציוד נלווה הוא כ-70 קילוגרם. משקל הכטב"ם כ-7 ק"ג, עלותו כ-200 אלף ש"ח והוא מיוצר על ידי אלביט מערכות.