cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוחנן בדר
ביוגרפיה
בדר, שהיה חבר הכנסת עד הכנסת השמינית, הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים לפני הבחירות לכנסת ה-9 בשנת 1977, בהן התרחש "המהפך" שהעלה לשלטון את תנועת הליכוד, והוצב במקום ה-120 הסמלי ברשימה. מכיוון שכך, נותר מחוץ לממשלת בגין הראשונה. בשנת 1979 יצא לאור ספרו "הכנסת ואני" (הוצאת ידיעות אחרונות-עידנים), שבו מספר בדר על פעילותו הפרלמנטרית הענפה ומביא ממקור ראשון מידע על פעילותה של הכנסת במשך 29 שנים.
בדר קיבל את עיטור יקיר רמת גן לשנת 1982.
נפטר ב-16 ביוני 1994 בביתו בשיכון ותיקים ברמת גן. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק. היה נשוי ללאורה, בתם של אלחנן ופרומט גרבשריפט. על שמו רחובות ברמת גן ובבאר שבע.
חקיקה
אחת מפעולות החקיקה שבהן התפרסם בדר כחבר הכנסת הייתה החוק לשינוי שיטת חלוקת עודפי הקולות בבחירות לכנסת, שאותו יזם יחד עם אברהם עופר ממפא"י. החוק המיטיב עם המפלגות הגדולות, שנקרא על שם יוזמיו חוק בדר-עופר, הוא תיקון מס' 5 לחוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], ה'תשכ"ט-1969, אשר התקבל בכנסת ב-4 באפריל 1973 והופעל לראשונה בבחירות לכנסת השמינית.
פרנק בנסון (מושל אורגון)
פרנק ויליאמסון בנסון (באנגלית: Frank Williamson Benson; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-12 בשנים 1909–1910. בנסון, יליד קליפורניה, היה גם איש חינוך, פקיד משרד קרקעות, וכיהן שתי כהונות כמזכיר המדינה של אורגון. מתפקיד זה הוא הגיע להיות המושל לאחר שהמושל המכהן ג'ורג' ארל צ'מברלין, התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
ראשית חייו
פרנק בנסון הצעיר למד באקדמיית פורטלנד, והמשיך את לימודיו בקולג' קליפורניה וסלין (כיום אוניברסיטת הפסיפיק בסטוקטון), שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה ב-1877 ותואר מוסמך אוניברסיטה ב-1882. לאחר סיום לימודיו שב בנסון לאורגון והחל בקריירה חינוכית. ב-1880 הוא היה למנהל של אקדמיית אומפקווה בווילבור, אורגון, בית ספר מתודיסטי שכבר לא קיים. ב-1882 נבחר בנסון למפקח הראשי של בתי הספר של מחוז דאגלס, אך התפטר מהתפקיד שנה לאחר מכן כדי לשמש נשיא בית הספר להוראה שבעיר דריין. ב-1883 נשא בנסון לאישה את הארייט רות בנג'מין, ולשניים נולדו שני בנים. בשנים 1894–1896 שימש בנסון כפקיד משרד הקרקעות של ארצות הברית ב.
ב-1892 נבחר בנסון כפקיד מחוז דאגלס, וב-1896 נבחר לכהונה שנייה לתפקיד. בשנה זו הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, וב-1898 החל לעסוק בעריכת דין ברזבורג.
מזכיר המדינה ומושל
ב-1906 התמודד בנסון על משרת מזכיר המדינה של אורגון כמועמד המפלגה הרפובליקנית ונבחר לתפקיד. ב-1909, באמצע תקופת כהונתו כמושל אורגון נבחר ג'ורג' ארל צ'מברלין לסנאט של ארצות הברית והתפטר מתפקידו כמושל. כמזכיר המדינה, היה בנסון הבא בסדר הירושה, וב-1 במרץ 1909 הוא הושבע כמושל ה-11 של אורגון (באורגון לא קיימת משרת סגן מושל).
בנסון לא התפטר מתפקידו כמזכיר המדינה, והחזיק בשני התפקידים, בניגוד לחוקת אורגון. ב-1877 החזיק באופן דומה סטיבן צ'דוויק בשני התפקידים לאחר שהושבע כמושל בנסיבות דומות, גם זאת בניגוד לחוקת המדינה. בנסון קיבל שכר עבור שני התפקידים.
כמושל, לא היו יוזמותיו של בנסון מרובות, זאת על אף שהחזיק בשתי המשרות הרמות ביותר במדינה. הוא זימן מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לממן את פעילותם של כמה ממוסדות המדינה, כולל בית הכלא המדינתי, ביצוע רפורמות במערכת החינוך, בבית החולים לחולי נפש, בבית הספר לעיוורים, ובמעון לוותיקי המלחמה. צעדי חקיקה אלו כשלו במושב בית המחוקקים הקודם. בנסון ניסה לפתור את סכסוך הגבולות עם המדינה השכנה וושינגטון.
בעת שהושבע כמושל, היה בנסון חולה, אך בריאותו השתפרה לאחר מכן. ב-1910 הוא נסע לקליפורניה כדי לקבל טיפול רפואי נוסף. ב-5 ביוני 1910 הוא התקשר בטלפון למזכירו האישי, והעביר את סמכויות המושל לנשיא הסנאט של אורגון ג'יי באוורמן עד שיעלה בידו לשוב לסיילם, דבר שהיה צפוי לקרות ב-20 ביולי. באוורמן הושבע כמושל בפועל ב-16 ביוני. אף על פי כן, בנסון לא שב מקליפורניה עד ליומו האחרון, ובאוורמן השלים את כהונתו של בנסון כמושל. בבחירות שנערכו בסתיו אותה שנה לא התמודד בנסון על כהונה מלאה כמושל, אך נבחר לכהונה נוספת כמזכיר המדינה.
פרנק בנסון נפטר ברדלנדס, קליפורניה ב-14 באפריל 1911. הוא נטמן בבית הקברות של רוזברג.
אלברט קיוסו
אלברט קיוסו (בבולגרית: Алберт Кьосо; 6 באפריל 1898, סופיה, נסיכות בולגריה – 8 באפריל 1963, תל אביב, ישראל) היה כלכלן, מראשי ההסתדרות הציונית בבולגריה, נשיא מכבי בולגריה, נמנה עם ארבעת מייסדי אגודת הספורט מכבי יפו ועמד בראשה עד למותו.
תכריך של סיפורים
תכריך של סיפורים הוא קובץ של סיפורים מאת ש"י עגנון, שיצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 1984, הכרך העשירי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו. ככל ספריו של עגנון שיצאו לאור לאחר פטירתו, גם ספר זה הובא לדפוס בידי בתו, אמונה ירון.
אלברט קיוסו
קורות חיים
אלברט קיוסו נולד בשכונת יוצ'בונאר בסופיה ליוסף קיוסו ולסולטנה לבית יונתן. מקור משפחתו של אביו מאיטליה. הוא רכש השכלה יסודית ופרו-גימנסיה במערכת החינוך הקהילתית. בגיל שבע הצטרף לתנועת מכבי בעירו, ובגיל 15 הפך למדריך באגודה. לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה השלים השכלה תיכונית ובהמשך הוסמך בכלכלה באוניברסיטת סופיה. כמו כן הוסמך קיוסו בראיית חשבון.
S̈
S̈, s̈ באותיות קטנות, גם s עם אומלאוט, הוא אות בשפה הצ'צ'נית, שם הוא מייצג את העיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, אטום. יש לו אותו צליל כמו הš המשמש בשפות סלאביות שנכתבו עם האלף בית הלטיני, והטורקי/רומני ş והדיגרף הנפוץ "sh".
בשפה הצ'צ'נית, זה שונה מS̈ המקורי s̈, בעת ובעונה אחת את ç שונתה לc̈.
בכתיב צ'כי ישן יותר נעשה שימוש בs̈ בקודיות במקום ſſ עבור/ʃ/, כתיב מודרני משתמש ב š לכל המקרים.
בשפת הסנקה, s̈ מייצג /ʃ/.
הוא משמש גם בספר הדיגראפי בשפת השיפיבו; s̈h מייצג /ʂ/, וsh (ללא אומלאוט) מייצג /ʃ/.
אלברט קיוסו
בישראל
פעילותו המחתרתית של קיוסו ורעייתו עוררו את חשדה של משטרת בולגריה. בחג המולד 1942 הוזהר קיוסו על ידי ידידים בולגרים שהוא עתיד להיעצר ולהישלח לאחד ממחנות המעצר בבולגריה. בזכות קשריו, עלה בידי קיוסו להימלט עם משפחתו ברכבת לקושטא. מקושטא הגיע לנמל חיפה ב-28 במרץ 1943, תוך שהוא מסתיר מתחת לבגדיו את דגל "מכבי בולגריה". בהמשך, כיהן כחבר מועצת בנק קופת עלייה. ב-1949 נפגש קיוסו עם משה אלמוזלינו, משה מירנדה, ופרסיאדו אביגדור. לאחר הפגישה הקימה החבורה את "האגודה הציונית להתעמלות וספורט, מכבי יפו". אביגדור, אלמוזלינו ומירנדה הצטרפו למרכז מכבי ישראל וקיבלו במתנה שני שקים של נעלי כדורגל שהשאירו אחריהם חיילי הצבא הבריטי עם סיום המנדט. בשנותיה הראשונות הייתה מכבי יפו קבוצה בת של מכבי תל אביב. וכך, בסיוע שחקני מכבי תל אביב, שכנים ומכרים הכשירו השלושה את "מגרש הפחים" אשר שכן בקצהו של פרדס דג'אני ביפו, והוא הפך למגרשה הביתי של מכבי יפו עד 1971. תחת הנהגתו של קיוסו, עסקה אגודת הספורט מכבי יפו בפעילות ספורטיבית נרחבת בתחום האתלטיקה קלה, אופניים, שחיה, כדורסל, טניס שולחן, אגרוף, שחמט והייתה מאגודות הספורט הראשונות בישראל שהנהיגה פעילויות ספורט ייעודיות לבעלי צרכים מיוחדים. קיוסו כיהן כנשיא האגודה עד יום מותו. היה חבר מרכז מכבי העולמי ומכבי בישראל. כן היה חבר הציונים הכלליים ונכלל בין מועמדי התנועה לכנסת הרביעית. במקביל לפעילותו הציבורית היה קיוסו מנהל החשבונות של בית החרושת "דלפינר" בשכונת מחלול בתל אביב.
חיים אישיים
ב-1929 נשא לאישה את מלכה (מילקה) לבית קונפינו (1906–1983) ולזוג נולדו שני ילדים רות גלקין (1931–1993), ויוסי קיוסו (1937–2018) אשר לימים כיהן כיו"ר איחוד עולי בולגריה בישראל, יו"ר מכבי יפו, וכמנהל אגף התרבות בעיריית תל אביב יפו. אלברט קיוסו הלך לעולמו בתל אביב ב-1963 והוא בן 65 שנים, ונקבר בבית העלמין בבית-חנן.
הנצחה
לאחר מותו קם "החוג ע"ש אלברט קיוסו" אשר עמו נמנו חברי הוועד המרכזי של מכבי בולגריה אשר פעלו להנצחת פעילותו של "מכבי בולגריה" ופעילותו של קיוסו. ב-1976 הוציא החוג את הספר "מכבי בולגריה" אשר סקר את פעילות הארגון וראשיו בבולגריה ובישראל. בעיר יפו נקרא רחוב על שמו של אלברט קיוסו.
המאה ה-15 לפנה"ס
המאה ה-15 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 1500 לפני הספירה והסתיימה בשנת 1401 לפני הספירה. זוהי המאה ה-15 לפני תחילת הספירה הנוצרית.
בתקופה זו המעצמות והתרבויות הבולטות והמפותחות ביותר התמקדו בעיקר באזור המזרח התיכון: מצרים שלטה על שטחים נרחבים בלבנט, כולל ארץ כנען ונוביה; החתים ומיתני שלטו באסיה הקטנה; ממלכות בבל ועילם חלשו על מסופוטמיה; וביוון פרחה התרבות המיקנית.
במזרח הרחוק היו בשיאן שושלת שאנג במזרח אסיה, בצפון הודו שלטו תרבויות הודו-אראיות.
שר (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הטעיה משמחת
הטעיה משמחת או הטעיה בת מזל (באיטלקית: Il fortunato inganno) היא אופרה בת שתי מערכות מאת גאטנו דוניצטי (אופרה בופה). רוסיני כתב אופרה בשם דומה, "הונאה משמחת", כעשר שנים מוקדם יותר. הלברית של "הטעיה משמחת" נכתבה על ידי אנדריאה לאונה טוטולה (Andrea Leone Tottola) על בסיס יצירה לא מזוהה. הצגת הבכורה נערכה ב-3 בספטמבר 1823 בתיאטרון נואובו (Teatro Nuovo) בנאפולי.
היסטוריה
דוניצטי הלחין את האופרה בקיץ 1823, בתקופה שהאופרה שלו "אלפרדו הגדול" (Alfredo il grande), על אלפרד הגדול מלך הסקסונים, הייתה בחזרות בתיאטרון סן קרלו (Teatro di San Carlo) בנאפולי. האופרה "הטעיה משמחת" נכשלה, ושרדה רק שלוש הופעות. היא לא נראתה שוב במשך שנים רבות. האופרה הוקמה לתחייה בשנת 1998 על ידי פסטיבל דלה ואלה ד'איטריה (Festival della Valle d'Itria).
עלילה
לטאנציו לטרוגלי מנהל להקה נודדת של זמרים ושחקנים עם אשתו אאורליה. תלמידתו של לטאנציו ואחת הזמרות האהובות עליו היא אאוגניה הצעירה, אחייניתה של אאורליה. אאורליה מרמה את קולונל פרנצ'סקטי מספר פעמים, כדי לשנות את דעתו לגבי צוות התיאטרון ועבודת התיאטרון בכלל ולהסכים לחתונתם של אדוארדו (האחיין של הגנרל) ואאוגניה. הפעולה של אאורליה מצליחה בסופו של דבר, והיא מצליחה לשכנע את הגנרל בהציגה את עצמה כרוזנת.
אנתוני אדוארדס
אנתוני צ'ארלס אדוארדס (באנגלית: Anthony Charles Edwards; נולד ב-19 ביולי 1962) הוא שחקן קולנוע, במאי ומפיק קולנוע אמריקאי. בין היתר שיחק בסרטים "אהבה בשחקים" ו"נקמת היורמים", ובסדרות הטלוויזיה "חשיפה לצפון" ו-"ER".
ראשית חייו
אדוארדס נולד בסנטה ברברה, קליפורניה, בנם של אמנית וציירת נוף ושל אדריכל. במשפחתו שתי אחיות מבוגרות ממנו ושני אחים צעירים. כבר בנערותו גילה עניין במשחק. הוא זכה במלגה ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה באנגליה (Royal Academy of Dramatic Arts). הוא למד לימודי תיאטרון באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך עזב את הלימודים בגיל 19 לאחר שהוצעו לו תפקידי משחק מספיקים.
קריירה
בתחילת דרכו שיחק אדוארדס בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה It Takes Two. ב-1984 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה "נקמת היורמים" (Revenge of the Nerds), בדמותו של גילברט לואו. הוא זכה לחשיפה ציבורית בעקבות השתתפותו ב-1986 בסרט "אהבה בשחקים" (Top Gun) בתפקיד סגן-משנה ניק "גוס" בראדשו. דמות זו, אשר נספתה בתאונה אווירית, הייתה בין הבולטות ביותר בסרט. תפקיד נוסף אשר הביא לו פרסום עולמי היה של חולה סופני בסרט Hawks מ-1988. הוא כיכב גם בסרט Downtown מ-1990. בשנים 1992–1993 הוא הופיע בתפקיד מייק מונרו ("האיש בבועה") בעשרה פרקים של סדרת הטלוויזיה "חשיפה לצפון".
תפקידו הידוע ביותר עד כה היה גילום דמותו של ד"ר מרק גרין, דמות ראשית בסדרת הדרמה הרפואית הטלוויזיונית אי.אר. הוא הופיע בסדרה מראשיתה ב-1994 ועד סיומה של העונה השמינית שלה ב-2002, וגם זכה לביים במסגרתה לראשונה (הוא ביים ארבעה פרקים). רצונו לעבור לעסוק בבימוי (ולבלות זמן רב יותר עם משפחתו) הביא אותו לבקש שדמותו תוצא מן הסדרה, ובסיפור עלילה מרגש נפטרה דמותו שם מסרטן המוח.
לפי פרסומים שונים הרוויח אדוארדס עבור שלוש עונות של אי.אר. סכום של 35 מיליון דולר – שכר שהפך אותו לאחד משחקני הטלוויזיה המכניסים ביותר עד כה. אדוארדס וחברו לסדרה ג'ורג' קלוני הציעו להפיק פרק של הסדרה בשידור חי, ואכן הפרק הראשון של העונה הרביעית בוצע בשידור חי פעמיים, בגרסה אחת לחוף המזרחי של ארצות הברית וגרסה נוספת לחוף המערבי שלה.
ב-2007 הופיע אדוארדס בסרט זודיאק (Zodiac) בבימויו של דייוויד פינצ'ר בתפקיד מפקח משטרת סן פרנסיסקו, שרדף אחרי הרוצח הסדרתי זודיאק, שהטיל את אימתו על העיר בשנות ה-60 וה-70.
ב-2008 הופיע אדוארדס שוב בפרק אחד של הסדרה אי.אר., בתפקיד ד"ר גרין (בתמונות מן העבר (Flashback Scenes)), במסגרת העונה ה-15 והאחרונה של הסדרה.
בשנת 2016 ביים את הסרט "My Dead Boyfriend", סרט קומדיה בכיכובה של הת'ר גראהם.
פרסים
אדוארדס היה מועמד ארבע פעמים ברציפות (1995–1998) לפרס אמי לשחקן הראשי בסדרת דרמה על תפקידו בסדרה אי.אר., אך לא זכה בפרס.
אדוארדס זכה שש פעמים בפרס גילדת שחקני המסך, פעמיים כשחקן בסדרת דרמה על תפקידו בסדרה אי.אר. (והיה מועמד עוד 4 פעמים לפרס זה), ועוד ארבע פעמים על הופעה קבוצתית (Ensemble) בסדרת דרמה (גם כן עבור אי.אר.). ששת פרסים אלה הופכים אותו לשחקן שזכה הכי הרבה פעמים בפרסי הגילדה.
אדוארדס זכה בפרס אמי ב-2001 על הפקת תוכנית הטלוויזיה לילדים My Louisiana Sky. הוא זכה גם בפרסים People's Choice Awards, TV Land Award, Carnegie Medal Award ובפרס מטעם Association for Library Service to Children.
חייו האישיים
אדוארדס נישא בשנת 1994 לג'נין לובל (Jeanine Lobell), ונולדו להם בן אחד ושלוש בנות. הוא מתגורר בעיר ניו יורק. בין השאר הוא משמש כיושב ראש של ארגון ללא מטרת רווח הפועל למען רווחת ילדים באפריקה.
בית עמר
בית עמר היה יישוב יהודי קדום בהר חברון, הנזכר בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא שנתגלה באזור זיף שבמדבר יהודה.
בית עמר מצוין בתחילת השטר כמקום עריכת השטר, שמועדו הוא "שנת ארבע לחורבן בית ישראל". זאת, כאשר ההנחה היא שהמדובר בשנת 140 לספירה, 4 שנים לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
הצעת זיהוי ליישוב הקדום היא בחורבה בדרום הר חברון הקרויה ח'רבת בית עמרה, הממוקמת ממערב ליטא, כ-2 ק"מ צפונית מזרחית לעתניאל. זאת, הן בשל הדמיון בשם, והן בשל מיקומה של החורבה בדרום מערב הר חברון, לא הרחק מח'רבת ענב, המזוהה עם היישוב הקדום ענב, הנזכר אף הוא בשטר הקדום.
מעין דוד (אריה)
מעין דוד (אריה) (נולדה ב-6 בספטמבר 1984) היא כדורגלנית עבר ישראלית, המשחקת כקשרית.
מועדונים
דוד החלה לשחק כדורגל בילדותה בליגת המתנ"סים לבנות באור עקיבא. בשנת 1999 עברה ללמוד בפנימיית "הבית האדום" של הפועל תל אביב, ששימשה מסגרת לימודית ומקצועית לכדורגלנים וכדורגלניות בגיל נוער. שם השלימה את לימודיה התיכוניים וסיימה עם תעודת בגרות מלאה. בשנת 2000 זכתה עם הקבוצה בדאבל.
בשנת 2002 עברה לשחק בהפועל פתח תקווה למשך ארבע עונות, בסיומן עברה למכבי כישרונות חדרה לחמש עונות נוספות, לאחריהן הפסיקה לשחק באופן פעיל למשך ארבע שנים.
לקראת עונת 2015/2016 חזרה לשחק בשורות קבוצת בנות נתניה, שם שיחקה במשך שתי עונות ועלתה איתה לליגה הבכירה.
בעונת 2017/2018 עברה לשחק במכבי בנות אור עקיבא מהליגה הארצית ובסיום העונה זכתה עמה באליפות הליגה ועלייה לליגה הלאומית.
נכון לשנת 2020 לא משחקת באופן פעיל.
נבחרת ישראל
בשנת 2001 זומנה לסגל נבחרת ישראל עד גיל 19. את הופעת הבכורה שלה רשמה ב-6 בספטמבר באותה שנה, נגד נבחרת הונגריה. בהופעה זו כבשה גם שער בכורה. בסך הכל רשומות לזכות דוד 5 הופעות בנבחרת ישראל עד גיל 19, בהם כבשה שער אחד.
דוד התאמנה לפרקים עם סגל הנבחרת הבוגרת, אך לא שיחקה במדיה משחק רשמי.
מחוץ לכדורגל
מתגוררת באליכין. נשואה לשחקן הכדורגל עידן דוד, לזוג שלוש בנות.
דווייט אדלמן
תומאס דווייט "דייק" אדלמן (באנגלית: Thomas Dwight "Dike" Eddleman; 27 בדצמבר 1922 – 1 באוגוסט 2001) היה כדורסלן ואתלט אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1949–1953. בשתיים מתוך ארבע עונותיו בליגה נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, ולאורך הקריירה העמיד ממוצעים כוללים של 12.1 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
בין השנים 1942–1949 שיחק בקבוצות הכדורסל והפוטבול של אוניברסיטת אילינוי, והיה חלק מקבוצת האתלטיקה שלה. כאחד הספורטאים המצטיינים בתולדות האוניברסיטה, נקראים על שמו פרסי האוניברסיטה לספורטאי ולספורטאית המצטיינים של השנה.
קריירת תיכונים
אדלמן נולד וגדל בעיר סנטרליה שבאילינוי, ובין השנים 1938–1942 למד ב"תיכון סנטרליה". כשחקן קבוצת הכדורסל של התיכון, שבר בשנת 1941 את שיא ליגת התיכונים של אילינוי עבור נקודות בעונה (969), ובשל הצטיינותו אף קיבל הצעה מטעם חברת MGM להפקת סרט קולנוע המבוסס על חייו. בעונת 1942 קלע 834 נקודות, והוליך את קבוצתו לזכייה באליפות ליגת התיכונים של אילינוי. במקביל, זכה 3 פעמים באליפות הקפיצה לגובה של תיכוני אילינוי, בשנים 1940–1942.
קריירת מכללות
בשנת 1942 החל אדלמן ללמוד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אך כבר לאחר סמסטר אחד, בינואר 1943, עזב את האוניברסיטה והתגייס לגיס האווירי של צבא ארצות הברית. בשנת 1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, חזר לאוניברסיטת אילינוי, בה למד עד לשנת 1949.
פוטבול
במקביל להצלחתו בקבוצת הכדורסל, שיחק אדלמן גם בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת אילינוי, אשר בשנת 1946 זכתה באליפות מחוז Big Ten וניצחה במשחק ה"רוז בול" (Rose Bowl). לאורך 3 עונותיו בקבוצה קבע שיאי מועדון רבים – בין היתר עבור ממוצע פאנטים במשחק בודד (51 יארד), ממוצע פאנטים לעונה (32.8 יארד) והפאנט הארוך ביותר (88 יארד).
בשנת 1947 נבחר על ידי שיקגו ברס בבחירה ה-75 של דראפט ה-NFL, ובשנת 1948 נבחר על ידי קליבלנד בראונס בבחירה ה-145 של דראפט ליגת ה-AAFC.
אתלטיקה
כחלק מקבוצת האתלטיקה של אוניברסיטת אילינוי, התחרה אדלמן בענף הקפיצה לגובה. בשנת 1948 זכה בתחרות הקפיצה לגובה של ליגת המכללות באתלטיקה, ומספר חודשים לאחר מכן קבע את שיאו האישי – 2.04 מטרים – במהלך תחרות בגלאזגו, סקוטלנד.
בקיץ 1948 התחרה באולימפיאדת לונדון כנציג המשלחת האמריקאית, לצד חברו לקבוצת האתלטיקה באילינוי – בוב ריצ'רדס. בתחרות הקפיצה לגובה השווה את התוצאה השנייה בגובהה, 1.95 מטרים, אולם סיים במקום הרביעי בלבד מכיוון שביצע מספר ניסיונות רב יותר מהזוכים במדליות הכסף והארד.
קריירת מקצועית ב-NBA
בדראפט ה-NBA 1949 נבחר אדלמן בבחירה ה-24 על ידי קבוצת שיקגו סטאגס, ומיד הועבר בטרייד לטריי-סיטיז בלקהוקס. ב-17 בדצמבר 1950 קלע שיא מועדון של 48 נקודות במשחק מול פורט ויין פיסטונס; היה זה סך הנקודות במשחק החמישי בגובהו בתולדות הליגה, כאשר ג'ורג' מייקן (3 פעמים) וג'ו פולקס הם היחידים שקלעו יותר נקודות במשחק בודד. בעונות ו-, בהן קלע 15.3 ו-11.3 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה, נבחר להשתתף בשני משחקי האולסטאר הראשונים של ה-NBA.
ב-1 באוגוסט 2001 נפטר אדלמן כתוצאה ממחלה קרדיווסקולרית, בגיל 78.
אייזק ברגר
ביוגרפיה
ברגר נולד בירושלים, בנו של רב. משפחתו עברה לארצות הברית בילדותו, שם גילה אותו בוב הופמן, מאמן הנבחרת האולימפית של ארצות הברית בהרמת משקולות הנחשב לאחד מהחשובים שבבוני הענף בארצות הברית.
אולימפיאדת מלבורן
בתחרות במשקל נוצה באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה ברגר במדליית זהב כאשר הרים 352.5 קילוגרם בסיכום שלושת הסגנונות. הוא קבע שיאים אולימפיים בהנפה (107.5 ק"ג) ובדחיקה (137.5 ק"ג).
אליפות העולם 1958
באליפות העולם 1958 בסטוקהולם זכה ברגר לראשונה בתואר אלוף העולם, תוך שהוא קובע לראשונה שיא עולם בסיכום שלושת הסגנונות כשהרים בסך הכל 372.5 ק"ג.
באליפות העולם שנה לאחר מכן הפגין ברגר יכולת פחותה, הרים 362 ק"ג והסתפק במדליית הכסף.
אולימפיאדת רומא
ברגר ניסה להגן על תארו האולימפי באולימפיאדת רומא (1960), שם התפתח קרב בינו לבין מרים משקולות סובייטי אותו ניצח ברגר 6 פעמים בעבר. הפעם, לאחר קרב שנמשך עד 4 לפנות בוקר, הייתה ידו של הסובייטי על העליונה, כשהשווה את שיאו העולמי בן השנתיים של ברגר בסיכום הסגנונות. ברגר נאלץ שוב להסתפק במדליית הכסף.
ברגר גמל למתחרהו כשזכה במדליית הזהב באליפות העולם ב-1961 כשהסובייטי נדחק למקום השלישי.
היכל התהילה
נפטר ב-4 ביוני 2022.
היסטוריה של הטנקים
הטנק נוצר בתחילה על מנת לתת מענה לבעיה שעמדה לפני הפיקוד הגבוה במהלך מלחמת העולם הראשונה. המצאת רובה המחסנית ואחר כך המצאת הנשק האוטומטי, הגדילו בהרבה את הפגיעות של החיילים הרגלים בשדה הפתוח. במיוחד, קצב האש הגבוה של התותחים והנשק קל גבה קורבנות גדולים מהצד התוקף, אשר בדרך כלל סבל מנחיתות בהשוואה לצד המגן, אם זה היה מחופר בעמדות מוכנות מראש. הדבר בלט במיוחד בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. היה צורך להביא לשדה הקרב מכונה, אשר תשא על גבה כלי נשק מסייעים לחיל רגלים המסתער ותדכא בכח האש שלה את מקורות הירי של האויב שלא הושמדו בהרעשה ארטילרית. לטנק היו אבות רבים, ביניהם איש האשכולות מתקופת הרנסאנס, לאונרדו דה וינצ'י, הרבה אחריו, ה. ג'. ולס, אשר העלה אותו בספרו "ספינות קרב יבשתיות" ואחרים. למרות חזונות אלו, רק פריצת דרך טכנולוגית אפשרה את פיתוח הטנק אחרי שיפור הידע בעבודה עם מתכות והמצאת מנוע בעירה פנימית.
טרום מלחמת העולם הראשונה
ב-1903 הוקם בצרפת פרויקט לבבסו שתכנן טנק או תותח מתנייע עם תותח 75 מ"מ מודל 1897, אולם הפרויקט לא אושר על ידי וועדת התותחנים הצרפתית שהעדיפה לנייד את התותחים באמצעות סוסים. התכנון של הפרויקט היה בסיס לטנקים סן שאמון ושניידר CA1.
ב-1905 בנתה חברת דיימלר האוסטרית אב טיפוס של רכב 4X4 משוריין, שנועד להגן על החיילים הנמצאים בו ולאפשר ניודם במהירות, אולם רכב זה היה בעל 4 גלגלים בעלי צמיגי גומי מוצק ולכן לא היה מתאים לנסיעה בשטחים בוציים.
ב-1911, אחרי 8 שנות פיתוח, הציע קצין אוסטרי בשם גונתר בורשטיין דגם של רכב זחלילי משוריין נושא תותח, אולם הצעתו לא אומצה על ידי הצבא האוסטרי או הצבא הגרמני. הטנק של בורשטיין היה הראשון שענה על תכונות שאחר כך הפכו לתקן בבניית טנקים: מנוע בעירה פנימית, שריון, הנעת זחל וצריח עם תותח, בעל אפשרויות צידוד. לטנק של בורשטיין היו זרועות מתכווננות מלפנים ומאחור שאפשרו לטנק להתגבר על תעלות ומחפורות. הטנק הראשון שיוצר על פי הרעיונות של בורשטיין היה הרנו FT-17.
ב-1912 הציע ממציא אוסטרלי-בריטי בשם לנסלוט דה-מול למשרד המלחמה הצרפתי תוכנית לרכב זחלי משוריין במלואו שנגנזה.
פיתוח
בסתיו 1914 שקלו ראשי המטות של בעלות הברית לראשונה כיצד ניתן להשתמש בנשק ממונע וממוגן כדי להתגבר על הקיפאון שנוצר בחזית. ב-1915, אל מול הקיפאון בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, הציע לנסלוט דה-מול את הצעתו פעם נוספת וזו נדחתה בשנית.
בבריטניה היה זה דווקא הצי הבריטי שקידם את פיתוחו של הטנק בעוד שהקצונה הבכירה בחיל היבשה התנגדה לרעיון. בין התומכים ביצור הטנק היה וינסטון צ'רצ'יל, שראה בו אמצעי להכריע את המלחמה וכינה אותו "ספינת יבשה", וכך הצליח להכניס את המיזם תחת חסות הצי המלכותי. על-פי התכנון, היה על הטנק לנוע במהירות של ארבעה מיילים לשעה (כ-6 קמ"ש) לכל הפחות. בנוסף הוא תוכנן להיות בעל יכולת טיפוס עד מטר וחצי ובעל יכולת לחצות חפירה בעומק של מטר וחצי. כמו כן ציפו מהטנק להיות מוגן מאש מנשק קל כגון: רובים, מקלעים. הטנק חומש בשני מקלעים, וצוותו אמור היה למנות עשרה אנשים.
בצרפת, קצין התותחנים ז'אן בפטיסט אסטיין הגיע למסקנה שהקרב יוכרע על ידי מי שיצליח לנייד את התותחים שלו בצורה היעילה והמהירה ביותר. ב-23 באוגוסט 1915 הכריז כי הניצחון במלחמה זו יהיה שייך למי שיהיה הראשון להניח תותח של 75 מ"מ על רכב בעל יכולת ניידות בכל השטח. אסטיין שמע על פיתוח הסן שאמון במפעלי שניידר וכתב לקראת סוף 1915 לז'וזף ז'ופר על רעיונותיו לשימוש בכלי שפותח. אסטיין הצליח לשכנע את המפקד העליון לתמוך בתוכנית ולמנות אותו כמפקד כוח הטנקים הצרפתי והוא זה שהפנה את מאמצי הפיתוח והייצור הצרפתים לייצור טנקים. כך, הצרפתים, שעד אז התמקדו יותר בשיפור הארטילריה, החלו לייצר טנקים ככוח ארטילריה נייד, כפורצי גדרות תיל וככלי עזר לחיל הפרשים. בהתחלה טנקים כבדים מדגמי סן שאמון ושניידר CA1, ואחר כך טנקים קלים מדגם רנו FT-17, שהיה הטנק הראשון עם צריח שאפשר לצודד.
אב טיפוס של טנק שפותח על ידי וולטר גורדון וילסון וויליאם טריטון, נוסה לראשונה על ידי הצבא הבריטי ב-6 בספטמבר 1915. השימוש הקרבי הראשון בטנק מסוג סימן 1 נעשה ב-15 בספטמבר 1916 בקרב על הסום עם 16 טנקים, אך התוצאות היו עלובות. חסרונו הגדול היה ששקע בחפירות ובבוץ יותר מהצפוי. גם תנאי הצוות היו רחוקים מלהיות מושלמים, והחום גרם ליושבי הטנק לחוש מחנק.
הגרמנים פיתחו טנק רק אחרי שנוכחו ביכולותיהם של הטנקים של מדינות ההסכמה בקרב על הסום, שהיה בשלב מאוחר יחסית במלחמה. המשימה הוטלה על יוסף וולמר שתכנן וייצר את ה-A7V. בגלל מחסור בחומרי גלם, מחסור שנבע מהמצור הימי על גרמניה, יוצרו רק מספר מועט של טנקים ממודל זה.
ארצות הברית קנתה מרנו את הזיכיון לטנק הרנו FT-17 ויצרה אותם בשם המסחרי M1917.
ברוסיה נעשו מספר ניסיונות לייצר טנק. וסילי מנדלייב תכנן בשנים 1911–1915 טנק כבד בפרויקט מנדלייב, אולם טנק זה לא מומש. במקביל תוכננו הוצ'קהוד, רכב שטח משוריין שהרוסים מציגים כטנק הרוסי הראשון וטנק הצאר רכב משוריין עם גלגלי ענק שסבל מבעיות עבירות וגם הוא לא נכנס לייצור.
למרות הפוטנציאל הגדול הטמון בו, לא השכילו מדינות ההסכמה או מעצמות המרכז לנצל את הטנק. הן שלחו לקרב רק טנקים בודדים וכך איבדו את אפקט ההפתעה הטמון במתקפת טנקים מסיבית. רק לקראת סוף המלחמה הן השתמשו בטנק כראוי וניצלו את יתרונותיו.
שימוש
הקרב השני בו השתתפו טנקים היה הקרב השני על האן ב-16 באפריל 1917, כאשר 19 אוגדות צרפתיות תקפו את הקו הגרמני בסיוע טנקים. אולם כמחצית מ-400 הטנקים הצרפתים הושמדו או התקלקלו בשדה הקרב, בעיקר מדגמי סן שאמון ושניידר. תוצאת קרב זה גרמה לכך שאסטיין פנה לרנו והזמין אצלם טנקים קלים וזריזים לשני אנשים מדגם רנו FT-17.
השימוש הממשי הראשון בטנק על מלוא אפשרויותיו היה בקרב קמברה, ב־20 בנובמבר 1917. הטנקים הצליחו להבקיע את החזית הגרמנית, והכוחות של בעלות הברית לקחו בשבי עשרת אלפים חיילים גרמנים, 123 תותחים, ו־281 מכונות ירייה ואף להתקדם כשמונה ק"מ - הצלחה כבירה באותם הימים כאשר התקדמות של קילומטר או שניים נחשבה ל"פריצת דרך". אולם הבריטים לא השכילו לנצל את ההצלחה ולהניע כוחות רגלים לשטח שנכבש, וזאת בניגוד לתוכנית המבצע הראשונית. כמו כן, הבריטים נכנסו עם הטנקים לשטחים בנויים, שם אבדו רבים מיתרונותיהם. כתוצאה מכך הצליחו הגרמנים לקדם תותחי שדה ולהשמיד את רוב הטנקים הבריטיים, ועשרה ימים מאוחר יותר החזירו לידיהם בהתקפת נגד נוספת את רוב השטח. אף על פי כן, השימוש המוצלח בטנק בקמברה הגדיל את האמונה בכוחו ובאפשרויות שהוא צופן בחובו, וגם הצבא האמריקאי התחיל לפתח טנק משלו. הגרמנים שעד אותו זמן היססו, החלו אף הם לפתח דגמים בעצמם.
קרב השריון בשריון הראשון נערך באפריל 1918 בצרפת כחלק מקרבות מבצע מיכאל. בקרב גברו שלושה טנקים בריטיים על שלושה טנקים גרמנים.
ג'ון סאליבן (מזכיר הצי)
ג'ון לורנס סאליבן (באנגלית: John Lawrence Sullivan; 16 ביוני 1899 – 8 באוגוסט 1982) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן במספר משרות בממשלה הפדרלית של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן, כולל בתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
היסטוריה של הטנקים
שימוש
ב-8 באוגוסט 1918, כחלק מהקרב השני על המארן הגיע השימוש בטנקים לשיא של מלחמת העולם הראשונה, כאשר 604 טנקים של מדינות ההסכמה ליוו את חיל הרגלים המתקדם לאורך 20 מיילים (כ-35 ק"מ) בחזית המערבית.
ג'ון סאליבן (מזכיר הצי)
ביוגרפיה
ג'ון סאליבן נולד במנצ'סטר, ניו המפשייר. הוא למד בדארטמות' קולג' ובבית הספר הרווארד למשפטים, שם הוא סיים את לימודיו ב-1924. בין השנים 1940–1944 הוא שימש כסגן מזכיר האוצר של ארצות הברית, בין השנים 1945–1946 הוא שימש כסגן מזכיר הצי של ארצות הברית לענייני אווירייה ובין השנים 1946–1947 הוא שימש כתת-מזכיר הצי.
היסטוריה של הטנקים
בין שתי מלחמות העולם
מסקנות שהוסקו אחרי מלחמת העולם הראשונה היו שלטנקים תהייה חשיבות בשדה קרב עתידי. בין המסקנות שהוסקו מניסיון קרבי:
ג'ון סאליבן (מזכיר הצי)
מזכיר הצי
עם מינויו של ג'יימס פורסטל כמזכיר ההגנה הראשון של ארצות הברית, מונה סאליבן לשמש כמזכיר הצי. תרומותיו העיקריות של סאליבן להתוויית כיווניו העתידיים של הצי כללו את הכנסת השימוש בהנעה גרעינית של כלי שיט. ב-1947, עקף היימן ריקובר, אז קצין צי בדרגת קפטן, את שרשרת הפיקוד והגיע ישירות לראש המבצעים הימיים אדמירל צי צ'סטר נימיץ, שגם הוא היה איש צוללות בעברו, כדי להעלות את רעיונותיו בנוגע לספינות מלחמה מונעות באנרגיה גרעינית. נימיץ הבין מיד את הפוטנציאל הגלום בהנעה גרעינית והמליץ על המיזם בפני סאליבן, שאישר את בניית כלי השיט הראשון בעולם שהונע באנרגיה גרעינית, הצוללת הגרעינית נאוטילוס, ובשל כך ציין ריקובר שסאליבן היה "האב האמיתי של הצי הגרעיני". במאי 1949 התפטר סאליבן מתפקידו במחאה על כך שמזכיר ההגנה השני, לואיס א. ג'ונסון, ביטל את בניית נושאת העל "ארצות הברית" (USS United States). התפטרותו הייתה חלק מהעימות הבין-זרועי שנודע בשם "מרד האדמירלים".
ג'ון סאליבן נפטר ב-8 באוגוסט 1982 באקסטר, ניו המפשייר. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
היסטוריה של הטנקים
בין שתי מלחמות העולם
בין שתי מלחמות העולם פותחו טנקים רבים ברחבי העולם. ארצות הברית, בריטניה, צרפת, ברית המועצות ואחרות ייצרו טנקים בעלי שריון טוב יותר ובעלי עוצמת אש גדולה יותר. אולם רק מדינה אחת פיתחה ואימצה תורת לחימה שכללה שימוש בכוח משוריין וממוכן ברמה האסטרטגית. הייתה זו גרמניה. ההבדל העיקרי בין תורת הלחימה הגרמנית כפי שפיתח אותה היינץ גודריאן, לזו של שאר הצבאות היה איחוד הטנקים בדיוויזיות עצמאיות ומאוחר יותר אף בארמיות, בעוד שיתר המדינות פיזרו את הטנקים שלהם בין דיוויזיות החי"ר או הפרשים עם כמה בריגדות עצמאיות.
שיתוף הפעולה בין גרמניה לברית המועצות
ב-1917 שלחו צרפת ובריטניה מספר טנקים לרוסיה, במטרה לסייע לדיכוי המהפכה הרוסית, אולם טנקים אלו נפלו בידי הצבא האדום ושימשו בסיס לחיל השריון הסובייטי. הרוסים ניסו לפתח טנקים אבל נתקלו בבעיות טכניות שלא הצליחו לפתור.
על פי חוזה ורסאי, היה אסור לגרמניה לפתח ולבנות טנקים, כך שהיינץ גודריאן הציע לרוסים סיוע ביידע, בניסיון ובמימון גרמני לבניית טנקים בתמורה לקבלת מרחב תמרון לטנקים הגרמניים בתוך רוסיה. האזור שנבחר היה אזור קאזאן, שם הוקם בית הספר לשריון בקאזאן שבו פעלו ברית המועצות וגרמניה יד לבניית טנקים מבצעיים.
במטרה לשמירת החשאיות של תחנת הניסויים בקאזאן, נתנו לה את שם הקוד קאמא (KAMA). בקיץ 1929 הגיעו הטנקים הגרמנים הראשונים לקאזאן. אלו היו חמישה טנקים בינוניים מדגם גרוסטרקטור שלא הוכיחו את עצמם. במקביל נעשו ניסויים בטנקים זעירים (טנקט) מסוג קרדן לויד שחלקם נרכשו באנגליה וחלקם יוצרו במקום ובטנקים נוספים. ב-1933 היטלר הורה להפסיק את שיתוף הפעולה והגרמנים עזבו את קאמא.
פיתוח טנקים בברית המועצות
אחרי ביטול שיתוף הפעולה עם גרמניה, לצורך המשך פיתוח של טנקים, הרוסים רכשו בארצות הברית אבטיפוס של טנק (M1931) שתוכנן על ידי ג'ון וולטר כריסטי שצבא ארצות הברית החליט לא לרכוש. טנק זה עשה שימוש במתלים מסוג מזקו"ם כריסטי שאומצו מאוחר יותר לבניית הטנק BT2 ואחריו כל סדרת טנקי ה-BT ולאחר מכן לבניית ה-T-34. במקביל, פותחו הטנק הקל T-18 שהיה העתק של הטנק הצרפתי רנו FT-17, הT-26 על בסיס טנק ויקרס 6 טון בריטי והטנק הקל T-27 על בסיס הקארדן-לויד הבריטי. בנוסף פותחו מספר טנקים אמפיביים, כדוגמת ה-T-37A המבוסס על טנק הויקרס הבריטי ויורשו, ה-T-38. בהשראת הטנק הבריטי הכבד ויקרס A1E1, פותח ה-T-28 בעל שלושה צריחים.
פיתוח טנקים בגרמניה
הגנרל אריך לודנדורף מהפיקוד העליון הגרמני קבע את עדיפות הטנקים של בעלות הברית כגורם העיקרי בתבוסת גרמניה. היינץ גודריאן שמונה לעמוד בראש כוח השריון הגרמני חשב אף הוא כך, ולכן, בתמיכת היטלר, יזם את שיתוף הפעולה עם ברית המועצות בפרויקט "קאמא" (ראו לעיל). אחרי הפסקת שיתוף הפעולה המשיכו הגרמנים לפתח טנקים קלים, והראשון שיוצר במספרים משמעותיים היה הפאנצר סימן 1 בעל שני מקלעים, שהתבסס חלקית על הטנק הקל קרדן לויד, על מנת להשיג מהירות השתמשו הגרמנים בלוחות שריון דקים. לאחר מכן יוצר טנק סיור קל ה-פאנצר סימן 2 בעל שריון מעט יותר עבה והמקלעים הוחלפו בתותח. בכל הטנקים הגרמניים הותקנו מכשירי קשר, על פי חזונו של גודריאן. בהמשך פותחו טנקים בינוניים, הפאנצר סימן 3, שנועד בעיקר ללוחמה נגד טנקים והפאנצר סימן 4 שייצורו נמשך לכל אורכה של המלחמה והם החליפו את הפאנצרים 1 ו-2 במהלך מלחמת העולם.
פיתוח טנקים בבריטניה
פולר שנחשב כאבי תורת השריון הבריטית, פרסם בסוף 1918 את תוכנית 1919, בה המליץ להקים חיל שריון עצמאי ולהתבסס עליו במלחמה עתידית.
במפעלי ויקרס-ארמסטרונג פיתחו את הויקרס 6 טון שלא הוזמן על ידי הצבא הבריטי אבל היווה בסיס לטנקים של מדינות אחרות. ואחריו את הויקרס סימן 2 ששילב מסקנות ממלחמת העולם כמו גם מפיתוחים מאוחרים יותר. לטנק זה היה צריח מסתובב בדומה לטנקי ה-FT, תותח 47 מ"מ מדגם תותח 3 ליברות, מקלע, עמדת תותחן קדמית, שריון משופע ומכשיר קשר. פיתוח משמעותי נוסף היה הטנק הכבד ויקרס A1E1 שפותח ב-1925. היו לו צריח ראשי וארבעה צריחים קטנים, עיצוב זה הועתק אחר כך לטנקים הסובייטים T-28, T-35 ולטנק הגרמני נאובאופארצוג.
פיתוח טנקים בארצות הברית
במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא ארצות הברית עשה שימוש מועט בטנקים אבל הוכח שלטנק תהייה חשיבות מכרעת בשדה קרב עתידי ולכן הושקעו מאמצים בפיתוח דגמי טנקים חדשים. חוק ההגנה הלאומי של ארצות הברית 1920 העמיד את חיל הטנקים תחת חיל הרגלים. ג'ורג' פטון העדיף חיל שריון עצמאי. אבל הפיקוד העדיף שהטנקים יהיו אחת מהזרועות המסורתיות, פטון העדיף שהשריון יהיה כפוף לפרשים, כי לדעתו פיתוח טנקים הפועלים עם פרשים יתמקד בניידות, בעוד טנקים הכפופים לחיל הרגלים ידגישו את כוח האש.
העובדה שכוח השריון הוכפף לחי"ר ותפקידם נתפש כסיוע לחי"ר להתקדם ללא הפרעה, גרמה לכך שעיקר הפיתוח היה לטנקים קלים, שמשקלם לא עובר 5 טון, על מנת שאפשר יהיה לנייד אותם במשאיות. טנקים כבדים יותר הוגבלו ל-15 טון, על מנת שיוכלו לעבור על גשרים, בעיקר גשרים שנבנו על ידי חיל ההנדסה ושאפשר יהיה לנייד אותם ברכבות. לשם כך פותחה סדרת הטנקים T1 Light Tank, אבל הם לא הוכיחו את עצמם כעונים לדרישות.
כריסטי המשיך לפתח דגמי טנקים, שנפסלו על ידי צבא ארצות הברית כי לא עמדו במגבלות של 5 טון ו-15 טון. אבל התכנונים שלו שימשו אחר כך בטנקים אחרים.
פיתוח טנקים בצרפת
הצרפתים ראו בטנק כלי עזר לחיל הרגלים, לשם כך הם פיתחו סדרת טנקים קלים וזריזים הכפופים לפיקוד החי"ר, שיוכלו לסייע לכוחות החי"ר בהתקדמותם. טנקים אלו היו זולים יחסית וקלים יחסית לייצור ולכן בסוף שנות ה-20, צרפת הייתה בעלת מספר הטנקים הגדול ביותר.
ב-1931 החליטו הצרפתים שעליהם להוסיף גם טנקים כבדים שנועדו ליצור "חזית הלם" ולפרוץ קדימה מקווי ההגנה, לשם כך פותחו השאר B1 מתוצרת רנו ואחריו הטנק הכבד FCM F1 שנכנס לשירות רק ב-1940. ל-B1 היו שני תותחים, האחד בצריח והשני בתובה, שנתנו לו כוח אש כפול, הא היה בעל שריון עבה, אבל היה איטי מאוד וצרך כמויות גדולות של דלק.
ערב מלחמת העולם השנייה היו לצבא צרפת טנקים שנועדו לתמיכה בחי"ר, הטנק הקל העיקרי מסוג זה היה ה-רנו R-35 וכן היו מספר טנקים מסוג FCM 36. טנקי פריצה בינוניים מהסוגים שאר D1, שאר D2. טנקים כבדים מהדגם הוותיק שאר 2C והטנק "שאר B1" ששימש גם ללוחמה נגד טנקים. חיל הפרשים הפעיל את טנקי השיוט המהירים H39 הוצ'קיס, AMC 34, AMC 35 והסומואה בנוסף היו טנקים בעלי חימוש הדומה לזה של טנקי החי"ר כמו AMR 33 ויורשו AMR 35.
מלחמת האזרחים בספרד
מלחמת האזרחים בספרד הציבה את הפאנצר 1 מול ה-BT הכבד יותר וה-T26.
ב-30 באוקטובר 1936 התרחש עימות ראשון בין טנקים מתוצרת גרמניה לבין טנקים מתוצרת ברית המועצות. הטנקים משני הסוגים היו חדירים לירי ורוב הטנקים הסובייטים הושמדו.
המסקנות שהגיעו אליהן גם הגרמנים וגם הסובייטים היו צורך בעמידות בירי, פרופיל נמוך, יכולת התגנבות, וחיסכון במשקל. מסקנות אלו הביאו את הגרמנים לפתח את הטיגר.
במלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, כאשר למעלה מ-2000 טנקים גרמניים, ברובם מדגמי הפאנצר סימן 1 והפאנצר סימן 2, מתוגברים בטנקים מהסוגים פאנצר סימן 3, פאנצר סימן 4 והטנקים תוצרת צ'כוסלובקיה: פאנצר 35(t) ופאנצר 38(t), שעטו לתוך פולין, ובמכת מחץ (מלחמת בזק) פרצו את קווי ההגנה הפולנים ודרסו את הצבא הפולני המיושן. כך אפשרו לחיל הרגלים הגרמני להתקדם בלי הפרעה. על דיוויזיות השריון הנאצית פיקד גודריאן, שהועלה לדרגת גנרל.
לצבא פולין היו כ-900 טנקים, ברובם טנקים בריטים וצרפתיים וחלקם תוצרת פולין, כמו הטנק הקל 7TP שהיה שדרוג של הטנק הבריטי ויקרס 6 טון והטנק הזעיר (טנקט) TKS. מתוך כלל הטנקים הפולנים רק כ-210 היו מצוידים בתותח, והם הצליחו להשמיד כמה טנקים גרמניים, אבל נכנעו לעדיפות הכמותית והטכנולוגית הגרמנית.
ב-18 בספטמבר אירע קרב השריון בשריון המשמעותי היחיד במערכה. הקרב התרחש בקרבת העיר טומשוב-לובלסקי כאשר 80 טנקים פולנים נתקלו בטנקים גרמניים. בקרב זה, טנק פולני מדגם TKS המצויד בתותח 20 מ"מ הצליח להשמיד 3 טנקים גרמנים מדגם פאנצר.
ב-17 בספטמבר 1939 פלשו למעלה מ-3,000 טנקים של הצבא האדום לחלקה המזרחי של פולין. הסובייטים פעלו בשיתוף פעולה עם הנאצים, תוך מילוי חלקם בחלק הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. גם כאן ניסה הצבא הפולני, ללא הועיל, להתנגד לפלישה. כ-30 טנקים של צבא פולין מדגם רנו R-35, חיפו על נסיגת כוחות פולניים לרומניה.
גם בעת הפלישה לצרפת ב-1940 שיחקו הטנקים הגרמניים תפקיד מכריע, כשהוכיחו שקו ביצורים נייח דוגמת קו מאז'ינו אינו יכול להם. מנגד, בעלי בריתם של הגרמנים האיטלקים נחלו תבוסה מול הבריטים בקרבות שריון בשריון בצפון אפריקה. בעיקר בזכות עדיפותו של הטנק הבריטי, מטילדה דגם 2 על הטנקים האיטלקיים וחולשת תותחי נ"ט איטלקיים שהיו בקוטר של 37 מ"מ ולא הצליחו להבקיע את שריונה של המטילדה.
בשנת 1941 פלשו הנאצים לרוסיה, ובכך החלה שרשרת הקרבות השריון הגדולים ביותר בהיסטוריה. הכוח הגרמני כלל אלפי טנקים, וקרבות שריון בשריון אדירים התחוללו כאשר הוא עשה את דרכו לעומק ברית המועצות. כוח השריון הסובייטי היה מורכב מטנקים מהסוגים T-26, סדרת הטנקים BT, וטנקי סיור קלים כמו הטנקים האמפיביים T-37 ו-T-38.
הופעתם של הטנקים הסובייטים T-34 ו-KV-1, שלא היו מוכרים לגרמנים עד שנת 1941, אילצה את הוורמאכט להצטרף למירוץ ההתחמשות בטנקים בעלי שריון עבה יותר ותותח טוב יותר. לכן פיתחו הגרמנים את הטנק הבינוני-כבד פנתר (פאנצר 5) ואת הטנק הכבד טיגר (פאנצר 6) וכמשמיד טנקים את התומ"ת שטוג סימן 3 על בסיס התובה של פאנצר 3 והשטוג סימן 4 על בסיס תובה של פאנצר 4, לקאת סוף המלחמה, השתמשו בתובה של טיגר 2 לייצור מספר יחידות של תומ"ת משמיד טנקים מסוג יאגדטיגר, אולם מחסור במשאבים ובאמצעי ייצור, בשילוב תכנון אטי גרמו לכך שכמות הטנקים ומשמידי הטנקים שיוצרו לא השתוותה לכמויות שהוטלו למערכה על ידי בעלות הברית.
בשנת 1942 נערכה הלחימה העזה בצפון אפריקה בין קורפוס אפריקה של גנרל פלדמרשל ארווין רומל הגרמני לארמייה השמינית של גנרל מונטגומרי הבריטי. כמעט 1,600 טנקים משני הצדדים השתתפו בקרב ההתשה של אל-עלמיין. עם פרוץ הקרבות של מלחמת העולם השנייה, הופתעו הבריטים לרעה מביצועי טנקי השיוט שלהם. טנקי שיוט דוגמת A-9 A-10 והקרוסיידר היו, אמנם, מהירים יחסית לזמנם, אך לא יכלו לבצע את תפקידם בהצלחה. הסיבה העיקרית לכך הייתה נחיתות החימוש והמיגון שהיו בלתי ניתנים לגישור בעזרת המהירות העדיפה של השריון הבריטי. הבריטים הגיעו למסקנה שיש לשדרג את החימוש והמיגון של טנק השיוט ולכן פיתחו וייצרו את טנק השיוט הקרומוול, גרסה מתקדמת של הקרומוול נקראה צ'אלנג'ר ולקראת סוף המלחמה פותח הקומט (A34) על בסיס הקרומוול. אף על פי שאיבדו יותר מ-50% מהטנקים שלהם, יצאו הבריטים מהמערכה בצפון אפריקה כשידם על העליונה.
ב-1941 הגיע הייצור הרוסי של טנק ה-T-34 לרמות גבוהות מספיק על מנת לפצות על אבדות השריון הגדולות, והסובייטים החלו במתקפות נגד, שבהן שותפו אלפי טנקים.
במסגרת קרב קורסק, שנערך בקיץ 1943, התנהל קרב השריון הגדול בהיסטוריה, בו השתתפו למעלה מ-6,000 טנקים משני הצדדים. במסגרת הקרב ספגו הכוחות הממונעים הגרמניים אבדות כבדות, והוא הסתיים בניצחון אסטרטגי סובייטי מכריע. לאחר הקרב נטל הצבא האדום את היוזמה לידיו, ולא שמט אותה עד לתום המלחמה באירופה והכרעת גרמניה הנאצית. הצבא האדום ניהל שורה של מתקפות, במסגרתם מילאו ארמיות הטנקים שלו תפקיד מכריע, הדף בהדרגה את הצבא הנאצי מערבה, וסיים את המלחמה בכיבוש הבירה הנאצית, ברלין, במאי 1945.
כשפלשה גרמניה למערב אירופה בשנת 1940, היו לצבא ארצות הברית רק 28 טנקים חדשים, מתוכם 18 טנקים בינוניים ו-10 קלים בנוסף על כ-900 טנקים מדגמים ישנים יותר. לצבא ארצות הברית לא היו טנקים כבדים ולא היו תוכניות מיידיות לייצור טנקים כאלו, מה גם שהפיקוד העליון הגביל את משקל הטנק ל-30 טון, על מנת שיתאים לציוד הגישור הסטנדרטי. חמור אף יותר מהמחסור בטנקים היה חוסר הניסיון של התעשייה בייצור טנקים וקווי ייצור מועטים. יתר על כן, ארצות הברית הייתה מחויבת לסייע באספקת טנקים לבעלות בריתה. עד 1942 הייצור של הטנקים האמריקניים זינק לכמעט 25,000, וכמעט הכפיל את התפוקה הבריטית והגרמנית המשולבת באותה שנה. ובשנת 1943, שנת הייצור הגבוהה ביותר של הטנקים, יוצרו בארצות הברית 29,497 יחידות. בסך הכל, בין 1940 עד 1945 הסתכם ייצור הטנקים האמריקני ב-88,410.
ב-1944 נחתו בעלות הברית בנורמנדי. בגל הראשון נכללו טנקי השרמן DD האמפיביים בנוסף לעוד סוגים רבים של טנקים. הטנקים הגרמניים שוב היוו אויב קשה, אך הכמות המוחצת של השרמנים הביאה לניצחון. ב-1945 הסתיימה מלחמת העולם השנייה. היה ברור שבכל סכסוך עתידי יהיה לטנק תפקיד מכריע. במזרח ובמערב המתינו עשרות אלפי הטנקים שיוצרו להילחם בגרמניה לאויב חדש. מלחמת העולם השנייה הביאה להתפתחות אדירה בתחום הטנקים. השריון נעשה עבה יותר, חימוש הטנק היה לגדול יותר ולמדויק יותר, ופותחו תאוריות טקטיות ואסטרטגיות לשימוש בטנקים.
בתקופת המלחמה הקרה
צבא ארצות הברית החליט להפסיק לפתח ולייצר טנקים. כי הפיקוד העליון הגיע למסקנה שטנק לא יכול להתמודד עם פצצת אטום, שהוכחה כנשק קטלני.
הרוסים המשיכו בפיתוח טנקים, לפחות עד 29 באוגוסט 1949 שאז בוצע הניסוי המוצלח בפצצת ביקוע גרעיני.
ב-25 ביוני 1950 פתחו כוחות קוריאה הצפונית במתקפה נרחבת על קוריאה הדרומית. כחלק מהמתקפה פלשו 225 טנקים צפון קוריאנים, רובם T-34 תוצרת ברית המועצות, אל שטח דרום קוריאה. ארצות הברית שלחה כוחות צבא לעזרת קוריאה הדרומית הכוח הצבאי כלל טנקי פרשינג מהדגמים M26 ו-M46, שרובם הספיקו להשתתף במלחמת העולם.
אחרי הקמת ברית ורשה פיתחו הרוסים את ה-T-55 על בסיס ה-T-54. לטנק זה הייתה מערכת PAZ שיועדה לאפשר עמידות במתקפה אטומית.
אחרי הקמת חומת ברלין אפשרו מפקדי נאט"ו לגרמנים לפתח טנק מערכה, והתוצאה הייתה לאופרד 1.
המזרח התיכון שימש כשדה ניסויים חשוב עבור המעצמות. נשק סובייטי ניתן למדינות ערב ואילו ישראל הצטיידה בנשק מערבי (בהתחלה בריטי וצרפתי, ואחרי מלחמת ששת הימים - אמריקאי). קרבות טנקים גדולים התרחשו במלחמות ישראל, בעיקר במבצע קדש, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, שבה נערכו קרבות טנקים השניים בגודלם רק לאלה שנערכו במלחמת העולם השנייה, קרב השריון של ה-14 באוקטובר הוא קרב השריון השני בגודלו בהיסטוריה עם יותר מ-2,000 טנקים נלחמים בשני הצדדים. ברוב הקרבות יצא חיל השריון הישראלי כשידו על העליונה. אלפי טנקים סובייטים הושמדו או נלקחו שלל מידי מדינות ערב ושודרגו על ידי ישראל.
בין המסקנות שהסיקו הסובייטים מתוצאות קרבות השריון בין צה"ל לצבאות ערב, היה הצורך בטנק בעל יכולת לשגר טילי נ"ט מהקנה, ולשם כך פותח ה-T-72.
טנקי המערכה ממלאים תפקיד מרכזי בצבאות הגדולים, וכנראה ימשיכו למלא אותו גם בעתיד, ולו רק בשל יכולתם להטיל מורא באויב ולהפגין עוצמה. לטנק יש יתרון חשוב - במיגון הכבד שלו ובאמצעי התצפית המתקדמים הוא מהווה בפועל מוצב נייד. הפיתוחים הטכנולוגיים מהשנים שאחרי המלחמה ניכרים בטנק היטב. מערכות ממוחשבות החליפו את האמצעים הפשוטים של העבר. תנאי הצוות השתפרו ללא הכר. שריון מתוחכם נוסף על שריון הפלדה הישן והסטנדרטי.
לחימה נמוכת עצימות
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה מגמה של מעבר ממלחמות של צבא סדיר בצבא סדיר לעימותים א-סימטריים כנגד ארגוני טרור וגרילה, שלהם לא היו טנקים אך כן היה נשק נ"ט רב. עוד במלחמת יום הכיפורים, גרמו טילי הסאגר ורקטות ה-RPG-7 לאבדות רבות בקרב חיל השריון הישראלי. מלחמה זו סימנה ירידה בכוחו של הטנק במערכה היבשתית.
במבצע שלום הגליל (1982) הראה צה"ל כי לחיל השריון יש מענה כנגד נשק הנ"ט. שריון משופר, מיגון ריאקטיבי והפעלה נכונה הפחיתו באופן ניכר את אבדות הטנקים במלחמה זו. כמו כן, טנקי המרכבה סימן 1 החדשים רשמו טבילת אש מבצעית והביסו בקרבות חטיבות שריון סוריות של טנקי T-55 ו-T-72. במלחמה זו נעשה לראשונה שימוש נרחב במסוקי קרב כדי לפגוע בטנקים וברכב קרבי משוריין.
במלחמת המפרץ (1991) ומלחמת עיראק (2003) בה נלחמו מדינות הקואליציה בראשות ארצות הברית כנגד צבא עיראק, התגלה חיל השריון העיראקי כיריב נחות וטנקי ה-T-55 וה-T-72 המשונמכים שלו הושמדו בקלות. אף על פי שלכאורה הייתה זו מלחמת שריון בשריון של צבאות סדירים, למעשה נפגעו רוב הטנקים העיראקים מירי ממסוקי הקרב ומנגמ"שי הבראדלי. קרבות הטנקים של מלחמת עיראק היו קרב השריון האחרון בהיסטוריה.
במלחמת לבנון השנייה הסבו טילי הנ"ט המתקדמים של חזבאללה, שכללו גם קורנט, אבדות לצוותי הטנקים וחדרו גם את טנקי המרכבה סימן 4 החדישים ביותר. על צורת הלחימה של צה"ל ושל חיל השריון הישראלי נמתחה ביקורת רבה, אך צוין גם ששריון הטנקים העניק הגנה טובה יותר לצוותים ויחסית לעימותים אחרים, פחות טנקים נחדרו ונפגעו מירי נ"ט. גם בעיראק שאחרי הפלישה, איבדו כוחות הקואליציה טנקים כתוצאה ממטעני גחון וירי רקטות נ"ט מדגמי RPG-7 ו-RPG-29, אך ברוב המקרים סיפק שריון הטנק הגנה טובה לאנשי צוותו ורוב הטנקים שנפגעו תוקנו והוחזרו לשימוש.
במבצע צוק איתן שנערך בקיץ 2014 הופעלו לראשונה בקנה מידה גדול טנקים עם מערכת הגנה אקטיבית. חיל השריון של צה"ל שלח לקרב חטיבה שלמה של טנקי מרכבה סימן 4מ המצוידים במערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח", במערכת ניהול קרב דיגיטלי צי"ד ובתחמושת מתקדמת נגד מבנים - פגזי הכלנית והחצב. חטיבה 401, שהפעילה את הטנקים המתקדמים, השמידה מאות מטרות טרור, הרגה למעלה מ-120 מחבלים ובמהלך הלחימה אף טנק לא נפגע.
הטנקים המרכזיים והמתקדמים ביותר של המאה ה-21 (נכון ל-2014) הם ה-M1A2 אברהמס האמריקאי, הלאופרד 2 הגרמני (הדגמים המודרניים הם ה-A5 וה-A6), המרכבה סימן 4 הישראלי (הדור הרביעי בסדרת המרכבה), הצ'לנג'ר 2 הבריטי' ה-T-90 הרוסי וה-T-14 ארמטה הרוסי, שפותח כלקח מהשמדת הטנקים הסובייטיים בעיראק ובגרוזני.
שימוש בטנקים נגד אזרחים
המקרה הידוע הראשון של שימוש בטנקים נגד אזרחי המדינה שהשלטון הפנה מולם את הטנקים, היה ב-31 בינואר 1919 כאשר הממשלה הבריטית שלחה 6 טנקים של רגימנט הטנקים המלכותי מדגם הורנט (Medium Mark C) לכיכר ג'ורג' בגלאזגו, לשבור הפגנה של חיילים משוחררים שהפגינו בעד הזכות לעבוד ובעד הגבלת שעות העבודה השבועיות. אירוע המכונה קרב כיכר ג'ורג'. לאחר דיכוי ההפגנות, החיילים והטנקים נשארו בגלאזגו ובסביבתה עד 18 בפברואר.
ב-1956, במהלך המרד ההונגרי, הייתה התקוממות אזרחית שנענתה בטנקים. בין ה-28 באוקטובר ל-31 באוקטובר הטנקים נסוגו מבודפשט כי חיילים הונגרים ערקו בהמוניהם והצטרפו למתקוממים. ב-4 בנובמבר 1956, פלשו כוחות גדולים של צבא ברית המועצות להונגריה דרך רומניה. המתקוממים נלחמו נגד הפולש הסובייטי המצויד בטנקים, אך ללא כל סיכוי.
ב-1968, במטרה לדכא את האביב של פראג, הסובייטים שלחו כרבע מיליון חיילים מצבאות ברית ורשה וכ-2,000 טנקים כדי לכבוש את צ'כוסלובקיה, לצ'כים לא היה סיכוי מול הטנקים של הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, 72 צ'כוסלובקים נהרגו על ידי הכוחות הפולשים ועוד כמה התאבדו, בהם הסטודנט יאן פאלאך.
במהלך אירועי כיכר טיין-אן-מן (1989), נשלחו טנקים לדכא את ההפגנות, המורד האלמוני הצליח לעכב שיירת טנקים במשך חצי שעה, אולם הטנקים המשיכו בדרכם ופיזרו את המפגינים.
אופיר עוז
אופיר עוז (נולד ב-1977) הוא סופר ובלוגר ישראלי, עורך וקופירייטר בעמותת שומרי הבית.
קורות חייו
עוז נולד וגדל בבאר שבע.
ספרו השלישי "הטוב מכל העולמות" יצא לאור בהוצאת "אפיק".
ספרו השני "שם של התחלה" זכה בפרס משרד התרבות לסופרים בראשית דרכם, 2015.
הסיפור הפותח את הרומן "פושעת" זכה בתחרות הסיפור הקצר של עכבר העיר וסטימצקי. ובמקום השני בתחרות Short Story Project, פורסם בכתבי העת: Michigan Quarterly Review, ובאתר Nebesht בשפה הפרסית.
ספרו הראשון, "אני הורגת אותך", יצא לאור ב-2007
החל משנת 2011 כותב את הבלוג "לשבור את המגירה", המסייע לכותבים וליוצרים בתחום הפרוזה והשירה להוציא את ספרם לאור.
מתגורר בקיבוץ מעברות.
TUI fly הולנד
TUI fly הולנד (לשעבר:ארקפליי (Arkefly)) היא חברת תעופה הולנדית הממוקמת בנמל התעופה סכיפהול באמסטרדם. החברה מקיימת טיסות שכר (צ'רטר) מאז נוסדה בשנת 2005 במסגרת ברית החברות TUI איירליינס.
פעילות החברה בישראל
החברה הפעילה בעבר 2 טיסות שבועיות עונתיות בקו אמסטרדם-עובדה דרך תל אביב.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא Arkefly באתר Airliners.net
קוטב (אנליזה מרוכבת)
הגדרה פורמלית
נקודה \ z_0 היא קוטב של פונקציה מרוכבת \ f(z), אם הפונקציה אנליטית בסביבה מנוקבת של הנקודה, ומתקיים.
המספר n הקטן ביותר שעבורו הגבול קיים, נקרא הסדר של הקוטב. מספר זה תמיד קיים, והגבול עבורו שונה מאפס. קוטב מסדר 1 נקרא קוטב פשוט. עבור קוטב פשוט, השארית של הקוטב מוגדרת להיות הגבול.
תכונות של קטבים
הפונקציה ניתנת לפיתוח לטור לורן סביב קוטב מסדר סופי, כאשר הפיתוח מתחיל מהחזקה השלילית. כלומר,. באופן שקול, יש \ n כך שלפונקציה יש נקודה סינגולרית סליקה ב- \ z_0.
הגבול, עבור מקבל את הערכים הבאים:
דוגמאות
כשמרחיבים את ההגדרה של פונקציה מרוכבת אל הקומפקטיפיקציה של המישור המרוכב (כלומר, מוסיפים להגדרה את נקודת האינסוף, כמו בספירת רימן), הנקודה \ z=\infty נחשבת לקוטב של \ f(z) מאותו סוג וסדר של הקוטב \ z=0 בפונקציה \ f(1/z).
עכברינה
עכברינה (באנגלית: Sir Mouse) היא סדרת הנפשה לילדים שנוצרה בשנת 2019 על ידי סטודיו Fabrique Fantastique. הסדרה העוסקת בחברות מיוחדת ובלתי רגילה בין עכברינה, עכברה שתלטנית, וחברתה הסלחנית והעדינה, דרקונה. הסדרה שוברת מוסכמות מגדריים ומנפצת סטריאוטיפים
הסדרה כולה מתרחשת בעולם אבסורדי ומרוחק של ימי הביניים, ומה שמבליט אותה זה סגנון האנימציה המיוחד – דמויות דיגיטליות שנראות כמו בדו-ממד אבל נוצרו בתלת־ממד.
סאקסום
סאקסום (בלטינית: Saxum; מילולית: "סלע") הוא מרכז מבקרים נוצרי קתולי הממוקם באבו גוש בצד הדרך המובילה לנטף. המרכז, שנחנך בפברואר 2019 על ידי ארגון אופוס דאי, כולל מרכז מבקרים משוכלל, אולם כנסים, בית תפילה (קפלה), בית הארחה ומרכז חינוכי.
ליבו של המתחם הוא מרכז מבקרים שנועד לצליינים ומטרתו לסייע למורי דרך ולצליינים לקבל הבנה טובה ועמוקה יותר של הביקור בארץ ישראל בהקשרו לכתבי הקודש. זאת באמצעות המחשות של אזורי הארץ הקשורים לחיי ישו כגון כפר בגליל, העיר ירושלים ובית המקדש השני בתקופת חיי ישו, באמצעים מגוונים כגון מסכי מגע אינטראקטיביים, מוצגים ארכאולוגיים, מפות, דגמים וסרטים. חלק אחד מוקדש לשפות שדוברו בארץ ישראל באותה תקופה (עברית - שפת התפילה, ארמית - שפת היומיום, יוונית - שפת ההשכלה ולטינית - שפת השלטון).
ההסברים במקום ניתנים באנגלית, צרפתית, ספרדית, איטלקית, עברית וערבית.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הירושלמי נתן גולדשמיט יחד עם אדריכל ספרדי. הכניסה למתחם היא דרך חצר, שעל רצפתה חרוטה מפת רצפה גדולה של המזרח הקדום ובמרכזה בריכת מים שחורה. החצר מוקפת בשורת ספסלים מקורים, שמאחוריהם נפרש ציר זמן מבריאת העולם ועד דור מעשי השליחים (המאה הראשונה). הציר מחולק לאירועים היסטוריים המתוארים בכתבי הקודש ומעליהם, בקו זמן מקביל, אירועים בהיסטוריה העולמית הכללית. החצר תוכננה כך שהיא מאפשרת הדרכת קבוצות מטיילים גדולות על ידי מורה דרך באופן מיטבי, לקבלת אוריינטציה במרחב ובזמן של אירועי התנ"ך והברית החדשה. פירוט החיים בארץ ישראל בכלל ובאתרים המוזכרים בברית החדשה בפרט, נמצא בתוך המבנה פנימה.
דיר אל-קמר
דיר אל-קמר (בערבית: دير القمر, "מנזר הירח", מבוטא בערבית לבנונית כ-דיר אל-אמר), עיירה נוצרית-מרונית בהרי השוף המצויים במרכז הר הלבנון, בלבנון.
היסטוריה
בשנת 1590 קבע בה את בירתו פחר א-דין השני, שליט לבנון. הסיבה למעבר הייתה מחסור חמור במים בבירתו הקודמת בעקלין, ודיר אל-קמר הייתה מפורסמת במקורות המים שלה. כששב פח'ר אל דין מגלותו (1613–1618) הביא עמו בנאים מאיטליה אשר בנו בעיר את ארמונו בסגנון פלורנטיני. בהמשך, בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר באשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין.