cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לירון תאני
ביוגרפיה
תאני החל את דרכו כתקליטן במועדון "הפינגווין" התל אביבי בסוף שנות ה-80. מאוחר יותר הוא היה תקליטן הבית של מועדון "רוקסן". היה הראשון שגילה את להקת ההיפ הופ שב"ק ס', לאחר שהנחה תחרות כישרונות שבה זכתה הלהקה היבנאית. המשיך גם כבמאי קליפים, בין השאר ביים קליפים לטיפקס ושרית חדד אשר ביים לה גם את קלטת הווידאו חוק החיים שיצאה בשנת 1998 ויצר סרט תעודי על טיפקס, ששודר בערוץ 2, ועל להקת איפה הילד ששודר בערוץ 3 של הכבלים. בהמשך שימש גם כמבקר מוזיקה בתוכנית "קול ישראל" בגלי צה"ל, שם הגיש במשך מספר שנים את ה"יומנגל" – המשדר המרכזי של גלי צה"ל ליום העצמאות לצדה של דנה ספקטור, הגיש יחד עם אייל "קוואמי" פרידמן את אחת מתוכניות רצועת "ביפ שואו" בערוץ "ביפ" (2001) והיה חבר קבוע בפאנל הגרסה המחודשת של "יתוש בראש", ששודרה גם ברדיו וגם בטלוויזיה החינוכית. הושעה מהתחנה פעם אחת ובשנת 2002 פוטר ממנה בעקבות התבטאות כלפי ראש הממשלה דאז, אריאל שרון, "לא אני, אדוני ראש הממשלה, שיקרא לך פסיכופת ... הייתי מלקק לך את הפטמות". כיום הוא כותב כתבות וטור ביקורת על אלבומים (בעיקר בתחום המוזיקה השחורה, תחום ההתמחות שלו) במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות. בסוף 2007 עבר תאני לשמש כמנהל התוכניות של "רדיו תל אביב", תפקיד אותו מילא עד ספטמבר 2009. בין האנשים שגייס לתחנה היה גם יואב קוטנר. במהלך כהונתו עלו משמעותית נתוני ההאזנה לתחנה והתחנה זכתה במכרז של הרשות השנייה. בשנת 2011 החל להשתתף כחבר פאנל קבוע בתוכנית "הינשופים" בערוץ 8 בהגשת יאיר ניצני. בנוסף, תאני מגיש היום את "פה זה טוב", תוכנית רדיו בימים א'-ה' בין השעות 09:30 ל-11:00 ברדיו "מהות החיים", המשודר באינטרנט בלבד.
עסק שחור
תאני הגיש את תוכנית ההיפ הופ הרדיופונית "עסק שחור", ששודרה בגלגלצ בכל יום חמישי בין חצות ל-2 בלילה, משנת 1996 עד 2007. בשנים הראשונות הגיש אותה ביחד עם מבקר המוזיקה והראפר אייל "קוואמי" פרידמן. תאני עצמו כונה בתוכנית "דון ג'חנון". התוכנית ליוותה מקרוב את עליית ההיפ הופ במוזיקה הישראלית, וחשפה לראשונה לאוויר העולם שמות כמו צ'ולו, סאבלימינל, כלא 6, השבט, הדג נחש ועוד. לאחר כשמונה שנים החליט קוואמי לעזוב לטובת קריירת סולו כראפר (בהמשך גם הוציא אלבום), ואת מקומו תפס הקומיקאי גורי אלפי שהצטרף לתוכנית ב-2003. השניים גם שיתפו פעולה בתוכנית הטלוויזיה משחק מכור, שבה תאני שימש ככותב ראשי ותסריטאי. לאחר מכן הוא כתב עבור תוכניות שונות כגון "מועדון לילה" והפך להיות איש פיתוח תוכן מקורי לטלוויזיה.
בסוף 2007, לאחר 12 שנות שידור, ירדה התוכנית "עסק שחור" מהאוויר וזאת לאחר שתאני עבר להיות מנהל התוכניות של "רדיו תל אביב". בחודש אוגוסט 2009, לאחר פיטורי השדרנים שרון מולדאבי ודן תורן וביטול תוכניתם של רינה מצליח ודן שילון, עזב תאני את התחנה.
הפיגוע במסעדת מצה
הפיגוע במסעדת מצה בחיפה היה פיגוע התאבדות שאירע במסעדה בעיר סמוך לגרנד קניון ב-31 במרץ 2002, חול המועד פסח. בפיגוע נרצחו 16 ישראלים, בהם שלושה אבות עם ילדיהם.
פיגוע זה היה חלק מגל פיגועים גדול של האינתיפאדה השנייה. ימים אחדים קודם לפיגוע נערך גיוס חירום של אלפי חיילי מילואים למבצע חומת מגן, שהחל יומיים לפני הפיגוע, במטרה למגר את גל הטרור.
הפיגוע
המחבל שאדי זכריה טובאס ממחנה הפליטים ג'נין הגיע לחיפה במטרה לבצע פיגוע התאבדות.
לפי התוכנית הוא היה אמור להתפוצץ בגרנד קניון, אך מאחר שהמאבטח לא הניח לו להיכנס לקניון, הוא הלך למסעדה, אליה הגיע זמן קצר לפני השעה שלוש בצהריים.
באותו רגע שהו במסעדה עשרות אנשים. אז הפעיל המחבל את מטען החבלה שנשא.
הפיגוע גבה 14 קורבנות מיידיים וכ-40 פצועים, אחד מהם מת מפצעיו למחרת, ופצוע נוסף מת לאחר 7 שנים. בין ההרוגים היה אל"ם (מיל.) אביאל רון, חתן פרס ביטחון ישראל. הפיצוץ גרם גם לשרפה גדולה ולהרס רב במבנה.
הזרוע הצבאית של חמאס קיבלה על עצמה אחריות על הפיגוע. קייס עדואן, שהיה מעורב בתכנון, באיתור המחבל המתאבד ובהוצאה לפועל, נהרג ב-5 באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, ביחד עם פעילי טרור נוספים. כשנה וחצי לאחר הפיגוע הרס צה"ל את ביתו של המחבל המתאבד.
אבטחת המקום
למרות הפיגוע במלון פארק, שהתרחש ימים ספורים קודם לכן בנתניה, ולמרות מבצע חומת מגן, שהחל אף הוא יומיים קודם לכן, לא הציב בעל המסעדה מאבטח בכניסה למסעדה.
בעקבות הפיגוע קרא ראש עיריית חיפה, עמרם מצנע, שלא להיכנס לבתי עסק ללא מאבטח.
סון יאפאנג
סון יאפאנג (סינית פשוטה: 孙亚芳, סינית מסורתית: 孫亞芳) היא מהנדסת סינית ויושבת הראש של חברת "וואווי" הסינית מאז 1999. ב-2014 היא הגיעה למקום ה-81 ברשימת הנשים החזקות בעולם של מגזין "פורבס".
רקע
סון למדה תואר ראשון באוניברסיטה למדעים אלקטרוניים וטכנולוגיה של סין. ב-1982, היא התחילה לעבוד כטכנאית ב"יצרנית הטלוויזיות שין פיי". ב-1985 עבדה כמהנדסת במכון המחקר של בייג'ינג לטכנולוגית תקשור. היא התחילה את הקריירה שלה ב-Huawei ב-1989 והפכה ליושבת הראש של החברה ב-1999 .
דיווח של ה-CIA מ-2011 מציין שסון עבדה עבור המשרד לביטחון הסיני, וקישר אותה לצבא הסיני.
פרסים
במאי 2012 קיבלה את הפרס "WTISD" מאיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי. וב-2014 היא הגיעה למקום ה-81 ברשימת הנשים החזקות בעולם של מגזין פורבס.
WYSIWYG
המושג WYSIWYG (ראשי התיבות של What You See Is What You Get; בעברית: "מה שרואים הוא מה שמקבלים"; נהגה: "וויזיוויג") הוא כינוי לתוכנה המדמה את התוצר המוגמר כבר בזמן יצירתו ועריכתו.
WYSIWYG היא תכונה של תוכנות עריכה (מעבד תמלילים, עורך HTML וכו'), שבהן הדף המוצג על-גבי הצג בזמן עריכת המסמך זהה לזה שיוצג בתוצאה הסופית: דף במדפסת במקרה של מעבד תמלילים, דף בדפדפן אינטרנט במקרה של עורך HTML וכדומה. תכונה זו מאפיינת את מעבדי התמלילים לסביבת Windows, ובראשם Microsoft Word (גם מעבד התמלילים הישראלי "דגש" ניחן בתכונה זו, וכך גם גרסת Windows של QText).
טכניקה זו, המעניקה נוחות רבה למשתמש במעבד התמלילים, פותחה בסוף שנות השבעים במרכז המחקר של חברת זירוקס בפאלו אלטו ("זירוקס פארק"), במעבד תמלילים בשם בראבו. את הפיתוח הוביל צ'ארלס סימוני, שעבר לאחר מכן לחברת מיקרוסופט ושם הוביל את פיתוחו של Word.
יתרונות וחסרונות
בין יתרונות ממשקי WYSIWYG ניתן לציין את היתרון הבולט והברור מאליו - שהתוצאה הסופית (או גרסה הקרובה מאוד לתוצאה הסופית) מוצגת לעיני המשתמש והוא מסוגל לצפות במוצר, כפי שייבנה בסופו של דבר. במקביל לתוכנות בעלות מאפייני WYSIWYG ישנן גם תוכנות הנעדרות תכונה זו. תוכנות אלו דורשות מהמשתמשים בהן מאמץ רב יותר, ולעיתים אף היכרות מעמיקה יותר עם פקודות ושפות מחשב. כך למשל מעבד התמלילים המדעי LaTeX. עריכת דף HTML באמצעות עורך טקסט פשוט נעשית אף היא ללא תכונת WYSIWYG; עורכי HTML משוכללים יותר כוללים תכונה זו. החסרון הבולט בשיטת WYSIWYG הוא ביעילות הקוד המתקבל. לדוגמה, קוד של עמוד HTML ממוצע שנוצר באמצעות עורך כמו Microsoft Frontpage יהיה ארוך יותר מאשר קובץ שנוצר ידנית, ולרוב גם פחות נוח לשינויים, וזאת כתוצאה מכך שאוטומציית ההפיכה של תצוגה לקוד מחויבת בקבלת החלטות עבור המשתמש, שאינן עולות תמיד בקנה אחד עם הגרסה היעילה ביותר.
אקולייד
בימי הביניים באירופה, אקולייד היה טקס מעבר שבו מוענק לאדם תואר אבירות, בדרך כלל על ידי טפיחת חרב על כתפיו.
במהלך השנים, שונה הטקס מפעם לפעם.
קיימת אי הסכמה בין היסטוריונים, הן לגבי הטקס עצמו והן לגבי התקופה בה התקיים. טפיחת החרב על הצוואר הייתה כפי הנראה מזכרת מתקופות קודמות, בהן נהוג היה להכות בחוזקה באגרוף חשוף בצווארו של המועמד לתואר, מעמד שמבטא את כפיפותו לאיש המלוכה ועל מנת שיטבע בזיכרונו. במהלך הזמן הוסבה תנועה זו לטפיחה קלה של החרב בצוואר המועמד, ובהמשך בכתפיו, כפי שעדיין מקובל בטקסי הכתרה בבריטניה כיום.
הטקסים עברו גילגולים ושינויים במרוצת השנים. טקס מעבר גרמני עתיק, של הצגת בני נוער על ידי הצבעה עליהם תוך שימוש בנשקם, הפך במאה ה-10 וה-11 לטקס בו מובהר כי אותו צעיר כבר אינו קטין אלא בוגר. מקור אחר לטקס הוא בהבהרת המחויבות המוחלטת של המועמד כלפי המנהיג, כאשר גם לאחר קבלת מכה בעורפו או בצווארו הוא נשאר רכון ומקבל את מרות המנהיג. בשטיח באייה משנת 1077 מתואר טקס הכתרתו כאביר של הרולד השני, מלך אנגליה על ידי ויליאם הראשון, אולם ברקמה זו לא מתואר במלואו פירוט הטקס. להנפת החרב נלוותה אמירת טקסטים קבועים ובעלי חשיבות.
הר פילד (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן
הרמן החמישי, מרקיז באדן (בערך 1180 – 17 בינואר 1243) שלט בוורונה ובבאדן מ-1190 ועד מותו.
ביוגרפיה
הרמן היה בנם של הרמן הרביעי ואשתו ברטה מטיבינגן. הוא התחתן ב-1217 עם אירמנגרד, רוזנת הפלטין ליד הריין.
במחלוקת על כס המלכות הגרמני של 1198, הרמן היה לצדו של המלך פיליפ, ובין השנים 1208–1211 לצד הקיסר אוטו הרביעי. הוא היה חסיד אדוק של הקיסר פרידריך השני. הרמן ייסד גם את הערים בקננג, פפורצהיים ושטוטגרט. בשנת 1219 הפכה פפורצהיים למושב השלטון של מרקיזות באדן.
הוא ייסד או תמך בכמה מנזרים חשובים: מנזר מאולברון, מנזר טננבך, מנזר הרנאלב, מנזר סלץ, מנזר סאלם ומנזר בקנאנג. אשתו אירמנגרד הקימה את מנזר ליכטנטל בבאדן-באדן ב-1245, שלימים הפך למקום קבורתם של המרקיזים.
הרמן נקבר ב-Backnang, עד שאלמנתו טמנה מחדש את שרידיו בליכטנטל ב-1248.
משפחתו
להרמן ולאשתו נולדו הילדים הבאים:
תאלסולאון
תאלסולאון (שם מדעי: Thalassoleon; מילולית: "אריה ים של האוקיינוס") הוא סוג נכחד של טורף ימי גדול ממשפחת האוטריים, אשר התקיים לחופי צפון האוקיינוס השקט של המיוקן ואולי תחילת הפליוקן.
סוג זה תואר ב-1977 בידי החוקרים Repenning and Tedford וידועים 3 מינים מאובנים שלו: Thalassoleon mexicanus, שהתגלה בבאחה קליפורניה, Thalassoleon macnallyae שהתגלה ביפן ועוד מין אפשרי, Thalassoleon inouei, אשר התגלה במרכז קליפורניה ומספר חוקרים משייכים אותו למין T. mexicanus.
מעריכים שאריה ים קדום זה היה קרוב לדובי הים ובעיקר למין דוב ים צפוני והיה בעל גולגולת נוקשה באורך 272 מ"מ. ממדי הגוף הגיעו למשקל של 295 עד 318 ק"ג, מה שהופך אותו לאחד מהגדולים שבאוטריים.
ZPP
מבוא
כאשר עוסקים בסיבוכיות זמן ריצה, מחלקת הבעיות שידוע להן פתרון דטרמיניסטי בזמן פולינומי מסומנת ב-P. זמן הריצה הפולינומי של הפתרון נחשב לזמן ריצה סביר (בעוד שזמן ריצה שאינו פולינומי אלא גדול יותר נחשב כבר לבלתי סביר). דטרמיניסטיות הפתרון פירושה שהאלגוריתם שפותר את הבעיה תמיד יפעל על קלט מסוים באותה הצורה.
אחת הדרכים להרחיב את המחלקה היא באמצעות שימוש באלגוריתמים הסתברותיים. אלו אלגוריתמים שבמהלך ריצתם יכולים לערוך הגרלות ולפעול בצורה הסתברותית על פי תוצאותיהן. קיימות בעיות רבות שניתן לפתור ביעילות בצורה זו אך טרם ידוע להן פתרון דטרמיניסטי יעיל.
אחת הגישות בחישוב הסתברותי היא להתיר לאלגוריתם לטעות לפעמים, אך לוודא שהטעות תהיה קטנה מאוד. בגישה זו מתקבלות המחלקות BPP ו-RP, ואלגוריתמים מסוג זה מכונים אלגוריתמי מונטה קרלו. המחלקה ZPP נובעת מגישה שונה: הדרישה היא שהאלגוריתם תמיד יחזיר תשובה נכונה, אך ייתכן שיידרש לו זמן שאינו פולינומי כדי להגיע לתשובה זו. עם זאת, מאלגוריתם לבעיה ב-ZPP נדרש כי הזמן הממוצע שידרוש האלגוריתם אם יופעל פעמים רבות יהיה פולינומי, כך שהאלגוריתם עדיין יהיה יעיל בממוצע.
יש לשים לב כי הדרישה היא שזמן הריצה יהיה פולינומי בממוצע על כל קלט. כלומר, שלא יהיו קלטים "בעייתיים" שעבורם זמן הריצה של האלגוריתם תמיד לא יהיה פולינומי.
הגדרות פורמליות
ל-ZPP קיימות כמה הגדרות שונות ושקולות:
תוחלת זמן ריצה
כפי שתואר לעיל, ניתן להגדיר את ZPP בתור מחלקת כל בעיות ההכרעה שקיימת מכונת טיורינג הסתברותית שפותרת אותן בתוחלת זמן ריצה פולינומית ואינה טועה.
מכונה עם אפשרות שלישית לתשובה
ניתן להגדיר את ZPP בתור מחלקת כל בעיות ההכרעה שעבורן קיימת מכונת טיורינג הסתברותית הפועלת בזמן פולינומי ובעלת שלוש תשובות אפשריות: "כן", "לא" ו"לא יודע". הדרישה היא שהמכונה תמיד תענה את התשובה הנכונה או "לא יודע", ושההסתברות שהמכונה תחזיר "לא יודע" היא לכל היותר 1/2 (המספר 1/2 הוא שרירותי). קל להיווכח שההגדרה הזו גוררת את הקודמת: אלגוריתם לפתרון הבעיה בתוחלת זמן ריצה פולינומית מתבסס על הפעלת המכונה בעלת שלוש התשובות האפשריות שוב ושוב עד אשר מוחזרת תשובה שאינה "לא יודע" (הדבר יקרה בתוחלת זמן פולינומית).
חיתוך RP ו-co-RP
דרך נוספת להגדיר את ZPP היא בתור חיתוך המחלקות RP ו-Co-RP. המחלקה RP היא מחלקת כל הבעיות שקיימת להן מכונת טיורינג הסתברותית שעונה "לא" תמיד אם התשובה הנכונה היא "לא", ועונה "כן" בהסתברות חיובית וקבועה כלשהי (למשל 2/3) אם התשובה הנכונה היא "כן", בתוחלת זמן ריצה פולינומית. Co-RP מוגדרת בצורה דומה, עם היפוך תפקידי ה"כן" וה"לא".
מכאן קל לראות שהחיתוך מוכל בZPP: בהינתן בעיה בחיתוך, אלגוריתם ZPP עבורה מתבסס על הפעלת אלגוריתם ה-RP של הבעיה עבורה, ואחר כך הפעלת אלגוריתם ה-Co-RP שלה. אם אלגוריתם ה-RP ענה "כן", ניתן לענות "כן". אם אלגוריתם ה-RP ענה "לא" יש להפעיל את אלגוריתם ה-Co-RP. אם הוא ענה "לא" ניתן לענות "לא", ואחרת יש להפעיל את התהליך שוב. מובטח כי תתקבל תשובה נכונה בתוחלת זמן ריצה פולינומי.
גרגורי לאולר
גרגורי פרנסיס לאולר (באנגלית: Gregory Francis Lawler; נולד ב-14 ביולי 1955) הוא מתמטיקאי אמריקאי העוסק בתורת ההסתברות, ובפרט בהילוך אקראי ובתנועה בראונית. חתן פרס וולף לשנת 2019.
ביוגרפיה
מאז שנת 2000 הוא ידוע בעיקר בזכות מחקריו באבולוציית שרם-לוונר, שהיא פרק בתורת ההסתברות בעל חשיבות במכניקה סטטיסטית.
נמנה עם מייסדי Electronic Journal of Probability, ושימש עורך של כתבי העת המדעיים Annals of Probability ו-Journal of the American Mathematical Society.
הר פילד (קולומביה הבריטית)
הר פילד (באנגלית: Mount Field) הוא הר הממוקם כ-10 קילומטרים מהעיר פילד בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. ההר שוכן בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי יוהו. ממוקם ליד העיירה פילד, הר פילד מתנשא לגובה של כ 1300 מטר מעל העמק הפך לאתר טיפוס הרים קלאסי בהרי הרוקי. הפסגה שלו מתנשאת לגובה 2635 מ' מעל פני הים.
היסטוריה
אתר פצלי ברג'ס ממוקם מתחת לרכס המקשר בין הר פילד לבין הר ואפטה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1884, והוא נקרא על שם סירוס וסט פילד, אשר הקים את קו הטלגרף האטלנטי הראשון בשנת 1858, והיה אורח של הרכבת הפסיפית קנדית, בטקס קריאת תחנת רכבת, וההר הסמוך על שמו. השם אומץ רשמית ב-1 במרץ 1904.
נקודת סטגנציה
בתחום של מכניקת הזורמים, נקודת סטגנציה או נקודת־עֶמֶד (באנגלית: Stagnation point) היא נקודה בשדה זרימה שבה המהירות המקומית של הזורם היא אפס נקודות סטגנציה קיימות על פני השטח של אובייקטים בשדה הזרימה, שבו הנוזל הגיע למנוחה על ידי האובייקט. משוואת ברנולי מראה שהלחץ הסטטי הוא הגבוה ביותר כאשר המהירות היא אפס ולכן הלחץ הסטטי הוא בערכו המרבי בנקודות הסטגנציה. לחץ סטטי זה נקרא לחץ סטגנציה.
משוואת ברנולי עבור זרימה בלתי דחיסה מראה כי לחץ הסטגנציה שווה ללחץ הדינמי וללחץ סטטי. הלחץ הכולל שווה גם ללחץ הדינמי בתוספת הלחץ הסטטי, כך שבזרימה בלתי דחיסה, לחץ סטגנציה שווה ללחץ הכולל. (בזרימה דחיסה, לחץ הסטגנציה שווה גם ללחץ הכולל החל על הנוזל המובא לעצירה, סטגנציה, בתהליך איזנטרופי).
מקדם לחץ
ניתן להראות שמקדם הלחץ C_p בנקודת הסטגנציה שווה ל־1:
כאשר:
C_p הוא מקדם הלחץ.
p הוא הלחץ הסטטי בנקודה שבה אנו מודדים את מקדם הלחץ.
p_\infty הוא הלחץ הסטטי הנמדד מחוץ לגוף.
q_\infty הוא הלחץ הדינמי הנמדד מחוץ לגוף.
לחץ הסטגנציה פחות הלחץ הסטטי מחוץ לגוף שווה ללחץ הדינמי, ולכן מקבלים שמקדם הלחץ C_p נקודת הסטגנציה הוא יחידה (+1).
תנאי קוטה
על גוף משוכלל ששקוע לחלוטין בזרימה פוטנציאלית, יש שתי נקודות סטגנציה - אחת ליד הקצה המוביל (leading edge) ואחת ליד הקצה נגרר (trailing edge). תנאי קוטה מציין כי נקודת הסטגנציה על גוף עם נקודה חדה כמו קצה נגרר של כנף, נמצאת בנקודה החדה. קו הזרם בנקודת הסטגנציה ניצב למשטח של הגוף.
Cry Me a River (שיר של ג'סטין טימברלייק)
Cry Me a River הוא שיר פופ של הזמר האמריקאי ג'סטין טימברלייק מתוך אלבומו Justified. השיר יצא כסינגל ב-17 בדצמבר 2002 את השיר כתב טימברלייק יחד עם טימבלנד וסקוט סטורץ' שגם הפיקו את השיר.
שם השיר "Cry Me a River", שמשמש גם כפזמון חוזר בשיר, לקוח משיר בעל שם זהה משנת 1953, ובמהלך השיר מספר טימברלייק על בחורה אותה אהב אך היא עזבה וכעת היא חוזרת אליו אך הוא, לאחר שנפגע, לא מוכן לקבלה ומגיב ב-"הגשרים נשרפו וכעת זהו תורך לבכות". בראיון בשנת 2011, אישר טימברלייק כי השיר מבוסס על הפרידה שלו מהזמרת בריטני ספירס.
בשנת 2003 היה הווידאו קליפ של השיר מועמד לארבעה פרסים בטקס פרסי ה-VMA מתוכם זכה בשניים, ובשנת 2004 זכה השיר בפרס גראמי בקטגוריה "ביצוע הפופ הטוב ביותר לזמר". השיר הפך לאחד הלהיטים הגדולים של טימברלייק עד היום ונכלל בארבעה סיבובי הופעות של הזמר.
ביקורות
השיר התקבל היטב הן אצל הקהל והמבקרים כאחד ו-"Cry Me a River" ללהיט במהרה ונתן דחיפה משמעותית לקריירה של טימברלייק והוביל אותו לפרס גראמי הראשון שלו. השיר נכלל ברשימה המעודכנת של 500 השירים של המגזין "רולינג סטון" בה הוא מופיע במקום ה-484.
בשנת 2021 בסרט Framing Britney Spears, הואשם טימברלייק במינוף הקריירה שלו בעזרת השיר על חשבון ספירס; הזמר הביע התנצלות פומבית בחשבון האינסטגרם שלו.
בועז מעודה
בועז מעודה (נולד ב-23 באפריל 1987) הוא זמר ישראלי. זוכה העונה החמישית של ריאליטי השירה "כוכב נולד". ייצג את ישראל באירוויזיון 2008.
מצוות לאו להנות נתנו
מצוות לאו להנות נתנו הוא כלל המובא בתלמוד ובהלכה, המלמד שההנאה הנגרמת עקב קיום מצווה, איננה נחשבת הנאה מבחינה הלכתית, ולכן אדם יכול ומחויב לקיים מצווה על אף שהדבר כרוך באיסור הנאה, למשל אדם שאסר על עצמו כל הנאה משופר, מותר לו לקיים מצוות שמיעת תקיעת שופר בראש השנה, שכן "מצוות לאו ליהנות ניתנו". לדעת המהר"ל, כלל זה מלמד על יחס היהדות למצוות שהם כ'גזירות מלך' ולא כציוויים מוסריים בלבד.
בועז מעודה
ביוגרפיה
מעודה נולד במושב אליקים למשפחה יוצאת תימן. במהלך שירותו בצה"ל, וללא ניסיון קודם על הבמה, הגיע מעודה בשנת 2007 לאודישנים של העונה החמישית בתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד", צלח אותם והתקבל לנבחרת העונה.
מצוות לאו להנות נתנו
ביאור
איסור הנאה הוא איסור שמחמתו נאסר על האדם להנות מחפץ או אדם מסוים. איסור זה יכול שיחול מאליו, (לדוגמה חמץ בפסח, ערלה), ויכול שיחול כתוצאה מפעולה שהאדם נקט (לדוגמה הקדש, נדר).
בועז מעודה
ביוגרפיה
במהלך העונה שר מעודה במגוון סגנונות של שירים ישראליים. ביניהם בלטו: "קול גלגל" של שוטי הנבואה, "נשל הנחש" של מאיר אריאל, "חומות חימר" של מרגלית צנעני, "ילדותי השנייה" של מתי כספי ו"אצלך בעולם" של מאיר בנאי.
מצוות לאו להנות נתנו
ביאור
כל שימוש ומילוי רצונו של האדם נחשב להנאה: בין שימוש פיזי בגוף החפץ, ובין שימוש כלכלי (אפילו פריעת חוב).אך היות שמצוות לאו להנות נתנו, אין איסור לקיים מצווה בחפץ האסור.
בועז מעודה
ביוגרפיה
הוא הגיע לגמר "כוכב נולד", שהתקיים ב-29 באוגוסט 2007, בו התמודד מול מארינה מקסימיליאן בלומין ושלומי בראל. בגמר שנערך בחוף גולן בכנרת, ביצע את השיר "סניוריטה" בליווי דויד ברוזה ועוד 4 גיטריסטים, אחר כך את שירו של אבנר גדסי (למילים של משה בן-שאול) "מנגן ושר" וזכה במקום הראשון עם כ-50% מקולות הצופים והשופטים (מתוך מעל ל-900,000 הצבעות).
מצוות לאו להנות נתנו
מקור
בתלמוד במסכת ראש השנה מובא שבתחילה סבר רבא שיש לפסול תקיעות שופר שנעשו בשופר האסור בהנאה, אך לאחר מכן חזר בו והכשיר בנימוק ש'מצוות לאו להנות נתנו'. כלל זה מובא פעמים רבות בתלמוד ובפוסקים ואף נפסק להלכה.
נימוקים
בראשונים כתבו מספר טעמים לבאר כלל זה:
בועז מעודה
ביוגרפיה
מעודה נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2008 שנערך בסרביה, עם השיר "כאילו כאן" מאת דנה אינטרנשיונל ושי כרם. מעודה העפיל לשלב הגמר של התחרות, שנערך ב-24 במאי, ובו קיבל מעודה 124 נקודות והגיע למקום התשיעי. באותה השנה הופיע מעודה בפסטיבל שירי הילדים בביצוע השיר "ילד קאובוי", איתו זכה במקום השני.
ב-3 באוגוסט 2008 הוציא מעודה סינגל ראשון לקראת אלבומו הראשון, "אורח בעולם", שכתבה והלחינה קרן פלס. במרץ 2009 הוציא סינגל נוסף שכתבה פלס, "לחזור הביתה". באותה שנה הקליט מעודה את השיר "זמן לתפילה" ביחד עם הזמרת סירושו שייצגה את ארמניה באירוויזיון 2008 והגיעה למקום הרביעי, ועם הזמרת ילנה שייצגה את סרביה באותו אירוויזיון והגיעה למקום השישי.
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשס"ט הקליט בועז מעודה את שיר הנושא לפרויקט "כדי שלא יאבד" למילותיו של חלל צה"ל בארי אורן ולחן של גיא בוקאטי.
בשנת 2009 שיחק מעודה בסדרה "דני הוליווד" בתפקיד מוש. בחודש אוגוסט 2009 הוא החל בסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 2011 הקליט מעודה את גרסתו לשירו של גדעון כפן "ילד השדה", עבור סדרת הטלוויזיה "אליפים".
במרץ 2013 פורסם בידיעות אחרונות ריאיון עם מעודה, בו סיפר על תהליך חזרה בתשובה בו החל. לצד הכתבה הוצגה תמונה שלו כאשר כיפה לראשו וציצית על בגדו.
דיסקוגרפיה
אלבום הבכורה של מעודה, הנושא את שמו, כולל בלדות בהן השיר "לחזור הביתה" ושירים קצביים בהם "מה יפו פעמייך", "Time to Pray", "אורח בעולם". הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "אורח בעולם" שכתבה והלחינה קרן פלס, שכתבה גם את "לחזור הביתה". תומר בירן הפיק גם את האלבום. אמנים נוספים אשר תרמו לאלבום הם איתי פרל, יוני בלוך וברק פלדמן. את האלבום הפיק תומר בירן.
ספונדילוליזיס
ספונדילוליזיס היא בעיית גב נפוצה המתבטאת בפגם בחוליות. החוליה בעמוד השדרה בנויה כטבעת ובספונדילוליזיס קיים פגם בהמשכיות של הטבעת בצד אחד, או בשני צדיה. ברוב גדול של המקרים מתרחשת הבעיה בחוליה המותנית L5, אך היא עלולה להתרחש גם בחוליות עליונות יותר. מהבעיה סובלים כ-3–6 אחוזים מכלל האוכלוסייה. בחלק גדול מהמקרים הבעיה אינה גורמת לתסמינים, וכאשר היא גורמת לתסמינים מדובר בדרך כלל בכאב גב שאינו מקרין לרגליים. יש ויכוח לגבי הגורם לספונדילוליזיס. ייתכן שמדובר בבעיה גנטית וייתכן שמדובר בסיבוך של שבר מאמץ בחוליה.
רבים מסובלים מהמחלה הם בני נוער אשר מתאמנים יתר על המידה בענפי ספורט כגון טניס, צלילה ואמנויות לחימה שונות. בנוסף, המחלה לא דווחה באנשים המרותקים לכיסא או למיטה, ולכן מעריכים שקיים קשר בין הפעלת עומס על החוליה להופעת הבעיה. עם זאת, יש גם קשר גנטי ברור למחלה, יש יותר סיכוי להופעה שלה כאשר יש נוכחות של המחלה בבן משפחה אחר.
למרות שרוב כאבי הגב במתבגרים נובעים מבעיות שאינן ניתנות לאבחון בכלי הרפואה המערבית (ולכן נקראים "כאב גב תחתון שאינו ספציפי"), ספונדילוליזיס היא הבעיה הנפוצה ביותר הניתנת לאבחון ברור. אבחנת הבעיה נעשית בעזרת צילום עמוד שדרה תחתון, שאינו מומלץ באופן גורף לכל מקרה של כאב גב אלא רק כאשר עולה חשד לבעיה בחוליות. במקרה חשוד מאוד לספונדילוליזיס, אם צילום עמוד השדרה תקין ניתן לבצע בדיקת CT או מיפוי עצמות שיותר סביר שיצליחו לאבחן את הבעיה. המיפוי יכול גם לעזור בקביעת גיל הבעיה (האם מדובר בבעיה חדשה או ישנה).
כאשר הפגם הוא בשני צידי החוליה, החוליה פחות יציבה ועלולה להחליק על החוליה שתחתיה כך שתיווצר "מדרגה" בעמוד השדרה עם התקדמות החלקת החוליה העליונה על החוליה התחתונה. מצב כזה נקרא ספונדילוליסטזיס, והוא הסיבוך השכיח ביותר של ספונדילוליזיס. בדרך כלל מדובר בהחלקה חלקית בלבד שאינה גורמת נזק. במקרים חמורים יותר עלול להגרם נזק לעצבים באזור.
הטיפול בבעיה כולל מנוחה מפעילות אינטנסיבית, ולעיתים התאמת מחוך כדי לאפשר לחוליה להתאחות או למנוע החלקה נוספת ויצירת ספונדילוליסטזיס. לעיתים נדירות מבוצע ניתוח כדי לטפל בבעיה. לא ידוע על טיפול תרופתי המשנה את מהלך המחלה.
מאו דזה-דונג
מַאוֹ דְזֶה־דוּנְג (מבוטא מאו צה טונג; בסינית: 毛泽东; פין־יין: Máo Zédōng - IPA:, 26 בדצמבר 1893 – 9 בספטמבר 1976) היה מהפכן קומוניסטי סיני, שליטהּ של סין בין השנים 1949–1976.
משנת 1943 כיהן כיושב ראש המועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית ואילך. בתפקידו היה גורם מרכזי בעליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון בסין אחרי מלחמת האזרחים הסינית ונחשב אבי "הקפיצה הגדולה קדימה", תוכנית פיתוח שהובילה לרעב הגדול בסין וגרמה למותם של עשרות מיליוני סינים. דזה דונג ידוע בעיקר כמנהיג "מהפכת התרבות" (בין 1966 ל־1976), קמפיין פוליטי שיצר במתכוון כאוס, ובנוסף לרציחות פוליטיות גבה את חייהם של עשרות מיליוני סינים נוספים. בסך הכל, מספר האנשים שמאו דזה דונג אחראי למותם נאמד בכ-30 מיליון.
נעוריו ותחילת דרכו
מאו דזה־דונג נולד בכפר שאושאן בנציבות העירונית שיאנגטאן (湘潭縣) שבמחוז חונאן, כבכור מבין ארבעת בניו של איכר אמיד. במהלך מהפכת 1911 שירת בצבא המחוזי של חונאן ולאחר מכן שב ללימודיו, שם הפך חסיד של פעילות גופנית וקולקטיביזם.
אחרי סיום לימודיו בבית הספר בחונאן ב־1918 נסע מאו עם מורו וחמיו לעתיד הפרופסור יאנג צ'אנג־ג'י לבייג'ינג, שם הרצה יאנג באוניברסיטת בייג'ינג, כל זאת על רקע אירועי תנועת ה-4 במאי ותביעות הקוומינדאנג להגברת הדמוקרטיזציה והליברליזם בסין. בהמלצת יאנג, קיבל מאו עבודה כעוזר לספרן ופיתח אהבת קריאה, ושמע את נאומיהם של פרופסורים רדיקלים כמו סון יאט-סן, שהפך מאוחר יותר ליושב ראש הראשון של המפלגה הקומוניסטית בסין ולי דאג'או. באותה תקופה גם נישא מאו בראשונה ליאנג קאיחווי, בתו של יאנג.
פעילות במפלגה הקומוניסטית
במקום לצאת מחוץ לארצו כמנהג רבים מעמיתיו הרדיקלים, העדיף מאו בתחילת שנות העשרים לטייל ברחבי סין, עד שובו לחונאן, שם נטל את ההנהגה בקידום פעולה קולקטיבית וזכויות עובדים.
ביולי 1921 נכח מאו בקונגרס הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסינית בשאנגחאי. נוסף לו היו בתנועה אותה עת רק עוד 56 חברים. בתוך שנים מספר, עד 1927, גדל מספר החברים בה ל־57 אלף. התנועה הקומוניסטית פעלה בשנותיה הראשונות במסגרת הקואומינטנג, בעיקר באזורי הכפר ובארגון פועלים באיגודים מקצועיים. פעילותה גם ביטאה את הרדיקליזציה הגוברת בסין, נוכח מה שנתפש ככישלון הקואומינטנג, למרות השגת הרוב בבחירות 1913, להשפיע בצורה מהותית ויסודית יותר על מצבה של סין.
מאו התקדם במהירות בשורות המפלגה הקומוניסטית ובשנת 1923 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה במסגרת הקונגרס השלישי. בשנת 1924 פרצה מלחמת האזרחים הראשונה בסין. סון יאט-סן, מנהיג הקואומינטנג, יצא לבייג'ינג כדי לשאת ולתת על כינון ממשלה כל־סינית, אך מת בשנת 1925 ולא הצליח להשלים את פועלו. יורשו, צ'יאנג קאי שק יצא עם כוחות הקואומינטנג לסילוק המשטר בצפון סין, במה שכונה "המסע צפונה". צ'יאנג קאי־שק הצליח באיחוד הגנרלים הניצים בצפון, אחרי מותו של יואן שה־קאי תחת שלטונו הוא.
מאו, במקביל, נשלח במסגרת החזית המאוחדת בין הקואומינטנג והמפלגה הקומוניסטית למחוז חונאן. בהרצאה במרץ 1927 בפני מרכז המפלגה הרצה מאו על פעילות האיכרים ועמד על החשיבות המכרעת שיש להם כגרעין כוח עתידי למהפכה. הצעתו של מאו להסתמך על כוח האיכרים כגרעין התמיכה המרכזי נדחתה על ידי המפלגה, אך הוא עצמו מונה למנהיג תנועת האיכרים.
זמן קצר אחרי כניסתו לשאנגחאי כונן צ'יאנג קאי־שק ממשלה לאומנית בסין כולה, בתמיכת מעצמות המערב, והחל במסע דיכוי נגד המפלגה הקומוניסטית, בת בריתו עד אז. עד שנת 1928 נרצחו 80 אחוז מחברי המפלגה והשאר ירדו למחתרת. זה היה אות הפתיחה למלחמת האזרחים השנייה, שנמשכה עד שנת 1937.
פיתוח התורה המאואיסטית
מאו נמלט מהטרור הלבן של צ'יאנג קאי־שק באביב שנת 1927, אחרי התקוממות קציר הסתיו הכושלת, וכונן את בסיסו בצ'ינקאנשאן, בגבול שבין מחוזות חונאן, ג'יאנגשי וגואנגדונג. באותה תקופה גם התגרש מאשתו הראשונה, שהוצאה מאוחר יותר להורג על ידי הקואומינטנג, ונישא לחה דזה־ג'ן. מאו כונן במקום רפובליקה ברוח סובייטית והקים את "הצבא האדום הסיני", שמצא את עיקר מגויסיו מבין האיכרים, ואף פעל בשיתוף פעולה עמם, כאשר חיילי הצבא נוהגים משמעת ואדיבות ואף מסייעים לעיתים לאיכרים בעבודות השדה—ניגוד מובהק להתנהגותם של חיילי צבאות בדרך כלל. מאו כונן באזורים אלו חלוקה מחדש של האדמות, ובראש ובראשונה חילק את אדמות בעלי־האחוזות וחלק מאדמות האיכרים האמידים.
בתקופה זו פיתח מאו גם את תפיסתו הפוליטית. הוא דחה את רעיון הליבה של המרקסיזם בדבר מלחמת מעמדות בין הפרולטריון לבורגנות במדינה מתועשת, בין השאר משום שאף אחד משלושת האלמנטים הללו לא נמצא במצב ההתפתחות המתאים בסין. הוא דחה את תאוריית ההתפתחות ההיסטורית של המטריאליזם הדיאלקטי של מרקס, וטען כי יש צורך בעריכת התאמות ללניניזם לפי המצב השורר במקום.
עבור סין, טען מאו, המהפכה הנכונה צריכה להתבסס על האיכרים והאיכרות — שהם הרוב המכריע של האוכלוסייה. מנקודת מבט מרקסיסטית הייתה התאוריה של מאו בבחינת כפירה בעיקר, כיוון שבהיעדר בורגנות ופרולטריון אין מלחמת מעמדות המאפשרת מהפכה סוציאליסטית, ולכן לא תיתכן בסין מהפכה סוציאליסטית אמיתית בשלב ההתפתחות הנוכחי שלה.
הפתרון של מאו לבעיה זו היה באמצעות הטענה ש לפי מאו:
סין, מכאן, יכולה להגיע למהפכה סוציאליסטית אמיתית, אך נדרשים כמה שלבים מקדימים: מלחמת שחרור לאומית ואחריה "מהפכה דמוקרטית". מהפכה זו, מבחינתו של מאו, לא נועדה לכונן משטר דמוקרטי בסין אלא להשיג אחדות דעות בתוך הצבא, חיזוק המשמעת, וחיזוק הלחימה. מאו חזר והדגיש את הסתייגותו מ"אולטרה־דמוקרטיה", שבה ליחיד דעה משלו שאינה תואמת את דעת המפלגה.
מלחמה ומהפכה
תחת לחץ התקפותיו הנמשכות של צ'יאנג קאי־שק התגלע מאבק בתוך המפלגה הקומוניסטית ומאו הודח מהנהגת המפלגה והוחלף על ידי קבוצה שכונתה 28 הבולשביקים, שכללה גם את ג'וֹאוּ אֶנְלָאי, שחבריה היו נאמנים למדיניות שהכתיבו ברית המועצות והקומינטרן. אחרי התבוסות, שהנחיל צבאו של צ'יאנג קאי־שק לקומוניסטים במהלך מסע מלחמה בין אוקטובר 1933 לאוקטובר 1934, נמלטו שרידי הצבא האדום מהאזור שהיה בשליטת הקומוניסטים בדרום סין (שכותר על ידי הצבא הקוומינטנג), בכוונה להגיע לצפון סין ולבנות מחדש את כוחם הרחק מהשטח שבשליטת צ'יאנג קאי־שק.
לאחר מסע קשה ומתיש שארך כמעט שנה, שקיבל מאוחר יותר את השם "המצעד הארוך" (או המסע הארוך), הגיעו שרידי הצבא האדום ליאן־אן שבחבל שָׁאַנְשִׂי. פחות מעשרת אלפים חיילים, כעשירית מהמספר שהחלו במסע הארוך, הצליחו לשרוד אותו, אך עתה היו הקומוניסטים בטוחים יחסית מפגיעתו של הקוומינטנג.
"המסע הארוך" סימן את התפנית המכרעת בקריירה הפוליטית של מאו. במהלך המסע הוא הצליח לגבור על קבוצת ההנהגה הבולשביקית, במסגרת ועידת דְזוּנְיִי, בעזרת ג'וֹאוּ אֶנְלָאי שעבר לתמוך בו, הפך למנהיג המוביל של המפלגה הקומוניסטית, ונבחר לוועדה המתמדת של הלשכה המרכזית (הפוליטביורו) של המפלגה הקומוניסטית בסין.
בינתיים התמקדו הקומוניסטים בארגון לוחמת גרילה נגד הצבא היפני בצפון סין, ועסקו גם במאבקים פנימיים בתוך המפלגה, שהבולט בהם היה מסע "תיקון הטעויות" או צ'נג פנג — מסע טיהורים ל"חינוך נגד דוֹגמוֹת זרות", שמטרתו העיקרית הייתה חיסול מתנגדיו הפוליטיים של מאו בהנהגת המפלגה, כמו וונג מינג, וונג שיוויי ודינג לינג. באותה תקופה התגרש מאו מאשתו השנייה, חֶה דזה־ג'ן, ונישא לשחקנית לאן פינג, שנודעה אחר־כך כג'יאנג צ'ינג.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן, לא הצליחו הקואומינטנג והקומוניסטים להגיע להסכם ביניהם, ומלחמת האזרחים שבה והתחדשה במלוא עוזה. שני הצדדים הסתייעו במעצמות העל שיצרה מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית וברית המועצות. מתקפתו העיקרית של צ'יאנג ביולי 1946 כשלה, ומכאן עברה היוזמה לידי הקומוניסטים, שהצליחו לכונן בסיס תמיכה רחב בקרב האיכרים במדינה, והחל מאמצע שנת 1947 כבשו במהירות שטחים נרחבים בסין. בסתיו 1948 נכבש החלק הצפון־מזרחי המתועש של סין וצבא הקואומינטנג החל מתמוטט במהירות. בסוף השנה הגיע הצבא האדום לנהר יאנגצה. במאי 1949 נפלו לידי הקומוניסטים שאנגחאי, שי־אן וערים חשובות אחרות.
ב־1 באוקטובר 1949 הוכרז בבייג'ינג על הקמת "הרפובליקה העממית של סין". אחרוני חייליו של צ'יאנג קאי־שק ושני מיליוני פליטים, נמלטו לאי טאיוואן והמשיכו בה את הרפובליקה הסינית.
שלטון קומוניסטי בסין
מיד עם תפיסת השלטון אחרי מלחמת האזרחים פנה המשטר הקומוניסטי לייצוב המצב הכלכלי, שהידרדר בעקבות ההרס שחוללה המלחמה והאינפלציה הדוהרת שאחריה. המשכורות והפקדונות הוצמדו למחירם של מוצרים בסיסיים שונים, כדי להבטיח שהיכולת לרוכשם לא תושפע מהאינפלציה, ואילו לסוחרים הובטחה רמת מחירים מסוימת, כדי להגביר את הכדאיות שבשיווק סחורתם. במקביל, הוטלו מיסים ומפעלים שהושבתו בעקבות המלחמה שבו לייצור.
פעולה נוספת השייכת לשלב הראשון של פעולת הקומוניסטים הייתה רפורמה אגררית שכללה החרמת אדמותיהם של איכרים אמידים ובעלי אחוזות וחלוקתם לאיכרים. פעולה זו כוונה כדי לגייס את נאמנותם של האיכרים, תוך כדי סילוק האליטה הקיימת והחלפתה באליטה הקומוניסטית. למטרה זו, הופעלה גם רמת פיקוח ללא תקדים בסין על האוכלוסייה, כשהמשטר וסוכניו מנסים לחדור לכל תחום פעילות אפשרי, להשתלט ולפקח עליו.
בשנת 1953 החלה "תוכנית החומש" הראשונה של המשטר, שנבנתה על־פי הדגם הסטליניסטי: דגש על פיתוח התעשייה הכבדה, כאשר ההון למימון הפיתוח צריך לבוא בעיקרו מחסכון גבוה במגזר החקלאי, שתוצריו היוו 80 אחוז מייצואה של סין.
כדי לאפשר פיתוח תעשייה כבדה כזו הלך מאו בעקבות סטלין ופתח במסע של קולקטיביזציה, שנועד גם להשיג פיתוח בקצב של 2.2 אחוז לפחות, שיעמוד בקצב גידול האוכלוסייה, וכן לחסל ניצנים של התפתחות אליטה חדשה בקרב האיכרים. עיקר פעולת הקולקטיביזציה התרחש בשנים 1953 עד 1956, כשבשלב הראשון הוקמו "קבוצות לעזרה הדדית" לעונות הבוערות, שהפכו בשלב השני לקבועות. בשלב השלישי נוסדו קואופרטיבים שבהם הקרקע עובדה במשותף, כשהאיכר מקבל תמורה עבור חלקתו וציודו. בשלב האחרון, שאת ביצועו האיץ מאו באופן ניכר החל מ־1955, הפכו את הקואופרטיבים לקולקטיבים שבהם ניטלה מהאיכר הבעלות על אדמתו והוא קיבל שכר רק על־פי עבודתו.
הקולקטיביזציה נכשלה באופן חרוץ והובילה בתוך זמן קצר לירידה חריפה בתנובה החקלאית, ולמותם של לפחות שני מיליון סינים ברעב (לפי מקורות שונים). השאיפה לממן את הפיתוח התעשייתי באמצעות המאמץ החקלאי התרחקה ממימוש במקום להתקרב אליו. כישלון זה הוביל את מאו וההנהגה למסקנה כי הכישלון אינו נובע מעצם הניסיון ליישם קולקטיביזציה אלא מיישום שיטות סובייטיות שאינן מותאמות למציאות הסינית.
כדי להבין היכן בוצעו שגיאות — ולטענת אחרים, כדי לחשוף מתנגדים למשטר — התחוללה אז גם "מערכת מאה הפרחים". מאו פתח במסע שבו עודד מתיחת ביקורת על שיטות הממשל והצעות לשיפורו. כוונתו של מאו הייתה לקבל ביקורת "קונסטרוקטיבית" ומנומסת על היבטים לקויים בתפקוד ובביצוע המפלגתי. בפועל, הוצפה המדינה גל עצום של ביקורת, שבחלקה הגדול הופנתה נגד השלטון עצמו וערערה על זכותו לשלוט באופן דיקטטורי. מאו, מאוכזב מ"אי הנאמנות" של האינטלקטואלים, פתח אחרי שישה שבועות של ביקורת חופשית במסע טיהורים רחב היקף ואסר והוציא להורג 300,000 בני אדם, במסגרת מה שכונה "התנועה האנטי־ימנית". אלו הצטרפו למאות אלפים מחברי התנועה הקומוניסטית בסין שנאסרו או הוצאו להורג במסגרת מסעות הטיהורים שהחלו לפני ובמקביל לקולקטיביזציה.
ספר שמואל
רקע
הספר נכתב כהמשך ישיר לספר שופטים. לפי הכתוב שם, לאחר כיבוש הארץ בידי יהושע בן נון כל שבט התנחל בנחלתו ללא מנהיג אחד לכל העם. בדורות שלפני התקופה המתוארת בספר שמואל, רווחה בשבטי ישראל שיטת המנהיגות הכריזמטית. מנהיגים אלו מכונים במקרא "השופטים". עיקרי השיטה כפי המתואר בספר שופטים:
מאו דזה-דונג
שלטון קומוניסטי בסין
התקוות מן "הזינוק הגדול קדימה" היו עצומות. היו שדיברו על כך שבתוך עשור תשיג סין את תפוקת הפלדה של בריטניה. אבל בתוך תקופה קצרה התברר כי במקום זינוק גדול קדימה עומדת סין לפתחו של אסון כלכלי. אחרי זינוק מהיר וקצר קדימה, החלה התפוקה התעשייתית והחקלאית צונחת במהירות. תופעה מוכרת ממאמצי קולקטיביזציה קודמים הופיעה: מחד גיסא, אנשים הולכים בטל בלא שתמצא דרך להעסיקם; ומאידך גיסא אחרים הולכים רעבים ללחם.
ספר שמואל
רקע
כתוצאה משיטת משילה זו, התפתחה מחזוריות היסטורית: אחד השבטים או יותר היו נכבשים בידי גורם זר, בדרך כלל ממלכה זרה, נושעים מהשעבוד על ידי שופט, ושוב משועבדים וחוזר חלילה. המצב הביטחוני היה כל כך קשה שלמשך תקופות ארוכות שבטים איבדו חלקים גדולים מנחלתם לעמים אחרים, ושבט דן אפילו גלה לאזור רמת הגולן.
התקופה אופיינה באנרכיה בעם ישראל וחוסר אחדות. כך למשל התנהלה מלחמת אחים נגד שבט בנימין. כמו כן היו מקרים ששבטים לא באו לעזרת אחיהם במלחמה. ברמה הערכית-דתית-פולחנית-רוחנית, פשה בעם באותה תקופה פולחן האלילים. בספר שופטים מתואר הפולחן כסיבה לשעבודים החוזרים והנשנים. כמו כן מתוארים מעשים המעידים על הידרדרות ערכית (לפחות מנקודת מבטו של בעל ספר שופטים), כמו למשל סיפור האונס של פילגש בגבעה.
מאו דזה-דונג
שלטון קומוניסטי בסין
האסון האנושי שחוללה "הקפיצה הגדולה קדימה" היה חמור בהרבה מן האסון הכלכלי. ישנן הערכות שונות לגבי היקף המצוקה והרעב שגרמה התוכנית, כשההערכות הצנועות מדברות על כ־20 מיליון שמתו מרעב בשלוש שנות "הקפיצה" והערכות אחרות מדברות על 30–50 מיליון שנספו בעקבות הניסוי של מאו.
ספר שמואל
משופטים למלוכה
ראשית הספר (מפרק א' עד פרק ח') מציגה תמונה עגומה בקרב עם ישראל:
בתקופה הזו נולד שמואל הנביא. שמואל, בן למשפחה המתגוררת בהר אפרים, נולד לחנה, עקרה המתפללת ללידתו, אחת משתי נשותיו של אלקנה. לפני לידתו, חנה נודרת להשאיל אותו לה' - כלומר להעביר אותו כילד למשכן שילה, שם ישרת בקודש. שמו של שמואל נגזר מנדר זה. שמואל גדל בשילה ככוהן, אינו נוטה לשחיתות כחפני ופנחס בניו של עלי הכהן, ואף מתחיל להינבא. לאחר מפלת ישראל בקרב מול הפלשתים ומות עלי, שמואל הופך למנהיג העם ועושה חיל:
עם הזדקנותו של שמואל מתמנים בניו כשופטים, ושוב חלה התדרדרות:
מאו דזה-דונג
שלטון קומוניסטי בסין
ליו ודנג חיסלו את רוב האלמנטים בקפיצה הגדולה קדימה בתחילת שנת 1960. המדיניות החדשה שמה דגש על החקלאות ואחריה על מוצרי צריכה ודחקה את התעשייה הכבדה למקום נמוך יותר בסדר העדיפויות. בנוסף על כך, לאיכרים הותר שוב להחזיק בחלקות פרטיות, ונפתחו מחדש השווקים החופשיים למכירת תוצרת חקלאית. בתעשייה ובחקלאות בוטל עקרון "לכל אחד לפי חלקו" וכונן מחדש "לכל אחד לפי עבודתו" ופועלים קיבלו שכר על עבודתם.
ספר שמואל
משופטים למלוכה
התופעות הללו מהוות את הרקע לדרישת העם משמואל להקים מלוכה בישראל. לאחר דין ודברים מפורט בין שמואל למשלחת זקני העם, ולאחר מסר מה׳ לפיו דרישת העם אמנם מגונה אך יש לקיימה, שמואל מסכים להמליך מלך על ישראל על פי דיני המלך הכתובים בתורה.
עלייתו ונפילתו של המלך שאול
שאול, בן למשפחה פשוטה יחסית משבט בנימין, נמשח בתחילה למלך על ידי שמואל בסתר, ואחר כך עולה בגורל לעיני כל העם - אך חוזר לביתו לעבודתו הרגילה (-י). רק לאחר שהעמונים מאיימים בכיבוש יבש גלעד הוא נוקט בפעולתו הראשונה כמלך: הוא בונה לראשונה צבא המורכב מכלל העם ויוצא להושיע את יבש גלעד, פעולה המוכתרת בהצלחה. בין הישגיו של שאול:
שאול פיתח מערכת יחסים מורכבת ביותר עם דוד. הספר מתאר אפיזודות רבות של מפגשים בין השניים. מתואר כי דוד שימש כנגן עבור שאול, במטרה להקל על התקפי הדיכאון שמהם סבל האחרון מדי פעם. עוד מתואר כי דוד התנדב להתמודד לקרב יחידים מול גוליית הפלשתי, ובעקבות ניצחונו החל כוכבו לדרוך. שאול השיא את בתו לדוד, אשר הלך וצבר פופולריות בקרב העם. היחסים בין השניים הלכו והידרדו, עד כדי ניסיונות רצח מצד שאול, שבעקבותיהם הפך דוד לפליט - ולאחר מכן המליך עצמו בחברון על חלק מצומצם של העם.
נפילת שאול: שאול נהרג בקרב נגד הפלשתים על הר הגלבוע, לאחר שהעלה באוב את רוחו של שמואל ערב הקרב. שאול בחר לצאת לקרב על אף בשורת שמואל לפיה ימות יחד עם בניו למחרת.
עלייתו ומלוכתו של המלך דוד
דוד, בן למשפחת רועים מבית לחם יהודה, נמשח למלך על ידי שמואל עקב ציווי אלוקי. דוד יצר רשת של קשרים עם בית המלך שאול (שימש כנגן המלך, שר בצבאו, בן ברית של הנסיך יהונתן בן שאול). הוא התפרסם בעקבות הקרב נגד הענק גוליית הפלשתי, וכפרס על תפקודו בקרב זה נשא את מיכל בת המלך שאול לאישה. שאול אומנם לא רצה להשיא את בתו לדוד ובמטרה להורגו ביקש ממנו שישלם את המוהר שנקב לו שאול, מאה עורלות פלשתים, אך למרות זאת, דוד הביא לשאול מאתיים עורלות ונשא את בתו של שאול. עם הזמן הסתכסך עם שאול והפך מבוקש בידי המלך. דוד וחבורת לוחמיו ברחו ומצאו מקומות מקלט שונים ברחבי הארץ - בין היתר מצא דוד מקלט בגת הפלשתית. שבע שנים אחרי מותו של שאול, מלך דוד בחברון - ומסתבר שהיו עימותים מזוינים ממושכים בין נאמני דוד (בעיקר משבט יהודה) לנאמני בית שאול (משאר העם).
עם נפילת שאול ויהונתן בקרב, קונן דוד את קינתו המפורסמת וכרת ברית עם העם בה התמנה למלך.
אירועים אחרים בימי דוד
האירוע האחרון המתואר בספר הוא הקרבת קורבנות מצד דוד על המזבח בגורן ארונה היבוסי, דבר שהביא לעצירת המגפה שפשתה בעם.
חלוקת הספר לשניים
הירונימוס מטעים בהקדמתו המפורסמת לספר שמואל כי עשרים ושניים ספרי המקרא שקולים לעשרים ושתיים אותיות האלפבית העברי, וכמו שבאלפבית העברי ישנן חמש אותיות כפולות (מנצפ"ך) כך גם חמישה מספרי המקרא הם "כפולים" (שמואל, מלכים, דברי הימים, עזרא-נחמיה, ירמיהו-איכה).
שיטת חז"ל
על פי חז"ל, המתבססים על הנאמר בדברי הימים, שמואל כתב את ספר שמואל עד מותו ואז החליפו אותו נביאי התקופה, גד ונתן.
שיטתו של דון יצחק אברבנאל
דון יצחק אברבנאל בחן את ספר שמואל ואת ספר דברי הימים, והצביע על מספר פסוקים שלדעתו לא ייתכן כי נכתבו בידי אחד משלושת הנביאים הנ"ל. למשל, השימוש במילה "לפנים", יחד עם הקביעה שמאז האירועים ועד לכתיבת הספר השתנתה המילה שמשמעותה "נביא" יש בהם כדי להצביע על זמן רב שחלף בין האירועים לכתיבתם. כמו כן מהפסוק, עולה שכבר מלכו מספר מלכים בממלכת יהודה לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת.
הוא מסיק כי הסיפור נכתב כהידור של שלושת חיבורי הנביאים הללו, וכי המהדיר - לדעתו הנביא ירמיהו - הוסיף הערות ופרשנויות. הוא אף מצביע על פסוקים שלדעתו נוספו על ידי עזרא הסופר.
שיטתו של יוליוס ולהאוזן
יוליוס וֶלְהַאוּזֶן, המנסח הבולט של השערת התעודות, מייחס את חלקו העיקרי של הספר ל"מקור כוהני שחי בגלות בבל בראשית התקופה הפרסית". הוא מבסס את טענתו על פרשנותו להשקפת העולם של מחבר הספר: ולהאוזן טוען כי ההתמקדות בשופטים שהם כוהנים במוצאם ותפקידם (עלי ושמואל) משקפת את התיאוקרטיה ששלטה בישראל בראשית התקופה הפרסית. עוד לדידו של ולהאוזן ההתנגדות למלוכה שמוצגת בפרקים הראשונים בספר נאמנה לאידאות המאוחרת המגנות את הדרישה למלך בשר ודם כחטא דתי. את מיעוטו של הספר הוא מייחס למקור עתיק יותר (כמעט כל פרק ט', ראשית פרק י' וראשית פרק י"א בספר שמואל א') משום שהם מציגים את "דמותו האמיתית של שמואל כרואה אלמוני בגבולין", ואת שאול "כשופט מושיע". המלכת שאול, כך לפי ולהאוזן, נעשית על ידי שמואל מתוקף מעמדו הסאקארלי המיוחד.
שיטתו של משה צבי סגל
לדעת חוקר המקרא והרב משה צבי סגל נכתב ספר שמואל כהידור של כמה חיבורים: חיבור קדום על תולדות שמואל, חיבור קדום על בית עלי, חיבור על המלך שאול, ורשימה מלכותית. בנוסף ישנן כמה הערות עורך, וכמה תוספות מאוחרת. לדעתו למעט התוספות המאוחרות כל הספר נכתב והודר בימי הבית הראשון.
שיטתו של אלכסנדר רופא
חוקר המקרא אלכסנדר רופא חקר את ספר שמואל בשיטות ביקורתיות. תחילה, ניסה להחיל את השערת התעודות על הספר. לדבריו, ניסיון זה נכשל מכמה סיבות: מכל אלו ועוד מסיק רופא כי זמן כתיבת הספר הוא זמן קצר לאחר האירועים המתוארים בו, ולפני כתיבת המקור הדברימי (בערך 622 לפנה"ס).
רופא אף ניסה לעמוד על מיקומו הגאוגרפי של המחבר. לדעתו, המחבר שייך לממלכת אפרים, לאור היחס החיובי לשמואל (בן שבט אפרים), היחס השלילי לדוד, ההיכרות האינטימית עם משכן שילה ועוד. מכאן שהספר נתחבר לפני חורבן שומרון (בערך 722 לפנה"ס), ומשמר נרטיב אפרתי של המאורעות.
רופא מחלק את הספר לשתי חטיבות רעיוניות (ולא לשוניות). לדעתו, מגמת הכתוב בי"ב הפרקים הראשונים היא התנגדות למוסד המלוכה, וטקסט זה נתגבש זמן לא רב אחרי עליית המלוכה. פרקים י"ג והלאה, המגלים בקיאות רבה בפרטי הפרטים של המאורעות, נכתבו זמן לא רב אחרי ימי דוד. שני המקורות נערכו בשלב מאוחר יותר (סמוך לחורבן שומרון) בידי "המחבר האפרתי".
רופא טוען שהטקסט המופיע בראשית ספר מלכים היה במקורו חלק מספר שמואל. בנוסף, הוא מצביע על נקודות דמיון רבות בין ספר שמואל לספר יהושע - לדעתו שניהם נערכו על ידי אותו מחבר אפרתי.
חריגים בספר שמואל לשיטתו של רופא
רופא מציג כמה חריגים בספר שכנראה נוספו בעריכה מאוחרת יותר, הבולט שבהם הוא סיפור דוד וגוליית. על ידי השוואה לתרגום השבעים ועל ידי ניתוח בלשני של הטקסט, טוען רופא כי הטקסט נכתב בימי הבית השני והוא למעשה ראשיתה של התפישה המשיחית בעם ישראל.
שיטתו של בנימין אופנהיימר
בנימין אופנהיימר מנתח את גישתו של ולהאוזן ומעלה טיעונים נגדיים: בנוסף, מנסה אופנהיימר לאתר את החלקים הקדומים בספר, הוא מציין כי סיפור הצלת יבש גלעד הוא קדום על פי כל החוקרים. בדומה לחוקרים אחרים גם הוא טוען כי עיקר הספר חובר לפני העריכה הדברימית. כראייה הוא מביא בין היתר את העובדה כי הספר אינו מגנה את העובדה שהנסיכה מיכל בת שאול החזיקה תרפים (פסלוני אלילים) במיטתה. לעומת זאת, בכל מקום בו התקיימה עריכה דברימית מגונה עבודת האלילים בכל פה.
שיטתם של חוקרים אחרים
חוקר המקרא יחזקאל קויפמן גורס כי הספר נתחבר עוד בימי דוד - בין היתר משום שמלכות דוד היא האופק האחרון בספר.
חוקר המקרא שמואל אברמסקי מסיק, בדומה לגרסיאל, כי מועד חיבור הספר הוא ימי שלמה, אם כי סופם ולא ראשיתם.
ישנם גם חוקרים אחרים המסיקים מסקנות שונות בדבר מועד חיבור הספר.
מחקר ספרותי - סגנון הספר
הספר כתוב באופן סיפורי ועלילתי. על אף העובדה שהספר מצייר את דמותם של מנהיגים מן החשובים בתולדות ישראל, אין הוא מתאר אותם כדמויות מופת חפות מכל רע אלא כאנשים בשר ודם. כך למשל, הספר אינו מעלים את ההתפרצויות הבוטות של שאול כלפי סביבתו, את מערכת היחסים הנפתלת של דוד עם מיכל, או את התסבוכת של דוד עם נבל ואביגיל אשתו. זאת בניגוד מוחלט למנהג הרווח במזרח הקדום לחסוך ביקורת מהמנהיג ולהפליג בשבחיו.
הספר מגלה בקיאות רבה בפרטי הפרטים של האירועים, ותיאור עמוק, מקיף ורב ממדי (ברמה הפסיכולוגית-מחשבתית) של הדמויות החשובות.
מלומדים רבים קושרים כתרים לספר, ובהם הפרופסור שמואל אברמסקי:
מאו דזה-דונג
שלטון קומוניסטי בסין
הרפורמות הכלכליות להגברת החופש הכלכלי הובילו לשיפור מרשים ומתמיד במצב הכלכלי בסין בשנים שאחרי ביטול "הקפיצה", עם עליה הדרגתית בתפוקה וברמת החיים. ההצלחה העניקה לליו ודנג יוקרה בעיני חברי מפלגה רבים בממשלה המרכזית וכן בעיני ההמונים, והשניים החלו מתכננים לדחוק את מאו בהדרגה לעמדת "אב קדמון מת", כלשונו — מנהיג נערץ שהכל מהללים ומשבחים אותו, אך איש אינו נועץ בו.
מאו התנגד לדחיקתו הצידה והחל תר אחר דרכים לכונן מחדש את בסיס כוחו ולערער את זה של מתנגדיו. בשנת 1963, כאשר פירות הרפורמה החלו ניכרים לעין, הוא יזם תנועה לחינוך חברתי, שמטרתה הייתה לכאורה למנוע אסון של הידרדרות למדיניות כלכלית "רוויזיוניסטית" ו"היפר־דמוקרטיה", אך מטרתה האמיתית הייתה לנסות "לתקן" את טעויותיו בלי להודות בהן ובשלב מאוחר יותר לפתוח במסע טיהורים נוסף נגד מתנגדיו. שנה אחרי כן, ב־1964 כבר פתח מאו במתקפה ישירה נגד ליו ודנג באמצעות מבצע ניקוי הארבעה, מסע לניקוי הפוליטיקה, הכלכלה, הארגון והאידאולוגיה — שם נקי לקריאה למסע טיהורים בתוך המפלגה.
בני בריתו העיקריים של מאו במלחמתו היו רעייתו, ג'יאנג צ'ינג, ושר ההגנה הגנרל לין ביאו. האחרון, סייע בידו לגייס את תמיכת הצבא ותמיכת "המשמרות האדומים", צעירים בגיל העשרה שגויסו ליחידות צבאיות־למחצה. באוגוסט 1966 הכה מאו את יריביו באמצעות הפגנת כוח מאסיבית, כאשר 11 מיליון מאנשי "המשמרות האדומים" הגיעו לבייג'ינג להריע למאו וללין.
כאן החל מסע טיהורים מאסיבי וחסר מעצורים. ראשיתו הייתה בחלוקת עלונים ובתעמולה נגד ה"בורגנים", "הקפיטליסטים" וה"אנטי־מהפכנים", אך במהירות רבה הפכו "המשמרות האדומים" לכוח שהופעל בלא מעצורים לטיהור יריביו של מאו וחיסול כל מקור כוח או סמכות אחר שהתחרה במפלגה.
מאו הוציא צו שאסר על כוחות המשטרה להתערב בפעולות המשמרות. "המשמרות האדומים" הפכו לכוח העליון בסין. מסע הטיהורים שיזמו החל להתרחב בהדרגה, כשהוא עובר מטיהורים של מתנגדי משטר לטיהורים בביורוקרטיה של המשטר עצמו, לפעולות הצתה והרס של מסגדים, מנזרים וכנסיות ואחר–כך של מבנים ויצירות אמנות מסורתיים. פנג דחוואי הוצג ללעג בבייג'ינג ואחר כך הוצא להורג, ליו שאוצ'י הורעב למוות ב"מחנה מעצר" ואילו דנג 'טוהר' מספר פעמים ונשלח לעבוד כפועל פשוט בבית חרושת.
הדרך היחידה להימלט מהאשמה ב"אנטי־מהפכנות" הייתה לעסוק בפעילות "מהפכנית", היינו, כפי שהמליץ מאו ב"יומון העם" בתחילת שנת 1967, להטיח ביקורת ולהאשים אחרים ב"אנטי־מהפכנות". גם בכך לא הייתה תועלת, לעיתים, שכן גם בין המשמרות האדומים לבין עצמם נתגלעו סכסוכים אלימים.
ביולי אותה שנה, הורתה ג'יאנג למשמרות להחליף את צבא השחרור העממי הסיני וניטרלה בכך גם את כוחות הצבא. "המשמרות האדומים" החלו במסע ביזה וגנבה ממחנות הצבא ובנייני צבא אחרים, פעילות שנמשכה עד סתיו 1968.
באביב 1968 החל מסע מסיבי שכוון להעלות את מאו לדרגת אל ובסין נפתח פולחן אישיות חסר מעצורים סביב דמותו של היו"ר, כשמליונים נושאים ומנופפים בספר הציטוטים מדברי מאו, "הספרון האדום". במקביל, החלו "המשמרות האדומים" יוצאים מכלל שליטה והמדינה החלה צונחת לאנרכיה מוחלטת. כדי למנוע זאת, הוסרה סמכות המשמרות ביחס לצבא ולין ביאו החל פועל במרץ, בתפקידו כמפקד הצבא, לרסן את כוחם. המשמרות פורקו כליל שנה לאחר מכן.
מותו
עם מותו הצפוי, ב־9 בספטמבר 1976, פרץ מאבק כוח על השלטון בין סיעת השמאל בראשות "כנופיית הארבעה" שרצתה להמשיך במדיניות מהפכנית ברוח מאו כשמולה השמרנים בראשות חווה גוופנג שחתרו לחזרה לתכנון ריכוזי ברוח הדגם הסובייטי, והרפורמיסטים בראשות דנג שיאופינג, שרצו לחזור למדיניות פרגמטית כמו זו שכוננה בתחילת שנות השישים, ובסופו של דבר ניצחו בעימות.
לכבודו נבנה המאוזוליאום למאו דזה־דונג.
מורשתו
מורשתו של מאו שנויה במחלוקת קשה בין תומכים למתנגדים, כאשר לעיתים קרובות התמיכה וההתנגדות מעוגנות ביחס לאידאולוגיה של מאו או במסורות ההערצה לו שרווחו ועדיין רווחות בסין, ולא בהתבסס על בחינה של כוונותיו, פעולותיו והמידה בה השיג את המטרה שלה כיוון.
ההד שעוררה הגותו הרוחנית של מאו היה דל להפתיע, במיוחד בהתייחס לעובדה ש"הספרון האדום" שלו היה משך תקופה ארוכה נפוץ לא פחות מהתנ"ך. האידאולוגיה המאואיסטית, על הדגש שלה על התאמת המהפכה וסוגה למדינה ולתרבות בה היא מתקיימת מצאה הד בכמה תנועות מהפכניות בעולם השלישי כמו זו של הקמר רוז' בקמבודיה והנתיב הזוהר בפרו – אך השפעותיה היו חלשות ושטחיות יחסית.
ישנה הסכמה רחבה בהרבה ביחס לאופן בו ניהל מאו, טקטית ואסטרטגית, את העימותים הצבאיים בהם היה מעורב, ובמיוחד מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת קוריאה. למאו הייתה הבנה אינטואיטיבית טובה של דרישות היסוד בעימות צבאי ושל האופן בו על כוח לוחם להתנהל, במיוחד מול האוכלוסייה שבתוכה הוא פועל.
הסכמה דומה ישנה לגבי כישרונו הטקטי כמנהיג פוליטי, גם כמעורר התקוממות וגם כמי שמבקש לדכאה. בניגוד למצב בברית המועצות, שם קנה לו סטלין שלטון יחיד בתוך זמן קצר, ללא ערעור או ריסון של ממש מצד אחרים (מה שלא מנע ממנו לדמיין "ערעורים" שכאלה ו"לדכא" אותם בטיהורים הגדולים שלו), היה על מאו לנווט במערכת מורכבת בהרבה, בה לא היה מנהיג בלתי מעורער בשום שלב ופעל תמידית במסגרת שבה היה כוחו מותנה במערכת איזונים ובלמים בתוך המפלגה ומחוצה לה. יכולתו לשמר את עצמו במשך ארבעים שנה בראש מערכת מורכבת ורגישה כזו, כשהוא משנה חזיתות ובריתות תדיר, מעידה על כישרונו הפוליטי הטקטי הניכר. הטקטיקה שלו, ששילבה מסעות מאסר והרג המוניים בנימוקים של מאבק באויבים לא הייתה חידוש של ממש, אך מאו הצליח בכישרון רב לארוג לפחות מראית עין של תמיכה ציבורית וזעם 'אותנטי' שנראו כמו סוג של מהפכה פנימית מתמדת הנמצאת כל העת על גבול האנרכיה.
חוות דעת אוהדת הרבה פחות מובעת ביחס לפעולותיו החברתיות והכלכליות העיקריות אחרי כינון המשטר הקומוניסטי בסין. מארבע פעולותיו הבולטות: השיקום אחרי מלחמת האזרחים בשנת 1950, הקולקטיביזציה של 1955–1952, "הקפיצה הגדולה קדימה" בין השנים 1960–1958, ו"מהפכת התרבות" בשנים 1969–1966, רק הראשונה נחשבת למוצלחת באופן יחסי והשינויים שבה היו גם הצנועים ביותר: ייצוב המטבע והפעלת בתי־חרושת קיימים. שאר פעולותיו נכנסות לדעת רוב כמעט מוחלט של העוסקים בתחום תחת הקטגוריה של אסונות. מטא־מחקר שמיצע את הערכותיהם של עשרות חוקרים הגיע למסקנה כי תחת שלטונו של מאו נרצחו בטיהורים בסין עצמה ושל מיעוטים אתניים, במחנות העבודה, ב"מהפכת התרבות" וב"קפיצה הגדולה קדימה" כ־40 מיליון איש.
אף שגם בסין עצמה, בה נזהרים עד היום מביקורת ישירה וחריפה כלפי מאו, מכירים בכך ש"הקפיצה הגדולה קדימה" הייתה אסון שאין כדוגמתו, ישנם המעלים טיעונים המנסים למצוא נקודת אור בכך שבסין ניתן היה להבחין במקביל לטיהורים ולאסונות שגרם מאו גם בעליה בתוחלת החיים, בגודל האוכלוסייה ובירידה משמעותית בשיעור האנאלפביתיות תחת שלטונו של מאו. עוד נטען כי התיעוש במדינה גבר תחת תקופת שלטונו, ובכך היווה תשתית להתפתחותה של סין כמעצמה תעשייתית לעתיד לבוא.
ספק רב באיזו מידה ניתן להתייחס לנתונים מסין הקומוניסטית כאמינים, במיוחד לגבי השנים הראשונות של המשטר, ובמיוחד ביחס לסוגיות כמו אנאלפביתיות או תוחלת חיים. השוואה של נתונים אלו ביחס למדינות מקבילות במיקומן ובמצבן אחרי המלחמה, כמו טאיוואן שתחת שלטון הקואומינטנג, קוריאה הדרומית, הונג־קונג, סינגפור או תאילנד מעלה כי בהשוואה יחסית נותרה סין מאחור ובמקרים רבים אף הגדילה את פיגורה תחת שלטון מאו.