cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לואיס סאליבן
לואיס הנרי סאליבן (באנגלית: Louis Henri Sullivan; 3 בספטמבר 1856 – 14 באפריל 1924) היה אדריכל אמריקאי שפעל בעיקר בעיר שיקגו, כונה "אבי המודרניזם" באדריכלות והיה דמות חשובה באדריכלות בארצות הברית. רבים מתייחסים אל סאליבן כאל אבי גורד השחקים המודרני ואחד האישים המשפיעים ביותר באסכולת שיקגו. סאליבן גם היה האדריכל בעל ההשפעה הרבה ביותר על פרנק לויד רייט (לדעת רבים גדול האדריכלים האמריקאים של המאה ה-20) ומעסיקו בתקופת התלמדותו.
סאליבן טבע את הביטוי "Form follows Function" (הצורה נובעת מהפונקציה) המבטא אחד מעקרונות היסוד באדריכלות המודרנית, ובעיקר בהקשר של אדריכלות פונקציונליסטית. אף על פי שהניח את התשתית לעקרון קדימות הפונקציה לאסתטיקה, היה סאליבן מתון ביחס לאדריכלים מאוחרים יותר שהובילו את הסגנון הבינלאומי הלבן, ועל פני המאסות הפשוטות של בנייניו נוסף גם האורנמנט. סאליבן נחשב לאדריכל הקרוב לסגנון האר נובו, ובבנייניו שילב מוטיבים אופייניים לו, כמו חיפויי טרקוטה או ברזל מעוטרים בדימויים בהשראת צמחים. כמו כן שאב סאליבן השראה מעיטורים שהיו אופייניים לתרבות הקלטית וחדרו לשימוש באותה תקופה כחלק מהתחיה הקלטית. בנוסף כוללים בנייניו השפעות ברורות של האדריכלות הנאו-קלאסית.
ראש ממשלת צפון אירלנד (1921–1972)
ראש ממשלת צפון אירלנד היה ראש הרשות המבצעת של צפון אירלנד מכינון התפקיד ב-1921 ועד ביטולו ב-1972. למרות שהחוק מ-1920 שמתקפו קמה צפון אירלנד לא כלל משרת ראש ממשלה, החליט הלורד לוטננט (המושל הכללי של צפון אירלנד), מתוקף סמכותו כנציג הכתר הבריטי לכונן את משרת ראש הרשות המבצעת. בעל התפקיד היה ראש המפלגה הגדולה ביותר בבחירות בצפון אירלנד, הוא הרכיב את ממשלת הטריטוריה ונשא בתואר ובסמכויות מקבילות לראש ממשלת בריטניה, בתחום צפון אירלנד. עקב אירועי הדמים שאיימו לגרור את צפון אירלנד לאנרכיה (וחודשיים בדיוק לאחר יום ראשון העקוב מדם), החליטה ממשלת בריטניה לבטל את השלטון העצמי ולהעביר את צפון אירלנד למשטר של שלטון ישיר (Direct Rule) באמצעות השר לענייני צפון אירלנד בממשלת בריטניה. בכל השנים בהן התקיימת המשרה היה ראש הממשלה יו"ר מפלגת האיחוד של אלסטר (UUP). מעונו הרשמי של ראש הממשלה היה בטירת סטורמונט, למרות שאחדים העדיפו את בית סטורמונט.
בשנת 1998, לאחר הסכם יום שישי הטוב, חודש הממשל העצמי, כאשר בראשות הרשות המבצעת ניצבים השר הראשון של צפון אירלנד וסגנו.
פתאל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מדרגות גמוניה
מדרגות גמונה או מעלות גמוניה או המדרגות הגמוניאניות (בלטינית: Scalae Gemoniae) היה גרם מדרגות שהוביל מהפורום הרומאי לגבעת הקפיטולין שברומא העתיקה. גרם מדרגות זה היה ידוע כאתר הוצאה להורג עבור פושעים ידועים לשמצה, ובשל כך זכה גם לכינוי "מדרגות האנחות".
מיקום המדרגות
מדרגות גמוניה הובילו מהפורום הרומאי מימין לטאבולאריום לעבר גבעת הקפיטולין, שמשמאלם (כשמביטים מכיוון הפורום) נמצא מקדש קונקורדיה ומימין כלא מאמרטינום. ככל הנראה המדרגות היו ממוקמות במקום בו ממוקמת כיום הויה די סן פייטרו אין קרצ'רה (באיטלקית: Via di San Pietro in Carcere).
היסטוריה
המדרגות נבנו ככל הנראה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי טיבריוס (14–37) שכן הן מאוזכרות לראשונה בתקופה זו. לאחר בנייתם הפכו לאתר הוצאה להורג וזכו לכינוי "מדרגות האנחות".
הוצאות להורג
המוצאים להורג הוצאו לרוב להורג בחניקה, ולאחר מכן הושלכו גופותיהם במורד המדרגות. נהגו להשאיר את הגופות זמן רב על המדרגות לשם הצגתם לעוברים ושבים, עד הירקבם, או עד היאכלם על ידי כלבים. רק לאחר שהגופות החלו להרקב נזרקו הגופות לנהר הטיבר.
המוות על המדרגות נחשב למוות בזוי במיוחד, הנושא סטיגמה שלילית ביותר. בין המוצאים להורג על המדרגות היה לוקיוס איליוס סיאנוס, יועצו האישי של הקיסר טיבריוס, אשר הוצא להורג באשמת בגידה בשנת 31, יחד עם שלושת ילדיו. כמו כן הקיסר אולוס ויטליוס גרמניקוס הוצא להורג על המדרגות.
ג'ואן מקראקן
ג'ואן היום מקראקן (באנגלית: Joan Hume McCracken; 31 בדצמבר 1917 – 1 בנובמבר 1961) הייתה רקדנית ושחקנית אמריקאית. מקראקן התפרסמה בזכות תפקידה כסילבי בהפקה המקורית של "אוקלהומה!" ועוד תפקידי ברודוויי רבים. מקראקן נחשבה לחלוצה בשל ריקודיה הקומיים, ונהייתה לסנסציה לאחר שנפלה באופן מתוכנן בריקוד מתוך "אוקלהומה". בהמשך הקריירה שלה גילמה גם תקפידים דרמטיים בברודוויי ובטלוויזיה, שהייתה אז בראשית דרכה. אולם, הקריירה של מקראקן נקטעה בגיל צעיר בשל התמודדותה עם מחלת הסוכרת.
מקראקן קידמה בנדיבות קריירות של אמנים צעירים, כגון השחקנית שירלי מקליין. בנוסף, השפיעה רבות על בעלה השני, בוב פוסי, אותו עודדה להיות כוריאוגרף. מקראקן נודעה בהתנהגותה המשונה והלא-שגרתית, ונחשבת לאחת מתוך שלל נשים שהעניקו לסופר טרומן קפוטה השראה עבור דמותה של הולי גולייטלי בנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני".
ביוגרפיה
ג'ואן היום מקרקן נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-31 בדצמבר 1917. אמה הייתה מרי היומס, ואביה היה פרנקלין ט. מקראקן, כתב ספורט בכיר בעיתון מקומי שהתמחה בגולף ואגרוף. עוד לפני גיל 11 זכתה מקראקן במלגה למען אימון אקרובטי, ולאחר מכן למדה ריקוד אצל קתרין ליטלפילד. בכיתה י' נשרה מהתיכון על מנת ללמוד מחול בניו יורק אצל ג'ורג' בלנשין.
קריירה מוקדמת
ב-1935, לאחר לימודיה בניו יורק, חזרה מקראקן לפילדלפיה על מנת להצטרף ללהקת הבלט החדשה של קתרין ליטלפילד. בנובמבר של אותה השנה ערכה הלהקה מופע בכורה, שם הייתה מקראקן מהסולניות הראשיות. שנתיים לאחר מכן יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה. סיבוב ההופעות הבין-לאומי הקשה מאוד על מקראקן, שאובחנה באותה התקופה עם סוכרת מסוג 1. המחלה הייתה קשה לטיפול באותן השנים, וסיבוב ההופעות מנע ממקראקן להקפיד על הטיפולים להם הזדקקה. היא החביאה את היותה סוכרתית עד סוף חייה על מנת לא לגרום נזק לקריירה שלה. בשל הסוכרת, הייתה למקראקן נטייה להתעלף, לעיתים במהלך הופעות.
מקראקן נישאה לג'ק דאנפי, רקדן גם הוא, בשנת 1939, ושנה לאחר מכן עברו השניים לניו יורק. בהתחלה שניהם התקשו למצוא עבודה, ומקראקן רקדה עם להקת הבלט של רדיו סיטי מיוזיק הול. בשנה שלאחר מכן רקדה עם להקת הבלט "Jacob's Pillow" ממסצ'וסטס, ומאוחר יותר הצטרפה ללהקת ה-"Dance Players" של הכוריאוגרף יוג'ין לורינג.
"אוקלהומה!" והוליווד
בשנת 1942 התקבלו מקראקן ודאנפי לתפקידי ריקוד במחזמר החדש של הצמד רוג'רס והמרשטיין "Away We Go". החזרות להפקה החלו בראשית שנת 1943 בבימויה של אגנס דה מיל. מקראקן ודאנפי שניהם לוהקו לתפקידים קטנים באנסמבל, אך כבר בהופעות הראשונות החלו המבקרים להבין בכשרונה של מקראקן. כאשר ההופעה הגיעה לברודוויי תחת השם "אוקלהומה!", גדל תפקידה של מקראקן, והיא הופיעה בתור הדמות סילבי. דמותה כונתה גם "הנערה שנפלה" בשל תנועת ריקוד קומית שביצעה המדמה נפילה, במהלך השיר "Many a New Day". מקראקן טענה שהרעיון לתנועה היה שלה, אך יש הזוכרים זאת בתור רעיונה של דה מיל. סלסט הולם, ששיחקה גם היא בהפקה המקורית, ייחסה את הרעיון למלחין ריצ'רד רוג'רס.
הופעתה של מקראקן ב"אוקלהומה!" הובילה לחוזה עם חברת ההפקה ההוליוודית האחים וורנר. היא לוהקה על ידי האולפן לסרט "Hollywood Canteen" משנת 1944, בו שיחקו השחקנים את עצמם. הריקוד שביצעה בסרט זכה לאהדה בקרב המבקרים, ואולם מקראקן התייאשה מעולם הקולנוע בשל חוויותיה בעבודה על הסרט. היא לא אהבה את הטון המתנשא שהסרט נקט כלפי לאנשי צבא, בייחוד מכיוון שאחיה ובעלה שניהם שירתו בצבא באותה התקופה. בנוסף, נחרדה מקראקן מחוסר המקצועיות אליה הייתה עדה על הסט ומחוסר ההדרכה שקיבלה מציד הכוראיוגרף לירוי פרינז.
ב-1944 הפרה מקראקן את החוזה עם האחים וורנר וחזרה לברודוויי על מנת להופיע במחזמר "Bloomer Girl". המחזמר, שמתרחש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, נחשב למחזמר הראשון בברודוויי העוסק בפמיניזם. אף על פי שלא הייתה הכוכבת הראשית במחזמר, ריקודיה הקומיים זכו לביקורות נלהבות.
ברודוויי וטלוויזיה
לאחר תקפידה ב-"Bloomer Girl" כיכבה מקראקן במחזמר "Billion Dollar Baby", שנפתח בברודוויי בדצמבר 1945. על אף הביקורות החיוביות שקיבלה על תפקידה, המופע זכה לביקורות בינוניות בלבד ולא הצליח לקדם את הקרירה של מקראקן באופן משמעותי. לאחר זאת הופיעה בסרט "Good News" של חברת מטרו גולדווין מאייר. על אף שריקודיה בסרט זכו לשבחים, מטרו-גולדווין-מאייר לא חידשו את החוזה עימה והקריירה הקולנועית של מקראקן מעולם לא התרוממה. בביקורת שנכתבה על הסרט במגזין "The Nation" כתב המבקר ג'יימס אייג'י  כי מקראקן "גורמת [לו] לחשוב על בוטן תאותני."
יכולת השירה המוגבלת של מקראקן מנעה ממנה תפקידי ברודוויי אחדים. מקראקן השתוקקה זמן רב לפתח קריירת משחק רצינית, ובשנת 1947 החלה ללמוד משחק אצל בובי לואיס, שזמן קצר לאחר מכן ייסד את אולפן השחקנים, בו עבדה מקראקן בהזמנתו של לואיס. בנוסף, למדה משחק גם אצל סנפורד מייזנר והרברט בררהוף  גם ב-"Neighborhood Playhouse".
נקודת המפנה בקריירת המשחק שלה הגיעה בדצמבר 1947, כאשר גילמה את וירג'יניה, בתו של הדמות הראשית, בהפקת המחזה "גלילאו" של ברטולט ברכט. המחזה בוצע בניו יורק ובוים על ידי ג'וזף לוסי, כשהדמות הראשית מגולמת על ידי צ'ארלס לוטון. בניגוד להפקות הקודמות בהן השתתפה מקראקן, "גלילאו" היה מחזה דרמטי שלא כלל בתוכו ריקודים. בזכותו, החלה לבסס מקראקן את מעמדה כשחקנית רצינית.
ב-1949 הופיעה בהפקת הברודוויי של המחזה "The Big Knife", הנחשב למעין כתב אישום כנגד הוליווד, אותו ביים לי סטרסברג. מקראקן שיחקה נערת ליווי, ותפקידה הדרמטי זכה לשבחים ממבקרי התיאטרון. תפקידה הבא, ב-1950, היה בקומדיה המוזיקלית "Dance Me a Song". על אף הכוריאוגרפיה של אגנס דה מיל, המחזמר לא זכה להצלחה. המבקרים לעגו לריקודים ולמוזיקה, והביקורות אודות מקראקן היו מעורבות.
בהמשך שיחקה מקראקן במחזה "Angel in the Pawnshop", שגם הוא זכה לביקורות מעורבות. ב-1951 הופיעה באדפטציה של "פיטר פן" על בימת ברודוויי, הפקה איתה יצאה לסיבוב הופעות. מקראקן שיחקה את הדמות הראשית וזכתה לאהדה עבור ביצועה. בהמשך, אמרה כי פיטר היה תפקידה האהוב.
בשנת 1952 גילמה מקראקן את התפקיד הראשי בקומדיית המצבים "Claudia: The Story of a Marriage", אחת מהתוכניות הראשונות של הז'אנר. לאחר זאת חזרה מקראקן לברודוויי וכיכבה במחזמר "Me and Juliet" של רוג'רס והמרשטיין. גם במקרה הזה זכתה מקראקן לביקורות טובות, אך המופע ככלל זכה לביקורות בינוניות עד שליליות.
התדרדרות
למרות ביקורות חיוביות על הופעותיה, מצבה הבריאותי של מקראקן החמיר והכשלונות של חלק מהמחזות עליהם עבדה גבו מחיר כבד מהקריירה שלה. בשל הבעיות הבריאותיות גם כושר יכולות הריקוד של מקראקן התדרדרו, ובשנת 1955 סבלה מהתקף לב. אחריו הגיע גם התקף לב נוסף, ובהמשך לקתה בדלקת ריאות ואושפזה. כאשר שוחררה מבית החולים, מסר לה הרופא כי לא תוכל יותר לרקוד, חדשות טראגיות עבורה.
למרות שהופיעה בטלוויזיה ובתפקידים דרמטיים, הקריירה שלה התפוגגה בסוף שנות ה-50, שכן סיבוכים מהסוכרת שלה הקשו עליה לעבוד. התפקיד הבימתי האחרון שלה היה בשנת 1958 בהפקת אוף ברודוויי של המחזה "The Infernal Machine", לצדם של ג'ון קר וג'ון הבוק.
חייה האישיים ומותה
מקראקן נודעה בשל התנהגותה האקסנצרית, ולעיתים היה נראה כי נהנתה מלהתנהג באופן שערורייתי. בפגישה אחת עם מורה לפיתוח קול מטעם מטרו-גולדווין-מאייר, הסירה מעצמה את חולצתה ואת החזייה שלה על מנת להרגיש יותר בנוח.
מקראקן הכירה את ג'ק דאנפי, גם הוא רקדן בלהקת ליטלפילד, ב-1937. השניים נישאו ב-1939 ונפרדו לאחר שירותו של דאנפי במהלך מלחמת העולם השנייה, שבמהלכו ניהלה מקראקן רומן עם המלחין הצרפתי רודי ריביל. מאוחר יותר יצא דאנפי מהארון כהומוסקסואל, והחל במערכת יחסים עם הסופר טרומן קפוטה. דאנפי, שהפך גם הוא לסופר, נשאר בן זוגו של קפוטה עד מותו של קפוטה ב-1984. דאנפי עצמו נפטר בשנת 1992.
מקראקן הכירה את הכוריאוגרף בוב פוסי בזמן שהופיעו השניים יחדיו במחזמר "Dance Me a Song", בו היא גילמה תפקיד ראשי והוא היה רקדן. הם נישאו בדצמבר 1952, ונשארו יחד עד 1959. בתקופה הזו עודדה מקראקן את הקריירה של בעלה בתור כוריאוגרף מתחיל. על אף בריאותה המתדרדרת של מקראקן, עזב אותה פוסי עבור הרקדנית גוון ורדון.
ב-1 בנובמבר 1961, נפטרה מקראקן בשנתה מהתקף לב שנגרם בעקבות מחלת הסוכרת. אפרה ניתן לאימה, אך נאבד לאחר מכן.
ייצוגה בקולנוע ובטלוויזיה
בסרטו האוטוביוגרפי של בוב פוסי "כל הג'אז הזה" (1979), מגלמת ג'סיקה לאנג את הדמות אנג'ליק, מלאכית המוות. הדמות חולקת תכונות אישיות עם מקראקן ואף לבושה כמו מקראקן במחזה "The Infernal Machine", המחזה האחרון בו שיחקה.
מקראקן מגולמת על ידי סוזן מיסנר ב"פוסי/ורדון", מיני-סדרת טלוויזיה העוסקת במערכת היחסים בין בוב פוסי וגוון ורדון.
סלע קאשל
סלע קאשל (אנגלית: Rock of Cashel; אירית: Carraig Phadraig) הוא אתר היסטורי במחוז טיפררי באירלנד.
על הסלע נמצא מתחם עתיק מוקף בחומה, הכולל כנסייה, קתדרלה, בית קברות ומגדלים, שהגבוה שבהם מגיע לגובה של 28 מטר. המקום מכונה גם "האקרופוליס של אירלנד", והסלע מכונה "סלע השטן" כי על פי האגדה השליך אותו השטן כשברח צפונה. פירוש השם קאשל הוא מבצר בקלטית. המתחם מתנשא מעל עיירה בשם זה. רוב המבנים במקום הם מהמאה ה-12 וה-13.
חשיבותו ההיסטורית של האתר היא בכך שבמקום זה הצליח פטריק הקדוש במאה ה-5 לשכנע את המלך הקלטי הפגני לקבל עליו את הנצרות.
אסמאעיל אבו שנב
שייח' אִסמאעיל אבו שנב (בערבית: إسماعيل أبو شنب) היה מראשי תנועת החמאס ברצועת עזה וממייסדיה. אבו שנב שימש כאחד מדוברי התנועה לפני שחוסל בירי טילים ממסוק ישראלי לעבר מכוניתו ב-21 באוגוסט 2003. יחד עמו נהרגו גם שניים משומרי ראשו, האני אבו אלעמארין, ומא'מן רבוד.
חיסולו התקדימי של אבו שנב פתח את הדלת בפני התנקשויות וניסיונות חיסול של בכירים נוספים בהנהגה המדינית של החמאס, ובכללם שיח' אחמד יאסין, ד"ר עבד אל-עזיז רנטיסי, מחמוד א-זהאר, ואחרים. בנוגע לשאלה מדוע בחרה ישראל להתנקש תחילה דווקא באבו שנב, אשר נחשב כמתון יחסית בעמדותיו ותמך בהפסקת האש, מסתמן כי מדובר היה בבחירה משיקולים מבצעיים - שכן בניגוד לבכירים אחרים בחמאס, אבו שנב לא הקפיד להסתתר ולשנות את שגרת יומו.
במסגרת ההתקפות הראשוניות של מבצע עופרת יצוקה ב-27 בדצמבר 2008, חוסל חסן אבו שנב, בנו של אסמאעיל.
אחי איפה האוטו שלי
אחי, איפה האוטו שלי? (באנגלית: Dude, Where's My Car?) היא קומדיה שהופקה בשנת 2000 על ידי דני ליינר בארצות הברית. הסרט קיבל ביקורות גרועות ביותר אולם הצליח בקופות ואף הפך לסרט פולחן.
עלילה
ג'סי וצ'סטר (אשטון קוצ'ר ושון ויליאם סקוט) הם שני חברים סטלנים המתעוררים לאחר לילה של מסיבות ומגלים שהאוטו שלהם נעלם. הסרט מספר על מסע החיפושים שלהם אחר האוטו ועל הסתבכויותיהם. ניתן לראות בדמותו של אשטון קוצ'ר את דמותו של מייקל קלסו ממופע שנות ה-70.
ג'ון לואיס
ג'ון אהרון לואיס (John Aaron Lewis; 3 במאי 1920 – 29 במרץ 2001) היה פסנתרן ומלחין ג'אז, מהפעילים בזרם השלישי (סינתזה בין מוזיקה קלאסית לג'אז) והמנהל המוזיקלי של רביעיית הג'אז המודרני.
שנים ראשונות
לואיס נולד באילינוי וגדל באלבקרקי, ניו מקסיקו. מגיל שבע למד פסנתר קלאסי מאמו. הוא המשיך ללמוד מוזיקה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו מקסיקו. במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1942–1945, שירת בצבא. כאשר היה מוצב בצרפת פגש את המתופף, ואחד מחלוצי סגנון הבי בופ, קני קלארק. השניים הקימו תזמורת ג'אז.
קריירה מוזיקלית
לאחר שחרורו מהצבא הגיע לואיס לרחוב 52 בניו יורק והשתלב בסצנת הג'אז שרחשה שם. הוא הצטרף לתזמורתו של דיזי גילספי יחד עם קלארק ובמקביל המשיך ללמוד בבית הספר מנהטן למוזיקה. ב-1948 נקטעו לימודיו עקב מסע הופעות של הלהקה באירופה. גם לאחר שהסיור הסתיים נותר לואיס באירופה לצורך לימודים והלחנה. בהמשך השנה חזר לארצות הברית והחל לעבוד עם צ'ארלי פארקר (עמו הקליט את האלבום Parker's Mood). כמו כן שיתף פעולה עם לסטר יאנג (בשנים 1950–1951), ליווה את הזמרת אלה פיצג'רלד והשתתף בהקלטות האלבום Birth of the Cool  עם מיילס דייוויס. ב-1951 התגבשה חטיבת הקצב של דיזי גילספי בהשתתפות מילט ג'קסון (ויברפון), קני קלארק (תופים), ריי בראון (קונטרבס) ולואיס  ויצרה את "רביעיית מילט ג'קסון", מאוחר יותר החליף פרסי הית' את ריי בראון ורביעיית הג'אז המודרני נוצרה.
ב-1953 קיבל לואיס תואר מוסמך אוניברסיטה. מאז ועד התפרקות רביעיית הג'אז המודרני ב-1974 עסק בעיקר בהלחנה ועיבוד מוזיקלי לרביעייה ובליוויה של אלה פיצג'רלד. בין 1958 ל-1982 שימש כמנהל המוזיקלי של פסטיבל הג'אז במונטרה. לאחר שהתפרקה הרביעייה שימש כמרצה בסיטי קולג' של ניו יורק ובאוניברסיטת הרווארד. ב-1992 השתתף בפרויקט Re-birth of the Cool עם ג'רי מאליגן. ב-1981, עם "החייאתה" של רביעיית הג'אז המודרני, שב ותפס את מקומו.
במשך כל התקופה היה מעורב גם בהלחנת יצירות של "הזרם השלישי" בהשפעתו של גונתר שולר. מדובר ביצירות להרכבים גדולים כ"תזמורת USA" (Cooperative big band Orchestra U.S.A) ו-American Jazz Orchestra, המשלבים הלחנה קלאסית עם אלתור ג'אז.
באופן מפתיע, לאור השוני בסגנון ובגישה למוזיקה, היה מבין התומכים הראשונים בקו המוזיקלי החופשי של אורנט קולמן.
לואיס נפטר בניו-יורק לאחר מאבק ארוך בסרטן הערמונית. שנה לאחר מותו נבחר בסקר המבקרים של המגזין דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז.
סגנונו המוזיקלי
לואיס הוא אולי ה"קלאסי" ביותר מבין פסנתרני הג'אז הגדולים של תקופתו. הן בהלחנה והן באלתור הוא מפתח את המלודיה על ידי פיתוח של מוטיב מוזיקלי, בדומה להלחנה של מוזיקה קלאסית. נגיעתו בפסנתר קלה, עדינה ורגישה, בניגוד ל"מהלומות" האופייניות לנגנים שצמחו ממסורת הרגטיים.
כאשר ליווה זמרים (בעיקר את אלה פיצג'רלד), ניגן מלודיה מקבילה, המתאימה מבחינה הרמונית לשירה ולקו הבאס ויצר פוליפוניה, מאוד לא שגרתית בג'אז (בו בדרך כלל מנגן המלווה את אותה המלודיה של הזמר, תוך שהוא "מנקד" אותה בסינקופות) ונתן, לפיכך, איכות קלאסית לביצוע.
יצירות עיקריות פרי עטו
Django מ-1954, שנכתב עבור רביעיית הג'אז המודרני לזכר ג'אנגו ריינהארדט שנפטר שנה קודם לכן. סוויטה לבלט בשם The Comedy מ-1962 וארבע יצירות "פריסאיות" המשלבות גוון ג'אזי עם פוליפוניה וצורת פוגה, Vendome (1952), Concorde  (1955), Versailles  (1956) ו-Three Windows  (1957). מספר לחנים שלו הפכו לסטנדרטים כ-Milano, Afternoon in Paris ו-Skating in Central Park.
ג'יימס מרסטרס
ג'יימס וסלי מרסטרס (באנגלית: James Wesley Marsters; נולד ב-20 באוגוסט 1962 בגרינוויל, קליפורניה) הוא שחקן, מדבב ומוזיקאי אמריקני. התפרסם בדמות ספייק הערפד בסדרות "באפי ציידת הערפדים" ו"אנג'ל".
ביוגרפיה
מרסטרס נולד לאם עובדת סוציאלית ואב כומר. הוא גדל עם אחיו ואחותו במודסטו, שם שיחק לראשונה בכיתה ד' בתפקיד איה בהצגה "פו הדב" ולמד תיאטרון בתיכון גרייס דייוויס, בו השתתף בהצגות ומחזות זמר.
ארץ הנהר
ארץ הנהר (באנגלית: River Country) היה פארק המים הראשון שנבנה באתר הנופש וולט דיסני וורלד. הפארק נפתח ב-20 ביוני 1976 ונסגר ב-1 בספטמבר 2001 (ההודעה הרשמית על סגירתו באה ב-2005), ככל הנראה בגלל הידלדלות מספר המבקרים אחרי פתיחת חוף סופת השלגים ולאגונת הטייפון, שני פארקי המים הנוספים של דיסני.
מוקדי עניין בפארק
הפארק כלל מספר מוקדי עניין ומתקנים, עמם ניתן למנות את:
פנטומימה קורנת
פנטומימה קורנת (בצרפתית: Pantomimes Lumineuses) היא סדרה של שלושה סרטים מצוירים קצרים: בירה טובה (Un bon bock), הליצן וכלביו (Le Clown et ses chiens) ופיירו המסכן (Pauvre Pierrot). השלושה נוצרו על ידי אמיל ריינו בשנים 1888, 1890 ו-1891 בהתאמה, והוקרנו לראשונה ב-28 באוקטובר 1892 במסגרת ההקרנה הפומבית הראשונה בהיסטוריה של סרט מצויר. ההקרנה בוצעה ידנית באמצעות התיאטרון החזותי שהמציא ריינו, טרם המצאת הסינמטוגרף על ידי האחים לומייר. יום ההקרנה מצוין החל מ-2002 כיום ההנפשה הבינלאומי.
לסגנונם של שלושת הסרטים קרא ריינו "פנטומימה קורנת", והם הוצגו בקביעות במוזיאון גרוון ברובע התשיעי של פריז החל מנובמבר 1892 ועד פברואר 1894. בעקבות ההצלחה הוציא ריינו סדרה נוספת של פנטומימה קורנת, שכללה שני סרטים: "ליד בקתת החוף" (Autour d'une cabine) שהוקרן עד 1900 ו"חלום ליד האח" (Un rêve au coin du feu) שהוקרן עד יולי 1897.
שלושת הסרטים, מצוירים, הומוריסטיים ואילמים, הונפשו על ידי אמיל ריינו לפסקול שנכתב במיוחד על ידי גסטון פולן (Gaston Paulin).
למעט "פיירו המסכן" ו"ליד בקתת החוף", ריינו השליך את תמונות כל סרטיו לנהר הסן, וכך מתוך שלושת סרטי הפנטומימה הקורנת הראשונה רק תמונות הסרט "פיירו המסכן" שרדו עד ימינו.
עלילת "בירה טובה" (1888)
בחור עובר אורח נכנס לפונדק קברט באזור כפרי בצרפת ומזמין בירה ממלצרית אלגנטית. כשהמלצרית חוזרת עם ההזמנה, פונה אליה הבחור ופותח בשיחה. בעודו משוחח עם המלצרית, מגיע הטבח, שותה את כוס הבירה שהזמין הבחור, ונעלם. כשהבחור מסתובב חזרה לשולחן הוא מופתע מהיעלמות הבירה בכוסו ומזמין כוס נוספת מהמלצרית.
נוסע אחר נכנס לפונדק ומתחיל להתווכח עם הבחור. במהלך הוויכוח שוב מופיע הטבח, שותה את תוכן כוס הבירה החדשה ונעלם בשנית. הנוסע האחר הולך לו, ושוב הבחור מוצא כוס בירה ריקה. הוא קורא למלצרית, מתעצבן ועוזב את הפונדק. אז הטבח שב לפונדק ומסביר למלצרית את פשר היעלמות תוכן שתי כוסות הבירה, שניהם צוחקים מהמקרה ונעלמים מהמסך.
עלילת "הליצן וכלביו" (1890)
ליצן נכנס ומצדיע למצלמה. שלושה פודלים מבצעים פעלולים שונים: נעמדים, תופסים שרביט בפיהם, עוברים דרך חישוק, הולכים על כדור, קופצים מעל מקל וכן הלאה.
הסרט כלל 300 תמונות על פני סרט של 22 מטרים, ונמשך כ-10 דקות בקצב ההקרנה דאז.
עלילת הסרט
לילה אחד בא ארלקינו לראות את אהובתו קולומבינה (שתי דמויות מהקומדיה דל'ארטה האיטלקית). פיירו מגיע לבית קולומבינה ודופק בדלתה, אך קולומבינה וארלקינו מסתתרים. פיירו מתחיל לשיר, אבל ארלקינו מפחיד אותו ופיירו המסכן נס על נפשו.
תמונות הסרט
הסרט כלל 500 תמונות שהשתרעו על פני סליל של 36 מטרים. משך ההקרנה דאז עמד על כ-15 דקות. תמונות הסרט המקוריות ניתנו בשנת 1926 על ידי משפחת ריינו לקונסרבטוריון הלאומי לאומנויות (Conservatoire National des Arts et Métiers). הוא שוחזר חלקית ונשמר בארכיון של הסינמטק הצרפתי בשני עותקים: גודל מקורי ובתמונות 35 מ"מ. בקצב ההקרנה כיום משך הסרט עומד על 4 דקות.
בלו פרינג'
בלו פרינג' היא להקת רוק אמריקאית יהודית דתית.
היסטוריה
בלו פרינג' הוקמה בשנת 2003 ופרסמה 3 אלבומים. הלהקה מכרה עד היום (דצמבר 2009) יותר מ-20,000 עותקים של שני האלבומים הראשונים שלה. הלהקה חתומה בלייבל Shemspeed.
הלהקה סיירה בדרום אפריקה, אוסטרליה, ישראל, אנגליה, וקנדה.
הלהקה מורכבת מארבעה חברים:
יחס העדפות
תכונות של יחס העדפה
לרוב מניחים כי יחס ההעדפה של מקבל החלטות מקיים תכונות מתמטיות שונות. בכלכלה לרוב מניחים כייחס ההעדפה מקיים שלמות וטרנזיטיביות. בהינתן הנחות אלו, יחס העדפות הוא קדם סדר מלא על קבוצת האפשרויות.
פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן
פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן (בגרמנית: Großherzog Friedrich II. von Baden; 9 ביולי 1857 – 9 באוגוסט 1928) היה הדוכס הגדול השביעי והאחרון של באדן.
ביוגרפיה
פרידריך נולד בקרלסרוהה ב-9 ביולי 1857, לפרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך. בשנת 1875 הצטרף פרידריך לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט משמר הגרנדירים ה-109 (באדן ה-1). בנוסף למד פרידריך באוניברסיטאות היידלברג ובון היסטוריה ומשפטים. בשנת 1880 הצטרף פרידריך לצבא הפרוסי, ומונה לקצין ברגימנט המשמר ה-1.
ב-20 בספטמבר 1885 התחתן פרידריך עם הילדה, נסיכת נסאו, בתם של אדולף, דוכס נסאו הגולה ואדלהייד-מריה, נסיכת אנהלט-דסאו, אך לא היו להם ילדים. בשנת 1889 הועלה פרידריך לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-113 (באדן ה-5), ובשנת 1893 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-29. בשנת 1897 הועלה פרידריך לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-8 בפרייבורג. בשנת 1902 פרש פרידריך מהצבא, אך בשנת 1905 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, ששונתה מאוחר יותר לדרגת גנרלפלדמרשל.
ב-28 בספטמבר 1907 מת אביו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ופרידריך עלה לשלטון במקומו. במהלך מלחמת העולם הראשונה לא שירת פרידריך בצבא, עקב מצבו הגופני הרעוע. ב-22 בנובמבר 1918 נאלץ פרידריך לוותר על כסאו, בעקבות התבוסה במלחמה והמהפכה הגרמנית שהתחוללה בעקבותיה.
ב-9 באוגוסט 1928 מת פרידריך בבאדנוויילר ללא ילדים. הטוען לתואר הדוכס הגדול של באדן אחריו היה אחיינו מקס פון באדן, שגם שימש כקנצלר גרמניה.
יאנוש פרנק
יאנוש פרנק (בהונגרית: Frank János; בודפשט, 11 ביוני 1925 – בודפשט, 13 ביוני 2004) היה היסטוריון אמנות זוכה פרס סצ'ני (פרס ההכרה הגבוה לנציגים המצטיינים של החיים המדעיים בהונגריה) וממארגני תערוכות אמנות הבולטים ביותר בהונגריה שהעמיד דור של מבקרי אמנות.
ביוגרפיה
יאנוש פרנק נולד במשפחה יהודית כבנם של אישטוואן פרנק, פקיד, ושל לנקה נאדאש (1899–1974). בשל יהדותו הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא שרד והשלים את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (1947–1951) (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). את שנת ההתמחות החובה בילה במוזיאון לאמנוות יפה (1951–1952). לאחר שנת ההתמחות, קיבל עבודה כעוזר מוזולוג במוזיאון פרנצי בסנטאנדרה (1952–1955). ב-1955 הצטרף ל-היכל האמנות בתפקיד מרצה, עמית ראשי בכיר, ובין 1983 לבין 1992, מנהל וראש מחלקת התערוכות.
כבר משנת 1951 ארגן תערוכות מקומיות ואף זרות, לקח על עצמו הכנת תערוכות ועריכת קטלוגים. הוא עבד קשה בתחום זה ומשנות השמונים הרצה על ארגון תערוכות הן בבודפשט והן באזור עיירות השדב, אך בשנת הלימודים 1985–1986 הרצה על ארגון תערוכות גם בפני תלמידי החוג לתולדות האמנות של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE).
תחום המחקר שלו היה אמנות המאה ה-20 ואמנות עכשווית של סוף המאה, כמו גם סוגיות תאורטיות של תכנון תערוכות. הוא כתב עוד ועוד מחקרי מבוא לקטלוגים של תערוכות שהכינו אחרים, כמו גם ביקורות אמנות, מאמרים, ראיונות וזיכרונות. מ-1964 פרסם מאמרי אמנות בשבועון "חיים וספרות" (Élet és Irodalom) היוקרתי, בנוסף עבד גם כמבקר אמנות בין 1973 לבין 1989 ב-The New Hungarian Quarterly (כתב עת באנגלית שפורסם בין 1960 לבין 2014. הוא יצא לאור מדי רבעון, בעיקר בנושאי תרבות), וכן בסקירה החודשית בשם "בודפשט" בין 1979 לבין 1984.
הנצחה
אחת מתלמידותיו, קטלין נראי, כתבה עליו:
"למדנו ממנו הכל. לא רק שמישהו צריך לארגן את התערוכה, אלא שהתפקיד הקריטי של היסטוריון האמנות מתחיל בבחירת הסטודיו, היצירות, שלא שמים אספרגוס ועצי דקל באולם התצוגה, ושהציור לא יכול להיות הרקע של הפסל. [...] איך קטלוג צריך להיות הוגן לעריכה. למדנו ממנו סגנון, סיבולת והישרדות".
דוחובורים
דוחבורים (ברוסית: Духоборы, פירוש מילולי: לוחמי-הרוח) הם כת רוחנית נוצרית, בעלת מאפיינים אנרכיסטיים, ממקור רוסי. כ-7,500 מהם היגרו למערב קנדה בסיוע הממשל הקנדי בסביבות שנת 1900. קהילות הדוחובורים דגלו בפציפיזם וחיו בקומונות. מקור הדוחובורים אינו ברור. התיעוד הראשון שלהם מתוארך למאה ה-18. חלק מהחוקרים מאמינים שהכת התפתחה במאות ה-16 וה-17. הם דחו את העריצות של שלטון הצאר הרוסי בסוף המאה ה-18, וכן דחו את האורתודוקסכיה הרוסית, את סמליה ואת טקסיה. אמונתם הפציפיסטית וניסיונות ההימנעות מהתערבות הרשויות בענייניהם הובילו להגירתם של רוב חברי הכת מרוסיה לקנדה סביב שנת 1900. הם אימצו אורח חיים קומונלי וחקלאי, מיעטו ברכישת השכלה מתקדמת וחלקם הגדול עסק בחטיבת עצים ונגרות. עם הזמן עזבו רבים את קהילות הדוחובורים הסגורות והפכו לעובדי חקלאות שכירים במישורים הקנדיים. אורח חיים דתי, שירת א-קפלה, פציפיזם והתנגדות לא אלימה הם מסימני ההיכר של כת נוצרית זו. תת-קבוצה מתוכם המכונה "בני החירות" נוהגת להשתמש בעירום מלא ובהצתות כטכניקת מחאה שנויה במחלוקת כנגד כפיית חוקי המדינה. צאצאי הדוחובורים הקנדיים חיים היום בדרום מזרח קולומביה הבריטית, דרום אלברטה וססקצ'ואן, היכן שהתיישבו אבותיהם. בתחילת המאה ה-21 האוכלוסייה ממוצא דוחוברי בצפון אמריקה מונה כ-40 אלף בקנדה ועוד כ-5,000 בארצות הברית.
היסטוריה
מקורותיה של התנועה מתוארכות ככל הנראה למאות ה-17 וה-18 באימפריה הרוסית. האמונה כי נוכחות האל מצויה בכל אדם הובילה אנשים אלו לכפירה בכמורה ובמימסד הכנסייתי כמתווך לא נחוץ בין האדם לאלוהיו. הם דחו את הממשלה החילונית וכן את הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, כשהם מחזיקים באמונה כי התנ"ך הוא המקור העליון של ההתגלות האלוהית. הם האמינו באלוהיותו של ישו, נתנו דגש לפרשנות אישית, ועוררו עליהם אנטגוניזם הן מצד הממשלה והן מצד הכנסייה. בשנת 1734 הוציאה נגדם הממשלה צו בעוון "איקונוקלאזם". סילבן קולסניקוב (רוסית: Силуан Колесников) היה המנהיג המוכר הראשון של הדוחובורים, ופעל בשנים 1755- 1775. הוא הגיע מהכפר ניקולסקוי שבפלך יקטרינוסלב (היום באוקראינה). היה איש ספר אשר הושפע מרעיונות של מיסטיקנים מערביים כמו קרל פון אקרטשאוזן, ולואיס קלאוד דה סינט-מרטין. הדוחובורים הראשונים כינו עצמם "אנשי האל" או פשוט "נוצרים". שמם המודרני, בהטייה קלה שפירושה המילולי "נאבקי-רוח" הוצמד להם לראשונה ב-1785/6 על ידי אמברוסיוס, הארכיבישוף של יקטרינוסלב או יורשו ניקפור. כוונת הארכיבישוף הייתה ללעוג להם ככופרים הנאבקים כנגד רוח הקודש, אולם מאוחר יותר, ככל הנראה בתחילת המאה ה-19, אימצו הדוחובורים שם זה, תוך הטיה קלה, כרומזים כי אינם נלחמים כנגד רוח הקודש, אלא למענה. השימוש הרשמי הראשון בשם זה מתועד בצו ממשלתי מ-1799 על הגליה של 90 מבני הכת לפינלנד, בשל תעמולה אנטי מלחמתית. ב-1802 עודד הצאר אלכסנדר הראשון את יישובם מחדש של מיעוטים דתיים באזור שכונה "שביל החלב סביב נהר מולחינה" באזור מליטופול (כיום בדרום אוקראינה), מתוך מוטיבציה כפולה – יישובו המהיר של חבל הארץ העשיר של החוף הצפוני של הים השחור, ומניעת "הכופרים" מ"זיהום" האוכלוסייה הכללית ברעיונותיהם. דוחובורים רבים, קיבלו את הצעתו של הצאר והיגרו מאזורים שונים של האימפריה לאזור זה, במקביל התיישבו באזור גם מנוניטים שישבו בפרוסיה המערבית.
גלות קווקז
הצאר ניקולאי, זמן קצר לאחר הכתרתו הוציא צו (6 בפברואר 1826) שמטרתו לאלץ את הדוחובורים להתבולל באמצעות גיוס כפוי, איסור מפגשי הקהילה, ועידוד ההמרה הדתית לכנסייה האורתודוקסית. באוקטובר 1830 פורסם צו נוסף שהכריז כי כל האנשים הכשירים החברים בתנועות מיעוט דתיות המטיפות כנגד הכנסייה הממוסדת מחויבים בגיוס לצבא הרוסי ויישלחו לאזור הקווקז, הבלתי כשירים, כולל הנשים והילדים ייושבו מחדש ביישובים באזור הקווקז. כ-5,000 דוחובורים ייושבו מחדש בגאורגיה באזור נפת אחלכלכי בין השנים 1841–1845. מאוחר יותר ייושבו באזורים נוספים בגיאורגיה. לאחר הכיבוש של העיר קראס, וחתימת חוזה סן סטפנו ב-1878 היגרו מספר דוחובורים מפלך טביליסי לאזור קארס, הנמצא היום בטורקיה.
מנהיג הדוחובורים שהגיעו לאזור הקווקז מאוקראינה ב-1841 היה אילריון קלמייקוב (רוסית: Илларион Калмыков), הוא מת באותה שנה ובנו פטר קלמייקוב ירש אותו. עם מותו של פטר קלמייקוב ב-1864 ירשה את ההנהגה אלמנתו - לוקריה וסיליבנה גובנובה קלמייקובה (רוסית: Лукерья Васильевна Губанова). שושלת קלמייקוב הקימה בכפר גורלובקה את אחת הקהילות הדוחובוריות בגיאורגיה. לוקריה כובדה על ידי השלטונות האזוריים אשר שיתפו פעולה עם הדוחובורים במספר נושאים. מספר הדוחובורים באזור הקווקז הגיע לכ-20,000 בעת מותה בשנת 1886. באותה התקופה הפכו הדוחובורים לצמחונים ונחשפו לרעיונותיו של לב טולסטוי, אותם מצאו קרובים להשקפתם, והושפעו מהם.
תחיה דתית ומשבר
מותה של לוקריה, שלא היו לה יורשים, לווה במשבר מנהיגותי. היא קיוותה שהמנהיגות תעבור לעוזרה פטר וסילוביץ' ורגין (Peter Vasilevich Verigin), אבל רק חלק מהקהילה קיבל אותו כמנהיג. לעומתם מיעוט הקהילה צידד באחיה של לוקריה מיכאל גובנוב וזקן הכפר אלכסיי זבוקוב. קבוצת מיעוט זו נהנתה מתמיכת החברים המבוגרים שבקהילה ושל השלטונות המקומיים. ב-26 בינואר 1887, בשעת ההתכנסות בה עמדו להכריז על מנהיגותו של וירגין, הגיעה המשטרה ועצרה אותו. הוא נשלח לגלות בת 16 שנים באזור הצפוני של סיביר יחד עם חלק מתומכיו. רוב הדוחובורים המשיכו לראות בו את מנהיגם הרוחני ולשמור איתו על קשר באמצעות מכתבים, ושליחים שנפגשו איתו במקום גלותו באבדורסק, סיביר. באותה העת הגבירה הממשלה את הלחץ ליישום הרגולציה על הדוחובורים. הדוחובורים התנגדו לרישום לידות וחתונות, לשבועת נאמנות למדינה ולתרומת חיטה לקרנות החירום של המדינה. ב-1887 הרחיבה רוסיה את חובת הגיוס לצבא גם למחוז הקווקז. בעוד אנשי סיעת המיעוט בהנהגה הדוחובורית שיתפו פעולה עם המדינה ועם הגיוס – העמיקה סרבנות הנהגת הרוב לגיוס, וזאת על רקע מעצר מנהיגיהם, וחילופי המכתבים מהגלות, שחיזקו את תחושת צדקת דרכם האמונית. הם קיבלו את הוראותיו של וירגין הגולה, לחדול משימוש בטבק ואלכוהול, חילקו שווה בשווה את רכושם בין חברי הקהילה והחליטו לדבוק בשימוש במחאה פציפיסטית לא אלימה. בשנת 1894 סירבו מרבית הדוחובורים להשבע אמונים כפי שדרש הצאר ניקולאי השני. בהוראת וירגין, התאספו בלילה בין ה-28 ו-29 ביוני (10/11 ביולי לפי הלוח הגרגוריאני) 1895 כדי לשרוף ולהרוס את כלי הנשק שהיו ברשותם, כשהם מלווים שרפה זו במזמורי תהילים ובשירים רוחניים אחרים. קוזאקים מטעם הממשלה נשלחו להכותם ולעצור אותם. הממשלה שיכנה קוזאקים ברבים מכפרי הדוחובורים שנמנו על סיעת הרוב, וכ-4000 דוחובורים הוגלו לכפרים בחלקים אחרים של גיאורגיה. רבים מתו מרעב ומחלות.
הגירה לקנדה
ההתנגדות הדוחובורית זכתה לחשיפה בינלאומית, ובעקבותיה נמתחה ביקורת רבה על האימפריה הרוסית בשל יחסה למיעוטים הדתיים. ב-1897 הסכימה ממשלת רוסיה לאפשר לדוחובורים לעזוב את המדינה בהתאם למספר תנאים:
חלק מהגולים היגרו תחילה לקפריסין, אולם לא התאקלמו שם בשל קשיי מזג אוויר. יתר הקהילה קיבלה הצעה ליישוב מחדש בקנדה. כ-6,000 מהגרים התיישבו בחצי הראשון של שנת 1899 על אדמות שקיבלו מממשלת קנדה באזור בו נמצאת היום מניטובה וססקצ'ואן. המתיישבים בקפריסין ויתר הקהילה הצטרפו אליהם בהמשך, כ-7,400 אנשים נוספים עד סוף אותה שנה. סך הכל כשליש מקהילת הדוחובורים בקווקז היגרה לקנדה. בהמשך הצטרפו עוד קבוצות קטנות, ובהן 110 מנהיגים אשר ריצו את עונשיהם בבתי הכלא ובסיביר. קוויקרים וטולסטויאנים כיסו את רוב עלויות ההגירה. הסופר לב טולסטוי תרם את התמלוגים אשר קיבל בעבור היצירות "התחיה", "האב סרגיי" ואחרות לקרן ההגירה. כמו כן, גייס בין חבריו העשירים כספים לטובת העניין. סך הכל גייס הסופר כ-30 אלף רובל, כמחצית מקרן ההגירה. גם האנרכיסט פיוטר קרופוטקין והפרופסור לכלכלה פוליטית ג'יימס מבור מאוניברסיטת טורונטו סייעו למהגרים.
משבר שבועת האמונים והקרקע
בשנת 1906 החליטה הממשלה על רישום הקרקעות על פי שם הבעלים הפרטיים, ולא אפשרו את רישום הקרקע על שם הקהילה. הדוחובורים סירבו לרישום זה ואיבדו כשליש מקרקעותיהם (258,880 דונם), אובדן שהעלה התמרמרות גדולה. משבר נוסף היה כשנדרשו הדוחובורים להתאזרח ולהשבע אמונים לכתר הבריטי, דבר שנגד את עקרונותיהם. משברים אלו פיצלו את הקהילה ל-3:
כדי להרחיק את קהילתו מהשפעת הסביבה הלא דוחובורית, ומהשפעתם של הדוחובורים "העצמאיים" בעלי האדמה הפרטית, וכן כדי לשפר את התנאים החקלאיים של הקהילה, החל וירגין בשנת 1908 לרכוש אדמות באזור דרום מזרח קולומביה הבריטית. הרכישה הראשונה שלו הייתה בקרבת הגבול עם ארצות הברית, בגראנד פורק, ולאחר מכן השיג שטחים נרחבים באזור סלוקן וואלי ליד קסטלגר. בין 1908 ל-1912 עברו לאזור קולומביה הבריטית כ-8000 דוחובורים אשר רצו להמשיך באורח החיים הקומונלי. באקלים המתון יותר של קולומביה הבריטית, יכלו הדוחובורים לגדל פירות וירקות ובתוך שנים מספר זכו למוניטין כפרדסנים ויצרני שימורים. פטר ו. וירגין נהרג בפיצוץ מטען חבלה על רכבת בה נסע לקולומביה הבריטית ב-29 באוקטובר 1924. הממשלה מיהרה להצהיר כי החבלה נעשתה על ידי אנשים מתוך הקהילה הדוחובורית. הקהילה הדוחובורית נטתה שלא לשתף פעולה עם חקירת המשטרה, לא בוצעו מעצרים. עד היום לא ידוע מי אחראי לרצח. כך, על אף שבתחילה נתקבלו הדוחובורים ברצון על ידי השלטונות הקנדיים – רצח זה, לצד התעקשותם על אורח חיים קומונלי ואי הסכמתם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר הובילו למשבר אמון חריף בין השלטונות הקנדיים לקהילה, משבר שנמשך לאורך שנים. בנו של פטר ו. וירגין, פטר פ. וירגין אשר הגיע מברית המועצות בשנת 1928 ירש את מקומו של אביו כמנהיג קהילת הדוחובורים. הוא נודע כ"פטר המטהר" ופעל לרכך את היחסים בין הקהילה הדוחוברית ליתר החברה הקנדית. אולם הממשלה הקנדית האמינה כי וירגין הבן מנהיג בסתר למעשה גם את הפלג הרדיקלי של הדוחובורים "בני החירות", וכן עלו עליו חשדות כי הא סוכן בולשביקי. הממשלה ניסתה לגרום לעזיבתו באמצעות הפעלת לחץ משפטי על קהילת הדוחובורים ונוהגיה ה"בלתי קנדיים", אך מאמץ זה לא צלח. הפלג הרדיקלי של הדוחובורים "בני החירות" לא קיבל את מדיניותו של וירגין הבן, וראו בו כמטורף ומתבולל. הם הסלימו את מחאתם באמצעות שריפת רכוש דוחובורי, ותהלוכות עירום. הפרלמנט הקנדי אסר בשנת 1932 על עירום ציבורי וכ-300 פעילי "בני החירות" נעצרו בעוון עבירה זו ואף נשפטו לעונשי מאסר של עד 3 שנים.
נודיזם והצתה
נודיזם והצתה היו שתי צורות מחאה מרכזיות במאבקם של בני החירות כנגד חומרנות, נישול קרקעות על ידי הממשלה, חינוך חובה בבתי הספר הממלכתיים ורצח וירגין האב. צורות מחאה אלו הולידו עימותים רבים עם כוחות המשטרה והמשמר המלכותי הקנדי הרכוב. הם השתמשו באלימות כדי לדחות את הקידמה, ושרפו בלילות מכונות דיש חדשות וסממני קידמה נוספים, בית ספר שנבנה על ידי קומונה דוחובורית ואפילו את ביתו של וירגין הבן. ב-1947–1948 ועדת סוליבן שדנה בנושא ההצתות הדוחובוריות המליצה על מספר צעדים לשילוב בני הקהילה הדוחובורית בחברה הקנדית, בעיקר באמצעות חינוך ילדיהם בבתי הספר הציבוריים. באותו הזמן פתחה הממשלה במגעים עם מנהיגי "בני החירות". הממשלה שנבחרה בשנת 1952 נקטה עמדה חריפה יותר ביחס למה שכונה "הבעיה הדוחובורית". בשנת 1953 הועברו בכפייה 174 ילדים מ"בני החירות" לפנימיה ממשלתית בניו-דנבר. מאוחר יותר התגלתה התעללות שילדים אלו עברו. ההורים הורשו לבקר את הילדים רק אחת לשבוע כשגדר המתקן מפרידה ביניהם. הילדים הבנים אולצו לחפור בורות להקמת הגדר כשהם מקבלים דולר בעבור כל בור שחפרו בפחות מחצי מאה ביצעו "בני החירות" כ-1,112 אירועי אלימות והצתה שנזקם מוערך בכ-20 מיליון דולרים. בין האירועים פיצוץ בתי ספר, גשרים, מסילות רכבת, היכל משפט ומגדל העברת כוח עצום במזרח קוטניי, שהוביל לאובדן של כ-1,200 מקומות עבודה. רבים מחברי קומונות הדוחובורים והעצמאים מאמינים כי "בני החירות" הפרו את העיקרון המרכזי ברעיונות הדוחובוריים של פציפיזם ואי-אלימות, ולכן אינם ראויים לכינוי דוחובורים יותר. עם זאת, קרעים שנוצרו בין כלל הקהילה הדוחובורית לבין "בני החירות" בתחילת המאה ה-20 אוחו בסופו של דבר.
הנשארים מאחור
הדוחובורים שנותרו באזור השליטה הרוסית נאלצו להשבע אמונים למדינה. רק מעטים מחו כנגד גיוס החובה – לדוגמה, מתוך 837 תיקים משפטיים כנגד סרבני גיוס, מתחילת מלחמת העולם השנייה ועד 1 באפריל 1917 רק 16 היו דוחובורים, ואף אחד מהם לא מאזור הקווקז. בשנים 1921–1923 ארגן פטר פ. וירגין (הבן) את יישובם מחדש של 4000 דוחובורים ממחוז נינוצמינדה שבגאורגיה למחוז רוסטוב שבדרום רוסיה, וכ-500 נוספים למחוז זפורציה באוקראינה. הרפורמות הסובייטיות פגעו קשה באורח החיים הדתי של הדוחובורים, גם בחבל הקווקז וגם בהתיישבויותיהם החדשות באזור הרוסי והאוקראיני. הקמפיין האנטי-דתי הביא לדיכוי המסורות הדוחובוריות ואף לאובדן של ספרים ותיעוד ארכיוני. מנהיגים נאסרו והוגלו. מנגד, העידוד הסובייטי לייצור חקלאי קומונלי דווקא התיישב היטב עם אופי הייצור הדוחוברי ועם אורחות חייהם הקומונליים. קומונות דוחובוריות הפכו לקולחוזים משגשגים, בייחוד בתחום ייצור הגבינה. מבין קהילות הדוחובורים בברית המועצות, היו הקהילות הקווקזיות המוגנות ביותר מהשפעת השלטון, בשל בידודן הגאוגרפי.
כיום
ההערכות הן כי בקנדה חיים כ-20–40 אלף אנשים ממוצא דוחובורי, כ-4,000 מתוכם מגדירים "דוחובורי" כזהותם הדתית. ככל הנראה ישנם עוד כ-30 אלף בשטחי ברית המועצות לשעבר, ועוד כ-5,000 בארצות הברית לאורך הגבול הקנדי. הדוחובורים הקנדים אינם חיים כיום בקומונות. מפגשיהם הדתיים מתאפיינים בשירת א-קפלה, מזמורי תהילים ושירי דת בשפה הרוסית. דוחובורים אינם מטבילים את ילדיהם, ודוחים גישות נוצריות מסורתיות כמו השילוש הקדוש, כנסייה ממוסדת ופרשנות מילולית של תחיית המתים או מושג גן העדן והגיהנום. חלקם נמנעים מטבק, אלכוהול, מוצרים מן החי ומעורבות בפוליטיקה מפלגתית. הדוחובורים מאמינים בטוב שביסוד האדם ודוחים את רעיון החטא הקדמון. הפילוסופיה הדתית הדוחובורית מבוססת על עשרת הדיברות, וכן על רעיון "ואהבת לרעך כמוך", ו"אהבת האל בכל הלב, השכל והנשמה". בשנות ה-80 היגרו רבים מהדוחובורים מגיאורגיה לרוסיה. קבוצות עברו בין השאר למחוזות טולה, רוסטוב, וסטברופול. לאחר פרוק ברית המועצות והכרזת העצמאות גיאורגיה, הוחלפו השמות הרוסיים של רבים מהכפרים לשמות גאורגיים. במחוז נינוצמינדה קטנה האוכלוסייה הדוחובורית מכ-4000 בשנת 1979 לכ-700 ב-2006. נשארו בעיקר בני הדור המבוגר, שכן מרבית הצעירים מהגרים לרוסיה. הקהילה הדוחובורית בעיירה גורלובקה, ממנה הגיע משפחת קלמייקוב שהנהיגה את הדוחובורים בעבר, נחשבת לקהילה הדוחובורית המשומרת ביותר ברחבי ברית המועצות לשעבר.
אהרן כהן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לה אל
לה אל (בצרפתית: Les Halles) הוא אזור ברובע הראשון של פריז, בירת צרפת. האזור נקרא על שם שוק סיטונאי גדול ומרכזי ששכן במקום עד 1971, אז נהרס ותחתיו נבנה מתחם קניות תת-קרקעי מודרני, פורום דה אל. השטח המרכזי בפורום מצוי תחת כיפת השמים אך משוקע מתחת למפלס הרחוב, ויש בו פסלים, מזרקות ופסיפסים.
מתחת לאזור לה אל נמצאת תחנת הרכבות שאטלה-לה אל, אחד הצמתים החשובים של רשת המטרו וה-RER.
היסטוריה
לה אל היה במשך מאות שנים השוק המרכזי של פריז. בשנת 1183 הגדיל המלך פיליפ אוגוסט את שטח השוק של פריז ובנה מחסה להגנת הסוחרים, שהגיעו מכל עבר למכור את מרכולתם. בשנות החמישים של המאה ה-19 הוקמו מבני זכוכית ופלדה מאסיביים, שהפכו לסמלו של אזור לה אל, שזכה לכינוי "הכרס של פריז".
עד 1780 שכן במקום הגדול בבתי הקברות של פריז, "בית הקברות של התמימים" (Cimetière des Innocents). באותה שנה פונה בית הקברות ושרידי הנקברים בו הועברו אל הקטקומבות של פריז.
ספרו של אמיל זולא, "Le Ventre de Paris" (הכרס של פריז) מתרחש באזור לה אל.
באמצע המאה ה-20 כשל מתחם לה אל בתחרות עם כלכלת השוק החדשה ונזקק לשיפוצים יסודיים. השוק נהרס ב-1971, ועימו נעלמה האווירה הצבעונית והרועשת שנקשרה בו. השוק הסיטונאי הועתק לפרבר רנז'יס, ונקרא כיום השוק הבינלאומי של רנז'יס.
המתחם הפך לצומת מרכזי של רכבות RER, רשת מסילות תת-קרקעיות של רכבות מהירות שהוקמה בשנות השישים של המאה ה-20. במשך מספר שנים היה במקום בור ענק (שכונה "החור של אל", Le Trou des Halles), במקום שבו עמד מבנה השוק, ונחשב למפגע אסתטי בפתחה של כנסיית סנט אסטאש.
הבנייה הושלמה בשנת 1977, עם חנוכת תחנת הרכבת התחתית שאטלה-לה אל, טבורה של רשת תחנות המטרו של פריז. פורום דה אל, מרכז מסחרי גדול ותת-קרקעי בחלקו, נפתח ב-1979, ובו מגוון רב של חנויות, בתי קולנוע, תיאטראות, מסעדות ובתי-קפה. המבנה ספג ביקורת על עיצובו, ובשנת 2004 ערכה עיריית פריז תחרות אדריכלית לעיצוב האזור מחדש. ארבע הצעות עלו לשלב בגמר, של המתמודדים: רם קולהאס (OMA), ז'אן נובל, ויני מאס (MVRDV) ודוד מנז'ן (David Mangin). האחרון זכה בתחרות, ועל פי תכנונו עתיד האזור להיבנות מחדש.
אזור לה אל מוכר גם כאזור סחר בסמים, ונחשב למסוכן בלילות, אף על פי שבעיה זו דעכה בשנים האחרונות.
סום
סום (בצרפתית Somme) הוא מחוז בצרפת, וחלק מחבל או-דה-פראנס. שמו של המחוז נגזר משם נהר הסום אשר חוצה אותו.
מחוז סום ידוע בשל הקרב על הסום שהתרחש במלחמת העולם הראשונה, בו נפגעו כמיליון איש.
אוד (מיתולוגיה נורדית)
אוד או אודר (בנורדית עתיקה: Óð או Óðr) הוא ישות במיתולוגיה הנורדית הקשורה לאלה פריה. מחזור העולם והאדה הפרוזאית, ששניהים נכתבו על ידי סנורי סטורלסון, מתארים את אוד כבעלה של פריה ואבי בתה הנוס (Hnoss). מחזור העולם גם מוסיף שלזוג הייתה בת נוספת, גרסמי (Gersemi, משמעות שני השמות בנורדית עתיקה היא "אוצר"). על אוד גם מסופר באדה הפואטית, שליקטה במאה ה-13 מקורות מוקדמים יותר. בקרב חוקרים כיום השערה נפוצה על מהותו של אוד היא שהיא קשורה לאודין ושהוא בעצם גילום והאנשה כלשהי שלו, בגלל הדמיון ביניהם.
אטימולוגיה
המילה בסופו של דבר מגיעה מפרוטו-הודו-אירופאיות, מילה ששורשה מופיע גם במילה בלטינית ובמילה בסנסקריט.
בראסלס איירליינס
בראסלס איירליינס (באנגלית: Brussels Airlines), המוכרת בישראל גם בשם "בריסל איירליינס", היא חברת הדגל של בלגיה שנוסדה בסוף שנת 2006 כתוצאה מאיחודן של החברות וירג'ין אקספרס ו-SN בראסלס איירליינס (SNBA). בסיסה של החברה נמצא בנמל התעופה של בריסל.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-2006 מאיחודן של החברות וירג'ין אקספרס ו-SN בראסלס איירליינס. בנובמבר 2006 החלה החברה לטוס תחת השם בראסלס איירליינס. במרץ 2007 הסתיים המיזוג והחברה החלה לפעול רשמית תחת שמה החדש.
בספטמבר 2008 רכשה חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה 45% ממניות החברה וכן קיבלה אופציה לרכישת שאר המניות משנת 2011. כחלק מהסכם זה הוחלט כי בראסלס איירליינס תצטרף לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס, עוד לא נקבע תאריך להצטרפות. בסוף מרס 2009 הצטרפה החברה לתוכנית הנוסע המתמיד Miles&More בחסות לופטהנזה.
החברה מפעילה מספר טיסות רב ליעדים באפריקה ולמעשה היא החברה המובילה בטיסות לאפריקה.
בשנת 2012 חידשה את המחלקות במטוסים. השינוי כלל מחלקת עסקים חדשה במטוסי האיירבוס A330-300 עם מושבים שיכולים להיפתח בלחיצת כפתור למיטה שטוחה. כמו כן החברה חידשה את תוכני הבידור והתקינה מסכי צפייה אישיים לכל נוסע במטוסי האיירבוס A330-300, גם במחלקות התיירים.
במטוסי האיירבוס A319 ובמטוסי האיירבוס A320 התקינה החברה כיסאות דקים העשויים מעור בדומה לכיסאות שבחברות לופטהנזה, סוויס וכו'.
פעילות החברה בישראל
החברה מפעילה שתי טיסות יומיות בין נמל התעופה של בריסל לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות מבוצעת במטוסי איירבוס A320.
החל מחודש יולי 2018 מפעילה החברה 17 טיסות שבועיות בין היעדים.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לדצמבר 2021
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא בראסלס איירליינס באתר Airliners.net
מגל (צה"ל)
מגל (לשעבר מג"ל, "מערך גיבוי לחימה") הוא מערך הכשרת הטירונות המקצועי של צבא ההגנה לישראל. המערך הוקם בשנת 1997 מתוך ההבנה כי יש לפתח את הטירונות הכלל צה"לית ולהכשיר מפקדים שיעבירו את מחזורי הטירונות. כיום, המערך מקיים 18 הכשרות שונות, אמון על קיום הטירונות הכלל צה"לית-רובאות 02 בבסיסי הטירונים השונים, על הכשרת המפקדים ועל כשירותם. בנוסף מהווה סמכות מקצועית ראשית בתחום טירונות רובאות 02. בשנת 2005 החל המערך לבצע את תוכנית "טירונות בסמכות", לפיה החיילים יוכשרו בטירונות מקצועית שתתבצע בבסיסי ההדרכה של כל חיל אליו הם מיועדים. התוכנית הוקמה על מנת למנוע נשירה ולחזק את המוטיבציה לשירות בחיל על ידי ייצור רצף בהכשרה החילית.
על מנת לענות על הצורך של טירונות כלל צה"לית מקצועית, בכל שנה ישנם שני קורסי מ"פים (מפקדי פלוגות), 4 השלמות פיקוד ו-3 מחזורי קורס מ"כים אליו מתגייסים מאות חיילים חדשים בכל שנה, ובסופו ישובצו באחד מ-21 הבסיסים השונים, יכשירו כ-40 אלף מתגייסים חדשים (כ-70% מכלל המתגייסים) ויעזרו להם להתחיל את תהליך ההסתגלות למערכת הצבאית.
ייעוד היחידה
ייעוד המערך הוא להכשיר קצינים ומפקדים לתפקידי הפיקוד, ההדרכה והמבצעים במערך היח"ש וטירונים לרמת רובאות 02 לכלל צה"ל.
בנוסף המערך יהווה סמכות מקצועית ראשית בתחום טירונות רובאות 02.
מפקדת מגל ובית הספר לפיקוד
בית הספר לפיקוד של המערך ומפקדת המערך ממוקמים בבסיס משותף במתחם ביסל"פ (בית הספר לפיקוד) שבצריפין, כאשר מפקדת מגל אחראית על ענייני השלישות, האג"ם, התוה"ד ועוד, בכלל יחידות מגל (כולל ביחידות שמבוצעת בהם טירונות בסמכות). ואילו בית הספר לפיקוד (ביסל"פ) אחראי על ביצוע ההכשרות במערך מגל ומערך היח"ש: טירונות וקורס פיקוד למ"כים, השלמה חילית לצוערי המערך במגמת פיקוד ובמגמת יח"ש הדרכה ומבצעים, קורס מ״פ ובעבר הייתה אחראית להכשרת סמב״ציות.
בסיסי הטירונות של המערך
בבסיסי הטירונות (בט"ר) מוכשרים טירונים לרמת רובאות 02 לשירות ביחידות עורפיות או ביחידות קדמיות כתומכי לחימה. בעבר שימש כבסיס טירונות מגל גם בט"ר זיקים (בה"ד 4), השוכן 8 ק"מ דרומית לאשקלון, והקרוי על-שם קיבוץ זיקים השוכן לידו. בימינו משמש הבסיס כמרכז הכשרה חילי של לוחמי החילוץ וההצלה של פיקוד העורף.
בסיסי סמכויות של המערך
בתחילת שנות האלפיים, הבינו בצה"ל כי טירונות כלל צה"לית יוצרת אצל החייל אי-ודאות בנוגע להמשך דרכו ולכן מובילה לעיתים לתופעות של נפקדות, עריקות וחוסר מוטיבציה של הטירונים. הפתרון שהוצע לכך במערך מגל הוא ביצוע טירונות בתוך בסיסי ההדרכה של החיל בו עתיד החייל לשרת, במטרה להפחית את העמימות וליצור אצל החייל זיקה לחיל בו ישרת.
התוכנית מכונה "טירונות בסמכות", ובדומה לחילות הקרביים, היא מופעלת כבר ברוב חילות המטה.
התוכנית כיום מופעלת בבסיסים הבאים:
במקביל ישנם מסלולים בהם פועלת תוכנית "טירונות בסמכות" ללא סגל מגל:
אופי השירות במערך ותנאי קבלה
המערך מכיל מגוון רחב של מקצועות צבאיים, החל ממערך שלישותי הבונה ומנהל את המערך וכלה במערך לוגיסטי האחראי על אחזקת ואספקת בסיסי המערך. אולם, מועמדים לשירות ביטחון (מלש"בים) המתגייסים מראש לשורות המערך עושים זאת על מנת להיות מפקד על כיתת טירונים במערך ועוברים קורס מ"כים.
מיונים ואופן הקבלה לקורס מ"כים
מועמדים ומועמדות נבחרים לקורס מ"כים לפי נתוני האיכות שלהם (דפ"ר 40 ומעלה, קב"א 48 ומעלה למועמדות וקב"א 50 ומעלה למועמדים), הפרופיל הרפואי (72 ומעלה) והעדפותיהם בשאלון ההעדפות (כאשר אצל מועמדות ציוני יום המא"ה הנדרשים הם אחזקה טכנית 2 ומעלה, שדה 3 ומעלה, הדרכה 3 ומעלה, יחסי אנוש 3 ומעלה, פיקוד 3 ומעלה, עבודת צוות 3 ומעלה).
ההכשרה בקורס מ"כים
קורס המ"כים הוא קורס פיקוד צה"לי המועבר במסגרת זרוע היבשה, במערך מגל. ההכשרה נערכת כחצי שנה, על ידי סגל שהוכשר בקורס זה גם כן, וחזר לפקד בו לאחר שצבר ניסיון. ייעודו של הקורס הוא הכשרת החניך לפיקוד על כיתת טירונים ברמת רובאות 02 באופן המקצועי ביותר.על מנת לענות על ייעוד זה הקורס מחולק לשני שלבים:
במהלך הטירונות והקורס ישנם 4 שבועות שטח, מבחני כשירות גופנית, מבחנים ובחנים על החומר הנלמד ומסעות. בסיום כל מסע החניך מקבל סממן חיצוני נוסף המקשר אותו למערך ולתפקיד. כך שבמסע האחרון החניך יקבל שרוך הדרכה ופיקוד, סממן מרכזי להיותו מפקד. בסיום הקורס נערך טקס בו נחשפות דרגות המפקד ולאחר מכן ישובץ באחד מ-21 הבסיסים השונים ברחבי הארץ על מנת להתחיל את תפקידו כמפקד כיתת טירונים.
מסלולי קידום המ"כ
בפני המ"כים ארבעה מסלולי קידום, שלושה בציר הפיקודי ואחד בציר ההדרכתי:
פיוטר פלדמן
פיוטר מקסימוביץ' פלדמן (ברוסית: Фельдман Пётр Максимович; 27 בנובמבר 1899 - 22 באוגוסט 1938) היה המפקד הפוליטי של צי הים השחור, ואחד מקורבנות של הטיהורים הגדולים של סטלין בסוף שנות ה-30.
היסטוריה
פלדמן נולד בבאקו, אזרבייג'ן בשנת 1899 בן למשפחה יהודית. שמו היה פסח. את שמו מלידה שינה לפיוטר בגיל 17. אביו, מנדל פלדמן, היה חייט ידוע בבאקו. אמו, שרה-רבקה, הייתה עקרת בית וגידלה את שלושת ילדיהם: פסח, אנתה ורחל. לאחר סיום בית הספר, למד פיוטר הנדסה במכללה עד פרוץ המהפכה הקומוניסטית, בשנת 1917. בתחילתה הצטרף לצבא האדום ושירת בו עד סיומה של מלחמת האזרחים. הוא השתתף בקרבות על חצי האי קרים וגם באזור הקווקז הצפוני. באחד מהקרבות הכיר את אשתו לעתיד, אולגה (הילה) פרנק (1901–1981). היא נולדה בעיר סובאלק בפולין, ומשפחתה עברה לאוקראינה, לעיר אודסה. גם אולגה הצטרפה לצבא האדום וטיפלה בפצועים בקרבות. לאחר סיומה של מלחמת האזרחים נישאו פיוטר ואולגה ונולדו להם שני ילדים. לבת קראו אוקטברינה (1922–2014), ולבן ארטיום (1925–1993). פיוטר התקדם מאוד בקריירה הצבאית שלו ובגיל 35 מונה למפקד אוגדה, ובשנת 1937 מונה למפקד הפוליטי של צי הים השחור. באותה שנה סטלין פתח בטיהורים הגדולים בשורות הצבא האדום, ופיוטר נעצר בינואר 1938 במוסקבה. ב-22 באוגוסט 1938 הוצא להורג, לאחר משפט בזק. גופתו נקברה בקבר אחים בשטח צבאי סגור המוכר בשם קומונרקה. אשתו אולגה נעצרה גם היא וישבה בכלא חצי שנה בעיר סבסטופול. ילדיהם, אוקטברינה וארטיום, שהו עם סבתם בעיר אודסה, עד שחרורה של אולגה. בשנת 1956, לאחר מותו של סטלין, בית המשפט העליון של ברית המועצות זיכה את פיוטר פלדמן מכל האשמות.
אדי קולי
אדוארד ג'יימס קולי (באנגלית: Edward James Cooley; 15 באפריל 1933 – 15 באפריל 2020) היה זמר ופזמונאי R&B אמריקאי, שהיה שותף לכתיבת השיר "Fever" שהוקלט עשרות פעמים במרוצת השנים. ב-1956 היה חלק מהלהיט הבין-לאומי "Priscilla".
ביוגרפיה וקריירה
קולי נולד באטלנטה, ג'ורג'יה. לאחר מכן עבר לניו יורק סיטי, שם התיידד עם הזמר-יוצר אוטיס בלקוול. בסביבות 1955 הוא יצר קשר עם בלקוול עם רעיון לשיר שכתב, "Fever". לפי בלקוול, קולי אמר לו: "יש לי רעיון לשיר בשם 'Fever', אבל אני לא יכול לסיים אותו". בלקוול סיים לכתוב את השיר, והוא הוקלט על ידי ליטל וילי ג'ון, והפך ללהיט בין-לאומי שכבש את מצעדי ה-R&B בשנת 1956, ולאחר מכן הוקלט על ידי פגי לי, אלביס פרסלי, מדונה, ביונסה ורבים אחרים.
קולי ובלקוול המשיכו לשתף פעולה בשירים נוספים שכתבו עבור מוזיקאים שונים.
אוטיס בלקוול
אוטיס בלקוול (באנגלית: Otis Blackwell; 16 בפברואר 1931 – 6 במאי 2002) היה פזמונאי אמריקאי שיצירתו השפיעה על הרוק אנד רול. יצירותיו כוללות את "Fever" (הוקלט על ידי ליטל וילי ג'ון), "Great Balls of Fire" ו-"Breathless"  (הוקלט על ידי ג'רי לי לואיס), "Don't Be Cruel", "All Shook Up" ו-"Return to Sender" (עם וינפילד סקוט ; הוקלט על ידי אלביס פרסלי), ו-"Handy Man"  (הוקלט על ידי ג'ימי ג'ונס ).
בשנת 2022, בלקוול נכנס להיכל התהילה של הבלוז.
איירין הס
אידה איירין הס (27 באוגוסט 1910 - 5 ביולי 2009) הייתה סטטיסטיקאית אמריקנית, שהתמחתה במתודולוגיה של סקרי דגימה.