cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרו דייוויס (תסריטאי)
ביוגרפיה
דייוויס נולד בשכונת ריבינה שבקארדיף ויילס. הוא למד בבית הספר ויטצ'רץ' בקארדיף ואחר כך בקולג' האוניברסיטאי של לונדון וסיים ב-1957 תואר BA באנגלית. הוא קיבל משרת הוראה בבית הספר היסודי סנט קלמנט בלונדון, שם לימד מ-1958 עד 1961. בשנים 1961 עד 1963 לימד בבית הספר המקיף וודברי דאון ברובע האקני של העיר לונדון. בהמשך היה מרצה במכללה לחינוך קובנטרי, ואחרי כן באוניברסיטת ווריק.
ב-1960 כתב דייוויס לתוכנית הרדיו "Monday Night at Home" של ערוץ "BBC Home Service" יחד עם הרולד פינטר ואייבור קאטלר. ב-1964 כתב לראשונה מחזה לרדיו ובעקבותיו כתב מחזות רבים נוספים.
ב-1967 שודר בערוץ BBC1 המחזה, הראשון שכתב דייוויס לטלוויזיה, במסגרת רצועת השידור "מחזה של יום רביעי". המחזות הראשונים שלו נכתבו במקביל לעבודתו בהוראה. רבים מהם שודרו במסגרת תוכניות אנתולוגיה כמו "Thirty Minute Theatre", "Play for Today" ו-"Centre Stage". העיבוד הטלוויזיוני הראשון שלו היה סדרת הטלוויזיה "To Serve Them All My Days" על פי רומן באותו שם מאת ר' פ' דלדרפילד. הסדרה "A Very Peculiar Practice" מהשנים 1986 עד 1988 היא דרמה קומית על חיי הקמפוס השואבת השראה מהקריירה שלו באוניברסיטה.
דייוויס ידוע בעיקר מסדרות טלוויזיה שהן עיבודים שעשה לרומנים קלאסיים כמו "גאווה ודעה קדומה" (1995) בכיכובם של קולין פירת' וג'ניפר אילי, "יריד ההבלים" (1998) ו"תבונה ורגישות" (2008). הוא כתב את התסריט להפקה של ה-BBC של המיני-סדרה "מידלמארץ'" מ-1994, ומתוכנן לכתוב עיבוד נוסף לסרט באותו שם המבוסס על הרומן.
דייוויס היה שותף ליצירת הסיטקום "Game On" יחד עם ברנדט דייוויס, והיה שותף לכתיבה של שתי העונות הראשונות ב-1995 וב-1996.
הפופולריות של סדרת הדרמה הפוליטית "בית הקלפים" המריצה את הסופר מייקל דובס לכתוב שני המשכים לרומן, שגם אותם עיבד דייוויס לטלוויזיה. בקולנוע היה שותף לכתיבת התסריטים של שני סרטי "ברידג'יט ג'ונס" המבוססים על הרומנים המצליחים של הלן פילדינג.
דייוויס הוא כותב פורה של ספרי ילדים. הספר הראשון שלו "Conrad's War" יצא לאור בהוצאת Blackie בשנת 1978. הוא זכה ב"פרס ספרי הילדים של הגרדיאן" לספר הטוב ביותר של השנה, שנבחר על ידי חבר שופטים שהם כותבי ספרי ילדים. עוד כתב לילדים את הספר וסדרת הטלוויזיה "אלפונסו בונזו" ואת ספרי ההרפתקאות "Marmalade Atkins" שגם שודרו כסדרת טלוויזיה. בנוסף כתב סיפורים כמו "Dark Towers" ו-"Badger Girl" לסדרה "Look and Read" של ה-BBC עבור תלמידי בתי ספר.
ב-2008 יצאו לאקרנים הסרטים "Affinity", עיבוד לרומן באותו שם מאת שרה וולטרס, ו"בחזרה לבריידסהד", עיבוד לרומן מאת אוולין וו. באותה שנה שודרה סדרת הטלוויזיה "דוריט הקטנה" של ה-BBC שזכתה בשבעה פרסי אמי, וזיכתה את דייוויס בפרס אמי לתסריט מצטיין למיני-סדרה.
התוכניות לעבד את הספר "דומבי ובנו" מאת דיקנס, ואת סדרת ספרי פליסר מאת אנתוני טרולופ בוטלו על ידי ה-BBC בעקבות החלטה שהתקבלה להתרחק מ"דרמת מצנפת".
ברשת ITV ביקשו לשחזר את הצלחת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" בסדרה חדשה בשם "מר סלפרידג'" שכתב דייוויס ובכיכובו של ג'רמי פיבן. העונה הראשונה בת 10 פרקים שודרה החל מ-6 בינואר 2013, ועד 2016 הופקו ארבע עונות לסדרה.
בינואר ובפברואר 2016 שודרה ב-BBC One מיני-סדרה "מלחמה ושלום", עיבוד שכתב דייוויס לרומן באותו שם מאת לב טולסטוי. בעקבות הצלחת הסדרה הוכרז ב-BBC שמתוכננת הפקה של הרומן "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו שוב בעיבוד של דייוויס.
ספרי תמונות
אנדרו ודיאנה דייוויס כתבו שני ספרים לילדים
אורי תימור
אורי תימור (באנגלית: Uri Timor; נולד ב-24 במרץ 1940) הוא פרופסור חבר במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית אשקלון.
ביוגרפיה
תימור נולד בירושלים להוריו אברהם ונעמי (זילברשמידט) וכסלר-תימור. עד גיל 8 גדל בכפר נווה יעקב צפונית לירושלים. במלחמת השחרור פונה היישוב מתושביו ונשארו בו קומץ לוחמים בפיקודם של אביו, אברהם וכסלר, וישראל פונט. הכוחות נאלצו לסגת מן היישוב ומהיישוב השכן - עטרות. לאחר המלחמה עברה המשפחה ליישוב וילהלמה, ליד העיר לוד, ולאחר מכן התיישבה במושב נחלים. הוא בוגר בית הספר התיכון ״ישורון״ בפתח תקווה. שירת כטכנאי רד"ר בחיל האוויר (1960-1958). שימש כמורה ומנהל המגמה העיונית בבית הספר התיכון ״שפיר״, במועצה האזורית ״שפיר״.
השכלה
בשנת 1961 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, במקצועות סוציולוגיה, ספרות ולשון. במקביל ללימודיו עבד כמדריך נוער במוסד "מסילה" לנוער עבריין. בין השנים 1966–1990 שימש כמורה ומנהל המגמה העיונית בבית הספר התיכון ״שפיר״, במועצה האזורית ״שפיר״.
תימור בוגר תואר שני בקרימינולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (1978). עבודת המ"א שלו נעשתה בהנחיית פרופ׳ גיורא רהב בנושא: ״תוכנית למניעה ראשונית של עבריינות בעיירת פיתוח״. הוא למד לתואר שלישי באוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו נעשתה בהנחיית פרופ׳ מנחם אמיר ופרופ׳ מרדכי רוטנברג בנושא: ״חזרה בתשובה כדרך לשיקום עבריינים״. בשנת 1989 קיבל את הדוקטורט מהמכון לקרימינולוגיה באוניברסיטה העברית.
עם סיום לימודי הדוקטורט, החל להרצות באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לקרימינולוגיה ובמכללה האקדמית אשקלון. בשנת 2013 קיבל דרגת פרופסור חבר.
תחומי מחקר
ממחקריו וממאמריו ראויים לציון במיוחד מספר חידושים בתחום הסברתן של התנהגויות עברייניות, וכן בתחום השימוש של עבריינים באמצעים לשוניים מסוימים, כדי להקל על עצמם את המשך ביצוע העבירות. תימור פיתח את תאוריית הבלאגן המסבירה התנהגות עבריינית כתוצר של חוסר במרכז מוסרי (אידאי) שאמור לכוון את התנהגותו של הפרט. חידוש נוסף במחקריו הוא זיהוי של סימנים או רמזים לשוניים העשויים להעיד על רמת התודעה העבריינית, ובמקביל על מוכנותם של עבריינים ספציפיים לחדול מביצוע עבירות ולהשתקם.
במסגרת מחקריו על הדרכים היעילות לשיקום אסירים הוא פיתח וניהל תוכנית רחבת היקף של חניכת אסירים על ידי סטודנטים.
פרופ' אורי תימור הדריך והנחה עד כה כ-50 תלמידי מחקר לתואר שני ושלישי.
חברות ותפקידים ציבוריים
חבר בוועדת המחקר ברשות לשיקום האסיר (2020-1994); מרכז צוות המבקרים הרשמיים בבתי הסוהר מטעם המועצה לקרימינולוגיה (2022-1995); חבר בוועדות השחרורים מבתי סוהר מטעם משרד המשפטים (2020-2008); עורך כתב העת "צוהר לבית הסוהר - עבירות ועונשים בישראל" (2022-2008); עורך מידעון האגודה הישראלית לקרימינולוגיה וקהילת הקרימינולוגים בישראל (קרימובלוג) יחד עם ד"ר אתי אלישע (2014-2010); מבקר רשמי בבתי סוהר מטעם המשרד לביטחון הפנים (2020-2010).
כתביו
אורי תימור ערך ופרסם עשרות מאמרים ומחקרים בתחומי הקרימינולוגיה, בערך זה מופיעים חלק מהם.
ספרים
נתי רונאל, גילה חן, אורי תימור ואתי אלישע, רטורנו: קהילה טיפולית יהודית לטיפול בהתמכרויות, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2011.
פרקים בספרים
Uri Timor (2009), "An informal approach to delinquents and their victims: An alternative to standard punishment" In Karuppannan Jaishankar & Moshe Bensimon (Eds.), Trends and * issues in victimology (pp. 32-56). Cambridge, UK: Cambridge Scholars Publishing.
חיים אישיים
אורי תימור נשוי לרותי לבית אדלר ולהם 4 ילדים.
דת' מטאל מלודי
דת' מטאל מלודי (Melodic Death Metal), או בקיצור, "מלודת'" (Melodeath) הוא תת־ז'אנר של דת' מטאל. הדת' מטאל השוודי (Swedish Death Metal), אשר תרם רבות לפופולריות של הסגנון, יכול להיחשב למבשר של "דת' מטאל מלודי". הדת' מטאל המלודי כולל את המקצב והביצוע הווקלי הכבד שמאפיין את הדת' מטאל, בשילוב של ריפי גיטרה וסולואים מלודיים או הרמוניים ביותר, לעיתים קרובות בהשאלה מהבי מטאל מסורתי (כולל הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי).
מבחינת ביצוע ווקלי, המלודת' כולל לעיתים קרובות צווחות גבוהות (בשונה מהדת' מטאל המסורתי) לצד או בשילוב עם קולות הגראולינג הנמוכים הנפוצים בדת' מטאל מסורתי, ולעיתים אף שירה נקייה. Heartwork, אלבומה של להקת קארקאס (Carcass) משנת 1993, מתואר לעיתים כאלבום הדת' מטאל המלודי הראשון, אם כי הלהקות השוודיות At the Gates, Dark Tranquillity ו-In Flames מוזכרות בדרך כלל כחלוצות הז'אנר.
בסוף שנות ה־90 ותחילת שנות ה־2000, צצו להקות דת' מטאל מלודיות רבות, כולל Arch Enemy, Children of Bodom, Amon Amarth, Insomnium ו-The Black Dahlia Murder. בשנות ה־2000, דת' מטאל מלודי הגיע לפופולריות רבה בקרב חובבי ההבי מטאל, החל עם יציאת האלבום Reroute to Remain של In Flames מ־2002, שהראה שינוי לסאונד אקלקטי יותר תוך שמירה על צליל הדת' מטאל המלודי של הלהקה. להקות דת' מטאל מלודיות רבות אחרות זכו במהירות להצלחה גם הן.
ויקיפדיה (פירושונים)
Bible story. Quran history. Holy Scripture. The Prophet Muhammad wrote the history of the Quran. The Holy Fathers wrote the Bible. One God for all. One name is Christ and another is Allah. Abraham Lord God Madonna: Mary - Mariam _ Miryam מרים. (mir : slav : - world). ( Saint Serafim ). https://m.facebook.com/story.php?story_fbid=214336164799361&id=100086689369346&mibextid=Nif5oz
מדדי איכות חיים, קיימות וחוסן לאומי
רקע
מקובל לחשוב כי צמיחה כלכלית, המתבטאת בין היתר בגידול בתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג), משמעותה שיפור ברווחת החיים ובשגשוגן של חברות ואומות. אמנם, צמיחה כלכלית עשויה לתרום לשיפור ברווחת החיים. יחד עם זאת, חתירה להשגתה, ללא ראייה רחבה של צורכי החברה והכלכלה, עלולה להוביל ליישום מדיניות קצרת רואי וצרת אופקים. מדיניות זו עלולה להחריף בעיות חברתיות וסביבתיות, כגון הגדלת האי-שוויון בחלוקת ההכנסות או זיהומים ומפגעים סביבתיים. לעיתים, העלויות הכלכליות-חברתיות האמיתיות של בעיות אלו גבוהות באופן משמעותי מהתועלת הכלכלית-חברתית שבאה לידי ביטוי בגידול בתמ"ג גרידא. נוסף על כך, על פי רוב, לא ניתנת הדעת לכך ששיפור עכשווי באיכות חייו של התושב, המושגת באמצעות ניצול המשאבים שעומדים לרשותה של מדינה – בין אם אלו משאבים פיננסיים או משאבים טבעיים – בא על חשבון רווחת החיים של הדורות הבאים, וזמינות המשאבים שיעמדו לרשותם.
מנקודת המבט של מדידת רווחה חברתית-כלכלית ישנן מספר טענות אודות מגבלות התמ"ג: אם עד שלהי העשור הראשון של המאה ה-21, המאמצים לפיתוח מדדי רווחת חיים וקיימות היו מקומיים-לאומיים, דו"ח שטיגליץ-סן-פיטוסי בשנת 2009 ומדדי רווחת החיים של ה-OECD המפורסמים החל משנת 2011, הובילו להכרה בינלאומית בנחיצותם. כיום מדינות רבות וארגונים בינלאומיים פיתחו או נמצאים בתהליך פיתוח מדדים משלימים או מדדי איכות חיים, ביניהן: ה-OECD, הבנק העולמי, האיחוד האירופאי, קנדה, ארצות הברית, ברזיל, מקסיקו, אירלנד, צרפת, ספרד, נורווגיה, דנמרק, גרמניה, שווייץ, איטליה, דרום אפריקה, בריטניה, טורקיה, הודו, סין, בהוטן, וייטנאם, תאילנד, קוריאה הדרומית, הפיליפינים, ניו זילנד ואוסטרליה.
תהליך גיבוש מדדי איכות חיים לישראל
בדצמבר 2012 החליטה ממשלת ישראל בהחלטת ממשלה מספר 5255 לפעול לפתח מערכת מדדי איכות חיים, קיימות וחוסן לאומי במטרה לספק למקבלי ההחלטות ולציבור הישראלי "תמונת מצב חברתית, כלכלית וסביבתית מהימנה מקיפה ועדכנית, אשר תהווה בסיס לעיצוב מדיניות הממשלה או מקבלי החלטות אחרים, תאפשר את בחינת השלכותיה של מדיניות זו, וכן תאפשר לציבור להעריך את ההתקדמות והשינוי באיכות חייו.". בעקבות החלטה זו הוקמה ועדת היגוי בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ראש המועצה הלאומית לכלכלה, מנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל המשרד להגנת הסביבה. ועדה זו בחנה עבודה מקצועית שהוכנה על ידי המשרד להגנת הסביבה והמליצה על:
תשעת הצוותים המקצועיים החלו בעבודתם בחודש יוני 2013. בראש כל צוות עמד נציג ממשלתי בכיר (בדרג מנכ"ל או סמנכ"ל) וחבריו כללו אנשי ממשלה, שלטון מקומי, מגזר עסקי, עמותות ומגזר שלישי, ארגונים יציגים ומומחים מהאקדמיה. הצוותים קיימו פגישות בהם דנו בשאלות מהי איכות חיים בתחום וכיצד ניתן למדוד אותה, בחנו מדדים קיימים בישראל ובעולם וגיבשו שאלות להיוועצות עם הציבור. כל אחד מתשעת הצוותים גיבש, לאחר בחינה של רשימה של 12 מדדים שהועברה לוועדת ההיגוי. את עבודת הצוותים ריכז צוות מלווה שבו היו חברים נציגי משרד ראש הממשלה, המועצה הלאומית כלכלה, המשרד להגנת הסביבה, בנק ישראל והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. בנוסף ליווה את התהליך צוות מהיחידה למדידת איכות חיים של ארגון ה-OECD.
בנובמבר 2014 התכנסה ועדת ההיגוי ובישיבתה בחנה את המלצות הצוותים ובחרה שמונה מדדים בכל תחום. רשימת מדדים זו, בצירוף תוכנית עבודה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לפיתוח המדדים החדשים שאינם זמינים כיום, הוצגה לממשלת ישראל ואומצה ב החלטה מספר 2494 מתאריך 19.4.2015. החלטת הממשלה הטילה על הסטטיסטיקן הממשלתי לפרסם לציבור אחת לשנה את תמונת המצב של המדדים ולפתח את המדדים שאינם זמינים על פי תקציב שהוקצה לשם כך. עוד קבעה הממשלה כי על ועדת ההיגוי לקבוע מדדים בשני תחומים נוספים – טכנולוגיות המידע ופנאי תרבות וקהילה – כפי שעלה מתהליך שיתוף הציבור ומדברי ראש הממשלה בדיון על ההחלטה.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה צפויה לפרסם את דו"ח מצב איכות החיים בישראל הראשון בתחילת שנת 2016. כמו כן, ועדת ההיגוי הקימה שני צוותים העובדים בימים אלו כדי לפתח מדדים בתחומים הנוספים.
שיתוף הציבור בתהליך גיבוש המדדים
שיתוף הציבור בוצע בשלוש דרכים: ראשית בצוותים התחומיים עצמם, אשר מחצית מחבריהם היו מחוץ לממשלה: חברה אזרחית, אקדמיה, מגזר פרטי ועוד. שנית, באמצעות שאלון מקוון שהיה פתוח לציבור במהלך חודשים מרץ-מאי 2014 ועליו השיבו כ-1,600 משתתפים. המשיבים לשאלון הביעו דעתם על הנושאים שביקשו חברי הצוותים למדוד וכן התבקשו לציין האם יש נושא או תחום נוסף אותו חשוב למדוד כדי לשקף את מצב איכות החיים בישראל. שלישית, באמצעות סדנאות לקהלים שאינם מרבים בשימוש באינטרנט, כגון קשישים, חרדים, בדואים ועוד. בסדנאות, שנערכו בשיתוף פעולה עם ארגון ג'וינט ישראל-אלכא, השתתפו כ-400 נשים וגברים מכל רחבי הארץ ומקשת רחבה של מגזרים וציבורים.
תחומים נושאיים
התחומים מוצגים על פי סדר הא'-ב'.
מאגרי מידע ומקורות הנתונים
הגוף האחראי על איסוף הנתונים, עיבודם ופרסומם לציבור הוא הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. כך, מדידת איכות החיים תתבצע באמצעות מגוון הנתונים הזמינים ללשכה בהם סקרי הלמ"ס (כוח אדם, הכנסות והוצאות, הסקר החברתי) ונתונים מנהליים הנאספים על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה או מדווחים לה על ידי גופים שונים (המוסד לביטוח לאומי, המשרד להגנת הסביבה, רשויות מקומיות וכדומה).
מדדי איכות חיים בעולם
מספר מוסדות וארגונים בינלאומיים מפרסמים כיום מדדים אינטגרטיביים המאפשרים השוואה בינלאומית של אושר או איכות חיים. האו"ם מפרסם מדי שנה דו"ח המבוסס על מדד הפיתוח האנושי, המשווה בין מדינות על בסיס תוחלת החיים, רמת ההשכלה ורמת ההכנסה. מאז שנת 2011, ה-OECD מפרסם אחת לשנתיים את דו"ח How's Life? המשווה את איכות החיים במדינות החברות בארגון על פי מדדים ב-11 תחומים. דוגמה נוספת היא מדד האושר העולמי אשר פותח על ידי הקרן לכלכלה החדשה (NEF), המתכלל גם היבטים של קיימות ודריסת רגל אקולוגית. בנוסף למדדים בינלאומיים, מספר מדינות פיתחו מדדים עצמאיים, שמטרתם למדוד את איכות החיים באותה המדינה לאורך זמן. היתרון במדדים אלו הוא בהתאמה שלהם למאפיינים הייחודיים לכל מדינה בנפרד. לדוגמה, בריטניה החלה לפרסם מדדי איכות חיים מאז שנת 2011, תחת יוזמה המכונה "מודדים מה שחשוב" (Measuring What Matters). קנדה פיתחה אינדקס של מדדים, המכונה "אינדקס הרווחה הקנדי" (Canadian Index of Wellbeing), המפורסם מדי שנה מאז שנת 2009. אוסטרליה מפרסמת מאז שנת 2002 סט מדדים של קידמה, המחולקים לקטגוריות של חברה, כלכלה, סביבה ושלטון. איטליה גם היא מפרסמת סט של מדדים, הבוחנים את איכות החיים, הצמיחה הכלכלית, אי-השוויון והקיימות במדינה.
ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (בגרמנית: Ernest, von Sachsen-Hildburghausen; 12 ביוני 1655 – 17 באוקטובר 1715) היה הדוכס הראשון של סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1675–1715.
מדדי איכות חיים, קיימות וחוסן לאומי
קישורים חיצוניים
מהנעשה בעולם:
ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ביוגרפיה
ארנסט נולד ב-12 ביוני 1655 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה, לארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, ולאליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואליזבת מבראונשווייג-וולפנביטל.
לאחר מותו של אביו ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675 שלטו ארנסט ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
ברנהרד בחר את מקום מגוריו בהילדבורגהאוזן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן. בשנת 1683 לחם ארנסט עם חיל הפרשים הקיסרי בקרב וינה, ובשנת 1685 השתתף בכיבוש הערים אסטרגום ונובה זמקי. במהלך מלחמת תשע השנים לחם ארנסט כחלק מצבא הולנד, והשתתף בקרבות השונים נגד צרפת. בשנת 1710 החל ארנסט בבניית ארמון הילדבורגהאוזן, ובשל בנייתו נכנס לחובות כבדים.
ארנסט מת ב-17 באוקטובר 1715, ובמקומו עלה לשלטון בנו ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
משפחתו
ב-30 בנובמבר 1680 התחתן ארנסט עם מריה הדוויג מהסן-דרמשטדט, בתם של גאורג פרידריך, נסיך ולדק ואליזבת שארלוטה מנסאו-הילכנבאך. ממנה היו לו 7 ילדים:
מגדלור מכמורת
מגדלור מכמורת (ידוע גם כמגדלור מבואות ים) הוא מגדלור פעיל הנמצא בצפון חוף מכמורת כחלק מכפר הנוער מבואות ים.
המגדלור הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-20 במבנה בטון בעל קומה אחת על עמודים. המגדלור צבוע בצבעי כחול ולבן. גובהו של המגדל הוא כ-14 מטרים מעל פני הים, ומאפיינים אותו שני הבזקי אור מדי 15 שניות, אחד לבן ואחד אדום. האור נראה למרחק של כ-10 מייל.
טובי קוסגרוב
'''דלוס "טובי" מ. קוסגרוב (באנגלית: Delos "Toby" M. Cosgrov'''; נולד ב-1940) הוא רופא ומנהל אמריקאי. כיהן כנשיא וכמנכ"ל המרכזיים הרפואיים קליבלנד קליניק.
ביוגרפיה
קוסגרוב גדל בווטרטאון שבמדינת ניו יורק. הוא סבל מדיסלקסיה שאובחנה רק בגיל 32 ועל כן נחשב לתלמיד בינוני בנעוריו. הוא התחרה בשיט והיה חבר צוות ביאכטה שהתחרתה בגביע אמריקה בשנים 1963 ו-1964.
ב-1962 סיים תואר ראשון בהיסטוריה בויליאמס קולג' שבמסצ'וסטס, וב-1966 סיים תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וירג'יניה. ב-1968 השלים התמחות בכירורגיה כללית בבית החולים סטרונג ממוריאל של אוניברסיטת רוצ'סטר.
בתום התמחותו גויס לשירות כרופא צבאי בחיל האוויר האמריקאי, ב-1968 נשלח למלחמת וייטנאם ושימש ראש המרכז לאבחון נפגעים של החיל והכנתם לפינוי רפואי מוטס, בבסיס חיל האוויר בדה נאנג שבדרום וייטנאם. השתחרר ב-1970, על שירותו עוטר בכוכב הארד, במדליה מטעם ממשלת דרום וייטנאם וכן במדליית האוויר על משימות מוטסות שביצע.
בשנים 1970–1974 ביצע התמחות בכירורגיית לב-חזה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס. ב-1974 שימש מתמחה ראשי בבית החולים לילדים של בוסטון. כמו כן עשה תקופת התמחות נוספת בבית החולים הכללי ברוק בלונדון.
ב-1975 הצטרף לקליבלנד קליניק וב-1989 מונה לראש מחלקת כירורגיית לב-חזה וכלי דם. תחת ניהולו מדורגת המחלקה במקום הראשון באופן רצוף משנת 1994 על ידי מגזין U.S. News & World Report. בתחילת 2004 מונה לנשיא ומנכ"ל קליבלנד קליניק. הוא הוביל את הארגון לדירוג כאחד המוסדות הרפואיים המובילים בארצות הברית, ופתיחת שלוחות חדשות באיחוד האמירויות הערביות ובקנדה ב-2006. בעקבות חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ערך שינוי בפעילות הארגון שכללה קיצוץ ניכר בהוצאותיו וב-2015 נרשם הרווח התפעולי הגבוה בתולדותיו בסך של כ-481 מיליון דולר, על היקף של 7.2 מיליארד דולר הכנסות. הוא סיים את תקופת כהונתו ב-2017. לאחר מכן הצטרף כיועץ לפיתוח שירותי הרפואה בענן של גוגל.
קוסגרוב ביצע למעלה מ-22,000 ניתוחים, הוא מומחה בינלאומי בתחום תיקוני מסתמי הלב וחלוץ בתחום החלפת המסתם הצניפי בניתוח עם מינימום פולשנות, אותו ביצע בשידור חי שהועבר ברחבי העולם ב-1996. הוא רשם 30 פטנטים בתחום המכשור הרפואי, פרסם מעל 450 מאמרים מדעיים, ספר אחד ו-17 סרטי הדרכה בתחום הרפואה. ב-2006 פרש מעיסוק פעיל כרופא. ב-2013 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית לרפואה.
קוסגרוב נשוי לאניטה ואב לשתי בנות.
מרי טסטה
מרי טסטה (באנגלית: Mary Testa; נולדה ב-4 ביוני 1955) היא שחקנית במה וקולנוע אמריקאית. הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס טוני, על הופעותיה בחידוש המופעים "יום בניו יורק" של לאונרד ברנשטיין (1998), "רחוב 42" (2001) ו"אוקלהומה!" (2019).
ביוגרפיה
טסטה נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה ויש לה אחות אחת. בגיל ארבע עברה משפחתה לרוד איילנד. היא למדה משחק באוניברסיטת רוד איילנד. טסטה עזבה את בית הספר, כדי לעבור לניו יורק ב-1976 ולהמשיך בקריירת המשחק שלה.
קריירת משחק
תפקידיה בברודוויי כוללים את ג'ויס הית' במחזמר "בארנום" (1982), בעלת הטור הדה הופר, במחזמר "מרילין: אגדה אמריקאית" (1983), אנג'ל, במחזמר "דה רינק" (1984), דומינה, במחזמר "דבר מצחיק קרה בדרך לפורום" (1996–1997), מאדאם דילי במחזמר "על העיר" (1998), מגדלנה ב"מארי כריסטין", מגי ג'ונס ב"רחוב 42" (2001–2002), המטרונית ב"שיקגו" (2005), מלפומן ב"זאנאדו" (2007–2008), הגנרל מתילדה ב. קרטרייט ב"בחורים ובובות" (2009), מאדאם מוריבל ב"רשע" (2014), ודודה אלר ב"אוקלהומה!" (2019).
טסטה משתפת פעולה תכופות עם מחזאים מוזיקליים מוערכים כמו ויליאם פין ("שמחה אינסופית", "מוח חדש", "במכנסיים") ומייקל ג'ון לה קויסה ("מארי כריסטין", "ראה מה שאני רוצה לראות", "סוויטת הגברת הראשונה" ) ובמקביל הופיעה בעבודות של סטיבן סונדהיים, קנדר ו-אב, פלאהרטי ואהרנס, וליאונרד ברנשטיין, בין יתר הקרדיטים של אוף-ברודוויי והתיאטרון האזורי. היא גם מרבה להופיע בקונצרטים ובמופעי קברט.
ב-28 בדצמבר 2020, הוכרז שטסטה תככב בתפקיד סקינר במצגת קונצרט הטבה של Ratatouille the Musical, מם אינטרנטי שמקורו בטיקטוק, בהשראת הסרט דיסני / פיקסאר משנת 2007. הקונצרט שודר באופן בלעדי ב-TodayTix ב-1 בינואר 2021.
סרטים, טלוויזיה והקלטות
מ-1999 עד 2002 היא הופיעה לעיתים קרובות כקולה של שירלי המדיום ב"אומץ לכלב הפחדן".
בנוסף לאלבומי המופעים שלה, טסטה ומייקל סטארובין הוציאו אלבום, "תאמין", בשנת 2014. הוא מכיל פרשנויות עכשוויות לשירים של אמנים כמו אלאניס מוריסט, פרינס, הביץ' בויז, לאונרד כהן, פין ולקיוסה.
מולאנא שאהין שיראזי
מולאנא שאהין שיראזי (בפרסית בת ימינו: مولانا شاهین شیرازی) היה משורר יהודי פרסי בן המאה ה-14, הנחשב לגדול משוררי יהדות פרס. היה הראשון לחבר שירה בפרסית יהודית (ניב יהודי של פרסית הנכתב באותיות עבריות). יצירותיו הגדולות כתובות בצורה של אפוס ודומות לאפוסים הקלאסיים של התרבות הפרסית כגון ה"שאהנאמה" והפואמות של המשורר המפורסם נזאמי.
יצירותיו
פרטים מעטים ידועים על חייו. על פי שמו, מולאנא שאהין שיראזי (מילולית: "אדוננו הבז משיראז"), ניתן לשער שעיר מולדתו היא שיראז שבדרום-מערב איראן, אך על פי כתביו מספר חוקרים העלו את ההשערה שהוא נולד בכאשאן שבמרכז איראן וקיבל את הכינוי "השיראזי" מסיבות אחרות. הוא חי בימיו של השליט האילח'אני אבו סעיד (1316–1335) והשלים את חיבוריו כנראה בשנת 1359. על פי הכרוניקה של באבאי בן לוטף מהמאה ה-17, הוא נקבר בשיראז.
שאהין חיבר מספר פואמות ארוכות העוסקות בסיפורי התנ"ך. יצירותיו כוללות את "בראשית-נאמה" (כ-9,000 בתי שיר), "מוסא-נאמה" (כ-10,000 בתי שיר), "עזרא-נאמה" (500 בתי שיר) ו"ארדשיר-נאמה" (כ-10,000 בתי שיר; עוסק במגילת אסתר). כולן בנויות כאפוס מחורז על בסיס תבניות השירה האפית הפרסית הקלאסית, ובפרט בדומה לאפוס הפרסי המפורסם השאהנאמה ולפואמות של המשורר הפרסי נזאמי. החיבורים מעידים על שליטתו הגבוהה של המשורר במסורת הפואטית הפרסית. כלל החיבורים נכתבו בפרסית יהודית הכתובה באלפבית עברי, ונפוצו בקרב הקהילות היהודיות דוברות הפרסית בפרס ומרכז אסיה. מבחינה תוכנית יצירותיו מחברות את סיפורי התורה והמדרש ביחד עם מוטיבים מהמסורת האגדתית הפרסית. ב"ארדשיר-נאמה" המשורר שאהין מתאר את כורש הגדול כבנם של אסתר המלכה ואחשוורוש, ותולה את הסכמתו של כורש לשיבת ציון במוצאו היהודי.
יצירותיו של שאהין היו ידועות בקרב יהדות פרס בשם "שרח שאהין על התורה" (הסבר\פרשנות שאהין על התורה) וזכו להוקרה לאורך הדורות. מספר משוררים יהודים-פרסים לאחר זמנו של שאהין, כגון המשורר עמראני (1454-1536), המשיכו את מסורתו וחיברו אפוסים דומים בסגנונם גם על חלקים נוספים של התנ"ך.
קרל הראשון, מלך וירטמברג
קרל הראשון, מלך וירטמברג (בגרמנית: Karl I Friedrich Alexander von Württemberg; 6 במרץ 1823 – 6 באוקטובר 1891), היה מלך וירטמברג, בין השנים 1864–1891.
ילדותו
קרל נולד ב-6 במרץ 1823 בשטוטגרט שהייתה חלק מממלכת וירטמברג, לווילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ולפאולינה תרזה, דוכסית וירטמברג, בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג. בצעירותו למד קרל באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת טיבינגן.
ב-13 ביולי 1846 התחתן קרל עם אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, אולם, לבני הזוג לא היו ילדים.
שלטונו
ב-25 ביוני 1864 מת אביו וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, וקרל עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1871 וירטמברג הפכה למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל. כמו כן, היו לה גם זכויות מיוחדות בתחום המיסוי והצבא. במהלך השנים הבאות, נעשו רפורמות חשובות רבות במדינה, בעיקר בתחום הכספים, ובשנת 1879 נעשו שינויים קלים בחוקת המדינה.
בשנת 1870 אימצו קרל ואשתו את אחיינית אשתו ורה קונסטנטינובנה, בתו של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ובשנת 1888 הסתבך קרל בשערורייה, עקב קשריו ההומוסקסואליים עם צ'ארלס וודקוק האמריקאי.
ב-6 באוקטובר 1891 מת קרל בשטוטגרט, ואחיינו וילהלם השני, מלך וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
מקלע ויקרס K
מקלע ויקרס K (באנגלית: Vickers K machine gun) היה מקלע קל מהיר-ירי בריטי, אשר פותח בידי חברת ויקרס-ארמסטרונג ונועד לשמש כנשק הגנתי במטוסים. קצב האש הגבוה של המקלע התאים לפרקי הזמן הקצרים בהם היה המקלען מסוגל לירות לעבר מטוסים תוקפים.
ויקרס K היה שמו המסחרי של המקלע אשר ניתן לו על ידי היצרן. בחיל האוויר המלכותי ובצבא הבריטי היה המקלע ידוע כ-VGO (Vickers Gas Operated - ויקרס מופעל גז) או כויקרס GO.
פיתוח
הוויקרס K היה מבוסס על ה-VB (Vickers-Berthier) אשר התחרה בברן בתור המקלע הקל התקני של הצבא הבריטי בסוף שנות ה-20, אך הפסיד ונכנס לבסוף לשירות בצבא הודו הבריטית ב-1932. בדומה לברן, היה גם מנגנון הירי ב-VB מבוסס על סדן נטוי, אם כי בניגוד אליו, היה הסדן ב-VB ננעל רק ברגע האחרון של תנועתו קדימה, ונוצרה אפשרות להגדלת קצב האש, תכונה שהתאימה לשימוש במטוסים, והובילה לפיתוחו של מקלע ויקרס מופעל גז (בקיצור, VGO או ויקרס GO). עם החלפת חלקיו הנעים של הסדן ברכיבים קלים יותר היה לוויקרס K קצב אש של בין 950 ל-1,200 קליעים בדקה, שהיה מהיר יותר מה-MG34 הגרמני.
הוויקרס K היה מקלע בעל מנגנון ירי מופעל גז, שירה דרך בריח פתוח במצב אוטומטי בלבד. צילינדר הגז היה ממוקם תחת הקנה, ובוכנה בעלת תנועה ארוכה הפעילה בריח נוטה אנכית. פתח הזנת התחמושת במקלע היה בחלקו העליון, אליו חוברה מחסנית שטוחה ועגולה שהכילה 100 כדורים, אם כי בדרך כלל הוכנסו 96 או 97 כדורים, על מנת שלא להחליש את קפיץ המחסנית ובכך להקטין את הסיכוי למעצורים בשעת ירי. ההדק היה ממוקם בחלקו האחורי של המקלע, מעט מעל ידית האחיזה.
שימוש קרבי
המקלע נקלט בחיל האוויר המלכותי ב-1934, שם סומן כ-VGO, נבחן בתחילה באמצעות מחסנית שהכילה 300 קליעים והראה אמינות גבוהה יותר ממקלע הבראונינג. אף על פי כן, הביאה כניסתם לשירות של מטוסים מהירים יותר מבעבר להפסקת השימוש במקלעים בתא לחימה פתוח והמעבר למקלעים שהותקנו בתוך צריחים, פגע מאוד ביעילותו של הוויקרס K, בעוד התקנתו בכנפיים הייתה בלתי אפשרית בגלל דרך הזנת התחמושת. העדפתו של ה-M1919 בראונינג המוזן באמצעות סרט כדורים, הפכה את הוויקרס K למיותר והוא החל לצאת משירות מבצעי במטוסי חיל האוויר המלכותי בין 1940 ל-1941, בעיקר לאחר הקרב על בריטניה, תהליך שהסתיים ב-1943, אם כי הפעלתו נמשכה במסגרת זרוע האוויר של הצי המלכותי עד 1945.
הוויקרס K הותקן בתא לחימה פתוח במספר מטוסים של חיל האוויר המלכותי, כגון הפיירי באטל, וההנדלי פייג' האמפדן. נעשה בו שימוש גם בתוך צריחים, כגון צריח הגב בבלנהיים והצריח הקדמי בארמסטרונג וויטוורת' וויטלי (Armstrong Whitworth Whitley). הוויקרס K שימש כמקלע האחורי הסטנדרטי במפציצי הטורפדו של זרוע האוויר של חיל הים המלכותי שפעלו מעל גבי נושאות מטוסים - הסורדפיש, האלבקור והברקודה. הוויקרס K נותר בשירות זרוע האוויר של חיל הים המלכותי עד סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר השימוש הידוע האחרון בו היה במטוסי הפיירי ברקודה של טייסת מס' 812 של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, במשימות סיור נגד פירטים מול חופי הונג קונג באוקטובר 1945.
קבוצת המדבר ארוכת הטווח הצטיידה בכמות גדולה של מקלעי ויקרס K והתקינה אותם על כלי הרכב שלה. נעשה בהם שימוש כמקלע יחיד או כנשק דו-קני על התקן מאולתר ויעילותם הוכחה בירי כנגד מטרות נייחות ואף כנשק נ"מ מפני מטוסים תוקפים. ה-SAS ניצל את קצב האש הגבוה של המקלע בטקטיקות הפגע-וברח שהפעיל והרכיב אותו בצמדים על גבי ג'יפים. המקלע שירת גם במסגרת צבאו הפרטי של פופסקי. במהלך השנים, הניחו כי הסיבה העיקרית לשימוש בוויקרס K על ידי כוחות אלה היה המחסור בנשק מתאים יותר, אך עיצובו ומנגנון הירי העמיד הפכו אותו ליעיל מאוד בתנאים של אבק וחול, שם גילה עליונות על הוויקרס מקורר המים ועל הברן. באופן דומה, השתמשו בוויקרס K על גבי ג'יפים כוחות הסיור המוטסים שסופחו לדיוויזיה המוטסת ה-1 במהלך מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944. חיל הנחתים המלכותי השתמש במקלע כנשק מסייע לפרק זמן קצר במהלך הפלישה לנורמנדי.
הוויקרס K החליף את הלואיס בספינות הטורפדו, סירות הסיור ובכלי שיט קלים נוספים של משמר החופים של חיל הים המלכותי, מ-1942 ואילך.
גרסאות נוספות
נועד לשימוש יחידות קרקעיות של חיל האוויר המלכותי להגנת שדות תעופה. גרסה זו פותחה ב-1943 ממקלעים שהוסרו ממטוסי חיל האוויר המלכותי, ונבדלה מהגרסה המקורית במבנה הקת, בהעברת מיקום ההדק וידית האחיזה אל מתחת לאזור הזנת התחמושת ובהוספת ידית נשיאה, דורגלים וכוונות ברזל. גרסה לאימון מקלענים. גוף המקלע נבנה כיחידה אחת אך אזור ידית האחיזה וההדק היו אמיתיים. כאשר המתאמנים "ירו במטרות" היה נחשף פילם, שלאחר שפותח הועבר לניתוח תוצאות הירי. דמה למנגנון שפותח במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור מקלע הלואיס.
Return to Sender (שיר)
הוא להיט רוק אנד רול משנת 1962 מאת הזמר האמריקאי אלביס פרסלי. השיר נכתב על ידי וינפילד סקוט ואוטיס בלקוול.
הפקה
השיר הוקלט ב-27 במרץ 1962, באולפן ההקלטות הנודע "Radio Recorders" שבהוליווד, ופורסם לראשונה באוקטובר 1962.
השיר עוסק בבחור ששולח מכתבים לחברה שלו לאחר מריבה. אף על פי כן כל המכתבים חוזרים אליו בסופו של דבר בגין סיבות שונות ("מען לא ידוע" ו"אין אדם כזה"). הוא מסרב להאמין שהקשר נגמר וממשיך לשלוח מכתבים.
אלביס ביצע את השיר בסרט "נערות! נערות! נערות!" משנת 1962.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ולמקום השני במצעד האמריקני.
ב-8 בינואר 1993, שירות הדואר האמריקאי הוציא בול זיכרון לכבוד אלביס פרסלי. בעקבות כך אספני בולים רבים בארצות הברית שלחו עוד באותו היום את מעטפות היום הראשון, שנמכרו יחד עם בול הזיכרון של פרסלי, לכתובות פיקטיביות בתקווה שהם יקבלו את המכתבים שלהם בחזרה עם הסימון "חזרה לשולח" ובכך יהפכו לפריט אספנים.
מימון נהרי
הרב מימון נהרי הוא דיין חרדי-ישראלי, המכהן מאז יולי 2016 כדיין בבית הדין הרבני הגדול. קודם לכן היה אב בית דין בבתי הדין הרבניים האזוריים בתל אביב ובחיפה.
ביוגרפיה
גדל במשפחה יוצאת תימן. למד בישיבת אוהל יעקב בשכונת זיכרון מאיר ובישיבת פוניבז' בבני ברק, ולאחר נישואיו למד דיינות בכולל "נזר התורה" אצל הרבנים שלמה בן שמעון וניסים בן שמעון, ובכולל "הליכות עם ישראל" של הרב רצון ערוסי. בשנת 2001 התמנה כדיין בבית הדין האזורי בתל אביב, וכיהן כאב בית דין בתל אביב ובחיפה. ביולי 2016 התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
מחותן עם חבר הכנסת יואב בן צור ממפלגת ש"ס. מתגורר באלעד.
ירושלמי (גופן)
האות הופיעה בין השאר בקטלוג האותיות של לודוויג פריץ טוֹבִּי וצמד הגרפיקאים גרד רוטשילד וזאב ליפמן ("רולי"), "כתב אמנותי עברי" (בתרגום שמואל גילאי; תל אביב: א"י הרצפלדר, 1951).
הפיכת נוז'ה
הפיכת נוז'ה (בפרסית: کودتای نوژه) או הפיכת נקאב (בפרסית: کودتای نقاب, ראשי תבות של نجات قیام ایران بزرگ) הייתה ניסיון הפיכה כושל שכוון נגד המשטר האיסלמי באיראן במטרה להדיח את ראשי המשטר ובראשם המנהיג הרוחני האייתוללה חומייני. ההפיכה תוכננה להתבצע ב-9 ביולי 1980 ותוכננה בקפידה זמן רב קודם לכן. בניסיון ההפיכה נטלו חלק אנשי צבא, מלוכנים וליברלים, ובראשה עמדו שאפור בח'תיאר (ראש הממשלה לשעבר) פוליטיקאים וגורמי אופוזיציה משורות הצבא. מטרת הקושרים הייתה להפיל את המשטר הקיים ולהקים משטר אלטרנטיבי (מונרכיה חוקתית או רפובליקה דמוקרטית).
רקע היסטורי
מייד לאחר מהפכת פברואר 79' החלו האיסלמיסטים הרדיקלים בראשות חומייני במאמץ לבסס את שליטתם המוחלטת במדינה. בין הצעדים שננקטו היה מאסרם המיידי של תומכי השאה והשתלטות הדרגתית על מוקדי הכוח במדינה. במרץ 1979 ערכו משאל עם פופוליסטי במהלכו נתבקשו האזרחים להכריע בין 2 אלטרנטיבות – משטר מלוכני, או רפובליקה איסלמית. הרוב המכריע שהצביע בעד המשטר האיסלאמי הראה כביכול את תמיכתו המוחלטת של העם במשטר, והדבר נוצל להחלשתם ולבסוף לסילוקם של הגורמים הליברלים־דמוקרטים בקואליציה השלטת.
לאחר סילוקם הסופי של הגורמים הליברלים והמתונים וטיהור אינטנסיבי שנערך בשורות הצבא, החלו בהקמתם של שורה של מוסדות שכללו את משמרות המהפכה – גוף צבאי שנועד להגן על המשטר מפני אויבים פנימיים או חיצוניים, בתי משפט מהפכניים ששפטו לפי החוק האיסלמי השריעה וועדות מיוחדות שאכפו את הביטחון ואת האינדוקטרינציה של השלטון על פני האזרחים. בנוסף לכך הוקמה משטרת צניעות שאכפה קודי לבוש איסלאמיים על נשים במרחב הציבורי ועל ההתנהגות המקובלת בכלל במרחב זה על פי הקודים האיסלאמיסטיים. המהפכה האיסלמית התבססה בכל התחומים המשפטיים התרבותיים החברתיים והחינוכיים כך שגם מערכת החינוך עברה של התאמה לדוקטרינה המוסלמית השלטת.
פעולות אלה על אף שהתקבלו בהסכמה ואולי אף באהדה מצד מרבית האוכלוסייה עוררו אנטגוניזם והתנגדות רבה בקרב חלקים אחרים של הציבור כדוגמת מעמדות הביניים המשכילים ובשורות הצבא, אך גם בקרב מיעוטים אתניים ודתיים שונים שלא היו חלק ואף חשו עצמם נפגעים ומוחלשים ברפובליקה האיסלמית המתהווה. נוסף על כך הכאוס הכלכלי והביטחוני שהתהווה במדינה, תקריות גבול ואיומי הפלישה של העיראקים בראשות סדאם חוסיין יצרו כר נוח להתהוותה של התארגנות אופוזיציונית שתנסה להפיל את השלטון.
ניסיונות קשר מוקדמים
בפברואר 1979 נפלה ממשלתו של בח'תיאר ומספר חודשים לאחר מכן עזב את איראן לפריז, שם החל מארגן את גורמי האופוזיציה כשהוא מודיע שבכוונתו לפעול בצורה אקטיבית להפלת המשטר האיסלמי. בח'תיאר יצר קשר עם גולים איראנים והחל במאמצים לגיוס כספים לצורך מימון ההפיכה. עד ראשית אוקטובר הצליח לגייס כספים ממספר גולים איראנים אמידים ביניהם אחותו של השאה, הנסיכה אשרף פהלווי - דבר שאיפשר לו לייסד עיתון מחתרתי ולבסס את הארגון בפריז. במשך החודשים הבאים פנה בבקשת סיוע למדינות ערב העשירות ולעיראק שהחלו לספק לו סיוע כספי ניכר שאפשר לו לייסד תחנת רדיו עצמאית שעלתה לשידור במאי 1980. בכך הפך למנהיג המרכזי של האופוזיציה האיראנית.
במקביל החלו מתארגנות מס' קבוצות גולים נוספות. בסתיו 1979 הגנרל גולם עלי אובייסי שנודע כ"קצב מטהראן" בשל דיכויו האכזרי של המהומות ב-1978 יצר קשר עם אנשי צבא בכירים נוספים ביניהם הגנרל ג'וואד מואינזאדי ביוצרם רשת קטנה של אנשי צבא גולים מתנגדי משטר. אובייסי ומואינזאדי נפגשו עם מנהיגים עיראקיים שהבטיחו לספק להם כסף, נשק ואמצעי שידור לתחנת רדיו עצמאית. הם תכננו להתבסס בשטח בעיראק סמוך לגבול האיראני ומשם להתחיל את ההתקוממות. כמו כן החלו לבסס רשת של תומכים בתוך איראן. במאי 1980 טענו כי הצליחו לגייס לשירותיהם כ-7,000 אנשי צבא בדימוס ו90,000 תומכים נוספים שהיו אמורים לפתוח בהתקוממות חמושה (נתון זה שנוי במחלוקת).
שהריאר שאפיק אחיינו של השאה תכנן לבצע פלישה ימית לאיראן (ספק אם התוכנית הייתה ריאלית) אך נרצח על ידי מתנקש בדצמבר 1979. הגנרל מוסטפא פאליזבאן יצר קשר עם אובייסי וייסד קבוצה קטנה של לוחמי גרילה כורדים שהיו אמורים לקחת חלק בתוכנית ההפיכה. הגנרל בהראם אריאנה ייסד ארגון בשם אזדיגן ("האנשים החופשיים") והקים בסיס בטורקיה סמוך לגבול האיראני על מנת לפתוח משם בפעולה צבאית.
ראשי השלטון האיסלמי באיראן היו מודעים היטב לפעילות זו וחששו מתוצאותיה. הם ניצלו את ניסיונות הקושרים על מנת לחולל היסטריה בקרב ההמון ולשלהב אותו כדי להגן על המהפכה. ב-4 בנובמבר 1979 צרו סטודנטים איראנים על השגרירות האמריקאית בטהראן ייתכן שאחת הסיבות לכך הייתה אמונתם שהסי. איי. איי מנסה לעורר הפיכה שלטונית כפי שעשה ב-1953. מסמכים שנתפסו על ידי הסטודנטים בשגרירות הוכיחו לטענתם מעורבות של גורמים שונים כנגד המשטר ושימשו עילה למעצרים והוצאות להורג של אחדים מהם. כאשר נעשה הניסיון (הכושל) לחילוץ בני הערובה האמינו איראנים כי מדובר בחלק ממזימה אמריקאית שנועדה למוטט את המשטר האיראני האיסלמיסטי. כתוצאה מכך נערכו מעצרים המוניים ונערך טיהור נרחב בשירות הצבא. במאי ויוני הממשלה האיראנית חשפה לפחות 2 ניסיונות הפיכה שהיו קשורים לעובייסי ועצרה עשרות אנשי צבא חשודים. הנשיא בני-סדר טען כי לפחות 6 ניסיונות קשר סוכלו במשך 4 החודשים שקדמו להפיכת נוז'ה.
תוכנית ההפיכה
התוכנית שגובשה על ידי מועצת ההפיכה הניקאב שבראשה עמדו בח'תיאר והגנרל באקר בני-אמירי כללה קריאה לשבטים וקבוצות אתניות שונות ברחבי איראן לפתוח בהתקוממויות ספורדיות תוך שהם "משוחדים" בכסף על ידי אמירי. במקביל פעל בח'תיאר ככל הנראה לעורר את ממשלת עיראק לפתוח בשורה של פעולות הסחה צבאיות לאורך הגבול עם איראן.
לפי התוכנית בזמן שמשמרות המהפכה יהיו עסוקים בפעולות ההסחה, בלילה שבין ה-9–10 ביולי, קבוצה של כ-300 צנחנים הממוקמים בטהראן היו אמורים לנוע בקבוצות קטנות, להתארגן בסביבות בסיס חיל האוויר נוז'ה ולהתחיל בהפיכה. במקביל כ-20 טייסים בהנהגתו של מפקד חיל האוויר הגנרל איאת מוח'קקי היו אמורים להתכנס בפארק לאלי בטהראן משם לנוע לכיוון בסיס נוז'ה ולחבור ל-30 הטייסים שכבר היו נוכחים שם.
הטייסים תכננו להשתמש במטוסי F-4 ו-F-9 ולהפציץ עם שחר שורה של מטרות כולל ביתו של חומייני בטהראן, סמינר פיזיזי באוהם, מטה בית המשפט המהפכני המרכזי, משרד ראש הממשלה, אגף המודיעין של משמרות המהפכה, שני בסיסים נוספים של משמרות המהפכה בטהראן, מס' בסיסים של הקומיטיז ומסלולי המראה בטהראן ובערים נוספות שנועדו למנוע מטייסים נאמנים למשטר לפעול כנגדם.
את ביתו של חומייני תכננו להפציץ ב-3 מטוסים שונים על מנת לוודא את חיסולו. באמצעות הפגיעה במשמרות המהפכה ובמוסדות האיסלמיסטיים קיוו הקושרים להטות את הצבא לטובתם.
המטוסים מבסיס נוז'ה היו אמורים לחלוף מעל טהראן כאשר אחד מהם היה אמור להשמיע בום על-קולי שישמש כאות לכוחות הקרקע המונהגים על ידי קולונל איזאדי להתחיל בפעולתם. קבוצה של כ-200 אנשי קומנדו מוסווים במדי צבא הייתה אמורה להשתלט על תחנת הטלוויזיה של טהראן שהוגנה בצורה דלילה. קבוצה נוספת של כ-20 אנשי קומנדו היו אמורים להשתלט על תחנת הרדיו של טהראן. במידה וחומייני היה ניצל מההפצצות קבוצה של כ-50 אנשי קומנדו נוספים היו אמורים להגיע לביתו ולוודא את חיסולו.
לאחר ההשתלטות על תחנות הרדיו והטלוויזיה חברים באגף האזרחי של הניקאב היו אמורים לעלות לשידור ולהודיע על מצב חירום צבאי. זה היה האות למשתתפי ההפיכה בחלקים האחרים של איראן להתחיל בפעולותיהם.
כישלון ההפיכה
בלילה שבין ה-9–10 ביולי החלה קבוצת הצנחנים מטהראן עושה דרכה במכוניות לעבר בסיס נוז'ה. כשהם נאספים במקומות מסתור בסמוך לבסיס. בסביבות השעה 10:00 בערב נעצרו 50–60 צנחנים כולל מפקד היחידה על ידי יחידה קטנה של משמרות המהפכה שעד מהרה חברו אליה כוחות נוספים. באני אמירי ששהה בבסיס באותו הזמן וראה את הצנחנים נעצרים הצליח לחמוק במכוניתו מהבסיס בקושי רב תחת מטר של כדורים שנורה לעברו על ידי חיילי משמרות המהפכה.
מאוחר יותר באותו הלילה הטייסים שהתאספו בפארק לאלי נסעו לבית-תה בסמוך לבסיס שם היו אמורים לפגוש שני טכנאי מטוסים מנוז'ה שהיו אמורים לקחת אותם לבסיס חיל האוויר באוטובוס. הטכנאים מעולם לא הגיעו ליעדם, ככל הנראה מפני שהדרך שהובילה ליעדם נחסמה על ידי משמרות המהפכה. בעקבות זאת הטייסים שבו על עקבותיהם בלי לבצע את משימתם והגיעו לטהראן בשעת בוקר מוקדמת כשאינם מודעים כלל למתרחש בנוז'ה. מכיוון שהטייסים לא הגיעו מעולם לבסיס, המטוס שהיה אמור להמריא מבסיס נוז'ה ולתת את האות להפיכה מעולם לא יצא לדרכו וההפיכה השתבשה עוד בטרם החלה.
בעקבות כישלון ההפיכה והחקירות שנערכו בעקבותיה בוצעה שורה של מעצרים נרחבים בקרב המשתתפים בניסיון ההפיכה ואף מס' הוצאות להורג כל החברים במועצה הצבאית שנעצרו למעט באני אמירי ומפקד המשטרה. כמו כן בוצע טיהור נרחב בשורות הצבא ונעצרו גם אנשים שלא היו קשורים לניסיון ההפיכה. המשטר האיראני השתמש בכישלון ההפיכה על מנת לדכא בצורה נחרצת כל אופוזיציה לשלטון ולבצר את מעמדו ואת היציבות השלטונית במדינה.
מספר ימים לאחר כישלון ניסיון ההפיכה יצאו האיראנים בהודעה לציבור בה פירטו על המידע המוקדם שהיה להם עליה ושאפשר להם לסכל אותה כבר מראשיתה. ואף הוציאו ספר המפרט את השתלשלות האירועים מנקודת מבטם. לטענתם השירותים החשאיים האיראניים קיבלו מידע כללי אודות נוז'ה ממקור ממפלגת תודה (מפלגת ההמונים האיראנית; חזב־י תודה־י איראן) וממס' גורמים אחרים מס' חודשים לפני שיצאה לפועל. קרוב לוודאי כי האיראנים קיבלו מידע מפורט בבוקרו של ה-9 ביולי כאשר אחד הטייסים מטהראן יצא בבוקרו של אותו היום לביקור בביתו של המטיף האיסלמי הוג'את אל-אסלאם עלי חמינאי וגילה לו מידע קונקרטי אודות נוז'ה. מספר שעות לאחר מכן קצין לשעבר המעורב בניסיון ההפיכה מסר לכאורה פרטים נוספים לקומיטיז. בספר טוענים האיראנים כי הדלפתו של הטייס הייתה הגורם המרכזי שאפשר להם לסכל את "מזימת הקשר".
מנהיגי ההפיכה ששרדו מציגים גרסה שונה לאירועים. לטענתם אם אחד מהטייסים היה בוגד במשימה, בבוקרו של ה-9 ביולי לכוחות האיראנים היו לפחות 12 שעות לפעול ולפיכך היו עושים מאמץ נחוש יותר לעצור את הטייסים בפארק לאלי ואת הצנחנים בטרם צאתם לבסיס נוז'ה.
המנהיגים השורדים ערכו חקירה מפורטת משלהם של השתלשלות האירועים לאחר כישלון ההפיכה, שהעלתה כי 2 חברים מרכזיים בניקאב ביצעו שיחות טלפון בלתי מורשות בשעת ערב מוקדמת ב-9 ביולי לבאכטיאר ולחבר נוסף בארגון בפריז, בה דיווחו על המיקום והתזמון בו תתחיל ההפיכה. הם מאמינים שאחד ממקבלי השיחה העביר את המידע לאדם אחר וזה מסר אותו לממשלה האיראנית ללא ידיעתו, מה שהוביל להתמוטטות ההפיכה. לפי טענות מסוימות (המבוססות על גורמים עלומי שם) המדליף היה סוכן מודיעין ישראלי שהיה מעוניין בסיכול הפיכת נוז'ה על מנת להחליש את הצבא האיראני ולגרום את עיראק לפלוש לאיראן, על מנת לגרום למלחמה ביניהם שתחליש את שתי המדינות שהיו אויבות של ישראל. המקורות לא הביאו כל מסמך המאשר את טענתם.
קשה להכריע בוודאות בין שתי הגרסאות אך יש להניח כי לכוחות הביטחון של איראן לא היה מידע מדויק אודות ניסיון הקשר לפני ה-9 ביולי. משום שאם היה להם מידע שכזה הם היו ללא כל ספק עוצרים את באני-אמירי ושאר מנהיגי הניקאב ששהו ברציפות במפקדותיהם בימים שלפני ה-9 ביולי. כמו כן אם היה להם מידע שכזה קרוב לוודאי שהם היו עוצרים את חיילי הקומנדו בטהראן שבילו את כל הלילה שבין ה 9–10 ביולי בבית מסתור סמוך לאולפן הטלוויזיה והם היו עושים מאמץ נחוש יותר לעצור את הטייסים בפארק לאלי והצנחנים בטרם יצאו לכיוון נוז'ה. ניתן להניח במידה גבוהה של ודאות כי לולא האיראנים היו מציבים את המארב הבלתי מתוכנן בסמוך לבסיס נוז'ה ההפיכה הייתה יוצאת לדרך ואולי אף מצליחה.
קישורים חיצוניים
̽
פיצה מורגנה
פיצה מורגנה הוא ספר-קומיקס מאת אורי פינק.
עלילה
במוקד הספר ברי רביד, שהזמנה תמימה של פיצה הובילה אותה להרפתקה צבעונית, מסוכנת, עתירת מסתורין ודמיון. המשלוח הוביל את רביד למפגשים עם יצורים שונים ומשונים, ביניהם מעין טרול העונה לשם "חרונק". על תושבי עולם הקסם, אליו נקלעה הגיבורה, חל איסור לתקשר עם עולמנו, וחוק זה נאכף בנחישות. במהלך הסיפור ברי ושליחת הפיצה נמלטות מאימת אחד המשגיחים האוכפים חוק זה, בעזרת מסע מאתגר על גבי מטאטא. בסופו של דבר בארי עמדה במשימתה ומסעה הגיע לקיצו.
משחק המוות (סרט, 1978)
משחק המוות (באנגלית: Game of Death) הוא סרט קולנוע בכיכובו של ברוס לי, שצולם בשנת 1972 ונקטע בשל מותו של לי. הסרט הושלם עם כפיל בשנת 1978.
היסטוריה
ברוס לי מת בגיל 32 בלבד במהלך צילומי הסרט, מפיקי הסרט הדוקמנטרי "יומנו של לוחם" ניסו לשחזר את הדקות האבודות בעזרת התסריט המקורי והערות הבימוי של ברוס לי עצמו. בדקות החסרות של הסרט המקורי אמור היה לי להתעמת עם לוחמים בפגודה סינית עתיקה במטרה לזכות באוצר. למרות מותו של לי צילומי הסרט הושלמו בלעדיו, והסרט הוצג על האקרנים חמש שנים לאחר מותו, ב-1973, כשלי עצמו משתתף רק ב-11 דקות. מעריציו של לי טוענים שהסרט שהושלם בלעדיו מהווה עלבון למורשתו והתחליף שמצאו לו אינו מספק. גם שחקן הכדורסל האגדי, כרים עבדול-ג'באר, שהשתתף בסרט טוען כי יכול להיות שמפיקי הסרט היו יכולים למצוא פתרונות טובים יותר. עוד הוא הוסיף כי הוא שמח שכעת יושלם הסרט כפי שלי עצמו היה רוצה.
טוטו (חברה)
טוטו בע"מ (TOTO, ביפנית: TOTO株式会社) היא יצרנית האסלות הגדולה בעולם וממציאת הוושלט (Washlet), פטנט המשלב אסלה ובידה במושב אחד. מקור שמה של החברה הוא בקיצור השם טויו טוקי (Tōyō Tōki, ביפנית 東洋陶器) שפירושו "קרמיקות המזרח".
היסטוריה ופעילות
טוטו בע"מ נוסדה ב-1917 בקיטהקיושו שבצפון האי קיושו ביפן. החברה שולטת בשני שלישים משוק השרברבות ביפן ו-72% מבתי האב ביפן מצוידים באסלות מתוצרתה. הוושלט (Washlet או ワッシュレット ביפנית), מוצר הדגל של החברה, הוא מושב אסלה הכולל לרוב מושב מחומם, בידה ומייבש. החיישנים המחוברים ממלאים מספר תפקידים כגון מניעת הפעלת הבידה כאשר המשתמש יושב על האסלה, הורדת המים כאשר המשתמש קם או הורדת מושב האסלה באופן אוטומטי (המצאה שנקראה כבר ביפן כמושב "מציל הנישואין"). מקורו של שם האסלה הוא בהיפוך הצירוף Let Wash (אפשֵר לשטוף).
בשנים האחרונות שמה החברה דגש על מוצרים סביבתיים החוסכים באנרגיה ומים כגון ברזי ה-Ecopower הכוללים חיישנים שאינם זקוקים לחשמל ומופעלים מכוח זרם המים של השימוש הקודם בעזרת טורבינת מים.
איתמר פוגש ארנב
איתמר פוגש ארנב הוא אחד הספרים בסדרת "סיפורי איתמר" מאת דויד גרוסמן.
הצי הדרום-אפריקאי
הצי הדרום אפריקאי (באנגלית: South African Navy – SAN) הוא הזרוע הימית של כוחות ההגנה של דרום אפריקה. תפקידו של הצי הוא להכין ולנהל פעולות צבאיות ימיות להגנתה של דרום אפריקה, אזרחיה והאינטרסים שלה ולבצע משימות לטובת מטרות לאומיות נוספות בזמן שלום.
משימות נוספות כוללות מתן שירותים צבאיים ימיים כתמיכה למשרדי ממשלה ורשויות ממשלתיות, כולל משימות חיפוש והצלה, הגנה על המשאבים הימיים ותמיכה במשימות תובלה דיפלומטיות.
היסטוריה
שורשיו של הצי הדרום אפריקאי החלו ב"שירות הימי של דרום אפריקה" (SA Naval Service) שהוקם ב-1 באפריל 1922. באופן בלתי רשמי יכול הצי גם לראות את שורשיו ב"מתנדבים הימיים של נאטאל" (Natal Naval Volunteers – NNV), שהוקם ב דרבן. ב-30 באפריל 1885 וכן ב"מתנדבים הימיים של מושבת הכף" (Cape Naval Volunteers – CNV), שהוקם בקייפטאון ב-1905. ב-1 ביולי 1913 אוחדו שתי יחידות אלה כדי ליצור את "דיוויזיית העתודות הדרום אפריקאית של הצי המלכותי" (South African Division of the Royal Naval Volunteer Reserve – RNVR (SA)). במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתו 164 איש מכוח זה במסגרת הצי המלכותי הבריטי ו-412 שירתו בצי הדרום אפריקאי עצמו. בסיס הצי בסימונס טאון (Simons Town) היה נכס אסטרטגי חשוב של מדינות ההסכמה.
מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה החלה כאשר הצי היה לא קיים למעשה, וכוח האדם שלו כלל רק 3 קצינים ו-3 בעלי דרגות אחרות. בינואר 1940 הוקמה יחידה ימית חדשה, שנקראה "כוח ההגנה הימי" (Seaward Defence Force – SDF). אדמירל משנה גאי הליפקס (Guy Hallifax), שפרש מהצי המלכותי לגמלאות בדרום אפריקה, מונה להיות מפקדו של כוח זה. הכוח היה אחראי על הפעלתם של שולות מוקשים, ספינות ללוחמה בצוללות ולמשימות פיקוח ואיתות במימי דרום אפריקה. החל מ-1941 ספינות מכמורת נגד צוללות פעלו בים התיכון. "כוח ההגנה הימי" (SDF) ו"דיוויזיית העתודות" (RNVR) מוזגו ב-1 באוגוסט 1942 כדי ליצור את "הכוחות הימיים של דרום אפריקה" (South African Naval Forces- SANF). בשל ההשפעה החזקה של הצי המלכותי, החל הצי של דרום אפריקה להשתמש בדרגות של הצי המלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-1947 קיבל הצי שלוש ספינות נוספות: שתי שולות מוקשים מסדרת "אלגרין" (Algerine), הספינה "רוזמונד" (HMSAS Rosamund), שמאוחר יותר שונה שמה ל"בלומפונטיין" (HMSAS Bloemfontein) והספינה "פלורוס" (HMSAS Pelorus), שמאוחר יותר שונה שמה ל"פיטרמריצבורג" (HMSAS Pietermaritzburg) והקורבטה מסדרת "פלאוור", הספינה "רוקרוז" (HMSAS Rockrose), שמאוחר יותר הוסבה להיות ספינת סקר הידרוגרפי ושמה שונה ל""פרוטאה" (HMSAS Protea). המשחתת הראשונה של הצי, הספינה "יאן ון ריבק" (SAS Jan van Riebeeck), מסדרת "וואגר" (Wager) שלפני כן שירתה בצי המלכותי הבריטי בשם "ווסקס" (HMS Wessex), הועברה לדרום אפריקה ב-29 במרץ 1950. המשחתת השנייה "סימון ון דר סטל" (SAS Simon van der Stel), ששירתה לפני כן בצי המלכותי הבריטי בשם "ווילפ" (HMS Whelp) והייתה הספינה האחות של ה"יאן ון ריבק", נמסרה לצי ב-23 בפברואר 1953.
בינתיים, נוהל משא ומתן בין ממשלות בריטניה ודרום אפריקה על עתידו של בסיס הצי בסימונס טאון. תוצאות השיחות הללו היו שהבסיס יועבר לדרום אפריקה ב-2 באפריל 1957 ושהצי הדרום אפריקאי ירכוש מבריטניה 4 פריגטות נוספות, 10 שולות מוקשים חופיות ו-5 ספינות משמר. ב-1963 נרכשה הפריגטה הראשונה מסדרת "פרזידנט טיפוס 12" (Type-12 President Class) וב-1970 הצי קיבל מצרפת את הראשונה מבין שלוש הצוללות מסדרת "דפני" (Daphné class submarines).
מתיחויות פוליטיות בסווטו ובמקומות אחרים דחפו את משטר האפרטהייד לאחוז באמצעים קשוחים יותר בניסיון לשלוט באופוזיציה וכתוצאה מכך הוטל ב-1977 אמברגו על דרום אפריקה. כתוצאה מכך שתי קורבטות ושתי צוללות שהוזמנו עבור הצי לא נמסרו לו. במקום זאת הזמינה דרום אפריקה בחשאי 9 סטי"לים מסוג סער 4 מישראל,כש-3 מהן נבנו במספנות ישראל ו-6 הנותרות נבנו בדרום אפריקה.
ב-1977, כאשר מלחמות הגבול החלו להסלים, שינה מפקד כוחות ההגנה של דרום אפריקה את המשימה העיקרית של הצי לשמירה על החופים ותקציב הצי קוצץ באופן משמעותי. מלחמות הגבול הסתיימו ב-1989, מה שגרם לקיצוץ רוחבי בכל הזרועות של כוחות ההגנה של דרום אפריקה והצי צמצם בכ-23% את מצבת כוח האדם שלו.
לאחר 1994
לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בדרום אפריקה, דגלו של הצי הדרום אפריקאי חזר להתנופף בנמלים רבים ברחבי העולם והוא השתתף בתרגילים משותפים עם ציים אחרים. ב-1997 חגג הצי 75 שנה להקמתו ולחגיגות נשלחו ספינות מ-15 מדינות.
הצורך לצייד מחדש את הצי הוביל לעסקת נשק שבמסגרתה קיבל הצי ארבע פריגטות (חיל האוויר רכש מסוקים עבור הפריגטות) ושלוש צוללות.
"המרכז לתיאום פעולות הצלה ימיות" (MRCC) מוקם בבונקר בסילברמיין (Silvermine). בשנת 2004 הועברה פונקציה זו ממשרד ההגנה ל"רשות לבטיחות ימית" (SAMSA), הכפופה למשרד התחבורה.
תקציב הצי לשנת 2012–2013 עמד על 2.55 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי. למרות שהצי הדרום אפריקאי שודרג, דיווח אתר החדשות AllAfrica.com בדצמבר 2010 שהיכולות של הצי מוגבלות והוא יתקל בקשיים לקחת חלק במלחמה נגד שודדי הים בסומליה. האתר דיווח בינואר 2011 שעם תקציבו הנוכחי לא יהיה הצי מסוגל לשלוח יותר מפריגטה אחת ומספינת סיוע אחת בכל רגע נתון. נאמר שעלות משימה כזאת שווה לכל התקציב השנתי לפעולות מבצעיות.
חיל הנחתים
חיל הנחתים של דרום אפריקה הוקם כיחידת משנה של הצי ב-1979, כשמשימתו העיקרית הייתה הגנה על הנמלים. הנחתים גם הועסקו בדרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה) במהלך מלחמות הגבול, במשימות סיור לאורכו של נהר הזמבזי. הנחתים גם שימשו ככוחות חיל רגלים על הגבול עד 1988 וכן ביצעו פעולות לדיכוי הפגנות בתוך דרום אפריקה. לנחתים הייתה יכולת אמפיבית שאותה יכלו לבצע מתוך שתי ספינות שהועמדו לרשותם. יחידת עילית הוקמה והייעוד שלה היה הקמת ראש גשר על החופים כהכנה לנחיתת כוחות גדולים יותר. הנחתים הפעילו יחידת עילית שביצעה משימות סיור בין השנים 1983 עד 1989 וקיבלה הכשרות ככוח מוטס, אימוני צלילה ואימוני לוחמה בשטח בנוי. הנחתים פורקו ב-1990 כחלק מארגון מחדש של הצי ועקב סיום מלחמות הגבול.
בסיסים
הצי הדרום אפריקאי מחזיק את הבסיסים הבאים:
כוח אדם
נכון ל-1 בספטמבר 2011 משרתים בצי 6104 איש בשירות קבע, 1313 אזרחי עובדי הצי וכ-1000 אנשי מילואים. שבע יחידות המילואים הישנות נסגרו במהלך שנת 2006. הוקם מערך מילואים חדש הוקם ומהווה למעשה מאגר כוח אדם שמסופח ממנו לטובת יחידות וספינות הצי.