cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טופז
טופז הוא מינרל נזוסיליקטי - (סיליקטים במבנה בצורת איים) המכיל אלומיניום ופלואור השייך לקבוצת הסילימניט. הטופז הטהור הוא שקוף אבל זיהומים מוסיפים לו צבע, הנפוץ ביותר הוא צהוב. כשמחממים טופז צהוב הוא מקבל גוון אדמדם ורוד. אם מקרינים אותו בנוסף הוא מקבל גוון כחלחל. כיום מקובל להוסיף לטופז שכבה דקה של תחמוצת טיטניום ולקבל על ידי כך אבני חן הזוהרות בצבעים שונים.
טופז מצוי בסלעי יסוד חומציים כדוגמת הגרניט והריוליט וניתן למוצאו עם קסיטריט ופלואוריט. המקומות בהם מוצאים טופז הם הרי אורל, צ'כיה, סקסוניה, נורווגיה, איטליה, שוודיה, יפן, ברזיל, מקסיקו וארצות הברית.
הטופז היא אבן חן והשימוש העיקרי בה הוא בתעשיית התכשיטים.
אטימולוגיה היסטוריה ומיתולוגיה
מקור השם טופז מיוונית "טופזוס" ופירושו "לחפש" שהוא שמו של אי בים האדום שקשה היה למוצאו, שממנו נהגו לכרות אבן חן צהובה (כיום נראה כי מדובר באוליבין צהבהב). בימי הביניים היה טופז כינוי לכל אבן חן צהובה, אך כיום השם מיוחד רק לסיליקט שתואר.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד טופז הוא אבן ההולדת של חודש נובמבר.
וואבג
וואבג (Wabag) היא עיירה בפפואה גינאה החדשה, בירת מחוז אנגה (Enga). מבין כל הבירות של המחוזות במדינה, וואבג היא הקטנה ביותר באוכלוסייתה, אשר מנתה 5,020 תושבים בשנת 2011. העיירה שוכנת על נהר לאי (Lai) והכביש הראשי של רמות פפואה גינאה החדשה עובר דרכה. הביקור הראשון של אירופאים בעיירה התקיים בערך בשנים 1938-1939. באותה תקופה הוקמה תחנת רדיו והוכשר מסלול נחיתה למטוסים, אך מגבלות על ההגעה למקום ואי פוריותה של האדמה בסביבה האטו את התפתחותה.
ספרואיד
ספרואיד (מכונה לעיתים אליפסואיד ייחוס) הוא משטח סיבוב הנוצר מסיבוב אליפסה סביב אחד מציריה. זהו גם אליפסואיד בעל שני צירים שווים. כאשר ציר הסיבוב הוא הציר הראשי של האליפסה מתקבל ספרואיד מוארך, צורה של כדור פוטבול. אם ציר הסיבוב הוא הציר המשני מתקבל ספרואיד אובלי או ספרואיד פחוס. זוהי, בקירוב, צורתו של כדור הארץ. אם שני הצירים זהים, האליפסה היא מעגל ולכן הצורה שתתקבל היא ספירה.
המשוואה הכללית שמתארת ספרואיד שמרכזו בראשית וציר הסימטריה שלו הוא ציר ה-z במערכת צירים קרטזית היא:
זוהי משוואת אליפסואיד כאשר a=b.
פרמטרים
שני הפרמטרים שמתארים ספרואיד הם a ו-c כאשר a הוא חצי-ציר ראשי ו-c הוא חצי-ציר משני. קיימת צורה אחרת לתיאור ספרואיד שהיא הדרך הרווחת בכל המדעים מלבד המתמטיקה. שני הפרמטרים הם a ו-f כאשר a הוא חצי-ציר ראשי ו-f הוא מקדם הפחיסות:.
ככל שמקדם הפחיסות קרוב יותר ל-0, הספרואיד קרוב יותר לכדור.
שטח פנים
שטח הפנים של ספרואיד פחוס (c < a): שטח הפנים של ספרואיד מוארך (c > a):
נפח
נפח של ספרואיד מכל סוג הוא. אם נשנה את המשתנים כך ש-A=2a הוא אורך הציר הראשי ו-C=2c הוא אורך הציר המשני, נקבל שהנפח יהיה.
גאודזיה
הדאטום הנפוצים היום מניחים כי צורת כדור הארץ מקורבת לספרואיד (נוצר בגלל כוח המשיכה והסיבוב סביב עצמו). למשל ב-WGS84 מניחים שמדובר בספרואיד כאשר חצי-ציר ראשי (קו המשווה) הוא באורך 6,378.137 ק"מ וחצי-ציר משני (המרחק בין הקטבים) הוא 6,356.752 ק"מ. ההופכי של מקדם הפחיסות הוא 1/f = 298.257223563.
ויקטור הורטה
ויקוטור הורטה (בפלמית: Victor Horta; 6 בינואר 1861 – 8 בספטמבר 1947) אדריכל ומעצב בלגי שפעל בבריסל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מן האדריכלים החשובים ביותר שיצאו מבלגיה וממובילי זרם האר נובו (Art Nouveau) באירופה של סוף המאה ה-19.
קריירה
ויקטור הורטה היה מוביל בתחומו ויצירתו שיקפה את האר-נובו האורגני-בוטני במיטבו. כלומר, סגנון אדריכלי השואב את השראתו מעולם הצומח ומביא לחזות הבניין צורות דמויות ענפים ועלים הבאים לידי ביטוי בחזות החיצונית, חללי הפנים והפרטים. חידושיו השפיעו רבות על מעצבים ואדריכלים בכל רחבי אירופה בהם הקטור גימאר, אדריכל אר נובו נוסף שפעל רבות בפריז.
עבודותיו מצביעות על טכנולוגיות חדשניות, בעיקר בהגשמת עץ וברזל. בזכות השימוש המושכל בחומרים השונים, יצר במבנים שתכנן אדריכלות טוטאלית, המשלבת בין מסת הבניין לבין חלליו הפנימיים והפרטים הנלווים, כגון: מעקות חדרי מדרגות, עמודים, מנורות, דלתות ותקרות זכוכית עם מסגרות ברזל מעוטרות.
החללים שעיצב מצביעים על השראת מוצרי ה"ארטס אנד קרפטס" באנגליה, וכמותם הם מצטיינים בפיסוליות גלית זורמת, המבוססת על מילון צורות בוטני ומבטאת גם תהליכים של צמיחה. הקונסטרוקציה הגלית הזורמת של הורטה, המעוצבת באלמנטים בוטניים, הביאה את האר-נובו בבריסל להישגים מרשימים.
בהשראת אמנים סימבוליסטים, הוא האמין בעיצוב טוטאלי של מבנים, תוך הדגשת זרימה אין-סופית ומהות חובקת-כל, המאפיינת את מצבו הנפשי ועולמו של היוצר.
בשנים 1927-1931 הוטא היה מנהל של האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של בריסל.
פסגת קינג (קליפורניה)
פסגת קינג (באנגלית: King Peak) או פסגת קינגס (Kings Peak) היא הר ברכס קינג במחוז המבולדט, במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
הפסגה, שגובהה 1,247 מטרים מעל פני הים, מתנשאת לגובה של 892 מטרים מעל סביבתה.
הפסגה היא הגבוהה בהרי רכס קינג, והגבוהה בהרי החוף האבוד.
היסטוריה
הפיסגה קרויה על שם קפטן קינג מצבא ארצות הברית.
יחסי מולדובה–סן מרינו
יחסי מולדובה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מולדובה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים
בין המדינות נחתמו שני הסכמים דיפלומטיים:
טרנצ'ין
טרנצ'ין (סלובקית Trenčín) היא עיר במערב סלובקיה, בירת מחוז טרנצ'ין. מיקומה במרכזו של עמק נהר הואה, סמוך לגבול הצ'כי, כ-120 ק"מ מברטיסלאבה. מתגוררים בה כ-56,000 איש, מה שהופך אותה לעיר התשיעית המאוכלסת ביותר במדינה. בעיר נמצאת טירה מימי הביניים, העומדת על סלע מעל העיר.
בטרנצ'ין בית כנסת שנבנה בשנת 1913 בסגנון ביזנטי ואר-נובו. בית הכנסת הוא אחד מעשרים וארבעה אתרים של נתיב המורשת היהודית בסלובקיה.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על הימצאות אדם באזור טרנצ'ין מאז התקופה הפלאוליתית, כ-40,000 שנה לפני זמננו.
במאה השנייה לספירה חנו באזור חיילים רומאים שהשתתפו במלחמות נגד המרקומנים והתקיים במקום תחנת מסחר שכונתה Laugaricio, אשר ככל הנראה זהה ל-Leukaristos המוזכרת בכתבי תלמי. מתקופה זאת נשארה כתובת רומית מתחת למצודת העיר.
יפתח (קיבוץ)
יִפְתַּח הוא קיבוץ של התק"ם באזור הצפון ליד קריית שמונה וליד גבול ישראל-לבנון. הוא ממוקם בקצה הדרומי של רכס רמים שבהרי נפתלי, והוא משתייך למועצה אזורית הגליל העליון. הקיבוץ שוכן בסמוך למצודת ישע, על גבעה שטוחה בשולי בקעת קדש אל מול הלבנון. יפתח ממוקם ברום 430 מ', בק"מ 64 בכביש 886.
היישוב הוקם ב-18 באוגוסט 1948 על ידי חיילים משוחררים מחטיבת יפתח של הפלמ"ח, שעל שמה נקרא הקיבוץ.
סביבה
קיבוץ יפתח שוכן באזור חורש טבעי של עצי אלון מצוי, אלון התבור, אלה ארצישראלית, אלה אטלנטית, שיזף ושקד. גבעת היישוב מוקפת במפרציה של בקעת-קדש ממנה נשקף נוף מרהיב של הרי-נפתלי, עמק החולה, החרמון והגולן. מדרום לקיבוץ מצויה שמורת נחל קדש. זהו קניון עמוק ותלול שהתהווה לאחר היווצרות העמק כתוצאה מפעילות קרסטית. נחל קדש מהווה יציאה יחידה מהבקעה והוא מתנקז לכיוון עמק החולה.
באזור קיבוץ יפתח אין מקורות מים והם מגיעים לבקעת קדש ולקיבוץ בקו של "מקורות", ממעיינות עינן שבעמק החולה ואביב, שבנחל דישון. הקיבוץ מוקף בקרקעות גירניות שהוכשרו לחקלאות. הקרקע החקלאית הצמודה לקיבוץ משמשת לגידול עצי פרי נשירים: נקטרינות, אגסים, תפוחים, קיווי וגפנים. בנוסף, לקיבוץ ישנן אדמות בעמק החולה המשמשות לגידולי שדה: תירס, כותנה, חיטה ובוטנים.
היסטוריה
קיבוץ יפתח הוקם בט"ו באב, 18 באוגוסט 1948, כיישוב משלט בעיצומה של מלחמת העצמאות במהלך ההפוגה השנייה. מקימי הקיבוץ היו לוחמי פלמ"ח חברי הכשרות גבת ואשדות יעקב מתנועת הנוער העובד שהשתתפו במסגרת הגדוד הראשון והשלישי של הפלמ"ח בקרבות לשחרור מלכיה, צפת, נבי יושע, הגליל, לוד, רמלה והנגב. הפלמ"חניקים שלחמו לשחרור אזור זה ואיבדו בו חברים ביקשו לחזור ולהתיישב בו. קרבות מלכיה ונבי יושע היה גורליים, שכן מנעו את ניתוק אצבע הגליל ממדינת ישראל. הקיבוץ יוצר רצף התיישבותי ממצודת נבי יושע – למנרה – למשגב עם ועזר בעצם הקמתו לשמור על אצבע הגליל. בראשית דרכו עיבד הקיבוץ כ-3,000 דונם פלחה והחזיק נגרייה, לול ודיר כבשים. אל הקיבוץ הצטרפו גם מספר יוצאי ארצות הברית מבתים מבוססים.
יפתח היה אחד הקיבוצים שנפגעו בצורה הקשה ביותר מהפילוג בקיבוץ המאוחד בשנים 1952–1953. בפברואר 1953 החליט הקיבוץ לעזוב את הקיבוץ המאוחד ולהצטרף לאיחוד הקיבוצים והקבוצות. לאחר ערעור התקיים במאי 1953 משאל חברים שהכריע ברוב של שלושה קולות על מעבר הקיבוץ לאיחוד הקבוצות והקיבוצים. אנשי הקיבוץ המאוחד ערערו על זכות ההצבעה של כ-7 חברים שלא היו בעלי אזרחות ישראלית, אולם בינתיים החל איחוד הקיבוצים והקבוצות להזרים לקיבוץ הכשרות של אנשיו. בתגובה הזרימו גם אנשי הקיבוץ המאוחד הכשרות שלהם. בשלב זה זרמו למקום מאות אנשים כתגבורות של שני הצדדים ואנשי האיחוד הזמינו את המשטרה להוציא את כל הזרים מהקיבוץ. ב-31 במאי 1953 הובא כוח של כ-1,000 שוטרים אשר הוציא מהקיבוץ את כל הזרים. בתחילת יוני הוסכם על דעת שני הצדדים להעביר את הנושא להכרעת ועדה של ההסתדרות בת חמישה חברים, בהם חיים גבתי ואברהם הרצפלד, וזו הכריעה סופית שהקיבוץ ישתייך לאיחוד. בעקבות זאת, ביקשו חברי הקיבוץ המאוחד ביפתח להקים יישוב חדש בהרי נפתלי, אולם הם לבסוף עברו לקיבוץ גדות. את הקיבוץ עזבו כמחצית מחבריו ונותרו 45 חברים בלבד.
התנועה המאוחדת החלה לשלוח גרעיני התיישבות לקיבוץ כדי לעבות את אוכלוסייתו. נוסף על כך נקלטו בקיבוץ גרעינים שהתחנכו בחברות נוער ביפתח. הקיבוץ גדל והתייצבה אוכלוסייתו. ביפתח בולט אופיו הישראלי מאוד של הקיבוץ לא רק מבחינה סטטיסטית, אלא גם באופיו וברוחו. מבחינה עדתית, יש ביפתח כחצי ממוצא אשכנזי וחצי ממוצא ספרדי.
ב-1974 נחנך בקיבוץ חדר אוכל חדש בתכנונו של האדריכל חיליק ערד. הבניין תוכנן באופן שבו פתחי החלונות כולם נקבעו במיקומים מוגנים במטרה להגן ככל הניתן על השוהים בבניין בעת הפגזה מכיוון לבנון. כיום משמש אולם האוכל לאירועים קהילתיים לעת-מצוא, לאחר שחדר האוכל הפסיק את פעילותו בתחילת שנות ה-2000. בספרייה שהייתה ממוקמת בקומת הקרקע פועל כיום כל-בו.
קיבוץ יפתח סבל בשנות ה-50 וה-60 מהסתננויות מעבר לגבול של גנבים שקצרו בשדותיהם ולקחו כבשים ובקר וכן ממעשי חבלה של הפת"ח.
החל משנת 1999 החלו בקיבוץ יפתח תהליכים של צמצום את המסגרת השיתופית והשוויונית ("הפרטה"), והחל משנת 2002 הקיבוץ פועל על פי מודל רשת הביטחון, וכמו הרבה קיבוצים שעברו הפרטה מתחלק לשתי אגודות, אגודה שיתופית ואגודה קהילתית. חברי הקיבוץ "הישן" משתייכים לאגודה השיתופית והנקלטים החדשים שהתקבלו בסטטוס של חברים ב"עצמאות כלכלית" משתייכים לאגודה הקהילתית. בשנת 2006 מוקמת בקיבוץ הרחבה קהילתית בשם בת-יפתח.
כלכלת הקיבוץ
בין היתר רשמה יפתח שיאים ארציים בגידול פול (1949), שעורה (1963), חלב צאן (1957), כמו כן קצרה פרסים בתערוכת הפירות (1964, 1961) ובתערוכת הפרחים עבור אירוס נצרתי (1961).
אנדרס יונאס אונגסטרם
אנדרס יונאס אוֹנגסטרֶם (שוודית: Anders Jonas Ångström; 13 באוגוסט 1814 - 21 ביוני 1874) היה פיזיקאי שוודי, מראשוני הספקטרוסקופיה. נולד במדלפלד אשר בצפון שוודיה. חונך באוניברסיטת אופסלה בה שימש כמרצה לפיזיקה החל משנת 1839. לאחר שנת הכשרה במכון האסטרונומי בסטוקהולם, מונה ב-1843 לאחראי מצפה הכוכבים האסטרונומי באופסלה (Uppsala Astronomical Observatory).
עסק בחקר המגנטיות, האופטיקה והולכת חום. מ-1861 ואילך עסק רבות בתחום הספקטרוסקופיה. הוא היה הראשון לחקר לעומק את הספקטרום אטומי של מימן. מחקריו בספקטרוסקופיה של קרינת השמש הוכיחו ב-1862 כי אטמוספירת השמש מכילה מימן, והביאו ב-1868 לפרסום מפה של ספקטרום השמש. היה הראשון לבחון את ספקטרום זוהר הקוטב ב-1867. זכה במדליית רמפורד ב-1872.
על שמו נקראו יחידות אנגסטרום וכן מכתש אנגסטרום על הירח (אשר שמם בעברית מבוסס על ההגייה האנגלית של שמו).
כביש 333
כביש 333 או שדרות בן-גוריון הוא כביש רוחב במערב ירושלים, המהווה את הכניסה הראשית לעיר דרך גבעת שאול. הכביש בעבר היה חלק מתוואי כביש 1, עד לפתיחת דרך יצחק שמיר והסטת תוואי כביש 1 אליו. עם זאת, הוא עדיין מתואר כחלק מתוואי כביש ירושלים–תל אביב.
היסטוריה
מקורו של כביש זה הוא למעשה בסלילת כביש תל אביב-ירושלים (כביש 1), אשר מקורו בדרך העתיקה בין יפו לירושלים דרך רמלה (כביש 44), לטרון, שער הגיא ואבו גוש. המקטע שהיום שייך לכביש 333 הוא המקטע בין מחלף שער מוריה, עד לכניסה לירושלים דרך צומת גינות סחרוב.
בשנת 2007 נסללה דרך יצחק שמיר (המוכרת ככביש 9) כדרך ישירה בין מוצא למחלף יגאל ידין והמשך תוואי כביש 1 לכיוון מעלה אדומים וצומת בית הערבה בכביש ירושלים-יריחו. בעקבות כך, בוטל סימון שדרות בן-גוריון כחלק מכביש 1, אם כי בפי רבים הכביש עדיין נחשב לחלק מתוואי כביש ירושלים–תל אביב.
במרץ 2017 החלו עבודות לשדרוג צומת גינות סחרוב למחלף, ובשנת 2021 נפתח מחלף גינות סחרוב לתנועה. במקביל, נעשו עבודות במחלף שער מוריה אשר סידרו מחדש את התנועה, כך שהנתיבים השמאליים הם אלו שמפנים לתוואי עמק הארזים, והנתיבים הימניים מפנים לשדרות בן-גוריון. נתיב התחבורה הציבורית, שהוקם בעשור השני של המאה ה-21, נשאר כנתיב השמאלי ונשאר על תוואי שדרות בן-גוריון.
לאחר פתיחת מחלף גינות סחרוב, סומנו שדרות בן-גוריון לראשונה ככביש 333.
מחלפים וצמתים לאורך הכביש
לאחר מחלף גבעת שאול, הכביש אינו מסומן ככביש 333. עם זאת, ממשיך תוואי הכביש כשדרות ויצמן, דרך צומת גשר המיתרים עם רחוב יפו ורחוב ירמיהו (כביש 417), וצומת כיכר שלום ש. שטרית עם שדרות הרצל (כביש 386). לאחר מכאן התוואי ממשיך כשדרות שז"ר (העובר בסמוך לבנייני האומה), שדרות בן־צבי ושדרות חיים הזז (בסמוך לגן סאקר), עד לכיכר גאלא גאלאקטיון, ומשם לשכונות הקטמונים. הקטע בין בנייני האומה וגן סאקר נחסם ב-2019, כחלק מעבודות מתחם הכניסה לעיר.
ג'ואקינו רוסיני
ג'ואקינו אנטוניו רוסיני (באיטלקית: Gioacchino Antonio Rossini; 29 בפברואר 1792 – 13 בנובמבר 1868) היה מלחין איטלקי.
קורות חיים
רוסיני נולד להורים מוזיקליים - אביו היה נגן קרן ואמו זמרת. הוא הוטבל בשם Giovacchino (ג'ובאקינו), אך נודע בשמו המקוצר Gioacchino. כילד למד לנגן בכינור ובצ'מבלו, והתברך בנוסף בקול נעים לאוזן. אמו מנעה את התממשות הצעת אחיה לסרס את הבן המוכשר עבור שימור קול הסופרן שלו, ורוסיני היה אסיר תודה לה על כך. בגיל 14 עבר לקונסרבטוריון של בולוניה בו למד הלחנה ונגינה בצ'לו ובפסנתר. ארבע שנים מאוחר יותר השלים את לימודיו, שבמהלכם חיבר כבר מספר יצירות. רוסיני החל לכתוב אופרות באופן בסיסי בוונציה. האופרה Tancredi, אותה הלחין בשנת 1813, הובילה לפרסומו. הוא הלחין אופרות לבתי אופרה איטלקיים, ובשנת 1815 מונה למנהלם של שני בתי האופרה של נאפולי. בחוזה ההעסקה שלו התחייב לכתוב אופרה אחת מדי שנה לכל אחד מבתי האופרה, אך הדבר לא מנע ממנו לעבוד עבור ערים אחרות.
לא כל האופרות שהלחין התקבלו בעין יפה: הופעות הבכורה של "הספר מסביליה" ושל "סינדרלה" ברומא לא היו הצלחה גדולה, ורק בבימויים מאוחרים יותר זכו לאהדת הקהל. בנאפולי הכיר את זמרת האופרה איזבלה קולבראן. הוא נישא לה בשנת 1823, והתגרש ממנה בשנת 1836. לאחר שהות בת חמישה חודשים בלונדון, שם הובטח לו שכר נאה ב-King's Theatre, קיבל בשנת 1824 את ניהול האופרה האיטלקית בפריז. שנתיים מאוחר יותר היה למלחין החצר המלכותי ולמפקח הכללי על השירה בצרפת. ב-1829 הלחין את "וילהלם טל", האופרה האחרונה שכתב. בסך הכול הותיר אחריו במהלך שני עשורים 39 אופרות שונות. בפרק זמן זה קנה לעצמו שם של אמן האופרה בופה (האופרה הקומית), אף שכתב גם אופרות רציניות. בשנת 1830 איבד את משרותיו הרשמיות, לאחר שמלך צרפת נאלץ לוותר על כיסאו בעקבות מהפכת יולי. באמצעות פנייה לרשויות עלה בידי רוסיני להבטיח לעצמו קצבה לכל החיים.
רוסיני היה ידוע כנהנתן ואוהב חיים, וחלק מפרסומו קשור לפן הגסטרונומי: מנות אוכל משובחות מהמטבח הצרפתי נקראות על שמו. המפורסמת שבהן היא טורנדו רוסיני (Tournedos Rossini): אומצת פילה בקר צלויה עם פרוסת כבד אווז, בתוספת פטריות כמהין או בתוספת ציר בקר. לפי המסופר, רוסיני עצמו המציא את המנה הזו. בשנים 1836 עד 1848 פעל רוסיני בבולוניה כמנהל בית הספר למוזיקה. הוא המשיך להלחין, אך הקדיש עצמו עתה למוזיקה הדתית והקאמרית. בשנים אלו גם נשא את אשתו השנייה, הצרפתייה אולימפ פליסייה, לה היה נשוי עד מותו. עקב חוסר שקט פוליטי בבולוניה נמלט ב-1848 לפירנצה. ב-1855 שב לפריז, ובה בילה את שארית חייו.
יצירותיו החשובות בתקופה שלאחר כתיבת האופרות הן "סטאבאט מאטר" ו-Petite Messe Solennelle, שהיא יצירה בת 90 דקות, על אף שמה. לחניו מוכרים בזכות אלמנט הבדיחה שבהם, וגם כותרותיהן ("אטיודים אסטמתיים", "ואלס מעונה", "חטאים של זקנה") מעידות על חוש ההומור שלו. רוסיני סבל מדיכאון, בעיקר במחצית השנייה של חייו, שנבע כנראה ממחלת מין בה נדבק בנעוריו. הוא מת מסיבוך של ניתוח במעיו, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבפריז בשנת 1868. ב-1877 הועבר גופו לפירנצה שבאיטליה מולדתו, אך מערת הקבורה הריקה בפריז מוקדשת לזכרו עד היום.
שנותיו הראשונות ולימודיו
ג'ואקינו רוסיני נולד ב-29 בפברואר 1792 בפזארו, חצי האי האפניני, לחופי הים האדריאטי, דאז חלק ממדינת האפיפיור. הוא היה בנם היחיד של שני מוזיקאים, ג'וזפה ואנה רוסיני. אביו ג'וזפה (1758–1839) היה חצוצרן ואמו אנה (1771–1827) לבית גידאריני, תופרת במקצועה וזמרת בזמנה החופשי. במקור הייתה אנה בתם של אופים. צעירותו של רוסיני עמדה בסימן המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שהיו רבי השפעה על המהלכים המדיניים כמו גם החברתיים באיטליה. מקום הולדתו של רוסיני מהווה כיום מוזיאון קטן בן ארבע קומות. רוסיני חי בפזארו עד הגיעו לגיל שמונה, עת עבר עם משפחתו שהחלה לנדוד. בגיל 10 עבר רוסיני לבית משפחת אביו בעיירה לוגו (אנ'), הממוקמת כיום בחבל אמיליה-רומאניה.
רוסיני החל ללמוד בבולוניה במוסד ללימודי מוזיקה רשמי - קונסרבטוריון. בגיל 18, בסיום לימודיו, היה על רוסיני להרוויח כסף באופן עצמאי עבור מחייתו והוא עבר מבולוניה להתגורר בוונציה, דאז ממלכת איטליה הנפוליאונית, מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה. בעת שהותו בוונציה הלחין רוסיני את יצירתו המרכזית הראשונה; "צו הנישואים" (La cambiale di matrimonio). היצירה הייתה לאופרה קצרה בת מערכה אחת מסוג פארסה (ז'אנר אופרות המזוהות עם ונציה המורכבות לרוב מתוך מערכה אחת בלבד) קומית. היצירה נכתבה עבור לִבְרִית של הסופר ג'אטנו רוסי. היצירה הופיעה בהצגת בכורה ב-3 בנובמבר 1810 בתיאטרון 'סן מואיז' (San Moisè) בוונציה. את האוברטורה לאופרה הלחין רוסיני כבר בתקופה שלמד בקונטרבטוריון בבולוניה. ביצירה הזאת הציג רוסיני לראשוני את המוטיב של הדוּאֵט "אז אני" (Dunque io son) שחזר על עצמו ביצירה נוספת של רוסיני מאוחר יותר בהמשך הקריירה שלו.
ונציה; טנקרדי ופריצת הדרך
עם הגעתו של רוסיני לוונציה, החל בכתיבת אופרות קומדיות בנות מערכה אחת עבור מספר תיאטרונים קטנים בעיר. עם העבודות שהוזמנו עבור תיאטרון סן מואיז הוונציאני, התפתח רוסיני בקצב עוצר נשימה למלחין אופרות מוביל. בתיאטרון הנודע הזה, שעבורו כתב בעבר אנטוניו ויוואלדי, רוסיני כתב מספר אופרות במערכה אחת תוך זמן קצר. כבר עבודתו הראשונה, "צו הנישואים", זכתה להצלחה נרחבת. הפתיח של האופרה בעלת המערכה האחת, "האדון ברוסצ'ינו" (Il Signor Bruschino), השיג תהילה בעיקר על מוטיבים שנגעו לדיוק שלה, שבה במהלך סבב נגינת הכינורות השני צריכים הכנרים להקיש את הקשתות שלהם בקצב אחיד של המוזיקה כמה פעמים לזמן מה, ובכך עמדו לייצר אפקט של צליל הרמוני בהליך החוזר על עצמו מספר פעמים. עם זאת, רבים מהכנרים היוקרתיים, היו נבוכים מהמהלך 'המהפכני' הזה של הצעיר בן ה-18 וסירבו לבצע כנדרש את צלילי ההקשה ובכך גרמו למהומה ניכרת במהלך הצגת הבכורה.
בשנותיו בוונציה נהג רוסיני לכתוב שלוש אופרות קצרות מדי שנה בממוצע. בגיל 21 קיבל רוסיני הצעת הלחנה של אופרה עבור תיאטרון לה פניצ'ה (איטלקית עבור "עוף החול") המפורסם, המוכר שבבתי האופרה של ונציה. עבור לה פניצ'ה הלחין רוסיני את יצירתו המפורסמת ביותר נכון לאותה העת, "טנקרדי" (Tancredi). הייתה זאת אופרה סריה בת שתי מערכות שבוססה על הטרגדיה "טנקרד" (Tancrède) של ווֹלטֶר. האופרה נכתבה במשך פחות מחודש, פורסמה בהצגת בכורה ב-6 בפברואר 1813 והפכה לסימן היכר מוזיקלי על סגנונו של רוסיני. במקור "טנקרד" הסתיימה בסוף טוב, כמקובל במסורת אופרות סריה. מאוחר יותר, רוסיני שיפצר אותה כך שסופה תאם את הסיום הטרגי של היצירה כפי שנכתבה במקור בידי וולטר. תיקון זה ליצירתו היווה דוגמה לכך שרוסיני חש העדפה לנאו-קלאסיציזם על גבי רומנטיקה.
נאפולי; שיא הקריירה
השנים 1810–1820 היו 'שנות הגלריה' של רוסיני, במהלכן כתב למעלה מ-30 יצירות עבור עשרות תיאטראות. עם זאת, במסגרת תולדות חייו של רוסיני הייתה פעילותו בנאפולי, בולוניה ופריז, אשר האפילה על פעילותו במילאנו. אף על פי כן, במילאנו, בירת חבל לומברדיה היו בכורות של חצי תריסר מיצירות של רוסיני, כולל "עורב הנחלים" (Gazza ladra) ו"הטורקי באיטליה" (Il Turco in Italia). רוסיני פגש בביקורו במילאנו את דומניקו ברבג'ה, שהיה אחראי על "מרכז הבידור" לה סקאלה, בית אופרה במילאנו. באותה העת, לצד חשיבותו של הנושא התרבותי והמוזיקלי, ההיבט החברתי של ביקור בלה סקאלה היה חשוב לא פחות. לה סקאלה כללה גם בית קפה, קונדיטוריה, מטבח וחדרי משחקים, עליהם היה דומניקו ברבג'ה בעל התושייה האחראי. עם עליית הצרפתים לשלטון במהלך השנים של ממלכת איטליה הנפוליאונית, ההימורים הוסדרו בחוק וברבג'ה הפך את לה סקאלה למרכז בילוי עם מוזיקלי, גסטרונומי וכמו כן גם מרכז להימורים.
במהלך תקופת פעילותו של רוסיני מנאפולי, אשר דרכה הלחין יצירות לתיאטראות במילאנו, הייתה האחרונה (כמו גם ונציה), חלק מממלכת לומברדיה-ונציה, אשר הייתה נתונה לשליטת האימפריה האוסטרית לפי קונגרס וינה משנת 1815. רוסיני הפך מוקדם לאחד המלחינים החשובים ביותר של לה סקאלה, שמו הספיק למלא את התיאטראות זמן קצר לאחר שהחל לפרסם עבורם. המוסד של לה סקאלה כיבד את רוסיני עם בניית פסל גדול בדמותו בחצר בית האופרה. היה זה הודות למוניטין שרכש רוסיני בהיותו בוונציה אשר אפשר לו להשיג הצעות להלחנה עבור מוסדות האופרה היוקרתיים ביותר באיטליה; לה סקאלה במילאנו, תיאטרון סן קרלו בנאפולי ותיאטרון פונדו, גם הוא בנאפולי. עבור רוסיני זו הייתה ההזדמנות לכתיבת יצירות שנועדו להתפרסם ברחבי אירופה. רוסיני כתב 9 אופרות לנאפולי והחל בפרשיית אוהבים עם איזבלה קולבראן, פילגש של ברבג'ה. ברבג'ה מצידו היה מודע לפרשיית האוהבים הזאת ולא ייחס לה חשיבות. רוסיני הפך למנהל על התיאטראות של סן קרלו ופונדו והלחין עבור המקהלות של שתי התיאטראות. ביחד עם ברבג'ה היה סן קרלו למאורת הימורים ומסעדה עם תיאטרון צמוד בעל 2,000 מקומות ישיבה. עבור הציבור, האופרה לא הייתה מקדש של מסירות נפש מוזיקלית, אלא מקום עסקי וחברתי. בשנת 1816, שנה לאחר הגעתו של רוסיני, סן קרלו נשרפה עם התפרצותה של שרפה נרחבת בתוך העיר נאפולי וברבג'ה הצליח לבנות מחדש את התיאטרון בהדרתו כפי שהייתה קודם לשרפה בתוך 12 חודשים. רוסיני שהה בנאפולי שבע שנים, במהלכן עבד במרץ, כתב עבור תיאטראות אחרים מלבד אלו בנאפולי, והוביל את תיאטרון סן קרלו לשנות הזהב הראשונות שלו במאה ה-19. בשנת 1822 עזב את נאפולי והתחתן עם איזבלה קולבראן בבולוניה. הזוג התגרשו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 כאשר עבר רוסיני פעם נוספת מביתו בעוד איזבלה נותרה בבולוניה.
רוסיני היה במאי ומלחין תיאטרון בנאפולי כשקיבל עבודה להלחין יצירה עבור תיאטרון ארג'נטינה ברומא. הוא קיבל את ההצעה ובגיל 23 כתב תוך שבועות ספורים את אחת היצירות האופראיות הגדולות ופורצות הדרך. הבכורה הייתה לכישלון וגררה תקרית מביכה, אך עד ההופעה השלישית כבר התקבלה היצירה בביקורות מעולות וההופעה הראשונה של "הספר מסביליה" (Il barbiere di Siviglia) בתיאטרון ארג'נטינה הפכה למיתוס. שנה לאחר מכן רוסיני חזר רוסיני לביקור נוסף לרומא עם עבודה נוספת שהוזמנה, הפעם נועדה היצירה עבור תיאטרון דלה ואלה. היצירה נקראה "סינדרלה" (Cenerentola), האופרה הכבדה ביותר שלו עד כה. הטנור היה רגוז על האריות הווירטואוזיות בעלות הסי הגבוהות, זמר הבריטון חשש מה'פרסטו סילבטו' (שירת הדיבור המהירה) של רוסיני והפְּרִימָה דוֹנָה היה לתפעל זיקוקים של קישוטים. שרשראות טונים וזינוקים במערכה האחרונה הייתה עוצרת נשימה. יצירה זו היא בין התובעניות ביותר שנכתבו עבור סופרן קולורטורה. פעם נוספת הייתה הבכורה לכישלון אך ההצגות שהגיעו אחריה הובילו לאהדת יצירותיו של רוסיני בקרב תושבי רומא.
הקרנות הבכורה של היצירה הייתה כאוטית וכושלת. ייתכן והציפיות הרבות מ"הספר מסביליה" תרמו לכישלון הבכורה של "הספר מסביליה". ההופעה הראשונה של "הספר מסביליה" הייתה כאמור סוערת במיוחד גם כן. אחד הזמרים מעד על דלת מלכודת ונפל על פניו. במהלך הגמר הופיע פתאום חתול על הבמה. לאחר שנמלט החוצה, הוא חזר וקפץ על זרועותיו של זמר. הקהל החל ללעוג ודרבן את החיה. אחת ההמצאות הגדולות ביותר של רוסיני, בהן השתמש לראשונה ב"איטליאנה באלג'רי" וב"הספר מסביליה", היא מה שנקרא 'הקרשנדו של רוסיני'. אחת הסצנות הללו היא האריה של בזיליו "קלומניה היא משב רוח". הטקסט של האריה נשמע כמו ההגדרה של קרשנדו של רוסיני. הוא מתחיל במשב רוח ומתגבר בהדרגה להוריקן מוזיקלי עד שהוא מסתיים ביריית תותח.
ביקורים בווינה ולונדון
רוסיני ביקר בווינה בשנת 1822 ועורר אהדה עממית נרחבת עבורו בעיר הקיסרית. שוברט כתב שני פתיחים ואפילו בטהובן הלחין קנון קטן לכבוד ביקורו של המלחין האיטלקי. תוך מספר שבועות התפרסמו 8 אופרות שונות של רוסיני בכ-60 הופעות בווינה, בעיקר בתיאטרון אם קרטנרטור, שמנהלו פגש זמן קצר קודם לכן בברבג'ה, שייצג את רוסיני כל עוד שהה בנאפולי. רוסיני התארח במלון ברחוב זילרגאזה 14 וביקר את בטהובן בדירתו בלאנדסטראש 60. התקשורת בין שני האנשים השונים כל כך התבררה כקשה, שכן באותה העת הפך בטהובן לחירש באופן חלקי. רוסיני אמר מאוחר יותר: רוסיני בן ה-31 הוזמן אל הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד על ידי מייצגו של תיאטרון המלך (King’s Theatre) בלונדון, בכדי לכתוב אופרה עבור לונדון; "הוגו מלך איטליה" (Ugo re d'Italia). אשתו של רוסיני, הפרימה דונה המבוגרת איזבלה קולבראן הייתה אמורה לשיר בהופעת הבכורה. עם זאת, ביקורם של השניים בשנת 1823 נותר בלתי פורה מבחינה אמנותית, רוסיני לא מילא את חובותיו וקולבראן אוכזבה מביצועיה, שכן קולה כבר נחלש עקב גילה. רוסיני ניצל את הזמן לביצוע טיול צדדי לברייטון, שם פגש את ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת. אף על פי כן, האצולה הרעיפה הערכה על רוסיני. גבירותיי ורבותיי בחברה האנגלית הגבוהה היו מוכנים לשלם כל מחיר עבור שיעורי שירה, הופעות קטנות וכו', והזוג הטרי רוסיני שנישא זה עתה יכול היה להרוויח הכנסה מפוארת דרך פעילות בבריטניה. לאחר 5 חודשים החליט רוסיני לשוב לאיטליה מבריטניה, ומעולם לא שב אליה.
פריז; בחצר מלכי צרפת
במשך זמן רב קיווה רוסיני לשנות ולפתח מחדש את סגנון כתיבתו: להחליף את הבדרנות המתמשכת והקור של הקולורטורה של אופרה פרחונית בשירה אופראית יותר רצינית וכבדה - כלומר, לשנות את דמות היצירות שלו מבידוריות ליותר רציניות. כדי לעשות זאת, היה עליו גם לבצע רפורמה בתכנון הפעילות של התזמורת ולתת חשיבות רבה יותר למקהלה. כך הופיע "המצור על קורינתוס" (Le Siège de Corinthe) מ-1826, אשר מאוחר יותר תרמה השראה למלחין הצרפתי הבולט הקטור ברליוז. האופרה בת שלוש המערכות בוססה על יצירה שונה של רוסיני משנת 1820, עת שהה בנאפולי, הקרויה "מהמט השני" (Maometto II), המגוללת את סיפור חייו של הסולטאן העות'מאני מהמט השני, הזכור בעיקר ככובשה של קונסטנטינופול ב-1453, כיבוש שהביא לנפילתה של האימפריה הביזנטית. "המצור על קורינתוס" הציג את התיקונים והחידושים של רוסיני על גב "מהמט השני" ופורסם בבכורה ב-9 באוקטובר 1826, בסאל לֶה פֶּלֶטְיֵיה (Salle Le Peletier), מושב האופרה הלאומית של פריז מאז שנת 1821. אחרי "המצור על קורינתוס" חידש רוסיני את היצירה "משה במצרים" (Mosè in Egitto) משנת 1818. רוסיני שיכתב את היצירה לכדי "משה ופרעה או חציית הים האדום" (Moïse et Pharaon, ou Le passage de la Mer Rouge). היצירה המחודשת פורסמה ב-1827 ובוססה במקורה בסיפור המקראי של יציאת מצרים. המנצח האיטלקי ריקרדו מוטי לימים טען כי היצירה הייתה מבין הגדולות שבהצלחותיו האומנויות של רוסיני. ב-1828 עבד רוסיני ביחד עם הלבריתן אז'ן סקריב בכתיבת האופרה "הרוזן אורי" (Le comte Ory), שהייתה לעיבוד של אופרה בופה איטלקית לכדי אופרה צרפתית. הייתה זאת אופרה קומדית בעלת מוטיבים שונים מתוך "המסע לריימס" אשר הורכבה משתי מערכות כאשר במערכה הראשונה קיימות 9 סצנות ובשנייה 11 סצנות. ארבעת מוקדי הבכורות של האופרה היו בפריז (סאל לה פלטייה), לונדון (תיאטרון המלך), אורליאן והעיר ניו יורק בארצות הברית ב-1831.
בשנת 1829 החליט רוסיני כי הוא עומד לצאת לפרישה מוקדמת על אף גילו הצעיר. לקראת אותה הפרישה החליט להלחין יצירה אחת אחרונה שנועדה להיות הגדולה בעבודותיו; "וילהלם טל" (Guillaume Tell), אופרה המבוססת על האגדה השווייצרית של וילהלם טל. האגדה במקורה מדברת על איכר פשוט שהנהיג את המאבק השווייצרי לעצמאות מבית הבסבורג האוסטרי במאה ה-14 בתוך גבולותיה של האימפריה הרומית הקדושה. "וילהלם טל" הוקרן בבכורה ב-3 באוגוסט 1829 בסאל לה פלטייה. הבכורה אורגנה על ידי האופרה של פריז, שגם ביצעה מספר קיצוצים באורכו לאחר שלוש הופעות של האופרה. אורכה של היצירה, בשילוב עם טווח הליהוק הגבוה ודרישות הטנור הופך אותה לאחת היצירות הקשות ביותר לביצוע. בהקרנת הבכורה האיטלקית שלה, היא צונזרה כמהפכנית נגד הממשל המלוכני. רק ב-1833 פורסמה היצירה באופן מוגבל בנאפולי. רק בשנת 1856 הופקה היצירה ללא מגבלות בוונציה. היצירה הועלתה בלונדון עוד ב-1830 ובניו יורק ב-1831. הרכב היצירה כולל שימוש בכלי הנגינה הבאים: כלי מיתרים - נבל, קונטרבס, צ'לו, ויולה יחד עם כינורות, כלי הקשה - מצלתיים, תוף בס, משולש, ושני טיימפנים, כלי פליז - 3 טרומבונים, 2 חצוצרות, ו-4 קרנות יער, כלי נשיפה: 2 בסונים לכל נגן, קלרינט ואַבּוּבים, חליל ופיקולו.
את הצלחתו של "וילהלם טל" אפשר לייחס למעורבותו של רוסיני באופרה בפריז. למוסד הייתה היסטוריה של מוזיקה גרנדיוזית תובענית, אם כי, היו הם לצד קווי סיפור היסטוריים של גבורה ואצילות. סגנון מובהק זה כונה "אופרה גדולה" במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19. כשרוסיני הגיע, הוא נאלץ להתמודד עם הז'אנר המובחר הזה, ו"וילהלם טל" היווה את ההוכחה כיצד הוא ניגש לאתגר. הכוחות המוזיקליים החזקים שמשחקים ביצירה משרתים תחושת הרפתקה. האוברטורה של היצירה הפכה לנגינה המוכרת ביותר של רוסיני. האוברטורה המכונה "מצעד החיילים השווייצרים", כוללת שימוש במי גבוהה, שמודגשת עוד יותר בחצוצרות. המערכה האחרונה נמשכת כ-3 דקות ומציעה סיפור מפתה על ניצחונו האולטימטיבי של החייל השווייצרי ושחרורה של שווייץ משלטון הבסבורג.
רוסיני פרש לגמלאות בגיל 37 לאחר פרסומה של היצירה. שנה אחת לאחר מכן, שארל העשירי הודח מכס המלכות הצרפתי במהפכת יולי 1830 ובמקומו הוכתר לואי פיליפ, מלך הצרפתים שהיה למונרך-חוקתי. הממשלה הצרפתית החדשה שלאחר המהפכה ביטלה את חוזה ההעסקה של ממשלת הרסטורציה שקדמה לה עם רוסיני. לחוזה כבר לא הייתה השפעה בפועל, שכן רוסיני כאמור פרש עוד לפני המהפכה.
שנות הפרישה
עם נטילת אחריות לתיאטרון הליריקה עם מינויו למנהלו, רוסיני ורעייתו איזבלה קולבראן עברו לפריז. לאחר סיום קריירת השירה שלה עקב גילה שפגע בקולה, קולבראן הפכה לא יציבה מבחינה נפשית והפכה למכורה להימורים. רוסיני החל בפרשיית אוהבים נוספת לצד נישואיו, דבר שגרם למתח פנימי במשפחה. בשנת 1829 החזיר רוסיני את אשתו לבולוניה, שם נקבע כי היא תתגורר מעתה עם הוריו של רוסיני. במכתבים אביו של רוסיני התלונן מספר פעמים בפני בנו, שהתגורר בפריז, על התנהגותה של איזבלה כמו פרימדונה באמצע הופעת אופרה, אך רוסיני כבר התנכר ממנה ובפועל נפרד מקולבראן, שהייתה מבוגרת ממנו ב-7 שנים. הוא ראה אותה רק באופן מקרי לעיתים כאשר נסע לבקר את הוריו בביתם בבולוניה. בשנת 1845 קולבראן נפטרה ומצאה את מקום מנוחתה בבולוניה בבית הקברות המונומנטלי בסרטוסה.
רוסיני פגש בפריז את הקורטיזנה אולימפה פליסייה, אך בילה שוב ושוב בבולוניה, עד אשר קנה דירה בבולוניה. בשנות הפרישה שלו עבר רוסיני פעם אחר פעם בין פריז ובולוניה. בנקודה מסוימת אף שב להלחין יצירה קטנה ומשנית, אשר בכורתה התממשה בניצוחו של גטאנו דוניזטי, אך לאחר פטירתה של קולבראן עזב רוסיני את בולוניה לתמיד, הפעם בכעס. כמה אנשים האשימו אותו בכך שהוא לא יצא בכל סימן של תמיכה בתנועות הנאבקות עבור איחוד איטליה ("Risorgimento"), האשמות שהכעיסו אותו. רוסיני היה אדם לא פוליטי למדי ואחת הסיבות לעזיבתו את בולוניה הייתה השמועה הרווחת שאשתו השנייה השפיעה עליו לרעה. חבר הצליח לשכנע אותו לכתוב המנון חופש פוליטי עבור תנועות לאומיות איטלקית, המנון שפורסם בבכורה בפיאצה מג'ורה. עם בכורת היצירה עזב רוסיני את בולוניה.
רוסיני פגש את אולימפה פליסייה בשנת 1832, מספרת ותיקה וקוֹרטיזָנה שהייתה צעירה ממנו בשבע שנים. היא נאלצה לעמוד על רגליה באופן עצמאי בשלב מוקדם בחייה והייתה מאהבת של גברים אמידים שונים. הם החלו במערכת יחסים עוד עם היכרותם הראשונית. עם זאת, השנים של השניים בפריז שלאחר מכן נפגעו מבעיות הבריאות של רוסיני, שגרמו לו לכאבים כרוניים. רוסיני כאמור נפרד מאשתו הראשונה, ולאחר פטירתה בשנת 1845, התחתן עם אולימפה, והשניים היו נשואים עד לפטירתו של רוסיני. אולימפה נפטרה לבסוף ב-1878, בגיל 78. הזוג ניהלו מועדון מוזיקלי ברחוב רואה דה לה שאוסה ד'אנטין (Rue de la Chaussée d’Antin) הממוקם בתוך הרובע התשיעי של פריז. במרץ 1860 אירע אירוע יוצא דופן במועדון. ריכרד וגנר בן ה-47 ביקר אצל רוסיני בן ה-68. מישוט, עוזרו של רוסיני, ציין היטב את תוכן השיחה. הוא דיווח כי רוב השיחה נסובה סביב הרפורמה באופרה האירופית. וגנר (שלא היה חסיד של רוסיני) שיבח את סצנת התפוחים של רוסיני מ"וילהלם טל", והוא דגל בדקלום כמוזיקת העתיד, בעוד רוסיני דגל במנגינה כמרכז הסצנה. וגנר חיזק את עמדתו לפי סצנה נוספת מ"הספר מסביליה". על כך אמר רוסיני בהומור: "אז כך כתבתי מוזיקה לעתיד מבלי לדעת זאת?". התיק הרפואי של רוסיני בסוף חייו היה עבה מאוד. הגורם הבסיסי למחלותיו הרבות היה זיבה, אשר בה חלה במקור מוקדם יחסית בחייו. בשנותיו בפריז, מגיל 35 הלאה, המחלות הפכו לכרוניות יותר ויותר ולעיתים גררו כאבים כרוניים. אלה כללו תלונות על כאבי בטן, דלקת סימפונות וחולשה בפעילות הלבבית, שהחמירו עקב השמנה. רוסיני סבל, ככל הנראה, כתוצאה מהכאב הכרוני, לפעמים בדיכאון חמור שהוביל למחשבות אובדניות. על מנת למצוא הקלה מכאביו הלך רוסיני לעיתים קרובות למעיינות. בקיץ 1856 ביקר רוסיני, שהיה חולה כרוני, יחד עם אשתו אולימפה במעיין ביער השחור בעצת רופאיו. הוא במקור רצה לנסוע בסתר, אך למחרת אחר הצהריים היום שהגיע למלון שהייתו, הוא נאלץ להופיע על המרפסת בפני קהל מעריצים גדול.
יצירות מאוחרות ופטירתו
במהלך פרישתו הלחין רוסיני מספר יצירות מיוחדות, אף אחת מהן לא תוכננה להתפרסם כמו אלו שקדמו לפרישתו. ב-1846 הלחין את האופרה "רוברט ברוס" (Robert Bruce) בשיתוף פעולה עם המלחין לואי ניידמאייר. רוסיני הלחין ב-1831 יצירה המבוססת על המזמור הקתולי "סטאבט מאטר" (Stabat Mater) וקרא לה באותו השם. ב-1841 שכתב את היצירה וכתב אותה מחדש. בהמשך הלחין רוסיני סדרת יצירות נוספות אשר נכללו בהלצה תחת הכינוי "חטאים של זקנה" (Péchés de vieillesse). ב-1863 הלחין את היצירה "מיסה חגיגית קטנה" (Petite messe solennelle) אשר על אף שמה אורכת 90 דקות.
היצירה הייתה יוצאת דופן בהתחשב ביצירות של רוסיני בשנותיו האחרונות. היצירה נכתבה לאחר בקשתו של הבנקאי והרוזן אלקסיס פילה-וויל אשר הקדיש אותה עבור רעייתו. רוסיני הגדיר את היצירה בתור האחרונה מבין יצירות ה"חטאים של זקנה" והתכוון שהיא תהיה ליצירתו האחרונה. אף על פי כן, רוסיני הלחין סדרת יצירות נוספות שבסופו של יום נכללו תחת הקטגוריה של "חטאים של זקנה" אך אלו פורסמו אך ורק לאחר פטירתו.
רוסיני מת בשנת 1868 בביתו בפלסי כתוצאה מסיבוך של ניתוח במעיו להסרת סרטן. הוא קיבל קבר של כבוד בבית הקברות פר לשז הממוקם במזרח פריז. מכיוון שרוסיני נולד ב-29 בפברואר, חגג לאורך חייו רק 19 ימי הולדת. בשנת 1877 הועבר קברו מאולם הקבורה המקורי שלו בבית הקברות בפריז אל פירנצה, ממלכת איטליה. מסיבות תעמולה לאומית, ממשלת הממלכה האיטלקית הצעירה שאוחדה מספר שנים קודם לכך רצתה להחזיר את בן לאומה המפורסם הביתה כמעט עשור לאחר מותו. מאז העברת הקבר הוא הונח בכנסיית "סנטה קרוצ'ה" בפירנצה, הפרתנון האיטלקי, איפה שנמצאים כמו כן גם קבריהם של איטלקים מפורסמים אחרים, דוגמת ניקולו מקיאוולי, מיכלאנג'לו, גלילאו גליליי ואחרים.
נרדף (ספר)
נרדף הוא מותחן ריגול מאת רוני דונביץ', יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2007.
הספר הוא הראשון בסדרת ספרים המתארים את עלילותיו של ראש אגף המבצעים במוסד, אלכס ברטל. הספר השני בסדרה, לכודים, יצא לאור בשנת 2008 והשלישי בסדרה, עמוק מבפנים, יצא לאור בשנת 2011.
הספר הוא מותחן בדיוני המסתמך על אירועים דוגמת ההתנקשות בח'אלד משעל בירדן בשנת 1997, חיסול מנהיג הג'יהאד האסלאמי ד"ר פתחי שקאקי במלטה בשנת 1995, חיסול עימאד מורנייה בדמשק ב-2008, מבצע זעם האל וכן חטיפות השייח' עבד אל-כרים עובייד ב-1989 ומוסטפא דיראני ב-1994 על ידי סיירת מטכ"ל.
עלילת הספר
גיבור הספר הוא אלכס ברטל, יליד 1961, ראש אגף מבצעים במוסד, בן לניצולי השואה יוצאי פולין ויוצא יחידה מובחרת בצה"ל. ברטל הוא לוחם מוסד מיומן בעברו, הבקי בשימוש בנשק קל וקרב מגע. במהלך הקריירה שלו במוסד לקח ברטל חלק ואף פיקד בעצמו על מבצעי ביון והתנקשות רבים. ברטל היה מעורב בשנות השמונים במבצע סיכול ממוקד חשאי וארוך במיוחד ברחבי אירופה כנגד מחבלים השייכים לארגוני טרור פלסטיניים וכנגד אנשי הביון האיראני.
הספר נפתח בעת שברטל מפקד על מבצע ביון רחב היקף, הכולל את חטיפת מנהיג רוחני של חזבאללה בידי יחידת קומנדו מובחרת של המוסד מלבנון ומעקב אחר אוליגרך רוסי הסוחר בנשק עם הרפובליקה האסלאמית של איראן ועם החזבאללה. בעוד ברטל מפקד על ההתנקשות בסוחר הנשק בצרפת נחטפת בתו, דניאלה, סוכנת מוסד צעירה, במהלך המשימה הראשונה שלה, מעקב אחר איש ביון איראני בלונדון. כמו כן נרצחים שאר חברי חולית המוסד שהיו מעורבים בפעולה בלונדון. בעת התרחשות האירועים הללו מצטברות ראיות כי ברטל הוא בוגד המוכר סודות לביון האיראני בעבור כסף. כתוצאה מכך הופך ברטל לנרדף, והמוסד מנהל אחריו מצוד ברחבי אירופה. אלכס ברטל, הנאלץ עקב כך להילחם לבדו על חייו ועל חפותו, בורח מרודפיו ותוך כדי כך מנהל מרדף אחר חוטפיה של בתו, במטרה לחלצה.
הספר פועל על פי קווי עלילה שבמרכזה מרגל או לוחם בודד, אשר אף כי הוא מצטייר כפראנואיד בתחילה, מתברר שאכן מתנהל אחריו מצוד, לעיתים על ידי עמיתיו לארגון, והוא רדוף ונמלט עד אשר הוא מוצא לעצמו עמית או חבר, שלא ברור אם ניתן לבטוח בו. בדרך- כלל על פי נוסחה זו מצליח הפרוטגוניסט להוכיח כי הוא חף מפשע ולהביא את הרשעים על עונשם. בעלילה שכזו תמיד מצויה בקונפליקט זכותו של הגיבור להפעיל את כל כישוריו, אותם רכש ובהם השתמש בשירות המולדת, כנגד רודפיו וכדי לנצח את אויביו אף כי לא קיבל לכך הכשר על- ידי המדינה. הספר כתוב בצורה תמציתית עם פסקאות קצרות ועלילה רבת תפניות ופעולה.
ניקיטה מגלוב
ניקיטה מַגַלוב (ברוסית: Никита Магалов; ) היה פסנתרן גאורגי-רוסי.
ביוגרפיה
מגלוב נולד למשפחה (במקור מַרַ'לישווילי) מן האצולה הגאורגית בסנקט פטרבורג. בעקבות מהפכת אוקטובר, נמלט ב-1918 עם משפחתו לפינלנד, ואחר כך לפריז, שם היה לתלמיד של המלחין והמורה הצרפתי איזידור פיליפ. הוא התרועע בין השאר עם מלחינים בעלי שם כמו סרגיי פרוקופייב ומוריס ראוול.
הוא נודע במיוחד בזכות ביצועיו ליצירות שופן, והיה לפסנתרן הראשון שהקליט את הרפטואר השלם של היוצר. כמו כן מוכר בזכות ביצועים ליצירות שומאן, בטהובן, פרוקופייב ומלחינים נוספים.
מגלוב נישא לאיריין, בתו של הכנר היהודי-הונגרי יוזף סיגטי ולזוג נולדה בת אחת, וונדה. ב-1939 נמלט הזוג מאימת מלחמת העולם השנייה לשווייץ, שם התגורר מגלוב עד מותו. בגיל 80, נפטר בשווייץ לאחר מחלה ממושכת, בתאריך 26 בדצמבר 1992.
רואים עולם
רואים עולם היה יומן החוץ של הערוץ הראשון ולאחר מכן של כאן 11. הוא שודר בין השנים 1988–2020.
היסטוריה
התוכנית שודרה מאז 1988 מדי מוצאי שבת. עד 2017 שודרה בערוץ הראשון. במאי 2017 עם סגירת רשות השידור התוכנית המשיכה בערוץ כאן 11 במסגרת תאגיד השידור הישראלי, עד פברואר 2020 עת הוחלט להוריד את התכנית. בתוכנית שודרו כתבות העוסקות בשלל נושאי אקטואליה ותרבות מרחבי העולם, ראיונות עם מדינאים, חוקרים ומומחים לענייני חוץ. חלק מהכתבות בתוכנית נלקחו מתוכניות אקטואליה זרות כדוגמת 60 דקות האמריקנית, כתבות הערוץ France 24 ועוד.
את התוכנית ערכו והגישו עמנואל הלפרין ודוד ויצטום, ולאחריהם מכן ערך והגיש את התוכנית יעקב אחימאיר שעבר מרשות השידור לתאגיד. ברשות השידור ערך את כתבות התוכנית גם אורן נהרי, ששימש כתב ועורך חדשות חוץ בדסק החדשות עד עזיבתו לוואלה!.
עם פתיחת שידורי התאגיד שודרה תוכנית של שעה שבתחילתה היה מבזק חדשות, בהמשך הורד מבזק החדשות ואורך כל תוכנית היה 45 דקות עם כתבות חוץ בלבד. המגזין שודר מיד אחרי חדשות השבת - מגזין חדשות סוף השבוע של הערוץ ונערך על ידי יעקב אחימאיר, שמזוהה יותר מכל עם התוכנית.
טורפדו מוסקבה (כדורגל נשים)
מועדון כדורגל נשים טורפדו (ברוסית: Женский футбольный клуб «Торпедо» Москва) הוא מועדון כדורגל נשים ממוסקבה, שהשתתף באליפות רוסיה ב-2014 וב-2015.
היסטוריה
בשנת 2013 הקבוצה השתתפה רק בטורנירים חובבניים. בשנה הראשונה זכתה טורפדו בגביע קרסנוגורסק 2013. הקבוצה בילתה את עונת 2014 באליפות רוסיה, שלאחריה סיימה הקבוצה במקום ה-6. במקביל לכך, הקבוצה לקחה חלק בטורנירים חובבניים שונים. ההישג הטוב ביותר היה המקום השני בגביע המושל של מחוז קרסנוגורסק.
האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה
היסטוריה
האקדמיה נוסדה ב-1904 על ידי סר הרברט בירבוהם טרי, מפיק שקספירי מוביל. מספר שנים לאחר מכן הצטרף למועצה המנהלת המחזאי ג'ורג' ברנרד שו, שתרם ב-1912 את התמלוגים ממחזהו פיגמליון לאקדמיה וב-1950 הוריש לה שליש מכלל התמלוגים על יצירותיו. לירושה זו נודע ערך כלכלי משמעותי לבית הספר, עם הפקת הסרט גבירתי הנאוה, שהכניס כסף רב, וכן הפקות התיאטרון של המחזמר שהפך ללהיט גדול (1964). גובה ההכנסות גרם לממשלת בריטניה לבטל את תמיכתה בבית הספר במשך כמה שנים.
RADA הוא בית ספר סלקטיבי במיוחד משום שהוא קולט 32 תלמידים בלבד כל שנה לתוכנית ה-BA במשחק. התלמידים לא נדרשים לעמוד בתנאי סף אקדמיים אלא להוכיח התאמה ויכולת משחק באודישן. בנוסף מצטרפים אליהם מדי שנה 35 סטודנטים לתוכניות להכשרת מנהלי במה ומקצועות טכניים אחרים בעולם התיאטרון. קורסים נוספים המוצעים על ידי האקדמיה: קורסים קצרים לשחקנים בריטיים, קורסים מיוחדים לשחקנים אמריקאים ולשחקנים יפניים בלונדון, וסדנאות לנוער שוחר תיאטרון. הניהול האדמיניסטרטיבי מתבצע באמצעות קינג'ס קולג' באוניברסיטת לונדון.
בוגרים מפורסמים של RADA: השחקן סר ג'ון גילגוד שחזר בעבר למוסד כנשיא והמשמש היום כחבר כבוד; לורד ריצ'רד אטנבורו השחקן והבמאי, אף הוא שימש כנשיא האקדמיה; הבמאי מייק לי; השחקנים: דניאל שרמן, טארון אגרטון, אלברט פיני, טום קורטני, גלנדה ג'קסון, ג'ון הרט, אנתוני הופקינס, בנדיקט קמברבאץ', טום הידלסטון, השחקן והבמאי קנת בראנה, ועוד רבים אחרים.
ארמיית הפאנצר השנייה (ורמאכט)
ארמיית הפאנצר השנייה (מגרמנית: 2.Panzerarmee) הייתה ארמיית שריון גרמנית בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה הוקמה ראשית ביוני 1940 בתור קבוצת פאנצר גודריאן (Panzergruppe Guderian), שנקראה על שמה של מפקדה, היינץ גודריאן. בנובמבר 1940 שונה שמה לקבוצת הפאנצר השנייה, תוך שהיא ממלאת תפקיד חשוב בהצלחה הראשונית של הבליצקריג במהלך מבצע ברברוסה ב-1941, כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. באוקטובר 1941 שונה שמה של קבוצת הפאנצר השנייה לארמיית הפאנצר השנייה, והיא נלחמה בקרב על מוסקבה, ומאוחר יותר בקרבות הגנתיים באזור המרכזי של החזית המזרחית. ב-1942 השתתפה הארמייה בפעילות אנטי-פרטיזנית, תוך שהיא הורגת מאות אנשים, שורפת כפרים שלמים ומגרשת את תושביהם. באוגוסט 1943 סופחה הארמייה לקבוצת ארמיות F והועברה לבלקן לפעילות אנטי-פרטיזנית. ב-1944 נלחמה הארמייה בין היתר ביוגוסלביה, הונגריה ואוסטריה, ובמרץ 1945 לחמה הארמייה בקרב על גבעות טרנסבאודיאן במסגרת מתקפת אגם בלטון.
Woman Like Me
Woman Like Me (בעברית: אישה כמוני) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפופ הבריטית ליטל מיקס, ביחד עם הראפרית ניקי מינאז', מתוך האלבום, LM5. השיר יצא לאור ב-12 באוקטובר 2018, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים סייקו מיוזיק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי כל חברות הלהקה, ביחד עם ניקי מינאז', אד שירן ופזמונאים נוספים. השיר זכה בפרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריית "הקליפ הבריטי של השנה", ובפרס ה-Global Awards בקטגוריית "שיר השנה".
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ליטל מיקס ב-,26 באוקטובר 2018 כמה ימים לאחר צאתו כסינגל. על הקליפ אמרה חברת הלהקה לי-אן פינוק כי: "זהו אחד מהקליפים שהיה הכי כיף לצלם אותם".
נכון ליולי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-200 מיליון צפיות.
ליגת העל המצרית
150px|ממוזער ליגת העל המצרית (בערבית: الدوري المصري الممتاز, א-דאורי אל-מסרי אל-מומתאז) היא ליגת הכדורגל הבכירה במצרים, שהוקמה ב-1948. הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל המצרית וכפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF). משחקי ליגת העל המצרית נמנים עם תחרויות הספורט הלאומיות הנצפות ביותר באפריקה.
הליגה מתחילה בחודש אוגוסט ומסתיימת במאי של העונה העוקבת. שלא כמו ליגות אחרות - משחקי ליגה זו נערכים לאורך כל השבוע (ראשון - שבת). נכון לעונת 2020/2021, בליגה 18 קבוצות, כאשר הקבוצות המסיימות במקומות הראשון (האלופה) וה-2 (הסגנית) מעפילות לליגת האלופות האפריקאית, והקבוצה שמסיימת במקום ה-3 מעפילה לגביע הקונפדרציה האפריקאי. הקבוצות שמסיימות במקומות 16, 17 ו-18 יורדות לליגה המצרית השנייה. האלופה מעפילה גם לגמר גביע הסופר קאפ המצרי נגד הזוכה במפעל המקביל לליגה - הגביע המצרי.
קבוצת אל-אהלי מקהיר היא קבוצת הכדורגל המצליחה ביותר במצרים, ולה מספר הזכיות הגדול ביותר באליפות ליגת העל המצרית. השנייה בדירוג כמות האליפויות היא יריבתה העירונית א-זמאלכ, וביניהם מתקיים הדרבי של קהיר, שנחשב לאחד המשחקים הגדולים והאטרקטיבים בליגה בכל עונה.
ליגת העל המצרית הייתה בין הליגות עם הממוצע קהל הגבוה ביותר במזרח התיכון, עד מהומות פורט סעיד ב-2012 שכלל מהומות בין אוהדי הקבוצות אל-אהלי ואוהדי אל-מסרי, בהם נהרגו 74 איש ו-500 נפצעו. בעקבות תוצאות המהומה הקשה, השביתה ממשלת מצרים את ליגת הכדורגל המקומית לשנתיים, ומשחקים נערכו ללא קהל עד שנת 2017, בה הרשויות התירו לכמויות קטנות מאוד של קהל להיכנס למשחקים ורק לאחר מכן הגדילו בהדרגה.
מלכי השערים בכל הזמנים
נכון ל-3 באוקטובר 2020
זבלודוב
זבלודוב (בפולנית: Zabłudów) היא עיירה במחוז ביאליסטוק שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
בשנת 1553 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובמאה ה-17 התקיימה בו פעילות של הקלוויניזם, והתגוררו בו בני משפחת רדזיוויל.
יהודי זבלודוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של ארגון הבונד, וכן פעלו בה תלמוד תורה ובית ספר עברי.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכללה העיירה בתחום השליטה הסובייטי, והגיעו אליה פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
בינואר 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בבית חרושת בה, בו שררו תנאי מחיה קשים וצפיפות רבה. בעקבות העברת חלק מיהודי הגטו בעיירה לגטו פרוז'ני, צומצם שטח הגטו.
ב-2 בנובמבר 1942 רוכזו יהודי הגטו הנותרים, והובלו בעגלות לגטו ביאליסטוק, משם שולחו בהמשך החודש למחנה ההשמדה טרבלינקה. אחר המסתתרים והנמלטים מהעיירה ערכו הגרמנים מצוד, ורצחו רבים מהם. כיום קיימת מצבה לזכר יהודי זבלודוב במקום בו היה מחנה טרבלינקה.
הכיבוש הנורמני של אנגליה
הכיבוש הנורמני של אנגליה החל במאה ה-11 עם פלישת הכוחות הנורמנים תחת הנהגתו של דוכס נורמנדיה ויליאם הראשון אל תוך שטחה הריבוני של ממלכת אנגליה הסכסונית, והושלם עם כיבושה של ממלכה זו בידי הנורמנים ונטילת הכתר.
טענתו של ויליאם כלפי הכתר האנגלי התבססה על קשריו המשפחתיים עם מלכהּ הערירי של אנגליה – אדוארד המודה, מצב אשר ייתכן ומלכתחילה עודד שאיפותיו של ויליאם לשלוט על כס המלוכה האנגלי. בעקבות מותו של אדוארד האנגלי, בינואר 1066, ירש את מקומו הרולד גודווינסון לתקופת זמן קצרה. בספטמבר 1066 התרחשה פלישת הראלד השלישי, מלך נורווגיה לצפון אנגליה אשר הכריעה את האנגלים בתחילתה של המערכה, בקרב פולפורד, אך עם זאת, בהמשך הובסו הנורווגים בקרב גשר סטמפורד ומלכם נהרג. מספר ימים בודדים לאחר תום המערכה הזו, הנחית ויליאם הנורמני את כוחותיו גם הוא, בשטח הדרומי של האי האנגלי, וב-14 באוקטובר נפגשו הצבא הנורמני והאנגלי בהייסטינגס; בקרב ההסטורי שהתרחש במקום הצליח להכריע הצבא הנורמני את אנגלים, כאשר במהלך הקרבות נהרג המלך הרולד. בדצמבר 1066, הוכתר מלך הנורמנים, ויליאם, למלכה של אנגליה.
בתום מספר מרידות בשנים 1067–1072, שלטונו של ויליאם הובטח למעשה. הוא החרים את אדמותיהם של מתנגדיו האנגלים, ורבים מבני המעמד הגבוה נמלטו לגלות. כדי לבסס את שליטתו בממלכה, ויליאם העניק אדמות לחסידיו ובנה טירות רבות ששימשו כמעוזים צבאיים. התרבות האנגלית והתרבות הצרפתית אוחדו אט-אט והמערכת הפיאודלית הוכרה לאנגלים, מה שהוביל לחוקים נוקשים הרבה יותר ושלל זכויות רבות שהיו לאנגלו-סקסונים בעבר. כוחה של אנגליה גדל והיא הפכה לכוח ממשי בזירה הפוליטית האירופאית בזכות היותה קשורה לנורמנים. צבאה וצייה גדל גם. ב-1085 הורה ויליאם לסקר את כל הנכסים האנגלים במה שכונה 'ספר יום הדין'.
רקע
בשנת 911 חתם מלך הקארולינגים, שארל התם על הסכם עם רולו (רוברט), מנהיג הפולשים הויקינגים, שלפיו מוותר המלך על העיר רואן, ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר תחת כיבוש הוויקינגים. בתמורה לאדמה נוספת, העניק רולו ואנשיו הגנה מפני פלישות ויקינגיות נוספות. רולו ואנשיו הסכימו גם להתנצר, אימצו את התרבות המקומית והחלו להשתקע בעבודות קרקע וחקלאות, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות אירופאית מן השורה, שבראשה עמד הדוכס רולו שקיבל סטטוס של וסאל להמלך, אך למעשה היה בעל מרחב פעולה חופשי לחלוטין. הוויקינגים שהתמקמות בשטחים של צפון צרפת זכו לכינוי נורמנים–שפירושו הוא "אנשי הצפון", ומשם נגזר שמו של חבל הארץ נורמנדי. בחלוף הזמן התפשטה דוכסות נורמנדיה מערבה וסיפחה בין היתר את חצי האי קוטנטן ואווראנש.
ב-1002 נשא אתלרד השני, מלך אנגליה את אמה מנורמנדיה, אחות רישאר השני, דוכס נורמנדיה. בנם אדוארד המודה, שבילה שנים רבות בגלות בנורמנדיה, הוכתר כמלך אנגליה ב-1042. מאחר שלאדוארד נותרה זיקה רבה לנורמנים, הוא מינה אנשי חצר, חיילים, ואנשי כמורה נורמנים למעמדי כח, בייחוד בכנסייה, מה שהוביל לכינון אינטרסים נורמנים עזים בפוליטיקה האנגלית. ייתכן גם כי בהיותו ערירי וסבוך בסכסוך עם גודווין, רוזן וסקס ובניו, עודד אדוארד את שאיפותיו של ויליאם, דוכס נורמנדיה לכס המלכות האנגלי.
פטירתו של המלך אדוארד ב-5 בינואר 1066 והעדר יורש ודאי לכתר הובילו לסכסוך בין מספר טוענים לכס המלכות באנגליה. הרולד גודווינסון רוזן וסקס, האדם העשיר והחזק ביותר מהאריסטוקרטים האנגלים ובנו של גודווין, יריבו משכבר הימים של המלך אדוארד, נבחר כיורשו על ידי הוויטנגמוט והוכתר למלך אנגליה על ידי הארכיבישוף מיורק, אילדרד. מיד עם הכתרתו קראו עליו תיגר המלך הראלד השלישי מנורווגיה וגם ויליאם דוכס נורמנדיה, שכל אחד מהם חשק בכתר האנגלי לעצמו. ויליאם טען כי הרולד הבטיח לו את כס המלוכה (ככל הנראה ב-1052), תמורת עזרה שהעניק לו כשספינתו נטרפה אל מול חופי נורמנדי, אולם סיפור זה מוטל בספק, וגם אם הרולד הבטיח הבטחה כזו, הרי שעשה זאת תחת לחץ, וחש חופשי להפר אותה. טענותיו של הראלד השלישי מנגד התבססו על הסכם שתווה קודמו, מגנוס הראשון עם מלך אנגליה הארדיקאנוט (מלך בין השנים 1040–1042), בו נאמר כי אם אחד מהם ימות ללא יורש תעבור הירושה לאחר שימלוך על שתי המדינות. ויליאם וכך גם הראלד החלו מיד בהכנות לפלישה נפרדת.
פלישתם של הראלד וטוסטיג
יריבו הראשון של המלך הרולד היה דווקא אחיו הגולה, טוסטיג גודווינסון. ב-1065, טוסטיג סולק מתפקידו כרוזן נורתמבריה על ידי המלך אדוארד בעקבות מרד מצד נתיניו. טוסטיג האשים את הרולד בכך שעמד מאחורי המרד ובניסיון לתמרן את המלך כנגדו. בתחילת 1066 יצא טוסטיג לפשיטה על דרום-מזרח אנגליה בעזרת צי אותו גייס בפלנדריה. משאיים ציו של הרולד על טוסטיג, נע האחרון צפונה ופשט על מזרח אנגליה ולינקולנשייר, אולם שם הובס בידי צבאם של הרוזנים הצפוניים אדווין ומורקיר. לאחר מכן, כשבידו רק ספינות בודדות ובמפרשיו רוח דרומית, הוא ביקש מקלט בחצרו של מלך סקוטלנד, מלקולם השלישי, והחל בגיוס צבא חדש. המלך הרולד עם צבאו שהו באותו זמן בחופה הדרומי של אנגליה בציפייה לפלישתו של ויליאם, אולם מאחר שמרבית צבאו של הרולד הורכב ממיליציות של איכרים שנדרשו לקצור את יבוליהם, שחררם הרולד, וכך גם את הצי, ב-8 בספטמבר.
לאחר שהות קצרה בסקוטלנד המשיך טוסטיג במסעו לנורווגיה ופגש שם את המלך הראלד. לאחר שכשל בניסיונו לשתף פעולה עם ויליאם עצמו, קודם שיצא למסעו מפלנדריה, כמו גם עם מלכי דנמרק וסקוטלנד, כעת טוסטיג הצליח לשכנע את הראלד, שזה לא מכבר סיים מלחמה בת חמש עשרה שנים עם דנמרק, שאצילי אנגליה יעמדו לצידו כנגד הרולד. כעת היה לטוסטיג סוף-כל-סוף בעל ברית במלחמתו, בעל עוצמה ימית וצבאית לא מבוטלת. בתחילת ספטמבר פלשו הראלד וטוסטיג לצפון אנגליה בראש צי בן יותר מ-300 ספינות ו-15,000 חיילים לערך. הם ניצחו את צבאם המאולתר של אותם רוזנים צפוניים בקרב פולפורד (20 בספטמבר), והכניעו את העיר יורק. שני הרוזנים נחפזו לקרב בטרם שצבאו של הרולד יכל לסייעם, ככל הנראה מפני שלא נתנו אמון במלך וחששו כי יחליף את מורקיר בטוסטיג.