cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסיסקו סונייגה
קורות חיים
סונייגה נולד בקוסטה ריקה. אביו, מנואל מריה סונייגה היה פסל מקומי.
בשנת 1935 זכה סונייגה בפרס בתחרות הפיסול של קוסטה ריקה (Salón de Escultura en Costa Rica) בגין יצירתו "אמהות" (La maternidad). בשנת 1936 עבר להתגורר במקסיקו, בה למד אמנות ב-La Escuela de Talla Directa. בשנת 1938 החל ללמד בבית הספר לציור ופיסול "לה אסמרלדה" (Escuela Nacional de Pintura, Escultura y Grabado La Esmeralda) ולימד בבית ספר זה עד פרישתו בשנת 1970.
בשנת 1958 זכה סונייגה בפרס ראשון בפיסול מאת המכון הלאומי המקסיקני לאמנות יפה.
יצירותיו של סונייגה מוצגות במוזיאונים רבים ובהם המוזיאון לאמנות של סן דייגו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית במקסיקו סיטי ובמוזיאון הירשהורן בוושינגטון די. סי..
שיף
שיף (Schiff) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו ספינה.
ירידת יעקב למצרים
ירידת יעקב למצרים, הוא סיפור מקראי המופיע בפרשת ויגש שבספר בראשית, המתאר את ירידת יעקב ומשפחתו למצרים לאחר שבניו הודיעו לו על פגישתם עם יוסף במצרים.
עצירת יעקב בבאר שבע
בדרך דרומה, יעקב חונה בבאר שבע ומקריב שם קורבנות לה':
הפסוקים מתארים שה' אומר ליעקב לא לחשוש מהירידה למצרים ומבטיח ליעקב שהוא ירד איתו למצרים. לפי המדרש, יעקב לא רצה לעזוב את הארץ, שבה יש את השכינה של ה', ולרדת למצרים, ולכן ה' הבטיח לו שהוא ירד איתו למצרים.
בספר היובלים פרק מ"ד הקרבת הקורבנות מתוארכת לשביעי בחודש השלישי (חודש אייר), ואחר כך נשאר יעקב לחגוג את חג הקציר שחל ב-15 בחודש השלישי בלוח השנה במגילות קומראן, בליל 16 בחודש נגלה אליו ה' ובבוקר 16 בחודש המשיך במסעו למצרים.
מפגש יעקב ויוסף
יעקב מגיע למצרים ופוגש את יוסף בארץ גושן. יוסף בכה על צווארו של יעקב אביו. בתחילת פרק מ"ז יוסף מודיע לפרעה שאביו ואחיו הגיעו למצרים ומסביר לפרעה שאחיו רועי צאן. לאחר שיחה בין אחי יוסף ופרעה, פרעה מזמין אותם להתיישב בארץ גושן.
אחר כך, יוסף מביא את יעקב להפגש עם פרעה. יעקב מברך את פרעה על הזמנתו ופרעה שואל את יעקב לגילו. ברש"י מובא שברכו שיעלה נילוס לרגליו, לפי שאין מצרים שותה מי גשמים אלא נילוס עולה ומשקה, ומברכתו של יעקב ואילך היה פרעה בא אל הנילוס והוא עולה לקראתו ומשקה את הארץ.
על פי המדרש, כשיעקב הגיע למצרים נגמר הרעב במצרים, אף על פי שעברו רק שנתיים מתוך שבע.
חיי יעקב במצרים
יעקב חי במצרים שבע עשרה שנה, בניו עובדים כרועי צאן בארץ גושן. לקראת סוף ימיו, יעקב חולה ומותו מתקרב. יעקב לא רוצה להקבר במצרים, ולכן כשיוסף מגיע לבקר אותו, יעקב משביע את יוסף שכשהוא ימות, יוסף יקבור אותו במערת המכפלה, שם קבורים אבותיו. אחרי שיעקב משביע את יוסף, יוסף מביא את שני בניו, אפרים ומנשה, כדי שיעקב יברך אותם. יוסף רצה שיעקב יניח את ידו הימנית, ידו החזקה, על ראש מנשה הבכור ואת ידו השמאלית על ראש אפרים הצעיר, ולכן יוסף מעמיד את מנשה לימינו של יעקב ואת אפרים לשמאלו. יעקב משכל את ידיו ושם את ידו הימנית על ראש אפרים ואת ידו השמאלית על ראש מנשה. יעקב מברך את אפרים ומנשה בשמירה מרע ובצאצאים רבים:
יוסף מנסה להבין למה יעקב שיכל את ידיו ויעקב מסביר ליוסף שהוא יודע שצאצאיו של אפרים יהיו גדולים ממנשה, ואכן, יהושע שהכניס את עם ישראל לארץ היה משבט אפרים.
לאחר שבירך את אפרים ומנשה, יעקב מזמן אליו את בניו כדי לגלות להם את מה שיקרה באחרית הימים. במקום לגלות להם את העתיד הוא מברך את כל אחד מבניו בברכה ייחודית ושונה. המדרש מסביר שיעקב רצה לגלות להם את העתיד אבל ה' סילק ממנו את שכינתו ויעקב נאלץ לברך אותם במקום
מות יעקב
יעקב נפטר בגיל 147 במצרים, יוסף מקיים את שבועתו וקובר אותו במערת המכפלה
סמגרלו
סָמֶגרֶלוֹ (בגאורגית: სამეგრელო, במגרלית: სამარგალო, סאמארגאלוֹ) או מגרליה או מינגרליה הוא מחוז היסטורי-גאוגרפי במערב גאורגיה, שרובו משתרע על חלקו המערבי של מישור קולכתי (კოლხეთის დაბლობი). בעבר נקראה גם אודישי. גבולותיו: החבל הבדלני של אבחזיה מצפון-מערב, חבל סוואנתי מצפון, לצ'חומי מצפון-מזרח, אימרתי ממזרח, גוריה מדרום והים השחור ממערב. החבל משתרע על החלק המישורי ביותר בגאורגיה, מה שבצירוף עם הסמיכות לים וריבוי המשקעים גרם בעבר להיווצרותן של ביצות. הלחות כה השפיעה על איכות האוויר בחבל, שעל-פי עדויות הנוסעים במאה ה-19 ביערותיו העבותים היה נדיר לשמוע ציוץ ציפורים - הם מיעטו לקנן במקום. הביצות יובשו בשנות ה-30 של המאה ה-20.
המגרלים (תושבי החבל) הם אחת מן הקבוצות האתניות המרכיבות את העם הגאורגי. הם דוברים מגרלית, שהיא שפה משלהם, בנוסף לגאורגית, אך מעולם לא היה להם כתב זולת הכתב הגאורגי.
סמגרלו הוא חבל חקלאי ברובו, שמרובים בו כרמים, אך בגלל הלחות יינותיו נופלים בהרבה מבחינת האיכות מאלה של חבל קאחתי ולא יכולים להתחרות אף ביינות מאימרתי.
בחלוקה האדמיניסטרטיבית של גאורגיה עם עצמאותה ב-1991 סמגרלו "שודך" עם חלקו העליון של חבל סוואנתי שמצפונו ליצירת המחרה של סמגרלו וסוואנתי עילית. בירת המחוז היא זוגדידי, המרכז ההיסטורי של סמגרלו. מבחינה היסטורית כולל חבל סמגרלו גם את נפת גאלי המאוכלס ברובו במגרלים.
השם המקורי של המחוז הוא "סמגרלו" (מגאורגית: "אדמת המגרלים"). השמות האחרים של המחוז "מגרליה" ו"מינגרליה" הם שיבושים של גאוגרפים אירופאים שביקרו ומיפו את האזור.
היסטוריה
למרות הבידול האתני המסוים של סמגרלו, לחבל מעולם לא היה מסגרת מדינית עצמאית. בתקופה העתיקה, במאות התשיעית עד השישית לפנה"ס, הייתה סמגרלו חלק עיקרי מממלכת קולכיס (יחד עם סוואנתי, אבחזיה וגוריה), שהפכה ממאה השישית לפנה"ס עד למאה הרביעית לפנה"ס לממלכה שהעלתה מיסים לפרסים. לאחר מכן הייתה לאוטונומיה עצמאית תחת ממלכות הלניסטיות. בשנת 64 לפנה"ס הפכו ממלכת קולכיס, ממערב גאורגיה וממלכת איבריה ממזרח גאורגיה, למדינות גרורות של האימפריה הרומית, ועד לשנת 64 לספירה הפכה קולכיס ובתוכה סמגרלו למחוז רומי, בעוד שעל ממלכת איבריה נאבקו הרומים והפרתים. בשלהי העת העתיקה הפך כל אזור עבר הקווקז לזירת מאבק בין האימפריה הרומית (לאחר מכן האימפריה הביזנטית) והאימפריה הסאסאנית הפרסית, שלכל אחת מהן מדינות גרורות משלהם. מהמאה הרביעית היטלטלה סמגרלו בין נסיכות המעלה מיסים לביזנטים במדינה גרוגה של ממלכת אגריסי לבין גרוגה של נסיכות איבריה, שהייתה בשליטת הסאסאנים. החלשותה של האימפריה הביזנטית הביאה לייסודה של ממלכת אבחזיה שסמגרלו הייתה חלק ממנה.
מאוחר יותר, מהמאה העשירית עד למאה השלוש עשרה, הייתה חלק מהממלכה הגאורגית המאוחדת בראשות הבגרטיונים. האצולה המקומית, שהונהגה על ידי שושלת דאדיאני, תרמה את חלקה להתפרקות הממלכה על ידי ייסוד דוכסות ריבונית, שנקראה דוכסות סמגרלו. המהומה שנגרמה בעקבות הפלישה המונגולית לגאורגיה במאה השלוש עשרה, כמו גם הפלישות הטימוריות לגאורגיה בסוף המאה הארבע עשרה ותחילת המאה החמש עשרה ועליית האימפריה העות'מאנית והאימפריה הסאפווית במאה השש עשרה, ניפץ את היחידה הפיאודלית השברירית של הממלכה הגאורגית.
מן המאה השש עשרה ועד למאה השמונה עשרה נכללה הדוכסות בתחום ההשפעה של האימפריה העות'מאנית, שהייתה פטרונה, ונאלצה להעלות לה מיסים כספיים וגם מכסה של עבדים לסולטאן. שלא כמו האבחזים, האג'רים והלאזים, לא נאלצו המגרלים לעבור תהליך של איסלאמיזציה. ייתכן וזה נובע מהעובדה כי הייתה נוכחות ארגונית חזקה של הכנסייה הגאורגית המזרחית. המגרלים אימצו את הנצרות הביזנטית בתחילת המאה הרביעית, ובישופות אפיסקופלית חזקה עדיין קיימת בזוגדידי. בישופי סמגרלו שמרו על קשרים עם הבישוף האותודוקסי בכותאיסי (אימרתי) והמזרח.
בשנת 1638 נשבעו נסיכי דאדיאני המגרלים, שבועת נאמנות פיאודלית לצאר הרוסי, למעשה הייתה זו מחווה סמלית שנועדה להרתיע את הבגרטיונים מממלכת אימרתי שממזרח. עד למאה התשע עשרה המשיכו סמגרלו ואימרתי, להעלות מיסים לעות'מאנים. במסגרת מאמציו להביא לאיחוד מדיני של מערב גאורגיה, ניסה, סולומון השני (1810-1792), מלך ממלכת אימרתי, לספח, מספר פעמים, את סמגרלו. הדוכס המגרלי גריגול דאדיאני הגיב על ניסיונות אלה ב-1803 בחתימת הסכם עם האימפריה הרוסית, שהפכה את הדוכסות למדינת-חסותה של הרוסים. למרות זאת הורשו נסיכי דאדיאני לשלוט בסמגרלו עד לשנת 1867. סולומון השני שלא נואש מחלומו לכבוש את סמגרלו, המשיך בניסיונות אלה. אולם הרוסים, שכבר שלטו במזרח גאורגיה, ניצלו את המאבק במערב גאורגיה כדי לתקוף את ממלכת אימרתי; הם העניקו סיוע צבאי לסמגרלו וב-1810 אף כבשו את אימרתי. גם לאחר מכן הדאדיאנים קידמו את מאמצי ההתפשטות הרוסית במערב גאורגיה ואף סייעו להם בדיכוי מרידות איכרים בחבלים שכבר סופחו לאימפריה הרוסית. בזכות נאמנותה של שושלת דאדיאני הדוכסות שמרה על עצמאותה עד שסופחה גם היא ב-1857.
בתקופת מלחמת קרים (1853-1856), פלשו העות'מאנים לסמגרלו, והמגרלים הצטרפו לרוסים בהדיפת הפולשים. פעולות האיבה גרמו לקשיים כלכליים כבדים בקרב האוכלוסייה המגרלית, במיוחד של האיכרים. לאחר המלחמה ניסתה האצולה המגרלית להחזיר את האיכרות למעמדה טרום המלחמה, אולם הניסיון גרם למרידה בשנת 1857. השלטונות הרוסיים מאימרתי התערבו וכפו משלחת שתפקח על ניהול השלטון עבור הנסיל הקטין, ניקולס דאדיאני. כאשר הגיע ניקולס לבגרות, בשנת 1867, ויכול היה לשלוט בכוחות עצמו, הפעילה, הממשלה הרוסית, לחץ על הנסיך הצעיר שעביר את הריבונות לידי האימפריה הרוסית ובתורה יקבל אחוזות ברוסיה. עם הסכמתו של הנסיך הפכה סמגרלו רשמית לחלק מהאימפריה הרוסית. באותה שנה ביטלה האימפריה הרוסית את העבדות, ושיחררה את האיכרים.
תקופת שלטון האימפריה הרוסית הייתה הצעד הראשון של סמגרלו בדרך למודרניזציה עם המיזוג הכלכלי של סמגרלו עם יתר חלקי גאורגיה והאימפריה הרוסית. התוצרת החקלאית גדלה וכללה יין, טבק, תה ומשי, וסמגרלו החלה לשווק את תוצרתה לשווקים גדולים בהרבה מהרגיל. באותה תקופה החל גם הפיתוח התעשייתי של סמגרלו. בנוסף לכך, ייבוש הביצות שהיו נגועות במלריה, הביא להשבחה של הקרקע והפיכתה לראויה למגורים. הדבר הביא לגידול באכלוסיית סמגרלו מהגירה אליה ומגידול טבעי, עד שבשנת 1897 התגוררו בסמגרלו 300,000 איש. בכל זאת, נוצרו בעיות כלכליות וסוציאליות כתוצאה מהמעבר מכלכה חקלאית המבוססת על צמיתים לשיטת בעלות על קרקעות וכלכלת שוק. הבעיות הביאו לפעילויות בעלי אופי מהפכנית במחוז. המיזוג עם האימפריה הרוסית הביא יחד עם האידאולוגיה הצארית הרשמית גם אידאולוגיות מהפכניות של האינטליגנציה הרדיקלית במיוחד של הנרודניקים.
פופוליסטים גאורגים ראו בסמגרלו כמקום בעל תנאים אידיאליים למהפכה אגררית. קנוניה שנוצרה בשנת 1876 הסתיימה בכישלון, אבל היא נמשכה עד 1905. בשנים אלה היו המגרלים מהרחישה המהפכנית שהייתה בגאורגיה, ורבים מהם היו חברים בתנועות לאומיות וסוציאליות מהפכניות.
מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, הביאו לשינויים מרחיקי לכת בסמגרלו כמו לכל הקווקז. מבחינה פוליטית הפכה סמגרלו, בשנים 118–1921, לחלק מהרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנים 1922–1936, חלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז ובשנים 1936–1991, לק מגאורגיה הסובייטית. מבחינה סוציאלית וכלכלית עברה סמגרלו את התהליכים שעברו על גאורגיה באותה תקופה. היא הוכרחה לקולקטיביזציה ותיעוש.
שנה אחרי השתחררותה של גאורגיה מברית המועצות ב-1991, סמגרלו הפך למוקד מלחמת אזרחים. הסיבה לכך הייתה תמיכתם הגורפת של תושבי החבל בנשיא זוויאד גמסחורדיה, מגרלי במוצאו, שהודח על ידי אופוזיציה חמושה בגלל מאמציו לריכוז בלתי-חוקתי של סמכויות. גם אחרי שתומכיו המגרלים והלאומנים הובסו בסיוע הצבא הרוסי, סמגרלו היה אזור פורע-חוק במהלך כל תקופת נשיאותו של אדוארד שוורדנדזה (1992–2003). מה שהוסיף למתח הפוליטי הייתה העובדה, שמלחמת אזרחים נוספת שהתנהלה באבחזיה מיד עם העצמאות הגאורגית גרמה לעקירתם של כ-200,000 גאורגים מן החבל הבדלני, מרביתם מגרלים. הזעם על מה שנתפש כטיהור אתני של אחיהם הצטרף לאידאולוגיה הגאורגית-הלאומנית של הנשיא המודח בן-החבל והקשה על השלטת סדר בסמגרלו. נשיאה השלישי של גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, שהבטיח לפתור את הסכסוך עם האבחזים בדרכי שלום, אף נאלץ ב-2004 לפרוק מנשקן קבוצות מיליטנטיות של מגרלים, שניסו לנהל מלחמת גרילה נגד הבדלנים מן החבל השכן על ידי חדירות מסמגרלו.
קבוצת ארמיות D
קבוצת ארמיות D (בגרמנית: Heeresgruppe D) הייתה קבוצת ארמיות של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
קבוצת ארמיות D הוקמה ב-26 באוקטובר 1940, בצרפת. היא הוקמה על בסיס קבוצת ארמיות C, שפורקה ביוני של אותה שנה. קבוצת הארמיות הוצבה בבלגיה, הולנד, צרפת, ולוקסמבורג. ולקחה חלק בלחימה בחזית המערבית. המפקד שלה היה גם האוברבפסלהאבר ווסט, היינו המפקד העליון של אזור המערב, מה שגרם כך שלעיתים היא מכונה בטעות "קבוצת ארמיות מערב".
מצבת כוחות
במאי 1941 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות:
במאי 1944 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות:
בדצמבר 1944 כללה קבוצת הארמיות את היחידות הבאות:
מריוס טרזור
מריוס טרזור (בצרפתית: Marius Trésor; נולד ב-15 בינואר 1950) הוא כדורגלן עבר צרפתי, יליד גוואדלופ, ששיחק בעמדת הבלם.
טרזור היה אחד מטובי הבלמים בהיסטוריה של הכדורגל הצרפתי. הוא שיחק במשך רוב הקריירה בקבוצת אולימפיק מרסיי, עימה זכה בגביע הצרפתי, וסיים את הקריירה במדי בורדו, עימה זכה באליפות צרפת בעונתו האחרונה כשחקן פעיל. הוא רשם 65 הופעות במדי נבחרת צרפת, ואף שימש כקפטן הנבחרת במונדיאל 1978.
קריירת משחק
טרזור נולד בגוואדלופ, והחל לשחק כבר בגיל שמונה בקבוצת יובנטוס סיינט אן המקומית. במדי קבוצתו הוא שיחק לסירוגין בעמדות החלוץ והבלם, שלשתיהן התאים בשל גובהו וחוסנו הפיזי. טרזור זכה עם קבוצתו באליפות גוואדלופ בעונת.
בעקבות יכולתו ונתוניו הפיזיים, זכה טרזור למעקב מצד קבוצת אז'אקסיו מהליגה הצרפתית במהלך העונה האחרונה בגוואדלופ, וחתם במדיה לקראת עונת. בתחילה הוא הוצב בעמדת החלוץ, אך לאחר כחודש בקבוצה הוסט סופית לעמדת הבלם, בה הפך לאחד מהטובים בהיסטוריה של הכדורגל הצרפתי. עונת ההתאקלמות של טרזור הייתה קשה, והוא רשם במהלכה 12 הופעות ליגה בלבד. קבוצתו סיימה במקום ה-16 בלבד, ושרדה בליגה רק בעקבות הרחבתה ל-20 קבוצות החל מהעונה הבאה. עונת הייתה טובה הרבה יותר עבור טרזור, מבחינה אישית וקבוצתית. הוא הפך לשחקן הרכב חשוב עם 34 הופעות בליגה, והיה ממצטייני הקבוצה שסיימה במקום השישי בטבלה, מיקום השיא שלה בכל הזמנים. בשנת 1972 זכה טרזור בתואר כדורגלן השנה בצרפת, שהעניק המגזין פראנס פוטבול.
ב-11 באוקטובר 1972, כחודשיים לאחר פתיחת עונת, עבר טרזור לאולימפיק מרסיי. בתחילה תופק בעמדת המגן הימני, אך במהרה חזר לעמדת הבלם. בסיום עונת הבכורה שלו בקבוצה, סיימה מרסיי במקום השלישי בטבלה. החל מעונת היה טרזור לקפטן מרסיי, ובאותה עונה הוביל אותה עד למקום השני בטבלה, מתחת לאלופה סנט אטיין. עונה אחר כך, הניף טרזור את הגביע הצרפתי עם מרסיי, שגברה בגמר 2-0 על אולימפיק ליון. לטרזור היה תפקיד חשוב בבלימת ההתקפות של ליון בחצי השעה הראשונה, שהתנהלה בשליטתה הבלעדית.
בתחילת עונת, חצי שנה לפני תום חוזהו, רצתה באיירן מינכן להחתים את טרזור, אך בעקבות חילוקי דעות בהנהלת מרסיי נותר טרזור בקבוצה עד לסיום העונה, שהסתיימה במקום ה-19 ובירידה לליגת המשנה. טרזור עזב את הקבוצה עם סיום העונה, לאחר ששיחק במדיה במשך שמונה עונות. לטרזור 298 הופעות במדי מרסיי בכל המסגרות, והוא ממוקם תשיעי בטבלת מלך ההופעות של המועדון בכל הזמנים.
לקראת עונת עבר טרזור לז'ירונדן דה בורדו, תחת הובלתו של איימה ז'אקה. לאחר שנתיים בהן היה חלק משמעותי בהרכב הפותח, החל טרזור לסבול מכאבים בגבו, שאילצו אותו לעבור ניתוח. הוא הוגבל ל-19 הופעות ליגה בלבד בעונת, ול-12 הופעות בלבד בעונה שאחריה, שהסתיימה בזכייתה של בורדו באליפות ראשונה מאז 1950, והראשונה בקריירה של טרזור. בסיום העונה פרש טרזור ממשחק פעיל בגיל 34.
נבחרת צרפת
לאחר שהרשים במספר הופעות בנבחרות הצעירות, זומן טרזור לנבחרת צרפת וערך את הופעת הבכורה שלו ב-4 בדצמבר 1971, במסגרת מוקדמות יורו 1972, בהפסדה של צרפת 2-1 ל. צרפת אמנם כשלה להעפיל ליורו, אך טרזור הפגין יכולת אישית טובה וזכה למקום קבוע בסגל הצרפתי.
תחת המאמן סטפן קובאקס כבש טרזור את שערו הראשון בנבחרת, בהפסד 2-1 ל במשחק ידידות ב-13 באוקטובר 1973. ב-9 באוקטובר 1976, תחת המאמן מישל הידלגו, התמנה טרזור לקפטן הנבחרת, והיה לראשון ממוצא קריבי המשמש כקפטן נבחרת צרפת.
מאז טורניר המונדיאל רשם טרזור חמש הופעות נוספות במדי הנבחרת, האחרונה שבהן ב-12 בנובמבר 1983, במשחק מול שהסתיים בשוויון 0-0. טרזור שיחק 65 פעמים במדי נבחרת צרפת, מתוכן 24 פעמים כקפטן הנבחרת, וכבש ארבעה שערים.
רועי הורוביץ
השכלה
הורוביץ סיים את בית הספר הריאלי העברי בחיפה בשנת 1988. בשנת 1995 סיים את לימודיו בסטודיו למשחק של ניסן נתיב. ב-2004 סיים בהצטיינות תארים ראשון ושני בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. ב-1999 קיבל תעודת הוראה מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. הוא בעל תואר דוקטור מהמחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
מאנקי פאנץ'
קזוחיקו קאטו (ביפנית: 加藤一彦; 26 במאי 1936 – 11 באפריל 2019) הוא אמן מאנגה (מנגקה) יפני שידוע בשם עט "מאנקי פאנץ'".
ביוגרפיה
קאטו נולד בעיר חמנאקו בהוקאידו. כבר בגיל צעיר הוא התחיל לצייר. לאחר סיום בית הספר הוא עבר לטוקיו והחל ללמוד אלקטרוניקה.
קאטו התחיל לצייר באופן מקצועי תחת שמות עט שונות. בשנת 1965 הוא אימץ את השם מאנקי פאנץ'. לטענת האמן הוא לא אהב את השם, אך זה היה רצונו של המנהל והוא נאלץ להסכים. אחרי שסדרת לופן השלישי זכתה להצלחה, הוא המשיך לצייר תחת שם עט זה בלבד.
במהלך עבודתו מאנקי פאנץ' השתתף ביצירת סדרות מאנגה רבות כולל המשכים של לופן השלישי ומוסאשי גאנדו.
בשנת 2005 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטה בפקולטה לאמנויות. על יצירותיו הוא קיבל פרסים בשנת 1981 וב-2015.
רוב חייו הוא התגורר בעיר סאקורה בצ'יבה ונפטר שם מדלקת ריאות.
טומבלי
טומבלי (באנגלית: Twombly (cyclecar)) הייתה מכונית פתוחה, מסוג סייקלקאר בסגנון מכונית עידן פליז מתוצרת Driggs-Seabury, אשר יוצרה בין השנים 1915–1913 בארצות הברית.
היסטוריה
בתחילה, מכוניות טומבלי נבנו על ידי דריגס-סיבורי (Driggs-Seabury) בפנסילבניה), ומשנת 1915 במפעל החברה עצמה בניו יורק. במכוניות הורכבו מנועים מקוררים במים, בתחילה עם 2 צילינדרים ומשנת 1914 גם עם ארבעה צילינדרים.
ה- Twombly היה מצויד במסגרת תחתונה והיה בעל שני מושבים זה אחרי זה. משנת 1914 המושבים היו מקבילים. דגם שני הצילינדרים נבנה עם תיבת דיסק חיכוך והנעת שרשרת כפולה לגלגלים האחוריים, הדגם שהוצע בשנת 1913, עלה 350 דולר.
בשנת 1914 היה זמין דגם ארבעה צילינדרים עם בסיס גלגלים מעט גדול יותר במחיר של 395 דולר.
"Cyclecar"
"Cyclecar" הייתה סוג של מכונית קטנה, וזולה שיוצרה באירופה ובארצות הברית בין 1910 לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. מטרתה של ה-"Cyclecar" הייתה למלא פער בשוק בין האופנוע לבין המכונית.
וילהלם הנשטיין
הנשטיין סייע בייסוד הביטאון Berliner Schachzeitung שלימים הפך ל-Deutsche Schachzeitung.
בשנת 1842 ניצח בדו-קרב את קארל יאניש +4 -1 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). בשנת 1847 ניצח בדו-קרב את בן דודו קארל מאיה +12 -5 =1.
הנשטיין נחשב למומחה בשלב הפתיחה והקדיש חלק מזמנו לעבודה על מדריך הפתיחות של פול בילגר. על שמו נקראת הסתעפות של גמביט המלך 1. ה4 ה5 2. ו4 ה:ו4 3. פו3 ז5 4. רג4 רז7 5. ח4.
האני ריידר
האניצ'ילה ריידר (באנגלית: Honeychile Rider) היא דמות בדיונית ברומן "ד"ר נו" מאת איאן פלמינג. בסרט שנעשה על בסיס הספר, שהיה הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, קוצר שמה של ריידר ל"האני". היא גולמה בסרט בידי השחקנית השווייצרית אורסולה אנדרס, אולם בשל מבטאה הכבד של אנדרס היא דובבה בידי ניקי ואן דר זיל.
האני ריידר נחשבת בדרך כלל ל"נערת הבונד" הראשונה.
בספר
ריידר נולדה בג'מייקה כבת למשפחה בריטית-קולוניאלית ותיקה. בגיל חמש נפטרו הוריה, ומאז גידלה אותה המטפלת הג'מייקנית שלה. בגיל 15 נפטרה המטפלת, אולם בעל הבית שלה הרשה לריידר להמשיך לגור בבית. באחד הלילות הוא תקף אותה מינית ושבר את אפה. כנקמה, ריידר החדירה למיטתו עכביש ארסי שהרג אותו. מאז היא חיה חיים עצמאיים, והתפרנסה משליית קונכיות מהים ומכירתן לסוחרים אמריקנים. היא חלמה לחסוך מספיק כסף כדי לנסוע לארצות הברית ולעבור ניתוח פלסטי שיתקן את אפה השבור.
ג'יימס בונד הגיע לג'מייקה כאשר חקר את מותם של שני אנשי השירות החשאי הבריטי באי. חקירתו הובילה אותו אל האי "קראב קי", אשר נשלט בידי ד"ר יוליוס נו המסתורי. בונד פגש את ריידר כאשר היא אספה קונכיות בחוף של קראב קי. ד"ר נו חטף את שניהם וניסה להרוג אותם. ריידר הצילה את חייו של בונד וסייעה לו לברוח מהאי. לאחר מכן היא טיפלה בו עד שהחלים מפצעיו, ובילתה עמו לילה רומנטי לפני שעזב את ג'מייקה.
בספר מצוין כי בונד ליווה את ריידר לניו יורק, שם עברה את הניתוח הפלסטי עליו חלמה. לאחר מכן החלה לעבוד במוזיאון ההיסטוריה של ג'מייקה. בספר "האיש בעל אקדח הזהב" מצוין כי בונד וריידר המשיכו לשמור על קשר באמצעות מכתבים לאחר שבונד חזר לבריטניה. כמו כן צוין כי במכתב האחרון שלה היא סיפרה שעברה לפילדלפיה, נישאה לרופא בשם ויילדר, והביאה עמו שני ילדים לעולם.
רוברט סמית' (מוזיקאי)
רוברט סמית' (באנגלית: Robert James Smith; נולד ב-21 באפריל 1959) הוא זמר, גיטריסט, כותב שירים בריטי וסולן להקת הקיור.
האני ריידר
בספר
פלמינג יצר את הדמות בהשראת ידידתו בלאנש בלקוול, אמו של איש העסקים כריס בלקוול, אשר לאחר מותו של פלמינג רכש את ביתו באחוזת "גולדן איי".
רוברט סמית' (מוזיקאי)
ביוגרפיה
סמית' נולד בבלקפול, אנגליה. יש לו שתי אחיות, מרגרט וג'נט, ואח בשם ריצ'רד.
האני ריידר
בסרט
בסרט "ד"ר נו" מ-1962, הוחלט לקצר את שמה של ריידר ל"האני". השחקנית השחקנית השווייצרית אורסולה אנדרס נבחרה לגלם את דמותה, אולם בשל מבטאה הגרמני הכבד של אנדרס היא דובבה בידי ניקי ואן דר זיל.
רוברט סמית' (מוזיקאי)
ביוגרפיה
סמית' אמר על אימו ריטה ש"לא אמורה הייתה ללדת אותי", מה שגם מסביר את פער הגילאים בינו לבין שני אחיו הגדולים. "ולאחר שאני נולדתי, הם לא אהבו את הרעיון של לגדל ילד לבדו אז הם הביאו לעולם גם את אחותי הקטנה, מה שטוב כי הייתי שונא את העובדה שלא תהיה לי אחות קטנה". הוא מתאר את אחותו הקטנה ג'נט כ"עילוי בפסנתר" וה"גאון המוזיקלי של המשפחה" אך ציין שהייתה ביישנית מידי מכדי להיות אמנית המופיעה ובעלת קריירה מוזיקלית משל עצמה. כיום ג'נט נשואה לגיטריסט להקת הקיור, פורל תומפסון, אותו הכירה מילדות.
האני ריידר
בסרט
ריידר מופיעה באמצע הסרט כאשר היא מגיחה אל חוף קראב קי מהאוקיינוס ושרה שיר בשם "Under the Mango Tree" (את סצנת השירה דיבבה דיאנה קופלנד). סצנה מפורסמת זו נחשבת לרגע מכונן שקבע את הסטנדרטים של נערות הבונד מכאן ולהבא. הסצנה הגיעה למקום הראשון ברשימת "the 100 Greatest Sexy Moments" שנערכה בידי ה-BBC ב-2003. ריידר נבחרה כנערת הבונד הטובה ביותר בידי אנטרטיינמנט ויקלי.
רוברט סמית' (מוזיקאי)
ביוגרפיה
סמית' גדל על פי הנצרות קתולית. סמית היה תלמיד מצטיין בעל ציונים גבוהים, אך לאחר מכן העביר את הפוקוס שלו למוזיקה. הוא התחיל ללמוד גיטרה בגיל 11, והושפע מהביטלס, ניק דרייק, ג'ימי הנדריקס ודייוויד בואי.
האני ריידר
בסרט
ריידר נחשבת בדרך כלל לנערת הבונד הראשונה, מכיוון שהיא משמשת כמושא התשוקה העיקרי של בונד בסרט. עם זאת, רבים מחשיבים את סילביה טראנץ' (בגילומה של יוניס גייסון), דמות אחרת עמה מקיים בונד קשר רומנטי בתחילת הסרט, כנערת הבונד הראשונה. טראנץ' הופיעה גם בסרט הבא בסדרה מרוסיה באהבה, והיא נערת הבונד היחידה שהופיעה בשני סרטים, עד מדלן סוואן (בגילומה של לאה סדו) שהופיעה בשני הסרטים האחרונים בסדרה. כמו כן, טראנץ' היא הדמות הראשונה בסדרה אליה פונה בונד בפנייה המפורסמת שלו: "בונד, ג'יימס בונד".
רוברט סמית' (מוזיקאי)
ביוגרפיה
כשהיה נער, פעם אחת הוא בא לבית הספר לבוש בשמלת קטיפה שחורה, רק כדי לזעזע את כולם, ובפעם אחרת הוא ערך קונצרט צדקה למורה הומו שפוטר.
האני ריידר
בסרט
אורסולה אנדרס חזרה לגלם נערת בונד אחרת וספר לינד, בסרט הקומי הלא-רשמי מ-1967 "קזינו רויאל". כמו כן, אנדרס נזכרת בספר "בשירות הוד מלכותה" שנכתב בידי פלמינג ב-1963, בתור "כוכבת קולנוע נפלאה".
רוברט סמית' (מוזיקאי)
ביוגרפיה
סמית' הוא הסולן בלהקה מאז היווסדה בשנת 1976, והוא החבר היחיד בלהקה שנשאר בה במשך כל השנים. בעבר היה חבר בהרכב הלהקה סוזי והבאנשיז ובלהקה נוספת בשם "The Glove" שלא החזיקה מעמד לאורך זמן. סמית' זכה להיכלל עם להקת הקיור בהיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 2019.
סמית' נוטה להיות סגור מבחינת דעותיו האישיות, ואמר בעבר שהוא נוטה להרגיש שלא בנוח בראיונות ובשיחות עם זרים, ואינו נוהג להביע עניין במפגשים כאלו. בנוסף לכך, למרות שיש לו נוכחות ברשתות חברתיות מרובות, הוא אינו פעיל ברובן והחשבונות משמשים בעיקר על מנת למנוע נוכחות של מתחזים ברשתות אלו. סמית' מגדיר את עצמו כ"בחור מהסוג הליברלי" אבל גם מהסוג ש"מרגיש לא בנוח עם מוזיקאים פוליטיים". בעבר הוא התהדר בסלוגן "אזרחים, לא נתינים" שהתנשא על גבי הגיטרה שלו בשנים 2012–2013 בסיור ההופעות של הלהקה
זוגיות
סמית' נשוי למרי תרזה פול (נולדה ב-3 באוקטובר 1958) אותה פגש בבית הספר כאשר היה בן 14 במהלך שיעור דרמה. סמית' התחתן עם מרי תרזה פול בשנת 1988, כאשר היה בן 29. הוא כתב את השיר "Lovesong" כמתנת חתונה לאשתו.
לזוג אין ילדים בהתאם להחלטתם בשלב מוקדם של חייהם המשותפים שהם אינם מעוניינים בילדים. סמית' אמר שהוא מתנגד לכפות חיים על אחר והוסיף כי הוא "לא מרגיש אחראי מספיק על מנת להביא ילדים לעולם". לזוג יש יחד כ-25 אחיינים ואחייניות. סמית' חשף בשלב כלשהו כי בתקופה המוקדמת בקריירה שלו, מרי לא תמיד הייתה שותפה לביטחון שהיה לו ולחזון שלו להצלחת להקת הקיור, מה שהיה עבורו גורם משמעותי בהנעת הפעילות של הלהקה ולעשות הכל כדי שעתידה של הלהקה יהיה מובטח.
על פי מאמר בעיתון דיילי אקספרס מרי נהגה לעבוד בתור דוגמנית וגם הייתה אחות מוסמכת במקצועה שטיפלה בילדים עם מוגבלות שכלית. אבל כאשר להקת הקיור החלה להצליח מבחינה כלכלית באמצע שנות ה-80, מרי ויתרה על עבודתה על מנת שבני הזוג לא יצטרכו לשהות פרקי זמן ארוכים בנפרד. כשהלהקה הקליטה את האלבום Wish, באולפני The Manor באוקספורדשייר בשנים 1991–1992, בין שאר החפצים שהיו תלויים על הקיר הייתה תלויה גם "טבלת המשוגעים של האולפן" בה דורגה מרי במקום השני.
סגנון: דמות בימתית ומראה חיצוני
אחד מסימני ההיכר של סמית' הוא השפתון האדום הבוהק שהוא נוהג למרוח על שפתיו, ותסרוקתו המשונה והפרועה, עם קצוות חדים לא אחידים. מעבר למראה המוחצן, לסמית' יכולות קוליות ומוזיקליות מגוונות, ובמהלך שלושה עשורים עבר תהליך מוזיקלי משמעותי ומגוון. הוא נחשב אחד המוזיקאים שעזרו להגדיר את הסגנון המוזיקלי המזוהה ביותר עם שנות ה-80: הגל-החדש. בתחילת דרכו ניגן עם להקת "הקיור" פופ גיטרות רזה, עבר בהמשך לנגן פוסט-פאנק מונוטוני, ובסופו של דבר היה שותף לעיצוב סגנון אינדי-פופ-רוק המורכב, הכולל נוכחות מסיבית של גיטרות וקלידים.
סמית החל לעצב את מה שמזהה אותו ואת הסימנים המסחריים שלו בהופעה החיצונית (שפתון אדום בוהק מרוח, אייליינר שחור, עור חיוור, שיער שחור פרוע, בגדים שחורים ונעליים ייחודיות) כבר בתחילת שנות השמונים, בערך באותה תקופה בה תפסה תאוצה תת התרבות הגותית. בכל אופן, סמית' דחה את המחמאות על כך שהוא היה זה שהוביל את הטרנד, וטען שמדובר בצירוף מקרים ומדובר בסגנונות דומים, ושהוא עצמו אימץ את הסגנון הזה הרבה לפני שהיה מפורסם, ואמר שזה "מעורר רחמים שהסגנון הגותי עדיין משויך ללהקת הקיור". הסגנון הקודר של האלבומים המוקדמים של הלהקה, בשילוב עם אישיותו של סמית' על הבמה, ביססו את הדימוי הרוק גותי של הלהקה. האסתטיקה של הלהקה עברה מעגום לרוק פסיכדלי עם אלבומם 'The Top' שיצא בשנת 1984. בשנת 1986 סמית' שינה את הדימוי שדבק בו והופיע על הבמה ובעיתונות במראה ספורטיבי, שיער קצר וחולצות פולו, סגנון שתועד בהופעה המצולמת שלהם בצרפת בשנת 1986, The Cure in Orange. התספורת החדשה הזו של סמית' אף תועדה בחדשות MTV.
למרות שהתדמית הציבורית של סמית' עלולה להיתפס כמדוכאת ועגמומית, הוא הצהיר כי שיריו אינם משקפים כיצד הוא מרגיש כל הזמן או ברובו: "כשכתבנו את האלבום "דיסאינטגריישן", ...זה היה בערך איך שהרגשתי אז, ומה שעשיתי. אבל זה לא שאני ככה כל הזמן. זה הקושי שיש בכתיבת שירים הנתפסים כמדכאים מעט. אנשים נוטים לחשוב שאתה ככה כל הזמן. אבל אני לא חושב ככה. אני פשוט לרוב כותב כשאני מדוכא".
סגנונות קוליים
לסמית' יש מנעד קולי בתחום הטנור. בתחילת דרכה של להקת הקיור, סמית' השתמש בסגנון ווקאלי רך בהקלטות הדמו של השירים "10:15 Saturday Night" ו "Boys Don't Cry" ובסגנון של פאנק רוק ייחודי בהקלטת השיר ""I Just Need Mysel". שני הסגנונות הווקאליים האלו נותרו מאחור וסגנון ווקאלי שלישי הופיע בעת הקלטת האלבום של הקיור "Three Imaginary Boys". הסגנון החדש אותו ניתן היה לשמוע באלבום זה, הפך להיות החתימה הקולית של סמית' והסגנון הקולי המזוהה עימו ביותר, אשר הוא נטש מאוחר יותר. בערך באותה תקופה סמית' אמר שהוא רוצה לשפר את השירה שלו, הפוך מהמטרה עליה הצהיר בשנת 1984: בסרט הדוקומנטרי Ten Imaginary Years הוא סיפר כי הוא במכוון ניסה לשיר גרוע באלבום The Top.
שיתופי פעולה
סמית' היה מעורב בפרויקטים מוזיקליים רבים, ביניהם עבודה עם "סוזי והבאנשיז" ופרויקט צדדי עם סטיבן סרבין בלהקה שנקראה "The Glove".
בשנת 1998 תרם סמית' את קולו לפרק בסדרה סאות' פארק בו הוא מציל את העולם מפני ברברה סטרייסנד שהפכה למפלצת ענק המחריבה את העיירה.
שריונית
שריונית היא רכב קרבי משוריין המונע על גלגלים עטויי צמיגים (ולא על זחלים) ומוגן בדרך כלל בשריון קל וחמוש בכלי נשק קלים, כגון מקלעים, או בתותח בקוטר קטן. לרוב, מדובר בכלי רכב המיועד לסיור וקשר ואינו מיועד לקרבות גדולים.
רוברט סמית' (מוזיקאי)
שיתופי פעולה
בשנת 2000, סמית' שיתף פעולה עם דייוויד בואי וריבס גבריאל בשיר "Yesterday's Gone" מתוך האלבום "Ulysses (Della Notte)".
שריונית
שריוניות הופיעו בסוף המאה ה-19, אך הפכו לנפוצות רק בתחילת מלחמת העולם הראשונה. השריוניות היו נפוצות עד אחרי מלחמת העולם השנייה, ובהדרגה הוחלפו בנגמ"שים כבדים יותר, חלקם זחליים וחלקם אופניים (כלומר: נעים על גלגלים עטויי צמיגים).
רוברט סמית' (מוזיקאי)
שיתופי פעולה
בשנת 2003, סמית' שיתף פעולה עם להקת הפופ פאנק, בלינק-182, בשיר "All of This" מתוך אלבומם "Blink-182"
שריונית
בארץ ישראל, חיילי המנדט הבריטי הפעילו שריוניות, ומאוחר יותר, במלחמת העצמאות, הן צה"ל והן הכוחות הערביים הפעילו שריוניות. השריוניות הופעלו כתחליף לטנקים תקניים, מאחר שהיישוב העברי לא היה מצויד במספיק טנקים ערב פרוץ המלחמה. אחרי מלחמת העצמאות, כאשר צה"ל רכש כמות מספקת של טנקים דוגמת ה-M4 שרמן, הוצאו השריוניות משירות.
רוברט סמית' (מוזיקאי)
שיתופי פעולה
ב-2004, סמית' תרם את קולו ברמיקס של להקת "Blank & Jones", "A Forest". באותה שנה הוא גם השתתף בלהיט המועדונים של ג'וניור ג'ק, "Da Hype". בנובמבר אותה שנה, הוא הצטרף להופעות של פלסיבו כדי לשיר איתם את השיר "Without You I'm Nothing".
בשנת 2006 סמית' שיתף פעולה עם להקת פיית'לס באלבומם "To All New Arrivals" וביצע איתם שיר בשם Spiders, Crocodiles & Kryptonite (עכבישים, קרוקודילים וקריפטונייט) בו שולבו סמפלים מהשיר המצליח "Lullaby" של הקיור. בדצמבר אותה שנה, סמית' הופיע עם קורן ב-MTV Unplugged עם השיר "Make Me Bad / In Between Days".
ב-2007, סמית' השתתף בסינגל של פול הארטנול, "Please" מתוך אלבומו " The Ideal Condition".
ב-2010 השתתף בסינגל Not in love של קריסטל קאסלס.
ב-2020 השתתף סמית' בשירם של גורילז "Strange Timez" מתוך אלבומם "Song Machine, Season One: Strange Timez".
ז'קארד
ז'קארד או ג'קארד (מצרפתית: Jacquard) הוא בד שנוצר כתוצאה ממנגנון מכני שנוסף לנול אריגה ושולט על החיבור בין חוטי השתי והערב, כך שבעת הכנסת חוטי ערב בין חוטי השתי ניתן להרים חוט בודד. באופן זה ניתן ליצור באריג ביעילות ציור מורכב המכיל דימויים וצורות חופשיות.
את המנגנון - הנול של ז'אקאר, פיתח ז'וזף מארי ז'אקאר, טווה משי צרפתי, ועל שמו נקרא הבד. פיתוח זה הסיר מגבלת דיגום הקיימת בנולי אריגה שאינם ז׳קארד, בהם אפשר להרים רק קבוצות חוטים ולא חוט בודד, ולכן ניתן ליצור דגמים פשוטים יותר, בעיקר פסים, משבצות וסימטריה גיאומטרית.
לבד הז'קארד מרקם גס מעט, כתוצאה מאריגה רב שכבתית, והוא משמש בעיקר לריפוד, לציפוי כריות נוי וכותרות לווילונות.
קיימים מגוון בדים הארוגים באריגת ז'קארד, גם בדי כותנה, גם בדי צמר וגם בדים סינתטיים. דוגמה לז'קארד מסיב סינתטי: מפות השולחן הסינתטיות, הנקראות מפות טֶרילֶן (על שם סיב הטרילן) אשר דוחות כתמים והמאופיינות במבחר דוגמאות.
ממציא מנגנון הז'קארד
מערכת הז'קארד פותחה בשנים 1804–1805 על ידי ז'וזף מארי ז'אקאר מצרפת, ועד מהרה התפשטה למקומות אחרים. ז'קארד שיפר את טכנולוגיית הקלפים המנוקבים של ז'אק דה ווקנסון (1745). הוא השתמש בכרטיסי ניקוב הניתנים להחלפה ששלטו באריגה של הבד, כך שניתן היה להשיג כל דוגמה רצויה באופן אוטומטי. הכרטיסים המנוקבים אומצו על ידי הממציא האנגלי צ'ארלס באבאג' כאמצעי קלט-פלט עבור המנוע האנליטי של המכונה (כפי שפעלו המחשבים הראשונים). באמצע המאה ה-20, לאחר המצאת המחשב, הוחלפו כרטיסי הניקוב במכשירים אלקטרוניים אוטומטיים.
נולי ז'קארד החלו לפעול על בסיס המצאת המחשב - הוקלדו נתונים והוראות שהוכנסו לזיכרון המחשב, משם קודדו ועובדו והוציאו לפועל את הוראות האריגה בזו אחר זו.
מבנה הנול הבסיסי
טכניקת האריגה הבסיסית מבוססת על מערכת שתי וערב, כאשר מערכת השתי מונחת על המנור (גלגל אחורי המחובר לנול) בצורה אופקית, ומערכת הערב היא הפעולה של האורג/ת, אשר משחיל את החוטים בצורה אנכית למערכת השתי. מערכת הנירים אחראית על הרמת חוטי השתי בכדי ליצור שער לחוט הערב. ניר הוא מסגרת המכילה שורת ליצים (טבעות מתכת הקשורות בחוטים דקים למסגרת). כל חוט שתי מושחל בתוך ליץ במתח גבוה וקשור על גבי המנור הקדמי.
מאריגה ידנית עד לאריגת ז'קארד
נולי יד מאפשרים לשלב באריגה מספר דוגמאות מוגבל. המעבר לנול ז׳קארד, המורכב ממספר רב של בתי נירים, מאפשר יצירת דוגמאות מורכבות ורבות. הטכנולוגיה הדיגיטלית שאומצה באריגה שיכללה את מלאכת האריגה המסורתית, בה העיצוב היה מוגבל לדגמים קטנים, גיאומטריים, שחוזרים על עצמם. הבנת הטכניקה באריגה ידנית הייתה חיונית בכדי לתרגמה בהצלחה לאריגת ז'קארד טכנולוגית.
מנגנון הז'קארד אומץ והותאם מאוחר יותר גם למכונות סריגה, לצורך ייצור דגמים מעוצבים בבדים סרוגים. אריגים המיוצרים בשיטה זו כוללים אריגי טפסטרי, בד ברוקד ובד דמשק.
אנמי אייס
אנמי אייס (Enemy Ace) היא סדרת חוברות קומיקס המפורסמת על ידי חברת DC קומיקס אודות אלוף הפלות ואנטי גיבור גרמני במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בשם הנס פון האמר, הידוע בכינויו "הפטיש מהגיהנום".
אנמי אייס עשה את הופעת הבכורה שלו בכותר "הצבא שלנו במלחמה" (Our Army At War) בפברואר 1965 כסיפור משני, אולם הצליח למרות זאת לצבור פופולריות בקרב הקוראים. יוצרי אנמי אייס היו רוברט קניגר וג'ו קוברט.
הנס פון האמר
המיוחד בהצגת דמותו של פון האמר ביב בכך שלא הוצג כנבל גרמני, אלא כאיש בעל כבוד אבירי הרדוף על ידי המוות המתמיד סביבו, בזמן מלחמת העולם השנייה הוא מוצג כאדם מצפוני המצוי בקונפליקט תמידי בין שנאתו למשטר הנאצי לבין תחושת החובה והנאמנות שלו לעם הגרמני ולגרמניה.
רומנים גרפיים
בנוסף לסיפורים המקוריים משנות השישים, אנמי אייס הופיעה בשני רומנים גרפיים:
ראש מילין
ראש מילין (נקרא: רֵיש מִילִין), ספר במחשבת ישראל של הרב אברהם יצחק הכהן קוק שבו ישנן דרשות על טנת"א, כלומר על טעמי המקרא, הניקוד, התגים והאותיות. במהדורת תשס"א נוסף לכך גם ביאור הראי"ה לשורשים אחדים.
שם הספר
שם הספר נגזר מפסוק בדניאל, משמעותו מושאלת: הספר עוסק באותיות ובנקודות שהן שורשי המילים, וזו משמעות אחת של ראש המילים, והמשמעות השנייה היא המחשבות שמעל המילים, שהן שרשי המילים:.
כתיבתו ופרסומו
את הספר כתב הרב קוק, כאשר שהה בלונדון בתחילת שנת תרע"ז 1917, תוך שהוא מסתיר את הדבר מבנו – הרב צבי יהודה קוק, אשר חשש תמיד מפרסום כתבי אביו, שלהערכתו הדור לא היה מוכן להפצתם הרחבה. ואכן, כאשר נודע לבנו על פרסום הספר, הוא הביע את התנגדותו לפרסום לאחר מעשה, ומאותו רגע והלאה הקפיד להיות מעורב תמיד בעריכתם ופרסומם של כתבי אביו – אחריות שהוא לקח על עצמו עד יום מותו, בהתאם לצוואת הרב קוק.
בשתי המהדורות הראשונות של הספר, הוא נדפס כספר בפני עצמו. במהדורה השלישית (בהוצאת מוסד הרב קוק) הוא נדפס יחד עם מספר כתבים נוספים של הראי"ה. במהדורה הרביעית של הספר (בהוצאת מכון הרצי"ה) נוספו חלקים מכתב יד המחבר, שלא נכללו במהדורות הקודמות, חלק העוסק בשורשים (צירופי האותיות ומשמעותם) ומאמר על צורת האות אלף. במהדורה החמישית (בהוצאת מכון הרצי"ה) נדפס גם פירושו של הראי"ה לתחילת הספר.
המניעים לכתיבתו
הספר, כפי הנראה, נכתב בשעת מלחמת העולם הראשונה. הדבר היווה אצל הראי"ה מניע להיכנס בכתיבתו לתחום הנסתר, כדרך להשגת טהרה רוחנית בזמן בו הרשע מרובה בעולם. כך כותב הראי"ה בהערות שבסוף הספר:
תוכן הספר
הספר נחשב לאחד המורכבים ביותר ללימוד מכל כתבי הראי"ה, ולא ניתן להבינו ללא רקע מקדים רחב בתורת הקבלה.
הספר נועד לעקוב אחר התהליך שעוברים הרעיונות של האדם, מתחילת התנוצצותן בנשמה, ועד למבנים מחשבתיים שלמים ומוגדרים שנוצרים מתוכם.
בספר עוסק הרב קוק בשיטתיות ברעיונות מתחומי הפסיכולוגיה ותורת ההכרה, תוך שהוא דורש את מרכיבי הטנת"א השונים. ניסיון זה עשוי להזכיר במקצת דרשות שונות על האותיות, דוגמת מדרש "אותיות דרבי עקיבא".
כך לדוגמה, כאשר כותב הראי"ה על האות א, הוא דן במשמעויות שונות של שם האות, בגימטריה שלה, ובצורתה. בהמשך הספר מדבר הרב קוק באותו האופן על הניקוד ועל טעמי המקרא, ומביא רעיונות מיסטיים הקשורים אליהם. לאחר הרצאת הדברים בנושא זה חוזר הספר בתמצות על עקרי הדברים בכל הספר בפרק הנקרא "הברקה".
בחלק השורשים מבאר הראי"ה את התקשרות האותיות זו לזו: בהסתמך על מהות האות שהתבארה בחלק האותיות באות שתי האותיות ומתחברות יחד לצורה חדשה שמקבלת משמעות משותפת. שיטתו בנויה על שורש בן שתי אותיות.
פירושים לספר
בשנת תשע"ה הוציא הרב עודד דוד את ריש מילין המבואר.
הערכה לספר
הראי"ה עצמו כתב על הספר שיש ערך גם לקריאה בו ללא הבנה, ובלבד שהיא נעשית מתוך כוונה טהורה:
הרב יעקב משה חרל"פ התפעל מאוד מהספר וכתב עליו:
גם המקובל רבי מנחם מנכין היילפרין התפעל מאוד מהספר:
הרצי"ה נהג לתת את הספר לתלמידיו כסגולה ליולדת בדומה לנהוג בקהילות חסידיות עם הספר נועם אלימלך.
STS-103
STS-103, הייתה משימת השירות השלישית לטלסקופ החלל האבל. המשימה, בטיסת מעבורת החלל דיסקברי, התקיימה בין התאריכים 20-28 בדצמבר 1999.
פיטר ואן לאר
פיטר ואן לאר (בהולנדית: Pieter van Laer או Pieter van Laar; 14 בדצמבר 1599–1641 או 1642) היה צייר ומדפיס הולנדי. הוא היה פעיל ברומא למעלה מעשור והיה ידוע בזכות סצינות ז'אנר, ציורי בעלי חיים ונופים מסביבתה של רומא.
חייו
פיטר ואן לאר נולד בהארלם כילדו השני של יאקוב קלז. בודינג מהארלם ומגדלנה היינס מאנטוורפן. הוא אימץ את שם המשפחה ואן לאר רק בשלב מאוחר יותר בחייו. שם משפחה זה נלקח כנראה מסנדקו של אחיו. שהיה ממשפחה עשירה, והוריו הפעילו בית ספר פרטי בהארלם שהקים אביה של מגדלנה, הסופר פיטר היינס, שעל שמו נקרא פיטר ואן לאר.
אחיו הגדול היה רודולף ואן לאר, שהפך גם הוא לצייר והיה ידוע בשם רולנד ואן לאר. אחיו הצעיר ניקולאס בודינג התפרסם מאוחר יותר בחייו כניקולה בודינגוס והיה מנהל בית ספר. פיטר ואן לאר היה אולי תלמידו של אסיאס ואן דה פלדה בהארלם. עבודתו המוקדמת מראה את השפעתו של צייר זה כפי שמעיד רישום, עליו חתם פיטר שקרוב לסגנונו של ואן דה ולדה. הוא נסע לרומא בשנת 1625 דרך צרפת, ככל הנראה בחברת אחיו רולנד. כאן הוא הפך לחבר בנטפוכלס, אגודה של אמנים פלמיים והולנדים ברומא, שהיו ידועים בטקסי החניכה שלהם, שהיו כרוכים בשתייה מרובה. הכינויו של פיטר ואן לאר באיטליה היה איל במבוצ'יו, שפירושו "בובה מכוערת" או "מריונטה". הכינוי היה רמיזה למראהו של ואן לאר, מכיוון שלדבריו היו לו רגליים ארוכות במיוחד, חזה קצר וכמעט ללא צוואר. פיטר ואן לאר היה ידוע גם בשפמו המחודד.
באמצעות העבודות שיצר ברומא יצר פיטר ואן לאר סגנון חדש של ציור ז'אנר ולפיכך, ציורים בסגנון זה נקראו Bambocciate על שם הכינוי שלו. הוא הפך להשראה ונקודת המוקד שסביבם התכנסו אמנים דומים במהלך שהותם באיטליה.
הבמבוצ'אנטי הראשונים כללו את יאן מיל, אנדרס ויאן בוט, קרל דוג'ארדן, יוהנס לינגלבך. הצרפתי סבסטיאן בורדון נקשר גם הוא לקבוצה זו במהלך הקריירה המוקדמת שלו. על המבוצ'אנטי האחרים נמנים תומאס וייק, דירק הלמברייקר, יאן אסלין, אנטון גובאו, וילם רויטר, מיכיל סוורץ, יוהאן פיליפ למקה ואחרים. לפיטר ואן לאר הייתה קריירה מצליחה ברומא. הוא חזר להולנד בערך בשנת 1639. כאן התגורר בעיקר באמסטרדם ובהמשך בהארלם.
התאריך, המקום וסיבת מותו של ואן לאר אינם ידועים. סביר שנפטר אחרי 1641, תאריך שרשום בו שמו בספר שירים בהארלם. ההערכה היא שהוא חזר לאיטליה בערך באותה תקופה. על פי ההצהרה בצוואה של אחותו שנערכה בשנת 1654 לא היו סימני חיים מפיטר ואן לאר ב-12 השנים הקודמות. הביוגרף האיטלקי ג'ובאני בטיסטה פסרי הצהיר כי ואן לאר נפטר בסתיו 1642. הביוגרף ההולנדי ארנולד הוברקן דיווח כי ואן לאר נכנס לדיכאון בסוף חייו והתאבד בטביעה. ביוגרפים אחרים מציגים את תאריך פטירתו בשנים שונות: 1673, 1674 או 1675. .
יצירתו
פיטר ואן לאר ידוע בעיקר בזכות סצינות הז'אנר שלו המוצגות בנופים איטלקיים. הוא גם צייר כמה סצינות קרב. עוד יצר מספר תחריטים של בעלי חיים. הוא היה אחד האמנים הראשונים שפיתחו את ציור הבקר כסוגה מיוחדת. הוא השאיר ציור אחד עם נושא דתי, "הכרזה לרועים". קומפוזיציה זו היא גם ציור הבקר המוקדם ביותר שנותר של ואן לאר. הציורים שלו היו בדרך כלל בפורמט קטן.
השפעת השהייה הארוכה ברומא נראית בדרך טיפולו בנוף וברקע. אחת התרומות החשובות שלו היא ההיכרות של הציור הרומאי עם נושאים חדשים שנגזרים מציורי ז'אנר פלמיים והולנדים: "..דמויות של כייסים, כנופיות שיכורים, גרגרנים, מעשנים, ודומיהם... " בין הדמויות שצייר היו גם נפחים, מטיילים בפונדק, שודדים שתוקפים נוסעים, פעולות צבאיות, כבשני סיד רומיים, שווקים, חגים וסצינות של ציידים. הוא תיאר גם אנשים פשוטים שמשחקים משחקים עממיים כמו מורא (משחק ידיים). כמה מיצירותיו עוסקות בסצינות תוססות מחיי האיכרים.
תמונותיו מאופיינות על ידי קומפוזיציה מרתקת ורישום טוב. הוא היה זהיר במיוחד בפרספקטיבה. אף על פי שהנושאים שצייר היו מתחתית החברה האנושית עבודותיו של ואן לאר עצמן נמכרו במחירים גבוהים והוחזקו בכמה מהקולקציות היוקרתיות ביותר בתקופתו. הפרשנות ההיסטורית האמנותית המסורתית הייתה כי סגנון הבמבוצ'אנטי שאותו פיתח פיטר ואן לאר, מתעד בדיוק ריאליסטי את רומא ואת אורח החיים העממיים. "מה שהאמן ראה". עם זאת, בני דורם לא ראו בדרך כלל את הבמבוצ'אנטי כריאליסטים. בתפיסה אלטרנטיבית לאמנות הבמבוצ'אנטי היא, שעבודותיהם מהוות אלגוריות מורכבות המספקות פרשנות לאמנות קלאסית במטרה להביא את המתבונן להגות רעיונות נעלים. לפיכך הם עומדים במסורת ארוכה של ציור הפרדוקס, בה נושאים עממיים או וולגריים היו הכלי להעברת משמעויות פילוסופיות חשובות.
עם הזמן ציורי ואן לאר הפכו מבוקשים ביותר. בתחילה, הצייר כנראה היה תלוי בשוק פתוח ובסוחרים, ולא בעמלות ממכירות. עם זאת, תוך עשור של עבודה ברומא, הוא יכול היה לדרוש מחיר מכובד מאוד לציוריו. בין הקונים את עבודתיו היו פייטרו טסטה, קאסיאנו דל פוצו ובהמשך, הסוחר הפלמי בנאפולי גספר ראומר.
לפיטר ואן לאר היה בית דפוס מיומן, והוא ייצר שתי סדרות של הדפסי בעלי חיים. סדרה אחת של 8 לוחות של בעלי חיים ביתיים שפורסמה ברומא בשנת 1636 הוקדשה לדון פרדיננדו אפאן דה ריברה, המשנה למלך. לסדרת תחריטים זו הייתה השפעה חשובה על צייר בעלי החיים ההולנדי פאולוס פוטר, במיוחד באופן בו הצליח ואן לאר להציב דמויות אנושיות, בעלי חיים, מבנים ועצים במרחב ציורי קוהרנטי. קבוצה שנייה של 6 לוחות קיבלה את הכותרת "סוסים" ומתארת סוסים השייכים לאיכרים עניים.
יהודית בן-יעקב
ביוגרפיה
יהודית בן-יעקב החלה את עבודתה כקריינית ומגישת חדשות בקול ישראל בשנת 1977. מהדורת חדשות מפורסמת בהגשתה הייתה המהדורה בה שודרה ההודעה על הירצחו של יצחק רבין (מוצאי שבת, 4 בנובמבר 1995).
במהלך שנות עבודתה הרבות ברשות השידור הגישה וערכה, בין השאר, גם תוכניות מוזיקה. תוכנית הרדיו המזוהה איתה ביותר הייתה "כאן, שם ובכל מקום" (ימי שישי, 17:00-19:00), שמשודרת משנת 1979. התוכנית שודרה תחילה ברשת ג' ומשנת 1997 עברה לתחנת הרדיו 88FM. הייתה זו לתוכנית היחידה ששרדה את השינוי שעברה רשת ג' (עברה לשדר מוזיקה ישראלית בלבד). בהתאם, שידור התוכנית עבר מירושלים לאולפני רשות השידור בתל אביב.
את התוכנית ערכה דליה הלר, העורכת המוזיקלית, והיא זו שיצרה את הקו המוזיקלי הרך והנוגה שהפך למזוהה עם התוכנית. הלר למעשה המציאה את השם (בהשראת שם השיר המפורסם של להקת החיפושיות), וגם התאימה את אות הפתיחה האינסטרומנטלי - 'פגאו' של חוזה פליסיאנו (Jose feliciano – Pegao). לאחר כ-30 שנה, משעזבה הלר את תפקידה, בן-יעקב ערכה בעצמה את התוכנית והחל משנת 2013 עורך את התוכנית תומר מולוידזון. ב-28 בנובמבר 2014 הגישה בן-יעקב את התוכנית בפעם האחרונה, לאחר 35 שנים ברציפות. הייתה זו, על פי נתוני אקו"ם, התוכנית ה-1,820 במספר. מאז, עורך ומגיש את התוכנית תומר מולוידזון.
דולי מדיסון
דולי פיין טוד מדיסון (באנגלית: Dolley Payne Todd Madison; 20 במאי 1768 – 12 ביוני 1849), אשת נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון. היא הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בשנות כהונתו של בעלה: 1809–1817. דולי מדיסון שימשה בתפקיד זה אף בתקופת כהונתו של תומאס ג'פרסון מאחר שהיה אלמן.
ביוגרפיה
דולי מדיסון נולדה בקהילת קוויקרים, בשם "ניו גארדן" (New Garden - הגן החדש) בעיר גרינסבורו שבצפון קרוליינה ב-20 במאי 1768, לחקלאי ויצרן העמילן, ג'ון פיין (John Payne) ואשתו מרי קולס (Mary Coles).
היא התחנכה בפנסילבניה, ושם פגשה את בעלה הראשון, ג'ון טוד הבן (.John Todd Jr) (1764 - 1793), ונישאה לו ב-7 בינואר 1790. ג'ון טוד היה עורך הדין שהגן על אביה בערכאות ומנע ממנו לפשוט רגל. לדולי וג'ון נולדו שני בנים: ג'ון פיין (1792–1852) ויליאם טמפל (נולד בשנת 1793). ג'ון טוד הבן וויליאם טמפל, שהיה עוד תינוק, נפטרו בשנת 1793 מקדחת צהובה.
ארון בר הכיר לדולי את ג'יימס מדיסון, והם נישאו ב-14 בספטמבר 1794. לא נולדו להם ילדים.
דולי מדיסון ידועה כאישה שהביאה את הגלידה לארצות הברית. היא נהגה לערוך מסיבות מפוארות עבור אורחים נכבדים, ובמסיבות אלו היא הגישה את הגלידה, אותה שמרה בביתני קרח מחוץ לביתה, אולם עיקר פרסומה נובע מכך שהצליחה להציל במהלך מלחמת 1812 מסמכים חשובים מהבית הלבן, וכן דיוקן של ג'ורג' וושינגטון, מעשה ידי הצייר גילברט סטיוארט, לפני שהצבא הבריטי העלה את הבית הלבן באש בשנת 1814.
בארי גולדווטר
בארי מוריס גולדווטר (באנגלית: Barry Morris Goldwater; 2 בינואר 1909 – 29 במאי 1998) היה פוליטיקאי, איש עסקים וסופר אמריקאי ממוצא יהודי. כיהן כסנאטור מטעם מדינת אריזונה במשך חמש כהונות (1953-65, 1969-87) ומועמדה של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1964 בהן הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית, לינדון ג'ונסון. נושא דגל השמרנות הפוליטית באמריקה שעל אף הפסדו בבחירות, היה בין מחולליה של התחייה השמרנית שהשיג "הימין החדש" בארצות הברית, בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים. בנוסף השפיע על התנועה הליברטריאנית. הגיע לדרגת מייג'ור ג'נרל בכוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
גולדווטר התנגד לניו דיל והשתמש ב"קואליציה השמרנית" כדי לחסום חוקי ניו דיל. הוא נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות ב-1964. אף על פי שגדל כאפיסקופלי, היה המועמד הנשיאותי הראשון מטעם המפלגות הגדולות שהיה ממוצא יהודי (אביו היה יהודי). המצע השמרני של גולדווטר לא זכה לתמיכת ציבור הבוחרים והוא הפסיד בבחירות לנשיא ג'ונסון בהפרש גדול, כשמועמדים רפובליקנים שמרנים אחרים מפסידים גם הם. ההפסד הוביל לפגיעה באגף השמרני של המפלגה.
גולדווטר חזר לסנאט ב-1969 והתמקד במדיניות ביטחונית, כשהוא מביא את ניסיונו כקצין טיס לתפקיד. ב-1974, כוותיק המפלגה, שכנע בהצלחה את הנשיא ריצ'רד ניקסון להתפטר לאחר שנראה היה שיודח בשל פרשת ווטרגייט. בשנות השמונים, עם עליית הימין הנוצרי במפלגה הרפובליקנית, הפך גולדווטר למתנגד לממסד הדתי בנושאים כגון הפלה מלאכותית, זכויות הומוסקסואלים ותפקיד הדת בחיים הציבוריים. לאחר שנבחר שוב לסנאט ברוב זעום ב-1980, בחר לא לרוץ לתקופת כהונה חמישית ב-1986, והוחלף בידי ג'ון מקיין. הישג גדול במהלך הקריירה שלו היה חוק גולדווטר-ניקולס, שהגדיר מחדש את שרשרת הפיקוד שבין מזכיר ההגנה לזרועות הצבא השונות.
חייו
גולדווטר היה בן העיר פיניקס שבטריטוריית אריזונה, לימים מדינת אריזונה. הוא היה בנם של בארון גולדווטר והאטי ג'וזפין ("ג'וג'ו") ויליאמס. בבעלות משפחתו האמידה מצד אביו, שהייתה במקור מפוזן שבפולין, הייתה חנות כלבו גדולה בפיניקס. סבו של גולדווטר מצד אביו, מיכאל גולדוואסר, יהודי פולני, שנולד ב-1821 בפולין, והיגר ללונדון לאחר מהפכות 1848. לאחר הגירתו ללונדון, שינה את שמו לגולדווטר. מיכאל נישא לשרה נתן, בת למשפחה יהודית-בריטית, בבית הכנסת הגדול של לונדון.
אביו היה יהודי ואמו, שהייתה אפיסקופלית, באה ממשפחה מניו אינגלנד. הוריו נישאו בחתונה אפיסקופלית בפיניקס. גולדווטר היה אפיסקופלי כל חייו, אף על פי שלעיתים התייחס לעצמו כאל "יהודי". דודו של גולדווטר היה סאם גולדווטר, שהתמודד בשנת 1890 על ראשות עירית דטרויט. הוא לא נכח בכנסייה לעיתים קרובות, אולם טען שאדם דתי הוא אדם שמתנהג בצורה דתית ומוסרית, ולא אדם שהולך לכנסייה.
העסק המשפחתי הכניס למשפחה הכנסה נאה. גולדווטר סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של סטאונטון, בית ספר פרטי לאליטה בווירג'יניה, ולמד באוניברסיטת אריזונה במשך שנה. גולדווטר לא היה קרוב לאביו, אולם לאחר מותו של אביו ב-1930, החל לנהל את העסק. הוא התפקד למפלגה הרפובליקנית (במדינה דמוקרטית במיוחד), קידם שיטות עסקיות חדשניות, והתנגד לניו דיל שתמך באיגודים המקצועיים. גולדווטר פגש את הנשיא לשעבר, הרברט הובר, והעריץ את מדיניותו השמרנית.
משפחתו
ב-1934 נישא למרגרט "פגי" ג'ונסון, בתו העשירה של תעשיין מאינדיאנה. נולדו להם ארבעה ילדים: ג'ואן (נולדה ב-1 בינואר 1936), בארי (נולד ב-15 ביולי 1938), מייקל (נולד ב-15 במרץ 1940) ופגי (נולדה ב-27 ביולי 1944). גולדווטר התאלמן ב-1985, וב-1992 נישא לסוזן ושלר, שהייתה צעירה ממנו בשלושים ושתיים שנים.
בנו של גולדווטר, בארי, שירת כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה בין 1969 ל-1983.
קריירה צבאית
כשארצות הברית נכנסה אל מלחמת העולם השנייה, קיבל גולדווטר פיקוד על יחידת מילואים בחיל האוויר של ארצות הברית. הוא הטיס אספקה לאזורי הקרבות. רוב הזמן טס בין ארצות הברית והודו. בנוסף העביר אספקה במטוסו אל הרפובליקה הסינית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, תמך בהקמת אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, וכיהן בחבר הנאמנים שלה. מרכז המבקרים באקדמיה נקרא על שמו. כקולונל הקים את משמר האוויר הלאומי של אריזונה, בו ביטל את ההפרדה הגזעית שנתיים לפני שאר הצבא. גולדווטר תמך בביטול ההפרדה הגזעית בפנטגון ובצבא.
לאחר המלחמה נשאר במשמר הלאומי של אריזונה, ופרש כטייס קרב בדרגת מייג'ור גנרל. באותה התקופה הטיס 165 סוגי מטוסים שונים.
תחומי עניין
גולדווטר רץ למרחקים ארוכים בבית הספר. הוריו עודדו אותו להתחרות בספורט.
ב-1940, הפך לאחד מהראשונים ששטו בנהר קולורדו דרך הגרנד קניון.
ב-1970, פורסם יומנו של גולדווטר מהמסע בגרנד קניון, כולל תמונות.
ב-1963 הצטרף לאיגוד בני המהפכה האמריקנית. בנוסף היה חבר לכל חייו באיגוד יוצאי המלחמות העולמיות ובלגיון האמריקני. הוא היה חבר בתנועת הבונים החופשיים.
קריירה פוליטית
גולדווטר הפך לרפובליקני שמרן במדינה דמוקרטית, ולחבר קרוב של הרברט הובר. הוא התנגד לניו דיל, ובעיקר לקשריו לאיגודי העובדים שהחשיב למושחתים. כטייס וצלם, הוא טס ברחבי אריזונה והתעניין בהיסטוריה האנושית והטבעית של המדינה.
גולדווטר נכנס לפוליטיקה המקומית ב-1949, כשנבחר למועצת העיר פיניקס כחלק מקואליציה בלתי מפלגתית של מועמדים שהתחייבו לטפל בזנות ובהימורים. בעשרים השנים הבאות, שלט הצוות בפוליטיקה של אריזונה. גולדווטר בנה מחדש את המפלגה הרפובליקנית במדינה והצליח להביא להיבחרו של מושל רפובליקני ב-1950.
סנאטור
ב-1952 נבחר לראשונה מבין חמש כהונותיו בסנאט, לאחר שגבר במפתיע על מנהיג הרוב הדמוקרטי ארנסט מקפרלנד. הוא ניצח בעיקר בזכות העובדה שזכה במחוזו שלו בהפרש של 12,600 קולות, פי שניים מההפרש בין המועמדים ברחבי המדינה, 6,725. גולדווטר היה הרפובליקני השני שייצג את אריזונה בסנאט בארבעים שנותיה מאז הצטרפה לאיחוד. גם ב-1958 ניצח את מקפרלנד, ובכך היה לסנאטור הרפובליקני הראשון שנבחר לתקופת כהונה שנייה מטעם אריזונה. ניצחונו של גולדווטר היה חשוב שכן הגיע בשנה בה השיגו הדמוקרטים שלושה עשר מושבים בסנאט. הוא וויתר על ניסיון להיבחר מחדש ב-1964 כיוון שנבחר להיות המועמד הנשיאותי.
במהלך הקריירה שלו בסנאט, נחשב גולדווטר לבכיר המפלגה ולאחד מנציגי השמרנות המכובדים ביותר.