cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שירלי פינטו
פעילות ציבורית
משנת 2015 פועלת פינטו להידוק הקשר בין ישראל למדינות העולם, למען שיפור הנראות של אנשים חירשים וכבדי שמיעה ולקידום מעמדה של ישראל בתחום. בנובמבר 2017 נבחרה לייצג את ישראל בוועידה של בבודפשט בהונגריה. בנאומה בפדרציה, דיברה פינטו על חשיבות השילוב בין כל האנשים החירשים וכבדי השמיעה, בין שהם דוברי שפת סימנים ובין שאינם, כאחד.
בתחילת אוקטובר 2017 פנתה פינטו אל שר הרווחה חיים כץ וביקשה ממנו כי גם בימי חול המועד יופעל שירות הממסר הטלפוני על ידי המכון לקידום החירש. בתחילת דצמבר 2017 השיב כץ שבקשתה התקבלה, והשירות יופעל בימי חול המועד במתכונת של יום עבודה מקוצר.
בפוליטיקה
בנאום בחירות לכנסת העשרים ושתיים תיארה פינטו את תפיסת הימין החברתי שלה. היא פרסמה את עמדותיה, הכוללות השגחה על פעוטונים, אכיפת חקיקה, נגישות לאנשים עם מוגבלות, קידום הנוער בפריפריה, חיזוק מעמד העצמאיים בישראל ודאגה לגיל הזהב. היא שובצה במקום ה-15 ברשימת ימינה ולא נבחרה לכנסת.
ב-3 בדצמבר 2019 ביום הבינלאומי לזכויות אנשים עם מוגבלות, נאם חבר הכנסת מתן כהנא בשם פינטו שהתארחה במליאה, וסיים במשפט בשפת הסימנים הישראלית: "אני מאמינה בכם".
לקראת הבחירות לכנסת ה-23, שובצה במקום התשיעי ברשימת "ימינה" אך לא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 שובצה במקום התשיעי ברשימת "ימינה". אחרי התפטרותו מהרשימה של ראש עיריית שדרות אלון דוידי, עלתה למקום השמיני. עם "ימינה" כללה פינטו בקווי היסוד של הממשלה ה-36, כי הממשלה תפעל להעלאת המודעות בקרב האוכלוסייה הכללית לאנשים עם מוגבלות, ותעודד את השימוש בשפת הסימנים. בעקבות התפטרותו מהכנסת של השר לענייני דת מתן כהנא, הושבעה פינטו ב-16 ביוני 2021 כחברת כנסת. ד"ר גרגיי טאפולצאי, חבר האספה הלאומית של הונגריה וחבר האיחוד האירופי של החירשים , בירך את פינטו בשם האספה בשפת הסימנים הבינלאומית ובשפת הסימנים ההונגרית.
ב-3 באוגוסט 2022 הודיעה על פרישתה ממפלגת הימין החדש בראשות איילת שקד ושלא תתמודד ברשימת המפלגה המאוחדת "הרוח הציונית" בחירות לכנסת ה-25. שלושה שבועות לאחר מכן הודיעה על הצטרפותה לרשימת המחנה הממלכתי ושילובה ברשימת המפלגה לכנסת במקומות המיועדים למפלגת תקווה חדשה. פינטו הוצבה במקום ה-23 ברשימה, והרשימה קיבלה 12 מנדטים לכנסת, על כן לא נבחרה לכנסת העשרים וחמש.
פינטו היתה חברת הכנסת החירשת הראשונה. עקב חירשותה, אושר לה תקן נוסף (מעבר לשלושת העוזרים המגיעים לכל חבר כנסת) של מתורגמנית לשפת הסימנים, אשר נמצאה עימה במליאה, תרגמה עבורה את הדוברים, ותרגמה את דבריה של פינטו לכלל הנוכחים. בנוסף לכך, פינטו היתה חברת הכנסת הצעירה ביותר בכנסת ה-24.
חיים אישיים
פינטו נשואה למייקל קדוש, חירש שעלה לישראל מארצות הברית, שחקן ארגון הספורט של החרשים בישראל בנבחרת ישראל בקטרגל. אם לבן ולבת ומתגוררת ברמת גן.
מישל לגראן
מישל לגראן (בצרפתית: Michel Legrand; 24 בפברואר 1932 – 26 בינואר 2019) היה מלחין, מעבד, מנצח ופסנתרן צרפתי. כתב את המוזיקה לסרטים "העלמות מרושפור", "מטריות שרבורג", "מעבר לחצות", ולסדרות מזיכיון "היה היה": "החלל", "החיים", "ממציאים" ו"מגלי ארצות". חיבר יותר מ-200 פרטיטורות לסרטי קולנוע וטלוויזיה וכמה מחזות זמר.
זכה בשלושה פרסי אוסקר (מתוך 13 מועמדויות) וחמישה פרסי גראמי והיה מועמד לפרס אמי.
ביוגרפיה
לגראן, נולד בפריז, צרפת. היה בן 22 כשאלבומו הראשון, I Love Paris, היה לאחד האלבומים האינסטרומנטליים הנמכרים ביותר שיצאו בזמן מן הזמנים. היה פסנתרן וירטואוז, ג'אז וקלאסי, מעבד מוכשר ומנצח מצליח, שהופיע עם תזמורות בכל העולם.
בראשית שנות ה-50 היה אחד האירופאים הראשונים שעבדו עם נגני הג'אז החדשניים דיזי גילספי, מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין, סטן גץ וביל אוונס.
במהלך תקופות שונות של עבודה יוצרת, ניצח על תזמורות בסנקט פטרבורג, ונקובר, מונטריאול, אטלנטה ודנוור. הוא הקליט יותר מ-100 אלבומים עם כוכבי מוזיקה בינלאומיים בסוגות שונות, מן הג'אז ועד המוזיקה הקלאסית. בין השאר עבד עם הזמרים פרנק סינטרה, שרה ווהן, ג'ק ג'ונס, רג'ינה ולאסקז, אלה פיצג'רלד, פרי קומו, קירי טה קאנאווה, ג'וני מאתיס וברברה סטרייסנד.
אחותו, כריסטיאן לגראן, הייתה חברה בסווינגל סינגרס.
בשנת 2014 ביקר בישראל וערך קונצרט בהיכל התרבות.
נפטר בפריז ב-26 בינואר 2019.
מוזיקה לסרטים
הוליווד לא איחרה לגלות עניין בלגראן בעקבות "מטריות שרבורג" והמטירה עליו הזמנות לחבר מוזיקה לסרטים. הוא החל לעבוד עם הוליווד והמשיך בכך שנים רבות. חילק את זמנו בין ארצות הברית לצרפת.
פרסים
לגראן זכה בשלושה פרסי אוסקר (מתוך 13 מועמדויות) ובחמישה פרסי גראמי, והיה מועמד לפרס אמי. להלן חלק מן הפרסים והמועמדויות שהוענקו ליצירותיו של לגראן:
שפות סלאביות מערביות
השפות הסלאביות המערביות היא קבוצה של שפות סלאביות המדוברות במרכז אירופה.
ניתן לחלק את קבוצת השפות הסלאביות המערביות לשלוש קבוצות של שפות קרובות:
יחמור פרסי
יחמור פרסי (שם מדעי: Dama mesopotamica) הוא מין בסוג יחמור. היחמור חי בעבר בארץ ישראל, נכחד ממנה אך הושב לטבע בכמה אזורים וכן בשמורת החי בר.
היחמור הוא סמלו של פיקוד הצפון של צה"ל.
תיאור
אורך גופו של היחמור הפרסי מגיע לשני מטרים, וזנבו מגיע לאורך של 20 סנטימטרים. משקלם הממוצע של הזכרים הוא 100 קילוגרמים, ושל הנקבות נמוך באופן משמעותי - רק כ-60 קילוגרמים. הזכר גדול מן הנקבה, וצווארו עבה במיוחד. בכל המלטה ממליטה הנקבה ולד אחד או שניים. תוחלת החיים של היחמור הפרסי היא כ-16 שנים. מבין שני הזוויגים, רק לזכר יש קרניים (דו-צורתיות זוויגית).
פרוותו של היחמור סמיכה, וצבעה בחורף חום-אפור. בקיץ הפרווה חומה-כתומה עם נקודות לבנות על הגב, ופס לבן בצד הגוף. גחונו של היחמור לבן. קרני היחמור הפרסי משוטחות ומסועפות אצל הבוגרים. אצל הצעירים הקרניים אינן מסועפות, ובכל שנה נוסף לקרניהם סעיף חדש. בכל שנה בחודש פברואר נושרות הקרניים, וקרניים חדשות מתחילות לצמוח. אלו מפסיקות לצמוח בחודש יולי. הקרניים בתחילה מכוסות בשכבה עורית, אך זו נושרת והקרניים נותרות חשופות. היחמור הוא חיית יער וקרניים ארוכות כשלו מפריעות לו בסבך הצמחייה. קרניו נועדו רק לטקסי ראווה בעונת הרבייה, וכשזו מסתיימת, אין לו צורך בהן והן נושרות.
היחמור חי בעדרים קטנים. ההזדווגות חלה בסתיו. הזכרים משמיעים בעונת הרבייה קול עמוק, המשמש כנראה איום לזכרים מתחרים, ומושך את תשומת לבן של הנקבות. הם עורכים ביניהם טקסי ראווה ונאבקים זה בזה בקרניהם, כאשר הנקבות מתקבצות יחדיו סביבם. המאבק רב העוצמה, שהוא מן הפראיים בטבע, יכול להימשך אף מחצית השעה. לעיתים, אם הזכרים שווי כוחות, מתים שניהם משטפי דם כעבור ימים אחדים, וזכר צעיר יותר תופס את מקומם. הזכר השליט אוסף אליו את הנקבות ומונע מזכרים אחרים להתקרב אליהן.
העופרים הנולדים בתחילת הקיץ כהים מן הבוגרים. על פרוותם כתמים בהירים רבים, בדומה לפרוות הקיץ של הבוגרים. כאשר העופרים רעבים הם הולכים לאחת מהנקבות המניקות ואוכלים אצלה.
מקום חיוּת אופייני
יער וחורש צפוף, חורש פתוח ובגדות נהרות. נראה שהיחמור מעדיף אזורים שאינם מצוקיים.
תפוצה בעבר
בשר יחמור עלה על שולחנו של שלמה המלך והוא מוזכר כאחת החיות הטהורות. הנרי בייקר טריסטראם (1888) כתב שהיחמור נדיר בצפון ארץ ישראל ושפרטים מעטים חיים בחורשים מצפון-מערב להר תבור ובגליל התחתון. נראה שהפרט האחרון באזורנו ניצוד בשנת 1922 בעבר הירדן. בשנת 1925 עדיין נמכרו בשוקי ירושלים קרני יחמורים, שהובאו כנראה מירדן. היחמור נכחד מארץ ישראל בסוף המאה ה-19 או בתחילת המאה ה-20.
השבה לטבע
בתחילה חי היחמור, כפי הנראה, רק בקדמת אסיה ובבלקן, וכן באזורים נוספים באירופה, ומאוחר יותר הופץ כחיית ציד לרוב חלקי אירופה, וכן לאמריקה, ואף לניו זילנד.
בשנת 1956 נתגלה בדרום מערב איראן עדר יחמורים פרסיים, כ-25 במספר, סמוך לנהרות דז וקרחה, וזאת לאחר כמה עשורים שסברו כי נכחד מן העולם. מן העדר הזה נתפסו ונלקחו מספר פרטים לשם הקמת גרעין רבייה בגן החיות אופל שבקרונברג  שבגרמניה. עדר נוסף היה קיים בגן החיות הפרטי של השאח הפרסי ואנשי רשות שמורות הטבע ניהלו מ-1975 משא ומתן עם אחיו של השאח במטרה לקבל שני זוגות. הזדמנות נפלה בחלקם כשהנסיך הגיע למסע ציד בארץ על מנת לצוד יעל עם קרניים גדולות בשביל האוסף הגדול של השאח. הנסיך והצייד שהתלווה אליו, סרקו את הארץ ולא מצאו את סיפוקם, עד שגילו, בחי בר יטבתה יעל זקן עם קרניים גדולות. הנסיך החל מיד במשא ומתן עם אברהם יפה, מנהל רשות שמורות הטבע והגנים, והציע לו שתי מכוניות מרצדס. יפה ביקש בתמורה שני יחמורים מהעדר של השאח, והנסיך הסכים, קיבל את היעל, אבל התעכב מלמסור את היחמורים. בשנת 1976 הובאו לארץ שני זוגות מגן החיות הגרמני ושוכנו בגן החיות של תל אביב. שנתיים אחרי כן, בדצמבר 1978, בעיצומה של המהפכה האיראנית, הנסיך, שעמד לברוח, הודיע ליפה לשלוח נציג בהקדם לקבל את היחמורים. יפה שלח את מייק ון חרבנברוק, עובד הולנדי בחי-בר. כשהוא הגיע לטהראן, הוא מצא אותה ריקה מהשאח, אחיו, ומכל אנשיו שכבר ברחו. הוא התבקש לעזוב את איראן מיד. ון חרבנברוק יצא מהמלון לכיוון שדה התעופה, אך בדרך, שעברה בשמורה של השאח, הוא הבחין בארבע נקבות מעדר השאח והחליט לצוד אותן במהירות ולהמשיך לשדה התעופה עם השלל. ב-8 בדצמבר הגיעו הנקבות בטיסה האחרונה של אל-על מטהראן וצורפו אליהן בישראל שני הזכרים שהגיעו שנתיים לפני כן.
מבצע להצלתו והשבתו לטבע החל עם הקמת גרעין רבייה בחי-בר כרמל. בשנת 1995 היו בו כבר יותר מ-150 פרטים והוחלט כי הגיעה העת להשיב את יחמורים לנופי חיותו הקדומים. שחרור היחמורים לטבע החל משנת 1996 בנחל כזיב בגליל העליון. מדי כחצי שנה מועברת לשחרור בטבע קבוצה בת 10–15 יחמורים מחי-בר כרמל ומגני חיות בארץ. בטבע חיים יותר מ-100 פרטים. היחמורים נפוצים עתה בגליל המערבי, בנחל כזיב ובפארק גורן, בין מושב עבדון במערב למצפה אבירים ומעלות במזרח. זהו העדר הגדול ביותר של יחמור פרסי החי בטבע.
בשנת 2005 הוחל בשחרור יחמורים לטבע בשמורת נחל שורק שבהרי יהודה. היחמורים הובאו מגרעין רבייה שהוקם בגן החיות התנ"כי שבירושלים. השבה זו צלחה פחות מההשבה הצפונית, חלקית בשל כך שהיחמורים שהובאו מגן החיות התנ"כי הורגלו בבני אדם וקולות רכבת וחלק נכבד מהם נדרסו כשליחכו עשב על גבי המסילה. אויביו של היחמור באזור זה הם להקות של כלבי בר שטרפו מספר יחמורים. בשנת 2010 הוחלט להקפיא את הפרויקט. בשנת 2013 שוב הושבו שש נקבות צעירות מגן החיות התנ"כי לטבע באזור הרי יהודה. מעקב אחרי עדר היחמורים ב-2017 גילה שאוכלוסייתו מתייצבת ומסתגלת לחיי הבר, ונצפו מספר פרטים שהומלטו בטבע. מספר היחמורים בשמורה הוערך ב-60 לפחות.
שיעור אוכלוסיית היחמור הפרסי בישראל הוא כ-340 פריטים נכון לשנת 2022; כ-300 פרטים חיים בצפון הארץ וכ-40 חיים אזור נחל שורק.
בעקבות ההשבה לטבע חיים יחמורים באזור נחל כזיב בגליל המערבי, בגליל העליון ליד סאסא, בכרמל ובאזור של נחל שורק בהרי יהודה.
ריק לוין
ריק לוין (באנגלית: Rick (Richard Charles) Levin; נולד ב-7 באפריל 1947) הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, שכיהן בתפקיד נשיא אוניברסיטת ייל בשנים 1993-2013. בעת כהונתו היה לנשיא שהחזיק במשרתו למשך הזמן הארוך ביותר מקרב נשיאי אוניברסיטאות ליגת הקיסוס. שימש מנכ"ל קורסרה (Coursera), אתר לשירותי למידה מתוקשבת, ממרץ 2014 ועד שנת 2017.
לוין נולד למשפחה יהודית בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ארצות הברית. ב-1974 השלים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת ייל, ומ-1979 משמש פרופסור מן המניין לכלכלה באוניברסיטת ייל. ב-1993 מונה לנשיא אוניברסיטת ייל, והחליף את הווארד למר. בתקופתו של לוין, הרחיבה האוניברסיטה את פעילותה האקדמאית לרחבי העולם. לוין כתב ופרסם שני ספרים על העבודה באוניברסיטה במהלך כהונתו, "The Work of the University" (2003) ו-"The Worth of the University" (2013).
ללוין ולאשתו ג'יין, גם היא פרופסורית באוניברסיטת ייל, נולדו ארבעה ילדים. בנו ג'ונתן לוין הוא כלכלן זוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק.
1958 בגרמניה
1958 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 87 שנות לאום.
קתדרלת שארטר
קתדרלת שָארְטְר, או בשמה המלא קתדרלת נוטרדאם ("גברתנו") דה שארטר (בצרפתית: Cathédrale Notre-Dame de Chartres), היא קתדרלה קתולית בשארטר שבצרפת, כ-80 ק"מ דרומית-מערבית לפריז. לפי ארגון אונסק"ו, שהגדיר את אותה בתור אתר מורשת עולמית, הקתדרלה היא "יצירת מופת" ו"נקודת שיא של האדריכלות הגותית הצרפתית". היא מציגה את מיטב האמנות והפיסול הגותיים. הקתדרלה, ששרדה אסונות, שרפות ומלחמות לאורך ההיסטוריה, היא מושב הדיוקסיה של שארטר, ומהווה אתר עלייה לרגל לצליינים רבים.
היסטוריה
בעיר שארטר הייתה קתדרלה כבר מהמאה ה-5 לספירה, ובה התפתח פולחן המדונה. במאה ה-11 שיפץ את המבנה הבישוף פולברט, בסגנון רומנסקי. בניית המבנה החדש על היסודות הרומנסקיים החלה ב-1145, עם החזית שנבנתה מחדש בסגנון גותי מוקדם. שרפה שפרצה ב-1194 כילתה את רוב הקתדרלה וחלק ניכר מהעיר. שאר הקתדרלה נבנתה בין 1194 ל-1220 בסגנון גותי בשל (High Gothic). משך הבנייה היה קצר יחסית לקתדרלות אחרות מימי הביניים, שבנייתן נמשכה לעיתים מאות בשנים.
לפי האגדה, מאז 876 שמורה בקתדרלה טוניקה שנאמר עליה שהייתה שייכת למרים, אם ישו. שריד קודש זה, הנקרא Sancta Camisia ("הכתונת הקדושה"), ניתן כביכול לקתדרלה בידי קארל הגדול (שרלמאן) שקיבל אותה כמתנה בזמן מסע לירושלים. למעשה, שריד זה היה מתנה משארל הקירח, ונטען שהאריג בא מסוריה ונארג במאה ה-1 לספירה. במשך מאות שנים הייתה שארטר אתר צליינות חשוב, וגם היום באים מאמינים מרחבי העולם לכבד את השריד הקדוש.
הקתדרלה הייתה בעיקרה כנסייה לצליינות במאה ה-12. בירידים שנערכו סביב הקתדרלה בימי החג למריה הקדושה ביקרו צליינים רבים, שבאו לראות את הכותונת הקדושה. ארבעה ירידים שנתיים גדולים נערכו בימי החגים הקשורים לציוני דרך בחייה של מרים - ההיטהרות, הבשורה על לידת ישו, העלייה לגן עדן והולדת ישו. האטרקציה העיקרית בירידים אלה, שהתקיימו בסמוך לכנסייה, הייתה הכתונת הקדושה, וחיי העיירה וכלכלתה נסמכו עליהם.
בימי הביניים תפקדה הקתדרלה גם כבית ספר קתדרלי חשוב. במאה ה-11 נשלטה מערכת החינוך בידי הכמורה בקתדרלות כמו זו שבשארטר, והקתדרלה עצמה סימלה את בית הספר. לבתי ספר קתדרליים רבים היו התמחויות, ובית הספר הקתדרלי בשארטר נודע בתחום לימודי הלוגיקה. הלוגיקה החדשה שנלמדה בשארטר נחשבה למתקדמת ביותר, אף יותר מזו של פריז. עם בוגרי החינוך בשארטר נמנה ג'ון מסולסברי, פילוסוף וסופר אנגלי, שלמד שם לימודים קלאסיים.
בית הספר הקתדרלי תחת פיקוחו והנהגתו של הבישוף ז'ופרואה דה לב (Geoffroy de Lèves) זכה לפריחה חסרת תקדים והגיע לשיאו, וכלל פילוסופים ותאולוגים בעלי שם כמו תיירי משארטר, ברנאר, גילברט, גיום מקונשה ורישאר לבק. האסכולה האפלטונית של שארטר היוותה גורם חשוב בקידום ההשקפות האסתטיות של ברנאר מקלרבו והולדת האדריכלות והאמנות הגותית. ז'פרואה היה חבר טוב של סוגריוס מסן דני, ברנאר מקלרבו ואנרי הארכיבישוף של סנס ואימץ בעקבותיהם את התפישות האסתטיות והאדריכליות של ברנאר מקלרבו. הבזיליקה שרדה שרפה שהכחידה את מרבית העיירה ב-1134, אך חזיתה נהרסה. ז'פרואה, שנכח בחנוכת בזיליקת סן-דני הושפע מחזית הכנסייה ולכן החליט לבנות מחדש את החזית המערבית של שארטר בסגנון גותי. תחת פיקוחו נבנתה החזית בסגנון גותי מוקדם, כאשר בולטים בה שלישיית חלונות ויטראז', חלון רוזטה (שנוסף מאוחר יותר), שלושה שערי כניסה עטורי פיסול גותי חדשני לתקופתו ושני מגדלים עטורי צריחים. החזית של ז'פרואה נחשבת עד היום ליצירת מופת גותית.
למרות זאת, אסון נוסף הכה: בלילה שבין 10 ביוני ל-11 ביוני 1194 פגע ברק במבנה והצית שרפה שהרסה את מרביתו, אך החזית המערבית והקריפטה שרדו. המאמינים נתקפו ייאוש כאשר הייתה סברה שהשריד הקדוש, ה-Sancta Camisia, נשרף גם הוא. אבל שלושה ימים לאחר מכן נמצא השריד שלם וללא פגע באוצר הכנסייה, יחד עם הכמרים, שעם פרוץ השרפה נטלו אותו עמם כדי להבטיחו ונעלו עצמם מבפנים מאחורי דלתות מתכת. נציג האפיפיור שביקר שם, הקרדינל מליור מפיזה, הטיף למאמינים, שהישרדותו של הפריט הקדוש מהווה סימן ממרים עצמה, ושעל כן יש להקים קתדרלה מרהיבה ומפוארת יותר בשארטר.
הבנייה, שנעזרה בתרומות מכל רחבי צרפת, בהן מדוכסות אקוויטניה, החלה כמעט מיד לאחר ההרס, והשתמשה בתוכניות האדריכל הראשון (עדיין אלמוני) כדי לשמר את ההיבטים ההרמוניים של הקתדרלה. ההתלהבות מהפרויקט הייתה כה רבה, עד כי אנשים מהעיר התנדבו לאסוף אבנים ולהביאם מהמחצבות המקומיות, שהיו מרוחקות 8 ק"מ מהעיר. העבודות התחילו מן הספינה הראשית. ב-1220 הושלם המבנה הראשי, עם הקריפטה והשער המלכותי מאמצע המאה ה-12 ששרד את השרפה, ואלה שולבו במבנה החדש. מאז מותו של רנו השגיחו על הבנייה 5 בישופים ו-9 אדריכלים (רבי-בנאים). ב-17 באוקטובר/24 באוקטובר (מקורות שונים חלוקים על כך) 1260 נחנכה הקתדרלה על ידי לואי ה-9 מלך צרפת.
הקתדרלה הייתה המבנה החשוב ביותר בשארטר. היא הייתה המרכז הכלכלי, המונומנט המפורסם ביותר בעיר והמוקד של כמעט כל פעילות ציבורית. בימי הביניים תפקדו הקתדרלה וסביבתה כשוק, כאשר בשערים השונים מכרו סחורות שונות: טקסטיל בשער הצפוני, ירקות ובשר בשער הדרומי. לעיתים ניסו הכמרים למנוע מהמסחר להיכנס לתוך הקתדרלה, אך לשווא. על מוכרי יין נאסר למכור יין בקריפטה, אך הותר להם לסחור בספינה הראשית (אולם התווך) כדי להימנע ממסים שחלו אם סחרו בחוץ. בעלי מקצוע שונים, כגון נגרים ובנאים, התאספו בקתדרלה וחיפשו עבודה. בתוך הקתדרלה הותר למכור מזון. במהלך מגפת הארגוטיזם שימש האגף הצפוני של הקריפטה כבית חולים.
ב-27 בפברואר 1594, בקתדרלה זו, נמשח אנרי הרביעי מלך צרפת למלוכה, היחיד מבין מלכי צרפת שלא נמשח בקתדרלה של ריימס. הקתדרלה שרדה את המהפכה הצרפתית ללא הרס או ביזה, והשחזורים הספורים שנעשו בה לא פגמו ביופייה רב-התהילה. היא המשיכה להוות סמל לניצחון האדריכלות והאמנות הגותית.
ב-1979, בישיבה ה-3 של אונסק"ו, נוספה הקתדרלה הגותית בשארטר לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-2010 כוסתה החזית המערבית בפיגומים לצורך עבודות אחזקה וניקוי. ב-2012 הוסרו הפיגומים מהחזית המערבית.
אדריכלות
לקתדרלה שני מגדלים עם צריחים מחודדים, שבאופן נדיר אינם סימטריים ואינם זהים זה לזה: המגדל הדרומי בגובה 105 מטר בעל גג מצולע פשוט מהמאה ה-12, והמגדל הצפוני בגובה 113 מטר בעל צריח מחודד Flamboyant מהמאה ה-16 (נבנה בין השנים 1507 ל-1513). מגדלים אלה מתנשאים מעל הגג הירוק של הקתדרלה, ומסביבם רשת ענפה ומורכבת של תמיכות דואות בנות שלוש קומות.
תוכנית הקתדרלה היא בצורת צלב, עם ספינה ראשית בת שלושה אגפים באורך 128 מטר, טרנספט (בית רוחב) באורך 46 מטר מצפון לדרום, ובית מקהלה בן חמישה אגפים. הקצה המזרחי מעוגל, עם אמבולטוריום כפול שממנו בולטות קפלות חצי-עגולות. האמבולטוריום הכפול נועד כדי לשמור על תוכנית הקרקע של הקתדרלה של פולברט עם שלוש הקפלות מבלי להפוך את החלק המזרחי של הקתדרלה לחשוך, כפי שהייתה אצל פולברט. סביב האמבולטוריום הכפול פזורות קפלות בעומק רדוד ובכך מתאפשרת כניסת אור רב אל תוך החלק המזרחי של הקתדרלה הגותית.
הקתדרלה משתמשת באופן נרחב בתמיכות דואות (בנות שלוש קומות) כדי לתמוך בקמרונות הגבוהים, בזמנם הגבוהים ביותר בצרפת, שהתנשאו לגובה 37 מטר. לצידן, השתמש האדריכל בקירות לא-דקים ומסה של אבן-בנייה (מוסתרת) כדי להטות את העומס וכוחות הפישוק של הקמרונות הגבוהים כלפי מטה (במקום הצידה). הקתדרלה הגותית הגבוהה בשארטר, הבנויה בסגנון גותי בשל, השתמשה בקמרונות צלעות בעלי ארבע צלעות במרחב מלבני, ולא בקמרון סקספרטייט בעל שש צלעות כפי שהיה נהוג בקתדרלות רומנסקיות או גותיות מוקדמות כגון הקתדרלה בלאן (Laon). מערכת התמיכות השלדית, החל מעמודים וכלה בצלעות, אפשרה לשחרר חלק נרחב משטח הקירות בקתדרלה לחלונות ויטראז' ובנייה לגובה רב.
חידוש נוסף וחשוב היה החלפת מבנה הקיר מארבעה אזורים לשלושה בלבד: קומת הקשתות (ארקדה), קומת הטריפוריום וקומת התאורה (Clearstorey), שכללה זוגות של חלונות ויטראז' גדולים ובעלי קשת מחודדת מאוחדים בחלון עגול. קומת התאורה המוגדלת והגבוהה, הפכה לאלמנט מרכזי ומכונן בעיצוב הפנים של הקתדרלה, וסיפקה אור רב למבנה. החידוש שביצירת חלונות גדולים, מאוחדים בחלונות עגולים קטנים, אומץ מעתה ואילך גם בקתדרלות גותיות אחרות, בהן נוטרדאם דה פארי (בה שונה מבנה הקיר הגותי המוקדם מ-4 אזורים וחלון בודד ל-3 אזורים וזוג חלונות גדולים כמו בשארטר) וקתדרלת ריימס (שאימצה את השינוי גם עבור חלונות הספינות המשניות). האוֹמנוֹת הצרורות של העמודים מתנשאים בדרמטיות מבסיסים פשוטים לקשתות מחודדות גבוהות לעבר התקרה, ללא כותרות גדולות, ובכך מכוונות את המבט אל עבר החלונות של קומת התאורה באפסיס ויוצרות מגמת קיר אנכית.
רב-הבנאים של שארטר תכנן את הקתדרלה הגותית סביב פרופורציות הרמוניות (כגון 1:2, 2:3, 3:4, 4:5 וכו'), צורת הריבוע ויחס הזהב. פרופורציות אלה גזורות מהמוזיקה, הפילוסופיה הפיתגורית ומהתאולוגיה שהתפתחה באותה תקופה שראתה בפרופורציות אלה ביטוי לשלמות והרמוניה. בקתדרלת שארטר יש שימוש בעמודים עגולים ומתומנים לסירוגין המגדירים יחידה אחת ריבועית בעלת 2 מפרצים מלבנים. המפרצים בספינות המשניות ריבועיים.
תמיכות דואות
קתדרלת שארטר מתאפיינת בתמיכות דואות מרשימות במיוחד. בכל צלע קיימות שלוש תמיכות דואות, זו מעל זו. תמיכות דואות תלת-קומתיות אינן דבר ייחודי לשארטר, וקיימות גם בקתדרלות נוספות כגון קתדרלת בורז' וקתדרלת לה-מאן, אך המאפיין הייחודי של התמיכות בקתדרלת שארטר הוא שתי התמיכות התחתונות, המחוברות ביניהן בעמודים קטנים שמלווים את קימור הקשת ומשנים את זוויתם (ראו איור). העמודים הקטנים, המחולקים לבסיס, גוף וכותרת כמו כל עמוד אדריכלי אחר, מוטים באלכסון על מנת להישאר ניצבים למשיק של כל אחת מהקשתות. אלמנט זה הוא ייחודי לקתדרלת שארטר, משום שהשימוש בעמודים אלכסוניים כמעט ולא קיים באדריכלות מתקופה זו. שתי התמיכות המחוברות תומכות יחדיו את לחץ הקמרון הפנימי, והתמיכה השלישית תומכת את קורות הגג. בספינה הראשית, כאמור, תומכות שלוש תמיכות דואות זו מעל זו. בבית המקהלה ובשווה נוספה תמיכה דואה לצד שתי התמיכות הדואות הנמוכות, שמכסה את האגפים החיצוניים של הקתדרלה. בנוסף, בעוד העמודונים בזוג התמיכות הדואות של הספינה הראשית מסתיימים בקשתות עגולות, העמודונים בתמיכות הדואות של בית המקהלה והשווה מסתיימים בקשתות מחודדות והם דקים יותר. קצה התמיכות אינו כולל צריחונים אשר מאפיינים קתדרלות גותיות רבות אחרות.
ויטראז'ים
ברחבי הקתדרלה נשפכים צבעים חיים מתוך חלונות ויטראז' בני המאה ה-13, ומציפים את הרצפה. חלונות אלה ניצלו מהרס במלחמות הדת בצרפת במאה ה-16. על החלונות בשארטר נאמר שזהו האוסף השלם ביותר בעולם של ויטראז'ים מימי הביניים, למרות עבודות "מודרניזציה" שהתבצעו ב-1753 ושבהם הוסרו חלקם בידי כמורה בעלת כוונות טובות אך הדרכה רעה. מתוך 186 החלונות המקוריים, שרדו 152. חלונות הוויטראז' ידועים בעיקר בשל הגוון הכחול העז שלהם, בייחוד בייצוג של המדונה וילדהּ. צבע כחול זה ייחודי לשארטר ונוצר על פי הזמנה מיוחדת, הוא נקרא "כחול שארטר". הם גם מציגים את המריצה האירופית הראשונה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוסרו מרבית החלונות מהקתדרלה ואוחסנו בכפרי הסביבה כדי להגן עליהם מן ההפצצות הגרמניות. בתום המלחמה הותקנו החלונות מחדש בקתדרלה.
חלק מהחלונות נתרמו על ידי משפחת המלוכה, כגון חלון הרוזטה בצפון הטרנספט, שנתרם על ידי המלכה הצרפתית בלאנש מקסטיליה. חלונות נתרמו בידי אנשים שונים, החל ממלכים ואצילים וכלה בסוחרים ובעלי מלאכה מקומיים. ההשפעה המלכותית ניכרת במספר חלונות מחודדים מלבניים שבהם מופיעים סימני המלוכה של פרח החבצלת הצהוב על רקע כחול (סמל בית קאפה), וכן טירה צהובה על רקע אדום (סמל קסטיליה).
שלושת החלונות בחזית המערבית עדיין הושפעו מאמנות הרומנסק וכן מהחלונות בבזיליקת סן-דני. החלון הימני (הצפוני) מתאר את אילן ישי - אילן היוחסין של ישו (בתחתית שוכב ישי וממנו יוצא גזע שעליו מלכי ישראל, מצדדיו הנביאים, ובקצה העליון מרים וישו), החלון השמאלי (הדרומי) מתאר את הפסיון של ישו, והחלון המרכזי את ילדותו של ישו. חלונות בני המאה ה-13 כבר היו גותיים באופיים. חלק מהם תיארו עלילות קדושים וחלק רמזו לפטרונים שתרמו אותם (מהמלוכה, האצולה, הגילדות ובעלי המלאכה).
רב-הבנאים של שארטר בנה גם 3 חלונות רוזטה, כאשר המוקדם שבהם הוא זה בחזית המערבית, אחריו בא חלון הרוזטה בחזית הדרומית, המפתח את העיצוב של חלון הרוזטה המערבי, ואחריהם - חלון הרוזטה של החזית הצפונית. חלונות הרוזטה הוקדשו לנושאים שונים, בהתאם לחזית בה הוקמו, והמשיכו את התוכנית הפיסולית של החזיתות.
החזית המערבית: פיסול גותי מוקדם
על הדלתות והאכסדרות ישנם תבליטי דמויות האוחזות בחרבות, בצלבים, בספרים ובכלים שונים, וצועדות סביב השערים. הבעותיהם נשתמרו ברורות כביום שבו נחצבו, לפני 700 שנה. הפסלים על החזית המערבית מתארים סצנות דתיות שונות: בשער המרכזי - יום הדין האחרון; בשער הצפוני יותר - עליית ישו לגן עדן (כשמסביב תבליטים של עונות השנה ועבודות עונתיות המדגישות את נצחיותו של ישו); ובשער הדרומי יותר - פרק מחייו, קדושים, שליחי ישו, התממשות ישו בבשר, לידת ישו וישו בחיק אמו ("כס החוכמה").
מתחת לדמויות הדתיות ניצבים פסלים של מלכים ודמויות מהתנ"ך, שנחשבו בעת יצירתם גם כפסלי המלכים והמלכות בני-זמנם. בהצגתם של בני המלוכה מיד מתחת לפסלים הדתיים ניתן למצוא סימבוליזם ליחסים בין המלכים לאלוהים. זוהי דרך להציג את סמכות המלוכה - קרוב מאוד לדמותו של ישו, דבר היוצר את הרושם שהיא נבחרה למלוך בידי האלוהים.
בין פסלי העמוד ישנם שבעה פסלים של נשים, דבר שכנראה מעיד על פטרונותה של אלינור מאקוויטניה, אז אשתו של לואי השביעי מלך צרפת ואחת מהעשירות הגדולות בצרפת. פסלים של שבע האמנויות החופשיות מופיעים על הארכיוולט של המפרץ של השער המלכותי, ואלה מייצגים את בית הספר הקתדרלי בשארטר.
את התבנית הפיסולית ניתן לקרוא באופן סימטרי (מהאמצע לצדדים) או באופן היררכי (מן הנצחי אל ההיסטורי או להפך). בקשתות המפוסלות יש הנמקה לתבליטים המרכזיים שעל הטימפנון, והפיסול מציג תאולוגיה שיטתית, תמציתית ומסודרת, דבר שהיווה חידוש אל מול הפיסול הרומנסקי הרגשני. למרות זאת, ניתן לראות שפסלים אחדים לא הפנימו את תפישותיו החדשניות של המאסטר (האמן הראשי), ופסליהם הוסטו לשערים הצדדיים.
החזיתות הצפונית והדרומית: דוגמאות של הפיסול הגותי בשיאו
בחזית הצפונית מוקדשת התוכנית הפיסולית למריה הקדושה ("המדונה") ולמבשריה. השער המרכזי מוקדש לחייה של מריה. בטימפנון מוצג פיסול המתאר את הכתרת המדונה, דימוי שהתפתח רק במאה ה-12 ומשמש כאלגוריה להכתרת ישו את הכנסייה, ואת מותה של מריה כאשר המלאכים והשליחים מתאבלים עליה במיטתה. על הארכיוולטים מוצגות סדרות של פסלים: פסלי מלאכים, נביאים, נביאים יהודיים וסדרת זקנים המהווים לכאורה את אילן היוחסין שלה. פסלי העמוד מציגים דמויות מהתנ"ך ומהברית החדשה, כאשר אנה הקדושה (אמה של מריה) מוצגת על הטרימו (עמוד-פסל בין דלתות השער). הפסלים הם מ-1204 לערך. הפיסול כלל סדרות פסלים, קונספט חדש ומהפכני שהומצא על ידי הגותיקה, כאשר הפסלים בכל סדרה דומים זה לזה, דבר המהווה ביטוי למחשבה של ימי הביניים ומעיד על קִטלוג בהיר של העולם.
השער המזרחי מציג את לידתו של ישו, כאשר על הטימפנון מתוארות שלוש סצנות: לידת ישו, הבשורה לרועים וביקור שלושת האמגושים. בראש הטימפנון ניתן למצוא את כוכב בית לחם. הבשורה למריה מתוארת בפסלי העמוד, לרבות השיחה בין מריה לאליזבת (הפרש הגילים ביניהן ניכר היטב בפיסול עצמו). פסלי העמוד למעשה מבשרים על הטימפנון.
השער המערבי מציג את שלושת האמגושים וביקורם אצל מריה. בטימפנון השער הימני מוצג איוב, כסמל לאמונה המוחלטת, ומתחתיו משפט שלמה, כפרה-פיגורציה ליום הדין האחרון. פסלי העמוד בשערים אלה נפחיים הרבה יותר ואינם מהווים עוד חלק מהאדריכלות, והעמוד למעשה משמש להם רק כרקע (זאת בניגוד לפסלי העמוד בחזית המערבית). מעליהם מסותתות חופות המסמלות את הדמות שבפסל ומתחתן צמחייה, ומתחתן ישנן דמויות מקופלות. חוקרי האמנות הצליחו לזהות רק שלוש דמויות מתוך פסלי העמוד: בלעם ומתחתיו אתונו, מלכת שבא ומתחתיה אחד האמגושים בשחור, שלמה המלך עם בטן שמנה המרמזת למלך לואי השמיני ומתחתיו מרקולף (דמות עממית המסמלת חטא ללא כוונה). חוקרים מסוימים פירשו שער זה כנובע מהפטרונות של המלכה בלאנש מקסטיליה ומציגים לכך עדויות בדמויות הנשים, בכך שמלכת שבא על האמגוש מסמלת את ניצחון קסטיליה על המאורים ובכך שדמותו של שלמה המלך דומה לבעלה, לואי השמיני.
בחזית הדרומית מוקדשת התוכנית הפיסולית ליום הדין האחרון ולמעשי צדקה של קדושים נוצריים, כמופת לנוצרי המאמין המחכה לגאולה.
בשער המרכזי מוצג יום הדין האחרון סצנת יום הדין האחרון מוצגת בטימפנון של השער המרכזי, שבה מוצב ישו במרכז על כיסא ללא משענת, ומצדדיו המתווכים מריה ויוחנן האוונגליסט (בגודל דומה לזה של ישו), ומעליו הכלים בהם עונה. במשקוף מוצג פסל של המלאך מיכאל שוקל הנשמות, ומשני צדדיו תהלוכות המבורכים והמקוללים, הצועדים כקבוצה לתוך פי הגהנום. מסביב, על הארכיוולטים, מתוארים הגיהנום וגן עדן ובו תיאור פרטני של האינדיבידואליים בקבוצות שעל המשקוף (בין התיאורים מוצג הקמצן עם שק כסף על צווארו ולידו שד, וכן שד הנושא אישה ערומה על כתפיו). הופעת התיאור היחידני של פרטים חוטאים היוותה חידוש לעומת פיסול הרומנסק. כמו כן, הפיסול שעל הטימפנון מאופיין בתנועה מאוזנת ומאופקת. פסלי העמוד מציגים את שנים עשר השליחים, ובעמוד התומך המרכזי של השער (טרימו) מוצג פסל "אלוהים היפה": ישו כדמות אלוהית בעלת יופי אנושי. מתחתיו ישנם פסלים של הפטרונים שמימנו את החזית, ובהם האציל פייר דה דרו (בדמות אציל ומשרתו המחלקים לחם לעניים), שאף תרם את חלון הרוזטה הדרומי.
השער המערבי מוקדש למות הקדושים של המרטיר סטפנוס הקדוש. בארכיוולטים ניתן לראות דמויות הסוקלות את סטפנוס ומצד שני את הוויכוח בין סטפנוס ליהודים. סטפנוס היה הקדוש המעונה הראשון ומייצג את האמונה המוחלטת בישו ובנצרות, והיווה דוגמה ומופת לכל מאמין נוצרי.
השער המזרחי מוקדש למעשי צדקה ונדבה שמובאים בדוגמאותיהם של ניקולאוס הקדוש (שנהפך מאוחר יותר לסנטה קלאוס בתרבות העממית) ומרטינוס הקדוש (שחולק את גלימתו עם עני). באופן נדיר הטימפנון מחולק לאורכו ל-2 חלקים, אחד לכל קדוש, ומעליהם ישו המברך אותם. בארכיוולטים מתואר ז'יל הקדוש כנדבן המאחד בין ניקולאוס ומרטין.
תיאור הדמויות השונות נעשה בקפידה רבה, ויש תיאור מדוקדק של עצמים ושל חומרים, לרבות הטקסטורות הנכונות. התיאור המדויק והטבעי היה התפתחות עצומה מפיסול הרומנסק והתפשט בעקבות שארטר לסדנאות פיסול גותיות ברחבי צרפת, בהן של קתדרלת ריימס, קתדרלת אמיין וקתדרלת נוטרדאם דה פארי.
הלבירינת
מרכז הקתדרלה מרוצף בלבירינת שבו 11 מעגלים באורך כולל של 262 מטר, המקיפים את מרכזו האלגורי הטקסי. לבירינת זה מייצג את שיא פריחתו של התכנון הימי ביניימי של לבירינתים. אפשר שהלבירינת מלבד אלגוריה למסע שעושה המאמין הנוצרי מייצג את ההתייחסות של אדריכלי הקתדרלה למעשה הבנייה המורכב הכרוך בבנייתה: הקתדרלה כיצירה אדריכלית מורכבת שיש צורך בהדרכה כדי להבינה ולגלות את כל צפונותיה, כשם שלצאת מהלבירנית או להגיע למרכזו יש צורך בפקעת חוטים או במבט מלמעלה. לגבי המאמין הלבירינת היה סמל למסע שעליו לעשות כדי להיגאל, הצליינים הילכו במבוך שעל הרצפה עד שהגיעו למרכזו, ומשם נשקפה הקתדרלה במלוא הדרה.
חסידי אומות העולם מרומניה וממולדובה
ברומניה ובמולדובה היו חסידי אומות העולם רבים שפעלו למען הצלת יהודים בשואה.
עד קיץ שנת 2004 נרשמו ביד ושם 20,205 חסידי אומות העולם ורק 60 מתוכם מרומניה. אף על פי כן, היו עוד רבים שפעלו למען הצלת יהודים, אך אין תיעוד על פעולותיהם ולעיתים אפילו שמם אינו ידוע. כך, למשל, ביום 14 במרץ 1944 עבדו 370 יהודים ממחנה "טריכטי" (Trichati) בהכפלת מסילת הברזל אל אודסה. מפקד המחנה, איש אס. אס., החליט שלפני נסיגת הצבא הגרמני יש לירות ביהודים, אך ברגע האחרון הגיע סיור רומני בפיקודו של סמל אשר מנע את ביצוע הרצח. גם העברת סיוע ליהודים שהוגלו לטרנסניסטריה, סיוע שהיה עשוי להצילם ממוות מרעב, הייתה אסורה ומי שעסק בזה שם נפשו בכפו, כמו בפרשת יון בוגזה.
כמחצית מחסידי אומות העולם הרומנים היו נשים ושתיים מהן התחתנו עם יהודים שהצילו, והתיישבו בישראל.
28 מבין השישים היו מצפון טרנסילבניה, מקום שהיה בריבונות הונגריה בתקופת השואה. 12 מהם היו הונגרים אתניים.
חסידי אומות העולם באו מרקע מגוון מאוד והיו ביניהם איכרים פשוטים, אקדמאים ואפילו המלכה האם, אלנה.
מד תאוצה
מד תאוצה (באנגלית: Accelerometer) הוא חיישן המשמש למדידת תאוצה קוויות.
המכשיר משמש בתחומים רבים במדע ובתעשייה. מדי תאוצה רגישים במיוחד נמצאים במערכות ניווט אינרצאליות המשמשות מערכות אמל"ח מתקדמות.
מד תאוצה מספק לרוב וקטור, גודל וכיוון, של התאוצה אותה הוא חש בציר מסוים. אין מדובר בתאוצה של המדיד אלא התאוצה של הכוחות החיצוניים הפועלים עליו.
לעיתים מד תאוצה מורכב משניים או שלושה מדי תאוצה יחד דבר המאפשר מדידת התאוצה בשלוש דרגות חופש (שלושה צירים שונים).
נהוג לסמן את רכיבי המדידה של מד תאוצה ב-Qv.
במנוחה, כשאינו נע ונמצא על פני השטח של כדור הארץ כאשר ציר המדידה מאונך לקרקע, ימדוד בקירוב 9.81 m/s^2 (מטר לשנייה בריבוע) כתאוצת \ g בכוח הכובד, זאת כתוצאה מהכוח החיצוני שפועל עליו - כוח נורמלי מהקרקע, בעל אותו גודל.
תיאור המנגנון
מנגנון מדידת התאוצה מושתת על עקרונות החוק השלישי של ניוטון.
נדמה את מד התאוצה לגוף המחובר בקפיץ. כאשר הגוף יאיץ לכיוון מסוים, הקפיץ ימתח בכיוון ההפוך באופן יחסי לתאוצה (על פי חוק הוק). את מרחק מתיחת הקפיץ ניתן למדוד (אורך הקפיץ אחרי המתיחה פחות אורך הקפיץ במצב רפוי) ולהמיר לגודל התאוצה שהקפיץ חווה בציר זה.
מדי תאוצה כיום אינם מבוססים קפיץ או מטוטלת אלא מבוססים על רכיבים אלקטרוניים זעירים ושימוש בהשפעות פיאזואלקטריות. עם זאת, עקרון פעולתם דומה: תנועה של גביש או נוזל ומדידת האפקט החשמלי הנוצר - עליה או ירידה במוליכות החשמלית, בזרם החשמלי או במתח החשמלי - באופן יחסי לתאוצה. מדי תאוצה מזעריים משתמשים בטכנולוגיית MEMS.
מדי תאוצה מפיקים מדידות (Increment) מהירות אשר מהווה אינטגרל על התאוצה הנמדדת, לדוגמה: מד תאוצה המפיק מדידות בתדר 100Hz ומודד את תאוצת הכובד בלבד יפיק מדידות של 9.81m/s² X 1/100s = 0.0981m/s.
שימושים
למדי תאוצה שימושים רבים:
Candlemass
Candlemass (קנדלמאס) היא להקת אפיק דום מטאל מסטוקהולם, שוודיה שהוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בידי ליף אדלינג מנהיג הלהקה, הבסיסט וכותב השירים שלה.
הלהקה נחשבת לאחת מחלוצות תנועת הדום מטאל, כאשר אלבום הבכורה Epicus Doomicus Metallicus נחשב לאבן פינה של הז'אנר. כמו כן, הלהקה Candlemass הם היוצרים של סגנון האפיק דום (Epic Doom). שם תת-ז'אנר זה לקוח מאלבומם הראשון, Epicus Doomicus Metallicus.
הסולן מסאיה מרקולין עזב ב-1990 ולאחר כישלונו היחסי של האלבום החמישי מ-1992 הלהקה התפרקה. לאחר שלא הצליח עם להקתו החדשה Abstrakt Algebra, אדלינג הוציא שני אלבומים נוספים תחת השם קנדלמאס עם הרכב אחר.
ב-2002 התאחד ההרכב המקורי של קנדלמאס והלהקה הוציאה אלבום המתעד את הופעת האיחוד, אך הלהקה התפרקה שוב מעט מאוחר יותר. ב-2004 התאחדה הלהקה שוב והוציאה שנה לאחר מכן את האלבום הנושא את שמה, Candlemass.
באפריל 2006 הודיע סולן הלהקה מסיה מרקולין על עזיבת הלהקה, שוב מאותן סיבות של חוסר-הסכמות לגבי האלבום החדש. הוא הכריז כי הפעם הוא עוזב לתמיד ולא יחזור שוב. מרקולין הוחלף על ידי רוברט לווה מ-Solitude Aeturnus.
ב-2012 הודיעה הלהקה כי לווה עזב, בעיקר בגלל איכות ההופעות החיות, ויוחלף על ידי מאטס ליוון.
ב-2018 הודיעה הלהקה על "חזרה לשורשים" ו"סגירת מעגל" עם חזרת הסולן הראשון שלה יוהאן לנקוויסט.
קנדלמאס אמרו מספר פעמים שהם אינם להקה נוצרית, אך מבחינה לירית עוסקים לפעמים בדת, וזאת על מנת לדמות את הטקסטים שהם "לפעמים מאבק בין טוב לרע". בראיון עם מייסד הלהקה, ליף אדלינג, הוא נשאל על עטיפת האלבום Candlemass (2005), המכילה צלב ואת לוגו הלהקה על רקע לבן. ליף אדלינג הודה שדת זה דבר מטופש לפי דעתו: "בשבילי השוודים הם כל כך אנטי דתיים והצלב הזה הוא רק מטאל בשבילי. אני מאוד נגד הדת, אני חושב שזה כל כך טיפשי. גדלתי עם גולגולות וצלבים, זה סמל של מטאל".
עולמו של ביקמן
עולמו של ביקמן (באנגלית: Beakman's World) היא סדרת טלוויזיה חינוכית בנושאי מדע לילדים ונוער, בת 91 פרקים, שהופקה ושודרה בין השנים 1992–1997 בארצות הברית. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים ובערוץ המזרח התיכון, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובערוץ לוגי במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
בתוכנית כיכב פול זאלום בתפקיד דוקטור ביקמן, מדען תמהוני שערך ניסויים בתחום הפיזיקה והכימיה במטרה להדגים ולהסביר עקרונות בתשובה לשאלותיהם של צופים לגבי תופעות טבע שונות. במהלך עונותיה של התוכנית ליוותה את ביקמן דמות בשם לסטר שהיה אדם בחליפת עכברוש ודמויות מתחלפות בשם ג'וזי, ליזה, פיבי. בעזרתן הסביר ביקמן את העקרונות השונים שנלוו להדגמות שערך. כמו כן דמות צלם האולפן בשם ריי, שרק ידיו נראו, סייעה לביקמן בהגשת רכיבים שונים שנדרשו לו לצורך עריכת הניסויים.
דמות נוספת שגילם זאלום בתוכנית הייתה הפרופסור I.M. Boring ("אני משעמם") שהייתה פורצת לשידור בכל פעם שנשאלה שאלה על ידי אחד העוזרים לגבי משמעותו של מושג מסוים והפרופסור היה מספק את הגדרתו המילונית היבשה, שלאחריה היה ביקמן מסביר את המושג בשפה פשוטה יותר.
בשידורי הפרקים שולבו דיאלוגים קומיים בין זוג פינגווינים בשם הרב ודון, שצופים לכאורה בתוכנית מהקוטב הדרומי.
CORE
CORE - תיאום המשאבים המיוחדים (בפורטוגזית: Coordenadoria de Recursos Especiais) היא יחידת עילית של המשטרה האזרחית של ברזיל בריו דה ז'ניירו, המקבילה האזרחית ל-BOPE, שהא חלק מהמשטרה הצבאית. היחידה שהוקמה ביולי 1969 מקבילה ליחידת GOE של סאו פאולו.
מטרות
היחידה הוקמה על מנת להוות יחידת תגובה מהירה
לוויניה פונטנה
לוויניה פונטנה (באיטלקית: Lavinia Fontana; 24 באוגוסט 1552,בולוניה – 11 באוגוסט 1614 רומא), הייתה ציירת מנייריסטית איטלקייה.
קורות חייה
לוויניה נולדה בבולוניה ב-24 באוגוסט 1552, לאנטוניה לבית בונרדי ופרוספרו פונטנה. האב פרוספרו היה צייר והיה המורה הראשון שלה.
ב-1577 נישאה לפאולו זאפי, שהיה צייר גם הוא. לזוג נולדו 11 ילדים, רק 3 מהם שרדו.
ב-1580 ציירה דיוקן של האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, שהיה איש בולוניה ובזכותו קיבלה הזמנות מהכנסייה. ב-1603 היא ומשפחתה עברו לרומא בהזמנת האפיפיור קלמנס השמיני.
נפטרה ברומא ב-11 באוגוסט 1614, בגיל 62.
יצירתה
עבודתה המוקדמת הייתה, בהשפעת אביה, בסגנון האסכולה של בולוניה לרבות קתרינה מבולוניה. אולם הושפעה גם מהסגנונות של קורג'ו ופארמיג'אנינו. בהמשך, בהשפעת הציירים ממשפחת קראצ'י, עברה לצבעים עזים בסגנון כמו ונציאני.
במהלך חייה עבדה פונטנה בתחומי ציור שונים. בתחילת דרכה ציירה בעיקר דיוקנאות, כאשר בנות המעמד העליון בבולוניה העדיפו אותה בהיותה אשה. בהמשך קיבלה גם הזמנות לתמונת מזבח ולתמונות גדולות של סצנות דתיות ומיתולוגיות, אלה האחרונות כללו גם עירום נשי. היא ציירה גם סצנות דתיות מיניאטוריות על מתכת שנרכשו לשימוש כמתנות.
הציור הידוע הראשון שלה "גור של קוף" משנת 1575 אבד. ציור מוקדם ששרד הוא "הפסיון של ישו" מ-1576 הנמצא במוזיאון לאמנות של אל פאסו.
קיים תעוד על כ-100 יצירות שלה, אבל כיום מצויות רק 32 מהן.
סבסטיאן ריימן
ריימן ייצג את פינלנד באירוויזיון 2019 בתל אביב, יחד עם הדי ג'יי דארוד.
חייו הפרטיים
ריימן נולד למשפחה דו לשונית בה מדברים פינית ושוודית. יש לו שני ילדים, האחד בן (נולד ב-2016) והשנייה בת (נולדה ב-2019). אמם של שני הילדים היא השחקנית אילנה קוסטונן המפורסמת בפינלנד.
שקעניתיים
שקעניתיים (בלטינית: Pelodytidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב. היא מורכבת מסוג אחד בלבד, שקענית (Pelodytes), שמכיל שלושה מינים. השקעניתיים יכולים להימצא בדרום-מערב אירופה ובאזור הקווקז.
מאפיינים
מראם החיצוני של השקעניתיים דומה לזה של חסר זנב רגיל. המשפחה קשורה למשפחת המגופריים, אך שונה ממנה בצורה החיצונית באופן בולט. בשונה מהמגופריים, צבעיהם של השקעניתיים אינם צבעי הסוואה. למרות היותם חסרי זנב חופרים, כמו החפריתיים, הם חסרים את הבליטה שקיימת לחפריתיים בכפות הרגליים. לרוב השקעניתיים הם חסרי זנב רזים יחסית.
גודלם לרוב קטן, ואורכם מגיע לערך מרבי של חמישה סנטימטרים. עורם חלק. היא בין המשפחות הבודדות בסדרת חסרי הזנב המכילות יותר סוגים ומינים נכחדים מאשר סוגים וזנים קיימים.
מיסה סולמניס (בטהובן)
מיסה סולמניס (מלטינית: Missa solemnis) ברה מז'ור, אופוס 123 – יצירה של לודוויג ואן בטהובן מהשנים 1817–1823 הנחשבת לאחד מהישגיו הגדולים של המלחין. חשיבותה כמוזיקה לטקסט הפולחני עולה על זו של כל מיסה אחרת שנכתבה באותה תקופה.
המוזיקולוג יו מקדונלד כתב על היצירה:
המיסה כתובה לתזמורת קלאסית מלאה (כוללת טרומבונים), מקהלה בארבעה קולות וסולנים בקולות סופרן, אלט, טנור ובס.
מבנה
כמרבית המיסות, המיסה סולמניס כתובה בחמישה פרקים:
ביצוע
הצורה המוזיקלית של המיסה סולמניס קרובה יותר לסימפוניה מלווה מקהלה מאשר למיסה כוראלית "מסורתית". הכתיבה מציגה את התעלמותו האופיינית של בטהובן מן המבצע ובמקומות אחדים היא מחמירה ביותר בתביעותיה, הן טכנית והן פיזית, רצופה שינויים פתאומיים בדינמיקה, במשקל ובמפעם. קשיים אלה נמשכים בעקביות לכל אורך היצירה, החל ב"קיריה" הפותח, שם ההברות קי-רי מושרות בפורטה או בספורצאנדו, אך ההברה הסופית היא בפיאנו.
כפי שצוין לעיל, הרפריזה של הפוגה Et vitam venturi מפרכת במיוחד, הן בשל השינויים הדקים לעומת ההצגה הקודמת של הנושא ושל הנושא הנגדי, והן משום שמהירותה גבוהה בערך כפליים.
גם תפקידי התזמורת כוללים קטעים תובעניים רבים, בהם סולו הכינור ב"סנקטוס" וכמה מן הקטעים הקשים ביותר לביצוע ברפרטואר לבסון ולקונטרבסון.
מחמת הקושי שביצירה, והדרישה לתזמורת מלאה הכוללת כנר ראשי סולן, אין מבצעים אותה לעיתים קרובות במקהלות חובבים ומקצועיות למחצה, האחראיות על רוב הביצועים האורטוריים.
תגובת הביקורת
אי-אילו מבקרי מוזיקה מוטרדים מן הבעיה, כפי שהציג אותה תיאודור אדורנו, כי: "במיסה סולמניס יש משהו משונה ויוצא דופן." מבחינות רבות, זו יצירה חריגה, אפילו לגבי בטהובן. היא חסרה אותה חקירת נושאים רצופה ומתמשכת באמצעות פיתוח, שהיא מסימני ההיכר המובהקים של בטהובן. הפוגות המאסיביות בסוף הגלוריה והקרדו מציבות אותה בשורה אחת עם יצירותיו המאוחרות - אבל העניין שגילה בו בזמן בצורת הנושא וריאציות בולט בהיעדרו. תחת זאת, מציגה המיסה סיפור מוזיקלי רציף, כמעט ללא חזרה, בעיקר בפרקי הגלוריה והקרדו, העולים באורכם על כל אחד משלושת האחרים. הסגנון, כפי שמציין אדורנו, קרוב לטיפול בנושאי בדרך החיקוי שאפשר למצוא אצל רבי-האמנים הפלמיים, כמו ז'וסקן דה פרה ויוהנס אוקכם, אבל לא ברור, אם בטהובן חיקה ביודעין את הטכניקות שלהם או שמדובר פשוט באבולוציה מתכנסת לענות על הדרישות המיוחדות במינן של טקסט המיסה. דונלד טובי קישר את בטהובן למסורת המוקדמת בדרך שונה:
הדרך הטובה ביותר, אולי, להבין את חשיבותה של המיסה ביצירתו של בטהובן היא להכיר בייחודה ולראות את המגוון המרשים והאינדיבידואליות רבת העוצמה שלה כהשתקפות קשריו של בטהובן עצמו עם האלוהי.
יש אומרים, שטיפולו בטקסט - לרבות הוספת האות a בקטע ה"מיזררה" בגלוריה וההיפטרות המהירה מכמה שורות טקסט בקרדו, תחת כובד משקלם של שני תפקידי המקהלה אחרים והתזמורת - מצביע על התעלמות עקשנית מן התפיסות הדוגמטיות יותר של הכנסייה, בעוד שאחרים רואים בביטוי הרגשי העז של שני הפרקים המרכזיים כנות, שאי אפשר לראותה אלא כתולדה של אמונה אמיתית.
מה שברור הוא, שהמיסה סולמניס היא יצירה קשה ושנויה במחלוקת. בכך אפשר לראותה כמשקפת את אמונתו של בטהובן עצמו.
הקלאסיקה של השירים
הקלאסיקה של השירים (סינית מסורתית: 詩經, סינית מפושטת: 诗经, פין-יין: shī jīng), מוכרת גם בשמות "שְׁה גִ'ינְג", "ספר השירים", ובמקורות הסיניים גם פשוט בשם "השירים". הוא האוסף העתיק ביותר של שירה סינית הידוע. הוא מכיל 305 שירים המתוארכים לתקופה שבין השנים 1100-600 לפנה"ס. הקלאסיקה של השירים היא אחת מחמש הקלאסיקות אשר המסורת מייחסת לקונפוציוס, ולפיכך זכתה להיות מושא לימוד ושינון בקרב מלומדי סין ומזרח אסיה באלפיים השנים האחרונות. החל משושלת צ'ינג, שימשו החרוזים בה גם לשחזור הפונולוגיה של השפה הסינית העתיקה.
שם היצירה
אזכורים מוקדמים מתייחסים ליצירה תור "שלוש מאות השירים", כמספר סמלי. "השירים" נחשבו קלאסיקה במובן הקאנוני רק החל משושלת האן אשר אימצה רשמית את הקונפוציאניזם כעיקרון מנחה לחברה הסינית. הסימן המשמש בשם הספר הפך מאוחר יותר למושג הכללי לשירה, ומכאן תרגומו כ"שירים" בעברית.
תוכן
הקלאסיקה של השירה מכילה את השירה הסינית העתיקה ביותר שאומתה כרונולוגית. רוב השירים מתוארכים לתקופת שושלת ג'ואו המערבית (1046-771 לפנה"ס). ישנו גם מקטע של חמישה שירים בסוף הספר המתיימרים להיות שירים פולחניים של שושלת שאנג כפי שהועברו על ידי צאצאיהם במדינת סונְג, אולם מקובל לתארך אותו לזמנים מאוחרים יחסית. על פי החוקר גֶ'נְג שׂוֵ'אן מהאן המזרחית, היצירה המאוחרת ביותר בקלאסיקה של השירים היא השיר "חורשת הגזעים" תחת "השירים של צֶ'ן", אשר מתוארכת לסביבות 700 לפנה"ס, באמצע תקופת האביבים והסתוים.
הקלאסיקה של השירים מתחלקת לשישה חלקים:
ניתן לחלק את הקלאסיקה של השירים לשני חלקים עיקריים: "שירי המדינות" והמזמורים ושירי ההלל. "שירי המדינות" הם שירים קצרים יותר, בשפה פשוטה, ובדרך כלל הם שירי עם עתיקים שמתעדים את קולותיהם של פשוטי העם. בדרך כלל הם עוסקים באהבה ובחיזור, בגעגועים לאהוב שרחק, בחיילים או במסע, בחקלאות ובעבודות הבית, ולעיתים אף מביעים סאטירה פוליטית ומחאה. ומולם, המזמורים ושירי ההלל הם בדרך כלל שירי פולחן או קורבן ארוכים יותר, בדרך כלל במבנה של נאום שבח או המנון בשבחם של האבות המייסדים של שושלת ג'וֹאוּ. המזמורים וההמנונות כוללים גם שירים ששימשו בטקסי הפולחן ממש, ושירים ששימשו את האצולה במשתים ובהתכנסויות הטקסיות.
הדְזְווֹ גְ'ווָאן מתעד כמה שברי מזמורים אשר לא נכנסו אל הקלאסיקה של השירים.
תרגומים
חשיבות הספר הביאה לכך שמבחר משיריו תורגם לשפות רבות, וכך גם הספר במלואו. ידועים מספר תרגומים מלאים לאנגלית (Legge 1871, Jennings 1891, Waley 1937, Karlgren 1950, Pound 1954, Xu 2015), צרפתית (Couvreur 1892, Granet 1929), יפנית (Takada 1966, Mekada 1991) וסינית מודרנית (Cheng 1985).
תרגומים לעברית
ידועים רק שני תרגומים לעברית של השירים מהספר. המספר המובא בסוף כל שורה להלן הוא מספר השיר כפי שמופיע בתרגומים של ג'יימס לג.
דורותי ל. סיירס
דורותי לי סיירס (באנגלית: Dorothy Leigh Sayers; 22 ביוני 1893 - 17 בדצמבר 1957) הייתה סופרת, משוררת, מתרגמת ומבקרת בריטית. היא מפורסמת ברחבי העולם בעיקר בשל סיפורי הבלשים שכתבה בכיכובו של האריסטוקרט והבלש החובב לורד פיטר ווימסי. היא ידועה כאחת מ"מלכות הפשע" יחד עם אגאתה כריסטי, נאיו מארש ומארג'רי אלינגהם.
חייה ויצירתה
דורותי הייתה בתם היחידה של הכומר הנרי סיירס ורעייתו הלן מרי לי. אביה החל ללמד אותה לטינית בגיל שש ובשנת 1912 היא זכתה במלגת לימודים לאוקספורד שם למדה שפות מודרניות וספרות ימי הביניים. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות והייתה בין הנשים הראשונות שקיבלו תואר מאוקספורד, משזו החליטה להכיר בתארים לנשים. סיירס חשה כי חיי האקדמיה אינם בשבילה. היא עבדה זמן מה כמורה ובהוצאת הספרים שהוציאה לאור את ספר השירה הראשון שלה ובמשך מספר שנים היא עבדה כפרסומאית, עד שהצליחה להתפרנס מכתיבתה. בשנת 1923 התפרסם ספר הבלשים הראשון שלה בו הופיעה לראשונה דמות הבלש המזוהה עמה לורד פיטר ווימסי, שזכה להצלחה רבה. כמו סופרות אחרות בז'אנר גם סיירס ספגה ביקורת רבה במקביל לפופולריות שלה. היא גם הואשמה בסנוביזם ובאנטישמיות. אחרי קשר רומנטי נכזב עם המשורר והסופר ממוצא יהודי רוסי ג'ון קורנוס, סיירס ניהלה פרשיית אהבים קצרה ועזה עם שכנה ויליאם ווייט שהסתיימה כשסיירס גילתה שהיא בהריון ושווייט כבר נשוי. סיירס בחרה להסתיר את הריונה ממשפחתה ומחבריה וזמן קצר אחרי לידת בנה ג'ון אנתוני ב-3 בינואר 1924 היא מסרה את הילד לטיפולן של דודתה ובת דודתה שטיפלו בילדים למחייתן. סיירס פרנסה את בנה והייתה עמו בקשר מתמיד, והילד קיבל את שם משפחתו של בעלה אחרי נישואיה, אך הוא מעולם לא חי עמה. היא הכירה בו רשמית ופומבית כבנה רק בצוואתה, והוא ראה בבת דודתה את אמו. ב-8 באפריל 1926, אחרי שכבר פרסמה שני ספרי בלשים, נישאה סיירס לקפטן אוסוולד אתרטון "מאק" פלמינג, סופר ועיתונאי סקוטי גרוש ואב לשתי בנות. עם הזמן בעיות בריאות הקשו על פלמינג לעבוד, דורותי הפכה למפרנסת העיקרית ופלמינג החל לקנא בה. אחרי מחלה ממושכת הלך פלמינג לעולמו ב-9 ביוני 1950. באמצע שנות השלושים סיירס החלה לכתוב מחזות. עם הזמן היא הפסיקה לכתוב סיפורי בלשים ופנתה לכתיבת מחזות, תסכיתים (המפורסם שבהם היה על חיי ישו, והוא עורר בערה רבה בקרב חילונים ודתיים כאחד) שירים, מסות מאמרים, והיא פרסמה ספרים רבי השפעה על תאולוגיה ועל חינוך. סיירס הפכה למרצה מפורסמת בנושאי דת. היא הייתה מקורבת לקבוצת האינקלינגס וידידה קרובה של ק.ס. לואיס וצ'ארלס ויליאמס, אם כי בהיותה אישה לא הייתה חברה של ממש בקבוצה. בהשראת יצירתו של ויליאמס, היא החלה לתרגם את יצירתו של דנטה אליגיירי לאנגלית, וראתה בכך את עבודתה הטובה ביותר, אולם היא הלכה לעולמה לפני שהספיקה להשלים את עבודת התרגום בעצמה. סיירס מתה באופן פתאומי בביתה ב-17 בדצמבר 1957.
האסטרואיד 3627 Sayers שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק נקרא על שמה.
מרצדס-בנץ C112
מרצדס-בנץ C112 (בגרמנית: Mercedes-Benz C112) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט, בעלת מנוע מרכזי, המוגדרת כמכונית-על, אשר הוצגה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בשנת 1991.
חברת "מרצדס-בנץ" קיבלה 700 הזמנות עבור המכונית, אבל המכונית מעולם לא נכנסה לייצור פעיל.
נבחרת אלבניה בכדורסל
נבחרת אלבניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אלבניה. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
הנבחרת העפילה פעמיים לאליפות אירופה בכדורסל וסיימה בשתי הפעמים במקום האחרון.
מוריס רישאר
ז'וזף אנרי מוריס רישאר האב (Joseph Henri Maurice Richard, Senior; 4 באוגוסט 1921 - 27 במאי 2000) היה שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני בעמדת חלוץ אגף ימני, ששיחק בכל הקריירה המקצוענית שלו במונטריאול קנדיאנס בליגת ה-NHL. נחשב בעיני רבים לשחקן הטוב ביותר בתולדות הקנדיאנס, ולאחד החלוצים הטובים בכל הזמנים. ידוע בכינוי "רוקט" (Rocket - "רקטה").
רישאר זכה עם הקנדיאנס 8 פעמים בגביע סטנלי, ביניהם חמישה גביעים רצופים בין 1956 ל-1960, ארבעה מתוכם כקפטן הקבוצה. בעונת 1944/45 היה לשחקן הראשון שכבש 50 שערים בעונה של 50 משחקים, והיה השחקן הראשון בתולדות ה-NHL שהגיע ל-500 שערים בקריירה.
רישאר התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1961, פחות משנה לאחר פרישתו. היכל התהילה ויתר על תקופת ההמתנה המקובלת של 3 שנים לאחר הפרישה לכבודו. גביע על שמו, גביע מוריס "רוקט" רישאר, מוענק על ידי ה-NHL מדי עונה למלך השערים של העונה הרגילה.
שנים ראשונות
רישאר נולד ב-1921 כבן בכור לשבעה אחים ואחיות. בגיל 4 החל לשחק הוקי קרח בזירת קרח שבנה אבי המשפחה בחצר האחורית של ביתו. רישאר שיחק הוקי קרח בליגות מסודרות החל מגילאי הילדים, עד שהגיע ב-1938 לקבוצה-בת בוגרת של מונטריאול קנדיאנס ששיחקה באותו זמן בעיר קוויבק. כנער צעיר הצטיין גם בבייסבול ובאיגרוף.
במקביל, נשר רישאר מבית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה כמכונאי, מקצוע אותו למד מאביו. בגיל 18 ניסה להתגייס לצבא קנדה כדי ללחום במלחמת העולם השנייה, אולם נדחה על ידי הצבא בנימוק ששברים מהם סבל כתוצאה מפציעות ספורט שונות בנערותו לא החלימו כראוי. גם ניסיונו להתקבל לצבא כמכונאי נדחה, כיוון שנשר מבית הספר ולא הייתה לו תעודה מקצועית רשמית.
שנות ה-40: היווצרות של כוכב ועונה היסטורית
שורה של פציעות עיכבה את התפתחותו של רישאר בשנותיו הראשונות בקבוצה-הבת של הקנדיאנס. למרות זאת הבחין מאמן הקנדיאנס, פול היינס, ביכולת ההבקעה של רישאר, ושם לב למאפיין בולט במשחקו - יכולת ההחלקה שאפשרה לו לעקוף מגן יריב בהחלקה מהירה, להתייצב לפניו מול השער בתזמון מושלם, לקבל את הדיסקית ולהבקיע במהירות לפני שיתוקל. היינס, הגיע למסקנה שהדרך הטובה ביותר לנצל את יכולתו זו של רישאר היא להסיטו לתפקיד חלוץ אגף, משם יקל עליו להחליק במהירות אל מרכז ההתקפה ולהבקיע. הוא הסיט את רישאר לתפקיד חלוץ אגף ימני.
גם לאחר שהשלים את עונת 1941/42 בקבוצה-הבת ונבחן בסגל הקנדיאנס נפצע שוב ושוב, פציעות שכמעט והביאו להעברתו לניו יורק ריינג'רס. מאמן הקנדיאנס, דיק ארווין, התעקש להשאירו בקבוצה, וממילא המנכ"ל האגדי של הרייג'רס, לסטר פטריק, חשש להסתכן בהבאתו של רישאר המועד לפציעות וסירב לעסקה.
עונתו המלאה הראשונה של רישאר ב-NHL הייתה 1943/44. כיוון שרישאר היה שמאלי, העביר אותו המאמן דיק ארווין לאגף השמאלי. רישאר הוכיח במהירות את יכולתו כשסיים את העונה הרגילה עם 32 שערים ו-22 אסיסטים בעונה של 50 משחקים. באחד ממשחקי הפלייאוף כבש את כל חמשת השערים בניצחון של הקנדיאנס 5:1 על טורונטו מייפל ליפס. הקנדיאנס המשיכו וזכו בגביע סטנלי.
מעבר ליכולתו הטובה, יצא לרישאר שם של שחקן מהיר חימה. רוב שחקני הליגה, שידעו כי רישאר עסק באיגרוף כנער, פחדו להיקלע לקטטה איתו, ונרתעו ממבטו המאיים שעשה לו שם ברחבי הליגה.