cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניו-מד אנרג'י
תגליות
בשנת 2012, ניו מד אנרג'י דיווחה כי בקידוח "תנין 1" שנערך ברישיון "אלון", כ-120 קילומטר צפון מערבית לחיפה, נמצא, בהתאם להערכות המוקדמות, מאגר גז בהיקף של כ-31 BCM. ב-2013, ניו מד אנרג'י דיווחה כי תכולת מאגר כריש שהיה בבעלותה ומצוי בסמוך למאגר תנין, מוערך בכ-34 BCM.
בשנת 2018 פרסם המשרד להגנת הסביבה את דוח מרשם פלטות המזהמים במשק, לפיו מאז החלה הפקת הגז הטבעי ממאגר תמר ירדה פליטת תחמוצות הגופרית במשק ב־62% ופליטת תחמוצות החנקן ב־50%. בשנת 2022 פורסמה סקירה של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, לפיה פליטות המזהמים לייצור חשמל הולכות ופוחתות עם השנים במקביל לעליה בשימוש בגז טבעי.
ייצוא גז
בספטמבר 2016 חתמו ניו מד אנרג'י ויתר שותפות לוויתן על הסכם למכירת גז טבעי לחברת החשמל הירדנית (NEPCO), בהיקף של 45 BCM למשך 15 שנה. בפברואר 2018 נחתמה עסקת ענק עם חברת דולפינוס המצרית בשווי של מעל 15 מיליארד דולר, הכולל מכירת גז למשך 10 שנים ובכמות כוללת של 64 BCM. עם חתימת ההסכם, אמר שר האנרגיה ש"חוזה הייצוא הענק, המתווסף לחוזה הגז עם ירדן, ממצב את מדינת ישראל כשחקן מרכזי במשק האנרגיה האזורי, וצפוי לחזק את היחסים בין המדינות. זוהי הפעם הראשונה מאז החתימה על הסכמי השלום במזה"ת, שנחתמות עסקאות ייצוא משמעותיות בין המדינות".
אנרגיות אלטרנטיביות
במהלך שנת 2022 דיווחה החברה על כוונתה להקים חטיבת פעילות בתחום האנרגיות האלטרנטיביות, ולהשקיע בפרויקטים של מימן כחול ולכידת פחמן.
בדיקת אולטרה סאונד רפואית
בדיקות אולטרה סאונד נמצאות בשימוש נרחב ברפואה, בעיקר בגסטרואנטרולוגיה (רפואת הקיבה והמעיים), קרדיולוגיה (רפואת לב), גינקולוגיה (רפואת נשים) ומיילדוּת, אורולוגיה (רפואת דרכי השתן), אנדוקרינולוגיה (רפואת מערכת ההפרשה וההורמונים) ואורתופדיה, ואף בתחום ההנדסי בבדיקות לא הורסות.
בדיקת אולטרה סאונד דופלר היא דימות של תנועה באיבר - בדיקה בעזרת אולטרה סאונד של זרימת דם לאיבר הנבדק, המתבסס על אפקט דופלר. לדוגמה: בדיקת דופלר של ציסטה, או בדיקת דופלר של כלי דם באישה בהריון, הבודקת את זרימת הדם בחבל הטבור.
עיקרון פעולת בדיקת האולטרה סאונד
מכשיר האולטרה סאונד מבוסס על עיקרון בסיסי: ההד.
במהלך הפעולה המתמר מפיק גלי קול בתדירות גבוהה הנעה בין 2 ל-15 MHz, על ידי הזרמת זרם חשמלי דרך קריסטלים פיאזואלקטרים. גלי קול אלה הם סוג של אנרגיה לא-מייננת, למרות זאת הם יכולים לייצר אפקטים מכנים ותרמיים משמעותיים, התלויים בעיקר בתדירות, עוצמה, משך החשיפה וסוג הרקמה המוקרנת. בניגוד לאוויר, המים מהווים מוליך טוב לאנרגיית האולטרה סאונד, לכן בתווך שבין הגוף והמתמר נהוג למרוח חומר צימוד העשוי בעיקרו ממים.
במעבר הגלים ברקמות ותווכים שונים בגוף, אנרגיית הגלים מוחזרת למתמר אשר משמש כעת לקליטת אנרגיה זו ועל ידי אפקט פיאזואלקטרי הופכי נוצר האות החשמלי.
האותות החשמליים עוברים אל יחידת העיבוד והתצוגה. יחידת העיבוד והתצוגה מתרגמת בעזרת תוכנת מחשב את האותות החשמליים לתמונה הנראית לנו במסך.
עיבוד המידע שמתקבל מהמתמר מתבסס על העובדה כי כאשר החומר מוצק יותר, כלומר החלקיקים מסודרים בצורה דחוסה יותר, כך גלי הקול יתקשו לעבור דרכו ותהיה החזרה גדולה יותר. לעומת זאת, נוזלים מוליכים טוב יותר את גלי האולטרה סאונד ולכן תהיה מהם פחות החזרה. כתוצאה מכך, בתמונה שמתקבלת רואים את הנוזלים בצבע שחור לעומת עצמות ואבנים המייצרים תמונה בגוון בהיר יותר.
מכשירי אולטרה סאונד מנוצלים גם למחקרים אלסטוגרפיים של הרקמות.
שליטה על גלי האולטרה סאונד
ישנן מספר שיטות שונות אשר שולטות על האופן בו גלי האולטרה סאונד ייפלטו מהמתמר. פליטה של הגלים יכולה להיות בצורה רציפה או לסירוגין. בפליטה רציפה נעשה שימוש במצב של אולטרה סאונד דופלר, בזמן שפליטה לסירוגין נעשית במצב (B (Brightness שנחשב לנפוץ ביותר.
שינוי תדירות גלי האולטרה סאונד תאפשר שליטה על חדירתם והרזולוציה של התמונה המתקבלת. ככל שהתדירות תהיה גבוהה יותר, הרזולוציה תהיה טובה יותר אך עומק החדירה יקטן, וההפך עבור תדירות נמוכה יותר. לכן, עבור נבדקים בעלי עודף משקל ואיברים פנימיים (עמוקים) נעשה שימוש בתדרים נמוכים, ועבור בדיקה שיטחית בתדרים גבוהים.
היסטוריה
הדמיה באמצעות אולטרה סאונד הומצאה ב-1953 באוניברסיטת לונד על ידי הקרדיולוג אינגֶה אדלר וקרל הלמוט הרץ (בנו של חתן פרס נובל גוסטב לודוויג הרץ), שהיה סטודנט בלימודי מוסמכים במחלקה לפיזיקה גרעינית.
אדלר שאל את הרץ אם ניתן יהיה להשתמש במכ"ם כדי להתבונן אל תוך גוף האדם, אך הרץ אמר שהדבר אינו אפשרי. עם זאת, הוסיף, אולי ניתן לעשות זאת בתדרים על-קוליים. הרץ הכיר מכשירים שאפשרו בדיקת חומרים בעזרת תדרים על-קוליים, ויחדיו הם פתחו את הרעיון להשתמש בשיטה זו ברפואה.
המדידה המוצלחת הראשונה של פעילות לב התבצעה ב-29 באוקטובר 1953, בעזרת מכשיר שהושאל מחברה לבניית אוניות. ב-16 בדצמבר באותה השנה, השתמשו בשיטה לביצוע סריקה אולטרה סונית של המוח. בדיקות המיילדוּת הראשונות התבצעו בסקוטלנד באמצע שנות ה-60.
אלסנדרו קוסטקורטה
אלסנדרו קוסטקורטה (באיטלקית: Alessandro Costacurta; נולד ב-24 באפריל 1966) הוא כדורגלן עבר איטלקי אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצת מילאן ונבחרת איטליה.
קריירה
קוסטקורטה הפך שחקן קבוע בנבחרת איטליה לאורך שנות ה-90, כולל במונדיאל 1994 ובמונדיאל 1998. הוא פרש מנבחרת איטליה ב-1998 כשהוא מחזיק ב-59 הופעות בינלאומיות. קוסטקורטה אף החמיץ את גמר מונדיאל 1994 בעקבות השעיה.
במהלך כל הקריירה שלו שיחק אלסנדרו במילאן, במדיה זכה ב-7 אליפויות איטליה, ובחמש גביעי אירופה לאלופות.
בשנת 2008 מונה למאמן קבוצת מנטובה מהליגה האיטלקית הרביעית, אך סיים את תפקידו כעבור שנה.
רשימה דמוקרטית לערביי ישראל
רשימה דמוקרטית לערביי ישראל הייתה מפלגת מיעוטים ששימשה כמפלגת לווין של מפא"י, בדומה לשאר המפלגות הערביות בשנות המדינה הראשונות.
המפלגה נבחרה לכנסת השנייה והשלישית, ובשתיהן הייתה חברה בקואליציה אך ללא ייצוג בממשלה. בבחירות לכנסת הרביעית קיבלה הרשימה 3,369 קולות, לא עברה את אחוז החסימה, ולאחר מכן לא שבה עוד אל המפה הפוליטית.
לימים שבו שניים מנציגיה אל הכנסת במסגרת מפלגות אחרות: ג'בר מועדי נבחר לכנסת החמישית במסגרת מפלגת שיתוף ואחווה, ואילו סיף-אלדין אל-זועבי שב לכנסת השישית במסגרת מפלגת קידמה ופיתוח. ב-1966 במהלך הכנסת השישית אף התאחדו השניים לזמן קצר בעת הקמתה של סיעת שיתוף ופיתוח שהייתה איחוד של שתי המפלגות, אז זו התפרקה לאחר חודשים ספורים. לקראת הבחירות לכנסת השביעית הצטרף מועדי לרשימת קידמה ופיתוח, ובכנסת השביעית והשמינית כיהנו אל-זועבי ומועדי כנציגיה הבלעדיים בכנסת.
אנטי-גלובליזציה
אנטי-גלובליזציה הוא מונח המתאר מגוון תפישות, וארגונים האוחזים בתפישות כאלו, המתנגדות להיבטים מסוימים של גלובליזציה, ובייחוד לסחר חופשי, לקפיטליזם, לפעולותיהם של תאגידים רב לאומיים ולגלובליזציה תרבותית. התנועות האנטי-גלובליסטיות מבקשות להגביל במידה ניכרת את מה שנראה בעיניהם כנזק שמחוללים תאגידים רב לאומיים ולהפיץ ברחבי העולם את תפישותיהם בתחום זכויות עובדים, זכויות בעלי חיים, אקולוגיה, איכות הסביבה, פמיניזם, חופש הגירה, ובידול תרבותי - כשהן עושות שימוש באמצעים גלובליים, כמו רשת האינטרנט, ובאמצעים אחרים כדי לארגן פעילויות של מחאה, הפגנות, כינון פרויקטים, התארגנויות וכינוסים לקידום מטרותיהן. שיוכם הפוליטי של פעילי אנטי-גלובליזציה אינו אחיד. אף שרובם מחזיקים בעמדות הקרובות לעמדות תנועת השמאל ולעמדות הירוקים חובקת התנועה לעיתים גם פעילים המבקשים לכונן סדר יום פרוטקציוניסטי, המבקש להגן על התעשייה והתעסוקה במערב.
טיעוני האנטי-גלובליזם
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הופיעו תאוריות שונות העוסקות בגלובליזציה, ובמקביל התפתחה ספרות ביקורתית ענפה, הטוענת שישנן סכנות משמעותיות בתהליך הגלובליזציה.
התאוריות האנטי-גלובליסטיות המרכזיות מצביעות על הסכנה הטמונה בחדירתה של תרבות הצריכה המערבית אל מדינות בעולם כולו, - חדירה הנתפשת כקולוניאליזם תרבותי. לפי תפישת האנטי-גלובליסטים, החדירה המערבית אל שאר העולם, המיוצגת ומובלת על ידי חברות רב-לאומיות בולטות כמו קוקה קולה, מקדונלד'ס ואחרות, פוגעת בערכים התרבותיים הייחודיים לכל מדינה, ומרדדת את התרבות המקומית לצריכת מותגים בולטים, המייצגים בעיני המקומיים חופש, קדמה ומערביות, אך בפועל הם תוצר של שימוש מתוחכם בפרסום ובשיווק מצד החברות הרב-לאומיות.
האנטי-גלובליסטים טוענים עוד כי חברות רב-לאומיות, שאינן גופים נבחרים החייבים דין וחשבון לבוחר במדינתן או במדינה אחרת, חותרות תחת סמכות השליטים המקומיים והמוסדות המסורתיים המקומיים. חברות אלו פוגעות בו־זמנית בבני מדינתן, כאשר הן בוחרות להעתיק את מפעלי הייצור שלהן ממדינות המערב למדינות העולם השלישי; ובבני מדינות העולם השלישי, המועסקים במפעלים שפתחו החברות הרב-לאומיות במדינתם בשכר עבודה הנמוך מזה שהיו מקבלים אותם עובדים במדינה מערבית.
המאבק לשמיטת החוב של המדינות העניות
ארגוני סיוע וצדקה בריטיים, בצוותא עם ארגוני סטודנטים, ביקשו לשנות את המצב בו מדינות באפריקה, שנטלו הלוואות ממדינות המערב, אינן מסוגלות לעמוד בתשלום חובותיהן, העולים פי כמה וכמה על הסיוע המוגש להן על ידי מדינות מערביות. במצב זה, נכלאו מדינות אפריקה (ואחרות) במצב ללא מוצא, בו אין ביכולתן לשלם אף את הריבית על חובותיהן.
הקריאה לשמיטת חובות כללית למדינות העניות עד שנת 2000, ללא סייגים כאלו ואחרים, נוהלה תחת הסיסמה "שמטו את החוב", במסגרת הקמפיין המרכזי "יובל 2000" (על שם שנת היובל העברית, בה יש שמיטת חובות כללית). העצומה לשמיטת החובות הפכה לעצומה הגדולה בהיסטוריה עם למעלה מ-28 מיליון חתימות. רוב החובות, עם זאת, נותרו על כנם והמאבק, במובן זה, כשל. המאבק שב ועלה לכותרות כאשר ב-2005 נערך מופע הצדקה לייב 8, בו השתתפו מוזיקאים מובילים במערב שמחו, בין השאר, על חובות מדינות אפריקה, לקראת כינוס וועידת ארגון המדינות המתועשות ביולי 2005.
מאבקים מול קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי
במסגרת התנאים להלוואות למדינות העניות (הלוואות שנועדו להקל על החובות העצומים של משבר החוב), התנתה קרן המטבע הבינלאומית תנאי הבראה למדינות הללו. במדינות רבות, תנאים אלה (הידועים גם כSAP - Structural Adjustment Programs) לא הביאו לתוצאות הרצויות. החובות של המדינות לא קטנו, והצמיחה המיוחלת במדינות אלו לא באה - בניגוד לתחזית של קרן המטבע והכלכלנים מטעמה.
לטענת פעילים מתנועות האנטי-גלובליזציה, צעדים אלה הרעו את המצב הכלכלי והחברתי במדינות שנקטו אותן, מוטטו מערכות בריאות וחינוך שהחלו להיבנות במדינות העניות, גרמו למחירי היצף בשוקי הייצוא של המדינות העניות, גרמו להרס המרקם הקהילתי שהיווה רשת תמיכה חברתית וכלכלית, העמיקו והרחיבו את העוני ואת הפערים בין עניים לעשירים והעמיקו את החובות בהן שקועות המדינות העניות. אחת הדוגמאות המפורסמות היא התמוטטותה הכלכלית של ארגנטינה שביצעה את כל הצעדים שקרן המטבע הכתיבה, ושכלכלתה קיבלה בדיווחי הקרן (לפני ההתמוטטות) ציונים לשבח.
הטענות מול הבנק העולמי היו על השקעה בפרויקטים שנתפסו על ידם כמגלומניים ועל שיתוף פעולה עם משטרים מושחתים - פעולות שהובילו לשקיעה הראשונית של המדינות העניות בחובות שלא ניתן להחזירם. כסף רב זרם להשקעות בסכרי ענק וכבישי ענק שאיש לא השתמש בהם, לקניית נשק, לבניית ארמונות או לחשבונות הפרטיים של השליטים. כשנעלמו השליטים נדרשו העמים לשלם את ההחזרים להלוואות שניתנו לפרויקטים שלעיתים אף פגעו בהם - כמו השקעה בציוד מלחמה לדיכוי מרידות או השקעה בסכרים שהציפו שטחי קרקע וגרמו למאות אלפי פליטים.
המאבק נגד תאגיד מקדונלד'ס
ענקית ההמבורגרים מקדונלד'ס הגישה תביעת דיבה נגד פעילים בארגון "גרינפיס לונדון". שני פעילים, הלן סטיל ודייב מוריס, התעקשו בניסיונותיהם להוכיח לבית המשפט שהרשת אכן פוגעת בבריאות הלקוחות הקבועים, גורמת להרעלות מזון, מפרסמת פרסום לא הוגן כלפי ילדים, מתאכזרת לחיות, פוגעת ביערות הגשם ומזהמת את הסביבה. המשפט הפך למשפט הארוך בהיסטוריה הבריטית וגרר גל של מחאה נגד מקדונלד'ס בעולם ולפרסום שלילי רב של הרשת.
לדעת פעילים בתנועות מחאה שונות, מאז תקדים משפט הדיבה של מקדונלד'ס, נזהרו תאגידים שלא לתבוע פעילים כדי שהמאבק של אלה לא יזכה להד תקשורתי גדול עוד יותר מזה שהיה למאבק המקורי.
בשלב מאוחר יותר הגישו סטיל ומוריס תביעה בבית המשפט לזכויות אדם של האיחוד האירופי נגד מדינת אנגליה בשל חוקי הדיבה הדרקוניים שלה. בשנת 2005 פסק בית המשפט לטובת סטיל ומוריס.
המאבק מול הסכם ההשקעות הרב צדדי MAI
במאי 1995, החל ארגון ה-OECD, בדיונים באשר להסכם השקעות רב צדדי (MAI). לטענת תומכי ההסכם, מטרתו הייתה לפתח כללים רב-צדדיים שיבטיחו כי השקעה בינלאומית תפוקח על ידי מערכת חוקים עקבית ואחידה יותר. הדיונים אודות ההסכם נוהלו באופן חשאי, במשך שנתיים, על אף מאמצים מתמשכים מצד ארגונים כמו Public Citizen לוודא את דבר קיום הדיונים, ואת תוכנם.
בשנת 1997 הדליף מקור מתוך ה-OECD טיוטה של ההסכם לארגון אזרחים קנדי. הדבר גרם לסערה פוליטית, כאשר התברר שהממשל האמריקאי בראשות ביל קלינטון ניסה להעלים את הדיונים מחברי הקונגרס האמריקאי. תופעה דומה התגלתה גם במדינות אחרות כמו צרפת וקנדה.
לטענת הארגונים, הסכם ההשקעות הרב צדדי, ה-MAI, נועד לאפשר לתאגידים רב לאומיים גדולים לקבוע נהלים בתחומי ההשקעה ולהכתיב אותם - ראשית לגורמים בתוך המדינות העשירות החברות ב-OECD ולאחר מכן גם למדינות עניות יותר ולשחקנים קטנים יותר. נטען כי באקלים ההשקעה שייווצר לאחר ההסכם מדינות אחרות לא יוכלו להרשות לעצמן שלא לחתום עליו, היות שפרוש הדבר יהיה פגיעה אנושה בכלכלתן.
מלבד הבעיתיות בניהול הסכם עולמי מרכזי באופן סודי, נשמעו טענות בדבר ניסוח דרקוני שלו. לדוגמה, חוקים להגנה על הסביבה יכלו להחשב במסגרת ההסכם "הלאמה חלקית" של פירמה, דבר שעשוי לגרור תביעת פיצויים של תאגידים מול המדינות, במקרה של ניסיון להעביר חוקים אלה. נוכח טענות אלו ואחרות, התעוררה מחאה נרחבת בערים של מדינות מערביות - בעיקר באירופה ובקנדה. ממשלות ענו באיחור רב על טענות כנגד ההסכם.
נוכח מצב זה, מדינות רבות פרשו מההסכם, ובשנת 1998, הכריז ה-OECD על ביטול הדיונים על ה-MAI. אלא שהסכם דומה בשם שונה, MIA, החל להתגבש במסגרת הדיונים בארגון הסחר העולמי בסיאטל 1999. 600 הארגונים שחתמו על עצומה נגד ה-MAI, הצטרפו למאות ארגונים אחרים שהכינו הפגנות ופעולות ישירות בניסיון לשבש את הדיונים של ה-WTO.
ההפגנות בסיאטל - מול ארגון הסחר העולמי WTO
במשך עשרות שנים נערכו הדיונים במסגרת הGATT, ומחליפו ה-WTO (ארגון הסחר העולמי) מאחורי "דלתיים סגורות". מעטים בציבור ידעו על מה נערכים הדיונים, או בכלל על עצם קיומם. עד היום יש ערפל כבד באשר לתוכנם של הדיונים.
רוב החוקים הנחקקים בתוך המדינות הן בעלות השלכות כלכליות. חוקים המגינים על העובדים, הצרכנים, קבוצות חלשות, דורות העתיד או על הסביבה הן בעלות פוטנציאל להקטנת הרווחים של פירמות ותאגידים, מה שניתן לעיתים קרובות לתרגום כפגיעה בחופש המסחר. ארגון הסחר העולמי מכתיב חוקים שהם מעל החקיקה של הפרלמנטים, ויש לו יכולת אכיפה של חוקים אלו על ידי בית דין מטעמו ויכולת להטיל סנקציות על מסחר כדי לאלץ מדינה לשנות חוקים.
במסגרת הסכם סחר אחר, ה-NAFTA, נאלצה ממשלת קנדה לבטל חוק המגן על אזרחיה מפני החומר הרעיל MMT ולשלם פיצויים לתאגיד אתיל משום שהחוק נגד את הסכם הסחר. רוב ההסכמים במסגרת ה-WTO גובשו על ידי נציגי המדינות המתועשות והוכתבו לנציגי המדינות העניות יותר.
כ־50,000 איש מכ-12,000 ארגונים באו להפגין בסיאטל, בנובמבר 1999. לאחר כמה ימים של הפגנות המונים שלוות לפני הוועידה (שזכו למעט מאוד כיסוי תקשורתי), נערכה פעולה ישירה של חסימת דרכים המובילות לאזור המבודד שהוכן עבור באי הישיבה. נציגים רבים לא הצליחו להגיע לדיונים, המשטרה לא הצליחה לפרק את החסימות וענני גז מדמיע תרמו להיווצרות של בלגן כללי.
כאלטרנטיבה לכיסוי התקשורתי שלא התקיים, הקימו קבוצות תקשורת אלטרנטיביות שונות את אינדימדיה. אינדימדיה הפכה להיות מקור לעיתונאים מהתקשורת התאגידית וכן פרסמה דיווחים מעודכנים, תמונות ווידאו באתר האינטרנט שלה.
קישורים חיצוניים
反全球化运动
יואב חייק
ביוגרפיה
חייק פרסם את קובץ שיריו הראשון, "שלא בדרך המלך", בשנת תשכ"ב (1962) תחת הפסבדונים "יואב לימור". בשנת 1970 פרסם כרך שירה שני בשם "שירים על כפות המנעול", המורכב משש חטיבות שיריות ליריות, שכל אחת מהן מורכבת מכמה שירים. בשירים אלו בולט רובד הלשון המקראי, ובמיוחד מהדהד שיר השירים, שכן חלק מהשירים עוסקים בעולם האהבה של הדובר השירי. על ספר זה זכה בפרס טלפיר לשנת 1971.
בשנים 1973-2012 חיבר חייק עוד שמונה קובצי שירה, וכן רומאן בשם "אני ועוד אחד" (1984) העוסק ביהדות עיראק. בשנת 2010 זכה בפרס אקו"ם לספרות.
חייק כיהן בתור עורך כתב-העת "חתך" ביחד עם יעקב בסר ושולמית גלבוע וכן כתב העת "ב. הסופר" שיצא לאור בשנות התשעים. שימש כממלא מקום יושב-ראש אגודת הסופרים העברים וסגן הסניף הישראלי של פא"ן.
דליה מנטבר
דליה מנטבר (נולדה ב-21 בנובמבר 1951) היא מדריכת כושר גופני ומנחת טלוויזיה ישראלית. מוסמכת מאסטר בפילאטיס ומקימת הסטודיו הראשון בישראל. בעלת רשת מכוני פילאטיס.
יואב חייק
ביוגרפיה
כיום חייק מתגורר בפתח תקווה. הוא גרוש ואב לשלושה ילדים. בתו הבכורה הילת היא מלחינה וחברה באיגוד הקומפוזיטורים.
דליה מנטבר
ביוגרפיה
מנטבר נולדה בתל אביב לשרה ולאלברט בטיטו. את שירותה הצבאי עשתה בשלוש להקות צבאיות: להקת פיקוד המרכז, צוות הווי צנחנים, ולהקת פיקוד הדרום. היא הופיעה בסרט הקולנוע "שלאגר" בבימויו של אסי דיין, ובמחזות זמר כמו "ברנשים וחלומות", "הללויה הוליווד" לצד חנה לסלאו וריקי גל, ו"כמו ציפורים".
מנטבר בוגרת מתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב, בוגרת חשבונאות במכללה למינהל ובוגרת מכללת וינגייט.
לאחר סיום לימודיה במכללת וינגייט, לימדה בבית הספר למחול של בת דור. באותה שנה הגיע לארץ אלן הרדמן, מתלמידיו של יוזף פילאטיס, שבחר בה כמתאימה להנחיל את שיטת הפילאטיס בישראל. לאחר שהתמחתה בלונדון חזרה לישראל ולימדה את השיטה בסטודיו לרקדנים של בת דור.
בשנת 1977 פיתחה את מכשיר הכושר "פיזיקל" והפיקה קלטת וידאו עם תרגילים ייעודיים למכשיר. בשנת 1986 הצטרפה לצוות המנחים של התוכנית "שעת כושר" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
הנחתה תוכניות בנושא פילטיס בטלוויזיה. החזיקה ברשת של מכונים לפלאטיס, שבשיאה מנתה 22 סניפים ברחבי הארץ. כיום מחזיקה בשני סניפים בלבד ובבית ספר להכשרת מורים לפילאטיס.
במשך שנים כתבה טור בידיעות אחרונות על אורח חיים בריא. בנוסף הוציאה קלטות וידאו בנושא כושר גופני, כמו הקלטת "איך שריר נולד" לנשים בהריון, וקלטות אודיו לתרגול פילאטיס.
ב-5 במאי 2017 קבעה שיא ישראלי לשיעור המוני בהשתתפותם של למעלה מ-3,000 אנשים, תחת כיפת השמיים.
חיים אישיים
בשנים 1975 עד 1991 הייתה נשואה לאלי מנטבר, ולהם בת משותפת. כיום היא בזוגיות עם איציק אורן.
ישראל יוסף בנימין
ר' ישראל בן יוסף בנימין (1818 - 3 במאי 1864; ידוע בכינויו "בנימין השני") היה נוסע וסופר מפורסם.
חייו ומסעותיו
בשנת 1845, כשהוא מותיר בביתו אשה בהריון ובן, יצא למסעו הראשון למזרח ונסע דרך וינה וקושטא. הוא ביקר במצרים, ארץ ישראל, סוריה, עיראק, ארמניה, כורדיסטן, איראן, אפגניסטן, הודו, סין ועוד. במהלך מסעו פגש במזרח שבטים שונים בהם ראה את צאצאי עשרת השבטים. את מסעו סיים בשנת 1851 וחזר לאירופה, שם טרח בהדפסת ספרו של נתן נטע הנובר "יוון מצולה", על גזירות ת"ח ות"ט.
לאחר מכן יצא למסע בצפון אפריקה, וביקר בלוב, אלג'יריה, תוניסיה, ומרוקו. כשחזר ממסעו פרסם את ספרו "מסעי ישראל" שזכה לתהודה רבה. הספר נדפס לראשונה בצרפתית (פריס 1856), לאחר מכן בגרמנית (הנובר 1858) ותורגם לעברית, בידי דוד גורדון (ליק, 1859). הוא גם תורגם ללאדינו, בידי ר' יהודה נחמה מסלוניקי (סלוניקי 1863).
בזכות נסיעות אלה שערך נודע באירופה מצב היהודים הנורא במרוקו. הוא עורר את העמים הנאורים לסייע להם ופנה לסולטאן מטורקיה וביקש לעזור ליהודים היושבים בכורדיסטן. כמו כן פנה לנפוליון השלישי ומלכי בריטניה לעזרת היהודים בפרס.
בשנת 1859 יצא לצפון אמריקה, בה שהה כשלוש שנים, וכשחזר לאירופה פרסם את רשמיו בספרו "שלוש שנים באמריקה". על מסעו זה זכה בנימין לעיטורי כבוד ממלכי שוודיה והנובר.
אינדי רוק
אִינְדִי רוק (באנגלית: Indie rock) הוא סוגה של מוזיקת הרוק האלטרנטיבי, שראשיתה בשנות ה-80 בבריטניה ובארצות הברית. השם מציין אמני רוק אשר חתומים בחברות תקליטים עצמאיות ("אינדי", מן המילה האנגלית independent עצמאי, בלתי תלוי), ובדרך כלל קשורים לסוגת הרוק האלטרנטיבי. עם תחיית להקות הגראנג' והפאנק בארצות הברית ולהקות הבריטפופ בבריטניה, אשר פרצו למיינסטרים בשנות ה-90, שימש המושג לזהות את אותם הרכבים ששמרו על נקודת ראות מוזיקלית "מחתרתית" ונבדלת מהשאר. אמנים בוחרים להישאר בחברות עצמאיות מסיבות שונות: חלקם סבורים שכך תהיה להם שליטה גדולה יותר על החומר; חלקם נאמנים לתרבות "עשה זאת בעצמך", שממנה צמחו החבָרות העצמאיות, או שהם תומכים באידאולוגיה אנטי-ממסדית.
מלחמת רוסיה–פולין (1605–1618)
מלחמת רוסיה–פולין, הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לאיחוד הפולני ליטאי שהתרחשה בין השנים 1605–1618.
רוסיה סבלה מתקופת הצרות לאחר מותו של פיודור הראשון ב-1598, שבמהלכה סבלה מחוסר יציבות פוליטית ומאבק ירושה אלים עם ירידתה של שושלת רוריק מהשלטון. אצולת השלכטה הפולנית ביקשה לנצל את תקופת הצרות ברוסיה, להשפיע על אצילי בויאר ולהתערב בסכסוך הפנים רוסי לטובת דמיטרי הכוזב ונגד בוריס גודונוב ווסילי שויסקי. באופן רשמי בשנת 1605 האיחוד הפולני-ליטאי לא היה במצב מלחמה עם רוסיה ומצב מלחמה הוכרז רק בשנת 1609.
בתחילת המלחמה הכוחות הפולנים נחלו מספר הצלחות ונסיך פולני אף הוכרז כצאר רוסי. ב-1610 ניצחו הפולנים בקרב קלושינו. הצבא הרוסי נמלט משדה הקרב ולמעשה לא היה יכול להמשיך במאבק המזוין. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון. השלטון הועבר למועצה בויארית שנשבעו למלך פולין ונתנו לסטניסלאב ז'ולקבסקי להיכנס למוסקבה. וסילי שויסקי ואחיו הועברו לוורשה. לאור הרצון של זיגמונט השלישי, מלך פולין למשול ברוסיה בעצמו, התומכים הרוסים עזבו את הפולנים, הם גורשו ממוסקבה ובסופו של דבר המטרות של המלחמה מצד פולין לא הושגו.
ספריית פיפס
ספריית פיפס (באנגלית: Pepys Library) היא ספרייה הממוקמת במכללת מודלן באוניברסיטת קיימברידג' בעיר קיימברידג' שבאנגליה. הספרייה ממוקמת בקומה הראשונה של בניין ייעודי הנקרא על שמה "בניין פיפס".
מקורה של הספרייה באוספיו של סמיואל פיפס, אשר הוריש אותם למכללה בצוואתו משנת 1703.
בצוואתו הורה פיפס כי אוספו בן 3,000 הספרים ישמר בארונות שהוכנו עבורו (ואשר פיפס הוריש למכללה), וכי לא יוספו ספרים לאוסף ולא יגרעו ממנו. עוד הורה פיפס בצוואתו כיצד יסודרו הספרים בספרייה.
האוספים כוללים את יומניו של פיפס המפרטים את חוויותיו מהמגפה הגדולה ומהשרפה הגדולה של לונדון, וכן תרשימי ספינות הצי המלכותי שנאספו על ידו בעת שהיה שר הימיה, ועותק מקורי של ספרו של אייזק ניוטון - "היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע" אשר יצא לאור בעת שפיפס היה נשיא החברה המלכותית.
מבנה הספרייה
פיפס תרם מספר פעמים למימון הבנייה, אולם באותה עת טרם הביע את תוכניתו לתרום את ספרייתו למכללה. רק בצוואתו משנת 1703, אשר הוקראה לאחר מותו, התגלה רצונו לתרום את הספרים.
שינוי התוכנית בא לידי ביטוי בהבדל בין חזית המבנה לחלקו האחורי. בעוד שחלקו האחורי של המבנה בנוי בסגנון יעקבני כפרי, חזית המבנה בנויה בסגנון נאו קלאסי.
על חזית המבנה כתובת משנת 1724: 'Bibliotheca Pepysiana 1724' (בלטינית: ספריית פיפס) המציינת את מועד הגעת ספרייתו של פיפס למבנה. מעל הכתובת שלט האצולה של פיפס והמוטו שלו: Mens cujusque is est quisque. משני צידי הכתובת שני שלטי אבירים של תורמים אחרים של המכללה (אשר לא תרמו לבניית המבנה): סר כריסטופר רן (משמאל הכתובת) ופיטר פקארד (מימין).
אגרטל פורטלנד
"אגרטל פורטלנד" הוא כד רומי, עשוי זכוכית, המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס. הכד מעוטר ברצועת זכוכית לבנה מגולפת (Cameo) המתארת נושאים מן המיתולוגיה היוונית והרומית. הכד שימש כמקור השפעה חשוב ליוצרי פורצלן החל מן המאה ה-18. מאז שנת 1945 הכד מצוי באוסף המוזיאון הבריטי בלונדון.
תיאור
"אגרטל פורטלנד" עשוי מזכוכית בגוון כחול-סגלגל בגובה של 25 ס"מ ובקוטר של 17 ס"מ. על הכד פס עיטורי מתאר דמויות על רקע נוף. הדמויות עשויות כתבליט בולט העשוי מזכוכית לבנה בטכניקה של קמאו (Cameo).
היסטוריה
על פי אגדה רווחת האגרטל התגלה על ידי פבריצ'יו לזארו (Fabrizio Lazzaro) בקברו של הקיסר הרומאי אלכסנדר סוורוס, באזור שנת 1582, אולם אין בידי החוקרים כל הוכחה למקום מציאתו. על פי סגנונו של הכד תוארכה תקופת עשייתו לתקופה שבין שנת 30 ל-20 לפנה"ס. עם זאת, תאוריה שפורסמה בשנת 2003 טוענת כי הכד נוצר רק בתקופת הרנסאנס, במהלך המאה ה-16. טכניקת ניפוח הזכוכית, שבעזרתה נוצר הכד, הומצאה באזור שנת 50 לפנה"ס. מחקרים מודרניים טוענים כי צבעו הלבן של העיטור נוצר על ידי טבילת האגרטל בזכוכית לבנה ושיוף והסרת החלקים הלבנים המיותרים מן האגרטל. על פי ניסיונות העתקה שנוצרו במאה ה-19, הסיקו חוקרים כי ייצורו של הכד ארך כשנתיים לפחות.
בשנת 1784 נמכר האגרטל לאלמנתו של הדוכס השני של פורטלנד. ויליאם קובנדיש-בנטינק, הדוכס השלישי של פורטלנד, השאיל את האגרטל לאמן הבריטי ג'וזאיה וג'ווד, שיצר העתק של הכד בקדרות Jasperware. בשנת 1870 הציג וג'ווד את המהדורה הראשונה של ההעתקים שיצר. התערוכה הייתה פופולרית כל כך שווג'ווד נאלץ להגביל את מספר המבקרים על ידי הדפסת כרטיסים. העתק זכוכית ידוע נוצר על ידי יצרן הזכוכית פיליפ פרגנטר (Philip Pargeter), בעקבות תחרות שהפרס הראשון בה עמד על 1,000 פאונד.
טג'אן
היסטוריה
האזור בו שוכנת טג'אן כיום נודע בשם "האנבאט" (한밭), שמשמעותו "שדה גדול", מאז תקופת שושלת צ'וסאן. למעשה, "טג'אן" הוא ביטוי אותה משמעות בהאנג'ה.
עד תחילת המאה ה-20 הייתה טג'אן כפר קטן ולא משמעותי, שגדל והתאכלס במהירות עקב הפיכתו לצומת דרכים: בשנת 1905 נחנכה מסילת הברזל קיאנגבו, שמחברת בין סיאול לפוסאן, ובטג'אן נקבעת תחנת רכבת. מאוחר יותר, בשנת 1926 נפתחה מסילת הברזל פונאם, שמחברת את מוֹקְפְּהוֹ למסילת קיאנגבו בתחנת טג'אן.
ב-1932 הפכה טג'אן לבירת מחוז דרום צְ'הוּנגצְ'הַאנג, במקום גונגג'ו, ונעשו שינויים גדולים בתחומי השיפוט של העיר, שאיפשרו לה "לבלוע" את העיירה הסמוכה, טדאק, בשנת 1983. בשנת 1995 ניתן לטג'אן מעמד של "עיר מטרופולין" בעלת מנהל עצמאי ממחוז דרום צ'הונגצ'האנג. בשנת 1997 הושלמה בניית קומפלקס מבנים ממשלתיים כחלק מתוכנית להעביר חלק ממשרדי הממשלה מסיאול הצפופה לערים מרכזיות אחרות בקוריאה הדרומית.
כיום, קצב צמיחת האכלוסייה בטג'אן שני רק לסיאול הבירה.
גאוגרפיה
טג'אן ממוקמת במרכז הגאוגרפי של קוריאה הדרומית, היא גובלת במחוזות צפון צ'הונגצ'האנג ודרום צ'הונגצ'האנג ממזרח ומדרום-מערב בהתאמה, בעיר המיוחדת האוטונומית סג'ונג מצפון ובמרחק כמעט-שווה מהערים החשובות של קוריאה הדרומית: 144 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול, 199 ק"מ מפוסאן ו-137 ק"מ מקוואנגג'ו.
סביב לטג'אן נמצאים מספר הרים וממערבה משתרע פארק לאומי קְיֵרוֹנְג. את העיר חוצים מדרום לצפון שלושת יובליו של נהר גִים: קאפּ, יוּדִינג וטג'אן, הם מתמזגים בתחומה של העיר.
חלוקה מנהלית
טג'אן מחולקת ל-5 מחוזות (구 - קוּ):
חינוך
כחלק מאפיונה של טג'אן כ"עמק הסיליקון של קוריאה הדרומית" נמצאים בה מכוני מחקר מסחריים וממשלתיים רבים, כמו מעבדות LG, סמסונג ואוניברסיטת קוריאה למדעים וטכנולוגיה. בעיר ממוקמת גם האוניברסיטה הלאומית צ'הונגנאם, אחת האוניברסיטאות הלאומיות הגדולות בקוריאה הדרומית, ואוניברסיטת פֵצֵ'ה, מהוותיקות שבאוניברסיטאות הפרטיות במדינה.
תחבורה
טג'אן יושבת בצומת תחבורה מרכזי בו נפגשות דרכים המחברות בין סיאול, פוסאן ומוקפהו. במרחק של כחצי שעה נסיעה ברכב לצפונה של טג'אן שוכן שדה התעופה הקרוב ביותר אליה, שדה התעופה צ'האנגג'ו.
בעיר עתידה לפעול גם רכבת תחתית בעלת חמישה קווים. נכון ל-2009, הושלמה בנייתו של קו אחד המחבר בין תחנת הרכבת הבין-עירונית, שנמצאת במרכז המקורי של העיר, לחלקים מודרניים יותר של העיר, דוגמת אזור בניין העירייה ומשרדי הממשלה.
רצח העם בדארפור
רצח העם בדארפור הוא רצח עם מכוון ושיטתי שמתבצע על ידי צבא סודאן והג'נג'וויד כנגד השבטים האפריקאים הילידים בחבל דארפור שבמערב סודאן מאז 2003 ועד היום. על פי נתוני האו"ם מוערך כי כ־450,000 אנשים נהרגו או הורעבו למוות במהלך השנים 2003–2010 וכי למעלה משלושה מיליון בני אדם נעקרו מבתיהם ומוגדרים כפליטים.
רצח העם החל במהלך המלחמה בדארפור בין ממשלת סודאן וארגוני מורדים. החל משנת 2006 לערך, במהלך המלחמה, היו לעיתים שיחות שלום בין ממשלת סודאן והמורדים. הסכם שלום כולל נחתם ב־31 באוגוסט 2020 בג'ובה, בין הרשויות הסודניות וסיעות המורדים לסיום פעולות האיבה החמושות. תהליך השלום המשיך לאחר החתימה. עם זאת, לחימה נוספת בין שבטים שונים נמשכה במהלך 2021.
מלחמת הצפון בדרום
סודאן מעולם לא הייתה ישות מאוחדת לגמרי. גם במאה ה-18, במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית, שלטו הערבים מהצפון ביד קשה בשבטים האפריקאים הרבים בפריפריה שבדרום. בתקופת השליטה הבריטית המציאות השתנתה מעט, אך השליטה הכלכלית והפוליטית של הצפון נשמרה.
סודאן קיבלה את עצמאותה מבריטניה ב-1956. לפני קבלת העצמאות, דרשו שבטי הדרום לקבל עצמאות ולהיפרד מהצפון, אך בריטניה סירבה והכריזה על סודאן כמדינה אחת בשליטה פוליטית וכלכלית של הערבים שבצפון. מיד עם קבלת העצמאות פרצה מלחמת אזרחים, בה שבטי הדרום ביקשו להשיג לעצמם עצמאות. המלחמה נמשכה עשרות שנים, עם הפסקה בשנים 1972–1983. במלחמה השתמשו השלטונות בשיטות לחימה אכזריות: הפצצת כפרים מהאוויר, הרעלת בארות המים, רצח המוני של אזרחים, שימוש באונס כנשק וחטיפת ילדים לחינוך במוסדות אסלאמיים. אנשי הדרום השתמשו אף הם בשיטות לחימה אכזריות. לאורך השנים נהרגו במלחמה מעל שני מיליון בני-אדם. מלחמת האזרחים קיבלה אופי רצחני ביותר לאחר "הסכמי ח'רטום" משנת 1997. באותה תקופה החל רצח של אזרחים באזור שכונה אז "מערב הנילוס העליון", הממוקם על הגבול בין סודאן לדרום סודאן. עם זאת, המלחמה לא הוכרה כרצח עם, אלא כמלחמת אזרחים.
בשנת 2005 נחתמו הסכמי שלום בין הצפון לדרום – הוסכם על הפסקת אש ועל אוטונומיה חלקית בדרום למספר שנים. לפי ההסכמה, שימש מנהיג הדרום כסגן נשיא סודאן, וכן הוסכם שבשנת 2011 יתקיים משאל עם בין אזרחי הדרום, ובו יבחרו אם להתנתק מסודאן ולהכריז על עצמאות או להישאר חלק מסודאן הגדולה. משאל העם התקיים בינואר 2011, ובו בחרו אזרחי הדרום ברוב של 98% להיפרד ולהכריז על עצמאותה של מדינת דרום סודאן. הכרזת העצמאות התרחשה ב-9 ביולי 2011.
אף על פי שאזורי דרום קורדופן והנילוס הכחול מצפון לגבול הבינלאומי המפריד בין סודאן לדרום סודאן, רבים מתושביהם (במיוחד בהרי נובה) הזדהו עם הדרום. תושבים רבים לחמו בצד המורדים הדרומיים במהלך מלחמת האזרחים. אזורים אלה לא הורשו להשתתף במשאל העם בינואר 2011 ליצירת דרום סודאן, ותהליך "הייעוץ העממי" שהובטח להם גם לא התקיים. ב-5 ביוני 2011 פרץ סכסוך אלים באזורים אלה. "הייעוץ העממי" נדחה. תהליך שלום שהוביל להסכם עם סיעות מורדים רבות החל בספטמבר 2019. זאת לאחר המהפכה הסודאנית שסיימה את שלטונו של עומר אל-בשיר.
דארפור
דארפור הוא חבל ארץ במערב סודאן. פור הוא העם הגדול ביותר באזור זה ("דאר-פור" בערבית משמעו "בית הפור"), ולצדו חיים שבטים נוספים ביניהם המאסאליט, זאח'אווה, טאמה, ברגו ובנג'ו. רוב השבטים באזור הם אפריקאים-מוסלמים, אך המנהגים שלהם שונים בחלקם מהמנהגים של האסלאם הערבי.
המתחים בחבל דארפור התפתחו לאורך שנים רבות. להם שני גורמים מרכזיים: עם השנים, מחאת תושבי דארפור כלפי הממשלה גברה. זאת לנוכח האפליה בחלוקת המשאבים, חוסר המענה לצרכים בסיסיים והפקרת התושבים לפולשים הערביים, שנוכחותם הלכה וגדלה. התנכלויות אלה פגעו קשות בפרנסת החקלאים.
פרוץ המרד (2002)
קבוצות המורדים הן מפלגות פוליטיות, שהחליטו לצאת למאבק מזוין, עקב הייאוש ממצב העניינים בדארפור; התנועה/צבא לשחרור סודאן (SLM/A), ארגון חילוני המורכב בעיקר מהפור והמאסאליט, והתנועה לצדק ולשוויון (JEM), ארגון מוסלמי המורכב בעיקר מהזאח'ווה, שבט מצפון דארפור.
המתקפה הראשונה של המורדים הייתה התקפה של קבוצה המתכנה "החזית לשחרור דארפור" (Darfur Liberation Front, DLF) על מוצב צבאי בהרים ב-25 בפברואר 2002. הממשלה הסודאנית נעשתה מודעת לקיומה של תנועת מרי מאוחדת ביוני אותה שנה, לאחר מתקפה על תחנת משטרה בגולו. ההיסטוריונים ג'ולי פלינט (Flint) ואלכס דה ואאל (de Waal) טוענים שיותר מדויק לתארך את תחילת המרד ל-21 ביולי 2001, כאשר קבוצה של בני שבט זאח'ווה ובני שבט פור התכנסו באבו גמרה (Abu Gamra) ונשבעו בספר הקוראן לברית כנגד מתקפות במימון הממשלה על כפריהם.
הצטרפות הג'נג'וויד
הפשיטה באל-פאשיר היוותה נקודת מפנה, הן צבאית והן פסיכולוגית. הצבא הסודאני היה מוכה ומושפל והממשלה החליטה לאמן ולפרוס מחדש את הצבא כדי שיוכל להתמודד עם צורת הלחימה החדשה. כמו כן עלו חששות לגבי נאמנותם של החיילים והקצינים מחבל דארפור בקרב הצבא. האחריות לניהול המלחמה הועברה למודיעין הצבאי שעמד תחת פיקודו של נאפי עלי נאפי.
במהלך 2003 ניצחו המורדים 34 קרבות מתוך 38. במאי הביס 'הצבא לשחרור סודאן' חטיבה בקוטום (Kutum), הרג 500 חיילים ולקח בשבי 300. באמצע יולי נהרגו עוד 250 במתקפה השנייה על טינה. 'הצבא לשחרור סודאן' התקדם עוד ועוד מזרחה כשהוא דוחק את החזית אל תוך אזור קורדופאן (Kurdufan). בשלב זה החליטה הממשלה לשנות אסטרטגיה, בהתחשב בעובדה שהצבא הסדיר המשיך להפסיד בקרבות. הלחימה הסתמכה על 3 מרכיבים עיקריים: מודיעין צבאי, תקיפות אוויריות וכוחות הג'נג'וויד, רועים חמושים בני בגארה (עם בדואי נודד) אשר שימשו את הממשלה בדיכוי ההתקוממות של בני מאסאליט בין השנים 1996–1999. הג'נג'וויד הושמו במרכז האסטרטגיה לדיכוי ההתקוממות. על אף שהממשלה מכחישה בתוקף כל קשר לג'נג'וויד, אספקה ממקורות צבאיים הוזרמה אל תוך דארפור והג'נג'וויד צוידו בכוחות צבאיים עם מערכות קשר וארטילריה. אותן שיטות לחימה שהופעלו קודם לכן בהרי נובה (Nuba) וסביב שדות הנפט בשנות ה-90 גרמו להפרות מרחיקות לכת של זכויות אדם ולעקירה בכוח של אוכלוסייה אזרחית.
מהלך רצח העם
הג'נג'וויד המצוידים היטב חברו לכוחות צבא סודאן ויחד השמידו בשיטתיות מאות כפרים דארפוריים. ההתקפות בדרך כלל החלו באמצעות מטוסים מפציצים, מסוקים או ארטילריה שהפעיל צבא סודאן, ולאחר מכן הגיעו הג'נג'וויד רכובים על גבי ג'יפים, טנדרים, סוסים וגמלים, הרגו אזרחים במנוסתם, שרפו את הכפרים, הרעילו בארות, שרפו שדות ובזזו את כל הרכוש ובעלי החיים. צבא סודאן והג'נג'וויד עברו יחד בשיטתיות, כפר אחרי כפר, וטיהרו הלכה למעשה את דארפור מבני השבטים האפריקאיים. עד אביב 2004 נהרגו עשרות אלפי אנשים, בעיקר ממוצא לא-ערבי, ועוד כמיליון גורשו מבתיהם. לאורך חודשים ארוכים המשיכו כוחות הג'ינגאוויד יחד עם צבא סודאן להחריב בשיטתיות כפר אחרי כפר. דווח על מעשי זוועות איומים כגון: בורות הריגה, השלכת תינוקות לתוך בקתות בוערות, הרעלת בארות, שריפת גברים ונשים הקשורים בשלשלאות וכדומה. כבר באפריל צוות המשקיפים של האו"ם דיווח שכפרים של אוכלוסייה לא-ערבית סומנו לחיסול בעוד שכפרים ערביים הושארו לנפשם. הג'נג'וויד השתמשו באונס ככלי מלחמה ואנסו בשיטתיות אלפי נשים. מאז סוף שנות התשעים החל מסע הפצצות של כפרים דרפורים על ידי חיל האוויר של צבא סודאן, ההפצצות התגברו באמצע שנת 2003 והגיעו לשיא של עשרות הפצצות ביום.
בעקבות טור שכתב ניקולאי כריסטוף במרץ 2004 רצח העם בדרפור נכנס לשיח הציבורי בעולם כולו והמשבר הפך לבינלאומי. באותו זמן כ-100,000 פליטים שזרמו לצ'אד השכנה נרדפו על ידי כוחות הג'נג'וויד שהתעמתו עם כוחות צבא צ'אד בגבול. יותר מ-70 לוחמי ג'נג'וויד ו-10 חיילים צ'אדים נהרגו בקרב יריות. בעקבות זאת צ'אד החלה במגעים דיפלומטיים בנג'מנה, אשר הובילו להסכם ההומניטרי להפסקת אש של 8 באפריל בין ממשלת סודאן וחלק מהכוחות המורדים. המתקפות, הן של המורדים והן של הג'נג'וויד, נמשכו חרף הסכם הפסקת האש, ובעקבות כך הקים האיחוד האפריקאי (AU) "ועדת הפסקת אש" לפיקוח על קיומה. ההיקף המאמיר של המשבר הוביל לדאגה בקהילה הבינלאומית. מזכ"ל האו"ם דאז, קופי אנאן, הזהיר כי הסיכוי לרצח עם בדארפור גבוה בצורה מפחידה. היקף המערכה של הג'נג'וויד הוביל להשוואות לרצח העם ברואנדה, השוואות שהוכחשו בתוקף על ידי הממשלה הסודאנית. עיתונאים, עדים ומשקיפים עצמאיים העידו על מעשי זוועות הכוללים קטיעת איברים ורצח של אזרחים ואפילו של ילדים ותינוקות. קבוצת המשבר הבינלאומית (International Crisis Group) שבסיסה בבריסל, דיווחה במאי 2004 כי קרוב ל-350,000 בני אדם נמצאים בסכנת מוות מרעב ומחלות. ב-9 בספטמבר 2004 אמר מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול, כי המתרחש בדרפור הוא רצח עם וכי ארצו תעשה במסגרת מועצת הביטחון של האו"ם ככל יכולתה לעצור את הטבח באזרחים דרפורים.
2005-2006
ב-10 ביולי 2005 הושבע מנהיג "החזית העממית לשחרור סודאן" (SPLA), ג'ון גרנג, כסגן-נשיא סודאן, אך ב-30 ביולי הוא נהרג בגבול אוגנדה בתאונת מסוק בנסיבות עלומות. ב-7 במרץ 2005 רופאים ללא גבולות פרסמו דו"ח ובו עדויות על הטיפול הרפואי שהגישו ליותר מ-500 ילדות ונשים שנאנסו בדרפור. ב-5 במאי 2006 נחתם הסכם הבנות בין ממשלת סודאן לפלג ב-SLA בהנהגתו של מיני מינאווי (Minnawi), אך נדחה על ידי שתי הקבוצות האחרות בשורות המורדים – התנועה לצדק ושוויון והפלג הנוסף בתוך ה-SLA. ההסכם תווך ואורגן על ידי סגן מזכיר המדינה האמריקאי, רוברט ב. זליק (Zoellick), סלים אחמד סלים (נציג האיחוד האפריקאי) ונציגים זרים אחרים מניגריה. ההסכם קרא לפירוז הג'נג'וויד מנשקם, פיזור כוחות המורדים ושילובם בתוך הצבא הסודאני.
בחודשים יולי-אוגוסט 2006 התחדשו הקרבות באזור, וכוחות הסיוע הזרים עזבו בעקבות התקפות חוזרות ונשנות על אנשי צוות. מזכ"ל האו"ם קופי אנאן קרא להצבת כוח משקיפים של 18,000 איש שיחליף את הכוח של האיחוד האפריקאי שמנה רק 7,000 אנשים. באחת התקריות בקאלמה (Kalma) נאנסו ונשדדו 7 נשים שעזבו את שטח המחנה כדי למצוא עצים להסקה, על ידי כוחות הג'נג'וויד. בפגישה חסויה ב-18 באוגוסט, הזהיר הדי אנאבי (Annabi), סגן המזכיר הכללי של מחלקת המבצעים של כוחות המשקיפים הבינלאומיים, כי ממשלת סודאן מתכוננת למתקפה צבאית גדולה בחבל דארפור. האזהרה באה יום לאחר שחוקרת מיוחדת מטעם הוועדה לזכויות אדם של האו"ם, סימה סאמאר (Samar), הצהירה כי למרות הסכם מאי, המאמצים המושקעים מצד סודאן להשכנת שלום הם דלים. ב-19 באוגוסט משכה ממשלת סודאן את התנגדותה לפריסת כוח המשקיפים המונה 17,000 איש לאחר שארצות הברית איימה על ממשלת סודאן לגבי "התוצאות האפשריות" של התנגדות מעין זו.
ב-23 באוגוסט 2006 דחתה סודאן זימון להופיע בפני מועצת הביטחון של האו"ם, שבו אמורה הייתה להסביר את תוכניתה לשלוח 10,000 חיילים סודאנים לדארפור במקום כוח המשקיפים הרב-לאומי, המונה כ-20,000 משקיפים. מועצת הביטחון הודיעה כי תקיים את הדיון למרות אי-השתתפותהּ של סודאן. באותו יום דיווחה ועידת ההצלה הבינלאומית (International Rescue Committee) על מאות מקרי אונס באזור מחנה הפליטים קאלמה שהתרחשו בשבועות הקודמים. הג'נג'וויד השתמשו באונס ככלי להשפלת נשים ולגרימה לנידוין. יום לאחר מכן, ב-25 באוגוסט, הזהיר ג'נדאי פרייזר (Frazer), ראש דסק אפריקה במשרד החוץ האמריקאי, שהאזור כולו ניצב בפני משבר ביטחוני חריף ללא פריסתו המיידית של כוח המשקיפים של האו"ם.
ב-31 באוגוסט 2006 אישרה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1706 של מועצת הביטחון של האו"ם לשלוח לאזור כוח בן 17,300 משקיפים; סודאן התנגדה בתקיפות להחלטה. ב-1 בספטמבר דיווחו נציגים של האיחוד האפריקאי על מתקפה של ממשלת סודאן על דארפור בה נהרגו 20 ועוד 1,000 נעקרו מבתיהם.
ב-8 בספטמבר 2006 הזהיר אנטוניו גוטרש, ראש נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) כי דארפור ניצבת בפני "אסון הומניטרי". ב-12 בספטמבר טען שליח האיחוד האירופי בסודאן, פקה האביסטו (Haavisto), כי הצבא הסודאני "מפציץ אזרחים בדארפור". בכיר בתוכנית המזון העולמית דיווח שסיוע המזון נמנע מכ-355,000 אנשים באזור. קופי אנאן נאם בפני מועצת הביטחון ואמר כי "הטרגדיה בדארפור הגיע לרגעים קריטיים. המצב דורש את התערבותה המיידית של המועצה". ב-2 באוקטובר 2006, לאחר שנגנזה תוכנית האו"ם לזמן לא מוגדר בשל התנגדות סודאן, הודיע האיחוד האפריקאי כי יאריך את שהות הכוח באזור עד 31 בדצמבר. 200 חיילים של האו"ם נשלחו כדי לתגבר את הכוח האפריקאי. ב-6 באוקטובר החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להאריך את המנדט של כוח המשימה בסודאן (כוח שנועד לעזור לאכוף את הסכם השלום המקורי ואינו קשור ליוזמה הקודמת של כוח מסיבי לשמירה על השלום) עד לסוף אפריל 2007. ב-9 באוקטובר הגדיר ארגון המזון והחקלאות (FAO) את דארפור כמקרה-החירום המרכזי מבין 40 המדינות הנתונות לטיפולו. ב-10 באוקטובר טענה המפקחת הראשית על זכויות אדם של האו"ם, לואיז ארבור (Arbour), כי ממשלת סודאן ידעה מראש על מתקפת הג'נג'וויד על בוראם (Buram) שבדרום דארפור, שבה נרצחו מאות אזרחים, בחודש שלפני ההתקפה. ב-12 באוקטובר הגיעה שרת החוץ הניגרית ג'וי אוגוו (Ogwu) לביקור בן יומיים בדארפור, ודחקה בממשלת סודאן לקבל את הצעת האו"ם. בנאום באתיופיה יצא הנשיא הניגרי אולוסגן אובסאניו (Obasanjo) נגד "העמידה מנגד מול רצח העם המתפתח בדארפור". ב-13 באוקטובר הטיל נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש סנקציות כנגד המעורבים בזוועות בדארפור, תחת "החוק לשלום ואחריות בדארפור 2006". הסנקציות החדשות באו לחזק סנקציות קיימות, כגון הטלת איסור על אזרחים אמריקאים לסחור בנפט עם סודאן (על אף שכבר מאז 1997 נאסר על חברות אמריקאיות לסחור עם סודאן), הקפאת נכסי המעורבים בטבח ואיסור כניסתם לתחומי ארצות הברית.
ב-22 באוקטובר 2006 הורתה ממשלת סודאן לשליח האו"ם יאן פרונק (Pronk) כי עליו לעזוב את המדינה תוך 3 ימים. הצבא הסודאני מתח ביקורת עזה על פרונק, נציג האו"ם הבכיר במדינה, לאחר שפרסם כמה תיאורים של תבוסות קשות של הצבא בדארפור בבלוג האישי שלו. ב-1 בנובמבר הודיעה ארצות הברית שתנסח יוזמה בינלאומית חדשה שממשלת סודאן תוכל לקבל. ב-9 בנובמבר יצא יועץ בכיר לנשיא סודאן, נאפי עלי נאפי (Nafie Ali Nafie), בהודעה לתקשורת, שלפיה מוכנה ממשלת סודאן להתחיל במגעים ללא תנאים מוקדמים עם ברית המורדים, החזית הלאומית לגאולה (National Redemption Front, NRF), אך העיר שאין הוא רואה טעם בהסכם שלום חדש. ה-NRF, שדחתה מכל וכל את הסכם מאי וניסתה לבסס הסכם חדש, לא פרסמה תגובה.
באותה תקופה התרחש פילוג שבטי בקרב הכוחות הערביים, כאשר חלה החמרה ביחסים בין שבט החקלאים טרג'ם (Terjem) ושבט מאהריה (Mahria), נוודים מגדלי גמלים. שבט טרג'ם האשים את שבט מאהריה בחטיפת ילד מטרג'ם, ובתגובה האשים המאהריה את טרג'ם בגנבת גמלים. מושל דרום דארפור, עלי מחמוד מוחמד, העיד כי הלחימה בין השבטים החלה כאשר המאהריה הדהירו את גמליהם דרך שטח של טרג'ם ליד נהר בולבול, רומסים את השדות בעוברם. הלחימה התחדשה ביולי 2007.
ב-17 בנובמבר החלו דיווחים על עסקה מתרקמת להצבת "כוח או"ם של פשרה" בדארפור; על פניו, ממשלת סודאן דחתה את ההצעה. אף על פי כן, ב-18 בנובמבר טען האו"ם שסודאן הסכימה להצבת כוח האו"ם. שר החוץ של סודאן, לם אקול (Akol), הצהיר ש"אסור שיהיו דיבורים על כוח מעורב" ושתפקיד האו"ם צריך להישאר בפן הסיוע הטכני. באותו יום דיווח האיחוד האפריקאי שהצבא הסודאני ומליציות הנתמכות על ידו החלו במבצע קרקעי ואווירי באזור שבמהלכו נהרגו 70 אזרחים. האיחוד קרא למבצע "הפרה בוטה של הסדרי הביטחון".
ב-25 בנובמבר האשים דובר של המפקח הראשי של האו"ם לזכויות אדם את הממשלה הסודאנית בביצוע "מתקפה מכוונת וללא התגרות" כנגד אוכלוסייה אזרחית בעיירה סירבה (Sirba) ב-11 בנובמבר, שבה נהרגו 30 איש. בהמשך להודעת המפקח נאמר שהמתקפה גררה הרס וביזה נרחבים של רכוש.
2007
בפברואר 2007, נשיא סודאן, עומר חסן אל בשיר נפגש בלוב עם מנהיגי אחת מקבוצות המורדים הגדולות בדארפור, כחלק מהמאמץ לקדם את שיחות השלום לאזור. בשיחות השתתף גם מנהיג לוב, מועמר קדאפי, נשיא אריתריאה, אייזיאס אפוורקי ומשלחות של האו"ם ושל מדינות אפריקה.
הטבח התפשט לכל אורך הגבול עם צ'אד וב-31 במרץ 2007 רצחו הג'נג'וויד כ-400 אנשים בכפרים טיירו (Tiero) ומרנה (Marena), אשר על הגבול בין סודאן ומזרח צ'אד. תחילה הוקפו הכפרים, ואז הותקפו במטחי אש; הכפריים שברחו נרדפו, הנשים נשדדו והגברים נורו. רבים מאלה שהצליחו להימלט מתו לאחר זמן מה מתשישות והתייבשות. ב-14 באפריל 2007 התרחשו עוד התקפות לאורך הגבול. ב-18 באפריל נשא נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש נאום במוזיאון השואה האמריקני בו גינה את הממשלה הסודאנית, ואיים בסנקציות נוספות, ביניהן הגבלת העסקאות הדולריות והמסחר עם הממשלה הסודאנית ועם 29 עסקים סודאניים.
ב-14 ביולי 2007 פורסם מאמר שטען כי בחודשיים החולפים, 75,000 ערבים מצ'אד וניגריה חצו את הגבול לדארפור, ורובם יושבו על ידי הממשלה בכפרים שהשתייכו פעם לאוכלוסייה לא-ערבית.
הפרת הסנקציות
דו"ח של אמנסטי מאשים את סין ורוסיה במכירת נשק, תחמושת וציוד צבאי לסודאן. על פי הדו"ח, ציוד זה הועבר לסודאן לשימוש הצבא הסודאני והג'נג'וויד ועל כן מהווה הפרה של אמברגו הנשק של האו"ם על סודאן. בדו"ח מצולם מטוס פנטן מתוצרת סין שנצפה בניילה שבדארפור ומטוס אנטונוב-26 אוקראיני (צבוע לבן). בדו"ח מוצגות ראיות (לרבות עדויות של עדי-ראייה) שסודאן מפציצה כפרים ללא הבחנה בדארפור ובמזרח צ'אד בעזרת מטוסים אלה. כמו כן מוצגת תמונה של מסוק רוסי, מיל Mi-24, שנצפה בשדה התעופה של ניילה במרץ 2007 - במשך שנים רבות השתמש חיל האוויר הסודאני במסוקים אלו בסיוע להתקפות הג'נג'וויד על הכפרים. הדו"ח כולל גם עדויות לגבי הסוואת המטוסים והמסוקים הצבאיים ככלי טיס אזרחיים על ידי צביעתם בלבן.
ביוני 2007 נכתב בירחון של חיל האוויר האמריקאי כי סין ואיראן מימנו משלוח של מטוסים חדשים לסודאן, 15-20 מטוסי פנטן A-5 מתוצרת סין להתקפות אוויר-קרקע. כמו כן, חזר הדיווח אודות שימוש במסוקי קרב Mil Mi-24 ו-Mil Mi-171. הם צולמו צבועים בלבן עם כיתוב של האו"ם עליהם. דווח על 8 כאלה בשימוש.
סין ורוסיה הכחישו את ההפרה של הסנקציות שהוטלו על ידי האו"ם. לסין יש יחסים הדוקים עם סודאן ושיתוף פעולה צבאי הולך וגדל מאז תחילת 2007. בשל מאגרי הנפט הגדולים של סודאן, סין מחשיבה יחסים אלו כנכס אסטרטגי לתדלוק הכלכלה ההולכת וגדלה שלה. חברת הנפט הממשלתית של סין שולטת בכ-60-70% מייצור הנפט בסודאן. כמו כן, היא בעלת 40% מחברת הנפט של סודאן (למעשה הבעלים הגדולים ביותר). סין מתנגדת בעקביות לסנקציות לא-צבאיות על סודאן.
הצבת הכוח המשולב של האו"ם והאיחוד האפריקאי אושרה ב-31 ביולי 2007 פה אחד במועצת הביטחון של האו"ם (החלטה 1769). הכוח החדש נועד להחליף את הכוח של האיחוד האפריקאי ב-31 בדצמבר לכל המאוחר והמנדט שלו אושר עד יולי 2008. באותו יום החריף הסכסוך בין השבטים טרג'ם ומאהריה כאשר לוחמים משבט מאהריה הקיפו הלוויה של שייח חשוב של טרג'ם ובעזרת מכונות ירייה ו-RPG הרגו 60 איש.
מ-3 עד 5 באוגוסט התרחשה בארושה, טנזניה ועידה לאיחוד הפלגים השונים בתנועת ההתנגדות כדי להציג דרישות אחידות אל מול ממשלת סודאן. רוב ההנהגה הבכירה של ארגוני המורדים נכחה בוועידה, למעט עבד אל-ואחיד אל-נור, שעמד בראש ארגון לא-גדול שהתפצל מה-SLA, ונחשב כמייצג של אוכלוסייה ניכרת של שבט פור. היו חששות שהיעדרו יפגע בעמדה האחידה בשיחות השלום. בכירים בינלאומיים העירו ש"אין ג'ון גרנג בדארפור", בהתייחסם למנהיג צוות המשא ומתן של דרום סודאן שהיה מקובל על שלל הקבוצות באזור זה.
לוח הזמנים כלל פגישות בין נציגים של האו"ם והאיחוד האפריקאי למנהיגי המורדים וכן פגישות של מנהיגי המורדים בלבד. מנהיגי המורדים שהגיעו היו גמאלי גללאידין, חליל עבדאללה אדם, סאלח אבו סורה, חמיס עבדאללה אבאקר, אחמד עבדלשאפי, עבדאללה יחיא, חליל איברהים (התנועה לצדק ושוויון) ואחמד איברהים עלי דיראיג'. בנוסף לשמונה הללו, נוספו עוד שמונה ביום שלאחר מכן, אך הסיעה לאיחוד ה-SLM לא הגיעה, לאחר שהממשלה כלאה את מנהיגה בבית החולים. הדרישות שיצאו מוועידה זאת כללו פיצויים לקורבנות ואוטונומיה לחבל דארפור. לבסוף הגיעו המשתתפים להסכמות בנושאים של חלוקת סמכויות ועושר, ביטחון, שטח, ונושאים הומניטריים. בזמן זה החלו מאבקים בין השבטים הערביים שהרכיבו את מליציית הג'נג'וויד. שבט טרג'ם נלחם בשבט מאהריה כאשר לוחמים משני הצדדים נעים מאות קילומטרים כדי להילחם על עמק נהר בולבול. דרומה משם נלחמו שבט חבנייה (Habanniya) וסלאמאט (Salamat). הלחימה לא גבתה אמנם קורבנות רבים כמו ב-2003–2004, שהיו שיא האלימות. האו"ם העלה השערה שהשבטים מנסים לתפוס כמה שיותר אדמה לפני הגעת הכוח מטעמו.
שיחות השלום בלוב
השיחות שהוחרמו על ידי הפלגים המרכזיים של ארגוני המורדים שונו ל"שיחות התייעצות", כשהשיחות עצמן יחלו בנובמבר-דצמבר. ב-15 בנובמבר 2007 נחתם הסכם איחוד בין 9 קבוצות מורדים - 6 סיעות SLM, החזית העממית הדמוקרטית, החזית המהפכנית הסודאנית והתנועה לצדק ושוויון - הזרוע הצבאית. ארגוני המורדים היו מאוגדים בשני גופים מרכזיים והיו מוכנים להתחיל את השיחות על הסכם השלום.
2008
בינואר 2008 נשלחו כ-20,000 משקיפים מטעם האו"ם לדארפור בכוח שמכונה UMANID. זאת כשנתיים לאחר שהתקבלה החלטה באו"ם על הקמת הכוח ועל ההסדרים לארגונו. ב-10 במאי התנגשו כוחות המורדים עם הצבא בעיר אום דורמאן, שממערב לח'רטום, בקרב על מפקדה צבאית. דובר משטרת סודאן מסר שמפקד הכוחות מוחמד סאלח גרבו וקצין המודיעין שלו מוחמד נור אל-דין נהרגו. עדי ראייה דווחו על יריות שנשמעו ברחובות המערביים של ח'רטום ועל תנועה ערה של מסוקים וכלי רכב צבאיים. לאחר שצבא סודאן השתלט על הבסיס, דיווחה רשת החדשות של סודאן באותו אחר צהריים כי המורדים הובסו לחלוטין, תוך הקרנת תמונות של כלי רכב בוערים וגופות מוטלות ברחוב. 93 חיילים, 13 שוטרים ו-30 אזרחים נהרגו בקרב על אום דורמאן וח'רטום. הצבא אישר את מציאתן של כ-90 גופות מורדים אך שיער את מניין האבידות מקרב המורדים בכ-400. המורדים הכחישו.
2009
בתחילת 2009 העריך האו"ם כי בדארפור יש כ-2.7 מיליון עקורים וכ-270,000 פליטים שוהים במזרח צ'אד. הקרבות בין ארגוני המורדים ובין הג'נג'וויד המשיכו גם בתחום צ'אד, דבר שיצר מתח ביחסים בין שתי המדינות, וקושי רב של ממשלת צ'אד להתמודד עם הפליטים הרבים (בצ'אד הוקמו מחנות פליטים על ידי נציבות האו"ם לפליטים וארגוני סיוע). הג'נג'וויד המשיכו לאנוס ולרצוח בהתקפותיהם על הכפרים ועל מחנות העקורים, ונשים רבות שיצאו ממחנות העקורים לאסוף עצים להסקה נתפסו על ידי הג'נג'וויד ונאנסו. עקורים רבים שברחו מבתיהם המשיכו לברוח מהתקפות חוזרות ונשנות של הג'נג'וויד באזור דארפור.
הרחקתם וחסימתם של ארגוני הסיוע בדארפור (מלבד האו"ם) ב-2009 על ידי ממשלת סודאן יצרו אסון הומניטארי חמור, שתוצאתו היא מוות המוני בעקבות רעב, מחלות וזיהומים. סוכנויות בינלאומיות מעריכות את מספר הנרצחים ברצח העם בחצי מיליון בני-אדם. האו"ם מעריך כי ישנם מעל לשלושה מיליון עקורים בתחומי דארפור וח'רטום, כ-330,000 במזרח צ'אד, כ־50,000 ברפובליקה המרכז אפריקאית, 50,00 נוספים במצריים ונוספים במדינות מפותחות שקלטו פליטים (ביניהם גם ישראל).
2010
בפברואר 2010 נחתם הסכם הפסקת אש בין הצדדים ובו סעיף המתייחס לשילובם של המורדים בכל דרגי המערכת הפוליטית בסודאן. למרות זאת, מעשי האלימות בחבל לא נפסקו כליל, ובחלקים אחרים של סודאן המשיכה להתנהל מלחמת אזרחים. כך לדוגמה, דווח כי בדצמבר 2010 40,000 תושבים נוספים נפלטו מבתיהם עקב קרבות בין כוחות הממשלה למורדים.
ב-12 ביולי 2010 הוציא בית הדין הפלילי הבינלאומי צו מעצר שני במספר נגד נשיא סודאן עומר אלבשיר, באשמת שלושה סעיפים של רצח עם.
2011-2012
בדארפור ובמזרח צ'אד (בסמוך לגבול עם דארפור) חיים יותר ממיליון פליטי רצח העם מהפור, הזאח'ווה והמאסאליט בעשרות מחנות פליטים. תנאי המחיה במחנות הפליטים קשים במיוחד בשל המחסור במזון, במים, בתרופות ובאמצעי חימום. במהלך 2011 הרחיקה ממשלת סודאן את סיוע המזון של תוכנית המזון העולמית וכן הקשתה על הכנסת משאיות מים וציוד רפואי למחנות הפליטים שבשטחיה. נשים היוצאות מהמחנות לחפש אחר עצים להסקה ומים נחשפות לפגיעות אלימות, רצח ואונס על ידי המיליציות השונות ועל ידי כוחות הביטחון הסודאנים.
במחצית הראשונה של 2012 דווח על הפצצות אוויריות של 25 כפרים ברחבי דארפור בהן נהרגו עשרות אזרחים ואלפי אזרחים נמלטו מבתיהם למחנות פליטים בדארפור ובצ'אד הסמוכה. בנוסף לאלה דווחו מספר מקרים בהם פליטים ששבו לכפרם גורשו על ידי מתיישבים חדשים על אדמותיהם באלימות. מספר הפליטים והעקורים הדארפורים גדל בשל התקיפות של צבא סודאן על הכפרים. דווח על מחסור חמור במים ומזון במרבית מחנות הפליטים, במיוחד אלה שבדארפור. דווח אף על ילדים שמתו ברעב ובצמא. דווח על אחוזים גבוהים של נגועים במגפות: מלריה, דיפתריה, בילהרציה, פילריאסיס וחצבת. בחלק מהמחנות עד תשעים אחוז מהפליטים חולים. עשרות עד מאות בני אדם מתו ממחלות אלה בכל חודש. אחרוני הארגונים ההומניטאריים שעוד פעלו בדארפור גורשו בתחילת שנת 2012. בכל דארפור נותרו רק שישה צוותים של נציבות הפליטים של האו"ם, אלה פועלים בערים הגדולות של דארפור.
כמה מאות לוחמים מכוחות הג'נג'וויד בדרום דארפור גויסו לחיל המילואים של משטרת סודאן תחת פיקודו של אבו טירה. חייליו של אבו טירה נכנסים למחנות הפליטים באזור זאם-זאם באופן יומיומי ורוצחים, אונסים בוזזים ומתעללים בחיות. שייח' מוסא חילל, מפקד הג'נג'וויד שהואשם על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי בביצוע רצח עם ואף נעצר בעבר על ידי ממשלת סודאן, חזר להיות מנהיג גדול ומוערך בדארפור ואף התחתן עם בתו של נשיא צ'אד. עם זאת, לאורך כל שנות הסכסוך המשיכה ממשלת סודאן להאשים את ממשלת צ'אד בתמיכה בארגוני המורדים.