cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
COMPSTAT
COMPSTAT היא כלי ארגוני ופילוסופיית שיטור שפותחה ויושמה במשטרת ניו יורק בתקופת כהונתו של רודולף ג'וליאני כראש עיריית ניו יורק וויליאם בראטון כנציב המשטרה, על ידי ג'ק מייפל, שהיה אז סגן נציב המשטרה. ראשי התיבות COMPSTAT הם COMPuterized [Crime Comparison] STATistics, אולם מעבר להיותה כלי מחשובי לסטטיסטיקה פלילית, עמדה בבסיס תורה זו פילוסופיה שכונתה "מנהיגות בפעולה", על פיה מפקדי התחנות הם הנושאים באחריות לביצוע פעולות מעשיות להורדת רמת הפשיעה באזורים עליהם הם מופקדים, לצורך כך הורחבו סמכויותיהם, ובצד האחריות הגוברת, עלתה גם יכולתם של המפקדים לקבל החלטות וכן להתבלט על ידי הוכחת הישגיהם בהפחתת הפשיעה בתחומי שיפוטם, בעוד הפיקוד הבכיר משמש כמתווה מדיניות, מפקח ויועץ על. מדי שבוע (לפחות) נערכו ישיבות COMPSTAT בהם השתתפו נציב המשטרה והמפקדים הטריטוריאליים, בחנו את הדוחות, שמעו את תגובות המפקדים והצעותיהם לשיפור והתוו את מדיניות ההמשך.
היישום בניו יורק
בכל שבוע שולח כל רובע דו"ח סטטיסטי ממוחשב של הפשיעה ליחידת ה-COMPSTAT. הנתונים כוללים - בחלוקה לפי תאריך, זמן ומקום - נתונים לגבי: המחשב אוסף ומנתח את הנתונים ומפיק דו"ח COMPSTAT שבועי, המשווה את סטטיסטיקת העבירות, המעצרים וצווי ביהמ"ש מול אותו השבוע: הדו"ח גם משווה נתונים:
יחידת המחשוב מייצרת בקביעות מפות איכון אלקטרוניות, המראות את תחומי הרבעים ובתוכם מסומנות נקודות צבעוניות המייצגות עבירות או אירועים כאמור. המפות ניתנות להצגה על מסך המחשב או להדפסה ויכולות לייצג:
ניתן להעלות על מסך לוחות איכון מישיבות אסטרטגיית פשיעה קודמות לשם השוואה. יחידת ה-COMPSTAT מפיקה גם דיווחי "עליות חדות", המערכת מבחינה בעליות פתאומיות בפשיעה זמן קצר לאחר שהן קורות, ומאפשרת לטפל במצב, לעיתים על ידי כינוס "ישיבות עליות חדות".
אחד מהכלים החשובים המופק מהמערכת והמאפשר חלוקה ופריסה נכונה של כוח האדם (וגם קידום הולם) הוא דו"ח פרופיל של מפקד. הפרופיל כולל מידע אישי - שם וצילום, ותק בדרגה, משך התפקיד, השכלה וקורסים, הערכות ותפקידים קודמים ובנוסף גם: כמות שעות נוספות שנרשמו לסגל תחת פיקודו, מספר תאונות שבוצעו על ידי הסגל, תלונות כנגד הסגל ונתונים נוספים לגבי סטטיסטיקות פשיעה ומעצרים בתחום פיקודו.
מנהיגות בפעולה
החידוש המהותי שבאסטרטגיית ה-COMPSTAT היה האצלת יתר סמכויות על מפקדי התחנות, ובמקביל גם הטלת האחריות לרמת הפשיעה באזור התחנה.
הדגש בתפיסה זו היה, שמפקד התחנה צריך על סמך נתונים, המשקפים את הפעילות העבריינית בתחומו, לתכנן טקטיקות אופרטיביות, הבאות לידי ביטוי בתכנון מהיר ונכון של כוח אדם ומשאבים לפעילות יזומה, בצד יכולת עצמית לבקרה ולהערכה של פעילות זו.
ה-COMPSTAT מתייחס למערכת מיפוי ממוחשב שמציג באופן שבועי את סטטיסטיקות הפשיעה.
תהליך ה-COMPSTAT מכיל את ארבעת האלמנטים שלהלן:
במפגשים הנ"ל נוכח גם נציב המשטרה וקציני משטרה בכירים נוספים. במהלך מפגשי COMPSTAT שעורכים כשלוש שעות, כל מפקד מעלה את בעיות הפשיעה "החמות" באזורו, ואז הוא מסביר את הטקטיקות שהוא מתכוון להשתמש בהם לצורך טיפול בבעיה, באמצעות משוב שהוא מקבל משאר מפקדי התחנות ונציגי המגזרים השונים הוא יכול לשכלל את הטקטיקות או לנקוט לחלופין בטקטיקות אחרות מוצלחות יותר.
היישום בניו יורק
לדברי מי שהיה נציב משטרת ניו יורק, האוורד ספיר בראיון ב-1999:
האוורד ספיר אמר כי ה-COMPSTAT היווה זריקת אדרנלין ישר ללב של הזרוע לאכיפת החוק. בתקופת כהונתו העיר צמצמה את הפשיעה כמעט בכל הקטגוריות של הפשע. הן בפשיעה חמורה והן בפשיעה קלה יותר. כמו כן הייתה ירידה של 30% בביצוע עבירות בכלל וירידה של 50% בעבירות רצח, כשהמפתח הוא ב- COMPSTAT.
הייתה זו אסטרטגיית ניהול חדשנית שהביאה לשבירה של מחסומים שהיו קיימים באופן מסורתי בין המגזרים השונים במשטרה, קרי, הבילוש, החקירות והסיור. באותם מפגשי COMPSTAT הוצגה קשת רחבה יותר של כל נושאי הפשיעה מנקודת מבט של כל המגזרים בהתייחס למיפוי הפשיעה העדכני. לפי הנתונים נקבעה אסטרטגיית הפעולה הכוללת נגד הפשיעה בעיר. לאותם מפגשים לעיתים זומנו גם מנהלי בתי ספר, ראשי ועדי שכונות ואנשי עסקים וזאת כדי לעצב יחד אתם את התגובה הכוללת כנגד הפשיעה בעיר תוך התחשבות בצורכיהם.
נקודת ראדב
נקודת ראדב (באנגלית: Radev Point; בבולגרית: Радев нос) היא לשון יבשה בקצה הדרום-מזרחי של האי ראגד למול החוף המערבי של חצי האי ביירז שבאי ליווינגסטון (האי ליווינגסטון ממוקם ממזרח למצר הים מפרץ אוסוגובו, בעוד האי ראגד ממוקם ממערב למצר) באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
נקודת ראדב ממוקמת 4.5 קילומטרים ממזרח לנקודת בנסון (שבאי ראגד);
נקודת ראדב ממוקמת 1.05 קילומטרים דרומית-מערבית מנקודת וונד (שבאי ראגד);
נקודת ראדב ממוקמת 2.62 קילומטרים מערבית - דרומית מנקודת לאגר (שבאי ליווינגסטון);
שונית קיאנידה מממוקמת 440 מטרים דרומית-מערבית מנקודת ראדב.
היסטוריה
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968; מיפוי מדויק נעשה על ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1993; מיפוי מדויק נוסף נעשה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2005 ושוב בשנת 2009.
הנקודה נקראת על שם ההיסטוריוגרף, הסופר והדיפלומט הבולגרי סימאון ראדב (נולד בשנת 1879 – נפטר בשנת 1967).
יעקב צים
יעקב (קובה) צִים (צימבֶּרקנוֹפּף) (Zim; 1920, סוסנוביץ, פולין – 27 בדצמבר 2015, ט"ו בטבת תשע"ו) היה צייר ומעצב גרפי ישראלי, זוכה פרס משרד החינוך ופרס בתחרות בינלאומית של ציור בול השואה, יוצרם של סמלים רבים, 5 בולים, וכן שטרות ומטבעות של בנק ישראל.
ראשית דרכו
יעקב בן צבי צים נולד בשם יעקב צימברקנופף (Jakob Cymberknopf) ב-1920 בעיר סוסנוביץ שבזגלמביה, בדרום פולין, בבית בעל דעות סוציאל-דמוקרטיות ליברליות. אמו גבריאלה לבית ברמן, ניהלה נכסים בעיר. מאביו, הרמן (צבי), בן דודה של אמו, ירש יעקב את כישרונו האמנותי ואת עיסוקו המקצועי. אביו היה אמן וצייר שלטים. הוא ושני אחיו היו פעילים בתנועת "הנוער הציוני". בגיל חמש נשלח ל"חדר", אך למד שם שבוע בלבד. את השכלתו השלים בבית ספר יהודי ובעזרת מורה פרטי. בהמשך התקבל לבית ספר לאמנות, שמוריו היו אמנים מהאקדמיה לאמנות בקרקוב. הוא היה אחד משלושת היהודים היחידים במחזור.
קורותיו בתקופת השואה
עם תחילת הכיבוש הגרמני ניצל משילוח לעבודת כפייה בזכות כישרונו האמנותי, ועבד כשרטט במרכז המשטרה בעיר. בהמשך נלקח תחת חסותו של נאצי צעיר, שפתח עסק למכירת אריחים מקושטים. הודות לכישרונו הפך למנהל העבודה במקום, והעסיק שם 120 צעירים וצעירות, רובם מתנועת "הנוער הציוני". הוריו ואחיו, עמנואל, נשלחו לאושוויץ ונרצחו שם. צים שהה בגטו סוסנוביץ וניצל מחיסול הגטו שהחל ב-1 באוגוסט 1943. הוא צורף לקבוצות שיועדו למחנות עבודה ונשלח למחנה אננברג שבשלזיה. ב-1944 נשלח למחנה "בלכהמר", שם התאחד עם אחיו נתן.
עם התקרבות הצבא האדום, נשלחו הוא ואחיו נתן לצעדת מוות. האחים הגיעו לבוכנוואלד, שם שוחררו. הם הועברו לשיקום בכפר אקואי בנורמנדי שבצרפת, ועלו לארץ ישראל ביולי 1945 עם "ילדי בוכנוואלד" בספינה "מטרואה".
אחרי המלחמה
לאחר עלייתו ארצה חידש צים את לימודיו באקדמיה לאמנות "בצלאל" בירושלים עד שנת 1947. הוא למד ציור, חיתוך עץ, לינולאום ואיור אצל מרדכי ארדון, רישום אצל איזידור אשהיים, גרפיקה אצל רודי דויטש (ראובן דיין) ואלברט קארל הנשל, כתב אצל ירחמיאל שכטר וצילום אצל לו לנדאואר. אצל המלחין יוסף טל לקח שיעורים במוזיקה. לאחר שסיים לימודיו עבד בעבודות מזדמנות וכן בדפוס הממשלתי של המחלקה המטאורולוגית בירושלים. במלחמת העצמאות גויס לש"י ובמהלך ההפוגה נשא לאשה את רות לבית יולס, חברתו ללימודים ב"בצלאל". לאחר מכן עבר לתל אביב, ועברת את שם משפחתו לצים.
בשנת 1975 יצא למסע באירופה ושהה תקופת מה בפריז על מנת להשתלם ולצייר. בשנת 1977 הציג לראשונה ציורי שמן על בד בתערוכת יחיד במשכן לאמנות בחולון. ב-1982 זכה בפרס משרד החינוך על מפעל חיים במסגרת הארגון הבינלאומי לחינוך באמנות (InSEA).
צים זכה במוניטין של מעצב גרפי וצייר, הציג מיצירותיו בתערוכות בישראל ומחוצה לה וזכה בפרסים רבים, בהם פרס אמן ותיק מטעם אגודת הציירים בתל אביב ופרס בתחרות בינלאומית של ציור בול השואה. הוא יצר סמלים רבים, שטרות ומטבעות של בנק ישראל.
צים צייר חמישה בולים עבור השירות הבולאי הישראלי: אחד משני הבולים הראשונים שהונפקו בישראל בנושא השואה (לאחר משפט אייכמן) "השואה והגבורה" 30/04/1962; בול "שחרור מחנות הריכוז" 27/04/1965 [בשובל בול זה מופיע מספרו האישי ממחנה הריכוז]; בול "הרוגי מלכות" 05/06/1968; בול האר"י 06/06/1972; ובול "באבי יאר" 07/06/1983.
צים היה נשוי לרות לבית יולס. לשניים ארבעה בנים משותפים, שמונה נכדים ונינים.
נפטר ב-2015, בגיל 96. נקבר בבית העלמין ירקון.
איליין פוקס
איליין פוקס (באנגלית: Elaine Fuchs; נולדה ב-5 במאי 1950) היא ביולוגית אמריקאית שמתמקדת בביולוגיה של התא ופרופסור להתפתחות התא ביונקים באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
מחקריה עוסקים בתאי גזע של העור ותפקידם ביצירת שיער ועור. פוקס זכתה בפרסים רבים ובהם פרס הבית הלבן למדען המצטיין לשנת 1985.
ביוגרפיה
איליין פוקס נולדה בארצות הברית וגדלה בפרוורי שיקגו. אביה, אחותה ודודתה היו מדענים ועודדו אותה לעבוד בתחום.
בשנת 1972 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במדעי הכימיה באוניברסיטת אילינוי. לאחר קבלת התואר עברה פוקס מאילינוי לאוניברסיטת פרינסטון ושם עבדה על הדוקטורט שלה בביוכימיה כאשר חקרה שינויים בדופן התא של חיידקי מגטריום (Bacillus megaterium) במהלך תהליך הנביגה. בשנת 1977 הצטרפה להאוורד גרין במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס למטרת לימודי הפוסט דוקטורט שלה, שם התמקדה בהבנת המכניקה הבסיסית של האיזון בין הגדילה והחלוקה של תאי אפידרמיס (נושא שלדבריה, ממשיך לרתק אותה גם היום).
בשנת 1980 עברה לאוניברסיטת שיקגו, שם עלתה בסולם הדרגות עד שהפכה לפרופסורית בכירה לגנטיקה מולקולרית. בשנת 2002 עברה לאוניברסיטת רוקפלר, כפרופסורית לביולוגיה והתפתחות התא ביונקים.
קריירה מחקרית
מחקרה הראשון של פוקס עסק בהבנת ביולוגית תאי העור והסיבה ל"צמיחתם" מחדש כל פעם לאחר שאנו פוגעים בהם. לשם כך חקרה פוקס את החלבון קרטין וגילתה שהקרטין מקבל צורת סיבים ונצמד לתאי העור כמו רשת ברזל וכך מגן על התאים ומעניק להם חוזק מכני.
פוקס גילתה גם שתאי העור המתחדשים הם תאי גזע.
כיום מעבדתה של פוקס חוקרת את תאי הגזע על מנת למצוא דרך לייצור תרופות המתבססות על מנגנון ההתחדשות של תאי הגזע ובכך להביא לריפוי מחלות עור קשות.
בנוסף מעבדתה של פוקס חוקרת את התהליך של יצירת רקמות עור על מנת להבין איך תהליך זה נפגם כאשר נוצרות מחלות עור גנטיות שונות.
דיוויזיית הפאנצר העשירית (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר השישית הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, מבצע ברברוסה, והמערכה בתוניסיה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בפראג ב-1 באפריל 1939 על בסיס יחידות שנלקחו מהדיוויזיות הממונעות ה-3 וה-20, והועמדה תחת פיקוד גאורג גאוואנטקה, שהוחלף ב-1 באוגוסט 1939 על ידי פרדיננד שאל. הדיוויזיה הייתה במהלך המערכה בפולין בעתודת קבוצת ארמיות צפון, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט והשתתפה במצור המוצלח על קאלה, ובשלב השני לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-2 באוגוסט 1941 מונה וולפגנג פישר למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הקרב על מוסקבה, כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. באפריל 1942 נשלחה הדיוויזיה למנוחה בצרפת, ואף מילאה תפקיד שולי בהדיפת הפשיטה על דייפ. לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, נשלחה הדיוויזיה לתוניס, שם לחמה כחלק מארמיית הפאנצר החמישית במהלך המערכה בתוניסיה. ב-1 בפברואר 1943 מונה פריץ פון ברויש למפקד הדיוויזיה, שפיקד עליה עד לכניעת כל כוחות הציר במאי 1943.
בית הכנסת דניאל
בית כנסת דניאל (בפרסית: کنیسه دانیال) המכונה גם בית הכנסת פולני (בפרסית: کنیسه لهستانی‌ها) הוא בית הכנסת האשכנזי היחיד באיראן. הוא ממוקם ברחוב טיר 30 (שנודע בעבר כרחוב Ghavam Al Saltaneh), בטהראן.
בית הכנסת שימש בעיקר פליטים יהודים פולניים, שהגיעו לעיר בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתחילת הגעת המהגרים הפולנים הם התפללו בבית הכנסת חיים, אך עם הגידול במספר הפליטים היהודים מפולין ב-1940, החליטו המהגרים לבנות בית כנסת בנוסח אשכנזי.
בהסכמת מנהיגי הקהילה, הוקצה להם השטח המערבי של בית הכנסת חיים.
לאחר המהפכה האיראנית עזבו רוב מתפללי בית הכנסת את איראן, ומאז הוא משמש בעיקר את יהודי איראן.
מש (מידת צפיפות)
ישנן רשתות ארוגות בצורות שונות ועם חוטים עם קוטר חוט שונה ובהן מספר המש שונה בכל כיוון.
רשת עם מספר מש גבוהה יותר משמע רשת עם חורים קטנים יותר (צפופה יותר).
צ'נסלור
{{פירושונים|* הלורד צ'נסלור - חבר ממשלה בבריטניה האחראי על עבודת בתי המשפט ועצמאותם
ראו גם
}}
פיגוע הדקירה בפינלנד (2017)
פיגוע הדקירה בפינלנד אירע בסביבות השעה ארבע אחר הצהריים של יום ה-18 באוגוסט 2017, בעיר הנמל טורקו שבדרום-מערב פינלנד. בפיגוע נרצחו שתי נשים פיניות, וכשמונה אנשים נוספים נפצעו. על פי החשד, המפגע היה מהגר מוסלמי בן 18 ממוצא מרוקאי. הפיגוע נחשב לפיגוע הראשון שהתרחש בפינלנד מאז סופה של מלחמת העולם השנייה.
ארגון המדינה האסלאמית קיבל על עצמו את האחריות על הפיגוע ועל פיגוע דקירה נוסף שאירע בסיביר באותו יום.
יום לפני כן, לקחה המדינה האסלאמית אחריות על הפיגועים בקטלוניה, בהם נרצחו 15 אנשים.
מגדל דובאי אחד
מגדל דובאי אחד הוא גורד שחקים בדובאי, איחוד האמירויות הערביות, הנמצא בתהליך בנייה. על פי תוכניות הבנייה, יתנשא המגדל לגובה של 711 מטר (2,333 רגל) ויכלול 161 קומות. ובכך הוא יהיה וגורד השחקים הרביעי בגובהו בעולם ומגדל המגורים הגבוה בעולם. במגדל מתוכננות 885 דירות מגורים ובית מלון הכולל 350 חדרים ברמת אירוח של חמישה כוכבים בניית המגדל החלה ביולי 2016 והיא מתוכננת להסתיים בשנת 2023.
רוז
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אתר הגבורה
אתר הגבורה הוא אתר אינטרנט ישראלי שאוסף ומתעד את מורשת הקרב וסיפורי הגבורה של חיילי צבא הגנה לישראל, שוטרי משטרת ישראל ומשמר הגבול ואנשי מערכת הביטחון וקהילת המודיעין הישראלית שקיבלו את אחד מעיטורי צה"ל, עיטורי משטרת ישראל, ציון לשבח, אות הצטיינות או תעודת הערכה. האתר הוקם ומתוחזק על ידי עופר דרורי, ומתבסס על מחקר אישי וליקוט חומרים.
האתר כולל רשימה של מקבלי הצל"שים והעיטורים, ממוינת הן על פי סוג העיטור (עיטור הגבורה, עיטור העוז, עיטור המופת, צל"ש, עיטורי המשטרה וכו') והן על פי תקופה, מערכה (מלחמה), יחידות ופרמטרים נוספים. על כל מקבל עיטור או צל"ש מופיע שמו (אם הותר לפרסום), תיאור המעשה שבזכותו קיבל את העיטור/צל"ש (בדרך כלל לפי הנוסח שהופיע בעיטור/צל"ש עצמו) וכן קישור לכתבות נוספות המרחיבות את המידע על סיפור הגבורה וקבלת העיטור/צל"ש.
לדברי דרורי, מקים האתר:
בשנת 2013 הוענק לדרורי פרס פינקלר למידע מטעם חברת טלדן על פעילותו בהקמת אתר הגבורה.
ננסי קלי
ננסי קלי (באנגלית: Nancy Kelly; 25 במרץ 1921 – 2 בינואר 1995) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון, אמריקאית זוכת פרס טוני ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1956 על תפקידה בסרט "הזרע הרע".
ביוגרפיה
החלה והתברגה כילדה בשנות ה-20 לתפקידים קטנים בהוליווד בתעשיית הסרטים השקטים. התגלתה לראשונה לקראת סוף שנות ה-30 במערבונים "ג'סי ג'יימס" של הנרי קינג בתפקיד זלדה אמו של ג'סי ג'יימס (טיילור פאוור), "מרשל הגבול" ובסרטים "סטנלי ולווינגסטון" לצידו של ספנסר טרייסי ו "פטרול הצוללת" של ג'ון פורד. המשיכה את הקריירה שלה בשנות ה-40 עם תפקידים בקומדיה "לילה אחד בטרופים", בפנטזיה "מדבר המסתורין של טרזן" ובדרמות "הגדות של טריפולי" ו"אויבים חברותיים".
בשנת 1954 זכתה קלי בפרס טוני על הופעתה בתפקיד עקרת הבית כריסטין פנמארק במחזה "הזרע הרע", כשנתיים לאחר מכן בהופעתה הקולנועית האחרונה גילמה את אותה הדמות בעיבוד הקולנועי למחזה של מרווין לרוי. קלי הייתה מועמדת על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
קלי נפטרה ב-2 בינואר 1995 ממחלת הסוכרת כשהיא בת 73, היא נקברה ב"פארק הזיכרון וסטווד וילג'" שבלוס אנג'לס. על שמה של קלי כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אלימלך לאווי (הראשון)
רבי אלימלך סג"ל לאווי (1865-1942) היה הרב, אב בית דין וריש מתיבתא של קהילת נירטאש ("טאש" בפי היהודים), והאדמו"ר השני מטאש.
ביוגרפיה
נולד בי"א בניסן ה'תרכ"ה לרבי משולם פייש (הראשון) ולרבנית מינדל, ונקרא על שם רבי אלימלך מליזנסק.
בכ"ח בסיוון ה'תרל"ג, בהיותו בן שמונה, התייתם מאביו, וגדל על ידי אמו ועל ידי גיסו הגדול (בעל אחותו) רבי יהוסף רוטנברג (לימים האדמו"ר מקוסון) שמילא את מקום אביו כאב בית דין ור"מ בנירטאש, וכן למד בישיבת גיסו בנירטאש.
אחרי חתונתו התיישב במונקאץ', שם התגורר חותנו. בהיותו שם, התקרב לרבי שלמה שפירא שכיהן אז כרב העיר.
אחרי שהתגורר ארבע שנים במונקאץ', החליט לחזור לעירו נירטאש. לפני שהתיישב בנירטאש, הלך לקבל סמיכה להוראה מגדולי הדור, ביניהם: רבי יצחק שמלקיש רבה של לבוב, רבי יואל צבי ראטה רבה של חוסט, רבי יהודה גרינפלד רבה של סמיהאלי, ועוד. אחר שהיו בידיו כתבי הסמיכה, חזר לנירטאש.
באותה תקופה, כבר לא התגורר גיסו רבי יהוסף בנירטאש, כי כבר התקבל לרב ואב בית דין בעיירה ניר-מאדע (לימים עבר משם לכהן ברבנות דברצן וקוסון), ובמקומו כיהן כרבה של נירטאש גיסו רבי מנחם ברודי (לימים בעל "באר מנחם" מקאלוב). ורק בשנת ה'תרס"ב, כשנפטר רבי ישכר בעריש אברהם בנט רבה של קאלוב (בנו של רבי ישעיה בנט), והתמנה רבי מנחם למלא את מקומו כרבה של קאלוב, אז התקבל רבי אלימלך לכהן במקומו כרב ואב בית דין בנירטאש.
בקיץ ה'תרמ"ז כשהתחתן רבי חיים שלמה בנו של רבי יהוסף עם בתו של רבי אשר ישעיה מקולבסוף (חתן רבי אלכסנדר מקומרנה (השני), אחיו של רבי אליעזר צבי ספרין מקומרנה), והחתונה התקיימה בקומרנה, אז התקרב רבי אלימלך לרבי אליעזר צבי מקומרנה, ומאז החשיבו לרבו המובהק. רבי אליעזר צבי אף "הסמיך" את רבי אלימלך "להיות רבי ומנהיג ישראל ולקרוא קוויטלעך".
אחרי פטירת רבי אליעזר צבי מקומרנה, קיבל על עצמו את מרותו של רבי צבי אלימלך מבלאז'וב.
תרבויות אגאיות
התרבות המוכרת לנו כתרבות היוונית, לא הייתה קיימת לפני האלף ה-1 לפנה"ס. תחילת התרבות היוונית הייתה בכרתים (ראו יוון המינואית) באלף השני לפני הספירה. יוון המינואית או התקופה הכרתית אינה נחשבת לרוב כתקופה בתולדות יוון העתיקה אך היא אחד משורשיה. היא נקראת מינואית מלשון מינוס מלכה האגדי של כרתים. נהוג לחלק את התקופה המינואית לשלש תקופות עיקריות: התקופה המינואית הקדומה (2000–1700 לפנה"ס), התקופה המינואית התיכונה (1700–1580 לפנה"ס), והתקופה המינואית המאוחרת (1580–1100 לפנה"ס).
ביוון היבשתית התפתחה במקביל תרבות מפותחת סביב העיר מיקנה שבפלופונסוס המכונה התרבות המיקנית, תרבות אשר הייתה השלב האחרון של תקופת הברונזה ביוון. על אף שהמיקנים לא היו יוונים במובן המוכר לנו של המילה, היסטוריונים רבים רואים בה כבסיס לתרבות היוונית העתיקה שהתפתחה אחריה. התרבות המיקנית החלה בסביבות 1600 לפנה"ס ונמשכה עד 1100 לפנה"ס לערך. בתרבות המיקנית נעוצים רוב המיתוסים היווניים והיא היוותה מקור השראה נכבד למשוררי יוון דוגמת הומרוס אשר כתב על מלחמת טרויה שנערכה לפיו בתקופה זו.
בתקופה המיקנית, השלטון היה נתון בידיה של עלית אריסטוקרטית שהורכבה בעיקר מלוחמים. בערך ב-1400 לפנה"ס, בעת התקופה המינואית המאוחרת, הרחיבו המיקנים את תחום השפעתם עד כרתים, מרכז התרבות המינואית. בשלב זה קיבלו המיקנים את הכתב המינואי.
בסביבות סוף המאה ה-12 לפנה"ס החלה דעיכה של תרבויות אלו בעקבות השבטים האכאים והדורים שפלשו לאזור במה שמכונה "הפלישה הדורית". לא ידוע על מקורם ועל מוצאם של השבטים האלו אך הם הביאו איתם ידע בעיבוד ברזל ובכך החלה תקופת הברזל ביוון.
בין 1100 ל-1200 לפנה"ס בערך התרבות המיקנית התמוטטה וזו המינואית נכחדה כמעט לחלוטין. אתרים רבים נבזזו, אחרים ננטשו ויוון שקעה לתוך תקופת מעבר.
יפעת זמיר
יפעת זמיר (נולדה ב-4 בנובמבר 1968) היא מנהלת מרכז היזמות והחדשנות הטכנולוגית בעיריית הרצליה. לפני כן שימשה במשך שלוש שנים כסמנכ"לית האסטרטגיה של הפורום הכלכלי-חברתי נשיאות המגזר העסקי. בעברה הייתה מנכ"לית עמותת "שקיפות בינ"ל ישראל" לפני כן, כיהנה כמנכ"לית "עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל". עבדה במשך כשני עשורים כעיתונאית, עורכת ומגישה בערוץ הראשון, בחברת החדשות של ערוץ 2 ובחדשות 10.
ביוגרפיה
זמיר נולדה וגדלה בנתניה. את שירותה הצבאי עשתה בחיל החינוך, כמדריכה ברשות שמורות הטבע. בעלת תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני בספרות ומגדר, שניהם מאוניברסיטת תל אביב. בנוסף, בוגרת תוכנית עמיתי מעוז אשר מכשירה ומפתחת מנהיגות במגזר הציבורי. ובוגרת המחזור הראשון של תוכנית "מובילים דיגיטליים לשלטון המקומי", של מטה ישראל דיגיטלית, רשות התקשוב ומשרד הפנים.
עם שחרורה מהצבא, החלה לעבוד כעיתונאית ומגישת תוכניות בחברת הכבלים מת"ב. ב-2001 עברה לערוץ הראשון והנחתה את תוכנית הקולנוע של הערוץ "טלסינמה".
ב-2002 עברה לערוץ 10 עם הקמתו, והייתה חברה בהקמה "חדשות ישראל" - חברת החדשות הראשונה של הערוץ. בין היתר הגישה באופן קבוע את מהדורת חדשות הלילה של הערוץ.
ב-2003 עברה זמיר לצוות המגישים והעורכים של חברת החדשות של ערוץ 2. בין תפקידה השונים, הגישה את מבזקי החדשות, ערכה והגישה את התוכניות "חדשות סוף השבוע", "שש עם" ו"סדר עולמי".
לאחר 6 שנים בחברת החדשות של ערוץ 2, עזבה זמיר את עולם התקשורת לטובת עשייה ניהולית במגזר הציבורי. בשנת 2009, מונתה למנכ"לית הראשונה של עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל, ארגון בזירה המגזרית-אזרחית להעלאת המודעות לייצוג שוויוני לנשים בזירה הפוליטית בישראל.
בשנת 2015, לאחר סיום תפקידה בעמותת כ"ן, מונתה למנכ"לית עמותת שקיפות בינ"ל ישראל, תפקיד אותו מילאה במשך שלוש שנים. העמותה פועלת להגברת המודעות הציבורית לנושאי שקיפות ויושרה.
מאז 2019, מכהנת זמיר כסמנכ"לית אסטרטגיה ופיתוח שותפויות בפורום הכלכלי-חברתי של נשיאות המגזר העסקי. זמיר הייתה בין מקימות ומנהלות פסטיבל "אישה" בתיאטרון חולון, אחד מפסטיבלי הנשים הגדולים בישראל, והייתה חברה בצוות ההקמה של הפסטיבל הראשון ועד לאירועי העשור של הפסטיבל.
בנוסף לעיסוקיה המקצועיים משמשת זמיר גם כחברת דירקטוריון עזרה וביצרון, חב' ועדת התחדשות עירונית, וחברת מועצת העיר יהוד-מונוסון, סיעת הירוקים.
חיים אישיים
יפעת זמיר מתגוררת ביהוד, נשואה ואם לשלושה ילדים.
מנפרד רייפר
מנפרד מאיר רייפר (בגרמנית: Manfred Reifer; 3 בינואר 1888 – 21 במרץ 1952) היה עיתונאי, סופר, היסטוריון ופוליטיקאי ישראלי יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ביוגרפיה
רייפר נולד ב-3 בינואר 1888 למשפחה יהודית דתית בכפר באניליב-פידהירני שבבוקובינה, אוקראינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ועבר בהמשך להתגורר בצ'רנוביץ. הוא גדל בסביבה שהייתה ברובה דוברת יידיש ואוקראינית. עם זאת, את מרבית כתביו פרסם בגרמנית, שפת הדיבור בקרב היהודים המשכילים בבוקובינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ב.
ב-1943 עזב את צ'רנוביץ לבוקרשט, ובאפריל 1944 עלה לארץ ישראל דרך טורקיה. הוא השתקע בתל אביב, שם נפטר ב-21 במרץ 1952.
חיים אישיים
רייפר היה נשוי לינקה (יהודית) לבית קורן. בנם, תיאודור גדעון, יליד 1921, התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ונהרג בתאונת דרכים סמוך לבית דגן, ב-1943. לשניים הייתה בת נוספת, בשם דיתה, ילידת 1919.
פרס גראמי לשיר הרוק הטוב ביותר
פרס הגראמי לשיר הרוק הטוב ביותר הוא פרס המוענק בטקס פרסי הגראמי לאמנים ויוצרים של שירים מסוגת מוזיקת הרוק.
הפרס, הוענק לראשונה למוזיקאי האנגלי סטינג בשנת 1992. על פי מדריך תיאור הקטגוריות לטקס פרסי הגראמי ה-52, הפרס מכבד שירים חדשים (המכילים לחן ומילים) או שירים "שהתבלטו לראשונה" במהלך השנה החולפת. שירים המכילים סימפולים או אינטרפולציות בולטים אינם כשירים להתחרות בקטגוריה.
הפרס מוענק לפזמונאים. אם השיר מכיל סימפול או אינטרפולציה של שירים קודמים, המוציא לאור והפזמונאי המקוריים יכולים להגיש בקשה לקבלת תעודת זכייה.
ברוס ספרינגסטין מחזיק בשיא הזכיות והמועמדויות בפרס, לאחר שזכה בארבעה פרסים מתוך תשע מועמדויות. זוכים נוספים במספר פרסים כוללים את אלאניס מוריסט והלהקות רד הוט צ'ילי פפרז ו-U2, כל אחת עם שתי זכיות. היו ארבעה מקרים שבהם אמן או להקה היו מועמדים לשתי יצירות באותה שנה: הלהקה אירוסמית' הייתה מועמדת גם על "Cryin'" וגם על "Livin' on the Edge" בשנת 1994, מליסה אתרידג' קיבלה מועמדויות על "Come to My Window" ו-"I'm the Only One" בשנת 1995, ג'ייקוב דילן מהלהקת פרחי הקיר זכה על השיר "One Headlight" והיה מועמד גם על "The Difference" בשנת 1998, ו-U2 הייתה מועמדת על השירים "Elevation" ו-"Walk On" בשנת 2002. להקת קולדפליי מחזיקה בשיא של הכי הרבה מועמדויות ללא ניצחון, עם ארבע.
ג'וזף מול
ג'וזף דניאל טרנר מול (באנגלית: Joseph Daniel Turner Mawle; נולד ב-21 במרץ 1974) הוא שחקן אנגלי. מול מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד בנג'ן סטארק בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", מפקח בילוש ג'דדיה שיין בסדרה "רחוב ריפר", פיירברייס בדרמה "Birdsong" ובדמות ישו בסדרה "The Passion". כמו כן שיחק את הנבל אדר בסדרה שר הטבעות: טבעות הכוח.
ביוגרפיה
הוא למד בבית הספר קרופט בסטרטפורד-אפון-אייבון, שם אובחן כסובל מדיסלקסיה חמורה. לכן מגיל 13 עד 16 למד בפנימיה לבעלי צרכים מיוחדים. מול עזב את בית הספר כשהיה בן 16 כדי להיות שחקן, הוא הצליח לשכנע את מנהל הקולג' המקומי לאפשר לו ללמוד לבחינות באמנויות הבמה, תוך ביצוע עבודות שונות כגון מדריך כושר ומדיח כלים אף על פי שחלה בדלקת האוזן הפנימית שגרמה לו ללקות שמיעה של 70 אחוז ופגיעת טיניטוס. מול שיחק עם להקת התיאטרון בוקס קלבר, את המופע שלו "סולו המלט". אחר כך קיבל מלגת לימודים בבית הספר למשחק בריסטול אולד ויק.
קריירה
ב-2002 סיים מול את הלימודים בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק, ובאותה שנה הופיע בפרסומות לטלוויזיה עבור בירה גינס בשידורי ההרלינג האירי. ב-2002 עבד מול כעוזר בבית ספר לבעלי צרכים מיוחדים. התפקיד הגדול הראשון שלו היה ב-2003 בהפקה של המחזה "טרוילוס וקרסידה" בתפקיד טרוילוס בתיאטרון "Shakespeare at the Tobacco factory". ב-2005 הופיע במחזה "המלט" בתיאטרון נאפילד, ובהפקה של המחזה "אנטוניוס וקלאופטרה" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.
הופעתו של מול בסרט הטלוויזיה "Soundproof" יצרה רושם רב כשלתפקיד הראשי היה צורך בשחקן חירש. מול היה מועמד לפרס הפריצה הגדול על המסך של RTS, והבמאי אד קולטהרד זכה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) לבמאי הטוב ביותר ב-2007 על עבודתו בסרט.
ב-2008 חזר מול להופיע בתיאטרון ושיחק במחזה "The Last Days of Judas Iscariot" בבימויו של רופרט גולד בתיאטרון אלמיידה. על הופעתו זו נבחר לרשימת השחקנים החדשים המצטיינים של פרסי התיאטרון של איבנינג סטנדרד, והיה מועמד לשחקן החדש הטוב ביותר בפרסי בחירת התיאטרון של WhatsOnStage.
ב-2009 השתתף מול בסרט "Nineteen Eighty" מטרילוגיית "Red Riding" בבימויו של ג'יימס מארש, בסרט "Heartless" בבימויו של פיליפ רידלי, ובסרט "Freefall" לצדם של דומיניק קופר ואיידן גילן. באותה שנה כיכב בפרק בסדרה "The Street" של ג'ימי מקגוורן.
ב-2010 שיחק מול בסרטו של האמן דייוויד אוסטן "End of Love", ובסרט הקצר "Sometimes The Moon Is Velvet" שהוצג בפסטיבלים. עוד הופיע מול בפרק "רצח באוריינט אקספרס" בסדרה "פוארו" על פי ספרה של אגאתה כריסטי, בדרמה "חמש בנות" של ה-BBC, במיני-סדרה "Dive" של דומיניק סוואג', ובסרט "איזה מין שוויון" בכיכובה של סאלי הוקינס. הוא כיכב לצדה של רוזמונד פייק בתפקיד ג'רלד קריץ' בעיבוד של ה-BBC משנת 2011 לרומן "נשים אוהבות".
ב-2011 הצטרף מול לצוות השחקנים של הסדרה "משחקי הכס" בתפקיד בנג'ן סטארק והופיע בעונה הראשונה. הוא חזר לגלם את הדמות של בנג'ן בעונה השישית של הסדרה.
ב-2012 הופיע בפרויקטים אחדים בהם עיבוד לרומן "Birdsong" מאת סבסטיאן פולקס, בסרט "חטיפה לאור יום" של ברוס ויליס, בסרט "אברהם לינקולן: צייד הערפדים" בהפקת טים ברטון, ובסרט הבריטי העצמאי "Shell".
ב-2011 השתתף מול בווידאו קליפ של הצמד The Horrible Crowes לסינגל הבכורה שלהם "Behold the Hurricane".
ב-2013 גילם מול את דמותו של סטיבן בומונט בסדרת הדרמה "The Tunnel", ושיחק בתפקיד מפקח בילוש ג'דדיה שיין בסדרה "רחוב ריפר". מול שיחק בתפקיד ראשי בסרט האימה "The Hallow".
ב-2021 שיחק את הנבל אדאר מהסדרה שר הטבעות: טבעות הכוח מ-2022.
פרסונה (סדרת משחקים)
פרסונה (הידועה בתור Shin Megami Tensei: Persona מחוץ ליפן) היא סדרת משחקי תפקידים יפנית, אשר פותחה בידי אטלס. הרעיון במשחק הוא להיכנס לנעלי הפרוטגוניסט חסר השם (השחקן יכול לבחור כל שם לפרוטגוניסט, מלבד בחלק השני של הדואולוגיה של המשחק השני, ביודעין, והשם של הפרוטגוניסטית, מאיה אמאנו, ידוע, מכיוון שהייתה דמות ראשית בחלק הקודם) ולצאת לקרבות מול מפלצות ושדים עם חברי קבוצתו (אותם הוא בוחר בטרם היציאה לקרבות), בלווית ישות הנקראת פרסונה (שעל שמה סדרת המשחקים). מאז המשחק השלישי, המשחקים קיבלו נופך של סימולציה חברתית, שעל פיה הפרוטגוניסט יכול להיקשר לאנשים שונים, במהלך סיטואציות יומיומיות, כשבסופן הפרס הוא חיזוק הקשר החברתי, שמשפיע על יכולות יצירת פרסונות, על סמך סוג הארקנה אליו משויכת הדמות. הסדרה, במקור, היא ספין אוף לסדרת המשחקים Megami Tensei, בעקבות יציאת המשחק Shin Megami Tensei: If... שיצא בשנת 1994,כשלאחריו יצא המשחק הראשון בשנת 1996, אך עם השנים הסדרה קיבלה הכרה משל עצמה, בעקבות הצלחת המשחק החמישי אשר יצא בשנת 2016, וכן בעקבות הצלחת הסדרה, יצאו לה משחקי ספין אוף.
הסדרה זכתה לעיבודים שונים, כגון סדרות אנימה, סרטים, נובלות, מנגות, מחזות, תסכיתים וקונצרטים.
מבנה המשחק
השחקן מגלם את דמותו של ״הפרוטגוניסט השתקן״. דמותו של הפרוטגוניסט כמעט ואינה מדברת במהלך העלילה, מלבד שאלות אותן היא נשאלת, ולפיהן השחקן צריך לבחור את התשובה, ואשר עליה מבוססת התפתחות העלילה במשחק. בנוסף, מלבד בחלק השני של פרסונה 2, השחקן יכול לקרוא לדמות בה על פיהוא משחק בכל שם שירצה. זאת למרות שמבחינה טכנית, שמו של הפרוטגוניסט בחלק הראשון של פרסונה 2 נקרא "טטסויה סואו", כפי שנחשף בחלק השני, ואילו שמו האמיתי של הפרוטגוניסט בפרסונה 4 הוא "יו נארוקמי", כפי שנחשף בפרסונה 4 ארנה.
במהלך המשחק, השחקן מרכיב את נבחרת הדמויות, איתן הוא ייצא לקרבות בהם ייתקל בזמן המסע שלו בעיר מלבד בפרסונה 2 אשר שם הדמויות בנבחרת הן חלק מהעלילה, כולל החלפתה של יוקיו מאיוזומי בג׳ון קורוסו וכן בחלק השני טטסויה מחליף את קיי נאנג׳ו/אריקו קירישימה בהמשך העלילה
במהלך הקרב הוא יתמודד מול שדים (החל מהמשחק השלישי והשדים נקראים צללים) באמצעות פרסונה: ישות המלווה את השחקן ואיתה ניתן לבצע קסמים כנגד האויב/המטרה, לרפא את חברי הקבוצה, לתקוף את האויב עם כלי נשק, או להשתמש בפריט מסוים שיכול לעזור לשחקן. הקרבות מתנהלים בכך שהשחקן יכול לתת תפקיד לכל דמות, הוא יכול גם לקבוע אילו פריטים היא תשתמש והאם היא תתקוף עם נשק או תשתמש בפרסונה שלה (בפרסונה 3, מלבד הפרוטגוניסט, הדמויות האחרות פועלות באופן אוטומטי ולא ניתן לשלוט עליהן). אם השחקן מנצח, הוא זוכה בפרס מסוים, וכמו כן לכמות נקודות שיכולות להעלות אותו ואת חברי הנבחרת שלב. אם השחקן רואה שהוא אינו מסוגל להתמודד מול האויב, יש האפשרות לסגת מהקרב. עם זאת, בקרבות מול בוסים (ובוסי משנה החל מהמשחק השלישי) אין אפשרות לסגת.
בשלוש המשחקים הראשונים, השחקן או האויב היו מסוגלים לנהל תקשורת ביניהם, על פי דפוס התנהגות מותאם, ולפיו השחקן בוחר דמות שתתקשר עם האויב. אם התקשורת מצליחה, השחקן זוכה לקלפים שיעזרו לו ב-Velvet Room. אם התקשורת נכשלת, מתנהל קרב רגיל. פיצ׳ר זה התבטל בפרסונה 3 והוחלף על ידי ״קשר חברתי״: כישור שבעזרתו יכול הפרוטגוניסט להיקשר אנשים מסוימים, חלקם גם דמויות שיוצאות להילחם עם הפרוטגוניסט, דרך סיטואציה חברתית הנמשכת ל-10 מפגשים. המפגשים הללו לרוב מקריים ואם השחקן בוחר להיפגש עם דמות אחרי שהוא עלה שלב בקשר, אין לצפות לעליית שלב מיידית כי זה עלול לקחת ימים. בסוף כל מפגש כזה, הקשר החברתי של השחקן עם הדמות איתה הוא מתקשר עולה שלב, וכמו כן, השחקן זוכה להעלות את סיכויו ליצור פרסונה המבוססת על הארקנה, אותה מייצגת הדמות. הקשר החברתי הוא חלק מחיי היומיום של השחקן, אותו הוא ממלא באורח חיים שגרתי, המתחיל ביום בבית הספר.
כשהשחקן לא נמצא במצב קרב, הוא יכול לשוטט בעיר באמצעות מפת העיר. בתוך העיר ישנם מרכזי קניות אליהם יכול להגיע השחקן בשביל לקנות כלי נשק ואמצעי הגנה בחנויות המותאמות לכך, פריטים לשעת הצורך (כמו תרופות, פריט שיכול להשיב חבר קבוצה שמת לחיים וכיוצא כזה) להצטייד בבית המרקחת, לאכול במסעדה ואף ללכת לבקר ב-Velvet Room. במקביל, במהלך השיטוט, מופיעים גם אתרים חשובים התורמים לעלילת המשחק, כשבחלקם נמצאים מבוכים בהם יכול השחקן להיתקל באויבים בזמן שהוא ממלא את המשימה באותו אתר. ישנם אתרים שהשחקן לא ממלא בהם משימות הקשורות לעלילה, אך יוכל להתאמן בהם כדי לעלות שלבים במטרה, ויוכל למלא משימות הדורשות להגיע לשלב מסוים. החל מהמשחק השלישי, מצב האימון מתפצל לזמן מיוחד עבורו, ואשר בו השחקן יכול להילחם באויבים בשעה האפלה בתוך מגדל טרטרוס. במשחק הרביעי השחקן נשאב לתוך הטלוויזיה ונכנס לערוץ חצות בו הוא מתאמן ונלחם באויבים. במשחק החמישי השחקן נכנס לארמונות שונים המכילים מבוכים שאותם צריך להשלים בכמות זמן מוגבלת.
Velvet Room
כדי ליצור פרסונות חזקות, השחקן נכנס לחדר מיוחד הנקרא Velvet Room, בו שוכן איגור, הידוע בשני המשחקים הראשונים כעבדו של פילמון. החל מהמשחק השלישי, בתחילת כל משחק, איגור מכין עבור השחקן חוזה, ועל פיו הוא יוכל לבקר בחדר. כמו כן, מאותו משחק, עיצוב החדר משתנה ממשחק למשחק (בפרסונה 3 החדר בנוי כמעלית אינסופית בעוד שב-4 החדר בנוי בתור פנים של לימוזינה וב-5 החדר מעוצב כבית כלא). אותו איגור יכול ליצור פרסונות על סמך שילובים של פרסונות קיימות, או על סמך כמות קלפי ארקנה (בשלושת המשחקים הראשונים)/טארוט (במשחק השני). לאיגור עצמו מתלווים עוזרים שונים: הרעיון לחדר נעשה בהשראת הביתן האפל מהסדרה טווין פיקס בעוד איגור עצמו מבוסס על דמות מתוך הרומן "פרנקנשטיין".
Revelations: Persona
המשחק הראשון בסדרה. עלילת המשחק מתמקדת בקבוצת תלמידי תיכון סיינט הרמלין הממוקם בעיירה מיקאגה צ׳ו הנחשפים לתאונות על טבעיות בעירם. לאחר משחק מזל בו הפרוטגוניסט וחבריו מגלים שיש להם כוחות מיוחדים הנקראים פרסונה, לעיני החבורה נגלה פילמון, המלמד אותם על יכולותיהם להשתמש בישות הנקראת פרסונה, שבעזרתה יוכלו להילחם באויבים וכן להגן על עירם וכן, עליהם להיזהר מפני אויבים. בעודם באים לבקר את חברתם מאקי סונומורה בבית החולים, הם מגלים כי האזהרה אכן מתגשמת כאשר ארגון בשם SEBEC, בהנהגתו של טאקאהיסה קאנדורי, מייצר כאוס בעיר באמצעות שדים. את הידיעה הזו הם מגלים באמצעות אימה של מאקי, העובדת בארגון. לאחר שהם לוקחים את גברת סונומורה לבית הספר (המקום הכי בטוח מפני שדים), הם מחליטים לפתור את תעלומת השדים ולהילחם בקאנדורי, המנסה למצוא את משמעות החיים, תוך שהוא מספיק לחטוף את מאקי. במקביל מסאו אינבה נחטף בידי השדים של SEBEC אך נחלץ בידי קיי נאנג׳ו ושיבוט של מאקי (שנוצר בידי קאנדורי), כשלאחר מכן הם מגלים את קאנדורי מסתתר בתוך מכונה הנקראת DEVA System - מכונה המייצרת מציאות חדשה תוך שהיא מתקשרת עם מוח של אדם מסוים ובמקרה הזה, מאקי נבחרת להיות שפן הניסיונות שלו, מה שיוצר מציאות חדשה בעיר. ברגע שהם מתקרבים אליו כדי להילחם בו, מגיחה לפתע ילדה בשמלה שחורה בשם אקי, הטוענת כי קאנדורי הוא אביה וגורמת באורח פלא לכך שהחבורה מאבדת הכרה וגם להם נוצרים שיבוטים. לאחר שהחבורה מתאוששת ומוצאת את קאנדורי במחבואו ואף מביסה אותו, הוא מתוודה כי מטרתו היא לגלות את משמעות החיים ובאמצעות כך להפוך לאלמוות ושהמאקי שמסתובבת עם החבורה היא לא יותר מאשר גרסה אידיאלית של מאקי (אשר עדיין שוכבת חולה ומאושפזת בבית החולים) ואילו אקי וילדה נוספת בשמלה לבנה בשם מאי הן לא יותר מחלקים באישיות של מאקי ושהוא נשלט על ידי הפרסונה שלו ניארלת׳וטפ, המעניק לו כוחות ובקרב אף הפך אותו לאל במהלך קרב זה. לאחר מותו, אקי מעוררת את פנדורה - מפלצת אשר מהווה את הצד השלילי של מאקי שמתעוררת והורסת חצי מהעיר במטרה לנקום את מותו של ״אביה״ וכן להשמיד את העולם באמצעות המכונה של DEVA System, אך פנדורה מאבדת שליטה ובולעת אות אקי. החבורה מחליטה שכדי להציל את העיר מפני פנדורה, כל מה שצריך זה להיכנס לראשה של מאקי האמיתית, למצוא את הנשמה שלה בים הנשמות ובכך להביס את פנדורה. לאחר שהם מצליחים במשימה, פילמון מברך את החבורה על הצלחתם ומשיב את הכל לקדמותו בעוד שמאקי מצליחה להחלים באופן מלא ממחלתה. המשחק מסתיים כשמספרים מה קרה לדמויות במשחק לאחר שהעלילה הסתיימה בעוד שעל הפרוטגוניסט נאמר: ''״מה עתידו? זו כבר החלטה שלכם...״''
Snow Queen Quest
מסך בונוס, אשר עלילתה מתרחשת במיקאגה צ׳ו האמיתית, אשר מטרתו היא להביס את מסכת מלכת השלג הנשלטת בידי מלכת הלילה. מסתבר כי המסכה, אשר שומשה במועדון התיאטרון של תיכון סנט הרמלין, גבתה ארבעה קורבנות והשתלטה על גברת סאיקו (מורה בבית הספר) ובכך מצליחה להקפיא את העיר. כדי לפתור את תעלומת המסכה, הפרוטגוניסט וחבריו יוקינו מאיוזומי, יוקה איאסה, אריקו קירישימה, קיי נאנג׳ו והידהיקו יואסאגי מתוודעים כי יש למצוא את מראת השד כדי להציל את גברת סאיקו מהמסכה. לאחר שהחבורה מצליחה להשיג את רסיסי המראה, היא מגלה כי קללת מלכת השלג התבצעה על ידי חברת ילדות של גברת סאיקו בשם טומומי פוג׳ימורי, שנשלטה ע״י מלכת הלילה אשורה אשר מטרתה היא לכסות את העולם באפילה מוחלטת. לאחר שהיא מובסת, העיר משתחררת מהקללה והכל שב לקדמותו.
המשחק שוחרר בגרסת פלייסטיישן ביפן ב-20 בספטמבר 1996 ובארצות הברית חודשיים לאחר מכן. הגרסה לא שוחררה לאירופה. גרסת רימייק ל-PSP שוחררה בשנת 2009, הן ליפן והן לארצות הברית ושנה לאחר מכן גם לאירופה.
Persona 2
משחק זה התפצל לשני חלקים: Innocent Sin ו-Eternal Punishment. בשני המשחקים, מעבר ללחימה הרגילה במפלצות, זוויות הצילום במבוכים השתנו והן אינן מנקודת המבט של השחקן. נוספו פיצ׳רים חדש בקרבות: האחד, הנקרא Fusion Spell, אשר בו השחקן יכול לבצע קסם באמצעות שתי דמויות (בגרסת ה-PSP הדמויות המבצעות את הקסם היו מופיעות בתקריב cut in עם פלג גופן העליון) או יותר והשני, בזמן שהשחקן היה מתקשר עם האויבים, הוא היה יכול לבחור את הדמות שתתקשר ומה סוג הפעולה שהיא תעשה בשביל כך וכן, היה ניתן לראות את צורת התגובה של האויב לסוג התקשורת. מעבר לקרבות, גם במצב רגיל, נוספו פיצ׳רים חדשים: פיצ׳ר אחד לפיו דמויות היו בוחרות מה לאכול ולפיכך היו מקבלות בונוס באחת מהיכולות שלהן למשך זמן מוגבל (כאשר הבונוס נגמר, הדמויות היו מתריעות שהן רעבות.). פיצ׳ר נוסף שהיה במשחק היה הפצת שמועות. מאחר שהמשחק התבסס על רעיון השמועות, השחקן היה מקבל שמועות מאנשים איתם ניהל שיחה ובאמצעות משרדו של הבלש טודורוקי, היה יכול להפיץ אותן. כמו כן, יכולת השמירה במשחק לא התבססה על סמך תחנת שמירה והשחקן היה יכול לשמור את המשחק מתי שבא לו.
Innocent Sin שוחרר בגרסת פלייסטיישן ביפן ב-26 ביוני 1999, בעוד שבהתחלה בשאר העולם הוא לא יצא מכיוון שאזכורו של אדולף היטלר במשחק הרגיש בתור פגיעה ברגשות הציבור, שכן בסוף יצא כגרסת PSP בשנת 2011 בכל העולם כאשר נעשה רימייק מותאם לפלטפורמה זו.
Eternal Punishment שוחרר בגרסת פלייסטישן ביפן ב-29 ביוני 2000 וכן גם בשאר העולם. גרסת רימייק ל-PSP, שכללה פיצ׳רים חדשים במשחק, שוחררה בשנת 2012 אך לא שוחררה בשאר העולם מנסיבות לא ידועות.
Eternal Punishment
החלק השני בדואולוגיה. השחקן נכנס לנעליה של מאיה אמאנו, העובדת במגזין הנוער קיסמט. בדומה לחלק הראשון, גם כאן מאיה נשלחת לבית הספר סבן סיסטרס לחקור את אירועי הג׳וקר, כשביניהם מקרה הרצח של מנהל בית הספר, אלא שכאן הג׳וקר הוא לא יותר מזהותו של טטסוידה סודו הידוע בתור חבר מעגל המסכות וקינג לאו מהחלק הקודם. אל מאיה מתלווים שותפתה לדירה וחברתה הטובה ביותר, אוללה סריזאווה ובלש משטרתי בשם קאטסויה סואו (שהוא גם אחיו של טטסויה מהמשחק הקודם). לאחר ששלושתם מותקפים בידי הג׳וקר, הם מגלים את יכולות הפרסונה שלהם. לאחר שהג׳וקר ניסה לכפות על תלמיד לגרום לו לזכור את אירועי Innocent Sin, מגיח משום מקום טטסויה (הקרוי תחילה בידי מאיה נער הדז׳ה וו בשל היותו מוכר לה, אך אין לה מושג מאין) ומציל את התלמיד, אך עם זאת מזהיר את מאיה לשכוח ממנו. לאחר שקאטסויה מודח מתפקידו בעקבות ניסיונו להוכיח שכל מקרה הג׳וקר נכון, השלישייה מתחברת לבאופו - סחטן ממוצא טיוואני, המנהל אתר המרכז לתוכו את כל השמועות המסתובבות בעיר - דבר שעשה גם במהלך Innocent Sin. באופו מאמין כי אביו של סודו, טטסוזו, הידוע כשר החוץ של יפן ביקום המשחק, שלח חבר מאפיה טייוואנית כדי להתנקש בבנו וביחד הם מגיעים למוזיאון השמיים, שם מתרחשת מחדש השתלשלות המקרים כפי שהתרחשו ב-Innocent Sin, אלא שהפעם הם רואים את טטסויה מנסה להציל את ג׳ון מידיו של סודו, המנסה לכפות עליו לזכור מחדש את אירועי Innocent Sin. לאחר שהמוזיאון נשרף בשנית והחבורה נחלצת מהשריפה ביחד עם מבקרי המוזיאון, סודו הפצוע נלחם מול טטסויה, אך נהרג בידיו וטטסויה עצמו נעלם לאחר מכן בשנית. לאחר מכן, על סמך המידע שבאופו נתן, החבורה מחליטה לחקור את פעולותיו של טטסוזו ומגלה כי הוא חוטף אנשים באמצעות סוכנים שבעזרתם הוא הופך את האנשים החטופים לג׳וקרים באמצעות ארגון הנקרא מסדר העולם החדש (New World Order) ובכך משתלט על סומארו בכל רבדיה - התקשורת, הממשל והתאגידים. פעולותיו של טטסוזו אף מגיעות לאוזניהם של נאנג׳ו (שהופיע במשחק הראשון בתור דמות ראשית וכיום מתפקד בתור שכיר בחברה המשפחתית לאחר שחזר מלימודים באנגליה) ואריקו קירישימה (בדומה לנאנג׳ו גם היא הופיעה במשחק הראשון וכיום עוסקת בדוגמנות) המגיעים לעיר כדי למצוא ג׳וקרים נוספים בעיר הנשלטים בידיו וכן מגלים לפי שמועה כי קאנדורי, האויב מהמשחק הראשון שעוד חי במציאות של Eternal Punishment, משתף פעולה עם טטסוזו. כאשר הם מגיעים, השחקן יכול לבחור אחד משניהם כדי לסייע לו בפתירת החקירה וכאן המשחק מתפצל לפי קווי העלילה הבאים:
לאחר שהחבורה מתאחדת, באמצעות המשטרה מתגלה כי מטרתו של מסדר העולם החדש היא להעלות את העיר על ה״טוריפונה״ (בדומה לרעיון מ-Innocent Sin שלפיו העיר תיהפך לחלק משיבאלבה) ולהשמיד את העולם באמצעות הדרקונים הקדושים וליצור עולם חדש נקי מחטאים וכדי למנוע זאת, יש להביס את המסדר.
בזמן שהם מתכוננים לקרב, החבורה מסתקרנת לגבי מניעיו של טטסויה ומדוע הוא פועל כפי שהוא פועל. כתוצאה מכך, טטסויה מבין כי אין לו ברירה ועליו לספר את האמת ולחשוף את כל מה שקרה במהלך Innocent Sin מאחר שהוא היחיד שלא שכח את המאורעות וכתוצאה מכך הוא חי בלופ אינסופי שלפיו הוא חייב למנוע מחבריו לזכור את מה שהיה כי אם הזכרונות ישובו אליהם, המציאות של Innocent Sin תחזור ותמחק את המציאות הנוכחית (בדומה לפלאשפוינט), מה שמוביל להצטרפותו לחבורה במקום נאנג׳ו/אריקו שחוזרים לתמוך בחבורה מהצד ומודים כי סיימו את תפקידם בעיר. במקביל מסתבר כי העיר אכן הפכה לחלק משיבאלבה (בדומה לחלק הקודם) והחבורה נלחמת בטטסוזו ובאל בו הוא מאמין גוזן (Gozen). לאחר שטטסוזו הובס, העיר חוזרת לשטח אך החבורה מגלה כי ג׳ון, ליסה ואייקיצ׳י נחטפו בידי ניארלת׳וטפ ליקום הנקרא מונדו מנדלה (Monado Mandala) כששם הוא מנסה לכפות עליהם לזכור את מאורעות Innocent Sin תוך שהוא מאמץ את צורתו של טטסויה מהחלק הקודם ואליו מתלווים צלליהם של מאיה, קאטסויה, אוללה ובאופו. החבורה מבינה כי אין מנוס ועליהם להציל אותם כשהם עצמם נמצאים ביקום זה ונלחמים בצללים תוך שהם מצילים את שלושת החטופים. כשהם מגיעים להילחם בניארלת׳וטפ, האחרון מנסה להחליש את טטסויה פסיכולוגית בכך שהוא מאשים אותו בחוסר רצונו למלא את הבטחתו לפילמון מסוף המשחק הקודם ולכן הגיע לו לחיות בייסורים אותם הוא חי כעת, מה שמוביל לקרב הסופי מולו. לאחר שהחבורה מנצחת את ניארלת׳וטפ, טטסויה יודע שהצליח למלא את הבטחתו לג׳ון בכך שהצליח להציל את מאיה ומחליט לשוב לעולם של Innocent Sin בעוד שגם העיר וגם החבורה חוזרת לחייה הנורמליים, אך ללא הזכרונות מ-Innocent Sin.
Persona 3
אף על פי שהמשחק נקרא פרסונה 3, מדובר במשחק הרביעי בסדרה המרכזית (זאת מכיוון שהמשחק השני התפצל לשני חלקים). המשחק עצמו מכיל מבנה משחק שונה לחלוטין ממשחקיו הקודמים ואף מוסיף לתוכו את ז׳אנר הסימולציה (לפיה השחקן חי את חייו של הפרוטגוניסט) ובעצם פותח יקום חדש במשחק, מה שמוביל רבים לחשוב כי זהו המשחק הראשון בסדרה אף על פי שבפועל מדובר במשחק ראשון מבחינת אתחול הסדרה.
עלילת המשחק מתרחשת בעיירה טאטסומי פורט איילנד, אשר אליה חוזר הפרוטגוניסט עשר שנים לאחר מות הוריו בתאונה ועובר להתגורר במעונות איוואטודאי. במעונות מקבל את פניו ילד מסתורי (אשר מציג עצמו בהמשך בשם פארוס) אשר מחתים אותו על חוזה לפיו על הפרוטגוניסט לקחת אחריות על מעשיו. מסתבר כי הפרוטגוניסט הועבר למעונות במיוחד על ידי קבוצה הנקראת S.E.E.S (ראשי תיבות של Special Extracurricular Execution Squad), איתם הוא יוצא לקרבות מול צללים - שדים המופיעים בשעת חצות (הנקראת השעה האפלה בעקבות כך) ויוצאים מתוך מגדל מסתורי הנקרא טרטרוס ו״הופכים״ את אנשי העיר לארונות קבורה, כשלאחר מכן אותם אנשים אינם זוכרים דבר ממה שקרה (בעוד שחברי הקבוצה ואנשים שיכולים להשתמש בפרסונה כן) אך מקבלים את תסמונת האדישות, אשר בגינה הם מאבדים את רצונם לחיות.
המשחק שוחרר ביפן ב-13 ביולי 2006, בארצות הברית ב-14 באוגוסט 2007 (לאור דחייה שנוצרה בעקבות בעיות בהשקת הארטבוק הרשמיֿ) בעוד שבאירופה המשחק שוחרר ב-29 בפברואר 2008. למשחק יצאו מהדורת FES שמעבר לעלילת המשחק הרגיל, היא הכילה המשך לעלילה המקורית. המהדורה יצאה ביפן ב-19 באפריל 2007 בעוד שבארצות הברית יצאה ב-22 באפריל 2008 ובאירופה ב-17 באוקטובר 2008. כמו כן, יצאה גרסה מיוחדת למשחק אשר הותאמה עבור ה-PSP ונקראה Persona 3 Portable. בגרסה עצמה היה ניתן לבחור פרוטגוניסטית וכן, בעקבות כך ניתנה לשחקן אפשרות לבחור בת׳יאודור שיהיה העוזר של איגור ב-Velvet Room במקום אליזבת׳ וכן, היכולת לשלוט ביתר הדמויות חזרה במהדורה זו (מה שהיה בלתי אפשרי בגרסה המקורית). המהדורה יצאה ביפן ב-1 בנובמבר 2009, בארצות הברית ב-6 ביולי 2010 ובאירופה ב-29 באפריל 2011.
Persona 5
פרסונה 5 עוקב אחר הדמות הראשית ג'וקר, תלמיד בן 16 שעבר לטוקיו לאחר שנענש פלילית על ניסיון פגיעה שלא ביצעה במפורסם בשם shido.
הדמויות והארקנות אותן הן מייצגות
בסדרת המשחקים פרסונה, כל דמות מייצגת ארקנה מתוך מערכת קלפי הטארוט.
ג'ארכ קריבכ
ג'ארכ קריבכ (בערבית: جارك قريبك; תרגום מילולי: "שכנך הוא קרובך") היא סדרת טלוויזיה ללימוד ערבית, אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית והופקה בשנת 1979. הסדרה כללה 27 פרקים, כשרובם צולמו בשחור-לבן, וכל פרק ארך 20 דקות. הפרקים הוקרנו במסגרת הסדרה ללימוד ערבית, סלם ותעלם.
עלילה
אבו ג'מיל (אשר נהג לציין את שמו הפרטי: איברהים מוסא) התאלמן ועבר לבית חדש בכפר יאסיף, או עין יאסיף כפי שנקרא בפי הערבים, שם הוא פוגש את שכניו החדשים: אדיב, אדיבה, וליד ואת הוריהם אבו ואום נג'יב (שהיה בנם הגדול). בשלב מסוים נכנסת עז לביתו של אבו ג'מיל והוא מנסה לאתר את בעליה, לכשהתייאש הוא מתדפק על דלתות הבית ומבקש מים לשתות. בשלב זה האישה שבבית שומעת את העז שהיא בעליה. אבו ג'מיל מציע לה נישואים ובנישואיהם מסתיימת הסדרה.
גרהם הרמן
גרהם הרמן (באנגלית Graham Harman; נולד ב-9 במאי 1968) הוא פרופסור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, מצרים. הוא פילוסוף העוסק במטפיזיקה עכשווית, ומנסה לשנות את תוצאותיו של המפנה הלשוני בפילוסופיה המערבית. הוא מכנה את רעיונותיו "אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים" (object-oriented ontology, OOO). זרם רחב יותר של פילוסופים, הריאליזם הספקולטיבי, כולל את הרמן ואת הפילוסופים יאן המילטון גראנט, קוונטין מייסו וריי ברסיי.
ביוגרפיה
נולד באיווה-סיטי, וגדל במאונט-ורנון, איווה. הוא למד בסנט-ג'ון קולג' באנאפוליס שבמרילנד, שם קיבל את תואר הבוגר. לאחר מכן המשיך את לימודי הפילוסופיה אצל אלפונסו לינגיס באוניברסיטת פנסילבניה, וסיים את תואר המוסמך ב-1991. סיים את הדוקטורט באוניברסיטת דה-פול ב-1999. ניהל טור הספורט בעיתון מקוון תוך כדי כתיבת הדוקטורט, ולדעתו סגנונו בכתיבה הפילוסופית ופוריותה השתפרו בעקבות כך. מאז 2000, הוא חבר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
מחשבה
מתוך פרשנות ל"ניתוח שימושי" (tool-analysis) של היידגר ב"הוויה וזמן", הרמן מתחיל לפתח את מה שהוא קורא לה "אונטולוגיה מוכוונת אובייקטים". מתוך שהוא מגדיר את הניתוח השימושי כשאלה מכריע בשביל הפילוסופיה של המאה ה-20, הרמן מוצא בהיידגר את שורשיה של המטאפיזיקה של הדברים, המוצאת תיאור והצדקה לקיומם האוטונומי של הדברים. אך גם בהיותו עובד בתוך גבולות הפנומנולוגיה, הוא מוצא כי ההיסטוריה הנרחבת שלה איננה מספקת, מכיוון שהיא מכפיפה את החיים העצמאיים של הדברים למגע האנושי איתם. בניגוד למסורת הקנטיאנית, הגישה מוכוונת-הדברים שלו רואה את החיים האמיתיים המוזנחים של האובייקטים כאדמה פורייה למטאפיזיקה שתקום לתחיה. מתוך הבלטה של המושגים כמו סובסטנציה והסיבה המזדמנת, הוא מצהיר על אוטונומיה מוחלטת של הדברים מדברים אחרים, ומנסה לרמוז לחייהם המחתרתיים האפלים ולהסתיר את תנועותיהם על ידי פעולה מטאפורית.
פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי
פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי היה פסטיבל בינלאומי שהתקיים במוסקבה בקיץ 1957. לראשונה מאז הקמת ברית המועצות הגיעו למוסקבה עשרות אלפי זרים שהורשו להיפגש עם אזרחי המדינה באופן חופשי. לאירוע הייתה השלכה אדירה על החיים בברית המועצות בהמשך.
הפסטיבל נפתח ב-28 ביולי 1957 בהשתתפות 34 אלף אנשים מ-131 מדינות.
רקע
הפסטיבל השישי נערך במוסקבה. לקראת האירוע נבנו בעיר בתי מלון חדשים, אצטדיון לוז'ניקי ומתקנים נוספים. הפסטיבל נמשך שבועיים והיה אירוע מכונן לנוער הסובייטי. לראשונה הם יכלו להיפגש ולשוחח עם אזרחים זרים ללא סכנת ענישה מסוכני הק.ג.ב. הקרמלין נפתח לקהל הרחב ובסך הכול נערכו במהלך הפסטיבל כ-800 אירועים שונים. הפסטיבל נפתח בצעדת כל המשתתפים באצטדיון לוז'ניקי החדש ונאום של יושב ראש הסובייט העליון קלימנט וורושילוב.
בתחרות שירה זכתה אדיתה פייכה בפרס ראשון. לקראת הפסטיבל נכתב השיר "לילות מוסקבה" שהפך ללהיט והוא בין השירים הרוסים הידועים עד היום.
השפעת הפסטיבל
מאז הקמתה, לא אפשרה ברית המועצות כניסת תיירים למדינה., ותנועת אנשי עסקים, דיפלומטים ועיתונאים מהעולם המערבי הייתה מוגבלת. כתוצאה מכך נמנעו מאזרחי המדינה מגעים עם אזרחי מדינות זרות, אפילו תושבי עיר הבירה. עקב הגעת 34 אלף משתתפי הפסטיבל והמפגשים הפתוחים הרבים נחשף הנוער הסובייטי לתרבות המערבית וסממניה השונים, בעקבותיה החל ביקוש לסממנים כג'ינס, רוק אנד רול, בדמינטון ונעלי ספורט.
תופעה נוספת שהתרחשה בעקבות אירועי הפסטיבל הייתה גל של לידות של תינוקות בעלי צבע עור שחום, שזכו לכינוי "ילדי הפסטיבל". לפי הערכות של סוציולוגים מדובר בכמה מאות תינוקות.
הדבר על מפתן הדלת
הדבר על מפתן הדלת או הדבר על סף הדלת (באנגלית: The Thing On The Doorstep) הוא סיפור קצר בשבעה פרקים מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב באוגוסט 1933 ופורסם לראשונה בינואר 1937 במגזין. עלילתו עוקבת אחר דמותו של אדוארד פיקמן דרבי, השתקפות אוטוביוגרפית אומללה של לאבקרפט עצמו. דרבי הוא משורר המעונה בידי אשתו, אסנת, אישה מסתורית בעלת כוחות כישוף המסוגלת לפלוש לנפשותיהם של הסובבים אותה.
עלילה
הסיפור מסופר בגוף ראשון מפיו של דניאל אפטון, הפותח את דבריו בתיאור הדרך בה ירה למוות בחברו הטוב, אדוארד פיקמן דרבי, ומביע את תקוותו שהעדות שיספק תוכיח כי מעשיו אינם מסתכמים לכדי רצח. הוא ממשיך לתאר את ילדותם המשותפת בארקהם, כיצד שניהם חלקו עניין נלהב בתורת הנסתר ובמיתולוגיה אפלה, אם כי בזמן שהוא פנה ללמוד אדריכלות, שקע חברו בלימודי ספרות אנגלית וצרפתית, והפך למשורר מפורסם. אפטון מספר כי בכל פעם שהגיע דרבי לבקר בביתו תמיד היה מקיש על הדלת שלוש פעמים, עוצר לרגע, ולאחר מכן מקיש פעמיים נוספות.
השניים מתחברים לאור התעניינותם המשותפת בלימודי הנסתר, ומתחתנים במהרה. דרבי עובר לגור עמה באחוזת קראונינשילד יחד עם שלושה משרתים מסתוריים מאינסמאות'. אביה של אסנת, אפרים, היה אדם זקן שלדברי האגדות היה יכול לעורר ולשכך סערות בלב הים בעזרת כוח רצונו בלבד, אולם לבסוף השתגע ומת תחת נסיבות מוזרות מאוד. אסנת, כך מסופר, הייתה תלמידתו המסורה, ושמה באוניברסיטה הלך לפניה כמהפנטת שבכוח מבטה לגרום למושא הסתכלותה להרגיש כי הוא מצוי בתוך גופה, בעודו מסתכל על עצמו. אכזבתה הגדולה ביותר, כך אמרה, הייתה שאינה נולדה בתור זכר, מאחר שהשכל הגברי מחזיק בכוחות ייחודיים ומרחיקי לכת הרבה יותר מאלו הנשיים.
לאורך השנים הבאות מתנתק הקשר בין אפטון לדרבי והופך רעוע יותר ויותר. דרבי מתחיל להפגין סימנים פסיכולוגיים שאינם אופייניים לו, והתנהגותו משתנה; הוא נראה נוהג במכונית ה של אשתו אף על פי שמעולם לא למד כיצד לנהוג, ולעיתים שב לביתו בעודו שרוע במושב האחורי כאשר נהג שכיר או מכונאי יושבים מאחורי ההגה. רק בשנה השלישית לנישואיהם מתחיל דרבי לרמוז בפני אפטון על פחד מסוים, מעין חוסר נוחות, המקננים בו, ופולט הערות לא ברורות על כך ש ושהוא.
אשתו של אפטון מספרת לו על כך שחברתה, מכרה טובה של משפחת דרבי, הגיעה לבקר בביתם של הזוג הטרי, אך המשרתים סיפרו לה כי הבית ריק מאדם. כאשר יצאה החוצה הזדמן לה להביט לעבר אחד מחלונות הספרייה, שם ראתה את אסנת נשענת כנגד הזכוכית, ופניה הכאובים והמובסים חשפו במבטם את עיניו העצובות של דרבי. אפטון מתחיל לתהות האם יש אמת בדבר כוחות הטלפתיה של אסנת.