cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היפוסטיל
הגשר המקשר בין העמודים יכול להיבנות ממגוון חומרים כמו אבן, עץ או חומר קשיח אחר כמו ברזל, פלדה ובטון מזוין. העמודים יכולים להיות בגובה זהה או כמו בכרנך שבו העמודים בחלל המרכזי גבוהים מהעמודים במעברים הצדדיים, ובכך מאפשרים יצירת פתחים בקיר מעל העמודים הקטנים, הנותנים לאור יום להיכנס ולהאיר את האולם.
באדריכלות של מסגדים רבים, באולם התפילה המרכזי, נעשה שימוש בצורת בנייה זו תוך שילוב של קשתות בין העמודים. דוגמה ידועה הוא המסגד הגדול של קיירואן (Great Mosque of Kairouan) הנמצא בתוניסיה. גם באדריכלות המודרנית נעשה שימוש בהיפוסטיל, דוגמה לכך הוא אולם מקבלי הפנים בקומה G בטרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון. שימוש בהיפוסטיל נעשה גם במוזיאון החדש בברלין בעיצוב החצר המצרית.
דמביה
דמביה (בגעז: ደምብያ) הוא אזור היסטורי בצפון-מערבה של אתיופיה וכיום נפה במדינת אמהרה שגבולותיה אגם טאנה בדרום, נפת טקוסה בדרום-מערב, נפת צ'ילגה במערב, בנפת ארמצ'הו עלית בצפונה ובנפת גונדר רבתי במזרחה.
היסטוריה
במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון וביתא ישראל ישבו בו מימי קדם. האתיופים החלו לפלוש ולכבוש את האזור החל מן המאה ה-14 והחלו ליישב בו מתיישבים וכן לעודד פעולות מיסיון. בתקופת הקיסר סרצה דנגל המחוז היה לאזור לחימה בין האתיופים לממלכת הגדעונים. בתחילת המאה ה-17 הוקמה במחוז העיר גונדר שהייתה לבירה הקיסרית ודמביה כולה הפכה למרכז האימפריה. מאמצע המאה ה-19 ואילך ירדה קרנה של דמביה עם העברת המרכז השלטוני ממנה.
בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 הייתה דמביה לנפה בתוך מחוז בגמדר וכיום היא נפה בתוך מחוז צפון גונדר שבאמהרה.
סטטיסטיקה
על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 271,053 נפשות שרק 8.62% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,261.96 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 214.79 נפש לקמ"ר.
קובה סיפור אהבה
"קובה סיפור אהבה" (באנגלית: The Lost City) הוא הסרט הראשון שביים השחקן אנדי גרסיה, העוסק במהפכה הקובנית של סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בה כבש פידל קסטרו את השלטון בקובה. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2006.
הסרט מהווה מחווה למולדתו של גרסיה, ומשלב בתוכו מוזיקה קובנית מקורית.
תקציר העלילה
הסרט מתמקד בסיפורה של משפחה אמידה בקובה, והשפעת המהפכה של 1958 עליה. במשפחה שלושה אחים: לואיס, ריקרדו ופיקו (אנדי גרסיה), אשר שונים בתפיסתם את הדרך הנכונה להיאבק בשלטון הרודן פולחנסיו בטיסטה. האח הבכור, לואיס, מצטרף לתנועה המהפכנית הפועלת לסילוק בטיסטה מהשלטון, ולמען קובה דמוקרטית. קבוצה זו נפרדה מתנועתו של פידל קסטרו תנועת ה-26 ביולי כיוון שלא סמכה על טוהר כוונותיו ועל שאיפתו לדמוקרטיה קובנית. האח השני, ריקרדו, פונה דווקא לקבוצתו של פידל קסטרו. פיקו, אשר בסיפורו מתרכז הסרט, הולך בדרכו של אבי המשפחה פדריקו, פרופסור מכובד באוניברסיטת הוואנה, ומאמין בהחלפת השלטון בדרך חוקית, תוך שהוא מנסה לקדם את המאבק דרך הפרלמנט.
המחתרת לה שייך לואיס מנסה להתנקש בחייו של בטיסטה, אך הניסיון נכשל וחברי המחתרת השורדים מחוסלים על ידי אנשי המשטרה החשאית יחד עם מספר איומים נוספים על שלטון הנשיא; ביניהם גם חבר הפרלמנט בו נעזר פדריקו בניסיון להסיר את בטיסטה מהשלטון באופן חוקי.
בעידוד אמו, פותח פיקו במערכת יחסים עם אלמנתו של לואיס אחיו, אורורה, והם מתאהבים. זמן מה לאחר ההתנקשות ובעקבות הפגנות עזות למען עזיבתו מהארץ, מבין בטיסטה שחייו בסכנה בקובה ומחליט לעזוב את הארץ. הקובנים חוגגים ברחובות, ופידל קסטרו ממהר לתפוס את השלטון במדינה, מכריז על ביטול הבחירות ומוציא להורג את כל תומכי המשטר הישן.
ריקרדו, אשר הרחיק עצמו מהמשפחה והפך להיות קצין בכיר בשלטון החדש, מבקר את דודו מגדל הטבק ומודיע לו שהשטח שלו יוחרם לצורכי המהפכה. דודו זועם ונסער, פרץ רגשות שגורם לו להתקף לב, והוא מת לפני שאחיינו ריקרדו מצליח לקרוא לעזרה. חברי המשפחה מאשימים את ריקרדו במות הדוד, ומגנים אותו על כך ששם את מפלגתו לפני משפחתו. ריקרדו מתקשה לשאת באשמה, ומתאבד. בכך הוא מותיר את פיקו בן יחיד להוריו.
אלמנתו של לואיס, אורורה, מתפתה להצטרף גם היא למפלגתו של פידל מתוך רצון לעזור לקובה בשעתה הקשה, אך מעשה זה מרחיק אותה מפיקו. לבסוף, לאחר שהבין שאין לו מה לחפש בקובה של פידל, מחליט פיקו, בעידוד הוריו, לעבור לארצות הברית ולהקים שם מחדש את מועדון הג'אז הקובני אותו ניהל בהוואנה. לפני יציאתו מציע פיקו לאורורה להצטרף אליו, אך היא מסרבת וטוענת שקובה זקוקה לה. רוב כספו ורכושו נלקחים ממנו בשדה התעופה, כך שהוא נאלץ לעבוד לפרנסתו בשטיפת כלים, במועדון לילה שבעליו מציע לו בהמשך להופיע שם כפסנתרן. בהמשך נפגש פיקו עם אורורה שהגיעה לארצות הברית כנציגת קובה באו"ם, ללא כוונה לעזוב את ארצה, בעוד פיקו עצמו פותח מחדש את מועדון טרופיקנה בניו-יורק.
מס הכנסה
מס הכנסה הוא מס שמטילה מדינה על ההכנסה של תאגיד ושל יחיד. חוקי המס מתירים לנכות מההכנסה הוצאות שהוצאו בייצורה, כך שלמעשה המס מוטל על הרווח. בנוסף לניכויים של הוצאות המותרות בניכוי, לעיתים ניתן לקזז הפסדים משנים קודמות או לנצל פטורים. במקרה זה המס מוטל על "ההכנסה החייבת" - כלומר, הכנסה לאחר ניכויים, קיזוזים ופטורים המותרים על פי החוק. פעמים רבות זהו מס פרוגרסיבי, כלומר שיעורו עולה עם עליית ההכנסה החייבת.
היסטוריה
רעיון מיסוי הכנסות הוא המצאה מודרנית, המתבססת על מספר הנחות יסוד (שלא היו נכונות לכל אורך ההיסטוריה):
לאורך רוב ההיסטוריה האנושית, מרבית הנחות היסוד האלה לא היו נכונות, ועל כן נקבע מיסוי המבוסס על פרמטרים אחרים, כדוגמת מס עושר, מס התלוי במעמד החברתי, מס על החזקה באמצעי ייצור (במיוחד נדל"ן ועבדים) וכיוצא בזה. מנהגים כגון מעשר, או העלאת ביכורים לשליט היו נפוצים כאלטרנטיבות קדומות למיסוי הדומות למיסוי מבוסס הכנסות, אך לא היו מדויקות באותה המידה.
העת הקדומה
בימיה הראשונים של האימפריה הרומית, מיסים שהוטלו על הציבור כללו הערכות גסות של עושר ובעלות על רכוש, והמס הנפוץ היה בשיעור של 1%, ועלה עד ל-3% בעתות מלחמה. מיסים מצומצמים אלה הוטלו על בעלי אדמות, בתים, שאר נדל"ן, עבדים, חיות, רכוש והון כספי. המיסוי היה מונוטוני - האנשים העשירים יותר שילמו יותר מאנשים עשירים פחות, והמס נגבה מיחידים על עושרם.
בשנה 10 לספירה, הקיסר וואנג מאנג (סינית: 王莽), מייסד שושלת שין קבע לראשונה מס מבוסס הכנסה, בשיעור של 10% מההכנסות, לעבודה מקצועית. הוא הודח משלטונו 13 שנים בלבד לאחר מכן על ידי שושלת האן אשר השיבה את המיסוי לקדמותו.
מקרה קדום נוסף הוא מעשר סלדין, אשר נקבעו על ידי המלך האנגלי הנרי השני והמלך הצרפתי פיליפ השני בשנת 1188, במטרה לגייס הון לקיום מסע הצלב השלישי. במעשר נדרש כל Layman לשלם מס בשיעור עשירית מהונו שאינו נדל"ן למימון מסע הצלב.
העת המודרנית
מקובל לקבוע את מועד החלת מס ההכנסה בשנת 1799, להצעתו של ד"ר הנרי ביק, דיקן בריסטול.
מס ההכנסה הוחל בממלכת בריטניה על ידי ראש הממשלה ויליאם פיט הבן בתקציב שקבע בדצמבר 1798 לתשלום על הוצאות המלחמות הנפוליאוניות. פיט קבע מס הכנסה פרוגרסיבי, אשר הוטל לראשונה בשיעור של 1/120 על הכנסות מעל ל-60 ליש"ט. פיט קיווה שמס זה יכניס לו 10 מיליון ליש"ט מדי שנה, אך בפועל נאספו כ-6 מיליון ליש"ט. בשנת 1802, לאחר שלוש שנים, המס בוטל עקב חתימת חוזה אמיין בין אנגליה לנפוליאון. אדינגטון נכנס לתפקידו בשנת 1801 לאחר פרישתו של פיט עקב אמנציפציית הקתולים. מס ההכנסה הוחזר על ידי אדינגטון בשנת 1803 עם הידרדרות היחסים בצרפת, אך הוסר שוב בשנת 1816. מתנגדי המס, שהאמינו כי הוא נועד למימון מלחמות בלבד, רצו שכל רישומי רשות המיסים יימחקו עם ביטול מס ההכנסה. רישומים אלה נשרפו בפומבי על ידי שר האוצר הבריטי, אך משרדי רשויות המיסים שמרו העתקים של כולם.
סיווג ההכנסה
ההבחנה המרכזית במיסוי הכנסות היא בין הכנסה פירותית להכנסה הונית. נסביר את ההבחנה באמצעות דוגמה הממחישה גם את שורש השמות: כאשר פרדסן מוכר את פירותיו בשוק, הכנסותיו הן פירותיות. מדי שנה הוא מבצע קטיף, ופירות עמלו מניבים לו הכנסה. כאשר הפרדסן מחליט למכור את העץ, התשלום שיקבל בגינו הוא הכנסה הונית. כך גם בפעילות שאינה חקלאית: העמלות שמקבל סוכן ביטוח על מכירת פוליסות הן הכנסה פירותית, אך הכנסתו ממכירת סוכנות הביטוח שלו תהיה הכנסה הונית. הון הוא מרכיב בייצור ההכנסה הפירותית ומכירתו מניבה הכנסה הונית.
להבחנה זו משמעות מעשית, ובפרט מיסוי מועדף להכנסות הוניות. היסטורית, נהנו ההכנסות ההוניות ממיסוי נמוך, לעיתים משמעותית, מההכנסה הפירותית. ההסבר המקובל הוא בכך שעם מכירת "העץ" נגדע מקור ההכנסה (פעמים רבות מקור להכנסה קבועה חוזרת). עם זאת, יש בכך צרימה מאחר שבדרך כלל בעלי ההון הם החזקים בחברה, בעוד מי שעיקר הכנסתם פירותית הם החלשים. העדפת ההון על הפירות היא בעלת אופי רגרסיבי.
להבחנה בין פירות להון אין בסיס כלכלי, והסיבות להישרדותה שונות ומגוונות. הטענה המרכזית לטובת עמדה זו היא "אפקט הנעילה". מס גבוה מדי על ההון יוביל לחוסר נכונות מצד בעל ההון למכור אותו, מה שעלול להביא להקצאה לא יעילה של משאבי המשק.
ישראל
שיטת המס בישראל, ופקודת מס הכנסה (להלן: הפקודה) הן חלק ממורשת המנדט הבריטי. הפקודה נחקקה בשנת 1941, ומאז עוברת שינויים תכופים. בגביית המס עוסקת רשות המסים בישראל.
ארצות הברית
כאשר חוקק לראשונה בארצות הברית מס ההכנסה, קבע בית המשפט העליון ב-1894 שמס ההכנסה אינו חוקי מפני שהוא נוגד את החוקה האמריקאית. כדי לעקוף פסיקה זאת, שונתה החוקה ב-1913 (התיקון ה-16 לחוקה) כדי לאפשר גבייה של מס הכנסה.
קישורים חיצוניים
https://catalog.archives.gov.il/publication/income-tax-in-palestine-80-years/
משרד ההגנה הלאומית (הרפובליקה הסינית)
משרד ההגנה הלאומית (במנדרינית: 中華民國國防部) הוא משרד בממשלת הרפובליקה הסינית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של הרפובליקה הסינית. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא המדינה המשמש גם כמפקד העליון של הצבא. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשר.
יוני בן-מנחם
יהונתן (יוני) בן-מנחם (נולד ב-1957) הוא עיתונאי ישראלי, שכיהן כמנכ"ל רשות השידור בשנים 2011–2014. בשנים 2003–2008 כיהן כמנהל "קול ישראל". היה ממלא מקום קבוע של מנכ"ל רשות השידור, עורך ראשי של קול ישראל, כתב ופרשן מדיני וחבר בנשיאות ועדת העורכים של אמצעי התקשורת בישראל. משמש כחוקר ב, מזרחן, יועץ אסטרטגי בנושא המזרח התיכון ומרצה.
ביוגרפיה
בן-מנחם נולד בשם יהונתן בצ'ייב לרחל ויצחק בצ'ייב. גדל בירושלים בשכונת בקעה למשפחה יוצאת בוכרה, שירת בחיל המודיעין והשתחרר בדרגת סרן. לאחר שחרורו למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בשפה וספרות ערבית ולתואר שני בלימודי מזרח אסיה (בן-מנחם דובר ערבית שוטפת במספר ניבים). את דרכו בתקשורת החל בשנת 1981 כמפיק בסניף הישראלי של ערוץ הטלוויזיה הממלכתית של יפן. הוא עבר קורס כתבים ברשות השידור בשנת 1983, ומילא שורה של תפקידים עיתונאיים ובהם כתב לענייני שטחים בערוץ הראשון וב"קול ישראל", כמו כן הועסק ככתב בטלוויזיה הישראלית בשפה הערבית.
בספטמבר 1993 היה שליח רשות השידור לתוניסיה והכתב הישראלי הראשון שראיין את יאסר ערפאת לפני החתימה על הסכמי אוסלו. בתקופה זו ערך והפיק כ-15 סרטים תיעודיים על נושאים פוליטיים בחברה הפלסטינית ועל גישתה כלפי ישראל. כל הסרטים הוקרנו בטלוויזיה הישראלית. בן-מנחם שימש גם ככתב ופרשן מדיני של "קול ישראל" במשך 8 שנים וסיקר, בין היתר, את המגעים המדיניים של ישראל עם הפלסטינים ועם סוריה (הסכם ואי, ועידת קמפ דייוויד, ועידת שפרדסטאון ועוד).
בין השנים 2003–2008 היה מנהל ועורך ראשי של תחנות הרדיו של קול ישראל ובמקביל לתפקידו זה שימש משך כחמש שנים כחבר נשיאות ועדת העורכים של אמצעי התקשורת בישראל. לאחר מכן שימש במשך שנתיים כממלא מקום קבוע של מנכ"ל רשות השידור, יוסף בראל. בן מנחם שימש בתפקיד עד לשנת 2008. לאחר מכן עבר לערוך ולהגיש את התוכנית "מגזין המזרח התיכון" ברשת ב', תוכנית שעסקה בענייני העולם הערבי, וכן כפרשן בכיר של קול ישראל לענייני העולם הערבי, וזאת עד לבחירתו לתפקיד מנכ"ל רשות השידור בספטמבר 2011.
בן-מנחם הוא מגשר מוסמך על ידי משרד המשפטים ועמית מחקר במכון הבינלאומי למדיניות נגד טרור בהרצליה.
מנכ"ל רשות השידור
ביולי 2011 המליצה ועדת האיתור לבחירת מנכ"ל רשות השידור פה אחד על מועמדותו של יוני בן-מנחם לתפקיד, ובספטמבר 2011 אישרה הממשלה את המינוי. אגודת העיתונאים בתל אביב התנגדה למינוי, בטענה שבן-מנחם מקורב לראש הממשלה ומדובר במינוי פוליטי, ואף עתרה לבג"ץ נגד המינוי, אך בג"ץ דחה את העתירה. באוגוסט 2014 הוא פוטר על ידי כונס הנכסים שמונה לרשות השידור על ידי הממשלה.
משמש כחוקר בכיר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, כיועץ אסטרטגי, כפרשן בכיר בערוצי הטלוויזיה הערביים במזרח התיכון, וכמרצה בתחום המזרח התיכון והתקשורת.
בן דב אחזקות
בן דב אחזקות בע"מ היא חברה פרטית המוחזקת במלואה על ידי אילן בן דב ועוסקת בהשקעה באיגרות חוב קונצרניות בישראל ובשליטת החברה הציבורית יוזר טרנד שנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2013 רכשה בן דב איגרות חוב של חברת חג'ג' נדל"ן בהיקף של 700 אלף ש"ח. בספטמבר 2014 רכשה את השליטה בחברת יוזר טרנד מחברת סאני אלקטרוניקה.
מתחם בתי הקברות בחיפה
בית הקברות חוף הכרמל הוא מתחם בתי קברות במערב חיפה בשכונת נווה דוד, שמשמש לקבורה על פי השתייכות עדתית. המתחם מוכר גם בשם "בית הקברות כפר סמיר".
היסטוריה
המתחם בנוי על שטח שהופקע בשנת 1934 על ידי הבריטים ממשפחת כיאט אשר תכננה לבנות במקום מתחם תיירות ונופש שישתרע מנחל שיח, שם הקימו את בוסתן כיאט, ועד חוף המוסדר שהקימו - חוף כיאט (Khayt beach). השטח היה בזמנו "מחוץ לעיר" ונועד להחליף את בתי הקברות הישנים שגם הם נבנו מחוץ לעיר בזמנם אך בינתיים בנייני העיר סבבו אותם. המדובר בבתי הקברות של העדות יוונית-אורתודוקסית והיוונית-קתולית המצויים בין רחוב יפו לבין דרך העצמאות, בית הקברות היהודי בדרך יפו ובית הקברות הצבאי הבריטי השוכן לידו.
מאז 2005 בית הקברות היהודי סגור באופן רשמי לקבורה, אך נותרו בו מעט מקומות קבורה הנמכרים במחירים גבוהים. בשנת 2007 החלה החברה קדישא לבצע עבודות כרייה במורדות הכרמל לצורך הכשרת שטחים נרחבים נוספים לקבורה במקום. בפברואר 2008, קיבל בית המשפט בחיפה את עתירת תושבי האזור נגד ההרחבה והעבודות הופסקו.
בית הקברות היהודי חוף הכרמל
זהו בית הקברות היהודי שקדם לבית הקברות "שדה יהושע". לפני מלחמת ששת הימים הוכן בית הקברות לקבורת רבים, אך הכנות אלו לא היו דרושות בסופו של דבר.
קנת' אלן ריבט
קנת' אלן "קן" ריבט (אנגלית: Kenneth Alan "Ken" Ribet; נולד ב-28 ביוני 1948) הוא מתמטיקאי אמריקאי, כיום פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. התעניינותו המתמטית כוללת גאומטריה אלגברית ותורת המספרים האלגברית.
חייו
כתלמיד בתיכון פאר רוקאווי למד במגמת מתמטיקה מוגברת אך מגמתו הראשית הייתה כימיה. הוא קיבל תואר ראשון ותואר שני מאוניברסיטת בראון ב-1969 ואת הדוקטורט מאוניברסיטת הרווארד ב-1973. ב-1998 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בראון.
נזקפת לזכותו סלילת הדרך אל הוכחתו של אנדרו ויילס למשפט האחרון של פרמה. ריבט הוכיח את "השערת אפסילון", ובכך הוכיח שהמשפט האחרון של פרמה ינבע מהשערת טניאמה-שימורה. מכך עלה גם שאין צורך להתבסס על כלל ההנחה, אלא ניתן להסתפק במקרה פרטי, עקום אליפטי יציב למחצה.
בית א-רוש אל-פוקא
בית א-רוש אל-פוקא (בערבית: بيت الروش الفوقا) הוא כפר פלסטיני הממוקם 18 ק"מ דרומית־מערבית לחברון. הכפר נמצא בנפת חברון בדרום חבל יהודה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 979 תושבים בשנת 2007.
בשנת 1838, בית א-רוש הוזכר על ידי אדוארד רובינסון כמקום "הרוס ונטוש", כחלק מהאזור שבין ההרים לעזה, הכפוף מוניציפלית לחברון. ויקטור גרן בשנת 1863 ציין את המקום ותיאר בפרוטרוט את אופי ההריסות והחורבות שראה.4
בזמן המפקד 1931 של ארץ ישראל, אוכלוסיית הכפר, אשר כונה חירבת בית א-ראש אל-עליה, נספרה תחת דורא.
ממלחמת ששת הימים והלאה, נמצא הכפר תחת שליטה ישראלית.
השייטת העשירית
השייטת הייתה פעילה בקרבות הים התיכון ולקחה חלק במספר פשיטות נועזות על הספנות של בעלות הברית. בפעולות אלו השתמשו בסירות נפץ מהירות כמו ב, טורפדו מאוישים בפשיטה על אלכסנדריה (1941) ואנשי צפרדע נגד גיברלטר. במהלך המלחמה השתתפה היחידה ביותר מתריסר מבצעים שהטביעו או פגעו בחמש ספינות מלחמה ו-20 אוניות סוחר של בנות הברית.
בשנת 1943, לאחר שהרודן האיטלקי בניטו מוסוליני הודח, עזבה איטליה את ההסכם התלת-צדדי. כמה מאנשי השייטת שהוצבו בצפון ובמרכז איטליה הכבושים על ידי הגרמנים, התגייסו להילחם למען הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית שהוקמה על ידי מוסוליני ושמרו על שם היחידה. אך הועסקו בעיקר ככוח אנטי-פרטיזני הפועל ביבשה.
אנשי שייטת אחרים באזורים שנכבשו על ידי בעלות הברית הצטרפו לצי האיטלקי המשותף. פעלו כיחידת תקיפה ימית ונקראו "מריאסלטו".
רקע היסטורי
במלחמת העולם הראשונה, ב-1 בנובמבר 1918, רפאלה פאולוצ'י ורפאלה רוסטי מרג'יה מרינה רכבו על טורפדו מאויש לתוך הנמל של פולה, בקרואטיה, שם הם הטביעו את ספינת הקרב Jugoslavija, של הצי של הצי האוסטרו-הונגרי, ו-אוניית משא "Wien" באמצעות מוקשי עלוקה. לתוקפים לא היה ציוד צלילה, ולכן נאלצו להחזיק את הראש מעל המים כדי לנשום. הם התגלו ונלקחו בשבי כשניסו לעזוב את הנמל.
בשנות ה-20, ספורט הדיג ללא מכשירי נשימה הפך לפופולרי בחופי הים התיכון של צרפת ואיטליה. זה דרבן את התפתחותם של סנפירי צלילה, מסכת צלילה ושנורקל שחייה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו דייגי ספורט איטלקיים להשתמש בחמצן תעשייתי בצלילה באיטליה.
מקורות היחידה
צורת צלילה זו הגיע לידיעת הצי המלכותי האיטלקי, אשר ייסד את יחידת הצוללים הראשונה ככוחות מיוחדים, שהועתקה מאוחר יותר על ידי הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית. סא"ל פאולו אלויסי היה המפקד הראשון של "שייטת התקיפה הראשונה" שהוקמה ב-1939 כתוצאה של מאמצי המחקר והפיתוח של המהנדסים הקרביים טזאו טזאי ואליוס טושי. השניים הקימו לתחייה את נושא הטורפדו המאוישים של פאולוצ'י ורוסטי.
בשנת 1941, סגן אלוף ויטוריו מוקגטה ארגן מחדש את השייטת, וחילק את היחידה לשתיים: קבוצת שטח המפעילה סירות נפץ מהירות, ותת-קרקע. וקבוצת צוללים המשתמשים בטורפדו מאוישים הנקראים "siluri a lenta corsa" או "טורפדו רצים לאט", אשר זכו לכינוי "חזיר" על ידי הצוותים שלהם. וכן גם צוללי תקיפה "גמא" המשתמשים במוקשי עלוקה. מוקגטה ייסד את בית הספר לאימון אנשי צפרדע בבסיס סן ליאופולדו של האקדמיה הימית האיטלקית, בליבורנו.
ניסיון קרבי
השייטת החלה לפעול ב-10 ביוני 1940, כאשר איטליה הפשיסטית נכנסה למלחמת העולם השנייה. במשך יותר משלוש שנות מלחמה השמידה היחידה כ-72,190 טון של אוניות מלחמה של בעלות הברית ו-130,572 טון של אוניות סוחר של בעלות הברית. חבלני השייטת הטביעו את אוניות המערכה של הצי המלכותי אה"מ וליאנט ואה"מ המלכה אליזבת. שתיהן, הוצפו מחדש וחזרו לפעולה לאחר חודשים של תיקונים.
כמו כן הרסו את הסיירת הכבדה אה"מ יורק ואת המשחתת אה"מ ארידג', גרמו נזק למשחתת אה"מ ג'רביס והטביעו או פגעו ב-20 אוניות סוחר, כולל ספינות אספקה ומכליות. במהלך המלחמה, הוענקה לשייטת מדליית זהב יחידתית על אומץ קרבי. 29 מדליות זהב צבאיות הוענקו ללוחמים בשייטת, הכמות הגבוהה ביותר של מדליות שהוענקה לצוותי יחידה של הכוחות המזוינים האיטלקיים. 104 מדליות כסף צבאיות ו-33 מדליות ארד צבאיות.
1941
הסירות צוידו במיוחד כדי לפלס את דרכם דרך מכשולים כגון רשתות נגד טורפדו. ההגאי התאמן כדי לכוון את הסירה במסלול התנגשות בספינת המטרה, ולקפוץ מסירתו לפני פגיעה ופיצוץ ראש נפץ. לאחר שנכנסו למפרץ, איתרו שש הסירות את מטרותיהן: הסיירת הכבדה אה"מ "יורק", מכלית גדולה - "פריקלס" נורווגית של 8,300 טון, מכלית נוספת, וספינת משא.
שתי סירות נפץ פגעו ב"יורק" באמצע הספינה, הציפו את הדוודים והמחסנים האחוריים שלה. המכלית "פריקלס" ניזוקה קשות וירדה לקרקעית, בעוד שהמכלית השנייה וספינת המשא הוטבעו. "סירות הנפץ" האחרות החטיאו את המטרות המיועדות להם, ואחת מהן נתקעה על החוף. כל ששת הלוחמים האיטלקים נתפסו. הסיירת הפגועה "יורק" הושקעה מאוחר יותר במים רדודים על ידי הצוות שלה לפני הכיבוש הגרמני של כרתים. "פריקלס" חולצה אך טבעה באפריל 1941 בדרכה לאלכסנדריה. כל הסירות אבדו, אחת מהם נמצאה בים הפתוח ונגררה לנמל על ידי מטוס ימי. אסון זה אילץ את השייטת לבצע הערכה מחדש יסודית של פעילותה. סא"ל ארנסטו פורזה נעשה כמפקד ה-שייטת העשירית, ובורגזה נעשה למפקד קבוצת הנשק התת-מימי.
יחידות ממשיכות
בעקבות שביתת הנשק של איטליה ב-8 בספטמבר 1943, פורקה השייטת העשירית. ממשלת באדוליו בדרום איטליה תחת כיבוש בעלות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה והפכה לשותפה ללוחמה.
מריאסלטו בצד הבריטי
ימאים של השייטת העשירית הצטרפו לכוחות של בעלות הברית להילחם נגד גרמניה הנאצית. הוקמה יחידה חדשה, בפיקוד פורצה ואליה הצטרפו כמה מהותיקים כמו דה לה פן ששוחררו לאחרונה ממחנות שבויים בריטים. היחידה קיבלה את השם "מריאסלטו", אך המשיכה להיות כוח ימי מובחר שמעלה מבצעים מיוחדים בים.
ה"מריאסלטו" הוקם בטאראנטו לצד הצי המלכותי הבריטי כוח אנשי צפרדע בים התיכון. פורצה היה מרוצה להפגין מומחיות איטלקית בתחום זה בפני הבריטים, והקבוצה גם הייתה להוטה להיות בפעולה, אם כי אם הם היו נתפסים הם היו כמעט בוודאות. נורה. המתקפה הייתה נגד הסיירת האיטלקית "בולצאנו" והסיירת האיטלקית "גוריציה", שנתפשו על ידי הגרמנים לאחר הכניעה האיטלקית. במטרה לסכל תוכנית גרמנית להטביע אותם במקום שבו יחסמו את הכניסה לנמל. המשימה נועדה גם לתקוף אוניות גרמניות בנמל. סירות מהירות בריטיות תקפו את הסיירות ואילו אנשי צפרדע של "מריאסלטו" תקפו סירות בנמל. סירת נפץ אחת התקלקלה וננטשה. הסירה השנייה הטביעה בהצלחה את "בולצאנו". הצוללים לא הצליחו בהתקפתם על ממעגן הסירות. כל המשתתפים נמלטו כדי להתחבר עם קבוצות פרטיזנים ביבשה. ב-18 באפריל 1945 יצאה המשחתת האיטלקית "ליגיונריו" נושאת שתי סירות מנוע מהירות, והפליגה מוונציה לגנואה בראשות קפטן שאבאס והמפקד פורזה. הסירות הצליחו לחדור את ההגנות, אך מצאו את גוף ה"אקילה" מכוסה כולו באצות עד שלא ניתן היה לחבר אליו את מוקשי העלוקה. אנשי הצפרדע נאלצו להניח את המטענים על קרקעית הים מתחת לאונייה. וכאשר המטען התפוצץ כמתוכנן, המטרה נשארה צפה. כל אנשי הצפרדע נחלצו בשלום. המפקד הגרמני מעולם לא הוציא לפועל את תוכניות ההריסה הנרחבות שלו עבור גנואה וכך "אקילה" לא הוטבעה לחסימת הנמל.
בצד הגרמנים
בצפון איטליה הכבוש בידי הגרמנים הקים מוסוליני את הרפובליקה החברתית האיטלקית ("Repubblica Sociale Italiana", או RSI) להמשיך את המלחמה כחלק מהציר. בפיקודו של בורגזה, הוקמה "דצימה" לתחייה, כחלק מהצי הלאומי הרפובליקני ("Marina Nazionale Repubblicana") של ה-RSI עם המפקדה שלו בלה ספציה. עד סוף המלחמה היו בה למעלה מ-18,000 חברים, ואף על פי שבורגזה הגה אותה כיחידה ימית גרידא, היא צברה מוניטין של כוח פרו-פשיסטי, אנטי-קומוניסטי, אנטי-פרטיזנים, במבצעים יבשתיים לצד הכוחות הגרמניים, בפיקודו של גנרל קרל וולף.
המוניטין של בורגזה אפשרו לנהל משא ומתן עם הכוחות הגרמניים על הסכם שהעניק לשייטת אוטונומיה משמעותית. איפשר להם להילחם תחת דגל איטלקי (בצד של הגרמנים), ולא להיות מועסקים נגד איטלקים אחרים. בורגזה הוכר כמפקד הכוח.
אידאולוגיה
הנושאים העיקריים באידאולוגיה של אנשי השייטת בשלב הזה היו ל"כבוד" בהגנה על איטליה מפני "בגידה" של שביתת הנשק עם בעלות הברית וקריאה להגן על שלמותה הטריטוריאלית של איטליה מול בעלות הברית.
לכח היה מגזין שבועי משלו, "L'orizzonte" ("האופק"), שבו כותבים סופרים כמו ג'ובאני פרציוזי מאמרים אנטישמיים על יהודים וקונספירציות. למגזין היו בעיות בהפצה שלו, שכן חשבו שהפופולריות של בורגזה בקרב הפשיסטים עשויה להתחרות בהשפעתו של מוסוליני.
יחסים עם הממשלה הסוציאל איטלקית
היחסים עם ממשלת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית לא היו קלים. ב-14 בינואר 1944 עצר בניטו מוסוליני את בורגזה, כדי להשיג שליטה ישירה בשייטת. דבר המעצר הגיע לקציני ה"דצ'ימה", ששקלו לצעוד על בירת מוסוליני ב. הפיקוד הגרמני השתמש בהשפעתו כדי לשחרר את בורגזה, שכן הם נזקקו למומחיות וללוחמי השייטת ככוח נגד הפרטיזנים.
פעולות ימיות
הכח לקח חלק מועט במלחמה בים. מרבית הציוד שלה נשאר בדרום, ופעילותו הימית הייתה קטנה עקב פעילות בעלות הברית. בנובמבר 1944 ארבעה אנשי צפרדע שנשארו תחת פיקוד גרמניה הנאצית, שטו בסירת מנוע מהירה ושחו אל נמל ליבורנו במטרה להקים בסיס חבלה, אבל נלכדו.
פעולות נגד הפרטיזנים
הדצימה הועסקה בעיקר בפעולות נגד הפרטיזנים בתוך איטליה, ולא נגד בעלות הברית בים. עם זאת, פעולותיהם היו בעיקר פעולות תגמול בעקבות פגיעה בחיילי "דצ'ימה" על ידי כוחות פרטיזנים. פעולותיהם התרחשו בדרך כלל בכפרים קטנים, שבהם הפרטיזנים היו חזקים יותר. כמה דוגמאות:
הגנה על גבולות איטליה
עם זאת, יחידות הדצימה זכו למוניטין קרבי טוב כשהן נלחמות בחזית מול בעלות הברית באנציו ובקו הגרמני. בחודשים האחרונים של המלחמה נשלחו יחידות דצימה לגבולה המזרחי של איטליה נגד פרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו שצעדו לתוך איסטריה.
פירוק היחידה
ב-26 באפריל 1945, במה שהוא כיום פיאצה דלה רפובליקה במילאנו, הורה בורגזה לדצימה להתפרק. עד מהרה הוא נעצר על ידי פרטיזנים, אך ניצל על ידי קצין המשרד לשירותים אסטרטגיים ג'יימס אנגלטון, שהלביש אותו במדים אמריקאים והסיע אותו לרומא לחקירה על ידי בעלות הברית. בורגזה נשפט והורשע בפשעי מלחמה, נידון ל-12 שנות מאסר, אך בשנת 1949 שוחרר מהכלא על ידי בית המשפט העליון באיטליה. האמריקנים התעניינו מאוד בהסתננות לקבוצות הקומוניסטיות האיטלקיות, דבר שבורגזה עשה, והוא גויס לעזור ליצור יחידות מודיעין עבור האמריקאים.
אחרי 1945
בשנת 2006 הכירה האדמירליות של הרפובליקה האיטלקית בותיקי הדצימה כלוחמי מלחמת העולם השנייה והעניקו לאגודתם את דגל הקרב.
כיום קיימת יחידת צוללים בצי האיטלקי המשרתת את הרפובליקה האיטלקית.
הקשר הישראלי
לוחם הדצימה פיורנצו קאפריוטי, הוזמן לישראל במהלך מלחמת השחרור. אימן את הלוחמים בקליטת סירות הנפץ אשר שימשו לטיבוע אל-אמיר פארוק.
שייטת 13 מצאה לנכון לחלק את ספרו של בורגזה "שדי הים" לכל הלוחמים במשך מספר שנים.
סיאטל סיהוקס
סיאטל סיהוקס (באנגלית: Seattle Seahawks; כינוי: סיהוקס) היא קבוצת NFL שבסיסה בסיאטל, וושינגטון. הקבוצה הצטרפה לליגה בשנת 1976 יחד עם קבוצת טמפה ביי באקנירס. מגרשה הביתי הנוכחי הוא לומן פילד, לאחר שאת מרבית שנותיה בליגה בילתה הקבוצה ב"קינגדום".
השייטת העשירית
הקשר הישראלי
פעולות השייטת העשירית נלמדות כחומר רקע לידע הכללי בחיל הים הישראלי.
סיאטל סיהוקס
היסטוריה
בשנת 1970 הנהלת ה-NFL החליטה להוסיף שתי קבוצות לליגה וסיאטל הייתה אחת מהן. ב-1975 הוכרז שמה ונבחר לה מנכ"ל ומאמנה הראשון ג'ק פאטרה.
עם הצטרפותה שובצה הקבוצה לבית המערבי של ה-AFC, שם שיחקה לצד הקבוצות סן דייגו צ'רג'רס, דנבר ברונקוס, אוקלנד ריידרס וקנזס סיטי צ'יפס. בשנת 2002, עם השינויים שנעשו במבנה הליגה, נאלצה הקבוצה לעבור לבית המערבי של ה-NFC. זאת מאחר שארבע הקבוצות הנותרות בבית הרכיבו את הבית המערבי ההיסטורי של ה-AFL, ועל כן לא ניתן היה להעבירן.
בעונת 2005 העפילה סיאטל לראשונה לסופרבול, בו הפסידה לפיטסבורג סטילרס בתוצאה של 21-10.
בשנת 2012 בחרו סיאטל בסיבוב השלישי בקוורטרבק ראסל וילסון ובאותה שנה נבחר לרוקי השנה.
בעונת 2013 רשמה הקבוצה את ההישג המרשים ביותר שלה מהלך שנותיה בליגה, כשזכתה בסופרבול לאחר ניצחון בתוצאה של 8-43 על קבוצת דנוור ברונקוס. שנה לאחר מכן העפילה סיאטל בפעם השנייה ברציפות לסופרבול, לאחר ניצחון בהארכה על גרין ביי פאקרס 22-28 בגמר ה-NFC. סיאטל חזרה במשחק זה מפיגור של 16 נקודות. בסופרבול XLIX באותה עונה הפסידה סיאטל 28-24 לניו אינגלנד פטריוטס.
ג'סטין הולידיי
ג'סטין אלאריק הולידיי (באנגלית: Justin Alaric Holiday; נולד ב-5 באפריל 1989) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק עבור דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד. שני אֶחָיו הצעירים, ג'רו וארון, משחקים אף הם ב-NBA.
קריירת מכללות
הולידיי נולד במישן הילס שבקליפורניה, ובשנת 2007 החל ללמוד באוניברסיטת וושינגטון. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה מיעט לקבל דקות משחק וקלע כ-1.6 נקודות בממוצע למשחק בלבד, אך בעונה השלישית הציג שיפור והוצב בחמישייה הפותחת. לצד כוכבי הקבוצה אייזיאה תומאס וקווינסי פונדקסטר, התבלט הולידיי כשחקן הגנה מצטיין ונבחר לחמישיית ההגנה של העונה ב"מחוז Pac-10". במשחק שמינית גמר טורניר אליפות המכללות הוביל את קלעי וושינגטון עם 14 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת וירג'יניה המערבית בתוצאה 56–69. בעונתו הרביעית והאחרונה במכללות רשם הולידיי שיאי קריירה של 10.5 נקודות, 5.2 ריבאונדים, 2.1 אסיסטים ו-1.2 חטיפות בממוצע למשחק, אך וושינגטון הודחה כבר בסיבוב השני של טורניר המכללות.
השנים הראשונות
בעונת 2012/2013 עבר לשחק באיידהו סטמפיד מליגת הפיתוח של ה-NBA, והיה הקלעי המצטיין שלה עם ממוצע של 17.3 נקודות למשחק. באפריל 2013 חתם על חוזה בפילדלפיה 76' עד לסיום העונה, ובתשעת משחקיו בקבוצה קלע 4.7 נקודות בממוצע למשחק. על אף שעבר ל-NBA לקראת סיום העונה, נבחר הולידיי הן לחמישייה השלישית של העונה והן לחמישיית ההגנה השנייה של העונה בליגת הפיתוח.
לקראת עונת 2013/2014 עבר הולידיי לשחק בקבוצת סולנוקי אולאי מליגת העל ההונגרית, וזכה עמה באליפות הליגה ובגביע הליגה.
גולדן סטייט ווריורס
בעונת חזר ל-NBA כאשר חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס, ולאורך העונה קלע 4.3 נקודות למשחק ב-59 משחקים. גולדן סטייט זכתה באותה עונה באליפות ה-NBA הרביעית בתולדותיה והראשונה מזה 30 שנה, לאחר שגברה על קליבלנד קאבלירס בסדרת הגמר (4–2). במהלך הפלייאוף שותף הולידיי ל-11 דקות בסך הכול, ותרם 3 נקודות.
אטלנטה הוקס
ביולי 2015 חתם הולידיי על חוזה באטלנטה הוקס, וב-26 משחקיו בקבוצה קלע 2.6 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
שיקגו בולס
בפברואר 2016 הועבר לשיקגו בולס, כחלק מטרייד משולש עם יוטה ג'אז. עד לסיום אותה עונה התברג ברוטציה הקבועה של הבולס, וקלע 6.5 נקודות ב-18.9 דקות בממוצע למשחק. במשחק האחרון של העונה קבע שיא קריירה של 29 נקודות במשחק מול פילדלפיה 76'.
ניו יורק ניקס
לקראת עונת נשלח יחד עם דריק רוז בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לרובין לופז, חוסה קלדרון וג'ריאן גרנט. הולידיי שותף בכל 82 משחקי הקבוצה באותה עונה, וקלע 7.7 נקודות למשחק כמחליפם מהספסל של כרמלו אנתוני וקורטני לי.
החזרה לשיקגו
ביולי 2017 חזר לשיקגו בולס, כאשר חתם על חוזה בקבוצה. בעונת פתח הולידיי בכל 72 המשחקים בהם שותף, וקלע שיא קריירה של 12.2 נקודות בממוצע למשחק. בין 21 במרץ ל-19 בדצמבר 2018 קבע הולידיי שיא מועדון של 43 משחקים רצופים בהם קלע לפחות שלשה אחת.
ממפיס גריזליס
בינואר 2019, לאחר כעונה וחצי בשיקגו, הועבר בטרייד לממפיס גריזליס בתמורה למרשון ברוקס, ויין סלדן ושתי בחירות דראפט עתידיות. ב-7 באפריל 2019 קלע שיא קריירה חדש של 30 נקודות במשחק מול דאלאס מאבריקס.
אינדיאנה פייסרס
לקראת עונת חתם על חוזה באינדיאנה פייסרס, בה הוא משתף פעולה עם אחיו הצעיר ארון הולידיי. ב-28 בדצמבר 2019 שיחקו ג'סטין וארון מול אחיהם ג'רו הולידיי מהפליקנס, ובכך לראשונה בתולדות ה-NBA השתתפו שלושה אחים באותו משחק.
המערכת הגבישית ההקסגונלית
מערכת גבישית מוגדרת בדרך כלל על ידי שלושה וקטורים או גם צירים (a, b ו-c) והזוויות ביניהם (α, β, ו-γ), כאשר כל זווית נמדדת במישור הניצב לציר, והיא הזווית בין שני הצירים הנגדיים לאות. למשל, α היא הזווית בין b ל-c. אבל את המערכת ההקסגונלית נוהגים לתאר על ידי ארבעה צירים, שלושה מתוכם הם באורך שווה ומצויים באותו מישור והם מסומנים כ-a1, a2 ו- a3, כאשר הציר הרביעי c שונה מהם באורכו (קצר או ארוך מהם). כלומר c ≠ a3 = a2 = a1. הזווית בין כל שניים משלושת צירי ה-a שווה ל-120° (120° = γ) והזווית בינם לבין ציר ה-c היא זווית ישרה (90° = α). הכיוון הכללי של הגביש נקבע על ידי הציר השלישי (c), ולכן מתייחסים אליו כאל הציר הראשי. הגדרות אלו זהות להגדרות המערכת הגבישית הטריגונלית, ואכן יש הכוללים את המערכת הטריגונלית כתת-מחלקה בתוך המערכת ההקסגונלית, אבל ההבדל ביניהם הוא באלמנטים של הסימטריה. בעוד שבמערכת הטריגונלית צירי הסימטריה הם בזווית של 120°, כלומר שלוש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה, במערכת ההקסגונלית צירי הסימטריה הם בזווית של 60°, כלומר שש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה.
בסריג ההקסגונלי ייתכנו צירי סימטריה בזווית של 60° (שש פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה) או בזווית של 180° (שתי פעולות סיבוב על מנת לקבל אוריינטציה זהה), מישורי סימטריה (מישור המחלק את הגביש לשני חלקים שכל אחד הוא בבואת ראי של החלק השני) המקבילים לצירים, ומרכז סימטריה. במערכת הגבישית ההקסגונלית כלולים 27 חבורות סימטריות מרחביות, סריג בראבה אחד ושבע חבורות סימטריות נקודתיות.
סריג בראבה הכלול במערכת הגבישית ההקסגונלית הוא הקסגונלי פשוט, כפי שמופיע בשרטוט להלן.
שבע החבורות הסימטריות הנקודתיות הכלולות במערכת הגבישית ההקסגונלית הן:
הטבלה הבאה מפרטת את שבע החבורות על פי הסימונים המקובלים בקריסטלוגרפיה: סימון הרמן-מוגן וסימון שנפליס.
יום הרדיו העולמי
יום הרדיו העולמי הוא מועד בינלאומי שנערך מדי שנה ב-13 בפברואר. יום הרדיו עוסק באהבת הרדיו, ובשאלה מדוע בני האדם זקוקים לרדיו. יום זה הוכרז ב-3 בנובמבר 2011 על ידי אונסק"ו.
רקע
בעקבות בקשה של האקדמיה הספרדית לרדיו ב-20 בספטמבר 2010 הציעה ספרד כי מועצת המנהלים של אונסק"ו תכלול את ההכרזה על יום רדיו עולמי בסדר היום. מועצת המנהלים של אונסק"ו אישרה את הצעת ספרד להכרזה על "יום רדיו עולמי" ב -29 בספטמבר 2011. באונסק"ו ביצעו התייעצויות נרחבות במהלך 2011 עם בעלי עניין מגוונים, דהיינו אגודות שידור; ציבוריות, פרטיות, קהילתיות ובינלאומיות; סוכנויות האו"ם; קרנות ותוכניות; ארגונים לא ממשלתיים הקשורים לנושא; אקדמיה; קרנות וסוכנויות פיתוח דו-צדדיות; כמו גם משלחות קבועות של אונסק"ו ועדות לאומיות עבור אונסק"ו. בין התגובות להצעה, 91% תמכו בפרויקט, כולל תמיכה רשמית של איגוד שידורי המדינות הערביות (ASBU), איגוד שידורי אסיה-פסיפיק (ABU), האיחוד האפריקאי לשידורים (AUB), איגוד השידור הקריבי CBU, איגוד השידור האירופאי (EBU), האיגוד הבינלאומי של השידור (IAB), אגודת השידור של צפון אמריקה (NABA), ארגון הטלקומוניקציות (ITI), ה- BBC, URTI, רדיו הוותיקן ועוד.
מועצת אונסק"ו המליצה למושב ה-36 של הוועידה הכללית של אונסק"ו להכריז על יום רדיו עולמי, וכי יום זה ייחגג ב-13 בפברואר, היום בו הוקמה תחנת הרדיו של האו"ם ב-1946 וכמו כן, היא מזמינה את כל המדינות החברות באומות המאוחדות, ארגונים של ארגון האומות המאוחדות וארגונים בינלאומיים ואזוריים אחרים, איגודים מקצועיים ואיגודי שידור, וכן חברה אזרחית, כולל ארגונים לא-ממשלתיים ויחידים, לחגוג את יום הרדיו העולמי, באופן שבו כל אחד מחשיב אותו ההולם ביותר.
2018
יום הרדיו העולמי בשנת 2018 התקיים ב-13 בפברואר 2018 בסימן "רדיו וספורט". יום הרדיו העולמי חגג את הספורט המסורתי שחיבר אותנו למורשת התרבותית. כמו כן עסקו ביום זה בתת-הנושאים הבאים:
2020
יום הרדיו העולמי של 2020 נערך בסימן "רדיו ומגוון". במסגרת יום זה, שנערך ב-13 בפברואר 2020 קראו אונסק"ו והאומות המאוחדות לתחנות הרדיו ברחבי העולם לשמור על המגוון, הן בחדרי החדשות והן בשידורים השונים.
יום הרדיו באותה שנה התחלק בין שלושה תתי נושאים:
בעולם, רדיו נותר המדיום הזמין והנצרך ביותר. היכולת של הרדיו להגיע לקהל הרחב ביותר משמעה שתחנות הרדיו יכולות לעצב את המגוון הקיים בחברה, לשמש פה לכל הקולות והדעות. לפי רעיון זה, התחנות צריכות לשרת קהילות מעורבות ולהציע מנעד רחב של תוכניות, נקודות מבט ותכנים. בשנים האחרונות נהנה גם הרדיו מהתקדמות טכנולוגית משמעותית, דוגמת שידורי DAB ו-+DAB, ניהול זכויות דיגיטלי ושידור על גבי האינטרנט.
2021
במהלך יום הרדיו העולמי ב-2021, אונסק"ו הזמינה תחנות מרחבי העולם לחגוג את יום השנה ה-10 לאירוע זה ולמעלה ממאה שנות רדיו. האירוע התמקד בשלושה תתי נושאים: אבולוציה; העולם המשתנה; והרדיו המתפתח. נושא זה מתייחס להתאוששות של הרדיו, לקיומו ולחדשנותו. ככל שהעולם משתנה, כך הרדיו מתחדש. הרדיו נאלץ להסתגל גם לטכנולוגיות חדשות כדי להישאר אמצעי רלוונטי ונגיש לכל ובכל מקום ולחבר בין אנשים. נושא זה הדגיש את השירותים שמספק הרדיו לחברה שלנו בעת סיקור אסונות טבע, משברים סוציו-אקונומיים, מגיפות ואירועי ענק נוספים.
2023
יום הרדיו העולמי נערך בפעם ה-12, בסימן "רדיו ושלום", ונועד להדגיש את חשיבות עצמאות הרדיו להשכנת שלום ולמניעת סכסוכים.
קרב פארסכור
הקרב סימן גם את סוף השלטון האיובי במצרים ותחילת התקופה הממלוכית.
רקע
מסע הצלב השביעי, בפיקודו של לואי התשיעי, מלך צרפת, החל את השלב הצבאי בנחיתה בדלתא של הנילוס וכיבוש העיר המבוצרת דמיאטה. לאחר עיכובים של חצי שנה יצא הצבא הצלבני לכיוון קהיר ונעצר בסמוך לעיר המבוצרת אל מנצורה.
בקרבות שנערכו ב-8 בפברואר בתוך העיר אל מנצורה וב-11 בפברואר מחוץ לחומות העיר הצליחו הצלבנים להיאחז במחנה מבוצר מחוץ לעיר ולהדוף את ההתקפות של הצבא המצרי, אותן הובילו כוחות של פרשים ממלוכיים הידועים בשם אלבחרייה אלצאלחיה המורכב משם אדונם המנוח אלצאלח ולמקום הקסרקטינים שלהם על האי אל בח'ר בדלתת הנילוס.
בסיומם של הקרבות של חודש פברואר, נותר הצבא הצלבני בעמדתו מבלי לגלות כל יוזמה או ניסיון להכריע את המערכה או לחלופין – לבצע ארגון מחדש על מנת להשיג להכריע את המערכה. סגורים במחנה הנתון להתקפות בלתי פוסקות מצד כוחות מצרים קטנים, חשופים למחלות ובמחסור מתמיד של מזון ותחמושת החל הצבא הצלבני לאבד את כוחו ואת הנכונות ליטול יוזמה. רעב, דיזנטריה, צפדינה, טיפוס ומורל ירוד עשו את שלהם במחנה שהיה "בשל" למכת החסד שתגאל אותו מייסוריו. האביר וההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל שלחם בקרבות מסע הצלב השביעי מתאר את הדרך בה טיפלו הרופאים מנתחים שבמחנה בהסרת הבשר הנרקב מהחניכיים של החולים:
מרץ 1250
ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי מספר בכרוניקה על מסע הצלב על החלפת השלטון במצרים:
כך, כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס את הפיקוד על הצבא יורש כס הסולטנות תוראן שאה. תחילה לא היה תחת פיקודו הכוח שיאפשר התקפה חזיתית על המחנה הצלבני, עקירת אחיזתם באזור מול העיר אל מנצורה והסרת האיום הפוטנציאלי על קהיר והוא פנה לאסטרטגיה של מצור והתשה.
המחנה הצלבני – בעמדת איום על אל מנצורה וקהיר הדרומית לה לא היה מסוגל לממש את עמידתו בשערי עיר הבירה המצרית וסבל מקשיי אספקה הולכים וגדלים. ייתכן ועמידתו של הצבא הנוצרי ניזונה מתקווה קלושה שמחלוקות הולכות ומתרבות בצמרת הצבא המצרי בין הסולטאן החדש (אותו הגדיר פרופסור יהושע פראוור כ"רב מרץ ובלתי פופולרי") ואנשיו ובין המנהל של הח'ליפות הישנה ובראשם הממלוכים יתפתחו לכלל מלחמת אזרחים והתפוררות הצבא המצרי – תחזית שלא הייתה רחוקה מהמציאות אך לא הביאה כל תועלת לצבא הצלבני.
בעוד הצבא הצלבני חוטא בחוסר מעש וממתין לאשר יביא עליו גורלו התחזק הצבא המצרי ופעולתו הראשונה של הסולטאן הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאט. המצרים הצליחו לגרור במסע יבשתי מספר גדול של סירות ולהשיט אותן במורד הנילוס ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין המחנה הצלבני לבסיס בדמיאט.
שיירות אספקה שעשו את דרכן מדמיאט ועליהן מזון טרי, מזון משומר ותחמושת נתפסו על ידי המצרים או נאלצו לחזור על עקבותיהן.
בחודש מרץ, כשהם מודעים היטב למצב המחמיר במחנה הצלבני, בין היתר ממידע שהנאסף מעריקים מהמחנה הצלבני, הגבירו המצרים את הלחץ על הצבא הנוצרי, התקפות אגרסיביות במיוחד שנערכו במהלך השבוע הקדוש (שחל באותה שנה בין התאריכים 20 במרץ – 27 במרץ) דחפו את הצבא הצלבני מהמחנה מחוץ לחומות אל מנצורה אל מעבר לגדת הנילוס למחנה הישן בו חנה הצבא הצלבני לפני קרב אל מנצורה.
ממקום זה, בעוד קולות במחנה קוראים ספק ותגר על מסע הצלב מאחר ש"ברור לעין כי האלוהים אינו תומך בו" יצאו שליחים מטעם המלך אל הסולטאן המצרי, בין השליחים פיליפ ממונפורט האביר הצלבני מצידון ובעל נחלות בצרפת גופא, ועימם הצעה לסיים את העימות על ידי החלפת דמיאט שבידי הצלבנים בירושלים שבידי המוסלמים.
הסולטאן, עתה בעמדת יתרון ברורה, דחה על הסף את ההצעה.
קרב פארסכור
בלילה בין 5 באפריל ל-6 באפריל החליט לואי התשיעי על נסיגה לכוון דמיאט. גם היום לא ברור מדוע החליט להישאר בעמדה מבודדת בנחיתות טקטית ובמצב של מצור מתהדק במשך זמן כה רב.
במצב ארגוני קשה ביותר, במורל נמוך ובתמיכה עלובה של צי חסר יכולת תמרון של ממש החל הצבא הצלבני בנסיגה בחושך, על פני שטח קשה לתנועה וחשוף להתקפות הצי המצרי על הנילוס. התוצאה הייתה התפרקות מוחלטת של הכוח הצלבני, שארל מאנז'ו העריך מאוחר יותר כי כ-80 אחוז מהאבירים כבר נהרגו או הפכו לחסרי יכולת לחימה בשלב זה. " הצבא הצלבני חזר על עקבותיו במסעו דרומה שהחל חודשיים לפני כן, אך הפעם בקצב מזורז יותר. בבהלה וחיפזון שכחו הצלבנים להרוס את הגשר שנבנה על ידיהם על תעלת אלבחר אלסג'יר וכך איפשרו לצבא המצרי שיצא למרדף לחצות את הנהר ולהיכנס למגע עם הכוחות הנסוגים.
המרדף והטבח נמשך עד לעיר פראסכור, הנמצאת על פלג הנילוס כשני שלישים מהדרך לדמיאט, מהלך יומיים צעידה. כאן הצליחו חלק מהצלבנים לעלות על ספינות שלקחו אותם לדמיאט בעוד המלך לואי עצמו מסרב לעלות לאוניות.
המלך, כשהוא סובל מדיזנטריה קשה עד שמשרתיו נאלצו לחתוך את מכנסיו נכנס להלך רוח של קבלת הגורל ורצון האלוהים, הלך רוח שלא הרפה ממנו עד סוף חייו, ואיבד רצון להילחם.
הצבא המצרי בהנהגת הכוחות הממלוכים החל בטבח שיטתי של החיילים הנוצרים, וניצלו רק הצלבנים שניכר כי הם אצילים וכי ניתן יהיה לקבל עבור שחרורם – במועד מאוחר יותר – דמי פדיון גבוהים.
ב-6 באפריל נכנע המלך כשהוא באפיסת כוחות מלאה וחייו בסכנה, הוא הובל לשרמסאח, הושם בכבלים והובל לפני הסולטאן במנצורה.
אל-מקריזי מתאר את הקרב:
ומוסיף:
המשא ומתן ותנאיו
עם תום הקרבות, החל משא ומתן בין המצרים המנצחים לבין הצרפתים הנתונים בשבי. למרות היקף הניצחון המצרי – המוחלט, לא היו הצרפתים חסרי קלפי מיקוח, ובראשם העיר דמיאט שנותרה בידם.
עם נפילת המלך בשבי שכנעה המלכה הצרפתייה מרגרט מפרובנס, את הקומונות האיטלקיות להמשיך ולהחזיק כוחות צבאיים בעיר דמיאט תמורת ההבטחה כי כל הוצאותיהם תשולמנה כולל הוצאות מחיה ומזון. דה ז'ואנוויל מוסיף ומספר על המלכה:
עובדה זו העמידה בפני הסולטאן המצרי את הברירה לסיים את המערכה במצור ממושך וקשה על מבצר דמיאט או להביא לסיום מהיר של מסע הצלב במשא ומתן.
במשא ומתן שנוהל עבור המלך על ידי פיליפ ממונפורט, סירב המלך לוותר על שטחים מארץ ישראל (ומבחינה חוקית לא יכול היה לעשות ויתורים כלשהם בשם המדינה הצלבנית) ובסופו של דבר התחייב לפנות את דמיאט ובתשלום דמי כופר אדירים בגודלם של חצי מיליון ליברות של טור עבור כל השבויים הנוצרים. שחציים ישולם לפני שהמלך הצרפתי ואציליו ישוחררו, למוסלמים יימסרו מחסני האספקה שבעיר דמיאט. שבויים מוסלמים חלקם בשבי ממסע הצלב החמישי (1221) ישוחררו.
רצח הסולטאן
המהירות היחסית בה הסתיים המשא ומתן והעדר סעיפי עונשין – כלומר אילו צעדי עונשין יינקטו אם אחד הצדדים לא יעמוד בהתחייבויותיו – נזקפו לזכות הכבוד שרכש הסולטאן למלך הצרפתי, אך סביר להניח כי הסיבה העיקרית היא רצונו של הסולטאן לסיים את הכיבוש הנוצרי של דמיאט ולהקדיש את כוחותיו לאיום האמיתי שנשקף לשלטונו מצד הכוחות הממלוכים שבעבר שירתו את אביו ונלחמו בקרבות אל מנצורה ופארסכור ועתה עמדו מולו ומול ניסיונו למנות את אנשי שלומו ואת הממלוכים הנאמנים לו למשרות בצבא ומערכת המשפט, ניסיונות שהיו גוזלים מהם את הפרסים על חלקם בניצחון.
הממלוכים הבח'ריים כרתו ברית עם אשת הסולטאן המנוח שג'ר א-דור שמאז מסירת השלטון לידי תוראן שאה נדחקה הצידה ואיבדה את מעמדה וכוחה.
אל מקריזי מספר גרסה אחרת במקצת – לפיה במהלך סעודה במחנה החדש תקף בייברס את הסולטאן, הלה נפצע בידו וברח למגדל העץ הסמוך, שם השיגו אותו המתנקשים הרגו אותו והשליכו את גופתו לנהר.
הסולטאנית החדשה-ישנה נטלה לידיה את סמכויות השלטון למשך 3 חודשים, במהלכם נטלה את התואר מלכת המוסלמים. בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנשאה לממלוכי הבח'רי עז א דין אייבך אלתורכמני.
הממלוכים, על מנת למנוע זעזועים במערכת הפוליטית וסכסוכים עם האיובים של דמשק, הביאו מתימן את האמיר האיובי אלאשרף מוסה והושיבו אותו כבובה על כיסא הסולטאן עד שאף הוא הורד מכסאו בשנת 1254 בכך הגיע הקץ על מצרים האיובית ותקופה של שלטון ממלוכי בן 250 שנה החלה, כוח חדש זה יהיה המכחיד של המדינה הצלבנית בארץ ישראל תוך שנים ספורות.
סוף המערכה
המשא ומתן חודש עם המנהיגים הממלוכים ואושר מחדש. ב-6 במאי נמסרה דמיאט לכוחות מוסלמיים ובאותו יום ממש שוחרר המלך הצרפתי משביו עלה על ספינה גנואזית והפליג לעכו שם נחת עם ראשוני הניצולים ממפלת מסע הצלב והשבי המצרי. מן המחנה המפואר שמנה בשיאו 3,000 אבירים הגיעו לעכו מאה בלבד ומחיל רגלים של כ-25,000 חיילים נותרו כ-12,000 שנמכרו לעבדות בשוקי מצרים והשאר מתו.
המלך לואי התשיעי, בראש שיירי צבאו נשאר בארץ הקודש ארבע שנים נוספות במהלכן ביצר את ערי החוף על מנת לחזק את ממלכת ירושלים – משימת ענק נוספת שבסיכומו של דבר לא צלחה.
העולם המוסלמי
העולם המוסלמי ראה את תבוסת הצלבנים כמעשה האלוהים. תוראן שאה עשה כל שביכולתו להפיק את המרב מהתהילה לה זכה ושלח חלקים מלבושו של המלך לדמשק ובירות מוסלמיות אחרות.
ההיסטוריון הדמשקאי אבו שמא מציין כי ב-20 באפריל הציג המושל האיובי בציבור את גלימתו של המלך. ואל מקריזי מספר כי המושל חבש על ראשו את כובעו של המלך וסיפר כי הבגדים היו לבנים כנייר אך הדם של אויבי האסלאם צבע אותם לאדום.
אותו היסטוריון מציין כי הכנסיות בדמשק נפרצו על ידי גדודים של חוגגים שערכו בהן מסיבות וכי בבעלבכ השחירו הנוצרים – לאות אבל – את הפסלים בכנסיות.
העולם הנוצרי
הידיעה על מפלת הצבא הנוצרי ונפילתו בשבי של לואי התשיעי זעזעה את אירופה והציתה מחדש את הוויכוח לגבי רצון האלוהים והשתקפותו בכישלונות מסעי הצלב.
הפחד והבושה הצורבת של התבוסה הציתו אש בתנועה צלבנית חדשה שהתיימרה לגאול את ארץ הקודש ולנקום את מפלת מסעי הצלב. התנועה העממית זכתה לשם מסע הצלב של הרועים שהפנתה את זעמה כנגד הכנסייה והאצולה ורצחו יהודים בסדרת פרעות. לאחר שהגדישו את הסאה, ולמרות תמיכה עממית רחבה, נלכדו משתתפי המסע במארב ורובם נהרגו.
המלך לואי התשיעי עצמו לאחר חשבון נפש הגיע למסקנה כי הסיבה העיקרית לכשלונו הם היהודים המזהמים את ממלכתו בעיסוקם בהלוואות בריבית לנוצרים. על מנת לתקן את המעוות הוציא המלך ממקום שבתו בארץ הקודש, צו המורה על גירוש יהודי צרפת ועתיד היה להוציא את הצו מהכוח אל הפועל עם שובו לצרפת.
ומספר מתיה מפריס:
סיכום
מספר סיבות עשויות להסביר את התוצאה הקטסטרופלית של קרב פארסכור. אין ספק כי הצל הארוך של מסע הצלב החמישי והקרבות סביב אל מנצורה השפיעו על שיקול הדעת של הצרפתים. אך בסיכומו שלדבר היה המבצע הצבאי "שידור חוזר" של הפיאסקו. העמידה חסרת התכלית מול מנצורה מפברואר עד אפריל נגרמה מקוצר ראות של המלך לואי התשיעי, ובשילוב עם חוסר גמישות טקטית שהובילה לכישלון בעקירת הצבא המצרי מעמדותיו הביאו את הצבא הצלבני לעמדה של נחיתות. נחיתות זו הוחמרה עם הכישלון להבטיח את נתיבי האספקה מדמיאט למנצורה, וכך חברו אי הבנה של תנאי השטח, תכנון כושל של המערך הלוגיסטי, ואובדן שליטה להביא לתבוסה הצלבנית.
מטרונים
מטרונים הוא שם משפחה המבוסס על השם הפרטי של האם, הסבתא או אשה מאמהות המשפחה. זו המקבילה הנקבית של פטרונים. בחברות פטריארכליות מטרונים נפוצים פחות מאשר פטרונים.
בעבר שמות מטרונימיים ניתנו לעיתים קרובות לילדיהן של נשים לא נשואות. חלק מהשמות המטרונימיים אומצו על ידי ילדיהן של נשים שהיו מפורסמות או בעלות עוצמה.
מטרונים ביהדות
בתנ"ך, אישים מצוינים לרוב בשם אביהם, בתבנית "פלוני בן פלוני", כגון דוד בן ישי. יש מספר יוצאי דופן, כמו צרויה, אחות דוד, שבניה אבישי, יואב, ועשהאל נקראים "בני צרויה" על שמה. ככל הנראה הם נקראו כך היות שלא היה ידוע מי אביהם, שלא הוזכר כלל בתנ"ך. אדוניה בן דוד נזכר בספר מלכים א' בשם "אֲדֹנִיָּה בֶן-חַגִּית" על שם אמו, וגוליית ואחיו נקראים גם "בני הרפה" על שם אמם.
מהדורת חמש (כאן חדשות)
מהדורת חמש (בעבר נקראה ערב ערב) היא תוכנית אקטואליה שמשודרת בערוץ כאן 11 ומופקת על ידי כאן חדשות. את התוכנית מגישה מאיה ראכלין. איציק זוארץ, יערה שפירא, אורי לוי, קרן רפאלי-לנץ והדס גרינברג מגישים אותה לסירוגין.
מטרונים
מטרונים ביהדות
בקהילות יהדות מזרח אירופה קיימים שמות משפחה מטרונימיים רבים (שעל פי רוב מסתיימים ב-"ין" או ב-"ס"). דוגמאות: (מהשם רבקה), /סינסורה (מהשם שרה), רוחלין (מהשם רחל),  (מהשם דבורה),  (מהשם מלכה), סינגולדה מהשם גולדה,  (מהשם חוה),  (מהשם חנה).
מהדורת חמש (כאן חדשות)
מבנה התוכנית
התוכנית משודרת בערוץ כאן 11 בימים ראשון עד חמישי ב-16:45, וביום שישי משודרת תוכנית האקטואליה השבועית שרון ואורי. התוכנית עוסקת בענייני אקטואליה וחדשות. במסגרת התוכנית משתתפים כתבי ופרשני כאן חדשות ואורחים באולפן.
מטרונים
מטרונים ביהדות
ילדים קיבלו את שם המשפחה של האם כאשר בני הזוג נישאו בנישואים דתיים בקהילה ולא נרשמו לנישואים אצל הרשם האזרחי. כאשר נולדו לזוג ילדים והיה צורך ברישום הלידה אצל הרשם האזרחי, הילדים נרשמו כילדי האם בלבד ולמעשה כצאצאים מנישואים בלתי חוקיים.
מהדורת חמש (כאן חדשות)
היסטוריה
מתחילת שידוריו של תאגיד השידור כאן שודרו בימים ראשון–חמישי בשעה 17:05 התוכנית "חמש מקורי" ובשעה 18:05 התוכנית "שש כלכלי", שהופקו על ידי אולפני הרצליה. עם סיום החוזה של תאגיד השידור עם אולפני הרצליה החליט התאגיד לא לחדש את שתי התוכניות בתום חמישה חודשי שידור. במשבצת השידור שהתפנתה החל ב-15 באוקטובר 2017 שידורה של התוכנית "ערב ערב". בתוכנית שודרה פינה קבועה בשם "יורים בנגמ"ש", בה פאנליסטים משני צידי המתרס הפוליטי מתווכחים על חמישה נושאים חמים, ומוגבלים בשעון עצר. באפריל 2018 ירדה הפינה מהאוויר.
מטרונים
מטרונים ביהדות
היו מגוון סיבות לרישום כזה, ביניהן:
מהדורת חמש (כאן חדשות)
היסטוריה
במהלך שנות שידוריה, התוכנית שודרה בשעות שונות ועל ידי מנחים שונים; תחילה הגישו את התוכנית דב גיל-הר, קרן אוזן ורינת ספיבק. מאוחר יותר מונתה מיכל רשף להגיש את התוכנית, לאחר מכן החליפה אותה גאולה אבן-סער.
מטרונים
מטרונים ביהדות
שימוש במטרונים נעשה גם כיום, למשל בתפילת מי שברך לחולה, מתייחסים לחולה עם שם אמו בתבנית "פלוני בן פלונית".
מהדורת חמש (כאן חדשות)
היסטוריה
ב-2 בפברואר 2021 הודיעה גאולה אבן-סער על יציאה לחל"ת עד אחרי בחירות לכנסת העשרים וארבע בעקבות התמודדות בעלה גדעון סער לכנסת, ובמקומה החלו להגיש את התוכנית גילי כהן ודב גיל-הר.
ב-5 באוקטובר 2021 הגישה גאולה אבן-סער את התוכנית בפעם האחרונה, בעקבות מעברה להגיש את מהדורת סיכום השבוע של כאן השבוע עם גאולה במקומו של ירון דקל. בעקבות זאת החלו להגיש את התוכנית אורי לוי ושרון וכסלר, לאחר מכן מונתה מאיה ראכלין להגיש את התוכנית.
בנובמבר 2022 שונה שמה של התוכנית למהדורת חמש בעקבות האריזה הגרפית החדשה של התאגיד.
רון בן ישי
רון בן ישי (נולד ב-26 באוקטובר 1943) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי, כתב ופרשן צבאי ברדיו, בטלוויזיה ובעיתונות, מעוטר בצל"ש הרמטכ"ל וחתן פרס ישראל לתקשורת לשנת 2018.
ביוגרפיה
רון בן ישי נולד בירושלים בשנת 1943. אביו,, נרצח בינואר 1948 מירי צלף, בעת שנסע לירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.
בן ישי למד בבית הספר "המתמיד" ברמת גן. בכיתה י' עבר לפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ובשנת 1961 היה בין בוגרי מחזור ז'. בנובמבר 1961 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס עבר לחטיבת גולני כחלק מגיוס של קציני צנחנים על ידי מפקד החטיבה מוטה גור. הוא שימש מפקד מחלקה בקורס מ"כים, סגן מפקד פלוגה בגדוד 13 ומפקד פלוגה בגדוד.. במהלך שירות המילואים שירת כמפקד מחלקה בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור" ולחם במלחמת ששת הימים בקרב אום-כתף. בן ישי התקדם במילואים עד דרגת סגן-אלוף וכיהן כראש מערך איסוף המודיעין בעוצבת האש.
ב-1964 החל ללמוד כלכלה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1966 עבר קורס שדרים וכתבי שדה של קול ישראל ובסיומו החל לעבוד ככתב כלכלי. עם סיום מלחמת ששת הימים ובמהלך מלחמת ההתשה עבר לתפקד ככתב צבאי וכעורך תוכניות האקטואליה של קול ישראל. בסוף 1969 עבר לעבוד ככתב צבאי של הטלוויזיה הישראלית, אך בעקבות פציעה מונה בשנת 1970 למזכיר מערכת החדשות. שנתיים אחר כך עבר לעבוד ככתב הטלוויזיה הישראלית באירופה. במלחמת יום הכיפורים חזר כדי לעבות את מערך הכתבים הצבאיים ונלווה ככתב צבאי לכוחות צה"ל בסיני בטלוויזיה הישראלית. לאחר המלחמה ערך יחד עם נחמן שי משדר מיוחד על המלחמה.
בשנת 1977 נסע לגרמניה וערך סדרת כתבות על רשמיו ממנה. ב-1978 זכה בפרס כינור דוד לסדרת תוכניות הטלוויזיה הדוקומנטריות של השנה.
בשנת 1978 מונה לשליח העיתון "ידיעות אחרונות" בוושינגטון ובשנת 1981 חזר לשמש ככתב צבאי של הטלוויזיה הישראלית, תפקיד שאותו מילא גם בזמן מלחמת לבנון הראשונה. בין השנים 1983–1985 כיהן כמפקד גלי צה"ל, ולאחר מכן מונה לפרשן לענייני ביטחון ולכתב למשימות מיוחדות של "ידיעות אחרונות", ובין השאר היה שליח העיתון בוושינגטון בשנים 1992–1993. במקביל שימש ככתב של השבועון "טיים" וככתב לאירועים ביטחוניים בינלאומיים של הערוץ הראשון, שבו גם ערך, יחד עם רם עברון, את תוכנית הראיונות "זה הזמן". בשנת 1993 ערך תוכנית תחקירים בשם "רשת חוקרת" בערוץ 2. בשנת 1995 חזר להיות הפרשן לענייני ביטחון של "ידיעות אחרונות" ובמקביל כתב השבועון "טיים". במשך שנה אחת, מאמצע 1995 עד אמצע 1996 שימש כעורך האחרון של העיתון "דבר", ששמו שונה ל"דבר ראשון", בניסיון (שלא צלח) להצילו.
בשנת 2018 הוכרז כחתן פרס ישראל לתקשורת לשנת תשע"ח. בנימוקי ועדת הפרס נאמר שהוא יוענק לבן-ישי "על סיקור ביטחוני, צבאי ובינלאומי מעמיק ואמין, תוך גילוי אומץ לב, במשך עשרות שנים".