cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כוחות מיוחדים
היסטוריה
בישראל החל השימוש בכוחות מיוחדים עוד לפני הקמת המדינה במסגרת הפלמ"ח וארגוני המחתרות שהפעילו יחידות חבלה ומסתערבים. ב-1941 החליטה ממשלת בריטניה על הקמת כוחות למבצעים מיוחדים של פשיטה וחבלה בעורף הגרמני, חלקם במסגרת הצבא הבריטי וחלקם ב"מנהלת המבצעים המיוחדים - SOE". ה-SOE גייסה, בהסכמת מוסדות היישוב, קבוצת צעירים יהודיים להקמת כוח פשיטה וחבלה. במקביל, גם הצבא הבריטי, שבינו לבין מנהלת המבצעים המיוחדים התנהל מאבק סמכויות, החליט להקים כוח דומה. כוח זה, שנקרא בשם 'פלוגות המחץ' (פלמ"ח), הוקם ב-15 במאי 1941. ב-19 במאי 1941 יצא כוח של 23 מהמתנדבים הראשונים של ה-SOE בפיקוד קצין בריטי לפשיטה על בתי הזיקוק בטריפולי שבלבנון, שנשלטה בידי צרפת. פעולה זו, שנכשלה, נחשבת לפעולה הראשונה של הפלמ"ח. ביוני 1941 כבר נשלחו כוחות גדולים יותר של הפלמ"ח לפעולות סיור וחבלה בתוך סוריה ולבנון כדי לסייע לצבא הבריטי לכבוש אותם מידי צרפת. עם הקמת צבא ההגנה לישראל פורק הפלמ"ח ויחידותיו השתלבו בו.
יחידת הקומנדו הראשונה של צה"ל הוקמה בשנת 1953 בפיקודו של אריאל שרון ונקראה יחידה 101. ה-101 הייתה אם היחידות המיוחדות בצה"ל ולמעשה פיתחה את תורת הלחימה של צה"ל בכל הנוגע לפעילות קומנדו בעורף האויב. מאוחר יותר היא מוזגה לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
בסוף שנת 1954 העלה יצחק רבין, אז ראש אגף ההדרכה במטכ"ל, את הרעיון להקים בית ספר ללוחמת קומנדו בצה"ל. מטרת בית הספר הייתה לשפר את כושרם הגופני, את כושר סבילותם ואומץ לבם של קציני הקבע בצבא. מפקד גדוד 890 של הצנחנים, אריק שרון וסגנו אהרן דוידי, גיבשו תוכנית מפורטת לקורס "לוחמה זעירה" המיועד לבוגרי בית הספר לקצינים בעלי כושר גופני טוב. הקורס הקשה והמתיש נמשך שלושה חודשים ונערך בבסיס הצנחנים בתל נוף. לשם כך נבנתה מחלקה חדשה במסגרת בית הספר לצניחה, בראשה עמד מרסל טוביאס ובמחלקה 4 כיתות לימוד. הקורס הראשון נפתח ב-1 בינואר 1955 ובמסדר הסיום הוענקו לבוגרים כנפי צניחה על רקע ירוק, וסיכת בוגר בעלת 3 מוטיבים: צניחה, מארב, קרב מגע. שיטות לוחמה ואימוני קומנדו יושמו בהמשך באופן גורף וכללי ביחידות מובחרות בצה"ל.
כוחות הגנת פנים מיוחדים
בנוסף ליחידות הצבאיות קיימות במשרד לביטחון פנים יחידות השתלטות ולוחמה בטרור.
בעלי חיים בשירות כוחות מיוחדים
במהלך ההיסטוריה, נעשו שימושים שונים בבעלי חיים למשימות כוחות מיוחדים מגוונות, ביניהם:
בציבור מתנהל ויכוח על התכנית לאימון חיות; פעילי זכויות בעלי חיים דרשו לדעת אילו חיות מאולפות, מהם תנאי החזקתן, ומה תכלית האימונים שלהן. כמו כן, ישנם אנשים המוחים כנגד שימוש צבאי בבעלי חיים בכלל, אפילו שימוש לא מלחמתי, כגון הגנה וסיור.
בתרבות
בעיקר בגלל מעטה המסתורין שיש לרוב על פעולות כוחות מיוחדים, ישנן התייחסויות רבות יחסית לכוחות המיוחדים בתרבות:
משפחת רובינסון השווייצרית (סרט, 1960)
משפחת רובינסון השווייצרית (באנגלית: Swiss Family Robinson) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1960.
התסריט מבוסס בחלקו על הספר משפחת רובינסון השווייצרית של יוהאן דוד ויס משנת 1812. הסרט צולם באי טובגו ובאולפני פיינווד בלונדון.
התסריט שונה לפי בקשת דיסני כדי להפוך את הסרט לסרט הרפתקאות תוסס עם רומנטיקה. נוספה דמות נשית של נערה עם ריב רומנטי בין שני אחים על אהבתה. נוספו כאן הפיראטים שממלאים חלק ניכר מהעלילה, בעיקר בהתקפה הגדולה שלהם על משפחת רובינסון שמסתיימת בתבוסתם.
תקציר העלילה
הזמן, תחילת המאה ה-19. משפחת רובינסון מברן, האב ויליאם (ג'ון מילס), האם אליזבת (דורותי מקגוויר) והבנים פריץ (ג'יימס מקארתור), ארנסט (טומי קירק) ופרנסיס (קווין קוקורן) מוצאת את עצמה בתוך ספינת מפרש תקועה על סלעים ליד יבשה לאחר שהקבניט והצוות נמלטו. הם רצו להימלט ממלחמות נפוליון ולהגיע לגינאה החדשה.
הם מצליחים לבנות רפסודה ולהגיע ליבשה עם ציוד ועם שני כלבים דניים גדולים שהשאיר הקברניט. הם מתארגנים וחוזרים לספינה אך מבחינים בספינת פיראטים. ויליאם מניף דגל של הסגר בגלל מחלה והפיראטים עוזבים.
לאט לאט הם בונים בית עץ עם כל הנוחיות האפשרית, פוגשים חיות רבות כמו טיגריס, יען, קוף ועוד. פריץ וארנסט בונים סירת מפרש ויוצאים לתור את החוף ולקבוע אם המדובר באי. הם מבחינים בספינת הפיראטים ולידה ספינה שבוייה. לידם כפותים הקפטן (ססיל פארק) ונער סיפון.
מנהיג הפיראטים, קואלה (ססואה הייאקאווה) דורש כופר. הקפטן מסכים להפליג לבסיס בריטי ולהביא את הכסף. פריץ וארנסט משחררים במהירות את הנער ורצים לתוך הג'ונגל כשהפיראטים רודפים אחריהם. פריץ מותקף על ידי נחש אנקונדה ענק וארנסט מציל אותו. תוך כדי המסע שלהם הם מגלים שנער הסיפון שהוא בשם ברטי הוא למעשה נערה בשם רוברטה (ג'נט מונרו). כבר בשלב זה הם מתחילים לריב על ליבה.
לבסוף הם מצליחים להגיע להורים ופרנסיס. רוברטה מתקבלת לתוך המשפחה. וילאם מתחיל להתכונן לקראת המפגש עם הפיראטים. הם לוקחים את חומר הנפץ ואמצעי הלחימה מהספינה ומפוצצים אותה כדי שהפיראטים לא יבחינו בה.
הם מחליטים לעלות על גבעה שלטת בעת ההתקפה, בונים מכשולים ויצרים רימוני יד בצורת אגוזי קוקוס. הם מצליחים לחפור בור אליו נכנס טיגריס רעב ולכסות אותו בעלים. כאשר רוברטה מבחינה בספינת הפיראטים על ידי החוף, היא מזעיקה את כולם שעולים לגבעה.
לבסוף מחליט ארנסט לחזור עם הקפטן ללונדון רוברטה ופריץ הנאהבים מחליטים להישאר וכן ההורים ופרנסיס. הקפטן אומר לוויליאם כי בקרוב האי הזה יהיה מושבה בריטית והוא יהיה המושל הראשון.
הגבלות על הסרט
בשנת 2021 הגבילה דיסני את הסרט לילדים מגיל 7, היות שיש בו "תכנים פוגעניים וסטריאוטיפיים", והוא מציג את הפיראטים ממוצא אסייתי וים תיכוני בצורה שלילית.
פואנט נואר
היסטוריה
שם העיר ניתן לה על ידי יורדי ים פורטוגלים שראו הרים שחורים וכינו את המקום Ponta Negra (הנקודה השחורה) במאה ה-15. רק בשנת 1848 החלה התיישבות אירופאית באזור על ידי הצרפתים ששלטו באזור לאחר הסכם שעשו עם תושבי המקום בני העם לוֹאָנְגוֹ. במקום הוקם כפר דייגים.
תגלית הנפט בעיר הפכה את העיר למובילה בתעשיית הנפט ברפובליקה של קונגו ואחת הגדולות במרכז אפריקה. בנוסף לתעשיית הנפט בעיר נפוצה גם תעשיית הדגה וכריית אשלג.
אנדרה אמארו
אנדרה פונסקה אמארו (בפורטוגזית: André Fonseca Amaro; נולד ב-13 באוגוסט 2002 בקוימברה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית.
קריירה בינלאומית
אמארו נכלל בסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023.
אלנה לוקאוסקיינה
אלנה לוקאוסקיינה (בליטאית: Elena Lukauskienė; 1 בינואר 1909 – 17 במרץ 1959) לבית סטנקביצ'יוטה (Stankevičiūtė) והייתה ידועה גם כאלנה רקלאוסקיינה-לוקאוסקיינה (Raclauskienė-Lukauskienė), הייתה אמנית שחמט ליטאית. היא הייתה פעמיים אלופת ליטא לנשים בשחמט (בשנים 1938 ו-1949) והשתתפה באליפות העולם לנשים בשחמט (1939). היא הצילה שני ילדים יהודים במהלך השואה בליטא והוכרה בתור חסידת אומות העולם ב-2006.
קריירה בשחמט
משנות ה-1930 עד שנות ה-1950 המוקדמות הייתה ידועה בתור אחת החזקות שבין שחקניות השחמט בליטא. לפני המלחמה השתתפה בתחרויות שחמט תחת שם משפחתו של בעלה הראשון. ב-1938 זכתה באליפות השחמט הליטאית לנשים. בשנת 1939 השתתפה באליפות העולם בשחמט לנשים בבואנוס איירס וזכתה במקום ה-18 (בטורניר ניצחה ורה מנצ'יק). אחרי מלחמת העולם השנייה המשיכה להשתתף בתחרויות שחמט. ב-1948 ייצגה את ליטא בנבחרת ברית המועצות בשחמט. ב-1949 זכתה שוב באליפות ליטא לנשים בשחמט. לאחר מכן הייתה שלוש שנים ברציפות הזוכה במדליית הארד בטורניר זה (1950, 1951, 1952).
חסידי אומות העולם
באביב 1944, אלנה ובעלה השני מיקאס לוקאוסקאס (1911-1996) הצילו שני ילדים יהודים. לפני המלחמה, אביהם של הילדים היה הבעלים של בית הדפוס שבו עבד מיקאס. האב, שמעון יוסלביץ, נספה בעת חיסולו של גטו קובנה, ואמם לאה נכלאה במחנה שטוטהוף. בסוף המלחמה שבו שני הילדים ששרדו אל אמם, ששרדה אף היא. ב-2006, הוכרו אלנה ובעלה מיקאס לוקאוסקאס על ידי יד ושם בתור חסידי אומות העולם.
שארל דה קוסטר
שַארְל דֶה קוֹסְטֶר (בצרפתית: Charles-Theodore-Henri De Coster; 20 באוגוסט 1827 - 7 במאי 1879) היה סופר בלגי שכתב בצרפתית, שכתיבתו הניחה את הבסיס לספרות בלגית מקורית.
קורות חייו
הוא נולד במינכן; אביו, אוגוסטין דה קוסטר (Augustin De Coster), שהיה פלמי יליד לייז', ואימו שהייתה ולונית עבדו במשק הבית של הנונציו האפיפיורי לבוואריה במינכן, וחזרו לבלגיה כששארל היה בן שלוש שנים. האב מת בבריסל ב-1834 ושארל למד בבריסל בקולג' הישועי של סן מישל ועבד בבנק Société générale de Belgique מ-1844 עד 1850. בשנה זו הוא החל ללמוד משפטים וספרות באוניברסיטה החופשית של בריסל,, בין היתר אצל ההיסטוריון והבונה החופשי ז'אן ז'אק אלטמאייר (Jean-Jacques Altmeyer ; 1804–1877) והפרופסור לספרות צרפתית אז'ן ואן במל (Eugène Van Bemmel; 1824–1880). הוא השלים את לימודיו בשנת 1855, ובהמשך לימד ספרות באוניברסיטה זו. משנת 1855 התבסס כעיתונאי וכסופר עצמאי. הוא היה ממייסדי Société des Joyeux ("חברת השמחה"), מועדון ספרותי קטן, שיותר מחבר אחד בו היה עתיד להתפרסם.
הוא היה תלמיד נלהב של פרנסואה רבלה ומישל דה מונטן, ולמד את הצרפתית של המאה ה-16 על בוריה. הוא אמר שאי אפשר למסור נאמנה נימוסים ודיבור פלמיים בצרפתית מודרנית, ובהתאם לכך כתב את מיטב יצירותיו בלשון הישנה. ההצלחה של "האגדות הפלמיות" שלו (Légendes flamandes; 1856) הוגברה על ידי האיורים של פליסיאן רופ וחברים אחרים. בשנת 1861 הוא פרסם את "סיפורי ברבנט" (Contes brabançons), בצרפתית מודרנית. הוא זכה להצלחה רבה בסיפוריו הפופולריים.
לאחר כמעט עשר שנים של עבודה אינטנסיבית, שבגינה ויתר על תפקידו בארכיון המדינה הבלגי הצליח דה קוסטר להעביר את הרפתקאותיו של טיל אוילנשפיגל לתקופת מלחמת שמונים השנים ביצירה ספרותית בדומה לזו של גדולי הציירים הפלמים. הספר יצא לאור לראשונה בשנת 1867, בשם "האגדה וההרפתקאות ההרואיות, המשמחות והמפוארות של אוילנשפיגל ולאם גודזק בארץ פלנדריה ובמקומות אחרים" (La Légende et les Aventures héroïques, joyeuses et glorieuses d'Ulenspiegel et de Lamme Goedzak au pays de Flandres et ailleurs). מהדורה מאוירת יצאה בשנת 1869. עם זאת, ההכנסות לא הספיקו כדי לנקות את המחבר מהחוב שנגרם לו במהלך העבודה על הספר. אוילנשפיגל (Eulenspiegel) הושווה לדון קישוט, ואפילו ל (דמות בסדרת הספרים גרגנטואה ופנטגרואל). הוא הטיפוס של הפלמי בן המאה ה-16, וההיסטוריה של תחייתו מהקבר עצמו התקבלה כאלגוריה לגורל הגזע. מעלליו שלו ושל חברו מהווים חוט של נרטיב חצי-היסטורי, מלא בהומור חריף, למרות הברבריות שמוצאים בו מקום. ספר זה אויר גם על ידי פליסיאן רופ ואחרים.
בשנת 1876 הביא דה קוסטר את הצייר לאי  וביקש ממנו לספק ציורים למגזין Tour du Monde.
בשנת 1870 מונה דה קוסטר לפרופסור להיסטוריה כללית ולספרות צרפתית בבית הספר הצבאי. אולם ספריו לא היו רווחיים כלכלית; למרות משרתו הממשלתית הוא היה תמיד שרוי בקשיים; והוא מת במאי 1879 ב, בריסל ונקבר בבית הקברות של איקסל.
הצורה היקרה שבה הופק אוילנשפיגל הפכה אותו לנגיש רק למעמד מצומצם של קוראים. רק שנים לאחר מותו של דה קוסטר בעוני ב-1879 זכה הספר לפופולריות רבה יותר במהדורה חדשה משנת 1893. זו הייתה מהדורה חדשה וזולה בצרפתית מודרנית ב-1893 והיא התקבלה למעשה כספר חדש בצרפת ובבלגיה.
דה קוסטר היה בונה חופשי, וחבר בלשכה Les Vrais Amis de l'Union et du Progrès Réunis של המזרח הגדול של בלגיה, שהוקמה ב-7 בינואר 1858.
קברו בבית הקברות של איקסל עוטר לכבודו יום הולדתו המאה בשנת 1927 באנדרטה מאת אדמון דה ולריולה (Edmond de Valériola ; 1877–1956) המציגה פסל של טיל אוילנשפיגל. באגם של איקסל, נחנכה כבר ב-22 ביולי 1894 אנדרטה (הפסל שארל סמואל (Charles Samuel; 1862–1939), האדריכל פרנץ דה ווסטל (Franz De Vestel; 1814–1888)). בחזית דיוקן תבליט פרופיל של שארל דה קוסטר ופסלי ברונזה של טיל ואהובתו נלה יושבים מתחת לכיתוב שנלקח מסוף הספר.
בית הגמלים
בית הגמלים או בית שמואל לוי הוא בית מגורים ברחוב נחלת בנימין 13 בתל אביב, המעוטר באריחי קרמיקה שיוצרו בבצלאל, ועליהם איורים המאפיינים את אסכולת ארץ ישראל שרווחה באותה העת, כגון רועי צאן ואורחות גמלים, שהעניקו לבית את שמו. המבנה כולל אלמנטים נוספים האופייניים לסגנון האקלקטי, כגון תבליטים מעוטרים, מעקות מסוגננים וחלונות בעלי סיומת בצורת קשת. הבניין מיועד לשימור.
הבניין נבנה בשנת תרפ"ו (1926) על ידי שמואל לוי, עולה מבולגריה, למטרת השכרה. לבניין שלוש קומות וגג שטוח. קומת הקרקע משמשת למסחר, כמרבית הבתים ברחוב, והיא מופרדת בכרכוב משתי הקומות העליונות, שבהן דירות למגורים.
בשתי הקומות העליונות שבחזית, הפונה לרחוב נחלת בנימין, ישנם שני אגפים בולטים סימטריים. בכל אחד מהם נקבע חלון מלבני (בקומה השנייה), מעליו תמונה באריחי קרמיקה ומעליה (בקומה השלישית) חלון בעל סיומת מעוגלת; אלה יוצרים בכל צד יחידה חזיתית אחת, שקצה הגג בה מודגש על ידי בָּלוּסטרָדות (מעקות עמודים). פנימה מן היחידות החזיתיות ישנן שתי מרפסות בעלות מעקה ברזל מסוגנן, וביניהן, מעל הכניסה הראשית, משובצת תמונת קרמיקה מלבנית מוארכת.
עבודות הקרמיקה הבולטות מתוצרת "בצלאל" (שאחרות כמותן עיטרו בשנות ה-20 את בתיה של תל אביב הקטנה), מעניקות לבית צביון מזרחי. נושאיהן שאובים מהנוף הארצישראלי. באריחי קרמיקה שנקבעו משני צדי החזית מצוירות תמונות זהות של רועה צאן בסגנון הצלליות הבצלאלי נוסח ליליֶין או רַבָּן, עם אורנמנטיקה מזרחית כעיטור משני. במרכז החזית, מעל הכניסה הראשית, קבוע האריח המרכזי, ועליו כתובת הבניין: "בית לוי – תרפ"ו" (שם בעל הבית ושנת הבנייה). משני צדיו מונחים באופן סימטרי אריחי קרמיקה שעליהם מצוירת אורחת גמלים וחמורים, המעוטרת בדגם של רימונים.
את נכס רכשה ברגו מקבוצת ברגו הון השקעות בע"מ, חברה יזמית המתכוונת לבצע שימור מקיף למבנה.
ביחובסקי
ביחוֹבסקי (ביידיש: ביחאָווסקי, ביכאָווסקי; בפולנית: Bychowski; ברוסית: Быховский) הוא שם משפחה יהודי שפירושו בן העיירה ביחוב.
סטיב בושמי
הדמויות שבושמי מגלם הן לרוב נוירוטיות ופארנוידיות. הוא שיחק ב-5 מתוך 15 סרטיהם של האחים כהן, וכן בסרטי אדם סנדלר.
ביוגרפיה
נולד בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא איטלקי-סיציליאני (אביו), אירי, אנגלי והולנדי (אימו). הוריו הם ג'ון בושמי ודורותי וילסון. לבושמי שלושה אחים: ג'ון, קן ומיכאל. בושמי סיפר שכאשר ביקר בסיציליה גילה שהוא מבטא לא נכון את שם משפחתו האיטלקי. סיים את לימודיו בשנת 1975 בתיכון במחוז נסאו, ניו יורק. בתיכון השתתף בנבחרת ההיאבקות והיה חלק מכיתת הדרמה. בשנת 1980, הפך בושמי לכבאי בעיר ניו יורק. במשך ארבע שנים, שירת בושמי ככבאי ב"איטליה הקטנה" במנהטן.
קריירה
בשנת 2004, בושמי הצטרף לצוות הסדרה "הסופרנוס" כבן דודו של טוני סופרנו, טוני בלנדטו. בשנה זו היה מועמד לפרס אמי לשחקן משנה בסדרת דרמה. בושמי היה מעורב בסדרה לפני כן כבמאי אורח כשביים בין היתר את הפרק "Pine Barrens", שנחשב בעיני מעריצים ומבקרים רבים כפרק הטוב ביותר בסדרה,ועל זה היה מועמד לפרס אמי לבימוי בסדרת דרמה לשנת 2001.
בושמי שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "אימפריית הפשע" של HBO, הפקת הטלוויזיה היקרה ביותר עד אז, שעלתה לשידור בארצות הברית ב-19 בספטמבר 2010 ונרכשה לשידור ב-160 מדינות ובהן גם ישראל. הסדרה עוסקת בעיר ההימורים אטלנטיק סיטי במהלך שנות ה-20. על תפקידו בסדרה כאינוק "נאקי" תומפסון למשך חמש עונות, זכה בושמי בפרס גלובוס הזהב ובשני פרסי גילדת שחקני המסך והיה מועמד לעוד 2 פרסי גלובוס הזהב, 2 פרסי אמי ו-3 פרס גילדת שחקני המסך בקטגוריות השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2008 היה מועמד לפרס אמי לשחקן אורח בסדרת קומדיה על הופעת האורח שלו בסדרה "רוק 30". ובשנת 2014 היה מועמד שוב לפרס אמי לשחקן אורח בסדרת קומדיה על משחק אורח בסדרה "פורטלנדיה".
בשנת 2016 שיחק בושמי בסרט הישראלי של יוסף סידר "נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי", לצד ריצ'רד גיר, מייקל שין, דן סטיבנס וליאור אשכנזי.
בשנת 2022 ביים את סרט הדרמה "The Listener" שכתב התסריטאי האיטלקי אלסנדרו קאמון אשר הוקרן בבכורה ב-9 בספטמבר 2022 בפסטיבל הסרטים של ונציה.
חיים אישיים
בשנת 1987 נישא לג'ו אנדרס, קולנוענית וכוריאוגרפית. בשנת 1990 נולד להם בן. אשתו מתה בינואר 2019 ממחלה נדירה, בגיל 64.
ההיסטוריונים החדשים
"ההיסטוריונים החדשים" הוא כינוי למספר היסטוריונים ישראלים, מחברי היסטוריוגרפיה של תולדות היישוב במאה ה-20, שעבודתם עוסקת בסוגיות הציונות והסכסוך היהודי-ערבי, חלקן מנקודת מבט פוסט-ציונית, וכולן ביקורתיות כלפי ישראל ומלוות בהצעות ערעור על מוסכמות בהיסטוריוגרפיה ובציבוריות בישראל.
היווצרות המושג
המושגים "ההיסטוריונים החדשים" ו"היסטוריוגרפיה חדשה" נטבעו על ידי בני מוריס במאמר שכתב בשנת 1988 בכתב העת היהודי הרדיקלי "תיקון", הרואה אור בארצות הברית. באותה השנה יצאו לאור, ללא תיאום מוקדם, ספרו של שמחה פלפן "לידתה של ישראל: מיתוסים ומציאויות", ספרו של אילן פפה "בריטניה והסכסוך היהודי-ערבי", ספרו של בני מוריס "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949", וספרו של אבי שליים "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלשתינה", כולם אנשי אקדמיה שתויגו כ"היסטוריונים חדשים".
על פי פרופ' דן מכמן: "מוריס השתמש במושג זה כדי לציין קבוצת חוקרים חדשה, שהוא נמנה עמם, הבוחנים מחדש את ההיסטוריוגרפיה של שלהי שנות ה-40 וראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, על סמך תיעוד שנחשף בשנים האחרונות בארכיונים, בלי כל כוונה "לטייח" את הדברים מבחינה אידאולוגית, ומתוך פתיחות רעיונית שמוכנה להתנער מהקו של ההיסטוריוגרפיה הישראלית ה"ישנה". מכמן משייך את ה'היסטוריונים החדשים' לזרם הפוסט-ציוני המערער אידאולוגית על הקיום היהודי הלאומי, ועל הלגיטימיות של הציונות ומדינת ישראל כמייצגי הלאומיות היהודית.
לפי חוק הארכיונים, 30 שנה לאחר המאורעות נפתחות התעודות לעיון החוקרים, ולכן במהלך שנות ה-80 עסקו חוקרים צעירים בחקר המסמכים הללו. מחקריהם התפרסמו החל מאמצע אותו עשור בכתבי העת האקדמיים הישראליים, ומאוחר יותר בהוצאות מכובדות בבריטניה. חלק נכבד במחקר ההיסטורי של קבוצה זו עוסק בתקופת מלחמת העצמאות (ו"הנכבה" הפלסטינית) ותקופת מלחמת ששת הימים, וחלקם אף עסקו בראשית ימי הציונות, והעליות הראשונות.
לפי הגדרתו של בני מוריס, נכללו ברשימת "ההיסטוריונים החדשים" גם אורי מילשטיין, שכתב היסטוריה של מלחמת העצמאות, ותום שגב, אולם לפי הגדרתו של אילן פפה, עיתונאים שעוסקים בכתיבה היסטורית לא יכלו להיחשב חלק מקבוצה זו. פפה קבע במאמר מ-1989 שרק הכשרה אוניברסיטאית יכולה להבטיח עבודה היסטוריוגרפית רצינית, וזאת לעומת עבודותיהם של שמחה פלפן ושבתי טבת.
שי דנון
שי דנון (1937 – 17 במרץ 2006) היה שחקן, מנהל גלריה לאמנות ומנחה מכירות פומביות ישראלי.
ההיסטוריונים החדשים
היווצרות המושג
במבוא לספרו "תיקון טעות" (2000), כותב מוריס: "בשני העשורים האחרונים מתחוללת בארץ מהפכה היסטוריוגרפית. המחקר ההיסטורי, על נושאיו וגוניו פורח [...] הפריחה מעידה גם על מפנה מחשבתי. במהלך שנות השבעים והשמונים – כתוצאה מתהליכי התבגרות של החברה והמדינה [...] נפתחו הלבבות והמוחות, ואלה נמשכו לבחון לעומק את תולדות המפעל הציוני ומאבקו בסביבה הערבית [...] בתוך התנופה הזאת צצה וצמחה גם 'ההיסטוריוגרפיה החדשה', אותו זרם שראה לנכון לטפל בעין ביקורתית בפנים שונות של החוויה הציונית". מוריס מציין כי "זרם זה בעיקרו לא צמח בחיק המימסד האוניברסיטאי הישראלי" ובמאמר מוסגר מעיר: "יום יבוא וסוציולוגים של התרבות יצטרכו לתת דעתם לשאלה מדוע האוניברסיטאות בארץ בשלושים־ארבעים שנות קיומה הראשונות של המדינה היוו מבצר של שמרנות, של סגירות רוחנית ולמעשה של טיוח בכל הנוגע לתולדות הציונות ומדינת ישראל". לטענתו, "הופעת הספרים והמאמרים הראשונים של ההיסטוריונים החדשים השפיעה עמוקות על כלל היצירה ההיסטוריוגרפית בארץ בשנים האחרונות, וגם על כאלה שאינם מזדהים עם 'הגל החדש'", וכי "ההיסטוריוגרפיה החדשה תרמה לליבוי העניין בהיסטוריה ובוויכוח ההיסטוריוגרפי, ולהרחבה משמעותית של גבולות המותר ושל השיח בחברה הישראלית".
שי דנון
דנון נולד בטורקיה. בשנת 1949 עלה לישראל, במסגרת "עליית הנוער" והתחנך בכפר הנוער "מאיר שפיה". שם, הצטרף לקבוצת התיאטרון בהנהלתם של בני הזוג פרנצ'יסקה אוקומיאנסקי וד"ר פאול יעקב, והשתתף בהצגות שהעלתה: "הקטר", "אוי לשקרן", "בגדי המלך החדשים" ו"האציל המדומה".
ההיסטוריונים החדשים
היווצרות המושג
עם זאת, מוריס כותב במבוא ל"תיקון טעות", כי במבט לאחור "היה גם צדק מסוים בטענות הקובלים למיניהם" וכי מאמרו משנת 1988 "חילק בצורה גסה" בין "היסטוריונים חדשים" ו"היסטוריונים ישנים" ויצר הפרדה שהייתה "אכן בוטה משהו וגרמה עוול מסוים לאחדים... ששנים קודם לכן כבר ערערו על מוסכמות שונות בשיח האקדמי ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי", אולם לא הוזכרו כלל במאמר. ב-1994 פרסם מוריס גרסה שלישית של מאמרו, בתוספת נספח שבו סקר את התפתחות הוויכוח ההיסטוריוגרפי הישראלי עד מאי 1993. בתוספת זו עסק גם בהתפלגות בקבוצת "ההיסטוריונים החדשים" לשתי קבוצות, אותן כינה אילן פפה: "פוזיטיביסטים" ו"רלטיביסטים". פפה מנה את עצמו בין הרלטיביסטים, המושפעים מרוח הפוסטמודרניזם, כלומר "פוסט-ציונות". אלא שלאחר מספר שנים בהן הציג עצמו כ"רלטיביסט" התובע זכות שווה של "הנרטיב הפלסטיני", נעשה "פוזיטיביסט", המאמין בקיומה של "אמת מוחלטת ואובייקטיבית".
שי דנון
להקה צבאית
עשה את שירותו הצבאי בלהקת פיקוד הצפון בתוכניות "על דא ועל הא" (1956) ו"פגע וברח" (1957) עם הלהיט "על ראש הג'ינג'י", לצדם של יעקב בודו, רינה רוזנבאום ולוליק. בשנת 1960, הצטרף במסגרת שירות הקבע ללהקת פיקוד המרכז ושימש כמפקדה בתוכנית "ככה זה". יחד עמו שרתו בלהקה דני ליטאי, שייקה לוי, צדי צרפתי, עפרה פוקס ואחרים. להיטי התוכנית היו "הסיידים" ו"הרם את המוראל".
ההיסטוריונים החדשים
היווצרות המושג
ההיסטוריון תום שגב טען בספרו "הציונים החדשים" (2001) כי קבוצת "ההיסטוריונים החדשים" מתוארת כך בטעות: לדברי שגב, מה שהוליד את "ההיסטוריה החדשה" לא היה "דחף אידאולוגי לקעקע את הציונות", אלא "מפגש, בדרך כלל מהמם קודם כול להיסטוריון עצמו, עם חומר ארכיוני שעד אז לא היה נגיש". לטענתו, ספרי ההיסטוריונים החדשים לא היו אלה שהולידו את הפוסט-ציונות והם "התקבלו בציבור מפני שישראלים כה רבים כבר נוכחו לדעת שאין הם יכולים לסמוך על הממשלה". עבודתם של ההיסטוריונים הללו השתקפה במהירות במספר סרטים דוקומנטריים ועם השנים אף חלחלה אל ספרי הלימוד.
שי דנון
קריירה בתיאטרון
ההפקות האזרחיות הראשונות בהשתתפותו היו במסגרת תיאטרון זירה בהנהלת מיכאל אלמז. ההצגה הראשונה הייתה "נחטוף אותו בשקט" (על פי מנדראגולה של ניקולו מקיאבלי), לצדם של יעקב בודו, ריקה זראי, דודיק סמדר ויוסף באשי. בהצגה בוצעו לראשונה השירים "איפה המוסר?" ו"הנשים" ללחניו של יוחנן זראי.
ההיסטוריונים החדשים
מאפיינים
במאמר שכתב אבי שליים, הציג את חמשת הטיעונים המרכזיים שמאפיינים את "ההיסטוריונים החדשים":
שי דנון
קריירה בתיאטרון
ההפקה הבאה בתיאטרון זירה הייתה "הפינג'אן - ילקוט מוזיקלי ב-22 כזבים" מאת אורי סלע ואלכס מסיס שהתבסס על ספרם של חיים חפר ודן בן אמוץ, "ילקוט הכזבים". בין משתתפי ההצגה היו: יעקב בודו, ריקה זראי, דודיק סמדר, עודד תאומי ויוסף באשי. את שירי ההצגה כתב דידי מנוסי, בהם "רוחמה", "אביגדור מלך החיות" ו"צביקה א,ב,ג" ללחנים של יוחנן זראי.
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
עבודתם של ההיסטוריונים החדשים עוררה ויכוחים סוערים. בין מבקריהם החריפים של "ההיסטוריונים החדשים" נמנים, ההיסטוריון והסופר שבתי טבת, הסופר אהרן מגד, המזרחן אפרים קארש, ההיסטוריונית אניטה שפירא, והמשפטן והשר לשעבר אמנון רובינשטיין.
שי דנון
קריירה בתיאטרון
בנוסף השתתף בהצגות "הדיקטטור הקטן" ו"פתקאות בכובע" (בה בוצע לראשונה השיר "אמא אמא" שהתפרסם בביצועו של יהורם גאון), אף הן בתיאטרון זירה.
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
לפי אניטה שפירא, "אחת ההאשמות החמורות יותר שהועלו נגד "ההיסטוריונים החדשים" נגעה לשימוש הדליל שלהם במקורות ערביים. בצעד מנע, [אבי] שליים קובע בתחילת ספרו החדש כי התמקדותו היא בפוליטיקה הישראלית ובתפקיד הישראלי ביחסים עם העולם הערבי - ולכן אין לו צורך במסמכים ערביים. [בני] מוריס טוען שהוא מסוגל להוציא מהתיעוד הישראלי את העמדות הערביות. שני המחברים עושים שימוש דל בלבד במקורות ערביים מקוריים, ורוב האזכורים הללו המובאים הם בתרגום לאנגלית... כתיבת תולדות היחסים בין ישראל והעולם הערבי כמעט אך ורק על בסיס תיעוד ישראלי מביאה לעיוותים ברורים. כל תוכנית מגירה ישראלית, כל הבלחה של רעיון מופרך שהביע דוד בן-גוריון ומתכננים ישראלים אחרים, מוצא את דרכו להיסטוריה כהוכחה חותכת לתוכניות ההתרחבות של המדינה הציונית. מה שאנו יודעים על מזימותיו של נאצר ביחס לישראל, לעומת זאת, נובע אך ורק ממקורות משניים ושלישוניים."
שי דנון
קריירה בתיאטרון
עם פירוק תיאטרון זירה הוזמן להשתתף בתוכניתה של להקת בצל ירוק, "אף מילה למורגנשטיין". במסגרת ההצגה גילם את תפקיד השוטר לסירוגין עם אורי זוהר. חברי ההרכב בתוכנית היו חיים טופול, גליה טופול, יונה עטרי, אברהם מור, אליהו ברקאי ועודד קוטלר. בתוכנית בוצעו הלהיטים "ונצואלה" ו"שברו את הכלים".
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
אהרן מגד ייחס את ההיסטוריוגרפיה החדשה ל"יצר התאבדות ישראלי". במאמר שפרסם במוסף הארץ ב-1994, קבע כי ספרי ההיסטוריונים החדשים משקפים את "רוח אויביה ומתנגדיה" של הציונות.
שי דנון
קריירה בתיאטרון
בשנת 1961 הצטרף שי ללהקת פיטר פריי והופיע בהצגה "על עכברים ואנשים" מאת ג'ון סטינבק ובבימויו של פריי. עמו השתתפו מיכאל כפיר, איצקו רחמימוב, יוסף באשי, שמעון סיאני, חנה רוט, דודיק סמדר, יצחק בן נסים ופרץ הלוי.
ב-1962 הצטרף לצוות המחזמר "אירמה לה דוס" שהועלה בתיאטרון הבימה. בהצגה גילם דנון לצד דינה דורון (אירמה) ואריק איינשטיין (נסטור) מספר תפקידים, בין היתר את תפקיד הקטגור. המחזמר שהועלה ב-6 בנובמבר 1962 הוצג כ-242 פעמים.
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
לפי קארש, טענותיהם העיקריות של ההיסטוריונים החדשים הן:
שי דנון
קריירה בתיאטרון
שנתיים לאחר מכן גילם דנון במחזמר "גברתי הנאווה" של תיאטרון גיורא גודיק את זולטן קרפאטי לצידם של רבקה רז, שייקה אופיר, בומבה צור ואברהם בן-יוסף. בהמשך, היה מחליפו של בן יוסף בתפקיד קולונל פיקרינג. בשנה זו הקים יחד עם השחקנים אלברט כהן וחיים פורמן את "שלישית כובע הקש".
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
ההיסטוריון צבי יעבץ, במאמרו "היסטוריה ורוח הזמן", סבור שההיסטוריונים החדשים הם חלק בלתי נפרד מזרם היסטוריוגרפי של "מנפצי מיתוסים" שנפוץ בשנים האחרונות בעולם המערבי. ההיסטוריון אבי בקר מרצה באוניברסיטת תל אביב, טוען במאמרו בהארץ כי בחלוף הזמן, חל שינוי בגישתו של בני מוריס, הבא לידי ביטוי בספריו המאוחרים בהם הוא סותר את גישתו בספריו המוקדמים.
שי דנון
קריירה בתיאטרון
עם חזרתו ארצה השתתף בהפקה השנייה של המחזמר "חמש חמש" מאת אהרן מגד שהועלתה ב"תיאטרון הוורוד". דנון, גילם את מפקד המחלקה לצידם של יעקב טימן, יוסף אוקסנברג, נתן וולפוביץ', ג'יטה לוקה, נורית כהן, שלמה ניצן, אתי גרוטס, אביבה פז ואחרים. שירי ההצגה שהולחנו על ידי יוחנן זראי, נעמי שמר ואריה לבנון הודפסו ע"ג תקליט, ביניהם "רב האור והתכלת", "בא הגדוד", "שיר הבר" ו"שיר התרנגול" (תרנגול בן-גבר).
ב-1967 הופיע דנון במחזה "בודדה באפלה" בתיאטרון "השדרה" של מנחם גולן, בכיכובה של דינה דורון ובבימויו של אילן אלדד. יחד איתם השתתפו יוסף שילוח, חנן גולדבלט, ראובן זינגר ואחרים.
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
ההיסטוריון יעקב שביט מבקר את האידאולוגיה שבבסיס הביקורת של ה'היסטוריונים החדשים': "בסופו של דבר הביקורת הרדיקלית איננה מיועדת לשנות את 'שדה הכוח' בתוך החברה הישראלית פנימה, לשנות את הערכים או את כללי ההתנהגות הנהוגים בה. מגמתה פשוט לפרק את המסגרת הזאת. זו בדיוק משמעות התביעות שהיא מעלה, במוצהר או במובלע. השאלה שהיא מציגה איננה מה הם הערכים הראויים בחברה פוליטית יהודית ריבונית, אלא האם בכלל ראוי שתתקיים חברה כזאת".
שי דנון
קריירה בתיאטרון
כמו כן השתתף בעשרות תסכיתי רדיו ובהצגות ילדים בתיאטרון "תילון טליל" בהנהלתו של מנחם גולן.
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
ההיסטוריון יואב גלבר ציין במבוא לספרו "קוממיות ונכבה" לזכותם של ההיסטוריונים החדשים, כי "עוררו דיון ציבורי ער, שחרג אל מעבר לגבולות האקדמיה ותרם להרחבת העניין הכללי בהיסטוריה ובהיסטוריוגרפיה הציונית", אך עם זאת, סיכם כי "מדובר בעיקר בתופעה תקשורתית", שחוללה מהומה אך "לא הביאה פריצת דרך היסטוריוגרפית, לא בגילוי אופקים חדשים ולא במקוריות מתודולוגית".
שי דנון
קריירה בתיאטרון
בין השנים 1967 - 1973 היה חבר בלהקת שחקני תיאטרון "הבימה" והופיע ב-17 הצגות : "עלי כינור", "יתוש בראש", "אות בארץ הפלאות" (הסופר), "אמילי", "ארתורו אוי", "בקט או כבודו של אלוהים", "בקץ הימים", "דודה ליזה", "דוקטור פאוסטוס", "הורדוס ומרים", "שש נפשות מחפשות מחבר", "הרוצחים הקטנים", "השקרן", "חג הסנדלרים", "ידיד הבעלים", "סטמפניו", "צוואתו של כלב או: משחק הבתולה" ו"קולומב".
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
לדעת תום שגב, "תשומת הלב המרובה שקיבלו ההיסטוריונים החדשים חרגה מהמגיע להם".
שי דנון
קריירה בתיאטרון
במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים הופיע שי במשך חודשים רבים במוצבים השונים, במסגרת צוות הווי ובידור צה"לי.
ההיסטוריונים החדשים
ביקורת
ההיסטוריון עזרא נשרי, באפילוג לספרו "הסוס הטרויאני הבריטי במלחמת השחרור", עוסק במצב המחקר על "הגורם הבריטי" במלחמה זו ומציג עיון ב"סנט אנתוני קולג' באוקספורד - הרקע המוסדי להיסטוריה החדשה שנכתבה באנגליה". נשרי טוען שסנט אנתוני קולג' הוקם ב-1950 בדרישה פוליטית, וככזה משמש "צינור" לממשלת בריטניה להצגת "היסטוריה בריטית רשמית". תחת כנפי קולג' זה יצאו לאור ספרים ומאמרים בכתיבתם או עריכתם של "ההיסטוריונים החדשים" המרכזיים אבי שליים, אילן פפה ויוג'ין רוגאן, ולטענת נשרי, הללו טשטשו במכוון את התכנית הבריטית בתש"ח, כלומר את מעורבות בריטניה בדחיפת הפלישות של מדינות ערב לארץ ישראל.
שי דנון
קריירה בתיאטרון
ב-1973 השתתף בסרטו של נסים דיין, "אור מן ההפקר". ב-1976 שיחק במותחן הפוליטי הנבואי(שחזה את עליית הימין הקיצוני) -"קשר הדבש" (תסריט -אריה קרישק במאי-יעוד לבנון) שזכה במספר פרסים.
אחת ההצגות האחרונות שבהן השתתף דנון לפני פרישתו מעולם הבמה הייתה "מחכים לגודו" בבימויה של עדנה שביט. יחד עמו השתתפו שמעון לב-ארי, אלי כהן וגד קינר. בהפקה זו שהועלתה ב"צוותא" גילם דנון את תפקיד פודזו.
משפחה
בנו הבכור, דני, נולד בשנת 1971. שי, שבאותה עת היה שחקן בתיאטרון הבימה הקדיש את זמנו הפנוי לגידול בנו ובין השניים שררו יחסי קרבה. דני, שגדל והתחנך בחולון, סיים בבגרותו לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת סאסקס, אנגליה. עבד כעורך דין בתל אביב ולאחר מכן חי בהובוקן, ניו ג'רזי והיה בעל משרד לנדל"ן "Urban Sanctuary". ב - 6.05.2005 נפטר דני והוא בן 34 ויום.
בנו השני, גילי, נולד בשנת 1975. למד בבית הספר לאמנויות תלמה ילין, ובהמשך סיים את החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. כמו כן, פועל כמשורר, מחזאי ואמן וידאו.
ב-17 במרץ 2006, כעשרה חודשים לאחר מות בנו דני בניו יורק, נפטר שי דנון ממחלת הסרטן.
גלריית דנון ומכירות פומביות
בסוף שנת 1976 פתחו שי ודליה את "גלריית דנון" ברחוב בן יהודה פינת לסל בתל אביב שפעלה במשך שלושים וחמש שנה. בשנת 1981 עברה הגלריה לרחוב פרוג. בין האמנים שהציגו את יצירותיהם בגלריה ניתן למנות את שלמה אלטר, רות שלוס, שמשון הולצמן, יעקב וכסלר, רוזנטליס, פנחס אברמוביץ, מרסל ינקו, אריה ברקוביץ', שוקה גלוטמן, ענת מיכאליס-לוי, אנה פסטרנק, יחיאל סגל, אברהם שטנצל ורבים אחרים.
בין השנים 1976–1986 ניהל דנון במקביל מכירות פומביות ותערוכות מכירות במרכזים שונים ובבתים פרטיים.
משנת 1992 ועד יום מותו השתתף בירידי אמנות בחו"ל.
Elements of Sound
Elements of Sound (בעברית: חומרי הסאונד) הוא אלבום האולפן השני של הלהקה הישראלית קולולוש. האלבום יצא לאור ב-27 בנובמבר 2008, על ידי חברת התקליטים התו השמיני.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי המפיק המוזיקלי האמריקאי דייוויד אייבורי, והוקלט בראשית 2008 בארצות הברית במהלך חודשיים. באלבום מתארח זמר הסול האמריקאי באני סיגלר בשירים "Some Place", גרסה חדשה לשיר הנושא את אותו השם מתוך האלבום הקודם של הלהקה, ו"Yeah Yeah Yeah".
בשנת 2018, לכבוד עשר שנים ליציאת אלבום, הוציאה חברת קמ"ע מהדורת תקליט של האלבום.
עמנואל הכטלינגר
עמנואל הכטלינגר (17 ביולי 1933 – 23 ביוני 2018) היה פעיל חברתי, ויזם באר שבעי. היה מעורב בפירוק מעברת חצרים והעברת יושביה לבאר שבע, ובשיקום שכונה ג' ושכונה ד' בעיר. הקים את מיזם "דירות פתוחות" המאפשר שיתוף של סטודנטים בפר"ח בשיקום שכונות. שימש שנים רבות כמנהל מחוז דרום בחברת עמידר. שימש בהנהלת הפועל באר שבע בכדורגל, יושב ראש מחלקת הכדורסל של הפועל באר שבע, יושב ראש תיאטרון באר שבע ובהנהלת הסינפונייטה הישראלית באר שבע. בשנת 2001 נבחר ליקיר העיר באר שבע.
ביוגרפיה
הכטלינגר נולד בשנת 1933 בקמפולונג בחבל בוקובינה שברומניה בבית ציוני מסורתי. למד בחדר ותלמוד תורה. אביו, אפרים הכטלינגר, היה סוחר ושימש כיושב ראש הפועל המזרחי וכיושב ראש הארגון הציוני בעיר. אמו, פאני ציפורה כיהנה שנים רבות כנשיאה של קרן קיימת לישראל וכסגנית נשיאת ויצו בעיר. בשנת 1941 גורש יחד עם משפחתו לאזור רומניה. בשנת 1947 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, אך האונייה שלהם נתפסה על ידי הבריטים והם הועברו לקפריסין. בשנת 1948 הגיעה המשפחה לישראל והשתקעה ביפו, שם פתח אביו חנות. בשנת 1951 סיים את תיכון גימנסיה הרצליה. בשנים 1956–1958 למד בפקולטה לחקלאות מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית, ברחובות ועם סיום לימודיו עבר להתגורר בבאר שבע.
בשנת 2001 זכה בפרס חיים ופרס יקיר העיר על תרומתו למען באר שבע.
קריירה
בשנת 1968 הצטרף לחברת עמידר כפקיד, היה מנהל סניף עמידר בבאר שבע, והתקדם עד לתפקיד מנהל מחוז הדרום לו התמנה בשנת 1972, ובו שימש עד יציאתו לפנסיה בשנת 1998. במסגרת תפקידו היה אחראי על פרויקטים ייחודיים של שיקום שכונות, דיור לזוגות צעירים ודיירים בצפיפות, ופינוי מעברות משק עזר וחצרים. מעורבותו הורגשה במיוחד בפרויקט לשיקום שכונות המצוקה ובפעילות החברתית-קהילתית, לדוגמה בהפעלת אתר המגורונים בנחל בקע.
בשנת 1977 יזם בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון את תוכנית "הדירות הפתוחות" לסטודנטים שהתנדבו לסייע לילדי משפחות חלשות במסגרת תוכנית פר"ח. התכנית הציעה לסטודנטים מגורים ללא תשלום שכר דירה בשכונות ג' ו-ד' בבאר שבע, תמורת מספר שעות שבועיות של פעילות למען תושבי השכונה, כגון העברת חוגים או סיוע למשפחות. התכנית זכתה לתהודה גדולה וכיום היא אחת מהתוכניות החברתיות הוותיקות בבאר שבע.
התנדבות למען החברה
החל משנת 1996 שימש הכטלינגר כיו"ר העמותה למען הקשיש בבאר שבע. העמותה הקימה וניהלה את בית האבות העירוני באר שבע, אשר אינו מיועד למטרת רווח ופועל בפיקוח משרד הבריאות ומשרד העבודה והרווחה. במסגרת תפקידו יזם העברת כל עובדי בית האבות להסכם קיבוצי והקמה של מחלקה סיעודית חדשה.
בשנת 1997 מונה לנשיא פרלמנט ותיקי באר שבע. בנוסף התנדב במועצה לישראל יפה ובבית יד לבנים, ושימש כיו"ר האגודה למען הקשיש וכיו"ר ונאמן של תיאטרון באר שבע ושל התזמורת העירונית.
סמואל סוארש
סמואל ז'ומפה סוארש (בפורטוגזית: Samuel Jumpe Soares; נולד ב-15 ביוני 2002 באמדורה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
סוארש גדל במחלקות הנוער של טירס ובנפיקה ליסבון. ב-27 במאי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של בנפיקה ליסבון, בניצחון 3-0 על ק.ד. סנטה קלרה במסגרת המחזור ה-34 בליגת העל הפורטוגלית לעונת.
קריירה בינלאומית
סוארש נכלל בסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023.
אוגדת אזור יהודה ושומרון
אוגדת איו"ש (אוגדת אזור יהודה ושומרון) (אוגדה 877) היא אוגדה מרחבית ומילואים בפיקוד המרכז של צה"ל.
מפקד האוגדה הנוכחי הוא תת-אלוף אבי בלוט.
היסטוריה
במרץ 1988, בעקבות פרוץ האינתיפאדה הראשונה הורחבה פריסת צה"ל והוקמה אוגדת אזור יהודה ושומרון בפיקוד תת-אלוף במקום חטיבת יהודה ושומרון בפיקוד אלוף-משנה. חטיבת יהודה ושומרון הוקמה ב-4 בנובמבר, כאשר הממשל הצבאי הישראלי בשטחים, שהיה אמון הן על ההיבט הביטחוני והן על הטיפול באוכלוסייה האזרחית, פוצל. הוקם המנהל האזרחי שאחריותו לדאוג לצרכיה האזרחיים של האוכלוסייה הפלסטינית שבשליטת ישראל. המושלים הצבאיים בכל נפה הפכו לקציני המנהל האזרחי, סמכויותיהם צומצמו והם איבדו את השליטה על הנושא הביטחוני. במקביל, הוקמו שלושה מרחבים: יהודה, בנימין ושומרון, שמפקדיהם, קצין בדרגת סגן אלוף, עוסקים בביטחון שוטף וכפופים למפקד יהודה ושומרון בדרגת אלוף-משנה. עם הקמת אוגדת אזור יהודה ושומרון שלושה המרחבים הפכו לשלוש חטיבות, חטיבת שומרון. חטיבת בנימין וחטיבת יהודה, אחר כך כל חטיבה פוצלה והוקמו גם חטיבת עציון, חטיבת מנשה, וחטיבת אפרים.
בין השנים 1993 ל-1997 הועלה תקן המפקד, והאוגדה הייתה בפיקוד אלוף שאול מופז ואחר כך אלוף גבי אופיר. בעקבות אירועי מנהרת הכותל ב-1996 הוחלט בצה"ל להכין את האוגדה לאפשרות של עימות צבאי עם הרשות הפלסטינית וכוחות הביטחון שלה. למשימה זו התמנה באופן חריג לכהונה שנייה כמפקדה של האוגדה תא"ל גבי אופיר שקודם במהלך התפקיד לדרגת אלוף. תחת פיקודה הוקמו חטיבות מרחביות וגדודי חי"ר ייעודי תחת פיקודם (לאחר מכן אוגדו הגדודים במסגרת חטיבת כפיר).
ב-2003 מוזגה אליה אוגדת המילואים אוגדת יהודה, שהייתה אחראית על הביטחון השוטף באזור יהודה שמעבר לקו הירוק.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הפכה האוגדה גם לאוגדת מילואים, ובמסגרתה פועלים מספר גדודי מילואים המיועדים בחירום להחלפת גדודים סדירים המוצבים באיו"ש ונדרשים ללחימה בגזרות אחרות. הגדודים פועלים תחת פיקוד החטיבות המרחביות, ומוזנים בעיקר על בסיס משוחררי חטיבת כפיר.
ב-2022 הובילה האוגדה את מבצע שובר גלים למלחמה בטרור ביהודה ושומרון. בנובמבר 2022 הוענק לה אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל.
ביולי 2023 הובילה האוגדה את מבצע "בית וגן" למיגור תשתיות הטרור במרחב העיר ומחנה הפליטים ג'נין, כתוצאה מעליית אירועי הטרור בצפון השומרון.
מפקדת האוגדה ממוקמת במכלול סמוך לבית אל.
ייעוד האוגדה
האוגדה משמשת כמפקדת כוחות צה"ל בגזרת יהודה ושומרון, וכתוצאה מכך נמצאת בלחימה שוטפת אל מול פעילויות והתארגנויות טרור מאזור יהודה ושומרון, או מחבלים היוצאים מאזור זה לתחומי הקו הירוק.
בשטח האחריות של האוגדה נמצאות הערים הפלסטיניות הגדולות: ג'נין, טולכרם, קלקיליה, שכם, רמאללה, בית לחם וחברון.
תפקידי האוגדה כוללים: שמירה על יציבות ביטחונית, אבטחת צירי תנועה, הגנה על ישראלים ושמירת חוק וסדר. במסגרת תפקידה, חייליה לעיתים נקלעים לעימותים עם פעילים פוליטיים, מתנחלים ואוכלוסייה אזרחית פלסטינית.
האוגדה מבצעת מבצעים שונים ומעצרים של חשודים על בסיס יומי.
יחידות האוגדה
ב־2004, במהלך האינתיפאדה השנייה הוקמה חטיבה מרחבית שביעית באוגדה, חטיבת מכבים, לצורך אחזקת קו התפר באזור מודיעין. כעבור מספר שנים מוזגה החטיבה עם חטיבת בנימין.
האוגדה מונה כוחות נוספים, ביניהם:
רוטב דגים
רוטב דגים הוא שמה של קטגוריה בה נכללים מספר רטבים העשויים מדגים או קריל שהותססו בין מספר חודשים לשנתיים. רוטב דגים משמש במגוון מטבחים מזרח אסייתים ודרום מזרח אסייתים ונחשב מרכיב מרכזי במספר מנות, למשל פאד תאי, אך ישנם גם מספר רטבי דגים שמקורם במערב. רוטב דגים לא רק משמש כתיבול, אלא משמש גם כבסיס למטבלים.
רטבי דגים מתאפיינים לרוב בריח של אנשובי, כשלרוב ריחם של הרטבים האיכותיים יותר הוא עדין, ובטעם מלוח מתמלחת התסיסה, ואומאמי כתוצאה מהחומצות הגלוטמיות הנוצרות בתהליך התסיסה המתווספות לאלו הקיימות בדג הגולמי. הם לרוב יחסית נוזליים ודלילים ללא מוצקים כלל (אם כי יש יוצאי דופן) וצבעם ענברי ושקוף.
אסיה
רטבים העשויים חלקי דגים מותססים עם מרכיבים אחרים כמו בשר ופולי סויה תועדו בסין ומתוארכים ללפני 2,300 שנה. במהלך שושלת ג'ואו בסין העתיקה שימשו דגים המותססים עם פולי סויה ומלח כתבלין וכדרך למתוח את השימוש במלח. בזמן שושלת האן, פולי סויה הותססו ללא דגים על מנת לייצר מחית הדומה למיסו ותוצר הלוואי שלה, רוטב סויה. במקביל החלו גם להתסיס דגים בנפרד ולהופכם למגוון רטבי דגים. אחד מהרטבים האלו, הנקרא קֵסאפּ באינדונזיה, ככל הנראה היווה את הבסיס לרוטב קטשופ. היסטורית, רטבי דגים הותססו ממינים שונים של דגים ופירות ים, משימוש בדגים השלמים, או על ידי שימוש בדם דגים או איברי פנים בלבד. רוב רטבי הדגים המודרניים (למעט רוטב ווסטרשייר) מכילים רק דגים ומלח ועשויים לרוב מאנשובי, שרימפס, מקרל או דגים עתירי שומן ובעלי טעם חזק. ישנן גרסאות המכילות גם עשבי תיבול ותבלינים. רטבי דגים מודרניים מותססים ביחס של 10%–30% מלח ממשקל הדג, ומותססים עד שנתיים.
לאחר ביקבוק נוזל התסיסה הראשון (הנחשב לרוב לאיכותי ביותר), לעיתים ממצים עוד נוזל דרך הרתחת הדג המותסס, תוצר הרתחה זו זה נקרא לעיתים "רוטב שני", ונחשב באיכות פחותה. כדי לשפר את מראה וטעם הרוטב השני מוסיפים לעיתים קרובות קרמל, דבשה או אורז קלוי. רטבים אלו דלילים יותר וזולים יותר. יצרנים מסוימים גם ידללו את הרוטב הראשון כדי למכור יותר ממנו בנפח.
רטבי דגים שהותססו לזמן קצר מאופיינים בטעם וריח "דגי" מודגש. תסיסה ארוכה מפחיתה מהטעם הדגי ומעניקה למוצר טעם אגוזי, עשיר ומלוח יותר.
דרום מזרח אסיה
בדרום מזרח אסיה משתמשים בדרך כלל ברוטב דגים כרוטב בישול. אך קיימת גרסה חמוצה ומתוקה של רוטב זה המשמשת כמטבל, במיוחד בווייטנאם.
קמבודיה
בקמבודיה, רוטב דגים נקרא טיק טְרֵיי (חמרית: ទឹកត្រី, ליטון: tœ̆k trei). חוקרים מאמינים שמקורו בתקופה שלפני הממלכות המוקדמות. רוטב דגים תעשייתי מיוצר מאנשובי ומלח בלבד שמותסס בחביות עץ גדולות. במהלך תקופה של שישה עד שמונה חודשים, הוא מזוקק חמש פעמים, ואז מועבר לצנצנות ומותסס בשמש במשך 2–3 חודשים נוספים. רוטב הדגים המפורסם ביותר בקמבודיה מיוצר במחוז קמפוט. חברת ייצור המזון של קמפוט מייצרת רוטב דגים מיוחד המכיל ביצי דגים. רוטב דגים מתוק הוא המטבל הפופולרי ביותר בקמבודיה. הוא מיוצר על ידי ערבוב רוטב דגים עם סוכר, מיץ ליים, פלפלי צ'ילי ובוטנים קלויים כתושים.
הפיליפינים
רוטב הדגים הפיליפיני מכונה "פּאטיס". זהו אחד המרכיבים החשובים ביותר במטבח הפיליפיני. הפאטיס מיוצר בתסיסת הבאגנוּנג, תהליך בו מיוצרת גם משחת הדגים הפיליפינית המכונה באנגונג איסדַה או באנגונג אלַמָנג אם עשויה מקריל. הדגים בהם עושים שימוש בתהליך הם דגים קטנים, לרוב סרדינים, אנשובי או דגים צעירים ממינים גדולים יותר. בשונה מרוב רטבי הדגים, בפיליפינים לא נפטרים ממוצקי ההתססה, אלא אלו נמכרים בנפרד כבאגנונג איסדה. לכן ייצור הפאטיס ארוך יותר מיצורם של רטבי דגים אחרים, מכיוון שיש חשיבות גם למוכנות הדג למאכל.
תאילנד
רוטב דגים בתאילנד נקרא "נאם פְּלַא" (בתאית: น้ำปลา), ובאיסאן (ובלאוס) הוא נקרא "נאם פּא". הנאם פלא הוא רוטב נוזלי ומלוח, אך ישנה גם גרסה המכילה מוצקים הנקראת "פּלא רא".
בתאילנד משתמשים ברוטב דגים גם בבישול וגם מוגשים בשולחן כתבלין בדומה למלח או רוטב סויה. נהוג גם להגיש רוטב פריק נאם פלא כמטבל לצד רוב המאכלים, העשוי מרוטב דגים, מיץ ליים ופלפלים תאילנדים חריפים.
היסטורית התקיימו שני סוגים של רוטב דגים שיוצרו בתאילנד: רוטב העשוי מדגי מים מתוקים, "פלא סוֹי", ורוטב העשוי מדגי ים, "פלא קְראטאק". בשני המקרים הדגים הותססו לפחות לשמונה חודשים, בתערובת המכילה שני חלקי מלח על כל שלושה חלקי דג (לדוגמה - שני קילו מלח על שלושה קילו דג), לאחר סינון, הנוזלים שניגרו משמשים בתור רוטב הדגים ברמה האיכותית ביותר. לאחר מכן שאריות הדג מותססות שנית עם מלח לעוד ארבעה חודשים, תוצר של התססה זו הוא רוטב דגים באיכות נמוכה יותר המשמש לבישול.
הבה נגילה
הבה נגילה הוא פזמון עברי, מן המפורסמים ביותר בעולם, שזכה למעמד של שיר עם.
מקור הלחן
מקור הלחן הוא מניגון חסידי.
רוטב דגים
וייטנאם
רוטב דגים וייטנאמי נקרא "נוּק מאם" (וייטנאמית: nước mắm).
הבה נגילה
מקור הלחן
לפי גרסה אחת, כותב הפזמון הוא אברהם צבי אידלסון, הנחשב לאבי המוזיקולוגיה העברית, המעשה הוא כדלקמן: כאשר נכנסו צבאות הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי לירושלים ביום ראשון של חנוכה בשנת תרע"ח (1917), התעוררה שמחה רבה ביישוב היהודי, ורבים אף ראו במאורע סימן לביאת המשיח. אידלסון החליט לחבר פזמון לציון המאורע הגדול. הוא בחר מנגינה של ניגון חסידי ששמע אצל חסידי סדיגורה בירושלים ונרשמה על-ידו שנתיים קודם לכן, שינה אותה במקצת, כתב מילים למנגינה וכך נוצר הפזמון. הפזמון הושמע לראשונה בנשף שהתקיים בירושלים באותה שנה וזכה להצלחה רבה.
רוטב דגים
וייטנאם
רטבי דגים וייטנאמיים מיוצרים עם אנשובי, מקרל, ודגים נוספים. הם לא מכילים תוספים כמו סוכר או חומרים משמרים. הווייטנאמים מעדיפים רטבים ללא ריח חזק, שקופים עם צבע ענבר זהוב עמוק. רוטב דגים "סחיטה ראשונה" הוא הרוטב המופק מהתסיסה הראשונית של הדגים, ובדומה לתאילנד נחשב לרמת האיכות הגבוהה ביותר, כשרוטב שהופק מהסחיטה השנייה משמש רק לבישול. ישנו דירוג גם בתוך רטבי הרמה הגבוהה שנשען על כמות החנקן שברוטב, שנחשב איכותי יותר ככל שהיא גבוהה יותר.
כמו בתאילנד, גם בווייטנאם נהוג להכין רוטב שולחן המלווה את הארוחה מרוטב דגים הנקרא נוּק צ'אם. הנוק צ'אם סמיך ומתוק יותר מרוטב הדגים הרגיל, ולעיתים מכיל גם מיץ ליים ופלפל חריף.
הבה נגילה
מקור הלחן
לפי הגרסה השנייה, הכותב הוא מי שהיה אז תלמידו של אידלסון, החזן משה נתנזון, שהלחין כמה מנגינות יהודיות מוכרות. לפי גרסה זו, נתנזון הלחין את השיר בהיותו בגיל 11 בעת תחרות כיתתית. לדברי בתו, אביה קיבל תחילה את הקרדיט על הלחנת השיר, אך לאחר שנים הפכה הדעה הרווחת להיות כי אידלסון הלחין את השיר, בשל מעמדו הבולט במוזיקולוגיה העברית וצניעותו של אביה.
המוזיקאית רוברטה גרוסמן, מפיקת הסרט "הבה נגילה", אומרת כי לדעתה אידלסון ונתנזון היו אנשים הגונים, וכי היא לא חושבת שהמשפחות שלהם משקרות בהקשר הזה; אלא שהיה שם שיתוף פעולה בין המורה לתלמיד בתהליך חיבור הפזמון, שנתפס באופן שונה אצל כל אחד מהם.
רוטב דגים
סין
בסין רוטב דגים נקרא יוּלוּ (מסינית: 鱼露, פין-יין: yúlù, תרגום מילולי: טל דגים) ומקורו בגואנגדונג ופֿוּגְ׳יֵין. הרוטב מותסס מחלקי דג שלא מתאימים למאכל, מכיוון שהם שמנים, מלאי עצמות ובעלי ריח חזק.
הבה נגילה
מקור הלחן
מילות הפזמון הן: עם זאת, בנוסח המקורי של אידלסון נכתב "עורו נא אחים בלב שמח".
רוטב דגים
יפן
ביפן רוטב דגים נקרא גיוֹשוֹ (קאנג'י: 魚醤, רומאג'י: gyoshō) או אוֹשוֹיוּ (קאנג'י: 魚醤油, רומאג'י: uoshōyu, מילולית: רוטב סויה עם דגים). ישנן מספר וריאציות מקומיות, בין השאר אישירוּ שמגיע מחצי האי נוֹטוֹ העשוי סרדינים ודיונון. שוֹטסוּרוּ, שמגיע ממחוז אקיטה, הוא רוטב הדגים הנפוץ ביותר ביפן ולפעמים משמש כשם גנרי לכל רטבי הדגים היפניים. איקאנַגוֹ שוֹיוּ ממחוז קגאווה עשוי מצלופחול ומשמש למגוון מאכלים, מתיבול סלטים ועד מרקי ראמן.
קוריאה
בקוריאה רוטב דגים נקרא אֶאוֹ-ג'אנג (הנגול: 어장). רוטב דגים המותסס מאנשובי או צלופחול הוא מרכיב חיוני במתכוני קימצ'י רבים, וחשיבותו מתבטאת גם בטעם וגם בכך שהוא מועיל לתסיסה, מכיוון שהוא כולל בקטריות Lactobacillus acidophilus החיוניות לתסיסה.
הבה נגילה
מקור הלחן
שלא כפי שנטען בעטיפת אחד התקליטים בו מופיע השיר, מקור המילים אינו מתהילים, למרות שהצירוף "נגילה ונשמחה" מופיע ב.
רוטב דגים
איטליה
קוֹלטוּרה די אליצ'י (מאיטלקית: Colatura di Alici, מילולית: "רוטב אנשובי") הוא רוטב דגים איטלקי שמקורו בקמפניה. הוא מיוצר מאנשובי מותסס בדומה לרטבים המזרח אסייתים.
אנגליה
רוטב ווסטרשייר הוא רוטב מכיל בין השאר אנשובי מותסס, הוא נפוץ בכל רחבי העולם דובר האנגלית.
הבה נגילה
מקור הלחן
היו ששיבשו את מילות הפזמון והבינו אותן כ"מוכרחים להיות שמח" (ומכאן הביטוי). ניתן להניח כי השיבוש נבע בעיקר מהשמעת הפזמון לעולים ולתושבים יהודים בחו"ל, שלא הכירו את המילים הספרותיות "עורו אחים בלב שמח".
הניגון החסידי
לחן השיר מבוסס על ניגון חסידי עתיק שמקורו מחצר וורקא, הניגון הושר גם בהרבה החצרות החסידיות, חסידות אלכסנדר שהינה הממשיך של וורקא, בהן חסידות חב"ד, חצרות בית רוז'ין, חסידות קרלין וחסידות בעלז. בחסידות בעלז ובחסידות סקווירא שימש לחן זה לניגון ההקפה השביעית בשמחת תורה.
לאחר תחילת השימוש החילוני בשיר, הורה האדמו"ר רבי ישכר דב מבעלז להפסיק לזמר את הלחן, וכך גם ברוב החצרות הפסיקו לשיר את הניגון. למרות זאת בחסידות סקווירא המשיכו כל השנים לנגן את הלחן בשמחת תורה לפנות בוקר.
בחנוכה ה'תש"ע, קרא הרב יצחק גינזבורג "להחזיר עטרה ליושנה" ולחזור ולנגן ניגון זה.
במוצאי שמחת תורה תשע"ד אמר האדמו"ר מבעלזא לחסידיו כי ניתן לחזור לשיר ניגון זה.
בחג הסוכות תשע"ו 2015 ביקש האדמו"ר מויזניץ לשיר את הלחן - ללא המילים - בשמחת בית השואבה, כשהוא מקדים שמדובר בשיר חסידי עתיק שנלקח על ידי הציונים, ועל החסידים מוטל להשיבו למקורו.
בתרבות העולמית
השיר בוצע לראשונה ב-1918 וב-1922 הוקלט ויצא לאור על תקליט של חברת Polydor. ההקלטה הופצה בקהילות יהודיות באירופה ובארצות הברית. השיר הגיע לניו יורק שהייתה מרכז יהודי ומוזיקלי גם יחד, ותוך זמן קצר זכה לפופולריות רבה. הלחן הקליט והקצבי והמילים העבריות הפשוטות הפכו אותו ללהיט באוכלוסייה היהודית, והוא הפך לסימן הכר של חגיגות יהודיות ומושר בחתונות, ברי מצווה ובנות מצווה.
הזמר הארי בלפונטה הגדיר את "הבה נגילה" כאחד משני עמודי התווך של הקריירה שלו (יחד עם "שיר סירת הבננה" (Day-O (The Banana Boat Song))), והעריך כי רבים מיהודי ארצות הברית התוודעו אל השיר לראשונה בביצועו.
ביוני 2023 פרסם ה"ניו יורק טיימס" על חידוש השמעת השיר באירופה וברחבי ארה"ב בברים, במסיבות, במועדוני לילה, באצטדיוני ספורט ועוד.
ביצועים
בין האמנים שהקליטו את הפזמון או ביצעו אותו בקביעות נמנים:
כמו כן, השיר בוצע במלואו או בחלקו בהופעות חיות של אמנים פופולריים, ובהם
בספורט
אוהדי קבוצות הכדורגל אייאקס וטוטנהאם הוטספר, נוהגים לעיתים לשיר את "הבה נגילה" כשיר עידוד. בישראל אוהדי מכבי תל אביב נוהגים לשיר אותו לעיתים קרובות. השיר בביצוע אינסטרומנטלי שימש כמוזיקת רקע בתרגילי התעמלות לנשים במכשיר הקרקע, התעמלות אמנותית והחלקה אמנותית של ספורטאים רבים. באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, ביצעה המתעמלת אלי רייזמן את תרגיל הקרקע שלה כשברקע מתנגן השיר. על ביצוע זה זכתה במדליית זהב בתחרות. לדבריה של רייזמן, היא בחרה בשיר כמחאה על הימנעות הוועד האולימפי מציון 40 שנה לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. לאחר הביצוע המרגש והסימבולי הזה באולימפיאדה, הוזמנה רייזמן להדליק את הלפיד בטקס הפתיחה של המכביה ה-19. במהלך עונת 20–2019 אוהדי מכבי תל אביב בכדורסל החלו לשיר את השיר בניצחונות הבית של הקבוצה. באולימפיאדת טוקיו המתעמלת הישראלית לינוי אשרם ביצעה את תרגיל הסרט שלה בהתעמלות אומנותית עם השיר ברקע וזכתה במדליית זהב.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1985
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1985 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-27 באוגוסט והסתיימו ב-8 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-105 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
אסף שוסטר
אסף שוסטר (נולד ב-6 ביולי 1958) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב בטכניון ומחזיק הקתדרה על שם ג'וזף וסיידי דנציגר, שתחומי מחקריו הם: חישוב מקבילי ומבוזר, כריית מידע, סילומיות והגנה על פרטיות. בשנת 2015 קיבל מעמד של עמית ACM.
מיכאיל אוליאנוב
מיכאיל אוליאנוב (ברוסית: Михаил Ульянов; 20 בנובמבר 1927, מחוז אומסק– 26 במרץ 2007, מוסקבה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין ופרס ברית המועצות ובשנת 1969 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1986.
אסף שוסטר
ביוגרפיה
אסף שוסטר נולד בשנת 1958 בקיבוץ גבעת ברנר לציפורה ויוחנן שוסטר. הוא למד בבית הספר של הקיבוץ והיה בין ראשוני הלומדים שם.
מיכאיל אוליאנוב
חייו
מיכאיל אוליאנוב נולד בכפר במחוז אומסק למשפחת יושב ראש הקולחוז המקומי. בשנת 1942 מיכאיל החל להשתתף בחוג לתיאטרון שארגנה קבוצת שחקנים שנמלטו משטח שנכבש על ידי הגרמנים. בשנת 1944 הוא התחיל ללמוד משחק בסטודיו ליד התיאטרון העירוני של אומסק. לאחר שנתיים של לימודים הוא החליט לנסוע למוסקבה והתקבל לבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב. בשנת 1950 לאחר סיום קורס לימודים אוליאנוב התקבל ללהקת התיאטרון. בתיאטרון וכטנגוב אוליאנוב פעל כל השנים ובשנת 1987 אף התמנה למנהל האמנותי של התיאטרון.
אסף שוסטר
ביוגרפיה
את לימודיו האקדמיים התחיל באוניברסיטה העברית בשנת 1981, ובשנת 1984 סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב. ב-1986 סיים תואר שני במדעי המחשב. לאחר קבלת התואר, ובמקביל להמשך לימודיו, אסף שוסטר עבד זמן מה כמורה למחשבים במכללת אורט שבגבעת רם, ירושלים. ב-1991 קיבל שוסטר דוקטורט באוניברסיטה העברית במדעי המחשב. נושא הדוקטורט שלו עסק בתצורה דינמית של רשתות תקשורת עבור חישוב מקבילי, בהנחייתו של אלי שמיר. לאחר השלמת הדוקטורט, עבר לפקולטה למדעי המחשב בטכניון, ומאז מלמד בה.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1985
תחרות הגברים
מנצח תחרות 1984 ג'ון מקנרו נפגש במשחק הגמר עם איוואן לנדל   והפסיד ב-3 מערכות. זה הייתה הזכייה הראשונה של איוואן לנדל לאחר הפסד ב-3 גמרים ברציפות באליפות ארצות הברית הפתוחה.
מיכאיל אוליאנוב
חייו
בשנת 1953 אוליאנוב לראשונה השתתף בסרט קולנוע. בשנת 1966 הוא גילם תפקיד ראשי של יושב ראש קולחוז בסרט "היושב ראש" (Председатель). על תפקיד זה אוליינוב זכה בפרס לנין. בשנת 1969 הוא השתתף בסרט של איוואן פירייב "אחים קרמזוב". לאחר פטירת הבמאי, אוליינוב ביחד עם קיריל לברוב השלימו את בימוי הסרט.
אסף שוסטר
ביוגרפיה
ב-1996 הקים את המעבדה למערכות מחשבים בטכניון, ובשנת 2011 הקים את המרכז להנדסת מחשבים בטכניון, בראשו עמד עד שנת 2014.
מיכאיל אוליאנוב
חייו
בשנת 1968 אוליאנוב גילם בסרט השחרור את דמות של גאורגי ז'וקוב. הוא גילם תפקיד זה גם בהמשך, בסך הכול ב-15 סרטים. במהלך הקריירה אוליינוב השתתף ב-69 סרטים (אחרון בשנת 2004).