cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארט טייטום
ביוגרפיה
טייטום היה ילד פלא מוזיקלי. בגיל שלוש הוא לימד את עצמו לנגן משמיעה תוך האזנה לקטעי נגינה של סרט מנוקב בפסנתר אוטומטי. בראיון רדיופוני שהעניק הוא הכחיש כי למד את שני החלקים של יצירות לארבע ידיים על ידי מגע בקלידים הלחוצים בעת שהפסנתר האוטומטי ניגן. הוא ניגן יצירות שנכתבו במקור כדואטים ולא היה מודע לכך שאלו נכתבו עבור שני נגנים. בדרך זו הוא פיתח סגנון נגינה מהיר במיוחד ללא פשרות בדיוק. כבר בתור ילד הוא היה רגיש מאוד לאינטונציה של הפסנתר ודרש שיכוון לעיתים קרובות.
טייטום החל את לימודיו הקלאסיים בגיל צעיר מאוד, ואז ניגן במועדונים וברדיו. הוא הגיע לניו יורק ב-1932 והקליט כעבור שנה ארבעה קטעי סולו, כולל "רג הנמר" הבלתי נשכח, שאנשים סברו כי נוגן על ידי שני פסנתרנים. הוא היה הסולן הראשון ב"מועדון אוניקס" שברחוב 52 בשעות שאחרי המופעים, לפני שהופיע במועדונים רבים בכל ארצות הברית. הוא הקים, יחד עם נגן הקונטרבאס סלאם סטיוארט ועם נגן הגיטרה טייני גריימס, שלישייה שנחשבה למעולה. בשנים 1953–1955 הוא הקליט 120 קטעי סולו לפסנתר, בארבעה סשנים (מפגשים מוזיקליים) עליהם פיקח נורמן גראנץ, וגם ארגן סשנים עם בן ובסטר (סקסופון), ליונל המפטון, בני קרטר, באדי ריץ' (תופים) ופילי ג'ו ג'ונס (תופים). קונצרט הסולו האחרון שלו נערך ב-1955, והוא המשיך להקליט עד מותו בלוס אנג'לס בקיץ 1956.
סגנון נגינתו
פסנתרנים רבים מעריכים מאוד את טייטום ואת נגינתו. ולדימיר הורוביץ הביע תדהמה על סגנונו. סאמסון פרנסואה הצהיר כי "הוא באמת היה גאון בדרכו להלחין אגב אלתור". בייסי כינה אותו הפלא השמיני של העולם, אוסקר פיטרסון אמר כי הוא נגן הג'אז הגדול ביותר בכל הזמנים, בעוד הרבי הנקוק הודה שאיש אינו יכול להשתוות לו. בהיותו יורש בו-זמני למסורת הסטרייד פיאנו ולהמצאותיו של ארל היינס, הוא הצליח לשוות חשיבות זהה לשתי ידיו. כל אחת מידיו יכולה הייתה לנגן במקצב שונה, אגב חוש מזוקק להרמוניה, שאפשר לו לבצע שינויי קצב ופרסטיסימו מרשימים ביותר. א-טמפו היו הפרלודים לנושאים (של מלחינים כמו גרשווין, קרן, דבוז'ק, או מסנה), רוחשים בארפג'י, ציטוטים וערבסקות - שפע אלמנטים עד שלעיתים נדמה שהם מציפים את הלחן.
מבאלה
מבאלה (Mbale) היא עיר בדרום מזרח אוגנדה והיא בירת מחוז מבאלה אשר נקרא על שמה. העיר שוכנת 190 קילומטרים צפונית-מזרחית לקמפלה על קו הרכבת טורורו-פאקוואצ' למרגלות הר אלגון.
העיר הוקמה על ידי הלוחם סמיי קאקונגולו אשר הקים לאחר מכן את שבט האבאיודאיה.
במרכז העיירה עומד מגדל שעון. במרשם התושבים של שנת 1991 נספרו בה 53,634 תושבים. בעיר קיימת האוניברסיטה האסלאמית של אוגנדה כמו גם בית הכנסת על שם מוזס, של קהילת האבאיודאיה. האוכלוסייה מורכבת בעיקר משבטים של קבוצת הגישו רובם משבטי הבאגיסו והבאמסאבה.
סצנת הפתיחה של הסרט קזינו רויאל כביכול מראה את מבאלה אך למעשה לא צולמה שם.
טשו סולומוביץ'
טשו סולומוביץ' (ברומנית: Teşu Solomovici; נולד ב-1 בינואר 1934) הוא עיתונאי, סופר, עורך והיסטוריון רומני-ישראלי.
ראשית חייו
נולד בפוקשאן בשם הרשקו סולומוביץ'. כשהיה בן 13 עבר עם משפחתו לבוקרשט. הוא למד בתלמוד תורה ובבית ספר תיכון יהודי ובבית ספר טכני בתחום הטקסטיל. ב-1953 עמד לצאת ללנינגרד כדי להיות שם סטודנט בפקולטה להסנדת טקסטיל, אך התחיל לעבוד כעיתונאי בעיתון Scânteia Tineretului 1953-1952 (ביטאון הנוער של המפלגה הקומוניסטית) תחת שם העט טשו מילקובאנו וכך נשאר ברומניה ועבד כעיתונאי 11 שנים עד לעלייתו לישראל. בינתיים למד בלשנות באוניברסיטת בוקרשט, ועם מוריו נמנו אל.ק. קונסטנטינסקו, ואסילה דומיטרסקו, סשה מושאט וטודור ויאנו.
המשך פעילותו בישראל וברומניה
עלה לישראל בסתיו 1964. במשך 12 שנים עבד בספרייה של אוניברסיטת תל אביב בעריכה והפקה של ספרים ופרסומים אחרים בשפה הרומנית. לאחר מכן עבד בעריכת כתבי עת ישראלים בשפה הרומנית ושימש במקביל ככתבם בישראל של עיתונים רומנים שונים ("רומניה ליברה","אוונימנטול זיליי", "קוטידיאנול","זיוואה" "אינדפנדנט","קרוניקה רומנה") ושל ערוצי טלוויזיה "ריאליטאטיה TV", ו"פרימה", היה פרשן בערוץ "אנטנה 3".
ב-1991 ייסד בבוקרשט את ההוצאה לאור הקרויה על שמו ומאז עוסק בכתיבה, עריכה והוצאה לאור ברומנית של ספרים על ישראל, יהדות רומניה ויהודים. בשנים 1965–1975 עמד בראש "האיגוד לידידות וקשרי תרבות בין ישראל לרומניה", ובשנים 1991–2007 היה יושב ראש קרן "המרכז לתרבות הישראלי-רומני" בתל אביב.
בנובמבר 2011 יצא לאור ברומניה ספר של סולומוביץ' בו מוצגת הביוגרפיה של מרשל יון אנטונסקו. סביב תוכנו של הספר פרצה מחלוקת קשה בין המחבר ובין החוגים היהודים ברומניה ובישראל, כולל היסטוריונים ידועים, כמו ז'אן אנצ'ל ואדריאן צ'יופלנקה. הספר גם צוטט על ידי הפוליטיקאי הרומני דן שובה, שהכחיש את פרעות יאשי וטען שבמהלכן נהרגו רק 24 יהודים על ידי גרמנים והרומנים לא היו מעורבים בכך.
תחנת הרכבת חיפה מזרח
תחנת הרכבת חיפה מזרח היא תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בחיפה. התחנה החלה לפעול בינואר 1904 כתחנת הקצה המערבית של רכבת העמק (שלוחת מסילת הרכבת החיג'אזית). עד שנת 1937, בה נפתחה תחנת חיפה מרכז, היא נקראה תחנת חיפה. עם פתיחת התחנה החדשה הוחלף שמה לחיפה מזרח, תחנה זו אינה פעילה כיום, ומבנה התחנה הוא מבנה היסטורי שעבר שימור. במתחם התחנה הוקם מוזיאון רכבת ישראל. כיום זוהי אינה תחנת הרכבת המזרחית ביותר בחיפה – שלוש תחנות בתחומי העיר נמצאות ממזרח לה: מרכזית המפרץ, חוצות המפרץ וקריית חיים.
היסטוריה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נסללה על ידי הבריטים מסילה ברוחב תקני מתחנת חיפה עד לצומת רמז ממערב לפרדס חנה-כרכור, על מנת לחבר את תחנת חיפה עם המסילה המזרחית במסלול קצר יותר במקום חיבור במסלול עוקף דרך רכבת העמק ומסילת השומרון. כך הפכה חיפה לתחנת הקצה הצפונית של המסילה המזרחית.
תחנת חיפה/חיפה-מזרח של ימי המנדט היא תחנת הרכבת היחידה בעולם ממנה יצאו רכבות ל־3 יבשות שונות: אפריקה – (מצרים), אסיה – (סעודיה, סוריה ולבנון) ואירופה (טורקיה).
בספטמבר 1946 פוצצה תחנת חיפה מזרח על ידי חברי האצ"ל, כחלק מהמאבק במנדט הבריטי, ונגרמו למבנה נזקים כבדים. לאחר פתיחת תחנת הרכבת חיפה מרכז, ובהמשך תחנות נוספות בחיפה ירד מעמדה, ובשנות ה־90 של המאה ה־20 נסגרה התחנה לתנועת נוסעים. מתחם התחנה משמש כיום כמשכן למשרדי רכבת ישראל בחיפה, כתחנת ניתוב, וכמוזיאון להיסטוריה של הרכבות בישראל.
הרכבות הנוסעות על הקו הראשי של רכבת ישראל חולפות בתחנה, אך אינן עוצרות בה. כמו כן, התחנה היא אחת הגדולות שבתחנות התפעוליות של רכבת ישראל, ומסילותיה הרבות משמשות, בין היתר, לדיור רכבות, לתחזוקת הציוד הנייד ולעריכת רכבות.
שימוש נוסף ייחודי לתחנה הוא היותה נקודת האפס של רכבת ישראל לצורך מדידת מרחקים (אם כי בפועל נמצאת היום התחנה 83 מטר מצפון לנקודת האפס). כל התחנות שלאורך הקו הראשי של רכבת ישראל מציינות את מיקומן על הקו ביחס לתחנה. למשל, תחנת הרכבת קריית מוצקין נמצאת בקילומטר ה־10.409 של הקו הראשי, משמע 10 קילומטר ו-409 מטרים מתחנת חיפה מזרח.
התחנה נקראת על שם משה פייקוביץ', המנכ"ל הראשון של רכבת ישראל.
M10
M10 (מ-Messier 10, נקרא גם NGC 6254) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-14,300 שנות אור ממערכת השמש. זהו צביר דחוס למדי עם קוטר קטן יחסית. הצביר ממוקם במרכז הקבוצה, כ-11 מעלות ממזרח לכוכב δ בנושא הנחש וכשלוש מעלות מדרום מזרח לצביר הכדורי M12.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה בשנת 1764 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"ערפילית חסרת כוכבים". רק בשנת 1783 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר, ותיאר אותו כ"דחוס במיוחד".
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 6.6 וניתן להבחין בו בקלות באמצעות משקפת בה הוא נראה ככתם מעורפל שגודלו כשליש מגודלו של הירח המלא. למעשה, גודלו יותר מכפול, אך מכיוון שרוב מוחלט של כוכביו נמצא במחצית הרדיוס של הצביר, נחוץ טלסקופ מקצועי כדי להבחין בצביר במלואו.
מאפייני הצביר
קוטרו של M10 הוא כ-83 שנות אור, אך בתצפית באמצעות ציוד חובבים נראה שגודלו הוא פחות ממחצית, שכן כמעט כל כוכביו מרוכזים בקוטר של כ-35 שנות אור. מרחקו ממערכת השמש הוא כ-14,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-20 דקות קשת - כשני שלישים מגודלו הזוויתי של הירח המלא. צפיפותו גבוהה במיוחד במרכזו ועד היום התגלו בו 4 כוכבים משתנים בלבד. עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא רק פי 38,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F3.
סטפן קשי
סטפן אוקצ'וקוו קשי (באנגלית: Stephen Okechukwu Keshi; 23 בינואר 1962 - 7 ביוני 2016) היה כדורגלן ומאמן ניגרי.
קשי שיחק בעמדת הבלם, ובלט בעיקר בתקופתו בבלגיה ובצרפת, בייחוד במדיה של אנדרלכט עמה זכה באליפות ובשני גביעים. קשי ערך 68 הופעות במדי נבחרת ניגריה, בהן כבש תשעה שערים. בין היתר, נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1994, והוביל אותה כקפטן לזכייה בגביע אפריקה לאומות 1994.
לאחר פרישתו החל בקריירת אימון, במהלכה אימן בשלוש נבחרות שונות -, ומולדתו. את טוגו הוביל קשי למונדיאל 2006, הראשון והיחיד בתולדותיה, אך עזב עוד טרם פתיחת הטורניר. את ניגריה הוביל להשתתפות במונדיאל 2014, לאחר ששנה קודם לכך הוביל אותה לזכייה בגביע אפריקה לאומות 2013, והיה לשני בהיסטוריה שזוכה בתואר הן כשחקן והן כמאמן.
קשי נפטר ביוני 2016, בגיל 54, כתוצאה מהתקף לב.
קריירת משחק
קשי החל את קריירת המשחק בשנת 1979, בגיל 17 בלבד, בקבוצת ACB לאגוס מהליגה הניגרית. לאחר עונה אחת עבר לניו ניגריאן בנק, במדיה שיחק חמש עונות. בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה, ו-, זכה עם קבוצתו באליפות מערב אפריקה למועדונים פעמיים ברציפות.
ב-1985 עבר לסטאד ד'אביג'אן מחוף השנהב, בה שיחק במשך שנה בלבד וזכה פעמיים בסופר קאפ של חוף השנהב. לאחר מכן עבר לעונה אחת באפריקה ספורטס, עמה זכה בדאבל המקומי.
לקראת עונת עבר לראשונה לאירופה, וחתם במדי לוקרן מליגת העל הבלגית. קשי השתלב היטב בקבוצה, שסיימה עונה קודם לכן במקום ה-14 בלבד, וסייע לה לסיים במקום הרביעי המוביל למקום בגביע אופ"א, עם שישה שערים ב-28 הופעות ליגה. העונה הטובה בבלגיה הובילה אותו לקבוצת הפאר אנדרלכט לאחר עונה אחת. קשי השתלב היטב והפך לשחקן מפתח בהגנת הקבוצה. בשתי עונותיו הראשונות במדיה זכה עמה פעמיים ברציפות בגביע הבלגי. בשני המקרים פתח בהרכב למשחק גמר הגביע, ובשני המקרים הייתה סטנדרד לייז' היריבה בגמר. קשי והגנת אנדרלכט שמרו על רשת נקייה בשני משחקי הגמר, בדרך לשני ניצחונות בתוצאה זהה, 2-0. קשי אף הפגין יכולת כיבוש גבוהה ביחס לעמדתו כבלם, ובשתי עונותיו הראשונות באנדרלכט כבש במצטבר 14 שערי ליגה. בעונתו השנייה במועדון כבש שמונה שערי ליגה - שיא קריירה אישי. בעונת, הרביעית והאחרונה של קשי באנדרלכט, איבד את מקומו הקבוע בהרכב ורשם 16 הופעות ליגה בלבד. עם זאת, בעונה זו זכה עם אנדרלכט באליפות בלגיה.
לאחר שסיים את הקריירה האירופית, עבר קשי בן ה-33 לארצות הברית, שם שיחק במדי CCV הידרה מהליגה השלישית, שם שיחק שנה אחת לפני שעבר לסקרמנטו סקורפיונס מליגת המשנה. גם במדי סקרמנטו שיחק קשי שנה אחת בלבד, ובסך הכול רשם ארבעה שערי ליגה ב-36 הופעות בליגות המשנה האמריקאיות. ב-1997 עבר לעונת פרישה במדי פרליס ממלזיה, שם כבש ארבעה שערים ב-34 הופעות ליגה בדרך למקום השישי בטבלה.
בסיום אותה עונה פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
נבחרת ניגריה
קשי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ב-18 ביולי 1981, בגיל 19 בלבד, בניצחון הביתי 1-0 על נבחרת וולטה עילית. כעבור שלושה חודשים ערך את הופעתו הראשונה במשחק רשמי, כשניגריה נוצחה 2-0 על ידי במוקדמות מונדיאל 1982.
קשי זומן לראשונה לטורניר רשמי לקראת גביע אפריקה לאומות 1982. הוא שיחק בכל שלושת משחקיה של ניגריה, וכבש את צמד שערי הבכורה שלו במשחקה הראשון של ניגריה בטורניר, בו גברה 3-0 על. ניגריה הפסידה בשני משחקיה הנותרים והודחה בתום שלב הבתים. שנתיים אחר כך העפיל קשי עם קבוצתו לגמר גביע אפריקה לאומות 1994. בחצי הגמר, במצב של 2-0 ל, כבש קשי את השער המצמק בדרך לשוויון 2-2, שהוביל את הנבחרות לדו-קרב בעיטות עונשין. קשי כבש את הפנדל החמישי של נבחרתו בדרך לניצחון 8-7. בגמר, בו עלה קשי בהרכב, נוצחה ניגריה 3-1 על ידי.
לאחר שהחמיצה את ההשתתפות בגביע אפריקה לאומות 1986 ובמונדיאל 1986, חזרה ניגריה לטורניר גביע אפריקה לאומות 1988, עם קשי בסגל. קשי שותף בשני משחקים בטורניר, בהם משחק הגמר בו נוצחה ניגריה 1-0 על ידי קמרון. בגביע אפריקה לאומות 1992, כבש קשי את שער הניצחון במשחק הפתיחה של ניגריה בטורניר, 2-1 על. ניגריה סיימה את הטורניר במקום השלישי.
עדיין תחת המאמן קלמנס וסטרהוף, הגיעה ניגריה לשיאה בשנת 1994. באמצע אותה השנה הצליחה ניגריה, עם קשי בסגל, לזכות בגביע אפריקה לאומות 1994. קשי שיחק במשחק הפתיחה של ניגריה שהסתיים בניצחון 3-0 על, ובמשחקו השני והאחרון בטורניר העפיל עם נבחרתו לגמר, שם ניצחה ניגריה בפנדלים את. ניגריה המשיכה עד לזכייה בטורניר, עם 2-1 על בגמר.
קריירת אימון
לאחר שפרש ממשחק, החל קשי את לימודיו לתעודת המאמן בארצות הברית, בה גם שיחק בשלהי הקריירה. משרת האימון הראשונה שלו הייתה כמאמן נבחרת טוגו, אליה הגיע בשנת 2004. קשי הוביל את טוגו במשחקי מוקדמות מונדיאל 2006, ונבחרתו המפתיעה הפגינה יכולת מרשימה וסיימה את סיבוב המוקדמות השני במקום הראשון בבית, עם שבעה ניצחונות בעשרה משחקים ולפני נבחרות כמו סנגל וזמביה. בכך, העפילה טוגו לטורניר מונדיאל 2006 לראשונה בתולדותיה.
כישלונה של טוגו בטורניר גביע אפריקה לאומות 2006, חודשים ספורים לפני הטורניר, הביאו להחלפתו המיידית של קשי באוטו פיסטר הגרמני, וקשי לא זכה להוביל את נבחרתו במונדיאל הראשון בתולדותיה. לאחר טורניר מונדיאל כושל, סיים פיסטר את תפקידו וטוגו נותרה ללא מאמן עד לפברואר 2007, אז השיבה את קשי לתפקיד המאמן. במרץ 2008 סיים את תפקידו בפעם השנייה כמאמן טוגו. חודש לאחר מכן, התמנה קשי לתפקיד מאמן בחוזה לשנתיים. הדחתה של מאלי בשלב הבתים ש גביע אפריקה לאומות 2010 הביאה לסיום תפקידו של קשי כמאמן הנבחרת. קשי שב לתפקיד מאמן נבחרת טוגו לתקופה קצרה במהלך שנת 2011, קדנציה שלישית בנבחרת.
בנובמבר 2011 התמנה קשי לתפקיד מאמן נבחרת ניגריה, בה כיכב כשחקן. הוא הוביל את ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2013, ולאחר שתי תוצאות תיקו בפתיחת שלב הבתים, גברה 2-0 על ועלתה לסיבוב השני. ניצחונות על ועל מאלי הביאו את ניגריה לגמר, שם גברה 1-0 על  וזכתה בתואר השלישי בתולדותיה, לראשונה מאז זכתה בתואר עם קשי כשחקן בסגל. בכך היה קשי לשני בהיסטוריה, אחרי מחמוד אל-גוהרי ממצרים, שזוכה בתואר הן כשחקן והן כמאמן.
קשי הגיש את התפטרותו לאחר הטורניר, אך חזר בו כעבור יום אחד והמשיך להוביל את הנבחרת. באותו הקיץ השתתפה ניגריה של קשי בגביע הקונפדרציות 2013, שם ניצחה 6-1 מרשים את במשחק הפתיחה, אך נוצחה על ידי  ו במשחקיה הנותרים בשלב הבתים והודחה מהטורניר. את שנת 2013 סיימה ניגריה בהעפלה ממוקדמות מונדיאל 2014, מה שהפך את קשי למאמן האפריקאי הראשון שמוביל שתי נבחרות אפריקאיות שונות לטורניר גמר גביע העולם.
בטורניר מונדיאל 2014 הוביל קשי את נבחרתו לתיקו 0-0 מול במשחק הראשון, ולניצחון 1-0 על  במשחק השני. על אף הפסד 3-2 ל בסיום שלב הבתים, העפילה ניגריה לשמינית הגמר, שם נוצחה ניגריה 2-0 על ידי. לאחר המונדיאל שוב הגיש קשי את התפטרותו, אך חזר לאמן את הנבחרת זמן קצר לאחר מכן, וכשל להעפיל עמה לגביע אפריקה לאומות 2015. ניגריה לא השיגה ניצחונות כלל בשלב המוקדמות, מה שמנע את העפלתה. קשי פוטר מתפקידו בעקבות הכישלון.
חיים אישיים
קשי היה נשוי לקייט במשך שלושים שנים, ולזוג ארבעה ילדים. ב-10 בדצמבר 2015 הלכה קייט לעולמה לאחר שנלחמה במשך שלוש שנים במחלת הסרטן.
ב-7 ביוני 2016 סבל קשי מהתקף לב, והובהל לבית החולים בבנין סיטי. קשי הלך לעולמו בדרכו לבית החולים, בגיל 54.
הפלת מטוס הבופייטר בנגב
ההפלה
ב-15 באוקטובר 1948 החל מבצע יואב לפריצת הדרך לנגב. במסגרת המבצע, ב-20 באוקטובר, התקיף צה"ל בפעם השישית את משטרת עיראק סווידאן, שהוחזקה על ידי הצבא המצרי.
ביום ההתקפה בשעה 17:00 המריאו מבסיס רמת דוד שני מטוסי בריסטול בופייטר, מטוס קרב-הפצצה דו-מושבי. היו אלו שניים משלושת מטוסי הבופייטר ששירתו אז בחיל האוויר. משימתם הייתה לתקוף את מבנה המשטרה כסיוע לכוחות הקרקע. בצוות המטוס המוביל היו הטייסים לאונרד פיצ'ט ודב שוגרמן. הצטרף אליהם הטייס סטנלי אנדריוס, ככל הנראה כדי לנסות מתקן לשחרור פצצות שפיתח ושהורכב על המטוס. השלושה היו מתנדבי חו"ל לצה"ל.
שני המטוסים תקפו את המשטרה בטיסה ממערב למזרח. מטוסו של פיצ'ט ירה בתותחיו והטיל פצצה על המשטרה. המטוס השני לא הצליח לשחרר את פצצותיו. לאחר מכן יצאו שני המטוסים ליעף שני. אז הבחין טייס המטוס השני בעשן העולה מאחד ממנועי המטוס של פיצ'ט. ככל הנראה הוא נפגע מאש מצרית מן הקרקע. המטוס השני נפגע גם הוא, אך הצליח לחזור לנחיתה ברמת דוד.
מטוסו הפגוע של פיצ'ט פנה מערבה אל השטח שבשליטת צבא מצרים במקום לטוס מזרחה, אל השטח שהוחזק על ידי צה"ל. תצפית של גדוד 52 של חטיבת גבעתי, שהייתה ממוקמת ביישוב גן יבנה, דיווחה כי המטוס נראה נוחת או מתרסק בחולות ליד חוף הים התיכון, מצפון לכפר איסדוד, ליד ואדי סוכרייר (כיום - נחל לכיש). לפי דו"ח התצפית המטוס בער ונראו אנשים סביבו.
ההתקפה על משטרת עיראק סווידאן באותו יום לא צלחה והמצודה נכבשה על ידי צה"ל רק בניסיון השמיני, ב-9 בנובמבר.
לאחר ההפלה
בלילה לאחר ההפלה יצאה מחלקה של חטיבת גבעתי לכיוון ואדי סוכרייר בניסיון לאתר את המטוס, אך ללא הצלחה. ניסיון נוסף בלילה הבא נכשל אף הוא. ב-22 באוקטובר יצאה מחלקה על כלי רכב באור יום לנסות לאתר את המטוס, אך גם היא לא איתרה אותו.
ב-29 באוקטובר נסוגו המצרים ממרחב איסדוד-יבנה וצה"ל תפס את המרחב שפינו. משלחת חיפוש של חיל האוויר יצאה לשטח ואיתרה את המטוס. התברר כי ככל הנראה הוא נחת נחיתת גחון, אך בער ונהרס כליל. בתוכו לא נמצאו גופות של אנשי הצוות אך נמצא מצנח סגור ושרוף בחלקו (כלומר שלפחות אחד מהם לא הצליח לצנוח). במרחק קצר מהריסות המטוס נמצאה גופת הטייס פיצ'ט. שני אנשי הצוות הנותרים לא נמצאו.
הטייס לו לנרט שימש כקצין קישור של חיל האוויר בחזית הדרום. לטענתו הוא נכנס לכפר איסדוד עם כוח של צה"ל על מנת לחקור ולברר לאן נעלמו אנשי הצוות של המטוס. במקום נכח גם יצחק רבין, קצין המבצעים של חזית הדרום. לטענת לנרט הוא ראה את מוכתר הכפר עונד את שעונו של הטייס פיצ'ט ובעקבות זאת דרש מיצחק רבין להוציא את המוכתר להורג, לגרש את תושבי הכפר ולשרוף את בתיו, אך רבין דחה את דרישתו. תושבי איסדוד גורשו מאוחר יותר לכיוון עזה.
משלחת חיפוש נוספת של חיל האוויר הגיעה אל המטוס ההרוס ב-21 במרץ 1950 וחיפשה בסביבתו, אך גם היא לא איתרה את שני הנעדרים.
דב שוגרמן וסטנלי אנדריוס הוכרזו כחללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע. מצבות לזכרם הוצבו בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. שמות שלושת אנשי הצוות הונצחו גם באנדרטה במצודת יואב, בהר הטייסים ובאנדרטת חללי מח"ל.
הריסות מטוס הבופייטר נותרו ליד נחל לכיש. בשנת 1994 התגלו שוב במסגרת עבודות להכשרת השטח לבנייה. אז הועברו שרידי המטוס לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
יובל אלבשן
יובל אלבשן (נולד ב-27 בנובמבר 1969) הוא סופר, עורך דין קהילתי (לשעבר) ופרופסור חבר מקצועי למשפטים. כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו. כמו כן משמש אלבשן כמגיש תוכניות אקטואליה ברשת ב'. עד ספטמבר 2013 שימש כסמנכ"ל עמותת ידיד ומנהל רשת מרכזי הזכויות שלה בפריפריה של ישראל, עמותה שאלבשן היה ממייסדיה בשנת 1997. לאחר מכן שימש כדקאן פיתוח חברתי בקריה האקדמית אונו עד 2016. בדצמבר 2021 מונה לראש הוועדה הציבורית לבחינת תנאי השכר של חברי הכנסת.
קורות חייו
אלבשן נולד בבת ים. הוא בן נינו של שמואל לוין-אפשטיין, מבעלי הוצאת א. לוין אפשטיין. כשהיה בן 12 נפטר אביו. לאחר שירות צבאי כקצין בחיל המודיעין, החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית, אך סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ב-1996.
התמחה אצל השופט יעקב טירקל בבית-המשפט העליון. לאחר הסמכתו כעורך דין, ייסד וניהל את המחלקה המשפטית של עמותת ידיד שהוקמה ב-1997, את חטיבת זכויות האדם במכללה האקדמית למשפט ועסקים שהוקמה ב-2000, ואת המרכז לחינוך משפטי לזכויות אדם ולאחריות חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים שהוקם ב-2003.
עד 2007 עמד בראש הקליניקות המשפטיות שבפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
החל משנת 2009 כותב אלבשן ביקורות ספרי עיון עבור עיתון "הארץ".
עד ספטמבר 2013 שימש כסמנכ"ל עמותת ידיד ומנהל רשת מרכזי הזכויות של העמותה.
בספטמבר 2013 התמנה לדקאן לפיתוח חברתי בקריה האקדמית אונו, תפקיד שלא היה קיים עד אז.
ביולי 2016 החל אלבשן לכהן בתפקיד דקאן הפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו עד 2020.
החל משנת 2015, ובמשך שנתיים, הגיש אלבשן תוכנית רדיו שבועית ברשת ב' בשם "שניים בשתיים", תחילה יחד עם לימור לבנת ולאחר מכן עם אמילי עמרוסי. החל ממאי 2017 מגישים אלבשן ועמרוסי את התוכנית השבועית "היינו כאן" בכאן ב'. כיום נקראת התוכנית "אמילי והפרופסור", והיא משודרת אחת לשבוע ביום שישי.
אלבשן בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת ת"א ובעל תואר שני במשפטים בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית. קיבל דרגת מרצה בכיר במסלול הנלווה מהאוניברסיטה העברית בשנת 2004, ודרגת פרופסור חבר מקצועי ב-2015 מטעם הוועדה העליונה למינוי פרופסורים של המועצה להשכלה גבוהה, המיועד למי שאינם בעלי תואר דוקטור ושהישגיהם בתחומם המקצועי הקנו להם מוניטין ייחודי.
אלבשן נישא לעורכת הדין מיכל לייסר, ולהם בן ובת. בעשור השני של המאה ה-21 התגרשו. מתגורר בשכונת ניות בירושלים.
פעילות ציבורית
אלבשן הוא פעיל חברתי, בעיקר במסגרות של ארגונים ציבוריים כמו עמותת ידיד וקליניקות משפטיות. הוא אחד הדוברים הבולטים של הארגונים החברתיים החוץ פרלמנטריים, ובמשך תקופה ארוכה פעל מחוץ למערכת הפוליטית. מאז 2002 הוא בעל טור בעיתון "מעריב", שמוקדש ברובו לביקורת חברתית.
מאז 2008 מסייע אלבשן להקמת מערכי סיוע משפטי במדינות עולם שלישי, נפאל, תאילנד ומיאנמר.
לאחר הרשעתו של אלאור אזריה בינואר 2017 בעבירת הריגה, העיד אלבשן לטובתו בבית המשפט, וטען כי בשלב גזר הדין יש להתחשב בכך שאזריה מגיע מהפריפריה, שכן ענישתו תפגע בו משמעותית יותר מאשר בחייל מהאליטה החברתית-כלכלית.
מספטמבר 2015 משמש אלבשן כיו"ר תוכנית "שכר מצווה" בלשכת עורכי הדין, תוכנית שמעניקה סיוע משפטי פרו בונו לאוכלוסיות נזקקות.
בשנת 2020 מונה אלבשן כחבר בוועדה המייעצת לבחינת ההסמכה בעריכת דין, שהוקמה על ידי משרד המשפטים.
בשנת 2021 התמנה אלבשן לעמוד בראש הוועדה הציבורית לפיקוח על שכר חברי הכנסת.
אלבשן חבר בפורום המשפטנים הבכירים שהקים היועץ המשפטי מנדלבליט לליווי תיקי נתניהו, וחבר במועצת המנהלים של מוזיאון ישראל.
מאבק הקופאיות
המאבק על זכות הישיבה של הקופאיות בסופר פארם היה בין המאבקים שאלבשן יזם וזכו לתהודה רבה. בשנת 2004 אלבשן קרא להחרים את הרשת, מה שגרר גל מחאה מתוקשר. אלבשן חבר להסתדרות והקים מטה מאבק נגד העסקה פוגענית. תוך שבוע הוא הגיע להסכם פשרה עם מנהלי סופר פארם, בו הבטיחה הרשת לעובדיה שטיחים אורתופדיים, מערך של ביקורת רפואית ו-20 דקות הפסקה בתשלום. בהמשך הוביל אלבשן את מאבק הקלדניות בבתי המשפט ואת המאבק לעיגון זכות היציאה לשירותים של עובדים במקומות מסחר. הצעות החוק שניסח אלבשן יחד עם ח"כ עמיר פרץ שימשו בסיס לחקיקה בנושא בכנסות ה-17 וה-18.
פעילות פוליטית
לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה הצהיר כי הגיע למסקנה שהפעילות במסגרת ארגוני החברה האזרחית אינה מובילה לשינוי החברתי הנדרש. הוא הצטרף למפלגת העבודה, הודיע על תמיכתו בעמיר פרץ, ופעל כדי לרתום את הפעילים החברתיים לתמיכה במפלגה. הוא שובץ במקום לא-ריאלי ברשימת העבודה לכנסת השבע עשרה. בראשית 2007 הביע את אכזבתו מפרץ, והודיע במפתיע על תמיכתו באהוד ברק בפריימריז לראשות מפלגת העבודה, אך לא הציב את מועמדותו ברשימת המפלגה לכנסת השמונה עשרה.
בשל העובדה שרבים חשבו שהוא ממוצא של מזרחי, ושהרגיש שבשל כך הופלה לרעה בדרכו בתחום המשפט, החליט לבחון את נושא השסע העדתי בישראל, ומצא כי ישראלים עם שם משפחה מארצות האסלאם לא יתקבלו להתמחות גם אם היו סיימו בהצטיינות באוניברסיטה העברית.
הערכה ציבורית
בשנת 2004 נבחר אלבשן לאחד מ"אנשי השנה במשפט" על ידי העיתון גלובס.
העיתון The Marker בחר בו בשנת 2005 לאחד מעשרת "המשפיעים לטובה בתחום החברתי".
ב-2006 נבחר לאחד משלושת "עורכי הדין של השנה" על ידי מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין.
מאז 2007, ולצד תפקידו בעמותת ידיד, הוא יושב ראש הקרן למפעלי שיקום, שהיא רשת מרכזי השיקום התעסוקתי הגדולה בישראל.
בדצמבר 2013 נבחר ברשימת "100 ישראלים מעוררי השראה" של עיתון מעריב.
בשנת 2014 נבחר ל"יקיר המקצוע" של לשכת עורכי הדין במחוזות תל אביב ומרכז.
בשנת 2015 העניקה לשכת עורכי הדין לאלבשן אות הוקרה "תואר לשם כבוד-Honoris Causa", התואר הגבוה ביותר שמעניקה הלשכה לחבריה.
בשנת 2020 זכה אלבשן בפרס גולדה מאיר "על פעילותו הענפה, המשלבת חזון, תיאוריה ומעשה שכולם יחד סובבים סביב תרומה חברתית מיוחדת לקידום השוויון והצדק החברתי במדינת ישראל".
בשנת 2021 הוענק לאלבשן אות המופת לעורכי דין מתנדבים על ידי לשכת עורכי הדין. נשיאת בית המשפט המחוזי הילה גרסטל, שעמדה בראש ועדת הבחירה, ציינה כי אלבשן "ייצג במהלך השנים בהתנדבות אלפי פונים מוחלשים וחינך דור שלם של משפטנים להתנדבות".
במרץ 2023 הגיש (במשותף עם שר המשפטים לשעבר פרופסור דניאל פרידמן, האלוף במילואים גיורא איילנד וגיורא ירון) מתווה לפתרון המשבר בין הקואליציה לאופוזיציה בנושא רפורמת לוין, מתווה שזכה לתגובה חיובית משר המשפטים יריב לוין ולביקורת מצד מתנגדי הרפורמה המשפטית.
יצירתו
בצד כתיבתו בנושאי משפט וחברה, אלבשן כותב ומפרסם גם ספרות יפה, ספרות ילדים ונוער ושירה. ספריו:
על ספריו
ספרי פרוזה
"תמיד פלורה" (ידיעות ספרים, 2009)
"סיפו – סיפור לא גמור" (ידיעות ספרים, 2011)
"תיק מצדה" (ידיעות ספרים, 2012)
"חמישה" (ידיעות ספרים, 2016)
ספרי משפט
"זרים במשפט" (הקיבוץ המאוחד, 2004)
"פרקליטי העשוקים" (ידיעות אחרונות, 2014)
"הערעור אחרון" (ידיעות ספרים וכנרת זמורה, 2020)
קישורים חיצוניים
מאמריו:
כריסטוף הראשון, מרקיז באדן
כריסטוף הראשון, מרקיז באדן (בגרמנית: Christoph I. von Baden; 13 בנובמבר 1453 – 19 באפריל 1527) היה מרקיז באדן בין השנים 1475 ל-1515.
ביוגרפיה
כריסטוף נולד ב-13 בנובמבר 1453 והיה בנם הבכור של קרל הראשון, מרקיז באדן-באדן וקתרינה מאוסטריה, אחותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא החזיר לעצמו את השטחים שאבדו על ידי אביו לפפאלץ ולבעלי בריתה. כריסטוף תמרן לשמור על השטחים מאוחדים תחת בנו ויורשו פיליפ הראשון, אך מאמציו סוכלו על ידי לואי השנים עשר, מלך צרפת. בשנת 1479 הועבר מושבו של מרקיזות באדן מטירת הוהנבאדן לטירה החדשה (Neues Schloss) של באדן-באדן שנבנתה על ידו.
בשנת 1489 כריסטוף הפך לחבר בליגה השוואבית. זה היה חלק ממאמציו לדו קיום שליו עם שכניו (במיוחד עם וירטמברג והערים וייל ושטרסבורג). במסגרת ההגנה של ברית דרום מערב גרמניה זו, כריסטוף קידם את הפיתוח הפנימי של שלטונו.
חוק גידול היין של כריסטוף משנת 1495 היה צעד חשוב בשיפור איכות היין המיוצר בבאדן. אשתו אוטיליה הייתה ממשפחת יצרנית יין מפורסמת בקרייכגאו, הרוזנים מקצנלנבוגן.
עד 1503, כריסטוף איחד את כל אדמות באדן כאשר מרקיז באדן-זאוזנברג מת ללא יורשים. בשנת 1515, לפני מותו, חילק כריסטוף את המרקיזות בין בניו פיליפ, ברנהרד וארנסט. עם זאת, פיליפ שירש אותו מת ללא ילדים, וחלקו הועבר לאחיו ברנהרד וארנסט. לפיכך, ברנהרד ייסד את מה שנקרא "קו ברנרדין" של באדן-באדן וארנסט ייסד את "קו ארנסטין" של באדן-דורלאך.
משפחתו
כריסטוף התחתן ב-30 בינואר 1469 עם אוטיליה מקצנלנבוגן, נכדתו של פיליפ הראשון, רוזן קצנלנבוגן. נולדו להם הילדים הבאים:
גבעול
גִבְעוֹל הוא איבר בצמח ממנו צומחים בדרך כלל העלים. בצמחים מסוימים צומח מתחת לכל עלה ניצן, ממנו נוצר פרח קטן שגם הוא גדל על הגבעול, ולאחר מכן פרי. הגבעול הראשי בצמח נקרא גזע, במיוחד בעצים. בראשו של הגבעול ישנו עלה הגביע שמחזיק את הפרח. תפקידו העיקרי של הגבעול הוא הובלת חומרי מזון בסיסיים, לאחר ששורש הצמח קלט אותם, והעברתם לצינורות הובלה, ומשם לכל חלקי הצמח. ישנו תפקיד נוסף לגבעול והוא להחזיק עליו את שאר חלקי הצמח.
סוגי גבעולים: גבעולים מסוימים ניתנים לאכילה כגון: בצל ירוק וסלרי.
מבנה הגבעול
הגבעול מורכב ממספר צינוריות דקות להובלת חומרים לתאי הצמח:
בתיה דיסנצ'יק
ביוגרפיה
דיסנצ'יק החלה לדגמן בשנות ה-60 כשחברתה של אמה שלחה אותה אל צלם האופנה פיטר הרצוג. הייתה מהדוגמניות הישראליות הראשונות שעשו קריירה מחוץ לישראל. ב-1975 השתתפה בתצוגת אופנה של משכית במהלך ביקורו של נשיא מקסיקו בישראל שנערכה במלון הילטון בירושלים ובתצוגה של גדעון אוברזון באוסטרליה.
ב-1976 לקחה חלק במופע אופנה של מוצרים ישראלים בוושינגטון שאורגנה על ידי אשת שגריר ישראל בארצות הברית וגם הופיעה בשבוע האופנה הישראלי.
היא דגמנה בגדים של המעצבת האמריקאית אן קליין ושל קסטרו מודל.
בנוסף שימשה כמארגנת ומפיקת תצוגות אופנה ובין היתר הפיקה ביחד עם חניתה צנטנר תצוגה במלון הילטון בתל אביב, והיא גם פרסמה כתבות בנושא אופנה בעיתון מעריב.
היא נשואה לעיתונאי עידו דיסנצ'יק ששימש בעבר כעורך מעריב.
מוזיאון מונמארטר
מוזיאון מונמארטר (בצרפתית: Musée de Montmartre) השוכן ברחוב קורו (rue Cortot) שברובע מונמארטר ברובע ה-18 של העיר פריז, בירת צרפת, מציג את ההיסטוריה והאמנות שהתפתחה בשכונה.
המוזיאון שוכן במנזר מהמאה ה-17. המבנה המרכזי של המוזיאון מכונה כיום "בית רוזימון" (Manoir de Rosimond) על שם קלוד דה לה רוז (רוזימון), מחזאי ושחקן בקומדי פראנסז. במבנה קבעו את האטלייה שלהם בעבר אמנים כסוזאן ואלאדון ובנה מוריס אוטריו, וינסנט ואן גוך, ראול דופי, והמוזיקאי אריק סאטי ואילו פייר-אוגוסט רנואר יצר באטלייה שלו שם כמה מיצירות המופת של התקופה האימפרסיוניסטית שלו.
בחצר המבנה יקב פעיל.
אוסף המוזיאון כולל יצירות אמנות וכתבי יד שנוצרו על ידי אמנים שהתגוררו ברובע, וכן מציג תערוכות מתחלפות של אמנים שהתגוררו ברובע.
התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר
התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר היא תזמורת אמריקאית שמרכזה בעיר רוצ'סטר, במחוז מונרו שבמדינת ניו יורק. אתר הקונצרטים העיקרי שלה הוא אולם איסטמן בבית הספר איסטמן למוזיקה.
תזמורת רוצ'סטר נוסדה בשנת 1922 בידי התעשיין חובב המוזיקה ג'ורג' איסטמן, מייסד חברת איסטמן קודאק לייצור מצלמות וסרטי צילום. על התזמורת, המבצעת יותר מ-140 קונצרטים בשנה, מנצח כיום כריסטופר סימן. המנצח הראשי הנוכחי של סדרת הקונצרטים הקלים הוא ג'ף טיזיק.
תזמורת רוצ'סטר מרבה לצאת לסיורים וערכה הקלטות אחדות. היא תומכת בתזמורת הפילהרמונית הצעירה של רוצ'סטר, המורכבת מתלמידי מוזיקה בגיל חטיבת ביניים ותיכון, החיים ולומדים באזור רוצ'סטר. משנת 1939 עד 1964 הקליטה הפילהרמונית של רוצ'סטר, בדרך כלל עם נגני חיזוק מסגל המורים של בית ספר איסטמן ובמקרים רבים תחת השם תזמורת איסטמן-רוצ'סטר, בניצוח הווארד הנסון. על הקלטות תזמורת המוזיקה הקלה ניצח פרדריק פנל.
מאז 1990 נוהגת תזמורת רוצ'סטר לשהות בחודשי הקיץ ב"פסטיבל המוזיקה בראבו! וייל ואלי" בווייל, קולורדו.
המנצח הנורווגי ארילד רמרייט היה המנהל המוזיקלי של תזמורת רוצ'סטר, משנת 2011 ועד שנת 2013, בשלב זה בחוזה לארבע שנים.
המנצח אנדראס דלפס הוא המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת.
Beautiful Stranger
Beautiful Stranger (בעברית: זר יפה) הוא סינגל של הזמרת מדונה מתוך פסקול הסרט "אוסטין פאוורס: המרגל שתקע אותי". השיר יצא לאור ב-19 במאי 1999, כסינגל הראשון מתוך הפסקול, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי, וה-19 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי מדונה ביחד עם ויליאם אורביט. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) העניק לשיר את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-400,000 עותקים במדינה. כמה שנים לאחר מכן, נודע כי השיר נמכר שם בלמעלה מ-135,000 עותקים נוספים. השיר זכה בפרס הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר".
באירופה זכה השיר להצלחה רבה, תוך שהתברג במקום השני ברשימת שירי השנה של היבשת.
ביקורות
כלפי השיר הופנו שבחים וביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. צ'אק טיילור מבילבורד הגדיר את השיר כ"רוח חדשה של מדונה" וכינה אותו כ"שיא יצירתי נוסף בקריירה שלה". במאמר אחר שפורסם בילבורד, תוארו הרמיקסים של השיר כ"התפוצצות של אלקטרוניקה פסיכדלית".
ג'ינו דלה פז מ-Philippine Daily Inquirer, טען שמדובר בשיר "חמוד, אך עם זאת גם נשכח".
יוליאנה קפקה
יוליאנה מרגרט ביאטה קפקה (בגרמנית: Juliane Margaret Beate Koepcke; נולדה ב-10 באוקטובר 1954; ידועה גם בשמה לאחר הנישואים: יוליאנה דילר) היא גרמנייה שהתפרסמה בגיל 17 כניצולה היחידה של התרסקות מטוס מעל פרו בשנת 1971. היא שרדה לבדה במשך 11 ימים ביער האמזונאס.
ביוגרפיה
קפקה נולדה בלימה בירת פרו לביולוג הנס וילהלם קפקה ולאורניתולוגית מריה קפקה. שני הוריה היו ילידי גרמניה, שהיגרו לפרו לצורך מחקר של בעלי החיים באזור הנאוטרופי. את רוב ילדותה העבירה במירהפלורס, רובע מרכזי ושוקק בלימה.
התרסקות המטוס
קפקה הייתה תלמידת תיכון ששאפה להפוך לזואולוגית כמו הוריה. ב-24 בדצמבר 1971 היא עלתה לטיסה עם אמהּ, כדי לפגוש את אביה ששהה בעיר פוקלפה.
טיסה מספר 508 של חברת התעופה הפרואנית לאנסה (Líneas Aéreas Nacionales S.A, או בקיצור, LANSA) מלימה לאיקיטוס הייתה בדרכה לחניית ביניים בפוקלפה במטוס לוקהיד L-188A אלקטרה. המטוס נקלע לסערת ברקים, והתפרק בגובה של כ-3.2 קילומטרים מעל פני הים (כ-10,000 רגל). 91 נוסעים ואנשי צוות נהרגו באסון.
קפקה, שהייתה בת 17 בעת התאונה, צללה לקרקע בעודה חגורה למושב, ושרדה את ההתרסקות עם עצם בריח שבורה, חתך עמוק בזרוע ועין ימנית נפוחה. לאחר התאונה אמרה: "ללא ספק הייתי קשורה לכיסא כשנפלתי, הוא ריכך את ההתרסקות, אחרת לא הייתי שורדת".
הרצון הראשון שלה לאחר שקמה מן ההריסות, היה לאתר את אמה, שישבה במטוס בכיסא שלצידה, אך היא לא הצליחה למצוא אותה. לימים נודע לה שגם האם שרדה את ההתרסקות, אך היא מתה מפצעיה לאחר מספר ימים.
קפקה הצליחה למצוא ממתקים ששימשו לה כמקור מזון. היא עקבה אחרי מים זורמים כשהיא מסתמכת על עיקרון הישרדות שלמדה מאביה: לצד נחלים ונהרות גדולים תמיד תהיה אוכלוסייה. הנחל סיפק לה מים נקיים, ומסלול טבעי לחצות דרכו את צמחיית היער השופעת.
בלילות קפקה לא יכלה לישון עקב עקיצות רבות של יתושים שנהיו נגועות ומוגלתיות. לאחר תשעה ימים היא מצאה סירה לצד בקתה, בה נמצאו מנוע הסירה ומיכל דלק. שוב, בהסתמך על עיקרון הישרדות שלמדה מהאב היא שפכה דלק על ידה הפצועה, הדלק גרם ל-35 רימות בידה למות והיא חיכתה לחילוץ. לימים סיפרה על המאורע: "זכרתי שראיתי את אבא שלי מרפא כלב מתולעים בג'ונגל בעזרת דלק. לקחתי מעט דלק ושפכתי על עצמי. ספרתי את הרימות כשהם התחילו לצאת מזרועי, היו 35 רימות. נשארתי שם אך רציתי לעזוב. לא רציתי להניע את הסירה, כי לא רציתי לגנוב אותה".
שעות לאחר מכן, חוטבי עצים, שהשתמשו בבקתה לצורך מחסה לילי, איתרו אותה וטיפלו בפצעיה ובעקיצות היתושים. בבוקר שלמחרת היא הועלתה לקאנו במסע שנמשך שבע שעות. הודות לעזרתו של טייס מקומי היא הוטסה לבית חולים בפוקלפה, שם חיכה לה אביה.
אחרית דבר
סיפור ההישרדות של קפקה היה מקור לספקולציות רבות. ידוע שבעת ההתרסקות היא הייתה חגורה והכיסא הגן עליה וריכך את הנפילה במידת מה, אך גם הועלתה תאוריה ששני המושבים מצדדיה תפקדו כמצנח והאטו את הנפילה. ייתכן שגם עוצמת החבטה ירדה עקב משב רוח מן הסופה ומן הצמחייה העבה שבאתר ההתרסקות.
לאחר האסון היא עברה לגרמניה ושם החלימה לחלוטין מפצעיה. כמו הוריה, היא למדה באוניברסיטת קיל וסיימה בשנת 1980. היא קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן וחזרה לפרו כדי לערוך מחקר אקדמי בתחום הממלוגיה שהתמקד בעטלפים. את תזת המחקר שלה פרסמה בשנת 1987 "מחקר אקולוגי של מושבת עטלפים ביערות הגשם של פרו". ספרה האוטוביגרפי Als ich vom Himmel fiel ("כשנפלתי מהשמיים") ראה אור ב-10 במרץ 2011 וזיכה אותה בפרס לאומי לספרות בגרמניה.
יוזף פון אייכנדורף
יוזף פון אייכנדורף (10 במרץ 1788 - 26 בנובמבר 1857) היה משורר וסופר גרמני, מהבולטים שביוצרי הרומנטיקה בספרות הגרמנית. כחמשת אלפי הלחנים של שיריו הפכוהו לאחד המולחנים ביותר שבין משוררי גרמניה, אך גם הנובלות פרי עטו לא נשתכחו ונקראות גם כיום.
בין העיבודים המפורסמים ביותר שזכו להם שיריו, ארבעה שירים אחרונים מאת ריכרד שטראוס.
ממשפחת אצולה שלזית, אייכנדורף למד משפטים בהיידלברג (1807), שם פרסם את החרוז הראשון שלו והתוודע לחוג הרומנטיקה. בהמשך לימודיו בברלין (1809–1810) פגש את מנהיגי התנועה הלאומית הרומנטית. כשפרצה מלחמת השחרור הפרוסית בשנת 1813, אייכננדורף התגייס לפריקורפס ונלחם נגד נפוליאון. לאחר המלחמה מילא תפקידים בשירות המדינה הפרוסית בדנציג וקניגסברג (כיום קלינינגרד, רוסיה), ואחרי 1831, בברלין. בשנת 1844 פרש משירות המדינה כדי להתמסר כולו לכתיבתו, מפרסם את תולדות הספרות הגרמנית שלו וכמה תרגומים של סופרים ספרדים.
פרס האחים שול
פרס האחים שול (גרמנית: Geschwister-Scholl-Preis) הוא פרס ספרותי המחולק ביוזמת עמותת "אגודת בוואריה" (Landesverband Bayern) והעיר מינכן ביריד הספרים השנתי של בורסת סוחרי הספרים הגרמני (Börsenverein des Deutschen Buchhandels).
בכל שנה נבחר ספר "המפגין עצמאות אינטלקטואלית, ומתאים לקידום חירות אזרחית, אומץ מוסרי, אינטלקטואלי ואסתטי, ולתת דחיפה חשובה למודעות העכשווית לאחריות" ("...das von geistiger Unabhängigkeit zeugt und geeignet ist, bürgerliche Freiheit, moralischen, intellektuellen und ästhetischen Mut zu fördern und dem gegenwärtigen Verantwortungsbewusstsein wichtige Impulse zu geben").
הפרס נקרא על שם האחים הנס שול וסופי שול, שהיו פעילים במחתרת הוורד הלבן בזמן השלטון הנאצי, חילקו עלונים הקוראים להתנגדות לנאציזם, והוצאו להורג בשל כך. הפרס עומד כיום על סך 10,000 אירו, והוא מוענק בטקס חגיגי באוניברסיטת מינכן.
הנס-גאורג לייזר
גנרל הנס-גאורג לייזר (בגרמנית: Hans-Georg Leyser; 16 ביוני 1896 – 18 באפריל 1980), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי במהלך קרב סטלינגרד.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף לייזר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-1 בינואר 1931 הועלה לדרגת האופטמן. ב-1 בדצמבר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-15 בפברואר 1938 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-109. ב-1 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה מונה לייזר לשלישו של מפקד הארמייה השביעית, וב-24 בנובמבר 1939 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-5. ב-10 ביוני 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-51, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה, כחלק מהדיוויזיה ה-18. ב-1 בדצמבר 1941 הועלה לייזר לדרגת אוברסט, וב-9 בדצמבר הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-3 במאי 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29, עמה לחם בקרב סטלינגרד. ב-1 בנובמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובסוף ינואר 1943 הוא נפל בשבי כוחות הצבא האדום. בקיץ 1944 חתם לייזר יחד עם עוד כ-50 גנרלים, על עצומה הקוראת לבני העם הגרמני לסלק את ההנהגה הנאצית ולסיים את המלחמה.
לאחר המלחמה
ב-20 באוקטובר 1949 שוחרר לייזר מהשבי, ולאחר מכן התגורר בהנובר, שם חי עד מותו ב-18 באפריל 1980.
1968 בברית המועצות
1968 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-51 למהפכת אוקטובר.
טום דה-לונג'
תומאס מתיו "טום" דה-לונג' הבן (באנגלית: Thomas Matthew "Tom" DeLonge, Jr.; נולד ב-13 בדצמבר 1975) הוא זמר וגיטריסט אמריקאי, סולן וגיטריסט להקת הרוק המצליחה בלינק-182 איתה פרץ בסוף שנות התשעים. בנוסף חבר בלהקה ״אנג׳לס אנד אירוויבס״
ביוגרפיה
דה-לונג נולד וגדל בפאוויי, קליפורניה. אביו היה מנהל בחברת שמן ואמו יועצת משכנתאות. יש לו אח בשם שון ואחות בשם קארי. כילד, חלם להיות לוחם אש. בגיל 8, החל לגלוש על סקייטבורד. הכלי המוזיקלי הראשון שלו היה חצוצרה אשר קיבל במתנה לחג המולד בגיל 11. בגיל 13, הוא ביקר חבר באורגון והחל להיחשף למוזיקת פאנק רוק וללהקות כמו דינוזאור ג'וניור. הוא צבע את שיערו לסגול והחל לנגן בגיטרה בחדרו.
כאשר היה בן 18, התגרשו הוריו. לאחר התיכון, עבד דה-לונג' בבנייה, כנהג משאית דלק ועובד תשתיות (בטון וצנרת).
קריירה מוזיקלית
בתיכון הוא פגש לראשונה את סקוט ריינור ומאוחר יותר את מארק הופוס שהכיר דרך אחותו של הופוס. השלושה הקימו את להקת בלינק-182, בה שימש דה-לונג' כגיטריסט וזמר. בפברואר 1994, יצא אלבום הבכורה שלהם "Cheshire Cat". ביוני 1999 יצא אלכומם השלישי של הלהקה, "Enema of the State". האלבום זכה להצלחה והביא פרסום ללהקה, ושלושת סינגלים מתוך האלבום הפכו ללהיטים בערוץ ה-MTV.
ב-2001, התארח בתוכנית המערכונים מד טי.וי. ב-2002 ייסד דה-לונג בצוותא עם טרוויס בארקר, אשר הצטרף לבלינק-182, את להקת בוקס קאר רייסר, לדבריו כדי לנסות שירים אשר לא התאימו ללהקתו הראשית.
ב-2005, החליט לקחת הפסקה של חצי שנה מסיבוב הופעות כדי להיות עם משפחתו. הופוס ובארקר לא אהבו זאת ולבסוף הלהקה התפרקה. באותה שנה, ייסד דה-לונג להקה חדשה בשם אנג'לס אנד איירוויבס אשר עוסקת ברוק אלטרנטיבי.
בסוף ינואר 2015, בעקבות מחלוקות תקשורתיות שהתנהלו בקשר למצבו של דה-לונג בתור חבר בלהקה, הוחלט מגורם שאינו ידוע רשמית כי דה-לונג סיים את תפקידו בלהקה. באפריל אותה שנה, הוציא דה לונג' את אלבום הסולו הראשון שלו.
במהלך שנת 2022 חזר דה לונג׳ ללהקה ועם חזרתו הוציאה הלהקה סינגל חדש בשם Edging והכריזה על סיבוב הופעות חדש ואלבום שיצא במשך שנת 2023.
פרויקטים נוספים
ב-2004, הוא ביים את הקליפ לשיר "This Photograph is Proof (I Know You Know)" של להקת Taking Back Sunday.
בדצמבר 2013, הוציא ספר ילדים בשם "האסטרונאוט הבודד בחג המולד". באפריל 2016, הוציא ספר נוסף בשם "Sekret Machines: Book 1 – Chasing Shadows".
חיים אישיים
דה לונג מאמין בקיומם של חייזרים עוד מצעירותו, והשתתף בסדרות טלוויזיה וסרטים שעסקו בנושא.
ב-1996, החל לצאת עם ג'ניפר ג'נקינס, אשר למדה עימו בתיכון. הם נישאו ב-26 במאי 2001 במפרץ סן דייגו. הוא קנה לשושבינים שלו יו-יו כסוף של חברת טיפאני ושות'. לזוג נולדו שני ילדים: אוה וג'ונאס. הם התגרשו ב-2019. במאי 2021, נישא לריטה מארי.
יהודה וינשטיין
יהודה וינשטיין (נולד ב־19 באפריל 1944) הוא עורך דין ישראלי שכיהן כיועץ המשפטי לממשלה בשנים 2010–2016. כיום עורך דין פלילי במשרד דרור, מנצ'ל, וינשטיין.
קריירה מקצועית
סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
וינשטיין עבד בפרקליטות המדינה כתובע בפרקליטות מחוז מרכז ובתפקידו האחרון טרם פרישתו, בשנת 1979, שימש סגן בכיר לפרקליט המחוז. בסיום תפקידו ייסד משרד עורכי דין פרטי והתפרסם כסניגור פלילי מצליח בעבירות צווארון לבן. בין היתר ייצג את עזר ויצמן, אריה דרעי, אהוד אולמרט, בנימין נתניהו, יוסי ביילין, יאנוש בן-גל ועזרא בנימיני.
וינשטיין הוזכר כאחד המועמדים הבולטים לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בשנים 2004 ו-2009 ולתפקיד פרקליט המדינה בשנת 2007.
יועץ משפטי לממשלה
בדצמבר 2009 נבחר וינשטיין לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, בעת שבנימין נתניהו שימש כראש הממשלה ויעקב נאמן כיהן כשר המשפטים, כמועמדו של האחרון, לאחר שוועדת האיתור בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס לא הצליחה להגיע להסכמות לגבי המועמד המומלץ על ידי הוועדה. ב-1 בפברואר 2010 החל לכהן כיועץ המשפטי לממשלה. למניעת ניגוד עניינים הגיש וינשטיין לשר המשפטים מסמך המפרט את הלקוחות שבהם טיפל משרדו (הידועים שבהם אהוד אולמרט ורכבת ישראל), ואשר הוא לא יעסוק בנושאים הקשורים בהם בתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה. על אף שכאמור ייצג את נתניהו, מסמך ניגוד העניינים לא כלל את נתניהו כמי שהוא מנוע מלעסוק בענייניו.
בנייה והריסה ביהודה ושומרון
צוות המאחזים בראשות בני בגין הוקם בהוראת ראש הממשלה בנימין נתניהו בהמשך לעבודת הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון משבט ה'תשע"ב (2012). כבר בתחילת עבודת הוועדה, משקיבל לבחינה את כתב המינוי, וינשטיין העיר שהוועדה לא תוכל להשפיע על מהלכים הנמצאים בדיון בבית המשפט הגבוה לצדק.
בעת הדיון על הריסת המאחז מגרון ולאחר רכישת חלק מאדמות היישוב ביולי 2012, פורסם שווינשטיין גיבש חוות דעת שלפיה תושבים אלה לא יפונו. עשרה ימים לאחר מכן, למרות עמדת הוועדה להתיישבות, סירב וינשטיין להציג את סוגיית הבעלות בבית המשפט. בעקבות זאת, שופטי בג"ץ קבעו כי יש לפנות את כל בתי התושבים תוך שבוע, להרוס את רוב הבתים תוך שבועיים, ולבנות להם חלופה בגבעה הסמוכה. במאי 2013 הודיע וינשטיין שיש להרוס את הבתים הריקים הנותרים באתר המאחז.
בי"א באלול ה'תשע"ב קרא לתושבי מגרון להתפנות "בדרכי שלום" לפי החלטת בג"ץ. התושבים נענו לקריאתו. לאור עמדתו בעניין הריסת מגרון בספטמבר 2012 הוצמדה לו אבטחה אישית, מחשש לפגיעה בו.
לקראת סיום כהונת הכנסת ה-18, לאחר שראש הממשלה נתניהו הודיע על פיזורה, וינשטיין קבע כי אין לקבל החלטות בעניין המאחזים והבנייה ביהודה ושומרון עד לאחר הבחירות.
טיפול בבכירים, חברי כנסת וראש הממשלה
בתחילת 2011 נדרש להתמודד עם עתירה לבג"ץ נגד החלטת הממשלה למנות את יואב גלנט לרמטכ"ל. בתשובה לבג"ץ כתב וינשטיין כי "הנתונים הקיימים באשר להתנהלותו של האלוף יואב גלנט, מעלים קשיים משפטיים משמעותיים באשר לסבירות ההחלטה למנותו לרמטכ"ל, וכי "ספק אם ראוי מבחינה ערכית להותיר בעינה את ההחלטה בדבר המינוי". בעקבות כך הודיעו שר הביטחון אהוד ברק וראש הממשלה בנימין נתניהו על ביטול המינוי.
ביולי 2013 פורסם שהיועץ המשפטי אישר לחקור את חברי הכנסת חנין זועבי ובאסל גטאס בעקבות פרסום בעיתונות של דברי חברי הכנסת המאיימים על הכומר גבריאל נדאף, לאחר שקרא לערבים נוצרים להתגייס לצה"ל. הכומר לא הגיע לדיון, כפי הנראה עקב איומים עליו.
ב-20 ביולי 2015 החליט וינשטיין כי יש מקום לפתיחת חקירה פלילית בפרשת מעונות ראש הממשלה בחשד לביצוע עבירות פליליות, בין היתר על ידי אשת ראש הממשלה שרה נתניהו וסמנכ"ל מבצעים ונכסים לשעבר במשרד ראש הממשלה, עזרא סיידוף.
העמדת השר אביגדור ליברמן לדין סמוך לבחירות
ב-2007 נפתחה חקירת משטרה בעניינו של אביגדור ליברמן, בחשד לקבלת מיליוני שקלים כחבר הכנסת, החל מ-1999 ועד 2006 ממיכאל צ'רנוי וגורמים שונים בחו"ל, באמצעות חברות קש שלו ושל בתו. במרץ 2010 חקרה המשטרה את ליברמן בחשד שקידם את זאב בן אריה באופן לא תקין לתפקידים שונים במשרד החוץ ובסופם לשגריר ברוסיה הלבנה, בתמורה לנאמנותו, וזה גמל לו בפרטים אודות החקירה המתנהלת נגדו, שהגיעו לידיו במסגרת בקשה מהשגרירות.
בדצמבר 2012, לקראת הבחירות, הודיע וינשטיין על ההחלטה לסגור את התיק העיקרי נגד ליברמן בעניין החשדות הכספיים, על אף המלצת המשטרה להעמידו לדין, עקב היחלשות הראיות במהלך הזמן; אך הגיש כתב אישום נגד ליברמן בפרשת השגריר. העיתוי של החלטה זו, לקראת מועד הבחירות, ותוך כדי מסע הבחירות, היה שנוי במחלוקת, ונראה שגם השפיע בסופו של דבר על החלטות הבוחרים. מנגד מישאל חשין טען שהיה "סחר מכר" עם אביגדור ליברמן, במקום לנהל תביעה משפטית מלאה. אחרים האשימו את וינשטיין בכך שהוא "עייף" ואינו יוזם. לטענתם מדובר בקנוניה בינלאומית הכוללת את מרטין שלאף את משפחת שרון, חיים רמון ואריה דרעי ושכשלונו של היועץ לעקוב אחרי הפרשה ולהביאה לגמר, היא באחריותו. בעקבות הודעת היועץ המשפטי, (מיכאל) מיקי איתן חבר הכנסת לשעבר ואיש מפלגת הליכוד שהודח ממקומו, טען שליברמן אינו מועמד ראוי, ותבע מהיועץ לקבוע זאת באופן רשמי.
ביוני 2013 טען בבית המשפט שיש לדחות את העתירה נגד סגירת התיק של ליברמן, מפני שהעדה המרכזית, ישראלית לשעבר אזרחית קפריסין, מסרבת לשתף פעולה.
שימוע לרב שמואל אליהו בחשד להסתה בגזענות
בעקבות התבטאויות של הרב שמואל אליהו, רבה של צפת, מסוף ינואר 2006, הורה היועץ המשפטי לממשלה דאז מני מזוז, לחקור אותו בחשד להסתה לגזענות. כשבוע לאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום, שבוטל כעבור מספר חודשים לאחר שהרב אליהו קיבל על עצמו להבהיר את דבריו.
בתחילת יולי 2013 בעקבות פנייה של חבר הכנסת איתן כבל, הודיע וינשטיין בתאום עם שרת המשפטים ציפי לבני כי אם הרב שמואל אליהו יעמיד עצמו לבחירה לרבנות הראשית, יהיה עליו לעבור שימוע בעניין התבטאויותיו הוראותיו, ופרסומים בשמו, שוב בחשד להסתה לגזענות.
צה"ל
ב-26 ביוני 2008, שלוש שנים לפני כניסתו של וינשטיין לתפקיד היועץ, ניתן פסק הדין של בית המשפט המחוזי בעניין הסרט "ג'נין ג'נין". בהסכם מקדמי, שולמו פיצויים לחיילים התובעים על ידי שני בתי קולנוע סינמטק שהקרינו את הסרט. תביעת הדיבה של קבוצת החיילים נגד יוצר הסרט מוחמד בכרי נדחתה, בנימוק שבמקרה של תביעת לשון הרע על קבוצה של בני אדם נדרשת הסכמתו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת לשמור על חופש הביטוי. עם כניסתו לתפקיד, ובמשך השנים ביקשו החיילים מווינשטיין שיצטרף אליהם בתביעה נגד יוצר הסרט, אך הוא לא נענה לבקשתם. ב-2012 הוחל בגיבוש חוק, שיוציא מידיו של היועץ המשפטי את ההחלטה בעניין, במגמה ללחוץ על וינשטיין לאשר את התביעה. בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק בעניין בוועדת חוקה חוק ומשפט, ובחוות דעת כתובה וינשטיין התנגד לה. ב-2014 פנו הלוחמים בשנית לווינשטיין שיתבע את בכרי על דיבה, אך הוא התמיד בסירובו.
נושאים נוספים
ב-12 בפברואר 2013 העיתון "הארץ" פרסם פרטים בעניין פרשת בן זיגייר (האסיר X), למרות צו איסור פרסום ובמודע אליו. ב-21 בפברואר וינשטיין שלח מכתב לעורך "הארץ" ולעיתונו, ובו הודיע שמשיקולים שונים אינו מורה לפתוח בחקירה נגד העיתון, משיקולי הצורך בעיתונות חפשית, אך נוזף בעיתון בחומרה על פגיעתו בביטחון תושבי ישראל, ומודיע שבמקרים חוזרים של התנהגות כזו לא ימנע מלפתוח בחקירה.
בפברואר 2013, פורסם שווינשטיין מנע את חקירתו של שופט, אשר שנתיים קודם הודה בפני רשויות הרווחה שהוא מכה את ילדיו.
בהמשך לסיום עבודת הוועדה בעניין הדרת נשים פורסם שווינשטיין ממליץ על חקיקה שלפיה הדרת נשים תיחשב עבירה פלילית. שרת המשפטים ציפי לבני החליטה לפעול על פי המלצה זו. בעיתונות החרדית ההחלטה הוגדרה כ"מסע רדיפה".
בשנת 2014 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד הרבנות הראשית, בדרישה שתפסיק להטיל קנסות על עסקים המציגים תעודות השגחה על דיני הכשרות שלא באישור הרבנות. לדעת הרבנות תעודות אלה הן בניגוד לחוק איסור הונאה בכשרות, ויש בהן להטעות את הציבור בענייני הכשרות, והיא פנתה לוינשטיין לייצגה, מתוקף היותה גוף ממשלתי. וינשטיין החליט שדרישת העותרים אכן צודקת וזאת העמדה שתוצג בבג"ץ. הרבנות ביקשה לרכוש ייצוג חיצוני, שייצג את עמדתה, אך גם לזה וינשטיין סירב, ולכן, הרבנות פנתה לבג"ץ בדרישה שיאושר לה ייצוג חיצוני. בג"ץ החליט לאשר לה את הבקשה ואף מתח ביקורת קשה על וינשטיין שגם סירב להציג את עמדתה, וגם לא אישר לה ייצוג חיצוני.
תמיכה בחזרה מרצון של זרים כלואים לארצות מוצאם ובמעצרם הממושך
ביוני 2013 אישר וינשטיין את פעולות המדינה לעידוד חזרתם של זרים כלואים מאריתראה ודרום סודאן. ביקורת של ארגוני הסיוע לפליטים טענה שבעבר נציבות האו"ם לפליטים קבעה שמדובר למעשה בגירוש, בניגוד לרצונם של הכלואים.
בתחילת יולי באותה שנה אישר גם מעצר ממושך של חשודים בגנבה, הטרדה ועבירות קלות, לאור ניצול מדיניות "הדלת המסתובבת" ופשיעה חוזרת בידי כנופיות.
הגדרת פעולות 'תג מחיר' של יהודים כפעילות בארגון חבלה
במאי 2013, בעקבות ריבוי פעולות שהוגדרו כ'תג מחיר' כולל הצתת מסגדים ופגיעה בערבים, וכן תקיפת חיילי צה"ל, וינשטיין היה שותף עם שרת הפנים ציפי לבני ושר המשטרה יצחק אהרונוביץ' בהמלצה להגדיר את פעולות תג מחיר כפעולות בארגון חבלה, וכפעילות חבלנית עוינת. בעקבות ביקורת בימין, על כך שרבים מהאירועים זויפו, ושרוב התקיפות בשטח הם דווקא נגד המתנחלים, ראש הממשלה בנימין נתניהו קיבל החלטה בניסוח מרוכך יותר, והגדיר את הפעולות כהתאחדות בלתי מותרת. לאחר מכן פרסם שבין הסיבות להחלטה היה גם שיקול תדמיתי של מדינת ישראל בעולם, לאור השוואה אפשרית בין פעולות תג מחיר להתארגנות רצחנית נרחבת וכלל עולמית כמו הג'יהאד האיסלאמי או חמאס.
לאחר פרישתו
ויינשטיין סיים את תפקידו ב-1 בפברואר 2016 והוחלף על ידי אביחי מנדלבליט, מזכיר הממשלה היוצא. לאחר תפקידו כיועץ מונה לנשיא כבוד של איגוד האגרוף. מאז הוא מעביר שיעורי אגרוף בהתנדבות לחולי פרקינסון.
בשדה המקצועי חזר וינשטיין לעבוד כעורך דין פלילי המייצג נאשמים – עיסוקו טרם מינויו. במסגרת זו ייצג את אנשי העסקים בני שטיינמץ ודן גרטלר. בשנים האחרונות הצטרף לצוות המשרד דרור, מנצ'ל, וינשטיין יחד עם בתו קארין, עורכת דין אף היא.
בשנת 2022 יצא לאור ספרו "היועץ", על תקופת כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה.