cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לנצוט
היסטוריה
בשנת 1349 האזור ניתן על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין לאוטון פילצקי כשי על שירותיו. פילצקי התייחס למקום לראשונה כ"עיר" ב-1381 לאחר הבאת מתיישבים מלנדסהוט שבבוואריה ומכאן שמו הפולני. האזור נשאר תחת שליטת משפחת פילצקי עד 1586. בהמשך נשלטה העיר על ידי משפחות שונות של אריסטוקרטים פולנים. ב-1639 נרכשה העיר על ידי סטניסלב לובומירסקי, שבנה במרכזה את טירת לנצוט הידועה; בניית הטירה הסתיימה ב-1641 והיא שופצה מאז מספר פעמים.
ב-1772 עברה העיר לשליטת מונרכיית הבסבורג האוסטרית. במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר בידי הרוסים וחזרה לידי האוסטרים. בסיום המלחמה, ב-1918, הפכה לחלק מפולין העצמאית. בעליה האחרונים של הטירה ושל העיר, עד 1944, היו בני משפחת פוטוצקי האמידה.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, נרצחו רוב יהודי העיירה, שהיוו כמחצית האוכלוסייה שלה, בידי צבא גרמניה הנאצית. ב-1944 נכבשה העיר על ידי הצבא האדום, כחלק מההשתלטותו על פולין לקראת סוף המלחמה.
יהדות לנצוט
ב-1816 התמנה לרב העיירה הרב צבי אלימלך מדינוב (ה"בני יששכר"), מראשוני מתעדי וכותבי תורת החסידות; בשנים שלאחר מכן קיבלה העיירה צביון חסידי. ב-1820 הייתה שרפה גדולה בעיר, אשר פגעה במקורות המחייה של היהודים, בעיקר אסמי תבואה ומכירת בשר. ההתאוששות הכלכלית הייתה איטית וארכה כעשר שנים. ב-1860 נחנך בית קברות יהודי חדש. בשנת 1898 היה גל תקיפות נגד יהודים בחבל לנצוט ובעיר עצמה. בסביבות שנה זו הוקמה בעיירה חצר של חסידות דז'יקוב. ב-1895 הוקם בלנצוט הסניף הראשון של חובבי ציון בגליציה.
בערב פסח 1905 נעצרו ונחקרו כמה מיהודי העיר בעניין עלילת דם, לאחר שילדה מהעיירה ז'וליניה נעלמה; בסופו של דבר היא נמצאה מתה מטביעה בבאר מים. החל מ-1881 החל תהליך עיור בעיירה, ויהודים מכפרים קרובים ומקהילות קטנות עזבו את בתיהם והגיעו כקהילות קטנות וכבודדים ללנצוט. בעקבות כך הוכפלה אוכלוסיית העיירה עד שנת 1921; בשנה זו נמנו 1925 משפחות יהודיות, שהיוו 45% מהאוכלוסייה. חלק מאוכלוסייה כפרית זו היווה את הגרעין של נדידת היהודים הגדולה לניו יורק בארצות הברית.
במלחמת העולם הראשונה העיירה נכבשה ונעזבה על ידי רבים מתושביה, שנמלטו מן הלחימה. לאחר המלחמה היהודים חזרו לעיירה עם שאר התושבים ושיקמו אותה, תוך הקמת "ועד להגנה יהודית נגד פורעים" (1918). בית הכנסת של חסידי דזיקוב שימש לתפילות של הציונים (שהיו דתיים אף הם).
עד מלחמת העולם השנייה התקיימה בלנצוט קהילה יהודית משגשגת, שהיוותה כשליש מאוכלוסיית העיר. שלושה בתי ספר פעלו בעיירה: בית יעקב - בית ספר חרדי לבנות; בית ספר עברי של תנועת ההשכלה; ובית ספר ציוני (דתי). בבית הקברות היהודי בעיר קבורים אישים יהודים נודעים, בהם הרבנים נפתלי צבי הורוביץ (הרבי מרופשיץ, אשר קברו שימש כציון קדוש בל"ג בעומר) ורבי אהרן משה לייפר (רבה של העיר משושלת חסידות נדבורנה).
בתחילת מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-2750 יהודים. עם כיבוש העיר בערב ראש השנה ת"ש (13 בספטמבר 1939) בידי הגרמנים, הוצת בית הכנסת, אך לא נשרף - בעקבות התערבות הגרף פוטוצקי, והוסב לאסם תבואה עבור הצבא הגרמני. ביום כיפור גורשו יהודי העיירה, בתואנה שהם קומוניסטים; רובם גורשו לתחום הכיבוש הסובייטי מעבר לנהר הסאן, וחלקם לאזורים פנימיים יותר בשטחי הכיבוש הגרמני. לאחר הגירוש נותרו כ-900 יהודים בעיירה, ואוכלוסייתה גדלה כאשר הגיעו אליה פליטים ומגורשים מקרקוב ומקומות נוספים. בסוף 1940 היו 1300 יהודים בגטו שבעיירה. ראש היודנראט היה מרקוס פוהוריל.
שתי צעירות יהודיות שנמלטו מלנצוט לעיירה הסמוכה מרקובה נרצחו יחד עם המשפחה הפולנית שהצילה אותם, בעקבות הלשנה של שוטר מהעיירה. המקרה קיבל פרסום רב, ויהודים רבים שהוסתרו עד אז נרצחו בעקבות זאת (ב-1995 הכיר יד ושם בבני המשפחה כחסידי אומות עולם).
12 שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ב-1957, נתפס בצ'כוסלובקיה יוזף קוקוט, מן המפקדים הנאצים האחראים על רצח יהודי לנצוט. הוא הוסגר לפולין, נשפט והוצא להורג.
בתום המלחמה שרדו מן העיירה כ-900 יהודים, רובם כאלו שגורשו ב-1939 אל שטח ברית המועצות. רובם חזרו אל העיירה לאחר המלחמה, אך עזבו אותה מיד לאחר מכן, עקב עוינותה של האוכלוסייה. רובם עזבו לארצות הברית וחלקם לברית המועצות או לישראל. בבית הקברות בחולון נערכת מדי שנה אזכרה ליוצאי לנצוט על ידי "ארגון יוצאי לנצוט בישראל".
לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי בשנות ה-80, שוחזר בית הכנסת, שנשאר על כנו, אף על פי שבאופן רשמי העיר עמדה ללא יהודים כלל, בעקבות התגייסותם של חברי מועצת העירייה. המקום הפך למוזיאון לזכר יהודי לנצוט.
צאצאי אדמו"רי חסידות לנצהוט מנהיגים קהילות חסידיות בארצות הברית גם במאה ה-21.
תוצרת הארץ
תוצרת הארץ, או תוצרת כחול לבן, הוא מונח כלכלי, שיווקי ומשפטי, המתייחס לכלל המוצרים המיוצרים באופן חלקי או מלא במדינת ישראל. משרד הכלכלה והתעשייה מגדיר מוצרים אלו ככאלו ש"מחיר המרכיב הישראלי בו, מהווה לפחות 35% וכתוצאה ממנו התקבלו מוצרים אחרים או שונים". מבחינה חוקית, "חוק חובת המכרזים, תשנ"ב-1992", ו"תקנות חובת המכרזים (העדפת תוצרת הארץ), התשנ"ה" 1995", קובעים שבעת ביצוע מכרז, המדינה יכולה לבצע העדפה למוצרים תוצרת הארץ במקרים מסוימים.
השימוש במושג "כחול לבן" לתיאור וסימון תוצרת ישראל נובע מכך שצבעים אלה נחשבים לצבעים הלאומיים של מדינת ישראל.
לפי ד"ר דוד אסף, הגדלת הביקוש למוצרים תוצר הארץ מחזקת את היצרנים המקומיים, מגדילה את פעילותם הכלכלית, מוסיפה מקומות עבודה, מצמצמת ממדי אבטלה בתקופות מיתון כלכלי, ומהווה תרומה משמעותית לשמירת הסביבה. אסף מפרט שמבחינה סביבתית קניית תוצרת הארץ מקטינה את נפח השינוע הימי והיבשתי הבין לאומי, ובכך מצמצמת פליטת גזי חממה, חוסכת משאבי אנרגיה, ומפחיתה ריכוז כלי השינוע בנמלים.
ב-2009 התקבלה בממשלת ישראל הצעת מחליטים שנושאה היה תוכנית לקידום תוצרת הארץ. התוכנית כללה הקמת מטה לאומי במשרד הכלכלה בשם "מטה כחול לבן", בשיתוף עם ההסתדרות החדשה והתאחדות התעשיינים בישראל, שתפקידו לקדם קניית מוצרים תוצרת הארץ. המטה מאפשר ליצרני מוצרים שעומדים בדרישתו ובדרישות אחרות של משרדי הממשלה השונים לקדם מכירות של מוצריהם על ידי סימונם בתו "מיוצר בישראל".
קרל פון פריש
קרל ריטר פון פריש (בגרמנית: Karl Ritter von Frisch, 20 בנובמבר 1886 - 12 ביוני 1982) היה זואולוג אוסטרי. זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1973 על פענוח שפת הדבורים.
ביוגרפיה
פריש נולד בווינה שבאוסטרו-הונגריה כבן צעיר בין ארבעה בנים של אב שהיה פרופסור לרפואה באוניברסיטת וינה. בצעירותו גילה עניין רב בבעלי חיים וניהל אוסף של חרקים. בשנת 1905 החל, בהשפעת אביו, ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה. בשנתיים הראשונות, שהוקדשו בעיקר למדעי הטבע, הצטיין פריש בלימודיו. אולם לאחר השנה השלישית שהתמקדה יותר ברפואה, עזב את לימודי הרפואה ועבר ללמוד זואולוגיה במכון הזואולוגי של אוניברסיטת מינכן, בה השלים דוקטורט בשנת 1910 בהנחייתו של הנס ליאו פשיברם. בשנת 1911 החל לעבוד במכון הזואולוגי כעוזר הוראה של אוסקר הרטוויג. במסגרת זאת הוא חקר את הראייה של דגים וניהל פולמוס עם קרל פון הס על יכולת ראיית הצבעים של דגים. במרץ 1912 קיבל משרה באוניברסיטת מינכן ובקיץ 1912 החל לחקור דבורים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב בבית חולים שנוהל בידי אחיו ולאחר שנתיים התנדב במסגרת הצלב האדום.
בשנת 1921 מונה למנהל המכון הזואולוגי של אוניברסיטת רוסטוק בגרמניה ובשנת 1923 עבר לנהל את המכון הזואולוגי בברסלאו. בשנת 1925 עבר לאוניברסיטת מינכן כמחליפו של אוסקר הרטוויג שנפטר. בסיוע קרן רוקפלר הוא הקים מבנה חדיש למכון הזואולוגי שהושלם בשנת 1932 וכלל בית חרקים, אקווריום, בית טרופי ועוד מעונות בעלי חיים חדישים. הבניין כולו נחרב בהפצצות במלחמת העולם השנייה, וב-1946 פריש עבר לגראץ שבאוסטריה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, לפיו נדרשו נושאי משרות ציבוריות להוכיח את המוצא הארי של ארבעה הסבים והסבתות שלהם, פריש לא הצליח לספק נתונים לגבי סבתו מצד אמו. למרות זאת, סווג כשמינית יהודי בלבד, דבר שאיפשר לו להמשיך במשרתו. אולם יריביו, וארגוני סטודנטים נאציים פעלו להביא לפיטוריו והחלפתו באדם ממוצא ארי. אלו טענו נגדו שהוא רבע יהודי, אוהב יהודים, מתנכל לחברי המפלגה הנאצית ועיסוקיו המדעים תואמים מדע יהודי ולא ארי.
בגלל חשיבות מחקרו, הוא הורשה להישאר בעבודתו עד תום מלחמת העולם השנייה. בשנת 1950 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת מינכן ופרש ממשרתו כעבור שמונה שנים.
בשנת 1958 זכה בפרס קלינגה. בשנת 1965 פרסם את עבודתו הידועה "שפת המחול וההתמצאות אצל דבורים", ועליה זכה בפרס נובל ביחד עם שני זואולוגים אחרים: ניקולאס טינברגן וקונראד לורנץ.
ארץ הפלאות
גאוגרפיה
בסיפור, המעבר לארץ הפלאות נעשה דרך מעבר תת-קרקעי, ואליס מגיעה אליה על ידי נפילה במורד מחילתו של הארנב הלבן, ככל הנראה על גדת נהר התמזה. המיקום של ארץ הפלאות מוערך על פי נתונים אלו להיות מתחת למחוז אוקספורדשייר. קרול לא מציין בספרו באיזה עומק נמצאת ארץ הפלאות, אך אליס דנה בשאלה זו בעצמה עת שהיא נופלת במורד המחילה. היא תוהה האם כבר עברה את מרכז כדור הארץ, והאם תצוץ מצידו השני. רוב ארץ הפלאות היא אזור מיוער, ויש גדילה מרובה של פטריות. הארץ מלאה בגנים שמורים ומטופחים היטב, ומצויים בה גם בתים, כדוגמת בית הדוכסית וביתו של הארנב הלבן. ידוע גם שקיים בארץ ים וחוף.
Cover Me in Sunshine
Cover Me in Sunshine הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית, פינק, ובתה, וילו סייג' הארט. השיר נכתב על ידי איימי אלן ומוזלה, והופק על ידי A Strut (לודוויג סודרברג). השיר הופיע לראשונה בפלטפורמת המדיה החברתית טיקטוק ב-8 בפברואר 2021. הסינגל יצא באופן רשמי ב-12 בפברואר 2021, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של "Cover Me in Sunshine" שוחרר ב-12 בפברואר 2021. הווידאו קליפ הוקלט בחווה המשפחתית וביקב של פינק ליד סנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית. בווידאו קליפ, ניתן לראות את הזמרת ובתה מבלות בטבע, רוכבים על סוסים, אוספים ביצים ונמצאים על סירה. קורין הלר, מ-E! Online, אמרה כי הווידאו קליפ "דומה לסרט בית ישן".
הופעות חיות
פינק ביצעה את השיר בפרסי המוזיקה של בילבורד ב-23 במאי 2021.
אדמאנטיוס
אדמאנטיוס (ביוונית: Αδαμάντιος, תחילת המאה ה-5 לספירה) היה רופא קדום, שנשא את התואר Iatrosophista, (ιατρικων λόγων σοφιστής; באופן כללי, "מורה לרפואה").
מעט ידוע על ההיסטוריה האישית שלו, פרט לכך שהיה יהודי מלידתו, וכי הוא היה אחד מאלה שברחו מאלכסנדריה בזמן גירוש היהודים מהעיר על ידי הפטריארך של אלכסנדריה קירילוס בשנת 415. הוא נסע לקונסטנטינופול, שוכנע לאמץ את הנצרות, ככל הנראה על ידי הארכיבישוף אטיקוס מקונסטנטינופול, ואז חזר לאלכסנדריה.
אדמאנטיוס הוא מחברה של מסה יוונית בנושא פיזיונומיה (φυσιογνωμονικά, פיזיוגנומוניקה) בשני ספרים. היא עדיין קיימת, ומבוססת במידה רבה (כפי שמודה אדמאנטיוס עצמו) מיצירתו של פולמון באותו נושא. היא מוקדשת ל"קונסטנטיוס", אשר על פי יוהאן אלברט פבריציוס, אמור להיות אותו קונסטנטיוס שנישא לפלקידיה (כלומר קונסטנטיוס השלישי), בתו של תאודוסיוס הגדול, שמלכה במשך שבעה חודשים בשילוב עם הקיסר הונוריוס. היא פורסמה לראשונה ביוונית בפריס בשנת 1540. כמה מהמרשמים הרפואיים שלו נשמרו על ידי אוריבאסיוס ואאטיוס מאמידה.
עוד אחד מחיבוריו של אדמאנטיוס, "על רוחות" (ביוונית: Περί Ανέμων, בלטינית: De Ventis), מצוטט על ידי הסכוליה להסיודוס, ותמצית ממנו ניתנת על ידי אאטיוס. הטקסט פורסם בשנת 1864 על ידי ולנטין רוזה ב-Anecdota Graeca.
טכנולוגיית מידע
טכנולוגיית מידע (ראשי תיבות: טכ"מ; באנגלית: IT, ראשי תיבות של: Information Technology) מתייחסת לשימוש בטכנולוגיות מחשוב ותקשורת לשם ניהול ועיבוד מידע. השימוש במונח נפוץ בעיקר בהקשרים עסקיים וארגוניים.
טכנולוגיית המידע היא יישום של מחשבים לאחסן, ללמוד, לאחזר, לשדר ולטפל בנתונים, או מידע, לעיתים קרובות בהקשר של עסק או של ארגון אחר. ה-IT נחשב לקבוצת משנה של טכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT). בשנת 2012 הציעה Zuppo היררכיה של ICT, שבה כל רמת היררכיה "מכילה מידה מסוימת של שותפות בכך שהם קשורים לטכנולוגיות המאפשרות העברת מידע וסוגים שונים של תקשורת מתווכת אלקטרונית".
לטכנולוגיות המידע יש פוטנציאל אדיר לפיתוח חשיבה מסדר גבוה ומטא-קוגניציה.
בתחום החינוך נעשה שימוש בטכנולוגיית המידע לצורך למידה משולבת מחשב, למידה מקוונת ולמידת חקר מבוססת מחשב, כמו גם לתחום העסקי, בין השאר באמצעות בינה עסקית ויצירת אמצעים מתקדמים לשיווק.
היסטוריה
מבחינה מילולית, טכנולוגיית מידע היא כל פתרון מעשי המשמש לצורכי מידע.
המין האנושי החל באחסון המידע והעברתו עוד מתקופת השומרים, שפיתחו את הכתב כחמשת אלפים שנה לפני זמננו.
לפי הגדרה רחבה זו, ניתן לחלק את ההיסטוריה של טכנולוגיית המידע לארבע תקופות:
כיום, מתייחס השימוש במונח לטכנולוגיות אלקטרוניות המטפלות במידע, כלומר טכנולוגיה שראשיתה בהמצאת המחשב.
בשלבים הראשונים מדובר היה במחשבים פשוטים יחסית ובמכונות אחרות בעלות יכולות מינימלית של אחסון ועיבוד מידע. בשלבים אלו נעשה שימוש במושג עיבוד מידע ולא במושג טכנולוגית מידע. במשך הזמן התפתחה טכנולוגיה מורכבת של תוכנה, חומרה ותקשורת מחשבים. טכנולוגיה זו כללה: רשת מקומית, רשת רחבה, אשכול מחשבים, מערכות תוכנה מורכבות ובשלב מאוחר יותר גם אינטרנט.
לקראת העשור השני של המאה ה-21 התמקד השימוש בטכנולוגיית המידע במענה על הצרכים העסקיים של ארגונים ולא בעיבוד מידע העומד בפני עצמו. כך, למשל, מתמקדים בניהול תהליכים עסקיים ולא רק בביצוע חישובים מסובכים. בעקבות זאת יש המשתמשים במונח טכנולוגיה עסקית (Business Technology) כמונח המחליף את המונח טכנולוגיית המידע. מי שטבע מושג זה הוא ג'ורג' קולוני מחברת המחקר פורסטר.
מילונים למונחי טכנולוגיית המידע, באתר האקדמיה ללשון
{{טורים }}
דניאל האנן
דניאל האנן (באנגלית Daniel Hannan, נולד ב-1 בספטמבר 1971) הוא עיתונאי, סופר ופוליטיקאי בריטי, חבר המפלגה השמרנית, המכהן בפרלמנט האירופי כנציג דרום-מזרח אנגליה.
תולדות חייו
האנן נולד בחווה של הוריו ליד לימה, פרו, לאב ממוצא אירי ולאם סקוטית. הוא גדל בפרו וערך ביקורים תכופים בחוות הכותנה של משפחתו בסנטה קרוס, בוליביה. את השכלתו האקדמית רכש באנגליה. במהלך לימודיו היה פעיל בתא המפלגה השמרנית באוקספורד, בו פעל למען "בריטניה עצמאית" כנגד הגברת הכפיפות של בריטניה לאיחוד האירופי. בספטמבר 1992 הוביל האנן הפגנה נגד פסגה כלכלית בבאת' שזכתה לתהודה רבה. לטענתו, ההפגנה הובילה לפרישת בריטניה ממערכת תאום שערי המטבע של האיחוד האירופי. בשנת 1996 הוא החל לעבוד בדיילי טלגרף. בשנת 1997 הוא היה לעוזר וכותב נאומים של מייקל הווארד ובהמשך היה כותב נאומים של ויליאם הייג. בשנת 1999 נבחר לפרלמנט האירופי. הוא כיהן בוועדת הדיג ובמשלחת ליחסים עם אפגניסטן. בשנים 2004 ו-2009 הוא נבחר מחדש עם רמת תמיכה גבוהה.
עמדות
האנן מתנגד לאיחוד האירופי ופעל רבות למניעת חיזוק סמכויותיו כלפי המדינות החברות בו. הוא דרש להעמיד את אמנת ליסבון למשאלי עם במדינות האיחוד וקרא למצביעים להצביע נגדה. האנן תומך במדיניות של שוק חופשי ומתנגד למדיניות של מדינת רווחה. בשנת 2011 יצא לאור ספרו "הדרך החדשה לשעבוד: מכתב אזהרה לאמריקה", בעקבות ספרו של פרידריך האייק "הדרך לשעבוד" מ-1944.
האנן יצא כנגד המימון של האיחוד האירופי לפלסטינים וטען שהמימון מאריך את הסכסוך. במהלך ביקור בישראל ב-2010 אמר:
טומי דויל
תומאס גלין דויל (באנגלית: Thomas Glyn Doyle; נולד ב-17 באוקטובר 2001) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר במנצ'סטר סיטי.
קריירה
דויל נולד וגדל במנצ'סטר, ובגיל שמונה החל לשחק במחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי. שני סבותיו, גלין פרדו ומייק דויל, שיחקו שנים ארוכות במדי מנצ'סטר סיטי. לקראת עונת 2019/2020 החל להצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת, ודחה ניסיון לשלוח אותו להשאלה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-29 באוקטובר 2019, בניצחון קבוצתו 3–1 על סאות'המפטון במסגרת גביע הפוטובול ליג. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך ב-8 ביולי 2020, כששיחק 15 דקות בניצחון קבוצתו 5–0 על ניוקאסל יונייטד. בתום העונה האריך את חוזהו במועדון עד לתום עונת 2024/2025.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת להמבורג מהבונדסליגה השנייה. לאחר שמיעט לקבל דקות משחק, ב-20 בינואר 2022 הושאל לקארדיף סיטי מהצ'מפיונשיפ עד לתום העונה. ב-4 ביולי 2022 הושאל לעונה אחת לשפילד יונייטד, וסייע לקבוצה להעפיל לפרמייר ליג.
קריליה סובייטוב מוסקבה (הוקי קרח)
קרילייה סובייטוב מוסקבה (ברוסית: ПХК Крылья Советов, פירוש השם "כנפיים סובייטיות") הייתה קבוצת הוקי קרח רוסית מוסקבאית שהייתה אחת מקבוצות הפאר של ההוקי קרח הסובייטי בתקופת ברית המועצות. הקבוצה התקשתה לאחר פירוק ברית המועצות, ולאחר קשיים כספיים של מספר שנים פורקה ב-2011 והוקמה מחדש בשנת 2016 כקבוצת נוער.
הקבוצה נוסדה ב-1947 על ידי אגודת הספורט קריליה סובייטוב, שייצגה את תעשיית המטוסים הסובייטית. לאורך שנות קיומה בברית המועצות נחשבה לאחת הקבוצות החזקות של המדינה, ובמהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 אף סיירה בצפון אמריקה ושיחקה מול קבוצות NHL. הקבוצה זכתה בתקופת ברית המועצות בפעמיים באליפות ברית המועצות בהוקי קרח, ב-3 גביעים סובייטיים ובגביע אירופי אחד.
בתקופה שלאחר פירוק ברית המועצות דעכו הישגיה של הקבוצה. הישג השיא שלה היה מקום שלישי בליגה ב-1993.
ב-2008 סולקה הקבוצה מאולמה הביתי, "היכל הקרח קריליה סובייטוב", לאחר שקשיים כספיים אליהם נקלעה הביאו לאיחור בתשלומי השכירות. הקבוצה עמדה בסכנת קיום, ובעקבות התערבות נשיא ליגת ה-KHL חזרה הקבוצה לפעול זמנית, ושיחקה עונה אחת בליגת העל הרוסית בהוקי קרח שנחשבת לליגה השנייה בטיבה ברוסיה, בעונת 2010/11.
בסיום אותה עונה הכריעו את הקבוצה בעיותיה הכספיות, והיא פורקה באופן סופי.
בעונת 2016 הוקמה מחדש וממומנת על ידי חברת האנרגיה TNS Energo.
מעמד האישה בדרום אפריקה
מעמד האישה בדרום אפריקה כולל את תפיסת האישה בחברה הדרום אפריקאית, מקומן של הנשים בחברה, זכויותיהן בחוק ויכולתן להשפיע בתחומי החיים השונים; בפוליטיקה, משפחה, בריאות, במעמד האישי ובמסגרות התעסוקה שלהן. הערך מתמקד בתפיסת החברה את האישה השחורה במדינה, אך בחלקים הרלוונטיים קיים מידע גם על הנשים הלבנות ומעמדן.
ככלל, כל הקבוצות האתניות בדרום אפריקה, חולקות את אותם רעיונות מעמדיים ובעיקר את האמונה שנשים הן פחות חשובות מגברים ושאין לאפשר להן אותו כוח והשפעה. רוב החברות האפריקאיות המסורתיות הן פטריארכליות. גם האפריקאנרים (דרום אפריקאים לבנים, הדוברים את שפת האפריקאנס ומוצאם בעיקר כמהגרים מארצות צפון-מערב אירופה), שאמונתם ודרך חייהם מבוססת על התנ"ך, תומכים בטענה, שמעשיה של אישה צריכים להיות מאושרים ומפוקחים על ידי גברים. הלבנים דוברי האנגלית (בעיקר צאצאי קולוניאלים בריטים מהמאה ה-19), הם הקבוצה הליבראלית יחסית גם בנושאי מעמדות.
ההתפתחות הכלכלית והפוליטית המואצת של המאה ה - 20, הציבו בפני נשות דרום אפריקה מכשולים חדשים, אך טמנו בחובם גם הזדמנויות חדשות להשפעה. לדוגמה, גברים רבים עובדים הרחק מביתם בערים הרחוקות או במכרות ונעדרים מביתם למשך חודשים רבים. כתוצאה מכך, נשים לוקחות על עצמן תפקידים, שבאופן מסורתי נחשבו תפקידי גברים. נשים הן אלו שצריכות להבטיח את ההישרדות היום-יומית של משפחתן ולבצע לשם כך פעולות שללא צורך זה היו שמורות לגברים.
למרות ההתפתחויות והשיפור במעמד הנשים בעשורים האחרונים במדינה, ניכרת שכיחות גבוהה מאוד ביחס לשאר העולם של אלימות פיזית ומילולית כלפי נשים, פגיעה בזכויותיהן, אונס וחטיפות לטובת נישואין.
האפרטהייד והשפעתו על מעמד האישה
האפרטהייד הציב הגבלות חדשות על אוכלוסיית הילידים בדרום אפריקה ועל הנשים בפרט. רבים חיו בזוהמה בבנטוסטנים (מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה עבור הילידים השחורים בחלקים משטחה של המדינה) שם הייתה תת-תזונה חריפה, חולי ומוות של תינוקות. נשים לעיתים הלכו בעקבות בעליהן לערים או למכרות בחיפוש אחר עבודה והתגוררו בשולי הערים באופן לא חוקי או כעובדות זרות. הן נאלצו לעיתים לעזוב את משפחתן על מנת לחפש עבודה באזורים רחוקים, לרוב בשכר מינימלי, כעובדות משקי בית בשכונות הלבנות בערים. אחרות היוו כוח עבודה עונתי בחקלאות, או במפעלי התעשייה.
הקונגרס הלאומי של נשות אפריקה (ANCWL), אגף הנשים של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC - מפלגת השלטון בדרום אפריקה כיום) שנוסד ב-1943, היה הארגון העיקרי במחאות השחורים. ה-ANCWL הצליח לארגן מצעד של כ-20,000 נשים לתוך בנייני ממשלה בפרטוריה, במטרה למחות נגד חוקים מפלים רבים אלו. המחאה נכשלה. בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים, הורחב חוק המעבר גם לנשים שחורות ונחקק חוק חדש הקובע, כי לאישה שחורה, שאינה בעלת משרה קבועה, אסור להישאר יותר מ-72 שעות בכל אזור עירוני. ב-1964 נשים רבות שהיו חלק מה- ANCWL נעצרו ונכלאו, אחרות ברחו מדרום אפריקה או ירדו למחתרת והארגון כמעט וחדל מלהתקיים.
שנים ספורות לאחר מכן, נשים אפריקאנריות (לבנות) שמרניות התארגנו במטרה לתמוך בשמירה על התרבות האפריקאנרית המסורתית ובאפרטהייד. ההתנגדות האלימה של הארגון לרפורמות פוליטיות תרמה בסופו של דבר לכישלון וחוסר הערכה של הארגון, אפילו בקרב האפריקאנרים השמרנים. ארגון נוסף שהקימו נשים אפריקאנריות, הנקרא AVK, נוסד ב-1983 והתנגד לאינטגרציה גזעית בבתי ספר ובמקומות ציבוריים. בשיא היו בארגון כ-1000 חברים. הקבוצה הוציאה לאור עיתון חודשי ושיתפה פעולה עם ארגונים אפריקאנרים נוספים. אך כמו שאר הארגונים, הקבוצה איבדה את התמיכה לה זכתה, כאשר מנהיגים פוליטיים אפריקאנרים החלו לפעול לשילוב ואינטגרציה בין שחורים ללבנים.
פוליטיקה ושוויון מגדרי
הקונגרס הלאומי של נשות אפריקה הוקם מחדש ב-1990. נשים ביותר מ-500 כפרים וערים התאגדו לקראת משא ומתן על כינון החוקה החדשה של דרום אפריקה להפעלת לחץ על התייחסות לנושאי מגדר. התעקשות אגף הנשים הובילה לכך, שהקונגרס הלאומי האפריקני אישר באופן עקרוני את ההצעה, לשריין לנשים שליש מהמושבים בממשלה החדשה. הישגים סימבוליים נוספים של ה-ANCWL כוללים קביעת עמדות מדיניות לגבי זכויות נשים והגנה בפני התעללות וניצול. בפועל, תרגום עמדות אלו לחוקים אכיפים לקח זמן רב.
כתוצאה מהרפורמות הפוליטיות שנעשו בשנות ה-90, נשים הפכו לגורם משמעותי בפוליטיקה. בשנת 1994 נשים זכו ב-80 מתוך 400 המושבים באספה הלאומית, הבית היחיד בפרלמנט (בית הנבחרים) שהבחירות אליו הן ישירות. נשים גם נבחרו לשליש בקרוב מהמושבים בתשע האסיפות המחוזיות. בנוסף, פרין גינוואלה (Frene Ginwala), עיתונאית דרום אפריקאית שחורה, נבחרה להיות דוברת האספה הלאומית, תפקיד אותו מילאה עד שנת 2004.
כנשיא, נלסון מנדלה (Nelson Mandela) מינה שתי נשים לכהן כשרות בממשלתו ואישה נוספת החליפה את שר הדיור לאחר מותו ב-1995. עד תחילת 1995 שלוש נשים גם מונו כסגניות שרים, אחת מהן אשתו לשעבר של נלסון מנדלה, ויני מנדלה (Winnie Mandela). מנדלה, שייצגה את הנשים ככלל והנשים השחורות בפרט, הייתה לוחמת אמיצה למען זכויות הנרדפים והמדוכאים במשך יותר משני עשורים בזמן שבעלה היה כלוא. היא הגיעה לעמדת השפעה גבוהה בתוך הקונגרס הלאומי האפריקני. המעורבות שלה עם גורמים אלימים באגף הנוער של ה-ANC בסוף שנות ה-80 והאשמות נוספות נגדה בשנות ה-90, הובילו רבים בתוך המפלגה להתרחק ממנה. מנדלה גם הייתה גלויה בביקורת שלה כלפי הממשלה בתחילת 1995, עקב האיטיות שבה טופלו בעיות העוני הקשות, שהיו מנת חלקם של רבים מהאזרחים. ביקורת זו הובילה לכך שהיא פוטרה מתפקידה בחודש מרץ של אותה שנה.
הפסקת האלימות נגד נשים ושיפור נגישות ההשכלה לנשים, היוו מטרות שזכו לתמיכה כללית בדרום אפריקה באמצע שנות ה-90. היה נראה שחוסר שוויון מגדרי יזכה לגינוי פומבי, אך בפועל היה בעדיפות נמוכה יותר ממטרות דחופות אחרות והטיפול המשמעותי בו נדחה עד לאמצע שנות ה-2000. זאת למרות פעילות של מנהיגות כמו גראסה מאשל (Graça Machel), ויני מנדלה ונקוסזנה דלמיני-זומה (Nkosazana Clarice Dlamini-Zuma). מטרות אלו כללו חיסול השרידים של חוקי האפרטהייד ושיפור התנאים הכלכליים והחברתיים של העניים, הילדים וקבוצות אחרות באוכלוסייה, שהיו בעמדת נחיתות בעשורים האחרונים.
זכות ההצבעה של נשים
חוק 'הענקת זכות ההצבעה' (1930) קבע, כי נשים לבנות, החל מגיל 21, רשאיות לבחור ולהיבחר. ב-1933 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות בהן השתתפו נשים. בבחירות אלו נבחרה ליילה רייץ (Leila Agnes Buissinné Reitz) לייצג את העיר פארקטאון מטעם המפלגה הדרום אפריקאית ובכך הפכה לאישה הראשונה בבית הנבחרים. בשנים אלו ניתנו זכויות הצבעה מוגבלות לגברים שחורים (בנטאל ובכף התקווה הטובה) אך לא לנשים שחורות. גם הזכויות המינימליות שהוקנו לגברים בוטלו בין השנים 1936–1968.
בשנת 1963 נערכו בחירות לאספה המחוקקת במחוז טרנסקאי העצמאי. בבחירות אלו יכלו להצביע כלל התושבים, כולל נשים. ביתר הבנטוסטנים, האזרחים השחורים הבגירים היו בעלי זכות בחירה עבור מועצת הצבעוניים בלבד. מועצה זו הוקמה ב-1986 וכללה סמכויות חקיקה מוגבלות עד לסגירתה בשנת 1980. לאחר כינון החוקה ב-1983, הוקם ב-1984 בית הנבחרים הטריקמראלי והזכות לבחור הוענקה לכל האזרחים הגברים הבגירים. ב-1994 מערכת הבנטוסטנים ובית הנבחרים הטריקמראלי בוטלו וזכות הבחירה לאספה הלאומית הוענקה לכלל האזרחים הבגירים, בכללם נשים (שחורות ולבנות).
נישואים וחיי משפחה
זכויות נשים נשואות היו מוגבלות על פי החוק עד סוף המאה ה-20. דיני המשפחה השתנו באופן הדרגתי במהלך המאה ה-20, כאשר הראשונות לקבל זכויות היו הנשים הלבנות ונשים שחורות הנשואות בנישואים מסורתיים היו האחרונות. חוק הנישואים בדרום אפריקה בוסס על התפיסה הכללית של נישואין בחוק ההולנדי של המאה ה-18, הקובע, כי אישה נשואה, היא לא ישות עצמאית בפני החוק, אלא רק כנספחת לבעלה. אין לה רכוש משלה, היא לא יכולה להשאיר צוואה, היא לא יכולה לחתום על חוזה בשמה ואין לה אפשרות לתבוע בבית משפט בלי לקבל את רשות בעלה.
ב-1953 חוקק חוק לענייני נישואים, ששיפר את המצב המשפטי של נשים נשואות שחורות בכך שהגביל את הכוח המשפטי של הבעל על אשתו, אך לא ביטל את האפליה בין בני הזוג הנשואים באופן גורף.
בין השנים 1984 ל-1993 חלו תיקונים נוספים לחוק, שהורידו בהדרגה את בעלותו וכוחו המשפטי של הבעל על אשתו. תחילה עבור חוזי נישואין בין בני זוג לבנים, לאחר מכן עבור בני זוג שחורים בנישואים אזרחיים ולבסוף, חל על כלל הזוגות מלבד חוזי הנישואין המסורתיים. רק בשנת 2000, כאשר נכנס לתוקף חוק ההכרה בנישואים מסורתיים שחוקק ב-1998, בוטלו ההגבלות המשפטיות על נשים נשואות גם כאשר מדובר בנישואים מסורתיים.
לאורך המאה ה-20 נעשו שינויים נוספים בחוק, ביניהם קביעת 'חוק הגירושין'. החוק קובע, בניגוד לעבר, שלא ניתן להכריח אישה או גבר שלא מעוניינים בחיים משותפים, לחזור לחיות יחד. נקבע חוק ספציפי גם נגד אלימות במשפחה. ההתקדמות שנעשתה עד כה במאה ה-21 רבה, דרום אפריקה היא המדינה החמישית בעולם שאישרה נישואים חד-מיניים.
אלימות מינית נגד נשים
שיעור האלימות המינית בדרום אפריקה הוא מהגבוהים בעולם, כך עולה מדו"חות של האו"ם, הבודקים את שיעור האונס ביחס לכמות הנפשות. רוב האלימות המינית בדרום אפריקה מופנית כלפי נשים. לפי הרשויות בדרום אפריקה, האלימות נובעת מהמסורת הפטריארכלית הנהוגה במדינה. כל ניסיון לשנות את התפיסה הזו, מתקבל כפגיעה וניסיון לשנות מנהגים ורעיונות אפריקאים מסורתיים. הדעה הרווחת בציבור היא, שאונס לא יכול להתרחש במסגרת של מערכת יחסים, אך אחת מכל ארבע נשים דיווחה כי עברה התעללות מצד בן זוג. בסקר שנערך ביוהנסבורג, העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בדרום אפריקה, נמצא כי מתוך 4,000 נשים שנשאלו, שליש נאנסו. ארגוני נשים במדינה מעריכים, כי אישה נאנסת כל 26 שניות, כלומר 3,323 נשים ביממה. המשטרה מעריכה כי נאנסות כ־2,400 נשים ביממה. במדגם אנונימי שנערך על ידי מועצת המחקר הרפואית (MRC) במחוזות הכף המזרחי וקוואזולו-נטאל ובו השתתפו 1,738 גברים, הודו יותר מ-25% מהם ,כי ביצעו אונס. כמעט חצי מהנשאלים העידו כי אנסו יותר מאישה אחת. כמעט 75% מהגברים שהודו באונס הצהירו ,כי כפו אותו על נשים בנות פחות מ-20. 10% מהגברים שהודו באונס הצהירו ,כי כפו אותו על ילדה מתחת לגיל 10. שיעור האונס בשני המחוזות הנ"ל גבוה מהממוצע. ממחקר נוסף שנערך בשנת 2000, "אונס בדרום אפריקה", עולה סתירה בנתונים: בסקר זה רק 2% מהנשים דיווחו שהן נוצלו מינית לפחות פעם אחת בשנים שקדמו למחקר. גם ב"סקר הבריאות ודמוגרפיה הדרום אפריקאי" של שנת 1998, דווח על שכיחות של 4% באונס נשים בגילאי 15–49. עד כה לא גושר הפער בשיעורים הסטטיסטיים בין הסקרים השונים.
לפי ההערכות, כ-40% מהנשים בדרום אפריקה, ייאנסו במהלך חייהן, אך רק 1 מתוך 9 נשים תדווח על כך לרשויות. כמו כן מעריכים, כי רק 14% מהאנסים מורשעים בפועל. אלימות נגד נשים הוכרזה בשנת 1997 כפשע בעדיפות עליונה למניעה, אך שיעורי האונס, האלימות והניצול המיני של ילדים המשיכו לעלות. בסקר אנונימי, שנערך בקרב נשים שהיו קרבן לאונס ולא דיווחו על כך לרשויות עלה, כי 33% פוחדות מפעולות תגמול מצד האנס או משפחתו, 9.6% אמרו, כי אין להן אמון במשטרה וביכולתה לפענח את הפשע ו-9.2% לא דיווחו על הפשע כי התביישו. הדו"ח של דרום אפריקה לאמנה לחיסול כל צורות האפליה נגד נשים טוען, כי חלק מהסיבות לשיעורי הדיווח וההרשעה הנמוכים, היא התפיסה הפוסט-אפרטהיידית של המשטרה בקרב הציבור. רבים בציבור רואים במשטרה סמל לדיכוי של משטר האפרטהייד וחוסר האמון מושרש עד היום. בנוסף, לפי הדו"ח, הדעה הקדומה שיש לציבור נגד רשויות אכיפת החוק ועובדי ממשלה, כמו גם חוסר הנגישות לשירותים חיוניים באזורים הכפריים, מהווים חלק מהבעיה.
"אונס מתקן"
"אונס מתקן" הוא כינוי לפרקטיקה פושעת הנהוגה בדרום אפריקה, ובה גברים מבצעים מעשי אונס בנשים לסביות על מנת "לרפא" או "לטהר" אותן מנטייתן המינית. ברוב המקרים, מדובר בכנופיות, המבצעות בנשים אונס קבוצתי. במחקר מקיף בנושא 'פשעי שנאה בדרום אפריקה' נמצא ,כי חלה עלייה בממדי האונס המתקן במדינה. לפי המחקר, 86% מהנשים הלסביות השחורות במדינה חיות בחשש מתקיפה מינית וכל שבוע מתרחשים בממוצע 10 מקרי "אונס מתקן" במדינה. מקרה מתוקשר אחד, שהעלה את הנושא לסדר היום הציבורי, הוא האונס של אודי סמליין (Eudy Simelane), כדורגלנית דרום אפריקנית לסבית מוצהרת ופעילת זכויות להט"ב באפריקה, שנרצחה במהלך אונס מתקן. נטען, כי הממשלה הסתירה את הרצח מהתקשורת במשך זמן רב וטייחה את הסיבה לרצח. במשפטם של הרוצחים לא הועלתה לדיון נטייתה המינית של סמליין, על אף שזו היוותה את המניע לאונס הקבוצתי ולרצח.
חקיקה בנושא האלימות המינית בדרום אפריקה
ממשלת דרום אפריקה מכירה בצורך לחקיקה פרקטית בנושא האלימות. בית הנבחרים של דרום אפריקה חוקק את החוק "תקיפות מיניות ונושאים קשורים" (2007), שנכנס לתוקף בדצמבר 2007. מטרת החוק היא לאגד את כל החוקים בנושאי תקיפות מיניות ולחזקם. החוק קורא לבחון בצורה מעמיקה את הבעיה בדרום אפריקה, ומציין כי הבעיה "משקפת חוסר תפקוד מערכתי עמוק בחברה שלנו".
זנות וסחר בנשים וילדים
זנות בדרום אפריקה היא לא חוקית, הן כצריכה והן כסיפוק השירותים. גם ניהול בית בושת וסירסור הם בניגוד לחוק. למרות זאת, הזנות ממשיכה להיות נפוצה ואכיפת החוק לא נעשית באופן תדיר. בשנת 2003 ארגון SWEAT, המאגד עובדים בתעשיית המין העריך, כי יש בין 121,000-167,000 עובדים בתעשיית המין בדרום אפריקה.
אי הפללת הזנות במדינה
נושא אי-הפללת לקוחות הזנות ועובדי תעשיית המין נמצא בשיח הציבורי משנת 2009. בעקבות הערכות שיגיעו כ-40,000 זונות ממדינות סמוכות למונדיאל 2010 שנערך במדינה, עלו קריאות התמיכה באי-הפללה ומיסוד הזנות במדינה. הערכות אלו התבררו כשגויות.
ב-2012 זרוע הנשים של ה-ANC הודיעה על תמיכה באי-הפללה. המטרה בכך היא לשנות את הסטיגמה על עובדי (בעיקר עובדות) תעשיית המין והפיכת סביבת העבודה והמחייה לבטוחה יותר עבורם. ארגון SWEAT פועל גם הוא לאי-הפללת זנות, כשמטרתו הסופית היא הפיכת זנות לחוקית וממוסדת. הארגון מספק שירותי בריאות לעובדי תעשיית המין, כיוון שאין להם גישה לשירותים אלו במקומות אחרים, ויוזמים תוכניות להעלאת המודעות לבעיות איתן מתמודדים עובדי תעשיית המין. הצעות אלו לשינוי החוק לא קרמו עור וגידים, כיום צריכת זנות עדיין לא חוקית בדרום אפריקה.
סחר בנשים וילדים
דרום אפריקה היא מקור, תחנת מעבר ויעד, לנשים וילדים, הנסחרים עבור תעשיית המין. כנופיות מקומיות שולטות בסחר בילדים ובסחר של נשים דרום אפריקאיות לאירופה. סחר בנשים המגיעות לדרום אפריקה נשלט לרוב על ידי כנופיות ממדינות המוצא של הנשים.
חטיפת כלות לנישואים
בדרום אפריקה קיים מנהג בו חוטפים כלות לנישואין, בשם אוקות'וואלה. לפי המנהג, חוטפים ילדות ונערות ומכריחים אותן להינשא בניגוד לרצונן. הגיל המותר בחוק לנישואים בדרום אפריקה הוא 18, אך עם אישור ההורים, ניתן להשיא בחורה מגיל 15, אישור שניתן לרוב בנישואים שהתבצעו בחטיפה. מנהג זה מתרחש לרוב באזורים הכפריים, במיוחד בשני מחוזות; בכף המזרחי, שהיווה בעבר חלק מכף התקווה הטובה ובקוואזולו-נטאל.
איידס, הכחשת איידס ושכיחות בקרב הנשים הדרום אפריקאיות
מחלת האיידס, הנגרמת על ידי נגיף ה-HIV, היא בעיה בריאותית מרכזית בדרום אפריקה. בשנת 2007 פרסם ה- UNAIDS -זרוע האו"ם המתמודדת בתיאום ההתמודדות העולמית עם מחלת האיידס, כי להערכתו בדרום אפריקה חיים כ־5,700,000 נשאי או חולי איידס. מנתונים עדכניים שמספקת UNICEFF, קרן החירום של האו"ם לילדים, ניתן לראות, שבמדינות מזרח ודרום אפריקה חיים 5% מאוכלוסיית העולם, אבל 50% מאוכלוסיית העולם הנושאת את נגיף ה-HIV.
הכחשת האיידס בדרום אפריקה
בשנת 1983 אובחנו לראשונה שני מקרים של איידס בדרום אפריקה, אך רק בשנת 2002 הכיר הפרלמנט הדרום אפריקני באופן רשמי בנגיף ה-HIV כגורם לתסמונת האיידס. הסיבה המרכזית לכך היא הכחשת הקשר בין הנגיף למחלה על ידי תאבו מבקי (Thabo Mbeki), נשיאה של דרום אפריקה בשנים 1999–2008. מבקי הרחיב את התאוריה של פיטר דוסברג, הגורס כי אין הוכחה ממשית שנגיף כלשהו גורם לאיידס, וטען כי עוני, תזונה לקויה וזיהומים כרוניים הם הגורמים לאיידס. שרת הבריאות של מבקי, מנטו צ'באללה מיסמנג (Mantombazana "Manto" Edmie Tshabalala-Msimang), ניסתה לטפל במגפת האיידס בעזרת ירקות, כמו סלק ושום, במקום בתרופות אנטי-רטרו-ויראליות ("הקוקטייל"). מבקי מנע בתחילה באופן גורף את ייבואן ושיווקן של כל התרופות נגד איידס, אך לאחר מחאות חריפות בארצו הוקלו ההגבלות על ייבוא התרופות.
שכיחות האיידס בקרב נשים
מחלת האיידס נפוצה בדרום אפריקה בעיקר בקרב נשים, במיוחד מתחת לגיל 40. בקבוצת הגיל 20–24 נשים הן 80% מנשאי הנגיף ובקבוצת הגיל 25–29 הן שני שלישים מאוכלוסיית הנשאים. שכיחות הנשאות של HIV בקרב נשים בהריון, היא מאוד גבוהה. במחוז קוואזולו-נטאל 37% מהנשים בהריון שנבדקו בשנת 2006 במרפאות טרום-לידה נמצאו נשאיות. במחוזות האחרים אחוז הנשאיות נע בין 13%-26%. קיים סיכוי של 15%-45% ,שאם שהיא נשאית HIV תעביר את הנגיף לתינוקה. ההדבקה יכולה להתרחש במהלך ההיריון, במהלך הלידה או לאחר מכן דרך הנקה. הסיכוי להדבקה יורד בצורה משמעותית כאשר האם הנשאית נוטלת תרופות נגד המחלה, יולדת בניתוח קיסרי ונמנעת מהנקה. בדרום אפריקה, חוסר הזמינות של תרופות, תחליפי חלב, ושירותים רפואיים מתקדמים ליולדת, מעלים את סיכויי ההדבקה של התינוק.
נשים דרום אפריקאיות בתרבות הפופולרית
סרטים, ספרים ויצירות רבות נכתבו לאורך השנים על דרום אפריקה. במקרים רבים, אפשר לקבל דרך היצירות תמונה מוחשית של מעמד האישה לאורך השנים. הסרט (Lucky' 2001'), ממחיש את הנזקים של מחלת האיידס, במקרה בו ילד קטן נותר יתום לאחר שאמו נכנעה למחלה. בסרט (Mandela, Long Walk to Freedom' 2013'), מתוארות שנות ה-50, בהן לוחם החופש האגדי נלסון מנדלה מוביל שינויים רבים. לאחר כליאתו של מנדלה, אשתו וויני הופכת למיליטנטית ומנהיגה מהפיכות בעצמה. הסרט ממחיש את השינוי התפיסתי ומעמד הנשים בשנים אלו. בסרט (The Long Run' 2001'), מתוארת מערכת היחסים המורכבת בין גבר לבן לאישה שחורה.
מרים מקבה (Miriam Makeba), היא דמות נשית אפריקאית חשובה מבחינה תרבותית. מרים הייתה זמרת דרום אפריקאית שהוגלתה לשנים רבות מארצה בשל פעילותה בתחום זכויות האדם. מקבה, זוכת פרס גראמי, הייתה מוכרת בארץ מולדתה וברחבי העולם בשל פעילותה הפוליטית, יש שכינו אותה "מאמא אפריקה".
הטיגר הלבן
הטיגר הלבן (ברוסית: Белый Тигр) הוא סרט מלחמה ופנטזיה רוסי, על פי סיפור בשם "הטנקיסט" מאת איליה בויאשוב, אודות טנקיסט רוסי היוצא עם הטנק שלו למשימת איתור והשמדה של טנק גרמני חדיש הזוכה לכינוי "הטיגר הלבן". הסרט בוים על ידי קארן שחנזארוב ובכיכובם של אלכסיי ורטקוב, ויטאלי קישצ‘נקו, ולארי גרישקו.
הסרט זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריות עבודת העריכה הטובה ביותר ועבודת הבימוי הטובה ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2013.
עלילת הסרט
שנת 1943. בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, טנקיסט רוסי הסובל מאמנזיה והלום קרב, נשלח למשימת איתור והשמדה של טנק גרמני חדיש ומאיים שזכה לכינוי "הטיגר הלבן". הטנקיסט נמצא על ידי חיילי הצבא האדום ב־T34 כשהוא מלא כוויות ב-90% מגופו. הוא לא יכול לזכור את זהותו. הוא מקבל את השם איוואן נדיינוב (מהמילה הרוסית найденный, "נמצא"). לאחר שבאורח פלא הוא נרפא מכוויותיו, מפקדיו מחזירים אותו לחזית להוביל טנק T-34/85 משופר, כשמפקדו מאמין כי הוא חמוש בכוח-על חשוב במיוחד: היכולת לתקשר עם אלוהי הטנקים.
נדיינוב מכין מארב לטנק גרמני פלאי המכונה "הטיגר הלבן", שמגיח משום מקום, יורה בקצב אדיר ונעלם ללא עקבות באזור ביצות. במארב, ביחד עם טנק נוסף המשמש פיתיון, מגיע הטיגר הלבן ופוגע בשני הטנקים כשהוא נעלם בביצה ללא סימן. בקרב הבא הטיגר הלבן מגיח ומשמיד המוני טנקים רוסיים, כשרק נדיינוב נותר לרדוף אחריו. המרדף מסתיים כשהטיגר נפגע, אך קנה התותח של הטנק הרודף מתפוצץ, ושוב נעלם הטיגר הלבן. נדיינוב מאמין שבטנק הפלאי אין צוות, והוא נלחם בעצמו, והוא מאמין שהוא עצמו חזר לחיים, כשיש לו את היכולת לשמוע את מסריו של הטנק שלו ולכן הוא חסין.
בשנת 1945, לאחר כיבוש ברלין וכניעת הגרמנים, נותר נדיינוב עם הטנק שלו כשהוא לא מתכוון להשתחרר ולחזור לאזרחות עד שלא יחסל סופית את הטיגר הלבן, גם אם זה ייקח עשרים, חמישים או מאה שנה, ומיד נעלם אף הוא עם הטנק שלו.
בסצנה האחרונה של ארוחת ערב במשרד חשוך, אדולף היטלר מציג את דעתו בפני זר מסתורי על המלחמה: "גרמניה תחשב המקור הבלעדי בעולם לרוע האנושות, כגיהנום של פירומניאקים. פשוט מצאנו את האומץ להבין מה הפנטזיה של אירופה. מה שאתם חושבים אנחנו עושים. זה כמו ניתוח כירורגי. תחילה הכאב, אבל אחר כך הגוף נרפא. האם אנו לא מיישמים את החלום הסודי של כל גילדה אירופאית? ... האם לא הגשמנו את החלום הנסתר של כל אזרח אירופי? הם תמיד לא אהבו את היהודים! כל חייהם הם פחדו מהמדינה הקודרת הזו במזרח, רוסיה. אמרתי: רק בואו נפתור את שתי הבעיות האלו, נפתור אותן אחת ולתמיד ... האנושות הפכה להיות מה שהיא בזכות המאבק! הלחימה היא פרשה טבעית, ארצית. היא קיימת תמיד ובכל מקום. למאבק אין התחלה או סוף. לחימה הם החיים עצמם. מלחמה היא נקודת המוצא".
ויליאם הנרי ברטלט
ויליאם הנרי ברטלט (באנגלית: William Henry Bartlett, 26 במרץ 1809 – 13 בספטמבר 1854) היה צייר אמן תחריטים אנגלי.
ביוגרפיה
ויליאם הנרי ברטלט נולד בשכונת קנטיש טאון ברובע קמדן בלונדון. החל משנות השלושים של המאה ה-19 ערך ברטלט מסעות שונים בחבל הבלקן, במזרח התיכון וארצות הברית. מסעו הראשון לארצות הברית נערך בשנת 1835, שם יצר תחריטים של בניינים ונופים של צפון המדינה, אותם מכר בהמשכים למאגר מנויים בין השנים 1837–1839. התחריטים יצאו גם בדפוס בליווי הקדמה מאת הסופר נתניאל פרקר ויליס תחת השם "נופים אמריקאים" (באנגלית: American Scenery) החל משנת 1840. תחריטים דומים עם נופי קנדה נוצרו בשנת 1842.
ברטלט ביקר בארץ ישראל פעמיים וכתב מספר ספרים על מסעיו לארץ ועל המקומות הקדושים לנצרות. בשנותיו האחרונות פרסם ספרי תמונות על ארץ ישראל, מלווים בהסברים. לאחר ביקורו הראשון בירושלים בקיץ 1842, הוציא בלונדון את הספר "סיורים בירושלים, בעיר ובסביבתה" (Walks about the City and Environs of Jerusalem) לאחר מסעו השני לירושלים ביוני 1853 כתב את הספר "ביקור מחודש בירושלים" (Jerusalem Revisited), שיצא לאור בלונדון ב-1855, לאחר מותו. לכתיבת הספר השני נעזר בקונסול האנגלי בירושלים ג'יימס פין ורעייתו.
ברטלט נפטר בשנת 1854 בעת שובו ממסע במזרח הקרוב על סיפון ספינה צרפתית ליד חופי מלטה.
יצירתו של ברטלט הייתה פופולרית מאוד בתקופתו. התחריטים שיצר הועתקו על ידי אמנים שונים. בסביבות שנת 1856, לדוגמה, כשנתיים לאחר מותו, הופיעו העתקים מתחריטיו בספר "ההיסטוריה של ארצות הברית של צפון אמריקה" (באנגלית: History of the United States of North America). ברטלט הצהיר בספרו "סירת הנילוס" (1849) כי הוא שואף ליצור "התרשמות חיה ממקומות ממשיים". בני דורו התייחסו לציוריו כאל מקור מידע מהימן. עם זאת, ציורי הנופים שלו השתייכו למסורות רומנטיות וריאליסטיות, שבלטו במיוחד בתיאור המזרח הקרוב בגישה אוריינטליסטית.
אינקה קולה
אינקה קולה (Inca Kola) הוא מותג פרואני של משקאות מוגזים. צבעו של המשקה צהבהב, וטעמו מתוק ומזכיר טעם של מסטיק. המותג מיוצר גם בגרסה דיאטטית. הוא מיוצר בידי תאגיד חוסה ר. לינדלי, ו-60% מהבעלות על המותג הם בבעלות חברת קוקה-קולה.
המותג נקרא על שם אימפריית האינקה, ששלטה במרבית שטחה של פרו עד המאה ה-16 ובירתה הייתה העיר קוסקו. המילה "קולה" נכתבת באות K ולא באות C, כמקובל, משום שפירוש המילה "cola" בספרדית הוא זנב, והיצרנים חששו לשווקו בשם זה, בתקופה שבה מוצרים בינלאומיים כקוקה-קולה עוד לא היו מוכרים בפרו.
היסטוריה
ב-1910 החלה משפחת מהגרים אנגלית בלימה, משפחת לינדלי, בייצור משקאות קלים בבקבוקים. בשנת 1928 התאגדה החברה באופן רשמי, וחוסה ר. לינדלי היה למנכ"ל הראשון שלה. לינדלי למד מיצרנים מקומיים אחרים על הלואיזה הלימונית, ולאחר שערך מספר ניסיונות, הושק המשקה ב-1935. עד אמצע שנות ה-40, כבר הייתה האינקה קולה אחד המשקאות הבולטים במדינה. בקבוקי המשקה עוטרו באיורים אופייניים למסורות האינדיאניות והלאומיות של פרו, וב-1970, כשחלשה האינקה קולה על 38% משוק המשקאות הקלים במדינה, הוחל בשיווקה כ"המשקה של פרו" (La Bebida del Perú). שיווקה כמשקה לאומי בא לידי ביטוי גם בסיסמאות הפרסום שליוו אותה מאז שנות ה-80, תחילה מ״טעם לאומי!" (¡De Sabor Nacional!) ובהמשך "הטעם של פרו" (El Sabor del Perú), סיסמה שמלווה אותה גם כיום.
בשנות ה-80 החלה חברת פפסיקו בעלת המותג "פפסי" בקמפיין "אתגר הפפסי", אותו הנהיגה במדינות נוספות. במסגרת הקמפיין, נערכו מבחני טעימה לעוברי אורח, שהשוו בין פפסי קולה לבין קוקה-קולה. הקמפיין התגלה ככישלון חרוץ, שכן טועמים רבים העדיפו את קוקה-קולה, או שכעסו על כך שבסוף המבחן נאמר להם שטעו. בעקבות הקמפיין, צנח נתח השוק של פפסי לשיעור זניח של 3%. היעלמותה של פפסי מהזירה הביאה למאבק דו ראשי בין אינקה קולה (שהחזיקה באותה עת ב-35% מנתח השוק) לבין קוקה-קולה (שהחזיקה באותה העת ב-21% מנתח השוק). קוקה-קולה פתחה במבצע שיווק אגרסיבי, עד שב-1995 הגיעה כמעט לשוויון (32.9% לאינקה קולה ו-32% לקוקה-קולה). המגמה נעצרה רק לאחר שרשת המזון המהיר המקומית במבוס החליטה למכור את מוצריה של אינקה קולה במקום את של קוקה-קולה, ולאחר שרשת מקדונלד'ס אילצה את קוקה-קולה להסכים לכך שבסניפיה יימכרו גם משקאות מתוצרת אינקה קולה.
בסופו של דבר החליטו החברות לאחד כוחות. ב-1999 רכשה קוקה-קולה 50% ממניות אינקה קולה ו-30% ממניות חוסה ר. לינדלי תמורת 300 מיליון דולרים. כחלק מההסכם, ניתנו זכויות השיווק של קוקה-קולה בפרו לחברת חוסה ר. לינדלי, וכן נקבע כי קוקה-קולה תפעל לשיווקם של מוצרי אינקה קולה מחוץ לפרו (בפועל נעשה הדבר בארצות הברית ובאקוודור). איחוד הכוחות הביא לעלייה בכוחם של מותגים מקומיים אחרים, הבולט שבהם קולה ריאל, שמשווקיהם טענו כי אינקה קולה אינה עוד משקה פרואני, ואילו הם כן. עם זאת, אינקה קולה היא עדיין המותג המוביל בפרו, וקוקה-קולה אחריה.
מלבד ההסכם עם קוקה-קולה, משווקים מוצרי אינקה קולה בכ-25 מדינות ברחבי העולם. רשת הפיצריות הישראלית פיצה מטר שיווקה את המשקה בסניפיה באופן עצמאי.
אנג'ה פוסטקוגלו
ראשית חייו
פוסטקוגלו נולד בניאה פילדלפיה, פרוור של אתונה, בירת יוון. לאחר שאביו, דימיטריס ("ג'ים"), איבד את עסקיו בעקבות עליית המשטר הצבאי ביוון ב-1967, פוסטקוגלו היגר לאוסטרליה בסירה ב-1970 בגיל חמש, וגדל במלבורן, ויקטוריה.
קריירת משחק
לאחר שהצטרף לסאות' מלבורן הלס כשהיה בן תשע, התקדם פוסטקוגלו במחלקת הנוער של המועדון ולאחר מכן שיחק במדי הקבוצה הבוגרת 193 משחקים מ-1984 עד 1993.
כשחקן הוא לקח חלק באליפויות של הקבוצה ב-1984 ו-1990/91, האחרונה כקפטן. מאמנו בשנותיו האחרונות בקבוצה היה ההונגרי פרנץ פושקש, ולפי פוסטקוגלו הוא השפיע עליו בקריירת האימון שלו לאחר שהנהיג מערך 4-3-3.
פציעה בברך סיימה את הקריירה של פוסטקוגלו בטרם עת. בשנת 2000 הוא נבחר למגן השמאלי הפותח בקבוצת המאה של סאות' מלבורן לפי הצבעת האוהדים ופאנל מומחים.
בנבחרת
פוסטקוגלו ייצג את נבחרת הבכירה ארבע פעמים בין 1986 ל-1988, וכן את נבחרת הנוער ב-1985.
סאות' מלבורן
לאחר פרישתו מונה פוסטקוגלו לעוזר מאמן בסאות' מלבורן. הוא קיבל את תפקיד המאמן הראשי ב-1996, לאחר פיטוריו של פרנק ארוק.
הוא הוביל את הקבוצה לשתי אליפויות בליגה הלאומית האוסטרלית (NSL) ב-1997/98 (שקטעה בצורת של 7 שנים) ו-1998/99, כמו גם זכייה באליפות אוקיאניה למועדונים 1999, אשר הובילה להשתתפות הקבוצה באליפות העולם למועדונים 2000.
לאחר עונת 1999/2000 הוא התפטר מתפקידו בסאות' מלבורן לאחר שמונה למאמן נבחרת הנוער של אוסטרליה. הוא האדם היחיד שהיה מעורב בכל ארבע הזכיות של סאות' מלבורן ב-NSL, שתיים כשחקן ושתיים כמאמן.
נבחרת אוסטרליה הצעירה
בעקבות הצלחתו באימון סאות' מלבורן מונה פוסטקוגלו למאמן נבחרות הנוער של אוסטרליה בשנת 2000. הוא הוחלף בפברואר 2007 לאחר שאוסטרליה לא הצליחה להעפיל לגביע העולם בכדורגל עד גיל 20.
לאחר שפוטר מהנבחרת אימן פוסטקוגלו את פנאצ'איקי מהליגה היוונית השלישית ואת ויטלסי זבראס ממלבורן.
בריזבן רואר
ב-16 באוקטובר 2009 מונה פוסטקוגלו למאמן בריזבן רואר. הניצחון 4–0 של קבוצתו על אדלייד יונייטד במחזור ה-13 נחשב לאחד המשחקים הטובים ביותר ששוחקו בליגת העל האוסטרלית בכדורגל. פוסטקוגלו הוביל את הרואר לאליפות בעונת 2010/11 לאחר ניצחון 4–2 בדו-קרב פנדלים על סנטרל קוסט מרינרס. בריזבן הפסידה רק משחק אחד כל העונה ולא הפסידה במשך 36 משחקים, שיא אוסטרלי חדש. ב-18 במרץ 2011 הוא האריך את חוזהו בשנתיים עד עונת 2013/14.
בעונת 2011/12 הפכה בריזבן רואר לקבוצה הראשונה שזוכה באליפויות רצופות, ופוסטקוגלו הפך למאמן המקומי המצליח ביותר באוסטרליה עם ארבע אליפויות.
ב-24 באפריל 2012 התפטר פוסטקוגלו מתפקידו כמאמן הראשי לאחר שנתיים וחצי, במהלכן הוביל את הרואר לשתי אליפויות והופעות בליגת האלופות האסיאתית.
מלבורן ויקטורי
ב-26 באפריל 2012 חתם פוסטקוגלו כמאמן ראשי במלבורן ויקטורי. משחקו הראשון של פוסטקוגלו היה דרבי במחזור הראשון מול מלבורן הארט, בו הפסידה קבוצתו 1–2. הניצחון הראשון שלו היה 2–1 על אדלייד יונייטד במחזור 4. בעונה הבאה עלתה מלבורן ויקטורי לגמר המקדים (הסיבוב הראשון של הפלייאוף) של הליגה האוסטרלית לאחר שניצחה את פרת' גלורי 2–1 באצטדיון דוקלנדס, אך הפסידה בחצי הגמר לסנטרל קוסט מרינרס 0–2.
נבחרת אוסטרליה
פוסטקוגלו מונה למאמן נבחרת אוסטרליה בכדורגל ב-23 באוקטובר 2013 לחמש שנים. על פוסטקוגלו הוטל לחדש את נבחרת אוסטרליה, שנחשבה לכזאת שנסמכת יותר מדי על חברי דור הזהב של 2006, מה שהוביל לקיפאון בתוצאות שהגיעו לשיא בתבוסות רצופות 0–6 ל ו. במשחקו הראשון כמאמן אוסטרליה, משחק ידידות ביתי מול, ניצחה אוסטרליה 1–0 בזכות שער של טים קייהיל.
במונדיאל 2014 הוגרלה אוסטרליה לבית ב' לצד המחזיקה, סגניתה ו. הנבחרת הפסידה לצ'ילה 1–3 ולהולנד 2–3 בשני המחזורים הראשונים ואיבדה סיכוי לעלות לשלב הבא, ובמחזור האחרון הפסידה 0–3 לספרד. ההופעות התחרותיות יחסית של הנבחרת בבית הקשה הביאו לאמונה שדור הזהב החדש עומד בפתח.
פוסטקוגלו אימן את אוסטרליה בגביע אסיה בכדורגל 2015, שם ניצחה את (4–1) ו (4–0), אך הפסידה ל (0–1) בשלב הבתים. לאחר מכן ניצחה הנבחרת את 2–0 ברבע הגמר ואת  2–0 בחצי הגמר. בגמר ניצחה אוסטרליה את דרום קוריאה 2–1 לאחר הארכה וזכתה בגביע אסיה בכדורגל הראשון בתולדותיה. שבועיים לאחר שהסוקרוז העפילו למונדיאל 2018, ב-22 בנובמבר 2017, הודיע פוסטקוגלו על התפטרותו מאימון הנבחרת.
יוקוהמה מרינוס
ב-19 בדצמבר 2017 מונה פוסטקוגלו למאמן יוקוהמה F. מרינוס. המשחק הראשון של פוסטקוגלו כמאמן יוקוהמה היה תיקו 1–1 מול סרזו אוסקה. לאחר פתיחת עונה קשה, בה עמדו המרינוס בפני סכנת ירידה, הוביל פוסטקוגלו את הקבוצה לגמר גביע הליגה היפנית ולמקום ה-12 בליגה. על אף שהקבוצה סיימה במקום השני בטבלת השערים, היא ספגה את הכמות השלישית בגודלה בליגה.
למרות ההתעניינות שקיבל מנבחרת יוון בכדורגל, האריך פוסטקוגלו את חוזהו ביוקוהמה. בעונת 2019 הוא הוביל את הקבוצה לאליפות ליגת העל היפנית בכדורגל הראשונה שלה מזה 15 שנים. בכך הוא הפך למאמן האוסטרלי הראשון שזכה באליפות ביפן.
סלטיק
פוסטקוגלו הפך למאמן קבוצת ליגת העל הסקוטית סלטיק ב-10 ביוני 2021 והפך אותו לאוסטרלי הראשון שמאמן מועדון גדול באירופה. אוהדי סלטיק, שזה עתה איבדה את אליפות הליגה ליריבתה הגדולה גלאזגו ריינג'רס לראשונה מזה עשור, לעגו בתחילה למינויו של פוסטקוגלו, אך הוא הגיב בזכייה באליפות.
משחק הבכורה של פוסטקוגלו בסלטיק היה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות ב-20 ביולי, תיקו 1–1 מול מועדון ליגת העל הדנית מיטיולן משער של ליאל עבדה. הפסד 2–1 במשחק השני בדנמרק הוביל להדחה שמונה ימים לאחר מכן. הוא הפסיד את משחק הליגה הראשון שלו 1–2 בחוץ להארט אוף מידלות'יאן ב-31 ביולי. ב-19 בדצמבר 2021 זכתה סלטיק בגביע הליגה הסקוטית לאחר שניצחה בגמר את היברניאן 2–1 בהאמפדן פארק. ב-2 בפברואר ניצחון 3–0 על ריינג'רס העלה את סלטיק לראש טבלת הליגה בפעם הראשונה העונה, וסיים רצף של 13 משחקים ללא הפסד למאמן היריב ג'ובאני ואן ברונקהורסט. הקבוצה שמרה על היתרון וזכתה באליפות ב-11 במאי מחזור אחד לסיום לאחר תיקו 1–1 מול דנדי יונייטד. פוסטקוגלו הפך לאוסטרלי הראשון שזוכה באליפות באירופה. הוא היה מאמן החודש בליגה חמש פעמים בעונתו הראשונה, באוקטובר 2021 ומינואר עד אפריל 2022, וזכה במאמן השנה בסקוטלנד של ארגון השחקנים ואיגוד הכתבים.
את עונת 2022/23 פתחה סלטיק עם ניצחון 2–0 על אברדין ב-31 ביולי בסלטיק פארק. סלטיק שלטה בליגה בעונתו השנייה של פוסטקוגלו במועדון, וזכתה באליפות שנייה ברציפות ו-53 בסך הכל. ב-26 בפברואר 2023 זכה פוסטקוגלו בגביע הליגה השני שלו ברציפות לאחר ניצחון 2–1 על ריינג'רס בגמר. סלטיק סיימה את העונה עם טרבל מקומי שמיני לאחר שזכתה ב לאחר ניצחון על אינברנס קלדוניאן טיסל ב-2 ביוני במשחקו האחרון של פוסטקוגלו במועדון.
טוטנהאם הוטספר
ב-6 ביוני 2023 מונה פוסטקוגלו למאמן הראשי של טוטנהאם הוטספר בחוזה לארבע שנים, והפך למאמן האוסטרלי הראשון בפרמייר ליג.
חיים אישיים
פוסטקוגלו גדל במלבורן, ויקטוריה, ומגיל צעיר שיחק פוטבול אוסטרלי.
פוסטקוגלו נשוי לג'ורג'יה, שעבדה בסאות' מלבורן כמנהלת שיווק בזמן שכיהן כמאמן, ויש להם שלושה בנים. בנם הבכור, ג'יימס, משרת ב.
ב-2018 אמר בריאיון שאביו, שמת באותה שנה, עבד קשה בכל יום בחייו: "אנשים אומרים שהם הולכים לארץ אחרת בשביל חיים טובים יותר. להורים שלי לא היו חיים טובים יותר, הם נסעו לאוסטרליה כדי לספק לי הזדמנויות לחיים טובים יותר". הזמן המשותף היחיד של אנג'ה וביו היה רק כשהלכו ביחד למשחק כדורגל. על קריירת האימון שלו אמר כי "המוטיבציה שלי היא תמיד לייצר קבוצות שאבא יהנה לראות". פוסטקוגלו גדל לאהוד את ליברפול וא.א.ק. אתונה.
בנובמבר 2022 נכנס פוסטקוגלו נכנס להיכל התהילה של הכדורגל האוסטרלי על תרומתו יוצאת הדופן לענף על המגרש ומחוצה לו, כשחקן וכמאמן.
תוכי ואסא
תוכי ואסא (שם מדעי: Coracopsis) הוא סוג של תוכים מהמשפחה תוכיים נשריים, לצד המין היחידי בסוג תוכי הנשר.
תוכים אלה נמצאים רק באי מדגסקר ובמספר איים קטנים באוקיינוס ההודי, כמו איי סיישל, קומורו ועוד.
תוכים אלה בינוניים בגודלם, באורך 30 עד 48 סנטימטרים, והם בעלי נוצות שחורות או אפורות בולטות עם טבעת עיניים לבנה, מקור ורוד ומעט ארוך וצוואר דק יחסית. הנוצות שלהם מצהיבות בעונת הרבייה ולעיתים חל אצלם אובדן נוצות. אצל תוכים אלה הדגירה נמשכת 18 עד 20 יום, זמן קצר בהרבה משל תוכים אחרים.
התוכים ניזונים בעיקר מזרעים ופירות שונים.
רינו צרור
עזרא גבריאל רינו צרור (נולד ב-25 באוגוסט 1953) הוא עיתונאי, עורך ואיש טלוויזיה ישראלי.
קורות חייו
נולד ב-1953 להורים ממוצא יהודי-לובי. אביו נהרג בתאונת דרכים. גדל ברמת גן ולמד בבית הספר התיכון דביר. לאחר כיתה י' עבר לתיכון אקסטרני ועם גיוסו לצה"ל שירת בצנחנים. לאחר מכן עבד במוסד לנוער עבריין.
צרור פרסם סיפורים ב"פרוזה" ואף שימש רכז המערכת של המגזין. ב-1978 הוציא לאור את קובץ הסיפורים "טריקו".