cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נורוז (חג בהאי)
מקור ומשמעות
הנורוז הוא אחד מתשעת החגים הבהאים המוגדרים כימי מנוחה. מקורו של החג בנורוז, ראש השנה הפרסי הנוהג באיראן וברבות ממדינות מרכז אסיה, ובהאא אללה אימצו בעקבות הבאב כראש השנה הבהאי. למרות שיום השוויון האביבי עשוי לחול ב-20, 21 או ב-22 במרץ, קבע שוגי אפנדי כי "בינתיים" יחול ראש השנה הבהאי ב-21 במרץ באופן קבוע, ולמעט במזרח התיכון זהו היום בו הוא חל. בהתאם ללוח הבהאי ובדומה ללוח העברי, מתחילים הימים הבהאים עם השקיעה, ועל כן מתחיל החג עם רדת החמה ב-20 במרץ.
לתשעה עשר ימי החודשים הבהאים הוענקו שמות, וכיומו הראשון של כל חודש, גם הנורוז הבהאי מכונה "בהאא" ("זוהר" או "תהילה"). הנורוז הבהאי חל עם תום חודש "עַלַאאְ", החודש האחרון בשנה הבהאית שבמהלכו חל צום תשעה עשר הימים. החג מזוהה עם האל או "השם הגדול", ומסמל גם את הנבואה. לתחולתו באביב וביום השוויון נודעת משמעות של התחדשות, והנורוז הוא החג היחיד מבין החגים הבהאים שאינו מזוהה עם חייהם או מותם של הבאב, בהאא אללה או עבד אל-בהאא'.
ציון החג
הנורוז מצוין בדרך כלל במפגשים ובתפילה מיוחדת לחג, או באירועי ריקוד ושירה, ומאחר והוא מסיים את חודש הצום, נהוג לקיים בו גם סעודה. לחג אין כללים מחייבים רבים, ועל כן הוא לובש צורות שונות במקומות שונים, הכל בהתאם למנהג המקומי. מאמינים ממוצא איראני עדיין שומרים על חלק ממנהגיו של הנורוז הפרסי, כמו הנוהג להכין את "שבעת הסמ"כים" ("האפט סין"), שבעה מאכלים ששמם בפרסית מתחיל באות סמ"ך ואשר משמשים בארוחת החג.
צבי הירש הכהן וולק
רבי צבי הירש הכהן וולק (ביידיש: וואָלק; תרט"ז - ד' בטבת תרס"ז, 21 בדצמבר 1906, פינסק) היה רב ליטאי, רבה של העיר פינסק, ומחבר הפירוש "כתר כהונה" על הספרי.
ביוגרפיה
נולד בשנת תרט"ז לרב עזריאל הכהן וולק. בצעירותו למד בסלוצק אצל רבי יושע בער סולובייצ'יק, בעל "בית הלוי", שכיהן אז כרב העיר. נישא ליוכבד בתו של הרב מרדכי גימפל יפה רבה של העיירה רוז'ינוי שברוסיה הלבנה, ומאנשי העלייה הראשונה. גיסו, חתנו הנוסף של חמיו, היה הרב יוסף זכריה שטרן. עם פטירת חמיו בפתח תקווה בשנת תרנ"ב (1891), כתב את תולדותיו בקונטרס בשם "תכלת מרדכי". הקונטרס נדפס בירושלים לאחר יותר ממאה שנה כנספח לספרו.
בתחילת דרכו שימש כרב בעיירה קפוליה. בשנת תרנ"ד, בהיותו בן 38, התמנה כרבה של פינסק במקומו של הרב אלעזר משה הורוויץ, שהיה מגדולי יהדות ליטא. בכהונה זו החזיק שתים עשרה שנים עד פטירתו ביום שישי ד' בטבת תרס"ז והוא בן 51 שנים בלבד.
משפחתו
אשתו יוכבד, נפטרה בירושלים בכ"ב בשבט תשי"ג, 7 בפברואר 1953.
בניו הם הרבנים: חיים וולק, יעקב וולק, מרדכי גימפל וולק ועזריאל וולק.
חיבוריו
רבי צבי הירש הכהן וולק הניח אחריו כתבים רבים במגוון תחומים תורניים, חלקים מתוכם הודפסו בידי בניו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ולקראת סוף המאה, החלו נדפסים במסגרת "מפעל תורת חכמי ליטא" של מכון ירושלים.
קישורים חיצוניים
מכתב המלצה עבור פרנסת אלמנתו של הרב וולק
משמר הריין
הרקע ההיסטורי לכתיבת השיר
תביעות טריטוריאליות אלה הביאו להתחזקות של רגשות לאומניים מצד הגרמנים, אשר בין יתר הביטויים שלהן היה כתיבת שירים בעלי גוון פטריוטי עז כגון: "המנון הריין" מאת ניקולס בקר, "מהי ארץ האבות הגרמנית" מאת ארנדט, וכמובן "המנון גרמניה".
התוכן המאפיין שירים אלה הוא קריאה לאחדות גרמנית, הפסקת העיסוק במחלוקות פנימיות, ואיחוד נסיכויות גרמניה למדינה אחת אשר תוכל להגן על גבולותיה ההיסטוריים.
גלגולו של השיר
השיר בן 5 בתים היוצא ב"קריאה רועמת" לכל הגרמנים לצאת ולהגן על גבולם הושמע לראשונה בפני שגריר פרוסיה בשווייץ, אך לא זכה להתייחסות מיוחדת. גרסה מחודשת של השיר משנת 1854 זכתה לתפוצה נרחבת לאחר תבוסת צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה משנת 1870 וכינון האימפריה הגרמנית ב-1871.
"משמר הריין" הפך למעשה להמנון נוסף לצד ההמנון הגרמני הרשמי בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה ועד סיום מלחמת העולם השנייה. בשנים שלאחר מכן הוא כמעט ולא הושמע, ובעיקר לאחר החתימה על "הסכם האליזה" בין גרמניה וצרפת בשנת 1963, המסדיר את הגבול בין המדינות באזור שממערב לריין.
משמר הריין ומשמר הירדן
את השיר "משמר הריין" נהגו יצרני סיגריות בגרמניה במאה ה-19 להדפיס על עטיפות פנקסי הניירות ששימשו לגלגול הסיגריות. בשנות ה-80 של אותה מאה, כשנפתלי הרץ אימבר חי בארץ ישראל, הזמין ממנו התעשיין הביל"ויי יעקב הרצנשטיין, שהיה גם יבואן סיגריות, שיר עברי שיחליף את השיר הגרמני. הרץ חיבר את השיר "משמר הירדן" בשני נוסחים.
להלן הבית הפותח בנוסח הראשון:
דראפט ההרחבה של שנת 2014 בליגת ה-MLS
דראפט ההרחבה של שנת 2014 בליגת ה-MLS היה דראפט ההרחבה התשיעי בתולדות ליגת ה-MLS. הדראפט התקיים ב-10 בדצמבר 2014 לרגל הצטרפותן הצפויה של קבוצת ניו יורק סיטי ואורלנדו סיטי לליגה.
תהליך הבחירה
הבחירה בדראפט נעשתה על פי הכללים הבאים:
ולטר גרופיוס
ולטר אדולף גאורג גרופיוס (גרמנית: Walter Adolph Georg Gropius; 18 במאי 1883 – 5 ביולי 1969) היה אדריכל גרמני, מייסד בית הספר הבאוהאוס לעיצוב ובניה ומחלוצי הסגנון הבינלאומי.
ביוגרפיה
ולטר גרופיוס נולד בברלין ב-1883, למד ארכיטקטורה במינכן ובברלין. ניהל את משרדו של פטר ברנס במשך 3 שנים, שבמהלכן שימש כאדריכל ומעצב ראשי בחברת AEG. הקים משרד ארכיטקטורה עם אדולף מאייר ויחד איתו תכנן מחדש את מפעל "פאגוס", בית חרושת לאימומים של נעלים באלפלד, בגרמניה. גרופיוס העניק למפעל חזות חדישה שהפכה אותו לחלוץ בתפיסת העיצוב.
גרופיוס נישא לאלמה שינדלר לאחר מותו של בעלה גוסטב מאהלר ולהם נולדה בת ב-1916 ששמה מאנון. כשמאנון נפטרה מפוליו בגיל 18, המלחין אלבן ברג כתב את הקונצ'רטו לכינור ("לזכרו של מלאך") לזכרה. נישואיו של גרופיוס עם אלמה לא האריכו ימים. מאוחר יותר נישאה אלמה לפרנץ ורפל. גרופיוס ואלמה נזכרים בשירו של תום להרר "אלמה".
הנאצים בזו לסגנון הבאוהאוס וכינו אותו בשם הגנאי "כנסייה מרקסיסטית". בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 החליט גרופיוס להגר מגרמניה בשנת 1934. הוא עבר לחיות ולעבוד בבריטניה, בפרויקט איסוקון, וב-1937 לארצות הברית. בביתו שבלינקולן שבמסצ'וסטס השפיע רבות להבאת הסגנון הבינלאומי לארצות הברית. גרופיוס ותלמידו מרקל ברואר באו לקיימברידג', מסצ'וסטס כדי ללמד בבית ספר לעיצוב ושיתפו פעולה עד הפילוג המקצועי ביניהם ב-1941. ב-1944 התאזרח גרופיוס בארצות הברית.
ב-1945 ייסד גרופיוס בשיתוף עם קבוצת אדריכלים צעירים את TAC שהפכה לידועה מאוד עם השנים.
גרופיוס נפטר ב-1969 בבוסטון, מסצ'וסטס בגיל 86.
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית הוא תואר שהונהג מאמצע שנות ה-70, והוא מוענק לכדורגלן מתחת לגיל 23 שהיה המצטיין בפרמייר ליג באותה שנה.
אמנסיו אמארו
אמנסיו אמארו וארלה (בספרדית: Amancio Amaro Varela; 16 באוקטובר 1939 – 21 בפברואר 2023), שנודע גם בשם אמנסיו, היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני הימני. הוא כונה "המכשף" (El Brujo) ונודע במיוחד בשל תקופותיו במדי ריאל מדריד ונבחרת ספרד.
קריירה ככדורגלן
אמנסיו נולד בלה קורוניה שבגליסיה. החל את הקריירה שלו בגיל 15, ב"מועדון הכדורגל ויקטוריה" (Victoria Club de Futbol) המקומי. ב-1958 הוא הצטרף לקבוצת דפורטיבו לה קורוניה, ששיחקה בליגת המשנה הספרדית. ב-1962 הוא סייע לקבוצה להעפיל לליגה הספרדית הבכירה, ויכולתו הטובה משכה את עינהם של המועדונים הבכירים בספרד. ביוני 1962 הוא עבר לריאל מדריד, על אף מחלוקות עם נשיא המועדון סנטיאגו ברנבאו על גובה שכרו.
בריאל החל אמנסיו לשתף פעולה עם שחקנים כמו הקשרים אלפרדו די סטפנו ופרנסיסקו חנטו, והחלוץ פרנץ פושקאש. עד מהרה הפך לאחד מהשחקנים הבולטים בקבוצה, וסייע לה לזכות בשלוש אליפויות רצופות של הליגה הספרדית, מ-1963 עד 1965. בעונת 1963/1964 הוא העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, אך הפסיד עמה לאינטר מילאנו.
ב-1962 ערך אמארו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, במשחק מול. ב-1964 היה שותף לאחד מההישגים הבולטים בתולדות הנבחרת, זכייה באליפות אירופה לאומות. הוא הבקיע את השער המכריע בהארכה בניצחון 1-2 על נבחרת הונגריה בחצי הגמר, ופתח בהרכב גם בניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות, אשר נודעה בזכות השוער לב יאשין ששיחק בשורותיה. באותה שנה סיים אמנסיו במקום השלישי בבחירות לפרס כדור הזהב. הוא השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 1966, אך הודח עמה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
בעונת הוביל אמנסיו את ריאל מדריד, שעברה תהליך הצערה והורכבה כולה משחקנים ספרדים, להעפלה נוספת לגמר גביע אירופה, מול פרטיזן בלגרד היוגולסבית. עשרים דקות מסיום המשחק הבקיע אמנסיו את שער השוויון, בביצוע מרשים שבמהלכו הטעה את שחקן ההגנה ששמר עליו והבקיע כאשר הגיע אל מול השוער. כעבור שש דקות הבקיע פרננדו סרנה את השער השני לזכות ריאל, ואמנסיו זכה בגביע יחד עם קבוצתו.
אמנסיו זכה עם ריאל באליפות הליגה גם בשנים 1967–1969, 1972, 1975 ו-1976. בעונת 1968/1969 הוא סיים כמלך השערים של הליגה הספרדית עם 14 שערים, ובעונה הבאה זכה בתואר פעם נוספת עם 16 שערים, במשותף עם לואיס אראגונס וחוסה אולוגיו גראטה. ב-1976 הודיע אמנסיו על פרישתו ממשחק, והצטרף לצוות המקצועי של ריאל מדריד. הוא סיים את תקופתו במועדון עם 119 שערי ליגה ב-344 משחקים.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו ממשחק מונה אמנסיו למאמן במחלקת הנוער של ריאל מדריד. לאחר עונה אחת בתפקיד הוא החליט לעוזבו, על מנת להתמסר לעסקים בהם היה שותף. ב-1982 הוא נענה להזמנת הנשיא החדש של ריאל מדריד, לואיס דה קרלוס, לשוב לתפקיד מקצועי במועדון.
אמנסיו מונה למאמנה של קסטיליה, קבוצה-בת של ריאל מדריד, והצעיד את הקבוצה לזכייה באליפות ליגת המשנה הספרדית בעונתו השנייה. תחת הדרכתו שיחקו בקבוצה ה"קווינטה דל בויטרה" (Quinta del Buitre) – חמישיית שחקנים בראשותו של אמיליו בוטרגניו, שברבות השנים הצעידו את הקבוצה הבוגרת להישגים רבים. בעונת 1984/1985 מונה אמנסיו למאמן הקבוצה הבוגרת של ריאל, אך רשם תוצאות מאכזבות ועזב את התפקיד כעבור זמן קצר. לאחר תקופה בה שימש כיועץ מקצועי הוא עזב את המועדון, והצטרף לחברת הספורט "Kelme" כנציג השיווקי שלה באזור מדריד.
התלהבות
התלהבות, במובנה הנפשי, היא תחושה והבעה של התרגשות רבה, מלווה לעיתים בהתפעלות ובמבעים של שמחה ולפעמים היא באה לידי ביטוי בשפת הגוף. התלהבות נחשבת למרכיב רגשי חיוני להנעה ולעשייה האנושית.
במחשבת היהדות
בהגות הדתית ובפילוסופיה עסקו רבות בהתלהבות הקשורה באהבת האל. ההתלהבות הדתית נקשרה בדברי הוגים אל הקנאות הדתית. כך כתב רבי דון יצחק אברבנאל אשר חי במפנה המאות ה-15-ה-16 בחצי האי האיברי ובאיטליה, בספרו נחלת אבות:.
יש אשר ראו בהתלהבות כתנאי לקיום המצוות, לעבודת האל בכלל ואף לקבלת הנבואה. ומאידך, יש אשר ראו בלימוד התורה אמצעי להגברת ההתלהבות אל אהבתה וקיום המצוות.
הוגי תנועת החסידות העלו על נס את הכוונה ואת הרוחניות שבקיום המצוות, וקשרו ביניהן לבין רגשות ההתלהבות והדבקות באל באורח החיים היהודי היומיומי. התלהבות בעבודת השם אפיינה את הנהגתו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. בספר צוואת הריב"ש נכתב על חשיבות התפילה בהתלהבות ובדבקות וההשתדלות לכוון אל המהות של אותיות נוסח התפילה, פעולה שנקראת "התקשרות":
.
ח'ליל בן קלאוון
ח'ליל בן קלאוון או בתוארו המלא אלמלך אלאשרף סלאח א-דין ח'ליל בן קלאוון (בערבית: الملك الأشرف صلاح الدين خليل بن قلاوون; נולד ב-1262 או 1263 בקהיר – נרצח ב-14 בדצמבר 1293) היה הסולטאן המצרי הממלוכי השמיני לבית המלוכה הבח'רי. הוא עלה לשלטון בשנת 1290 ושלט במצרים עד להירצחו בשנת 1293. שלטונו הקצר והסוער התאפיין בלחימה בלתי פוסקת מול צלבני ממלכת ירושלים, וגולת הכותרת של הישגיו היה כיבוש העיר עכו לאחר מצור בשנת 1291 - מהלך שסיים את השלטון הצלבני בארץ ישראל. דמותו ההיסטורית רבת פנים. ח'ליל היה מנהיג צבאי שנערץ על ידי חייליו בזכות יכולתו הצבאית וכושר לחימתו בשדה הקרב, אך נתיניו ועמיתיו הממלוכים ראו בו עריץ רצחני. העובדה כי בניגוד לאביו הוא דיבר וכתב בערבית, הפכה אותו לדמות חיובית בקרב ההיסטוריונים הערבים, המציגים אותו כאדם אינטליגנטי שעודד רכישת השכלה.
הכתרה
הסולטאן הממלוכי קלאוון הכריז בשנת 1280 על בנו עלא א-דין כיורשו המיועד, אך בשנת 1288 מת עלא א-דין בנסיבות מסתוריות, ובנו השני ח'ליל הפך ליורש העצר. קלאוון לא חתם על צו המינוי של ח'ליל, מתוך תקווה כי האח השלישי, מוחמד, יגיע לבגרות - ככל הנראה מתוך חשד לא מבוסס כי היה לו חלק במות אחיו, עלא. לכך נוסף חוסר נחת מאופיו האלים של ח'ליל, והעובדה כי היה חסר כבוד כלפי הדת. מקורות ממלוכים מצטטים מפי קלאוון את המשפט "אני לא אמליך על המוסלמים מלך כדוגמת ח'ליל". מותו הפתאומי של הסולטאן קלאוון וההכרה הציבורית הביאו את ח'ליל אל כס הסולטנות ללא חותמת הכשרות של הצו המלכותי. על פי מקורות מוסלמיים אמר ח'ליל לפתח' א-דין עבדול זהיר - השופט שמוסמך על ידי אביו לביצוע הצוואה "פתח' א-דין, הסולטאן לא רצה לתת לי את השלטון אבל אלוהים - כן". ח'ליל עלה לכס הסולטנות בשנת 1290, בגיל 27, וחשף מיד את אופיו כעריץ אכזרי והפכפך.
כיבוש עכו
לאחר ניקוי האורוות בבית מכל המתנגדים האפשריים, הפנה ח'ליל בן קלאוון את מרצו להשלמת המשימה בה החל אביו - חיסול המדינה הצלבנית. כבר בשנת 1290 הצהיר קלאוון כי הוא עתיד לתקוף את עכו, ואף פתח בהכנות לכיבוש העיר, שנחשבה למבוצרת ביותר לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה ושימשה כבירתה של ממלכת ירושלים הצלבנית השנייה. ההכנות הממלוכיות לקרב החלו בקיץ של 1290 באיסוף עצים מיערות לבנון וארץ ישראל, לצורך בנין מכונות המצור, ובמשך ארבעה חודשים נמשכו עבודות הכריתה באזור קיסריה ועתלית. בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להיאסף במישור עכו. הגדודים יצאו מדמשק כשהם נושאים עימם מכונות מצור, ואחריהם באו גדודים מערים אחרות בסוריה. המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות עכו היה מהגדולים שנאספו מול העיר אי פעם, ובימי הביניים בפרט. הכוחות התמקמו מול עכו ב-5 באפריל 1291, הקימו את אוהליהם והרכיבו את מכונות המצור. הפגזת עכו החלה ביום 15 באפריל. מלכתחילה לא התכוונו הממלוכים לצור על העיר כדי להרעיבה, הן לאור העובדה שבעיר היו מאגרי מזון אדירים, ולאור העובדה שמכיוון הים לא הוטל הסגר על נמלה. בתקופת ההרעשה לא סגרו הצלבנים את שערי העיר כדי להקל על גיחות פתע מתוכה, על מנת לפזר את המאמץ המלחמתי לכל אורך החזית וכדי למנוע מהממלוכים את היוזמה בבחירת גזרות התקפה.
ביום 4 במאי נחתו בעכו חיילים צלבניים מממלכת קפריסין בראש מלכם אנרי השני, שניסה לחדש את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי, אך נתקל בקיר אטום. הסולטאן לא היה מוכן, אלא למשא ומתן על הסכם כניעה. הוא דרש את מפתחות העיר והציע כי הצלבנים יעזבו את עכו עם רכושם. עם תום המשא ומתן הכושל התחדשה ההפגזה, ולאחר עשרה ימים נפרץ פתח בפינה הצפון-מזרחית של העיר, סמוך ל"מגדל המלך" הידוע גם בכינוי "המגדל החדש". חמישה ימים לאחר מכן, ביום 12 במאי, הצליחו המוסלמים למוטט את מגדל המלך אל תוך החפיר, ולקנות אחיזה בקו החומות החיצוני של עכו. למחרת החלו הגדודים הממלוכים בהתקפה מאסיבית על חומות העיר, ועיקר המאמץ הופנה לעבר האזור שהובקע. הם שיתקו את ההגנה הצלבנית וחדרו אל השטח בין שתי חומות העיר. משם חדרו המוסלמים אל שער "המגדל הארור" ומשלא נתקלו בהתנגדות פרצו אל תוך העיר. התפוררות הגנה הצלבנית הובילה לנטישת עמדות ההגנה ובריחה חסרת סדר אל כוון הנמל, בעוד הגדודים הממלוכים טובחים בתושבי העיר. באותה עת עגנו בנמל מספר מועט של ספינות שיכלו לאסוף את הפליטים ולהימלט מהטבח. מספר ההרוגים בקרבות הרחוב איננו ידוע, אך החרב לא פסחה על הקהילה היהודית הקטנה שישבה בעיר החדשה, שגורלה היה כגורל הנוצרים המקומיים והצלבנים. הצבא הממלוכי המשיך בהתקדמותו בתוך העיר עד שנעצר מול המבצר הטמפלרי בפינתה הדרום-מערבית. כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים במשך עשרה ימים, תוך שהממלוכים חופרים מתחת לחומת המצודה. בסערת הקרבות ותחת מעטה חשיכה, הצליח ראש המסדר לברוח לצידון ועימו רוב אוצרות המסדר. ביום 28 במאי 1291 נפער פתח גדול בחומות המצודה הטמפלרית, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המבנה כולו על מגיניו ומתקיפיו. עם נפילת מצודת הטמפלרים הסתיים המצור על עכו. על מנת למנוע מהנוצרים לנסות ולחדש את שלטונם בעכו, הרסו הממלוכים את העיר עד היסוד, ועכו עמדה חרבה משך רוב תקופה הממלוכית.
כיבוש ערי החוף
לאחר נפילת עכו והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לעבר יתר מבצרי הצלבנים שלאורך מישור החוף וחוף לבנון, ובזמן קצר יחסית, ובהתנגדות סמלית, נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזו במגינים. העיר צור נכנעה בפני חיל חלוץ ממלוכי שנשלח לבדוק את השטח לפני פעולה צבאית ממוקדת. מגיני העיר אשר גילו כי עכו נפלה וכי הצבא הממלוכי בדרך לכיבוש עירם, נטשו אותה וברחו לקפריסין. חודש לאחר כיבוש עכו יצא כוח ממלוכי גדול לכוון צידון. חיל המצב שהורכב בעיקר מאבירים טמפלרים בפיקוד ראש המסדר, נסוג אל מבצר הים שניצב על אי בכניסה לנמל העיר, ונלחם בגדודים הממלוכים. מפקד המסדר, השאיר את האבירים להגן על המבצר, וברח לקפריסין עם אוצרו של המסדר (שהוברח קודם לכן מעכו), אגב הבטחה לשוב עם תגבורת. משהוברר למגינים כי הופקרו לנפשם וכי תגבורת לא תגיע, הם הצליחו לחמוק מהמצור דרך הים בחסות החשיכה, ונמלטו אל המבצר הצלבני בטרטוס שבדרום טורקיה. ביום 3 באוגוסט כבשו המוסלמים את מבצרה של צידון, מהחזקים שבמעוזים הצלבנים בלבנט, לאחר מצור קצר. העיר הבאה בתור שעברה לידי הסולטאן הממלוכי הייתה ביירות. היא נפלה ללא קרב וחיל המצב הצלבני הקטן ברח לכוון קפריסין. גם כאן הרסו הממלוכים את ביצורי העיר והפכו את הכנסייה למסגד. ביום 31 ביולי 1291 הופיעו הגדודים הממלוכיים בחיפה הצלבנית, ולאחר קרב קצר הניסו את הצלבנים אשר נמלטו אל מבצר עתלית. האבירים שאיישו את המבצר באותה תקופה היטיבו להבין כי ממלכת ירושלים הגיעה אל קיצה, ובליל ה-14 באוגוסט 1291, עזבה את המעגן המבוצר בעתלית ספינה ועליה אחרוני האבירים הטמפלרים, אחרוני הצלבנים בארץ ישראל.
מסע הניצחון והמשך הכיבושים
הסולטאן ח'ליל ערך מסע ניצחון ברחובות דמשק והציג לראווה שבויים נוצרים וגולגולות לוחמים נוצרים משופדות על רמחים. כיבוש עכו לא השקיט את להט הג'יהד אלא העצים את התעמולה למלחמת קודש. במצוותו של ח'ליל ערך הח'ליף אל חכים, שהיה נתון למעשה תחת מעצר-בית מאז שלטון ביברס, תפילת יום שישי בה הוא הזכיר את ח'ליל כסולטאן, ודרש את שחרור בגדאד מידי המונגולים. למעשה המטרה הבאה למלחמת קודש הייתה קלה יותר - ממלכת קיליקיה הארמנית שניהלה מערכת בריתות אסטרטגיות עם המונגולים. באביב של שנת 1292 יצא הסולטאן ח'ליל בן קלאוון מדמשק לכוון נהר הפרת וכבש את המבצר האסטרטגי קלע'ת א-רום ("מבצר היוונים") ששימש מושב של הכנסייה הארמנית. ההתקפה בוצעה במתווה ההתקפה על עכו, והמבצר נכבש במהלך חודש מאי 1292 בהסתערות על החומות ואגב הרעשה ארטילרית מאסיבית. הסולטאן ח'ליל שינה את שמו של המבצר ל"קלע'ת אל-מוסלמין" ("מבצר המוסלמים"). המהלך יצר איום כפול - הן על ממלכת קיליקיה הארמנית והן על התקדמות האימפריה המונגולית. בשובו לדמשק הכריז ח'ליל על כוונתו לכבוש את אסיה. על מנת לקדם את פני האיום הממלוכי נפגשו עמו נציגים ארמניים ומסרו לידיו את המבצרים במארש ובבסני תמורת הסכם שלום, וממלכת קיליקיה הארמנית המשיכה להתקיים עד 1375. בספרו על מערכת היחסים של מלחמה ודיפלומטיה בין הארמנים לממלוכים, ציין החוקר אנגוס סטיוארט, כי ייתכן שהאגרסיביות הייחודית לח'ליל נבעה מהכרה באי יציבות מעמדו במצרים, ולמרות מסע הטיהורים כנגד נאמני אביו עדיין היה מעמדו מעורער.
רצח הסולטאן
אל-מנצורי היה אחד מהאמירים הקרובים לקלאוון, ועם עלייתו של ח'ליל לשלטון הוא נסמך על ניסיונו הרב. עזרתו בהדחתו והריגתו של חסאם א-דין טורנטי זיכתה אותו בתואר "נאיב אל-סולטאן", והוא צבר עושר רב שכלל שטחי אדמה נרחבים במצרים העילית. אבן אל סלוס היה אויבו הפוליטי של חסאם א-דין טורנטי, ועם מותו של האחרון, הוא הוחזר מגלותו בחג'אז ומונה לווזיר. אבן אל סלוס היה בן למשפחת סוחרים מארץ ישראל. הוא ניצל היטב את מעמדו כווזיר ואת השליטה שהעניק לו תוארו על האדמיניסטרציה הפיננסית של הסולטנות. כך התעשר ממסחר במשי ורכש את אמונו של הסולטאן.
העימות בחצר הגיע לכלל פיצוץ בדצמבר 1293, בעת שהסולטאן יצא למסע צייד בצפון מצרים. העימות בין שני השרים התלקח על רקע גביית מיסים באלכסנדריה, וכאשר הייתה ידו של הווזיר על העליונה, הוא פעל בנחישות להדחתו של אל-מנצורי. על מנת לקדם את פני הרעה ארגן ביידרה אל-מנצורי את האמירים שסבלו מנחת זרועם של הסולטאן והווזיר, ותוך ניצול שעת הכושר, תקפו אותו ורצחו אותו. הקושרים נכשלו ולא הצליחו לתפוס את השלטון. אף שביידרה הכריז על עצמו כסולטאן שלטונו ארך מספר ימים בלבד, שכן זיין-א-דין כיתבוגה אסף חבורה של ממלוכים נאמנים למשפחת קלאוון והצליח לתפוס את הקושרים ולאסרם. במהלך משפטו אמר ביידרה:
ביידרה הוצא להורג על ידי אחד האמירים הממלוכים, שעל-פי ההיסטוריונים של התקופה הגדיל לעשות, ולאחר ההוצאה להורג ביתר את הגופה אכל את הכבד של קורבנו. שאר הקושרים הובלו על גבי גמלים כשהם צלובים וכפות ידיהם כרותות עד שנפחו את נשמתם. הווזיר אבן אל סלוס נאסר באלכסנדריה, ומת בעינויים שנועדו להוציא ממנו את מיקום אוצרותיו הגנוזים. לג'ין אל מנסורי, שחייו ניצלו בדרך פלא בעבר, היה בין הקושרים. הוא היה זה שקטל את הסולטאן תוך שהוא צועק: "כך יכה מי שיועד לשלוט בסוריה ומצרים", אך משהתהפכו היוצרות ברח ונעלם (מאוחר יותר שב והופיע על במת ההיסטוריה המצרית). את כס הסולטאן תפס זמנית האמיר כיתבוגה, ששימש כעוצר לנסיך הקטין בן התשע, נאצר א-דין מוחמד בן קלאוון. הוא הצליח לרכז סביבו אמירים ממלוכים ויצר חונטה שמשלה במצרים משך כחמישים שנה. בתקופה זו הועלה לשלטון הסולטאן מוחמד בן קלאוון, ושלטונו ארוך הימים והמקוטע נמשך לסירוגין עד מותו בשנת 1340. השלטון התנהל בצל סכסוכים ויריבויות בין האמירים הממלוכים, שאחזו בכוח השלטוני האמיתי, אך הם לא יכלו לעלות בעצמם לכס הסולטאן, בשל חששם ממלחמת אזרחים גלויה, ומכך שעמיתיהם יפעלו נגדם.
QSW-06
QSW-06 (בסינית: 微声手枪, פין-ין: Wéishēng Shǒu Qiāng, תרגום: "אקדח מושתק (מילולית: מוגבל)") הוא אקדח חצי-אוטומטי מושתק. הוא נמצא בשימוש צבא השחרור העממי של סין וכן בכמה יחידות משטרתיות סיניות.
QSW-06 מבוסס על האקדח החצי-אוטומטי QSZ-92, ומיועד להחליף את האקדח המושתק הקיים בשירות, QSW-67.
הייצור שלו החל בשנת 2006.
רפאל פאסיו
רפאל פאסיו (בפינית: Rafael Paasio; 6 ביוני 1903 - 17 במרץ 1980), ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פינלנד, היה ראש ממשלת פינלנד פעמיים, בשנים 1966-1968 ובין פברואר לספטמבר 1972.
תולדות חייו
בגיל 17 היה פאסיו סדר דפוס והיה פועל דפוס עד 1938. במהלך מלחמת העולם השנייה היה ראש איגוד הפועלים הצעירים וערך את ביטאון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
משנת 1942 היה פוליטיקאי פעיל, תחילה בממשל המקומי בעיר טורקו ומ-1948 כחבר פרלמנט וכיהן כשר התחבורה ושר הרווחה בממשלתו של אורהו קקונן בראשית שנות החמישים. כיו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט היה אחראי על רקימת קשרי החוץ של המדינה עם ברית המועצות, תוך יצירת מאזן של ידידות ושיתוף פעולה תוך שמירה על עצמאות מדינית.
משנת 1963 כיהן כראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, במסגרתה נבחר לראש הממשלה ב-27 במאי 1966. ממשלתו הייתה ממשלת שמאל-מרכז רחבה שכללה מחד את מפלגת המרכז של קקונן ומאידך, לראשונה מאז 1948, את המפלגה הקומוניסטית. פאסיו נזכר כראש מפלגה שאיחד את מפלגתו וגיבש אותה וכמי שיצק, בממשלתו הראשונה, את היסודות למדינת הרווחה הפינית. במסגרת ממשלתו השנייה חתם על הסכם סחר חופשי ראשון בין מדינתו לבין השוק האירופי המשותף.
קווינטוס קורטיוס רופוס
קווינטוס קורטיוס רופוס (בלטינית: Quintus Curtius Rufus) היה היסטוריון רומאי שכתב ככל הנראה במאה ה-1 לספירה. ישנם חוקרים הסבורים כי חי ופעל בתקופת אוגוסטוס, ואחרים משערים כי חי בתקופת קלאודיוס או אספסיאנוס ואפילו מאוחר יותר.
ארץ ישראל
בין תיאוריו יש גם התייחסות לארץ ישראל. בזמן שהמקורות היווניים העוסקים בכיבוש אלכסנדר את ארץ ישראל בשנת 332 לפנה"ס, מתרכזים בכיבוש עזה, קורטיוס רופוס מוסיף לזה מידע קצר אך בעל ערך: מלבד קורטיוס, את אנדרומכוס זה מזכירים רק שני סופרים נוצרים: אוסביוס מקיסריה וגאורגיוס סינקלוס. הנראטיב של קורטיוס תואם היטב למסורת הספרותית המדגישה את נטייתו של אלכסנדר לטובת היהודים.
מים שקטים
רופוס ציטט בספרו פתגם, אותו ייחס ליושבי באקטריה, שהוא ככל הנראה גרסה קדומה של הביטוי "מים שקטים חודרים עמוק": altissima quaeque flumina minimo sono labi (בלטינית), שתרגומו המילולי: "העמוקים שבנהרות – קולם חרישי מִכּול".
טריאסטה (נפה)
נפת טריאסטה (באיטלקית Provincia di Trieste; בסלובנית Tržaška pokrajina) היא נפה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה, ובירתה בטריאסטה. הנפה משתרעת על שטח של 212 קמ"ר ומבחינה זו היא הנפה הקטנה במדינה. בשנת 2006 מנתה אוכלוסייתה 236,512 תושבים, רובם המכריע בעיר טריאסטה. הנפה מחולקת לשש רשויות מקומיות וגם מבחינה זו היא הקטנה באיטליה.
גאוגרפיה
נפת טריאסטה משתרעת לחופיו של מפרץ טריאסטה שהוא שלוחה של הים האדריאטי, וצורתה כשל רצועה מוארכת שאורכה 30 ק"מ ורוחבה בן 5 ל-10 ק"מ. הנפה מוקפת מדרום, מזרח וצפון על ידי סלובניה, וממערב היא גובלת בים לאורך חוף בן 48.1 ק"מ. רק בפינה הצפון-מערבית, גובלת הנפה לאורך קו גבול קצר, בטריטוריה איטלקית (נפת גוריציה).
נופה של הנפה עוצב בתהליכים קרסטיים וחבל קראס הסלובני, שהעניק את שמו לתופעה, גולש לתחומה של הנפה ומשתפל מגובה של כ-400 מטר עד לחוף הים, לעיתים בצורת מצוקים תלולים. גרוטה ג'יגאנטה (Grotta Gigante - "המערה הענקית") היא תופעת הקרסט הידועה ביותר בנפה, והאולם המרכזי בה משתרע לאורך של 130 מטר, רוחב של 65 מטר, וגובהו 107 מטר.
כלכלה ותחבורה
כלכלת הנפה מבוססת בעיקרה על מתן שירותי ביטוח, מסחר (בעיקר בנמלה של העיר טריאסטה), ותיירות, אך גם על תעשייה ובמידה פחותה מכך על חקלאות. התעשייה המרוכזת בעיקר בבירת הנפה כוללת מפעלי מתכת, מספנות ותעשיית מזון כמו קפה "אילי" (Illy) ו"פסטה זרה" (Pasta Zara). החקלאות כוללת גידול גפנים והפקת שמן.
חשיבותו של נמל טריאסטה הביאה לחיבור הנפה לרשת הרכבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית כבר ב-1857. רכבות נוסעים יוצאות מטריאסטה בעיקר לוונציה או למסטרה ממנה ניתן להמשיך ליתר חלקי איטליה.
הנפה שוכנת בקצה המזרחי של הכביש המהיר A4 (המכונה על שם ונציה La Serenissima). כביש מהיר זה מוביל לאורך 517 ק"מ עד לטורינו והוא ציר התנועה העיקרי לאורך עמק הפו. הכביש הארצי SS14 מוביל מהנפה אל ונציה במקביל לכביש המהיר. הנפה מחוברת במספר עורקי תנועה גם אל סלובניה ואל הכבישים המהירים A1 ו-A3 במדינה זו.
ראול לאפורטרי
ראול לאפורטרי (בצרפתית: Raoul Laporterie; 13 באוגוסט 1897 – ?) היה ראש עיריית בסקונס (Bascons) בשנים 1935–1971 וחסיד אומות העולם צרפתי שהציל כ-1,600 יהודים.
ביוגרפיה
לאפורטרי נולד בעיירה בסקונס שבמחוז לנדס בדרום-מזרח צרפת ב-13 באוגוסט 1897.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאפורטרי נלקח בשבי הגרמני, ולאחר המלחמה הוענקו לו מדליית הבורחים מהשבי (Médaille des évadés), מדליית המארן ומדליית ורדן.
ב-11 באוקטובר 1934 נבחר לאפורטרי למועצת העיר של בסקונס, וב-12 במאי 1935 נבחר לראש העיר. לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, לאפורטרי המשיך לגלות התנגדות חשאית לגרמנים, ואף היה שותף להפצת העיתון המחתרתי "Le Franc Tireur".
מעשה ההצלה
במהלך המלחמה לאפורטרי כיהן כראש העיר של העיירה בסקונס, שנמצאה ב"אזור החפשי" בשליטת ממשלת וישי. בבעלותו הייתה חנות בעיירה מון דה-מרסן (Mont-de-Marsan) שבשטח הכבוש. לאפורטרי, אשר הבין את כוונותיהם הנאצים בקשר ליהודים, לא הזדהה עם המדיניות הנאצית אותה החשיב כפשעים נגד האנושות. הוא ניצל את מעמדו כראש עיר וכדמות מוכרת לנאצים, על מנת להציל מאות יהודים ולא יהודים. בתוקף תפקידו הוא קיבל אשרת מעבר שאפשרה לו לעבור באופן חפשי במעבר הגבול בין החלק הכבוש של צרפת לאזור החופשי. בכל נסיעה כזו, נהג לאפורטרי להבריח אנשים, מזון, מידע וכיוצא בזאת בין האזורים. בנוסף, הוא נתן מחסה ליהודים ולא-יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בביתו. לנשים לרוב היה נותן מסמכים שהציגו אותן במקרה הצורך כאשתו.
לאפורטרי סירב לקבל תשלום תמורת מעשיו, אף שהיה נתון בסכנה חמורה אם מעשיו היו מתגלים. באחת מהברחותיו, בשנת 1942, המשטרה חשפה יהודיה שהתחזתה לאשתו של לאפורטרי, ולאפורטרי ירד למחתרת.
לאחר המלחמה
ב-10 במאי 1945 נבחר לאפורטרי שוב לראש עיריית בסקונס, ובהמשך כיהן כראש העיר למשך שלוש קדנציות נוספות, עד ל-25 במרץ 1971. בשנת 1973 קיבל לאפורטרי תואר "ראש עיר של כבוד".
הכרה והנצחה
בתאריך ה-18 במרץ 1976 הוכר לאפורטרי כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1989 הוענק ללאפורטרי עיטור לגיון הכבוד.
גרדה טנברג
גרדה טנברג (בנורווגית: Gerda Tanberg; 9 בספטמבר 1903 – 16 במאי 1984) הייתה חסידת אומות העולם שהצילה במלחמת העולם השנייה כ-12 ילדים יהודים ממוות בידי הנאצים. גרדה הצטרפה לכוחות נורווגיה במלחמתם נגד הפלישה הנאצית. אחרי שהיא אירחה והגנה על הילדים מבית היתומים, היא פגעה בקצין גרמני ונשפטה לחיות אך לעבוד בחווה בגרמניה.
שרדה בזכות ובעזרת נכדה הנורווגי רגנוולד טנברג (בנורווגית Rungwald Tanberg).
הפעילות בתקופת המלחמה
בתקופת השואה, הורים אוסטרים שביקשו להציל את ילדיהם מאימת השלטון הנאצי, שלחו את ילדיהם לנורווגיה למחנות קיץ ולאחר מכן, כשמצב יהודי המדינה הורע, הילדים היהודים שהו בבית יתומים באוסלו עד יעבור זעם.
21 ילדים כאלו נשלחו לבית יתומים באוסלו. תחילה הם השתכנו בקוטג' שהיה בידי הקהילה היהודית מחוץ לגבולות העיר, בבארום (Baerum). לאחר מכן הם בילו כמה חודשים אצל משפחות מאמצות. לבסוף הילדים הועברו להתגורר בבית יתומים שהוכשר ליעודו החדש ממבנה תעשייה שהיה בבעלות הקהילה היהודית בהולברג סטייג' (Hallberg stage).
13 ילדים נשארו באוסלו בבית היתומים לאורך המלחמה, עד שהקהילה הצליחה להבריחם לשווייץ. יתר הילדים הושבו להוריהם.
חבורה המורכבת מחמש ילדות וברט גרונפלד דיווחו: "נסענו במכונית של ניק. נינה חיכתה עם הקבוצה הבאה. בעלה של נינה, ניק, קיבל באמצעות עבודתו הקצאה של דלק למכוניתה. נסענו לוילה מחוץ לאוסלו, הכתובת היא וסלקרוקן 1. גרדה טנברג החזיקה דירה בקומה השנייה של הבית. ניק הוריד אותנו ונסע חזרה לאסוף את הבנים המבוגרים יותר. היינו אצל גרדה עד שהיינו חייבים לברוח שוב".
בחזקתה של גרדה הייתה דירת שני חדרים והילדים נשארו לרוב בחדר אחד. קבוצה אחת נשארה עם גרדה לשבוע אחד וקבוצה אחרת לשבועיים.
הכרה כחסידת אומות עולם
הוכרה ב-2006 על ידי יד ושם כחסידת אומות עולם בטקס שהתקיים באוסלו שבנורווגיה.
צו
צו הוא הוראה הניתנת על ידי אדם או גוף המוסמך לכך ולרוב הוא חייב להתבצע בלא צורך באישור או דיון. תחום עניינו של הצו משתנה בהתאם למצב. לרוב, לראשי מדינות כמו נשיאים או ראשי ממשלה יש זכות להוציא צווים ועל אלו לא להתנגש עם החוקה או חוקים של אותה מדינה. המונח המדויק לתיאור צו משתנה ממדינה: בארצות הברית למשל לא אומרים צו נשיאותי (Presidential Decree) אלא "הוראה ביצועית" (executive orders). שלטון רודני מכונה "שלטון צווים".
צו מלכותי
צו מלכותי או צו אימפריאלי הוא מונח המתאר צו שהוצא על ידי מלך, קיסר או כל תואר של מנהיג. לצו מלכותי יש כוח בלתי מוגבל כיוון שהוא לא מוגבל על ידי חוק או חוקה, בניגוד למשטרים דמוקרטיים.
צו נשיאותי
במשטרים נשיאותיים הנשיא מוציא לפועל החלטות שלו באמצעות צו נשיאותי. על הצו הנשיאותי לא להפר סעיפים בחוקה או בחוקים אחרים. צו נשיאותי עובר לרוב בלא צורך באישור של גוף כלשהו פרט לצווים יוצאי דופן/צווים לא נורמטיביים: ברוסיה לדוגמה, שבה משטר נשיאותי, הנשיא יכול להוציא צו המכריז על ממשל צבאי בשעת חירום אך צו מסוג זה צריך לזכות באישור של הבית העליון של הפרלמנט הרוסי, מועצת הפדרציה. הצו הנשיאותי עצמו הוא בעצם דף שכותרתו צו נשיאותי ומספר סידורי, והנושא שבו עוסק. בצו מפורטת ההחלטה/הוראה ובסיומו חתימה של הנשיא המוציא את הצו.
צו של הרשות המבצעת
בישראל ניתנת הסמכה בחקיקה לגופים של הרשות המבצעת להוציא צווים בתחומים מסוימים. דוגמאות לכך:
צו משפטי
מבחינת משך תוקפם הצווים הם מסוגים אחדים:
מונומנט
מוֹנוּמֶנְט (באנגלית: Monument) הוא פסל, אנדרטה, בניין או כל מבנה מפואר המשמש להנצחת אדם או אירוע.
הרחבה
מונומנטים מיועדים במקרים רבים לשפר את מראה העיר או האתר שבו הם נמצאים. ערים מסוג זה הן וושינגטון הבירה, ניו דלהי וברזיליה, שנבנו סביב מונומנטים. מיקומה של אנדרטת וושינגטון נקבע כך שהיא תסייע בארגון המרחב הציבורי של העיר עוד לפני שנקשרה לג'ורג' וושינגטון. בערים עתיקות יותר יש מונומנטים השוכנים במקומות שלהם יש חשיבות רבה, או שהן תוכננו כך שהמוקד שלהן יהיה המונומנט. המשורר פרסי ביש שלי הציע בפואמה Ozymandias, שהמטרה של מונומנט היא להרשים או לעורר השתאות. התואר "מונומנטלי" משמש לתיאור של גודל וכוח יוצאי דופן. המילה נגזרת מהמילה הלטינית "monere", שמשמעותה היא "להזכיר" או "להתרות".
יש המייחסים את המושג "מונומנט" גם למבנים שהוקמו לצורך מסוים והפכו לידועים בזכות הגיל, הגודל או החשיבות ההיסטורית שלהם. דבר זה יכול לקרות בגלל הגיל והגודל, כפי שניכר במקרה של החומה הגדולה של סין, או עקב אירוע היסטורי חשוב שהתרחש במקום כפי שקרה בכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן. בערי אירופה הקתדרלות משמשות כמונומנט ונקודת ציון עירונית בזכות גודלן, פארן וערכן האמנותי.
מונומנטים נוצרו במשך אלפי שנים, ולעיתים קרובות הם הסמלים בני-הקיימא של ציוויליזציות שנכחדו. הפירמידה הגדולה של גיזה, הפרתנון והמואי של אי הפסחא הפכו לסמל של הציוויליזציות שהקימו אותם. מבנים מונומנטליים בתקופה המודרנית, כגון פסל החירות או מגדל אייפל, הפכו לסימן מזהה של מדינות ואומות מודרניות. המונח מונומנטליות קשור למעמד הסמלי והנוכחות הפיזית של המונומנט.
מחוז ברצלונה
חלוקות
בירת המחוז היא העיר ברצלונה, והמועצה המחוזית יושבת בקאסה סרה על שדרת הרמבלה דה קטלוניה  בעיר. מספר ערים ועיירות אחרות במחוז ברצלונה כוללות את הוספיטט דה לוברגאט, בדאלונה, ​​סרדניולה דל ואלייס, מרטורל, מטארו, גרנולר, סבאדל, טראסה, סיטגס, איגאלדה, ויק, מנרסה, ברגה.
גאוגרפיה
הרכס הקטלאני הקדם-חופי ורכס החוף הקטלאני  עוברים דרך מחוז ברצלונה. ישנם מספר רכסי הרים בולטים יותר הממוקמים במחוז, כולל מסיב מונטסני, רכס הרי קולסרולה וטיבידאבו. פדרפורקה הוא ההר הגבוה ביותר במחוז, הממוקם בצד הצפוני כחלק מהפרה-פירנאים. טיבידאבו הוא ההר המשקיף על העיר ברצלונה.
ברוב מחוז ברצלונה יש אקלים ים-תיכוני על החוף ואקלים ימי בפנים הארץ.
אוכלוסייה
ההיסטוריה של התפתחות האוכלוסייה ניתנת בתרשים הבא:
ציור חזיתות
ציור חזיתות (בגרמנית: Lüftelmalerei) היא סוג של אמנות מקומית הנפוצה בעיקר בכפרים ובעיירות האלפינים בדרום גרמניה ואוסטריה ובעיקר בבוואריה-עילית וטירול, אולם ניתן למצוא אותם בכל המרחב הכפרי וההררי במדינות מרכז אירופה.
מקורו של השם שנוי במחלוקת אך הוא נובע ככל הנראה מהכינוי "Zum Lüftl", לביתו של צייר החזיתות פרנץ זרף צווינק (Franz Seraph Zwinck) שחי בשנים 1748–1792 בכפר אובראמרגאו שלמרגלות הצוגשפיצה.
ציורי החזיתות בסגנון זה מהווים גרסה מקומית של ציורי קיר המכונים בצרפתית "תעתועי ראייה" ( trompe l'oeil) שהתפתחו בתקופת הבארוק, ואשר יחודם הוא ברישום מדומה של תמונה בשלושה ממדים, באמצעות יצירת פרספקטיבה וחיקוי של אלמנטים אדריכליים במבנה. הללו יוצרים באמצעות שילובם במבנה הפיזי, אשליה של אדריכלות עילית, השתקפויות וחללים סגורים בזוויות ישרות.
נושאי הציור על חזיתות הבתים מייצגים בדרך כלל את תחום עיסוקו או מקצועו של בעל הבית, סמלים משפחתיים, מוטיבים קלאסיים מספרי הקודש ותחומי פעילות עממית של האזורים הכפריים בהרי האלפים כגון חקלאות וציד. בחלק מן הציורים מופיעים דגלים בעלי מוטו רלוונטי לקהילה ספציפית ולעיתים משולבים בהם גם שעוני שמש.
ציורי הקיר מבוצעים בטכניקה של פרסקו על מצע של טיח על בסיס סיד. הצבעים נקשרים למצע באמצעות תגובה כימית ומקנים לציור כושר הישרדות לאורך ימים גם בתנאי מזג האוויר הקשה האופייני לאזור.
מרד אורלוב
מרד אורלוב (1770) היה מבשרה של מלחמת העצמאות היוונית, במהלכו התקוממו היוונים יושבי הפלופונסוס נגד השלטון הטורקי. את המרד הצית הרוזן אלכסיי אורלוב, מפקד הצי הרוסי במלחמת רוסיה-טורקיה (1774-1768). ביוון ידוע המרד בשם "אורלופיקה" (Ορλωφικά, "אירועי אורלוב").
הרוסים, שביקשו להחליש את האימפריה העות'מאנית ולהקים בבלקנים מדינה יוונית פרו-רוסית, שיגרו באמצע שנות השישים של המאה ה-18 שליחים אל חצי האי מאני, כדי לכרות ברית עם המנהיגים המקומיים שייצגו את הכוח הצבאי החזק ביותר ביוון באותה תקופה. ב-1769, במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה, הפליג צי בן 14 אוניות מלחמה בפיקוד הרוזן אלכסיי גריגורוביץ' אורלוב (Orlov) מן הים הבלטי אל הים התיכון. הצי הגיע למאני בפברואר 1770, ועודד את המניאטים להניף את נס המרד. 50 חיילים רוסים נותרו במקום כדי לסייע ללחימה ביבשה, ואילו האוניות הפליגו אל הים האגאי.
בתחילה צלחה דרכו של הצבא היווני ובתוך זמן קצר הוא שחרר חלקים גדולים של הפלופונסוס, אך המרד לא התפשט לשאר חלקי יוון. בעזרת יושבי האיים היווניים הכה הצי הרוסי את הצי הטורקי בקרב צ'סמה (Çeşme), אך לא היה בכך כדי לסייע לצבא היווני בפלופונסוס, ועד מהרה דוכא המרד.
מנקודת מבטה של רוסיה, משימתו של הרוזן אורלוב הושגה, משום שהצליח לפגוע בצי הטורקי, להכריח את טורקיה להפנות חיילים דרומה ולתרום לניצחון שהוביל לחתימה על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה (Küçük Kaynarca).
אמריקה קאלי
סוסיאדד אנונימה אמריקה דה קאלי (בספרדית: Sociedad Anónima América de Cali), הידועה בעיקר כאמריקה דה קאלי, היא קבוצת כדורגל קולומביאנית מהעיר סנטיאגו דה קאלי שבקולומביה. הקבוצה הוקמה ב-1927, והיא אחת הקבוצות המצליחות ביותר בכדורגל הקולומביאני. במאה ה-20 הייתה לקבוצה הקולומביאנית המצליחה ביותר ודורגה במקום התשיעי בדרום אמריקה בדירוג של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS). מתחילת דרכו הצבע המזוהה עם המועדון הוא האדום ארגמן. הקבוצה ממוקמת במקום השלישי מבחינת מספר התארים המקומיים כאשר באמתחתה 13 תוארי אליפות מקומיים ותואר בינלאומי אחד, גביע מרקונורטה ב-1999. הקבוצה גם הגיעה לארבעה גמרים בטורניר גביע ליברטדורס כולל שלושה ברציפות בשנים 1987-1985, אך הפסידה בכולם, האחרון שבהם היה ב-1996. מיקום השיא של הקבוצה בדירוג ה-IFFHS היה המקום השני בעולם אחרי יובנטוס, אותו השיגה ב-1996. ב-2011 ירדה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה לאחר 59 שנים בליגה הבכירה. חמש שנים נאלצה הקבוצה לשחק שם עד אשר חזרה לליגה הראשונה ב-2017. בין השנים 1996-2013 הקבוצה נכללה ב"רשימת קלינטון", רשימה שחורה של חברות ואנשים הקשורים בהעברת כספים עם סוחרי סמים בעולם. במשך שנים היו מעורבים בענייני הקבוצה האחים חילברטו ומיגל רודריגס אורחואלה, שהיו מראשי קרטל הסמים בקאלי ונידונו ל-30 שנות מאסר. את הרשימה הקים ב-1995 נשיא ארצות הברית דאז, ביל קלינטון. ב-3 באפריל 2013 יצאה הקבוצה רשמית מ"רשימת קלינטון". לאחר שהמועדון בבעלותו הקודמת נקלע לקשיים כלכליים ולבסוף אף ירד לליגת המשנה, במרץ 2012 עברה חצי מבעלות המועדון לטוליו גומס שמחזיק ב-53% מהמניות ובמרץ 2012 נוסד הארגון בשמו הנוכחי "סוסיאדד אנונימה אמריקה דה קאלי" והוצג רשמית בפני מנהלת הליגה הקולומביאנית.
היסטוריה
אמריקה קאלי נוסדה באופן רשמי ב-13 בפברואר 1927. מאחר שכדורגל לא היה אז מקצועני בקולומביה, זכתה אמריקה כבר בשנת הקמתה באליפות הליגה השנייה של המחוז שלה. ישנן שתי תאוריות לגבי מקור השם "אמריקה" והצבע האדום המזוהה עימה. התאוריה הראשונה גורסת שהשם אמריקה הגיע מפי קפטן נבחרת אורוגוואי, לואיס הרננדו לניס, שאמר ב-1924 ששם טוב לקבוצת כדורגל יכול להיות "אמריקה" וכמו כן, ששחומי העור באמריקה נראים כמו שדים אדומים, מה שגרם לקבוצה לבחור את האדום כצבעה הרשמי. תאוריה שנייה וקצת יותר אמינה גורסת שהשם אמריקה נבחר כאות הוקרה לקבוצה החובבנית שנקראה "אמריקה פוטבול קלוב" לפני שהקבוצה הרשמית הוקמה. הצבע האדום נבחר לאחר שבאחד ממסעותיהם, צפו השחקנים במשחק כדורסל שבו לאחת הקבוצות קראו "דיאבלוס רוחוס" (השדים האדומים), מה שמצא כן בעיני שחקני הכדורגל של אמריקה שהחליטו לאמץ רשמית את הצבע וללבוש הכל אדום החל משנת 1936.
קללת גרבטו
בנחמין אוראה נולד בשנת 1912 והיה ממייסדיה ושחקניה הראשונים של קבוצת אמריקה פוטבול קלוב בתקופתה החובבנית. הוא היה ידוע בשלל כינויו, ביניהם "פלאקו" (Flaco), "ורייה" (Varilla) ו"גרבטו" (Garabato). הוא היה המתנגד העיקרי להפיכת הקבוצה מחובבנית למקצוענית, בעיקר לאור הצלחתה בתקופה החובבנית. ישנן שלוש גרסאות סביב הקללה המפורסמת: הראשונה גורסת שכאשר גרבטו גילה שראשי המועדון דאז רשמו את הקבוצה לליגה המקצוענית שהוקמה, הוא הטיל קללה על המועדון שלעולם לא יזכה באליפות. הגרסה השנייה מספרת על כך שגרבטו השקיע כ-200 פסו קולומביאני במדים של אמריקה, אבל ראשי המועדון לא רצו לשלם לו על כך ולכן קילל את השחקנים, אבל מעולם לא את הקבוצה. הגרסה השלישית וככל הנראה גם האמינה ביותר, פורסמה בעיתון "אל קולומביאנו" ב-23 בספטמבר 1979. בריאיון לעיתון, סיפר גרבטו כי כאשר נזרק מהמועדון אחרי ששירת אותו שנים רבות, ניגש למעין קיוסק שנקרא "אל-הויו" (El Hoyo), שתה ברנדי, לקח בקבוק נוסף של משקה אלכוהול, מחץ אותו והחל לקלל שחקן-שחקן בקבוצה, כולל המאמנים וראשי המועדון על כך שלעולם לא יהיו אלופים. ב-1978 ביקש אחד מאוהדי אמריקה מגרבטו להסיר את הקללה. גרבטו וכל אנשי המועדון ערכו מיסה באצטדיון פסקוול גררו וחתמו על מסמך רשמי המסיר את הקללה. שנה מאוחר יותר, זכה המועדון בפעם הראשונה בתולדותיו באליפות קולומביה. למרות זאת, את קללת הליברטדורס הם לא הצליחו להסיר. המועדון הגיע לארבעה משחקי גמר בטורניר החשוב ביבשת, כולל שלוש שנים ברציפות בין 1985-1987, אך הפסיד בכולם. ב-5 בינואר 2008 מת בנחמין אוראה בביתו שבקאלי.
אליפות ראשונה לאחר 31 שנים
אמריקה קאלי החלה את דרכה המקצוענית ב-16 בפברואר 1948 כאשר הומברטו סלסדו פרננדס רשם אותה כקבוצה המקצוענית הראשונה בליגה הקולומביאנית המקצוענית שנוסדה באותה שנה. פרננדס הפך גם לנשיאה הראשון אי פעם של אמריקה קאלי ומאוחר יותר אף לנשיאה הראשון של הדימיור. את הטורניר הראשון שלה סיימה אמריקה במקום החמישי. למרות שמדובר באחד המועדונים הוותיקים בקולומביה, את תואר האליפות הראשון שלה אי פעם רשמה אמריקה רק בשנת 1979. תחת המאמן גבריאל אוצ'ואה אוריבה, הצליחה אמריקה להעפיל לבית הגמר ולפגוש במחזור האחרון את אוניון מגדלנה במשחק ביתי שבו הספיק לה ניצחון בשביל להבטיח את התואר. מול אצטדיון מלא הצליחה אמריקה לנצח 0-2 ולחגוג אליפות ראשונה אי פעם.
שנות ה-80' - הטובות ביותר בהיסטוריה של המועדון
אין ספק ששנות ה-80' היו הטובות ביותר של המועדון האדום. נבנתה קבוצה שהייתה לאורך שנים לא רק הטובה והדומיננטית ביותר בקולומביה אלא גם אחת הטובות ביותר בדרום אמריקה. אמריקה קאלי הוא המועדון היחיד במדינה שזכה בחמש תוארי אליפות רצופים בין השנים 1982-1986. אמריקה לא חיכתה הרבה שנים עד לתואר השני וזכתה בו כבר ב-1982. היא הפכה להיות לקבוצה הראשונה שמסיימת את שני הטורנירים במקום הראשון (האפרטורה והקלאוסורה) וכן זוכה גם בבית הגמר. ניצחון מול מיונאריוס נתן לה את האליפות השנייה. באותה שנה צירפה אליה את החלוץ אנטוני דה אבילה שיהפוך בעתיד להיות המבקיע המוביל בהיסטוריה של הקבוצה ואחד הטובים במדינה. אמריקה הפכה לקבוצה חזקה יותר בשנת 1983 כאשר צירפה אליה מדפורטיבו קאלי את החלוץ ווילינגטון אורטיס באחת ההעברות החשובות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל הקולומביאני. יחד עם אורטיס והשוער הארגנטינאי, חוליו ססאר פלסיוני, זכתה באליפות השלישית והשנייה ברציפות, כשהיא מנצחת בבית הגמר קבוצות כמו אתלטיקו נסיונל וג'וניור ברנקייה וכן מגיעה לשלב חצי הגמר בטורניר היבשתי. אמריקה חזרה על ההישג שבו סיימה ראשונה בכל אחד מהטורנירים וזכתה פעם שלישית ברציפות באליפות ב-1984, שוב מול מיונאריוס. הקבוצה אף שברה את שיא רצף המחזורים ללא הפסד וקבעה שיא חדש שעמד על 23. בקופה ליברטדורס לא הצליחה הקבוצה ולא עברה את שלב הבתים. באותה שנה ערך את הבכורה אלכס אסקובר וכן צורפו שחקנים בולטים כמו הפרואני ססאר קווטו וגיירמו לה רוסה. בשנת 1985 אמריקה מצליחה לזכות בתואר החמישי בתולדותיה והרביעי ברציפות, אחרי שהיא מנצחת בביתה את ג'וניור ברנקייה 1-0 במחזור אחרון, ובעיקר הודות לניצחון חשוב בקלאסיקו של קאלי מול דפורטיבו. זו גם הייתה הפעם הראשונה שבה אמריקה זוכה באליפות כאשר בין הקורות ניצב שוער קולומביאני ולא זר, ריינל רואיס. שניים מהבולטים בשחקני המועדון בשנה זו היו הארגנטינאי ריקרדו גרקה והפראגוואי רוברטו קבניאס. זו גם השנה שבה אמריקה קאלי הגיעה לראשונה בתולדותיה לגמר הקופה ליברטדורס אבל הפסידה לארחנטינוס ג'וניורס. אמריקה הפסידה 0-1 בבואנוס איירס וניצחה באותה תוצאה בקאלי. המשחק השלישי שוחק באסונסיון והסתיים בתיקו 1-1, אבל בדו-קרב הפנדלים ניצחה ארחנטינוס. שנה מאוחר יותר זכתה אמריקה באליפות החמישית שלה ברציפות והשישית בסך הכל אחרי ניצחון בגמר על דפורטיבו קאלי ושוב הגיע לגמר הטורניר היבשתי. הפעם פגשה את ריבר פלייט שהייתה טובה יותר וניצחה את שני המשחקים, כדי להשאיר את אמריקה עם גמר שני ברציפות ללא תואר. ב-1987 הייתה הקבוצה קרובה להבטיח אליפות שישית ברציפות, אבל לבסוף הפסידה למיונאריוס וסימה כסגנית, כמו גם בקופה ליברטדורס בפעם השלישית ברציפות. האדומים פגשו בגמר את פניארול מאורוגוואי וניצחו את המשחק הראשון 0-2 משערים של רוברטו קבניאס וחואן מנואל בטאגליה. במשחק השני באורוגוואי הפסידה אמריקה 2-1 וההכרעה עברה למשחק שלישי במגרש נייטרלי, בסנטיאגו שבצ'ילה. במצב של 0-0 התואר היה הולך לאמריקה, אבל פניארול כבשה שער ניצחון ממש בשניות האחרונות של ההתמודדות והשאירה את אמריקה ללא התואר היבשתי בפעם השלישית ברציפות.
השליטה נמשכה גם בשנות ה-90'
עם פתיחת שנות ה-90, אמריקה מצליחה להשיג את התואר השביעי שלה. היא ניצחה באצטדיון אל קמפין את אינדפנדיינטה סנטה פה משער של סרחיו אנגולו במה שהיה גם תואר האליפות האחרון תחת הדרכתו של המאמן אוצ'ואה אוריבה. בפעם השלישית בהיסטוריה שלה זכתה אמריקה בתואר לאחר שסיימה במקום הראשון את שני הטורנירים של השנה ואת הפלייאוף שנתן לה את התואר. שנתיים מאוחר יותר, אמריקה ממנה את המאמן המצליח, פרנסיסקו מטוראנה, שבשילוב של אימון הנבחרת מאמן גם את הקבוצה. אמריקה זוכה באליפות השמינית שלה בהיסטוריה אחרי ניצחון נוסף בקלאסיקו מול דפורטיבו קאלי. פרדי רינקון עם שער וצמד של אנטוני דה אבילה היקנו לאמריקה את הניצחון והתואר. באותה שנה הגיעה שוב לחצי גמר הקופה ליברטדורס, אך הודחה בדרמטיות על ידי ניואלס אולד בויס של המאמן מרסלו ביילסה לאחר דו-קרב פנדלים בתוצאה 10-11. קללת הטורניר היבשתי לא פסחה על אמריקה גם בשנת 1996, כאשר הקבוצה הגיעה לגמר ההקופה ליברטדורס פעם הרביעית בתולדותיה, שוב מול ריבר פלייט. למרות שהציגה קבוצה חזקה שכללה בין השאר את שחקני הנבחרת, אוסקר קורדובה וחורחה ברמודס, אמריקה שוב הפסידה. את המשחק הראשון בקאלי אמנם ניצחה 0-1 משער של דה אבילה, אבל בגומלין באצטדיון המונומנטל, ניצחה ריבר 0-2 מצמד של הרנן קרספו, כאשר השער השני נבע מטעות קשה ביותר של השוער קורדובה. שנה מאוחר יותר, חזרה אמריקה לזכות בתואר המקומית תחת הדרכתו של המאמן לואיס אוגוסטו גרסיה. הפעם היריבה בגמר הייתה אתלטיקו בוקרמנגה הצנועה. זה היה הטורניר הארוך ביותר שנמשך אי פעם בקולומביה, 16 חודשים. אמריקה ניצחה 0-3 בסיכום שני המשחקים, לאונרדו פביו מורנו, אדולפו ולנסיה וחוליאן טייס. בתחילת 1997, דורגה אמריקה קאלי במקום השני בעולם אחרי יובנטוס לפי דירוג הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל. בשנת 1999 הגיעה סוף סוף הזכייה הראשונה של אמריקה קאלי בטורניר יבשתי. אומנם לא היה מדובר על גביע הליברטדורס, אלא על גביע מרקונורטה, אבל גם הוא נחשב לתואר יבשתי. תחת הדרכתו של המאמן הצעיר, חיימה דה לה פאבה, אמריקה סיימה במקום הראשון בבית שלה ופגשה בחצי הגמר את אליאנסה לימה מפרו. לאחר 3-3 בסיכום המשחקים, אמריקה הייתה זו שניצחה 3-4 בדו-קרב פנדלים והעפילה לגמר מול אינדפנדיינטה סנטה פה. את המשחק הראשון בגמר אירחה אמריקה אבל הפסידה 1-2. בגומלין היה זה חיירו קסטייו שהציל אותה וכבש את שער הניצחון, מה ששלח את שתי הקבוצות לדו-קרב פנדלים שבסופו ניצחה אמריקה 3-5 וזכתה בגביע. בליגה המקומית הגיעה אמריקה למשחק הגמר מול אתלטיקו נסיונל אבל הפסידה את התואר בדו-קרב פנדלים.
אבולוציה של נגיפים
אבולוציה של נגיפים (וירוסים) היא תת-תחום של ביולוגיה אבולוציונית ושל וירולוגיה. לנגיפים יש זמני דור קצרים, ולרבים מהם – במיוחד לנגיפי רנ"א – יש שיעורי מוטציה גבוהים יחסית ליצורים אחרים (בסדר גודל של מוטציה נקודתית אחת או יותר לגנום, לכל סבב שכפול). על אף שרוב המוטציות הנגיפיות אינן מעניקות יתרון לנגיפים, ולעיתים קרובות הן אף מזיקות להם, הקצב המהיר של המוטציות הנגיפיות בשילוב עם תהליך הברירה הטבעית מאפשר לנגיפים להסתגל במהירות לשינויים במארח המודבק בנגיף. בנוסף, מכיוון שנגיפים מייצרים עותקים רבים בתאים המודבקים, גנים מוטנטים רבים יכולים להיווצר במהירות ולעבור לצאצאים רבים. קצב יצירת המוטציות בגנום הנגיפי משתנה בהתאם לסוג הנגיף. למשל, קיימים סוגים שונים של נגיפים בעלי מבנה שונה של גנום (דנ"א דו-גדילי, רנ"א דו-גדילי, דנ"א חד-גדילי, או רנ"א חד-גדילי), ובעלי יכולת שונה לתקן מוטציות שכבר התרחשו.
אמריקה קאלי
שנות ה-2000: התחלה מצוינת וקריסה כלכלית
את תחילת המילניום החדש אמריקה קאלי פתחה מצוין תחת הדרכתו של דה לה פאבה וזכתה בשלוש אליפויות רצופות בין השנים 2000-2002. בשנת 2000 זכתה באליפות העשירית שלה, בפעם הראשונה בהדרכת מאמן מקומי מואייה דל קאוקה. הקבוצה סיימה ראשונה בבית הגמר כאשר היא מנצחת במשחק האחרון 0-2 את דפורטס טולימה משערים של לואיס אספרייה ונסטור סלסר. בשנת 2001 זכתה באליפות ה-11 שלה במה שגם היה הטורניר הארוך האחרון לפני שהחלה המתכונת של שני טורנירים בשנה, אפרטורה וקלאוסורה. במשחק הגמר גברה אמריקה על אינדפנדיינטה מדיין 1-0 במשחק החוץ ובבית ניצחה 2-0 במשחק הבית כדי להשלים ניצחון של 0-3 וזכייה שנייה ברציפות. בפורמט החדש הצליחה אמריקה לזכות באליפות גם בטורניר האפרטורה שפתח את שנת 2002. למרות שסיימו את הליגה הסדירה במקום השמיני, העפילו לפלייאוף ושם השדים האדומים העפילו למשחק הגמר מול אתלטיקו נסיונל. במשחק הראשון בבית ניצחו 1-2 ובמשחק הגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט ניצחו שוב, הפעם 0-1, כדי לזכות בתואר בפעם השלישית ברציפות וה-12 בסך הכל. בשנת 2003 רשמה אמריקה קמפיין מוצלח בטורניר היבשתי, כאשר הגיעה עד לחצי גמר גביע ליברטדורס תוך כדי שהיא מנצחת את ראסינג קלוב וריבר פלייט, אך הודחה בחצי הגמר על ידי בוקה ג'וניורס. לאורך העשור נקלעה כמה וכמה פעמים למשברים כלכליים שאיימו על הישארותה בליגה הבכירה, אבל בטורניר הקלאוסורה של 2008 הצליחה אמריקה לזכות באליפות ה-13 שלה וזה קרה כאשר בגמר הצליחו האדומים לגבור על אינדפנדיינטה מדיין בתוצאה כוללת של 1-4 והישוו את מספר האליפויות שלהם לאלו של מיונאריוס.
אבולוציה של נגיפים
אבולוציה של נגיפים מהווה מרכיב חשוב באפידמיולוגיה של מחלות נגיפיות כגון שפעת (נגיף שפעת), איידס (HIV) ודלקת הכבד (למשל HCV). הקצב המהיר של יצירת מוטציות בנגיפים מקשה על פיתוח חיסונים מוצלחים ותרופות נוגדות נגיפים, שכן מוטציות המקנות עמידות לטיפול מופיעות לרוב תוך שבועות או חודשים לאחר תחילת הטיפול. מודל תאורטי עיקרי בתחום האבולוציה של נגיפים הוא מודל ה-quasispecie, אשר מגדיר "מעין-מין-נגיפי" כקבוצה של נגיפים קרובים המתחרים זה בזה בתוך סביבה מסוימת.
אמריקה קאלי
העשור השני של שנות ה-2000: ירידת ליגה היסטורית ואליפות כפולה בסיומו
ב-2010 נקלעה אמריקה לקשיים כלכליים גדולים מאוד שהיקשו עליה להעמיד קבוצה ראויה, ובטורניר הקלאוסורה של 2011 סיימה במקום הלפני אחרון והתמודדה מול פטריוטס בויקה במשחקי ההישרדות על הזכות לשחק בליגה הבכירה. לאחר 1-1 בחוץ, האוהדים מילאו את האצטדיון בקאלי כדי שהנורא מכל לא יקרה. אמריקה קאלי למרות זאת, לא הצליחה לנצח וסיימה את המשחק בתיקו 1-1. בדו-קרב הפנדלים קרה הבלתי ייאמן ופטריוטס ניצחה 3-4. אמריקה קאלי ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה לאחר 63 שנים. למרות זאת, לא היה קל לקבוצה לחזור לליגה הבכירה וחרף מאמציה היא כשלה פעם אחר פעם. רק כעבור חמש שנים, ב-27 בנובמבר 2016, ניצחה אמריקה במחזור האחרון של הפלייאוף את דפורטס קינדיו 1-2 וחזרה רשמית לליגה הראשונה. בשביל הפרוטוקול היא גם גברה 1-5 על טיגרס פוטבול קלוב וזכתה באליפות הליגה השנייה. המשימה הושלמה תחת הדרכתו של המאמן הרנן טורס וחלוץ הארגנטינאי הוותיק, ארנסטו פריאס.
לאחר שנתיים מחזרתה לליגה השנייה שבה פעם אחת העפילה לפלייאוף, אמריקה קאלי בנתה קבוצה טובה לקראת הטורניר האחרון של העשור, תחת המאמן אלשנדרה גימרייש. בקבוצה זו שיחקו שחקנים בולטים כמו השוער הברזילאי, נטו וולפי, כריסטיאן אלבארס, מתיאס פיסאנו, רפאל קראסקל, דובאן ורגארה ומייקל רנחל. את הליגה הסדירה הקבוצה סיימה במקום השני אחרי אתלטיקו נסיונל, כאשר רנחל הוא הכובש המצטיין. בפלייאוף הוגרלה הקבוצה לבית אחד עם אינדפנדיינטה סנטה פה, דפורטיבו קאלי ואליאנסה פטרולרה. למרות הפסד במשחק הפתיחה לסנטה פה, התאוששה הקבוצה, ניצחה את דפורטיבו בקלאסיקו של קאלי והגיעה למחזור האחרון כשהיא צריכה ניצחון ביתי על סנטה פה בשביל להבטיח עלייתה לגמר. שערים של פיסאנו ורנחל נתנו לקבוצה ניצחון 0-2 והעפלה ראשונה לגמר מאז 2008. במשחקי הגמר פגשה את ג'וניור ברנקייה, שזכתה בשני הטורנירים הקודמים. במשחק הראשון באצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס, נגמר המשחק בתוצאת תיקו 0-0, שהצריכה את אמריקה לנצח בתוצאה מינימלית בבית בגומלין בשביל לזכות. ואכן ב-7 בדצמבר באצטדיון פסקואל גררו, רשמה אמריקה ניצחון של 0-2 משערים של רנחל וסיירה, כדי לזכות באליפות מספר 14 בהיסטוריה של המועדון.
אבולוציה של נגיפים
לדוגמה, אדם הנדבק בנגיף מסוים, במהלך המחלה יתרבו בגופו צאצאים של אותו נגיף מקורי. צאצאים אלה יהיו דומים – אך לא זהים – זה לזה, כאשר המבדיל בין האחד לשני הוא מוטציות שיופיעו במקומות שונים בגנום הנגיפי. לכן, בבואנו לתאר את הנגיף המצוי בגופו של האדם המודבק, איננו יכולים להתייחס לרצף אחד מוגדר, אלא לקבוצה של רצפים מוטנטים הדומים זה לזה, המתקיימים יחדיו במעין "ענן של נגיפים". אם בענן זה מתקיים נגיף בעל מוטציה המקנה לו עמידות לתרופה נוגדת נגיפים, נגיף זה יוכל להתרבות בנוכחות התרופה, בעוד ששאר חבריו לענן יוכחדו על ידי התרופה. במקרה זה, הנגיפים המרכיבים את הענן יוחלפו בצאצאיו של אותו נגיף עמיד. המשותף לכל הצאצאים הללו הוא: נוכחות המוטציה שמקנה עמידות לתרופה. כמובן שגם צאצאים אלה יהיו שונים זה מזה במוטציות נוספות.
עודד ידעיה
עודד ידעיה (נולד ב-1949) הוא צלם, אמן רב־תחומי, מייסד ומנהל בית ספר מנשר לאמנות.