cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמון החוריה
תולדות משפחת אבו קרן
בתחילת המאה ה-18 עסק אחד הסבים במכירת תבלינים בעזה. במהלך עבודתו הגיע לאזור לקייה ובאר שבע לאור ההצלחה הכלכלית הוא החליט להישאר שם. כאשר התעשר החליט לבנות בית מפואר למשפחה ומיקם שם חנות. הוא פנה לאומנן נוצרי שתכנן ובנה לו את הבית תמורת כמה קילו של זהב. וכך זה הפך לחאן הראשון באזור הנגב. בתקופת המלחמות שימש כמקלט לרוב תושבי הכפר. בתחילת המאה ה-19 היו כמה ניסיונות השתלטות על המבנה ממשפחות אחרות אך ללא הצלחה. בשנת 1978 ניסתה הממשלה להשתלט על שטחי הארמון אך המשפחה זכתה בבג"ץ.
מקור השם
תחילה שם המבנה היה ארמון החג' משום שכך נהגו לכנות אותו תושבי הכפר. לאחר מות סבתה של אמאל הוחלט לקרוא לארמון על שמה מכיוון שהיא דאגה לשימור ופיתוח הארמון.
בנייה
ארמון החוריה שנבנה בחלקו לתוך צלע הגבעה כבאיקה מחולק לחללים מופרדים בקשתות שבהם גרו משפחות. באמצע גרו הגמלים החמורים הסוסים והכבשים ובצד כלי מיני דברי מזון מאוחסנים. גג המבנה בנוי משלוש שכבות: שכבה ראשונה גזעים וענפים של עץ אורן, שכבה שנייה מהשיח מתנאן והשכבה השלישית מבוץ ותבן. המבנה חייב תחזוק שנתי. במבנה גם היה חמאם ובאר מים שהיו סמל לעושר ופאר.
גדי לוי
גדי לוי (נולד ב-14 בדצמבר 1969) הוא במאי דיבוב, שחקן ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
לוי נולד בישראל, שירת בגרעין נח"ל ובגדוד הנח"ל המוצנח. בוגר לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בשנת 1993 החל לדבב באולפני תומיתות לצד המדבבים שאולי הלוי, אסף אבידן ודן שצברג. לוי דיבב בסדרות כגון "חבורת בטטה", "העולם האבוד", "בוב הבנאי", "טומי ואוסקר", "הדרדסים", "דן הדוור", "פנדה ג'ין ג'ין", "פימפה", "נזק", "פלינט בלש הזמן" ועוד.
החל משנת 2007 דיבב בווידאופילם אינטרנשיונל ובאלרום, לרבות "פלאנט 51", "מרטין על הבוקר", "מקושקשים", "החמישייה הסודית", "אדגר ואלן", "שלוש, שתיים, אחת - פינגווינים!" ו"בן 10".
החל משנת 2010 דיבב בסדרות וסרטים כגון "פלורי והדרקונים", "טוני הוק: בום בום סאבוטז'", "בסקטירס", "ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא", "קאיו", "אייס", "זו", "הדבורה מאיה", "צוות לעניין", "פלונטר עד עצם היום הזה", "משלוח מיוחד מכוכב X", "מדלן היפה", "אי המטמון", "ארצ'י והאדם הקדמון", "זורו המדהים", "סברינה: חברות לנצח", "דני שובבני: קרוז קונטרול", "וולברין והאקס-מן", "כלבי המחץ", "סמי הכבאי", "חברים בחווה", "תומס הקטר וחברים", "בקוגן", "נוקי וחברים", "הדרקון הראשון שלי", "הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי", "יצאת כוכב", "דובוני אכפת לי: ברוכים הבאים לארץ אכפתיה", "דובוני אכפת לי ובני דודים", "הנסיכה סופיה הראשונה: קללת הנסיכה אייבי", "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים" ו"הסיפור של באטמן". בשנת 2016 דיבב את ססיל בסרט "רובינזון קרוזו", ושף בסרט "ברבי: יחידת הריגול". בשנת 2017 דיבב את קילר קרוק בסרט "סרט לגו באטמן" ואת דמותו של זאהיר בעונה השלישית של "האגדה של קורה". כמו כן, דיבב בסדרה "נאדי הבלש בארץ הצעצועים". ב-2018 דיבב בסרטים "הנה בא הגראמפ", "עולמם הסודי של גמדי הגינה", "קודי קא-פאו", "ליגת הצדק בפעולה" ו"מפלצת של מלון 3: יוצאים לחופשה". ב-2019 דיבב את דמותו של אשפיקס בסרט "אסטריקס ושיקוי הקסמים", את דמותו של בוריס באדינוב בסדרת הטלוויזיה "הרפתקאות רוקי ובולווינקל" ואת דמותו של ג'ובאני בוצ'י בסרט "הכוכב של אנדרה וטאטי". ב-2020 דיבב בסרט "ויק ההורס". בשנת 2021 דיבב בסדרה "בית הינשוף" את המנהל במאפ, את העכבר פיפ בסרט "דארטניאן ושלושת המוסקטרים" ודמויות שונות בסדרה "מיקי מאוס: כייף של בית" ובספיישל "מיקי מאוס: סיפורן של שתי מכשפות". בשנת 2022 שימש כקריין בסדרת הטלוויזיה "סופר תוכים"; באותה שנה, דיבב את דמותו של קנסו בסדרה "קלאופטרה בחלל", והשתתף בתוכנית המרדף.
כיום, לוי מלמד במגמת תיאטרון במודיעין בית הספר אורט עירוני ד, כיתות י’-יב’.
חיים אישיים
לוי גרוש ואב לשלושה ילדים. מתגורר במודיעין.
וייז'י-פונסנה
וייז'י-פונסנה (בצרפתית: Veigy-Foncenex) הוא כפר במחוז סבואה עילית בחבל אוברן-רון-אלפ, במזרח צרפת, ליד הגבול עם שווייץ.
גאוגרפיה
וייז'י-פונסנה שוכן בגובה 430 מטר, 10 ק"מ דרומית-מערבית לעיר ז'נבה שבשווייץ" ליד גבול שווייץ, 17 ק"מ מצפון לאנמאס (Annemasse) ו-2 ק"מ מאגם ז'נבה. שטח היישוב כ-1,300 הקטאר, רובם שטחי חקלאות ויער. האקלים הררי-ממוזג.
תחבורה
וייז'י-פונסנה מחוברת לכביש 5 הבין-עירוני (Route nationale 5), היא חלק מרשת האוטובוסים שמרכזה בז'נבה, Transports publics genevois, מגיעים אליה אוטובוסים של חברת תונון (Thonon).
אפיון יישובי
וייז'י-פונסנה היא יישוב כפרי, מיושב בדלילות. למרות שטחה הגדול היו בה ב-2020 פחות מ-4,000 תושבים. האזור שייך לאזור התיירותי ז'נבה-אנמאס, אזור של חוף אגם ז'נבה ומסלולי טיול בהרים. משנות התשעים עד 2018 פחת במעט שיעור הקרקע החקלאית בכפר. כמעט חצי משטח היישוב הוא יער, רבע מהאדמה היא חקלאית וחמישית ממנה מיושבת באדם. בכפר עובר הנהר מרנו (Le Marnot), יובל המתמזג עם הנהר ארמנס.
הכפר מורכב מארבעה כפרים קטנים: וייז'י (Veigy-village), פונסנה (Foncenex), קרבי (Crevy) ולה-ורייר (les Verrières), שכולם עוברים תהליכי אורבניזציה. אזורי חקלאות ודיור הופכים לאזור מסחר, וצירי תנועה מורחבים. במקביל נעשה מאמץ לשמור על הצביון הכפרי של האזור.
היסטוריה
האזכור הראשון של שם הכפר הוא במסמכים משנת 1287, מסמכים של מושל "האי" של ז'נבה (L'Île). ייתכן שמקור השם הוא בשם קדום של יישוב קודם, גאלו-רומי, בשם ולגיוס (Velgius). בדיאלקט הסאבויארדי (Savoyard), שעוצב בתקופת דוכסות סבויה, נקרא המקום Vêzhi-Fonsné. עם זאת, יש עדויות לקיום יישוב שם בתקופות פרה-היסטוריות. האזור היה בידי האלוברוגים ולאחר מכן בידי הרומאים. המסחר שגשג בתקופה הרומאית באזור זה, שהיה נקודת מסחר על הדרך לז'נבה. בימי הביניים המאוחרים נשדד האזור על ידי אנשי אזור ברן, שביקשו למנוע מדוכסות סבויה להשתמש במשאביו. ב-1795 אוחדו הכפרים וייז'י ופונסנה לישות שלטונית אחת וכעבור עשר שנים אוחדו גם הקהילות הדתיות של הכפרים. כוחות של הרפובליקה הצרפתית הצעירה עברו באזור במהלך הפלישה הצרפתית לשווייץ ב-1798. תושבים מווייז'י-פונסנה השתתפו ב, בהם הגנרל לואי פייר אמה שסטל (Louis Pierre Aimé Chastel), יליד וייז'י.
האזור נמסר לשווייץ בחוזה טורין, אבל בהצבעה עממית ב-1860 הצביע רוב התושבים על השבתו לצרפת.
במלחמת העולם השנייה פעלו תושבים באזור להצלת יהודים שנרדפו על ידי הנאצים ובעלי בריתם הצרפתים. בהם היו ז'אן ז'וזף רוזה, ז'וזף לנסון ובתו תרז נורי, ופרנסואה פרילה (François Périllat). הם הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם ב-1989.
פוליטיקה ומנהל
וייז'י-פונסנה עבר מ-2015 מקנטון דובן (Douvaine) לקנטון סיז (Sciez) המשתייך לקומונת בא-שבלה (Bas-Chablais) מ-2017, חלק מאיחוד קומונות תונון (Thonon Agglomération) תחת המושלת מריון לן (Marion Lenne) ממפלגת רנסאנס החל מהבחירות בשנת 2017. ראש המועצה של וייז'י-פונסנה החל מ-2020 היא קתרין בסטר (Catherine Bastard) מהימין.
דמוגרפיה
בסוף המאה ה-18 היו בכפר כ-600 תושבים. בתקופת אביב העמים היו בו מעל אלף תושבים, אך מספר התושבים צנח עד פחות מ-800 בתחילת המאה ה-20 ונותר כך עד סוף מלחמת העולם השנייה. משנות השישים חלה עלייה במספר התושבים וכיום מספרם כמעט 4,000.
בכפר יש כ-1,500 עובדים זרים שחוצים מדי יום את הגבול משווייץ (Commuter workers) ובתמורה להעסקתם מקבלת צרפת תשלום משווייץ. מאות מעובדי היום האלה רכשו בתים בווייז'י-פונסנה.
חינוך
בכפר קרוי גן ילדים על שם ז'וזף לנסון ובית ספר יסודי על שם פרנסואה פרילה.
1929 בארצות הברית
1929 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 153 שנה מיום היווסדה.
סאליף קייטה (מוזיקאי)
סאליף קייטה (Salif Keita; נולד ב-25 באוגוסט 1949) הוא זמר ומלחין לבקן בינלאומי ממאלי. לאחר מספר מועמדויות בטקס גראמי הוא מוכר ברחבי העולם כ-"קול הזהב של אפריקה" ונחשב לאחת הדמויות החשובות ביותר בעולם המוזיקה. הוא חי כיום במאלי ונשוי עם מספר ילדים.
שושלת משפחתית
סאליף קייטה, יליד דג'וליבה (Djoliba), כפר בלב מאלי הוא בן למשפחה משושלת מלוכה עתיקה במאלי אשר נהגו לעסוק בחקלאות וציד מקצועי בהתאם לאצילים לפי מסורת המנדה (Mande). מקורות משפחתו מגיעים עד אביו הקדמון האגדי - סונג'טה קייטה (Sunjata Keita), אשר במאה ה-13 ייסד את האימפריה של מאלי שכללה את מאלי, סנגל, גמביה וגינאה. בראיון עמו הסביר סאליף כי "Kei" פירושו מורשת ו-"ta" פירושו "לקחת", כך שמשמעות שם המשפחה -"Keita" היא לקחת שליטה על המורשת.
סגנון מוזיקלי
סאליף קייטה הוא מומחה במקצבים אפריקאיים ונחשב לאחד המייסדים של הז'אנר "אפרו-פופ". המוזיקה שהוא יוצר מושפעת מאוד משורשיו המסורתיים, בין היתר ממוזיקת ג'ליה (jeliya) - מוזיקה מסורתית של בני המאנדה (Mande). עם זאת במהלך הקריירה המצליחה שלו הוא שילב כמעט כל סגנון מוזיקלי אפשרי - ג'אז, רוק, בלוז, מוזיקה צרפתית, מלודיות ספרדיות, אפרו-קובני, מוזיקה ערבית, פופ אירופי, R&B ועוד.
חייו המוקדמים
הולדת תינוק לבקן - בעל מוצא אתני שחור אך עם עור לבן נחשבה שערורייה, במיוחד למשפחה עם מעמד נכבד כמשפחתו. בשנות הקריירה המוקדמות שלו סאליף היה נתון לביקורת נוקבת, ואף נודה והוחרם על ידי משפחתו ואחרים בקהילתו המקומית, בשל הפעילות המוזיקלית שלו אשר נחשבה מנוגדת להתנהגות נאותה ותואמת למעמדו.
בילדותו, סבל סאליף מנידוי חברתי וחווה ילדות קשה וכואבת בשל היותו לבקן. כפרו של סאליף, דג'וליבה (Djoliba), היווה צומת דרכים עבור מוזיקאים מאזורים שונים של מערב אפריקה ואפילו מאירופה. סאליף ידע לנצל את המגוון המוזיקלי שנקרה בדרכו. הוא נחשף לזמרים השרים שירי הלל, יחד עם סגנונות לאומיים ובינלאומיים - כגון ג'אז, רוק, אפרו-קובני, וסגנונות פופולריים מסנגל וגינאה.
סאליף רצה להיות מורה, אבל הוא הוכרז כ"לא כשיר" בשל ראייה לקויה הנגרמה בעקבות לבקנותו, והחליט להפוך למוזיקאי במקום. בחירתו התקבלה בצורה שלילית ביותר על ידי משפחתו, שכן זהו לא עיסוק שהתאים למעמד משפחתו ומורשתו, והחלטה זו היוותה חוסר ציות לחוקים קדומים.
ב-1977 אחמד סקו טורה (Ahmed Sekou Toure), נשיא גינאה באותו זמן, העניק לסאליף את פרס "National Order of Guinea". הלהקה עברה יחדיו לאביג'אן (Abidjan), העיר הגדולה ביותר בחוף השנהב, שהייתה מפותחת יותר מוזיקלית מבמקו, ושינתה את שמה ל-"the Ambassadeurs Internationaux". ב-1978 סאליף הקליט עם "the Ambassadeurs Internationaux" את האלבום "Mandjou" שהיה הצלחה מסחררת. ב-1980 סאליף וחברו ללהקה קנטה מנפילה (Kante Manfila) טסו לאמריקה במימונו של איש עסקים ממאלי, שם שהו שלושה חודשים כדי להקליט שני אלבומים. ב-1984 הוא חזר לבמקו כיוון שאביו הזדקן והוא רצה להיות בקרבת משפחתו. מאוחר יותר בשנה זו, הוא טס לצרפת להופיע בפסטיבל "Musiques Metisses" באנגולם (Angoulème), שם התגלה על ידי הקהל האירופאי. בעקבות הצלחה זו עבר לפרבר מונטריי (Montreuil) בפריז, לב הקהילה המאלית בצרפת, שם הוא חי בצניעות ודיסקרטיות. במשך מספר שנים, לפני שמצא את חברת התקליטים המתאימה עבורו, הוא ניגן במסיבות וחגיגות מסורתיות. ב-1985 מאנו דיבאנגו הזמין אותו יחד עם מספר זמרים אפריקאיים נוספים להקליט את השיר "Tam Tam pour l'Afrique", כסיוע לקורבנות הרעב באתיופיה.
קריירה
ב-1987 המפיק הסנגלי הצעיר איברהים סילה (Ibrahima Sylla) מימן את הקלטות האלבום "Soro" של סאליף, אשר היה הצלחה גדולה. הוא יצא לסיבוב הופעות ובאוקטובר 1987 הוזמן לאנגליה לקונצרט הענק שאורגן לכבוד יום הולדתו ה-70 של נלסון מנדלה, שם הפך לאחד מעמודי התווך של "עולם המוזיקה" בן לילה. ב-1988 הוא המשיך להופיע ברחבי צרפת והחל לכתוב מוזיקה לסרטים. ב-1989 הוא הוציא את אלבומו השני - "Ko - Yan". באחד השירים באלבום זה, "Nous pas bougé", הוא שר על הבעיות הסוציו-אקונומיות של המהגרים במדינתו ועודד אותם לא לאפשר לעצמם להיות מגורשים ולעמוד על זכויותיהם. הוא יצא לסיבוב הופעות לקידום אלבום זה ברחבי אירופה, יפן, אפריקה והקריביים.
ב-1991 הוא המשיך בסיבובי ההופעות, כשביוני יצא אלבומו השלישי, "Amen". באלבום זה התארחו אומנים יוקרתיים כגון: וויין שורטר (Wayne Shorter), קרלוס סנטנה (Carlos Santana) ושייח טידיאן סק (Cheikh Tidiane Seck) ממאלי על הקלידים, והוא היה מועמד לגראמי בקטגוריית "אלבום המוזיקה העולמית הטוב ביותר" ("Best World music album"). מועמדות זו הפכה את סאליף קייטה למוביל הראשון של להקה אפריקאית שזכה במועמדות לגראמי.
ב-1995 האלבום "Folon" סימל חזרה למסורת. קייטה שר על הכוח של יבשתו אפריקה, והדיסק הוקדש ללבקנים, עבורם הוא ייסד ארגון צדקה ב-1990 - SOS Albinos. אחייניתו הצעירה הלבקנית היא על כריכת האלבום.
סאליף חזר לעיתים קרובות למאלי מתוך הרצון שהדור הצעיר יוכל להרוויח מחוויותיו הבינלאומית. הוא פתח אולפן הקלטות כדי שמוזיקאים יוכלו להקליט במאלי ובכך להתנגד למוזיקה פיראטית השופעת באפריקה. בסוף 1997 החל אף להפיק זמר צעיר בשם פאנטני טור (Fantani Touré), אשר הייתה ההוצאה הבינלאומית הראשונה בסדרת "Salif Keita presents...". ב-1997 סאליף הוציא את האלבום "Sosie" שהיה כולו מוזיקה צרפתית.
שנתיים מאוחר יותר, במאי 1999, קייטה התארח בפסטיבל הסרטים בקאן (Cannes Film Festival) על מנת להביע את תמיכתו בסרט האפריקאי היחיד שהוצג שם. הוא הבהיר שנוכחותו הייתה הצהרה ושהוא חושש שתמיכה בתעשיית הסרטים היא לא אחת מהעדיפויות של יבשת אפריקה.
ביוני 1999 סאליף הוציא אלבום בשם "Papa", שם שבחר כמחווה אישית ל-11 ילדיו, אך גם כמחווה לאביו שלו אשר נפטר ב-1995. האלבום הוקלט בין אולפנים בבמקו, פריז וניו יורק, והוא כלל דואט בלתי נשכח עם הזמרת גרייס ג'ונס (Grace Jones). בשנת 2000 אלבום זה היה מועמד בטקס פרסי גראמי בקטגוריות "אלבום המוזיקה העולמית הטוב ביותר" ("Best World music album").
ב-2001 סאליף קייטה פתח מועדון בבמקו שנקרא "Moffou", על שם כלי מוזיקלי מילדותו שנשכח. במקביל הוא גם הוציא אלבום נוסף שנקרא גם הוא "Moffou" והיה גם הוא הצלחה גדולה. בניגוד לאלבומו הקודם, אלבום זה היה בעל סגנון רגוע יותר. האלבום נחשב לאחד מיצירותיו הטובות ביותר של סאליף, ואף היה מועמד גם הוא בטקס פרסי גראמי. הרמיקס של מרטין סולוויג (Martin Solveig) לשיר "Madan" מאלבום זה כיכב ברחבות הריקודים ברחבי אירופה.
שנת 2004 הייתה נקודת מפנה עבור החיים המוזיקליים והאישיים של סאליף. הוא החליט לחזור לגור במאלי באופן קבוע וארגן שלוש הופעות ענק בבמקו לכבוד חזרתו. בנוסף הוא ארגן יום מיוחד לדיון בנושא "פיתוח סקטור המוזיקה האפריקאית" והשפעתה על קמפיינים נגד עוני, איידס ועוד מגיפות באפריקה.
בנובמבר 2004 קייטה זכה לכינוי שגריר ספורט ומוזיקה מהאו"ם. בסוף נובמבר 2004 קייטה היה מעורב במטרה מרכזית נוספת - כשהשתתף בפסטיבל בדקר אשר באותה שנה עסק בנושא הדחוף של אולפני הפקה ובעיית המוזיקה הפיראטית באפריקה. בסוף 2004 סאליף קייטה הגיע לדרום אפריקה וקיבל את פרס מפעל חיים בטקס קורה (Kora Award).
ב-2005 סאליף וקנטה מנפילה (Kante Manfila) שיתפו פעולה כדי להוציא אלבום שהוקלט בשנות ה-80, בזמן שהיו חלק מלהקת "Les Ambassadeurs". האלבום לא היה הצלחה גדולה מבחינה שיווקית אך הוא סלל את הדרך לעבודה משותפת שהם על פרויקטים עתידיים. באוקטובר 2005 סאליף הוציא את האלבום "M’Bemba" שמשמעותו "האב הקדמון" ("The Ancestor"). באלבום זה הוא חקר את ההיסטוריה שלו ואת מקורותיו הנסיכיים. האלבום קיבל שבחים ממבקרים והיה הצלחה גדולה באפריקה, אירופה וארצות הברית ואף היה מועמד שוב בטקס גראמי בקטגוריית "אלבום מוזיקה עולמית מודרנית" "Contemporary World Music Album". במקביל המשיך סאליף לתמוך באומנים מבטיחים ממאלי והאזורים השכנים.
ב-2007 הוא החליט להתמקד בפוליטיקה והשתתף כמועמד בבחירות לרשות המחוקקת של מאלי.
ההיקף הרחב של האקטיביזם הפוליטי שלו בא לידי ביטוי באלבום "La Différence" שיצא ב-2009 והוקלט בביירות, לוס אנג'לס, במקו ופריז. באלבום זה הוא שוב דן בגורל האכזרי של לבקנים באפריקה. אלבום זה זיכה ב-2010 אותו בפרס "המוזיקה העולמית הטובה ביותר" ("Best World Music") בטקס ה-"Victoires des Musiques" בצרפת. בשנה זו קייטה גם כונה שגריר השלום על ידי האיחוד האפריקאי והתחיל לעבור בקידום סקטור המוזיקה האפריקאית והשפעתה במלחמה נגד עוני, איידס, ונושאים אחרים עימם מתמודדת היבשת.
באוגוסט 2013 סאליף קייטה היה אמור להשתתף ב"פסטיבל ירושלים למוזיקה מקודשת" אך ביטל השתתפותו בשל איומים מה-BDS. בהמשך הוא פרסם מכתב התנצלות והבהיר שהוא אוהב את ישראל, את האווירה בה ואת מעריציה.
פעילותו למען לבקנים
מוזיקה תמיד הייתה דרך לקרב בין אנשים ולחשוב נושאים ובעייתיות חברתיים. במהלך חייו סאליף קייטה סבל מנידוי, בין היתר בשל לבקנותו. בראיון עמו אמר: "הרבה מהתקיפות והסטיגמות התרבותיות נובעות מבורות, ולכן אני מנצל את מעמדי כאומן מופיע כדי להראות לאנשים שאני נורמלי". עם אחיינית לבקנית זוכת מדליה אולימפית, ילד לבקן, והזיכרון של איבוד אחותו הלבקנית לסרטן העור, נושא זה קרוב מאוד לליבו. בנוסף לשני האלבומים שהוקדשו ללבקנים באפריקה - "Folon" ו- "La Différence", הוא ייסד שני ארגונים שלא למטרות רווח - "SOS Albinos" ב-1990 ו-"The Salif Keita Global Foundation" ב-2005. יתר על כן, הוא הקים בית חולים לחולי סרטן עור במאלי ועזר להעביר ספרי לימוד, משקפיים ואלפי בקבוקים של קרם הגנה ללבקנים אפריקאים. קייטה נלחם עבור לבקנים במשך שנים ואף משתמש במוזיקה שלו כאמצעי למטרה זו, באמרו – "רציתי לחיות את חיי מבלי להתלונן על היותי לבקן, כאילו וזה היה נכות. אבל כיום, כל כך הרבה דברים קורים ללבקנים, טבח והקרבות של בני אדם. זה יותר מדי. הייתי חייב להגיד משהו". דרך מילותיו סאליף קייטה מעניק קול למספר אנשים חסרי קול.
דיסקוגרפיה
ניתן למצוא אוספים נוספים זמינים.
מדגסקר שמח
מדגסקר שמח (באנגלית: Merry Madagascar) הוא סרט טלוויזיה קצר אמריקאי משנת 2009, אשר עלילתו מתרחשת לאחר אירועי הסרט "מדגסקר" ולפני אירועי הסרט "מדגסקר 2" מהזיכיון "מדגסקר".
הסרט, שאורכו כ-28 דקות, שודר לראשונה בארצות הברית ברשת NBC כ"ספיישל" לקראת חג המולד, ובאותה שנה שודר גם בבריטניה. סרט הטלוויזיה דובב על ידי אותם שחקני קולנוע שדיבבו את הדמויות הראשיות בסדרת סרטי "מדגסקר", מלבד סשה ברון כהן שדיבב את המלך ג'וליאן בסרט והוחלף בדני ג'ייקובס, ג'ייקובס דיבב את הדמות גם בסדרות "הפינגווינים ממדגסקר" ו"ג'וליאן המלך". בנוסף קרל ריינר הצטרף לרשימת המדבבים בתפקיד סנטה קלאוס.
עלילה
אלכס, מרטי, מלמן וגלוריה עמדו לחזור לניו יורק בכדור פורח, אולם כמות הלמורים הסיחה את דעתם ומנעה את יציאתם כאשר הם חשבו בטעות שמדובר ב"גובלין לילה אדום משוטט", לפתע ה"גובלין" מופיע ומפזר חם בכל האי. אלכס מיד הבין שזה סנטה קלאוס אשר זורק פחם על ג'וליאן עקב התנהגותו הרעה. אולם לאחר שסנטה קיבל אמנזיה עקב אגוז קוקוס שג'וליאן זרק עליו. החבורה מוכרחה לשלוח את המתנות במקום סנטה כדי שיוכלו לחזור הביתה, אולם האיילים של סנטה סירבו לקבל פקודות מאף אחד חוץ מסנטה, אז הפינגווינים השתמשו באבקת הקסם של סנטה כדי שיוכלו לעוף. הניסיונות הראשונים שלהם לשלוח מתנות השתבשו ולכן הם החליטו להשליך את המתנות אל בתי הדואר. אולם, לאחר שהתנגשו בדירה ולא בכוונה הביאו שמחה לילדה קטנה, הם המשיכו לעשות משלוחים למרות התנאים השליליים.
בחזרה למדגסקר, שם הלמורים נתנו מתנות לג'וליאן לכבוד ה"ג'ולינואר", סנטה גילה מחדש את היכולת שלו ליצור צעצועים, הוא יצר מתנות בשביל כולם, דבר שהכעיס את ג'וליאן אשר הרגיש שהוא איבד את המיקוד שלו. הוא הצהיר בפני כל הלמורים שכל המתנות שייכות לו ופיזר את כל המתנות כדי לדכא אותו. סנטה החליט לתת לו מתנה על מנת לעודד אותו.
כאשר הלילה עומד להסתיים, לחיות היה אבקת קסם קטנה לטיול אחד אחרון. הם החליטו לחזור לביתם בניו יורק בפעם אחרת ובמקום זאת חזרו למדגסקר כדי להציל את סנטה. אבקת הקסם שלהם נגמרה והם התנגשו שוב בסנטה והחזירו את זיכרונותיו. סנטה הודה לכל החיות על משלוחי המתנות שעשו והסיר את ג'וליאן מרשימת השובבים, לאחר שסנטה גילה שהחיות שכחו את השק של ליכטנשטיין, סנטה מיהר לנסוע לשם באמצעות המנוע החלופי והודה לחיות על העזרה (אף על פי שרצו לבוא איתו). בסוף, החיות חגגו את חג המולד במדגסקר, אולם ג'וליאן זרק אגוז קוקוס על אלכס כדי לחזור לרשימת השובבים, וכתוצאה אלכס קיבל נפיחות ואמנזיה.
תיאטרון השחר רב-תרבותי
תיאטרון השחר רב-תרבותי הוא תיאטרון רפרטוארי בישראל, אשר נוסד בשנת 2015.
את עמותת "תיאטרון השחר רב – תרבותי" חלמה, הקימה ומקיימת השחקנית והיוצרת גילית יצחקי ומנהלת אותו עד היום.
חזונה ליצור מסורת תיאטרלית העוסקת בתרבויות ובמורשות של קהילות יהודי ערב והמזרח תוך פיתוח שפה אומנותית ייחודית השואבת את השראתה מתרבויות אלו. חזון זה הביא להקמת עמותת "תיאטרון השחר רב תרבותי"
תיאטרון השחר בא לעולם מתוך רצון לתת מענה בשדה התיאטרון לתשוקה ההולכת וגוברת של רבים להכיר את סיפורי החיים של יהודים יוצאי מדינות ערב ולהתוודע למרקם החיים הייחודי ורב-פנים שלהם שהחל בארצות מוצאם ונמשך שנים רבות לאחר עלייתם לארץ.
הצגת הביכורים של התיאטרון "הבנות של אבא" זכתה לשבחים על הישגיה האומנותיים והמקצועיים ואף הושוותה להצגה "כנר על הגג" ולטרילוגיה של נגיב מחפוז (זוכה פרס נובל לספרות 1988) "בית בקהיר" וכן נכללת ברפרטואר תרבות לישראל וסל תרבות. בשנת 2018 זכתה יצחקי בפרס אח"י על תרומתה החלוצית במחקר, כתיבה והפקת ההצגה "הבנות של אבא" ובהקמת התיאטרון.
עד היום (2022) צפו בהצגה כ-80,000 איש. הצלחה חסרת תקדים.
עיקרון נוסף שמנחה את התיאטרון הוא יצירת דיאלוג עם האוכלוסייה הערבית בארץ שלא נחשפה לסיפורם ולהווייתם של קהילות יהודי ערב שחיו בארצות ערב במשך כ-2,600 שנים ומטבע הדברים חולקות אוצר תרבותי רחב (שפה, מוזיקה, אוכל, תרבות, אמנות, מנהגים, אמונות) עם העולם הערבי
טקס פרסי אופיר לשנת 2017
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-28 על-שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-19 בספטמבר 2017 במשכן לאמנויות הבמה באשדוד. הפרסים הוענקו מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הטקס, בהנחיית אילן פלד, שודר בשידור ישיר ושודר בשידור חי בערוץ עשר.
בעקבות חוסר עניין מצד הקהל בטקס, הצהיר מוש דנון, יושב ראש האקדמיה, על תיקון בתקנון הקובע שהחל משנת 2017, הסרטים המועמדים לפרס אופיר יהיו רק כאלו שהוקרנו בהקרנות מסחריות. במרץ 2017, הודיע דנון שהתיקון ידחה לשנת 2018.
את רשימת המועמדים הובילו הסרטים "געגוע" ו-"פוקסטרוט" עם 13 מועמדויות כל אחד, אולם בסופו של דבר הסרט "פוקסטרוט" גבר, וזכה ב-8 פרסי אופיר (בין השאר עבור הסרט, הבמאי, השחקן הראשי והצילום הטובים ביותר), בעוד "געגוע" זכה בפרס אחד בלבד (עבור התסריט הטוב ביותר).
במהלך הטקס, ביצעה מירי מסיקה שיר לזכרם של אישים בולטים בתעשיית הקולנוע שהלכו לעולמם בשנה החולפת: אהובה עוזרי, יוחנן זראי, מיכה לבינסון, שלמה תרשיש, יהודה אפרוני, אהוד שגב, קולי סנדר, דוד שיץ, רותי גזית ארגוב, מיכה קירשנר. פרס על מפעל חיים הוענק לבמאי הקולנוע נסים דיין.
זוכים ומועמדים
מקור:
מועמדויות מרובות
להלן הסרטים אשר היו מועמדים לשני פרסים או יותר:
זכיות מרובות
להלן הסרטים אשר זכו בשני פרסים או יותר:
נוכחות שרת התרבות
ב-4 בספטמבר 2017, באירוע השקת יום הקולנוע הישראלי, תקפה שרת התרבות מירי רגב את הסרט "פוקסטרוט" (אחד מהסרטים המובילים בטקס עם 13 מועמדויות, לרבות פרס הסרט הטוב ביותר) ואת יוצריו, הבמאי שמוליק מעוז והשחקן הראשי ליאור אשכנזי, בטענה כי הסרט פוגע בשמו הטוב של צה"ל.
ב-7 בספטמבר 2017, הצהיר מוש דנון, יו"ר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, שהאקדמיה שוקלת שלא להזמין לטקס את השרה רגב, זאת לאחר המהומה שהתרחשה בטקס בשנת 2016. כמו כן, פורסם כי דנון בחן את האפשרות לנהוג כפי שעשו בפסטיבל ירושלים באותה שנה, ולהקרין ברכה מצולמת של השרה במקום להזמינה לנאום על הבמה.
ב-12 בספטמבר 2017, בהודעה לתקשורת מטעם האקדמיה, נמסר כי הוחלט שלא להזמין פוליטיקאים לטקס שיתקיים ב-19 בספטמבר, "מתוך כבוד ליוצרים וליצירה". בתגובה, אמרה השרה רגב שמדובר ב"החלטה פחדנית ולא דמוקרטית" וכי בכוונתה להשמיע את נאומה בשידור חי ללא צנזורה בעמוד הפייסבוק שלה במקביל לטקס. בתגובה הודיעו המפיקים לאון ומשה אדרי מבעלי יונייטד קינג כי הם מחרימים את הטקס ולא מתכוונים להגיע, בשל אי הזמנת שרת התרבות מירי רגב. ראש העיר אשדוד העיר המארחת, ד"ר יחיאל לסרי, שהיה אף אמור להעניק פרס בטקס, הצהיר כי הוא מחרים את הטקס והודיע גם כי אין בכוונתו להגיע.
ב-19 בספטמבר 2017, זמן קצר לפני תחילת הטקס, נאמה השרה רגב נאום ששודר בשידור חי בפייסבוק, בו שבה ומתחה ביקורת על הסרט "פוקסטרוט".
יגדיל תורה
יגדיל תורה היה שמם של מספר כתבי עת תורניים שיצאו לאור באירופה ובארצות הברית, חלקם קנו להם שם בעולם התורה. השם לקוח מהפסוק.
ולדיסלב קוליקוב
ולדיסלב קוליקוב (ברוסית:Владислав Куликов, נולד ב-7 בינואר 1971) הוא שחיין עבר רוסי, זוכה מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996), זוכה מדליית ארד באליפות עולם (פרת' 1991) ואלוף אירופה (אתונה 1991) במשחה ל-100 מטר פרפר. סגן אלוף אולימפי (ברצלונה 1992 ואטלנטה 1996), סגן אלוף עולם (פרת' 1991) ופעמיים אלוף אירופה (אתונה 1991 וסביליה 1997) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
ביוגרפיה
קוליקוב נולד וגדל במוסקבה והתאמן בקבוצת צסק"א מוסקבה.
1991
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בינואר 1991 זכה קוליקוב בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם ולדימיר שרנטוב, דמיטרי וולקוב ווניאמין טאיאנוביץ' בתוצאה של 3:40.41 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:39.66 דקות ולפני גרמניה (3:42.13 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.74 שניות, אחרי אנתוני נסטי מסורינאם שקבע שיא אליפות חדש של 53.29 שניות ומיכאל גרוס מגרמניה (53.31 שניות).
1992
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה קוליקוב במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.25 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 54.23 שניות.
1996
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה קוליקוב בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.13 שניות, אחרי דניס פנקראטוב חברו לנבחרת שקבע שיא עולם חדש של 52.27 שניות וסקוט מילר מאוסטרליה (52.53 שניות).
1998
באליפות העולם שנערכה בפרת' בינואר 1998 זכה קוליקוב במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם רומן יגורוב, דניס פימאנקוב ואלכסנדר פופוב בתוצאה של 3:18.45 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 3:16.69 דקות ואוסטרליה (3:16.97 דקות). כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.28 שניות. נוסף לכך, הוא סיים בשלב המוקדמות במקום 16 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.70 שניות ופרש מגמר ב'.
2001
בשנת 2002 פרש משחייה תחרותית לאחר ששבר את ידו. הוא המאמן הראשי של נבחרת רוסיה בשחייה לנוער.
אולגה מאטה
אולגה מאטה, (במקור מאוטנר עד 1907, בהונגרית: Máté Olga; סיגטוואר, 3 בינואר 1879 – בודפשט, 5 במאי 1961) הייתה צלמת יהודייה-הונגרייה, אמנית צילום, פעילה בתנועה הפמיניסטית. מאטה הייתה ידועה בטכניקות התאורה שלה והשתמשה ברקע מואר כדי לשפר את הדיוקנאות שלה ואת יצירות הטבע דומם שלה. בשנת 1912 זכתה במדליית זהב בשטוטגרט בתערוכת צילום בינלאומית. היא גם הייתה מהסופרג'יסטיות המוקדמות בהונגריה ובמהלך הטרור הלבן ההונגרי סייעה למספר אינטלקטואלים בבריחתם.
ראשית חייה
אולגה מאוטנר נולדה במשפחה יהודית בסיגטוואר בדרום טרנסדנוביה בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית כאחד מילדי משפחה בת שש נפשות (שתי בנות וארבעה בנים), אביה היה לאיוש מאוטנר ואמה חנה (שרולטה) שפיגל. כמה שנים לאחר לידתה, היא ומשפחתה עברו לבירת הונגריה בודפשט, שם הפעילו מתפרה. מאטה נישאה לפילוסוף בלה זלאי ב-28 באוגוסט 1912 בבודפשט.
קריירה
כל בני משפחתה תמכו באותה מידה בהתעניינותה בצילום. בשנת 1899, פתחה מאטה סטודיו ברובע העסקים המרכזי של בודפשט ב-21 Fő utca ("הרחוב הראשי" 21). אחרי שעבדה במשך מספר שנים כדי להשיג את ההון הדרוש, נסעה לגרמניה ללמוד בהמבורג אצל רודולף דירקופ ואצל ניקולה פרשייד, שבאותו זמן שהה בברלין. היא למדה שנתיים לפחות בגרמניה והחלה להשתתף בתערוכות משנת 1910. צילומיה הראו את ההשפעה של דירקופ, שכן במקום הגדרות פורמליות, נושאיה נראו טבעיים יותר והוצגו על רקע מואר, כדי למקד את העין בנושא הכהה יותר של היצירה. בשנה שלאחר מכן הציגה בלונדון בסלון הצילום של לונדון. במהלך כמה שנים הפכה אולגה מאטי לאחת המצטיינות והמוכרות של צלמי הדיוקן המודרניים. עבודותיה המפורסמות ביותר כוללות דיוקנאות של כמה אנשים מפורסמים, כגון מיהאי באביץ' והסופרת ומשוררת מרגיט קפקא.
חזרה הביתה
מאטה חזר לבודפשט והחל לעבוד על מגוון נושאים, כולל פרסום, עירום, נופים עירוניים, אך ללא ספק היצירות הידועות ביותר שלה היו דיוקנאות. בשנת 1911 החלה לפרסם בכתב העת A Fény (האור). בפרסום של אותה שנה, כמחצית מהתצלומים שהוגשו היו על ידי ארבעה צלמים הונגרים, ביניהם מאטי ויוז'ף פצ'י (קודם: גולדברגר).
מלחמת העולם הראשונה
מאטה הציגה בשנת 1914 ב-Professional Photographers Society of New York State ומאוחר יותר באותה שנה, בעלה גויס לשרת במלחמת העולם הראשונה. הוא נפל בשבי בדצמבר 1914 ומת מטיפוס ב-2 בפברואר 1915 במחנה שבויים באומסק בסיביר. מאטה נאבקה לגדל את שני ילדיהם, היא טיפלה בהם אך בתה נפטרה מאוחר יותר. בסוף המלחמה, עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית נאבקה המדינה נגד קריסתה הכלכלית. כתב העת "האור" בו פרסמה מאטה מאז 1911 נסגר. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הורה בלה קון לגירג' לוקאץ' 'להישאר מאחור' עם אוטו קורווין, כאשר שאר ההנהגה של הרפובליקה פונתה לאוסטריה. משימתם של לוקאץ' ושל קורווין הייתה לארגן מחדש את התנועה הקומוניסטית בחשאי, אך המשימה הייתה בלתי אפשרית. לוקאץ' נאלץ להסתתר כדי להימנע מהטיהור הקומוניסטים על ידי הטרורו הלבן ומאטי הסתירה אותו בביתה. לאחר שנלכד קורווין ברח לוקאץ' לאוסטריה. מאטה עזרה גם לינה המבורגר לברוח יחד עם אחרים. פעולות אלה גרמו לחקירתה.
בין מלחמות העולם
במהלך שנות העשרים והשלושים השתנו יצירותיה, עברו מהאולפן למסגרות בחוץ עם גוני ספיה שהחליפו את הניגודים החדים בשחור ולבן של יצירותיה הקודמות. הנושא השתנה גם ממעמדות העילית למעמדות הפועלים. בשנת 1922, היא הציגה תערוכה במוזיאון לאמנויות שימושיות ולאחר מכן בשנת 1934 חלקה סטודיו עם תלמידה פרנץ האר. כאשר האר עבר לפריז בשנת 1937 מאטה סגרה את הסטודיו ובשנה שלאחר מכן יצאה לעבוד בסטודיו של מריאן רייסמן.
רובין
דמויות בדיוניות:
ראו גם
}}
1928 בארצות הברית
1928 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 152 שנה מיום היווסדה.
מרי אליזבת הסלבלאד
מרי אליזבת הסלבלאד (4 ביוני 1870 - 24 באפריל 1957) הייתה נזירה נוצרייה ממוצא שוודי, אשר עסקה בהצלת יהודים ברומא בירת איטליה במהלך השואה.
ביוגרפיה
הסלבלאד נולדה בשוודיה למשפחה נוצרית לותרנית. בגיל 18 היגרה לארצות הברית ושם למדה סיעוד בבית החולים רוזוולט בעיר ניו יורק ועבדה במקצועה. היא המירה את דתה לנצרות קתולית וב-1902 הייתה לנזירה. ב-1904 היגרה לרומא ולאחר שנים ייסדה שם מנזר חדש.
במלחמת העולם השנייה הייתה הסלבלאד אם מנזר מסדר סלבטורה די סנטה בריגידה ברומא. בדצמבר 1943 הגיעו למנזר 12 בני משפחות פיפרנו (Piperno) וסד (Sed) היהודיות, אשר נמלטו מפני רדיפות הגרמנים לאחר שאלו השתלטו על איטליה בספטמבר 1943. הסלבלאד ויתר הנזירות העניקו להם מקלט במנזר. הרקע לבקשת המקלט התברר להסלבלאד וליתר הנזירות רק מאוחר יותר, ומאותה עת הן נעשות אף מסורות יותר להגנת החוסים במנזרן, ואף סיכנו את עצמן לשם כך. הן העניקו מקלט במנזר גם לשני לא יהודים שנרדפו על ידי הגרמנים. כל אלו שהו במנזר עד שחרור רומא על ידי בעלות הברית ביוני 1944.
במהלך החודשים בהם נתנה מקלט לנרדפים במנזרה גם הוכיחה עצמה הסלבלאד כמנהיגה נמרצת, שיזמה פעולות סיוע לנזקקים. היא השתמשה בקשריה עם השלטונות כדי להשיג עבורם מזון וביגוד, תוך שיתוף פעולה עם הותיקן ועם המכון השוודי ברומא.
בשנת 2000 הוכרזה הסלבלאד כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בזכות פעילותה הכנסייתית הענפה. בהמשך אותה שנה היא הוכרה על ידי מוסד יד ושם כחסידת אומות העולם.
דוד פורמן
ביוגרפיה
פורמן נולד בבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית. הוא סיים תואר ראשון בתיאטרון ודרמה באוניברסיטת בוסטון. בשנת 1964 השתתף בקבוצת רוכבי החירות, אשר פעלה נגד חוקי ג'ים קראו נגד השחורים בארצות הברית, והיה פעיל ומעורב בארגונים למען העלאת יהודי ברית המועצות ונגד מלחמת וייטנאם.
בשנת 1972 הוסמך לרבנות על ידי ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי. באותה שנה עלה לישראל, ושימש, בין השנים 1976 ל-2003, כמנהל של המשרד הישראלי בירושלים של האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה. במהלך התקופה הזאת עסק רבות בחינוך ובקידום הקשרים בין יהדות התפוצות לישראל.
פורמן היה מעורב בפעילות למען זכויות האדם והשלום בישראל, ופעל לקידום ערכים שונים בהם האמין מתוך מה שראה כמחויבות ליהדות ולמדינת ישראל ולערכי ההומניזם. בין השנים 1984 ל-1986 הוא היה יו"ר ארגון מתנדבים למען שלום וייסד את עמותת שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם ועמד בראשה בין השנים 1988 ל-1992, ובין השנים 2002 ל-2003. הוא קיבל את פרס השלום של הכנסת בשם הארגון בשנת 1993. בשנת 1994 היה חלק מהמשלחת הישראלית לאוסלו לקבלת פרס נובל לשלום על ידי שמעון פרס ויצחק רבין.
כתב ארבעה ספרים: "על גופתי המתה – שאלות לאלוהים" (2005), "חמישים דרכים להיות יהודי" (2002), "סכיזופרניה יהודית בארץ ישראל" (2000) ו"ישראל – בברודוויי, פזורה יהודית, יהודים במילניום החדש" (1998).
פורמן שרת בצה"ל כסמג"ד בחיל השריון. הוא התגורר בשכונת קריית היובל שבירושלים. נפטר בדאלאס, טקסס בעקבות מחלה בעוד הוא מחכה להשתלת כבד. נקבר בקיבוץ מעלה החמישה.
רוב רוי (קוקטייל)
רוב רוי (באנגלית: Rob Roy) הוא קוקטייל המורכב מ: 45 מ"ל ויסקי סקוטי, 25 מ"ל ורמוט מתוק ודש אנגוסטורה ביטרס. את כל המרכיבים יש למזוג לשייקר עם קרח, לבחוש בכפית ארוכה ולסנן לתוך כוס קוקטייל ולקשט בדובדבן.
מקור השם
שמו של הקוקטייל מגיע מרוב רוי מק'גרגור שהיה גיבור עממי סקוטי. רוב רוי מק'גרגור היה נקרא גם "מק'גרגור האדום" כינוי המזכיר את מרכיבי הקוקטייל: ויסקי סקוטי וורמוט אדום.
ריזלינג
ריזלינג (Riesling) הוא זן גפן לבן אשר מקורו בחבל הריין בגרמניה. ריזלינג הוא זן ארומטי, בעל ריח פרחוני, כמעט מבושם, ובעל רמת חומציות גבוהה. טעם יינות הריזלינג מושפע באופן ברור מאזור גידול הגפנים. ענבי הריזלינג משמשים להכנת יין לבן יבש, חצי-יבש, ומתוק, וכן להכנת יינות נתזים. יינות ריזלינג מיוצרים בדרך כלל מזן בודד ולעיתים קרובות מיושנים בחביות עץ אלון. נכון לשנת 2004 גפן הריזלינג הייתה במקום ה-20 בתפוצה העולמית של גפנים, עם מגמה של עליה בשטחי הגידול. יחד עם זאת, במונחי חשיבות היין מבחינת איכותו, יינות הריזלינג הם בין שלושת היינות הלבנים הבולטים ביותר, לצד יינות שרדונה וסוביניון בלאן.
בשנת 2006 היה זן הריזלינג הגפן הנפוצה ביותר בגרמניה והיוותה 20.8% מכלל שטחי גידול הגפנים במדינה, על שטח של 211,970 דונם. נכון לשנת 2008, בחבל אלזס שבצרפת היקף ייצור יינות הריזליג הוא במקום השני לאחר יינות פינו בלאן, והרבה יותר מכל סוג יין אחר המיוצר באזור זה. גפני ריזלינג בשטחי גידול גדולים קיימים אף באוסטריה, לוקסמבורג, צפון איטליה, אוסטרליה, ניו זילנד, ארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, סין, ואוקראינה.
אורך חיים
יינות ריזלינג נצרכים בדרך כלל בעת שהיין עדיין צעיר ובעל מאפיינים ארומטיים פירותיים של תפוח ירוק, או תפוחים אחרים, אשכוליות, אפרסק, דבש, פריחת ורדים, או ריח דשא טרי. טעמם צלול הודות לחומציות הגבוהה. אולם, בגלל תכולת החומציות הגבוהה ומגוון הטעמים שביין, הריזלינג מתאים גם ליישון ממושך. בין מומחי היין יש המעניקים ליינות ריזלינג גרמנים, בני מאות שנים, ציונים גבוהים. יינות ריזלינג מתוקים, כך למשל יינות Trockenbeerenauslese הגרמנים, מתאימים במיוחד ליישון ממושך כיוון שתכולת הסוכרים הגבוהה ביין מהווה חומר משמר נוסף. יחד עם זאת קיימים יינות ריזלינג יבשים, או חצי-יבשים, אשר שמרו על איכותם אף לאחר 100 שנים.
תקופות היישון המקובלות של יין ריזלינג הן בין 5-15 שנים ליין יבש, 10-20 שנים ליין חצי-יבש, 10-30 שנים ליין מתוק.
עבדול בה
עבדול בה (בצרפתית: Abdoul Ba; נולד ב-8 בפברואר 1994 בדקר שבסנגל) הוא כדורגלן מאוריטני המשחק בעמדת הבלם באל-אהלי טריפולי מליגת העל הלובית ובנבחרת מאוריטניה.
קריירת מועדונים
בה נולד בדקר שבסנגל. בשנת 2008 הצטרף למחלקת הנוער של לאנס הצרפתית. ב-17 באוקטובר 2014 ערך בה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-63 בהפסד 1–3 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור העשירי בליגת העל הצרפתית לעונת. בה ערך 9 הופעות ליגה בעונה זו, שהסתיימה בירידת הקבוצה לליגת המשנה הצרפתית. בעונת ערך בה 19 הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית
ב-8 בספטמבר 2013 ערך בה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאוריטניה, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד נבחרת קנדה במשחק ידידות.
אורן גזל-אייל
אורן גזל־אייל (נולד ב-24 במאי 1970) הוא פרופסור מן המניין למשפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, אשר שימש דקאן הפקולטה החל מפברואר 2017. גזל-אייל מכהן גם כראש משותף של המרכז לחקר משפט, פשיעה וחברה. מחקריו עוסקים בהליך הפלילי ובפרט בהסדרי טיעון, וכן במחקר אמפירי של המשפט. הוא כיהן ומכהן כחבר בוועדות ציבוריות רבות, והיה חבר האקדמיה העולמית הצעירה, כמו גם האקדמיה הצעירה הישראלית. הוא היה מי שיזם וניסח את הטיוטה הראשונית של החוק המאפשר עריכת הסדר מותנה כחלופה להעמדה לדין, והוביל מספר רפורמות אחרות במערכת המשפט הפלילית.
ביוגרפיה
גזל-אייל נולד בקריית ביאליק. הוא סיים בהצטיינות תואר ראשון במשפטים ובכלכלה באוניברסיטת חיפה. התמחה אצל שופטת בית המשפט העליון דורית ביניש ולאחר מכן שימש כעוזר משפטי של פרקליטת המדינה, עדנה ארבל (החליף בתפקידו את גדעון סער). הוא סיים תואר שני בהצטיינות במשפטים במסגרת התוכנית האירופית ארסמוס למשפט ולכלכלה ותואר שלישי במשפטים, בהנחיית פרופ' אריאל בנדור והשופטת דורית ביניש, באוניברסיטת חיפה. היה הבוגר הראשון של תוכנית הדוקטורט של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. גזל-אייל כיהן כסגן דקאן הפקולטה מ-2012 ועד 2017, ומפברואר 2017 עד ספטמבר 2023 כיהן כדקאן.
תחומי מחקר עיקריים
מחקריו של גזל-אייל עוסקים במערכת המשפט הפלילית בישראל, ומתמקדים בעיקר בשאלות של סמכויות התביעה, הסדרי טיעון וענישה. כמו כן, הוא עוסק בבחינה אמפירית של הטיות קוגניטיביות בהליכים משפטיים. מרבית מחקריו הם בינתחומיים ונערכים בשיתוף פעולה עם כלכלנים, סוציולוגים, פסיכולוגים וחוקרי אחרים במדעי החברה.
הסדרי טיעון
במחקריו על הסדרי טיעון התמקד גזל-אייל בחשש שנאשמים חפים מפשע יודו בהסדר טיעון. הוא הראה כי החשש גדול במיוחד דווקא בתיקים בהם הראיות חלשות וכאשר הצדדים מגיעים להסדרי טיעון על סעיפי אישום המקילים מאוד בהשוואה לאישומים המקוריים, וכן במקרים בהם ההליך עצמו יקר לנאשם, כמו למשל כאשר הנאשם עצור והעונש הצפוי לו אינו גדול משמעותית מתקופת מעצרו. בהסתמך על מחקרים אמפיריים שלו ושל אחרים הוא הראה כי במקרים אחרים החשש להרשעת חפים מפשע בהסדרי טיעון קטן יחסית, שכן מרבית הנאשמים החפים מפשע יטו להעדיף משפט גם כשהדבר אינו כדאי להם מבחינת הסיכונים. גזל-אייל ערך גם את המחקר הראשון בישראל שהציג נתונים על שיעור הסדרי הטיעון בתיקים השונים, וסוגי הסדרי הטיעון שנערכים בבתי המשפט השונים.
הטיות בהחלטות שופטים
סדרת מחקרים אחרת שלו עסקה בהטיות פסיכולוגיות בהחלטות שופטים. כך, במספר מחקרים אמפיריים הוא הראה כי בשל הטיית קבוצת פנים תוצאת ההליכים מושפעת מאוד מהזהות האתנית של השופט הדן בהליך. מתדיינים ערבים זוכים לתוצאות טובות בהרבה כשהשופט הדן בעניינם ערבי, בעוד שבעלי דין יהודים זוכים לתוצאות טובות יותר כשהשופט יהודי. באחד המחקרים הוא הראה גם שנוכחות שופט ערבי במותב של שופטים מנטרלת את ההטיה כנגד ערבים שקיימת במותבים של שלושה שופטים יהודים. במחקר אחר הוא בחן גם את ההשפעה של התמקצעות שופטים על החלטותיהם, כמו גם השפעות של ותק שיפוטי ושל תפקידו הקודם של השופט בטרם התמנה לשיפוט.
ענישה וגזירת דין
קבוצת מחקרים אחרת של גזל-אייל עוסקת במדיניות הענישה וגזירת הדין. הוא ביקר את היקף השימוש בשיקולי הרתעה לביסוס הצדקה להחמרה בענישה, ומנגד טען כי נעשה שימוש חסר בשיקולים של שיקום והגנה על הציבור במדיניות הענישה. הוא השתתף באופן פעיל בניסוח תיקון 113 לחוק העונשין, שהבנה את שיקול הדעת השיפוטי בענישה. לאחר שהתיקון לחוק עבר, הוא ביקר לא אחת את אופן יישומו. כך מחקרו בעניין ענישת שוהים שלא כדין הראה כי מדיניות הענישה שקבעו בתי המשפט ביחס לשבחים, ועל פיה עונשם המקובל כולל בדרך כלל מאסר של כחודש ימים, מחמירה הרבה יותר מהנדרש על פי החוק. עמדתו זו אומצה על ידי בית המשפט העליון, ומדיניות הענישה של השב"חים שונתה. גם עמדתו בעניין היחס בין הסדרי טיעון למדיניות הענישה אומצה בפסיקה. מחקרים אחרים שלו עסקו באופן בו בית המשפט שוקל את שיקולי הענישה השונים בישראל על פי החוק. הוא גם ערך מחקר אמפירי מקיף על עונש המאסר על תנאי ומצא שהעונש פועל בניגוד לתכלית לשמה הוא נחקק, ופוגע בהרתעת נאשמים. במחקר אחר הוא ביקר בחריפות את ההסתמכות על שחרורים מנהליים לצורך צמצום היקפי הכליאה. בתחום המעצרים הוא הראה כי פעמים רבות מעצרים עד תום ההליכים, שנועדו לצמצם מסוכנות ולמנוע עבריינות, רק מגדילים את היקף העבריינות ואת הסיכון שנשקף מהנאשמים.
זכויות חוקתיות
בתחום המשפט החוקתי עסק גזל-אייל בזכויות החוקתיות והיקף ההגנה הנתון להם. במאמריו בתחום זה הוא התמקד בהבחנה בין זכות חוקתית לבין אינטרס ציבורי שאינו זכות כזו, ובדרישת החוקיות לפגיעה בזכויות יסוד חוקתיות.
פעילותו האקדמית
גזל-אייל היה חבר בפורום הצעירים במדעי הרוח והחברה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ולאחר מכן נבחר כחבר האקדמיה העולמית לצעירים, הפועלת תחת ארגון הגג העולמי של האקדמיות הלאומיות למדעים, ה-IAP. בשנת 2014 נבחר גם כחבר האקדמיה הצעירה הישראלית.
הוא עומד בראש המרכז לחקר פשיעה, משפט וחברה, של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2009–2010 כיהן גזל-אייל כנשיא האגודה הישראלית למשפט וכלכלה.
ב-2010 נבחר גזל-אייל על ידי הפאנל הבינלאומי של האקדמיות הלאומיות למדעים (ה-Interacademies Pannel) להשתתף עם קבוצה של 55 מדענים צעירים מובילים מהעולם, בכנס הקיץ של הפורום הכלכלי העולמי (פורום דאבוס) בטיינג'ין, סין.
פעילות ציבורית
גזל-אייל היה מעורב בשורה ארוכה של רפורמות במערכת המשפט הפלילית האזרחית והצבאית. הוא שימש מספר פעמים כיועץ למשרד המשפטים בנושאים שונים לרבות הבניית שיקול הדעת בענישה וחלופות להליכים פליליים.
הוא יזם את החוק להסדר מותנה (חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 66), התשע"ב–2012) אשר מקנה לתובע סמכות להגיע עם חשוד להסדר במסגרתו התיק ייסגר בתמורה לתשלום כסף למדינה, פיצוי לנפגע, שירות למען הציבור או בתנאים אחרים.
גזל-אייל כיהן כחבר הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים בראשות השופטת (בדימוס) דליה דורנר וכמרכז הוועדה, ואחר כך כחבר הצוות הבין-משרדי לבחינת חלופות לעונש המאסר בראשון המשנה ליועץ המשפטי לממשלה עמית מררי.
הוא היה גם חבר הפורום האקדמי המייעץ למפכ"ל המשטרה (משנת 2017), כמו גם בפורום האקדמי המייעץ לנציבת שירות בתי הסוהר (משנת 2018), כשפורומים אלו פעלו.
גזל אייל כיהן כיו"ר (במשותף עם פרופ' יורם רבין) של הוועדה לבחינת אפשרות החלת הסדרים מותנים במערכת השיפוט הצבאית ובחינת מדיניות העמדה לדין בעבירות הסמים בצה"ל, 2015, ועדה שבעקבות המלצותיה שונתה מדיניות הטיפול בעברייני סמים בצה"ל. בהמשך מונה על ידי הפצ"ר שרון אפק לעמוד בראש ועדה נוספת שבחנה את הטיפול המשפטי בעריקים ומשתמטים בצה"ל. גם ההמלצות של ועדה זו התקבלו ואיפשרו חזרה לשירות של רבים מהחיילים שנפקדים בשל קשיים כלכליים.
בשנת 2018 מונה על ידי שרת המשפטים איילת שקד כסגן יו"ר הוועדה למניעת הרשעות שווא ותיקונן, בראשות השופט יורם דנציגר.
בשנת 2020 מונה כנציג האקדמיה בוועדת האיתור לפרקליט המדינה (לאחר ששי ניצן סיים את כהונתו כפרקליט מדינה בסוף השנה האזרחית הקודמת).
פרסים
גזל-אייל זכה במספר פרסים על מחקריו, בהם שתי זכיות בפרס השר לביטחון פנים למחקר ופיתוח, פרס דסטי ואתי מילר לחוקר צעיר מצטיין, פרס צגלה למאמר המצטיין בעברית לחברי סגל צעירים 2008, ופרס למצוינות בחקר המשפט ע"ש עו"ד דוד פתאל. בסוף 2022 הוא זכה בפרס החוקר המצטיין בשדה המשפט הפלילי, מטעם המכון למשפט פלילי יישומי, וביחד עם עם שירה גור-אריה (עפרון) זכה גם בפרס למאמר המצטיין של האגודה הישראלית למשפט פלילי, על מאמרם בנושא מניעת מסוכנות באמצעות שחרור בערובה.. של כמו כן, זכה במענקי מחקר שונים למימון מחקריו האקדמיים מטעם קרנות בישראל ובעולם, ובכלל זה הוא זכה שלוש פעמים במענק מחקר אישי של הקרן הלאומית למדעים.
בלומפילד (סרט)
בלומפילד (בבריטניה  Bloomfield, בארצות הברית The Hero) הוא סרט קולנוע ישראלי - בריטי משנת 1971 בבימויו של ריצ'רד האריס המשחק גם בתפקיד הראשי לצידם של רומי שניידר והנער הבריטי קים ברפילד.
אורי זוהר התחיל לביים את הסרט אבל התגלעו חילוקי דעות בינו לבין האריס והמפיקים והוא עזב את ההפקה כעבור שבוע.
הסרט צולם בתל אביב (חוף תל אביב, נמל תל אביב, יפו העתיקה, אצטדיון בלומפילד, מועדון אריאנה) ובערד, צילומי הפנים נעשו בלונדון.
ריצ'רד האריס היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל הקולנוע בברלין.
העלילה היא על שחקן כדורגל בסוף הקריירה שלו ועל ילד שמעריץ אותו כגיבור.
תקציר עלילה
נמרוד (קים ברפילד) הוא ילד בן 10 שגר בערד. למגינת לבו של אביו (צבי ירון) הוא משתמט מהלימודים ומבלה זמן רב במגרש הכדורגל השכונתי. נמרוד מעריץ את שחקן הכדורגל איתן ומחליט להגיע אליו לאצטדיון בלומפילד בתל אביב. הוא מוכר לחבריו חפצים שלו ובעזרת טרמפים הוא מגיע לתל אביב.
איתן (ריצ'רד האריס) הוא שחקן כדורגל נערץ בן 38 ונמצא בסוף דרכו המקצועית. נשאר לו עוד משחק אחד לשחק. בעל המועדון (שרגא פרידמן) וחברי ההנהלה (מוסקו אלקלעי ונתן כוגן) יודעים שהוא בסוף דרכו וגם אינו כשיר לאמן ומציעים לפנים משורת הדין להאריך את החוזה שלו בתנאי שלא יעשה דבר. הוא מסרב ואז פונה אליו יאשה (מוריס קאופמן) ומציע לו מכונית פאר, ג'וב חדש וסכום כסף גדול כדי שיפסיד במשחק עליו הימר בגדול שיפסיד.
נירה (רומי שניידר) היא חברתו של איתן. היא פסלת מתכת ויש לה סטודיו ביפו העתיקה שם היא מעסיקה את מנחם (ראובן בר יותם). הסוכנת שלה תדי (אביבה מרקס) מארגנת לה תערוכה מצליחה ורבים מתעניינים בפסליה. היחסים שלה עם איתן מלווים במשבר. היא יודעת שהקריירה שלו בכדורגל הגיעה לסיומה ועליו למצוא עיסוק אחר והוא מסרב להכיר במציאות.
איתן מבקש עבודה כמפעיל ציוד כבד אבל הבעלים (אמנון ברנזון) מודיע לו שאין לו צורך בעובדים נוספים. הבנקאי שלו (יוסי גרבר) מסרב לתת לו הלוואה ללא ערבות מתאימה.
נמרוד מוצא את גיבורו איתן באצטדיון בלומפילד ומתחילה ביניהם ידידות מוזרה בין מבוגר בן 38 וילד בן 10 שמצפה שאיתן ינצח במשחק האחרון. איתן מתייעץ עם חברו ויינר (יוסי ידין) כדורגלן לשעבר שמייעץ לו לקבל את ההצעה של יאשה שבינתיים קנה לו מכונית מהודרת. גם ידידו אברהם (גדעון שמר) מציע לו כך.
איתן מתחיל לשתות ולהשתכר הולך למועדון אריאנה שם הוא גורם מהומה. נמרוד מוזעק על ידי מנהל אריאנה (ז'ק כהן) מוצא אותו שם שתוי ורוקד עם רקדנית בטן. הוא מכריח אותו להגיע למשחק שם מחכים לו אלפי אוהדים ששואגים בשמחה כשהוא מגיע.
איתן מחליט לנצח את המשחק אבל הוא מבוגר, עייף ושתוי ונכשל בכך לאכזבתם של נמרוד ונירה.
לאסלו אוראי
קורות חייו
לאסלו אונגאר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש אונגאר ושל גיזלה קארוי (קליין) (1893–1977). הוא למד בבודפשט ברובע 8 בגימנסיה ההונגרית המלכותית על שם מיקלוש זריני וסיים את לימודיו ב-1939. לאחר מכן נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולמרבה הפליאה התקבל (למרות חוקי הנומרוס קלאוזוס והחוקים היהודים המפלים ומגבילים. ב-1944, לפני מבחנו האחרון נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) תחילה היה מנהל הבריאות של המחנה (רופא המחנה) בכפר פרטראקוש, לאחר מכן גורש לגרמניה ולאחר מכן הועבר לשטח אוסטריה של היום.. בסוף השנה בין ה-27 בנובמבר 1944 ל-4 במאי 1945, היה אסיר במחנה הריכוז מאוטהאוזן. לאחר שחרורו עזר בבית חולים אלפיני. אחרי שחזר הביתה, עבר את המבחן האחרון שלו והוסמך לדוקטור לרפואה ב-3 בספטמבר 1945. הוא התחיל את הקריירה כמתמחה ללא שכר בבלקליניקה ואחר כך הפך שם לעוזר הוראה ולאחר מכן מרצה בשכר. בשנת 1950 עבר את מבחן המומחה לרפואה פנימית. בסוף אותה שנה הועבר לבלקליניקה 3. ב-1958, יחד עם פרופסור דיומורי, הוא הועבר לאוניברסיטת זמלווייס למרפאה הפנימית. ממרץ 1966 היה מרצה בכיר ורופא בכיר במרפאה הפנימית, ופרופסור חבר מיולי 1968. מאוחר יותר הוא עבד במחלקה לקרדיולוגיה, שם מונה לפרופסור מן המניין ב-1981 לאחר מותו של ג'רג' גאבור.
מרים עקביא
מרים עֲקַבְיָא (20 בנובמבר 1927–16 בינואר 2015) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית, ניצולת שואה, שספריה עוסקים בזכר השואה.
ביוגרפיה
עקביא נולדה בשם מתילדה וַיְינְפֶלְד בעיר קרקוב שבפולין, בתם של ברוניה לבית פלסנר והירש ויינפלד. אביה היה איש עסקים מצליח, וכשבספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לקרקוב, השתלטו על נכסי אביה, ובמרץ 1941 גורשה המשפחה לגטו קרקוב.
בנובמבר 1942 שלח אותה אביה יחד עם אחיה איז'יו ללבוב לחפש מקלט, כשבידיהם תעודות מזויפות, אולם לאחר שאחיה החל לחלץ אנשים מגטו לבוב ונתפס על ידי הגסטאפו, שבה לגטו קרקוב.
עם חיסול גטו קרקוב במרץ 1943 נשלחו עקביא ומשפחתה למחנה הריכוז פלאשוב, שם חיו בתנאים קשים. באוקטובר 1944, בעקבות התקדמות הצבא האדום, פינו הגרמנים את המחנה. אביה נשלח למאוטהאוזן, שם נפטר, ועקביא הועברה יחד עם אמה ואחותה רלה לאושוויץ, שם הן נותרו עד ינואר 1945, עת הוכרחו לצעוד במשך שבועיים בצעדת המוות עד למחנה ברגן-בלזן. אמה נפטרה מספר ימים לפני שחרור המחנה על ידי הצבא הבריטי ב-15 באפריל.
לאחר שחרורה שהתה עקביא תחילה בבית חולים סמוך, ולאחר מכן נשלחה להחלים בשוודיה במבצע שארגן ראש הצלב האדום השוודי, הרוזן פולקה ברנדוט. היא החלימה במשך שמונה חודשים בבית חולים בהאלמסטאד, ולאחר מכן הצטרפה לאחותה, לאה שנער, במחנה המעבר מיקלבי, שם פגשה את חנן יעקובוביץ', לימים בעלה, ועלתה עמו לארץ ישראל ב-26 במאי 1946 באוניה "קיירו". הם עלו באופן ליגאלי עם סרטיפיקטים, ביחד עם עוד שני חברים ממיקלבי ועם אחד המורים, שלום קופר.
בארץ הגיעו לקיבוץ דגניה ב', שם נישאו. בשנת 1948 הצטרפו למקימי קיבוץ נחשולים יחד עם חברים נוספים ממיקלבי. לאחר שש שנים השתקעו בתל אביב. תחילה עברה עקביא הסמכה כאחות, ולאחר מכן למדה ספרות והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, סיימה תואר ראשון, עבדה בסוכנות היהודית והצטרפה לבעלה בשליחות דיפלומטית בהונגריה ובשוודיה.
בשנת 1974 החלה לכתוב. כתבה מעל 6 ספרים, וספריה תורגמו להולנדית, לשוודית, לגרמנית, לפולנית, להונגרית, לאנגלית, לצרפתית, ליידיש, לסינית ולרוסית. עקביא ערכה את מדור הספרות הישראלית באלמנך היהודי בוורשה, הייתה ממייסדי פסטיבל לתרבות יהודית בקרקוב וייסדה את אגודת הידידות "ישראל-פולין". על יצירתה הופקו ארבעה סרטים בישראל ובפולין, בהם הפקה של ספרה "גליה ומיקלוש" בטלוויזיה הישראלית.
על פועלה, זכתה עקביא בפרסי: יד ושם, יאנוש קורצ'אק, המכון האירופי לתרבות, פרס ראש הממשלה מאת יצחק רבין, מדליית הזהב מאת נשיא פולין, וכן תעודות הוקרה רבות. עקביא הייתה יקירת העיר תל אביב.
במסגרת פעילותה ארגנה מפגשים בין בני נוער משתי המדינות כדי להילחם בסטראוטיפים ההדדיים ולעודד שיתוף פעולה פולני ויהודי.
הנושאים המרכזיים ביצירתה של עקביא הם: ילדותה, השואה וחוויות מלחמת העולם השנייה.
עקביא הייתה נשואה, ואם לשתיים.
עקביא
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם עקביא או עקביה:
ראו גם
}}
חיה גרץ-רן
חיה גרץ-רן (נולדה ב־12 באוקטובר 1948) היא ציירת ואמנית ישראלית בסגנון פיגורטיבי.
ביוגרפיה
ילידת העיר חולון. הוריה, ילידי פולין, עלו לארץ ישראל בסוף שנות ה־30, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אביה השתייך לתנועת החלוץ. הורי אימה וחלק מהאחים הספיקו לעלות לארץ, לפני המלחמה. הורי אביה וחלק מהאחים נספו בשואה.
גרץ רן היא אמנית בתחום הציור בסגנון פיגורטיבי. היא למדה צורפות במכללת תל חי (1969), ובהמשך לימודי גרפיקה ורישום בטכניון (1975–1978). היא פנתה לעיסוק בציור ובאמנות בעקבות היכרות עם הפסל דב פייגין, המורה שלה למלאכת יד.
גרץ רן הייתה חברת קיבוץ סאסא (1968–1973), שם נולדו שניים משלושת ילדיה. משנת 1979 היא מתגוררת בקריית טבעון ויוצרת בסטודיו בקיבוץ שער העמקים, שם היא גם מקיימת סדנאות ציור. בשנת 1999 זכתה גרץ רן במלגת שהות בסדנאות האמנות של 'הסיטה' דז ארטס שבפריס לשישה חודשים.
קריירה
גרץ רן מרבה לצייר בסדרות של ציורים העוסקים ברעיונות מוגדרים: היסטוריה משפחתית, דמות החלוצה בראשית ההתיישבות ובתקופת הנעורים. אחת לכמה שנים היא מתמקדת בנושא מסוים המרכיב מספר ציורים המטפלים בנושא מהיבטיו השונים. הסדרות המוקדמות היו בעלות צבעוניות כהה, מראה וסגנון של ציור רנסאנסי. אופי העבודה שלה נשען על שיטות הציור של גדולי הציור האיטלקי. בהדרגה הפכו הציורים לבהירים ואפילו לבנים כמעט לחלוטין עם נגיעות קלות של צבע.
מאפיין נוסף של הציור של גרץ רן הוא העברה של סיפור במספר רבדים. הרובד הגלוי מספר את העובדות, תוך התבססות על צילומים היסטוריים, בעוד הרבדים הנוספים והנסתרים יותר עוסקים בצדדים האפלים של סיפור המשפחה, סיפור חלוצות והיסטוריה של מיניות ואלימות מודחקת, המתחבאת מעבר ליופי הוויזואלי.