cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ולדימיר שבצ'נקו
ביוגרפיה
ולדימיר שבצ'נקו מת ב-30 במרץ 1987 בקייב ממחלות קרינה והרעלה כימית קשה, שהתקבל כתוצאה משהותו בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
הרי הידה
הרי הידה (ביפנית: 飛騨山脈) או האלפים הצפוניים (北アルプス) הם רכס הרים באי הונשו שביפן. רכס זה, הנמצא בחבל צ'ובו, נכלל בתחומי מחוזות נאגנו, טויאמה, גיפו וניאיגטה. יחד עם הרי קיסו והרי אקאישי ההרים יוצרים את האלפים היפניים, אם כי שם זה נטבע במקור על ידי ויליאם גאולנד (William Gowland) לרכס זה בלבד. ההר הגבוה ביותר ברכס הוא הר הוטאקה, המתנשא לגובה של 3,190 מטרים. הר הגעש אונטקה השוכן בקצה הדרומי של הרכס התפרץ ב-27 בספטמבר 2014 בזמן שמטיילים שהו על פסגתו, וחלקם נפגעו.
רכס הרי הידה יוצר בצורתו צורת Y, כאשר ההרים הדרומיים ברכס בונים את הזרוע האנכית. העמק הנוצר בין הזרועות האופקיות הוא אחד מהעמקים בצורת V הכי תלולים במדינה. סכר קורובה, הסכר הגדול ביפן, הוא סכר קשת שנבנה בעמק קורובה באזור המרכזי של הרכס. חלק מיובליו של נהר קורובה – מקורם בהרי הידה.
ג'וסף בישארה
ג'וסף בישארה (באנגלית: Joseph Bishara; נולד ב-26 ביולי 1970) הוא מלחין ומפיק סרטים אמריקאי, שידוע בזכות פועלו במגוון סרטים שוברי קופות כגון "לזמן את הרוע", "אנאבל", "לזמן את הרוע 2", ו-"הרוע שבפנים".
בין הפסקולים הידועים שלו: The Conjuring, Annabelle ו-The Conjuring 2.
ההתחלה
לאחר שהתנסה פעמים רבות בהלחנת שירים בסגנון המוזיקה קלאסית, החל בישארה להתנסות בהלחנת שירים בסגנון המוזיקה האלקטרוני תוך האזנה ממשוכת ללהקה "Tangerine Dream". את תחילת דרכו בהלחנת פסקולים עבור סרטי אימה החל כאשר צפה בסרט "הקבינט של ד"ר קליגרי", שגרם לו לעסוק בכך.
בסוף שנות ה-80 הפך בישארה לחבר בלהקה התעשייתית 'Tear', שנקראה מאוחר יותר בשם 'Drown'. בסביבות 1994, חתם על חוזה הקלטות.
הפריצה כמלחין
תחילה, הלחין בישארה את הפסקול עבור הסרט "Joseph's Gift", ורק לאחר הלחנת פסקולים רבים ביניהם הפסקולים עבור שלושת הסרטים "Night of the Demons", "Unearthed", ו-"The Gravedancers", החלה פריצתו כמלחין. בשנת 2011, פרץ לתודעה כמלחין סרט האימה המצליח "הרוע שבפנים", בו עבד עם ג'יימס ואן, שאחראי על ביום והפקת רוב סרטי היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
בשנת 2013, הלחין את הפסקול The Conjuring, עבור הסרט בעל אותו השם "לזמן את הרוע", שזכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הפך לסרט האימה ה-9 הרווחי ביותר בכל הזמנים, עם רווח של 315.9 מיליון דולר בסך הכל. שנה לאחר מכן הלחין את הפסקול Annabelle, עבור הסרט "אנאבל" שזכה להצלחה חסרת תקדים גם כן, עם הכנסות של 257 מיליון דולר. בשנת 2015 הלחין את פסקול הסרט "סודות הוותיקן", ולאחר מכן את הפסקול The Conjuring 2, עבור סרט האימה שובר הקופות "לזמן את הרוע 2", שהפך לסרט האימה ה-8 הרווחי ביותר בכל הזמנים עם הכנסות של 320 מיליון דולר.
פסקולים של ג'וסף בישארה
בין הסרטים להם הלחין בישארה פסקולים, נמנים:
ג'ולי וולפטורן
ג'ולי וולפטורן (בגרמנית: Julie Wolfthorn; 8 בינואר 1864 – 26 בדצמבר 1944) הייתה ציירת יהודייה-גרמנייה. נולדה כג'ולי וולף למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בפרוסיה, ומאוחר יותר היא שינתה את שם משפחתה וולפטורן על שם עיר הולדתה טורון.
קורות חיים
וולפטורן נולדה בטורון. בשנת 1883 היא עברה להתגורר בברלין עם קרוביה לאחר מות הוריה. בשנת 1890 למדה בבית הספר לציור של קורט הרמן לנשים. מכיוון שאקדמיות לאמנות גרמניות לא אישרו לנשים ללמוד ציור, היא נסעה לפאריס ללמוד באקדמיה קולארוסי באקדמיה ז'וליאן, שם צברה מיומנויות הדרושות כדי להצליח בציור. לאחר שסיימה את לימודיה בפריז, חזרה לברלין. בשנת 1898, היא הפכה למייסדת שותפה של "Verein der Künstlerinnen und Kunstfreunde Berlin" (אגודת האמנים וידידי האמנות ברלין). בשנת 1905 חתמו ג'ולי וולפטהורן ומעל 200 אמניות על עצומה להתיר להן הצטרף לאקדמיה הפרוסית לאמנויות. דרישתן נדחתה על ידי מנהל האקדמיה אנטון פון ורנר.
עם קתה קולוויץ שיתפה פעולה בתערוכה "Verbindung Bildender Künstlerinnen". שתי הנשים נבחרות למנהלות בשנת 1912, אך היא ופאני רמאק הודחו ב-1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון. ג'ולי וולפטורן נשארה בברלין לעבוד באגודת התרבות של יהודי גרמניה, שהוצא מחוץ לחוק על ידי הנאצים בשנת 1941. חברי האגודה נעצרו ורכוש האגודה הוחרם.
כחברה פעילה באגודת האמניות בברלין החל משנת 1927, שליט הציגה את ציוריה ועבודות אחרות לצד אמניות ידועות כמו קתה קולביץ, לוטה לייזרשטיין, רחל שליט-מרכוס, קתה מינצר-נוימן וגרטה צ'אקי-קופוני.
ב-28 באוקטובר 1942 גורשו ג'ולי וולפטהורן בת ה-78 ואחותה לואיז וולף לטרזיינשטט. וולפטורן המשיכה לצייר, ככל האפשר בנסיבות התקופה, עד למותה ב-26 בדצמבר 1944.
יצירותיה
וולפטורן ידועה בזכות דיוקנאותיה. היא יצרה דיוקנאות של מאות אנשים מפורסמים מתקופתה בברלין. כמה מהאישים המפורסמים ביותר של דיוקנאותיה כוללים:
יוז'ף אנגל (פסל)
יוז'ף אנגל (בהונגרית: Engel József; שאטוראליאויהיי, 26 באוקטובר 1815 – בודפשט, 30 במאי 1901) היה פסל יהודי-הונגרי, הנציג המאוחר של הפיסול הקלאסיציטי. את נושא פסליו שאב בעיקר מהמיתולוגיה היוונית, אך פיסל גם פסלי חזה (פרוטומה).
ביוגרפיה
מ-1832 עד 1838 היה אנגל תלמידו של שאלר (Schaller) באקדמיה של וינה. ב-1836 זכה בפרס עם פסל ראש של יונו, וב-1838 עם אפולו. הוא חקר את החומרים במוזיאונים במינכן ובפריז ולאחר מכן נסע ללונדון, שם חי בתנאים גרועים בהתחלה, עבד כסתת אבן, פיסל יצירות אמנות רק בימי החופשה שלו (דיוקן המלכה ויקטוריה ובעלה, אלברט). פאל אסטרהאזי (Pál Eszterházy) הבחין בפסל הצעיר ועם השתדלותו יכול היה להירשם לאקדמיה האנגלית. הוא נשאר באנגליה מ-1838 עד 1847. הצלחת עבודתו "מלחמת האמזונות נגד הארגונאוטים" בשנת 1846 אפשרה לו שהות ארוכה ברומא (1847–1866). הפסל הוזמן מאנגל בשיש על ידי הנסיך אלברט לאחר שהנסיך ראה הערכה על אנגל במאמר של הטיימס הלונדוני. אנגל הצליח לנסוע לרומא מכספי שכר הטרחה שקיבל מהנסיך. פסל זה הוצג ביריד העולמי של לונדון בשנת 1851. בשנת 1857, פסלו "פארקה" הוצג ביריד העולמי של מנצ'סטר, בהזמנת הלורד מאיור ג'ון ברייט סלומונס.
לאחר שהות ממושכת בחו"ל, בשנת 1866, לאחר שזכה במכרז פסל אישטוון סצ'ני הוא התיישב דרך קבע בבודפשט, שם, כנציג הקלאסיציזם המאוחר היה דמות כמעט מבודדת בתחילת הפיסול הנטורליסטי המתעורר.
בתחרות פסל סצ'ני משנת 1866, שעבורה שלח את עבודתו מלונדון, זכה בהזמנה מתוך 17 מועמדים - כולל לאסלו דונאיסקי, יאנוש מרשלקו, הברון מיקלוש ויי, ובמיוחד מיקלוש איז'ו.
ההצלחות המאוחרות שלו היו ב-1873 מדליית הזהב הגדולה ביריד העולמי של וינה ב-1889 (עם הפסל של חוה מתעוררת לחיים) וב-1889 מדליית ארד בפריז של היריד העולמי בפריז. בבית, הוא הופיע בפעם האחרונה בתערוכת האמנות בתערוכה הלאומית של 1885 עם כמה מיצירותיו הישנות, שזכו להצלחה רבה בזמנו. אחרי 1880 הוא בקושי עבד ומת חצי נשכח.
פטרוניו היו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, הנסיך אלברט, הנסיך פאל אסטרהאזי, שגריר ממלכת הונגריה בלונדון, וסר דייוויד סלומונס, הלורד מאיור של לונדון.
מולדתו השנייה אחרי לונדון הייתה רומא (1846), שם הפך אט אט לאמן ידוע וקעבל הזמנות לא רק מטייקונים אלא גם מ:
יצירתו
הפסלים הידועים ביותר שלו הם:
גלישה בפרטיות
גלישה בפרטיות או גלישה בסתר (באנגלית: Privacy mode) היא פיצ'ר המאפשר גלישה באינטרנט ללא שמירת המידע שהדפדפן אוגר, כגון היסטוריית גלישה, סיסמאות, מידע הנשמר בטפסים שהמשתמש ממלא (כלומר, לא קיימת השלמה אוטומטית שזוכרת איזה תוכן הכניס המשתמש), הורדות ו-Cookies. אופציה זו קיימת בדפדפנים רבים, ובהם Chrome, IE, Mozilla, Safari וכו'.
היסטוריה
בשנת 2005 פותח לראשונה פיצ'ר הגלישה בפרטיות ומאז החלו דפדפנים פופולריים להשתמש בפיצ'ר זה. בעבר, האפשרות לגלישה בפרטיות נעשתה רק דרך פיצ'ר שהוצמד לדפדפן והמשתמש יכול היה לבחור בעת הצורך. כיום, בנוסף לפיצ'ר, קיימים דפדפנים שבברירת המחדל שלהם קיימת הגדרה מובנית לגלישה בפרטיות מבלי שהמשתמש בחר בכך. רוב הדפדפנים מאפשרים לבחור את הגלישה בפרטיות כברירת מחדל עוד בתחילת השימוש בדפדפן.
שימושים
קיימים שימושים רבים לגלישה בפרטיות:
הקרן של מוזילה (Mozilla foundation) ערכה מחקר על התנהגות המשתמש בעת שימוש גלישה בפרטיות על מנת לבדוק כמה זמן משתמשים גולשים דרך פיצ'ר הגלישה בפרטיות. התוצאות הראו כי ממוצע הזמנים שאנשים גולשים באופן זה עומד על 10 דק'.
קיימת אפשרות כי בעת גלישה בפרטיות תבוצע שמירה של היסטוריית הגלישה. היסטוריה זו תישמר כל עוד המשתמש לא סגר את הדפדפן. ברגע שהדפדפן נסגר, תימחק היסטוריית הגלישה. את אפשרות זו ניתן למצוא בהרחבות שמצויות בדפדפן של google chrome והיא נקראת off the record history.
בטיחות
גלישה בפרטיות לא חוסמת את הפרטיות באופן מוחלט וישנם מקורות שחשופים לתוכן אותו חיפש המשתמש כמו למשל, השרת שאליו מחובר המחשב, המעביד (במידה ומדובר במחשב בעבודה) והאתרים עצמם.
האופציה לאיתור האתרים בהם גלש המשתמש אינה נחסמת בעת גלישה בפרטיות, ועדיין ניתן לדעת מאיזה מחשב גלש המשתמש על ידי החשיפה לכתובת ה-IP של המחשב שאינה נחסמת גם היא.
כאשר משתמש מבצע שמירת אתר במועדפים או מוריד קובץ למחשב, אותו מידע נשמר במחשב בדיסק הקשיח.
בסיום שימוש בגלישה בפרטיות הדפדפן מוחק את המידע, לעומת בגלישה רגילה שבה חלק מהמידע נשמר. המידע שנמחק בעת הגלישה בפרטיות מועבר לדפדפן; הוא אמנם לא נשמר בהיסטורית הגלישה אבל הוא משפיע על אילו אתרים יוצגו למשתמש בעת גלישה באופן רגיל.
ב-Mozilla קיימת אופציה שנקראת "הגנת עקבות" (tracking protection) שמאפשרת למשתמש לחסום את האתר משמירת מידע על הגולש (מתי הוא נכנס לאתר וכדומה) בעת גלישה בפרטיות, לדוגמה analytics trackers.
בשנת 2015 חוקרים מאוניברסיטת פנסילבניה בדקו כ-2,000 הרחבות של Firefox ומצאו כי חלק גדול מההרחבות לא עומדות בחוקיות של הגלישה בפרטיות. במחקר נמצא כי הרבה מההרחבות שומרות תיקיות על מחשב המשתמש ואינן מוחקות את המידע של הגולש לאחר סגירת הגלישה בפרטיות כפי שמצופה.
בשנת 2012 חוקרים מברזיל פרסמו תוצאות לפרויקט המחקר שלהם שבו הם ניסו להוציא את המידע שחיפש משתמש מסוים בעת גלישה בסתר בדפדפנים IE ו-Firefox, באמצעות טכניקות משפטיות יישומיות. הם הצליחו לאתר את האתרים בהם גלש המשתמש דרך אחזור של מידע גרפי וטקסטואלי שבהם צפה המשתמש. בשנת 2014 המחקר הורחב לרמה הכוללת את הדפדפנים google chrome ו-safari. התוצאות הציגו כי דפדפנים במצב גלישה בפרטיות אינם מסתירים את המידע שנאסף במצב זה וכי הם משאירים עקבות בתיקיות שקשורות למערכת ההפעלה.
קהילת בית-אל ואורורה
המושבות בית-אל (Bethel) במיזורי ואורורה מיילס (Aurora Mills) באורגון היו שני ניסיונות קומונליים נוצריים אוטופיסטיים, שהוקמו בארצות הברית על ידי ויליאם קייל במאה ה-19. הקומונות שמנו מאות חברים פורקו רשמית ב-1883.
תולדותיו של ויליאם קייל
ויליאם קייל היה חייט יליד פרוסיה שהיגר לארצות הברית עם אשתו בשנות ה-30 של המאה ה-19. הוא פתח חנות תפירה בעיר ניו-יורק ולמד רוקחות. לאחר מכן עבר לפנסילבניה שם הקים בית מרקחת. באותה התקופה החל לכנות עצמו ד"ר קייל. בצעירותו השתייך לזרם הלותרני אך ב-1839 הפך למטיף לאחר שהשתתף במפגש 'תחיה' של הכנסייה המתודיסטית. קייל שהיה נואם מוכשר ותיאטרלי החל לאסוף אחריו תומכים בפנסילבניה, בהם חברים לשעבר בהתיישבות השיתופית של הכומר ג'ורג' רפ בהרמוני ומשתתפים בעצרות תחיה אמוניות שונות שהיו נפוצות באותה התקופה בארצות הברית.
בית-אל
רכוש הקומונה נרשם כולו על שמו של קייל, אך חברים שהביאו עימם רכוש לקומונה שמרו לעצמם הזכות לשוב ולקבלו במקרה של עזיבה בתשלומים.
עד שנת 1855 גדל מספר חברי הקהילה ללמעלה מאלף חברים. בבעלותה היו אלפי כבשים, עיזים וסוסים, ולמעלה מ-3,500 אקרים מעובדים. המושבה הייתה למרכז מסחרי אזורי. בשנותיה הראשונות עסקה הקומונה בעיקר בעבודה חקלאית אך לאחר מכן הקימה גם מפעלי מלאכה: מנסרה, טחנת קמח, בורסקיה, מטויה, מתפרה, ובית מלאכה לרהיטים. בשלב מסוים התבתחה בקומונה גם תעשיית רכב. כעשור לאחר הווסדה נאמד רכושה בכ-200 אלף דולר והמקום נחשב לעמיד בין יישובי הסביבה, וסביבה הוקמו שלושה יישובים נוספים של הקהילה: חברון, אלים ונינווה.
על אף שגשוג הקהילה במזוגי, הבנייה של מסילת הרכבת בין חניבעל לסנט יוזף בסמוך למושבה, ונהירה של מתיישבים פרטיים לאזור, איימה על התיאוקרטיה של קייל והוא החליט על אף שגשוגה לנסות ולהעביר את הניסיון שלו לאזור הפסיפי של צפון מערב ארצות הברית כחלק מתנועת הגירה כללית שהתקיימה באותה התקופה מערבה. ב-1853 הוא שלח לאזור סיירים שיחפשו מיקום מתאים 'לגן עדן שני'.
במאי 1855 קייל ואחדים מחרי קהילת בית-אל החלו במסעם על גבי עגלה לאזור וושינגטון. המתיישבים שנותרו בקהילת בית אל הוסיפו לקיים אורח חיים שיתופי עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-19.
אורורה
ארבעה ימים טרם יציאתם נפטר בנו בן ה-19 של קייל ממלריה. כיוון שהבטיח קייל לבנו שייקחנו עימו להתיישבות החדשה, סירב לעזוב את גופתו והכניס אותה לארון חתום בעופרת שאותו מילא בוויסקי מהייקב של בית-אל, כדי לשמר אותה. בדרכה של הקבוצה מערבה הוזהרה מפני תקיפות האינדיאנים שהתרבו באותה התקופה, אולם היא המשיכה בדרכה, כשבהנחייתו של קייל לוותה ההליכה והחניה בשירה ובנגינת מוזיקה. האינדיאנים שפגשו בדרכם התרשמו מהקבוצה המשונה והמוזיקלית, הנושאת בראשה ארון מתים, ונמנעו מלתקוף אותה - ככל הנראה כיוון שראו בה שיירה קדושה הקשורה לרוחות בהן האמינו. הקומונה אף קנתה את אמונם של האינדיאנים במתנות ובטובין אותם חילקה להם והקבוצה קנתה את אמונו של שבט סיוקס המקומי שהדריך אותה בדרכה.
הקבוצה התיישבה במפרץ ווילפה בוושינגטון בנובמבר 1855. אחרי שבילו במקום חורף אחד, החליט קייל שהמקום איננו מתאים לקהילה חקלאית אוטרקית הנושאת עצמה, והחל לחפש מיקום חדש. ב-1856 הוא רכש קרקע וטחנת קמח מדרום לעיר אורגון. הוא קרא למקום אורורה מילס (תחנות אורורה) על שמה של ביתו אורורה. חברי הקהילה מנו בתחילה כ-250 חברים אשר עזבו את קהילת בית-אל לצד קייל. במקום הקימו המתיישבים ענפי מלאכה והפכו גם כאן למרכז מסחרי עבור סביבתם שנהגה לקנות מצרכים בחנות הגדולה של הקומונה, לטחון קמח בטחנת הקמח שלהם. הם אף סיפקו מעיין שירותי בנקאות במסגרתם חקלאי הסביבה הפקידו בקופתם את חסכונותיהם.
לאורורה כמו לבית-אל, לא היה חדר אוכל משותף, אך חבריה לקחו אוכל לפי צרכם ממחסניה. במהלך 13 השנים מהקמתה המשיך מעבר המתיישבים מהקומונה הישנה בבית-אל לאורורה. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 מנתה הקהילה כבר כאלף נפשות, בנוסף ללמעלה מ-200 שהוסיפו לחיות בבית-אל שהוסיפה אף היא לפעול תחת הנהגתו של קייל, על אף המרחק ביניהן. בעוד שייסוד המושבה עלה כ-30 אלף דולרים בתחילת שנות ה-70 הוערכו נכסיה בלמעלה ממיליון דולרים.
בשנת 1862 אחד מחברי הקהילה באורורה נדבק באבעבועות שחורות כשטיפל באדם אחר מחוץ לקהילה - והביא את המחלה עימו לקומונה. כתוצאה מכך רבים מחברי הקהילה חלו ומתו, בהם ארבעה מילדיו של קייל כולל אורורה שעל שמה נקראה המושבה.
שיעור העזיבות של הקומונה בתקופת קיומה היה נמוך ביחס לתנועות שיתופיות אחרות בנות אותה התקופה. לקבוצה לא היה תקנון ורק ב-1866 כשאחת המשפחות עזבה אותה ותבעה פיצויים. בעקבות כך ביקש קייל לתקנן את הזכויות והחובות של החברים ולהעביר את הנכסים כפיקדון לידיו של חבר נאמנים. עם זאת, חברי הקומונה עצמה סירבו לאשר את הצעתו זו, שכן לא נתנו די אמון באיש מלבדו. אחרי לבטים רבים החליט קייל בשנת 1872 לחלק חלק גדול מרכוש הקומונה בין חבריה, במטרה למנוע ריבים לכשימות. כל עוד היה בחיים הוסיפה הקומונה בפועל להתנהל במשותף, ורק באופן פורמלי הועברו הנכסים לבעלות הפרטית של החברים.
חיי הקומונה
פרט לחטיבת עצים שנעשתה בבית אל על ידי שכירים, שתי המושבות נמנעו מהעסקת עובדים שכירים. במושבת אורורה הוקמו בתים, בתי ספר, עסקים, טחנת קמח ומלון. המושבה נטעה גם מטע עצי פרי ומכרה מוצרים שונים בעבודת יד. מסילת הרכבת בין אורגון לקליפורניה התרחבה ועברה בקרבה המושבה בשנת 1870 והביאה לאזור שגשוג. ארבע פעמים ביום עצרה הרכבת בקרבת המלון ואפשרה לנוסעיה לאכול בו. להקת המושבה הייתה ידועה בחוף המערבי ויצאה למסעי הופעות.
לקהילה לא היה לא עלון, ולא סיפריה - ומרבית חבריה לא היו אנשי ספר זולת כתבי הקודש. קייל עודד אירועים ומסיבות בעלי אופי חילוני, והחברים היו לבושים בבגדים נאים ולא נדרשו ללבוש ייחודי או להתנזר מלבוד צבעוני. לקהילה הייתה תזמורת כלי נשיפה, וכן כנסייה יפה עם עוגב, וכן אולם אודיטוריום שיכול היה להכיל כ-1,500 איש בתוך פארק שנחשב היה לאחד היפים באורגון באותה התקופה ושטופח על ידי הקהילה.
לקהילה היה ועד בן ארבעה חברים בהנהגתו של קייל שהיה אחראי על כלל ענייניה. בשאלות בעלות חשיבות עקרונית כמו רכישת קרקעות או פתיחה של ענפי משק חדשים כונסה אספה כללית. בראש כל ענף הופקד מנהל עבודה שהיה איש מקצוע, והחברים נהגו להחליף עבודות אחת לכמה זמן ולהקרא לעבודות עונתיות.
כמנהיג רוחני הטיף לאחווה ואהבה אך לא הנהיג כאמור תאולוגיה ייחודית מלבד הפירוש השיתופי לכתבי השליחים. הקהילה הייתה פלורליסטית יחסית בענייני אמונה ובין חבריה הייתה אף משפחה יהודית אחת, משפחת גרינברג שהצטרפה לקייל כבר בימיה הראשונים ונשארה בה עד פירוקה. חברי הקהילה נהגו להתפלל אחת לשבוע בכנסייה שנבנתה באורורה, אך לא התכנסו לעצרות רוחניות בימי החול. כבקהילות אוטופיות אחרות שהונהגו על ידי מנהיג כריזמטי, נהנה קייל מפריווילגיות מיוחדות. הוא התעקש על קיום וידויים לחברי הקהילה, בין היתר על התוודות בפני כינוס חברי הקהילה לחברים שחטאו - אך לא נהג להתוודות בעצמו בפני איש. הוא היה פטור גם מהעבודה השגרתית. קייל התגורר בבית גדול בקומונה שכונה 'גרוס האוס' (בית גדול בגרמנית).
הנצחה
ב-1966 הוקם מוזיאון אורורה שנועד לשמר את ההיסטוריה של המושבה אורורה. ב-1974 נרשמו כ-150 אקרים מהמושבה וכ-12 בניינים בה כמבנים היסטוריים לשימור במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. גם במושבת בית אל נותרו רבים מהבניינים עומדים ופתוחים עד היום לתיירים, וחלקם הוכרזו כמבנים לשימיר על ידי המרשם הלאומי ב-1970.
הסופרת ג'יין קירקפטריק כתבה טרילוגיית רומנים על חוויותיה של אמה ווגנר גייסי, החברה האישה היחידה בצוות הסיירים ששלח קייל מבית-אל לחפש מיקום לקולוניה בצפון מערב ארצות הברית, במטרה להקים את אורורה.
בן רפפורט
בן רפפורט (באנגלית: Bennett Eli Rappaport; נולד בסביבות 1985-1986) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
רפפורט נולד בארלינגטון, טקסס, והיה פעיל באמנויות (ציור ונגינה בגיטרה) במהלך ילדותו. הוא גדל בדת היהודית, וזהותו היהודית חשובה לו. הוא למד בתיכון קליין ליד יוסטון. רפפורט פיתח עניין במשחק בגיל חמש עשרה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר ג'וליארד בניו יורק במגמתד משחק. הוא היה חתן פרס מישל וסוריה סן-דני שמוענק לתלמידי ג'וליארד, שהוא הכבוד הגבוה ביותר של המחלקה לדרמה. הוא מתגורר בסטודיו סיטי, לוס אנג'לס.
קריירה
רפפורט הופיע בפרסומת לחג "תכשיטי קיי", פרסומת ידועה כי אשר הציגה באופן בולט שפת סימנים ודמות חירשת.
בשנת 2010 לוהק רפפורט לתפקיד הראשי בתור טוד דמפסי בקומדיית המצבים, "Outsourced". התפקיד סימן את עבודת המשחק הראשונה של רפפורט על המסך. רפפורט הופיע בעבר בהפקות תיאטרון ובמה.
בשנת 2012 שיחק בסרט הקולנוע קומקום הנחושת לצד אלקסיס בלדל.
בשנת 2013 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה האישה הטובה, לצד מאט זוקרי וג'וליאנה מרגוליס. הוא שיחק בסדרה את עו"ד קארי זפס.
בשנת 2016 שיחק במחזה כנר על הגג בברודוויי.
בשנת 2017 שיחק בשני פרקים במיני סדרת הטלוויזיה מלחמת וייטנאם. שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "Ask For Jane"' ובסרט הקולנוע "Landing Up".
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה, למען העם שהופקה בחברת שונדלנד. בשנת 2022 גילם את בילי מקפרלנד, בפרק הרביעי במיני סדרה להמציא את אנה, גם היא בהפקת שונדלנד. מקפרלנד, נוכל אמריקאי ועבריין מורשע שהיה שותף להקמת פסטיבל Fyre. הוא הונה משקיעים ב-27.4 מיליון דולר על ידי שיווק ומכירת כרטיסים לפסטיבל ולאירועים אחרים
צומת ג'ונגל
צומת ג'ונגל (באנגלית: Jungle Junction) היא סדרת אנימציה ממוחשבת חינוכית אמריקאית-בריטית לילדים משנת 2009. הסדרה נוצרה על ידי טרבור ריקטס, בוימה על ידי מורגן פרנסיס והופקה על ידי חברת Spider Eye Productions. הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיהם של קבוצת חיות בגלגלים המלמדים את הצופים בבתי על אכפתיות כלפי הסביבה.
הסדרה הופצה במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן ארצות הברית, הולנד, בריטניה, אירלנד, ספרד וישראל. הסדרה שודרה לראשונה בספרד ב-26 בספטמבר 2009. בארצות הברית הסדרה שודרה לראשונה ב-5 באוקטובר 2009 בערוץ Playhouse Disney, ולאחר מכן בערוץ דיסני ג'וניור עד ה-23 במאי 2012. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית החל מה-5 בינואר 2010 עד שנת 2012 בערוץ דיסני.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר קבוצת חיות בגלגלים אשר בכל פרק מלמדים את הצופים בבית על אכפתיות כלפי הסביבה בעזרת הרפתקאות ושירים.
מדבבים
במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפרת ענבל, ומפיקת הדיבוב הייתה אסנת סדן.
אזרחים! בעת הפגזות צד זה של הרחוב הוא המסוכן ביותר
אזרחים! בעת הפגזות צד זה של הרחוב הוא המסוכן ביותר (ברוסית: Граждане! При артобстреле эта сторона улицы наиболее опасна) הייתה הודעת אזהרה ציבורית שהופיעה ברחובות לנינגרד במהלך המצור על העיר במלחמת העולם השנייה.
האזהרות הוטבעו בצידי רחובות בהם העוברים ושבים היו פגיעים יותר מפגזי ארטילריה שנורו מעמדות גרמניות בדרום העיר. הגרמנים ירו עשרות אלפי פגזים לעיר במהלך המצור והרגו ופצעו רבים מתושביה. עם הסרת המצור סופית בשנת 1944 ונסיגת הגרמנים חלפה הסכנה מהפצצה ארטילרית וסימני האזהרה הוסרו מהקירות. עם זאת הם הפכו לזיכרון עוצמתי וסמל לסכנות עימן התמודדו תושבי העיר במהלך המלחמה. המשורר מיכאיל דודין התייחס אליהם בשיריו והוביל את היוזמה לשחזר את השלט בבניין בנבסקי פרוספקט. השחזור לווה בתליית לוח זיכרון שהוקיר כבוד לאומץ לבם של תושבי העיר במהלך המצור. במהלך העשור שלאחר מכן שוחזרה הכתובת מספר פעמים, עם לוחות נלווים, שהפכו לאנדרטאות מלחמה ותוארו לעיתים בתור "האנדרטאות המפורסמות ביותר מתקופת המצור". למרות זאת הם הושחתו או נגנבו מדי פעם. הנוסח השתנה גם לשימוש כהצהרה פוליטית.
הפגזה ארטילרית על העיר
הכוחות הגרמנים השלימו ברובם את כיתור לנינגרד עד 8 בספטמבר 1941. הכוחות הפינים הגיעו לנהר סוויר, כ-160 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר, אך התנגדו ללחצים מצד הגרמנים להתקדם הלאה ועשו מעט יותר מאשר לשמור על קוויהם במהלך שנות המצור. הפגזת ארטילריה על העיר החלה ב-4 בספטמבר 1941 ונמשכה עד 22 בינואר 1944. לעיתים ספגה העיר מעל 18 שעות ביום של הפגזה, כשהיום הארוך ביותר היה 17 בספטמבר 1941, אז ההפגזה נמשכה 18 שעות ו-33 דקות. בין 4 בספטמבר ל-31 בדצמבר 1941 נורו לעיר כ-13,000 פגזים, כש-21,000 נוספים בשנה שלאחר מכן. בין ספטמבר 1941 לדצמבר 1943 נהרגו בהפגזה 5,723 אזרחים ונפצעו 20,507.
אזהרת מלחמה
הכתובות המוטבעות הופיעו בצד הצפוני והצפון-מזרחי של הרחובות, שכן העיר הופגזה על ידי ארטילריה גרמנית ארוכת טווח מרמות פולקובו לדרום, ואזור סטרלנה מדרום-מערב. האזורים שמצפון לעיר נכבשו על ידי חיילים פינים, שהתנגדו ללחץ גרמני להפגיז את העיר. האזהרה הופיעה גם בקרונשטאדט, הפעם בצד הדרום-מערבי של הרחובות, שם הגיעה הסכנה מפגזים גרמנים שנורו מפטרהוף. הכתובות בצד הצפוני של נבסקי פרוספקט נעשו על ידי שלושה מחברי הארגון המקומי להגנה נגד מטוסים (Местная противовоздушная оборона) טטיאנה קוטובה, אנסטסיה פאשקינה וליובוב גרסימובה. בראיון בשנת 2003 נזכרה גרסימובה "המפקד נתן לי דלי צבע מלא בחציו, מברשת וכתובת. אבל אתה לא יכול לבצע את המשימה הזו לבד - הכתובת גדולה, קשה, צריך להילחץ בחוזקה אל הקיר כדי שהצבע לא יימרח, והערתי את טניה והלכנו. הצבע היה חום-אדום, ובכן, כך נצבעו הרצפות." האזהרות הפכו לסמל לסכנות העומדות בפני אזרחי לנינגרד במהלך המצור. שירו של מיכאיל דודין "הבלדה על הר העורב" כלל את השורות: "נבסקי הייתה מלא בכתובות, כל קיר צרח, 'שימו לב! כשמפגיזים צד זה הוא מסוכן!"
אנדרטאות לאחר המלחמה
הכתובות נעלמו בהדרגה מקירות לנינגרד לאחר המלחמה. בשנת 1962 שוחזרה הכתובת בבניין בית הספר מספר 210 בנבסקי, ביוזמת המשורר מיכאיל דודין. ונוסף לו לוח זיכרון של האדריכל ו.ד. פופוב. במהלך השנים הבאות נוצרו מספר מקרים אחרים של כתובת במקומות אחרים ברחבי העיר. הכתובת נמצאת גם באי קרונשטאדט, בו הכתובת שוחזרה בשנת 1973 ברחוב פוסדסקאיה וברחוב אמרמן 25. בשני המקרים הכתובות של ימינו הן כיתוב לבן משובץ על רקע כחול. הדוגמאות של קרונשטאדט נבדלות מעט מאלו בפטרבורג, כאשר הכתובת ברוסית אומרת Граждане! Во время артобстрела эта сторона улицы наиболее опасна בניגוד ל-Граждане! При артобстреле эта сторона улицы наиболее опасна, אם כי המשמעות והתרגום לעברית זהים.
כל כתובת משוחזרת מלווה בלוח זיכרון ובו הטקסט "לזכר גבורתם ואומץ לבם של הלנינגרדים במהלך המצור בן 900 יום על העיר, הכתובת הזו נשמרת" (רוסית: В память о героизме и мужестве ленинградцев в дни 900-дневной блокады города сохранена эта надпись). הנוסח על גבי לוחות הזיכרון בקרונשטאשט נבדל מעט: "לזכר גבורתם ואומץ לבם של בני קרונשטאדט בימי המצור בן 900 הימים, הכיתוב הזה נשמר" (רוסית: В память о героизме и мужестве кронштадтцев в дни 900-дневной блокады сохранена эта надпись). סוכנות הידיעות אינטרפקס כינתה אותם "המונומנטים המפורסמים ביותר מתקופת המצור". לעיתים קרובות הם מהווים אתר זיכרון לקורבנות המצור ובינואר 2019 הניח מושל סנקט פטרבורג אלכסנדר בגלוב פרחים בכתובת שבנבסקי פרוספקט.
יוז'ף אנגל (מלחין)
יאנושי יוז'ף אנגל (בהונגרית: Jánosi Engel József; פץ', 21 בנובמבר 1851 – מצ'קיאנושי, 25 בנובמבר 1939) היה היה איש עסקים יהודי-הונגרי, מלחין, מבקר מוזיקה, אספן אמנות וסופר. יצירותיו הספרותיות פורסמו בגרמנית תחת השם הבדוי האנגרמי J.E de Sinoja.
משפחתו
אביו היה יאנושי אדולף אנגל (פץ', 1820 - וינה, 1903), אמו הייתה אנה יוסטוס (טבל, 1824 - וינה, 1914). אשתו הייתה רוז'ה יוסטוס (פץ', 1860 - פץ', 1890). אחיו הם לאיוש אנגל, אילונה, שאנדור, ברתה, דיולה, מוריץ, לואיזה ומריאן.
אביו, אדולף אנגל, היה איש עסקים יהודי נודע ופעיל בעיר פץ', אשר קיבל את קידומת האצולה "יאנושי-Jánosi" מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ביריד העולמי בבודפשט ב-1885.
אדולף אנגל, "מייסד השושלת העסקית", כבר נולד בעיר פץ' בשנת 1820. אביו של אדולף, פטר אנגל, הגיע לעיר מבונהאד בשנת 1795, שם אחד מחדרי ביתו הפך לבית הכנסת הראשון בעיר ברחוב זריני 12 (Zrínyi u. 12) שפעל שם עד 1843. בענף השני, אמו של אדולף, מריה זיסקינד, הגיעה להונגריה מפרנקפורט אם מיין תחילה הגיעה דרך בעלה הראשון לעיירה בוי בהונגריה ולאחר מכן ל-Fünfkirchen (השם הגרמני של העיר פץ').
אדולף איבד את אביו בגיל ארבע. בגיל אחת עשרה הפך לרוכל נודד. הוא למד הונגרית, צרפתית ועברית בכוחות עצמו. היו לו תשעה ילדים משלו, והוא גידל את חמשת ילדיו הקטנים של אחיו הצעיר שמעון, שהתייתמו מהוריהם (מהאחרונים, מיקשה אנגל הפך מאוחר יותר לממציא ביטוח הנסיעות לחו"ל).
ביוגרפיה
כינו אותו כילד פלא. בגיל 14 כתב על הקונצרט של אדה רמני בפץ' בעיתון הווינאי היוקרתי Wanderer. בגיל 18 כתב יצירה מרכזית שעמדה בניגוד למאמרו של ריכרד וגנר Das Judentum in der Musik (יהדות במוזיקה). (עם זאת, זה לא היה מכשול לשמירה על מערכת יחסים טובה באופן אישי עם ואגנר. ידוע כי אנגל, שהגיע לקרלסבד ב-1874, ביקר את וגנר ואשתו, בתו של פרנץ ליסט, בביירוית).
קריירה
הוא החזיק בתואר "יועץ חצר המלוכה" (Hofrat). הוא היה נשיא הקהילה היהודית בפץ', אך הקים על חשבונו בית ספר קתולי באחת מאחוזותיו עבור האוכלוסייה המקומית. אנגל גילה כישרון רב למוזיקה, אך אביו הקפדני כיוון אותו להמשיך בעסק המשפחתי הנרחב.
הרב יוז'ף שוויצר, הרב של קהילת פץ' ולאחר מכן הרב הראשי הנאולוגי של הונגריה, כתב עליו בספרו "ההיסטוריה של הקהילה היהודית של פץ'": "...יאנושי יוז'ף אנגל מוזכר כדמות היהודית היוקרתית והנערצת ביותר במחוז באראניה במהלך המילניום (כאן ההתייחסות היא לתקופת 1896 שהיא אלף שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה). הוא היה נציג מעניין של הבורגנות היהודית של התקופה. הוא שמר על עושרו שקיבל בירושה ואף הגדיל אותו, אך ההצלחה הכלכלית לא הביאה לו סיפוק רוחני. אהבתו האמיתית הייתה הספרות והמוזיקה".
מבקר מוזיקה, מלחין
תחת הכותרת Ungarische Elegie, אנגל הלחין יצירה לפסנתר לכבודו של פרנץ דיאק, על פי דיווח משנת 1877.
שש שנים לפני מותו, הוא פרסם תקציר בן 300 עמודים של ביקורת מוזיקה-היסטוריה מוזיקה בשם Das Antisemitentum in der Musik (אנטישמיות במוזיקה).
יצירתו
אנגל נודע בעיר הולדתו כסופר, אך הוא לא התפרסם בתחום כי כתב בגרמנית ובשם בדוי. הדרמות שלו על ארבעה נושאים יהודיים פורסמו בדרזדן:
הוא למעשה הגדיר מחדש של היצירה האחרונה של שייקספיר מ-1596 "הסוחר מוונציה" למען הנאמנות ההיסטורית.
המחקר שלו Meyerbeer and Judaism פורסם בכתב העת עבר ועתיד. ב-1873 פגש את טורגנייב בקרלסבאד, עמו גם החליף מכתבים. ב-1904 פרסם את "הכנות של העיתון " (Die Ehre der Zeitung ), שבו תקף את הסנסציות העיתונאיות ואת העיוותים ואי דיוקים של העיתונות למען עסקיו. בשנת 1933 פרסמה Amalthea Verlag כרך סיכום בן 300 עמודים של "האנטישמיות במוזיקה". (Das Antisemitentum in der Musik) הוא היה גם תומך גדול באמנות. בתמיכתו הכספית, למשל, פורסם ב-1903 כרך השירים של אישטוואן הונטי בשם "שירי שני דרורים".
חייו הפרטיים
בנו הראשון (ריכרד אנגל, פץ', 1882 - מאוטהאוזן, 1945) נקרא ריכרד לכבודו של ריכרד וגנר, ולבנו השני (רוברט אנגל, פץ', 1883 - פץ', 1943) נקרא לזכרו של רוברט שומאן.
הוא אהב מאוד את העיר פץ'. ממשרדו ברחוב ראקוצי, הוא הלך מדי יום בדרך הוניאדי יאנוש. אף על פי שכתב בגרמנית, הוא הרגיש פטריוט הונגרי. כאשר פסל לזכרה של המלכה אליזבת (אליזבת, נסיכת בוואריה) נחנך ב-1899, הוא השמיע את ההמנון ההונגרי בנוסף לאוסטרי, ואחר כך נשא נאום בהונגרית והניח זר בשם ההונגרים.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב סיב (Szív) בפץ'. על מצבתו כתוב מספר דניאל :"והמשכלים יזהרו כזהר הרקיע".
ליוזף אנגל היה אוסף של יצירות אמנות והדפסים ישנים שנעלמו במהלך מלחמת העולם השנייה.
מסגד אל-ג'וואלי
תיאור המסגד
המסגד מורכב משלוש ארקדות המחוברות באמצעות קמרונות צולבים הנתמכים על ידי עמודי אבן גדולים. כל אחד מהמעברים המקושתים מכוסה בכיפה. אולם התפילה הגדול והמפואר שבמרכז המסגד מכונה "אולם יצחק", על שם מצבת קברו של יצחק הנמצאת במרכזו. מעליו נמצאת כיפת אבן עם עיטורי מוקרנס וחלונות פסיפס. בתקופת שלטונו של תנכיז כוסה הקיר הדרומי במסגד בלוחות שיש המעוטרים בגילופים צבעוניים. בקיר זה נמצאת גומחת המחראב המצביעה על הקיבלה, ומעליו חצי-כיפת שיש.
בגומחת המחראב נמצאת טביעת רגל מוטבעת בסלע, הנחשבת על פי המסורת המוסלמית לטביעת רגלו של הנביא מוחמד. טביעות רגל דומות נמצאות במכה ובאתרים נוספים המקודשים לאסלאם.
במתחם המסגד (חרם) שני מינרטים שנבנו על ידי צלאח א-דין.
המינבר במערת המכפלה עשוי מעץ וניצב מימין למחראב. הוא מתוארך לתקופת השושלת הפאטמית ונבנה לבקשתו של באדר אל-ג'מאלי בשנת 1092. הוא הובא למסגד על ידי צלאח א-דין מאשקלון. מינבר זה נחשב למינבר העץ האסלאמי העתיק ביותר שעדיין נמצא בשימוש. הוא במצב טוב ונחשב ליצירת מופת באמנות המוסלמית.
ליד הקיר הצפוני של אולם התפילה קיים פתח המוביל לחלל תת-קרקעי במערת המכפלה, ולצידו במה עם עמודים וכותרות משיש, המיועדת לאימאם המוביל את שירותי התפילה במסגד. במה זו נבנתה בשנת 1331.
מצפון למסגד נמצאת חצר פתוחה המוקפת במבני פורטיקו. סמוך לחצר נמצא אולם תפילה נוסף, ובו מינבר שנבנה בתקופת שלטונו של ברקוק. ליד הקיר המערבי של המסגד קיים פורטיקו נוסף המשמש כאולם תפילה לנשים.
כניסת מוסלמים למסגד מתאפשרת משביל גישה בצדו המערבי של מתחם מערת המכפלה.
היסטוריה
מערת המכפלה היא אתר מקודש ליהדות, לאסלאם ולנצרות. המוסלמים מאמינים שהנביא מוחמד ביקר בחברון במהלך המסע הלילי ממכה לירושלים כדי לחלוק כבוד לשלושת האבות הקבורים במערת המכפלה.
בתקופת האימפריה הביזנטית, במאה הרביעית, נבנתה בזיליקה מעל למערת המכפלה. במאה השביעית, לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, המבנה הוסב למסגד. בשנת 1100, לאחר מסע הצלב הראשון, הסבו הצלבנים את המסגד חזרה לכנסייה, אך עם כיבוש חברון בידי צלאח א-דין בשנת 1188 הוא הוסב שוב למסגד. צלאח א-דין שיפץ את מתחם מערת המכפלה ובנה מינרט בכל צד של החומה ההיקפית של המתחם, בסגנון סורי. שניים מתוך ארבעת המינרטים הללו שרדו עד ימינו. צלאח א-דין בנה גם את המחראב של המסגד, שכונה "מסגד אברהם".
המסגד שופץ והורחב במידה ניכרת בין השנים 1318 ל-1320, בתקופת שלטונו של הסולטאן מוחמד בן קלאוון, תחת פיקודו של סנג'ר אל-ג'וואלי, שהיה האמיר של עזה ופלשתינה, והמסגד נקרא מאז על שמו. באותה תקופה אל-ג'וואלי שיפץ והרחיב גם את המסגדים בהר הבית.
המסגד נבנה בתכנון אדריכלי חלבי. ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי, בן המאה ה-15, מציין בכתביו כי תקרת המסגד עשויה "אבן מלוטשת להפליא".
מסגד אל-ג'וואלי נחשב לאחד המסגדים החשובים בעולם בקרב המוסלמים הסונים. עד תחילת המאה ה-20 הכניסה למתחם המסגד הותרה למוסלמים בלבד. יהודים ונוצרים הורשו להיכנס רק עד למדרגה השביעית המובילה למתחם.
לאחר מלחמת ששת הימים הפקיעה ישראל מידי הקאדי של חברון את החזקה שלו על מערת המכפלה. בשנת 1969, לאחר פיגוע טרור פלסטיני, הורה אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי להרוס את המדרגות שסימלו את ההשפלה באיסור כניסת יהודים למערת המכפלה במשך מאות שנים.
לאחר שנת 1969 המשיך מסגד אל-ג'וואלי לשמש כמרכז הדתי המוסלמי של חברון. יהודים הורשו להתפלל במקום רק שעות ספורות בכל יום, ונאסרה כניסתם לאולם יצחק.
ב-25 בפברואר 1994 אירע טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מוסלמים שהתפללו באולם יצחק במסגד. לאחר הרצח הופרדו המתחמים המיועדים למתפללים היהודים ולמוסלמים, והשערים שבין החלקים ננעלו. האולם המרכזי של מסגד אל-ג'וואלי, אולם יצחק ורבקה, פתוח למתפללים מוסלמים בלבד רוב ימות השנה.
ביולי 2017 החליטה ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו כי מערת המכפלה והעיר העתיקה של חברון הן אתרי מורשת של הרשות הפלסטינית. העיר העתיקה נרשמה כאתר מורשת עולמית בסיכון.
גביע דייוויס 1978
גביע דייוויס 1978 הייתה התחרות ה-67 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 48 נבחרות. ירידה במספר משתתפי התחרות מוסברת בהתנגדות של מספר מדינות להשתתפות של נבחרת דרום אפריקה בתחרות. כמו כן, נבחרת ברית המועצות נפסלה בגלל התנגדותה לשחק נגד צ'ילה בחצי הגמר של תחרות 1976. משחקים בהשתתפות נבחרת דרום אפריקה התלוו בהפגנות. בסופו של דבר סוכם שהחל משנת 1979 נבחרת דרום אפריקה לא תשתתף בתחרויות וזה היה המצב עד לשנת 1992.
הנבחרות חולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה", ו"בית המזרח". הקבוצה המנצחת במשחקים בין ראשי הבתים הייתה מקבלת את הגביע. שיטת משחקים זו פעלה עד לשנת 1980.
המשחק על התואר התקיים בין נבחרת ארצות הברית לבין נבחרת בריטניה עם תוצאה של 1:4 לארצות הברית. בכך נבחרת ארצות הברית זכתה בתואר בפעם ה-25 בסך הכל.
בית אמריקה
הבית כלל 8 קבוצות כולל דרום אפריקה. לאחר המשחקים המוקדמים, החלו משחקי רבע הגמר. משתתפות גמר הבית בשנה הקודמת קיבלו זכות לעבור ישירות לרבע הגמר.
בית אירופה
הבית כלל 29 קבוצות כולל איראן, מצרים, אלג'יריה, מרוקו וישראל. לאור מספר גדול של הקבוצות הבית פוצל ל-2 ומנצחות תת-הבתים קיבלו זכות לעלות למשחקים בין מנצחי הבתים. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר. משתתפות גמר תת-הבית בשנה הקודמת לא השתתפו במשחקים המוקדמים. בעקבות סירובה של ברית המועצות לשחק במשחק חצי הגבר של השנה הקודמת נגד צ'ילה, נבחרתה נפסלה מהשתתפות בתחרות בשנים 1977-1978.
בית המזרח
בית המזרח כלל 11 קבוצות כולל אוסטרליה וניו זילנד. לאחר המשחקים המוקדמים החלו משחקים על ראשות הבית. משתתפות גמר הבית בשנה הקודמת קיבלו זכות לעבור ישירות לרבע הגמר.
משחקים בין מנצחי הבתים
משחקי חצי הגמר נערכו במהלך אוקטובר 1978 ומשחק הגמר בדצמבר.
ישראל בגביע דייוויס
נבחרת ישראל שובצה בבית אירופה ב' ושיחקה נגד נבחרת פינלנד.
במשחק השני הנבחרת שיחקה נגד אוסטריה והפסידה.
חוהלו דבורה רדיטפול
חוהלו דבורה רדיטפול (נולדה ב־7 באוגוסט 1938) היא חברת הפרלמנט הפאן-אפריקני מלסוטו לשעבר.
רדיטפול נולדה במסרו ב־7 באוגוסט 1938. לאחר שלמדה בברית המועצות ובארצות הברית חזרה ללסוטו בשנת 1987 על פי הזמנתו של שר הבריאות טום טבאנה. היא החלה את הקריירה הפוליטית שלה כחברה במחוז הבחירות מבוטה בשנת 1993 במפלגת הקונגרס של לסוטו (BCP). בתחילה הוסמכה לשרת הבריאות והועברה למשרד משאבי הטבע. כשהועברה שוב בשנת 1996 התפטרה מתפקידה כשרה, הראשונה מסוגה בלסוטו. כשרה, היא הגדירה את האסטרטגיה לבקרת איידס בשנת 1994 וקיבלה הכרה כאחת שהשפיעה על פרויקט אגן הירדן שהפך לפרויקט סכר מטולונג.
ביוגרפיה
רדיטפול נולדה במסרו ב־7 באוגוסט 1938, אביה היה עובד מדינה. בזמן שסיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר התיכון בסוטולנד בשנת 1959 בלסוטו, אחרי סיום התיכון התחילה את תארה הראשון בברית המועצות. היא זכתה במלגה לתואר ראשון ברוקחות בבית הספר לרפואה בלבוב בין השנים 1962–1967 וסיימה את התואר השני בארצות הברית. היא לא יכלה להיכנס ללסוטו מכיוון שהופצו עליה טענות שהיא הוכשרה לייצר פצצות. יחד עם עמיתיה האחרים היא הייתה פליטה בדאר א-סלאם, טנזניה. היא שימשה כשכירה בבית חולים להוראה בטנזניה. היא הוזמנה ללסוטו על ידי שר הבריאות טום טבאנה, שהפך לראש ממשלת לסוטו. לאחר שחזרה בשנת 1981 עבדה בתאגיד תרופות בלסוטו.
קריירה פוליטית
בתום שלטון החירום בשנת 1992, נבחרה רדיטפול לוועד הפועל הלאומי של מפלגת הקונגרס של לסוטו בקונגרס השנתי הראשון של המפלגה. היא הייתה המועמדת של מחוז הבחירה במבוטה בשנת 1993 מהמפלגה ושמרה על מקומה עד שנת 1998. היא מונתה לשרת הבריאות תחת שלטון נצו מוחלה. היא הועברה ממשרד הבריאות למשרד המשאבים הטבעיים בשנת 1995, ושימשה כראש משרד בשנת 1996. במסגרת תפקידה היא לא הייתה מרוצה מתפקוד מוחלה והתפטרה, דבר שלא היה נדיר בלסוטו. לאחר התפטרותה שאפה להיות ראש ממשלת לסוטו הבאה והראשונה, אך מפלגתה לא הצליחה לזכות בקולות הרוב בבחירות הבאות. במהלך שנת 2003 היא התעמתה בתוך המפלגה עם מנהיג המפלגה, ח'ובלה, שזכה בטענתו בבית משפט לפיה ועידת המפלגה שערכה הייתה פסולה. אף על פי כן, היא המשיכה להיות מנהיגת המפלגה בוועידה השנתית ב־28 בפברואר 2004.
טטיאנה ליסנקו (מתעמלת)
טטיאנה פליקסיבנה ליסנקו (באוקראינית: Тетяна Фелiксiвна Лисенко; נולדה ב-23 ביוני 1975) היא מתעמלת בעבר סובייטית ואוקראינית ממוצא יהודי. היא אלופה אולימפית, בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב, בתרגיל על קורה ובתחרות הקבוצתית (ברצלונה 1992) ואלופת עולם (אינדיאנפוליס 1991), בעלת 3 מדליות מהן 1 זהב.
ביוגרפיה
ליסנקו נולדה בחרסון שבאוקראינה. היא יהודייה מצד אמה. היא החלה להתאמן בהתעמלות מכשירים בגיל 5 ב"דינמו" חרסון. בגיל 9 החלה להתאמן בהדרכתו של אולג אוסטפנקו.
את הופעת הבכורה שלה ערכה ליסנקו בגמר גביע העולם, שנערך בבריסל שבבלגיה בשנת 1990, וזכתה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתחרות קרב-רב אישי (39.599 נק') לפני בת ארצה סבטלנה בוגינסקאיה (39.586 נק') והנרייטה אונודי מהונגריה (39.574 נק') ובתרגיל מקבילים מדורגים. מדליית ארד בתרגיל קרקע. נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי בתרגיל על סוס קפיצות ובתרגיל על קורה.
אלופת עולם
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית בשנת 1991 זכתה ליסנקו במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בתרגיל על מקבילים מדורגים ובמקום 13 בתחרות קרב-רב אישי.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפריז שבצרפת באפריל 1992 זכתה ליסנקו במדליית ארד בתרגיל קרקע ביחד עם מריה נקוליטה מרומניה (9.887 נק') אחרי קים זמסקל מארצות הברית (9.937 נק') והנריאטה הונודי (9.912 נק'). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי בתרגיל הקורה ובמקום תשיעי בתרגיל על מקבילים המדורגים.
אלופה אולימפית
שנתיים לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלה, בשנת 1996 היגרה ליסנקו לקליפורניה שבארצות הברית.
בשנת 2002 החלה ליסנקו ללמוד משפטים באוניברסיטת סן פרנסיסקו וסיימה את לימודיה בשנת 2005. היא החלה לעבוד כעורכת דין. היא נישאה ליוגש ולזוג נולדה בת, סופיה.
כהן מוחזק
כהן מוחזק (או כהני חזקה) הוא אדם שייחוסו המשפחתי ככהן מבוסס על חזקה אך לא על בירור ודאי. החזקה מבוססת על כך שהאדם נהג בדינים המיוחדים לכהנים, בעיקר נשיאת כפים, עלייה לתורה ראשון ואכילת תרומה מדרבנן וכן שמתרחק מטומאת מת.
הגדרת המושג
בעוד שחלק מדיני הכהונה מחייבים כהן מיוחס, כלומר כהן שידוע על פי שני עדים ששימש בעבודת הקורבנות בעצמו, או שנהג בדין מדיני הכהונה השקול כנגד עבודת הקורבנות, או שהוא בן של כהן מיוחס אחר, דינים אחרים קלים יותר, וניתן לנהוג בהם בכהונה גם על סמך עדות של עד אחד בלבד, או כשהעדות היא רק על קיום אחד מדיני הכהונה הקלים. לדעת רוב הראשונים, כהן חזקה כשר מהתורה לכל דיני הכהונה, ומדרבנן החמירו להצריכו עדות גמורה לעניין עבודת הקורבנות ולעניין אכילת תרומה וחלה דאורייתא. אולם בפירוש דעת הרמב"ם נחלקו הדעות. יש הסוברים שאף לדעתו כהן מוחזק כשר מהתורה, ויש הסוברים שמהתורה אינו נחשב לכהן ודאי, אך די בחזקה זו בשביל שינהג בכהונה בדינים הקלים.
פרשת בני חביה
בזמן בית המקדש הראשון זיהוי משפחות הכהונה היה פשוט יחסית. מאז השיבה מגלות בבל, בשל נישואי תערובת ואי הקפדה על דיני הכהונה בגולה, הקפיד נחמיה בן חכליה לבדוק מחדש את ייחוס הכהנים העולים מבבל. מרביתם נמצאו כשרים וראויים להקריב קרבנות ולאכול קדשים אך התעורר ספק לגבי ייחוסם של "בני הכהנים: בני חביה, בני הקוץ, בני ברזילי". מהות הספק לא מבוארת בכתובים ונחלקו לגביה פרשנים ופוסקים.
עזרא הסופר ונחמיה ביקשו מהם את "כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים" ואלה לא נמצאו ועל כן "נגאלו מן הכהונה":
מהות "כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים"
עניין כְתָבָם הַמִּתְיַחְשִׂים המוזכר בספר עזרא, נזכר גם בפירוש רש"י לחומש, אודות בני דור המדבר שהוצרכו להביאו כדי להתייחס על שבטי אבותם. עם זאת, מבנה הכתב, ומה הוא אמור להכיל, לוקה בערפל ולא נתפרש על ידי חז"ל. זאת בניגוד לכתבים ושטרות הנפוצים בדברי חז"ל (כדוגמה כתובה, גט כריתות, שטרי קניין, שטר שחרור לעבד ודומיהן).
"כתב המתיחש" לא היה בשימוש מרובה אצל הכהנים, ושימש רק לבירור הייחוס, במקום שהתעורר ערעור וסיבה לפסול את כשרות הכהנים. במקרים רגילים הסתפקו בחזקת הכהנים שהוחזקו ככשרים, שעל פי התורה ניתן לסמוך על חזקות אלו לכל התורה כולה ואפילו לדיני ארבע מיתות בית דין. או לחלופין - בעדות שני עדים כשרים שהוא ומשפחתו בחזקת כהנים, ועל סמכות בדיקת העדים בבית דין מעלים אותו כהן לקודש להקריב על גבי המזבח.
האבן עזרא (על הפסוק בספר עזרא) מפרש שאין כוונת "כתב המתיחש" לשלשלת שמות עד אהרן הכהן, אלא כתב ייחוס המברר ייחוס עד בית אב ידוע של הכהנים. גם ניתן לשלול הרעיון ש"כתב הייחס" מכיל רק שמות האבות בלבד כי זו לא יספיק לעדות נאמנה לאכילת קודש - כי ייתכן שאחד מהאמהות לא היו כשרות להינשא לאחד מאבותיו כהנים. לפי דעת בעל ה"עבודה תמה" ניתנה האפשרות לכל כהן המתייחס או להביא כתב, או שיעידו עליו עדים - ובלעדי התייחסות באחד משתי אפשרות הללו לא היו רשאים לכהן. המלבי"ם מפרש כי נהוג היה שלכל משפחה היה ספר יחוס כולל לכל המשפחה, וכן היה לכל איש כתב ייחוס פרטי.
כוח החזקה מול הערעור
מהמובא מספר עזרא נראה לכאורה כדבר שלילי על נאמנות ייחוסי הכהנים, הסבירו התנא רבי יוסי לדבר חיובי בתורת כחה של חזקה.
בקשר לפרשנות זו, קיימות שתי פרשנויות בתלמוד: לפי אחת מהן, רבי יוסי הוכיח מזאת שלא רק הותרו בני חביה הכהנים להמשיך לאכול בתרומת חוץ לארץ שהיא תרומה דרבנן, אלא עוד עלו לאכול בתרומת ארץ ישראל, אף על פי שהיא מהתורה. לפי פרשנות שנייה, גדלותה של החזקה היא בכך שהם המשיכו לאכול בתרומה דרבנן של ארץ ישראל, ולא גזרו החכמים פן ייווצר מכשול שהכהנים אכלו גם מתרומה דאורייתא שגם היא מצויה בארץ ישראל. ההלכה נפסקה ברמב"ם לפי הדעה השנייה, שניתן להעלות כהן מוחזק רק לאכול תרומה דרבנן, אבל לא תרומה דאורייתא ולאכילת חלה.
במשנה
לפי המשנה, איש אחד מישראל נאמן להעיד על כהן שהוא כהן אמיתי ומבורר. לפי המובא בתלמוד בבלי, כהן שהעיד עליו רק איש אחד - מוגבל לאכילת תרומה דרבנן בלבד.
לעניין דינים הקשורים לאכילת תרומה מהתורה פוסק הרמב"ם שדווקא שני עדים נאמנים. הגישה הפשטנית אומרת כי כהן מוחזק נאמן רק לעניין דינים דרבנן, אך ה"שדי חמד" מקשה על כך מנשיאת כפיים, שבהם וודאי הנושא את כפיו ואינו כהן עובר על איסור ברכה לבטלה שהוא איסור מהתורה "לא תשא", ומתרץ בשם כמה מהאחרונים שהחומרא שכהן אינו נאמן לאכול תרומה מהתורה הוא מדין מעלה עשו ביוחסין, ובשאר הדברים וודאי הם נחשבים לכהנים גמורים, שהרי "סוקלין על החזקות".
תהליך בדיקת ייחוסי הכהנים
בתלמוד נידונו כללי חזקת הכהונה, וחכמי התנאים והאמוראים דנו אודות פרטים שונים האם דיים כדי להחזיק כהן ככהן מוחזק:
ביצוע הבירור
אולם ממשמעות המשנה במסכת מידות נראה שבית דין הגדול שבירושלים, היו אחראיים על תהליך בדיקות הייחוס:.
יש שמסבירים כי לא קיימת כל סתירה בין שני המקורות; ואמנם לעת כניסת הכהן לשרת בפעם ראשונה היה נבדק על ידי הסנהדרין - שקבעה את יחוסו, אך אחרי שנכנס הוא היה נתון לסמכות בית הדין של כהנים, שהיה עוקב אחרי פעולות הכהנים במקדש ומעשיהם מחוץ למקדש.
דעת האחרונים אודות כהן מוחזק
בשותי"ם יש שהקלו על הכהנים שבימינו שהם "כהן מוחזק", בדיני נישואים של איסורי כהונה, אך רוב הפוסקים הכריעו שהכהנים בימינו הם כהנים אמיתיים ומבוררים ואין להקל עליהם כלל.
תשובת הרב יצחק בן ששת
המקור לפקפוק בנאמנות ייחוס הכהנים בימינו, הוא בתשובת הריב"ש בה הוא דן בנושא הטלת קנס מוגדל של תשלומי בושת עבור כהן שנתבייש בפומבי על ידי ישראל, והוא קובע שהדבר תלוי בהנהגתו של הכוהן כראוי: "אף על פי שבשאר העם קיימא לן 'ביישו בדברים פטור' - במבייש הכהן בדברים, ראוי לגעור בו ברבים ולהכריחו לבקש ממנו מחילה - ולרצותו עד שימחול לו,. . ראוי לגעור בנזיפה במחרפו ובמגדפו - כל שהכהן מתנהג בקדושתו של אהרן".
הריב"ש מסיק להלכה במקרה הנידון, שמכיוון שלא מדובר במקרה שנתבייש כהן תלמיד חכם - אלא עם הארץ שאינו מתנהג ככהן שתפקידו להיות בקי בתורה ומצוות, אין לו דמי בושת מוגדלים, גם במקום שנהגו לתת תשלומי בושת מוגדלים לכהן. הוא כותב: . הוא מביא שתי ראיות לדבריו:
א. מסופר, כי אמרו לפני רבי פרידא, שבא האמורא רבי עזרא (הכהן), שיחוסו כפול ומכופל: מלבד היותו נכדו של רבי אבטולס, הוא דור עשירי לרבי אלעזר בן עזריה, שהיה דור עשירי לעזרא הסופר. נענה רבי פרידא בתרעומת: למה הינכם מאריכים כל כך? הן אם הוא תלמיד חכם מיוחס, והן אם הוא תלמיד חכם לא מיוחס, חשוב הוא אצלי, ואם מיחס הוא ואינו בן תורה - תאכלהו אש! נענו השומעים ואמרו: בן תורה הוא, וגם מכאן חשיבותו.
ב: על שמעיה ואבטליון מסופר, כי קללו כהן גדול מבני חשמונאי שלא התנהג כראוי (הוא אמר להם בלשון ביזיון "יבואו בני עמים לשלום", כשבכך הוא מרמז על ייחוסם - גרים) והם קללו אותו באומרם: "יבואו בני עמים לשלום - שנוהגים בדרכו של אהרון, ואל תבוא בן אהרון לשלום, שאין הוא נוהג בדרכו של אהרון"
בשולי התשובה, הוא מוסיף וקובע שאפילו אם היה לכהן "עם הארץ" כתב ייחוס, גם אז היה פוסק כך. ושם הוא כותב את המילים שעוררו את הסערה - "כל שכן בכהנים שבדורנו שאין להם כתב היחס".
פרשנויות בדברי הריב"ש
במשך הזמן היו רבנים שהשתמשו בדברי ריב"ש אלו בכמה שותי"ם בדורות אחריו כסניף להתיר שבויה לכוהן, ומסיקים מדבריו של הריב"ש שהכהנים המוחזקים נחשבים כ"ספק כהנים", שעליהם לא חלה גזירת חז"ל שאסרו שבויה לכהן, אף על פי שבוודאי חלים עליהם כל דיני התורה מדין ספק דאורייתא לחומרא
לעומת זאת, ציטטו כמה מהאחרונים תשובה אחרת של הריב"ש, שבו החמיר על כהן לחלוטין:, ומכאן הם מוכיחים שדעתו של הריב"ש מעולם לא היה להקל בנאמנות חזקתן של הכהנים, וכך למשל כותב המהרי"ט: "אנשי לצון יפיחו קריה, המעמיקים מה' להסתיר עצה ולמען חלל קדושתו של אהרן, תנואות ימצאו נהפכו כקשת רמיה' בשקריהם ובפחזותם ערב אל לבם, לקרב את המרוחקים מגאלי הכהונה באגרוף רשע,.. אותם זחוחי לב התוקעים עצמם בדבר הלכה, וינאמו נאום שהכהנים שבזמננו אין להם חזקה, והביאו ממה שכתב הריב"ש ז"ל סימן צ"ד וחלילה לרב ז"ל שבא להפקיע חזקת כהונתם ..דהא ..כהנים שנוהגים מנהג כהונה.. מחזקינן להו..בכהנים.. מה שכתב הריב"ש..לא נפקא ליה מיניה אלא לגבי אחרים כגון שזילזלו בו שעל זה הייתה השאלה שם ..אבל לעצמו אין כאן ספק.. מאחר שהוא החזיק עצמו בכהן נאמן אדם על עצמו יותר ממאה עדים.. הריב"ש..עצמו בסי' שמ"ח..כופין אותו". בסוף תשובתו זו המהרי"ט מחרים בנידוי את המקילים בחזקת הכהונה). ראיה זו, מדבריו של הריב"ש בתשובה השנייה, הובאה גם על ידי פוסקים נוספים.
כך גם כותב בעל הכנסת יחזקאל:
גם בעל החוות יאיר פוסק ידוע, מכריע כדיעה זו: "אין להכניס לגדר ספק ספיקא דכהנים בזמן הזה..המה ספק ואם כן הוא ספק ספיקא..דהכהנים המה ספק כהנים כמ"ש בתשו'.. הרשד"ם ..כבר דחה הרב ר"י לבית לוי בשו"ת כלל ה' סי' ל"ג בשתי ידיו עסקנות בדין ההוא, - והדין עמו, שכהנים הואיל והמה מחזיקין את עצמן לכהנים שוויה אנפשיה חתיכה דאיסורא... והקפוהו בראיות ברורות, המעיין יראה שדבריו כנים..לפ"ד הרשד"ם בזה"ז כל שבויה יהי' מותר לכהן דספק פן זינתה.. פן הוא אינו כהן.. ובאמת אנן אסרינן שבויה אכהן ולא (?) עליו אדם מעולם ואין נודד כנף או לפצות פה ע"ז ומפורש כתב הרב המגיד אם נטמא כהן מלקין. ע"כ כיוון שקרא ראשון בבית הכנסת והחזיק נפשו לכהן דינו ככהן..דהא שוויי' לנפשי' חתיכא דאיסורא..אינו נכנס בגדר הספיקות" וכן כתב בספר - ישועות יעקב.
יש שהגינו על הרשד"ם ופִּסְקוֹ, והסבירו שהקל באיסור נישואין דרבנן - ולעולם לא היה מיקל לכהן לקחת אשה שאסורה עליו מדין תורה, וגם מציינים שהרשד"ם בעצמו החזיק באמינות חזקת הכהונה בתשובה אחרת לאסור אשה לבעלה כהן רק מסיבת "ריח הגט".
דעתו של המהרש"ל
גם דעתו של הרב שלמה לוריא אודות נאמנות חזקת הכהונה היא שלכוהן מוחזק אין דין וודאי, אך הוא לא מבטלה כליל. מצד אחד מסתמך המהרש"ל על חזקת הכהונה להעביר מטלטלין וגם קרקע של חרם אל כהן מוחזק בחוצה לארץ וגם ממליץ לתת את הזרוע, לחיים וקיבה אל כהן בזמן הזה. אולם, מצד שני מעורר שאלה על עצם הייחוס של הכהנים וכך כתב בפירושו לתלמוד:
המעשה עם אליהו הנביא
ככל הנראה, אותו מעשה עם אליהו הנביא שעליו כיוון המהרש"ל מופיע בכתב יד פארמה של ספר חסידים. הסיפור מתחיל אודות רוצח שחי בימי רב האי גאון ורב אביתר כהן צדק. הרוצח ביקש דרך לשוב מחטאו וציוו שני הרבנים להכותו - ולסוף נתבשר שתשובתו התקבלה. מן הסיפור משמע שהרוצח נהפך לתלמיד של רב האי, ובהמשך הסיפור שאל את רב האי על סיבת צחקו בעת סיבובו את הר הזיתים עם מאות כהנים, ענהו הרב כי אליהו - שסיבב איתו - גילה לו שבכל הכהנים הסובבים שמתנהגים בגאווה - אין בהם כהן אמיתי זולת כהן אחד.
התנגדות על דברי המהרש"ל
פירושו זו של המהרש"ל שהטיל רוח של ספק על עצם ייחוסן של הכהנים לא התקבל אצל כמה פוסקים. יש שקראוהו "טעם חלש בעלמא", ויש שנתן לטענות אלו סמכות רק בחוצה לארץ, ויש שנתן סמכות לשיטתו רק אצל הכהנים ה'אשכנזיים שעברו עליהם רוב גזירות - מה שלא היה אצל הכהנים ה'ספרדים שהם מיוחסים בוודאי. בעל החתם סופר התנגד לדעתו של המהרש"ל שנתבלבלו ייחוס הכהונה.
דעתו של היעב"ץ
לגבי מצוות פדיון בכורי ישראל מאת הכהנים, כתב הרב יעקב עמדן שאין חזקת הכהונה בימינו תקיפה שכהנים יחזיקו את כסף הפדיון. אלא הוא המליץ לכהן לפדות הבכור בתנאי "על מנת להחזיר" - כלומר, להחזיר את חמשת שקלי הכסף אל אבי הבן. וכל זאת, כדי למנוע הכהן מחשש עבירת גזל.
רוב הפוסקים לא הסכימו לדעתו של היעב"ץ. וכדוגמה לכך כתב החתם סופר שלא נראה לו עסק של פדייה "על מנת להחזיר" כקיום מצוות הפדייה - ואין הבן נחשב כפדוי כל עוד שמטילים לחץ כלשהו על הכהן להחזיר את הכסף. ובהתקפה חריפה יחסית טען בעל ה"שדי חמד" על שיטתו כמטיל ספק בכשרות הכהן ואין להחשיב את דבריו בזה העניין להלכה.
בכל אופן, לגבי עצם עניין הכהונה כתב היעב"ץ שבימיו ייתכן למצוא כהן עם כתב ייחוסו בידו - וזאת אף על פי שבדרך כלל נגנז ספר ייחוסם של כלל ישראל.
דעת המגן אברהם
הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר בספרו מגן אברהם כתב על אי-זהירות המצווה בפועל (באזור כהונתו כרב),ותמה; "צריך עיון למה אין נזהרין עכשיו להקדים הכהן לכל - ויש ליזהר בזה מאחר שמדאורייתא הם. ואפשר דאין אנו בקיאין ביחוסי הכהונה". יש שהבינו את דבריו רק כמבאר מצב ימיו של דיעבד - ואילו לכתחילה יש לקיים המצווה על סמך כלל ההלכתי ספק דאורייתא לחומרא. ויש טוענים בדעתו כי להלכה לא סבר שמותר להקל במצווה ומבחינות הלכתי אין להטיל ספקות בכהני זמנינו כי יש לסמוך על תורת חזקה וכן הכלל ההלכתי "כל המשפחות בחזקת כשרות".
חזרת הכהונה לוודאות מוחלטת בימי מלך המשיח
הרמב"ם כותב שבימי המלך המשיח יתקיים דיון מעולה על בירור כל כהן כדי להעלותו כעובד על גבי המזבח, וזאת בהתאם לשיטת הרמב"ם שלא ייתכן עבודת הכהנים בשלימותם עד ביאת המלך המשיח בן דוד;.
אולם, לפי ספר עזרא וספר נחמיה משמע שתהליך אישור הכהנים לעבודה יקויים על ידי הכהן גדול והאורים ותומים:.