cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טריכלורואתילן
כיום
לתגובה זו הרבה זרזים אך לרוב משתמשים בתערובת של אשלגן כלורי ואלומניום כלורי.
שימושים
הטריכלורואתילן הוא ממס מצוין למספר רב של תרכובות אורגניות. כאשר החל שימוש רחב בחומר בשנות ה-20 של המאה ה-20, השימוש העיקרי של הטריכולרואתילן היה בעיקר הפקה של שמן צמחים, מסויה קוקוס ועוד.
שימוש אחר שלו הוא הוצאת הקפאין מהקפה וגם הכנה של תמציות תבלינים. בנוסף, הטריכלורואתילן משמש כממס לניקוי יבש אף על פי שטטראכלורואתילן נפוץ יותר בתחום.
בגלל דאגות לגבי רעילותו של החומר הוא נאסר לשימוש בתעשיית המזון והתרופות בשנות ה-70.
השפעות בריאותיות
תרכובות אורגנוכלורידיות כגון טריכלורואתילן מציגות השפעות סביבתיות חמורות בגלל רעילותן הרבה.
כאשר נשאף, הטריכלורואתילן פוגע במערכת העצבים המרכזית והסימפטומים של הפגיעה דומים לסימפטומים של הרעלת אלכוהול, כגון, כאבי ראש, סחרחורות, ובלבול עד כדי איבוד הכרה ומוות.
חשוד כגורם מסרטן (קרצינוגן). ניתן לטהר אוויר מטריכלורואתילן בעזרת שיח דרקונית מופשלת
תירס (דמות מקראית)
תִירָס היה בנו השביעי מבין שבעת בניו של יפת בן נח. בדומה ליתר בני יפת, תירס זוהה על פי רוב עם אחד העמים שאכלסו את אזור אסיה הקטנה והים האגאי.
חז"ל נחלקו בזיהוי צאצאיו של תירס. לדעת רבי סימון (או רבי סימאי) תירס הוא אבי פרס. כך נאמר גם בפרשנות שרש"י פירשן. לדעת חכמים תירס הוא אבי תרקיה (לועזית: Thrace), כיום בצפון מזרח יוון. זיהוי זה מובא גם על ידי התרגום המיוחס ליונתן על התורה ועל ידי יוסף בן מתתיהו.
לפי ספר היובלים נחלת תירס הייתה ארבעה איים גדולים בים, קרוב לנחלת חם.
בשנת 1838 הציע החוקר הגרמני יוהאן כריסטיאן פרידריך טוך לזהות את תירס עם העם האטרוסקי שעל פי מקורות הלניסטיים ורומיים שונים, בכללם הרודוטוס, חי בלידיה קודם שהיגר לאיטליה, במאה השמינית לפנה"ס לכל המוקדם. כמו כן, חלק מהחוקרים סבורים כי ניתן לזהות את האטרוסקים ואת תירס עם יסוד אתני המוזכר גם בכתובות מצריות מימי הממלכה החדשה. בכתובת הקרויה "מצבת ישראל", מתפאר פרעה מרנפתח בניצחון על ברית של שבטים לוביים ו"גויי הים" הכוללים גם, על פי כתובות אחרות, עם הנקרא "תרש של הים". אותו תרש מזוהה על ידי רוב החוקרים עם האטרוסקים, ויש מהם המבקשים לכלול את תירס המקראי בזיהוי זה.
דמות היסטורית הידועה לנו בשם זה הוא תרס, המלך התראקי, שאיחד את כל השבטים התראקים באזור מערב טורקיה ובולגריה של ימינו והקים את ממלכת אודריסה שהתקיימה בין המאות החמישית עד השלישית לפנה"ס. הבירה הראשונה של הממלכה הייתה העיר אוסקודמה, כיום אדירנה, בטורקיה.
על שמו של תירס נקרא צמח התירס. טורקיה הייתה תחנה להפצת תירס באירופה, וביידיש נקרא התירס "חיטה טורקית". בעברית, ובהתבסס על כך שצאצאיו של תירס המקראי התיישבו באזור טורקיה, הפך השם ל"חיטי תירס" ובקיצור "תירס".
GB-PVR
GB-PVR היא תוכנת PVR למחשב מסוג HTPC. כמו כל תוכנת PVR, גם תוכנה זו מסוגלת לבצע הקלטה מתוזמנת, הקפאה ומעבר להקלטה וכן להציג מרחב רב של מדיות דיגיטליות כמו השמעת מוזיקה, צפייה בסרטי DVD, צפייה בתמונות, והקשבה לשידורי רדיו אינטרנט ו-FM. התוכנה תומכת בכרטיסי טלוויזיה ל-PVR פופולרים ובנגן רשת מסוג media MVP. כמו כן תומכת התוכנה בכרטיסי טלוזייה לשידורי טלוויזיה דיגיטליים ודואר אלקטרוני מסוג שידור וידאו דיגיטלי.
התוכנה תומכת רק בכרטיסי טיונר המשתמשים במקודד חומרה.
קהילת פיתוח פעילה מאוד מפיקה כמות גדולה של פלאג אינים להרחבת תכונות התוכנה, אך היישום עצמו אינו קוד פתוח. התוכנה מספקת תמיכה טובה לשפה העברית.
ספר המתים
ספר המתים הוא השם השכיח לטקסטים ממצרים העתיקה ששימשו במהלך הקבורה. במצרית קדומה, נקראו טקסטים אלה ספר ההליכה [או החזרה] ביום. השם ספר המתים הוא המצאה של האגיפטולוג הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שפרסם חלק מהטקסטים בשנת 1842.
רקע
ספר המתים שימש למצרים כמדריך וספר עזר לחיים שלאחר המוות, והוא מורכב בעיקר מלחשים שונים שהיו אמורים לעזור לו. לא כל הלחשים שימשו בכל קבורה, אלא רק מבחר מהם, על פי מעמדו ועושרו של האדם. חלק מהלחשים היו מתנות לאלים, ואילו אחרים שימשו כדי שהאדם יוכל ללכת; היה קיים לחש כדי שלא למות בחיים שלאחר המוות, ואפילו לחש 'כדי שאדם לא ילך הפוך ויאכל צואה' (פרק 189).
גרסאות
הגרסאות המוקדמות ביותר המוכרות לנו הן מהמאה ה-16 לפנה"ס, בזמן השושלת ה-18 של הממלכה החדשה. הספר כלל בתוכו חלקים מספרות דתית מצרית מוקדמת יותר, הידועות ככתבי סרקופגים (בערך 2000 לפנה"ס) וכתבי פירמידות (2300-2600 לפנה"ס). ספר המתים שנועד לסופר אני.
בחודש אפריל 2012 התגלו דפים מספר המתים במוזיאון קווינסלנד באוסטרליה. המוזיאון קיבל את הדפים כתרומה 100 שנים לפני כן, הוא החזיק את הדפים במחסנים ודף פפירוס אחד בתצוגה מבלי להבין את משמעותם של הטקסטים. הדף זוהה על ידי האגיפטולוג ואוצר המוזיאון הבריטי ד"ר ג'ון טיילור.
פפירוס אני
העותק המפורסם ביותר של ספר המתים הוא הפפירוס של אני. עד אז, נמצאו רק חלקי פפירוסים שנגנבו על ידי שודדי עתיקות ונמכרו בשוק השחור. הפפירוס הזה שנמצא על ידי ארנסט וואליס באדג' נמצא בשלמותו בשנת 1887, בעיר לוקסור שבדרום מצרים (תבי לשעבר) ונתן תמונה מלאה, כיצד מורכב ספר מתים. החל מהעלייה לעולם הבא, עבור דרך 42 השערים שבכל אחד מהם עומד אל אחר, ועד לדין הסופי שנערך על ידי אוסיריס בכבודו ובעצמו, ובו נשקל לבו של המת כנגד נוצתה של אלת האמת מע'ת. הפפירוס היה במקורו באורך של 28 מטר, והוא חולק ל-37 דפים, בהוראתו השנויה במחלוקת של באדג', על פי חלוקות של פרקים ונושאים.
לעיתים קרובות הטקסט הותאם עבור הנפטר, כך שהטקסט המדויק משתנה מאדם לאדם. אולם, ניתן לחלק את הגרסאות השונות לכמה קטגוריות עיקריות - הגרסה ההליופוליטנית, הגרסה התבאנית, שכללה רק הירוגליפים (השושלת ה-20 עד ה-28); גרסה הירוגליפית והריאטית, הקרובה לזו התבאנית, ללא סדר קבוע של הפרקים (שימשה בעיקר את השושלת ה-20); והגרסה הסאיתית, בה יש סדר קבוע (לאחר השושלת ה-26).
לחש 125
לחש 125 הוא החלק הידוע ביותר של ספר המתים. הוא עוסק בשפיטת נשמתו של האדם על ידי אוסיריס ו-42 אלים אחרים.
על נשמת המת לדקלם את "הכרזת הצדק", המכוונת לאוסיריס, ומורכבת מהכחשות של סדרה של עבירות, על מנת להבטיח לאוסיריס שהוא ניהל חיים תקינים. על המת אז לפנות אל 42 השופטים על פי שמם ולהכחיש 42 עבירות נוספות. אם לאחר מכן הוא ימצא זכאי, הוא יילקח לפני אוסיריס, שיוביל אותו לעולם הברוכים.
לור אדלר
לור אדלר (בצרפתית: Laure Adler; נולדה ב-11 במרץ 1950) היא היסטוריונית, עיתונאית, סופרת, עורכת ומפיקה צרפתית.
ביוגרפיה
ב-1989 מינה אותה נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ליועצת תרבות. ב-1993 החלה להופיע בטלוויזיה ובמשך 4 שנים הנחתה את תוכנית הדיונים הלילית "מעגל חצות" עבור הערוץ France 2. מאוחר יותר הנחתה את ירחון הראיונות "רישיון לחשוב" בערוץ הטלוויזיה ארטה. ב-1997, לאחר ששיתפה פעולה עם הוצאות הספרים פיו, דנואל ופלון, החלה לעבוד עבור הוצאת גראסה כאחראית מאמרים ומסמכים.
ב-1998 פרסמה אדלר את הביוגרפיה של מרגריט דיראס. אלן וירקונדלה האשים אותה ב"רמאות אינטלקטואלית" ובכך שהיא יצרה גרסה "יד שנייה" מעבודתו ומעבודתם של סופרים ועיתונאים אחרים כמו כריסטין בלוט-לבארר, ללא הערות שוליים או ציטוטים. למרות ההתעלמות המוחלטת מהאשמותיו של וירקונדלה, החל מההוצאה השלישית הוכנסו על ידי גלימר הערות שוליים וציטוטים. באותה שנה מונתה למנהלת האוסף "חלוקת הידע" בהוצאת האוניברסיטה הצרפתית.
בשנים 1999-2005 כיהנה כמנהלת "פרנס קולטור". בתקופה זו שינתה אדלר לחלוטין את תדמיתה ואת לוח השידורים של התחנה, על אף מחאות עוינות מצד מספר ארגוני מאזינים, עיתונאים ומפיקים של התחנה. בדצמבר 2005 עזבה את "רדיו פראנס" כדי להצטרף לקבוצת "לה מרטינייר" כמנהלת תחום ספרות ומסמכים של הוצאת Editions du Seuil. בדצמבר 2006 פוטרה מתפקידיה. במרץ 2007 חתמה עם עוד 150 אינטלקטואלים על טקסט הקורא להצביע עבור סגולן רויאל, "נגד ימין של התנשאות" ובעד "שמאל של תקווה". ב-2008 לימדה היסטוריה של נשים ושל פמיניזם במכון למדע המדינה פריז.
כיום מנחה אדלר את התוכנית Studio Théâtre ב"פראנס אנטר". כמו כן היא מנחה את התוכנית הספרותית "טרופיזם" בערוץ הטלוויזיה France Ô ואת התוכנית Hors-Champs ב"פראנס קולטור". היא חברת מועצת המנהלים של Théâtre de la Ville בפריז ושל אוניברסיטת אביניון וחברת מועצת הפיקוח של העיתון לה מונד. בנוסף, אדלר מנחה יחד עם ברונו רסין את התוכנית "מעגל ה-BnF", בשיתוף עם Le Magazine Littéraire ומשנת 2009 היא חברה בחבר השופטים של פרס הספרייה הלאומית של צרפת (Bn'''F).
סיפורים
(שנת הפרידות)
הנרי פונדה
ילדותו והמשחק בתיאטרון
בשנת 1923 סיים פונדה את לימודיו בתיכון ופנה ללמוד עיתונאות באוניברסיטת מינסוטה. אביו התעקש שיעבוד במקביל ללימודיו וכתוצאה מכך הוא עבד בשתי עבודות בו זמנית: כמדריך כושר גופני וכפקיד בחברת הטלפון האמריקאית. ב-1925, שנתיים בלבד לאחר שהחל את לימודיו באוניברסיטה, נשר פונדה מהלימודים וחזר לביתו שבאומהה כדי לחפש עבודה בעיתון. אמו הפנתה אותו לידידה שלה, דורותי ברנדו (אמו של השחקן המפורסם מרלון ברנדו), שבחנה אותו לתפקיד בתיאטרון אומהה. אף על פי שלא היה בטוח ביכולות המשחק שלו, זכה בתפקיד בהצגה "אתה ואני" (You And I) ועד מהרה החל לאהוב את המקצוע והקדיש זמן רב גם לתפקידים אחרים בתיאטרון, כגון בניית תפאורה.
אביו של פונדה סבר שלא ניתן להתפרנס ממשחק ולכן דרש ממנו למצוא עבודה נוספת. פונדה החל לעבוד כפקיד בחברת אשראי כשקיבל תפקיד ראשי בהצגה חדשה. אביו, שהגיע לצפות בו, הבחין בכישרון של בנו והחליט להניח לו לעסוק במקצוע. לאחר הפסקה של שלושה חודשים הוא הפך לעוזר הבמאי בתיאטרון אומהה.
ב-1928 עבר פונדה לניו יורק, במטרה להפוך לשחקן מקצועי. בקיץ של שנה זו התמנה לעוזר מנהל במה בהצגה בתיאטרון במסצ'וסטס ושיחק במספר תפקידים קטנים. במהלך ארבע השנים הבאות שיחק בתפקידים משניים וראשיים בהצגות שונות, אך לא כולן הצליחו. הוא לא הרוויח מתפקידים אלה כסף רב ולכן ארגן תאורה ובנה תפאורה להצגות, בדומה למה שעשה באומהה. בתקופה זו החל פונדה להתעניין בציור, ועסק בכך כתחביב עד יום מותו.
ברודוויי ותחילת הקריירה הקולנועית
ב-1929 הופיע פונדה בברודוויי לראשונה, בתפקיד קטן במחזה "משחק החיים והמוות" (The Game Of Life And Death). בשש השנים הבאות השתתף בהפקות רבות בתיאטראות בניו יורק ובוושינגטון. אחת מן ההפקות הללו הייתה "הקוסם מארץ עוץ", שבה שיחק בתפקיד האריה הפחדן. ב-1931 נישא למרגרט סליבאן, שחקנית גם היא. הנישואים לא נמשכו זמן רב והזוג התגרש לאחר כשנתיים בלבד.
ב-1934 קיבל פונדה הכרה פומבית ראשונה, כשכיכב במחזה "החוואי לוקח אישה" (The Farmer Takes A Wife). המחזה זכה לשבחים בוושינגטון, שם עלה לראשונה, ובעקבות כך גם הוצג בניו יורק. שנה מאוחר יותר, ב-1935, לוהק לגרסה הקולנועית של המחזה, בבימויו של ויקטור פלמינג. זו הייתה הופעתו הראשונה בהוליווד, ובעקבותיה קיבל יותר ויותר הצעות לשחק בסרטים, אך למרות זאת המשיך להופיע גם בתיאטרון. ב-1936 נשא פונדה את אשתו השנייה, פרנסס ברוקאו. לזוג נולדו שני ילדים, ג'יין ופיטר, שפנו גם הם לעסוק במשחק.
כוכב וחייל
בתחילת שנות ה-40, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ביקש פונדה להתגייס לצבא האמריקאי. אולפני פוקס לא אהבו את הרעיון וניסו למנוע את גיוסו, אולם לבסוף הוא גויס לחיל הים על אף שקיבל פטור משירות. הוא שוחרר מחיל הים ב-1945 לאחר שזכה במספר עיטורים.
פונדה שב לשחק בהצגות למשך זמן קצר ולאחר מכן חזר להוליווד. ב-1946 כיכב במערבון "קלמנטיין יקירתי" בבימויו של ג'ון פורד. הוא הופיע במערבון נוסף של פורד - "מבצר האפאצ'ים" (1948).
השיבה לברודוויי וההידרדרות הבריאותית
לאורך שנות ה-50 המשיך להופיע פונדה בברודוויי. בין השאר, הופיע ב-1951 ב"נקודת האל-חזור" (The Point Of No Return) וב"המשפט הצבאי של המרד על הקיין" (The Caine Mutiny Court Martial).
ב-1955 חזר להוליווד וכיכב בגרסה הקולנועית של "מר רוברטס". הסרט בוים גם הוא על ידי פורד, אולם חילוקי דעות בינו ובין פונדה גרמו לסרט להיות שיתוף הפעולה האחרון של השניים. במהלך צילומי הסרט חלה פורד ובמאי אחר נקרא להחליפו. פונדה אמר מאוחר יותר שלא היה מרוצה מהמוצר הסופי, הגם שהביקורות היו ברובן חיוביות.
ב-1956 כיכב פונדה בסרט "מלחמה ושלום" לצידה של אודרי הפבורן,ובסרט "הנאשם" בבימויו של אלפרד היצ'קוק. ב-1957 הופיע בסרט "12 המושבעים" (Twelve Angry Men). לאחר שהתגרש מבלנשרד ב-1956, נישא לרוזנת אדפרה פרנצ'טי ב-1957. ב-1962 התגרשו, וב-1965 נישא בפעם החמישית והאחרונה לדוגמנית שירלי אדמס. ב- 1958 שיחק בסרט "זרקורי במה" בבימויו של סידני לומט. ב-1959 שיחק במערבון "עיר היצרים" בבימויו של אדוארד דמיטריק. ב-1962 שיחק בסרטים "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימויו של אוטו פרמינגר והיום הארוך ביותר. ב-1964 שיחק בפעם השלישית בסרט של סידני לומט, הפעם במותחן המלחמה "אל-כשל", המדבר על משבר גרעיני במהלך המלחמה הקרה, ועל ניסיונותיו של נשיא ארצות הברית להביא לסיומו. באותה שנה שיחק בקומדיה "סקס והנערה הרווקה לצידה של לורן באקול. ב-1965 שיחק בסרט המלחמה "יום לפני הכניעה". ב-1968 שיחק בסרט "החונק מבוסטון" לצידו של טוני קרטיס. עד 1969, כשלוהק לסרטו של סרג'ו לאונה "היו זמנים במערב", הייתה הקריירה הקולנועית של פונדה בשפל. היה זה התפקיד הגדול הראשון שלו לאחר 12 שנים, אולם גם לאחריו הוא התקשה מאוד להתאושש. ב-1973 כיכב לצד אליזבת טיילור בסרט "Ash Wednesday" (הסרט תורגם לעברית בשם "גורלה של אישה יפה"). וכיכב לצד טרנס היל בסרט "קוראים לי אף אחד".
ב-1970 שיחק בסרט "המועדון החברתי של שאיין" בבימויו של ג'ין קלי לצידו של ג'יימס סטיוארט.
בשנת 1975, לפני הופעה בברודוויי, התמוטט פונדה מאחורי הקלעים ובגופו הושתל קוצב לב. זו הייתה תחילתה של הידרדרותו הבריאותית, ולמרות אשפוזים תכופים בבתי-חולים המשיך לעבוד. בשנת 1977 שיחק בסרט האסונות "רכבת הרים" לצד ג'ורג' סיגל.
ב-1981 כיכב פונדה לצד בתו, ג'יין פונדה, באחד הסרטים המפורסמים ביותר שלו - האגם המוזהב. עבור הסרט קיבל את האוסקר היחיד שלו, זמן קצר לפני שנפטר מהתקף לב ב-12 באוגוסט 1982. גופתו של פונדה נשרפה ואפרו פוזר.
סורא
סורא הייתה עיר בדרום בבל, אשר הייתה ממוקמת ממערב לפרת. בסורא פעלה ישיבת סורא, שהייתה מרכז תורה חשוב ביותר. אדמות הסביבה של סורא התפרסמו בגידוליהם, בעיקר כרמים, שדות חיטה ושעורה ומטעי פירות. יש הסוברים (רב שרירא גאון, ספר הקבלה) שסורא והעיר מחסיה הם שמות שונים לאותה העיר.
יוסף בן מתתיהו כותב בספרו קדמוניות היהודים, שלאחר ביטול ממלכתם הקטנה (שהייתה על אדמות בבל, והוקמה על ידי חסינאי וחנילאי, יהודים בבלים, כ-45 שנים לפני חורבן בית המקדש השני), פקד משבר חמור ביותר את יהודי דרום בבל. לאחר מותם של האחים חסינאי וחנילאי, התנקמו עמי הארץ ביהודים על מעשיהם, מה שהוביל להגירה המונית משם. חלק מהיהודים נמלטו לעיר סלוקיה שעל שפת החידקל. בעיר זו, הייתה מלחמה בין היוונים ובין הסורים, ולאחר בואם של היהודים לשם, הם השלימו, ועשו יד אחת נגד היהודים. התוצאות היו הרס וחורבן של סלוקיה היהודית, ומותם של רבים מהיהודים שהיגרו לשם. לאחר ההרס הרב, פנו יהודי סלוקיה (לשעבר) לעיר קטסיפון, בירת מלכות הפרתים, אך גם שם התנכלו אליהם התושבים, והם נאלצו להמשיך לנדוד. כדי להציל את נפשם מבעוד מועד, ברחו רוב יהודי המקום לערים נהרדעא ונציבין, שהיו ערי מבצר, שבהם יד היהודים הייתה על העליונה. מכיוון שרוב יהודי דרום בבל עברו דרך תלאות זו עד לערים אלו, נתדלדל היישוב היהודי בדרום בבל, וקהילות סורא וסביבותיה נחרבו.
כ-180 שנה לאחר חורבן והתדלדלות העם הזו, החלה קהילת סורא להתאושש, ואף נמצאו שם יהודים רבים במאה השלישית.
לאחר שרב חזר לבבל בתחילת המאה השלישית, הוא נוכח במצב הרוחני העגום של קהילת סורא ולכן בשנת 225, בחר לעזוב את המרכז התורני של יהודי בבל אז, נהרדעא, ולהקים ישיבה בסורא. ישיבה זו הפכה למרכז תורני חשוב בדרום בבל ובבבל בכלל, ולימים הפכה לאחת משתי ישיבות בבל הגדולות, סורא ופומבדיתא.
סורא הייתה עיר חשובה ליהדות, ושימשה כמרכז תורה חשוב, בו חכמיה למדו, לימדו, וגם עסקו בחקלאות. היא התפרסמה בקרב היהודים בעיקר בזכות ישיבת סורא.
על פי הרב שרירא גאון, סורא היא העיר מתא מחסיא המוזכרת בתלמוד, ואולם, מתא מחסיא, המוזכרת בתלמוד, מובאת שם פעמים רבות כעיר סמוכה או בפרבר של העיר סורא, והישיבה שהתקיימה במתא מחסיא הועברה או שימשה מעת לעת כסניף נוסף לישיבת סורא.
הורנברוק
הוֹרנברוּק (באנגלית: Hornbrook) הוא יישוב כפרי לא מאוגד, במחוז סיסקיו בקליפורניה בארצות הברית. אוכלוסייתו מנתה 266 תושבים נכון למפקד 2020, עלייה מ-248 ממפקד 2010. שם המקום נקבע על ידי חברת הרכבות סאות'רן פסיפיק בשנת 1886, ונגזר מקיומו של פלג (באנגלית ברוּק) שעבר בשטחו של דייוויד הורן.
גאוגרפיה
הורנברוק שוכנת ב-41.90972°N, -122.5575°W.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, יש ליישוב שטח כולל של 3.1 קילומטרים רבועים, 99.04% ממנו קרקע ו-0.96% ממנו מים.
אקלים
הקיצים באזור חמימים (אך לא חמים) ויבשים. הטמפרטורות החודשיות הממוצעות לא עולות על 22.0 מעלות צלזיוס. על פי מערכת סיווג האקלים של קפן, האקלים בהורנברוק הוא אקלים ים תיכוני עם קיץ חמים, המסומן כ-"Csb" במפות האקלים.
מפקד האוכלוסין של 2010
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ב-2010 דיווח כי בהורנברוק יש אוכלוסייה של 248 תושבים. צפיפות האוכלוסייה הייתה 81.4 תושבים לכל קילומטר רבוע. ההרכב הגזעי של הורנברוק היה 195 (78.6%) לבנים, 0 (0.0%) אפרו-אמריקאים, 15 (6.0%) אינדיאנים, 0 (0.0%) אסייתים, 0 (0.0%) תושבי איי האוקיינוס השקט, 10 (4.0%) גזעים אחרים, ו-28 (11.3%) משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 19 אנשים (7.7%).
היו 108 משקי בית, מתוכם ל-23 (21.3%) היו ילדים מתחת לגיל 18 הגרים בהם, 46 (42.6%) היו זוגות נשואים משני המינים שחיו יחד, ב-13 (12.0%) הייתה רווקות. ל-2 (1.9%) היה רווק. היו 7 (6.5%) שותפויות לא נשואים משני המינים, ו-1 (0.9%) זוגות נשואים או שותפויות חד מיניים. 40 משקי בית (37.0%) הורכבו מיחידים, ול-16 (14.8%) היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.30. היו 61 משפחות (56.5% מכלל משקי הבית); גודל המשפחה הממוצע היה 3.11.
פיזור הגלאים היה: 50 אנשים (20.2%) מתחת לגיל 18, 18 אנשים (7.3%) בגילאי 18 עד 24, 45 אנשים (18.1%) בגילאי 25 עד 44, 82 אנשים (33.1%) בגילאי 45 עד 64, ו-53 אנשים (21.4%) שהיו בני 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 46.7 שנים. על כל 100 נקבות, היו 87.9 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 85.0 גברים.
היו 156 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 51.2 לקמ"ר, מתוכן 72 (66.7%) בבעלותם, ו-36 (33.3%) היו מאוכלסים על ידי שוכרים. שיעור היחידות הריקות של בעלי הדירות היה 6.3%; שיעור היחידות הריקות בשכירות עמד על 11.9%. 159 נפשות (64.1% מהאוכלוסייה) גרו ביחידות דיור בבעלותן ו-89 נפשות (35.9%) גרו ביחידות דיור מושכרות.
מפקד האוכלוסין של 2000
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, התגוררו ביישוב 286 נפשות, 120 משקי בית ו-75 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה 94.8 תושבים לקילומטר רבוע. היו 148 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 49 לקילומטר רבוע. ההרכב הגזעי של היישוב היה 86.01% לבנים, 4.9% אינדיאנים, 0.7% תושבי איי האוקיינוס השקט, 4.9% מגזעים אחרים, ו-3.5% משני גזעים או יותר. היספנים או לטינים מכל גזע היו 9.79% מהאוכלוסייה.
היו 121 משקי בית, מתוכם ל-23.3% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 39.2% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ב-18.3% הייתה רווקה ו-36.7% היו לא-משפחות. 30.8% מכל משקי הבית היו יחידים, ול-15.0% היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.38 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.91.
פיזור הגלאים היה: 22.0% מתחת לגיל 18, 8.0% מ-18 ל-24, 22.7% מ-25 ל-44, 24.1% מ-45 ל-64, ו-23.1% שהיו בני 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 42 שנים. על כל 100 נקבות, היו 83.3 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 79.8 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית ביישוב הייתה 26,094 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 30,500 דולר. לגברים הייתה הכנסה חציונית של 28,750 דולר לעומת 16,667 דולר לנשים. ההכנסה לנפש ביישוב הייתה 14,907 דולר. כ-19.8% מהמשפחות ו-21.3% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, כולל 30.3% מאלו מתחת לגיל שמונה-עשרה ו-13.0% מבני 65 ומעלה.
פוליטיקה
בבית המחוקקים של המדינה נמצא הורנברוק במחוז הסנאט הראשון, ומיוצג על ידי הרפובליקני בריאן דאהל, ובמחוז האספה הראשונה, המיוצג על ידי מייגן דאהל הרפובליקנית.
הורנברוק נמצא במחוז הקונגרס הראשון של קליפורניה, המיוצג על ידי הרפובליקני דאג למלפה.
יחסי דרום אפריקה–הממלכה המאוחדת
יחסי דרום אפריקה–הממלכה המאוחדת מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בריטניה לרפובליקה של דרום אפריקה. דרום אפריקה היא השותפה הגדולה ביותר של בריטניה בסחר באפריקה, ושותפה חשובה לבריטניה במספר תחומים.
איחוד דרום אפריקה
לבריטניה והאזור של אפריקה הדרומית הידוע כיום כדרום אפריקה, קיימת היסטוריה ארוכה, כאשר בריטניה מילאה תפקיד חשוב ביותר בהיווצרות הרפובליקה המודרנית של דרום אפריקה. ראשית היחסים בין דרום אפריקה לבריטניה החלה ב-31 במאי 1910, כאשר איחוד דרום אפריקה נוסד כדומיניון האימפריה הבריטית. משנת 1910 עד שדרום אפריקה הכריזה על עצמה כעל רפובליקה ב-31 במאי 1961, דרום אפריקה לחמה כחלק מהאימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד
כאשר הוציאה דרום אפריקה את עצמה מחבר העמים הבריטי ב-1961, בריטניה התנגדה לסנקציות כספיות וכלכליות, מאחר שלבריטניה היו קשרי סחר מרכזיים רבים, ובמיוחד נזקקה לזהב של דרום אפריקה.
היו גם מניעים טקטיים לא לנתק את כל הקשר עם ממשלת האפרטהייד. כאומה הדרומית ביותר באפריקה, והצומת בו נפגשים האוקיינוס ההודי והאוקיינוס האטלנטי, דרום אפריקה הייתה עדיין נקודה חיונית במסלולי הסחר בים. בשנת 1969 אישר המפקד הכללי של כוח ההגנה הדרום אפריקני (SADF) כי "בכל רחבי האוקיינוס מאוסטרליה לדרום אמריקה, דרום אפריקה היא הנקודה הקבועה היחידה שמציעה בסיסים ימיים מודרניים, נמלים ומתקני שדה תעופה מודרני, תעשייה מפותחת וממשל יציב." דרום אפריקה הייתה גם שותפה מרכזית למערב בשנות המלחמה הקרה. אם המערב יידרש אי פעם לשירותי לחימה, ימיים או אוויריים ביבשת אפריקה, יהיה עליו לסמוך על סיוע של דרום אפריקה.
בשנים 61–1960 היחסים בין דרום אפריקה לבריטניה החלו להשתנות. בנאום "רוחות השינוי" בקייפטאון דיבר ראש ממשלת בריטניה הרולד מקמילן על השינויים באפריקה ועל האופן שבו המדיניות הגזענית של דרום אפריקה הולכת נגד הזרם. אפילו כאשר מדינות נוספות הוסיפו לקריאה לסנקציות, בריטניה לא הייתה מוכנה לנתק את הקשר עם משטר האפרטהייד. הסיבות האפשריות היו ההשפעות על נכסיה במדינה, חוסר נכונות לסכנת זעזוע שהובלה על ידי התערבות בין יבשתית, והעובדה שבריטים רבים התגוררו בעבר בדרום אפריקה, או שאכן חיו בה בעצמם. יחד עם ארצות הברית, בריטניה הצביעה בהתמדה נגד סנקציות מסוימות נגד דרום אפריקה.
בשנת 1984, נשיא דרום אפריקה פיטר וילם בותה ביקר בבריטניה כחלק מסיור עמים אירופיים ונפגש עם מרגרט תאצ'ר אם כבר שנאמה לאחר מכן בפני בית הנבחרים ואמרה "אני הבעתי את הדעות שלנו על האפרטהייד, ואמרתי למר בותה את הדאגה המיוחדת שלי מההסרה בכפייה והעליתי את שאלת המשך מעצרו של מר נלסון מנדלה."
התנגדותה של מרגרט תאצ'ר לסנקציות כלכליות הותקפה על ידי פעילי אנטי-אפרטהייד, כולל הבישוף הדרום אפריקני דזמונד טוטו, אותו פגשה בלונדון, ואוליבר טאמבו, מנהיג תנועת הגרילה נגד האפרטהייה, שקשריו עם הגוש המזרחי גרמו לה לחשד, והיאאף סירבה לראות אותו, משום שהוא דגל באלימות וסירב לגנות פיגועי גרילה והרג האספסוף של שוטרים שחורים, פקידים מקומיים ובני משפחותיהם.
בפסגת חבר העמים בנסאו באוקטובר 1985, הסכימה תאצ'ר להטיל סנקציות מוגבלות ולהקים קבוצת קשר לקידום דיאלוג עם פרטוריה, לאחר שהוזהרה על ידי מנהיגי העולם השלישי, כולל ראש ממשלת הודו רג'יב גנדי וראש ממשלת מלזיה מאהאטיר מוחמד, כי התנגדותה מאיימת לפרק את ארגון חבר העמים הבריטי. בתמורה ננטשו הקריאות לאמברגו מוחלט והוסרו ההגבלות הקיימות שאימצו מדינות חברות נגד דרום אפריקה. נשיא ה- ANC Tambo הביע אכזבה מהפשרה הגדולה הזו.
אולם באוגוסט 1986 הורחבו הסנקציות בבריטניה כנגד דרום אפריקה באפרטהייד וכלל "איסור מרצון" על תיירות והשקעות חדשות.
לאחר סיום האפרטהייד, דרום אפריקה חזרה לחבר העמים כרפובליקה של חבר העמים. ראש ממשלת בריטניה לשעבר, דייוויד קמרון, גינה את מדיניותה של מרגרט תאצ'ר בנושא ההתקשרות הקונסטרוקטיבית, תוך שהוא מכעיס רבים ממבוגרי חברי המפלגה השמרנית.
היחסים לאחר האפרטהייד
מאז סיום האפרטהייד נהנו שתי המדינות מיחסים טובים בעיקר. בשנת 2010, בריטניה יישמה הגבלות על ויזה לדרום אפריקאים הנוסעים למדינה, בשל חששות מפני שחיתות במחלקה לענייני פנים בדרום אפריקה, והקלות בה יכולים אזרחים זרים להשיג דרכונים דרום אפריקאים. זה סימן נקודת מפנה ביחסים הדו-צדדיים בין המדינות והיחסים התקררו מאז. בשנת 2013 הודיעה ממשלת בריטניה כי תפסיק לתת 19 מיליון ליש"ט (271 מיליון ראנד) שהיא מעניקה כסיוע בפיתוח לדרום אפריקה משנת 2015. בתגובה מובהקת הטילה ממשלת דרום אפריקה מגבלות על ויזה על דיפלומטים בריטים בספטמבר 2014.
לדרום אפריקה יש נציבות גבוהה בלונדון, ולבריטניה יש נציבות גבוהה בפרטוריה.
כלכלה
נכון לשנת 2012 בריטניה נותרה אחת משני המשקיעים המובילים בכלכלה הדרום אפריקנית.
יחסי סחר
בין השנים 1998–2003 הייתה בריטניה המקור השלישי בגודלו ביבוא, לאחר מכן צנחה לשישית בגודלה בשנת 2008. בריטניה הייתה הלקוח הבולט ביותר בייצוא של דרום אפריקה בשנים 2001 ו-2002, אך ירדה לרביעית בגודלה בשנת 2008. היצוא מדרום אפריקה לבריטניה כולל בעיקר אבנים יקרות, מוצרים מינרליים, כלי רכב (כולל כלי שיט), מכונות ומוצרים מכניים, מוצרי פירות וירקות, מתכות בסיס ומוצרים, מזון מוכן ומשקאות. הייצוא מבריטניה לדרום אפריקה כולל בעיקר סילוני טורבו, מדחפי טורבו, טורבינות גז, מכונות, מכשירים מכניים, ציוד חשמלי, כלי רכב (כולל מטוסים וכלי שיט) וכימיקלים. בדצמבר 2011 הודיע שר מזכיר המדינה הפרלמנטרי הבריטי, חבר הפרלמנט הנרי בלינגהאם, כי יש להכפיל את הסחר הבילטרלי באנגלו-דרום אפריקה עד שנת 2015.
בנאום שהתקיים ב-28 באוגוסט 2018, תרזה מיי התחייבה בסכום של 4 מיליארד ליש"ט בתמיכה בכלכלה הדרום-אפריקאית בעקבות משימת סחר בניסיון למקד מחדש את הוצאות הסיוע באתגרים כלכליים וביטחוניים במדינה, ולאשר מחדש את המחויבות לסחר בעקבות פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
פורום דו צדדי
הפורום הדו-צדדי של דרום אפריקה-בריטניה הוקם בשנת 1997 במטרה לקדם את היחסים האנגלו-דרום אפריקאים על ידי הפורום של שתי המדינות להיפגש על בסיס דו-שנתי כדי לחזק את היחסים הכלכליים והפוליטיים. נציגי ממשל מובילים משתי המדינות נפגשים לעיתים קרובות דרך פורום זה כדי לדון בסוגיות חשובות.
פרידה
{{פירושונים|* פרידה (סרט, 1994) – (La Séparation), סרט קולנוע צרפתי
ערן הלפרן
ערן הלפרן (נולד ב-1953) הוא רופא ישראלי מומחה ברפואה פנימית. כיהן כמנהל מרכז רפואי רבין (בילינסון) ויו"ר איגוד בתי החולים בישראל.
ביוגרפיה
הלפרן נולד בחיפה וגדל בשכונת הדר, בן להורים שעלו מגרמניה. למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית. את הסטאז' עשה ברפואה פנימית בבית חולים הדסה. שירת כרופא גדודי בחטיבת גולני.
לאחר שחרורו עבד במרכז רפואי העמק. ב-1991 מונה למנהל מחוז חיפה וגליל מערבי בשירותי בריאות כללית. ב-1997 מונה למנהל מרכז רפואי העמק בעפולה. ב-2002 מונה לסמנכ"ל ומנהל חטיבת בתי החולים בשירותי בריאות כללית. ב-2007 מונה למנהל מרכז רפואי רבין וכיהן בתפקיד עד מרץ 2019. ב-2011 נבחר ליושב ראש איגוד בתי החולים.
הלפרן בעל תואר מוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
נשוי למאיה, רופאה במקצועה, ואב לשני בנים ובת. בתו רופאה ואחד מבניו, עודד הלפרין, הוא ראש המועצה המקומית כפר תבור, וצעיר ראשי הרשויות המקומיות בישראל.
מסרק
מסרק הוא כלי המיועד ליישור וניקוי שיער.
למסרק שיניים מרובות המשמשות אותו בפעולתו, הוא עשוי לרוב מחומרים מוצקים ובדרך כלל שטוח. המסרק הוא בין הכלים העתיקים ביותר שנמצאו על ידי ארכאולוגים בצורות שונות, חלקם מהתיישבויות בפרס לפני יותר מ-5,000 שנה.
היסטוריה
השימוש במסרק הוא בן אלפי שנים ובעת העתיקה היה נפוץ בעיקר בקרב בני המעמד הגבוה.
בשנת 2022 התגלה בתל לכיש מסרק משנהב על ידי הארכאולוג יוסי גרפינקל מהאוניברסיטה העברית ועליו כתובת בעברית קדומה:
היגיינה
מסרקים משותפים הם מקור נפוץ לזיהום טפילי, כאשר משתמש אחד משאיר עליו ביצי טפילים או אפילו כאלה חיים, זה מקל על העברתם של כינים, פרעושים, קרדיות אבק, פטריות ועוד טפילים מזיקים מאדם אחד לאחר.
אלכסנדר לוקשנקו
אלכסנדר גריגורייביץ' לוּקָשֶׁנְקוֹ (ברוסית: Алекса́ндр Григо́рьевич Лукаше́нко; או אליאקסנדר ריהורביץ' לוקשנקה, בבלארוסית: Алякса́ндр Рыго́равіч Лукашэ́нка; נולד ב-30 באוגוסט 1954 מכונה גם "באטקה" שפירושו אבא) הוא מדינאי בלארוסי, המכהן כנשיא בלארוס מאז שנת 1994. רבים מייחסים לו התנהגות דיקטטורית (כגון מעצרים המוניים, זיוף בחירות ועינויי מתנגדים) והוא אף כינה את עצמו "הדיקטטור האחרון של אירופה".
ראשית דרכו
לוקשנקו נולד ב-30 באוגוסט 1954 בעיירה קופוסט במחוז ויטבסק שבבלארוס הסובייטית. למד הוראת היסטוריה במכון להכשרת מורים באוניברסיטה הממלכתית של מוהילב בשנים 1971-1975; בהיותו סטודנט, היה מזכיר הקומסומול בבית ספר תיכון בעיר שקלוב. מ-1975 עד 1977 שירת בצבא הסובייטי, בק.ג.ב. ובמשמר הגבול של ברית-המועצות בתפקיד פוליטרוק. בשנים 1977–1978 שימש כמדריך מטעם הקומסומול במכללה מקצועית במוהילב.
ב-1980 חזר לשירות ביטחוני. ב-1982 מונה למזכיר סובחוז.
קריירה פוליטית מוקדמת
בשנת 1990 החל את הקריירה הפוליטית כאשר נבחר לסובייט העליון של בלארוס שבתקופה זו עוד הייתה חלק מברית המועצות. במסגרת פעילותו בסובייט הקים קבוצת צירים בשם "קומוניסטים בעד דמוקרטיה", שדגלה בהמשך השלטון הקומוניסטי בברית המועצות תוך שילוב של רעיונות דמוקרטיים מסוימים. לוקשנקו טען שהיה הציר היחיד בסובייט שהצביע בהצבעה חשאית כנגד פירוק ברית המועצות, אך הדבר אינו ודאי. עם פירוק ברית המועצות חזר לתפקידו בסובחוז.
בתקופה זו היה גם אחד הפוליטיקאים שתמכו בדגל הלבן-אדום-לבן שאחר-כך התנגד לו וכן ניסה להתקבל לתנועת החזית הבלארוסית הלאומית בראשות זיאנון פזניאק, אותה הוציא מחוץ לחוק בהיותו נשיא.
בשנת 1993 מונה ליושב ראש הוועדה הפרלמנטרית למלחמה בשחיתות. בתפקיד זה יצא בעיקר נגד יושב ראש הפרלמנט סטניסלב שושקביץ' וראש הממשלה, ויאצ'סלב קביץ' שאותו כינה "ראש המאפיה הפרו-מוסקבאית".
קדנציה ראשונה
בשנת 1994 התקבלה החוקה אשר קבעה את תפקיד הנשיא בבלארוס. בבחירות הנשיאותיות הראשונות בבלארוס העצמאית התמודדו שישה מועמדים, בהם לוקשנקו, זיאנון פזניאק, סטניסלב שושקביץ' וקביץ', שנחשב לבעל הסיכויים הטובים ביותר. לוקשנקו רץ עם מצע פופוליסטי שהבטיח מלחמה בשחיתות והעלאת משכורות לעובדי מדינה (שהיו הרוב המוחלט) והכה את התחזיות, כאשר זכה ל-45 אחוזי תמיכה בסיבוב הראשון ובסיבוב השני הביס את קביץ' כאשר זכה ב-80 אחוז.
כנשיא פעל לייצוב הכלכלה הבלארוסית, שסבלה מצמיחה שלילית עקב הכישלון בהתמודדות עם סוף עידן הכלכלה המתוכננת הקומוניסטית. הוא הכפיל, כמובטח, את המשכורות וביטל כמה מהרפורמות הקפיטליסטיות שהנהיג המשטר הקודם, אך לא הצליח לבלום את האינפלציה. ב-1995 עורר מחלוקת בינלאומית כאשר בריאיון לעיתון הגרמני "האנדלסבלאט" (Handelsblatt) הביע תמיכה בשלטון נשיאותי חזק הנוקט יד קשה והשווה עצמו לאדולף היטלר, שתחתיו "גרמניה הגיעה לשיא פריחתה".
בשנת 1996 הפרלמנט ניסה להדיחו, אך בסיוע מתווכים מטעם ממשלת רוסיה ההדחה בוטלה. ב-24 בנובמבר באותה שנה נערך משאל עם שבו הוחלפו שוב הדגל והסמל של המדינה לסמלים בצבעי אדום-ירוק שהיו נהוגים בתקופה הסובייטית (בהשמטת סמל הקומוניזם - הפטיש והמגל), רוסית הוכרזה כשפה הרשמית, והחוקה שונתה כך שסמכויות הנשיא הורחבו, ובין היתר ניתנה לו הזכות לפזר את הפרלמנט. הצעות אלה של לוקשנקו זכו במשאל, אם כי אחוז ההצבעה היה נמוך ומשקיפים בינלאומיים טענו כי היו בו זיופים. לוקשנקו ניצל מיד את הסמכויות החדשות ופיזר את הפרלמנט. לפרלמנט החדש הורשו להתמודד רק תומכים של לוקשנקו. תנועות אופוזיציה הוצאו מחוץ לחוק; חלק ממנהיגיהן נאסרו, חלק עזבו את בלארוס וכמה אישים אף נעלמו ללא עקבות. רוב אמצעי התקשורת העצמאיים הולאמו.
לוקשנקו החל בתהליך מחודש של "רוסיפיקציה" של בלארוס. הסמלים הלאומיים של בלארוס הוחלפו בסמלים סובייטיים, והשימוש בלשון הרוסית הורחב על חשבון הבלארוסית בכל תחומי החיים - ממשל, חינוך, תקשורת ועסקים. תנועות למען החייאת התרבות הבלארוסית העצמאית דוכאו. לוקשנקו נואם בדרך-כלל ברוסית, ורק ב-2007 נוספה גרסה בלארוסית לאתר האינטרנט הרשמי שלו, שעד אז הוצג רק ברוסית ובאנגלית.
ממשל לוקשנקו הביע תמיכה פומבית וקיים קשרים כלכליים וביטחוניים עם משטרים אנטי-מערביים בעיראק, באיראן, בסודאן ובסרביה. לאור זאת וכן לאור הגבלת הדמוקרטיה וחופש הביטוי הופנתה נגד לוקשנקו ביקורת קשה מצד האיחוד האירופי וארצות הברית והוא זכה לכינוי "הדיקטטור האחרון באירופה". רוסיה, לעומת זאת, קיימה קשרים טובים עם משטרו, ושתי המדינות אף הקימו ברית קונפדרטיבית בשם "האיחוד של רוסיה ובלארוס", שבמסגרתה שתי המדינות שמרו על עצמאות פוליטית אך ניסו לבצע אינטגרציה חלקית בתחומי הכלכלה ויחסי החוץ, ניסיון שנכון שטרם נשא פרי. למרות קיום הברית הזאת, לוקשנקו לא מיהר לבצע הפרטה ורפורמות קפיטליסטיות כפי שנעשו ברוסיה ושמר על כלכלה מתוכננת שסגנונה לא השתנה בהרבה מהתקופה הסובייטית.
קדנציה שנייה
בשנת 2001 לוקשנקו זכה בבחירות לקדנציה נוספת; מועמד האופוזיציה המוביל היה ולדימיר הנצ'ריק. תוצאות הבחירות הוכרו רק על ידי רוסיה ומספר מדינות אנטי-מערביות. מצע הבחירות והסגנון השלטוני של לוקשנקו לא השתנו הרבה בקדנציה שנייה זו.
ב-17 באוקטובר 2004, באותו יום עם הבחירות לפרלמנט, נערך משאל עם על ביטול הגבלת כהונת הנשיא לשתי קדנציות. על-פי התוצאות הרשמיות 79 אחוז מהמצביעים תמכו בהסרת המגבלה והדבר סלל את דרכו של לוקשנקו להתמודדות נוספת על נשיאות.
קדנציה שלישית
בשנת 2006 התמודד לוקשנקו פעם נוספת בבחירות לנשיאות. הבחירות היו אמורות להיערך בחודש יולי, אך הוקדמו ל-19 במרץ, בניגוד לחוקה. מול לוקשנקו התמודדו מועמדי האופוזיציה אלכסנדר מילינקביץ' ואלכסנדר קאזולין, וכן סיארהיי היידוקביץ', שנחשב ל"מועמד־דמה" שהביע תמיכה בלוקשנקו; ביום הבחירות היידוקביץ' עצמו אמר כי הצביע בעד לוקשנקו. על-פי התוצאות הרשמיות לוקשנקו זכה לתמיכה של כ-80 אחוז מהמצביעים. מילינקביץ' וקאזולין ערכו מספר הפגנות המוניות בבירה מינסק אך בתוך פחות מחודשיים שניהם נעצרו על ידי המשטרה. מילינקביץ' שוחרר לאחר 15 ימים ואילו קאזולין נשלח לכלא לחמש שנים וחצי.
קדנציה רביעית
בדצמבר 2010 התמודד לוקשנקו פעם נוספת בבחירות לנשיאות וזכה שוב בניצחון, גם הפעם בליווי תלונות על זיוף קולות ומחאות אופוזיציוניות שלא נשאו פרי.
במהלך הקדנציה, בשנת 2012, התערב לטובת ראש המוסד הישראלי בעבר מאיר דגן לקבלת תרומת כבד להשתלה, לה סורב במדינות שונות בעולם.
קדנציה חמישית
באוקטובר 2015 התמודד אלכסנדר לוקשנקו פעם נוספת בבחירות לנשיאות בלארוס וזכה בניצחון סוחף (על-פי התוצאות הרשמיות לוקשנקו זכה לתמיכה של כ-80% מהמצביעים), בבחירות שהוחרמו על ידי מפלגות האופוזיציה ובליווי תלונות רבות על זיוף קולות.
ב-16 במרץ 2020 לוקשנקו בצל האיום של נגיף הקורונה במדינתו הוא עודד עבודה בשדות והנעת טרקטורים כדרך להתגבר על המגפה: "אתם רק צריכים לעבוד, במיוחד עכשיו, בכפר [... ] שם, הטרקטור ירפא את כולם. השדות מרפאים את כולם". בהערותיו הנוספות על המגפה, מנהיג בלארוס התייחס אליה כ"פסיכוזה" וב-28 במרץ, שיחק משחק הוקי ובהמשך הצהיר בראיון: "עדיף למות על הרגליים, מאשר לחיות על הברכיים [...] ספורט, במיוחד על קרח, טוב יותר מכל תרופה אנטי-ויראלית, זה הדבר האמיתי". לפני כן, בישיבה רשמית, הציע לוקשנקו "להרעיל" את נגיף הקורונה באמצעות וודקה, כמו גם להיכנס לסאונה כתרופה הטובה ביותר למוות. ביולי 2020 הודיע כי חלה בנגיף.
בחירות לקדנציה שישית
לקראת הבחירות ב-9 באוגוסט 2020 נעצרו מספר אנשים שניסו להתמודד בבחירות, תוך ביקורת של האופוזיציה על פגיעה בהוגנות הבחירות. בסופו של דבר סבטלנה טיכאנובסקאיה, רעייתו של אחד המתמודדים שנעצרו, איחדה מאחוריה את שורות האופוזיציה והגישה את מועמדותה. לאחר הבחירות שנערכו ב-9 באוגוסט ועדת הבחירות של בלארוס פרסמה כי לאחר ספירה חלקית של הקולות לוקשנקו הביס את טיכאנובסקאיה עם למעלה מ-80% מהקולות, בעוד האופוזיציה טענה שהבחירות לא היו הוגנות והתוצאות זויפו, מה שהוביל להפגנות גדולות במדינה.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (באוקראינית: Украї́нська Радя́нська Соціалісти́чна Респу́бліка, ברוסית: Украинская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת מחמש עשרה הרפובליקות של ברית המועצות ובין שלוש המדינות המייסדות של ברית המועצות, יחד עם רוסיה ובלארוס.
לרוסיה הסובייטית, לאוקראינה הסובייטית ולבלארוס הסובייטית היה ייצוג נפרד באו"ם. החלטה זו התקבלה בזמן הקמת הארגון לאחר מלחמת העולם השנייה. אוקראינה הייתה אף חברה במועצת הביטחון בשנים 1948–1949 וב-1984–1985.
היסטוריה
תנועה בזכות מדינה אוקראינית עצמאית הביאה לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 להקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה. לבסוף החלק המערבי של הרפובליקה העממית סופח לפולין ורוב המדינה עברה לשלטון סובייטי.
בין מלחמות העולם חל באוקראינה משבר גדול - הולודומור - רעב המוני שבמהלכו מתו מיליוני אנשים, כתוצאה מתהליך הקולקטיביזציה.
בשנת 1939, בעקבות פלישת ברית המועצות לפולין סופח לרפובליקה שטח משמעותי (64,500 קמ"ר עם אוכלוסייה של 11 מיליון איש) במערב אוקראינה כולל לביב. במהלך המלחמה מתו מיליוני אוקראינים ועשרות אחוזים משטחי הערים נחרבו. לאחר מלחמת העולם השנייה לרפובליקה סופחו שטחים נוספים באזור. בתקופה זו השלטונות הסובייטים ניסו ליצור מחדש שלטון מקומי, אשר נחרב במלחמה. בשנת 1954 בעקבות החלטת ניקיטה חרושצ'וב לשליטת אוקראינה הסובייטית הועבר חצי האי קרים. בעשור זה חל תהליך עיור רחב היקף בארץ.
בשנת 1986 התרחש ברפובליקה אסון צ'רנוביל - האסון הגרעיני הגדול בהיסטוריה, שהגביר את ההתנגדות לשלטון הסובייטי בשנות שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, למרות תלות כלכלית בברית המועצות. בסוף שנות ה-80 חלה תחייה והתחדשות בתנועות הלאומיות הדתיות השונות באוקראינה.
בשנת 1991 נערך משאל עם, שבו רוב העם הצביע בעד עצמאות. לבסוף, אוקראינה עזבה את ברית המועצות, ובכך, סתמה את הגולל על כל סיכוי ריאלי על המשך קיום ברית המועצות, שהתפרקה סופית שלושה שבועות לאחר הכרזת העצמאות.
סמטת סטולשניקוב
סמטת סטולשניקוב (ברוסית: Столешников переулок) הוא רחוב קצר עם בוטיקים וחנויות עם מוצרי יוקרה רבים הנמצאים בתוך טבעת השדרות במרכז מוסקבה ונודע כאחד מאזורי הקניות היקרים בעולם.
הרחוב מתחיל מרחוב טברסקיה במערב, ונמשך עד לרחוב פטרובקה במזרח.
Netsh
Netsh היא פקודה בחלונות XP, חלונות ויסטה, חלונות 7 וחלונות 10 המאפשרת לשנות את הגדרות הרשת של מחשב מקומי או מרוחק. הפקודה היא כלי עזר (utility) שניתן להפעיל משורת הפקודה ופועלת כמעטפת פקודה שבה ניתן לשנות את הגדרות המערכת מתוך שורת הפקודה.
הפקודה מקושרת עם רכיבים אחרים במערכת ההפעלה באמצעות קובצי DLL, כאשר כל קובץ מספק לפקודה סט של פונקציות שנקראות contexts, אשר פועלות על רכיב מסוים במערכת ההפעלה. באופן זה, ניתן להרחיב את הפקודה באופן דינמי.
בין היתר, הפקודה מאפשרת לשנות או להוסיף כתובת IP במחשב, לשלוט על הגדרות מחסנית ה-TCP/IP, לשלוט על הגדרות הפיירוול של חלונות ועוד. הפקודה גם תומכת ב-IPv6.
אחד השימושים הנפוצים ב-Netsh הוא איפוס המחסנית של TCP/IP לברירת המחדל, פעולה אשר דרשה התקנה מחדש של התקן ה- TCP/IP בחלונות 98.
דוגמאות
שימוש לדוגמה: netsh interface ip reset C:\resetlog.txt
הגדרת כתובת IP קבועה: netsh interface ip set address local static 123.123.123.123 255.255.255.0
הגדרת שתי כתובות IP קבועות על כרטיס רשת אחד: netsh interface ip set address local static 123.123.123.123 255.255.255.0 netsh interface ip add address local 234.234.234.234 255.255.255.0
הגדרת כתובת IP דינאמית: netsh interface ip set address name="Local Area Connection" source=dhcp
הצגת הגדרות IPv6: netsh interface ipv6 show address
יוהנה לנגפלד
יוהנה לנגפלד (בגרמנית Johanna Langefeld; 5 במרץ 1900 – 26 בינואר 1974) הייתה שומרת ומפקדת גרמנייה בתקופת השואה, בשלושה מחנות ריכוז נאציים: ליכטנבורג, ראוונסבריק ואושוויץ.
ביוגרפיה
נולדה בקופרדרה (כיום אסן, גרמניה), וגדלה במשפחה לותרנית, לאומנית. אביה היה נפח.
ב-1924 היא עברה למילהיים על הרוהר ונישאה לווילהלם לנגפלד, שמת ב-1926 ממחלת ריאות.
ב-1928 הרתה לנגפלד מאדם אחר, ועזבה אותו זמן קצר לאחר מכן ועברה לדיסלדורף, שם נולד בנה באוגוסט.
לנגפלד הייתה מובטלת עד גיל 34, ואז התחילה ללמד כלכלת בית במפעל של העיר נויס. משנת 1935 ואילך, עבדה כשומרת במה שנקרא Arbeitsanstalt בבראווילר, שהיה למעשה בית סוהר לזונות, נשים מובטלות, הומלסיות ולנשים אחרות שהוגדרו כ"אנטי-חברתיות".
משנת 1937 ואילך הייתה לנגפלד חברה במפלגה הנאצית.
כשומרת מחנה
במרץ 1938, לנגפלד הגישה מועמדות לעבודה כשומרת למחנה הריכוז לנשים הראשון בליכטנבורג. כעברו שנה היא התמנתה למפקדת המחנה, שם שהתה עד העברת אוכלוסיית המחנה לראוונסבריק במאי 1939.
בתקופה זאת היא הייתה אחראית על הסלקציות בראוונסבריק במהלך "מבצע 14f13". במרץ 1942 הוטל על לנגפלד לבנות מחנה נשים חדש באושוויץ. שם היא מיינה אסירות לתא הגזים.
רודולף הס, מפקד אושוויץ טען שלנגפלד לא התאימה לתפקיד, וביצעה את עבודתה ברשלנות, וניסה לפטר אותה. במהלך ביקורו של היינריך הימלר ב-18 ביולי 1942, הוא דיבר עם לנגפלד, והוא גיבה אותה. רודולף הס הודה לאחר המלחמה כי "הרייכספיהרר סירב לחלוטין" לפקודתו, וכי הוא רוצה ש"מחנה נשים יפוקד על ידי אישה". הימלר הורה שלנגפלד תישאר אחראית על מחנה הנשים, ושבעתיד לא ייכנס איש אס אס למחנה הנשים.
באותו חודש הועבר מחנה הנשים אושוויץ למחנה אושוויץ-בירקנאו במרחק שלושה ק"מ משם. שבועיים לאחר מכן, נפצעה לנגפלד במניסקוס שלה, ונזקקה לניתוח סחוס בסנטוריום Hohenlychen ליד ראוונסבריק. במהלך שהותה שם, היא נפגשה עם אוסוולד פוהל, ראש המשרד הראשי לממשק ומנהל של ה-SS, בברלין-ליכטרפלד, ושכנעה אותו להעביר אותה בחזרה לראוונסבריק, והיא אכן הועברה לשם, במקומה מריה מנדל הפכה ל"אובראופסהרין" החדשה של מחנה האסירים באושוויץ.
מרגרט בובר-נוימן, שהייתה העוזרת של לנגפלד ברוונסבריק, כתבה גרסה אחרת לאירוע, לנגפלד פוטרה בגלל אהדה יתרה לאסירים פולנים; היא הופרדה מבנה, ונלקחה במעצר לורוצלב, שם בית דין של ה-SS תכנן משפט נגדה. לנגפלד מעולם לא עמדה למשפט, ושוחררה מתפקידיה במחנה. לאחר מכן היא עברה למינכן והחלה לעבוד במפעל ב.מ.וו.
מעצר ומוות
כמה חודשים לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-20 בדצמבר 1945 נעצרה לנגפלד על ידי צבא ארצות הברית, ובספטמבר 1946 הוסגרה למערכת המשפט הפולנית לקראת משפט בקרקוב, אך ב-23 בדצמבר 1946 היא ברחה מהכלא. מכיוון שהאסירים הפולנים העדיפו אותה על פני מחליפתה מנדל, ככל הנראה הם סייעו לה לברוח. לאחר הבריחה היא הסתתרה במנזר, ועבדה בבית פרטי. בסביבות 1957, היא חזרה באופן בלתי חוקי לגור עם אחותה במינכן.
היא מתה באוגסבורג, גרמניה ב-26 בינואר 1974, בגיל 73.
מתתיאס קרפ
מתתיאס קרפ (Matatias Carp; 16 באפריל 1904 - 3 ביולי 1953) היה היסטוריון, עורך דין, המזכיר הכללי של הפדרציה של איחוד הקהילות היהודיות ברומניה לאחר 1944, מקורב לווילהלם פילדרמן ובנו של הוריה קרפ. חיבר את "הספר השחור" על השואה ברומניה.
קורות חיים
מתתיאס קרפ נולד בבוקרשט, למד, עבד וחי בה עד 1952, אז עלה לישראל יחד עם רעייתו אלה ושני ילדיהם (יתומים ניצולים מטרנסניסטריה שאומצו על ידי בני הזוג קרפ בשנת 1944).
במהלך מלחמת העולם השנייה ומיד אחריה ליקט ותיעד מתתיאס קרפ את החקיקה האנטי-יהודית ואת הפגיעות הגופניות והחומריות שבוצעו ביהודים וברכושם. במהלך השנים 1946–1948 הוציא לאור את שלושת הכרכים של "הספר השחור", מסמך מקיף המשמש כאחד המקורות העיקריים עבור ההיסטוריונים העוסקים בשואת יהודי רומניה בשנים 1941 - 1944. בשנת 1989 יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר.
ספר נוסף שכתב קרפ הוא Sărmaş - una din cele mai oribile crime ("סרמש - אחד הפשעים הנוראים ביותר") שיצא לאור בשנת 1945 בבוקרשט.
גדעון גורדון
גדעון גורדון (30 במאי 1926 – 2014) היה אלוף-משנה בצה"ל, לוחם ומפקד בחיל השריון.
ביוגרפיה
בשנים 1954-1950, כאשר היה בדרגת רב-סרן, הוא שימש כמפקד קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון בבית הספר לשריון ברמלה. לאחר-מכן מונה לקצין ההדרכה של הגיס ולראש ענף תורת הלחימה. במלחמת סיני שימש כעוזר קצין אג"ם של הגיס. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בה סיים את לימודי בשנת 1959. בשנת 1960 הוא מונה לראש ענף תורת הלחימה במטכ"ל.
בשנים 1963-1962 גורדון שימש כמפקד פלוגת צוערים בבית הספר לקצינים (בה"ד 1), ולאחר-מכן מונה לפקד על גדוד 46, גדוד טנקי AMX-13. בשנת 1965 יצא לחופשת לימודים לשם השלמת תעודת הבגרות שלו. ב-1966, לאחר חזרתו, התמנה לסגן-מפקד חטיבה 14.
במלחמת ששת הימים היה גורדון מפקד כוח בקרב אום-כתף. משנת 1968 שימש כסגן מפקד חטיבה 11 (חטיבת חי"ר), ולאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ועבר לפקד על החטיבה. תחת פיקודו הוסבה החטיבה לחטיבה ממוכנת.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבה 670 ("מרכבות הברזל") באוגדה 146 של האלוף משה פלד. במהלך הקרבות שניהלה החטיבה בדרום רמת הגולן, כבשה בין היתר את המוצב הסורי ב"אל חנות". ב-14 באוקטובר קיבל פיקוד על כוח פיקודי שבאחריותו הגזרה הדרומית של רמת הגולן. בתום המלחמה נתמנה לתפקיד רמ"ט (ראש מטה, במילואים) בעוצבת געש ולאחריה רמ"ט (מילואים) באוגדה 252.
גורדון השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה בשנת 1972. לאחר שחרורו שימש כמנהל מחוז המרכז ומחוז הדרום של משרד השיכון והיה מהדיירים הראשונים במגדל המגירות בבאר שבע.
דניס שמיהל
דניס אנטוליוביץ' שמיהל (באוקראינית: Денис Анатолійович Шмигаль; נולד ב-15 באוקטובר 1975 ) הוא יזם ומדינאי אוקראיני, המכהן כראש ממשלת אוקראינה מאז 4 במרץ 2020. קודם לכן כיהן כראש מחוז איוואנו-פרנקיבסק החל מ-1 באוגוסט 2019 עד 5 בפברואר 2020.
חינוך
בשנת 1997 סיים את לימודיו בפוליטכניקום של לבוב במגמת ניהול ייצור (הנדסה), מהנדס-כלכלן ורואה חשבון בהכשרתו. מאז 2003 - בעל תואר בכלכלה מהמכון ללימודים אזוריים של האקדמיה הלאומית למדעים באוקראינה.
קריירה עסקית
בשנים 1994–1995 כיהן כמנהל חברת O'Key LLC. לאחר מכן היה רואה חשבון במספר חברות: תחילה במחלקה לפעולות ללא סחר במחלקת המטבע של חברת אלקטרון-בנק (1996–1997), לאחר מכן במפעל האוטובוסים של לבוב (1997–1998), בבית המסחר Z-Trading (1998-1999) ובחברת LA DIS, שבה היה רואה חשבון ראשי ומנהל הכספים החברה (1999–2003).
בשנים 2003–2005 היה ראש מחלקת הכספים, ראש המחלקה לניהול פיננסי וניתוח כלכלי, מנהל פיתוח כלכלי ואסטרטגי של מפעל האוטובוסים בלבוב. בהמשך חזר לחברת LA DIS בתפקיד סמנכ"ל החברה (2005–2006),
בשנים 2006—2008 היה מנהל הכלכלה בחברת ההשקעות Comfort-Invest. בתקופת המשבר הכלכלי העולמי בשנים 2008–2009 התמנה למנכ"ל חברת ROSANINVEST.
פעילות פוליטית
לאחר מכן עזב את המגזר העסקי ובשנת 2009 כיהן כעוזר לראש מחוז לבוב במחלקה לניהול אזורי וכיהן כראש המחלקה הראשית לכלכלה של מחוז לבוב. בשנים 2009—2011 הוכרה תרומתו לפיתוח כלכלת המחוז כשמונה לראש המחלקה הראשית לכלכלה במחוז לבוב (שבשנת 2010 הוחלף שם המחלקה הראשית לכלכלה ל"מחלקה הראשית לכלכלה והשקעות").
בשנת 2014 שימש כעוזר ויועץ לחבר פרלמנט ובאותה שנה מונה לתפקיד בממשלת מחוז לבוב, כקיבל את תפקיד סגן ראש המחלקה הראשית במשרד ההכנסות והחובות של מחוז לבוב.
למשך זמן קצר חזר למגזר העסקי, כאשר בשנים 2015—2017 שימש כיועץ לנשיא, לאחר סגן נשיא, מנכ"ל וחבר מועצת הפיקוח של חברת "לבוב-חולוד" ובשנים 2017—2018 היה סמנכ"ל לענייני רווחה בחברת Zakhidenergo.
בשנים 2018–2019 כיהן כמנהל בחברת Burshtyn ומשנה למנכ"ל לעניינים חברתיים בחברת Zakhidenergo.
במהלך הבחירות לפרלמנט בשנת 2014, הוא היה מועמד מספר 121 מטעם מחוז לבוב. היה מועמד עצמאי ללא שיוך פוליטי. בשנת 2015, התמודד למועצה המחוזית של לבוב מטעם מפלגת "שליטת העם".
בשנת 2019 היה מועמד לתפקיד ראש מחוז לבוב ולאחר מכן מילא תפקיד זה בפועל.
ראש ממשלת אוקראינה
שמיהל רכש את אמונו של הנשיא וולודימיר זלנסקי ומונה במרץ 2020 לתפקיד ראש ממשלת אוקראינה. לאחר מינויו הציג את הרכב הממשלה בפני המועצה העליונה של אוקראינה שכללה את ואדים פריסטייקו כסגן ראש הממשלה; אולקסי רזניקוב כסגן ראש הממשלה והשר לסיפוח מחדש של השטחים הכבושים; סרגיי בסארב - השר לענייני ותיקים; ואדים גוטצייט - שר הנוער והספורט; איליה יימץ - כשר הבריאות; מרינה לזבנה כשרת הרווחה; אולג נמצ'ינוב כראש הקבינט; איגור אומנסקי - שר האוצר; אולקסי צ'רנישוב - השר לפיתוח הקהילות והטריטוריות; דמיטרו קולבה - שר החוץ; אנדריי טרן - שר ההגנה. ארסן אבקוב שמר על תפקידו כשר הפנים; מיכאילו פדורוב כסגן ראש הממשלה ושר השינוי הדיגיטלי; דניס מליוסקה - שר המשפטים; ולדיסלב קריקלי - שר התשתיות.
באוגוסט 2020 הודיע כי אוקראינה נסוגה משמונה הסכמים עם חבר המדינות העצמאיות, בתחום התעופה האזרחית ולא תשתף פעולה עם מדינות החבר בתחום זה.
מזלג
מזלג הוא כלי אכילה, לו ידית מצד אחד ומספר קצוות משוננים מצידו השני, אשר מטרתו להרים חתיכות מזון על מנת להקל על אכילתן.
המזלג נפוץ היום בעולם, אך במזרח הרחוק משתמשים בעיקר במקלות אכילה.
היסטוריה
במקור, היו המזלגות ישרים ודמו לקלשון. מבנה זה איפשר לאחוז במזון בזמן שחותכים אותו וכן להרים את המזון, אך לא לאסוף אותו. מזלגות כאלה שימשו במזרח התיכון במשך מאות שנים, והוזכרו בתנ"ך:
מעריכים כי המזלג הגיע לאירופה במאה השביעית או השמינית, דרך השפעה פרסית. שם מעמד הביניים הבורגני, בעלי נימוסי השולחן, עשו שימוש במזלג לאכילת בשרים.
במאה ה-11 הגיע המזלג לאיטליה, דרך האימפריה הביזנטית, ושימש להחזקת גוש הבשר בזמן שחתכו אותו (ואת הבשר עצמו אכלו בידיים), אולם רק במאה ה-16 נוצרו מזלגות עם שלוש וארבע שיניים שנועדו לאכילת פסטה, זו הייתה התקופה בה הפך המזלג לפופולרי באיטליה בקרב האצולה. מעמד הסוחרים החל להשתמש במזלג אחרי 1700.
המזלג מוזכר בספרו של תומאס קוייאט על מסעותיו לאיטליה משנת 1611, אולם בצפון אירופה התייחסו למזלג כאל קוריוז איטלקי. המזלג החל להיות מקובל באירופה מהמאה ה-17, ובבריטניה רק במאה ה-18. באותה עת פיתחו את המזלג כפוף השיניים, המקובל היום בשימוש, בגרמניה.
אלימלך שפירא (תל אביב)
הרב אלימלך שפירא (תרע"ב, 1912 - כ"ח באלול תשנ"ז,  30 בספטמבר 1997) היה האדמו"ר מפיאסצנה-גרודז'יסק.
ביוגרפיה
נולד בפולין לרב ישעיהו שפירא, "האדמו"ר החלוץ" ולחיה שרה בת האדמו"ר נתן נחום הכהן רבינוביץ מקרמילוב. נקרא על שם סבו רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק, מצאצאי המגיד מקוז'ניץ, דור שישי לר' אלימלך מליז'נסק ה"נועם אלימלך".
ב-1924 עלה כילד עם אמו לארץ ישראל להתאחד עם אביו שכבר התגורר בירושלים, בשכונת הבוכרים. למד בישיבות "מאה שערים", "עץ חיים" וישיבת מרכז הרב. לאחר שנים עבר עם אביו לתל אביב. באוגוסט 1938 נסע עם אביו לפולין, שם נישא לבלומה צפורה בת יעקב דוד קאליש מוורקא (נפטרה ב' באייר ה'תש"ן) ושב לישראל עם אשתו ואביו אחרי חצי שנה. בשואה נספה דודו רבי קלונימוס קלמיש שפירא והוא הוכתר במקומו כאדמו"ר מפיאסצנה.
הרב שפירא היה פעיל בהגנה והיה ממייסדי הפלוגה הדתית בה. עם הקמת המדינה התגייס הרב לצבא, והיה ממייסדי וממקימי השירות הדתי.
בתל אביב קיבץ צעירים דתיים למסגרת שנודעה לאחר מכן כ"ארגון הצעירים ללימודי היהדות של תל אביב והסביבה". בין חידושי הארגון: הקפות שמחת תורה ברחובה של עיר, שיעורי תורה ודעת לצעירים ומסיבות "ליל שבת" רבות משתתפים. כשלאחר השיעור או ההרצאה התורנית, יצאו לרחובות העיר בשירי שבת, הנהיג את היציאה בריקודים לעבר אמירת שירת הים בחוף תל אביב, כאשר תהלוכת הרוקדים והמזמרים עם מתפללי בית מדרשו מרחוב הרצל ועד חוף הים, שם התחברו לריקודי תנועות הנוער. עוד ייסד את ישיבת הערב לנוער "חזון ישעיהו" בתי הספר קבעו חוגים תורניים בהלכה ואגדה במסגרת זו. במשך השנים התרכזו סביבו משרידי החסידים לבית גרודז'סק-פיאסצנה-קוז'ניץ-וורקא וענפיהם. לאחר פטירת רבי אברהם אלימלך שפירא מגרודז'יסק-ירושלים הוכתר גם כאדמו"ר מגרודז'יסק ובברכת האדמו"ר בעל ה"בית ישראל" מחסידות גור. את דברי התורה בזמן עריכת "השולחנות" אמר בעברית.
נפטר בכ"ח באלול ה'תשנ"ז ונטמן סמוך לרעייתו בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.
קישורים חיצוניים
.