cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלישיית פבקו
אתגרים ומגבלות של הארגון
TRC נאלץ להתמודד עם מספר אתגרים, מכיוון שהוא לא התקבל על ידי כל הצדדים לסכסוך. צמרת הצבא לא שיתפה פעולה עם הוועדה. היו אלה בעיקר חיילי הרגל בכוחות הביטחון ואלה שכבר היו כלואים עמדו בפני אישומים או שהגישו בקשה לחנינה. פוליטיקאים בכירים בממשלה לשעבר ומנהיגים בכירים בכוחות הביטחון לא הגישו בקשה. במקרה של תנועות השחרור, החברים טענו שכיוון שניהלו "מלחמה צודקת", הם לא נדרשו להגיש בקשה לחנינה מכיוון שמעשיהם אינם מהווים הפרה של זכויות האדם. נדרש מאמץ רב לשכנע אותם להשתתף בתהליך החנינה. חולשת המפתח של הוועדה הייתה שהיא לא התמקדה מספיק במדיניות או בכלכלה הפוליטית של ההפרדה גזעית. הכישלון לבחון את ההשפעה של מדיניות ההפרדה הגזעית הביא את הצורך במבצעים או ב"גורמי ההדק "לשאת את הבושה הקולקטיבית של האומה ולאפשר למי שהרוויח מההפרדה לברוח מאחריות. הקשר בין כוח גזעני לבין פריבילגיה גזעית נעלם. מורשת הוועדה נפגעה גם מכיוון שממשלת מנדלה הייתה איטית ביישום המלצות ה- TRC, כולל תוכנית הפיצויים. בסוף העשור הראשון של המאה ה -21, מעטים מהמלצות הוועדה יושמו, והיו מעט מועמדות לדין של אנשים שלא הצליחו להגיש בקשה לחנינה או שסורבו על ידי ה- TRC. יתרה מזאת, מספר גורמים בכירים מכוחות הביטחון, כולל שר המשפטים לשעבר והסדר אדריאן וולוק, ניתן עונש על תנאי במסגרת הליך הסדר טיעון במסגרת הנחיות חדשות לתביעות שנועדו לכאורה להקל על העמדה לדין. הכישלון להעמיד לדין אשלה קורבנות רבים ועודד את התפיסה כי הממשלה חיזקה את העונש וכי מי ש"הרוויחו" מההפרדה הגזעית ברחו מאחריות למעשיהם. הערכה : למרות האתגרים והמגבלות הללו, ה- TRC נחשב הצלחה בינלאומית והראה את חשיבותו של השתתפות הציבור בתהליכים כאלה, כולל תהליך קבלת ההחלטות הראשוני שהוביל להקמת ועדת אמת. דיוני ה- TRC משכו תשומת לב עולמית, מכיוון שזו הייתה הוועדה הראשונה שקיימה דיונים פומביים בהם נשמעו גם קורבנות וגם עבריינים. בעוד שהחמצות נחשבות בדרך כלל לא עולות בקנה אחד עם המשפט הבינלאומי, ה- TRC בדרום אפריקה סיפק בסיס כלשהו לשקול חניונים מותנים כפשרה מועילה, במיוחד אם הם עוזרים להבטיח את הווידוי של מבצעי העבירות.
ארגון ANC
הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) הוא מפלגת השלטון של דרום אפריקה ונמצאת בשלטון מאז המעבר לדמוקרטיה באפריל 1994. הארגון נוסד בתחילה כקונגרס הלאומי של דרום אפריקה (SANNC) ב־8 בינואר 1912 בבלומפונטיין, יחד עם המטרה להילחם למען זכויותיהם של דרום אפריקאים שחורים. תקופתה המוקדמות של הארגון התאפיינה באינרציה פוליטית בגלל מאבקי כוח וחוסר משאבים, הגברת הדיכוי וההשתלטות של שלטון המיעוט הלבן על המפלגה. כתוצאה מההפרדה הגזעית, סלידתה מהתנגדות על ידי אנשים שחורים ופיצוח אכזרי של פעילים פוליטיים, הוקם ארגון ה- ANC.
באמצעות ח"כ ניהל ה- ANC את המאבק למען זכויותיהם של דרום אפריקאים שחורים וקיבל תמיכה ממספר מדינות אפריקאיות ובנוסף מהגוש הסובייטי בפעילותו. עם ההתנגדות הפנימית הגוברת, הלחץ הבינלאומי וקריסת ברית המועצות, נאלצה ממשלת האפרטהייד להיכנס למשא ומתן עם האו"ם. בכך התרחשה התמוטטות האפרטהייד וההתחלה של השלטון הדמוקרטי בשנת 1994.
בבחירות הלאומיות בין השנים 1994–2004, ה-ANC עלה בעקביות בפופולריות של הבחירות. עם הבחירות ב -2009 ספגה המפלגה ירידה בפופולריות שחזרה על עצמה בשנת 2014. תקופת הזמן הזו חפפה גם היא עם נשיאותו של ג'ייקוב זומה.
הקשר בין ועדות TRC, ANC לשלישיית פבקו
ועדת האמת והפיוס (TRC) הייתה ועדה שהתבססה על הרעיון של צדק. הדיונים שקיימה הוועדה לא נועדו להביא לדין אנשים בגלל המעשים הפליליים שעשו אלא השגת האמת על ידי היותם פתוחים וכנים לגבי מה שהתרחש במהלך אפרטהייד. ה- TRC לא עוסק רק במבצעים, אלא בקורבנות ובמשפחותיהם, במטרה לעזור להם לדעת מה עלה בגורלם של יקיריהם. המקרה של שלישיית PEBCO ממחיש כמה חשוב למשפחות הקורבן גילוי האמת, ובזכות ועדה זו זכו נשותיהם לגלות את האמת. לדבר על רגשותיהם וקבלת הזדמנות להתעמת עם אלה שלקחו מהם את יקיריהם בתקווה לתת להם את היכולת למצוא סגירת מעגל כלשהי. ברבים מהסרטונים שצולמו במהלך דיוני ה- TRC, שם היו סצינות רבות של משפחות בוכות שהן מבולבלות בגלל שמיעת עדויות של משטרת הביטחון ואחרים המעורבים. בסרט "מול האמת עם ביל מור", סרט תיעודי בנושא ה- TRC, אחת מנשותיהם של קורבנות שלישיית פבקו נפגעת כל כך רגשית ממה שהיא שומעת שעליה לעזוב את החדר. מקרים כמו אלה ממחישים במובנים רבים את הריפוי בתהליך. האבל הוא חלק מתהליך זה וזה שחלקם נאלצו לחכות שנים על גבי שנים דרך, אך ה- TRC נתנה להם את ההזדמנות להמשיך בתהליך זה באמצעות חיפוש אחר האמת, מכיוון שהאמת מאפשרת להם להשלים עם מה שקרה. סיפו סמואל צ'ארלס האשוואס נולד במידלדריפט, עבר לגור בפורט אליזבת בשנות החמישים. במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר בקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) ובמוחונטו וסיזווה (ח"כ) בשנות החמישים והשישים. הוא היה פעיל מחתרת עד שנעצר בשנת 1962 בגלל פעילותו הפוליטית והואשם בעבירות חבלה. בהמשך הוא נידון לעשר שנות מאסר באי רובן. האש שוחרר באוקטובר 1973 ומיד הועמד למעצר בית למשך חמש שנים עם תנאים קפדניים המונעים ממנו להיות בחברתו של יותר משלושה אנשים בכל פעם ולהגביל אותו לעיירה קוואזח'לה בפורט אליזבת. היה קשה לו מאוד להמשיך לעבוד, אולם זה לא הרתיע אותו להמשיך בעבודתו המדינית המחתרתית ככל שהתעוררו הזדמנויות.
בעבודה עם בני מחתרת של ה- ANC / ח"כ, יחד עם פעילים פוליטיים אחרים, הם הקימו מבנים פוליטיים משפטיים שמטרתם להתנגד למשטר האפרטהייד בכל דרך אפשרית. יחד עם מנהיגים כמו אדגר נגוי, ארנסט מלגאס והנרי פזי, הם החיו את ארגון האזרחות השחור של פורט אליזבת (PEBCO) באוקטובר 1979. כאשר הוסר צו האיסור שלו, נבחר האש למזכיר הכללי הרביעי של PEBCO המכהן יחד עם האלוף גאלה, קקאווולי גודולוזי, ג'קסון מדונגווי, מנגאליסו נגקסוקוואנה ושולה מקפלה. זה היה תחת ההנהגה הקולקטיבית של PEBCO יחד עם איגודים מקצועיים מתקדמים שהפכו את הכף המזרחי בכלל ואת פורט אליזבת בפרט לבלתי ניתנים לבלתי נשלטים.
קריאה צמודה
קריאה צמודה היא טכניקה בביקורת הספרות, המתארת פרשנות מעמיקה של קטע קצר. קריאה כזו נותנת משקל גדול רב יותר לפרטי על חשבון הכללי. הקריאה הצמודה מקדישה תשומת לב רבה למילים, לתחביר ולסדר שבו נפרשים משפטים ורעיונות בזמן הקריאה.
הטכניקה ונכנסה לשימוש בתורת הספרות לראשונה על ידי אנשי אסכולת הביקורת החדשה במחצית הראשונה של המאה העשרים, ונמצאת בשימוש נרחב.
לקריאה הצמודה בספרות יש היסטוריה בפרשנות של כתבים דתיים. לדוגמה, ה-Pazand, ז'אנר מהספרות הפרסית אמצעית, עוסק בטקסטים של Zend (מילולית: פרשנות או תרגום) שמציעים הסבר וקריאה צמודה של האווסטה, הכתבים המקודשים לזרתוסטראים. הפרשנויות המקראיות בתלמוד מהוות גם הן דוגמה מוקדמת לקריאה צמודה. בתקופת האסלאם, הקריאה הצמודה של הקוראן זכתה לפריחה ויצרה קורפוס רחב.
המבשר ההיסטורי העיקרי של הקריאה הצמודה הוא עליית הביקורת ההיסטורית (Higher criticism) והתפתחות ביקורת המקרא בגרמניה בסוף המאה ה-18.
קישורים חיצוניים
Explicação
הבשורה של רבולה
הבשורה של רבולה (באנגלית: Rabula Gospels) היא כתב יד הכתוב בסורית ומאויר מן המאה ה-6 לספירה. כתב היד מציג את הבשורות הנוצריות ונחשב לדוגמה טובה לאמנות הציור בחלקים המזרחיים של האימפריה הביזנטית.
כתב היד מציג את "מַפַּקְתָא פְּשִיטְתָא" (בסורית: ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ), "הגרסה הפשוטה", תרגום לסורית של כתבי הבשורה הנוצרית. הוא הושלם בשנת 586 במנזר יוחנן הקדוש מזגבה (Zagba), אשר במסופוטמיה. הוא נושא את חתימתו של רבולה (Rabula; Rabbula), אשר היה כנראה נזיר שאין אנו יודעים עליו דבר. דפי הקובץ נכרכו כנראה מספר פעמים. גודלם הנוכחי הוא 34 ס"מ על 27 ס"מ והטקסט שבהם כתוב בדיו בצבע חום-כהה או שחור, בשני טורים. בתחתית כמה מן הדפים מופיעות הערות הכתובות בדיו אדום.
בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14 הגיע כתב היד למנזר קאנובין בלבנון. עד המאה ה-16 הגיע כתב היד אל ספריית מדיצ'י בבזיליקת סן לורנצו (Biblioteca Mediceo Laurenziana) שבפירנצה, שם הוא נמצא עד היום.
האיורים המופיעים בכתב היד מוגבלים ל-14 הדפים (פוליו) הראשונים של הקודקס. נושאי האיורים בכתב היד הם:
בכתב היד מופיעים "לוחות קאנוניים". אלו הם לוחות אשר ניסוחם הראשון היה בידי אוזביוס מקיסריה ושימשו כקונקורדנציה המשווה בין הגרסאות השונות של חיי ישו בספרי הבשורות. דפי הלוחות מעוצבים כמבנה אדריכלי של קשתות דקורטיביות הנשענות על עמודים. המבנה משתנה בין מבנה של ארבעה חללים מקבילים בתחילת הלוחות, המשווים בין ארבעת האוונגליונים, עד למבנה בעל חלל אחד בלבד, לאירועים הופיעים בגרסה אחת בלבד. לצד המבנים מופיעים עיטורים ובהם סצנות מינאטוריות הרשומות בקונטור של דיו כהה וצבועות בדיו צבעונית. במראן הן משלבות את מסורת האמנות ההלניסטית עם השפעות הציור המזרחי, המתבטאת בעיצוב עיניים גדולות ובסטאטיות של הדמויות. גם עיטור הקשתות בדגמים דקורטיביים ועשירים מצביע על ההשפעה של האמנות המזרחית הסאסאנית. בנוסף לקשתות מופיעים בכל דף גם תיאורים של נביאי הברית הישנה אשר צופים את אירועי הברית החדשה במסורת הפרה-פיגורציה. שני דפים נוספים בלוחות מציגים את דמויותיהם של האוונגליסטים.
בתיאור הצליבה של ישו, ישו מתואר כלובש בגד טוניקה ארוך (Collobium) בצבעי סגול וזהב וסביב ראשו הילה. בפרשנות של עיצוב הבגד הזה מוצאו חוקרים את ההשפעה של האיקונוגרפיה המזרחית, באופן הדומה לתיאור ישו על גבי אמפולות מאוסף מונזה-בוביו. משני עבריו של ישו מופיעים שני הגנבים אשר נצלבו עמו. לצד ראשו מופיעים דימויים אסכטולוגיים של שמש וירח, המוזכרים גם בשפרי הבשורה. זהו אחד מן הייצוגים המוקדמים ביותר של ישו הצלוב. תיאור זה שם את הדגש על הצגתו של ישו בכבוד, דבר המתבטא בבגד המפואר. מתחת לתיאור, באותו דף, הופיע גם תיאור של הקבר הריק של ישו.
יחסי סין–רואנדה
יחסי כלכלה וסחר
בשנת 1972 חתמו סין וממשלת רואנדה על הסכם סחר שקבע כי יש לשלם את הסחר בין שני הצדדים במזומן. במאי 1983 חתמו שתי המדינות על הסכם להקמת ועדה מעורבת לשיתוף פעולה כלכלי, טכנולוגי ומסחרי. 7 מפגשים נערכו בקיגאלי ובבייג'ינג במאי 2013.
נכון לסוף 2013, הסיוע של סין לפרויקטים ברואנדה כלל מטע אורז, טחנות סוכר, כביש קיגאלי-רוסומו, פיתוח שדות האורז לופנדי ורואממנה, מפעלי מלט, אצטדיונים, בנייני משרדים של משרד החוץ, שני בתי ספר יסודיים כפריים, מרכז הדגמת טכנולוגיה חקלאית, בית חולים כללי של קיגאלי וכו'.
פירמאן
פירמאן (מפרסית فرمان; טורקית Ferman) הוא צו מלכותי שנהג במספר מדינות מוסלמיות בתקופות שונות בהיסטוריה, ובהן האימפריה העות'מאנית, האימפריה המוגולית ובאיראן בתקופתו של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. פירמאנים הוצאו לעיתים גם על ידי שליטים שאינם המונרך, או על ידי עושי דברו. משמעות נוספת שקיבלה המילה פירמאן היא "זיכיון" או חזקה. למשל, הזיכיון שניתן לקהילות דתיות שונות לניהול המקומות הקדושים ניתן כצו והובן כזכיון.
יחסי סין–רואנדה
יחסי כלכלה וסחר
היקף הסחר בין סין לרואנדה בשנת 2016 היה 142 מיליון דולר, ירידה של 15.29% בהשוואה לתקופה המקבילה בעבר. ביניהם היצוא הסיני היה 109 מיליון דולר, ירידה של 12.28%; היבוא היה 33 מיליון דולר, ירידה של 23.86%. סין מייצאת מוצרים מכניים וחשמליים, מוצרי היי-טק ויבוא מעגלים משולבים וטכנולוגיות אלקטרוניות. ב-1 ביולי 2013 העניקה סין 95% פטור ממס על טובין של רואנדה. בינואר 2015, סין הגדילה את הטיפול ללא מכסים ל-97% מהסחורות. ביוני, China UnionPay פתחה רשת ברואנדה.
פירמאן
באימפריה העות'מאנית עסקו הפירמאנים בנושאים חילונים, שכן סמכותו הדתית של הסולטאן הייתה טבועה בו מהיותו הח'ליפה. הפירמאנים קובצו לקודקס, או קנון (Kanun), שהיה מעין קובץ צווים וחיקוקים.
מקורו של המושג במילה הפרסית שמשמעותה "צו" או "פקודה".
לנקשייר
לנקשייר (באנגלית: Lancashire) הוא מחוז בצפון-מערב אנגליה.
המחוז קרוי על שם העיר לנקסטר (Lancaster) השוכנת בו. עיר המחוז היא פרסטון (Preston) והעיר הגדולה בו היא בלקפול (Blackpool). עד 1974 ליברפול ומנצ'סטר היו חלק מלנקשייר, אבל ב-1974 הן הפכו לשני מחוזות עצמאיים - מרזיסייד ומנצ'סטר רבתי בהתאמה - והערים ברי, רוצ'דייל, אולדהאם, בולטון וויגאן צורפו גם הן למנצ'סטר רבתי.
אוכלוסיית המחוז בשנת 2006 עמדה על כ-1,400,000 איש; זהו המחוז השמיני בגודל אוכלוסייתו באנגליה. שטחו 3,076 קמ"ר (מקום 17 באנגליה) וצפיפות האוכלוסייה בו עומדת על 466 איש לקמ"ר. הנקודה הגבוהה בלנקשייר היא גרין היל (Green Hill, "הגבעה הירוקה") - 628 מטרים מעל לגובה פני הים.
לפני הרפורמות המקיפות שנעשו במחוזות אנגליה בשנות ה-70 היה לנקשייר, עם למעלה מ-5 מיליון תושבים, המחוז המאוכלס ביותר באנגליה.
החברה ההיסטורית הישראלית
החברה ההיסטורית ישראלית היא עמותה ישראלית, המאגדת תחתיה חוקרים במגוון תחומי המחקר ההיסטורי, מחקר העולם העתיק ועד להיסטוריה עולמית עכשווית. עיקר תקציב העמותה מגיע ממשרד המדע, התרבות והספורט ומדמי חבר.
פרסומים
החברה מוציאה לאור את כתבי העת "ציון" ו"היסטוריה", המפרסמים מחקרים של ישראלים בשפה העברית. החברה מעניקה מדי שנה פרסים לספר ולמאמר מצטיינים בעברית (פרסי "עם ועולם").
החברה שותפה גם בהפצת כתב העת "זמנים" ביחד עם האוניברסיטה הפתוחה ואוניברסיטת תל אביב ומעניקה חסות לכתב העת "היה היה" בו מתפרסמות עבודות של סטודנטים בחוגים ההיסטוריים השונים.
סדרת הספרים "בלשון עבר"
הסדרה, פרי יוזמתה של החברה, נועדה להביא לקוראים בישראל ממיטב הספרים בהיסטוריה עולמית, שנכתבו בידי היסטוריונים ישראלים בשפה העברית, ושפורסמו תחילה בשפות זרות. עורכי הסדרה בוחרים מחקרים חשובים, שראו אור בחו"ל בהוצאות אקדמיות מובילות. המהדורה העברית מותאמת לקורא הישראלי ומעניקה לו הזדמנות לערוך היכרות עם פירותיו של המחקר העדכני בסוגיות מרכזיות בתולדות העמים ברמה אקדמית גבוהה ובסגנון רהוט ונהיר בשפה העברית.
בין הספרים שיצאו בסדרה: רון רובין, מכללה מאחורי גדר תיל: חינוך מחדש של שבויי המלחמה הגרמנים, 2020; עמי איילון, מהפכת הדפוס הערבי, 2018; אסתר כהן, רישומים של כאב: דת, משפט ורפואה בימי הביניים המאוחרים, 2019
כנס שנתי
הכנס השנתי של החברה מופק ומאורגן על ידיה והוא משותף לכל האוניברסיטאות וגופי המחקר בישראל. משתתפים בו בכל שנה למעלה ממאה היסטוריונים. הכנס השנתי מתארח כל שנה באוניברסיטה אחרת, כחלק מחזונה של החברה ההיסטורית להיות גוף על-אוניברסיטאי המאגד תחתיו את כל חוקרי העבר בישראל. את הכנס מארגנת וועדה אקדמית והוא עוסק בנושאים בעלי חשיבות היסטורית מחקרית ואקטואלית. בכל כנס מרצים בין שישה-עשר לעשרים דוברים, חלקם בראשית דרכם האקדמית וחלקם בכירים. הכנס פתוח לקהל הרחב ומאפשר שיח רחב חוצה תקופות ומקומות.
סדנאות חוקרים צעירים
החברה מקיימת מגוון רחב של סדנאות לחוקרים צעירים אשר מלוות על ידי טובי החוקרים בישראל. מטרתן לחזק את הקשרים בין החוקרים בתחומים השונים ואת שיתוף הפעולה ביניהם. הסדנאות הן מפגשים ייחודיים המאפשרים לחוקרים בראשית דרכם האקדמית להציג את מחקריהם במרחב אקדמי הפתוח לחוקרים מכלל האוניברסיטאות ומכוני המחקר בארץ.
פרסי תלמידים
החברה ההיסטורית הישראלית מחלקת מדי שנה פרסים לתלמידים שכתבו עבודות מצטיינות בתחומי ההיסטוריה. עבודות הגמר, ברמה של חמש יחידות לימוד, נשפטות על ידי ועדה אקדמית על פי אמות המידה המחמירות ביותר. בשנים האחרונות זכו בפרסים עבודות שתרמו תרומה של ממש למחקר ההיסטורי והפגינו רמה גבוהה של כתיבה וידע. התלמידים המצטיינים מציגים את מחקרם בפורום בינלאומי.
ייצוג מדינת ישראל בגופי מחקר היסטורי
החברה מייצגת את מדינת ישראל בארגונים בינלאומיים המובילים את תחום המחקר ההיסטורי ומביאה את קולם של החוקרים הישראלים בשדה המחקר ההיסטורי בעולם.
החברה לוקחת חלק בפעילות ארגון Eustory, המאגד ארגונים היסטוריים לא ממשלתיים באיחוד האירופי. הזוכים בתחרות פרסי התלמידים השנתית של החברה ההיסטורית יכולים להגיש את מועמדותם לכנסים של Eustory.
היסטוריה
החברה ההיסטורית הישראלית נוסדה בשנת 1924, בשם "החברה הארצישראלית להיסטוריה ולאתנוגרפיה". בשנת 1950 הוחלף השם לחברה ההיסטורית הישראלית. בין מייסדי הארגון היו הפרופ' בן-ציון דינור והפרופ' יצחק בער. לשורותיה הצטרפו גם היסטוריונים רבים שתחומי מחקרם אינו רק תולדות היהודים והם מיוצגים היום בהנהלת החברה.
נכון ל-2021 עומד בראש הארגון הפרופ' שמואל פיינר.
רב מרי בר רחל
רב מרי בר רחל בת שמואל (מכונה גם: רב מרי ברה דבת שמואל) היה אמורא בבלי בדור השלישי והרביעי, מופיע עשרות פעמים בתלמוד הבבלי, היה מקורב לרבא.
משפחתו
בולט לעין צורת יחוסו, המתייחס אחר אבי אימו (שמואל), ולא אחר אביו כמקובל. הפרשנות המקובלת היא שאמו, בתו של שמואל, נשבית לגויים (כמסופר ב) והרתה לאביו איסור גיורא, חייל בבלי בטרם התגייר, וילדה לאחר הגרות. וכך אמרו עליו בתלמוד:. בתלמוד ישנה סוגיה העוסקת בשאלה האם אדם כזה מוגדר כיהודי, למסקנה נפסק שכגר הוא נחשב יהודי לכל דבר - אף למינוי של שררה למרות ההגבלה שנצרך שבעל השררה יהיה "מקרב אחיך" - "מהמובחר שבאחיך", כלומר שאף אביו יהיה מישראל.
אמנם, מלשון אחת הסוגיות, על פי גרסה נפוצה, עולה שאביו היה יהודי ונקרא רבא, הגמרא מתייחסת לסתירה ומתרצת ש"תרי רב מרי בר רחל הוו" - כלומר שני אמוראים היו בשם זה. אך רש"י והתוספות מציינים שהקושיה והתירוץ הם פירוש שנכתב בתוך הגמרא בתקופה מאוחרת, כדי לתרץ את הגרסה המוקשה. אך האמת היא שהגרסה שגויה והיה רב מרי בר רחל אחד בלבד, ושם אביו היה איסור גיורא.
מעמד כלכלי
התלמוד מספר שכאשר אביו הביולוגי איסור גיורא עמד למות, ועל פי ההלכה היהודית לא היה יורש אותו רב מרי בצורה ישירה ולכן הוצרך איסור להקנות את הממון בחייו. לפי ההון המוזכר בירושה היה רב מרי אדם אמיד.
מה קרה בגטקה?
מה קרה בגטקה? (באנגלית: Gattaca) הוא סרט קולנוע עתידני משנת 1997. נכתב ובוים על ידי אנדרו ניקול, בכיכובם של אית'ן הוק, אומה ת'ורמן וג'וד לאו.
תקציר העלילה
הסרט מציג כנבואת זעם, חברה שבה הגנטיקה היא השיקול היחידי לכל החלטה. החברה העושה שימוש ביכולות טכנולוגיות לשם השבחה גנטית, מקבלת אנשים לעבודה ולבתי ספר רק על פי המפה הגנטית שלהם, נותנת להם יחס הורי נאות בהתאם לגנטיקה שלהם ומקצה לאנשים עם לקויות או עם סיכוי גבוה ללקויות את מקומם של העבדים.
המיפוי והאבחון הגנטי מאפשר למדוד את איכותו הגנטית של אדם ולהתאימו לתפקודים חברתיים שונים, בדומה לפרופיל צבאי. בעוד אפליה גנטית אסורה על-פי חוק, הנגישות הטכנולוגית מנצחת בחיי היומיום המעשיים. לכאורה, בעולם כזה, גורלו של אדם נקבע במידה רבה כבר בלידתו. אולם הבמאי קורא תיגר על סדר עולמי זה כאשר הוא מציב במרכז העלילה את וינסנט (אית'ן הוק) אשר נולד לבני מעמד נחות בהיריון ספונטני על המושב האחורי של מכוניתם.
וינסנט זוכה ליחס משפיל מכל סובביו ובמיוחד ממשפחתו ויש לו גם כמה לקויות. אולם, וינסנט זכה בכמה תכונות טובות שאינן מקודדות בגנים, כמו נחישות, חריצות ומזל. בעזרת זהות שאולה, וינסנט זוכה בהשגים שמעט אנשים חסרי לקות זוכים בהם, הן בקריירה והן באהבה.
וינסנט הצעיר נחות מבחינה גנטית אך אינו מוכן להשלים עם המקום המיועד לו. הוא חולם להיות אסטרונאוט ב"גטקה", סוכנות חלל כדוגמת נאס"א המשגרת לחלל כ-12 טיסות ביום. על מנת להגשים את חלומו הוא חייב להשתמש בתחבולות, להערים על המערכת ולהוכיח את ניצחון הרוח.
וולפהאונד אירי
וולפהאונד אירי (באנגלית: Irish Wolfhound) הוא כלב צייד ענק ממשפחת כלבי הרוח. הוולפהאונד האירי נחשב לגזע הגבוה ביותר שקיים היום, והוא עשוי להתפתח לגודל של סוס פוני. הוולפהאונד האירי שימש לציד זאבים והוחזק על ידי מעמד האצולה באירלנד. כיום כלבים מהגזע הזה מוחזקים כחיות מחמד ונדיר לראות וולפהאונד אירי שעדיין עובד כצייד.
היסטוריה
הוולפהאונד התפתח בסביבות המאה השלישית לפני הספירה. ציורי קיר מתקופת התפשטות הקלטים מראים גזע דומה וגדול המלווה את הלוחמים. בדברי ימי רומא מוזכר הגזע שהועבר מאירלנד לקיסר, ופקידיו מודים במכתב מתועד.
הגזע הוחזק על ידי מעמד האצולה באירלנד, בסקוטלנד ובאנגליה, והמשורר האנגלי וויליאם רוברט ספנסר אף כתב בלדה על כלב וולפהאונד שניתן לנסיך מווילס. הוולפהאונד האירי היה מתנה נפוצה לאצילים ממדינות אחרות, וזה מה שהציל את הגזע: לאחר שנכחדו הזאבים באירלנד במאה ה-19 הגזע כמעט נעלם, אולם הודות למאמציו של הסקוטי קפטן ג'ורג' גרהאם שהביא פרטים מהגזע ממדינות אחרות, ניצל הגזע גם באירלנד.
הופעה
כמרבית ההאונדים שמשמשים לציד, גם הוולפהאונד האירי בנוי למהירות ומשתמש בראייתו לצייד. הוא קל משקל יחסית לגודלו, עם חזה עמוק מאוד ורגליים וכתפיים שריריות. יש לו אף ארוך, אוזניים קטנות יחסית ושמוטות, וזנב ארוך שנישא נמוך. לוולפהאונד האירי פרווה עבה ומקורזלת, כאשר הצבע הנפוץ ביותר הוא אפור. בנוסף ניתן למצוא פרטים בצבע חום וקרם. כאמור הוולפהאונד האירי הוא הכלב הגבוה ביותר שקיים: גובהו נע בין 78 ל-96 ס"מ. משקלו נע בין 65 ל-80 ק"ג.
מזג
הוולפהאונד האירי זקוק לפעילות גופנית סבירה. הוא איננו אנרגטי יותר מכלבים קטנים אולם הוא זקוק למרחב רב יותר על מנת להשיג פעילות גופנית סבירה. בגלל גודלו העצום ייתכן שהכלב לא ירגיש בנוח בדירה ורצוי לספק לו מגורים בחצר, אם כי כלב שזוכה לפעילות יומיומית מחוץ לבית יכול לחיות בדירה בינונית ומעלה. יש לקחת בחשבון שהוולפהאונד האירי עשוי להיות מגושם במידה מסוימת בדירה ושילוב של זה עם גודלו עלול להביא לנפילה של חפצים בבית, בייחוד כשהוא מכשכש בזנבו הארוך והחזק.
תוחלת חיים ובעיות בריאות
תוחלת החיים של הוולפהאונד האירי היא קצרה, אורך חייהם על פי מחקר של אוניברסיטת קורנל בארצות הברית 8.5 שנים. בעיות בריאות נפוצות יחסית בגזע הן מחלה בשריר הלב, סרטן העצם ונקע מולד של מפרק הירך. יש לנהוג במשנה זהירות עם גורי וולפהאונד אירי ולהיזהר מהפעלת יתר שעלולה לפגוע בהתפתחות המפרקים.
קישורים חיצוניים
החוג הישראלי לכלבי רוח-וולפהאונד אירי
ריצת 1500 מטר
ריצת 1500 מטר היא ענף באתלטיקה המשתייך לקבוצת הריצות למרחקים בינוניים. מרחק הריצה, 1,500 מטר, הדומה לריצת מייל שהתפתחה במדינות דוברות האנגלית, נמשך על פני שלוש הקפות ושלושה רבעים של האצטדיון, כשהריצה נפתחת כ-7 מטר לערך לפני הקשת והרצים מזנקים בדבוקה אחת. לעיתים קרובות הגורם המכריע בריצת 1500 מטר הוא הטקטיקה שהרצים נוקטים בה, כשריצות רבות מוכרעות רק במטרים האחרונים.
בעת החדשה הפכה ריצת 1500 מטר במידה רבה למרוץ מתמשך, כשהממוצע עומד על פחות מ-55 שניות להקפה, שקבע לראשונה שיאן העולם הישאם אל גרוז' ממרוקו בשנת 1998 ברומא. לשם השגת מהירות זו דרושות תכונות אירוביות, צעדים ארוכים וקלילות בריצה. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, שלטה בריטניה בענף זה, אולם בשנות ה-90 עברה הדומיננטיות ליבשת אפריקה, ורצים מהמדינות מרוקו, קניה ואלג'יריה החלו לזכות בתחרויות בינלאומיות, לרבות המשחקים האולימפיים.
עשר הרצות המהירות בכל הזמנים
נכון ליוני 2023
IAAF
+ תוך כדי ריצת מייל
יחסי דנמרק–תאילנד
יחסי דנמרק–תאילנד מתייחסים ליחסי החוץ הדיפלומטיים בין דנמרק לתאילנד.
יחסים עם סיאם
הסכם ידידות בין דנמרק לסיאם נחתם בבנגקוק ב-21 במאי 1859.
שיתוף פעולה סביבתי
באמצע שנות ה-90, תאילנד הפכה למדינה בהכנסה בינונית. כתוצאה מכך, בוטל שיתוף הפעולה הרשמי של הדו-צדדיים בין דנמרק לתאילנד ושיתוף הפעולה הסביבתי בין תאילנד לדנמרק הסתיים רשמית ב-31 בדצמבר 2009 לציון סיום שיתוף הפעולה בפיתוח בין תאילנד לדנמרק לאחר יותר מ-45 שנה.
נציגויות דיפלומטיות
דנמרק מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק, ואילו תאילנד מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן.
ח'אלד א-זילעי
ח'אלד מוחמד עיסא א-זילעי (בערבית: خالد محمد عيسى الزيلعي, בתעתיק: ח'אלד מחמד עיסא אלזילעי; 16 במאי 1987 – 30 בספטמבר 2022) היה כדורגלן סעודי ששיחק בעמדת קשר הכנף.
קריירת מועדונים
א-זילעי שיחק במשך רוב הקריירה שלו בליגת העל הסעודית, ובמשך תקופה קצרה בליגת המשנה הסעודית. הוא שיחק במועדונים אבהא, א-נסר, א-תעאוון, אל-פייסלי, אל-באטין, א-ראיד ואל-עין.
קריירה בינלאומית
ב-9 באוקטובר 2010 ערך א-זילעי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 4-0 על נבחרת אוזבקיסטן במשחק ידידות. ב-28 ביוני 2012 הבקיע את שערו היחיד בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת פלסטין במסגרת שלב הבתים של הגביע הערבי לשנת 2012. בסך הכל ערך תשע הופעות במדי הנבחרת.
מחלתו ומותו
בחודש יוני 2020 אובחן א-זילעי עם טרשת אמיוטרופית צידית, וב-30 בספטמבר 2022 מת מהמחלה בגיל 35.
הרכבת התחתית של סטוקהולם
הרכבת התחתית של סטוקהולם (בשוודית: Stockholms tunnelbana) היא מערכת תחבורה מהירה בסטוקהולם, שוודיה. הקו הראשון נפתח בשנת 1950. כיום המערכת מתפרסת על פני 105.7 ק"מ מסילות ובעלת 100 תחנות, מהן 47 תחנות תת-קרקעיות ו-53 תחנות מעל פני הקרקע. לרכבת התחתית של סטוקהולם יש שלושה קווים עיקריים המסומנים בשלושה צבעים (אדום, כחול וירוק), והם מתפלגים למסלולים נוספים המסומנים במספרים. בסך הכל מכילה המערכת שבעה מסלולים, כשכל אחד מתחיל ונגמר בתחנת קצה אחרת, אך כולם עוברים בתחנת הרכבת המרכזית של סטוקהולם, ה-T-Centralen.
בשנת 2017, עברו ברכבת התחתית של סטוקהולם 353 מיליון נוסעים, ובממוצע 1.2 מיליון נוסעים ביום חול.
הרכבת התחתית של סטוקהולם כונתה "הגלריה לאמנות הארוכה בעולם", בזכותן של למעלה מ-90 תחנות הרשת המעוצבות על ידי תצורות סלע, ומקושטות בפסיפסים, ציורים, מייצגים, תחריטים ותבליטים על ידי למעלה מ 150 אמנים שונים.
מועצת המחוז של סטוקהולם היא הבעלים של הרכבת התחתית, והתפעול מתבצע בזיכיון על ידי חברת MTR Nordic.
כרטיסי נסיעה
כדי להשתמש ברכבת יש לרכוש כרטיס SL Access שהוא כרטיס נסיעה רב פעמי התקף בכל אמצעי התחבורה הציבורית בעיר. לאחר הרכישה יש להטעינו בנסיעות, בכסף או לקנות מנוי לתקופה ארוכה. נכון לשנת 2020, מחיר נסיעה בודדת בשימוש כרטיס הגישה עולה 37 כתר שוודי, שהם כ-13 שקלים. נסיעה אחת מקנה את הזכות להשתמש בכל אמצעי התחבורה בעיר במשך 75 דקות מרגע התיקוף, ללא הגבלת מעברים. הנחות משמעותיות ניתנות לצעירים עד גיל 20, סטודנטים הלומדים בסטוקהולם ומבוגרים מעל גיל 65. בכל תחנות המטרו נמצאים מכשירים אוטומטיים לרכישת כרטיסים והטענתם, וכן עמדת שירות מאוישת.
דרך נוספת לקנות כרטיס הוא באמצעות הטלפון הנייד.
לא קיימים אזורי מחירים במטרו של סטוקהולם.
היסטוריה
הקו האדום נפתח בשנת 1964, מ-T-Centralen דרך Liljeholmen אל סיומו ב-2 תחנות קצה שונות: Fruängen ו Örnsberg, שתיהן בדרום מערב העיר. גם קו זה, בדומה לקו הירוק הורחב מקטע אחר מקטע עד שהגיע ל- Mörby centrum בשנת 1978, כאשר המסילה חוצה את מיצר Stocksundet בגשר עילי. המערכת השלישית והאחרונה, הקו הכחול, נפתחה ב -1975, כשני קווים ממרכז העיר לצפון-מערבה. הקווים המשיכו להתרחב בהדרגה וכיום הקו הירוק מסתיים ב־3 תחנות קצה בפרברים הדרומיים של העיר ובתחנת קצה 1 בצפון-מערב. הקו האדום מסתיים ב־4 תחנות קצה, 2 בדרום מערב ו-2 בצפון מזרח והקו הכחול מסתיים ב-2 תחנות קצה בצפון מזרח העיר ובתחנת קצה אחת המרכז העיר. בסך הכל 10 תחנות קצה במערכת, המשרתת 7 מסלולים ב-3 קווים עיקריים. התוספת האחרונה לרשת כולה, תחנת Skarpnäck, נפתחה בשנת 1994.
תחנות
במטרו של סטוקהולם יש 100 תחנות, מתוכן 47 תת-קרקעיות. אחת התחנות, קימלינגה, נבנתה אך מעולם לא נעשה בה שימוש.
המטרו של סטוקהולם ידוע בזכות עיטור התחנות. היא נקראה גלריית האמנות הארוכה ביותר בעולם. כמה מהתחנות (בעיקר על הקו הכחול) נותרו עם סלע חשוף, גס ולא גמור, או כחלק מהקישוטים. בתחנת ריסנה, ניתן להתרשם מפרסקו קיר אינפורמטיבי על ההיסטוריה של תרבויות כדור הארץ משני צדדי הרציף.
קווים
הרכבות פועלות 7 ימים בשבוע בין 5 בבוקר ל-1 אחרי חצות, עם שירות במשך כל הלילה בימי שישי ושבת. התדירות בכל הקווים כמעט זהה: כל 10 דקות במהלך היום, בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב המאוחרות התדירות מופחתת לרכבת כל 15 דקות וכל 30 דקות בשעות הלילה. בשעות העומס בבוקר ואחר הצהריים התדירות עולה לרכבת כל 5 דק' בפרברים וכל 2–3 דק' בתחנות במרכז העיר.
בכל המערכת קיימות רק ארבע תחנות המהוות תחנות החלפה לקווי מטרו אחרים ( T-Centralen, Slussen, Gamla Stan ו- Fridhemsplan ) וחסר במערכת כל קו מעגלי או חצי מעגלי (אם כי קיימים אמצעים משלימים נוספים כמו חשמליות, אוטובוסים וכו'). רוב תחנות המטרו ממוקמות בפרברים.
ציוד נייד
ישנם שלושה סוגים עיקריים של רכבות במטרו של סטוקהולם: דגמי C20 ו- C30 החדשות יותר, ודגמי C1-C15 הישנות יותר.
בדגמים החדשים, דגמי C20 ומעלה, כל רכבת מורכבת למעשה מ-2 או 3 רכבות עצמאיות מחוברות כאשר בכל רכבת 3 קרונות בלתי פרידים. רכבת באורך מלא המורכבת מ-3 רכבות C20 מגיעה לאורך של 140 מטר ויכולה לשאת 1250 נוסעים (380 מקומות ישיבה והשאר בעמידה).
רכבות C20 רכבות ה- C20 הן רכבות בעלות 3 קרונות בלתי ניתנים להפרדה בעלי חוגון משותף. אורכה 46.5 מטרים, רוחבה 2.9 מטרים וגובהה 3.8 מטרים. הרכבת שוקלת 67 טון. בכל רכבת 4 חוגונים - 2 בקצוות ו-2 באמצע משותפים בין הקרונות. בדרך כלל נדרשות 3 יחידות כאלה על מנת להרכיב רכבת אחת במערך. רכבי ה- C20 נבנו בין השנים 1997 ו -2004 ונכנסו לראשונה לשירות בשנת 1998. לכל רכבת ניתן מספר ושם ייחודי, כאשר את השם בחרו אזרחים.
תשתיות ובטיחות
רכבות המטרו של סטוקהולם מונעות על ידי חשמל באמצעות מסילה שלישית (אנ') המעבירה זרם חשמלי ישיר במתח 650V ובחלק מהקווים אף 750V. החיבור בין קו החשמל לרכבת מתבצע על ידי "נעל" – מן שלוחה שיוצאת מבסיס הרכבת ונוגעת במסילה השלישית.
אף על פי שהרכבות מסוגלות לנוע במהירויות גבוהות מ-90 קמ"ש, המהירות המרבית מוגבלת ל-80 קמ"ש בקווים האדומים והכחולים ואילו בקו הירוק המהירות המקסימלית אף נמוכה יותר ועומדת על 70 קמ"ש עקב העיקולים החדים. במערכת קיימות 2 מערכות בטיחות מודרניות מבית סימנס, המאפשרות לרכבות לנוע קרוב אחת לשנייה. הדבר מתבצע על ידי אותות בטיחות השולחות מידע בזמן אמת למערכת הבטיחות האוטומתית של הרכבת. הרכבת אוספת את המידע בעזרת 2 אנטנות הנמצאות בבסיסה ונוגעות במסילה עצמה. הרכבות מצוידות במערכת בלימה אוטומטית במקרה שמהירות הרכבת עולה על המהירות המרבית המותרת בקטע מסוים.
ניסוי שטרן-גרלך
ניסוי שטרן-גרלך (Stern-Gerlach experiment) הוא ניסוי חשוב בתחום הפיזיקה האטומית ותורת הקוונטים שבוצע על ידי הפיזיקאים הגרמנים אוטו שטרן ווולטר גרלך בשנת 1922. הניסוי הראה כי לאטומים תנע זוויתי בדיד וגם כי לאלקטרון יש ספין. הניסוי משמש לעיתים להדגמת עקרונות מסוימים של תורת הקוונטים.
הניסוי מתבסס על כך ששדה מגנטי לא אחיד מפעיל כוח על גופים בעלי מומנט מגנטי העוברים דרכו. קלאסית עומד כוח זה ביחס ישר למידת השתנות השדה הלא אחיד לאורכו של ציר נתון, ולרכיב המומנט המגנטי בכיוון ציר זה של הגוף העובר דרך השדה, והוא נתון בביטוי. לכן, כאשר חלקיקים בעלי מומנט מגנטי ידוע ואוריינטציה אקראית במרחב מועברים דרך אזור בו יש שדה מגנטי בעל גרדיאנט ידוע, ניתן למדוד בעזרת הסטייה שלהם מן המסלול המקורי את המומנט המגנטי שלהם בכיוון מסוים. מומנט מגנטי זה תלוי בתנע הזוויתי של החלקיקים. קלאסית, בגלל האוריינטציה האקראית של החלקיקים לפני כניסתם לשדה המגנטי, התנע הזוויתי שלהם (בכיוון מסוים) יכול לקבל רצף של ערכים, והתפלגות פגיעות החלקיקים בגלאי אמורה לשקף זאת.
בניסוי נודפו אטומי כסף על ידי חימום כסף בתנור, ולאחר מכן הם הוכוונו כאלומה דרך שדה מגנטי לא אחיד. ברור כי בכניסה לשדה המגנטי האוריינטציה המרחבית של אטומי הכסף הייתה אקראית. ביציאה מהשדה המגנטי הוצבה כגלאי לוחית, ועליה הצטברו אטומי הכסף בהתאם למקום פגיעתם. מהרישום שהותירו החלקיקים בגלאי התברר כי התנע הזוויתי שלהם מתפלג סביב שני ערכים בלבד, במקום סביב רצף ערכים המתבקש על פי המכניקה הקלאסית. המסקנה מתוצאה זו היא שהתנע הזוויתי אינו רציף, ומקבל ערכים בדידים. ב-1927 הפעילו פיפס וטיילור מערך ניסוי הדומה לזה של שטרן וגרלך, על אלומת אטומי מימן. גם בניסוי זה התפלג התנע הזוויתי סביב שני ערכים בדידים. החשיבות שבניסוי פיפס וטיילור הייתה בכך שניתן היה להסיק ממנו מסקנות יותר חד משמעיות מאשר בניסוי שטרן-גרלך באשר לגורם ההתפלגות לערכי תנע בדידים, מכיוון שבאטומי מימן פרוטון בודד ואלקטרון בודד. מניסוי זה התברר כי מקור התנע הזוויתי בניסויים אלה הוא האלקטרון, ומכאן שלאלקטרון יש ספין (תנע זוויתי אינטרינזי). מסקנה זו הבהירה כי זהו גם מקור ערכי התנע הבדידים בניסוי שטרן-גרלך. התנע הזוויתי המרחבי הכולל של אטום כסף הוא אפס, אך לאטומי כסף יש מלבד קליפות אלקטרונים מלאות, אלקטרון יחיד בתת הקליפה 5s, והוא הגורם לערכי התנע הבדידים שנרשמו בניסוי.
עונת 1967/1968 בליגת העל ההולנדית
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו וולנדם וניימכן שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות.
ליית'
ליית' (באנגלית: Leith) הוא מחוז של העיר אדינבורו שבסקוטלנד הממוקם בצפון העיר, בשפך של נהר ליית'. בתחום המחוז נמצא נמל אדינבורו ועוגנת היאכטה המלכותית בריטניה.
בתקופת ימי הביניים ליית' הייתה עיר נמל עצמאית. האזכור הראשון של ליית' הוא באמנה מלכותית שאישרה את בנייתו של מנזר הולירוד ב-1128. בשנת 1920 סופח אזור ליית' לאדינבורו.
אצטדיון הבית של מועדון הכדורגל הסקוטי היברניאן, אשר מייצג את העיר אדינבורו בליגת העל הסקוטית, ממוקם בליית'.
סימביאן
סימביאן (Symbian OS) הייתה מערכת הפעלה לטלפונים סלולריים חכמים שפותחה במקור כמערכת הפעלה קניינית ל מחשבי כף יד בשנת 1998 על ידי קונסורציום סימביאן בע"מ. מערכת ההפעלה של סימביאן היא צאצא של מערכת ה-EPOC של חברת Psion, ופעלה אך ורק על מעבדי ARM, אם כי הייתה גרסה לא רשמית שהותאמה למעבדי x86.
השקה ופיתוח המערכת
על בסיס סימביאן פותחו פלטפורמות תוכנה שונות, המגובות על ידי קבוצות שונות של יצרני טלפונים ניידים. הם כוללו את S60 (נוקיה, סמסונג ו-LG), UIQ (סוני אריקסון ומוטורולה) ו-MOAP (S) (גרסה יפנית בלבד של פוג'יטסו, שארפ ואחרים).
באוגוסט 2000, תכננו השותפים להנפיק את "סימביאן בע"מ" לפי שווי שוק של 7.5 מיליארד דולר אך בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, התוכנית בוטלה. ההכנסות מתמלוגים על מכירות מכשירי קצה לא היו מספיקות לכסות על עלויות החברה, והיא גייסה מדי פעם הון נוסף מבעלי המניות.
בספטמבר 2002, הודיעה חברת סמסונג כי תתקין את תוכנת סימביאן S60 בטלפונים הסלולריים שהיא מייצרת. ובפברואר 2003, רכשה סמסונג 5% מחברת סימביאן תמורת 27 מיליון דולר.
באוגוסט 2003, Psion ונוקיה רוכשו מידי מוטורולה את חלקה במיזם סימביאן לפי שווי של 300 מיליון ליש"ט. שבוע אחר כך הודיעה מוטורולה כי תשתמש בתוכנה של מיקרוסופט לטלפונים ניידים שהיא מייצרת.
בפברואר 2004, הודיעה נוקיה כי היא תרכוש מידי חברת Psion את חלקה (31%) בסימביאן, ותגדיל בכך את חלקה ל-63%. חברת אריקסון שחששה מהשתלטות נוקיה על המיזם, מימשה זכויות קדימה לרכישת מניות כך שחלקה של נוקיה קטן מ-63% ל-47%.
קשיים ואיבוד נתח שוק
ללא תחרות גדולה במערכת ההפעלה של הטלפונים החכמים אז (Palm OS ו- Windows Mobile היו שחקנים קטנים יחסית), סימביאן הגיעה עד לנתח של 67% משוק הסמארטפונים העולמי בשנת 2006.
למרות נתח השוק הגדול שלה, היה קשה לפתח אפליקציות עבור סימביאן. ראשית בגלל המורכבות של שפות התכנות שלה OPL וסימביאן C++, ושל מערכת ההפעלה עצמה; הביורוקרטיה של המיזם, יחד עם מחירים גבוהים של סביבת הפיתוח (IDE) ו ערכת פיתוח התוכנה שלה (SDK), עבור מפתחים עצמאיים או קטנים מאוד. בנוסף הפיצול, שנגרם בחלקו ממריבות בין היצרנים ובתוכם, שלכל אחד מהם היו גם IDEs ו-SDK משלהם. כל זה הרתיע מפתחי צד שלישי, וגרם לכך ששוק האפליקציות המקומיות עבור סימביאן לא התפתח לקנה מידה שהגיע אליה מאוחר יותר חנות האפליקציות של אפל או גוגל פליי של אנדרואיד.
לעומת זאת, מערכת ההפעלה אייפון של אפל (שמה שונה ל-iOS בשנת 2010) ואנדרואיד תכננו בעיצוב פשוט יחסית, סיפקו תשתית קלה ומרוכזת הרבה יותר ליצירת והשגת אפליקציות של צד שלישי, הציעו כלים למפתחים ושפות תכנות ברמת מורכבות הניתנת לניהול, וסיפקו יכולות כגון ריבוי משימות וגרפיקה במטרה לענות על דרישות העתידיות של הצרכנים.
אף על פי שקשה היה לתכנת את סימביאן, ניתן היה לעקוף את הבעיה על ידי יצירת אפליקציות ב-Java Mobile Edition, שפעלה לכאורה תחת הסיסמה "כתוב פעם אחת, הפעל בכל מקום". אך זה לא תמיד היה המקרה בגלל פיצול בגרסאות סימביאן, בגלל גודלי מסך שונים, התקנים שונים והבדלים ברמות התמיכה ב-Java ME במכשירים שונים.
בשליטת נוקיה
ביוני 2008 הודיעה נוקיה על רכישת הבעלות המלאה ב"סימביאן בע"מ", תמורת 410 מיליון דולר. באותה עת גם הוקם ארגון עצמאי ללא כוונת רווח בשם "קרן סימביאן". מערכת ההפעלה של סימביאן וממשקי המשתמש הקשורים אליה S60, UIQ ו-MOAP (S) נתרמו על ידי בעליהם נוקיה, NTT DoCoMo, סוני אריקסון וסימביאן בע"מ, לקרן במטרה ליצור פלטפורמת תוכנה ללא תמלוגים, תחת הרישיון Eclipse Public (EPL). הפלטפורמה הוגדרה כממשיכה של מערכת ההפעלה של סימביאן, לאחר ההשקה הרשמית של קרן סימביאן באפריל 2009. פלטפורמת סימביאן הושקה רשמית כתוכנה חופשית בפברואר 2010.
בנובמבר 2010 הודיעה קרן סימביאן כי עקב שינויים בתנאי הכלכלה והשוק העולמיים (וגם מחוסר תמיכה מצד חברים כמו סמסונג וסוני אריקסון), היא תעבור לארגון רישוי בלבד; נוקיה הודיעה כי היא תשתלט על ניהול הפלטפורמה של סימביאן. קרן סימביאן תישאר בעלת הסימנים המסחריים וגוף הרישוי והיה מעורב בה רק מנהלים שאינם בכירים.
הפסקת הפיתוח
סימביאן איבדה במהירות נתח שוק ל-iOS ולאנדרואיד, ובסופו של דבר אנדרואיד עקפה את סימביאן כמערכת ההפעלה המובילה בעולם לסלולר, ברבעון האחרון של 2010 בו נמכרו 32.9 מיליון טלפונים מבוססי אנדרואיד, לעומת 31 מיליון מכשירים מבוססי סימביאן.
סטיבן אלופ מונה למנכ"ל נוקיה בספטמבר 2010, וב-11 בפברואר 2011 הודיע על שותפות עם מיקרוסופט וכי נוקיה תאמץ את Windows Phone כפלטפורמת הסמארטפונים הראשית שלה, ותפסיק בהדרגה את התמיכה בסימביאן, יחד עם פלטפורמת MeeGo שהושקה רק שנה קודם. כתוצאה מכך, נתח השוק של סימביאן צנח, ומפתחי אפליקציות עבור סימביאן נשרו במהירות. מחקרים שנערכו ביוני 2011 הצביעו על כך שמעל 39% ממפתחי המובייל שהשתמשו ב סימביאן בזמן הפרסום תכננו לזנוח את הפלטפורמה.
ב-22 ביוני 2011, נוקיה סיכמה עם אקסנצ'ר על תוכנית מיקור חוץ. אקסנצ'ר תספק שירותי פיתוח ותמיכה בתוכנה מבוססי סימביאן לנוקיה עד 2016; כ-2,800 עובדי נוקיה הפכו לעובדי Accenture החל מאוקטובר 2011. ההעברה הושלמה ב־30 בספטמבר 2011. הגרסה האחרונה של סימביאן פורסמה בשם 'נוקיה בל' בדצמבר 2011
נוקיה סיימה את תמיכתה בפיתוח ותחזוקת תוכנת סימביאן החל מ-1 בינואר 2014, לאחר מכן סירבה לפרסם יישומים או תוכן חדש בחנות נוקיה והפסיקה את תוכנית 'סימביאן חתומה' לאישור תוכנה.
Jazz (אלבום)
Jazz (בעברית: ג'אז) הוא אלבומם השביעי של להקת הרוק קווין שיצא בשנת 1978. אלבום זה הורכב משילוב של סגנונות מוזיקליים: דיסקו-פאנק ("Fun it"), סגנון בידורי ("Dreamer's Ball"), הבי מטאל ("Dead On Time"), רוק כבד ("Fat Bottomed Girls"). למרות שמו, האלבום אינו כולל מוזיקת ג'אז למעט קטע בשיר "Dreamer's Ball".(למעשה אחד הפירושים למלה jazz באנגלית הוא התלהבות) האלבום הגיע למקום השישי במצעד מכירות התקליטים בארצות הברית.
הלהקה התכוונה להפיץ את האלבום בצירוף כרזה המתארת מרוץ אופניים בו משתתפות רק נשים עירומות אשר בוים לצורך קידום המכירות שלו, אך הדבר לא יצא לפועל בארצות הברית. ניתן היה להזמין את הכרזות דרך הדואר וגרסה מוקטנת של הכרזה הופצה באחד מאלבומי האוסף שיצאו לאור אחרי מותו של פרדי מרקיורי בשנת 1991.
עיצוב עטיפת האלבום הוצע על ידי רוג'ר טיילור לאחר שראה עיצוב דומה על חומת ברלין.
טאלנה
טאלנֶה (באוקראינית:  Тальне́; ברוסית: Тальное; ביידיש: טָאלנא), היא עיירה בראיון טאלנובסקי, במחוז צ'רקאסי שבמרכז אוקראינה. העיירה נמצאת 142 קילומטרים מדרום-מערב לעיר המחוז צ'רקאסי.
משערים כי מקור שמה נגזר משמו הקדום של נהר הטאליינקה הזורם בסמוך לה, "טלנאח", שם ממקור טורקי שפירושו "ערבה". מקור זה השתמר גם במילה האוקראינית "тал" ("טאל"), שפירושה "שיח הערבה" (הצומח לרוב על גדות הנהרות).
בכנסייה העירונית קבורה סופיה פוטוצקי.
יהודי טאלנה
טאלנה היא ערש חסידות טולנה, שהוקמה באמצע המאה ה-19 בידי "המגיד מטאלנה" רבי דוד טברסקי.
בשנת 1848 היו בטאלנה 1,807 יהודים. כחמישים שנה לאחר מכן, בשנת 1897, נספרו בעיירה 5,452 יהודים שהיוו 57% מכלל תושבי העיירה. בשנת 1912 עמד מניין היהודים על כעשרת אלפים (77%), אך במהלך מלחמת העולם הראשונה פחת מספרם ובשנת 1926 עמד על 4,169 (גם מספרם היחסי באוכלוסייה המקומית הצטמצם לכדי 39%). עם פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939) מנו היהודים 1,866 נפש, כ-15% מתושבי העיירה.
בשנת 2013 התגוררו בעיירה 20 תושבים יהודים.
עותניאלוזאורוס
עותניאלוזאורוס (שם מדעי: Othnielosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת הנאורניתיסציה שחי בתקופה יורה עליון לפני 155-148 מיליון שנה. הוא נקרא על שם החוקר האמריקני המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש. מאובניו נמצאו לראשונה בידי מארש בתצורת מוריסון שבקולורדו, מערב אמריקה הצפונית אך הוא נחשב לסוג אחר שבוטל - Laosaurus. מאובנים נוספים שלו הופרדו לסוג אחר - ננוזאורוס (Nanosaurus). הייתה מחלוקת גדולה בין החוקר מארש ליריבו - אדוארד קופ לגבי מיון הדינוזאור והמינים התקפים לו.
המאובנים שלו שדמו לאלה של האותניליה, גם הוא קרוי על שם אותו חוקר, היו קרובים למאובני ההיפסילופודוניים והוא שויך במשך זמן רב לקבוצה, אך כיום הוחלט להפריד אותו לסוג נפרד. הוא הגיע לאורך 2 מטרים ולמשקל 10 ק"ג וממבנה השיניים שלו ייתכן שהיה אוכל צמחים או אוכל-כול. היו לו לסתות קצרות עם מבנה שיניים דמוי-עלה. הוא היה דו-רגלי ורץ במהירות כדי לברוח מטורפים.
באזור בו חי בעבר היו יערות גדולים של מחטניים, שרכים וכן סוואנות טרופיות בהם הוא רעה בעדרים קטנים לצד זאורופודים וסטגוזאוריים ובהם חמק מטורפים כמו האלוזאורוס והצרטוזאורוס.
חולה אהבה בשיכון ג'
חולה אהבה בשיכון ג' הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של שבי גביזון. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1995.
לאחר יציאתו זכה הסרט להצלחה רבה ולביקורות משבחות. בטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף הסרט שמונה פרסים, בהם לשחקן הראשי, העריכה, הלחן (עבור אהוד בנאי), הפסקול, וכן התסריט, הבימוי והסרט עצמו, שלושתם הוענקו לגביזון עצמו. במהרה ביסס הסרט את מעמדו כסרט פולחן ישראלי, וזכה לקהל מעריצים וצופים רחב. בחו"ל השתתף בפסטיבל הקולנוע של גרמניה, בו זכו גביזון והשחקן הראשי, משה איבגי, בפרסים מיוחדים, ובפסטיבל הקולנוע של ברזיל, בו זכה גביזון בפרס הסרט הזר. לאחר מכן השתתף בעוד מספר פסטיבלים בארצות הברית. בשנת 2015 הועלתה הצגה המבוססת על הסרט בתיאטרון "הקאמרי".
עלילת הסרט
ויקטור (משה איבגי), רווק כבן 40, מנהל תחנת כבלים פיראטית מדירת אימו, עימה הוא גר בשיכון קשה יום בקריית ים. הוא נוהג לספר לתושבי שיכונו סיפורים בדויים על רומנים סוערים שהיו לו עם נשים רבות. חייו משתנים כאשר הוא מתאהב במיכאלה (אביגיל אריאלי), שחקנית צעירה מתל אביב, אשר עוברת לגור בקרבתו עם בן זוגה (מנשה נוי). ויקטור מחזר אחרי מיכאלה, אך למרות אהבתו של ויקטור אליה, מיכאלה אינה מחזירה לו אהבה ואף דוחה אותו מעליה. ויקטור מפסיק בחיזוריו ומתחיל להטריד את מיכאלה כמטרה עיקרית בחייו. אז מתחילים ההליכים העלילתיים כשחייו של ויקטור סופגים מפנה, שלאחריו הוא מבין שאין לו סיכוי שמיכאלה תאהב אותו, עד שהוא מתחיל להשתגע.
ההצגה בקאמרי
בשנת 2015 עלתה ההצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויה של עדנה מזי"א.
פרסי האמי לבידור בשעות היום
פרסי האמי לבידור בשעות היום, הם חלק מהמגוון הנרחב של טקסי פרסי האמי הנערכים לכבוד תעשיית הטלוויזיה האמריקאית. הפרסים מוענקים על ידי האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי הטלוויזיה בניו יורק (NATAS), טקס האמי לבידור בשעות ביום מוענקים כהוקרה על הצטיינות בתוכניות טלוויזיה אמריקאיות בשעות היום. הטקס הראשון נערך בשנת 1974, והרחיב את מה שהיה במקור פרס אמי לתוכנית ששודרות בשעות הפריים טיים. הטקסים מתקיימים בדרך כלל בחודשים מאי או יוני.
קטגוריות
במהלך הטקס מוענקים הפרסים הבאים :
טיעון היקשי
טיעון היקשי הוא טיעון שבו מסקנה ביחס לכיתה של עצמים מבוססת על המאפיינים שנצפו במדגם של אותה כיתה. טיעונים כאלו עשויים להיות משכנעים כאשר המדגם מקושר באופן סיבתי לכיתה הרחבה יותר באופן שהמאפיינים של הכיתה הרחבה יותר ישתקפו במדגם. לדוגמה:
הטיעון ההיקשי מבוסס על הקשר הסיבתי שבין המדגם והקבוצה הרחבה יותר אליה הוא שייך, ולכן הוא מאפשר לנו להסיק מסקנות החורגות ממה שהוצהר בהנחות. ההיקש מצביע על התכונות של הקבוצה באשר היא, מעבר לכל הפרטים שניתן לצפות בהם. ואולם עובדה זו הופכת את הטיעון ההיקשי לפתוח לטעות, כלומר למצב שבו המסקנה שקרית הגם שכל הנחותיו אמיתיות.
דוגמה:
אברהם אלקנה כהנא שפירא
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא (כונה "רֵבּ אברום"; י"ד באייר ה'תרע"א, מאי 1911 – 27 בספטמבר 2007, ט"ו בתשרי ה'תשס"ח) היה ראש ישיבת מרכז הרב, פוסק, הרב הראשי לישראל בשנים ה'תשמ"ג–ה'תשנ"ג (1983–1993), דיין ואב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים ובבית הדין הגדול. נחשַב לבכיר רבני הציונות הדתית ומנהיגה הרוחני, לצד הרב מרדכי אליהו. נחשב בעיני רבים בציבור הציוני־דתי כ"אישיות התורנית ההלכתית החשובה ביותר בימיו". רבים מתלמידי הרצי"ה ראו בו את ממשיך דרכו של רבם.
שנותיו הראשונות
נולד בירושלים לרב שלמה זלמן כהנא שפירא ולהענע רייזל (לבית זקס), ממשפחת כהנים המיוחסת עד עזרא הסופר. הוא דור שביעי בעיר. למד בתלמוד תורה של ישיבת עץ חיים הירושלמית ב"חורבה" בעיר העתיקה, אצל הרב חיים מן והרב לייב רוחמקין (חותנו של הרב שלמה זלמן אוירבך). אחר כך למד בישיבת תפארת צבי אצל הרב אברהם חיים הקלמן, ובעידודו הדפיס בהיותו בגיל שתים עשרה את חיבורו הראשון "דרכי הקניינים" על גדרי הקניינים בהלכה. כן למד אצל הרב ראובן טרופ אליו התקרב מאוד. לאחר שעברה ישיבת חברון לירושלים בעקבות פרעות תרפ"ט עבר אליה ובה למד אצל ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין, אשר קירב אותו, ואצל הרב יחזקאל סרנא, וכן למד בחברותא עם הרב משה חברוני – לימים ראש הישיבה. בהיעדר ספרים - נעזרו רבים ביכָלתו לצטט ספרים על-פה. לפי עדות הרב שאר ישוב כהן והרב יעקב רוזנטל, ראשי הישיבה נהגו לומר עליו "הנה הולך וצומח גדול הדור הבא".
בצעירותו עמד בקשר עם רבנים בולטים כמו הראי"ה קוק; הרב מטשיבין, שאיתו היה נוהג להתייעץ בנושאים שונים, ושעל פי הרב חיים אביהוא שוורץ אמר לאחר פטירת החזון איש: "איני יודע מה יאמרו בבני ברק, אבל אני אומר שר' אברום שפירא הוא גדול הדור הבא"; החזון איש שכתב לו "ניכר כי כל מגמתו לגלות אמת התורה"; הגרי"ז מבריסק, שבנו סיפר שאביו היה מבקש שיביאו לפניו קבצים תורניים אם הופיעו בהם מאמרים של הרב שפירא; הרב משה פינשטיין שכתב עליו "רב גוברייהו דחכמי ירושלים הראויין להורות בכל התורה כולה ומה אני נגדם"; הרב צבי פסח פרנק שביקש ממנו להעיר על דברים שכתב; הרב איסר זלמן מלצר שהביא את חילופי המכתבים עמו בספרו "אבן האזל"; הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב צבי יהודה קוק, שאיתו עסק - בין השאר - בדיונים הלכתיים על תשובותיו של הראי"ה. הרב יוסף שלמה כהנמן מפוניבז' הזמינו, בעידוד החזון איש, ללמד בישיבת פוניבז' שהקים בבני ברק (לפי עדויות שונות - כר"מ או כראש ישיבה). אך הרב שפירא לא חפץ לקבל את התפקיד, על אף לחצי החזון איש. לימים נימק לתלמידיו את הסירוב: "אני הולך בדרכו של מרן הרב זצ"ל". סיבות נוספות היו אהבתו לירושלים, ורצונו לעזור לאמו האלמנה שהתגוררה בה.
בשנת ה'תש"ט ההדיר את ספרו של רבי איצל'ה מפוניבז' - "זכר יצחק" - וצירף אליו "קונטרס אחרון" ובו מחידושי תורתו בעניינים הנידונים בספר. בסביבות תקופה זו היה רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק מעביר לו שאלות בהלכה שנשלחו אליו על מנת שישיב עליהם במקומו.
בעת לימודיו בישיבה, למד בחברותא גם עם מי שהיה נשוי לבת דודתו - דוד רזיאל, שהפך בהמשך למפקד האצ"ל. בעת שברח רזיאל מפני הבריטים והחליף מקומות מסתור, היה מגיע לעיתים ללון בבית משפחת שפירא, והרב נהג לפנות לו את מיטתו וללמוד "משמר".
כר"מ
בהתפללם יחדיו בשכונת מאה שערים, הכיר הרצי"ה קוק את הרב שפירא והתפעל מתפילתו. הוא החל לשוחח איתו בדברי תורה ונוצרה אצלו הערכה אל הרב שפירא. הוא שידך אותו עם פנינה, אחות גיסו הרב שלום נתן רענן, חתנו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. ומיד לאחר מכן, בשנת תש"ה הזמין אותו ללמד בישיבת מרכז הרב, הרב שפירא נענה להזמנה ומאז לימד בה מעל שישים שנה. שם גם למד חברותא עם הרב הנזיר בתיקוני זוהר. בישיבה נעשה למקורבו של ראש הישיבה הרב יעקב משה חרל"פ, ובשנים אלו היה היחיד שלימד גמרא מלבדו. עם החלשותו של הרב חרל"פ ביקש מהרב שפירא שימלא את מקומו ויחל במסירת השיעור כללי, וכך נעשה. לאחר הפטירה נעשה זה תפקידו הקבוע.
כראש ישיבה תחת הרצי"ה
לאחר פטירת הרב חרל"פ הזמינו הרב צבי יהודה לשמש כראש הישיבה, בכפוף אליו, הרב שפירא כונה "ראש ישיבה" לצד היותו של הרצי"ה "ראש הישיבה" הרצי"ה ראה אותו כבר אז כ"ראש ישיבה" לענייני הוראת התלמוד וההלכה וכיד ימינו בניהול והנהגת הישיבה, ואת בחירתו בו הסביר בנימוק: "צריך שיהיה אנשים מתוכנו, החיים לפי התורה הגואלת ומרבים שלום בעולם". הרצי"ה רצה אף לערוך מעמד הכתרה חגיגי במעמד רבנים, אך הרב שפירא אמר שהוא "לא יכול לסבול את הפרסום". בשנת ה'תשי"ט הוזמן גם הרב שאול ישראלי על ידי הרצי"ה לשמש בראשות הישיבה, והחל אף הוא במסירת שיעור כללי, ביום חמישי, נוסף על השיעור הכללי של הרב שפירא בימי שלישי. שיעור נוסף העביר במוצאי שבתות בספר קצות החושן, שבו נהג לפלפל בסוגיה מדברי ה"קצות" שנבחרה על ידי התלמידים בשעת מעשה. כמו כן שהה בזמן הסדרים בישיבה כדי לשוחח עם הבחורים בסוגיות. הוא היה שם דגש על העמקה בדברי רש"י, ולימד להתבונן כיצד בלשון רש"י רמוזים התירוצים לכל הקושיות של תוספות כנגדו.
נהג לשנן ש"עיקר גדלות האדם מתגלית בישיבה" ובעמידתו בראשה ראה את גולת הכותרת של חייו ופועלו.
במשך חיי הרב צבי יהודה, הצניע הרב שפירא את עצמו, ולא הביע בפומבי עמדה שונה משל הרצי"ה. עם זאת, הרצי"ה היה מתייעץ עמו בעניינים ציבוריים ואישיים, וראה בדעתו דעת תורה מכרעת בעניינים שונים, וכמו כן שלח שאלות שהתחבט בהן להכרעת הרב שפירא, בפרט בשאלות הלכתיות - שבהן שלח אליו בקביעות, גם שאלות המושפעות מהתפיסה האידאולוגית כגון היתר להתגלח ביום העצמאות, אך לעיתים גם בענייני הכלל. כמו הנהגת הישיבה או הכרעות אם לצאת להפגנות בנושאים שונים. לאחר פטירת הרב מרדכי פרום בשנת תשל"ב קרא הרצי"ה לרב חיים שטיינר ומספר נוספים ואמר להם: "צריך לקדם עוד יותר את ר' אברום בישיבה".
בראשות הישיבה
בשנותיו האחרונות, העביר הרצי"ה לאחריותו של הרב שפירא את ניהול הישיבה, וכן היה שולח שאלות בענייני הישיבה ובענייני הפרט לבירורו והכרעתו של ר' אברום. בתקופה זו הוא גם החל לשלוח אליו בקביעות את שאלות ההנהגה הציבורית. ובשנתו האחרונה הוא הסמיך את הרב שפירא לנהל ולהדריך את אופי המאבק כנגד פינוי סיני. בשנת ה'תשמ"ב (1982), לפני פטירתו, ציווה שהרב שפירא ימשיכו בראשות הישיבה. ועם פטירתו בוצע המינוי החוקי על ידי חברי עמותת ישיבת 'מרכז הרב' כשלצדו הרב שאול ישראלי. באותה תקופה ייסד לזכרו של הרב צבי יהודה את מכון הרצי"ה המוציא לאור את כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובנו הרצי"ה. חרף העובדה שעיסוקו העיקרי באופן אישי היה בתלמוד ובהלכה, הקפיד שסדרי לימודי האמונה ימשכו כפי שהיו, שיבח לימודים אלו ואף עודד ודרבן את העיסוק בהם, וכמו כן נהג לעסוק עם התלמידים בלימוד ועיסוק אמוני במוצאי שבתות, לאחר סיום השיעור בקצות החושן. לאחר פטירת הרב ישראלי בשנת ה'תשנ"ה נותר לבדו בראשות הישיבה.
מלבד השיעורים, הרב שפירא שם דגש על יצירת קשר אישי עם תלמידי הישיבה, בלט בקשריו עם כלל התלמידים ונהג לקיים שיחות ושיעורים גם בביתו. בנוסף, דרש מהר"מים ליצור קשר ושיחות אישיות עם בחורים כדי להתרשם ממצבם, באומרו שדבר זה נצרך אף לבחורים המצוינים, ולא רק לכאלו שנחשבים עם קשיים. בשיחות לצעירים בביתו הרבה להדגיש את חשיבות שקידת התורה והלימוד בהספק נרחב, באמרו "בתורה - כמות זו איכות", בהמריצו אותם להגביר את הקצב בלימוד העיון, ולהשקיע בלימוד התוספות בשעת לימוד הבקיאות, כשהוא מנמק: "שיטת הלימוד של 'ואם תאמר' 'ויש לומר' זה מה שבונה באדם שכל של תורה". עודד לעמול על הבנת דברי הראשונים בסוגיות, באומרו ש"זה עיקר ה'עיון'.
תלמידו הרב גדעון פרל תיאר ארבעה חלקים מרכזיים בחינוכו של הרב שפירא: א. - חמימות והאהבה לתלמידים. ב. - שליטה מקיפה בכל חלקי התורה, בניתוח מעמיק של כל סוגיא והשלכותיה להלכה, לצד עידוד "סקרנות" תורנית להכיר כל חלק בתורה המזדמן לתלמיד, יחד עם היכרות עם מנהגים של גדולי ישראל. ג. - הכרת ערכו של עם ישראל כבסיס ללימוד התורה. ד. - המחויבות לדברי גדולי התורה שבדורות הקודמים, שמתוך גדלותם התורנית קיבלו את סמכותם ש"מפיהם אנו חיים ואת תורתם אנו שותים
פיצול הישיבה
בימי השבעה על הרצי"ה דרשה קבוצת רבנים – הר"מים מרדכי שטרנברג, עמיאל שטרנברג, עודד וולנסקי, יהושע צוקרמן ויעקב לבנון, וכן הרב שלמה אבינר – מהרב שפירא והרב ישראלי, למנות גם את הרב צבי ישראל טאו לראש ישיבה ולהעניק לו זכות הטלת וטו בקבלת והוצאת תלמידים ור"מים, ניהול כספי, עמדות הישיבה כלפי חוץ ועוד. דרישתם לא התקבלה ונוצר מולם מתח בישיבה. הפערים התבטאו גם בתחומים הקשורים בסוגיית הממלכתיות, שהרב טאו הוא אחד מנושאי דגלה ואילו הרב שפירא התייחס באופן ביקורתי יותר לממשלה. חלק מתלמידי הרצי"ה הוותיקים – דוגמת הרבנים יעקב אריאל, דב ליאור, יעקב פילבר, חיים שטיינר, זלמן ברוך מלמד, איתן איזמן, מיכאל הרשקוביץ, אליקים לבנון, דוד חי הכהן יהושע רוזן ואריה שטרן – זוהו עם מחנהו של הרב שפירא.
בשנת ה'תשנ"ח (1997) עזבה קבוצה זו עם כמאתיים תלמידים את הישיבה והקימה את ישיבת הר המור, לאחר שהנהלת הישיבה הציעה בפני התלמידים אפשרות ללימודי הוראה במקביל ללימודי הישיבה. בעקבות זאת, טענו הרב טאו והרבנים הקשורים אליו, כי הנהלת הישיבה מתכוונת להקים מכון ללימודי הוראה אשר יפעל בישיבה – מה שעלול היה בעיניהם לפגוע בחירות הלימוד בה. הרב שפירא הכחיש את הדברים. בראיון שנערך עם הרב שפירא טען כי הוא נחשב כ"רבם המובהק" של הפורשים, ובשל כך היה אסור עליהם מצד ההלכה לחלוק עליו ולהקים ישיבה בעירו. הוא גם טען כי עד שישובו בתשובה על המעשה - הם אסורים להורות הלכה. כדין תלמיד החולק על ישיבתו של רבו.