cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיסוס
מאפיינים
תפוצתם של חמישה עשר מיני הסוג היא באזורים ממוזגים בעולם הישן, בחצי הכדור הצפוני כולל דרום,מרכז ומערב אירופה,צפון אפריקה,מרכז אסיה ודרומה. בישראל מצוי מין אחד - קיסוס החורש (Hedera helix). בתרבות מקובל לגדל זנים רבים של קיסוס לנוי; בעיקר מרבים להשתמש בזנים שעליהם מגוונים.
משמעות שמו המדעי של הצמח היא "מטפס". שמו העברי, המוזכר כבר במשנה (לעיתים קיסום), הוא תיעתוק שמו היווני.
ביוון היה הקיסוס מוקדש לאל דיוניסוס, יוחסו לו תכונות רפואיות, וגבעוליו נקלעו כזרים לראשי משוררים. עלי הקיסוס נחשבו כסמל לנאמנות והם ניתנו לזוגות בטקסי חתונתם. בעבר היו נוצרים מקשטים כנסיות בעלי קיסוס לכבוד חג המולד, אך מנהג זה נפסל על ידי הכנסייה. עלי קיסוס היו חלק מסמלן של משפחות אצולה באירופה והיום הם משמשים כקישוט בסמלה של ליגת הקיסוס.
מרקו באשה
מרקו באשה (בסרבית: Марко Баша; נולד ב-29 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
באשה נולד בטרסטניק שביוגוסלביה לאבא מונטנגרי ולאם סרבית. באשה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל טרסטניק המקומית. בגיל 18 הצטרף לקבוצת הכדורגל OFK בלגרד במדיה שיחק 5 שנים.
בקיץ חתם בלה מאן מליגה 1. ב-31 ביולי 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לאולימפיק ליון.
ב-23 ביוני 2011 חתם בליל במדיה שיחק 6 שנים בסיומן פרש מכדורגל.
אהרן רמז
אהרן רמז (8 במאי 1919 – 2 באפריל 1994) היה המפקד השני של חיל האוויר הישראלי (יולי 1948 – דצמבר 1950) וחבר הכנסת.
מרקו באשה
קריירה בינלאומית
בשנת הצהיר בתקשורת המונטנגרית כי הוא מעוניין לייצג את המדינה בעתיד. הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת משחקה הראשון, אך לבסוף נעדר מסגל הנבחרת. בהמשך הודיע כי הוא מעדיף לא לייצג אף מדינה, אך במרץ זומן לסגל נבחרת מונטנגרו וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל.
אהרן רמז
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לדוד רמז, שהיה ממנהיגי היישוב, ולאחר מכן מזכ"ל ההסתדרות, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל הראשונות. למד בבית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב. בשנת 1936 התגייס להגנה. בשנים 1939–1942 היה שליח תנועת הנוער "הבונים" (המזוהה עם מפא"י) בארצות הברית. בעת שליחותו ניסה לארגן חניכי תנועות חלוציות בארצות הברית למען היישוב. הוא נתקל בקשיים רבים אך בכל זאת הצליח לרתום מאות צעירים יהודים אמריקנים שהתאגדו במסגרת פלוגות החלוץ והתחייבו לעמוד לרשות היישוב. אחד התחומים בהן עסקו הפלוגות היה לימוד טיס, ורמז עצמו סיים את אחד משני הקורסים שנפתחו. בשנת 1942, לאחר פיזור הפלוגות ועם הצטרפות ארצות הברית כצד פעיל במלחמת העולם השנייה התגייס רמז לחיל האוויר המלכותי הבריטי ועבר אימוני טיס בקנדה. הוא שירת כטייס קרב בזירה המערב אירופית. בעת שרותו ביקר רמז במחנה הריכוז ברגן-בלזן ימים ספורים לאחר שחרור המחנה. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1945–1946, בעודו במדים, השתתף רמז בארגון שארית הפליטה ובניתובם ארצה. בסוף 1946 חזר רמז ארצה ובין היתר, בעודו קצין בחיל האוויר הבריטי, ביקר בלטרון את אביו, שנכלא על ידי הבריטים במהלך השבת השחורה. רמז השתחרר בתחילת 1947. עם התארגנות "ההגנה" לקראת מלחמה צפויה הגיש רמז, בצוותא עם הימן שמיר (שכטמן), תוכנית אב להקמת חיל אוויר עברי. בסוף אותה שנה מונה לקצין המבצעים של שרות האוויר של "ההגנה" וביולי 1948 מונה למפקד חיל האוויר הישראלי. בתקופת כהונתו ניסה להגדיל את עצמאותו של חיל האוויר, נתקל בהתנגדות מצד הרמטכ"ל יגאל ידין ונאלץ להתפטר מתפקיד מפקד החיל בדצמבר 1950.
בהמשך נשלח לארצות הברית מטעם משרד הביטחון כראש משלחת הקניות, תפקיד בו שימש עד 1953. לאחר מכן, שימש בתפקיד יועץ שר הביטחון לענייני תעופה עד שנת 1954, שנה בה פרש מצה"ל. היה חבר הנהלת סולל בונה בשנים 1954–1959 (תקופה במהלכה כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י מן הבחירות לכנסת השלישית, עד להתפטרותו בדצמבר 1957). לאחר מכן שימש כמנהל האדמיניסטרטיבי של מכון ויצמן ומנהל המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ. במאי 1965 החל לכהן כשגריר ישראל בבריטניה, וכיהן בתפקיד זה עד 1970. לאחר מכן שימש מנכ"ל רשות הנמלים, תפקיד אליו מונה לאחר עזיבתו של חיים לסקוב, שלא היה יכול להשלים עם הכניעה לדרישות ועדי הנמלים, שזכו לגיבוי מזכ"ל ההסתדרות דאז, יצחק בן-אהרן. בתפקיד זה המשיך עד 1977. היה ממקימי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון. בשנים 1977–1981 היה יו"ר רשות שדות התעופה.
סקוויה ענקית
סקוויה ענקית (שם מדעי: Sequoiadendron giganteum, נקרא גם סקוויון ענק) הוא המין היחיד בסוג סקווידנדרון (Sequoiadendron), הנמנה עם תת-משפחת הסקווים.
עצי הסקוויה הענקית גדלים לגובה מרבי של כ-95 מטרים, ומגיעים לקוטר ממוצע של כשבעה מטרים. אלו הם העצים הגדולים בעולם במונחי נפח. הסקוויות הענקיות מגיעות לגיל מופלג, ודווח על עצים בני 3,000 שנה ויותר. צבע הגזע הוא חום-אדמדם. בשפת האינדיאנים, ילידי המקום, נקרא העץ גם ואוונה (Wawona).
תיאור העץ
גובהם המרבי של עצי הסקוויה הוא 80 עד 90 מטרים, ופרטים בודדים עוברים את רף 90 המטרים. קוטר גזע ממוצע מגיע לכשבעה מטרים, אם כי נמדדו פרטים בודדים שקוטרם מגיע ל-10 מטרים ויותר. אלו הם העצים הגדולים בעולם במונחי נפח. הם מגיעים לגיל מופלג, והעץ הזקן ביותר שדווח עליו הוא העץ על-שם ג'ורג' וושינגטון שנמצא ב"יער הענק" בפארק הלאומי סקוויה, שגילו מוערך בין 2,550 ל-3,150 שנים.
הקליפה היא סיבית, מחורצת ומגיעה לעובי של עד 60 סנטימטרים. הקליפה העבה מגינה על העץ מפני פגעי טבע כשריפות וקור. העלים הם ירוקי עד (כמו מרבית המחטניים), מגיעים לאורך של 6-3 מ"מ, וערוכים בסידור לולייני. האיצטרובלים הם באורך 7-4 ס"מ והם בוגרים לאחר 20-18 חודשים. בכל איצטרובל 50-30 "קשקשים" המאורגנים בסדר לולייני, כשבכל קשקש מספר זרעים, מה שנותן ממוצע של כ-230 זרעים באיצטרובל. הזרע הוא באורך 4–5 מ"מ והיקף של מ"מ אחד בצבע חום כהה עם "כנף" לאורך כל צד ברוחב מ"מ 1 ובצבע צהוב-חום. יש זרעים שנושרים בחום של שלהי הקיץ, אך רוב הזרעים משתחררים רק עקב התייבשות מחומה של אש או עקב נזק שגורמים חרקים.
עצי הסקוויה הענקית מתחדשים על ידי הזרעים. עצים בני עד 20 שנים עשויים לייצר חוטרים מתוך גזע כרות, אך (שלא כמו הסקוויה הנאה) עצים בוגרים לא יכולים להתחדש מגזע כרות. עצים צעירים מתחילים להניב אצטרובלים בגיל 12 שנים. בעץ גדול עשויים להיות כ-11,000 איצטרובלים. בחלק העליון של עץ בוגר יש שפע רב יותר של איצטרובלים מאשר בחלק התחתון. עץ בוגר מפזר כמות מוערכת של 400,000-300,000 זרעים בשנה. הזרעים המכונפים יכולים להינשא למרחק של עד כ-180 מטרים מעץ האב.
תפוצה
עצי הסקוויה הענקית ייחודיים לרכס סיירה נבדה במדינת קליפורניה, ארצות הברית, בעיקר בצד הדרומי של ההרים הצפון-מערביים ובצד הצפוני של המדרונות הדרום-מערביים. הם גדלים ברום של 2,000-1,400 מטרים בצפון ו-2,200-1,700 מטרים בדרום, באקלים יבש בקיץ ומושלג בחורף על קרקע משקע וסחף.
הריכוזים הגדולים ביותר של עצי הסקוויה הענקית הם ביערות הלאומיים סקוויה, סטניסלוס וסיירה, ובשלושה פארקים לאומיים: סקוויה, קינגס קניון ויוסמיטי. החורשה הגדולה ביותר של עצי סקוויה ענקית היא חורשת הר רדווד בפארק הלאומי קינגס קניון וביער הלאומי סקוויה, ששטחה 12.4 קמ"ר ובה 15,800 פרטים.
עדי ארד
עדי ארד (נולדה ב-28 ביולי 1978) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה וזמרת ישראלית.
קורות חייה
בשנים 2004–2005 שהתה בניו יורק, למדה פיתוח קול וסטפס ב-BDC, למדה בסדנת מחזות זמר ב-Manhattan School of Music ושיעורי משחק בHB Studio והופיעה במועדון הקברט "Dillon's", ביחד עם המוזיקאי חיים קחטן (Haim Cotton) במופע יחיד מוזיקלי המשלב שירים ממחזות זמר.
ארד למדה פסיכודרמה קלאסית בסמינר הקיבוצים בשנים 2005–2006. ב-2007 עברה כיתת אמן אצל רוזמרי אש במסגרת מרכז סדנאות הבמה.
ב-2007 השתתפה בקברט הסאטירי "מלחמת הכריות השנייה" - שנכתב כתגובה למלחמת לבנון השנייה, לקחה חלק במופעים מוזיקליים שונים, שיחקה בתיאטרון "נדנדה" בהפקות "חגיגת השירים של דתיה בן דור", "מי שטוב לו ושמח" ועוד.
ב-2008 החלה לשחק בתיאטרון המדיטק בהפקה "עלילות פרדיננד פדהצור" בבימויו של ישראל גוריון.
ב-2009–2011 יצרה את מופע היחיד "יורדת מהפסים".(צוותא) זהו סיפור מסע מוזיקלי שאותו כתבה ביחד עם ליאור וידושינסקי והמוזיקאי אורן סלע.
החל משנת 2009 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי בהצגה "גטו" בתפקיד לובה, בבימויו של עמרי ניצן וכן לקחה חלק במחוות לנורית הירש ונתן אלתרמן מוני אמריליו, יוסי בנאי בתיאטרון הקאמרי ובתוכנית הטלוויזיה קאמרי 3 בערוץ הראשון. שיחקה בתפקיד שירלי ב"הם יורים גם בסוסים" וכן בתפקיד דיאנה הזמרת "בשיגעון באופרה", בהצגה, "תעלת בלאומילך", בתפקיד ברברה בהצגה, "נשוי במנוסה" ובתפקיד אדית פרנק ב"אנה".
השתתפה במחזמר "המצעד", כפרויקט של פסטיבל ישראל 2012 בבימוי משה קפטן עם שחקנים מהווסט אנד ומברודוויי. ב-2012 שיחקה תפקיד ראשי בסרט "תמונת רקע" בבימויו של אייל בי בפרויקט סרטים של 48 שעות. באותה שנה גם עברה סדנת כתיבה דן תורן ומאיר גולדברג.
בשנת 2018 חזרה לשחק בתיאטרון המדיטק בהצגות המצליחות "המסע המופלא לארץ המילים" וכאמא של מרקו, אנה רוסי, במחזמר "הלב".
ארד דיבבה סרטים וסדרות רבים, כגון: "הדג שלי שטן" (ערוץ הילדים), "מעמקים", "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים", "הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה", "הנסיכה סופיה הראשונה", "שמופ", "טינגה טינגה", "פלורי והדרקונים", "בכוורת", "עכברסטה" (ערוץ הופ!), "נני מקפי 2", "רנגו", "החתול של שרק", "תזיזו ת'רגליים 2", "קסם של הורים", "גיבורים מתגלגלים", "המופע של מוח וסרח", "מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה", "טינקרבל וסוד הכנפיים", "שירי אוהבת ללמוד", "רובינזון קרוזו", "צ'רלי הולך לגן", "תופסת מפלצות", "ראלף שובר את האינטרנט", "חבורת חיות המחמד" ומקריינת ושרה בפרסומות.
ב-2020 נבחרה עדי ארד לדבב לעברית את דמותה של גל גדות בסרט וונדר וומן 1984.
משנת 2022 משחקת בהצגה "כראמל" את גברת בלום בתיאטרון אורנה פורת (ע"פ סיפרה של מאירה גולדברג ) בבימוי : שירלי דשא
חיים אישיים
עדי נשואה לאיש העסקים נמרוד לשם ולהם שני בנים.
עדי ארד ידועה גם כפעילה חברתית והקימה יחד עם מספר אומנים ושחקנים את קבוצת "צו 8 לפועלי התרבות".
קישורים חיצוניים
יער הפיות ושבילי האופניים שתמיד נגמרים. העיר של עדי ארד | טיים אאוט (timeout.co.il)
יום זאב ז'בוטינסקי
יום זאב ז'בוטינסקי הוא יום ציון ממלכתי, החל ביום כ"ט בתמוז, יום פטירתו של זאב ז'בוטינסקי. יום זה נקבע על ידי הכנסת בחוק זאב ז'בוטינסקי (ציון זכרו ופועלו), ה'תשס"ה-2005. מטרת החוק מצוינת בסעיף 1 שלו: "להנחיל לדורות את חזונו, מורשתו ופועלו של זאב ז'בוטינסקי, לציין את זכרו ולהביא לחינוך הדורות הבאים ולעיצוב מדינת ישראל, מוסדותיה, יעדיה ודמותה בהתאם לחזונו הציוני".
על פי החוק, אחת לשנה, בכ"ט בתמוז, יום פטירתו של זאב ז'בוטינסקי, יקוים יום זאב ז'בוטינסקי (אם חל כ"ט בתמוז בשבת, יקוים יום זאב ז'בוטינסקי ביום ראשון שלאחריו, (א' באב). ביום זה:
כ"ט בתמוז איננו יום המהווה חלק משנת הלימודים, ולכן נקבע כי ביום י"ב בטבת יוקדש זמן בבתי הספר ללימוד פועלו וחזונו הציוני של זאב ז'בוטינסקי.
דיאן וורן
קורות חייה
וורן נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה יהודית. אביה היה סוכן ביטוח חובב מוזיקה, אשר האמין בכשרונה של בתו בכתיבת שירים ועודד אותה להתמיד בתחום. לעומתו, אמה של וורן התנגדה לכך שבתה תתמקד בעסקי המוזיקה והעדיפה כי תעסוק במקצוע רציני יותר. את הלהיט שלה, "Because You Loved Me", כתבה לזכרו של אביה. בגיל 10 קנה לה אביה גיטרה והיא החלה להתאמן בה ולפתח את כשרונה המוזיקלי. בנוסף, הפגיש אותה אביה עם מפיקים מוזיקליים, אולם אלו לא גילו בה עניין ודרכה להצלחה הייתה ארוכה וקשה.
הלהיט הראשון שלה הגיע בשנת 1983. היה זה "Solitaire" של הזמרת לורה ברניגן, שהגיע למקום השביעי במצעד בילבורד האמריקני. בשנת 1985 הקימה את חברת השירים "Realsongs", אשר היקנה לה חופש יצירתי רב. מאז ועד היום וורן היא כותבת שירים פורייה הכותבת במגוון רחב של סגנונות, אולם ידועה בעיקר בזכות הבלדות אותם כתבה בעיקר ל"דיוות" (סלין דיון, ויטני יוסטון, שר ואחרות).
זכתה בפרס גראמי בשנת 1996 על הלהיט "Because You Loved Me" (בביצוע סלין דיון) בקטגוריית שיר הנושא של סרט קולנוע.
שנתיים לאחר מכן וורן כתבה והלחינה את שיר הנושא של הסרט "ארמגדון", "I Don't Want To Miss A Thing" בביצוע אירוסמית'. השיר זכה להצלחה מסחררת ולימים הפך ללהיט המצליח ביותר של אירוסמית' וללהיט הראשון של הלהקה המגיע למקום הראשון למצעד בילבורד האמריקאי, 25 שנים לאחר הלהיט הראשון שלהם.
בשנת 2009 כתבה את מילות השיר שייצג את בריטניה באירוויזיון באותה שנה. השיר שנקרא "It's My Time", ואותו הלחין אנדרו לויד ובר, הגיע למקום החמישי בתחרות, והיה להישג הטוב ביותר בבריטניה באירוויזיון מזה שבע שנים.
בשנת 2011 זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שיר הנושא, על השיר "You Haven't Seen the Last of Me" הלקוח מהסרט "בורלסק" בכיכובה של הזמרת שר. אולם אף על פי כן לא קיבלה דיאן וורן מועמדות לאוסקר באותה שנה.
קיבלה מועמדות כפולה בקטגוריית שיר הנושא של סרט\תוכנית טלוויזיה בטקס גראמי 2012, על "Born to Be Somebody" מתוך הסרט "Justin Bieber:Never Say Never" (בביצוע ג'סטין ביבר) ו"You Haven't Seen the Last of Me" מתוך הסרט "בורלסק" (בביצוע של שר). כעבור שנתיים קיבלה וורן את המועמדות העשירית שלה לפרס גראמי, על השיר "(Silver Lining (Crazy 'Bout You" מתוך הסרט "אופטימיות היא שם המשחק".
גריגורי פרלמן
גריגורי (גרישה) יעקובלביץ' פֶּרֶלמן (באנגלית: Grigori Perelman; נולד ב-13 ביוני 1966) הוא מתמטיקאי רוסי-יהודי, שהתפרסם בעיקר לאחר שהוכיח את השערת פואנקרה. בשנת 2006 סירב לקבל את מדליית פילדס. נימוקי השופטים להענקת המדליה היו: "על תרומתו לגאומטריה, והתובנות המהפכניות שלו באשר למבנה האנליטי והגאומטרי של זרימת ריצ'י (Ricci flow )".
קורות חיים
פרלמן למד בצעירותו בבית הספר התיכון מס' 239 בלנינגרד שברוסיה הסובייטית (כיום סנקט פטרבורג), המתמחה בהוראת מתמטיקה ופיזיקה. בגיל 16 זכה במדליית הזהב באולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית, בהשיגו ציון מושלם. קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה הממלכתית של סנקט פטרבורג, ולאחר מכן עבד במכון סטקלוב למתמטיקה. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 עבר לארצות הברית. ב-1996 חזר למכון סטקלוב למתמטיקה בסנקט פטרבורג, שם עסק בגאומטריה של יריעות רימאניות.
בנובמבר 2002 פרסם את עבודתו על השערת פואנקרה - בעיה שניסח המתמטיקאי והפיזיקאי הצרפתי אנרי פואנקרה ב-1904. ההשערה נחשבה במשך שנים לאחת הבעיות הפתוחות החשובות ביותר בטופולוגיה, והיא עוסקת באפיון של הספֵירה התלת-ממדית מבין כל היריעות מאותו ממד. בעבודתו הציג פרלמן מתווה להוכחה של "השערת הגאומטריזציה של תרסטון", שהשערת פואנקרה היא מקרה פרטי שלה. העבודה פורסמה ב-arXiv. שלא כמקובל, פרלמן לא פרסם אותה לאחר מכן בכתב עת העובר ביקורת עמיתים.
בשנת 2003 נתן פרלמן סדרה של הרצאות על עבודתו ב-MIT וב-SUNY. מתמטיקאים אחדים עבדו במשך כמה שנים על הפיכת המתווה של פרלמן להוכחה פורמלית מפורטת. עד אמצע 2006 נכתבו שלוש עבודות בהיקף של מאות עמודים, שבכל אחת מהן נסקרה ההוכחה בשלמותה. תוך כך התגבשה הסכמה שהוכחתו של פרלמן הביאה את השערת פואנקרה אל פתרונה.
באוגוסט 2006 זכה פרלמן במדליית פילדס, אות ההוקרה החשוב ביותר למתמטיקאים, אך סירב לקבלה. אין זו הפעם הראשונה שבה פרלמן התכחש לממסד המדעי: קודם לכן סירב לקבל פרס של החברה המתמטית האירופית. בתחילת 2010 הודיע מכון קליי למתמטיקה שבכוונתו להעניק לפרלמן פרס בסך מיליון דולר על פתרון השערת פואנקרה, שהיא אחת מ"שבע בעיות המילניום" של המכון, אך פרלמן ויתר על הפרס. פרלמן הסביר שלדעתו תרומת המתמטיקאי האמריקאי ריצ'רד המילטון למציאת הפתרון שוות ערך לתרומתו והוא לא יכול לקבל את הפרס לבדו. בספטמבר 2011 החליט המכון לתרום את הסכום כמלגות.
פרלמן נמנע מראיונות עיתונאיים ואין מידע אודות עיסוקיו לאחר שעזב את עבודתו במכון סטקלוב ב-2005.
גיא אדגר קמפבל
גיא אדגר קמפבל (באנגלית: Guy Edgar Campbell; 9 באוקטובר 1871 – 17 בפברואר 1940) היה חבר קונגרס דמוקרטי ולאחר מכן רפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה.
ראשית חייו
אדגר קמפבל נולד בפטרמן, שבווירג'יניה המערבית, אביו היה מהגר מסקוטלנד.
בשנת 1889 הוא והוריו העתיקו את מגוריהם לפיטסבורג שבפנסילבניה. בשנת 1893 החל ללמוד במכללת ביזנס איירון סיטי שבעיר מגוריו.
פעילויות עסקיות
קמפבל הועסק כפקיד במשרדי הרכבת של בולטימור ואוהיו בפיטסבורג, עד יוני 1896 כאשר התפטר. הוא החל לעסוק בעסקי הביטוח הכללי עד שנת 1903, הוא גם התעניין בייצור נפט וגז בפנסילבניה ומערב וירג'יניה.
בית הנבחרים של ארצות הברית
קמפבל נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא כיהן כיו"ר ועדת ההוצאות של ארצות הברית במחלקת העבודה במהלך הקונגרס השישים ושמונה. הוא עסק בתפקיד ייעוץ בוושינגטון הבירה.
מותו
הוא נפטר בווילובי שבאוהיו ונקבר בבית העלמין של הר יוניון שבעיירת רובינסון בפנסילבניה.
אור בקצה המגף
התסריטאית ובמאית הסרט היא פרופ' יעל קציר. קציר וגדי קסטל הם המפיקים שלו.
העקורים לאחר מלחמת העולם השנייה
בסוף מלחמת העולם השנייה, לאחר שהושמדו שישה מיליון יהודים בקירוב, נותרו באירופה כשלושה מיליון יהודים, בעיקר בברית המועצות (כולל חלקיה האסייתיים). במחנות הכפייה, במחנות הריכוז ובמחנות ההשמדה שרדו כ-200,000 יהודים, מהם עשרות אלפים שהיו על ערש דוויי. אלפים הצטרפו אל זרם הרפטריאנטים שעשו את דרכם בעיקר לארצות המערב. רוב הקהילות היהודיות באירופה התדלדלו בעקבות הכיבוש הנאצי, המלחמה וההשמדה, ורק מעטות הצליחו לעבור את המלחמה כמעט בלא פגע. מתוך הקיבוץ הגדול של יהודי פולין, שלפני השואה מנה כשלושה וחצי מיליון נפש, נותרו כרבע מיליון בלבד, כ-170,000 מהם פליטים בברית המועצות וכ-80,000 ניצלו במחנות ריכוז, במסתור או כפרטיזנים בפולין עצמה. רבים מאלה ששרדו בארצות מזרח אירופה ובמחנות לא רצו כלל לשוב למולדתם ולהשתלב בה. כ-50,000 מניצולי המחנות נשארו במקומות שבהם שוחררו, בעיקר בגרמניה ובאוסטריה, והפכו לעקורים במחנות עקורים.
מחנות אלו שימשו כמעין מעון זמני לכל העקורים היהודים שלא היה להם לאן ללכת. מחנות העקורים הוקמו באזורים שבהם שלטו בעלות הברית בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה. הראשונים שהגיעו אל מחנות אלו היו ניצולי מחנות ריכוז ששוחררו בידי בעלות הברית על אדמת גרמניה. התנאים במחנות אלו היו קשים ביותר, בייחוד בראשית קיומם. חלק גדול ממחנות העקורים היו בעבר מחנות ריכוז או מחנות צבא גרמניים. במחנות אלו לא התגוררו רק יהודים, אלא גם פליטים בני לאומים אחרים.
בינתיים, עקב חורבן יהדות פולין, החליטו יהודי פולין לעבור מערבה, לאזור הכיבוש האמריקאי, והגיעו למחנות עקורים שם. ב-1947 הגיעו למחנות אלה פליטים נוספים מצ'כוסלובקיה, מהונגריה ומרומניה, ומספר תושבי מחנות העקורים הגיע ל-250 אלף.
רוב העקורים היהודים ראו במחנות אלה כפתרון זמני ותחנת מעבר בדרכם לארץ ישראל. ובכל זאת, הקימו היהודים שם חיים. הם הקימו תיאטראות ותזמורות, ערכו אירועי ספורט ופרסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש. הם היו מהראשונים לחקור את השואה ולהנציח את זכרה. הם גבו עדויות ראשונות מניצולים, אספו תיעוד בכתב וערכו עצרות זיכרון לקרבנות השואה. ניצולי השואה הרגישו "משוחררים אך לא בני חורין". במחנות פעלו מפלגות יהודיות חילוניות ודתיות, ציוניות וסוציאליסטיות. עם זאת, בהשפעת הטראומה של השואה והפעילים הציונים מארץ ישראל, הייתה הציונות דומיננטית בחיים הפוליטיים. רבים מהעקורים הפגינו מודעות פוליטית חזקה ושאיפה לצאת מהארצות בהן הם נמצאים, בראש ובראשונה לארץ ישראל. הם הקימו קיבוצי הכשרה בהם התכוננו לעלייה לארץ ישראל.
במהלך 1948 הוקמה מדינת ישראל והשתנו חוקי ההגירה בארצות הברית. כך יכלו רבים משוכני מחנות העקורים להגר. מחנות העקורים נסגרו עד שנת 1950, פרט למחנה פרנוואלד שפעל עד 1957. רוב העקורים היגרו לארץ ישראל, כשליש פנו לארצות הברית ורבבות נותרו באירופה, כולל בגרמניה עצמה, והקימו מחדש קהילות רבות שחרבו בשואה.
מחנות עקורים באיטליה
מספרם המדויק של העקורים היהודים ששהו באיטליה אינו ידוע לחוקרים, משום שרבים מהעקורים הסתננו לאיטליה באופן בלתי חוקי, היו חסרי מסמכים מזהים, בעלי מסמכים מזויפים או שלא נרשמו כלל אצל הרשויות או הארגונים שפעלו באיטליה. על פי ההערכות, בין השנים 1945 ל-1951 שהו על אדמת איטליה לפרקי זמן שונים בין 50,000 ל-70,000 עקורים יהודים. רובם עלו לארץ ישראל, ואחרים למדינות אחרות מחוץ לאירופה, בעיקר לצפון אמריקה.
בשנים שלאחר המלחמה, פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים. לא כל הפליטים במחנות היו יהודים, ולא כל המחנות היו פעילים לאורך כל התקופה. היו מחנות קטנים בהם שכנו עשרות יהודים, והיו שהכילו מאות ואף אלפי יהודים. לצד המחנות פעלו גם כ-77 הכשרות חלוציות וקיבוצים, לפי מחקרה של קוקונן (Kokkonen), ו-45 הכשרות לפי נתוני יד ושם. בכל מקום שבו שהו העקורים, הם התארגנו במסגרת קהילתית, חברתית, פוליטית ותרבותית עצמאית ומובדלת.
קיימים מספר גורמים שהקלו על מעבר של פליטים יהודים לאיטליה:
מחנות העקורים וההכשרות החלוציות היו מפוזרות לאורכה ולרוחבה של איטליה. המחנות בדרום איטליה היו באזור פוליה, בקצה המגף האיטלקי. למחנות אלה הגיעו יהודים על ידי חציית את הים האדריאטי מיוגוסלביה בספינות קטנות ודרך מעברי האלפים בעזרת תנועת הבריחה‫. ממחנות אלה יצאו אחר כך היהודים העקורים בספינות מעפילים לארץ ישראל.
יחסה של איטליה ואוכלוסייתה כלפי הפליטים היהודיים היה חיובי לרוב, ויהודים שהגיעו לאיטליה זכו לתנאים טובים באופן יחסי למחנות בארצות אחרות. היחס בין העקורים היהודים לאיטלקים המקומיים היה ברובו של ידידות. היהודים התיידדו איתם, אכלו איתם, למדו איתם. היהודים השתלבו בחברה האיטלקית. החיים זה לצד זה והשיתוף בחיי היום־יום איפשרו לפליטים ולתושבי ארבעת הכפרים לראות זה את זה כבני אדם ובנו קשרים שהשתמרו עד היום.
עלילת הסרט
הסרט מספר על שלוש נשים, שוני ליפשיץ, רבקה כהן ופרופ' אסתר הרצוג, שנולדו בשנת 1946 להורים ניצולי השואה במחנה עקורים בסנטה מריה די לאוקה, עיירה קטנה במחוז פוליה שבדרום איטליה. הסרט הוא תיעוד היסטורי המתאר את מסען של שלוש הנשים לאיטליה לחיפוש מידע על חיי הוריהן לאחר המלחמה באיטליה, ואל המקום שבו הן עצמן נולדו. מתוך חוויית החיפוש האישית יוצא הסרט לתיאור של חייהם של העקורים היהודים באיטליה בכללותם. בעבור הגיבורות, אשר מבקשות להתקרב באמצעות חוויה זו להוריהן, הביקור והסרט עצמו מהווים סגירת מעגל. הסרט פותח בסיפורה של שוני. שוני לא יודעת הרבה לגבי הוריה, שהיו ניצולי השואה מפולין. היא מספרת שבצעירותה נמנעה מלשאול את הוריה על השואה. היא יודעת רק שהם הגיעו לאיטליה בדרכי הבריחה ושהבריגדה היהודית סייעה להם לחצות את הרי האלפים. בסופו של דבר, החיפוש מוביל את שוני אל יומנו של מאיר שוורץ, שליח מארץ ישראל שהיה חבר בכוחות הסיוע לעקורים. מן היומן לומדת שוני על החיים שלאחר המלחמה. כן היא מגלה ביומן תיאור של הרגע שבו היא והוריה יצאו מאיטליה לארץ ישראל. היומן מעורר את רצונה של שוני ללמוד עוד. היא פונה אל המדור לחיפוש קרובים, ברשת ב' של קול ישראל, שם היא מבקשת לאתר אנשים שנולדו באותו מחנה עקורים שבו היא נולדה. בעקבות השידור ברדיו מקבלת שוני פניות רבות. היא מארגנת ביחד עם אסתר ורבקה, שגם הן נולדו באותו המחנה, מפגש של אנשים שנולדו שם. מהמפגש הן מבינות שילדי סנטה מריה די לאוקה לא יודעים הרבה על מה שקרה באיטליה, למעט העובדה שהם כולם נולדו שם. רבקה הכינה אלבום תמונות שבאמצעותו היא מחפשת את איטליה של הוריה. הן פונות אל דור ההורים: הן מדברות עם דינה דרייליך, ניצולת השואה מליטא ועם אווה בנטל, אמה של אסתר וניצולת השואה מהונגריה שהייתה באושוויץ, ואלה מספרות להן על החיים במחנה העקורים. כיוון ששאלות רבות נותרו ללא מענה, שלוש הנשים מחליטות לנסוע בעצמן לאיטליה. הן רוצות לגלות את המקום בו נולדו, מה זוכרים האיטלקים המקומיים מהעקורים, והאם נותרו עקבות מהשהות של הוריהן שם.
במסגרת המסע, מגיעות הנשים לאתרים שונים המהווים נקודות מפתח במסע לגילוי העבר. הן מקיימות מפגשים עם אנשים מקומיים החושפים עדויות וזיכרונות. שגרת החיים, והיחסים עם המקומיים מציירים תמונה של עזרה הדדית, יחסי שכנות ושיתוף פעולה. הן מבקרות בארבע עיירות שבהן היו מחנות עקורים: סנטה מריה די לאוקה, סנטה צ'זריה, טריקזה וסנטה מריה אל באניו.
בסנטה מריה אל באניו הן מבקרות במוזיאון, שמקומיים הקימו לתיעוד התקופה. במוזיאון מוצגים ציורי קיר בעברית ממועדון בית"ר, המשקפים את תחושותיהם של העקורים ששהו באיטליה ואת רצונם לעלות לארץ ישראל.
החיים במחנות באיטליה היוו בעבור העקורים תקופת שיקום. למרות כל אירועי הזוועה הצליחו היהודים ליצור לעצמם שגרת חיים. שלוש גיבורות הסרט מגלות את זה במהרה באמצעות כמה אירועים מכוננים שנחשפים בפניהן. הן מצליחות לאתר נזירה מבית החולים שבו הן נולדו, הנזירה רדנטה, ממסדר הלב הקדוש, ורבקה נוסעת לבקר אצלה. לאחר הפגישה, מספרת רבקה כיצד האהדה מצד הנזירות כלפי האימהות הצעירות חיממה את לבם של העקורים.
בעקבות סיפור ששמעו על ויטוריה טורקו, אישה איטלקייה שנתנה לכלות יהודיות את שמלת החתונה שלה כדי שתתחתנה בשמלה לבנה, הן נוסעות לטריקזה, כדי לפגוש אותה ולהודות לה.
הסרט מציג יחסים טובים בין העקורים למקומיים שוב ושוב, אך לא ניתן להתעלם מהעובדה שהעקורים זה עתה חוו את השואה. אחד המקומיים מספר לשלוש הגיבורות על מקרה שבו עמד גבר יהודי בחוף הים בזמן סערה וניסה להתאבד ועל איך שבת זוגו הצילה אותו. עולות גם עדויות על החיים הקשים של היתומים במחנה. עו"ד יוסף מלמד, ניצול מליטא וממעצבי החינוך במחנה, מספר על ההתנהגות והמראה הפראי של הילדים. הוא מספר כיצד הוא והמחנכים האחרים במחנה הנהיגו סדר ומשמעת, וכיצד הצליחו בסופו של דבר לחולל שינוי בחיי הילדים.
בעקבות המסע, עולה השאלה מה יודע היום הדור הצעיר באזור קצה המגף האיטלקי. שוני, רבקה ואסתר מבקרות בבית הספר התיכון הטכנולוגי בטריקזה. התלמידים בבית ספר מספרים להן על המסע שלהם למחנות הריכוז וההשמדה בפולין. הם מספרים שהם הדליקו נר לזכר הנספים. השלוש מספרות לתלמידים על התקופה של ההורים שלהן לאחר השואה, במחנות העקורים.
ביום האחרון של המסע עורכות רשויות האזור מחווה של ידידות לכבודן, הילדות שנולדו בלאוקה. באירוע המחווה השתתפו בין היתר אנטוניו ג'וזפה קופולה, ראש עיריית טריקזה, סילביה גודלי, ראש מנהל התרבות במחוז פוליה ואנה מריה רוזאפיו, ראשת העיר של קסטריניאנו דל קאפו וסנטה מריה די לאוקה. לטקס הגיעו 14 נשים וגברים שנולדו בלאוקה, והביאו מתנות למוזיאון המקומי. עומר, נכדה של רבקה, הביא אקורדיון מארץ ישראל, לזכר האקורדיון שנקנה מאיטלקי על ידי אחד העקורים תמורת כיכר לחם לבן. ציפי קרליץ, ילידת לאוקה, הביאה שמלת כלה לזכר השמלות שעברו מכלה לכלה בלאוקה.
הפקת הסרט והתגובות לו
צילומי התחקיר וראיונות לסרט התבצעו במהלך שנת 2011. הסרט עצמו צולם במהלך השנים 2012 ו-2013 בישראל ובאיטליה.
לקראת צילומי הסרט נערך תחקיר שכלל איסוף מסמכים, ראיונות עם ניצולי שואה מישראל ששהו במחנות בדרום איטליה, ביקור בעיירות של אזור סלנטו שבדרום פוליה שבהן היו מחנות עקורים וראיונות עם אנשים שהעידו על התקופה, ביקור במוזיאון לתיעוד מחנות העקורים שהוקם בסנטה מריה אל בניו, קריאת ספרות היסטורית, וצפייה בסרטים בנושא.
בין המסמכים בהם השתמשו היו עבודת הדוקטורט של סוזנה קוקונן מהאוניברסיטה העברית ויד ושם, יומנו האישי של מאיר שוורץ (שחר), ששימש כקצין סעד מטעם אונרר"א בסנטה מריה די לאוקה, יומנו של הכומר של סנטה מריה די לאוקה מהתקופה שבין 1945–1947, ספרי זיכרונות של עקורים ששהו במחנות הללו, ועוד.
שמו המקורי של הסרט היה "מגדלור בקצה המגף", אך בהמשך הוחלט לשנותו ל"אור בקצה המגף".
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 במאי 2015 בסינמטק תל אביב, במסגרת פסטיבל "דוקאביב". בסינמטק תל אביב נערכו סה"כ 27 הקרנות, נכון למאי 2017. בהמשך הוקרן הסרט במספר אולמות ופסטיבלים, ואף בעיירות במחוז סלנטו שבאיטליה, שבהן מתרחש הסרט. בנוסף הוקרן הסרט גם בפסטיבל ואלדראנו איטליה, בפסטיבל לתרבות יהודית ברומא, בפסטיבל יהודי בלוס אנג'לס, בפסטיבל קולנוע בטירנה שבאלבניה, בפסטיבל קולנוע איטלקי בסן דייגו, ובפסטיבל בינלאומי בניו דלהי 2016. הסרט שודר גם בטלוויזיה האיטלקית והישראלית. בערוץ מדיהסט (Mediaset) באיטליה ביום השואה הבינלאומי בשנת 2015, ובטלוויזיה הישראלית בערוץ 10 ביום הזיכרון לשואה ולגבורה ב-2016.
הסרט זכה לתגובות אוהדות רבות בכל מקום שבו הוצג, בין אם בישראל או בארצות אחרות. הסרט זכה למחמאות רבות בנוגע לחשיפת חלק לא ידוע בהיסטוריה של ניצולי השואה, ושל החזרה לחיים לאחר השואה:בנוסף, כתב מנהל פסטיבל הסרטים האיטלקי של סן דייגו על הסרט:
חוג הרצל
חוג הרצל הוא ארגון ציוני, שפעל בקהילה היהודית בבנגאזי, לוב, החל מ-1919 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. חוג הרצל הוקם על ידי רנאטו תשובה, מראשי הקהילה היהודית בבנגאזי.
קשר ראשון בין הארגון ליהודי לוב
הקשר הראשוני בין יהודי לוב לבין התנועה הציונית נוצר כבר בשנת 1896. בנימין זאב הרצל עודד את יהודי לוב לפעילות ציונית, והם נענו לאתגר. עיקר הפעילות היה הפצת מידע אודות התנועה הציונית. בספטמבר 1903, כתב יעקב תשובה, אביו של מקים ארגון "חוג הרצל", רנאטו תשובה, מכתב לתנועה הציונית בנוגע להתעניינות בהתחלת פעילות ציונית בבנגאזי, ועל רצונו להקים סניפים של התנועה הציונית להפצת רעיונותיה. קשר ראשוני זה לא נמשך זמן רב, אך הוא היווה את הבסיס להקמת גרעיני פעילות ציוניים נוספים בהמשך.
הקמת הארגון וביסוסו
גרעין ציוני ניסה להקים ארגון בשם "חוג ציון" בטריפולי בשנת 1913, אך נכשל. בשנת 1916, נוסד "חוג ציון" מחדש בבנגאזי, והוא היווה בסיס להקמת "חוג הרצל", שהוקם ב-1919 בבנגאזי על ידי תשובה. בתחילת פעילותו, מנה "חוג ציון" כ-40 חברים, אך בהמשך ל"חוג הרצל" התווספו כ-300 חברים נוספים.
לחוג היו מספר מטרות מוגדרות: הגנת רעיון האחדות של ישראל והפצתו, פעילות למען שיפור תנאיה המוסריים והחומריים של הקהילה המקומית, חיזוק התודעה הלאומית והחייאת השפה העברית.
ביוני 1921, נערכו בחירות למועצה המייצגת את החוג. בעקבות אדישותם של חברי הארגון לגבי הבחירות והשתתפותם כ-53 חברים בלבד מתוך 125, תשובה, שעמד בראש הארגון, החליט להתפטר מתפקיד הנשיא, אך נבחר להיות נשיא הכבוד של הארגון. לבסוף, נשיא הארגון הנבחר היה שלום לגזיאל, ששימש כסגנו של תשובה לפני התפטרותו.
דעיכת הארגון
בשנת 1924, קם בבנגאזי ארגון המקביל ל"חוג הרצל" בשם "חיים ויצמן". הסיבה להיווסדות הארגון הייתה יריבות תרבותית עם חוג הרצל. בעוד "חיים ויצמן" היה ארגון תחת השפעה ציונית-צרפתית, "חוג הרצל" היה תחת השפעה ציונית-איטלקית. השפעתו של "חוג ויצמן" הייתה מצומצמת, ובמהרה הפכה לחוג חברתי בעיקר.
היחס המנוכר של השלטון הפשיסטי באיטליה כלפי היהודים גרמו להיחלשות הפעילות הציונית בבנגאזי. כתוצאה מכך, עד לסוף שנות השלושים התרכז "חוג הרצל" בעיקר בתלמוד תורה ולימוד עברית. גורם נוסף להיחלשות הפעילות היה הפסקת עבודתו של המורה מאיר עקנין ששהה בשליחות בבנגאזי וחזר לירושלים בראשית שנות ה-20. אחריו, לא נשלחו עוד שליחים אחרים מארץ ישראל, והמורים שהמשיכו ללמד עברית בבנגאזי היו מקומיים, ולכן לא שלטו בהוראת השפה העברית. חוג הרצל המשיך לפעול עד סוף שנות השלושים כחוג חברתי לבני נוער בעיקר במוצאי שבת.
הוליווד ריפורטר
הוליווד ריפורטר (באנגלית: The Hollywood Reporter; בראשי תיבות: THR) הוא עיתון מודפס ואתר אינטרנט המתמקד בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה ההוליוודית. הוא עוסק גם באופנה, כספים, חוק, טכנולוגיה, סגנון חיים ופוליטיקה, כפי שהם באים לידי ביטוי בהוליווד.
היסטוריה
כתב העת נוסד בשנת 1930 בידי ויליאם "בילי" וילקרסון כיומון הראשון של התעשייה. המהדורה הראשונה הופיעה ב-3 בספטמבר 1930, וכללה בעמוד הראשון את הטור של וילקרסון, "Tradeviews" שהפך למשפיע. העיתון הופיע בימים שני עד שבת במשך 10 השנים הראשונות, פרט לתקופה קצרה, ולאחר מכן בימים שני עד שישי משנת 1940. וילקרסון השתמש במאמרים סרקסטיים וברכילות כדי ליצור פרסום ולקבל את תשומת הלב של מנהלי האולפנים בניו יורק, וכמה אולפנים ניסו לאסור את הפצת העיתון בתחומם.
וילקרסון התיידד עם האוורד יוז והעיתון כתב סיפורים חיוביים רבים עליו ועל הפקות הקולנוע שלו. בתמורה, בנוסף להכנסות מפרסום, נתן יוז סיוע כספי לעיתון בעת הצורך.
מסוף שנות השלושים השתמש וילקרסון ב"הוליווד ריפורטר "כדי לדחוף את התפיסה כי תעשיית הסרטים היא מעוז קומוניסטי. בפרט, הוא התנגד לאיגוד המקצוענים של כותבי התסריטים, שאותה כינה "ראש החוף האדום". בשנת 1946 שקלה הגילדה ליצור רשות מחברים אמריקאית להחזיק בזכויות היוצרים שלהם, במקום שהבעלות תעבור לאולפנים. וילקרסון הקדיש את טורו "Tradeviews" לנושא ב-29 ביולי 1946, בכותרת "הצבעה לג'ו סטלין". הוא ניגש קודם לערוך וידוי בכנסייה לפני שפרסם אותה, מאחר שידע את הנזק שמאמר יגרום, אך ככל הנראה עודד אותו הכומר לפרסם אותו.
בשנת 2009 רכשה חברת ההשקעות "גוגנהיים פרטנרס" את העיתון. ב-2014 החברה מינתה את ג'ניס מין (Janice Min) למנכ"לית ועורכת ראשית של החזקות הבידור שלה הכוללות גם את המגזין בילבורד. החל מ-2015 מוחזק העיתון בידי חברה חדשה שהקימה "גוגנהיים פרטנרס" כספין אוף, "Prometheus Global Media".
ככתב המגזין בישראל שימש במשך שנים רבות ג. עיטור (עיטור גלבץ).
רשימות ודירוגים
העיתון נוהג לפרסם רשימות של דירוגים שנתיים, בין השאר: רשימת הסרטים המכניסים ביותר של השנה, רשימת האנשים המצליחים בהוליווד, רשימת בתי הספר לקולנוע הטובים בעולם, ורשימת בעלי השכר הגבוה ביותר. בשנת 2002 לדוגמה דורגו טום קרוז, טום הנקס וג'וליה רוברטס כשחקנים הרווחיים ביותר בהוליווד, בשנת 2006 דורגה ניקול קידמן כשחקנית בעלת השכר הגבוה בהוליווד.
הסר לפני טיסה
רכיבי הסרה לפני הטיסה מכונים לעיתים קרובות "פריטי תג אדום". בדרך כלל, לצוות הקרקע תהיה רשימת תיוג של פריטי הסרה לפני הטיסה. רשימות ביקורת מסוימות ידרשו לצרף את הסרט או התג לרשימת הבדיקה כדי לוודא שהוא הוסרו. אי הסרה של חלק מסומן גרמה בעבר להתרסקות מטוסים, כמו זו של טיסה 603 של אירופרו ובשנת 1975, מטוס רויאל נפאל איירליינס מסוג פילטוס PC-6A טורבו-פורטר הנושא את אשתו ובתו של סר אדמונד הילרי.
נהוג לראות מחזיקי מפתחות, חולצות, תגיות תיקים, חגורות ועוד מוצרים כאלה עם סרט זה, במיוחד אצל אנשים שעובדים בתעופה או חובבי תעופה.
לעיתים נעשה שימוש בתג ירוק לזיהוי רכיבים שיש לחבר לפני הטיסה באופן דומה להסרה לפני הטיסה.
ארגונאוטים
במיתולוגיה היוונית, הארגונאטים (מיוונית עתיקה: Αργοναύται) היו קבוצת גיבורים יוונים שערכו מסע בים, בהנהגת יאסון, להבאת גיזת הזהב מקולכיס, ממלכה קדומה ששכנה בדרום הקווקז לחופי הים השחור (באזור גאורגיה של היום) ליולקוס שבתאסליה (העיר וולוס שביוון של ימינו). הטקסט העיקרי של סיפור מסע הארגונאוטים להשבת גיזת הזהב הוא הפואמה האפית "ארגונאוטיקה" שנכתבה על ידי אפולוניוס מרודוס באמצע המאה ה-3 לפנה"ס.
מקורות הסיפור
סיפור הארגונאוטים וגיזת הזהב מופיע אצל עוד מספר מחברים. המקור הראשון קדם אף לאפולוניוס מרודוס ונכתב באודה של פינדארוס במחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס. אפילו הומרוס מזכיר את מסעם ומציין שהם הראשונים שעברו את המפלצות סקילה וכריבדיס. מקורות נוספים הם דיודורוס בחיבורו ביבליותקה היסטוריקה ("ספריית ההיסטוריה"), "פאבולה" של היגינוס מהמאה ה-2 לפנה"ס והביבליותקה ("הספרייה") של פסאודו-אפולודורוס מהמאה ה-2 לספירה.
הרקע
פריקסוס והלה היו ילדיהם של אתאמאס מלך בויאוטיה ואשתו נאפלה. אמם מתה בילדותם ואביהם נישא בשנית. האם החורגת זממה להמיתם. היא טוותה מהלך נפתל שבעקבותיו עמד אתאמס להעלותם קורבן. בסיוע אמם שהופיעה בחלומם והאל אפולו ברחו מאביהם. הם נמלטו על גבו של אייל מופלא שצמרו היה זהוב. הלה טבעה בדרך ופריקסוס הגיע לקולכיס. האייל הוקרב לזאוס, וצמרו – גיזת הזהב נתלה בחורשת ארס שם שמר עליה דרקון.
שנים לאחר מכן, מלך איסון ביולקוס, שנוסדה על ידי אביו. אחיו למחצה, פליאס הדיחו והחזיקו במעצר בית. מחשש לחייו של בנם יאסון, החביאו אותו הוריו הרחק מביתו. יאסון שב למולדתו רק בגיל עשרים.
יאסון תבע את המלוכה חזרה מפליאס. האחרון הסכים אך העמיד לכך תנאי: על יאסון להחזיר את גיזת הזהב. כך קיווה להפטר מהטוען לכתר. יאסון לא נרתע והחל בהכנות למסע.
בניית ספינת הארגו
בונה הספינה היה ארגוס מתספאי, אשר בסיועה של האלה אתנה בנה את הספינה "ארגו" קרי: "המהירה" (מכאן שם הקבוצה). האלה עצמה הציבה בחרטום הספינה בול עץ אלון המקודש לזאוס מדודונה. לעצים אלה הייתה יכולת נבואית וכושר דיבור, דבר שהיה לאמצעי עזר במסע.
בינתיים התקבצו ובאו מכל קצות הארץ ארבעים עד חמישים גיבורים (תלוי במקורות, המספר המקובל הוא חמישים). רבים מהם בעלי מוניטין כגיבורים מיתולוגיים בזכות עצמם. בין הבאים היו: הרקלס (הרקולס בשמו הרומי המקובל), הדיוסקורים (התאומים קאסטור ופולוקס בניה של לדה מזאוס שהופיע בפניה כברבור), זטס וקלאיס בניו של בוריאס, רוח הצפון, אורפיאוס נגן הנבל, מלאגרוס ציד חזיר הבר הקלידוני ואחרים. לפי אחד המספרים התלוותה למסע אטלנטה ציידת ואצנית ידועה, ואחרים אומרים שבהיותה אשה סירב יאסון לצרפה לצוותו. לא כל הצוות השלים את המסע, חלקם פנו לעלילות גבורה אחרות וחלקם נספו.
נשות למנוס
תחנתם הראשונה בדרכם מזרחה, היה האי למנוס. שם שכנו נשים, אשר בעקבות עונשה של אפרודיטה האלה, הדיפו ריח רע ובעליהם העדיפו עליהן נשים מתראקיה. נשות למנוס רצחו את בעליהן ונותרו לבדן. בתחילה סירבו להתיר לאורחים שהגיעו לרדת לחוף, אבל לאחר שהבינו שללא גברים אין גם ילדים, קיבלו אותם בשמחה. הארגונאוטים בילו באי שנתיים של אושר ושמחה עם הנשים.
ארץ הדוליונים
התחנה הבאה הייתה ארצם של הדוליונים ומלכם קיזיקוס שקיבלום במזון ויין. הארגונאוטים עלו להר הקדוש שבסמוך ועל הספינה שמר הרקולס. כשחזרו חבריו מצאהו נלחם בענקים בעלי שש זרועות, אשר הטילו סלעי ענק לפתח הנמל לחסום את יציאת הספינה. הגיבורים נחלצו מיד לעזרתו והדפו את הענקים. לאחר שהפליגו שוב, סחפו אותם רוחות חזרה והדוליונים חשבו שאויב פושט עליהם ותקפו את הארגונאוטים. בקרב הרגו הארגונאוטים את המלך. כתוצאה מכך נשבה רוח נגדית והם לא יכלו להפליג שנים עשר יום. כיוון הרוח השתנה רק לאחר שהארגונאוטים עלו להר שוב והקריבו קורבן לריאה.
במיסיה
במיסיה מקום עגינתם הבא, הלך נערו של הרקולס, הילאס, להביא מים. נימפה נשבתה בקסמיו ומשכה אותו למעמקי המעיין. הרקולס בעזרת ארגונאוט נוסף, פוליפמוס חיפשו אחריו אך לשווא. בינתיים הפליגה הספינה "ארגו" מבלי שספניה שמו לב לחבריהם הנעדרים. הרקולס ופוליפמוס פנו כל אחד להמשך עלילותיהם, ולא המשיכו במסע. על פי מספר אחר, הרקולס כן חזר והצטרף לארגונאוטים בבקשו מפוליפמוס שימשיך לחפש את הילאס לבדו.
אי הבבריקים
באי הבבריקים נאלץ פוליאדיקוס\פולוקס, אחד מהדיוסקרים להילחם בקרב אגרוף נגד אמיקוס מלך האי. פולוקס מתואר כבן האלמוות מבין הדיוסקרים וכחזק ביותר, ואף. תחרות האגרוף הפכה לקרב בין תושבי האי לארגונאוטים אשר הצליחו להבריחם. הם הצטיידו במזון ושתייה והפליגו שוב.
המלך פיניאוס
פיניאוס, החוזה העיוור מלך סאלמידסוס שבתראקיה היה מארחם הבא. ההרפיות שהיו מפלצות אכזריות, גופן גוף ציפור וראשן ראש אישה היו חוטפות משולחנו כל דבר מאכל שעלה עליו. זה היה עונשו (בנוסף על העיוורון) על שרירות הלב שלו בניחוש עתידותיהם של הפונים אליו. הנביא הגווע ברעב סירב לייעץ לארגונאוטים על המשך דרכם עד שלא יפטרוהו מאימת ההארפיות. זטס וקלאיס בניו של רוח הצפון יצאו לדלוק אחריהן והוציאו מהם התחייבות שלא להטריד יותר את פינאס. העצה שקיבלו הארגונאוטים מהמלך הנביא אסיר התודה הייתה חיונית ביותר: כיצד לעבור בשלום את הסימפלגדות – הסלעים המתנגשים במיצר הבוספורוס.
הסימפלגדות
כשהתקרבו לסימפלגדות, שילחו יונה שעפה ועברה ביעף את הצוקים שנסגרו עליה וקצצו מנוצות זנבה. מיד עם היפתחם מחדש מיהרה ארגו והפליגה בעקבות היונה, גל איים להשיבם אחור אבל בעזרתה של האלה אתנה צלחו בשלום את הצוקים כשרק קצה הירכתיים שלה נפגע. מאז קפאו הסימפלגדות במקומן. לטענת אורפיאוס הן הוקסמו משירתו ונגינתו.
עוד מספר תלאות עברו בדרכם. הם איבדו שניים מחבריהם, ביניהם הנווט הראשון שלהם טיפיס, נמלטו מציפורי האל ארס שירו בהם חיצים ולבסוף הגיעו לקולכיס
בקולכיס
אייטס מלך קולכיס העמיד את יאסון במבחן. היה עליו לרתום שני שוורים רושפי אש למחרשה, לחרוש שדה ולזרוע בו שיני דרקון. משיני הדרקון צמחו לוחמים בהם היה אמור להילחם. מדיאה בת המלך, התאהבה ביאסון וסייעה לו בכשפיה להתגבר על משימות אלה. לאחר מכן עזרה לו להתגבר על דרקון ששמר על גיזת הזהב ונמלטה איתו בארגו. המרדף ניפסק לאחר שאייטס האומלל גילה את ביתרי גופת בנו הקטן מפוזרות בים. מדיאה היא שביצעה רצח נורא זה.
סוף המסע
מעשה הזוועה של מדיאה זעזע לא רק את הארגונאוטים, האלים ובראשם זיאוס לא יכלו לעבור על כך בשתיקה. סופות פקדו את הספינה המיטלטלת בים, בול העץ הקדוש שבחרטום הספינה הבהיר לארגונאוטים שעל יאסון ומדיאה להיטהר בטרם תוכל הספינה לשוב ליוון. הם הפליגו אל המכשפה קירקה (שהייתה דודתה של מדיאה) וזו ערכה טקסי טיהור לשניים. רק אז התרצו האלים והם יכלו לשים פעמיהם הביתה.
אך עדיין היו מספר הרפתקאות וסכנות שהיה עליהם לעבור ואף לאבד כמה מחבריהם. כאילו אודיסיאוס הלך בדרכם, עברו את הסירנות - ציפורים עם ראש אדם שפיתו בשירתן יורדי ים והביאו למותם כשאלה שחו לקראת השירה המופלאה. נגינתו של אורפיאוס גברה על שירת הסירנות ורק ספן אחד התפתה וקפץ לים, למזלו אלילה בשם קיפריס או אולי אפרודיטה ריחמה עליו והרחיקה אותו מהסכנה, אך לספינה הוא לא שב. לאחר מכן נחלצו ללא פגע בעזרתה של אלת הים תטיס משיניה של סקילה ולועה של כריבדיס, שתי מפלצות ששכנו במיצרי מסינה זו מול זו, ומי שנמלט מהאחת נפל טרף לשיני השנייה.
באי הבא נישאו יאסון ומדיאה בחפזון כדי למנוע הסגרתה של מדיאה לבני קולכיס, שכן מלך האי סירב להפריד בין אישה לבעלה. עוד מספר עלילות נכונו להם, כמעט שפגשו שוב את הרקולס בגנם של ההספרידות מהן גנב את תפוחי הזהב, מפגש עם האל טריטון בנו של פוסידון עד ההרפתקה האחרונה שלהם בכרתים. על האי שמר ענק מברונזה, טאלוס שמו, אשר בגופו היה עורק אחד וברגלו קרום דק שהגן עליו. טאלוס היה נוהג לרגום כל אונייה שניסתה להתקרב לאי בסלעי ענק. מדיאה הקסימה אותו עד שבטעות פצע את רגלו באחד הסלעים שניסה לזרוק על הספינה.
מכאן הפליגו עד לנמל מוצאם פגאסי שם התפזרה החבורה. יאסון התייצב בפני פליאס הציג לו את גיזת הזהב ואף תבע את המלוכה חזרה. מדיאה החזירה לאיסון אביו של יאסון את נעוריו ונקמה באכזריות בפליאס. הסוף טראגי: מדיאה רצחה את ילדיה שילדה ליאסון כאשר זה עזבה לטובת בתו של המלך קראון ונמלטה. סופם של הזוג לא ברור, יש האומרים שסלחו זה לזה ושבו לחיות יחד בקורינתוס.
ואילו את הספינה "ארגו" שמו האלים בקבוצת כוכבים שנקראה "ארגו נאוויס". במאה ה-17 פורקה הקבוצה לארבע קבוצות כוכבים נפרדות - שדרית, ירכתיים, מפרשים ומצפן.
Make You Feel My Love
Make You Feel My Love (בעברית: גורם לך להרגיש את אהבתי) המוכר גם כ-To Make You Feel My Love וכ-Just to Make You Feel My Love, הוא שיר שנכתב והוקלט על ידי בוב דילן ונכלל באלבומו, Time Out of Mind, אשר יצא לאור בשנת 1997. כמו כן, בוצע השיר על ידי אמנים רבים, אשר הקליטו גרסאות כיסוי לשיר, בהם בילי ג'ואל, גארת' ברוקס, טרישה ירווד, בריאן פרי, ג'ואן אוסבורן ואדל.
גרסתה של אדל
בשנת 2008 יצא השיר כסינגל מתוך 19, אלבומה הראשון של הזמרת הבריטית אדל. השיר הוכנס לאלבום בהמלצתו של אמרגנה של אדל, ג'ונתן דיקנס, אשר אהב את השיר וניגן אותו בפניה. השיר יצא כסינגל השלישי מתוך האלבום ב-3 בנובמבר 2008, ונמכר בדיסק דיגיטלי ובדיסק ויניל.
מישל פייפר
מישל מארי פייפר (באנגלית: Michelle Marie Pfeiffer; נולדה ב־29 באפריל 1958) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ביוגרפיה
פייפר נולדה בסנטה אנה, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני, שוודי, בריטי, צרפתי, והולנדי. היא גדלה במידווי סיטי שבתחומי המדינה. השנייה מבין ארבעה ילדים, כששניים מאחיה היו גם הם לשחקנים. פייפר סיימה את לימודיה התיכוניים ב-1976 ולאחריהם פתחה בקריירה מזדמנת כדוגמנית. היא זכתה בתחרות יופי של אורנג' קאונטי (1978), וזכתה לייצג את אֵזורה בתחרות "מיס קליפורניה". היא אומנם לא זכתה בתואר, אך קיבלה חשיפה ופרסום, והחלה להופיע בפרסומות טלוויזיה.
קריירה
תפקידה הגדול הראשון בקולנוע היה בסרט "גריז 2" (1982), אולם רק שנה אחר כך החלה הקריירה שלה לתפוס תאוצה. היה זה סרטו של בריאן דה פלמה "פני צלקת", בו כיכבה לצד אל פצ'ינו שגרם לאנשי התעשייה בהוליווד לשים לב אליה. במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 הופיעה פייפר בשורה של סרטים קופתיים ובעלי ביקורות טובות: "ליידי נץ", "המכשפות מאיסטוויק", "נשואה למאפיה" (של ג'ונתן דמי), "טקילה סנרייז" (של רוברט טאון), "בית רוסיה", על פי ספרו של ג'ון לה קארה, "פרנקי וג'וני", "באטמן חוזר" (בתור קאטוומן), "עידן התמימות" שביים מרטין סקורסזה ו"יחסים מסוכנים", עליו זכתה בפרס באפט"א וקיבלה מועמדות לפרס אוסקר כשחקנית המשנה. שנה אחר כך קיבלה מועמדות לאוסקר כשחקנית ראשית על "נערי בייקר המופלאים". מועמדות שלישית ואחרונה לפרס הייתה על סרטה "שדות האהבה" (1992).
פייפר שיחקה עם מגוון רחב של שחקני קולנוע גברים מפורסמים כגון, ג'ף ברידג'ס ב"נערי בייקר המופלאים", אל פצ'ינו ב"פני צלקת", "פרנקי וג'וני" ו"שדות האהבה", ברוס וויליס ב"זה הסיפור שלנו", שון קונרי ב"בית רוסיה", ג'ורג' קלוני ב"יום בהיר אחד", רוברט רדפורד ב"צמודים אישית", ג'ק ניקולסון ב"המכשפות מאיסטוויק", מל גיבסון ב"טקילה סנרייז", האריסון פורד ב"האמת שמתחת לפני השטח" ושון פן ב"קוראים לי סם". אחד מתפקידיה הידועים היה כאשת החתול (Catwoman) בסרט "באטמן חוזר" של טים ברטון.
בשנת 2017 שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט הפשע הבלשי של קנת בראנה "רצח באוריינט אקספרס" שמבוסס על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי. באותה שנה שיחקה במותחן הפסיכולוגי "אמא!", לצד ג'ניפר לורנס וחאווייר ברדם. דארן ארונופסקי כתב, ביים והפיק את הסרט כולו.
פייפר הופיעה ברשימת "50 האנשים הכי יפים בעולם" של מגזין "פיפל" בשנים 1991–1993, 1996.
חיים אישיים
ב-1981 נישאה לשחקן פיטר הורטון, אך השניים התגרשו ב-1988. ב-1993 נישאה למפיק דייוויד אי קלי. קודם לכן באותה שנה אימצה פייפר בת, ושנה לאחר נישואיה נולד לזוג בן.
ב-2012 הפכה לטבעונית.
ליהוא הכהן
ליהוא הכהן (נולד ב-28 בספטמבר 1968) הוא טייס וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שירת כמפקד בסיס נבטים.
ביוגרפיה
הכהן התגייס לצה"ל בינואר 1987 וסיים קורס טיס ב-1990. שירת כטייס תובלה בחיל האוויר. בשנים 2003–2006 פיקד על טייסת 120, בשנים 2006–2008 פיקד על טייסת 103. ב-2010 מונה למפקד כנף 15 (בסיס שדה דב). במאי 2013 מונה למפקד בסיס נבטים ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2016.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברת Galooli Power בתחום האנרגיה. ביוני 2020 מונה לסמנכ"ל מבצעי אוויר בחברת אל על. ביוני 2022 מונה למשנה למנכ"ל חברת GES.
ב-1999 סיים תואר ראשון במשפטים וניהול מהמרכז הבינתחומי וב-2010 תואר שני באסטרטגיה מאוניברסיטת המדינה של אלבמה.
רענניה (חברה)
רענניה הייתה חברה שנוסדה לשם הבראה, טיוב והשבחת ארץ ישראל ואשר הקימה את מושב תל צור.
היסטוריה
בראשיתה הנהלת החברה מנתה חמישה חברים: יהודה יונוביץ שהיה גם מנהל המשרד, יחיאל יוסף ליבונטין שהיה גם מנהל טכני, יחזקאל גרינברג, ד"ר תאודור זלוציסטי והמהנדס יוסף לוי. בשנת 1921 עסקה בייבוש ביצות בחולדה עבור הקרן הקיימת ובשנת 1922 ייבשה ביצות בעמק יזרעאל ובנהלל.
בתחילת 1923 דרשו חלק מהמשקיעים ברוסיה את כספם בחזרה, ובית משפט השלום העברי פסק שיש להשיב להם את הכסף.
אחד ממנהלי החברה בשנות ה-20 היה שלום מאיר.
בשנות ה-30 עסקה החברה בהקמת מושב תל צור. הנהלת החברה בשנת 1935 כללה את יהושע סופרסקי, מ. סלצובסקי, אריה שנקר, ל. סקורוחוד, ש. גולדברג, מ. עוזיאלי, יעקב בוקשטיין, שלמה זלצמן ושבתי שפטיל מירנבורג.
נולאן
נולאן (באנגלית: Nolan) הוא שם משפחה.
סימוקיון
סימוקיון (שם מדעי: Simocyon; משמעות השם: "כלב קצר־פנים") הוא סוג של יונק טורף נכחד שהיה קרובה של הפנדה האדומה והשתייך למשפחה פנדות אדומות. הוא חי בין סוף המיוקן לתחילת הפליוקן באירופה, אסיה, אפריקה וגם באמריקה הצפונית, ובגודלו וצורת חייו דמה לפומה באורך של 1.5 מטר ומשקל של מעל 70 ק"ג בממוצע.
המאובנים של טורף זה תוארו ב־1858 בידי החוקר הגרמני יוהאן אנדראס ווגנר. מאובנים אלה היו שונים ממרבית הטורפים כיום ולאחר מחקר של מבנה השיניים, האוזניים והקרסוליים נראה שהיצור הגדול דמה במראהו לפנדה אדומה אך היה גדול ממנה בהרבה וכן היה טורף מובהק בניגוד לפנדה המודרנית. הלסתות שלו היו בעלות עוצמת נשיכה חזקה כמו של צבוע. ואולם ממבנה פרק כף הרגל והקרסוליים נראה שיכל לטפס על עצים באופן המזכיר פנדה אדומה.
מין זה היה כנראה טורף־על או לפחות אוכל נבלות בתחומי מחייתו, אך ייתכן שמאבק עם טורפים מוצלחים ממנו כמו חתוליים גדולים או דובים הכחיד אותו לבסוף.
ברינר
ברינר הוא שם משפחה.
יאן ורטונגן
יאן ורטונגן (בהולנדית: Jan Vertonghen; נולד ב-24 באפריל 1987 בסיינט ניקלאס, בלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם והמגן השמאלי באנדרלכט ובנבחרת בלגיה. ורטונגן הוא שיאן ההופעות של נבחרת בלגיה בכל הזמנים.
המעבר להולנד
לאחר שלוש שנים בבירסחוט, עבר ורטונגן, בגיל 16 בלבד, להולנד וחתם במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם. תחילה שיחק ורטונגן כקשר, אך לאחר מכן עבר לעמדת הבלם. בשנת 2006 התקיים המשחק הראשון בו שיחק ורטונגן באמסטרדם ארנה, במדי קבוצת המילואים של אייאקס, נגד קמבור, במסגרת הגביע ההולנדי. במשחק, שהסתיים בניצחון 1–3 של קבוצת המילואים של אייאקס, כבש ורטונגן שער ביזארי: לאחר שנפצע שחקן קבוצתו, יצא השחקן מתחומי המגרש לקבלת טיפול רפואי. ורטונגן מסר את הכדור לשוער קמבור, אך השוער ההמום לא ראה את הכדור מתקרב ולכן לא עצר אותו, והכדור נכנס לשער. לאחר השער הביזארי התקיימה מחווה ספורטיבית – שחקני קבוצת המילואים של אייאקס נתנו לשחקני קמבור לכבוש שער בתמורה לשער הביזארי.
ההשאלה לוואלבייק והפריצה באייאקס
הופעת הבכורה של ורטונגן במדי הקבוצה הבוגרת של אייאקס הייתה ב-23 באוגוסט 2006, במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, נגד פ.צ. קופנהגן. הופעת הבכורה של ורטונגן בארדיוויזי הייתה בניצחון 0–6 של אייאקס על וילם II, באמסטרדם ארנה. הוא שיחק באותה עונה בשני משחקי ליגה נוספים. לאחר פגרת החורף, הושאל ורטונגן לוואלבייק. אף על פי שהבקיע שלושה שערים ב-12 הופעות ליגה, לא הצליח ורטונגן לעזור לוואלבייק להישאר בליגה הראשונה.
עונת הייתה עונת פריצה לבלם הצעיר. לאחר עזיבתו של הייטינחה לאתלטיקו מדריד, הפך ורטונגן לחלק חשוב במרכז ההגנה של אייאקס, יחד עם ורמאלן. הוא פתח בהרכב ב-23 משחקי ליגה וכבש ארבעה שערים, ב-26 משחקים בהם שותף. ב-28 בספטמבר, בתחילת אותה עונה, כבש ורטונגן צמד נדיר בניצחון אייאקס 0–3 על ויטסה ארנהם. ב-25 בינואר שיחק ורטונגן נגד חרונינגן, אף על פי שהיה פצוע, במשחק בין קבוצות צמרת, בו הייתה חייבת אייאקס לנצח. חוסר המזל הכה גם בבלם וגם בקבוצה: ורטונגן הורחק לאחר שקיבל שני כרטיסים צהובים, ואייאקס הפסידה 0–1. ב-1 במרץ נפצע ורטונגן בניצחון אייאקס על אוטרכט, פציעה אשר השביתה אותו למשך חודש. כשחזר למגרשים, שיחק מספר משחקים בודדים, לפני שנפצע פעם נוספת, פציעה שהשביתה אותו עד סיום העונה.
ורטונגן כשחקן מפתח באייאקס
תחת המאמן החדש מרטין יול, ביסס ורטונגן את מקומו בהרכב הפותח של אייאקס בעונת. למרות פציעתו בבוהן בתבוסה 0–5 לנבחרת ספרד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, כבש את שערו הראשון באותה עונה בליגה, ב-13 בספטמבר, בבעיטה חופשית, בניצחון אייאקס 0–6 על נאק ברדה. עם עזיבתו של תומאס ורמאלן לארסנל בתחילת העונה, הפך ורטונגן, יחד עם טובי אלדרווירלד, עמיתו הבלגי, לצמד החזק במרכז ההגנה של אייאקס, והפכו יחד במהרה לאהובים על אוהדי הקבוצה. עד פגרת החורף באותה עונה הוביל ורטונגן את הגנת קבוצתו, עם ספיגות מעטות והופעות מרשימות של הבלם. בעקבות ההופעות המרשימות שלו, ויכולותיו, שמו נקשר בתקשורת למעבר לקבוצות פאר באירופה, ביניהן ברצלונה, אך השחקן מיהר להכחיש את השמועות, ואף אמר שיישאר באייאקס עד תום חוזהו.
במהלך עונת הצהיר ורטונגן בהזדמנויות רבות כי הוא שוקל לעזוב את אייאקס בתום העונה. במאי 2011 אישר פרנק דה בור, מאמן אייאקס, כי רוברטו מנצ'יני, מאמן מנצ'סטר סיטי היה נוכח במשחק גמר הגביע ההולנדי וצפה בורטונגן מפסיד עם אייאקס 2–3 לטוונטה.
במהלך עונת התפתח ורטונגן והיה לאחד השחקנים החשובים ביותר באייאקס, בעיקר בשל יכולתו לשחק בעמדות שונות בהגנה. לאחר עונה מצוינת, בה קיבל שבחים רבים על תפקודו, קיבל את תואר כדורגלן השנה בהולנד. באותה עונה, לאחר שקיבל את סרט הקפטן ממאמן הקבוצה פרנק דה בור, הוביל את אייאקס לתואר האליפות השני שלה ברציפות וכבש שמונה שערי ליגה ב-31 משחקים, מה שהדגיש את יכולתו ההתקפית, יוצאת הדופן ביחס לבלם. בפעם השנייה ברציפות, נשמטה מידיו של ורטונגן צלחת האליפות, ונפלה על רגלו. הבלם הגיב בהומור: "עכשיו זה נופל על הבוהן שלי – הצלחת הזאת פשוט לא אוהבת אותי".
טוטנהאם הוטספר
ב-8 ביולי 2012 סיכמה טוטנהאם הוטספר עם אייאקס על סכום העברתו של ורטונגן, וב-12 ביולי הודיעה טוטנהאם כי ורטונגן חתם באופן רשמי במועדון לאחר שעבר בהצלחה את הבדיקות הרפואיות. ורטונגן לקח חלק לראשונה במשחק של טוטנהאם במשחק ידידות נגד ברנטפורד, ב-14 ביולי, בניצחון 2–3. הוא כבש את שער הבכורה שלו בטוטנהאם נגד קרליסל, בניצחון 0–3 במסגרת גביע הפוטבול ליג. ורטונגן נכלל בנבחרת העונה בפרמייר ליג לעונת.
ורטונגן כבש את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-16 בדצמבר 2012, בניצחון 0–1 על סוונסי סיטי. ב-10 במרץ 2013 כבש צמד בהפסד 2–3 לליברפול. בעקבות הופעותיו המרשימות נבחר ורטונגן לשחקן חודש מרץ בפרמייר ליג, ובכך הפך לבלגי השני ולשחקן טוטנהאם ה-12 שזוכה בתואר. ברבע גמר הליגה האירופית החטיא ורטונגן פנדל בדו-קרב בעיטות עונשין נגד פ.צ. בזל, לאחר שוויון 4-4 בשני המשחקים בסך הכל, וטוטנהאם הודחה לאחר שהפסידה 1–4 בדו-קרב בעיטות העונשין.