cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנחם בגין
מבצע ליטני
בשנת 1978 הורה בגין לצה"ל לצאת למבצע ליטני, מבצע שכוון נגד מטרות מחבלים בלבנון. המבצע בא בתגובה לטבח באוטובוס אגד בכביש החוף, אירוע שכונה "אוטובוס הדמים", שבו נרצחו 37 ישראלים. המבצע היה למקיף ביותר בלבנון עד אז וזכה לתמיכת האופוזיציה. במבצע חדר צה"ל לחלקה הדרומי של לבנון עד לנהר הליטני, והחזיק בשטח זה במשך כשלושה חודשים, עד לנסיגתו חזרה לגבול הבינלאומי. לצה"ל היו 20 הרוגים במבצע וחייל שבוי ששוחרר בעסקת שבויים ב-14 במרץ 1979 תמורת 76 מחבלים שפוטים. לארגוני המחבלים הפלסטינים היו בין 200 ל-300 הרוגים. במהלך המבצע קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 425, הקוראת לישראל להוציא את צבאה עד לגבול הבינלאומי, וכן הכריזה על הקמת כוח יוניפי"ל והצבתו בלבנון.
הפצצת הכור העיראקי
בשנות ה-70 החלו מדענים עיראקים לבחון דרכים להפקת פלוטוניום, ועיראק חתמה על הסכם עם צרפת שבמסגרתו הבטיחה צרפת לספק לעיראק שני כורים גרעיניים - "תמוז 1" ו"תמוז 2". ישראל החלה לגלות עניין במאמצים העיראקיים במרץ 1975, והמודיעין הישראלי ניסה להשיג מידע על הכורים הגרעיניים ועל התקדמות בנייתם. באוגוסט 1980, בנאום תוקפני במיוחד, שב סדאם חוסיין ואיים בהשמדתה של ישראל ("יש לכתוש את תל אביב בפצצות").
ב-28 באוקטובר 1980 כינס מנחם בגין ישיבת ממשלה מיוחדת שדנה בהפצצת הכור בעיראק. בישיבה זו סיכם בגין את השקפתו על מצבה של ישראל לנוכח האיום הגרעיני:
התקיפה הפכה במהרה לסוגיה מרכזית בקרב מפלגות הליכוד והמערך במערכת הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו שלושה שבועות לאחר מכן. בין דברי הביקורת על המבצע בלטה התבטאותו של ראש מטה ההסברה של המערך אותה עת, ולימים נשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג. בריאיון לכתב ה-BBC בישראל בוב סיימון, זמן קצר לאחר פרסום ההתקפה, אמר הרצוג כי "יש משהו מוזר מאוד במועד שנבחר (להפצצה)"
מודעות הבחירות של המערך טענו שהפעולה מעוררת שאלות קשות והגדירו את בגין כאדם קל לשון וחסר שיקול דעת שלא ניתן לסמוך עליו. בעקבות הביקורת הפנימית בישראל הגיב בגין בחריפות וטען כי הוא לא היה מסכן אנשים במוות ובשבי למען שיקולי בחירות. בתגובתו לביקורת מצד הממשל האמריקאי של רייגן, אמר בגין כי ההחלטה על עיתוי התקיפה נפלה לאור התקדמות הכור לעבר הפעלה מעשית, כך שאילולא הושמד באותו עיתוי, תוך זמן קצר הייתה פגיעה בו כרוכה ביצירת ענן של נשורת גרעינית שהייתה פוגעת בילדי בגדד.
הבחירות לכנסת העשירית
לקראת תחילת שנת 1981 היה מצבו של הליכוד בסקרים קשה. היו אף סקרים שנתנו למערך רוב מוחלט בכנסת. סדרת פרשיות חשפה מתחים וליקויים בתוך הממשלה, ונראה כי מנחם בגין אינו שולט עוד במצב והצטייר כמנותק וכלא שולט במפלגתו. במצב זה, שבו לכל רכיב מרכיבי הממשלה היה סדר יום שונה, והמצב הכלכלי מתדרדר מדי יום, החליט בגין בחודש ינואר להקדים את הבחירות, ואלו נקבעו ל-30 ביוני 1981. בחירות 1981 נערכו בעיקר בין הליכוד ובין המערך, אך למעשה נערכו גם לאורך קו שבר עדתי, בין האשכנזים שהתייצבו לצד המערך ובין המזרחים שתמכו בליכוד ובבגין. במשך שנים חשו המזרחים (בעיקר יוצאי ארצות המגרב) זנוחים ומנוכרים על ידי מערכות השלטון במדינת ישראל. הם חשו כי הם מופלים ומקופחים על ידי האליטות והשלטון האשכנזי של מפא"י. הליכוד, ובגין בראשו, התייחסו למזרחים באופן אחר, ופתחו את שורות המפלגה ושורות ההנהגה במידה גדולה הרבה יותר בפני דור חדש של צעירים מזרחים שבאו מעיירות הפיתוח. על בסיס זה ניהל מנחם בגין את מערכת הבחירות הסוערת בתולדות מדינת ישראל, בהובילו עצרות המונים ברחבי ישראל ואת הנושא העדתי הפך לנושא מרכזי בבחירות. הוא הרבה לתקוף את "הקיבוצניקים המיליונרים עם בריכות השחייה שלהם" ולהציגם כנצלנים. אסיפות בחירות רבות של פרס הופרעו באלימות על ידי תומכי בגין ונזרקו עליו עגבניות. בגין מצידו לא פעל על מנת להקטין את הלהבות, ככל שחלף הזמן והתקרבו הבחירות דומה היה שבגין שב להיות "במיטבו". ראש הממשלה בן ה-67 נראה כמי ששואב הנאה ממסע הבחירות, ובמיוחד מהצלחתו להלהיב את שומעיו בכיכרות. המערך, מאידך, לא טמן ידו בצלחת וניהל מערכת בחירות שעיקרה התקפה על מנחם בגין בכל דרך אפשרית מבלי לברור מילים, במטרה לנסות ולבלום את ההתאוששות של הליכוד בסקרים שנתפסה כהתאוששות אישית של בגין.
נאום הצ'חצ'חים
למחרת נערכה במקום עצרת בחירות של הליכוד, ובה עלה מנחם בגין לנאום. את נאומו פתח בגין בניתוח ההבדל בין הליכוד לבין המערך. הוא טען שאנשי הקיבוצים הניפו דגלים אדומים, ואילו אנשי הליכוד מניפים דגלי תכלת לבן. הוא קישר בין תנועת העבודה לבין ברית המועצות, שסיפקה נשק לאויבי ישראל ושלחה עצירים פוליטיים למחנות ריכוז. הוא הוסיף וטען כנגד הקיבוצים, אותם הרבה לתקוף באותה מערכת בחירות, "הם שונאים קפיטליזם, אבל אוהבים את הקפיטל!". לאחר מכן הגיע שיא הנאום, אשר בו בגין תיאר בפני ההמון, שבעצרת המערך עמד על הבמה שחקן צעיר, וכאן הסתכל בגין בדף להיזכר בשם שקרא בעילגות מכוונת "דודו טופז". הוא ציטט את דבריו של טופז ותיאר כיצד כל תומכי המערך הריעו לדבריו של טופז, ואז פנה לדבר על עדות המזרח והצהיר כי טופז חילל את כבודו של שבט שלם בישראל. בגין גם תקף את חברי המערך מעדות המזרח, ובמיוחד את ח"כ שושנה ארבלי-אלמוזלינו (שהוצבה במקום השני ברשימה באותה מערכת בחירות), אשר לטענתו היו צריכים למחות על הפגיעה בעדות המזרח כפגיעה אישית. לסיום נאומו קרא בגין לנוכחים להתקשר אל כל מכריהם ברחבי הארץ:.
הקמת הממשלה
ערב הבחירות נדמה היה כי ישנו שוויון בין המערך והליכוד. לאחר ספירת הקולות התברר, כי הליכוד ניצח את המערך בהפרש של עשרת אלפים קולות, והנשיא יצחק נבון הפקיד בידי מנחם בגין את הרכבת הקואליציה. בגין הצליח להקים קואליציה מבוססת על רוב דחוק של 61 ח"כים, והממשלה יצאה לדרכה ב-5 באוגוסט 1981, ה' באב תשמ"א. ביולי 1982 הצטרפה סיעת התחיה לקואליציה, וזו גדלה ל-66 ח"כים. ב-5 ביולי 1982 הצטרפה סיעת היחיד "התנועה להתחדשות ציונית חברתית", וחברה מרדכי בן-פורת מונה לשר בלי תיק.
יוזמות חקיקתיות
בדצמבר החל תהליך חקיקה מזורז של "חוק רמת הגולן", אשר החיל את המשפט הישראלי על רמת הגולן. שמונה מחברי הכנסת של המערך הצביעו בעד החוק, וכל שלוש הקריאות הדרושות עברו ביום אחד. בנאומו מאותו יום הצדיק בגין את החוק:
הממשל האמריקאי הודיע כי הוא אינו מכיר בחוק וכי בתגובה לו הוא מבטל רכש מישראל. על כך הגיב בגין באומרו בזעם: "האם אנחנו מדינת וסאלים שלכם? האם אנחנו רפובליקת בננות?"
טענות הועלו בדבר העיתוי של החוק שלכאורה שירת את צרכיו הפוליטיים, שכן אז חלה ירידה בתמיכה בו. אולם שר המשפטים באותו הזמן משה נסים, סיפר בראיון ליואב קרקובסקי, שבגין קרא לו באותו יום בו הועבר החוק ואמר לו שהסיבה להעברת החוק היא, שבאותו היום היה כנס של הליגה הערבית במרוקו, ואחת ממדינות ערב עודדה אותו להעביר את החוק הזה, בכדי להחליש את חאפז אל אסד בקרב מדינות ערב.
במרץ 1982 יזם בגין את הקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בעניין רצח ארלוזורוב, שכונתה בשם ועדת בכור. הוועדה קבעה כי שני הצעירים הרוויזיוניסטים, אשר בשעתו הואשמו ברצח או באחריות לו, חפים מפשע, אך, מאידך, ציינה כי לא ניתן לקבוע מי היו הרוצחים והאם היה זה רצח פוליטי. החלטה זו לא שמה קץ למחלוקת בשאלת רצח ארלוזורוב, ונמתחה ביקורת על עצם הקמת ועדת חקירה ממלכתית לסוגיה היסטורית.
מלחמת לבנון
בגין קיווה כי המבצע לא יאריך ימים, כי כוחות צה"ל יישארו באזור קו ה-45 ק"מ מגבול ישראל, ושאחריו "תשקוט הארץ 40 שנה". אולם האירועים השתלשלו אחרת. ב-29 ביוני, בנאום שנשא בכנסת, הביא את ההצדקה ליציאה למבצע:
לאחר המצור על ביירות עזבו באוגוסט 1982 8,900 אנשי אש"ף, ובהם יאסר ערפאת, את לבנון דרך נמל ביירות והעבירו את מרכזם המדיני לתוניסיה. בכך הושג אחד היעדים של המבצע, אולם הדברים כבר הסתבכו, גם בהמשך, והלחימה הפכה, בעצם, למלחמה של ממש עוד לפני פינוי אנשי אש"ף לתוניסיה. צה"ל שקע בבוץ הלבנוני במלחמת הכול בכול, התעמת עם הצבא הסורי, הגיע עד ביירות, סבל מאבידות רבות, ובסופו של דבר הוכתם באחריות עקיפה לטבח שביצעו הפלנגות בפלסטינים במחנות הפליטים בסברה ושתילה. ועדת החקירה שקמה בעקבות הטבח, ועדת כהן, אמרה על מנחם בגין שלא שקל נכון את התוצאות הצפויות של מתן הרשאה לפלנגות להיכנס למחנות הפליטים. גם מעדותו בפני הוועדה עלה הנתק בין בגין לדרג הביטחוני.
המלחמה זכתה לפופולריות בציבור בתחילת דרכה, וזיכתה את הממשלה ואת הליכוד בתמיכה גבוהה בסקרים. בראשית אוגוסט העניקו הסקרים לליכוד בין 57–61 מנדטים. אך ככל שהתקדמה המלחמה החלה עולה ביקורת ציבורית מחוגים שונים, אשר טענו כי המלחמה היא "מלחמת ברירה", טענה שחזרה והועלתה בהפגנות רבות נגד בגין מצד גורמים בשמאל. בחלק מהפגנות אלו נישאו שלטים שכינו את בגין ושרון רוצחים. מול בית ראש הממשלה התקיימה משמרת מחאה שקטה של אנשי שמאל, שבלטה בה כרזה עם מספר החללים, בהתאם לשינויים שחלו בו, במלחמת לבנון אשר בשלב כלשהו עבר את ה-600. שב"כ קבע כי הפגנה כזו, המתקיימת כ-8 מטרים מפתח בית ראש הממשלה עלולה להוות עבורו סיכון, אולם בגין סירב לבקש כי ירחיקו את המפגינים, על אף שמשמרת המחאה הטרידה את רוחו.
לדברי הפרשן הצבאי רון בן ישי, מטרות המלחמה, כפי שהוצגו לו זמן רב לפני תחילת המלחמה על ידי אריאל שרון ורפאל איתן, היו נרחבות מעבר לטווח 40 ק"מ שצוין בהחלטת הממשלה על יציאה למבצע, וכללו את סילוק אש"ף מלבנון כולה, בתקווה שצעד זה יחסל את תקוותם של הפלסטינים לשוב לשטחי יהודה ושומרון, ויבסס את אחיזת ישראל בשטחים אלה. מטרה נוספת הייתה השבת השלטון בלבנון לפלנגות הנוצריות בראשות באשיר ג'ומייל, שבעקבותיו תחתום לבנון על הסכם שלום עם ישראל. בן ישי טען שמטרות אלה הוסתרו ממנחם בגין ומהממשלה.
התפטרותו והסתגרותו
במהלך השנים הובאו עדויות רבות על תקופות של חוסר תפקוד במהלך כהונתו של בגין כראש ממשלה. ב-26 בנובמבר 1981 מעד בגין בחדר האמבטיה שבמעון ראש הממשלה, שבר את אגן הירכיים ואושפז בבית החולים הדסה עין-כרם. ב-14 בדצמבר יצא מבית החולים. בעקבות זאת הוא נאלץ להלך עם מקל או לנוע בכיסא גלגלים.
על פי עדותו של מזכירו הצבאי, עזריאל נבו, מאז ספטמבר 1982 ניתק בגין את עצמו מכלל המערכת ושמר על קשר רק עם דן מרידור, יחיאל קדישאי ועם נבו. בישיבת הממשלה שנערכה ב-28 באוגוסט 1983 הודיע בגין על כוונתו לפרוש:
השרים ניסו להניאו מכך, אולם בגין היה נחוש בהחלטתו. אל מול ביתו הגיעו אנשי ימין רבים שניסו לשנות את דעתו, ולצדם אנשי "שלום עכשיו" שבירכו אותו על ההחלטה. בגין הסתגר בבית ראש הממשלה ורק כעבור כמה שבועות, ב-15 בספטמבר, הגיש בשמו מזכיר הממשלה דן מרידור את מכתב ההתפטרות לנשיא. החל מראש השנה של שנת תשמ"ד (1983) הסתגר בגין בביתו.
מספר השערות הועלו להסבר בעניין חוסר תפקודו והמניעים להתפטרותו. היו שייחסו את השבר למותה של עליזה רעייתו ב-13 בנובמבר 1982, אשר שימשה לו משענת בכל שנות מאבקיו ואליה היה קשור עמוקות. במיוחד הוא כאב את העובדה שלא היה לידה ברגעיה האחרונים בשל ביקור מדיני בוושינגטון. כשנודעה לו הבשורה על מותה אמר: "למה עזבתי אותה?", ולאחר מכן הפסיק את הביקור ושב לישראל. לפי הסבר אחר, הקשתה והכבידה עליו הסתבכותה של ישראל בלבנון, מספר הקורבנות הגבוה שגבתה מלחמת לבנון הראשונה, מסקנות ועדת כהן והביקורת הציבורית. הסבר זה נשלל על ידי מזכירו האישי קדישאי. עפר גרוזברד טען בספרו "מנחם בגין, דיוקנו של מנהיג", שבגין סבל מדיכאון קליני מאז ילדותו ודיכאון זה התפרץ והחמיר במהלך כהונתו כראש ממשלה ולא בגלל מאורע חיצוני כלשהו.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ביולי 1984, הביע בגין תמיכה ביצחק שמיר ובליכוד, אולם סירב להופיע בתשדירי בחירות. אחרי הבחירות דיבר בגין ברדיו ופסל את חבר הכנסת מאיר כהנא כשותף לקואליציה. בינואר 1985, בעקבות ניצחון אריאל שרון בתביעת דיבה שהגיש בארצות הברית נגד השבועון "טיים" בנושא טבח סברה ושתילה, שיגר בגין מכתב ברכה לשרון ואף התראיין ל"קול ישראל" ואמר שזה "ניצחון מוסרי מוחלט".
שנותיו האחרונות
בשנותיו האחרונות הובל בכיסא גלגלים ולא יצא מביתו ברחוב שלמה צמח מספר 1 בירושלים, אלא לאזכרה השנתית לרעייתו עליזה ובכמה מקרים שבהם אושפז בבית חולים. הוא לא התבטא בפומבי, לא התראיין ולא פרסם מאמרים. הוא גם לא כתב בסופו של דבר את הספר שהתכוון קודם לכן לכתוב, "בדור השואה והתקומה". מכתבים רבים שנשלחו אליו נענו בקיצור ובנימוס. באוגוסט 1990 עבר לתל אביב, לאחר שאושפז בבית החולים איכילוב. בשנה וחצי האחרונות עבר להתגורר בדירה ברחוב גליקסברג מספר 4 בתל אביב. רק מספר מצומצם ביותר של אנשים היו מבקריו הקבועים, בהם משפחתו הקרובה, עורך הדין דן מרידור, מזכיר ממשלתו השנייה, השר לשעבר יעקב מרידור וצבי הורוביץ. יחיאל קדישאי, אשר היה חבר קרוב לבגין ואיש סודו, היה מגיע אליו כמעט מדי יום בהביאו אליו את עיתוני היום.
ב-9 במרץ 1992, ד' באדר ב' תשנ"ב, נפטר מנחם בגין בבית החולים איכילוב בתל אביב, בגיל 78. עשרות אלפים ליווהו בדרכו האחרונה. בקשתו, שהועברה אל קדישאי, הייתה: "בבוא היום, אני מבקש לקבור אותי בהר הזיתים, ליד מאיר פיינשטיין ומשה ברזני...". כך קבור בגין בבית הקברות בהר הזיתים, ליד רעייתו עליזה, סמוך לקברם של עולי הגרדום, ולא בחלקת גדולי האומה שבהר הרצל. לפי בקשתו, הלווייתו לא הייתה ממלכתית. על קברו שרו את המנון האצ"ל, שיר ביתר.
בגין השאיר אחריו שתי בנות, חסיה ולאה, ובן, זאב בנימין, גאולוג בהשכלתו, חבר הכנסת מטעם מפלגות שונות, ושר מטעם הליכוד בממשלות ישראל. אחיינו מצד אחותו, רחל, הוא העיתונאי עמנואל הלפרין.
עמדות ואידאולוגיות במרוצת השנים
מנחם בגין התחנך על ברכיה של תורת ישראל, יחד עם אהבה עזה לארץ ישראל. הניגוד המוחלט בין הגולה הממארת והטראגית לבין תחולת החיים והפדות בארץ ישראל, עיצבו את השקפת עולמו. החתירה להגשמת חזון הבית הלאומי, שאימץ ממורו ורבו, זאב ז'בוטינסקי, הייתה כאש בעצמותיו. הכאב החד על אובדן המיליונים בשואה הפך למדרבן, שהאיץ בו לפעול ולהיאבק ללא הרף למען שחרור הארץ מעול זרים והקמת המדינה היהודית בארץ-ישראל. אמונתו של מנחם בגין בזכותו הנצחית של עם ישראל על ארץ ישראל בשלמותה ההיסטורית, הייתה משולבת בנימוקי ביטחון להבטחת עתיד ישראל ובניה. לבגין הייתה תפיסת עולם שמרנית, לא רק מבחינה דתית, אלא גם מבחינה מדינית וצבאית, והוא לא היסס לעמוד על דעותיו גם בימיו הקשים ביותר.
כמנהיג ליכוד בשנת 1973
האידאולוגיה הבלתי מתפשרת של מנחם בגין הונחתה בעיקר על ידי עקרון שלמות ארץ ישראל משתי גדות הירדן. עם זאת, בגין היה מדינאי מפוכח והחליט להתמקד במאבק על שלמותה של ארץ ישראל המערבית, דהיינו אי-ויתור על שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה וחתירה להחלת הריבונות הישראלית על שטחים אלה במסגרת של הסדר קבע עתידי. המציאות הפוליטית הפנימית בישראל והקונסטלציה הבינלאומית שישראל הייתה נתונה בה בשנים 1965–1983 הביאו את בגין להכרה, עוד בשבתו באופוזיציה וביתר שאת כשהיה בעמדות שלטוניות, שאין זה מן התבונה לקרוא תיגר על הלגיטימיות של השלטון ההאשמי בגדה המזרחית של הירדן. הוא נקט במדיניות ששמה לה למטרה להיאבק על האפשרי ובעיקר על הנכסים הנמצאים כבר בידי ישראל ואשר הוא האמין בכל לבבו כי אין לוותר עליהם.
ביקור שר החוץ האמריקני הנרי קיסינג'ר בארץ-ישראל, למטרת גישור בין ישראל לבין מצרים בשנת 1975, היה רק גורם מחזק לאידאולוגיה של בגין, שטען בזמנו כי:. כך ביטא בגין את דעתו ביחס להצעת קיסינג'ר לויתור על חצי האי סיני לטובת מצרים. אך עם זאת, בוועידת הליכוד בחברון בשנת 1976 הכריז כי יש להבחין בין חצי האי סיני לאדמות המולדת, ולראשונה תמך באופן רשמי ומוצהר בפשרה באשר לסיני ולגולן. בגין לא ראה בהחלטה ויתור על עמדותיו, אלא פתרון מדיני שיביא לידי הסכם שלום וישמר את "נחלת אבותינו". מכיוון שתפיסת עולמו נבעה מהאמונה כי אלוהים הבטיח את ארץ-ישראל לעם ישראל, ראה בסיני ובגולן אך ורק פתרון מבחינה ביטחונית שיהיה אפשר ליישם בהסדרים מדיניים.
ב-20 ביוני, שנה לאחר מכן, ראה בגין בחתימת חוזה השלום עם מצרים אינטרס ראשון במעלה, שכן הדבר היווה מפנה היסטורי במעמדה של ישראל במזרח התיכון, והזדמנות להפסקת שפיכות הדמים. הוא היה מוכן לשלם מחיר כבד כדי לא להחמיץ הזדמנות היסטורית זו. פינוי היישובים הישראליים בפתחת רפיח היה מחיר כבד בעיניו, אבל הוא היה מוכן לשלם מחיר זה כדי להגיע לחוזה שלום חתום עם מצרים.
כראש ממשלה משנת 1977
בגין החשיב עצמו כמנהיג היהודים ולא רק "ראש ממשלת ישראל". על-פי מקורבו יצחק שמיר: "אהבתו לעם היהודי הייתה לשם דבר ובכל אשר הלך, הקרין גאווה יהודית". ביום שנתמנה לראש ממשלת ישראל אמר: "ישראל לא תבקש משום אומה, קרובה או רחוקה, גדולה או קטנה, כי תכיר בנו להתקיים".
ב-21 ביוני 1977, לאחר מינויו של בגין לראש ממשלת ישראל, נאלץ ממשל קרטר לשערך את האסטרטגיה שלו במזרח התיכון. עד אז רווחה בקרבו ההנחה שהמשא-ומתן על השלום יוכל להתנהל על יסוד הנוסחה "שטחים תמורת שלום" המגולמת בהחלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם. הבחירה במנחם בגין לראש ממשלה שכנעה את האמריקאים שעליהם להתאים את האסטרטגיה לנסיבות החדשות. הסיבה ודאי הייתה דבקותו של בגין בתביעתה של ישראל, לרבות יהודה ושומרון וחבל עזה, ומחויבותו הנחרצת להוספת התנחלויות ישראליות בשטחים הכבושים. אלו היו שני הנושאים שבהם נראה בגין שונה ביותר מקודמיו.
מנגד, יחסו של בגין כלפי ארצות הברית ותפקידה היה שונה בעליל מזה של קודמיו. בעוד שראשי ממשלה ישראלים קודמים דיברו בבירור על הצורך לתאם את מדיניותם עם וושינגטון, שלל בגין בתוקף את הרעיון של פעילות דיפלומטית יזומה, בחששו שמדיניות זו עלולה לכפות על ישראל "נוסחה שגובשה מבחוץ". תפקידה של ארצות-הברית, לדעתו של בגין, הוא רק לעזור בהבאת הצדדים לשולחן הדיונים.
דוגמה לעמדותיו הימניות, גם לאחר מינויו לראש ממשלה, ניתן לראות עוד ב-48 השעות הראשונות לכהונתו כראש ממשלה כשיצא עם קבוצת כתבים להרי שכם. שם, בפני מתנחלי אלון מורה, יישוב שהוקם על אפה וחמתה של ממשלת העבודה, הוא הכריז: "בעוד כמה שבועות או חודשים יהיו הרבה אלוני מורה" – כך התבטא לגבי המשך הקמת התנחלויות למורת רוח ארצות הברית ותנועות השמאל.
במקביל, במצעה של הממשלה החדשה נאמר כי ישראל מקבלת את החלטת האו"ם 242 ואת כל ההסכמים הבינלאומיים שעליהם חתמו ממשלות ישראל הקודמות. דברים אלו עוררו צחוק בספסלי האופוזיציה בכנסת. הם השמיעו קריאות שבגין דחה את החלטת 242 בשנת 1970 ושעכשיו הוא מוכן לקבל רבים מן ההסכמים של ממשלות קודמות שבעבר מתח עליהן ביקורת. ההסבר הטוב ביותר לשינוי הזה הוא, כנראה, עול האחריות והמחויבות להסכמים שנחתמו על ידי ממשלות ישראליות בעבר.
בחודשים הראשונים שלו כראש ממשלה אימץ בגין החלטות מעשיות יותר מאשר החלטות דוגמטיות. כלומר, הוא לא הגיע לכדי יישום חקיקה ישראלית בגדה המערבית, על אף שהתחייבות כזו נכללה במצע הליכוד. בגין הנחה את ממשלתו בהנהגת הליכוד לאימוץ יוזמות שלום ומניעת מלחמה ולקראת סוף 1977, כאשר הסכם השלום עם מצרים היה על הפרק, הפך לאיש בעל אמירה המסוגל לשנות את השקפותיו בהתאם לנסיבות. דבר זה משקף מעבר קיצוני בעמדותיו הידועות.
ביוני 1977 נשאל בגין מה יעשה כשיצטרך ללחוץ את ידו של מדינאי גרמני. בגין השיב: "אנהג כראש ממשלה".
במהלך הפגישות עם סאדאת וקרטר בקמפ דייוויד שהובילו להסכם השלום עם מצרים
לבגין הייתה תפיסה כוללת שאותה ביקש לבטא בהסכמי קמפ דייוויד. ביסוד תפיסתו הייתה השאיפה לשמור על ארץ ישראל מכל משמר ולא לפגוע במאומה בתביעה לבעלות וריבונות עליה. הוא לא ראה שום סתירה בין ארץ-ישראל יהודית ובין אמונתו בשלום עם שכניה של ישראל. כאשר ויתר על שליטה ישראלית בסיני, ביקש בזה להבטיח ריבונות ישראלית מלאה בארץ ישראל המערבית כולה, כולל ירושלים, יהודה, שומרון ועזה.
כשהציע קרטר ויתור בנושא ההתנחלויות בסיני השיב בגין שלעולם לא ימכור את זכותם של "ילדי השואה" על ארצם. הוא הרגיש מעומק לבו שתפקידו ההיסטורי הוא להגן על המקומות הקדושים לעם היהודי ועל זכותם של ילדי השואה על ארצם התנ"כית. הוא היה מוכן לוותר על יישובים בסיני רק בלית בררה. זה היה אחד המקרים הנדירים בהם שקל בגין אפשרות של כניעה ישראלית. בגין מעולם לא ראה בפינוי סיני ויתור על עקרון. מעולם לא הייתה פתחת רפיח חלק מארץ-ישראל אשר על שלמותה התחייב לשמור. לא בכדי החליט בגין כי ההחלטה בנושא יישובי סיני תובא להכרעת הכנסת. הוא ידע את עומק הכאב ואת עומק הדילמה, אך הוא חש והחליט לא להחמיץ את השעה.
כחצי שנה לאחר כינון ממשלתו של בגין חל שינוי בעמדתו בעניין האוטונומיה לפלסטינים בגדה המערבית ובחבל עזה בעקבות ביקור סאדאת בשנת 1977. תחילה בגין דיבר על אוטונומיה מנהלית ולבסוף הוסכם על אוטונומיה מלאה. על אף שהבטיח אוטונומיה מלאה בגדה המערבית ובחבל עזה, סירב בגין לפרט מה עשויה אוטונומיה זו להיות בפועל ולא הסכים לבטל את הממשל הצבאי, אלא רק "להסיג אותו לאחור". בגין עמד איתן בעמדתו הבסיסית לגבי הגדה וחבל עזה וויתר רק על עמדות סמליות בתמורה לוויתורים מרכזיים מצד סאדאת. המצרים סבורים כי הוויתור הגדול היחיד שחילצו מבגין הוא פינוי התנחלויות מסיני והקפאת בניית והרחבת ההתנחלויות בגדה המערבית ובחבל עזה לשלושה חודשים.
נראה כי עמדתו הבלתי מתפשרת של בגין בנושא האוטונומיה הפלסטינית נבעה מהבנתו שהשליטה על השטחים יש בה ערובה לקבוע את עתידם, בלא יחס לכל מחויבות בינלאומית שנטל על עצמו. לטענתו, רשלנות דיפלומטית, במקרה זה מצד סאדאת, עשויה לעיתים להצמיח הישג היסטורי לטובת הצד השני. אך הוסיף, כי אף שגילה תקיפות, למעשה איחר להציב, בדומה לסאדאת, מחסום ברור ומוגדר לוויתוריו ולבסוף התפשר על מה שלא נראה לו אפשרי לפני הוועידה. בשאלת ירושלים התנגד בגין לאורך כל החזית. הוא סירב לשוחח על הנושא או להסכים לשיתוף תושביה במסגרת האוטונומיה. לדברי משה דיין, אחד מיועציו העיקריים של בגין בוועידה: "ראש הממשלה אינו יכול לקשור עצמו לנוסח שאינו מכיר בסיפוחה של העיר לישראל".
משפט
בנאום של בגין על הסכם השלום עם מצרים הוא אמר "יש שופטים בישראל". בעקבות כך נהוג לייחס לו את הביטוי "יש שופטים בירושלים".
ירושלים והר הבית
כבר בראשית דרכו כפוליטיקאי כלל בגין בנאומיו התייחסויות להר הבית, לבית המקדש ולמעמדה של ירושלים שבין החומות. באוגוסט 1948 הוא הכריז בעצרת בנתניה: "הצבא העברי שיכבוש את העיר העתיקה, ובודאי יכבוש, לא יעזבנה לעולם, לא בצו, ולא בכוח החלטה של מוסד ויהא החשוב ביותר! בדור הבא, או אפילו אולי עוד בדורנו, נכונן, במקום בו עמד תמיד, את בית מקדשנו השלישי. בלי תותחים קדושים..."
מוקדם יותר באותו חודש, בעצרת הראשונה שלו בירושלים מאז שעלה מהמחתרת, הוא נאם והתייחס לעניין ירושלים: "חומת העיר העתיקה אינה גבולה של ירושלים; הירדן אינו גבול ארצנו והים אינו גבול עמנו. קשר אחיד יש בין ירושלים החדשה והעתיקה, בין הגלעד והשומרון, בין פיזורי ישראל ומדינת ישראל".
הנצחת מנחם ועליזה בגין
שמו של בגין מונצח במקומות ואתרים רבים בישראל, בהם כביש בגין בירושלים ודרך בגין (לשעבר דרך פתח תקווה) בתל אביב. ב-1998 חוקקה הכנסת את ולפיו הוקם המוסד "מרכז מורשת מנחם בגין" השוכן בירושלים, אשר מופקד על טיפוח זכרו ומורשתו, ובו מוזיאון, ארכיון, ספרייה, מכון מחקר, ומתקיימים בו פעילויות חינוכיות ואירועים שונים. החל מ-2002 מחולק מדי שנה פרס בגין על שמו.
דמותו של בגין הופיעה בסרט הטלוויזיה "בגין" משנת 1998, בגילומו של השחקן משה איבגי. הסרט, בבימויו של אורי ענבר על-פי תסריט של אמנון דנקנר, מתרחש כולו בביתו של בגין בתקופה שאחרי הפרישה מראשות הממשלה.
על שם רעייתו, עליזה בגין, נקראו היישוב עלי זהב, שכונת נווה עליזה בקרני שומרון, שכונת מנחם בגין בעכו, רחובות בערי ישראל, בתי ספר במגדל העמק, באריאל, בקריית מוצקין, בית ספר תיכון ע"ש מנחם בגין, אילת ואולם הספורט של הבית הספר ומקומות נוספים.
ב-24 ביולי 2013, במסגרת חגיגות 100 שנה להולדת מנחם בגין, הוסר הלוט מעל עמוד הנצחה למנחם בגין ומשפחתו בכניסה לביתם ברחוב רוזנבאום 1. באותה שנה, חנכה ממשלת בלארוס אנדרטה לזכרו בכיכר עיר הולדתו ברסט ליטובסק.
ב-2016 שונה שמו של מעבר טאבה למעבר מנחם בגין.
מרכז מורשת מנחם בגין
ב-1999 הוקם בירושלים מרכז מורשת מנחם בגין המופקד, מכוח החוק להנצחת מנחם בגין, התשנ"ח-1998, על הנצחת מורשתו וזכרו של מנחם בגין. המרכז כולל אתר הנצחה לזכרו, מכון למחקר על שמו ואת ארכיון המרכז. במרכז מופעלים ספריה וארכיון העוסקים בחייו ופועלו של בגין, מוזיאון בגין המציג את סיפור חייו ומורשתו המסופרים בחלקם בקולו של בגין עצמו, ומתקיימים בו ימי עיון והרצאות בנושאים הקשורים לבגין ולמורשתו. המרכז מעניק מדי שנה, החל מ-2002, את "פרס בגין", ליחיד או לקבוצה, כאות הכרה על מעשה מיוחד, תרומה או הישג למען עם ישראל או מדינת ישראל. הפרס הוענק, בין היתר, לארגוני סיוע ישראלים אזרחיים וצבאיים, לטייס החלל אילן רמון, לתושבי שדרות, לשייטת 13, לארגון רבני צהר ולארגון השומר החדש.
דאסו סיסטמס
חברת דאסו סיסטמס מתמחה בכלי תכנון בתלת מימד ויישומי ניהול מחזור חיי מוצר (Product LifeCycle Management).
מוצרים
קו המוצרים של חברת דאסו כולל בתוכו מוצרי תוכנה כגון CATIA לעיצוב מוצרים בסביבה וירטואלית, SolidWorks לעיצוב טכני בתלת מימד, DELMIA לסביבת ייצור וירטואלית, SIMULIA לבחינה וירטואלית של מוצרים, ENOVIA לשיתוף בניהול מחזור חיי המוצר ו- 3DVIA לחוויית מציאות מועשרת וסביבות וירטואליות (LifeLike).
בנוסף, מפעילה החברה את netvibes.com, פורטל איסוף ואוטומציה של תוכן בהתאמה אישית. לעסקים, מאפשר האתר ניתוח של מידע רלוונטי עבור הלקוח ממגוון מקורות במרשתת.
פעילות בישראל
בשנת 2000 רכשה דאסו סיסטמס את חברת ההזנק הישראלית סמארט סולושנס תמורת 35 מיליון דולר. על-בסיס הרכישה היא הקימה מרכז פיתוח ומכירות מקומי בכפר סבא. סמארט סולושנס הוקמה בשנת 1995 על ידי אביחי ניסנבוים ואבינועם נובוגרוצקי, והייתה בבעלות קבוצת כלל מחשבים. היא פיתחה תוכנה לניהול מידע הנדסי בשם SmarTeam.
מירי ימפולסקי
מירי ימפולסקי היא פסנתרנית ממוצא רוסי ובעלת אזרחות ישראלית.
בשנת 1994 זכתה ימפולסקי בפרס ולנסיה לפסנתרן הבינלאומי איטורבי. כמו כן, ימפולסקי מרצה במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת קורנל, והיא ארגנה את פסטיבל שוסטקוביץ' באית'קה.
מבין קרובי המשפחה שלה נמנים הפסנתרנים ולדימיר וטטיאנה ימפולסקי, והמנצח ויקטור ימפולסקי. היא נשואה לזק בג'רקן, ולה שלושה ילדים, מישה, אנה ומאיה.
לילה
לילה הוא שעות היממה החשוכות, שבהן אין אור שמש, מלאחר שקיעת השמש ועד זריחתה, להבדיל מיום. המונח מופיע בתחילת התנ"ך "...וְלַחֹשֶׁךְ קָרָא לָיְלָה". בגלל הקושי לפעול בתנאי חשיכה, מנוצל הלילה אצל רוב בני האדם ורוב בעלי החיים לשינה. עם המצאת נורת הלהט החשמלית וסוגים מודרניים נוספים של תאורה מלאכותית, הפך הלילה, ובמיוחד תחילתו, לזמן של פעילות חברתית ובילוי.
הבסיס האסטרונומי ללילה
הסיבוב של כדור הארץ על צירו יוצר מעבר מאור לחושך כאשר המקום שמתחיל בו לילה מוסתר מהשמש. לציר כדור הארץ יש נטייה הגורמת לעונות השנה והקובעת את אורך הלילה. כאשר הנטייה גורמת לשמש להאיר יותר על חצי כדור הארץ הצפוני נוצר שם קיץ ולילות קצרים. באותו הזמן נוצר בחצי כדור הארץ הדרומי מצב הפוך של חורף ולילות ארוכים. כאשר החצי הדרומי מואר יותר נוצר מצב הפוך. עונות הסתיו והאביב ולילות שהן כחצי היממה נוצרות כאשר השמש הוא בערך מעל קו המשווה. אורך הלילה גם משתנה בהתאם לקו הגובה של המקום המדובר. ככל שמתקרבים לאחד מקטבי כדור הארץ השינוי באורך הלילה לפי העונה נעשה קיצוני יותר. צפונה מחוג הקוטב הצפוני (או דרומה מהדרומי) ישנם בחורף לילות הנמשכים ימים מאחר שסיבוב כדור הארץ אינו מביא את האזור לתאורת שמש.
ימי השוויון וההיפוך
אורך הלילה משתנה במהלך השנה: בחצי הכדור הצפוני, הלילה הארוך ביותר הוא 21 בדצמבר, והלילה הקצר ביותר הוא 21 ביוני. בחצי הכדור הדרומי, הלילה הארוך ביותר הוא 21 ביוני, והלילה הקצר ביותר הוא 21 בדצמבר. בשני ימים בשנה, אורך הלילה שווה לאורך היום - ימים אלה מתרחשים בנקודת השוויון.
השפעת הלילה על מזג האוויר
בעת לילה האוויר והקרקע מתקררים כי אין חימום מהשמש והאדמה מאבדת אנרגיה על ידי פליטת קרינה לשמים. ההפרשים בין ממוצעי הטמפרטורות הקיצוניות (שיא ממוצע פחות שפל ממוצע) בחודש נעים בין 5°C ל-16°C כאשר בריחוק מן הים ובמיוחד במדבר, ההפרש גדל. בדרך כלל הפרשי הטמפרטורות בין היום והלילה קטנות בחורף. הפרשי הטמפרטורות יוצרים באופן ישיר את הבריזה בערב ובבוקר ומשפיעים על יתר הרוחות.
שמי הלילה
שמי הלילה הם מראה השמיים מכדור הארץ בלילה, כשהם אפלים וזרועים בגרמי שמיים: כוכבים, כוכבי לכת, אסטרואידים, הירח ועוד.
מקורות אור טבעיים בשמי הלילה הם הירח, הכוכבים וזוהר השמיים, שאורם משתנה בהתאם לזמן ולמיקום. באזור הקטבים נראה גם זוהר הקוטב.
העניין בשמי הלילה קיים עוד מהעת העתיקה, שבה מראה שמי הלילה שימש חקלאים לקביעת מועד הזריעה. תרבויות רבות ראו קבוצות כוכבים בשמי הלילה, ואלה שימשו בסיס לסיפורי עם ומיתולוגיות.
העיסוק המדעי בעצמים הנראים בשמי הלילה נמצא במרכזה של אסטרונומיה תצפיתית. גם העיסוק באסטרולוגיה מתבסס על מיקומם של גרמי השמים.
תאורת לילה
מקור התאורה הטבעי העיקרי בלילה הוא הירח, אשר מחזיר לכדור הארץ חלק מקרינת השמש המגיעה אליו. תאורת הירח בשיא עוצמתה כאשר הוא מלא, דבר הקורה באמצע החודש העברי והמוסלמי. תאורת הירח המלא מגיעה לרמה של 0.37 לוקס ומאפשרת קריאה והתמצאות סבירה ומעלה בשעות הלילה. תאורת הירח מצטמצמת באופן תלול עם הקטנת החלק המואר, מאחר שבהיקות פני הירח גם כן יורדת. בסביבות ראש החודש העברי והמוסלמי חל מולד הירח, שבו הוא במצב הקרוב ביותר לשמש ואינו נצפה כלל מכדור הארץ. בכל יום מתוספות בממוצע כחמישים דקות לפיגור תנועת הירח אחרי תנועת השמש כך שבתחילת החודש הירח מאיר בשעות הלילה המוקדמות ובימי סוף החודש בשעות הקטנות של הלילה.
מקור תאורה אחר בלילה הם הכוכבים וזוהר השמים אשר יחדיו נותנים תאורה חלשה שכמעט ואינה מספיקה להתמצאות לכאלה שאינם מיומנים. עם זאת, במשך מאות שנים ואפילו כיום אנשים רבים, בעיקר מלחים ונודדי דרכים, השתמשו בכוכבים ובירח כאמצעי ניווט בעת חשיכה; בעיקר בכוכב הצפון. לשיטות פרימיטיביות אלו היו מגרעות רבות: במצב של עננות, למשל, תאורת הכוכבים כמעט ולא נראתה ולא היה ניתן להסתמך עליה. כיום, משתמשים בהתמצאות בלילה באמצעות גרמי השמים בעיקר בגופים צבאיים ובקורסי ניווט והתמצאות.
מגבירי אור כוכבים
מכשירים אלקטרו-אופטיים הקרויים "מגבירי אור כוכבים (בפי העם "ראיית לילה")" מנצלים את תאורת הלילה החלשה ליצירת דמות מוארת המוצגת לעיני הצופה בהם. המכשיר בנוי על בסיס מבנה אופטי הדומה למשקפת או לטלסקופ צלפים, כאשר במישור הדמות בתוך המכשיר נמצאת שפופרת. השפופרת הופכת את האור החלש לאלקטרונים המואצים באמצעות מתח חשמלי, ומשחררים אלקטרונים נוספים בקירות השפופרת. בסוף השפופרת, אנרגיית האלקטרונים מומרת לאור על ידי שכבת חומר זרחני. מכשירים אלו נמצאים בשימוש בקרב כוחות צבאיים ואזרחיים כאחד.
זוהר שמים מלאכותי
שמי הלילה מחזירים תאורה מלאכותית הנמצאת במרחק של מספר קילומטרים. תופעה זו נוצרת כאשר חלקיקים זעירים של אבק וערפל באטמוספירה מפזרים את האור הפוגע בהם. תופעה זו מפריעה לתצפיות אסטרונומיות, ונושאת השפעות אקולוגיות ובריאותיות ולכן היא אחד הגורמים לזיהום אור.
סכנות ליליות
ההסתר וההפתעה שיוצרת חשכת הלילה מעניקה במה לפושעים, גנבים, שודדים ועברייני מין, ובאזורים לא מפותחים גם לשודדי דרכים לתקוף בני אדם ולפעול ביתר קלות בלי חשש שיתגלו. עקב זאת, נחשב הלילה לזמן מסוכן ביותר בעבר ובנסיבות רבות גם היום; באזורים רבים, לא מפותחים מחד וערים גדולות מאידך, מסוכן להסתובב בעת לילה ללא ליווי, מחשש לפשיעה. מאותן הסיבות נבחר בפעמים רבות הלילה כזמן לפעולות התקפה צבאיות ולמעצרים. מאידך, חובה על רשויות החוק לספק ביטחון גם בשעות הלילה. תחושת הסכנה, יחד עם חוסר יכולת האבחנה שיוצרת חשכת הלילה גרמה להתפתחות אמונות הקיימות בתרבויות רבות במזיקים וביצורים כגון שדים, רוחות רפאים או ערפדים הפועלים, כביכול, בעת הלילה.
פחד לא נורמלי מהלילה קרוי ניקטופוביה ומלווה, ככל פוביה, בדופק מהיר, הזעה מוגברת, יובש בפה, קשיי נשימה ותחושת נתק.
לפי התקנות התעבורה בישראל, הנהגים ברכב בשעת לילה חייבים להפעיל את פנסי רכבם החל מרבע שעה לאחר שקיעת החמה ועד כרבע שעה לפני זריחתה.
חיי לילה
בחלקים רבים בעולם, בילויים חברתיים רבים, כגון מסיבות ריקודים או בילוי במסבאה, נעשים בשעות הלילה ולכן זוכים לכינוי "חיי לילה".
השפעת התאורה המלאכותית על הלילה
האפשרות "להאיר" את הלילה למעשה הקטינה את הלילה למינימום הנדרש למנוחה ואף פחות מכך. מומחה השינה, הפסיכולוג סטנלי קורן, כותב בספרו "גנבי השינה" שהמצאת הנורה החשמלית יצרה בתרבות מצב של חסך שינה תמידי מאחר שהיא מאפשרת פעילות נוחה בלילה. למצב זה השפעה הורסת על הכלכלה בגלל ירידה ביצירתיות ועלויות תאונות דרכים הנגרמות מהירדמות בנהיגה.
הלילה ביהדות
לזמן תחילת הלילה (ערב) חשיבות ביהדות כי אז מתחיל יום חדש בלוח העברי. הגדרת תחילת הלילה אינה מוגדרת במדויק, ויש פרק זמן של ספק הקרוי בין השמשות, אשר מתחיל בשקיעת החמה ומסתיים עם צאת הכוכבים. ישנן מצוות ביהדות שזמנן בלילה ובהן: סדר ליל פסח, קריאת שמע של ערבית, ספירת העומר, הדלקת נר חנוכה, הקריאה הראשונה של מגילת אסתר בפורים. במשפט העברי יש מגבלות של שיפוט בלילה וחל הכלל: דיני ממונות דנים ביום וגומרים בלילה ודיני נפשות דנים ביום וגומרים ביום.
ישנה מחלוקת במסכת ברכות כמה משמורות ישנן בלילה. לפי דעת רבי יהושע בן לוי ישנן ארבע משמרות בלילה, ולעומת זאת לפי דעתו של רבי נתן הלילה כלול משלוש משמורות בלבד. ישנן דעות כי משמרות אלו הם חילוקים לזמן המשמר של הלויים שהיה על בית המקדש בזמן שהיה קיים, ובזמן שיבנה.
הלילה במיתולוגיה
במיתולוגיה היוונית (על פי תולדות האלים -תיאוגניה של הסיודוס) הלילה מגולם על ידי ניקס שנוצרה יחד עם החשיכה (ארבוס) מתוך התוהו (כאוס). מהם נוצרו היום והאתר וגם כוחות אופל כמו: המוות השינה העצבות והזיקנה.
הלילה במדעי החיים
מספר מיני צמחים פותחים את פרחיהם רק בלילה, ביניהם נר-הלילה החופי, הברוגמנסיה והדטורה. פרחים אלו מאובקים בעיקר על ידי עשים. לעומת זאת פרחיהם של מינים רבים נסגרים בלילה. קבוצה זו כוללת את הכלנית, החמציץ וההיביסקוס.
בעלי חיים רבים, וגם בני אדם, פעילים במשך היום וישנים בלילה. יוצאים מן הכלל הן חיות לילה אשר מותאמות במיוחד לפעולה בתנאי העדר-אור, כגון עטלפים, שועל הפֶנֶק או האופוסום, עשיים, סדרת דורסי הלילה הכוללת את התנשמות והינשופים, וכמה מיני קופים. ככלל, פעמים רבות בעלי חיים אלו פועלים בלילה מפני שתנאי סביבתם אינם מאפשרים להם לפעול ביום (לדוגמה בעלי חיים רבים במדבריות או אזורים חמים ביותר) או כאלה שבעת הלילה טורפיהם הטבעיים ישנים או פעילים בצורה פחותה ולכן בשעה זו בטוח יותר לפעול ולחפש אחר אוכל ושתייה.
לבעלי החיים שיטות שונות לתפקד בחושך: החל ממערכת האקולוקציה של העטלף ועד עיניים רגישות במיוחד לאור אשר מצליחות לקלוט אף אור חלש מן הסביבה; כאלו הם בעיקר טורפים שונים, ביניהם ניתן למנות את החתוליים והשועלים. חלק מן חיות הלילה אינן מסוגלות כלל לפעול בעת יום, אך חלק מהן, כגון החתול, מסוגלות לפעול גם בלילה וגם ביום.
שעות השינה אצל בני האדם בלילה מוּנעים על ידי שעון ביולוגי המורכב ממקצב צירקדי, אשר קובע תהליכים פיזיולוגיים שונים בגוף האדם במחזוריות של בערך 24 שעות. אחד מתהליכים אלה הוא מנגנון המפריש את ההורמון מלטונין, אשר יש לו השפעה על מחזורי ערות ושינה. הפרשת המלטונין מעוכבת בהשפעת האור ומתגברת בחשיכה ומשרה עיפות על האדם.
להשתיק את אר. קלי
'''להשתיק את אר. קלי (מנוסח כ-#MuteRKelly''') היא תנועה שנוצרה כנגד הזמר אר. קלי לאחר שנחשד בקיום יחסי מין עם קטינות ובהתעללות מינית, פיזית ונפשית בבנות הזוג שלו. התנועה קראה בין היתר לבטל את הופעותיו של הזמר, להחרים את המוזיקה שלו ולפטר אותו מחברת התקליטים שלו. התנועה הוקמה על ידי קנייט בארנס ואורוניקה אודליי ביולי 2017 לאחר שהחלו להישמע כנגד קלי עדויות על מעשיו. אודליי אמרה: "מישהו היה צריך לעמוד לצד נשים שחורות, ואם אני לא הייתי מוכנה לעשות את החלק שלי, לא משנה כמה קטן הוא היה, אז לא יכלתי להמשיך להתלונן. הגיע הזמן לסיים את הקריירה של האיש הזה. די זה די".
ייסוד התנועה ורקע
כאשר אודליי הקימה את התנועה היא אמרה כי מטרתה היא שאנשים יפסיקו לתמוך כלכלית בקלי תוך כדי העלאת המודעות לנושא ההתעללות המינית. אודליי היא אישה ממוצא אפריקאי-אמריקאי אשר עוסקת בניהול אומנויות ובארנס היא פעילה חברתית ולוביסטית וביחד השתיים החלו לגייס את תמיכת הציבור בתנועה, לשדל גופים להפסיק לתמוך כלכלית בקלי ולעודד אנשים להשתמש בפלטפורמת #ThumbItDown כאשר המוזיקה של קלי מתנגנת על מנת לשנות את האלגוריתם של שיריו עד שיפסיקו להתנגן.
בנוסף לתנועה המרכזית נפתחו עוד 12 תתי תנועות ביניהם #RKellyStummschalten, תנועה שפועלת ספציפית בגרמניה ושלוחה של התנועה שפועלת בהולנד.
השתלשלות האירועים
הטענות הראשונות כנגד קלי הועלו עוד בשנות ה-90 כאשר התחתן עם הזמרת אליה כאשר הייתה בת 15 בלבד והציג תעודת לידה מזויפת שלה שמוכיחה שהיא בת 18 על מנת שיאפשרו להם להתחתן. לאחר שהוריה של הזמרת גילו על כך הם דרשו מקלי לבטל את נישואיהם. הם רצו להתלונן עליו במשטרה אך קלי שילם להם 400 אלף דולר בתמורה לשתיקתם ובכך נותק הקשר המקצועי והאישי בין השניים. מאוחר יתור בסדרה לשרוד את אר. קלי נטען כי קלי אף קיים יחסי מין עם הזמרת. לאחר מכן בשנת 2000 אחת מהנשים בפרשה הגישה תלונה במשטרה כנגד קלי ואף אספה עדויות מנשים אחרות הטוענות לקיום יחסי מין עם קטינות והתעללות אך המשטרה דחתה את הטענות בטענה שאין להם מספיק ראיות כדי להביא למעצרו של קלי. שנה לאחר מכן הופצה קלטת מין של קלי ובו נראה קלי מקיים יחסי מין עם נערה ואף מטיל את מימיו לתוך פיה. בסופו של דבר קלי יצא זכאי מהמשפט לאחר שהוריה של הנערה שנטען כי הייתה בסרטון טענו כי זו לא הייתה היא אם כי דודתה של אותה נערה אמרה בתוכנית לשרוד את אר קלי כי זו אכן הייתה היא ושהוריה התביישו בעובדה שכולם יידעו שהבת שלהם היא זו שמופיעה בקלטת ולכן העדיפו לשקר. הזמר המשיך להתמודד עם אישומים נוספים על קיום יחסי מין עם קטינות, צילום קטעי וידאו פורנוגרפים עם קטינות, קיום פולחן מין ועוד. קלי הכחיש את כל הטענות הללו.
מחאות
לאחר שהתנועה נוסדה היא עוררה את זעמם של אנשים רבים כלפי הזמר והחלו להתקיים הפגנות כנגדו במגוון מקומות בארצות הברית ביניהם שיקגו, ניו יורק וצפון קרוליינה. בעקבות כך ההופעה של קלי באוניברסיטת שיקגו שהייתה אמורה להתקיים במאי 2018 בוטלה לאחר שקבוצה של אימהות שילדיהם לומדות באוניברסיטה זו עשתה עצומה לבטל את ההופעה. העצומה זכתה להצלחה רבה וגרפה 1,300 חתימות. קלי טען כי הוא לא יודע מדוע הופעתו בוטלה וכי ההופעה בוטלה על בסיס שמועות בלבד.
לשרוד את אר קלי
בעקבות המחאה והעדויות השונות שניתנו על ידי בנות בפרשה בכלי התקשורת רשת "Lifetime" הוציאה לאור בינואר 2019 סדרת דוקומנטרי בשם "לשרוד את אר קלי" אשר מציגה עדויות של נשים רבות שהיו מעורבות בפרשה או בני משפחותיהם או אנשים אחרים שהיו מקורבים לזמר. לאור הצלחת הסדרה יצאה לסדרה עונה שנייה כשנה לאחר מכן. הסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי.
תגובות של ידוענים והשלכות נוספות
בעקבות יציאת הסדרה ידוענים רבים הביעו סלידה ממעשיו של הזמר. למשל הזמרת ליידי גאגא החליטה להסיר את השיר המשותף של השניים "Do What U Want" מכל פלטפורמה אפשרית. מהלך דומה עשתה גם הזמרת סלין דיון ולהקת הבנות הפוסיקט דולז.
אם כי הזמרת אריקה באדו יצאה להגנתו של קלי כאשר אמרה: "אני לא יודעת איך אחרים מרגישים לגבי זה אך אני מתפללת עבור אר. קלי עכשיו. אוהבת אותך ללא תנאים". באדו ספגה ביקורת על אמירה זו.
שרון הייז
שרון רות הֶייז (באנגלית Sharon Ruth Hays; נולדה ב-1956) היא סוציולוגית פמיניסטית אמריקאית. היא משמשת כפרופסור בחוג לסוציולוגיה ובתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) ועוסקת בתחומים של סוציולוגיה תרבותית, סוציולוגיה של אי שוויון, לימודי מגדר ותאוריה סוציאלית. בעבודותיה היא מרבה לעסוק בתופעות חברתיות, כלכליות ופוליטיות בארצות הברית ובהשלכותיהן על האתגרים הלא מדוברים ולא מטופלים העומדים בפני האימהות האמריקאיות.
להשתיק את אר. קלי
תגובות של ידוענים והשלכות נוספות
בנוסף תנועת Time's Up כתבה מכתב פתוח למגוון גופים אשר משתפים פעולה עם קלי ביניהם ספוטיפיי, אפל מיוזיק וסוני מיוזיק בבקשה להפסיק את עבודתם ותמיכתם הכלכלית בקלי. מכתב זה הביא לתמיכה של ידוענים רבים ביניהם ני-יו, אווה דוברני ולופיטה ניונגו.
שרון הייז
ביוגרפיה
שרון רות הייז נולדה ב-1956. אמה, דוריס הייז סודקמפ (2004-1921), גידלה אותה ואת ארבע אחיותיה והתחתנה בשנית עם דונלד סודקמפ (Donald Sudkamp). ב-1988 נישאה הייז לתומס ג'ורג' אלרס (Ehlers), ונכון לשנת 2014 הם מתגוררים בלוס אנג'לס. את ספרה הראשון The Cultural Contradiction of Motherhood היא הקדישה לאמה. את ספרה השני Flat Broke with Children: Women in Age of Welfare Reform היא הקדישה לבעלה ולזכרה של אמו ג'סיקה מרקס (1930-2000) שגידלה אותו בילדותו יחד עם שלוש אחיותיו כאם חד הורית בקצבת סעד.
להשתיק את אר. קלי
תגובות של ידוענים והשלכות נוספות
לאחר עליית הסדרה ספוטיפיי החליטו להסיר את המוזיקה של קלי מהפלייליסטים שלהם. ספוטיפיי לקחו החלטה זו עוד במאי 2018 עקב מדיניות שלהם שאוסרת לקדם שירים אשר עלולים להיות בהם תכנים מסיתים ובעלי תוכן שנוי במחלוקת אך חודש לאחר מכן מדינויות זו בוטלה. בנוסף חברת RCA בה חתום קלי החליטה לפטר את הזמר מהחברה ושדרני רדיו רבים אמרו כי יחרימו את השירים של הזמר.
שרון הייז
קריירה אקדמית
הייז סיימה לימודיה לתואר ראשון בסוציולוגיה בשנת 1977 באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. היא סיימה את לימודי המוסמך בסוציולוגיה בשנת 1989 והשלימה תואר דוקטור לסוציולוגיה בשנת 1993; שניהם באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. משנת 1993 ועד שנת 2005 היא חקרה ולימדה באוניברסיטת וירג'יניה ומאז 2005 ועד היום היא פרופסור לסוציולוגיה ולנשים ומגדר באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
הייז משמשת כעורכת במספר הוצאות ביניהן ההוצאה לאור של אוניברסיטת אוקספורד (Oxford University Press), ההוצאה לאור של אוניברסיטת שיקגו (University of Chicago Press) ו-Routledge. וכן בכתבי עת שונים, ביניהם כתב העת האמריקאי לסוציולוגיה (American Journal of Sociology) ובכתב העת מגדר וחברה (Gender and Society).
אמהות אינטנסיבית (Intensive Motherhood)
בספרה The Cultural Contradiction of Motherhood בחנה הייז את יצירת המודל האמהי בתרבות. לצורך כך היא סקרה את ההיסטוריה של תאוריות לגידול ילדים וכן רבי מכר של שנות השמונים העוסקים בגידול ילדים. בנוסף היא ראיינה 38 עם אמהות לילדי בני 2-4 שנים מחתכי אוכלוסייה שונים בסן דייגו, קליפורניה. ב-1991 היא הציגה את מודל האמהות האינטנסיבית (Intensive mothering). לטענתה מודל אימהות זה הוא תרבותי וממוגדר ביסודו והוא מעודד אימהות להשקיע את מירב זמנן, מרצן וכספן בגידול הילדים. אידיאל אמהות זה מבנה סתירה תרבותית בין הספירה הביתית וערכי הנתינה ללא תמורה ובין הספירה הציבורית ועולם העבודה המקדש מימוש עצמי וקפיטליזם. סתירה תרבותית זו עשויה להיראות כבעיה פרטית אך היא נוגעת לכלל החברה ובפרט לאמהות, כאשר מעל ממחצית האמהות לילדים קטנים עובדות ונמצאות למעשה בין שתי הספירות ומתמודדות עם קונפליקט עבודה-משפחה זה.
מבקרי הספר טענו שהיה צורך לערוך את הבדיקה על מדגם רחב יותר של משפחות בארצות הברית ומחוצה לה כדי להבין את ההשפעה של התרבות והמדיניות הציבורית. בנוסף ומאחר והספר עוסק במגדור התפקיד ההורי לאימהות חסרה בדיקה גם של צד האבהות ולו כדי להבין יותר טוב את היווצרות אידאולוגיית האימהות האינטנסיבית.
ביקורת נוספת על עבודה זו הייתה שעל אף שהייז היא מהראשונים ששמו דגש ובחנו בצורה שיטתית את האמהות כאידאולוגיה בספרה, הטיעון שלה בנוגע לאמהות אינטנסיבית הוא בעייתי. היא הציגה את התפישות של אמהות שראיינה אך היא לא חקרה את מעשיהן בפועל כך שיכול להתקיים פער בין מה שהן חושבות ומה שהן עושות. כמו כן, היא העלתה שאלה מה הביא לאימהות האינטנסיבית ובסופו של דבר הגיעה לסתירה בטענה שגישה זו משרתת את האינטרסים של בעלי הכוח ומאידך משמשת ככלי לניגוח בערכי הקפיטליזם.
מדיניות סעד, עבודה ומשפחה
בשנת 1996 יצאה לדרכה רפורמת סעד בארצות הברית (PRWORA) שנועדה לעודד אנשים מאוכלוסיות עוני לקחת אחריות אישית על חייהם ולצאת לעבוד בעזרת תוכנית הכשרות ותמריצים. בספרה Flat Broke with Children: Women in the Age of Welfare Reform הייז בחנה את רפורמה זו ואת תוצאותיה ומצביעה על כך שבשונה מגישות רווחה קודמות שהניחו שהאישה צריכה לגדל את הילדים והגבר הוא המפרנס רפורמה זו מטפלת בשני מישורים שהיא הגדירה כ"תוכנית המשפחה" ו"תוכנית העבודה". לטענת הייז מערכת העידוד והעונשים של הרפורמה מושתת על הנחה שנשים עניות הזקוקות לסעד הן נשים בעלות מוסר עבודה ירוד שלא לקחו אחריות מספקת על מצבן ועל גידול ילדיהן ומעודדת הבאת ילדים במסגרת משפחה בה יש בעל מפרנס ("תוכנית המשפחה") או לחלופין מעודדת את האם לצאת לעבוד ("תוכנית העבודה"). בפועל, מעל 90% ממקרי הסעד שטיפלה בהן התוכנית היא של אמהות חד הוריות שבסופו של דבר יצאו לעבוד במשכורות רעב אצל מעסיקים שנצלו את תלותן במקום העבודה. פתרון זה פגע גם באמהות שנמצאו במצב בלתי אפשרי וגם בילדיהן שלא קיבלו טיפול הולם וגם לא הטבה במצבם הכלכלי. הייז הביאה את הפן האישי של נזקקות הסעד. היא הציגה נשים שהן בעלות מוסר וערכים נורמטיביים והציפה את ההתמודדויות והשיקולים העומדים בפניהן.
מבקרי הספר טענו כי הייז מניחה שיש תהליכים פוליטיים העומדים מאחורי רפורמה זו. היא מדברת על סתירה תרבותית בין הרציונל של שוק העבודה וערכי המחויבות והמשפחה אך היא לא העלתה אלטרנטיבות והסברים אפשריים נוספים כפי עשתה בספרה הקודם.
בתי הדין לעבודה
בשיטת המשפט הישראלית מערכת בתי הדין לעבודה היא מערכת ייחודית של בתי דין שהוקמה מכוח. מערכת בתי דין זו היא ערכאת שפיטה עצמאית העוסקת בשפיטה בתחומי משפט העבודה והביטחון הסוציאלי (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות ממלכתי ועוד).
היסטוריה
הצעות להקים בית דין לעבודה בישראל הועלו כבר בשנת 1957. בשנת 1957 הוקמה ועדה ציבורית בראשות שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון, שהמליצה על הקמתו של בית הדין לעבודה. אולם משהובא העניין בפני הממשלה בשנת 1964 התנגד לכך שר המשפטים דב יוסף ועל כן העניין נדחה למשך מספר שנים. חוק בתי הדין לעבודה הוגש שוב לכנסת על ידי שר העבודה יגאל אלון בשנת 1968 ואושר בתחילת 1969.
מבנה מערכת בתי הדין לעבודה
במערכת בתי הדין לעבודה יש שתי ערכאות:
מחלוקת משפטית התקיימה בין נשיא בית הדין הארצי לעבודה, מנחם גולדברג, לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בשאלת היחסים בין בית הדין לעבודה לבג"ץ. גולדברג, כקודמו בר-ניב, ראה את בית הדין הארצי לעבודה כערכאה עליונה בנושאים הנדונים בו. ברק, לעומתו, התיר עתירות לבג"ץ כנגד פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה. עמדתו של ברק התקבלה, וניתן לעתור לבג"ץ נגד בית הדין הארצי לעבודה, אולם רק בתנאי שישנה טעות בולטת מעל פני הפסק או סוגיה ציבורית המחייבת דיון מעמיק. את מילוי התנאים הללו קובע בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ. בדרך כלל עתירות מסוג זה נדחות על הסף, בנימוק שבג"ץ אינו ערכאת ערעור על פסיקתו של בית הדין הארצי לעבודה.
בעניינים אחדים, כמו בדיונים על פי ו, ניתן להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון על החלטת בית הדין הארצי לעבודה ועל כן פנייה לבג"ץ נדחית על הסף.
הרכב השופטים
הרכב השופטים בבית הדין לעבודה ייחודי לבית משפט זה: בנוסף לשופט מקצועי (משפטן), יושבים בדין כשופטים גם נציגי ציבור שמונו לתפקידם בידי שר העבודה והרווחה ושר המשפטים, לאחר היוועצות בוועדה בה יושבים שופט בית הדין הארצי לעבודה בדימוס, נציגי המשרדים, נציג ההסתדרות, נציג נשיאות הארגונים העסקיים ומנהלת תחום נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה. נציגי העובדים והמעסיקים אינם חייבים להיות בעלי השכלה משפטית, אך עליהם להיות בעלי ניסיון עשיר בתחום העבודה. ברוב ההליכים האזרחיים בבית הדין האזורי יושב בדין הרכב של שלושה שופטים: שופט מקצועי, נציג עובדים ונציג מעבידים. בבית הדין הארצי יושבים בדין ברוב ההליכים חמישה שופטים: שלושה שופטים מקצועיים, נציג עובדים ונציג מעבידים. בדיונים מסוימים מכונס הרכב מורחב בהתאם להחלטת נשיא בית הדין הארצי ובו חמישה שופטים ושני נציגי ציבור.
נכון לשנת 2019 מכהנים בבית הדין הארצי לעבודה 9 שופטים ו-26 נציגי ציבור, ובבתי הדין האזוריים 73 שופטים ורשמים ו-317 נציגי ציבור.
מנגנון ההידברות
בדומה לערכאות שיפוטיות אחרות הדנות בעניינים אזרחיים, לשופטי בתי הדין לעבודה האפשרות להציג בפני הצדדים הצעות פשרה טרם תחילת הדיון וההכרעה בתיק. עם זאת, בבתי הדין לעבודה מתקיימת גם פרקטיקה ייחודית בתיקים הנוגעים לסכסוכי עבודה ולשביתות, במסגרתה מכנס השופט את הצדדים ובאי כוחם בלשכתו, מחוץ לפרוטוקול, בהסכמתם ועל פי רוב לבקשתם, טרם הדיון בתיק. המטרה בפרקטיקה זו היא לעודד את הצדדים להידברות ולפתרון המחלוקות בדרך של משא ומתן. שיטה זו פותחה ושוכללה בייחוד על ידי השופט סטיב אדלר בשנותיו כנשיא בית הדין הארצי, והמשיכה להיות נהוגה גם בכהונותיהם של ממשיכיו. לדבריו של אדלר פרקטיקה זו שונה מהפרקטיקה של גישור שכן השופט אינו יושב עם כל אחד מהצדדים בנפרד.
בנובמבר 2018, מתח נציב הקבילות על השופטים אליעזר ריבלין ביקורת על הליך זה וטען כי לא נמצא מקור חוקי המסמיך את בתי הדין לעבודה לבצעו, וכי הוא מערבב בין תפקידו של השופט לתפקיד 'מגשר'. זאת, במסגרת בירור תלונה שהוגשה על ידי ארגון 'תחרות', לאחר דיון שהתקיים באופן זה בנושא זכות השביתה של עובדי הנמלים. בעקבות כך, הקימה נשיאת בית הדין הארצי לעבודה השופטת ורדה וירט ליבנה ועדה לבחינת ולהסדרת הנושא בהשתתפות הנשיאה בדימוס נילי ארד, שופטת ביה"ד הארצי לעבודה בדימוס רונית רוזנפלד, ונשיאת בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב השופטת אפרת לקסר.
מסקנות הוועדה והמלצותיה הוגשו לנשיאה וירט-ליבנה בפברואר 2019. במסגרתם, ציינה הוועדה כי בפניה הופיעו 36 גורמים בהם נשיאי בתי הדין לעבודה בעבר ובהווה, נציגי ארגוני עובדים ומעסיקים, נציגי פורום דיני העבודה בלשכת עורכי הדין, עורכי דין בולטים בתחום דיני העבודה הקיבוציים, וכן נציגי ארגונים דוגמת ארגון תחרות ופורום קהלת. מרבית הגורמים הביעו אמון במנגנון ההידברות והדגישו את חשיבותו למרקם יחסי העבודה בישראל ולצימצום שביתות. הוועדה הגיע למסקנה כי חוק בתי הדין לעבודה הקובע כי "בכל עניין של סדר דין שאין עליו הוראה אחרת בחוק זה או בתקנות לפיו, ינהג בית הדין בדרך הנראית לו טובה ביותר לעשיית משפט צדק" - מסמיך את בית הדין לעבודה גם לשימוש בכלי ההידברות. המלצות הוועדה הייתה להסדיר כלי זה באמצעות נוהל שיפורסם על ידי נשיאת בית הדין לעבודה.
בספטמבר 2021 אימצה הנשיאה את ההמלצות ופרסמה נוהל ליישום הידברויות בליווי שופטים בבית הדין לעבודה. הנוהל החדש מחדד כי ההידברות איננה גישור, ונאסר על השופטים להיפגש עם אחד מהצדדים בנפרד מהצדדים האחרים. כמו כן הובהר שהשימוש בכלי ההידברות יתאפשר רק בתנאי שהצדדים להליך מביעים הסכמתם לכך והיא נרשמת בפרוטוקול, וכן כי את עיקרי ההסכמות שהושגו בהידברות נדרש גם כן לכתוב ולציין בפרוטוקול הדיון.
לי ריץ'
לי ריץ' (באנגלית: Lee Rich; ) מפיק טלוויזיה וקולנוע יהודי - אמריקני, זוכה פרס אמי.
ביוגרפיה
ריץ' החל את עבודתו בשדה הפרסום, ובשנת 1967 החל לעסוק בהפקה לטלוויזיה. בשנת 1972 היה ממייסדי חברת ההפקה המצליחה לורימר. במסגרת חברה זו היה אחראי להפקת כמה מהלהיטים הגדולים של הטלוויזיה האמריקאית בשנות ה-70 ושנות ה-80, כגון "משפחת וולטון", "שמונה זה מספיק", "דאלאס" ו"נוטס לנדינג". בשנת 1986 עזב את לורימר כדי לנהל את חברת ההפקה המאוחדת של MGM ויונייטד ארטיסטס. בשנת 1988 עזב תפקיד זה והמשיך בפעולה כמפיק עצמאי. בין היתר הפיק את סרט ההמשך ל"דאלאס", "דאלאס: שובו של ג'יי אר", בשנת 1996.
חוקי התיאטרון הקלאסי
חוקי התיאטרון הקלאסי הם אסופה של כללים וחוקים שעל פיהם כתבו מחזות ושירה אמנים רבים, בתקופת התיאטרון הקלאסי, במאה ה-17. האסופה נכתבה ונערכה עבור המחזאות של העת העתיקה, ושימשה את אריסטו והורטיוס שניתחו טרגדיות, ספרות ושירה בכתביהם. בשלהי הרנסאנס, הם תורגמו לשפות המערב ובשונה מבעבר, ישירות מלטינית; ובמיוחד נודע התרגום שכתב דניאל היינסיוס, בצורת מדריך, ושהשפיע באופן ניכר, בעיקר בצרפת. החוקים כוללים את שְלוֹש האחדוּיוֹת, הבְּיַאן-סֵאָנְס (בצרפתית: bienséance), סבירות (vraisemblance), קישור תמונות והמֵירוּק (זיכוך).
אריסטו והורטיוס
ה"פּוֹאֶטִיקָה" של אריסטו נכתבה בשנת 335 לפנה"ס לערך. מתוך ההערות שפוזרו במהלך היצירה, נוסחו חוקי שלוש האחדויות. למרות שאריסטו התייחס לטרגדיה ולאפוס בלבד, מילותיו פורשו לאחר מכן לסוגות דרמאטיות אחרות.
מרחב הזמן עד לחוקי התיאטרון הקלאסי החל בגלגולו של כתב ביקורת זה בימי הבינים בשפות: סורית, ערבית ועברית, מיוונית. כאשר הגיעו ספרי ביקורת ללטינית שכללו תרגום חלקי מהשפות הללו (Hermannus Alemannus 1481) עד לתרגום מלא מיוונית (Georgio Valla 1498). בהמשך, תורגם כמעט במלואו לאיטלקית בשנת 1562.
עד מחצית המאה "אמנות הפיוט" (בלטינית: Ars Poetica) של הורטיוס הייתה מקור הביקורת הספרותי הראשי לספרות בעיקר הודות לזמינותה בשפת המקור בימי הביניים, ולתרגומה לאיטלקית בשנת 1535.
לאחר שלימוד יצירות אלו כבר הגיע לבשלות, לא חסו המבקרים על טרגדיות שהפרו או לא פעלו לפי הכללים הידועים לכול (כך ביצירות: Didone, Canace, Pastor Fido).
אחדות העלילה
מתוך "אמנות הפיוט", מבקרים התמקדו בשורה: "שיהא זה פשוט ואחיד", ופיתחו את הכלל או התאוריה של אחדות העלילה, כאיסור על קיומן של עלילות משנה תוך הסתמכות והשוואה עם יצירתו של אריסטו.
פואטיקה פרק ח' שורות 45-30, בתרגום חופשי: "העלילה בהיותה חיקוי של פעולה, חייבת לחקות פעולה כך שהמכלול, המבנה האחיד של החלקים יהא כזה, אשר אם אחד מהם יועתק למקום אחר או יוסר, המכלול יתפרק או יעורער".
פואטיקה פרק כ"ב, 31-25, תרגום חופשי: "בטרגדיה, אין לחקות מספר קווי פעולה הקורים בעת ובעונה אחת; חייבים אנו להגביל עצמנו לפעולה בבמה ולחלק המוצג על ידי השחקנים".
היינסיוס בספרו De tragoedia הגדיר זאת: פעולה הופכת להיות אחידה רק מסדרות של פעולות הקשורות אחת לשנייה, כך שאם אחת תשנה את מיקומה, העוקבת תתבטל גם כן, אם מתוך צורך או אם מסבירות. השלם האמיתי אינו קיים ללא כל חלקיו.
אחדות המקום
ראו ציטוט קודם וכן, פואטיקה פרק ז', 4, תרגום חופשי: "נחוץ שיעור מסוים, ושיעור שיהא קל לעטיפה במבט יחיד, אז בעלילה אורך מסוים נחוץ, ואורך שבקלות יוכל להתפס בזיכרון" בנוסף אחדות המקום היא התרחשות המוגבלת למקום אחד בלבד.