cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמורי לבו
2012
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכה לבו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.69 דקות, אחרי פאול בידרמן (1:46.27 דקות) ולפני דומיניק קוזמה מהונגריה (1:47.72 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.16 שניות. בשלב חצי הגמר הוא סיים במקום ראשון בתוצאה של 48.52 שניות ובשלב המוקמות הוא סיים ראשון בתוצאה של 48.77 שניות. שתי תוצאות אלה היה מאפשרות לו לזכות במדליית זהב, במקום שמיני במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.80 שניות ובמקום 13 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.61 שניות, מאחר שסיים שלישי מבין הצרפתים הוא נשר מהמשך תחרות זו.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה לבו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם פביאן ז'ילו, קלמנט לפר ויאניק אנייל בתוצאה של 3:09.93 דקות, לפני ארצות הברית (3:10.38 דקות) ורוסיה (3:11.41 דקות). כשחיין ראושן הוא קבע תוצאה של 48.13 שניות. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם גרגורי מלה, קלמנט לפר ויאניק אנייל בשיא צרפת חדש של 7:02.77 דקות, אחרי ארצות הברית (6:59.70 דקות) ולפני סין (7:06.30 דקות). כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:46.70 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.35 שניות.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בסוף יולי אותה שנה זכה לבו במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. כשחיין ראשון הוא שחה תוצאה של 49.14 שניות.
אופל אסטרה G
אופל אסטרה G (בגרמנית: Opel Astra G) היא מכונית משפחתית קטנה קומפקטית, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1998–2005.
דיוויזיית השדה ה-16 של הלופטוואפה
דיוויזיית השדה ה-16 של הלופטוואפה (בגרמנית: 16. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בנובמבר 1943 בהולנד, והועמדה תחת פיקוד קרל זיברס. ביוני 1944 נשלחה הדיוויזיה לנורמנדי, שם לחמה הדיוויזיה נגד הכוחות האמריקניים של בעלות הברית. ב-4 באוגוסט 1944 הושמדה הדיוויזיה ושרידיה צורפו לדיוויזיית הפאנצר ה-21 ולדיוויזיה ה-16.
ליגת המלכים
ליגת המלכים (באנגלית: Kings League Infojobs) היא ליגת כדורגל בידורית בסגנון 7×7.
הליגה הוקמה בדצמבר 2022 על ידי כדורגלן העבר ג'רארד פיקה בשיתוף עם אנשי כדורגל וסטרימרים ברשת. הליגה כוללת חוקים שונים מהכדורגל המסורתי, כדי להוסיף למשחקים אלמנט של דינמיות ובידור.
כללים
לליגת המלכים יש סט חוקים משלה, שנוצר באמצעות הצבעה שנערכה ברשתות החברתיות, שבה ניתנה לאוהדים ההזדמנות להצביע על הכללים.
כללים אלו כוללים דו-קרב פנדלים להכרעה ממרכז המגרש, ביטול חוק הנבדל, חילופים ללא הגבלה, כרטיס צהוב מביא להרחקה של 2 דקות וכרטיס אדום מביא להרחקה של 5 דקות עד שמחליף יכול להיכנס.
כמו כן, המשחק מתחיל כמו במחניים, כאשר הכדור מונח במרכז המגרש ועל השחקנים לרוץ כדי להגיע אליו. המשחקים מחולקים לשתי מחציות של 20 דקות, ולכל קבוצה יש "נשק סודי" מיוחד, בו היא יכולה להשתמש פעם אחת בכל משחק. כלי הנשק הסודיים כוללים בעיטת עונשין לטובתם, הרחקה של שחקן יריב למשך 2 דקות, זכות למשך שתי דקות שכל שער שלהם שייכבש יהיה שער כפול, ויכולת לגנוב את כרטיס הנשק הסודי של הקבוצה היריבה.
פורמט
ליגת המלכים בנויה בסגנון אפרטורה וקלאוסורה, שבו כל שנה מחולקת לעונת חורף ועונת קיץ. במהלך הליגה הסדירה שתים עשרה הקבוצות משחקות בכל יום נגד קבוצה אחרת, בליגה המתפרסת על אחד עשר ימי משחק. שמונה הקבוצות המובילות על פי דירוגיהן בסוף הליגה הסדירה עולות לפלייאוף. כל יום משחקים כולל שישה משחקים בני ארבעים דקות, המחולקים לשתי מחציות של עשרים דקות, והם משוחקים ברציפות על אותו מגרש.
שידור
כל המשחקים של ליגת המלכים זמינים לצפיה בחינם באמצעות סטרימינג בשידור חי בערוצי הליגה הרשמיים ב-Twitch, ב-YouTube וב-TikTok.
בסיבוב הראשון צפו בממוצע 450,000 צופים, והמשחק הנצפה ביותר הגיע לשיא של 780,000 צופים. בסיבוב השני גדל הקהל הממוצע ל-558,200 צופים, עם שיא של 945,000 צופים. בסיבוב השלישי, אחד המשחקים נצפה על ידי יותר מ-1.3 מיליון איש.
ביקורת
חבייר טאבס, נשיא ה-LFP, מתח ביקורת על ליגת המלכים וכינה אותה "קרקס". נשיא ליגת המלכים, ג'רארד פיקה הגיב ואמר שכדי למשוך קהל צעיר יותר, על הליגה ליצור תוכן קצר ומבדר יותר. הוא גם טען שאם המשחקים יהיו באורך 90 דקות, הליגה "צריכה לפחות להציג חוקים מעניינים יותר".
סידני לומט
סידני ארתור לוּמֵט (באנגלית: Sidney Arthur Lumet; 25 ביוני 1924 – 9 באפריל 2011) היה במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי. במהלך הקריירה שלו ביים יותר מ-50 סרטים, בהם הסרטים קוצרי השבחים: "12 המושבעים" (1957) ו"רשת שידור" (1976).
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לבימוי ובשנת 2005 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד למפעל חיים עבור "שירותיו הגאוניים לתסריטאים, מבצעים ולאמנות הקולנוע". לומט נחשב לאחד הבמאים הפורים ביותר שפעלו בהוליווד. בנוסף, לומט היה אחד מהבמאים הראשונים שעשו מעבר מוצלח מהטלוויזיה לקולנוע. היה מועמד לפרס האוסקר 4 פעמים על עבודות הבימוי שלו בסרטים: "12 המושבעים", "אחר צהריים של פורענות", "רשת שידור" ו"פסק דין".
ביוגרפיה
לומט נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה. היה שחקן לפני שהתחיל לביים. אביו, ברוך, היה שחקן בתיאטרון יידיש, ואמו, יוג'ינה, הייתה רקדנית. כבר בגיל ארבע הוא החל לשחק בתיאטרון עם אביו ושיחק גם בברודוויי עד שנות החמישים.
נפטר ב-9 באפריל 2011, בגיל 86, בביתו שבמנהטן מסרטן הלימפומה. לפי צוואתו, נשרפה גופתו ואפרו פוזר. לאחר מותו ספדו אנשים רבים לבמאי, ביניהם ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג (אשר אמר עליו כי הוא אחד הכותבים הגדולים של העיר ניו יורק), והבמאים מרטין סקורסזה ווודי אלן.
יהודה מימון
יהודה מימון (2 בפברואר 1924 – 20 בנובמבר 2020) היה חבר מחתרת החלוץ הלוחם בקרקוב ומלוחמי מרד המחתרות היהודיות בקרקוב ונודע בכינויו המחתרתי פּולדק. עם תום השואה היה פעיל בארגוני הבריחה והנקמה בנאצים. לאחר עלייתו ארצה שירת בחיל הים הישראלי שם התקדם לדרגת סגן-אלוף.
נעורים
מימון נולד בשם לאופולד וסרמן (על שם סבו מצד אביו) בקרקוב בשנת 1924, להוריו חיה ומאיר. גדל ברובע הפולני של העיר, בבית מסורתי בורגני. בצעירותו התחנך בגימנסיה העברית בעיר והצטרף לתנועת נוער ציונית בשם הצופה. פעילות הצופה נפסקה בתקופת המלחמה, אולם מימון שחיפש מקום לפעילות נפגש עם אהרון "דולק" ליבסקינד וסייע לו לארגן קבוצה מחברי הצופה שהצטרפה לתנועת הנוער עקיבא בשנת 1940. אמו ואחיו נשלחו למחנה העבודה פלאשוב, שם נרצחה אימו בירי של צלף גרמני. אביו נשלח באקציה השנייה מהגטו למחנה הריכוז ברגן בלזן, שם נרצח אף הוא.
החלוץ הלוחם
בליל 22 בדצמבר השתתף בפעולת המחתרת שנודעה בשם 'ליל ציגנריה' במסגרתו תקפו בפצצות מאולתרות את בית הקפה 'ציגנריה' (שהיה מקום מפגש פופולרי לחיילים וקצינים גרמנים) וכן אתרים נוספים של הצבא הגרמני. במקביל הדביקו חברי המחתרת כרוזים ברחבי העיר הקוראים למרד כללי, והניפו את דגלי פולין העצמאית במספר נקודות בעיר. גם במבצע זה, תפקידו של מימון היה קשר בין חוליות המבצע השונות. לאחר מבצע זה פעלו הגרמנים במלוא העוצמה כנגד המחתרת וראשיה ותפסו או הרגו את מרבית פעיליה.
שארית המחתרת המשיכו לפעול בעיר וביערות המקיפים את קרקוב. במרץ 1943 נתפס פולדק בתחנת רכבת בעקבות הלשנה, לאחר שביצע שוד לשם גיוס כספים לשארית המחתרת. נשלח לכלא מונטלופיך שבקרקוב שם עבר עינויים קשים. באפריל אותה שנה נשלח למחנה הריכוז אושוויץ. גם באושוויץ היה מעורב במחתרת הקומוניסטית. בינואר 1945 הצליח לברוח מצעדת המוות עם כמה מחברי המחתרת. עם חזרתו לקרקוב, גילה כי הקהילה היהודית בה חרבה.
לאחר השואה
לאחר השואה היה מימון פעיל בארגון הבריחה שעסק בארגונם של יהודים משארית הפליטה לעליה לארץ ישראל באמצעים לגליים ובלתי לגליים. בהמשך הצטרף גם לארגון נקם שהונהג על ידי אבא קובנר, אשר ביקש (אך לא הצליח) לבצע פעולת נקמה רחבת היקף בעם הגרמני.
ביוני 1946 עלה ארצה, והתגורר זמן קצר בקיבוץ עין החורש, במסגרת גרעין של השומר הצעיר. בהמשך הצטרף לפלי"ם, והוכשר בקיבוץ שדות ים כמפקד סירה. עם הקמת חיל הים הצטרף אליו כקצין ושירת בו עד פרישתו משירות קבע ב-1972 בדרגת סגן אלוף.
לאחר הגיעו לארץ שינה מימון את שמו ושם משפחתו מלאופולד וסרמן ליהודה מימון ונישא לפרדקה ליברמן, לימים אביבה מימון שאותה הכיר באוניית המעפילים שבה עלה לארץ ולהם נולדו שני ילדים
לאחר שחרורו הקים מימון מפעל לעיבוד שבבי לקונסטרוקציה במפרץ חיפה.
בשנת 1963 נשלח לפולין וכיהן בה כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בורשה, כשלמעשה שימש גם כסוכן של נתיב במטרה ליצור קשר ולסייע ליהדות ברית המועצות. ב-1968 נשלח כשליח מיוחד של מדינת ישראל לווינה במטרה לפעול לעליית שארית יהודי פולין ולקידום עלייתם של יהדות ברית המועצות.
בשנותיו האחרונות התגורר ברמת גן. נפטר ב-20 בנובמבר 2020 ועד מותו היה אחרון הלוחמים החיים ממרד המחתרות היהודיות בקרקוב. נקבר במושב ניר צבי .
הנצחת זיכרון השואה
ב-18 בדצמבר 1996 קיבל מימון מנשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי את אות צלב אושוויץ כהוקרה על פעולתו במחתרת באושוויץ.
ב-1998 קיבל מידי ראש עיריית חיפה עמרם מצנע את אות יקיר חיפה. כמו כן קיבל את אות יקיר ההסתדרות במחוז חיפה.
מימון עסק בהנחלת זיכרון השואה והרבה להעיד בפני משלחות לפולין ובפני חניכי תנועות הנוער. כמו כן עסק בהנצחת יהדות פולין וקרקוב בפרט.
קרייטון המרשים (סרט, 1957)
קרייטון המרשים (באנגלית: The Admirable Crichton  בארצות הברית הוא נקרא Paradise Lagoon בישראל נקרא בשעתו אישיותו של מלצר) הוא סרט קומדיה רומנטית בריטי משנת 1957 בבימוי של לואיס גילברט עם קנת מור, דיאן סילנטו, ססיל פארקר וסאלי אן האוס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה קרייטון המרשים של ג'יימס מתיו ברי משנת 1902. המחזה נכתב כסאטירה על הבדלי המעמדות בחברה הוויקטוריאנית בה יש אדונים ומשרתים. כל אחד יודע את מקומו ואין לערבב ביניהם ולשבש סדרי בראשית. המשרתים מרוצים בתפקידם לשרת את האדונים וגם ביניהם יש דרגות שונות, ממשרתת פשוטה עד ל"באטלר" (רב משרתים). הבעיה היא כאשר נוצר מצב בו מתהפכים המעמדות והמשרתים הופכים לאדונים...
המחזה זכה לעיבוד קולנועי נוסף ב-1919 (סרט אילם) וב-1934. כן הופקו לפיו שני סרטי טלוויזיה - ב-1950 ו-1968.
תקציר העלילה
ויליאם קרייטון (קנת מור) הוא רב משרתים בארמונו של הלורד לואם (ססיל פארקר). כל בוקר נפתח בהכנת ארוחת בוקר ובחימום עיתון הבוקר. הכל מונח על מגש ועובר לבסוף לידיו של קרייטון שמאשר את קבלת הארוחה רק לאחר שהוא בודק את חום העיתון על לחיו.
הלורד גר עם שלוש בנותיו מרי (סאלי אן הואס) העומדת לפני אירוסין לג'ורג' (פיטר גרייבס), קתרין ואגתה. הוא מאמין כי כל בני האדם שווים ומבקש מקרייטון שיארגן מסיבת תה בה יארחו בנותיו את המשרתים. גם המשרתים וגם הבנות מתנגדים לכך, אבל רצונו של הלורד הוא חוק.
המסיבה נקטעת כאשר הלורד מקבל שיחת טלפון ובה מודיעים לו, כי בתו אגאתה נעצרה לאחר שהשתתפה בהפגנה של סופרג'סטיות והתעמתה עם שוטרים. המסיבה מתפזרת וקרייטון מייעץ לו לצאת להפלגה של שישה חודשים ביאכטה ולחזור כאשר הכל יישכח.
הלורד מסכים ולהפלגה הוא יוצא עם שלוש בנותיו, הכומר ג'ון והלורד ארנסט וולי. קרייטון מצרף גם את המשרתת היפה והחיננית אלייזה (דיאן סילנטו).
בעת סופה בים מתחילה היאכטה לשקוע והקפיטן נותן פקודה לנטוש אותה. יש ביאכטה שתי סירות. על סירה אחת עולים צוות האניה ועל השנייה "האדונים". קרייטון רוצה לעלות על סירת הצוות, אבל נוכח לדעת כי אלייזה חסרה. הוא חוזר ליאכטה וברגע האחרון הוא מציל אותה והם נכנסים בטעות לסירת "האדונים".
הסירה נסחפת לאי בודד ואז מתגלה העובדה, שה"אדונים" לא יודעים לעשות דבר. קרייטון משתלט על המצב וכאשר היאכטה נסחפת לאי הוא שוחה אליה ומביא מצרכים חיוניים. ה"אדונים" דורשים ממנו להביא מהיאכטה את המותרות שהם רואים כחיוניים לקיומם. כאשר הוא דורש להיות אחראי והלורד מסרב, הוא נוטש אותם ביחד עם אלייזה. שניהם צדים חזיר וצולים אותו. הריח מגיע ל"אדונים" והם נכנעים ומקבלים את מרותו של קרייטון. גם מרי העקשנית נכנעת ומתאהבת בקרייטון למרות מעמדו הנמוך.
אנשי הצוות שהיו בסירה השנייה, ניצלים וכעבור זמן הם עורכים בלונדון טקס אזכרה ללורד ומסירים את הלוט מעל פסל מוזהב שלו.
תוך זמן קצר מתקבע מעמדו של קרייטון. הוא מכונה כעת "המושל" וגר בבית משלו על גבעה. כל בוקר מביא לו הלורד את ארוחת הבוקר, כולל עיתון האי, הכתוב על קליפת-עץ (וכמובן, מחומם כיאות...) ודואג לכל מחסורו. הוא קורא לקרייטון "מושל" וקרייטון קורא לו Daddy...
קרייטון ומרי מתאהבים ומחליטים להתחתן למורת רוחה של אלייזה. באמצע טקס הנישואין המנוהל על ידי הכומר, נראית ספינה באופק. הטקס מופסק והספינה מגיעה לאי. כאשר קפיטן הספינה משוחח עם הלורד, מופיע קרייטון בחליפה שחורה עם פפיון ומגיש להם משקה, לחבוכת חבריו לאי. הוא חזר להיות משרת...
בלונדון מפרסם ארנסט וולי ספר על הרפתקאותיהם על האי. הספר זוכה להצלחה אבל למעשה הוא מלא שקרים ומתאר את ה"אדונים" כשליטי האי. אמו של ג'ורג', ליידי ברוקלהרסט (מרטיטה האנט), לא מאמינה לו ומכנסת את כולם כדי לחקור מה באמת קרה על האי והאם נשמרו שם הבדלי המעמדות. זאת כדי להיות בטוחה לפני שתאשר את האירוסין של ג'ורג' ומרי. היא חוקרת בעיקר את קרייטון והוא מצליח בעדינות להתחמק מאמירת האמת.
הלורד מבקש לעזור לקרייטון, שהודיע על התפטרותו, אבל זה מראה לו פנינים ששלה באי ומספר לו על כוונתו להתחיל בעסקים. מרי עדיין מבקשת ללכת איתו אבל הוא מסרב בנימוק, שאינו יכול להילחם בציוויליזציה. במקומה הוא עוזב עם אלייזה הלבושה כעת כ"ליידי", לאחר שהבטיח להתחתן איתה.
ידידיה רפאל אבולעפיה
רבי ידידיה רפאל חי אבולעפיה (היר"א תקס"ז, 1806/7 – ט"ו בסיוון תרכ"ט, מאי 1869) היה מקובל נודע, שכיהן כראש ישיבת המקובלים בית אל.
קורותיו
נולד בירושלים, בן למשפחת אבולעפיה, והיה תלמידו של הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי, ראש "ישיבת המקובלים בית אל" ונכדו של הרב שלום מזרחי שרעבי, שהיה גם הוא ראש הישיבה עד פטירתו בתקפ"ז. לאחר פטירתו של הרב חיים אברהם גאגין, חתן ר' רפאל אברהם שלום, בשנת תר"ח (1848), הוא התמנה לראשות הישיבה.
בספר "חכמי ירושלים" מתאר ישראל דב פרומקין את הרב אבולעפיה כ"צדיק המדוכא בייסורים ומתפרנס מיגיעו, חסידא קדישא, פרוש מבטן ומהריון". בספר "יהודי המזרח" שכתב משה דוד גאון נכתב עליו שהיה גדול הן בחכמת הנסתר והן בתורת הנגלה ודרכי הלמוד של האשכנזים לא היו זרות לו. עוד נאמר עליו שעמד בקשר אמיץ עם רבניהם, בהם הגאונים מקוטנא וקאליש וכי התרועע עם ר' יהוסף שווארץ. את גדולתו בחכמת הנסתר ניתן לראות מהקדמותיו, חדושיו והערותיו שנדפסו בראש ספרי תלמיד האר"י ר' חיים ויטאל. עם חיבוריו נמנים הספרים "דרך ושלום", והספר "קניין פירות" על כוונות הרש"ש, הרבה הערות חשובות שנכתבו על ידו הדפסו בסידור הרש"ש המכונה "הסידור הנדפס" שכן עד אז היו הסידורים צילום של כתבי יד. בהערות חשובות אלה שמו חתום בראשי תיבות: "היר"א" וכך נחקק שמו בין חכמי המקובלים.
בהיותו חרד לשמירת הדת התנגד ליסוד בתי ספר כלליים בירושלים, ובבוא הד"ר לודוויג אוגוסט פרנקל לעיר כדי ליסד בה את בית הספר למל, היה הרב הספרדי היחיד שהצטרף לרבני האשכנזים וחתם עמהם על החרם הגדול, נגד בית הספר. אולם כבר נכדו נסים בכר, אשר ייסד מספר בתי ספר יהודיים בטורקיה, יסד בירושלים את בית הספר אליאנס. ואף נכדו שלמה אבולעפיה היה בין מורי בתי הספר ביישוב העברי.
בשנת תקפ"ד (1824) נפגע מרסיס של כדור תותח ברגלו כתוצאה מהפגזות המצרים שצרו על ירושלים. הרופאים לא הצליחו להוציא את הרסיס מרגלו, דבר שגרם לו כל חייו ייסורים ולבסוף הביא למותו. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
וורמס (סדרת משחקים)
ווֹרְמְס (באנגלית: Worms) או תולעים (מוכר בישראל גם כמלחמת התולעים) היא סדרת משחקי מחשב מז'אנר הפעולה, אשר הומצא על ידי אנדי דודסון, והופץ לראשונה ב-1995. הזכויות של המשחק שייכים לחברה Team 17, שהייתה אחראית גם לפיתוחו.
מצבי משחק
ישנם מספר מצבי משחק:
דו-ממד ותלת-ממד
למשחק יצאו גרסאות ופרקים רבים. סדרת המשחקים החלה את דרכה במישור דו-ממדי. החל מ-2003, החלו לצאת כותרים בסדרה גם במרחב תלת-ממדי.
ל'אוסאנוגרפיק
ל'אוסאנוגרפיק (בספרדית: L'Oceanogràfic) הוא אושנריום (אקווריום ציבורי), הממוקם על ערוץ נהר הטוריה היבש מדרום-מזרח למרכז העיר ולנסיה בספרד, בו מיוצגים בתי גידול ימיים שונים. הוא משולב בתוך המתחם התרבותי המכונה עיר האמנויות והמדעים ונפתח ב-14 בפברואר 2003.
זהו חלל המוקדש להיכרות עם העולם התת-ימי הכולל אקווריומים ענקיים, מופעי דולפינים ובריכות מים עם בעלי חיים שונים. זהו אקווריום האוקיינוגרפיה הגדול ביותר באירופה, בשטח של 110,000 מ"ר ו-42 מיליוני ליטרים של מים. המבנה בנוי בצורת חבצלת מים והוא פרי עבודתו של האדריכל פליקס קנדלה.
מידע כללי
ל'אוסאנוגרפיק הוא המתחם הגדול מסוגו באירופה, המשתרע על פני ומחזיק בנפח של  של מים, כולל דולפינריום בנפח  ומיכל בנפח  המדמה אוקיינוס עם דמויי כריש, בטאים ודגים אחרים.
בל'אוסאנוגרפיק מתגוררים 45,000 בעלי חיים מ-500 מינים שונים - כולל כרישים, פינגוויניים, דולפינים, אריות ים, סוסי ים, לווייתני בלאוגה, ציפורים, זוחלים וחסרי חוליות - כולם מאכלסים תשעה מגדלים תת-מימיים דו-קומתיים המייצגים את המערכות האקולוגיות העיקריות של כדור הארץ. האקווריומים משתמשים במי ים שנשאבים מחוף "לה מלווה-רוזה".
תכנון ותפעול
מבנה הקליפה הדק מבטון מזוין בסיבי פלדה תוכנן על ידי האדריכל הנודע פליקס קנדלה, בגיל 87 בשנת 1997, ומהנדסי המבנים אלברטו דומינגו וקרלוס לאזארו. צורת הפרבולה ההיפרבולית הייחודית של הגג מזכירה את מסעדת לוס מנטיאליס במקסיקו סיטי, אותה תכננה קנדלה בשנת 1958.
ל'אוסאנוגרפיק מופעל כיום בשותפות עם מרכז המדע הימי בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
דרכי הגעה
אל ל'אוסאנוגרפיק ניתן להגיע באמצעות מטרו, לרדת בתחנת Alameda או באמצעות קווי האוטובוס מספר 15, 25 ו-95.
סיגל יעקבי
סיגל יעקבי (נולדה ב-1975) היא שופטת במחלקה הכלכלית בבית משפט המחוזי תל אביב, לשעבר האפוטרופסה הכללית והכונסת הרשמית, הממונה על הליכי חדלות פרעון לפי חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי והממונה על הירושה. בשנים 2019–2021 שימשה גם כממלאת מקום מנכ"ל משרד המשפטים.
ב-27 בינואר 2022 נבחרה לשופטת במחלקה הכלכלית בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה
לאחר השירות בצה"ל, החלה בשנת 2000 התמחות במחלקה המשפטית של הכונס הרשמי והאפוטרופוס הכללי. לאחר הסמכתה כעורכת-דין החלה לעבוד במחוז ירושלים של הכונס הרשמי. בשנת 2008 מונתה לסגנית האפוטרופוס הכללי והכונס הרשמי.
בשנת 2017 מונתה לאפוטרופסה הכללית והכונסת הרשמית. קידמה חקיקה לשיפור איכות השירות לציבור כגון חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, ותיקון 18 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, שהציג חלופות לאפוטרופסות. בנוסף, עסקה בפיתוח ממשקים מקוונים לשם הנגשה יעילה ונוחה לציבור הרחב של שירותי האפוטרופוס הכללי והכונס הרשמי.
ממלאת מקום מנכ"לית משרד המשפטים
ב-11 בספטמבר 2019 מונתה על ידי שר המשפטים אמיר אוחנה לממלאת מקום מנכ"לית משרד המשפטים במקומה של אמי פלמור. זמן קצר לאחר תחילת כהונת יעקבי אמורה הייתה ליאת בן-ארי שווקי להיבחר למשנה לפרקליט המדינה. יעקבי דחתה את המינוי והודיעה שתבדוק את תקינות המכרז לבחירת בן־ארי. כתוצאה מכך נוצרה מתיחות בין יעקבי לבין פרקליט המדינה שי ניצן. בסופו של דבר מונתה בן־ארי למשנה לפרקליט המדינה לאכיפה כלכלית.
במאי 2020, עם תום מינויו של דן אלדד כממלא מקום פרקליט המדינה, הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי הוא ימלא את מקומו של פרקליט המדינה, לצד תפקידו כיועץ המשפטי. בתגובה הודיע שר המשפטים אמיר אוחנה לנציב שרות המדינה דניאל הרשקוביץ כי ליועץ אין סמכות למנות את עצמו לתפקיד, ולפיכך יעקבי תקבל את סמכויותיו, אך בפועל מילא מנדלבליט את התפקיד.
במקביל לניהול משרד המשפטים, ככונסת הרשמית והממונה על הליכי חדלות פירעון, נדרשה יעקבי להתמודד עם השלכות המשבר הכלכלי בעקבות השפעת מגפת הקורונה על ישראל, בהן גל פשיטות רגל וחדלות פירעון של תאגידים ויחידים, בין היתר באמצעות קידום חקיקה ורפורמות שונות.
בשלהי יוני 2021, עם מינויו של ערן דוידי למנכ"ל משרד המשפטים, סיימה את תפקידה כמנכ"לית המשרד.
בינואר 2022 נבחרה לשמש כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב (כלכלי).
הערכה
נבחרה במקום ה-45 ברשימת "50 הנשים המשפיעות לשנת 2018" של המגזין "ליידי גלובס" וכך גם בשנת 2019 ובשנת 2021, ברשימת "50 הנשים המשפיעות לשנת 2021".
חיים אישיים
מאז 2006 היא בזוגיות עם רונית, ולהן שלושה ילדים. מתגוררת בירושלים.
מחנה הריכוז טופובסקה שופה
היסטוריה
המחנה הוקם באוגוסט 1941 בתוך קסרקטין צבאי של חיל התותחנים היוגוסלבי אשר בו שכנו אורוות סוסים ומגורי חיילים. המחנה נוהל על ידי הגסטפו בסיוע יחידות ז'נדרמריה של ממשלו של מילאן נדיץ'. המחנה שימש לכליאת גברים מקהילת בלגרד וכן מהבאנאט הסרבי, כגון מקהילות זרניאנין, פנצ'בו, קיקינדה, נובי בצ'יי ונובי קנז'באץ. מטופובסקה שופה נלקח חלק העצורים לגאיות ההריגה ביאיינצי הסמוך למחנה הריכוז באנייצה ובכפר יאבוקה הסמוך לפנצ'בו. חלק מהעצירים נרצחו באזור המחנה ונקברו בקבורה המונית.
ההוצאות להורג של אסירי טופובסקה שופה החלו בספטמבר. לאחר תחילת פעילותם של הפרטיזנים של טיטו קבעו הגרמנים מכסת הוצאה להורג בטופובסקה שופה שעמדה על 100 מוצאים להורג בגין חייל גרמני שנהרג ו-50 בגין חייל שנפצע בקרבות. מרבית ההוצאות להורג בוצעו באוקטובר. בראשית אוקטובר 1941 נהרגו 21 חיילים מהוורמאכט בקרבות ליד טופולה. כנקמה על האירוע הורו הגרמנים להוציא להורג 2,100 יהודים ובני רומה. 805 ממחנה שאבאץ ו-1,295 מטופובסקה שופה. בין ה-9 ל-11 באוקטובר בוצעו ההוצאות להורג. הגרמנים הובילו את העצירים היהודים בקבוצות של 20 לבורות ההוצאה להורג. על כל עציר הוצבו 5 יורים. עד סוף נובמבר הוצאו להורג בירי כל הגברים מקרב יהודי בלגרד. בדצמבר פורק המחנה.
תאונת הרכבת בבאד אייבלינג
התאונה
התאונה אירעה מעט לאחר השעה 06:48 בבוקר (לפי שעון מקומי; 05:48 UTC) בקו הרכבת ה"Mangfalltalbahn" (KBS 958), סמוך לבאד אייבלינג. שתי רכבות מדגם שטדלר פלירט מתוצרת יצרנית הרכבות שטדלר, שהופעלו תחת המותג מרידיאן בידי חברת הרכבות הבווארית הפרטית Bayerische Oberlandbahn (באיירישה אוברלנד-באהן) התנגשו זו בזו. בשעת ההתנגשות היו על שתי הרכבות יחד למעלה מ-150 בני אדם. שתי הרכבות נסעו במהירות של כ-100 קמ"ש. מעוצמת ההתנגשות נהרגו שנים-עשר אנשים, בהם נהגי שתי הרכבות.
מחנה הריכוז טופובסקה שופה
היסטוריה
בראשית דצמבר 1941 נותרו בטופובסקה שופה 200 - 300 גברים יהודים, ואלו נשלחו לביצוע עבודות כפייה בהכנת מחנה הריכוז סיימישטה לקליטת הנשים והילדים היהודים לקראת השמדתם.
לאחר המלחמה ננטש המחנה, בהמשך הוצבה על קיר החומה המקיפה את האתר לוחית זיכרון. ב-2013 נודע כי על שטח המחנה מתוכן להקים מרכז קניות בתכנון של משרד אדריכלות ישראלי. הנושא עורר גל מחאות בקרב יהודי סרביה בראשות הרב הראשי יצחק אסיאל ולבסוף לא ניתן אישור לביצוע הפרויקט.
Sd.Kfz. 254
'''Sd.Kfz. 254''' (בגרמנית: Sonderkraftfahrzeug 254; "כלי רכב בעל תכלית מיוחדת 254") הוא רכב קרבי משוריין אשר פותח באוסטריה בשנת 1936.
הכלי יוצר תחילה באוסטריה עד שבשנת 1938 במהלך האנשלוס, זו סופחה על ידי גרמניה הנאצית. תחת המשטר הנאצי הכלי פותח למען הצבא הנאצי ושימש כרק"ם סיור ותצפית ארטילרית אשר יוצר בכמויות קטנות יחסית, רק 128 כלים (מעבר ל-12 הכלים שיוצרו לפני כן באוסטריה).
בנוסף למערכת הנעה על בסיס זחלים הכלי כלל מערכת נשלפת של ארבעה גלגלים אשר הורדו בנסיעה על כביש. בצורה זו מצד אחד הכלי יכול היה להתנייד בשטח לצד כלי רכב זחליים אחרים ביניהם טנקים, ומצד שני יכול היה גם להתנייד במהירות על גלגליו כאשר תנאי הדרך אפשרו זאת. ה-Sd.Kfz. 254 כלל 7 אנשי צוות ושימש בעיקר כרק"ם תצפית ארטילרית.
הכלי שירת בכוחות ארטילריה בצפון אפריקה ורוסיה.
סעוד בן מוחמד אאל מוקרן
סעוד בן מוחמד אאל מוקרן (בערבית: سعود بن محمد آل مقرن) הוא האב הקדמון של בית סעוד, שעל שם צאצאו, אבן סעוד, קרויה מדינת סעודיה המודרנית ושושלת המלוכה שלה.
ביוגרפיה
סעוד השתייך למשפחת מוקרן, שעמדו בראש שבט בנו חליפה. היה המנהיג של נווה המדבר א-דרעיה, משנת 1720 עד למותו בשנת 1725.
צאצאו במאה ה-20, עבד אל-עזיז אבן סעוד, הקים בשנת 1932 את ערב-הסעודית בת זמננו.
טבעת מערבולת
טבעת מערבולת (באנגלית: Vortex ring) היא תופעה במכניקת הזורמים, שבה הזורם מסתובב סביב ציר דמיוני הנסגר סביב עצמו. בזרימה זו, הערבוליות של הזורם מרוכזת באזור שצורתו טורוס.
טבעות מערבולת הן תופעה שכיחה יחסית, מאחר שהן נוצרות באופן טבעי כאשר נוזל נדחק במהירות גבוהה דרך פתח צר. בדרך כלל, התנועה של הזורם עצמו לא ניתנת להבחנה, וכדי לצפות במערבולת נדרשים חלקיקים בזורם שתנועתם חושפת את צורת הזרימה. לדוגמה, כאשר מעשן נושף את האוויר המצוי בלועו החוצה לעבר הסביבה, הוא יוצר טבעת מערבולת, וחלקיקי העשן מהסיגריה יוצרים טבעות עשן. תופעה דומה נחזית כאשר פגז יוצא מלוע של תותח. או כאשר דולפין דוחק אוויר דרך אפו מתחת למים, ויוצר בכך טבעת מערבולת במים, הניתנת לצפייה באמצעות בועות האוויר שצמודות למרכז הטבעת.
באופן כללי, טבעת מערבולת נעה במאונך למישור הטבעת, כשהטבעת נושאת איתה את הנוזל המסתובב. טבעת יכולה לנוע למרחקים גדולים בזורם בעל צמיגות נמוכה המצוי במנוחה.
מבנה
בטבעת מערבולת, הזורם יזרום בצורה מעגלית למדי מסביב לציר שצורתו מעגל. המעגל הווירטואלי הזה עובר דרך מרכזי המעגלים שבהם הזורם נע ומאונך לכיוון הזרימה במעגלים. הערבוליות של הנוזל מרוכזת סביב המעגל הווירטואלי, ודועכת כאשר מתרחקים ממנו. האזור בו העירבוליות גדולה מאפס נקרא ליבת המערבולת (באנגלית: the vortex core) וצורתו כצרת טורוס. הרדיוס של החתך של הטורוס נקרא רדיוס הליבה.
בתנועה של טבעת מערבולת, הטבעת נושאת עמה את הנוזל הנמצא בקרבת הליבה. כלומר, טבעת זרימה נושאת עמה מסה, תנע ואנרגיה. זאת בניגוד לגלי ים, שתנועת הזורם בהם היא כמעט מחזורית, והגלים אינם נושאים עימם את הזורם. ליבת המערבולת חווה חיכוך עם הזורם כתוצאה מצמיגות, לכן לאורך זמן רדיוס הליבה גדל, הערבוליות בליבה דועכת, עד שהמערבולת מפסיקה להתקיים. עם זאת, בשל התנועה הסיבובית של הזורם בליבת המערבולת, החיכוך של הליבה עם הזורם שמחוצה לה אינו גבוה, והמערבולת יכולה להתקדם מרחקים ארוכים מבלי לשנות את צורתה או לאבד אנרגיה ותנע. בפרט, טבעת מערבולת תחזיק מעמד זמן רב יותר ותטייל מרחק רב יותר מסילון של זורם שיצא מאותה נקודה. לפיכך, טבעות עשן הנפלטות על ידי מעשנים ניתנות לצפייה זמן רב אחרי שיתר העשן הנפלט התפזר ונעלם.
תיאור מתמטי ומהירות הטבעת
בקירוב של ליבה דקה, ניתן לכתוב את הערבוליות של המערבולת כ-
כאשר x=x_0 הוא מישור הטבעת, r ו-\phi הן קואורדינטות קוטביות במישור זה, R הוא רדיוס הטבעת, היא הסירקולציה של הטבעת ו-\delta היא פונקציית הדלתא של דיראק. בהתאם מתקבל שהמתקף של הטבעת הוא:
תחת הקירוב של טבעת בעובי אפס (קירוב שמתבצע בשימוש בפונקציית הדלתא) מתקבל שמהירות ההתקדמות של הטבעת והאנרגיה הקינטית שלה מתבדרת. בעיה זו נפתרת כאשר מניחים שהערבוליות איננה מרוכזת לאורך קו אחד, אלא בליבה דקה שרדיוסה a<<R. בשנת 1867 קלווין כתב שעבור ליבה כזו מתקבל שמהירות הטבעת היא :
והאנרגיה הקינטית היא:
בשנת 1885 היקס הראה שתוצאתו של קלווין מתקבלת עבור ההנחה לפי הערבוליות אחידה ברדיוס a מסביב למרכז הליבה. היקס גם חישב שעבור ליבה חלולה, בה הערבוליות שונה מאפס רק על שפת הטורוס בשולי הליבה מתקיים :
אם הטבעת מתקדמת בנוזל צמיג (בעל צמיגות קינמטית \nu), רדיוס הליבה גדל עם הזמן לפי. והערבוליות בתוך הליבה של הטבעת דועכת גאוסיאנית, כך שהסירקולציה במרחק r ממרכז הליבה היא. במצב כזה מהירות ההתקדמות של הטבעת היא
בלאק פאוור
בלאק פאוור (באנגלית: Black Power) היא סיסמה פוליטית המעודדת הגדרה עצמית והעצמת אנשים שחורים. הסיסמה משומשת בעיקר (אך לא רק) על ידי פעילים שחורים בארצות הברית. תנועת הבלאק פאוור פעלה בארצות הברית מסוף שנות ה-60 עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, והדגישה גאווה גזעית ויצירת מוסדות פוליטיים ותרבותיים שחורים כדי לטפח ולקדם את הקהילה השחורה בארצות הברית.
הבסיס של הסיסמה הפוליטית הוא אידאולוגיות שונות שמטרתן להשיג הגדרה עצמית עבור אנשים שחורים בארצות הברית, על אף קיומם של גורמים חברתיים המונעים זאת. במובנו הפוליטי המקורי, הסיסמה מבטאת מגוון של מטרות פוליטיות, מהגנה עצמית לוחמנית נגד דיכוי גזעני ועד להקמת מוסדות חברתיים וכלכלה עצמאית, לרבות חנויות ספרים, קואופרטיבים, חוות חקלאיות וכלי תקשורת בבעלותם של אנשים שחורים. עם זאת, התנועה ספגה ביקורת על כך שהיא מתנכרת לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח המרכזית ותמיכתה בבדלנות שחורה.
סתיו פלטי נגב
סתיו פלטי נגב (נולדה ב-11 בדצמבר 1984) היא כותבת, מחזאית ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה
סתיו פלטי נגב שירתה בגלי צה"ל, שם ערכה והגישה תוכניות שונות ביניהן תוכנית הילדים "תיבה מזמרת" (בשיתוף הסופרת ועורכת ספרי הילדים תמר הוכשטטר) ומשדרי יום הזיכרון. לאחר שחרורה למדה בחוגים לספרות כללית ולימודי התיאטרון באוניברסיטה העברית. עם סיום התואר הראשון עברה פלטי נגב לניו יורק והמשיכה במסלול לתואר שני בחוג ללימודי פרפורמנס בבית הספר טיש לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2014 עלתה הצגת הבכורה שלה "סלים סלים" בפסטיבל עכו, על פי מחזה שכתבה וביימה. ההצגה זכתה בפרס המחזה הטוב ביותר בפסטיבל, וג'ורג' אסקנדר זכה בפרס השחקן המצטיין על תפקידו בהצגה. משם המשיכה ההצגה לרוץ בתיאטרון תמונע בשנים 2015 עד 2017. המחזה עלה בניו יורק במסגרת תיאטרון אטלנטיק, בפסטיבל מידל איסטרן מיקס פסט, והופק על ידי אוניברסיטת ניו המפשייר בשנת 2022.
בשנת 2016 עברה פלטי נגב לניו יורק להשתתף בתוכנית המחזאים של תיאטרון הפאבליק. בתקופה זו פיתחה את המחזה שלה "אי שם – הצגה לצופה יחיד". המחזה זכה לקריאה מבוימת פתוחה לקהל בתיאטרון הפאבליק ולאחר מכן זכה לעיבוד מציאות רבודה על ידי התיאטרון. בהמשך פיתחה פלטי נגב ביחד עם הבמאית היווניה ליטו טריאנטפילידו גרסת אודיו למחזה. בישראל הופק המחזה בפסטיבל עכו 2016, בבימוי השחקן והבמאי הישאם סלימאן.
בניו יורק השתתפה בתוכניות שונות למחזאים ומחזותיה פותחו על ידי תיאטראות רבים בעיר, ביניהם: תיאטרון הפאבליק, תיאטרון אטלנטיק, תיאטרון הפלי, הלארק, ניו יורק לייב ארטס, NYFA, הארוצ'רד פרוג'קט, מקדאוול ועוד. בשנת 2019 השתתפה בתוכנית LABA לאמנים יהודיים בניו יורק ובמסגרתה הפיקה את ההצגה "ערב על נהר סטיקס" שהתרחשה בבריכת שחייה במנהטן. ההצגה עלתה שוב בגרסה מורחבת שפלטי נגב כתבה וביימה בשנת 2022 תחת השם "גן התענוגות היצריים" בבית האמנים ברחוב הרצל בתל אביב, כמחזה אימרסיבי גדול שנע בין קומות שונות וחללים שונים.
כיום חברה פלטי נגב בקבוצת "המחזאים מהמזרח התיכון" בתיאטרון פליירייט הורייזנס בניו יורק, וב"חממה למחזאים צעירים" בתמיכת המכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין ועיריית תל אביב.
חיים אישיים
סתיו פלטי נגב נולדה בירושלים וגדלה בכרמי יוסף. כיום היא מתגוררת בתל אביב, וחיה עם בן זוגה, האמן שי אריק, ובנה.
זמן ישראל
בירנית גורן היא העורכת הראשית של האתר. עם כותביו נמנים שלום ירושלמי, אביב לביא, אמיר בן דוד, טל שניידר, תני גולדשטיין, אבנר הופשטיין ויובל יועז.
ביום השקת האתר, הציגה גורן את מאפיינייו העיקריים:
סם ניבולה
סמואל "סם" ג'ון נבולה (באנגלית: Samuel “Sam“ John Nivola נולד 26 בספטמבר 2003 ) הוא שחקן בריטי - אמריקאי, במאי סרטים קצרים ותסריטאי.
ביוגרפיה
ניבולה התגורר בלוס אנג'לס עם משפחתו עד 2012. לאחר מכן הוא עבר לברוקלין, ניו יורק עם הוריו ואחותו.
קריירה
הופעת הבכורה של ניבולה הייתה בפרק בסדרת הטלוויזיה "Doll & Em". שנה לאחר מכן הופיע בפרויקט בסרט "River of Fundament". פרויקט שיתופי חדש בהשראת הרומן האמריקני נורמן מיילר משנת 1983, "River of Fundament", המתרחש במצרים הפרעונית. הפרויקט נוצר כאופרה לא מסורתית עם סדרה של מופעים חיים חד-פעמיים שבוצעו על פני נופים אמריקאים.
בשנת 2021 שיחק בסרט "With/In: חלק 2". הסרט סובב סביב הנושא של בידוד וניבולה משתתף בו לצד אימו ואביו. בשנת 2022 שיחק בסרט "With/In", סדרה של סיפורים הסובבים סביב הבידוד בתקופת התפרצות נגיף קורונה. באותה שנה שיחק בסרט רעש לבן.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "איילין".
חילוניות
חִלּוֹנוּת או חילוניות (באנגלית: Secularism, בצרפתית: Laïcité) היא כל השקפה שמגדירה את החילוני בתוך הקשר מסוים, ומבכרת אותו על פני הדתי. המשמעות העיקרית של החילוניות היא בהקשר הפוליטי, כשיטה המבקשת לנהל את המרחב הציבורי לפי שיקולים חילוניים, ולהפוך את המדינה לנייטרלית ביחס לדת. בנוסף, חילוניות עשויה להתייחס גם להשקפת עולם נטורליסטית, המבקשת להבין את העולם במושגים טבעיים וללא התייחסות לאמונות דתיות, לאתאיזם, ועוד.
סקירה
התפיסה האירופית של חילוניות, הנקראת 'לאיסיטה', טוענת שהחילוניות היא תנועה החותרת למודרניזציה, ולהתבדלות מערכים דתיים ומסורתיים. בארצות הברית, התפיסה היא שהחילוניות המדינית הגנה על הדת מהתערבות של הממשלה.
על אף שהמושג היה חדש, הדעות שעליהן היה מבוסס היו קיימות לאורך ההיסטוריה. לדוגמה, שיטתו הפילוסופית של אבן רושד, שכללה הפרדה בין דת לפילוסופיה.
בארי קוזמין מהמוסד לחקר החילוניות בחברה ובתרבות מפצל את החילוניות לשני סוגים: חילוניות חזקה וחילוניות חלשה. לפי קוזמין, "הדוגל בחילוניות חזקה מתייחס לטענות דתיות כלא-לגיטימיות מבחינה אפיסטמולוגית, שאין להן הצדקה על ידי היגיון או ניסיון." לעומת זאת, חילוניות חלשה גורסת כי "בלתי אפשרי להשיג אמת מוחלטת, ולכן ספקנות וסובלנות צריכות להיות עקרונות העולים על הערכים, בשיחה על מדע ודת."
חילוניות מדינית
במונחים מדיניים, החילוניות היא תנועה למען הפרדת הדת מהמדינה, היינו הפרדת הקשרים בין הממשלה לדת המדינה, והחלפת חוקים המבוססים על כתבי דת (כמו התורה והשריעה) בחוקים אזרחיים.
החילוניות, לרוב, משויכת לעידן הנאורות באירופה, וממלאת תפקיד מרכזי בחברה המערבית. עקרון הפרדת הדת והמדינה בארצות הברית וכן ה'לאיסיטה' בצרפת מתבססים בצורה חשובה על עקרונות החילוניות. מדינות חילוניות התקיימו גם בעולם האסלאם בסוף ימי הביניים.
ישנן דתות המנסות להשפיע על החלטות פוליטיות או להשיג השפעה או הטבות ספציפיות, ישנם נוצרים התומכים במדינה חילונית ויודעים כי לרעיון יש תמיכה בכתבי הקודש, במיוחד בהצהרתו של ישו "תנו מה שלקיסר, לקיסר. ומה שלאלוהים לאלוהים". למרות זאת ישנם פונדמנטליסטים (בעיקר בארצות הברית ובעיקר מהנצרות הפונדמנטליסטית) המתנגדים לחילוניות, וטוענים כי יש בזמן האחרון אידאולוגיה "חילוניות קיצונית" וכי זה איום על "זכויות הנוצרים" והביטחון הלאומי. הכוחות הדתיים הפונדמנטליסטים העיקריים בעולם המודרני באים מהאסלאם הפונדמנטליסטי ומהנצרות הפונדמנטליסטית, על אף זאת, ישנם מיעוטים דתיים שרואים בחילוניות מדינית חלק מרכזי בשימור זכויות שוות.
ישנן מדינות מוכרות כ"חילוניות חוקתית", כמו צרפת, הודו, קוריאה הדרומית, יפן, טורקיה, וארצות הברית, אך לא לכולן יש צורות ממשל דומות.
חילוניות בתנועה הציונית
על אף שבכל זרמי הציונות הדעות נעות מדעות חילוניות ולפעמים אפילו אנטי-דתיות בציונות הסוציאליסטית עד דעות המנסות לכפות דתיות לאחר נקודה מסוימת (כמו הקמת המדינה, או לחלופין חזון של "מדינת תורה") – לרוב מוסכם כי התנועה הציונית היא חילונית ביסודה כיוון שהיא בוססה על השקפות מתחום החולין, כמו לאומיות, תוך כדי כפירה במסורת ההלכתית בפרהסיא, והעברת הדת אל תחום הפרט. מלבד זאת, על אף שיתוף הפעולה עם האורתודוקסים, בנימין זאב הרצל כיוון אל עבר מדינה חילונית שבה אנשי הדת לא יתערבו בפוליטיקה:
עקב החששות של היהדות החרדית מחילוניות-יתר בתנועה הציונית, התנגדה היהדות החרדית באופן חריף לתנועה הציונית. את דגל החילוניות המדינית נשאו לרוב: הציונים הכללים, גורמים רוויזיוניסטיים-ליברליים וכן גורמים סוציאליסטיים, אם כי לבסוף המודל שנקבע בהקמת המדינה לא היה חילוני-מדיני כפי שרצו הגורמים הליברליים, אלא ניסיון שליטה על הדת מצד הגורמים הסוציאליסטיים, שגרם להתנגשויות בין דת ומדינה.
חברה חילונית
חברות מערביות מודרניות בדרך כלל נחשבות כחילוניות, בגלל חופש הדת הכמעט מושלם (אדם יכול להאמין בדת כלשהי, בכמה דתות או באף דת, ללא שום אפליה משפטית או חברתית), כולל האמונה הכללית שהדת בסופו של דבר לא מתקשרת להחלטות פוליטיות ולחיי היום-יום. אף על פי כן, ההשקפות המוסריות שנובעות ממסורות דתיות עדיין חשובות מבחינה פוליטית בחלק מהארצות הללו, כמו קנדה, צרפת, טורקיה וארצות הברית.
בחלק מהן, התייחסויות דתיות נחשבות לא במקום בפוליטיקה השלטת. לדוגמה, אחד מהראשונים שזיהו את טבעה של החברה החילונית, די אל מונבי, מאפיין את החברה החילונית כך:
שאיפות חיוביות מאחורי החברה חילונית:
בסוציולוגיה המודרנית, שנולדה ממשבר לגיטימציה לדמויות סמכות דתיות מערביות מסורתיות, אמיל דורקהיים עסק בשאלת הסמכות בחברות שעברו חילון ועם החילון כתהליך חברתי והיסטורי. עם אנשי האקדמיה שעבודתם עזרה להבנה של דברים אלו נמנים די אל מונבי, מקס ובר, קארל ל. בקר, מ. ה. אברמס, קארל לווית', פיטר ל. ברגר ופול בניצ'ו.
חילוניות יכולה להיות גם אידאולוגיה חברתית שבה הדת ואמונות על-טבעיות לא נראות חשובות להבנה של העולם ובמקום זה מופרדות מעניינים של הסקת מסקנות והיגיון. במובן הזה, החילוניות יכולה להיות קשורה בקידום של מדע, היגיון, וחשיבה נטורליסטית.
חילוניות כזו היא חילוניות אידאולוגית, שיונקת את שורשיה מהפילוסופיה של המחשבה החופשית ומהתבונה לצד התרכזות בענייני העולם הזה. ברוך שפינוזה לדוגמה דרש בכל תוקף חירות מחשבתית, ודרש חופש דת וחופש מדת. למרות זאת, התעוררות האידאולוגיה החילונית המודרנית החלה בעיקר לאחר הפצת הספר עידן התבונה של תומאס פיין.
חילוניות יכולה להיות צידוד בכל סוגי החילוניות, או בסוג אחד בלבד. כלומר, אדם שמצדד בחילוניות במובן אחד, יכול שלא לצדד בחילוניות במובן אחר. חילוניות אינה קשורה לאתאיזם; בין המצדדים בחילוניות יש דתיים רבים (כמו רבים מהאבות המייסדים של ארצות הברית), בעוד שיש אתאיסטים שמקבלים את השפעת הדת ומוסדותיה על הממשלה או על החברה. החילוניות היא אחד הרכיבים המגדיר עמדה חילונית הומניסטית פוליטית וחברתית.
חלק מהחברות, כמו החברה הישראלית, הן חילוניות כחלק מהתקדמות חברתית, ולא כתוצאה ממעשים של תנועה חילונית מסוימת; תהליך זה נודע גם כחילון.
אתיקה חילונית
ג'ורג' הוליוק בפרסום מ-1896 מגדיר חילוניות כך:
איש-שלום
{{פירושונים|
ראו גם
}}
האקדמיה לצחוק
האקדמיה לצחוק היא תוכנית מציאות ששודרה בשנת 2004 בערוץ ביפ ובערוץ 2 בשידורי קשת.
פורמט
מטרת התוכנית הייתה לגלות קומיקאי כשרוני חדש. בתחילה נערכו מבחני בד בכל הארץ, ונבחרו שבעה עשר צעירים המחולקים לשלושה עשר צוותים מתחרים סופיים (שלישייה אחת, שני צמדים, והשאר יחידים) אשר היו סגורים בתוך לופט לתקופה של כחודשיים, ובו מצלמות בכל החדרים. במשך השבוע שודרה תוכנית יומית בערוץ ביפ, ובה נראו הכנותיהם של המתחרים למופע סטנד-אפ משל עצמם, אשר שודר בסופי השבוע בערוץ 2. הקהל בבית הצביע למתמודד האהוב עליו במסרונים. במהלך שהותם בלופט, השתתפו בסדנאות צחוק והופעה בהדרכת אורנה בנאי, אורי גוטליב, אלי פיניש, מריאנו אידלמן וטל פרידמן.
הגמר שודר בחודש מאי 2004 בשידור חי ובו השתתפו ארבעת המתמודדים הסופיים. במקום הראשון זכה צחי אירני.
שיר הנושא של התוכנית הוא "הקומיקאים", אשר נכתב והולחן על ידי אורן ברזילי ושי להב, והושר על ידי שי להב ואדוני הממון.
עם עליית התוכנית לשידור פנה איגוד המפיקים ל, בדרישה להסיר את התכנית משידורי קשת בטענה שהיא אינה אלא מסע פרסום אגרסיבי לערוץ ביפ, וששידורי קשת פועלת בעניין זה ממניעים זרים, כאשר היא מקדמת בשידוריה תוכניות שהופקו בערוץ ביפ שגם נמצא בשליטתה. בנוסף התלוננה חברת yes הטלוויזיה בלוויין על פרסומת סמויה בתוכנית עבור HOT, והתלונה התקבלה.
התוכנית זכתה תחליה לרייטינג גבוה של כ-20%, אך בהמשך הוא ירד לכ-7%.
לאחר סיום התוכנית
צחי אירני זכה בגמר של התוכנית במקום הראשון. הפרס שקיבל היה מופע יחיד ששודר בערוץ 2 כשנתיים לאחר זכייתו. נוסף לכך כתב מדור קומי קבוע בשבועון לנוער "מעריב לנוער". אולם אחר כך הפסיק לעסוק בסטנד-אפ.
אבי נוסבאום המשיך להופיע במועדוני סטנד-אפ. הוא הנחה עם אורי חזקיה את "מכת מדינה" בערוץ ביפ וכן תוכנית בוקר ברדיו 99, נמנה עם כותבי "ארץ נהדרת" ומשתתף קבוע בתוכנית הבידור "מועדון לילה". כמו כן, הגיש את התוכנית "שבת צחוק" שבה קומיקאים התארחו ובחרו מערכונים אהובים עליהם מכל הזמנים. בשנת 2010 החל להנחות את תוכנית המתיחות "נראה אותך" בערוץ 2 לצד שי גולדשטיין. בשנת 2012 הנחה את התוכנית "איזה יום", גם כן, בערוץ 2 לצד שי גולדשטיין ועידו רוזנבלום.
אסף פורמן מ"שלישיית דופה" הופיע בתוכנית "בלאגן" בערוץ ג'טיקס מהעונה השנייה של התוכנית. בשנת 2006, הוא נבחר להיות אחד המנחים של תוכנית הנוער "אקזיט". מאז גם נהיה מנחה בערוץ ניקלודיאון, ומפיק תוכנית לאתר MTV ישראל.
יאיר אורבך מופיע החל מ-2006 במופע היחיד "קרנבל ברשות התורה", הכולל סטנד-אפ מעולם היהודי-דתי. המופע עלה יותר מ-150 פעמים. הוא אף משתתף בתור פאנליסט בתוכנית "עד כאן!" שמשודרת בכאן 11.
לאו ויינר
לאו ויינר (בהונגרית: Weiner Leó 16 באפריל 1885 – 13 בספטמבר 1960) היה מלחין הונגרי-יהודי ומורה למוזיקה, בין המובילים בתחומו בהונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
לימודים
ויינר נולד בבודפשט. את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו קיבל מאחיו, ובהמשך למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בתקופת לימודיו שם זכה בפרסים רבים, בהם מלגת פרנץ ליסט, פרס פולקמן ופרס ארקל, כולם על יצירה אחת: סרנדה, אופוס 3, פרס היינאלד על "אגנוס דאי" למקהלה, ופרס שונדה על "פנטזיה הונגרית" לטארוגאטו וצימבלום. פרס פרנץ יוזף איפשר לו לנסוע לווינה, מינכן, ברלין ופריז
קריירת הוראה
בשנת 1908 התמנה ויינר למורה לתאוריית המוזיקה באקדמיה למוזיקה של בודפשט. הוא היה לפרופסור להלחנה ב-1912 ולפרופסור למוזיקה קאמרית ב-1920. ב-1949 היה לפרופסור אמריטוס, אך המשיך ללמד עד סוף חייו. הוא מת בבודפשט. בין תלמידיו הרבים ידועי-השם פריץ ריינר, סר גאורג שולטי, אנטל דוראטי ובלה שיקי ואישטוואן אנטל שהמשיכו את דרכו. ב-1928 ייסד באקדמיה תזמורת ללא מנצח שנגניה היו סטודנטים מוכשרים במיוחד.
יצירתו
כמלחין, הושפע ויינר בעיקר ממלחיני התקופה הרומנטית, מבטהובן עד מנדלסון, בגישתו המוזיקלית. נראה, שאת תחושת הצבע התזמורתי בכתיבתו קיבל מאותם מלחינים צרפתים שלא הושפעו באופן ניכר מריכרד וגנר, בייחוד ביזה. הגישה הרומנטית הזאת, סולידית ושמרנית, שימשה בסיס לסגנונו, שהושפע בהמשך מיסודות של מוזיקה הונגרית עממית. עם זאת, הוא לא חקר את תחום מוזיקת העם, כפי שעשו בני תקופתו בארטוק וקודאי, אלא התעניין בנושא ועשה שימוש בכמה יסודות של מוזיקה עממית בלי להשפיע על השפה ההרמונית שביסס בכתיבתו. אפשר לחלק את כתיבתו היוצרת לארבע תקופות: התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה |(1913-1905), אחר תקופה נאו-קלאסית (1924-1918), התקופה שבה תפס החומר ההונגרי-עממי מקום ראשון במעלה בסגנונו (1951-1931), והתקופה האחרונה (1960-1952), שהיצירה המאפיינת אותה ביותר היא הפואמה הסימפונית "טולדי", אופוס 43.
בהמשך הקריירה שלו קיבל בין השאר את פרס קולידג' (1922) על רביעיית המיתרים השנייה שלו, את פרס המדינה על הסוויטה אופוס 18 (1933) ושני פרסי קושוט בשנים 1950 ו-1960.
בין יצירותיו הבולטות של ויינר שלישיית מיתרים, שתי סונאטות לכינור, חמישה דיברטימנטי לתזמורת, פואמה סימפונית ומספר רב של יצירות קאמריות וקטעים לפסנתר. רוב הפסנתרנים יזהו ללא קושי את "מחול השועל" מלא-החיים שלו.
ספירת הנוצרים
ספירת הנוצרים היא השיטה לפיה נמנות שנים יחסית לשנת לידתו המשוערת של ישו. לצד לוח השנה הגרגוריאני התפשט גם מניין השנים הנוצרי בקרב בני דתות אחרות, ועל מעמד הבכורה שלו בתקשורת ובמסחר הבינלאומיים אין כיום עוררין.
בחוגים אקדמיים מבכרים לעיתים להשתמש בביטויים הנייטרליים יותר מבחינה דתית: Common Era ובראשי תיבות CE, ו-Before Common Era ובראשי תיבות BCE. פירושיהם בהתאמה הם "למניין המקובל" ו"לפני המניין המקובל". גם בעברית ישנו הביטוי הנייטרלי "הספירה הכללית".
ספירות קודמות
מניין השנים הנוצרי לא היה קיים במאות השנים הראשונות להופעת הנצרות. גם המאמינים הנוצרים השתמשו בימי האימפריה הרומית בתיארוכים המקובלים בה.
שיטה אחרת הייתה המניין "לייסודה של העיר" (רומא). מאחר שהתאריך המדויק היה נושא למחלוקת, לא הרבו להשתמש בתיארוך זה, אולם בפועל התקבלה השנה 753 לפנה"ס כשנה המציינת את ראשית ימי רומא. נראה שהייתה משמעות פוליטית לשימוש במניין זה, שיש בו כדי להעיד על אמונה ביציבותה ובנצחיותה של העיר.
עם כינון הקיסרות הרומית במאה ה-1 לספירה, החל הנוהג לנקוב בשנה למלכות הקיסר. הנוהג הפך לפורמלי רק בתחילת המאה ה-3, ואילו קודם לכן נהגו הקיסרים הקדומים, בהם אוגוסטוס, לנקוב במניין הפעמים שהוענקה להם הסמכות הטריבונית בידי הסנאט הרומי, בניסיון לשמור על מראית עין של רפובליקה.
אופן ספירה אחר השתמש באינדיקציות. לצורכי מיסוי החקלאות, חולק הזמן למחזורים בני חמש עשרה שנה. כל שנה (אינדיקציה) הוזכרה לפי מספרה במחזור. שיטה זו האריכה ימים באימפריה הביזנטית.
כמו כן הונהגו מניינים מקומיים בארצות שונות, למשל על פי תאריך ייסודה של עיר מסוימת או זמנו של שליט אזורי. בפרובינקיה ערביה מנו על פי תאריך הקמת הפרובינקיה.
בתום ימי רומא
עם התפוררות רומא נעשה השימוש במניין השנים הקיסרי, שעתה צריך היה להתייחס לאימפריה הביזנטית, בעייתי יותר. כאשר במאה ה־6 חדל הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון ממינוי קונסולים, השימוש בתיארוך קונסולרי כבר לא היה אפשרי והתפתחה ספירה המבוססת על בריאת העולם. החישוב נעשה בהתאם לתנ"ך, אך העניק לעולם קרוב לאלפיים שנים יותר מאשר מניין השנים בלוח העברי. המניין המדויק היה שנוי במחלוקת בין המלומדים, אך בסופו של דבר התפתח קונצנזוס סביב שיטתו של אוסביוס מקיסריה, שחי בזמן קונסטנטינוס. הספירה הביזנטית המבוססת על בריאת העולם הייתה בשימוש ברוסיה מ-988 עד החלפתה על ידי פיוטר הגדול ב-1700.
שיטת הספירה הנהוגה כיום, "שנת אדוננו" (Anno Domini), הומצאה ברומא ב־525 בידי נזיר בשם דיוניסיוס אקסיגואוס (Dionysius Exiguus), שעבד על חישוב תאריך הפסחא. הוא תיארך את לידתו של ישו לשנת 1 לפנה"ס. אך רוב החוקרים סבורים שתאריך זה שגוי, שכן הורדוס מת בשנת 4 לפנה"ס, ועל פי הברית החדשה נולד ישו בשלהי ימי הורדוס:
השנה הראשונה שלאחר לידת ישו היא שנת 1|1 לספירה, כלומר אין שנה המוגדרת כשנת ה-0. מכאן שכדי לחשב את מספר השנים שעברו מתאריך כלשהו לפני-הספירה, יש להוסיף למניין השנה הנוכחית את הערך המוחלט של השנה המדוברת פחות 1. לדוגמה, בשנת 44 לפנה"ס נרצח יוליוס קיסר בתיאטרון פומפיוס, ולכן בשנת 2011 עברו 2011+44-1 = 2054 שנים מאז הרצח (ולא 2055 שנים כפי שהיה מקום לטעות).
עליית השיטה המקובלת
מספר היסטוריונים, בהם בן המאה ה-7, עשו שימוש בשיטתו של דיוניסיוס, אך זו הפכה לפופולרית רק אחרי פרסום הספר "ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי" מאת הכומר האנגלו-סקסוני בדה, שחיבורו הסתיים בשנת 731. ספר זה היה רב השפעה, ואחריו החלו סופרים רבים לציין את השנים לפי שיטה זו.
בדה, שחי בצפון אנגליה, מחוץ לגבולות האימפריה הרומית, התקשה להשתמש במניין אחר. המניינים הרומאיים לא היו רלוונטיים עבורו והוא ידע עליהם מעט, כמי שחי באזור שהרומאים איבדו השפעתם עליו עידנים קודם לכן. חילופיהם התכופים של המלכים האנגלו-סקסונים הקשו על שימוש בתאריכים הקשורים להם. בדה גם היה הראשון שהשתמש ב"לפני הספירה".
באירופה התפשטה השיטה בתחילה באזור צרפת ואחר כך הגיעה לגרמניה. לשימושם של הקרולינגים בספירה היה רקע אידאולוגי: הניסיון להתרחק מהמורשת הביזנטית. בחצי האי האיברי השתמשו במניין הספרדי שמתחיל בשנת 38 לפני הספירה, במהלך המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15 עברו ממלכות חצי האי לספירה המקובלת כיום.
בין הספירות האחרות שהיו פופולריות זמן מה הייתה הספירה למרטירים, שתחילתה ב־284, בעלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס, אויבם הגדול האחרון של הנוצרים. בכנסיות הקופטיות עדיין משתמשים בה.
הייתה גם הספירה למותו (ולא לידתו) של ישו, שתוארך לשנת 29.
שיטות ספירה שונות מזו הנוצרית
במהפכה הצרפתית נעשה ניסיון לעצב לוח שנה חדש, שיתארך את השנים ממנה והלאה. גם האיטלקים הפשיסטים עשו ניסיון לבסס מניין שנים משלהם, שבו התחילה הספירה משנת עלייתם לשלטון, 1922. בקוריאה הצפונית מונים את השנים החל משנת הולדתו של קים איל-סונג, 1912. בטאיוואן משתמשים בספירה שמתחילה אף היא ב־1912, שנת הקמת הרפובליקה בסין. ביפן מונים לפי שנת עלייתו לשלטון של הקיסר הנמצא על הכס באותו זמן.
ביהדות, כמו גם באסלאם, לא נזנח לחלוטין המניין הדתי המסורתי ומשתמשים בו בהקשרים דתיים, אף שלמטרות אזרחיות בדרך כלל דומיננטית יותר השיטה הנוצרית.
התיארוך הנוצרי בקרב יהודים
בקרב החוגים הדתיים בישראל יש המשתמשים בהמחאות ובטפסים רשמיים בתאריכים עבריים בלבד, וכפי הזכות לעשות כן על פי החוק הישראלי. עם זאת, גם בחוגים היותר דתיים אין איסור מוחלט, על השימוש בתאריך האזרחי. יש שמקפידים לכתוב רק את שתי הספרות האחרונות של השנה, שלא ליצור רושם כאילו מונים את הזמן ללידתו של "אותו האיש". כפי שצוין קודם בחלק מחוגים אלה נהוג להוסיף אחרי התאריך את המילה "למניינם" או "לספירתם" (של הנוצרים). ישנם החוששים לדעתו של החת"ם סופר הרואה בציון מספר החודש ניגוד למה שכתוב בתורה "החודש הזה", ראש חודש ניסן, "לכם ראש חודשים, ראשון הוא", ולכן מקפידים לרשום את שם החודש ולא את מספרו.
Revival (אלבום של אמינם)
Revival (בתרגום חופשי: תחייה) הוא אלבום האולפן התשיעי של הראפר האמריקאי אמינם. האלבום יצא לאור ב-15 בדצמבר 2017, בחברות התקליטים אפטרמת', אינטרסקופ ושיידי.
האלבום הופק במהלך השנים 2016–2017 על ידי מספר מפיקי מוזיקה, ביניהם ריק רובין, סקיילר גריי, אמינם עצמו, וד"ר דרה, שמשמש כמפיק בפועל. האלבום כולל הופעות אורח מאמנים שונים, ביניהם ביונסה, אד שירן, אלישה קיז ופינק.
הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Walk on Water", בהשתתפות ביונסה, יצא ב-10 בנובמבר 2017. השיר "Untouchable" יצא כסינגל שיווקי ב-8 בדצמבר, שבוע לפני יציאת האלבום. האלבום הודלף באינטרנט ב-13 בדצמבר 2017, יומיים לפני התאריך המתוכנן ליציאת האלבום.
סינגלים
ב-8 בנובמבר 2017, צייץ אמינם תמונה של מרשם רופא עם המילים "Walk on Water" ו-"Take as needed" עליו. בנוסף, סומן המרשם בלוגו של האלבום. הדבר העלה השערות כי שמו של הסינגל הראשון מתוך האלבום יהיה "Walk on Water". ב-9 בנובמבר, אושרה ההשערה, ויום למחרת נשלח השיר לתחנות הרדיו בתור הסינגל הראשון מהאלבום. גרסת האודיו הועלתה לערוץ היוטיוב של אמינם.
בארצות הברית, הגיע הסינגל "Walk on Water" למקום 14 במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100. אמינם ביצע את השיר לראשונה במצעד המוזיקה של MTV ב-12 בנובמבר 2017 עם סקיילר גריי, שהייתה שותפה גם בהפקה של השיר. השניים הופיעו עם השיר גם בלייט נייט ב-18 בנובמבר, ובנוסף ביצעו מחרוזת של השירים Stan/Love The Way You Lie. אמינם ציין באתר הרשמי שלו כי הוא מתכוון להוציא שיר חדש ב-8 בדצמבר - הסינגל השיווקי "Untouchable".
ארנולד ון גנפ
ארנולד ון גנפ (Arnold van Gennep; 23 באפריל 1873 - 7 במאי 1957) היה אתנוגרף וחוקר פולקלור שטבע את המושג טקס מעבר, מושג מפתח בסוציולוגיה (בפרט סוציולוגיה של הדת) ואנתרופולוגיה של הדת. בין המושפעים מהגותו ויקטור טרנר, ג'וזף קמפבל ומרי דאגלס.
תולדות חייו
נולד בלודוויגסבורג שבממלכת וירטמברג לאם הולנדית (ששם משפחתה היה ון גמפ) ולאב, עמו לא הייתה נשואה. בגיל שש עבר עם אמו לליון שבצרפת, שם נישאה לרופא ולאחר מכן עברה המשפחה לסבויה.
את לימודיו האקדמאים החל ון גנפ בסורבון שבפריז, אך לא מצא שם נושאים שהתאימו לתחומי העניין שלו, לפיכך עבר לבית הספר לשפות ותרבויות חוץ אירופאיות (דאז: École des langues orientales) שם למד ערבית ולאקול פראטיק דה אוטז אטיד, שם למד פילוסופיה, אגיפטולוגיה, קוראן ותרבות אסלאם ו"דתות פרימיטיביות".
בשנים 1912-1915 היה פרופסור לאתנוגרפיה באוניברסיטת נשאטל בשווייץ, משם גורש בתחילת מלחמת העולם הראשונה כיוון שאזרחותו לא הייתה מוסדרת. ב-1922 היגר לארצות הברית.