cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סלעית פרסית
טקסונומיה ואטימולוגיה
סלעיות פרסיות בחלק המזרחי של התפוצה חיוורות מעט יותר ולעיתים נחשבות כתת-מין נפרד, O. c. kingi, אך לרוב מסווג מין זה כמונוטיפי.
תפוצה ובית גידול
טווח תפוצת הקיץ שלה משתרע מצפון-מזרח טורקיה, ארמניה ואזרבייג'ן מזרחה דרך איראן ועד אפגניסטן, דרום טג'יקיסטן ומערב פקיסטן. היא נודדת דרומה לחורף בחצי האי ערב, אריתריאה, חלקיה הדרומיים של עיראק ואיראן, פקיסטן וצפון-מערב הודו. היא מזדמנת בישראל, אתיופיה, ג'יבוטי ונפאל.
קינון
היא מקננת באזורים הרריים בגבהים של 1,200–4,000 מטר מעל פני הים. היא מקננת על קרקע תלולה, עקרה וסלעית עם מעט צמחייה. היא חורפת ברמות נמוכות יותר עד גובה פני הים על ערבות יבשות, מדרונות של גבעות סלעיות, בתות ואזורים מדבריים למחצה. צפיפות הקינונים נעה בין 10–20 זוגות לקמ"ר על גבעות סלעיות ועד ל-20–70 זוגות לקמ"ר בטרסות נהרות ובדפנות הגיאיות הגדולים בדרום טג'יקיסטן.
עונת הקינון נמשכת מסוף מרץ או תחילת באפריל ועד יוני, ומתקיימים שני מחוזרי קינון בעונה. הקן בצורת כוס רדודה הבנויה בצורה רופפת מדשא יבש וסיבי צמחים גסים יותר, ומרופד בסיבים עדינים יותר שהופשטו מגבעולי הצמח ולעיתים מונח על בסיס עבה של שפוכת אבנים. הוא ממוקם בתוך מחילה בסלעים, בין אבנים או בקיר של מבנה, ומדי פעם במחילת שרקרקים. התטולה מכילה 4–6 ביצים בגוון כחלחל-לבן בהיר, לעיתים עם ניקוד חום-אדמדם, והדגירה עליהן נמשכת 13 ימים.
תיאור
זוהי סלעית בינונית באורך כ-14.5 ס"מ, מוטת כנפיים של 26–27 ס"מ ומשקל של כ-20–27 גרם. הניצוי אפרורי למדי, בעיקר אפור-חום מלמעלה שמתשתנה לגוון אפרפר-לבן מלמטה. יש לה פס-עין חיוור וחלש, שמץ של גוון אדום בסוככות האוזניים, וסוככות כנפיים בצבע לבן כסוף. השת והבסיס של נוצות הזנב החיצוניות בצבע אדמדם עד כתום עז, בעוד שאר הזנב שחור ויוצר דגם אופייני בצורת T. כמעט שלא מתקיימת דו-צורתיות זוויגית, אך לזכר יש מעט יותר צבע שחור בין העין למקור.
הבדלים מסלעית כורדית
נקבת סלעית כורדית יכולה להיות דומה מאוד אך בדרך כלל יש לה בסיסים לבנים לנוצות הזנב החיצוניות. זכרים בוגרים וחלק מהנקבות של הכורדית שונים בהרבה עם פנים וגרון שחורים וחלק עליון אפור יותר.
קולות
השירה היא שריקה פשוטה החוזרת על עצמה. הקריאות הן מגוון של שריקות, נקישות, וקולות צורמים.
תזונה
בדרך כלל היא מחפשת מזון על אדמה חשופה, וניזונה בעיקר מחרקים כמו נמלים, חיפושיות וזחלים, ואף תלקט לעיתים מזון צמחי. היא נוהגת לחפור במקורה אחר זחלי חיפושיות, ותקפוץ לחטוף טרף מנקודת תצפית חשופה על סלע או אבן.
כריסטיאנה פלשרינו
כּריסטיאנֶה פֶלְשֵׁרִינוֹ (בגרמנית: Christiane Felscherinow, נולדה ב-20 במאי 1962) שנודעה בשם המקוצר כריסטיאנה פ', היא ידוענית גרמנייה שהתפרסמה והייתה לאייקון תרבות בעקבות ספר הביוגרפיה שנכתב על התמכרותה להרואין והידרדרותה לזנות בהיותה נערה צעירה (1978), והסרט המבוסס על הביוגרפיה (1981). הספר והסרט נקראים בשפת המקור "אנחנו הילדים מתחנת הרכבת של גן החיות" (בגרמנית: Wir Kinder Vom Bahnhof Zoo), והם שופכים אור על נגע הסמים והזנות בקרב בני נוער במערב ברלין בשנות ה-70 של המאה ה-20.
במחצית הראשונה של שנות ה-80 ניסתה פלשרינו את כוחה כזמרת רוק, והופיעה כשחקנית בשני סרטי גל חדש, אך הקריירה שלה הייתה קצרת-ימים.
במשך השנים הייתה פלשרינו למרואיינת מבוקשת, והעיתונות ממשיכה להזכיר אותה ולעקוב אחר קורותיה. היא נתנה ראיונות רבים בשנת 2013, עם צאת הספר השני שהיא כתבה יחד עם העיתונאית סוניה ווקוביץ', על-אודות אי יכולתה להיגמל מסמים. הספר נקרא "החיים השניים שלי" (בגרמנית: Mein Zweites Leben; באנגלית: My Second Life).
בחודש יולי 2017 נמסר על פיתוח סדרת טלוויזיה גרמנית כעיבוד של סרט הקולנוע. הסדרה שתכלול שמונה פרקים, היא הפקה משותפת של חברת "סרטי קונסטנטין" שהפיקה את הסרט בשנת 1981, ושל חברת "Amazon Prime Video" שרכשה את זכויות ההפצה.
פרטים בערך זה, אודות שנות ילדותה והתמכרותה להרואין, מבוססים על התרגום העברי של הביוגרפיה.
שנות ילדותה
פלשרינו נולדה באזור כפרי בהמבורג בשם ורה כריסטיאנה פלשרינו (Vera Christiane Felscherinow), ולה אחות בשם אָנֶט הצעירה ממנה בשנה. אמה הייתה בת 19 כאשר כריסטיאנה נולדה. בשנת 1968, בהיות כריסטיאנה בת שש, עברה המשפחה למערב ברלין. בתחילה, שכרו דירת 6 חדרים בשכונת קרויצברג, ואב המשפחה, דיטר פלשרינו (שם מלא בגרמנית: Klaus Dieter Felscherinow) תכנן לפתוח בשלושה מחדרי הדירה סוכנות שידוכים. לאחר שהוא לא הצליח לגייס את ההון הדרוש, ירד הרעיון מעל הפרק, האב היה מובטל ומצבה הכלכלי של המשפחה הלך והידרדר, עד שנאלצו לעבור לדירה קטנה ששכנה ברחוב יואכים גוטשאלק 10 בשכונת גרופיוסשטאט שברובע נויקלן. דיטר פלשרינו היה אדם אלים והרבה להשתכר, ובהתפרצויות הזעם שלו נהג להכות את אשתו ושתי בנותיו. על רקע המצב בבית ואחרי גירושי הוריה בשנת 1973, והיא בת 12, החלה כריסטיאנה לבלות במועדון "מרתף הנוער" (בגרמנית: Jugendkeller) שפעל במרכז הקהילתי השכונתי "בית המרכז" (Haus der Mitte) מייסודה של הכנסייה האוונגלית. מתוך רצון להתקבל אצל בני הנוער בשכונה, היא החלה לעשן חשיש, מריחואנה ואת שרף צמח הקנאביס שאותו כינו הנערים "Shit", השתמשה בסמים ממריצים וסמי הרגעה שהיה אפשר לקנות בבית מרקחת ללא מרשם רופא: אפדרין, ואליום, מאנדרקס, קפטגון וקפאין, ואחר כך גם ב-LSD. בהיותה בת 13, היא התחילה לבלות באופן קבוע בדיסקוטק "סאונד", שנחשב בזמנו לחדיש ביותר באירופה, כשהיא מתחזה לבת 16 (באמצעות נעילת נעלי עקב ששאלה מאמה, לבישת חזייה גדולה מכפי מידתה, ואיפור). בבילוייה במועדון היא התרועעה עם חבורת בני נוער שהיו מכורים להרואין ועסקו בזנות כדי לממן את הסם, ורוב פעילותם התרחשה בתחנות הרכבת ברלין גן החיות וקורפירסטנדאם שהיו בזמנן בין מוקדי זירת הסמים בברלין. כריסטיאנה התאהבה באחד מהם, דטלף, וכדי להתקבל לחבורה ולהתקרב לדטלף, שבהמשך היה בן-זוגה, היא החלה להשתמש בהרואין (בערב בו נכחה בהופעה של דייוויד בואי), ובעקבות התמכרותה החלה לעסוק בזנות בטרם מלאו לה 14.
כריסטיאנה נעצרה מספר פעמים בפשיטות שעשתה המשטרה על תחנות הרכבת, ועשתה כמה ניסיונות גמילה שנכשלו. בפעם הראשונה, היא ודטלף עשו נסיגת קולד טרקי בבית אמה של כריסטיאנה. כעבור שנים, האמא סיפרה שהשניים יצאו מהבית אחרי שבוע, אך תוך שעתיים כבר היו בתחנת הרכבת, והזריקו לעצמם הרואין. בפעם הבאה היא נכנסה למוסד הגמילה "נארקונון" שנחשב למפוקפק בהיותו שייך לכנסיית הסיינטולוגיה, ואחר כך אישפזה את עצמה מרצון בבית חולים למחלות נפש, בכוונה לשהות בו ימים ספורים כדי להתרחק מזירת הסמים. כאשר הבינה שבכוונת המקום להחזיקה מספר חודשים בניגוד לרצונה, היא ברחה מבית החולים.
במהלך שנת 1977 מתו שלושה מחבריה של כריסטיאנה ממנת יתר של הרואין, בהם חברתה הטובה באבט "בבסי" דגה (Babette "Babsi" Döge) שמתה ב-19 ביולי 1977, בהיותה כבת 14, ואנדריאס "אטצה" ויצורק, (Andreas "Atze" Wiczorek), שהיה בן-זוגה לזמן קצר לפני דטלף. דטלף נעצר ונכלא, והקשר עם הוריה הידרדר לאחר שהם נואשו מלגמול אותה מהרואין. על הרקע הזה, היא ניסתה להתאבד בשירותים הציבוריים שבתחנת בונדספלאץ על ידי הזרקת מנת יתר, אך שרדה אחרי שילדים מצאו אותה. כאשר דטלף שוחרר על תנאי, ברחה כריסטיאנה מביתה, והשניים התגוררו אצל לקוח הומוסקסואל של דטלף, וניסו לשמש כ"דילרים" שקונים הרואין מסוחר ומוכרים אותו לבני נוער, אך נכשלו. אמה של כריסטיאנה דיווחה למשטרה שבתה נעדרת, והיא נעצרה בדירתו של ההומוסקסואל לאחר שהיא ודטלף נפגשו בדירה עם סוחר הסמים שלהם, פגישה שהסתבכה בגלל שהשניים איבדו הרואין וכסף כשנמלטו מפשיטה משטרתית. אמה באה לשחרר אותה מהמעצר, ומיד העלתה אותה בכפייה על טיסה להמבורג, מעשה שלדעת כריסטיאנה הציל את חייה אחרי ההסתבכות עם סוחר הסמים.
כריסטיאנה פלשרינו עזבה את ברלין ב-13 בנובמבר 1977, ועברה להתגורר אצל סבתה ודודתה בקלטנקירשן (Kaltenkirchen) ליד המבורג. על אותו היום סיפרה אמא שלה, שכאשר התקשרו אליה מתחנת המשטרה וביקשו שתבוא לקחת את בתה, היא החליטה להרחיק את כריסטיאנה מברלין, התקשרה לגיסתה (דודתה של כריסטיאנה), הזמינה כרטיסי טיסה להמבורג, והסיעה עם בן-זוגה את כריסטיאנה לשדה התעופה טמפלהוף, תוך שהיא מרמה אותה. היא הוסיפה שכריסטיאנה לא סלחה לה על כך, וסירבה לדבר איתה במשך שנים. כריסטיאנה התגוררה אצל דודתה בכפר עד גיל 18, כשהיא נקייה מסמים עד אז.
בקיץ שקדם לעזיבתה את ברלין, ב-27 ביולי 1977, בהיותה בת 15, חודשיים ושבוע, הוגש לבית המשפט בברלין כתב אישום נגד כריסטיאנה באשמת רכישת חומרים ותכשירים שהוגדרו כסמים משכרים, ללא אישור ממיניסטריון הבריאות. זאת בעקבות מספר מעצרים ואחרי שאמה מצאה אריזות הרואין בחפציה ופנתה למשטרה. בין היתר, נאמר בכתב האישום שבתאריכים 1 במרץ 1976 וה-13 בו, היא נמצאה בתחנות הרכבת "ברלין גן החיות" וקורפירסטנדאם בהתאמה (שתי התחנות קרובות זו לזו), כשברשותה הרואין ארוז בנייר כסף במשקל כולל של 158.7 מיליגרם. נאמר עוד שהיא בעלת אינטליגנציה גבוהה מהממוצע, והבינה היטב את המשמעות הפלילית של מעשיה ואת היותה בת-עונשין. בכתב ההגנה הצהירה כריסטיאנה שהיא השתמשה בהרואין החל מפברואר 1976, ועסקה בזנות על מנת לממן רכישת סמים. משפטה התקיים בעיר נוימינסטר הסמוכה להמבורג, ובהכרעת הדין שניתנה ב-14 ביוני 1978, היא הורשעה בכל סעיפי האישום, כולל אי-תשלום מס על רכישת תרופות, ונידונה למאסר בבית סוהר לקטינים, אך הושמה תחת פיקוח של קצין מבחן, וביצוע המאסר נדחה. בית המשפט העריך באופן חיובי את העתיד הצפוי לה, למרות הטלת ספק בצלילות דעתה באותה עת.
חייה הבוגרים
לאחר שעברה להמבורג, עבדה פלשרינו כמתמחה בסניף של רשת חנויות ספרים. היא הייתה אנונימית בעיר, ורק בעלי הרשת ידעו את זהותה האמיתית. היא קיבלה שליש מתמלוגי הספר שעמדו על 2 מיליון מארק, מה שאיפשר לה לחיות ברווחה, אך היא בחרה לסיים את ההתמחות בחנות הספרים, והשלימה בהצטיינות את לימודיה התיכוניים. בסצנת חיי הלילה והפאנק בהמבורג, הכירה פלשרינו את בן-זוגה באותם ימים, אלכסנדר האקה בן ה-15, צעיר ממנה בשלוש שנים וכבר היה חבר בלהקת "איינשטירצנדה נויבאוטן". הם עברו לברלין, ולצד פעילות הלהקה של האקה, הופיעו השניים בהרכב רוק אלטרנטיבי בשם Sentimentale Jugend, וכן שיחקו יחד בשנת 1984 בסרט הסייברפאנק הגרמני Decoder. כמו כן, הוציאה פלשרינו שלושה תקליטי סינגל כשבנוסף לשם שבו התפרסמה, היא השתמשה בשמות הבמה Christiane X ו-Christiana, ושיחקה בסרט סטודנטים בשם Neonstadt ("עיר הניאון", 1982). פלשרינו הייתה מעורה בסצנת הרוק והפוסט-פאנק בברלין והתוודעה בין היתר לזמרים ניק קייב, בילי איידול, חברי הלהקות "דפש מוד" ו"ואן היילן", לזמרת נינה האגן ולקומיקאי וצייר הקומיקס הגרמני ויקו פון-בילו, וכן טסה עם דייוויד בואי במטוס הפרטי של "הרולינג סטונז". בין השנים 1982–1985 הכירה פלשרינו את דניאל ואנה קיל (בגרמנית: Daniel & Anna Keel), בעלי ההוצאה לאור Diogenes Verlag בציריך, שהזמינו אותה לשהות בציריך שמונה שבועות. במשך שלוש שנים היא הייתה אורחת קבועה אצל בני משפחת קיל שהתייחסו אליה כאל בת-אומנה, ובאמצעותם פגשה את הסופרים פרידריך דירנמאט, פטרישה הייסמית', ופטריק זיסקינד, ואת הבמאי האיטלקי פדריקו פליני. גם בציריך המשיכה פלשרינו להשתמש בסמים, ושהתה ארוכות באזור פארק פלאצשפיץ בעיר, שבאותם ימים היה זירת סמים וזנות, ולכן נודע בכינוי "פארק המחטים" (Needle Park). על תקופה זו היא מספרת שחייה התנהלו בין אנשי ספרות להרואין.
פלשרינו התגוררה זמן-מה בניו יורק, ארצות הברית, אך גורשה משם לצמיתות לאחר שנעצרה בעוון החזקת הרואין ואופיום, גרה ביוון שש שנים עם בן-זוג מקומי, וחזרה לגרמניה ב-1993. בשנת 1996 ילדה את בנה, יאן-ניקלאס פיליפ (בגרמנית: Jan-Niklas Philip), לגבר שהיה צעיר ממנה בעשר שנים ומובטל, ועברה להתגורר בעיר טלטו, מחוז פוטסדאם-מיטלמארק , ברנדנבורג. היא נכנסה לתוכנית גמילה מסמים באמצעות מתדון, אך חזרה והידרדרה לסמים בהשפעת בן-זוגה באותם ימים, עבריין מבוקש בשם יואכים ס'. בתחילת שנת 2008 עברו השניים להתגורר באמסטרדם, אחרי שכריסטיאנה הוציאה את בנה מבית הספר באופן לא חוקי. בחודש אוגוסט באותה שנה, כאשר כריסטיאנה באה לביקור בגרמניה, רשויות הרווחה הוציאו את בנה מחזקתה, והעבירוהו לבית מחסה באופן זמני. על התקופה באמסטרדם, סיפר יואכים ס' שכריסטיאנה הייתה מסוממת ושיכורה כשיגרה, ואף פיתחה הזיות רדיפה. בסוף ינואר 2011 נעצרה כריסטיאנה בתחנת הרכבת מוריצפלאץ, במהלך פשיטת המשטרה שחיפשה סוחרי סמים, אך לא נמצאו סמים ברשותה. היא לא שמרה על קשר עם אבי בנה, וגם את הקשרים עם משפחתה ניתקה כמעט לחלוטין. בעשורים המאוחרים של חייה, היא מתפרנסת מתמלוגי הסרט ושני הספרים, מהשתתפות בראיונות ובתוכניות אירוח ואקטואליה, וממכירת זכויות יוצרים. בשנת 2015 נכללו צילומים ישנים שלה בסרט תיעודי על אודות המוזיקאי והמפיק הבריטי מרק רידר, וסוקר את סצנת המוזיקה בברלין משנת 1979 עד 1989, שנים שבמהלכן התגורר רידר ועבד בברלין, ופגש את פלשרינו. ספרה השני נכשל למרות התעניינות ראשונית.
עקב התמכרותה להרואין ושימוש במזרקים נגועים, חלתה פלשרינו בהפטיטיס C כרונית ובשחמת הכבד, ובינואר 2014 היא הודיעה על פרישה מחיי הציבור בשל מצבה הבריאותי. ביולי 2015 פלשרינו נעצרה אחרי שתקפה ברחוב אישה שהעירה לה על שהכתה את הכלב שלה, נשכה את האישה וכינתה אותה בכינויים גזעניים.
נכון לאוגוסט 2017, פלשרינו התגוררה בנויקלן, סמוך לתחנת הרכבת הרמנפלאץ.
הספר
באביב 1978 העידה פלשרינו במשפטו של היינץ ג., גבר שהואשם והורשע בעבירות מין ובכך שסיפק הרואין לה ולחברותיה, תמורת שירותי מין. שני עיתונאים מטעם השבועון שטרן, קאי הרמן והורסט ריק, שסיקרו את המשפט במסגרת תחקיר עיתונאי על מצב הנוער ובעיית הסמים בברלין, פגשו את פלשרינו לריאיון קצר אחרי שהעידה, אך כאשר הבינו השניים את היקף המידע שברשותה על חיי הזנות והסמים של בני נוער בברלין, הם ראיינו אותה בבית סבתה בהמבורג במשך חודשיים. את הראיונות המוקלטים עיבדו שני העיתונאים לספר עיון דוקומנטרי שיועד לצורכי חינוך. לאחר שכמה הוצאות סירבו להדפיס אותו עקב עיסוקו בזנות של ילדים וסמים, פרסמו שני העיתונאים את הספר כסדרה של מאמרים, בתקווה שפרסומם יביא לשינוי. בסופו של דבר הדפיס ה"שטרן" את הספר ב-60,000 עותקים שחולקו לבתי ספר, ו-5,000 עותקים נוספים נמסרו לבית הספר לעיתונאות שליד מערכת השבועון. הספר הוכנס לתוכנית הלימודים, אך עד מהרה עלה הביקוש על מספר העותקים שהודפסו, הוא הפך לרב-מכר, ויותר מארבעה מיליון עותקים נמכרו. ברם, הספר הביא לתוצאה הפוכה, ובמקום להרתיע, בני נוער רבים נישבו במסתורין וברומנטיקה של חיי נערה צעירה בעולם הסמים והזנות, ופלשרינו הפכה לאייקון תרבות ומודל לחיקוי.
הספר נכתב בגוף ראשון ומתאר את חייה של פלשרינו מגיל 6 עד אחרי המעבר להמבורג. תרמו לו עדויות, אף הן כתובות בגוף ראשון, של אמא של כריסטיאנה, של מנהלו לשעבר של המרכז הקהילתי "בית המרכז" בגרופיוסשטאט, של אנשי רשויות שטיפלו במגפת הסמים במערב ברלין באותן שנים, ושל מתבגרים שתרמו לספר את שמותיהם ותמונותיהם, מתוך רצון לשבור את השתיקה שנבעה מבושה. הספר תורגם ל-21 שפות, יצא לאור ב-35 מדינות, שהה במשך 95 שבועות בראש רשימת רבי המכר של השבועון "דר שפיגל" ובכך היה לספר התיעודי הגרמני המצליח ביותר בתקופת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. בישראל הוא תורגם מגרמנית על ידי גדעון טורי, ויצא בשם "אני, כריסטיאנה פ.".
הסרט
בשנת 1981 יצא לבתי הקולנוע סרט המבוסס על הביוגרפיה, בהפקתו של ברנד אייכינגר ובבימויו של אולריך אדל. התסריט נכתב על ידי הרמן ויגל בשיתוף העיתונאים ריק והרמן. כותרת הסרט בגרמנית הייתה '''כריסטיאנה פ. - אנחנו הילדים מתחנת הרכבת של גן החיות''' (Christiane F. – Wir Kinder vom Bahnhof Zoo), ובתרגום לאנגלית הוא נקרא "Christiane F" בלבד. בישראל נקרא הסרט כשם הספר בתרגום לעברית. כריסטיאנה שימשה יועצת להפקה, אבל לא הופיעה בסרט בעצמה. אפיזודות נרחבות צולמו באתרי התרחשות אותנטיים בסביבות גרופיוסשטאט, תחנת הרכבת "ברלין גן החיות" ודיסקוטק "סאונד". דייוויד בואי, הזמר האהוב על כריסטיאנה בשנות העלילה, תרם לסרט הופעת קמע כמחווה לפלשרינו, בהיותו מכור לסמים בעצמו בשנים ההן. בואי גם סיפק את פסקול הסרט הכולל תשעה שירים שלו, מהם שמונה מתקליטים שהקליט בשנות שהותו בברלין (1980-1976) יחד עם המפיק בראיין אינו, וגרסה גרמנית לשיר "Heroes", שכתבה זמרת הליווי הגרמניה אנטוניה מאאס.
פלשרינו הייתה אנונימית עד צאת הסרט לבתי הקולנוע. זהותה נחשפה כאשר נסעה לארצות הברית לקדם את ההפצה, מכיוון שהשחקנית נָטְיָה בּרוּנְקְהוֹרסט שגילמה את דמותה, הייתה צעירה מדי. בסרט צפו כחמישה מיליון איש.
סדרת טלוויזיה
במהלך ינואר–פברואר 2021 צפויה לצאת סדרת טלוויזיה גרמנית בת שמונה פרקים, המבוססת על הביוגרפיה של כריסטיאנה פלשרינו, ונושאת את שמו המקורי של הספר: "אנחנו הילדים מתחנת הרכבת של גן החיות". אורכו של כל פרק יהיה 60 דקות. שלב הצילומים, שהתקיים בפראג ובאתרים אותנטיים בברלין החל באמצע יולי 2019 והסתיים ב-6 בפברואר 2020. תקציב ההפקה מוערך ב-25 מיליון אירו, סכום שיא בגרמניה לסדרת טלוויזיה.
הסדרה הוקרנה לקהל קַניינים במסגרת אירועי "MIPCOM" באוקטובר 2020. היא תופץ תחילה למדינות דוברות גרמנית באירופה (גרמניה, אוסטריה ושווייץ) באמצעות "Amazom Prime Video", שירות הזרמת המדיה של חברת "אמזון", ואת ההפצה הבינלאומית תעשה "פרימנטל" , חברה בריטית להפקה והפצה של תכנים לטלוויזיה.
כבר בסוף יולי 2017 הודיעה חברת ההפקות הגרמנית "קונסטנטין", מפיקת סרט הקולנוע משנת 1981, שהביוגרפיה של פלשרינו תעובד לסדרת טלוויזיה. מפיקי הסדרה הם אוליבר בֶּרְבֶּן המכהן כחבר הדירקטוריון של "סרטי קונסטנטין", וסופי פון אוּסְלָר. הבמאי הוא פיליפ קאדלבך, ועל התסריט אחראית אנט הס שעמדה בראש סדנת כתיבה שבה השתתפה בין היתר התסריטאית והבמאית הגרמניה לינדה ברידה. בראיון מפברואר 2018 הסבירה הס שסדרה עלילתית מודרנית מאפשרת כיום לתאר את חיי כריסטיאנה וחבריה מזוויות מבט שונות בדיוק היסטורי מקיף וחסר רחמים, ולכן הסדרה לא תיועד להקרנה בשעות צפיית השיא בערב. הס הסבירה שבסדרה יודגשו היבטים שחסרו בסרט: הזנחה מצד ההורים, תנאי החיים של ילדי גרופיוסשטאט, האלימות וצמצום מרחב המחיה שלהם, והוסיפה שהסדרה תשרטט דיוקן מוסרי של תקופה של קיצוניות, התמכרות ואיומי טרור מצד השמאל הקיצוני. לדבריה, כאז כן היום, הנוער מהווה סייסמוגרף של החברה, וגורלם של כריטיאנה וחבריה הוא אישי ואוניברסלי בעת ובעונה אחת.
ב-13 בפברואר 2019 הודיעה חברת "אמזון" שהחברה רכשה את זכויות ההפצה, ובכך הפכה הסדרה להפקה משותפת של "סרטי קוסנטנטין" ו"אמזון פריים וידאו". ברבן אמר בהודעה שהסדרה לא תציג את הילדים כקורבנות, אלא כחזקים, אמיצים וכובשי לב. ב-10 באוקטובר 2019 פורסמו פרטים ראשונים ותצלום קבוצתי של אנסמבל השחקנים העיקרי. את דמותה של כריסטיאנה פ' מגלמת השחקנית האוסטרית-אוסטרלית יאנה מק'קינון, ודמויות נוספות מגולמות על ידימיקלאנג'לו פורטוצי ("בֶּנוֹ"), לאה דרינדה ("בבסי"), לנה אורצנדופסקי ("סטלה"), יירמיאס מאייר ("אקסל"), וברונו אלכסנדר ("מיכי"). בניגוד לסרט משנת 1981 שהתמקד בדמותה של כריסטיאנה, הסדרה תעניק התייחסות שווה לכל הדמויות בחבורה. כמו כן, בני הנוער יבואו מרקע חברתי מגוון ולכן יתמודדו עם בעיות שונות, וגורלותיהם יצטלבו בתחנת הרכבת הידועה לשמצה.
הבדל נוסף בין הסדרה לסרט הוא בהקשר התקופתי. בעוד שהסרט מעוגן באופן מובהק בשנות ה-70 של המאה ה-20, הסדרה מהווה פרשנות מודרנית לזכרונותיה של פלשרינו, אך המפיק אוליבר ברבן הסביר שהסדרה תהיה מנותקת מהגדרת זמן מסוים.
Nova Deca
Nova Deca (בעברית: ילדים חדשים) הוא השיר שייצג את סרביה באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל. השיר בוצע על ידי הזמר סאניה איליץ' בליווי הלהקה בלקניקה. השיר נכתב על ידי סאניה איליץ', אחותו טאניה איליץ' ודניקה קרסטיץ'. השיר נבחר ב-20 בפברואר 2018 בתחרות "בואווניצייה" ששודרה בערוץ RTS2 ומהווה את הקדם הסרבי מאז שנת 2003.
הגדת סרייבו
ההגדה נכתבה ואוירה בכתב יד על עור מולבן ומעוטרת בזהב ובכסף. כתב היד נחלק לשלושה חלקים. בחלק הראשון מופיעים 34 דפים ובהם איורים של סיפורי התורה מאז בריאת העולם ועד מותו של משה רבנו, תוך פירוט של האירועים הקשורים בהשתקעות עם ישראל במצרים וביציאתו משם. האיורים החותמים חלק זה הם איור של בית המקדש הבנוי, של חלוקת חרוסת לקראת הסדר, ושל העם היוצא מבית הכנסת לאחר תפילת החג. חלק זה מהווה כעין הקדמה מאוירת להגדה.
החלק השני הוא נוסח מעוטר של ההגדה, מלווה באיורים אחדים, ובחלק האחרון מופיע מחזור פיוטים ותפילות לימות הפסח.
במועד לא ידוע הגיעה ההגדה מאיטליה לסרייבו, שבעבר הייתה בה קהילה יהודית גדולה. בשנת 1894 נמכרה למוזיאון הלאומי של בוסניה בסרייבו. המוכרים היו בני משפחת כהן, שנאלצו למכור את ההגדה המשפחתית לאחר שאבי המשפחה נפטר והיא נותרה ללא מפרנס.
עד מהרה עוררה ההגדה עניין רב בעולם האקדמי, וכבר ב-1898 יצא לאור בווינה מחקר על הטקסט ועל האיורים בהגדה, מאת חוקר הליתורגיה דוד היינריך מילר וחוקר האמנות יוליוס פון שלוסר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתיר הספרן הראשי של המוזיאון, דרוויש קורקוט, את ההגדה מחשש שהנאצים ישמידו אותה. קורקוט הבריח את ההגדה מסרייבו, והחביא אותה במסגד בזניצה. במהלך מלחמת בוסניה, בשלהי המאה ה-20, החביא הספרן ד"ר אנבאר אימאמוביץ (enver Imamović) את ההגדה בכספת תת-קרקעית של סניף בנק. בעקבות שמועות שלפיהן ממשלת בוסניה והרצגובינה מכרה את ההגדה על מנת לממן רכישת נשק, הציג נשיא בוסניה את ההגדה בסדר פסח שנערך בשנת 1995.
בשנת 1991 הוערך שווי ההגדה ב-7 מיליון דולרים.
במהלך השנים יצאו מספר מהדורות פקסימיליה של ההגדה. הראשונה בהן נמכרה אך ורק במוזיאון של סרייבו.
שקנאים
שקנאים (שם מדעי: Pelecaniformes) היא סדרת עופות מים החיים במים מתוקים ומלוחים.
מאפיינים
כל ארבע אצבעות השקנאים מחוברות על ידי קרום שחייה, מה שמבדיל אותם משאר העופות הימיים. רגליהם הקצרות והחזקות משמשות להם כמשוטים, כנפיהם וזנבם ארוכים. עופות אלה הם שחיינים וצוללנים מצוינים, והם גם מיטיבים לעוף. מקורם ארוך, כפוף בקצהו או משונן, פתחי הנחיריים שלהם זעירים וכמעט שאינם נראים, ויש שנסתמו לגמרי והם נושמים דרך הפה. קדמת העין עירומה, וגם העור ברצפת הפה שלהם עירום, מתיח ומהווה שק המשמש לאיסוף דגים. בני הסדרה ניזונים בעיקר מדגים אך חלקם צדים גם טרף יבשתי ולעיתים אף פירות; הם צדים את טרפם בשחייה או בצלילה. לרוב, הם שוכני מים מתוקים. הם מקננים במושבות, על-יד מים, וחובשי-קן. התפתחותם ממושכת, הגוזלים בוקעים מהביצה כשהם עירומים וניזונים על ידי הלעטה. השקנאים נפוצים בכל רחבי העולם.
הגדול במיני השקנאים הוא שקנאי מסולסל (Pelecanus crispus) שנחשב לעוף המעופף הכבד ביותר ומשקלו עד 15 ק"ג. הקטנה ביותר היא אנפית גמדית (Ixobrychus minutus) שמשקלה עד 150 גרם.
בעונות המעבר- סתיו ואביב נוהגים לפקוד אלפי שקנאים מהסוג שקנאי מצוי, את מאגר משמר השרון- מצפור ויקר בדרכם לאפריקה בסתיו וחזרה לאירופה באביב.
מיון
המשפחות סולתיים, נחשוניים, פרגטיים וקורמורניים והמשפחה הנכחדת פלוטופטריים (Plotopteridae) הועברו לסדרה נפרדת: סולתאים (Suliformes). בנוסף, ישנן מחלוקות על שיוך משפחות האנפות, המגלנים, המנעלנים והטגואניים לסדרה זו או לסדרת החסידאים. משפחת הפתוניים הועברה מהסדרה לסדרה עצמאית - פתונאים (Phaethontiformes).
דלקת שלפוחית השתן
דלקת שלפוחית השתן (בלועזית: ציסטיטיס, Cystitis) היא דלקת הנגרמת בדרך כלל ממזהם כלשהו החודר לשלפוחית השתן מאזור הפות דרך השופכה.
אבחון
התסמינים הראשיים של ההפרעה הם הפרשת שתן תכופה מן הרגיל, תחושת דחיפות למתן שתן ותחושת צריבה בעת ההשתנה. כמו במקרים רבים ברפואה, אין הכרח בקיומם של כל התסמינים על מנת לאבחן את המחלה, ולעיתים ניתן לאבחן את המחלה ללא הופעת תסמינים אלו כלל. לעיתים ישנם גם תחושת אי-נוחות מתחת לטבור, חום הגוף עולה במקצת, או הופעת דם בשתן.
האבחנה החד משמעית היא בעזרת תרבית שתן (ניסיון לגדל את החיידק הגורם למחלה במעבדה). בדרך כלל השתן אמור להיות נקי מחיידקים.
אבחנת המחלה יכולה להתבצע קלינית בלבד (על פי סיפור ובדיקה גופנית אופייניים בלבד), על ידי בדיקת שתן ב"סטיק" (פיסת קרטון הנצבעת במגע עם השתן ויכולה למעיד על הימצאותם של חומרים הקשורים לזיהום אך אינם עדות ישירה לקיום חיידק), או על ידי שילוב בין בדיקת שתן בסטיק לתרבית שתן. במקרים מסוימים עדיף שלא להתייחס לממצאים בסטיק השתן או בתרבית השתן ולהחליט על טיפול לפי הממצאים הקליניים בלבד.
שכיחות
דלקת שלפוחית השתן שכיחה הרבה יותר אצל נשים מאשר אצל גברים. הסיבה היא שהשופכה אצל האישה קרובה יותר לפי הטבעת ודבר זה מקל על החיידקים להגיע לשלפוחית השתן. הדלקת נדירה אצל הגברים ובדרך כלל היא נגרמת מהפרעה אחרת כגון ערמונית מוגדלת או הפרעה אחרת בדרכי השתן.
אחוז ניכר (כשליש) מהנשים יחלה בדלקת שלפוחית השתן לפחות פעם אחת בחייהן. ישנם שני גילאים אופייניים להופעת הדלקת: בינקות והילדות המוקדמת (אז גם בנים חשופים למחלה) ובגיל הפריון בנשים המקיימות יחסי מין.
טיפול
הטיפול המקובל במחלה הוא אנטיביוטיקה המפריעה להתרבות החיידקים בשלפוחית השתן. נראה שבמצבים מסוימים (בגיל הינקות, כאשר נוספים תסמינים של דלקת בדרכי השתן העליונות) יש סיכון לפגיעה בכליות ואף לסיבוכים אחרים כאשר נמנעים מטיפול אנטיביוטי. רוב מקרי דלקת שלפוחית השתן חולפים מעצמם. אין הוכחה חד משמעית שבמקרים הפשוטים (ההגדרה הרפואית למקרה פשוט היא מעבר לתחום כתיבה זו) הטיפול האנטיביוטי מונע סיבוכים, אולם גם אין ביטחון שלא יגרמו סיבוכים, והמחלה עצמה עלולה לגרום סבל, לכן הטיפול האנטיביוטי מקובל בכל מקרה.
הטיפול האנטיביוטי ניתן כנגד חיידקי המעיים- הגורמים האופייניים למחלה. באזורים שונים בארץ ובעולם ישנם חיידקים השונים בעמידותם לאנטיביוטיקה ולכן הטיפול המקובל בדלקת שלפוחית השתן יהיה שונה כתלות במיקום הגאוגרפי, כמובן בנוסף לגורמים הקשורים בעוצמת התסמינים, קיום בעיות נוספות או הגבלה על שימוש באנטיביוטיקה עבור אותה מטופלת.
נשים רבות סובלות מהופעה חוזרת של דלקות בדרכי השתן. לעיתים ניתן למנוע דלקות נוספות על ידי טיפול אנטיביוטי מונע קבוע או לאחר קיום יחסי מין, (אלו שיטות שהוכחו ומקובלות כיעילות), על ידי שתיית מיץ חמוציות, על ידי הקפדה על השתנה מרובה ומלאה בעיקר לאחר קיום יחסי מין, או על ידי טיפול בהפרעה מבנית בדרכי השתן כאשר כזו קיימת.
בהיריון
ציסטיטיס שכיחה יחסית בקרב נשים הרות לאור הלחץ המוגבר של הרחם על אזור האגן ומערכת השתן.
אף שציסטיטיס מתונה נעלמת בדרך כלל מעצמה תוך 2-4 ימים נשים הרות יטופלו באנטיביוטיקה למשך 3 ימים על מנת למנוע החמרה וסיבוכים. הסימפטומים אמורים להשתפר אחרי היום הראשון לטיפול. אם אין הקלה בסימפטומים יש לחזור לרופא המטפל.
1 בפברואר
1 בפברואר הוא היום ה-32 בשנה, בשבוע ה-5 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 333 ימים (334 בשנה מעוברת).
נבחרת רוסיה בכדורגל נשים
נבחרת רוסיה בכדורגל נשים (ברוסית: Женская национальная сборная России по футболу) הוקמה ב-1992 כיורשת לנבחרת ברית המועצות בכדורגל נשים. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית ומאמנת הנוכחית שלה היא ילנה פומינה.
הנבחרת זכתה במדליית ארד בטורנירי כדורגל נשים של האוניברסיאדה בטאיפיי (2017) ובנאפולי (2019).
אצטדיונים ומתקן אימונים
לנבחרת אין אצטדיון קבוע ובדומה לנבחרת הגברים היא מארחת את משחקיה בשלל האצטדיונים במדינה, החל מאצטדיון לוז'ניקי ועד לאצטדיון קלינינגרד, אם כי מרבית משחקי הבית של הנבחרת נערכו במוסקבה. האצטדיונים הגדולים ביותר שהנבחרת מארחת בהם הם אצטדיון לוז'ניקי (81,000 מושבים) וגזפרום ארנה בסנקט פטרבורג (68,172 מושבים).
בריט בנט
בריט בנט (באנגלית: Brit Bennett) היא סופרת אמריקאית.
ביוגרפיה
בנט גדלה בדרום קליפורניה וקיבלה תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת סטנפורד. מאוחר יותר היא למדה באוניברסיטת מישיגן לתואר שני. היא גם למדה באוניברסיטת אוקספורד.
בזמן שהשלימה את התואר השני שלה במישיגן, המאמר של בנט לאתר האינטרנט הפמיניסטי "Jezebel" מ-2014, "אני לא יודעת מה לעשות עם אנשים לבנים טובים" זכה לתשומת לב רבה, והניב למעלה ממיליון צפיות בשלושה ימים.
מאז היא פרסמה מאמרים נוספים, כולל על היסטוריה של בובות שחורות בשם "אדי ווקר, נערה אמריקאית" עבור "The Paris Review", וכן ביקורת על הספר של טא-נהסי קואטס משנת 2015, "בין העולם וביני" בשביל "הניו יורקר".
בשנת 2021 נכללה ברשימת טיים 100 נקסט.
האימהות
בשנת 2016 פרסמה החברה Riverhead Books את רומן הביכורים שלה "האימהות" שזכה לשבחי המבקרים. הספר הפך לרב מכר של הניו יורק טיימס. במרץ 2017 דווח כי הזכויות ל"האימהות" נקנו על ידי האחים וורנר לצורך עיבוד קולנועי, עם קרי וושינגטון כמפיקה. הספר יצא לאור בישראל בחודש פברואר 2019 בהוצאת מודן.
החצי הנעלם
בשנת 2020, ספרה השני של בנט "החצי הנעלם" יצא לאור בהוצאת Riverhead Books, והגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ביוני ונבחר לרב מכר של הניו יורק טיימס. הספר נבחר גם לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של הניו יורק טיימס לשנת 2020. תוך חודש מהוצאתו דווח כי HBO רכשה את הזכויות לפיתוח מיני סדרה עם בנט כמפיקה בפועל.
הספר יצא לאור בישראל בחודש יולי 2022 בהוצאת מודן.
הרמוניה (מיתולוגיה)
הרמוניה (יוונית עתיקה: Αρμονία; "צירוף") היא אלת הסדר, השליטה, ההסכמה, וההרמוניה במיתולוגיה היוונית. הרמוניה היא בתם של אפרודיטה וארס. הרמוניה מייצגת את ההסתדרות בין הפכים גמורים, והיא ההיפוך של אריס. אלתה הרומית המקבילה היא קונקורדיה.
תיאורה
בתור בתם של ארס ואפרודיטה, היא נחשבת אלת מלחמה. היא שולטת גם על סדר ושלווה בין-אישית, כלומר מרגיעה סכסוכים ומחלוקות, וגם על ההרמוניה ותיאום בין לוחמים. לפי מקורות מסוימים הרמוניה היא בתם של זאוס ונימפה אלקטרה.
מקורות מאוחרים יותר מתארים אותה בתור אלה המנהלת את האיזון הקוסמי בעולם.
הרמוניה וקאדמוס
קאדמוס שחט את דרקון המים של ארס ועל כך נענש בכך שהיה עבד שלו למשך שמונה שנים קולל שהוא יהפוך לנחש בסוף חייו. לאחר שסיים את תקופת העבדות שלו, זאוס הביא לו את הרמוניה לאישה. לחתונה שלהם הוזמנו כל האלים והם הביאו לשניים מתנות רבות. הפייסטוס, אל הנפחים והאש, היה בעלה של אפרודיטה בזמן שהתעברה עם הרמוניה בידי ארס. הוא עדיין זעם על בגידתה של אשתו ועל כך הביא להרמוניה שרשרת מקוללת שגזרה את צאצאיה לטרגדיות אינסופיות. לפי גרסאות אחרות של הסיפור הרמוניה קיבלה את השרשרת מאלים אחרים- לעיתים אפרודיטה ולעיתים אתנה. קאדמוס היה מלך תבאי ומקימה, ויחד שלטו על העיר. מסופר כי החתונה של הרמוניה וקאדמוס הייתה החתונה הראשונה בה הייתה סעודת אלים.
מקורות אחרים, בהם הרמוניה היא ביתו של זאוס, מתארים את הרמוניה כסמוטריקאית ומספרים כי קאדמוס חטף אותה והם סייעו לאנכלים לכבוש את האילירים. לאחר מכן קאדמוס הפך למלך האילריאנים.
השרשרת המקוללת
היגינוס נותן גרסה אחרת. לדבריו, הדבר שהביא את הקללה לצאצאי הרמוניה אינו שרשרת. לפי דבריו, השרשרת הביאה שלום והחזיקה בתוכה את כוחותיה של הרמוניה, ולשם האיזון הגלימה שקיבלה הפכה למקוללת ול"טבולה בפשע".
הרמוניה בתרבות
האסטרואיד 40 הרמוניה שהתגלה ב-31 במרץ 1856 על ידי הרמן גולדשמידט, נקרא על שמה. השם ניתן על ידי אורבן לה-ורייה לציון סיום מלחמת קרים.
ג'ון נלדר
ג'ון אשוורת' נלדר (באנגלית: John Ashworth Nelder; 8 באוקטובר 1924 – 7 באוגוסט 2010) היה סטטיסטיקאי בריטי הידוע בתרומותיו לתכנון ניסויים, ניתוח שונות, סטטיסטיקה חישובית וסטטיסטיקה תיאורית. בשנים 1985-1986 הוא היה נשיא החברה המלכותית לסטטיסטיקה.
עבודתו של נלדר הייתה בעלת השפעה בסטטיסטיקה, נלדר פיתח ופיקח על עדכון חבילות התוכנה הסטטיסטיות GLIM ו-GenStat: שתי החבילות הן שפות תכנותהמאפשרות לסטטיסטיקאים לנסח מודלים ליניאריים בצורה תמציתית. GLIM השפיע על סביבות מאוחרות יותר עבור מחשוב סטטיסטי כגון S-PLUS ו-R. גם ל-GLIM וגם ל-GenStat יש מתקנים רבי עוצמה לניתוח השונות עבור ניסויי בלוקים, תחום שבו נלדר תרם רבות.
בתיאוריה הסטטיסטית, נלדר והמתמטיקאי הסקוטי רוברט וודרבורן הציעו את המודל הליניארי המוכלל. מודלים ליניאריים מוכללים נוסחו על ידי נלדר וודרבורן כדרך לאחד מודלים סטטיסטיים שונים אחרים, כולל רגרסיה ליניארית, רגרסיה לוגיסטית ורגרסיה פואסונית.הם הציעו שיטת לחדש את שיטת הריבועים הפחותים משוקללים באופן איטרטיבי להערכת סבירות מקסימלית של פרמטרי המודל.
ביוגרפיה
במהלך הקריירה שלו נלדר הוא היה ראש מדור סטטיסטיקה בתחנה הלאומית לחקר ירקות, ולסבורן, בין השנים 1951 ל-1968 וראש המחלקה לסטטיסטיקה בתחנת הניסויים ברוטאמסטד מ-1968 עד 1984. בתקופתו בוולסבורן הוא בילה שנה (1965–1966) במכון ווייט באדלייד, דרום אוסטרליה, שם עבד עם גרהם וילקינסון על התוכנה Genstat. הוא מילא מינוי כפרופסור אורח באימפריאל קולג' בלונדון משנת 1972 ואילך.
הוא היה אחראי, יחד עם מקס ניקולסון וג'יימס פרגוסון-ליס, להפרכת ה-Hastings Rarities – תצפיות בסדרה של ציפורים נדירות, שנשמרו על ידי פחלוץ ומצוידות בהיסטוריה מזויפת.
נלדר מת ב-7 באוגוסט 2010 כאשר היה בן 86 בבית החולים לוטון ודנסטייב לאחר שנפל בביתו.
א' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בא' טבת היא ברוב השנים פרשת ויגש. אבל אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בשבת או בשנה חסרה המתחילה ביום שני (שנה מקביעות בחג או בחה) פרשת בר המצוה היא פרשת מקץ.
על פי הנוהג ברוב שנות המדינה, ילדים שנולדו בתאריך עברי זה ואילך, יתחילו ללמוד בכיתה א', בתחילת חודש ספטמבר שיבוא לאחר מלאת להם שש שנים. לאחר תיקון החוק ב־2013 נקבע תאריך התחולה ל-1 בינואר.
סיסאים
סיסאים (שם מדעי: Apodiformes) היא סדרת עופות קטנים ושוכני אוויר מובהקים. הם המעופפים המהירים והגמישים ביותר מבין העופות.
מאפיינים
הכנפיים ארוכות וצרות מאוד. הזרוע והאמה קצרות מאוד והאברות ארוכות מאוד. בזאת הם נבדלים מכל העופות. הרגליים קטנות וחלשות ביותר, את מזונם משיגים ביעף, או בתוך-כדי רפרוף באוויר. מטילים 2 ביצים לבנות, מוארכות וגדולות, ביחס לגודל העוף. הגוזלים בוקעים עירומים.
המין הגדול בסדרה זו הוא סיס לבן עורף (Streptoprocne semicollaris) ודומה לו בגודלו סיס כתום (Hirundapus celebensis), משקלם עד 225 גרם ומוטת הכנפיים 0.6 מ'. הקטן ביותר הוא סיס גמד (Collocalia troglodytes) ששוקל רק 5.4 גרם ואורכו עד 9 ס"מ.
חלוקה למשפחות
בסדרה 2 משפחות:
בעבר היו בסדרה גם הקוליבראים אך היום הם נחשבים סדרה עצמאית - קוליבראים (Trochiliformes).
רכס קאריבו הארט
רכס קאריבו הארט או רכס קריבו הארט (באנגלית: Cariboo Heart Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי הוגם בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטח הרכס 192 קמ"ר, גובהו 1,416 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם בין נחל אומיניקטלה ונחל ליון.
מקור השם
בשנת 1930 הוחלט רשמית לקרוא להרים "הרי קאריבו הארט" (Cariboo Heart Mountains). שם זה שונה ב-23 באפריל 1940 לשמו הנוכחי של הרכס.
לקריאה נוספת
M. D. Wood and E. L. Terry, Seasonal Movements and Habitat Selection by Woodland Caribou in the Omineca Mountains, North-central British Columbia Phase 1: The Chase And Wolverine Herds (1991-1994), July 1999, P. 11
ויקטור מנואל גרנה
ויקטור מנואל גרנה (באנגלית: Víctor Manuel Gerena; נולד ב-24 ביוני 1958 בניו יורק שבארצות הברית) הוא עבריין נמלט שהיה אחד מעשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
גרנה מבוקש בשל שוד מזוין בו היה מעורב ב-1983, במהלכו שדד שבעה מיליון דולר מחברת אבטחה בעיר וסט הרטפורד שבקונטיקט, בה היה מועסק, שוד המזומנים הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית באותה עת. הוא חשוד בכך שנטרל שני שומרים אחרים, חבריו לעבודה, כאשר כפת אותם באזיקים, והזריק להם תערובת של אספירין ומים, במטרה לטשטש אותם, מה שלא פעל. גרנה הכניס את הכסף ששדד לתא מטען של מכונית ונמלט מהמקום. גרנה חצה את הגבול למקסיקו, המריא מנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי בטיסה של חברת קובאנה דה אוויאסיון ונחת בנמל התעופה הבינלאומי חוסה מארטי שבקובה, בה, על פי הערכות ה-FBI, גרנה עדיין מסתתר. הפרס המוצע תמורתו או תמורת מידע שיוביל ללכידתו הוא עד מיליון דולר.
ב-15 בדצמבר 2016 הוסר שמו מהרשימה, והוא המבוקש שהופיע בה במשך הזמן הממושך ביותר, 32 שנים.
ניהול איכות כוללני
TQM (ראשי תיבות באנגלית של Total Quality Management, ניהול איכות כוללני) היא אסטרטגיית ניהול, שמטרתה הטמעת מודעות לאיכות בכל התהליכים הארגוניים, על-מנת לספק את כל הדרישות והצרכים של הלקוחות תוך כדי ביצוע שיפור מתמיד בארגון.
גישה זו מעמידה את הלקוח במוקד התעניינותה, משטיחה את המבנה הפירמידלי בארגון הבירוקרטי, מחנכת לשיפור מתמיד של תהליכי עבודה (מתוך שאיפה להגיע לבקרה מלאה של אפס ליקויים), ומחייבת את העובד לשאוף לשיפור תמידי באיכות התוצר שהוא מפיק. TQM נמצאת בשימוש נרחב בתהליכי ייצור, ממשל, חינוך ושירותים.
היסטוריה
שיטת TQM פותחה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי ד"ר ו. אדוארדס דמינג, אז יועץ דגימה של לשכת המפקד האמריקאית ומי שיהיה פרופסור לסטטיסטיקה בבית הספר לניהול של אוניברסיטת ניו יורק. בראשית דרכה לא הוכרה השיטה ורק לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הזמינו ראשי התעשייה היפנית את דמינג, תפסה היא מרכיב עיקרי בהתאוששות הכלכלה היפנית, שלאחר המלחמה. הצלחת השיטה הקנתה לה מוניטין ברחבי העולם ומפעלים וארגונים רבים החלו ליישמה.
עם התפתחות תחומי מחקר חדשים בתחום האיכות, החלו מוסדות למצוא שילובים יעילים יותר ליישום גישת האיכות הכוללת. אחת מהן נעשתה באופן רשמי בשנת 1984 על ידי מרכז המחקר והפיתוח של הצי האמריקאי, כאשר החל לחקור שימוש בשילובים הללו: תהליכי בקרה סטטיסטיים (SPC-Statistical Process Control) עם שיטת "השליטה הכוללת לאיכות" (TQC-Total Quality Control), של אישיקווה, ובגישות הניהול לאיכות של פיל קרוסבי, ו. אדוארדס דמינג וג'וזף ג'וראן. התוצאה של מחקרים אלו הייתה גישה, ששילבה את עקרונות ה-SPC עם הפילוסופיה של דמינג.
הגדרה ועקרונות השיטה
ועדת "פרס דמינג" של האיגוד היפני של המדענים והמהנדסים (JUSE) הגדירה את גישת ה-TQM כך:
TQM היא תרבות וצורת ארגון כלל-ארגונית המתמקדת בסיפוק רצונות הלקוח תוך שימוש בסטנדרטים גבוהים בהרבה משל רוב המתחרים. עיקרון זה דורש מהארגון לשמור על תקני איכות בכל היבט של עיסוקה, תוך הקפדה על כך, שדברים יעשו נכון בפעם הראשונה ושפגמים ייעלמו מתהליך הייצור.
תהליך ה-TQM מורכב מ-4 שלבים, ששמותיהם ביפנית:
העקרונות, שעל פיהם פועלת השיטה:
TQM בייצור
אבטחת איכות תוך שימוש בכלים סטטיסטיים היא כלי מפתח בארגוני ייצור. שיטת ה-TQM מתחילה בדרך כלל בדגימה אקראית מהמוצר. הדגימה נבחנת בפרמטרים החשובים למשתמשי המוצר, כאשר כל כישלון בבחינה זו מבודד. מדידות משניות של תהליך הייצור נבנות, והסיבות לתקלה מתוקנות. מתקיים מעקב אחר ההתפלגויות הסטטיסטיות של מדדים חשובים. כאשר המדדים של חלק מסוים גולשים ל'רצועת הטעות' המוגדרת מראש, התהליך מתוקן. נהוג להגדיר את 'רצועת הטעות' בצורה רחבה יותר מאשר 'רצועת הכשל', כך שתהליך היצור יתוקן לפני התהוות תקלות.
ז'אק איבר
ז'אק פרנסואה אנטואן איבר (בצרפתית: Jacques François Antoine Ibert; 15 באוגוסט 1890 – 5 בפברואר 1962), מלחין צרפתי.
קורות חייו
אביו של איבר, אנטואן, היה סוכן מסחרי; אמו, מרגריטה לרטיג, הייתה קרובת משפחה של המלחין הנודע מנואל דה פאיה. מגיל 4 אמו של איבר לימדה אותו לנגן בכינור ופסנתר. בגיל 12 קרא ספר לימוד בהרמוניה מאת ודובואה, ובעקבות הקריאה החל לחבר ואלסים ושירים קצרים.
בסיום בית הספר התיכון החל לעבוד כמפקח במחסן כדי לעזור בפרנסת המשפחה, ובמקביל למד בסתר סולפז', תורת המוזיקה ומשחק תיאטרלי. ב-1910, בהמלצת מנואל דהפאיה, התקבל לאקדמיה למוזיקה בפריז כ"מאזין", ואחרי שנה – כסטודנט. לפרנסתו לימד שיעורים פרטיים בפסנתר, ניגן בבית קולנוע במונמרטר, וחיבר שירים וריקודים של תרבות פופולרית. למד אצל פול וידאל בקונסרבטואר של פריז.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בנובמבר 1914, התגייס איבר לצבא כחובש, למרות בעיות בריאותיות. ב-1916 חלה בטיפוס וחזר לעורף. לזמן קצר הצטרף לקבוצת מלחינים "צעירים חדשים" שנוסדה על ידי אריק סאטי, והשתתף במספר קונצרטים לצד ז'ורז' אוריק, לואי דורה וארתור אונגר. שנה מאוחר יותר החל לשרת בחיל הים, שם קיבל דרגות קצונה, ושירת מספר שנים בדנקרק.
באוקטובר 1919, עוד בטרם השתחרר משירותו הצבאי, השתתף בתחרות "פרס רומא" עם הקנטטה "המשורר והפייה", וזכה בפרס, שאיפשר לו לחיות וללמוד שלוש שנים ברומא. באותה שנה נישא לרוזט וובר, בתו של האמן ז'אן וובר. בפברואר 1920 עברו בני הזוג לרומא, שם חיבר את יצירתו הראשונה לתזמורת, "הבלדה על כלא רדינג", לפי הפואמה של אוסקר ויילד. יצירות נוספות שחיבר ברומא הן האופרה "פרסי ואנדרומדה", הסוויטה "איסטוריי" לפסנתר ו"נמל-ים" לתזמורת.
ב-1923 חזר לפריז, שם עבד כמלחין וגם לימד תיזמור. לאחר שלוש שנים רכש בית באזור נורמנדי, בו שהה מספר חודשים בשנה, כדי לנוח מההמולה העירונית. בבית זה כתב את יצירותיו הידועות ביותר: "דברטימנטו לתזמורת", האופרה "המלך איבטו", הבלט "משוטט אביר" ואחרים. ב-1927 זכה לפרסום עם הצגת האופרה "אנג'ליקה" בפריז. בשנים הבאות עבד על מוזיקה למופעים תיאטרליים ולסרטים, בהם נודע בעיקר "דון קישוט" (1932), בו כיכב פיודור שאליאפין בתפקיד הראשי.
איבר יצר מספר יצירות לתזמורת, בהן "סימפוניית הים", אשר על פי צוואתו לא הייתה צריכה לבצע לפני מותו. ב-1933-1936 כתב קונצרט לחליל וקונצרטינו קמרי לסקסופון, וכן שני בלטים גדולים הכוללים שירה לפי הזמנה של אידה רובינשטיין: "דיאנה מפואטייה" ו"אביר נודד". הוא סייר באירופה, והופיע עם יצירותיו כמנצח. הוא מוביל את ההפקה הראשונה של "המלך איבטו" בדיסלדורף. ביחד עם אונגר יצר את האופרה "נשר". ב-1937 קיבל את תפקיד מנהל האקדמיה הצרפתית ברומא. במקביל המשיך לעבוד עם אונגר, ויצר את האופרטה "קרדינל הקטנטונת", שזכתה להצלחה בפריז.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה שירת איבר בתפקיד נספח בשגרירות הצרפתית ברומא. לאחר הצטרפות איטליה למלחמה, עזב איבר עם משפחתו עם הסגל הדיפלומטי וחזר לצרפת. באוגוסט 1940, נשלח לפרישה, ובצו מיוחד של משטר וישי הוסר שמו מרשימות הקצינים, ויצירות נאסרו לביצוע. בשנים הבאות המשיך לחבר יצירות. באוקטובר 1942 הצליח לברוח לשווייץ, שם חלה בספסיס.
יצירתו
המוזיקה של איבר נחשבת ל"קלילה" באופייה, שנונה, במקרים רבים, מצטיינת בתזמור ססגוני ובמלודיות נעימות לאוזן. אף כי לא היה חבר בקבוצת השישה, יש במוזיקה שלו אי-אילו מאפיינים משותפים עם זו שלהם. יצירתו הנודעת ביותר היא כנראה הדיברטימנטו לתזמורת (1930), המבוסס על המוזיקה הנלווית שלו למחזה של אז'ן לביש, "כובע הקש האיטלקי". במהלך היצירה משובצים ציטוטים קומיים של יצירות רבות, ביניהן מרש החתונה של מנדלסון. יצירות בולטות אחרות הן Escales ("תחנות ביניים") לתזמורת משנת 1924, הפואמה הסימפונית "הבלדה על כלא רדינג" (על פי שיר של אוסקר ויילד), קונצ'רטו לחליל ו"קונצ'רטינו דה קאמרה" לסקסופון ו-Histoires ("סיפורים") לפסנתר סולו. איבר חיבר מספר אופרות, כמו L'Aiglon ("הנשר הקטן") והאופרטה Les Petites Cardinal, בחלקן עם ארתור הונגר. איבר חיבר מוזיקה לסרטי קולנוע, ביניהם גם לגרסה של אורסון ולס למקבת' (1948). בשנת 1966 חיבר את היצירה "בכחנליה" לכבוד יום השנה העשירי ל"תוכנית השלישית" של ה-BBC. ביצוע הבכורה היה עם יוג'ין גוסנס.
ג'וני בידוד
ג'וני בידוד הוא המיני-אלבום השני של הראפר הישראלי אורטגה. את האלבום הוציאה לאור ב-28 באפריל 2020 חברת התקליטים קמע. הוא יצא לפלטפורמות הסטרימינג השונות בלבד, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק, ולא בפורמט תקליטור כמו שאר אלבומיו. אורטגה יצר את המיני-אלבום במהלך הסגר עקב מגפת הקורונה בישראל.
המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן
המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן (באנגלית: Independent Order of Odd Fellows) הוא ארגון אחווה אמריקאי הפועל למען מטרות אלטרואיסטיות. הארגון הוקם בשנת 1819, על בסיס אגודה דומה בשם "Oddfellows" שפעלה בבריטניה. לארגון קיים ארגון לנשים בשם.
היסטוריה
בשנת 1819 הקימו כמה מתיישבים מבריטניה את הסניף הראשון של האגודה הבריטית Oddfellows בבולטימור (Washington Lodge No. 1) שפעל כסניף חסות לסניף האם ממנצ'סטר שבריטניה. כעבור 11 שנים פעלו בארצות הברית כששת אלפים חברים ביותר מארבע מדינות. בשנת 1843 פרש הארגון האמריקאי מהחסות של הארגון הבריטי וכך קיבל את התואר "עצמאי". בשנת 1877 היו בארגון כ-456,000 חברים. שיא החברים של הארגון היה ככל הנראה בשנת 1915, עם כ-3,400,000 חברים רשומים.
פעילות
הארגון מקיים פעילות התנדבות למען נוער וילדים בסיכון, איכות הסביבה, נכים, הנצחת נופלים, חינוך ונושאים נוספים.
מצגת שקפים
מצגת שקפים היא שיטה לביצוע הצגה של מידע בצורה חזותית. השימוש העיקרי של מצגת השקפים הוא ככלי עזר בהרצאות המשמש לליווי דברי המרצה. בדרך כלל מצגת השקפים מכילה ראשי פרקים של הרצאה, אוסף תמונות ותרשימים בליווי טקסט קצר, צליל, תמונה, סרטון או אנימציה כדי שניתן יהיה להמחיש באופן ברור את הרעיון העיקרי של המצגת.
בעבר, מצגות התבצעו באמצעות הקרנה על מסך של שקפים שהוצגו באמצעות מטול שקפים או של שקופיות שהוצגו באמצעות מקרן שקופיות. כיום רוב מצגות השקפים הן ממוחשבות, ומוצגות על גבי מסך מחשב, או מוקרנות כבעבר על מסך. תוכנת מצגות מאפשרת לערוך את המידע ולשנותו. תוכנת המצגות הן בדרך כלל חלק מחבילת יישומים משרדיים של ספקים שונים. לדוגמה, מיקרוסופט מוציאה במסגרת חבילת Microsoft Office את Microsoft PowerPoint. המקבילה של OpenOffice.org לתוכנת המצגות של מיקרוסופט היא תוכנת Impress אותה ניתן להוריד באופן חופשי.
תוכנות לבניית מצגות מכילות יכולות של קבלת משוב מהמשתמש ובכך מאפשרות בנייה של מצגות "מתוחכמות" בהן יש אפשרות להתקדם ברצף השקפים של המצגת באופן שאינו סדרתי וכך להציג שקפים שונים על פי בחירה של המשתמש.
מודעת אבל (גדעון גכטמן)
"מודעת אבל" היא סדרה של עבודות שיצר האמן הישראלי גדעון גכטמן.
היסטוריה
הטקסט של המודעות נכתב בנוסח מקובל במודעות אבל בישראל: "הננו מודיעים בצער וביגון על פטירתו ללא עת של יקירנו גדעון גכטמן, המשפחה". גכטמן סיפר בדיעבד על התגובות הרגשיות לעבודה: "באו מורים מבצלאל ושאלו 'מה, השתגעת? הבהלת את כולם'. התגובה מהסביבה מעניקה משמעות לעבודה."
כבר בשנת 1975 יצר גכטמן סדרה של מודעות בגודל זהה למודעות האבל המקוריות שיצר. במודעות אלו חרג מן השימוש המסורתי בצבע שחור על גבי רקע לבן. השינוי הצבעוני יצר הסטה של המודעות אל אובייקט אמנות. גכטמן בחר להשתמש בטכניקה אמנותית של הדפס רשת, במקום בטכניקה הדפס הבלט המסורתית. טכניקה זו אפשרה לו להדפיס אותן בצבעי טקסט או רקע שונים. בנוסף, הופיעו בהן סממנים אמנותיים נוספים כגון חתימה ומספרים המסמלים מהדורה ממוספרת, הנהוגה בשטח ההדפס.
פרשנות
גדעון עפרת טען במאמרו אודות יצירתו של גכטמן (1986) כי אין בה שימוש בזהות מושאלת, כמו למשל זו של רוז סלאווי, כי אם הצגה של "עצמו הדובר במירב גילוי הלב". עם זאת, הטשטוש שבין זיוף ואמת מוליד מאפיינים תיאטרליים. "בין המטאפורות למיתוס ניצבים הניכור התבוני ותודעת השקר".
משה ניניו ראה במודעות האבל הראשונות "פעולת-קצה, ששאפה ליצור פיתול בין המדומה לממשי", ובתוך כך גם נעלה את תקופת האמנות המושגית ביצירתו. העבודות הצבעוניות, שהופיעו מיד אחריה היוו ביטוי של הפוסטמודרניזם, המדגיש את קריסתו של האובייקט אל דימוי, ואת התנועה הנגדית של הפיכת הדימוי לאובייקט.
מיכל הירש נוי
מיכל הירש נוי (נולדה ב-15 בינואר 1953) היא משוררת, סופרת ילדים ופסלת קרמיקה.
ביוגרפיה
שיריה פורסמו בביטאונים ספרותיים שונים, וביניהם "קסטילדה" המקסיקני, שם נכתבה בנוסף כתבת זרקור מקיפה אודותיה. השתתפה באנתולוגיית "שירת נשים בישראל" (הוצאת ירון גולן, 1996).
היא חברת אגודת הסופרים העברים, וחברת סומליו"ן - אגודת סופרי ילדים בישראל.
צבי פרידמן
קורותיו
נולד וגדל בשכונת נווה שאנן בחיפה, בנם של בצלאל ורחל פרידמן. הוריו היו במקורם ארץ-ישראלים, וחזרו מדרום אפריקה על מנת להעניק לילדיהם חינוך יהודי שורשי. לאחר תקופה קצרה ביותר של לימודים בישיבת מרכז הרב עבר לישיבת פוניבז'. בשנת 1960 נישא לעליזה, בת מרדכי מאיר קרפ מפתח תקווה (נפטרה באפריל 2020). לאחר נישואיו למד בכולל פוניבז'. באמצע שנות ה-60, בשנות העשרים לחייו, הקים יחד עם הרב שמעון משה דיסקין את ישיבת "תפארת נתניה" בנתניה לבוגרי ישיבות תיכוניות.
מיכל הירש נוי
ביוגרפיה
לעת האחרונה (נכון ל-2014) תחום התעניינותה האומנותי עבר לפיסול בקרמיקה. הפסלים עוסקים במוטיבים הומוריסטיים, שופעי דמיון וגם פסלי יודאיקה וחנכיות בסגנון ייחודי, אותם היא יוצרת בסטודיו ברמת-גן. הציגה במספר תערוכות במשך השנים ובין היתר בגלריית גן שמואל, בגלריית "חומר טוב" בשכונת נווה צדק בתל אביב, 3 פעמים במסגרת פסטיבל נשים יוצרות שעורכת עירית רמת גן. פסליה נמצאים בבתי אספנים וחובבי אמנות.
צבי פרידמן
קורותיו
בשנותיה הראשונות של ישיבת תושיה היה אחד הר"מים. ב-1981 מונה לר"מ בישיבת בית מתתיהו, לאחר מכן עזב והקים ישיבה בבית חלקיה שנסגרה לאחר מספר שנים.
מיכל הירש נוי
ביוגרפיה
עבדה כגננת במשך 32 שנה, עד יציאתה לגמלאות.
צבי פרידמן
קורותיו
ב-2014 הקים את בד"צ "מסורת", הנותן כשרות על שחיטת עופות ובקר, מספק שירותי רישום נישואין ועוד. ב-2015 הקים בתמיכת הרב שמואל אוירבך את "חסדי שלום" - ארגון צדקה לנזקקים, בעיקר כאלו מהפלג הירושלמי.
במהלך שנת 2019 החל בפלג הירושלמי תהליך של חלוקה לשני מחנות והקמת מוסדות לימוד חדשים המזוהים עם אחד הצדדים. הרב פרידמן נחשב למנהיג המחנה הקיצוני יותר בפלג. הוא מעודד הפגנות על מעצר עריקים אף כשנתפסו במעבר גבול, הפגנות על גיוס בנות, אי נטילת הקצאות מהמדינה למוסדות החינוך, לימודי יידיש בתלמודי תורה, ועוד. ככלל, תומך הוא ברובם של מאבקי אנשי העדה החרדית והישוב הישן בירושלים (כהתנגדות לרכבת הקלה ועוד). זאת בניגוד לעמדת המחנה המתון יותר (בהנהגת הרב אשר דויטש ועוד), שגורס הפגנות קצובות לבחורי ישיבות ואברכים שנעצרו באופן אקראי, קבלת הקצאות מהמדינה ועוד.
מיכל הירש נוי
ביוגרפיה
מתגוררת ברמת גן, נשואה לעיתונאי חיים נוי.
צבי פרידמן
קורותיו
תלמידיו של הרב פרידמן מוציאים שבועון בשם "המבט" וכן גיליון דו-שבועי בשם "על משכנות הרועים", במטרה לתת במה לעמדותיו, בנימוק שביטאון הפלג הירושלמי הפלס מתעלם מהן.
משפחתו
בנו יעקב נישא לבתו של הרב ישראל פסח פיינהנדלר. בתו חיה נשואה לרב שאול אדלשטיין, בן הרב יעקב אדלשטיין וראש ישיבה בישיבה במושב בני ראם. אחיו הרב יואל פרידמן, היה דיין בית דינו של הרב נסים קרליץ ורב באלעד.
תחמסאים
תַּחְמָסָאִים (שם מדעי: Caprimulgiformes) היא סדרת עופות ליליים או של בין-השמשות, שוכני יערות. צבעם אפור-חום מוכתם, בדומה לקליפות העצים שבהם הם שוכנים. הנוצה שופעת ורכה. שולי אברותיהם משיים והתעופה חרישית. אופייני להם - ראש עבה עם עיניים גדולות מאוד. מקורם קטן, ובבסיסו זיפים ארוכים. מפתח-הפה רחב ועמוק עד מאחורי העיניים. בסדרה 5 משפחות. התחמס מוזכר במקרא (ויקרא יא) אם כי יש הטוענים שמדובר שם במה שהיום קרוי בז. התחמס המצרי, הנובי והאירופי נדירים, אך נצפו מקננים בארץ.
מחנה 020
מחנה 020 (באנגלית: Camp 020) היה מרכז חקירה בריטי לסוכנים גרמנים שנתפסו במהלך מלחמת העולם השנייה. המחנה שכן בבית לאצ'מיר בדרום־מערב לונדון ונוהל על ידי לוטננט קולונל רובין "עין הפח" סטפנס (Robin "Tin Eye" Stephens). נטען שמרכזי חקירה אחרים שפעלו בזמן המלחמה השתמשו בעינויים כדי להוציא הודאות, סטפנס הכחיש את הטענות שנעשה שימוש בעינויים במחנה 020. הנחיותיו לחוקרים הורו: "לעולם אל תכה אדם. מלכתחילה זה מעשה של פחדנות. שנית, זה לא אינטליגנטי. אסיר ישקר כדי להימנע מעונש נוסף וכל מה שהוא אומר לאחר מכן יתבסס על הנחת יסוד כוזבת".
ידוע שסטפנס העניש את מי שלא צייתו לפקודה זו, ובאחד המקרים אף הוציא חוקר בכיר במשרד המלחמה מהמחנה. לאחר המלחמה ניהל סטפנס את מרכז החקירות באד ננדורף, בגרמניה אך נשפט על התעללות באסירים, שחלקם מתו. הוא נשפט בבית דין צבאי בריטי בגרמניה ולא נמצא אשם, אך מעורבים אחרים בפרשה הורשעו.
העיתונאי הבריטי איאן קוביין טען בספרו "בריטניה האכזרית" (Cruel Britannia), שהתפרסם ב-2012, כי על פי מסמכים מן הארכיון הלאומי אכן הופעלו במחנה 020 עינויים כדי להשיג מידע. על פי קוביין, במחנה היו 30 חדרים בהן נכלאו אסירים, שבהם היו מיקרופונים, להאזנת סתר לכלואים. קוביין מציין עוד כי במחנה נעשו הוצאות להורג מדומות, וכי כמה מן העצורים עברו התעללות ברוטלית בידי הסוהרים. בתקופת פעולתו של המחנה הוחזקו בו חברים באיגוד הפשיסטים הבריטי.
בנוסף למחנה 020 היה קיים גם מחנה עתודה, שנקרא מחנה 020R. מחנה זה היה ממוקדם בהאנטרקומב, באוקספורדשייר. מחנה זה נועד בעיקר למעצר לתקופה ארוכה.
צ'ארלס ברונסון
צ'ארלס דניס בוצ'ינסקי הידוע בשמו הקולנועי צ'ארלס ברונסון (באנגלית: Charles Bronson; 3 בנובמבר 1921 - 30 באוגוסט 2003) היה שחקן קולנוע אמריקאי. ברונסון הרבה להשתתף במערבונים וסרטי פעולה בתפקידי שוטרים, פושעים, אקדוחנים ואזרחים הבוחרים בדרכים אלימות להשגת צדק ודמותו הייתה לסמל של גבריות וקשיחות.
ילדות, נעורים ושירות צבאי במלחמת העולם השנייה
ברונסון נולד בארנפלד שבפנסילבניה, עיירת כורים קטנה באזור פיטסבורג, כילד התשיעי מתוך 15 אחים, לאם ממוצא ליטאי - מרי לבית ולינסקי - ואב ממוצא ליטאי-טטרי, וולטר בונצ'ינסקי, אחר כך בוצ'ינסקי, שערק מצבא הצאר. משפחתו הייתה כה ענייה עד כי ברונסון נאלץ ללכת לבית הספר, באחת מן הפעמים, לבוש בשמלה, מחוסר כל לבוש אחר. בהיותו בן 14 מת אביו וכשהיה בן 16 יצא ברונסון לעבודה במכרה הפחם הסמוך כמו אביו לפניו וכמו אחיו הגדולים. ימי העבודה במכרה נמשכו 18 שעות וברונסון אף הורשע בגנבה באותן שנים וישב תקופה קצרה בכלא. ב-1943 התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כתותחן אווירי, תחילה ביחידת הדרכה ומ-1945 כאיש צוות אוויר של מטוס בואינג B-29 סופרפורטרס שהשתייך לצוות הפצצה מספר 39 בגואם. הוא נפצע במהלך שירותו הקרבי ועוטר בעיטור לב הארגמן.
קריירה קולנועית
לאחר שירותו הצבאי החל לנדוד ברחבי ארצות הברית כשהוא מתפרנס מעבודות מזדמנות עד אשר החליט לנסות את מזלו כשחקן. תחילה עבד בעיצוב והקמת תפאורה בתיאטרון בפילדלפיה, אך במהרה החל לשחק בתפקידים קטנים ועבר מעולם ההפקה לעולם המשחק. לאחר ששיחק במספר הצגות בניו יורק עבר לפסדינה שבקליפורניה והמשיך לשחק שם בתיאטרון. ב-1951 שיחק בסרטו הראשון (ללא ציון שמו ברשימת השחקנים), " You're in the Navy Now", בכיכובו של גרי קופר. הוא המשיך לשחק בתפקידים קטנים בסרטים, בראשונים ללא ציון שמו ומ-1952, מהסרט "My Six Convicts" עם קרדיט.