cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משאל העם על קידוחי נפט באיטליה (2016)
משאלי עם באיטליה
משאל עם הוא העמדת שאלה בעניין חקיקתי, חוקתי או פוליטי, להצבעה של כל בעלי זכות הבחירה. כלי זה משמש תחליף לבית המחוקקים, על ידי הפניית שאלה, בסוגיה מהותית, אל העם. משאלי עם הם הליך פוליטי מקובל באיטליה, ומשנת 1974 התקיימו 66 משאלי עם, בנושאים שונים. מאחר שהקידוח בטווחים קרובים לחוף אסור, נדרשת חקיקה לצורך הארכת האישור החריג לקידוח גז ונפט. לפי החוק האיטלקי, נושא זה מחייב מחייב את אישור העם על ידי משאל עם. במשאל עם זה התבקשו האזרחים לאשר או לשלול את הארכת הזיכיון.
היתרים חריגים לקידוחים בקרבת החוף
בטווח של 12 מיילים מהחוף, התקבלו תשעה היתרים מיוחדים לקידוח (עם 39 אסדות קידוח). בשנת 2016 פג ההיתר החריג של אותם קידוחים. לפי החוק האיטלקי, משאל עם הוא הדרך לקבל אישור מסוג זה. הצבעת "כן" או "לא" - תאפשר להאריך או לשלול את 9 הזיכיונות שפג תוקפם. מדובר בהחלטה בעלת משמעויות סביבתיות קיצוניות, לאור הנזק הרב לסביבה, ובמקביל גם בהחלטה כלכלית הרת משקל. במהלך שנת 2015 חילצו מתקנים אלה כ-622 מיליון קוב גז טבעי, שהוא שווה ערך ל-9% מהייצור הלאומי ו-1.1% מכלל הצריכה בשנת 2014.
תחת מגבלת 12 המייל, קיימים 17 "ויתורים" (אישורים חריגים) אחרים שתוקפם יסתיים בין השנים 2017–2027, אשר בשנת 2015 הפיקו 1.21 מיליארד מטרים מעוקבים של גז (17.6% מהייצור הלאומי ו-2.1% מהצריכה הלאומית בשנת 2014) ו-500,000 טון נפט (כ-9.1 % מהייצור הלאומי ו-0.8% מהצריכה בשנת 2014). ויתורים אלה, במקרה של ניצחון 'כן' במשאל העם, לא יוארכו לאחר 2027.
בסיכומו של דבר, הקידוחים בים האיטלקי ממשיכים בחלקם. ההצבעה הייתה נקודתית על כל אסדת קידוח, והאזרחים התבקשו לציין על כל אסדה חריגה, "כן" (להמשך הקידוח) או "לא" (לסיומו). בממוצע, רוב מוחלט, כ-86% מהמצביעים, הצביעו בעד המשך הזיכיון והמשך האישור החריג לשאיבה וקידוח בטווח הגורם לנזק סביבתי. מצד שני, ברוב המקרים לא הגיע מספר התומכים לסף הרוב, הנדרש לאימות התוצאה, מאחר שאחוז ההשתתפות במשאל העם היה נמוך מאוד, כ־31% בממוצע. לפיכך, ברוב המקרים, אסדות הקידוח חדלו מפעולתן, דבר שהוא למעשה ניצחון משמעותי של הגופים הירוקים באיטליה וארגוני השמאל. מספר מועט של אסדות קידוח שבהן היה כמות המשתתפים במשאל העם הייתה מספיקה, קיבלו את האישור וממשיכות בפעולתן עוד כיום.
נגרוס
נֶגְרוֹס (בטאגאלוג: Negros) הוא האי הרביעי בגודלו של הפיליפינים, הנמצא בויסאיאס, עם שטח קרקע 13,310 קילומטרים רבועים. תושבי האי נקראים נֶגְרֶנִים. משמעות שמו של האי הפיליפיני בספרדית הוא שחורים.
גאוגרפיה
מבחינה פוליטית והן מבחינה לשונית, נגרוס מחולק לשני מחוזות: נגרוס מערב (Negros Occidental) ונגרוס מזרח (Negros Oriental), המרכיבים את "אזור האיים נגרוס". חלוקה זו של האי, אשר תואמת ברובה את קו רכס ההרים במרכז האי, תוחמת שתי קבוצות אתנו-לשוניות. החלק המערבי (Occidental) בו נמצאים דוברי היליגאינון\אילונגו, והחלק המזרחי (Oriental) היא ביתם של דוברי הסבואנו. למרות החלוקה המרכזית, במקומות מסוימים בנגרוס מערב, ישנו רוב של דוברי סבואנו, בעוד במקומות מסוימים בנגרוס מזרח מדברים גם אילונגו. יחד, תושבי האי נקראים כולם בשם "נגרנים". האי מחולק לחלוקה פנימית של 19 ערים, ו-38 רשויות מקומיות. הערים הראשיות על האי הם בקולוד בנגרוס מערב ודומגטה בנגרוס מזרח.
הר הגעש קנלאון השוכן בחלקו הצפוני של האי הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בפיליפינים אשר משקיף על בקולוד ועוד מספר התיישבויות. זוהי הפסגה הגבוהה ביותר על האי (2,465 מטרים), ואף של כל אזור ויסאיאס. ישנם אגמים רבים המנקדים את האי, בין הבולטים הם צמד האגמים באלינססאיאו (Balinsasayao Twin Lakes) בנגרוס מזרח.
הפעילות הגעשית בנגרוס נקצרת להפקת חשמל באמצעות שתי תחנות כוח גאותרמיות. אחת ממוקמת בפלינפינון בנגרוס מזרח, והשנייה במאילום שבנגרוס מערב.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–עומאן
יחסי איחוד האמירויות הערביות–עומאן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין איחוד האמירויות הערביות לבין סולטנות עומאן.
סקירה כללית
בין שתי המדינות עובר גבול משותף אשר אורכו עומד על 609 קילומטרים. בנוסף, באיחוד האמירויות ישנה מובלעת עומאנית (מדחא) ובתוכה ישנה עוד מובלעת אמירתית (נחווה).
בדצמבר 2010, חיל המודיעין העומאני גילה רשת ריגול שהופעלה על ידי איחוד האמירויות, במטרה לאסוף מידע על צבא עומאן ויחסי איראן–עומאן. המשבר הדיפלומטי בין שתי המדינות נפתר בתיווכה של המדינה כווית.
זוהר לבקוביץ
זוהר לבקוביץ (נולד ב-18 בדצמבר 1971) הוא יזם הייטק ומשקיע הון סיכון ישראלי, איש פרסום בעברו, ומייסד חברת הפרסום אמובי, אשר נמכרה לסינגטל, על פי הערכות, תמורת כ-340 מיליון דולר. מ-2018 חבר בצוות המשקיעים בתוכנית "הכרישים" של קשת וגיל הפקות.
ביוגרפיה
לבקוביץ נולד בקיבוץ דפנה לאב כלכלן ולאם פסיכולוגית. בתיכון למד במגמת המחשבים, אך סיים את לימודיו ללא זכאות לתעודת בגרות מלאה. בקיבוץ עבד בבריכות דגים וברפת. את שירותו הצבאי עשה ביחידה טכנולוגית, והתנדב בגרינפיס כחלק מהטיול לאחר הצבא. כשחזר לארץ הצטרף למשרד הפרסום טמיר כהן JWT, כפלנר אסטרטגי.
את המיזם הראשון שלו הקים ב-1997 ובו התאפשר לגולשים אירופאים להשתמש באתרי מכירות אמריקאים כאמזון, גאפ, בננה ריפבליק ועוד, לקרוא את התוכן בשפתם, ולשלם במטבע המקומי של מדינתם. לאחר כשנה, בגיל 29, נמכרה החברה, על פי הערכות, ביותר מעשרה מיליון דולר.
לאחר האקזיט, שכרה חברת קומברס את שירותיו כמנהל טכנולוגי ראשי לפעילויות אסטרטגיות של דור 3 ו-MMS, וב-2003 הוא פרש מקומברס והצטרף לחברת האינטרנט הישראלית הוותיקה הוטבר, שפיתחה סרגלי כלים, כסגן נשיא לפיתוח מוצרים ומנהל חברת הבת סמארטשופר, שעסקה בהשוואת מחירים ברשת. ב-2005 פרש מחברת הוטבר והקים עם שניים מעמיתיו בהוטבר את Amobee. החברה פיתחה טכנולוגיה המאפשרת הופעת פרסומות במכשירי סלולר. לבקוביץ שימש כמנכ"ל החברה, שגייסה כסף מקרנות הון סיכון בולטות כגון סקויה קפיטל ואקסל. ב-2010 זכה בתואר מנכ"ל הסטארטאפ של השנה על ידי המרכז הישראלי לניהול. שבע שנים לאחר הקמתה, בתחילת 2012, נרכשה Amobee על ידי סינגטל, אחת מחברות הסלולר הגדולות במזרח אסיה, תמורת מעל ל-340 מיליון דולר, על פי הערכות. דווח כי עובדי החברה יועדו לקבל מעל ל-80 מיליון דולר מסכום הרכישה. בשנת 2014 דווח כי כחלק ממהלך מיצובה כמעצמת digital ads, רכשה חטיבת אמובי בסינגטל שתיים מהמתחרות שלה בענף: Adconion (תמורת כ-235 מיליון דולר) ואת Kontera (תמורת 135 מיליון דולר).
לבקוביץ ייסד את חברת L1ght (אנטיטוקסין) הוקמה במטרה להציל ילדים מהמתרחש ברשתות חברתיות, שיימינג, בולינג ופדופיליה.
התגורר בפאלו אלטו מעל לעשר שנים והוכר על ידי האתר ISRAEL21C כאחד מהישראלים המשפיעים בעמק הסיליקון. ב-2011 נבחר ליזם השנה של עמק הסיליקון קליפורניה.
לבקוביץ גרוש ואב ל-3 ילדים.
פעילות ציבורית
לבקוביץ' פועל לתמיכה וסיוע ליזמים. הוא התריע מפני גורמים המציגים עצמם כמנטורים וגובים על כך עמלות גבוהות ללא הצדקה. הוא מפרסם את משנתו על אודות תעשיית ההייטק בחשבון הפייסבוק שלו, ולעיתים קרובות אמירותיו הביקורתיות וכתיבתו ההומוריסטית מתפרסמות בכלי תקשורת שונים, ומעוררים דיונים ציבוריים.
הוא מרצה באקדמיה ובכנסים וועידות, ומשמש כשופט בתחרויות ליזמים. תמך ב"עוגן", סוכנות המסייעת לישראלים להיקלט לאחר רילוקיישן בארצות הברית ובמדינות נוספות בעולם.
לבקוביץ משקיע ופעיל בחברה לתועלת הציבור "קמא-טק", הפועלת למען שילוב חרדים בהייטק הישראלי. לבקוביץ הוא גם מהתומכים בעמותת SpaceIL שפרסמה שמטרתה להנחית את החללית הישראלית הראשונה על הירח, כחלק מתחרות בין לאומית בהובלת גוגל ונאס"א. לבקוביץ שימש כחבר דירקטוריון בעמותה במשך מספר שנים ופעל להידוק הקשר בין העמותה לבין נאס"א.
ב-2012 קבוצת יזמים ומשקיעים מעמק הסיליקון, בהם לבקוביץ, מנכ"ל Waze נועם ברדין ומייסד הוטבר אורן דוברונסקי, פעלו להשקת קו תעופה ישיר מישראל לסן פרנסיסקו.
רבותיי הקצינים: הצילו את הקיסר
עלילה
קיץ 1918, ברוסיה מתרחשת מלחמת אזרחים. הבולשביקים שומרים על הצאר ניקולאי השני ומשפחתו במעצר בעיר יקטרינבורג. קבוצת קציני התנועה הלבנה בפיקוד סרן המטה אנדריי דווידוב מקבלת משימה מסוכנת: לשחרר את הצאר. אנשיו של דווידוב מנסים לעצור את קצין המשטרה החשאית בייטיקס. שבעה שליחים אמיצים (שאליהם מצטרפת גם כלתו של הקטפן ואריה) מוצאים עצמם במאבק פנים מול פנים נגד לוחמי הצבא האדום...
איש הפיל (סרט)
איש הפיל (באנגלית: The Elephant Man) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1980 על חייו של ג'וזף מריק (בתסריט הוא מופיע כג'ון מריק) שלקה במחלה שעוותה את גופו בצורה קשה והקנתה לו את התואר "איש הפיל".
את הסרט ביים דייוויד לינץ' שהשתתף גם בכתיבת התסריט. הוא העדיף לא להתבסס על המחזה "איש הפיל" שכתב ברנארד פומרנץ שהוצג בברודוויי בכיכובו של דייוויד בואי בהצלחה רבה וזכה בשלושה פרסי טוני ב-1979 ושלושה פרסי אובי.
התסריט מבוסס על ספרו של ד"ר פרדריק טרבס "איש הפיל וזכרונות אחרים" משנת 1923 ועל הספר "איש הפיל - מחקר בכבוד האדם" מאת האנתרופולוג אשלי מונטגיו.
הסרט זכה באותה שנה לשלושה פרסי באפט"א לקולנוע: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (ג'ון הרט) והעיצוב האמנותי הטוב ביותר. הסרט צולם בשחור-לבן כדי לשוות לו מראה אמיתי יותר של לונדון בסוף המאה ה-19.
עלילה
ד"ר פרדריק טרבס (אנתוני הופקינס) הוא רופא בבית חולים בלונדון. הוא מגיע למקום שבו יש תצוגה של עוותי טבע - תאומי סיאם, גמדים, עוברים מעוותים בפורמלין ועוד. אטרקציית התצוגה היא של "איש הפיל" בבעלותו של בייטס (פרדי ג'ונס) שתמורת תשלום הוא פותח מסך ומרשה להתבונן באדם מעוות כולו בגוף ובפנים המכונה לכן "איש הפיל". טרבס מתעניין בתופעה ובתמורת תשלום מסכים בייטס לשלוח את מריק לזמן קצר לבית החולים. מנהל בית החולים (ג'ון גילגוד) והאחות הראשית (ונדי הילר) מתנגדים לאשפוזו של מריק בבית החולים. טרבס מנסה לדבר עם מריק ששותק כל הזמן אבל לאחר השתדלותו של טרבס הוא מתחיל לדבר. טרבס מלמד אותו מספר פסוקים ממזמור כ"ג בתהילים כדי שיוכל להוכיח למנהל שאינו מפגר. לאחר מכן הוא מציג אותו לפני הרופאים כמקרה רפואי מעניין. כאשר מגיע המנהל הוא מדקלם את הפסוקים שלימד אותו טרבס אבל ממשיך גם הלאה ומסתבר שהוא יודע גם לקרוא.
מריק חוזר לבייטס שמצליף בו קשות על שאיחר להגיע. מריק מתמוטט וטרבס שקיבל הודעה על כך מגיע ולוקח אותו שוב לבית החולים. מריק מתאושש ומצבו משתפר אך חברי הוועד המנהל של בית החולים דורשים להעבירו למקום אחר כי אין לו ריפוי. שמעו של מריק והטיפול בו מתפרסם בכל העיתונים ועושה רושם על המלכה ויקטוריה. היא שולחת את כלתה הנסיכה אלכסנדרה עם מכתב בו היא מבקשת מבית החולים להמשיך לדאוג למריק וכל חברי ההנהלה מצביעים לכן להשאירו. עד מהרה הופך מריק לידוען ואנשי החברה הגבוהה מתחרים מי יוכל להזמינו לביתו לשתייה תה למרות שהם נרתעים ממראהו. טרבס מביא את מריק לביתו ומציג אותה לאשתו (האנה גורדון) המתייחסת אליו כבן אדם והוא נפתח לפניה ומראה לה את תמונת אמו. ידוענית נוספת המתעניינת בו היא השחקנית מאדג' קנדל (אן בנקרופט) המבקרת אותו ומתעניינת בבריאותו.
שוער הלילה (מייקל אלפיק) של בית החולים מחליט להרוויח כסף ממריק. הוא מזמין אנשים תמורת כסף כדי לחזות במריק. בין המוזמנים גם מר בייטס. הם מתעללים במריק ושיא ההתעללות הוא כאשר השוער שולף מכיסו מראה ונותן למריק להתבונן בפרצופו המעוות. מריק מתמוטט, האנשים מתפזרים פרט לבייטס שחוטף אותו. הוא מעביר אותו עם הקרקס, מחוץ ללונדון וממשיך להתעלל בו.
בעזרת אנשי הקרקס מוברח מריק ללונדון. ביורדו מהרכבת כשפניו מכוסים מתחילים נערים להטריד אותו ולרוץ אחריו. עד מהרה נאסף קהל גדול ואחד מהם מוריד את הכיסוי ומגלה את פניו של מריק המוכר מהעיתונים כאיש הפיל. מריק מנסה לברוח אך הקהל רודף אחריו. כאשר הוא מגיע לקיר שחוסם אותו, הוא מסתובב לקהל וצועק בכל הכוח שנשאר לו את המשפט המפורסם ביותר בסרט: "אני לא חיה... אני לא איש הפיל... אני בן אדם..." ומתעלף.
שוטרים שמגיעים למקום, מזהים אותו ומביאים אותו לבית החולים. ד"ר טרבס נפגש איתו ומתנצל על כך שלא שמר עליו מספיק. מריק הסובל ממחלת ריאות חסימתית כרונית קשה נמצא באפיסת כוחות אך בעזרת טיפולם של טרבס והאחיות הוא מתאושש במקצת. טרבס לוקח אותו להצגת תיאטרון בו הוא יושב בתא כבוד עם הנסיכה אלכסנדרה. בסיום ההצגה יוצאת השחקנית קנדל ומציגה את מריק לקהל והוא זוכה למחיאות כפיים סוערות.
מריק חוזר לחדרו, מסיים בניית דגם של כנסייה ורוצה לישון בשכיבה כמו כל בן אדם. הוא מסיר את הכרים, שוכב פרקדן ושוקע בשינה ממנה לא קם.
פיוראנו (מסלול מרוצים)
מסלול המרוצים פיוראנו הוא מסלול מרוצים הנמצא בבעלות חברת פרארי ומשמש לפיתוח ובחינה של דגמי החברה. המרוץ נמצא בעיירה פיוראנו, בסמוך למראנלו.
היסטוריה
המסלול נבנה בשנת 1972. אורכו המקורי עמד על 3,000 מטרים ורוחבו 8.4 מטרים. בשנת 1992 נוספה למסלול פניית שיקיין (Chicane), שהאריכה את המסלול ב-21 מטרים. בשנת 1996 עבר המסלול שיפוץ מקיף. מהירות הנסיעה הממוצעת של רכבי פורמולה 1 עומדת על 160 קמ"ש והמהירות הגבוהה ביותר שהושגה היא 290 קמ"ש. כמסלול המשמש לבחינה של רכבים הוא מתאפיין במגוון רחב של פניות החל מפנייה בקוטר 370 מטרים וכלה בפנייה בקוטר 13.71 מטרים. מגוון הפניות מאפשר לחברה לדמות את הפניות הקיימות במסלולי המרוץ השונים.
המסלול מאובזר בסנסורים המאפשרים מדידה טלמטרית ומכשור לבחינת צמיגים (Skidpad). בשנת 2001 הותקנה מערכת השקיה, המבוססת על שמונה בורות מים בהם נאספים מי גשמים. המערכת מאפשרת לבוחנים לדמות נהיגה בתנאי מסלול רטוב.
לקוחות החברה יכולים לבחון דגמים חדשים על גבי המסלול. דגם הפרארי 599 GTB פיוראנו נקרא על שם המסלול.
לצד המסלול נמצא ביתו של אנצו פרארי, בית בו התגורר מיום פתיחת המסלול ועד למותו בשנת 1988.
מבצע אסקארי
רקע
התוצאה של הגברת ההתקפות הובילה לעליה באבדות של כוחות הביטחון של דרום אפריקה, אשר עלו מ-61 הרוגים ב-1981 ל-69 הרוגים ב-1983. בנוסף סוואפו ניסה לעורר את האוכלוסייה השחורה בדרום מערב אפריקה להתמרד כנגד השלטון הדרום אפריקני. כדי להתמודד עם ההתקפות ועם החשש ממרד כללי ממשלת דרום אפריקה נאלצה להציב מספר רב של כוחות ביחס של 8 אנשי כוח הביטחון למורד אחד. ההשפעות הכלכליות והחברתיות-פוליטיות של התוכנית הזאת על דרום אפריקה היו ניכרות. משיכת כוח אדם רב משוק העבודה והעלות הכספית של החזקת כוח האדם בצבא גרמה לממשלת דרום אפריקה לאמץ גישה התקפתית במקום הגנתית כדי להתמודד עם המצב.
מטרות
מטרות מבצע אסקארי היו :
תכנון
התכנון לאסקארי הוגש ובוצע במטה העשרי באושקטי כאשר בריגדר גנרל יוברט מתכנן את פעולת כוחות היבשה ואל"ם ר.ש. לורד מתכנן את הפעילות האווירית. מתחילתה התוכנית הייתה תוכנית משותפת, כאשר המעורבות האווירית הייתה תמיכה ביעדי כוחות הקרקע. המטרה הכוללת של המבצע הייתה "למנוע חדירת כוחות מיוחדים של סוואפו לדרום". המבצע היה צריך להתחיל בנובמבר 1983.
המצבע תוכנן לפי ההנחיות הבאות :
התוכנית חולקה לארבעה שלבים :
התוכנית אושרה על ידי המטה הכללי מלבד מספר שינויים שהוכנסו לתוכנית האווירית.
כוחות ההגנה של דרום אפריקה
מפקד מבצע - בריגדר גנרל יופ יוברט
כוח המשימה רנטגן - קומנדנט גרט ואן זיל / קומנדנט אפ ואן ליל / קומנדנט וולגמוד
כוח המשימה ויקטור - קומנדנט ואן גריילינג
משימת כוח המשימה אכו - קומנדנט אדי וילייון
כוח המשימה טנגו
צוות קרב מאני
כוחות סוואפו/פאפלה
מולונדו
קובלי
קאיונדו
המבצע
המבצע התחיל בהפצצה מוצלחת של חיל האוויר הדרום אפריקני על מרכז ההדרכה של סוואפו מחוץ ללובנגו. מחצית מן הפצצות התפוצצו כאשר הגיעו לקרקע כאשר המחצית השנייה היו עם פתיל השהיה לחצי שעה.
כוחות הקרקע התחילו בבפלישה לאחר מתקפה ארטילרית על העיירות קוויט ומולונדו. כוח רנטגן עזב את צ'אנגונגו ב-11 בדצמבר כשהמטרה הראשונה שלו בקוויטבה שנלקחה ב-12 בדצמבר ללא לחימה מכיוון שהכוחות שחנו בה נמלטו עקב ההפצצות.
שני טנקים של פאפלה הועברו דרומה ממולונדו לכיוון קווייט, אך הותקפו על ידי מטוסי מירז של דרום אפריקה אשר הצליחו להשמיד טנק אחד בזמן שהשני הצליח להימלט. כוח רנטגן עבר דרומה מערבה לקאהמה.
קרב קאהמה
החטיבה השנייה של פאפלה התבצרה בעמדות מבוצרות בסביבות העיירה הקטנה קאהמה, מצפון ומדרום לנהר Caculuvar. באזור היה שדה תעופה צבאי ועמדת רדאר ולמרות מאמצים דרום אפריקנים הם לא הצליחו לשתק את המתקן מהאוויר. כוח המשימה רנטגן נשלח לתקוף החטיבה השנייה של פאפלה, על ידי גששים והפצצות ארטילריה. צוותי סיור היו אמורים לקצץ את הקווים הלוגיסטיים של פאפלה בין קאהמה לצ'יבמבה, בעוד שחיל האוויר ביצע תקיפות נגד יעדים מזוהים בגבול ההגנה של העיירה. התוצאות המשולבות של פעולות אלה היו פגיע קשה והטלת אימה גדולה על הכוחות של פאפלה וסוואפו עד שחלקים מהם התחילו להימלט מקאהמה. הכוחות הדרום אפריקנים הצליחו לאיים על הסוללות נגד מטוסים שהגנו על שדה התעופה ואף לתפוס מספר מהם אבל כוחות פאפלה הצליחו להעביר את רובם הרחק מן הדרום אפריקנים ולשמור עליהם פעילים.
למרות ההצלחות הראשוניות הכוחות בקאהמה החזיקו מעמד כנגד ההתקפה הדרום אפריקנית והמטה הכללי של פאפלה שלח טור משוריין של טנקי T-55 כדי להדוף את הדרום אפריקנים. אומנם כוחות דרום אפריקנים חמושים בנגמ"ש ראטל 90 הצליחו להדוף את הטור המשוריין אבל הכוח הדרום אפריקני נכשל לתפוס את העיירה ושדה התעופה וב- 31 בדצמבר התקבלה בפרטוריה, עקב לחץ בין-לאומי, החלטה להסיג את הכוח המשימה רנטגן מקאהמה ולהפנות אותו לקואבלאי כדי לסייע לכוח המשימה ויקטור.
קרב מולונדו
כוח טנגו נשלח אל העיירה מולודנו כדי לנטרל את החטיבה ה-19 של פאפלה שחנתה שם עם כוח משוריין. החטיבה ה-19, עקב ההפצצות הדרום אפריקניות שלחו כוחות סיור כדי להבין את מצב וכאשר הבינו שכוחות דרום אפריקנים מתקדמים לכיוונם הם התחילו להפציץ את כוח טנגו עם סוללות ארטלריה.
קרב קאיונדו
תפקידו של צוות מאני היה להונות את האויב מהיכן תגיע המתקפה האמיתית. היעד של צוות מאני היה העיירה קאיונדו. צוות מאני התקדם מרונדו לכיוון קאיונדו, שם החל לחקור את הגנות העיירות בתקווה, כפי שהתוכנן, להפחיד את חיילים של החטיבה ה-53 לברוח מהעיירה. ב-18 בדצמבר 1983 אחד הסיורים שהתקרב יותר מדי אל העיירה התגלה וקרב התפתח. במהלך הקרב נהרגו חמישה חיילים דרם אפריקנים ונשבה חייל אחד, הכוח של פאפלה תפס גם 13 מקלעים קלים, 3 רובים, 3 מכשירי רדיו ומרגמה של 60 מ"מ . בתום הלחימה בינואר, התקפות האוויר והקרקע לא הצליחו לעקור את פאפלה מקאיונדו. החייל שנשבה הוחלף ב-23 במאי 1984 בתמורה ל-30 שבויים אנגולים וקובני אחד.
קרב קואוולאי
בריגדיר יוברט קיבל החלטה לתגבר את כוח המשימה ויקטור להתקפה סופית על קואוולאי. כוח רנטגן הגיע עייף מאוד לקואוולאי ב -3 בינואר, כדי לתגבר את כוח ויקטור, לאחר שבילה 16 שעות בצעדה מקאהמה. המפקד ואן ליל לקח על עצמו את הפיקוד על כוח ויקטור מגריילינג לתקיפה המשותפת שתוכננה ל -4 בינואר ונאלץ להתמודד עם "תסיסה" נוספת בשורות כוח ויקטור. עקב יירוט של תישדרות של הכוחות בקואוולאי שבקשו תגבורת תוכנית התקיפה שונתה, כוח ויקטור יתקוף את קואוולאי מדרום ורנטגן ממזרח.
בשעות אחר הצהריים של ה-3 בינואר הותקפו עמדות פאפלה בסביבות קואוולאי על ידי חיל האוויר הדרום אפריקני בשני גלים. הגל הראשון כלל 10 אימפלות ו- 4 מפציצים קנברה ואילו הגל השני כלל מטוסי תקיפה אימפלה. מטרת פשיטות ההפצצה הייתה להשמיד את הארטילריה של פאפלה ואת התותחים נגד מטוסים שישמשו כנשק נגד טנקים. ההפצצה הדרום אפריקנית השמידה כ- 75% מהמטרות שלה.
ב- 4 בינואר, בסביבות השעה 8 בבוקר, החלה המתקפה הדרום אפריקנית בתמיכת ארטילריה. נגמשי"ם נאלצו לחצות שדות מוקשים כדי להגיע לעמדות האויב ונסוגו לעיתים קרובות כאשר נתקלו בעמדות מוסתרות של נשק נגד טנקים . הארטילריה הדרום אפריקנית נתמכה על ידי מסוק ששימש בתפקיד צופה, שהוטס על ידי קפטן קרל אלברטס, שזכה בצלב הכבוד על כך שנידב את עצמו כפיתיון לזיהוי עמדות . פאפלה פתחה בהתקפת נגד עם עשרה טנקי T-55 שהצליחו להשמיד נגמ"ש דרום אפריקני ולהרוג שישה אנשים, אך בסופו של דבר הטנקים הונסו על ידי ארטילריה ולבסוף נהרסו על ידי רטל 90 אחר הצהריים. במהלך ההתקפה סגן אלכסנדר מקאסקיל זכה במדליה על כך שניסה לחלץ אנשים מהנגמ"ש שהושמד . לטוראי מתיו ג'וזף פישר הוענק צלב הכבוד על כך שחילץ חייל פצוע אנוש במהלך ההתקדמות לקואוולאי . בשעות אחר הצהריים המאוחרות, מרבית עמדות האויב היו בידי הכוחות הדרום אפריקנים שכוחות פאפלה שנותרו נמלטו צפונה.
מוקדם יותר על צוות הקרב הד ויקטור הוטל על פינוי עמדות סוואפו מצפון לקואוולאי ודרומית לטקמוטטה. בהתקפה זאת, בניגוד לפקודות, נכבשה טקאמוטטה על ידי הד ויקטור ב-24 בדצמבר. לאחר ההתקפה הסופית על קואוולאי ב-3 בינואר 1984, צוות הקרב הד ויקטור שימש כקבוצת חסימה כנגד כוחות האויב שנמלטו מקואוולאי. כוחות האויב הנסוגים מקואוולאי ברחו לעבר העיירה ב-5 בינואר רק כדי להיות מותקפים על ידי הד ויקטור. צוות נ"ט נותק אז מכוח טנגו כדי לתמוך בהד ויקטור שהותקף על ידי טנקי T-54, שהיגעו באיחור לקרב בגלל בעיות לוגיסטיות . הפעילות נמשכת באזור טקמוטטה, כאשר כל היחידות חזרו לדרום אפריקה עד ה 13–15 בינואר.
תוצאות
לכוחות השחרור העממיים של אנגולה היו 426 הרוגים ו- 3 שבויים, לארגון העם של דרום-מערב אפריקה היו 45 הרוגים ו- 11 שבויים, ואילו לקובנים היו 5 הרוגים ושבוי אחד.
לכוחות ההגנה של דרום אפריקה היו 21 הרוגים בקרב וארבע שנהרגו בתאונות. 65 פצועים בקרב, 18 פצועים מתאונות ו- 11 פצועים מתאונות דרכים.
כוחות ההגנה של דרום אפריקה תפסו ציוד צבאי רב מידי כוחות השחרור העממיים של אנגולה. המבצע היה הצלחה צבאית הגדולה, התוכניות של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה שובשו בצורה רצינית וציוד רב אשר היה אמור לשמש בפשיטות שלו נפל לידי דרום אפריקה.
אלטנין
בשנת 1728, האסטרונום האנגלי ג'יימס בראדלי ניסה למדוד את ההיסט של אלטנין וגילה תוך כדי כך את תופעת האברציה הכוכבית שנגרמת מתנועת כדור הארץ סביב השמש.
אלטנין נע לעבר מערכת השמש במהירות רדיאלית של כ-28 קילומטרים בשנייה ובעוד כ-1.5 מיליון שנים יגיע למרחק של כ-28 שנות אור ממערכת השמש, לעומת מרחקו הנוכחי של כ-154 שנות אור. אם ישמור על עוצמת ההארה שלו עד אז, הוא יהפוך לכוכב הבהיר ביותר בשמי הלילה עם בהירות דומה לזו של סיריוס.
אלטנין הוא כוכב־התקן של המחלקה הספקטרלית K5III.
תכונות
אלטנין הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K5 III, עם מסה של כ-3 מסות שמש, רדיוס של כ-48 רדיוסי שמש - כמחצית רדיוס המסלול של כוכב חמה, טמפרטורת פניו כ-3,900 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 244 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה יחסית חלק משמעותי מקרינתו היא בתחום התת-אדום ועוצמת הארתו הכוללת היא בערך פי 535 מעוצמת ההארה של השמש.
פונון (אתר מקראי)
פּוּנֹן (גם: פִּינֹן) הייתה עיר מקראית באֱדוֹם, הנזכרת בתיאור מסע בני ישראל במדבר, בין צלמונה לאובות. העיר נזכרת גם כאחת הערים שבהן שלטו "אַלּוּפֵי עֵשָׂו".
זיהוי המקום
העיר מזוהה כיום עם "ח'רבת פינאן" או חירבת פיון נמצאת בממלכת ירדן בשיפולי הרי אדום, כ-35 ק"מ דרומית לים המלח וכ-14 ק"מ מזרחית לעין יהב. בשנת 1934 ביקרה במקום משלחת בראשות פרופ' נלסון גליק שחקרה את המקום.
באתר ח'רבת פינאן נמצאה כמות גדולה של סייגי נחושת, וכן כורי היתוך וחרסים החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הביזנטית והערבית. מן הממצא הקראמי הוסק כי הפעילות הנמרצת ביותר במכרות התנהלה במאה העשירית לפני הספירה, עת השליטה במקום ע"פ התנ"ך התחלפה לסירוגין בין יהודה לבין האדומים. החוקרים העריכו שבמקום נחצבו 10,000 טונות של נחושת. בחפירה שנערכה בחירבת פידאן שבאזור המכרות נמצאו קמע וחרפושית עליה חרות הכרטוש של המלך שושנק, המוכר כפרעה שישק מהתנ"ך. ידוע כי חלק ממסע שישק חל גם בנגב וייתכן שהגיע אף לפונון.
קרחון קנוד ראסמוסן (אוואנאטה)
קרחון קנוד ראסמונסן (באנגלית: Knud Rasmussen Glacier) הוא קרחון במחוז אוואנאטה שבצפון-מערב גרינלנד.
פונון (אתר מקראי)
נחש הנחושת
הרמב"ן, בפירושו לספר במדבר, כתב: "היו אלה המקומות בדרך ים-סוף סביב ארץ אדום ונתקצר נפש העם בדרך...ושלח להם הנחשים והשרפים...ועשה משה נחש נחושת ולא סרה מהם עד שחנו באובות". כמו כן, תרגום יונתן לספר במדבר תרגם כך: "וּנְטָלוּ מִצַלְמוֹנָה וּשְׁרוֹ בְּפוּנוֹן אֲתַר דְגָרֵי יְיָ בְּהוֹן יַת חֵיוַן קָלָן וְסִילְקַת קְבֵילְתְּהוֹן עַד צֵית שְׁמַיָא" (ויסעו מצלמונה ויחנו בפונון מקום שגירה ה' בהם נחשים קלון ועלתה צעקתם עד קצה השמי)". בהתאם, היו שכתבו, שמעשה נחש הנחושת נעשה באזור פונון - זאת, באופן התואם לזיהוי הארכאולוגי כיום בדבר מכרות הנחושת במקום.
קרחון קנוד ראסמוסן (אוואנאטה)
אורכו של קרחון קנוד ראסמוסן כ-3 קילומטרים ורוחבו 900 מטרים.
הקרחון ממוקם מצפון לבסיס האוויר ת'ול.
הקרחון הוא אחד מארבעת הקרחונים הגדולים המזינים את (הנשפכים אל) את פיורד וולסטנהולם (הקרחונים האחרים הם: קרחון צ'מברלין, קרחון סולסברי, וקרחון האראלד מולטקה).
הקרחון מהווה אתר תיירות, בשל יופיו וצבעו.
ראש ממשלת קטר
ראש ממשלת קטר הוא העומד בראש הרשות המבצעת ובראש ממשלת קטר. עם זאת, ראש ממשלת קטר אינו ראש המדינה של קטר. ראש הממשלה הנוכחי של קטר מאז 28 בינואר 2020 הוא ח'אלד בן ח'ליפה בן עבד אל-עזיז אאל ת'אני.
שנייה קודם...
כשנייה קודם... (ברוסית: Секунда до...) היא סדרת טלוויזיה רוסית-אוקראינית משנת 2007 מז'אנר הפנטזיה.
עלילה
שישה אנשים שונים לחלוטין מופיעים במקום מוזר. השחקן גלב שאיבד את כל מה שהיה, כולל את חייו; רוצחת ויולטה נהרגה במהלך ביצוע "סדר"; "הסבא" איגור שנהרג על ידי חייל צעיר בגין לעגו כלפיו; המכורה לאקסטזי שמתה ממנת יתר של סמים; הכלה שמצאה את החתן עם הפילגש וירתה בהם (וגם); אולג שהשאיר את הילדה שנפטרה בזמן הלידה והיה שיכור כשהוא התנגש עם המכונית בתוך עץ. המלאך מסביר להם שכולם נשלפו מהמציאות בשנייה האחרונה שלפני... מכאן ואילך הם - "מלאכים בחוזה": יש להם סיכוי לתקן את חייהם אם הם יבצעו את כל משימותיו של המלאך. בתיקון הנזק הם יכולים להפריע למהלך החיים הנוכחי תוך תיקון מצבים קריטיים ובהצלת אנשים.
כדי למנוע פגישה מסוכנת של אשת הפרחים לרה עם גנגסטרים וכדי לשכנע את החייל העריק עם האקדח האוטומטי שבמציאות הראשונית נהרג על ידי אנשים מסוימים, לא לעשות שטויות ולהימנע משפיכות דמים, כדי להבריח את המתבגר הקשה אנטון מחברתם הרעה של המכורים אשר יביאו למותו... כל אלה ושלל מקרים נחים לפתחם של הגיבורים שמוטלת עליהם המשימה להצילם.
ובמקביל אמה הסקרנית גורמת לשטן שמופיע בצורת זקן שלו בשם ליאוניד סמיונוביץ' להתהלך ברחובות הערים בקרב בני האנוש, באותן הרחובות שבהן הסתובב אמן נמרץ עם פניו של ישו.
ועם כל פרק חדש המצב מסתבך. לגבי גורלותיהם של כל הגיבורים, נראה שזה רק שיעור בהימור אפוקליפטי בין המלאך והשטן.
Darkness and Light (אלבום)
Darkness and Light (בעברית: חושך ואור) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר-יוצר האמריקאי, ג'ון לג'נד. האלבום יצא לאור ב-2 בדצמבר 2016 על ידי חברות התקליטים "קולומביה רקורדס" ו-"GOOD Music", כשלוש שנים לאחר צאת אלבום האולפן הרביעי שלו, Love in the Future. אלבום זה הוא אלבומו האחרון של לג'נד שהוקלט עם חברת ההקלטת "GOOD Music".
רקע
לג'נד הקליט את האלבום בסטודיו "איסט ווסט 2" בלוס אנג'לס, ארצות הברית. רוב האלבום הופק על ידי בלייק מילס, שכתב יחד עם לג'נד את מרבית השירים באלבום. באלבום, לג'נד משתף פעולה עם מספר זמרים, דוגמת מיגל וצ'אנס הראפר.
סינגלים
הסינגל המוביל של האלבום, "Love Me Now", יצא לאור ב-7 באוקטובר 2016. ב-18 בנובמבר 2016, יצא הסינגל השני של האלבום, "Penthouse Floor", שבוצע בשיתוף פעולה עם צ'אנס הראפר. ב-25 בנובמבר באותה השנה, יצא הסינגל השיווקי הרשמי של האלבום, "I Know Better", וב-27 במרץ 2017, יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Surefire".
ביקורות
האלבום קיבל בדרך כלל ביקורות חיוביות. באתר האינטרנט "Metacritic" האלבום קיבל ציון ממוצע של 76 נקודות מתוך 100 אפשריות. ג'ון פארלס, כתב הניו יורק טיימס, כתב על האלבום כי: "אני מוריד את הכובע בפני לג'נד. האלבום מתייחס לנושא הראשי, אהבה, כאל נושא דינמי ומורכב". הכתב רוברט כריסטגאו ממגזין "Vice", כתב על האלבום כי: "שירי האלבום כתובים ללא התרברבות מיותרת, תענוג לאוזניים".
ברוס בביט
ברוס אדוארד בביט (באנגלית: Bruce Edward Babbitt; ) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה. כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן בביט כמושל אריזונה ה-16 בשנים 1978–1979 וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון בשנים 1993–2001.
בשנים 1988–1992 שימש בביט כראש ליגת מצביעי השימור. לאחר שהתפנו מושבים בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1993 וב-1994 שקל קלינטון למנות את בביט כשופט. לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים היה בביט לעורך דין במשרד "לת'אם ווטקינס".
קורות חייו
ברוס בביט נולד בפלגסטף שבאריזונה, כבנם של פרנסס ב. (לבית פרי) ופול ג'יימס בביט האב. בבעלות המשפחה הייתה חנות כלבו בפלגסטף, חווה בצפון אריזונה ותחנות סחר עם האינדיאנים. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת נוטרדאם, המשיך באוניברסיטת ניוקאסל שבממלכה המאוחדת על בסיס מלגת מרשל, וסיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
ב-1968 נשא בביט לאישה את הארייט "האטי" קונס. היא עבדה כעורכת דין באריזונה ובוושינגטון הבירה, ושימשה שגרירת ארצות הברית לארגון מדינות אמריקה בשנים 1993–1997, ולאחר מכן ועד 2001 כסגנית מנהל הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
כעורך הדין של העיתון Scottsdale Daily Progress, עבד בביט עם המוציא לאור ג'ונתן מרשל בניסוח החקיקה שהפכה ל"חוק הישיבות הפתוחות" של אריזונה, חוק שחוקק על ידי מספר מדינות בארצות הברית ומחייב לקיים ישיבות של גופים ציבוריים וממשלתיים פתוחות לקהל.
מושל אריזונה
ב-1974 התמודד בביט בבחירות על משרת התובע הכללי של אריזונה וניצח בהם את הרפובליקני המכהן ורנר לי.
ב-4 במרץ 1978 נפטר מושל אריזונה וסלי בולין בעודו מכהן בתפקיד. לאריזונה אין סגן מושל. אם נבחר בבחירות, מזכיר המדינה הוא הראשון בסדר הירושה במקרה שמשרת המושל מתפנה. עם זאת, רוז מופורד, שכיהנה אז כמזכירת המדינה, מונתה לתפקידה ולא נבחרה בבחירות, ולפיכך, על פי חוקת אריזונה היא לא יכלה לכהן כמושלת. בביט, כתובע הכללי, היה השני בסדר הירושה, וכך כיהן בתקופת הכהונה שהחלה ב-1974 עם בחירתו של ראול הקטור קסטרו, שהתפטר ב-1977, והוחלף בבולין, שהיה קודם לכן מזכיר המדינה. ב-1978 נבחר בביט לתקופת כהונה מלאה כמושל ושוב ב-1982. ב-1986 הוא לא התמודד לתקופת כהונה נוספת.
ב-1982 התערב בביט במשא ומתן בין השריף של מחוז קוצ'יז ובין מנהיגי הכנסייה והמרכז לריפוי הפלא של המשיח על שחרורם של חברי הכנסייה שהתחבאו בה מפני האשמות בתקיפה. הכנסייה, שהייתה מעורבת בהכנת פצצות, הייתה בעלת תפקיד מרכזי בטבח בעמק מיריקל מאוחר יותר באותה שנה. ב-1983 שלח בביט את המשמר הלאומי של אריזונה להשליט סדר בעקבות השביתה בחברת הכרייה פלפס דודג' בעיר מורנסי.
לקראת פרישתו של הסנאטור הרפובליקני בארי גולדווטר ב-1986, ציפו רבים באריזונה שבביט יתנגד לבחירתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון מקיין לאייש את המושב בסנאט. במסיבת עיתונאים שערך ב-1985 הודיע בביט במפתיע שהוא יוותר על המרוץ לסנאט ותחת זאת יתמודד בבחירות לנשיאות של 1988.
בביט הוא היחידי מבין מושלי אריזונה שהשלים שתי תקופות כהונה מלאות של ארבע שנים ובסך הכול כיהן תשע שנים בתפקיד. מושל אריזונה הראשון לאחר היותה למדינה, ג'ורג' האנט, כיהן בסך הכול 14 שנים בארבע תקופות כהונה לא רצופות שהארוכה מבניהן נמשכה שש שנים.
בפוליטיקה הארצית
ב-1979 מונה בביט על ידי הנשיא ג'ימי קרטר כחבר בוועדת הנשיא לחקירת תאונת אי שלושת המילין, שקיימה חקירה על התאונה שהתרחשה במרץ אותה שנה בתחנת הכוח הגרעינית שבפנסילבניה. בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1980 נאם בביט לטובתו של הנשיא המכהן קרטר כמועמד המפלגה לנשיאות בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
כחבר מייסד של מועצת המנהיגות הדמוקרטית (Democratic Leadership Council) וכיושב הראש של אגודת המושלים הדמוקרטיים ב-1985, שאף בביט להתמודד בבחירות למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות של 1988. בין סעיפי המצע שלו היו הטלת מס מכירות לצמצום הגרעון שהלך והצטבר בתקופות הממשלים הקודמים. הוא נהנה מתשובת לב חיובית של העיתונות, אך לאחר שסיים במקום נמוך באספות הבחירה באיווה ובפריימריז בניו המפשייר, הוא פרש מהמרוץ. בהתייחסות מכוונת לאמירתו של ריצ'רד ניקסון (שאמר לאחר שהפסיד בבחירות למשרת מושל קליפורניה ב-1962 שהעיתונות "לא תראה אותי יותר בסביבה", "won't have [me] to kick around anymore", התבדח בביט במסיבת העיתונאים האחרונה של מסע הבחירות שלו שהתקשורת "לא תראה יותר את ברוס בביט מתנפח", "won't have Bruce Babbitt to puff up anymore"). העיתון וושינגטון פוסט דיווח שבביט קרא את השורה הזאת מדף כתוב.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
לאחר שהנהיג את ליגת מצביעי השימור (League of Conservation Voters), כיהן בביט בשנים 1993–2001 כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון. לדבריו של ג'ון ד. לשי:
סוגיה מרכזית הייתה קשורה לתעריפים הנמוכים שנגבו ממגדלי הבקר על רעיית הבהמות על אדמות ציבוריות. התשלום החודשי לבהמה עמד על 1.35 דולר בלבד והיה מתחת לערכי השוק של 1983. הטיעון היה שהממשלה הפדרלית סבסדה למעשה את החוואים, כשמעט תאגידים מרכזיים שלטו על מיליוני אקרים של אדמת מרעה. בביט ניסה ללכד את ארגוני הסביבה ולהעלות את התעריפים, אך סנאטורים ממדינות המערב בלמו בהצלחה את הצעותיו.
ב-1993 שקל הנשיא קלינטון ברצינות למנות את בביט במקומו של שופט בית המשפט העליון הפורש ביירון וייט. עם זאת, בשל העובדה שבביט הוביל סוגיות סביבתניות, מינה קלינטון תחת זאת את רות ביידר גינסבורג. ב-1994 שקל קלינטון שוב למנות את בביט לבית המשפט העליון במקומו של הארי בלקמן שהודיע על פרישתו. גם הפעם מונה במקומו מועמד אחר, סטיבן ברייר, שזכה לתמיכה רחבה בסנאט, בעיקר בשל קרבתו לסנאטור טד קנדי.
ב-1998 נחקר בביט על ידי חבר מושבעים גדול פדרלי בשאלה אם הוא שיקר לקונגרס בנוגע לדחיית בקשה לרישיון לקזינו בשמורת אינדיאנים בתמורה לתרומות פוליטיות. השערורייה כונתה "וומפומגייט" (Wampumgate). בדוח הסופי של התובע המיוחד נוקה בביט מכל חשד.
לאחר פרישתו
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים, עבד בביט כיועץ ראשי ליגיטציה בנושאי סביבה ב"לת'אם ווטקינס", משרד עורכי דין בינלאומי. במהלך עבודתו במשרד זה, נפגעו מפעילותו סביבתנים רבים בשל העובדה שהוא ייצג שני לקוחות שניסו לבנות מיזמי פיתוח גדולים ליד קו החוף. המיזם הראשון היה של תאגיד הרסט במרכז קליפורניה, והשני היה של חוות אהמנסון מצפון ללוס אנג'לס. בביט גם משך אליו את כעסם של קבוצות סביבתניים ואינדיאנים על כך שייצג אתר סקי באריזונה על רקע מאמציו להרחיב את האתר ולהשתמש במי ביוב להפקת שלג מלאכותי.
עד 2012 היה בביט חבר במועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations).
בביט משמש כחבר בחבר הנאמנים של הקרן העולמית לשימור חיות הבר. מאז 2009 הוא משמש כחבר בחבר המנהלים של האגודה לשימור האמזונאס (Amazon Conservation Association). הוא גם חבר בשדולת הרפורמה של Issue One.
מיכאל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
מיכאל הראשון רנגבה (ביוונית ביזנטית: Μιχαὴλ Ῥαγγαβέ; בסביבות 770 – 11 בינואר 844) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 811–813. מיכאל היה השלישי והאחרון בשליטי האימפריה מהשושלת הניקפורוסית של ניקפורוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. שלטונו עמד בסימן חיזוק מעמדה של הכנסייה באימפריה אשר הונהגה בידי ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול. מיכאל ויתר על הכס כאשר כוחות האימפריה הבולגרית הראשונה צרו על הבירה קונסטנטינופול והכתר עבר לגנרל משפיע בצבא הביזנטי, לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
ביוגרפיה
מיכאל לא היה מקושר בדמו לשושלת הניקפורוסית אשר שלטה על האימפריה הביזנטית אך נישא לפרוקפיה, בתו של ניקפורוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. ניקפורוס הראשון יצא בשנת 811 למלחמה נגד האימפריה הבולגרית הראשונה. הבולגרים בהנהגתו של קרום, ח'אן בולגריה, הכו בביזנטים קשות. הקיסר ניקפורוס נהרג ובנו ויורשו סטאוראקיוס, אשר הוכתר במותו של ניקפורוס, נפצע קשות במהלך הקרב ולא היה מסוגל לנהל את האימפריה. באוקטובר 811, מספר מצביאים רבי השפעה בשורות הצבא הביזנטי, ביצעו הפיכה צבאית נגד סטראורקיוס ומינו את מיכאל במקומו. מיכאל הוכר בתור קיסר האימפריה הביזנטית בידי ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול, דבר שטרם ללגיטימציה של שלטונו מחד וחיזק את השפעת הכנסייה על הממשל מאידך.
מיכאל הכיר בקרל הגדול, קיסר האימפריה הפרנקית, כנושא בתואר "קיסר הרומאים", ובתמורה הכיר קרל בבעלות הביזנטים על העיר ונציה ומספר ערים נוספות על חופי הים האדריאטי. מיכאל חיזק את המעמד של מוסדות הדת ולא החשיב זמן רב למנהל הצבא הביזנטי. היחלשות הצבא הביזנטי אפשרה את המשך ההתקדמות הצבאית של הבולגרים שכן המלחמה בינם לבין הביזנטים לא הגיעה להסדר. בשנת 812 התרחשה קונספרציה שהתקיים קשר כושל להתנקש בחייו של מיכאל ולהחליפו בבנו של קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית. תומכי האיקונוקלאזם הואשמו בהנהגת הקשר והחלה כפייה מחודשת של הכנסייה המזרחית נגד האיקונים, אותם החשיבו כעבודות אלילים. פועל הכנסייה המזרחית נגד האיקונים הביא להחרפת הפילוג בכנסייה הנוצרית.
באותה השנה הציע קרום, ח'אן בולגריה להגיע להסדר במלחמה עם הביזנטים. התנאים שדרש לא היו מקובלים על הממשל הביזנטי ובתמיכת יועציו החליט מיכאל שלא להמשיך את המשא ומתן. בתגובה הנהיג קרום הסלמה מחודשת של המלחמה כאשר החל לכבוש ערים בעומק תראקיה ואיים על הבירה הביזנטית קונסטנטינופול. ביוני 813 נפלה העיר אדריאנופול לאחר שכוחות הצבא הביזנטי תחת פיקודו של הגנרל לאון הארמני, ערקו משורות הצבא בקרב. עם התקרבותם של הבולגרים אל קונסטנטינופול, מיכאל פרש מהקיסרות ויצא לחיי נזירות באיי הנסיכים. לאון הארמני ירש את הכתר אחרי מיכאל בתור לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית. מיכאל המשיך בחיי הנזירות עד לפטירתו בשנת 844. הקיסרים הביזנטים שעלו וירדו לא ראו בוא איום לכתרם וכיבדו את שבועתו לחיי הדת.
צ'ארלס לי (גנרל)
צ'ארלס לי (26 בנובמבר 1731 – 2 באוקטובר 1782) היה מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. מוקדם יותר במהלך הקריירה שלו, שירת גם בצבא הבריטי במלחמת שבע השנים. הוא מכר את תפקידו לאחר סיום המלחמה ושירת במשך זמן-מה בצבא הפולני תחת סטניסלאב פוניאטובסקי.
לי עבר לגור בצפון אמריקה ב-1773 וקנה אחוזה בווירג'יניה. כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקאית ב-1775, הוא התנדב להילחם עם כוחות המורדים. שאיפותיו להפוך לגנרל הצבא הקונטיננטלי סוכלו על ידי מינויו של ג'ורג' וושינגטון לתפקיד.
ב-1776, הצליחו כוחותיו של לי להדוף מתקפה של הבריטים נגד צ'ארלסטון בקרב באי סאליבן, מהלך שהעלה את מעמדו של לי בעיני הקונגרס והצבא. מאוחר יותר באותה שנה, הוא נתפס בידי חיל פרשים תחת פיקודו של בנסטר טרלטון; הוא הוחזק בשבי הבריטים עד ששוחרר בחילופי שבויים ב-1778. במהלך קרב מונמות' באותה שנה, לי הוביל מתקפה כושלת נגד הבריטים, אשר בעקבותיה נשפט במשפט צבאי והקריירה הצבאית שלו באה לקיצה. הוא מת משחפת בפילדלפיה ב-1782.
בתרבות
דמותו הייתה דמות הנבל הראשי במשחק Assassin's creed III והופיעה במחזמר "המילטון".
The Kacey Musgraves Christmas Show (אלבום)
The Kacey Musgraves Christmas Show הוא אלבום חג המולד השני והפסקול הראשון שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית קייסי מאסגרייבס. הוא יצא לאור ב-28 בנובמבר 2019, לכבוד חג המולד, תוך שבמהלכו הקליטה מאסגרייבס שירים ידועים כמו "Rockin' Around the Christmas Tree" ו-"Present Without a Bow".
האלבום הגיע למקום התשיעי במצעד אלבומי החג.
רקע
הפסקול הוקלט בשנת 2019 ויצא לאור בנובמבר באותה השנה לכבוד חג המולד, תוך שהיה לפסקול הרשמי של הספיישטל הטלוויזיוני The Kacey Musgraves Christmas Show, אותו הנחתה מאסגרייבס ב-28 בנובמבר 2019. במהלך הספיישל הטלוויזיוני, אירחה ידוענים כמו קנדל ג'נר, טרוי סיון וקמילה קביו.
כלפי הפסקול הופנו ביקורות חיוביות הן מטעם AllMusic, והן מטעם American Songwriter.
פיליפ הרטוג
סר פיליפ ג'וזף הרטוג (באנגלית: Philip Joseph Hartog; 2 במרץ 1864 – 27 ביוני 1947) היה כימאי ואיש חינוך בריטי באנגליה ובהודו.
ביוגרפיה
הרטוג נולד בלונדון ב-2 במרץ 1864, בנם השלישי של אלפונס ומריון הרטוג, ואחיהם הצעיר של הלנה, נומה ומרקוס הרטוג. משפחתו של אביו הייתה משפחה יהודית מהולנד, שהיגרה לצרפת והתיישבה בפריז. אביו עבר ללונדון כמורה לצרפתית, ואמו הייתה העורכת של כתב העת הראשון לנשים יהודיות. הרטוג התחנך בבית הספר יוניברסיטי קולג' בלונדון, באוניברסיטאות פריז והיידלברג, ובקולז' דה פראנס. בעל תואר בוגר אוניברסיטה במדעי הכימיה. בשנת 1889 החל לעבוד במכללת אוונס שבעיר מנצ'סטר, בתור עמית מחקר. הוא ערך ספר המתאר את ההיסטוריה של המכללה (1900), והיה עוזר מרצה לכימיה במכללה ובאוניברסיטת ויקטוריה. חיבר כארבעים ערכים במילון הביוגרפיות הלאומי של בריטניה בין השנים 1885–1900. באותה העת, נכתב במודעת האבל שלו, נראה היה שענף המדע הוא התחום שבו יעסוק בהמשך חייו.
אולם במנצ'סטר הוא נמשך למינהל האוניברסיטאי. הוא היה מזכיר תוכנית חינוך המבוגרים של אוניברסיטת ויקטוריה, חבר בית המשפט, ובשנת 1902–1903 מזכיר ועדת הבירור החינוכית. בשנת 1903 מונה לרשם האקדמי של אוניברסיטת לונדון, האחראי על ניהול רישומי הסטודנטים במוסד, והחזיק במשרה במשך 17 שנה. בשנת 1907 חיבר את הספר "Writing of English", שבו תקף את מסורת כתיבת החיבורים בבתי ספר באנגליה. היה לו חלק גדול בהקמתו של "בית הספר ללימודי המזרח" באמצע מלחמת העולם הראשונה; בהמשך נוסף לשם המוסד תחום המחקר "אפריקה", ושמו "בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה". הוא סירב לשמש מנהלו הראשון של המוסד, כיוון שאינו חוקר של התחום. בשנת 1916 מונה לנציג הכתר הבריטי בגוף השולט באוניברסיטה.
הרטוג היה חבר בוועדת אוניברסיטת כלכותה שבראשה עמד איש החינוך מייקל סדלר. הוועדה, שמונתה בשנת 1917, הפיקה דוח רב-עמודים על אוניברסיטת כלכותה בשנת 1919. בעקבות מסקנות הוועדה נעשו רפורמות ברוב האוניברסיטאות ההודיות, וסמכויות רבות של האוניברסיטה בכלכותה נלקחו ממנה עם הקמתה בשנת 1920 של אוניברסיטת דאקה. המושל הכללי של הודו מינה את הרטוג לסגן-הצ'נסלור הראשון של אוניברסיטת דאקה למשך חמש שנים, והוא החל בתפקידו ב-1 בדצמבר 1920. ביתו של מושל האזור הוצע להרטוג בתור בית מגורים, אך הוא סירב ובחר לגור בקרבת האוניברסיטה החדשה. עם הקמתה של נציבות שירות הציבור ההודית בשנת 1926 מונה הרטוג לחבר, עד שפרש מסיבות משפחתיות בשנת 1930. כאשר הוקמה "ועדת סיימון" בראשות חבר הפרלמנט ג'ון סיימון  בשנת 1928, מונה הרטוג ליו"ר ועדת המשנה החינוכית. הרטוג מונה לאביר-מפקד של מסדר האימפריה הבריטית (KBE) ועמית של מסדר האימפריה ההודית (CIE) בשנת פרישתו בתמורה לשירותיו.
הרטוג האמין כי הראג' הבריטי פעל לשיפור מערך החינוך ההודי, וכאשר ביקר גנדי את פעילות הבריטים בתחום החינוך החל בוויכוח ציבורי על יעילותה של המערכת הקולוניאלית, שבמסגרתו העביר הרצאות בהודו ובממלכה המאוחדת.
כאשר חזר לאנגליה המשיך בפעילותו הציבורית בקשר לבחינות במערכת החינוך. היה הדמות הדומיננטית בוועדת חקירה שנערכה בשנת 1932, ובעקבותיה נכתב בשנת 1935 החיבור "בחינת בחינות" (An Examination of Examinations). בחשיפה זו של מתודות לא-שיטתיות ותוכניות לרפורמה בעריכת הבחינות הציבוריות בבריטניה שיתף פעולה עם ד"ר אי. סי. רודוס, ובספר שחיבר לאחר מכן, The Marks of Examiners, עם ד"ר רודוס ועם מר סייריל ברט. פעילותו בתחום התבטאה גם בחיבורים A Conspectus of Examinations in Great Britain and Northern Ireland (1938), The Purpose of Examinations (1938) ו-The Marking of English Essays (1942).
הרטוג פעל למען הקהילה היהודית, שלה השתייך. בסוף 1933 נסע לארץ ישראל כיו"ר ועדת חקירה על ארגונה של האוניברסיטה העברית, שכונתה "ועדת הרטוג". הוועדה, בהשתתפות הרטוג, לוי גינצבורג ורדקליף סלמן, חקרה את מצב הפקולטות השונות באוניברסיטה העברית, ובמסקנותיה מתחה ביקורת על הדרך שבה ניהל יהודה לייב מאגנס את האוניברסיטה, והציעה שינויים מקיפים במבנה הארגוני והניהולי שלה. בהמשך היה נשיא אגודת הידידים בבריטניה של האוניברסיטה.
בשל התרשמותה מפעילותו בתחום חקר החינוך, קרן ליבריולם (Leverhulme) העניקה בשנת 1940 מענק של 2,000 ליש"ט למכון החינוך של אוניברסיטת לונדון, למטרות חקר החינוך. שמו של הארגון שהוקם בעזרת הכספים הוסב בשנת 1945 ל"קרן הלאומית למחקר חינוכי" (National Foundation for Educational Research), ובשנת 1947 הוא הגיש בקשה לצ'רטר מלכותי. הרטוג פעל להקמתה של ועדה לשונית של מרשמת המינויים בתוך משרד העבודה והשירות הלאומי הבריטי לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, והוא היה יושב הראש הראשון שלה. בשנת 1933 כתב הרטוג, מטעם מכון החינוך בלונדון, את מחקרו "Some Aspects of Indian Education, Past, and Present" (מספר היבטים של חינוך הודי, עבר והווה). הוא המשיך בפעילותו גם בעשור התשיעי לחייו, ואחד אחרוני ספריו, "Words in Action", ראה אור בשנת 1945.
בשנת 1915 נישא למייבל הלן, בתו של ה' ג' קיש, והיו להם שלושה בנים. נפטר בבית אבות בלונדון בגיל 83.
לאחר מותו הוציאה אשתו ממואר לזכרו.
הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול
תארו המלא של הפטריארך הוא "ארכיבישוף קונסטנטינופול, רומא החדשה, ופטריארך אקומני" (לפי ניסוח השלטונות הטורקיים "שמושבו בפנר"). הפטריארכיה עצמה מכונה גם "הכנסייה הגדולה של ישו".
סוגיות בטיפולה
הפטריארכיה האקומנית משתדלת לקדם את הדת הנוצרית ואת הדוקטרינה הנוצרית האורתודוקסית וראשיה מעורבים במאמצים האקומניסטיים, כולל אלו לפיוס עם הנצרות הקתולית, ולדו-שיח בין-דתי, בפעילות נדבנית ובהגנת המסורות הנוצריות האורתודוקסיות. היא מנסה להגן על האינטרסים של המאמינים הנוצרים אורתודוקסים בטורקיה ובמזרח התיכון ולמען הפתיחה מחדש של הבית הספר התאולוגי בחלקי שנסגר בשנת 1971 על ידי שלטונות טורקיה.
הכנסייה הגדולה של ישו
הנצרות התפשטה בחלק המזרחי של האימפריה הרומית עוד במאה הראשונה לספירה אולם בשנת 330 העביר הקיסר הרומי קונסטנטינוס הגדול את מושבו לעיירה היוונית ביזנטיון בחלק המזרחי של האימפריה וקרא לה "רומא החדשה" Nova Roma, בהמשך לפי שמו - קונסטנטינופוליס. עם הזמן השפעת הנצרות והבישוף שלה גדלה באותו האזור. עד למעבר הבירה הקיסרית לשם, היה בישוף ביזנטיון כפוף לארכיבישוף המטרופוליטני (מיטרופוליט) של הרקלאה (כיום מרמרה אראליסי Marmara Ereğlisi) אולם החל מן המאה ה-4 הוא הפך לעצמאי והתחיל לשלוט על ענייני הכנסייה הנוצרית ביוון, אסיה הקטנה, פונטוס ותראקיה. עם התפתחות המבנה ההיררכי של הכנסייה, הוכר בישוף קונסטנטינופול כאקסארך (במעמד מעל המיטרופוליט). בשנת 381 ועידת קונסטנטינופול הראשונה הוכרה הכנסייה בקונסטנטינופול כפטריארכיה הרביעית בדירוג בעולם, אחרי אנטיוכיה, אלכסנדריה ורומא. הפטריארך בקונסטנטינופול מונה בדרך כלל על ידי פטריארך אנטיוכיה. עם עליית חשיבות כנסיית קונסטנטינופול כניצבת במרכז ענייני האימפריה והפטריארך שלה מילא תפקיד תיווך בין הבישופים שביקרו בעיר למוסד הקיסרות. בכך הוא הפך לדמות המרכזת את אחדות הכנסייה כולה במיוחד במזרח. ענייני הכנסייה בקונסטנטינופול נמצאו בפיקוחו לא רק של הפטריארך אלא גם של הסינוד שכלל בישופים אורחים. הסינוד הכלל-אורתודוקסי הזה נקרא "אנדימוסה סינודוס - ενδημουσα συνοδος - הסינוד היושב) סינוד זה בחן גם את הסוגיות הנוגעות לכלל הכנסייה ובמיוחד בחלק המזרחי של האימפריה הרומית לשעבר שהפך לאימפריה הביזנטית.
פטריארך קונסטנטינופול התחיל להיקרא "אקומני" כעומד במרכז ה"איקומני" ("משק" האימפריה") עם התחזקות האימפריה הרומית המזרחית השפעת פטריארכיית קונסטנינופול הפכה למרכזית. בחוק 3 של ועידת קונסטנטינופול הראשונה ב-381 צוין שבישוף קונסטנטינופול יזכה בראשונות של כבוד אחרי בישוף רומא מכיוון שקונסטנינופול היא רומא החדשה. כנסיית איה סופיה הייתה לקתדרלה פטריארכית עד לשנת 1453, שנת כיבוש העיר על ידי הטורקים העות'מאנים. ב-451 החוק מס.28 השנוי במחלוקת של ועידת כלקדון הכיר בהתפשטות סמכויותיות הטריטוריאליות של פטריארכיית קונסטנטינופול אל עבר בישופויות של דיוקסיות שנמצאו "בקרב הברברים", כלומר שטחים מחוץ לאימפריה הביזנטית או השייכים ללא יוונים. עקב החלטה זאת אירעה פילוג - סכיזמה - בין פטריארכיית קונסטנטינופול וזו של אלכסנדריה. מכל מקום למשך כמעט אלף שנה עמד הפטריארך קונסטנטינופול בראש הכנסייה באימפריה הרומית המזרחית או הביזנטית ופעלה להפצה מיסיונרית של הנצרות בגרסתה הביזנטית אל עמים שמצפון לגבולות האימפריה. כנסיית איה סופיה הייתה למרכז חיי הדת בנצרות המזרחית. פטריארכיית קונסטנטינופול התחילה להיקרא "הכנסייה הגדולה של ישו" והייתה לאבן הפינה ונקודת התייחסות לענייני הדת במזרח, בתחום מנהל הכנסייה, היחסים עם המדינה או סוגיות פולחן.
סמכויות הפטריארכיה
במסורת ההיסטורית והספרות הקאנונית (חוקי הכנסייה והפירושים המסורתיים שלהם) זכתה פטריארכיית קונסטנטינופול לכמה סמכויות (פרסביה) שאין לשאר הכנסיות האורתודוקסיות האוטוקפליות. כיום לא כל הזכויות האלה מוכרות באופן מוחלט בכל מקום. עיקר הסמכויות הנ"ל הן כדלהלן:
הפולמוס האיקונוקלסטי
במאות השמינית והתשיעית גרמה התנועה האיקונוקלסטית לאי שקט ברחבי האימפריה. הקיסר לאון השלישי האיסאורי הוציא בשנת 726 צו נגד התמונות והורה להרוס תמונה של ישו שנמצאה מעל השערים של חאלקי, פקודה שנתקלה בהתנגדות חריפה של התושבים. הקיסר קונסטנטינוס החמישי כינס בשנת 754 את סינוד הייריה שהוקיע את הקיסר עצמו בגין עבודת האיקונות. לפיכך נהרסו אוצרות רבים, נשברו, נשרפו או צוירו מעליהם ציורי עצים, ציפורים או חיות; לפי מקור אחד כנסיית הבתולה הקדושה בבלאכרנה הפכה למחסן פירות ועופות. אחרי מות בנו לאון הרביעי בשנת 780, החזירה הקיסרית איריני את פולחן האיקונות באמצעות ועידת ניקאה השנייה בשנת 787. פולמוס האיקונקלסטיה חזר בתחילת המאה ה-9 ונפתר סופית בשנת 843 בעת עוצרות הקיסרית תאודורה שהחזירה את האיקונות. מחלוקות אלה תרמו גם הן להידרדרות היחסים בין הכנסייה הנוצרית המזרחית ולזו המערבית.
אבו אל-עבאס
אבו אל-עבאס (לעיתים נכתב אבול-עבאס, אבול-עבאז או אבולעבאז) היה כינויו של פיל אסייתי שניתן במתנה לקיסר האימפריה הקרולינגית קרל הגדול על ידי הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד. שם הפיל ואירועים בחייו מתועדים באנאלים הפרנקיים המלכותיים (Annales regni Francorum) והוא מוזכר בחיבורו של איינהרד "חיי קרל הגדול" (Vita Karoli Magni). עם זאת, בכתבי בית עבאס אין שום אזכור למתנה או לאינטראקציה כלשהי עם קרל הגדול.
אבו אל-עבאס הובא מבגדאד, בירת הח'ליפות העבאסית, בידי יהודי יודע ערבית בשם יצחק היהודי (Isaac Iudeus), יליד נרבון שבדרום צרפת. יצחק יצא ב-797 עם משלחת בראשות שני אצילים פרנקים מטעם קרל הגדול אל הח'ליף העבאסי לשם חיזוק הקשרים בין הממלכות. יצחק, שפעל ככל הנראה כמדריך וכמתורגמן של המשלחת, היה היחיד מאנשיה ששרד את הדרך, והוא שליווה את הפיל לאירופה. קרל הגדול התבשר ב-801 על אודות הפיל על ידי שני שליחים – שליחו של הארון א-רשיד ושליחו של האמיר של איפריקיה, אבראהים, מייסד השושלת האע'לבית – וציווה על הזמנת ספינה שתישא את הפיל ויתר המטען מעבר לים, מצפון אפריקה לאירופה.
מסע הפיל מאסיה לאירופה
חוקרים העלו השערות בנוגע למסלול דרכם של יצחק היהודי והפיל ברחבי אפריקה: יצחק והפיל החלו את דרכם וצעדו דרך ירושלים, ולאורך החוף המצרי אל תוך איפריקיה שבה שלט אז האמיר אבראהים אבן אל-אע'לב בחסות בית עבאס. בסיועו של האמיר בעיר קירואן הפליג יצחק ועמו אבו אל-עבאס, ככל הנראה מנמל קרתגו, לאיטליה דרך הים התיכון.
מכל מקום, בכתבי האנאלים הפרנקיים המלכותיים מוזכר כי "יצחק היהודי שב מאפריקה עם הפיל" (Isaac Iudeus de Africa cum elefanto) ועגן בפורטו ונרה (ליד ג'נובה) באוקטובר 801. הם בילו את החורף בורצ'לי, ובאביב החלו לצעוד אל מעבר להרי האלפים, לבירתו של הקיסר באאכן, לשם הגיעו ב-20 ביולי 802.
את הפיל שמר קרל הגדול באאוגסבורג שבבוואריה, ופעמים אחדות הציג אותו לאורחיו. הוא שימש כפיל מלחמה ובשנת 804, כשתקף גודפרד, מלך דנמרק, את אחד הכפרים באזור, קרל הגדול לא היסס להשתמש באבו אל-עבאס במאבק נגד הדנים.
אבו אל-עבאס מת בשנת 810, ככל הנראה מדלקת ריאות שלקה בה משלא הסתגל לאקלים הצפוני הקריר של אירופה. בן 40 היה במותו.
ועדת האו"ם לזכויות אנשים עם מוגבלות
הוועדה לזכויות אנשים עם מוגבלות (באנגלית: The Committee on the Rights of Persons with Disabilities) היא גוף של האו"ם המפקח על יישום אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות. הוועדה מונה 18 מומחים מרחבי העולם ומתכנסת פעמיים בשנה בז'נבה. תפקידי הוועדה לשקול ולהגיב לדוחות היישום המוגשים על ידי 164 מדינות, לנסח הערות כלליות המסייעות למדינות ביישום האמנה, ולדון בעתירות בודדות המוגשות נגד 94 מדינות החתומות על ההסכם הנלווה לאמנה.
רקע
הוועדה נוצרה מתוקף הפרוטוקול האופציונלי לאמנה לזכויות אנשים עם מוגבלויות, מדובר בהסכם צד לאמנה לזכויות אנשים עם מוגבלות. הפרוקטוקל התקבל ב-13 בדצמבר 2006, ונכנס לתוקף במקביל לאמנת האם ב-3 במאי 2008. נכון לספטמבר 2021, על הפרוטוקול חתומים 94 מדינות ו-100 מפלגות מדינה.