cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טודי
תולדות העיר
במאה ה-12 הייתה העיר עצמאית: תחילה מונה קונסול, לאחר מכן מועצה (podestà) ולבסוף "מפקד העיר" (Capitano dell a Citta). במאה ה-13 הורחבה העיר ברבעים של אומנים ובסוף המאה היו בה 40,000 תושבים. בשנת 1367 עצמאות העיר ניטלה ממנה והיית לחלק ממדינת האפיפיור. בתקופה זו קטנה אוכלוסייתה במחצית.
בשנת 1849 העיר הייתה למקלטו של ג'וזפה גריבלדי - מייסד איטליה.
אתרי העיר
האתרים הם מהתקופה הרומית, עצמאות העיר והעת החדשה.
יהודי העיר
כמו בשאר ערי המחוז, גם בטודי היו יהודים. הם מוזכרים בהקשרים הבאים:
ראש ממשלת סינגפור
ראש ממשלת סינגפור הוא הדמות הפוליטית החזקה ביותר במדינה. נשיא סינגפור ממנה לתפקיד ראש הממשלה את חבר הפרלמנט שלטעמו הוא בעל הסיכויים הגבוהים ביותר להשיג רוב בפרלמנט. למעשה ראש הממשלה הוא לרוב ראש המפלגה הגדולה ברשות המחוקקת.
על פי חוקת סינגפור הרשות המבצעת מקבלת את סמכויותיה מהנשיא, אך החוקה גם מעניקה לראש הממשלה ולקבינט את הסמכות לשליטה וניהול של הממשלה. הנשיא כמעט תמיד מחויב לפעול בעצתו של הקבינט או של שר המוסמך מטעמו. בשל כך למעשה רוב עבודת השלטון נעשית בידי ראש הממשלה והקבינט.
תפקיד ראש הממשלה נוצר ב-1959 כאשר סינגפור קיבלה אוטונומיה מבריטניה והוא ניתן ללי קואן יו. התואר ראש ממשלה ניתן לראשונה רק לאחר הפרידה ממלזיה ועצמאות סינגפור ב-1965.
לי קואן יו היה ראש הממשלה הראשון והוא כיהן בתפקיד מ-1959 עד 1990. את מקומו תפס גו צ'וק טונג. גו פרש מתפקידו ב-12 באוגוסט 2004 והוא הוחלף על ידי בנו של לי קואן יו, לי הסיין לונג.
פרס הולברג
פרס הזיכרון הבינלאומי על שם הולברג (באנגלית: The Holberg International Memorial Prize) נוסד ב-2003 בידי ממשלת נורווגיה במטרה להגביר את המודעות לערך של המחקר האקדמי באמנויות, מדעי הרוח, מדעי החברה, משפטים ותאולוגיה, בין אם בתוך אחד מהתחומים הללו או באמצעות עבודה בינתחומית. הפרס נוסד לכבודו של הסופר הדני-נורווגי לודוויג הולברג ומשלים את פרס אבל במתמטיקה שנוסד ב-2002.
פרס הולברג ממומן באמצעות קרן הזיכרון על שם לודביג הולברג שברשותה 200 מיליון קרונות נורווגיות, ונוסדה ב-1 ביולי 2003 בידי הממשלה הנורווגית. הסמכות לפקח על פרס הולברג הופקדה בידי אוניברסיטת ברגן. האוניברסיטה הקימה חבר נאמנים לקרן הזיכרון על שם הולברג ומינתה ועדה אקדמית שמורכבת מחוקרים בולטים משדות אקדמיים רלוונטיים ומאוניברסיטאות שונות. חבר הנאמנים מעניק את הפרס השנתי על בסיס ההמלצות של הערכות הוועדה האקדמית שהתקבלו ממלומדים המחזיקים במשרות בכירות באוניברסיטאות ומוסדות מחקר בתחומים האקדמיים בהם ניתן הפרס.
נכון לשנת 2021, הפרס הכספי הוא בסך 6 מיליון קרונות נורווגיות (כ־600,000 אירו, או 715,000 דולרים).
פרויקט בתי הספר של פרס הולברג
הקרן מעניקה גם פרס הולברג לפרויקט בתי הספר . קבוצות תלמידים מהכיתות העליונות בבתי הספר התיכוניים מנהלים פרויקטי מחקר משל עצמם. שלושת המתחרים הסופיים נבחרים לבסוף לקבל את הפרס בשם בתי ספרם.
הוועדה
הוועדה האקדמית לבחירת הזוכה בפרס הולברג מנתה (ב-2008) ארבעה חברים:
ביקורת
דרך הפרס זכתה לחיצי ביקורת. ג'ון אלסטר ביקר במיוחד את ועדת הפרס, מכיוון שהיא כוללת שלושה נורווגים ודני אחד ואין בה נציגים אקדמיים מרחבי תבל.
אהבה אבודה
אהבה אבודה הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית אליסון ריצ'מן, ויצא לאור בשנת 2016. הספר הפך לרב-מכר בינלאומי. ייחודו של הספר בכך שהוא מבוסס על סיפור אמיתי שהתרחש במהלך השואה.
תקציר העלילה
עלילת הסיפור מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה. לנקה, שנולדה וגדלה בפראג שבצ'כיה, הכירה במהלך לימודיה באקדמיית האומנות בפראג את ורושקה קוהן. בארוחת שבת אחת אכלה לנקה אצל חברתה ורושקה, שם הכירה את אחיה, יוזף, התאהבה בו, והם הפכו לבני זוג. עם הפלישה הנאצית לצ'כוסלובקיה, השיג דוד של יוזף כרטיסי טיסה לארצות הברית למשפחתו וכן ללנקה, כדי שיברחו מהמלחמה הקרבה. לנקה לא הסכימה לטוס בלי משפחתה, ויוזף הבטיח לה שידאג גם למשפחתה. יוזף שכנע את לנקה להתחתן איתו, אולם בבוקר שלאחר החתונה סיפר יוזף ללנקה שלא הצליח להשיג כרטיסים למשפחתה. יוזף דיבר עם אביה, והם סיכמו ביניהם שתטוס בלעדיהם. לנקה לא הסכימה לכך. לבסוף הוסכם שלנקה תישאר עם משפחתה בפראג עד שיוזף ישלח להם כרטיסים, וכך היה. יוזף טס לבריטניה לפני הפלגתו לארצות הברית, ולנקה נשארת עם משפחתה. באותו זמן מגלה לנקה שהיא בהיריון. ורושקה - אחותו של יוזף והוריה מתים בעת ההפלגה, ויוזף מגיע לארצות הברית שבור ממות בני משפחתו. ללנקה נודע על האירוע והיא בטוחה שיוזף אהובהּ מת. בשל הצער עוברה מת ברחמה. לנקה ומשפחתה נשלחים לגטו טרזין שם היא עובדת בציור קונסטרוקציות של הגטו. לאחר זמן מה אימה נשלחת בטרנספורט למזרח, לאושוויץ, ואליה מצטרפת כל המשפחה. הוריה נשלחים למשרפות, והיא ומרתה אחותה נשלחות להוציא רכוש מבגדים של היהודים שנשלחו למשרפות. מרתה מסתבכת עם חייל גרמני בזמן עבודתה והחייל יורה בה למוות.
בסוף המלחמה לנקה מכירה את קארל גוטליב, חייל אמריקאי. היא מתחתנת איתו, ונולדת להם בת בשם אליזה. כעבור מספר שנים לאליזה נולדת בת בשם אלינור. לאחר שיוזף מגיע לארצות הברית הוא מכיר את אמליה ומתחתן איתה. לזוג נולדים שני ילדים: רבקה וג'ייקוב. לאחר מספר שנים נולד לרבקה בן בשם ג'ייסון. כל אותו הזמן שולח יוזף מכתבים ומחפש את לנקה, אך אינו מוצא אותה.
הסיפור מסתיים כשמשפחותיהם של אלינור טאנץ (נכדתה של לנקה) וג'ייסון באום (נכדו של יוזף) מתכנסים לחגוג אירוסין. לנקה ויוזף נפגשים ומזהים זה את זה.
רקע היסטורי
גורל יהודי צ'כיה במלחמת העולם השנייה מתואר לאורך כל הספר. בתחילה מסופר שאבא של לנקה חוזר יום אחד הביתה ומספר שהרסו לו את בית המלאכה. בנוסף, מסופר שלעסק המשפחתי של חברה של לנקה, אלזה, נופצו החלונות ונגנב ממנו רכוש. התיאור של משפחותיהם של לנקה ושל יוזף שעונדות טלאי צהוב, תואם אף הוא את המציאות ההיסטורית הידועה. כמו כן, בסיפור, לנקה ובני משפחתה נשלחים לעבוד בעבודות שונות בגטו טרזין. בסיפור מתואר שכאשר נציגי האו"ם מגיעים לגטו, משפרים הגרמנים את התנאים בגטו ומציגים בפניהם תרבות ענפה ואומנות המתקיימות בגטו.
ביקורות
ביקורות רבות נכתבו על הספר "אהבה אבודה". הביקורות החיוביות משבחות את הספר ומתארות אותו כייחודי ומרתק, כספר השואב לתוכו את הקורא. הביקורות השליליות משמיצות את כתיבתה של הסופרת ומתארים את הספר כמשעמם. מבקרים רבים התחברו לספר בשל העובדה שהוא מבוסס על סיפור אמיתי ועלילתו מתרחשת בתקופת השואה. לעומת זאת, מבקרים אחרים רואים את הספר כקלישאתי, נטול דמיון, ללא ייחודיות ולא משכנע מבחינה רגשית.
על הסופרת
אליסון ריצ'מן, נולדה בשנת 1972. את ילדותה היא בילתה בלונג איילנד שבארצות הברית, וביפן. היא כתבה רומנים כמו "האישה האבודה" ו"גן המכתבים" שתורגמו ל-20 שפות. רוב ספריה הם על יהודים בתקופת השואה.
כרמלה טל ברון
כרמלה טל ברון (נולדה ב-7 באוקטובר 1942) היא משוררת, סופרת ואמנית רב-תחומית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם כרמלה מרים איזנברג על גבול נווה צדק בתל אביב. בתם של רחל ודניאל איזנברג שעלו מפולין, אביה היה סוחר סידקית וחזן. בתיכון למדה בבית צעירות מזרחי, תל אביב. בוגרת בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב במחלקה לעיצוב אדריכלי (1962–1965). בין מוריה היו ג'ורג' גולדשטיין, אדריכל וצייר, ודוד פלומבו, פסל. עבדה במשרד לבינוי ערים של האדריכל פליקס דרנל, מנהל "בצלאל" בירושלים בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים. עם שובה לתל אביב המשיכה לעבוד לפרנסתה באדריכלות פנים, ובזמנה הפנוי עסקה ברישום ובכתיבה.
המשורר דוד אבידן כתב איורים מילוליים בהשראת רצף רישומי הפילים שלה. וקרא לקובץ "אור של פיל" (הוצאת המאה השלושים 1967). רישומי הפחם הכלולים בקובץ ואחרים הוצגו בתערוכה בגלריה "מסדה" (מנהל אמנותי רפי לביא), במאי 1967.
כרמלה טל ברון איירה את ספרי הילדים "מסיבה משפחתית" של דליה רביקוביץ', "גדא וביש גדא" של יצחק בשביס-זינגר וספרים אחרים. עבדה עבור הטלוויזיה הלימודית ברמת אביב בעיצוב גרפי, ובהמשך בכתיבת תסריטים ופזמונים לתוכניות לילדים. ב-1968 זכתה בפרס לציור מטעם קרן שרת. ספרה 'אל תפחדו אני רק ילד' זכה לציון לשבח על ידי משרד החינוך והתרבות ונבחר כאחד מ-10 ספרי הילדים המומלצים לשנת 1971.
ב-1972 הופיע ספר שיריה "מיום כפורים זה עד יום כפורים הבא" בהוצאת ספרית פועלים. הטון של השיר הפותח נתן השראה למישה סגל להלחין ולבצע את השיר בטלוויזיה הלימודית במהלך ימי מלחמת יום כיפור. השיר פורסם והושמע בהקשרים רבים לאחר המלחמה, בארצות הברית. ב-1974 זכתה בתמיכת קרן תל אביב לתרבות ולאמנות להוצאת ספר שירה.
בתחילת שנות השמונים כרמלה טל ברון הייתה חלק מקבוצת ציירים חזיוניים בניו יורק ובהם אינגו סוואן, מטי קלרווין, אלכס גריי, פיליפ רובינוב ואחרים. סדרת ציוריה החזיוניים (צבע על בד) "חלונות וחללים אחרים" הוצגה בתערוכת יחיד במנהטן ב-1984.
את קופסת האור "שבעת הצעיפים" יצרה כהזמנה עבור תערוכה לכבודו של אומן הקופסאות האמריקאי ג'וסף קורנל (Joseph Cornell). ב-1985 עבודתה זכתה בתמיכת קרן ניו-יורק לאמנויות (New York Foundation for the Arts). העבודה הודגמה במיצג אור-קולי שהוצג, בין היתר, במוזיאון ניקולס רוריק בניו יורק (Nicholas Roerich Museum) כאירוע מופע בין-תחומי במסגרת תערוכת היחיד של האומנית ב-1989.
ב-1985 יצרה מופע תיאטרון מחול בשם Elephantasy בשיתוף פעולה עם הרקדן טיר טרון (Tyr Throne) ולהקתו. טל ברון עיצבה את התפאורה למחול זה (Symphony Space NYC). ב-1986 הקרינה רישומים של האומנית אדר על תפאורה שיצרה עבור המופע Monkey Chant של הכוריאוגרפית ינג סון קים (Young Soon Kim) הקוריאנית. ב-2004 הציגה מציוריה והדפסיה בתערוכה קבוצתית שאצרה ענת ליטווין עבור "מקור", סניף של NYC 92Y. במסגרת פעילות זו הציגה רטרוספקטיבה על מוטיב הפיל ביצירתה (1967–2004) ויצרה מופע מוזיקלי-חזותי של קריאת שירים.
מותו של הזמר ג'ון לנון, בסמוך לסטודיו בו ציירה, נתן לה השראה לצאת אל הסביבה וליצור בהשראתה לא רק ציורים ומיחברים, אלא גם אמנות סביבתית; מפגשים טקסיים סביב אמנות, למשל המיצגים שקיימה סביב פסיפס אותו הציבה יוקו אונו, בסנטרל פארק לזכרו של בעלה, לנון.
שיריה פורסמו במוספים הספרותיים של "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"הארץ"; בכתבי העת "מאזנים", "עכשיו" ו"עתון 77", באנתולוגיה לשירת נשים בינלאומית (ליפס) ובספר אנתולוגיה של שנות ה-70 לשירה העברית. ספר שיריה השני, "בוקר מתנה", יצא לאור בהוצאת כרמל בתמיכת קרן עמו"ס לעדוד סופרים ומלומדים, בית הנשיא ירושלים, ב-1998. השיר הפותח את הספר "בוקר מתנה" פותח גם את מחזור השירים, "נחיתת לא אונס" הכלול בתקליטור שהפיקה בשנת 2009, בהשראת "נחיתת לא אונס", שיר של דוד אבידן מתוך הספר "סיכום ביניים" (עכשיו, 1960). שיר זה תורגם והולחן עבור האוסף Not A Crash Landing אשר יצא לאור באביב 2009.
כרמלה טל ברון הייתה אמנית אורחת במשכנות שאננים בירושלים, במעלות-תרשיחא בגליל, בבית האומנים בהרצליה ובקליפורניה (Ojai Foundation).
אודות ספריה
מיום כיפורים זה עד יום כיפורים הבא
"קובץ-שיריה הראשון של כרמלה טל מגלה בפנינו משוררת רגישה, שכתיבתה מעניינת, אמוטיטיבית-עזה ודימויית-צבעונית מאוד. בעוד שהמצבים החווייתיים עצמם הם כאן, מעיקרו-של-דבר, חלק מעולמה הרגשי של בגרות בודדת, הרי רבים מהדימויים שאובים מנוף אגדות-ילדות, הנוטה גם קימעה לסוריאליזם." שולמית לפיד, מעריב:
'"אל תפחדו אני רק ילד' שייך למשפחה מיוחסת ומיוחדת של ספרי ילדים, בהם מתוארת מציאות דמיונית, אלגורית, המשקפת בהומור את המציאות הממשית. חוקים קפדניים שולטים גם במחוזות הדמיון והם מכתיבים לתושביהם את אופן התנהגותן. חוקיות זו משפיעה גם על עיצוב העלילה והדמויות והיא מכתיבה את כלליה לסופר וכך קורה שימצאו תווי דמיון בין "אל תפחדו" לבין "עליסה בארץ הפלאות" של לואיס קרול, "הנסיך הקטן" של סנט-אקזופרי או "לומפומפוס" של נורית ברצקי."
לקריאה נוספת
על מיום כיפורים זה עד יום כיפורים הבא:
על אל תפחדו אני רק ילד:
קרל מנגר (מתמטיקאי)
קרל מנגר (בגרמנית: Karl Menger; ) היה מתמטיקאי אמריקני ממוצא אוסטרי בעל תחומי עניין מרובים, חבר החוג הווינאי.
חייו
מנגר נולד בווינה ב-1902, כבנו מחוץ לנישואין של הכלכלן קרל מנגר. כמתמטיקאי עסק באלגברות, בעקומות, בתורת הממדים ובגאומטריות. כמו כן תרם לתורת המשחקים ולמדעי החברה. מנגר, שהחל בלימודי פיזיקה, עבר למתמטיקה בעידודו של האנס האן, ובהמשך, תחת הנחייתו, קיבל תואר דוקטור ב-1924 באוניברסיטת וינה. שנה אחר כך, הזמין אותו בראואר ללמד באוניברסיטת אמסטרדם. כעבור שנתיים חזר לווינה, למשרת ראש החוג לגאומטריה, וב-1928 מונה לפרופסור. ב-1938, עקב השתנות האקלים הפוליטי (האנשלוס) התפטר מנגר ממשרתו והיגר לארצות הברית. עד 1946 היה פרופסור באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה ובין 1946 ל-1972 במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו.
תרומתו הידועה ביותר היא ספוג מנגר (הנקרא לפעמים "ספוג שרפינסקי"), שהוא גרסה תלת־ממדית של שטיח שרפינסקי וקשור גם לקבוצת קנטור.
יחד עם ארתור קיילי, נחשב מנגר לאחד ממייסדי גאומטריית המרחקים, כיוון שניסח פורמלית את המושגים זווית ועקמומיות במונחים פיזיקליים כמותיים הניתנים למדידה, כלומר בערכים של מרחק. ביטויים אלו נקראים הדטרמיננטה של קיילי ומנגר. בנוסף, על שמו נקרא משפט מנגר. בשנות ה-20 היה מנגר חבר בחוג הווינאי, ומשתתף פעיל בדיוניו שעסקו בפילוסופיה מדעית ובמדעי החברה. ניסיונותיו לפעול במתכונת החוג בארצות הברית לא צלחו.
מנגר נפטר ב-1985, בהיילנד פארק, באילינוי שבארצות הברית.
חומס (מחוז)
מחוז חומס (בערבית: مُحافظة حمص) הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, נמצא במרכז סוריה. שטחו של המחוז, לפי מקורות שונים, 40,940-42,223 קמ"ר דבר ההופך אותו למחוז הגדול ביותר במדינה, מבחינה גאוגרפית. אוכלוסייתו הוערכה בשנת 2010 בכ-1,763,000 תושבים. המחוז מחולק לשש נפות ובירתו היא העיר חומס.
18 ק"מ צפונית מזרחית לעיר חומס, נמצא האתר הארכאולוגי של העיר העתיקה קטנה שהייתה במאה ה-18 לפנה"ס, מרכזה של עיר מדינה גדולה ששלטה על כל האזור.
נפות
המחוז מחולק לשש נפות:
קנגורו אילני לומהולץ
קנגורו אילני לומהולץ נחשב למין פרימיטיבי יחסית, כלומר: הוא פחות מותאם לחיים במרומי העצים לעומת קנגוריי עצים אחרים וחולק מאפיינים התנהגותים הזהים לאלו של הקנגורים הקרקעיים; דוגמאות לכך, הן שהוא נוטה להזיז את הגפיים יחדיו בעת האכילה, ונע על הקרקע באמצעות קפיצות בלבד בניגוד לריצה הקופצנית והמגושמת של המינים האחרים בסוגו.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים
קנגורו אילני לומהולץ הוא המין הקטן בסוגו, אך יחסית לפאונה האוסטרלית ניתן להגדירו ככיסאי בגודל בינוני. אורך ראשו וגופו: 65-48 סנטימטרים, אורך זנבו: 70 סנטימטרים ומשקלו נע בין 8.6 קילוגרם לזכר ו-7.1 קילוגרם לנקבה. מבנה גופו גוצי וכבד, גבו מקושת ועצמותיו עבות וחזקות. הראש והצוואר קצרים יחסית לגוף, והאוזניים עגלגלות וקצרות. העיניים בגודל בינוני, והחוטם שלו קצר, רחב ועגול עם נחיריים מחורצים. הרגליים האחוריות מפותחות היטב, אך עדיין קטנות יחסית לאלה של הקנגורים הקרקעיים; מאידך, הזנב והגפיים הקדמיות גדולים יחסית לקנגורו הקרקעי והם מותאמים לטיפוס על עצים. הזנב של המין שעיר ועבה באופן אחיד, והוא ארוך באופן חריג; חרף אורכו, אין לזנב יכולת אחיזה כשל זנב הקופים והוא משמש אך ורק לצורך איזון המשקל בעת הטיפוס.
כסות
ראשו של קנגורו אילני לומהולץ בצבע כתום, או צהבהב, ועל המצח יש רצועת שיער חיוורת בצבע כסוף או אפרפר. סימן ההיכר שלו הוא מסיכה שחורה מפוחמת ובולטת המקיפה את הפנים ומקצת מהלחיים. האוזניים שחרחרות בצידן החיצוני וחומות בצידן הפנימי. זנבו של קנגורו זה מתחלק בין שחור פחם בצידו התחתון לכתום או אפרפר בצידו העליון, ואילו קצה הזנב שחור כולו עם גוון ערמוני מעט.
תפוצה
קנגורו אילני לומהולץ אנדמי למדינת קווינסלנד באוסטרליה. בקווינסלנד גופא, הוא מוגבל לרצועה של כ-5,500 קילומטרים רבועים בקצה הצפוני של הרי החיץ הגדול בתוך חצי האי כף-יורק. הטווח שלו משתרע מרכס קרדוול בדרום ועד נהר דיינטרי בצפון, מזרחית לחוף האוקיינוס השקט. הריכוז הגדול ביותר של קנגוריי לומהולץ נמצא ברכס אתרטון. אף על פי שככל הנראה יש חפיפה מסוימת בטווח התפוצה בינו לבין קנגורו אילני בנט בהר קרביין טבלאנד, שני המינים נחשבים לדוגמה של ספציאציה אלופטרית, בה מין אחד מתפצל לשני מינים בעקבות חסם גאוגרפי. כ-12% מטווח התפוצה של קנגורו אילני לומהולץ נמצא בתוך אזורים מוגנים.
התנהגות ופעילות
קנגורו אילני לומהולץ פעיל בעיקר בשעות הלילה ומבלה את רוב חייו על העצים. להוציא מספר גיחות קצרות ללקט מזון, את רוב היום הוא מבלה בהתכרבלות ובשינה בין הענפים, ועם רדת החשיכה מתחיל לתור אחר מזונו; באופן כללי, רק חלק קטן מהיממה מנוצל על ידי הקנגורו הבוגר לפעילות שאינה קשורה לליקוט מזון, וחריגים בהקשר זה הם הגורים והמתבגרים שנוטים לבלות זמן נוסף בחקירת הסביבה.
על העצים, קנגורו אילני לומהולץ מטפס באמצעות חיבוק הגזע תוך כדי זינוקים קצרים, ומסוגל לנוע במהירות באמצעות קפיצות מענף לענף, או להשתמש בגפיו בלבד כדי למשוך את עצמו. הזנב העבה והגלילי שלו משמש כאיזון במהלך התנועה. קנגורו זה יורד לקרקע בעיקר כשהוא חש מאוים: הוא מסוגל בדומה לקרוביו לבצע נפילה חופשית ממרומי העצים לעבר האדמה מבלי להינזק הודות לעצמותיו החזקות והעבות. אף שעל הקרקע הוא איטי ומגושם כקרוביו, קנגורו אילני לומהולץ נבדל מקנגוריי העצים הפפואנים בכך שהוא נע אך ורק באמצעות קפיצות בדומה לקנגורו הקרקעי ואינו משתמש כלל בריצה על ארבעת הרגליים.
התקשורת בין קנגוריי לומהולץ אינה מתרחשת כמעט; אף על פי שהם מסוגלים להשמיע קולות, עוצמת הקול שלהם נמוכה למדי ואינה אפקטיבית יותר מ-30 מטר. הסיבה לכך נעוצה גם באוזניים של הקנגורו האילני הקטנות משמעותית מהקנגורו הקרקעי, וכתוצאה מכך חוש השמיעה אינו מפותח דיו. כאשר קנגורו אילני לומהולץ חש בהפרעה, הוא משמיע נשיפת "פופפט" רכה, ולכל היותר ישמיע גניחת "וואף" חזקה מעט כאשר הוא נסער. התקשורת החזותית (מצגי גוף) והתקשורת הכימית (ריח) לא נחקרה דיה אצל מין זה. ידוע שהזכר משתמש בחוש הריח בעיקר על מנת לקבוע אם הנקבה מיוחמת.
קנגורו אילני לומהולץ מגן על עצמו בעיקר באמצעות הסוואה; מאחר שהוא קטן יחסית, פעיל בשעות הלילה ומבלה את מרבית זמנו חבוי בענפים במרומי העצים, הוא כמעט ואינו נתקל בטורפים. על הקרקע, הוא עשוי להיטרף על ידי דינגו או כלב הבית, ועל העץ כנראה אך ורק על ידי פיתון השיחים אשר תועד כשהוא צד את קרובו קנגורו בנט; גורים עשויים להיטרף על ידי עיט מחודד-זנב. אף שקנגורו אילני לומהולץ חולק את סביבת המחיה שלו עם פוסום זנב-מברשת מצוי ופוסום טבעתי מצוי, אין בינו לביניהם תחרות על מקורות מזון, מאחר שהקנגורו ניזון מעלים גדולים וקשים לעומת הפוסומים המעדיפים עלים טריים או דקים.
תזונה
קנגורו זה הוא יונק צמחוני הניזון מכ-37 מיני צמחים, ותוזנתו כוללת בעיקר עלים ופירות, גפניים, שיחים ואפיפיטים; ההעדפה העיקרית היא לעלים גדולים וקשים, אך הוא אינו בוחל גם בעלים טריים ובפרחים מדי פעם. הקנגורו האילני עשוי לרדת לעיתים לקרקע ולבקר בשדות חקלאיים בקצה היער על מנת לאכול גידולים כתירס ודגניים.
מין זה מעולם לא נצפה בטבע שותה מים בהתחשב בכך שגופי מים אינם שכיחים בבית גידולו ההררי; סביר להניח שהוא מקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו הצמחי. בעת האכילה, הקנגורו שולח את שתי ידיו קדימה בו זמנית ותופס בעלים, מקרב אותם לפה ולועס אותם בעודם בידיו.
חרף העלווה העשירה במרומי העצים, קנגורו אילני לומהולץ אינו ניזון מכל סוגי העלים. דוגמאות למינים שכיחים הנאכלים על ידו הם ער תלת-וורידי (Cryptocarya triplinervis) מהעריים, עץ השטן (Alstonia scholaris) מההרדופיים וריפוגונום (Ripogonum album) מהשושנאים; קנגורו אילני לומהולץ ידוע ככזה הניזון ממספר צמחים אשר רעילים עבור מרבית היונקים האוסטרלים, כדוגמת סרפד נוצץ (Dendrocnide photinophylla), מין סולונום (Solanum mauritianum) ולנטנה ססגונית.
רבייה ומחזור חיים
קנגורו אילני לומהולץ הוא בעל חיים סוליטרי הפעיל מרבית הזמן בגפו, למעט בעונת הרבייה. מדי פעם, עד כ-4 פרטים עשויים להראות ביחד, אולם ככלל מדובר ביונק טריטוריאלי יחסית למינים אחרים בסוגו. כל קנגורו חי בתוך טריטוריה קבועה עליה הוא מגן מפני פולשים מאותו הזוויג, כלומר: זכר יפגין עוינות אך ורק כלפי זכר אחר וכנ"ל לגבי הנקבה. החריג היחיד בהקשר זה הוא היחס הסובלני של הזכר כלפי הגור שלו. זכרים בוגרים תוקפניים במיוחד זה כלפי זה, והם עשויים להילחם לעיתים עד למותו של אחד מהם. שטחי הזכרים גדולים משל הנקבות, וחופפים למספר שטחים של קנגורים אחרים משני הזוויגים. קנגורו אילני לומהולץ מפגין נאמנות חזקה לטריטוריה שלו, והוא נשאר בה אף אם היא הופכת בהדרגה ללא מתאימה למחיה עבורו כתוצאה מהפרעה אנושית או פגיעה בבית הגידול.
לאחר תקופת היריון של 42–48 ימים, הנקבה ממליטה וולד זעיר יחיד שגודלו כ-2 סנטימטרים בלבד. הוולד זוחל מהרחם החוצה לתוך הכיס של האם ונצמד לפטמות. לאחר חמישה חודשים הוא עוזב לראשונה את הכיס ונע בסמיכות לאימו. הוא עוזב את הכיס סופית בגיל שנה, ונגמל לאחר מספר חודשים מעזיבת הכיס. הזכר אינו משתתף כלל בגידול הגור, אך מאפשר לו לשהות בשטחו מספר שנים. הנקבה לעומתו מקדישה זמן רב לגידול הגור, ובמקרים שהוא עוזב את הכיס היא תופסת אותו לפעמים ומעודדת אותו לחזור לכיס. היא גם חולקת עימו את מזונה, ומקדישה זמן רב ללמד אותו כיצד לתמרן בבטחה במרומי העצים. גם לאחר הגמילה, הגור עשוי לשהות בטריטוריה של אימו עד גיל 3 שנים. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל שנתיים, והזכרים בגיל ארבע שנים וחצי.
תוחלת החיים הממוצעת של המין בטבע היא כ-8 שנים.
מצב שימור
קנגורו אילני לומהולץ מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל טווח התפוצה המצומצם והמוגבל יחסית, ואוכלוסייה עולמית המוערכת בכ-10,000 פרטים בוגרים. אין הערכות מהימנות אודות מגמת האוכלוסייה, אך נראה שמתרחש ירידה מתונה ולא עקבית במספריו, כך שהוא עשוי בעתיד להעפיל לקטגוריית שימור מאוימת יותר.
מבחינה היסטורית, האיום העיקרי שרחף על קנגורו אילני לומהולץ היה אובדן בית הגידול וצמצום יערות הגשם. לאחר ההכרזה על היערות הטרופיים בצפון אוסטרליה כאזור מורשת עולמית, האיום חדל, והאוכלוסייה מצליחה להתקיים בפסיפס של יערות גשם מקוטעים. במקומות מסוימים ברמת אתרטון, הקיטוע בבית הגידול גורם להם להיות פגיעים יותר לטריפה על ידי כלבים, מאחר שהם נאלצים לרדת לאדמה על מנת לנוע מאזור לאזור. פעולות הייעור של רשויות השימור האוסטרליות עתידות לצמצם בהדרגה את הבעיה הזאת. האיום העתידי על המין נשקף מצד שינויי האקלים בעקבות ההתחממות הגלובלית; על פי ארגון השימור IUCN, הקנגורו עשוי להיות מושפע מהם באופן ישיר או עקיף באמצעות צמצום יערות הגשם, נזקים לבית הגידול מצד סופות ציקלון, עלייה בטמפרטורות, צמצום שיעור המים בערפל וכתוצאה מכך הקטנת שכיחות הלחות במזונו.
ביוני 2019, התגלתה תופעת עיוורון אצל קנגוריי לומהולץ; אף שבדרך כלל הם מבלים את מרבית זמנם על העצים וכמעט בלתי נראים, פרטים ממין זה החלו להיראות בתדירות גבוהה על הקרקע בתוך יישובים ובדרכים לאחר שהתבלבלו ואיבדו את דרכם בשל חוסר ראייה. ד"ר אנדרו פיטרס, וטרינר מאוניברסיטת צ'ארלס סטורט, מצא עדויות לנזק מוחי ופגיעה בעצב הראייה הנובעים מזיהום חדש. נטען שהגורם לכך הוא תקופות ממושכות של מזג אוויר יבש בבתי הגידול של הקנגורו; על פי התאוריה, אף על פי שקנגוריי העצים ניזונים מעלי העצים הרעילים מבלי להינזק, מזג האוויר היבש הוביל לרעל מרוכז יותר בעלים אשר הוביל לפגיעה בעצב הראייה.
לעת עתה, קנגורו אילני לומהולץ מוגן פחות או יותר מצד אובדן בית גידול, ואינו סובל מציד לא חוקי כקרוביו הניו-גינאים, אך נדרשים מחקרים מעמיקים יותר אודות סביבת המחיה שלו וההסתגלות שלו לבתי גידול ליד התיישבות אנושית. רשויות השימור האוסטרליות פועלות לקדם את מעמדו כ"מין דגל" (Flagship species) של האזור הטרופי בצפון אוסטרליה.
יאו יבואה
יאו יבואה (באנגלית: Yaw Yeboah; נולד ב-28 במרץ 1997) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סלטה ויגו ב'.
מנצ'סטר סיטי
יבואה הגיע אל מחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג בשנת 2014 מאקדמיית רייט טו דרים הגאנאית.
ההשאלה לליל
ב-14 באוגוסט 2015 הושאל יבואה לליל מליגת העל הצרפתית למשך עונה אחת. יבואה שיחק בעיקר בליל II, קבוצת המילואים של המועדון. ב-25 באוקטובר ערך יבואה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 בהפסד 2-1 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-11 בליגה. בסך הכל ערך יבואה שלוש הופעות ליגה במדי הקבוצה הראשונה של המועדון.
ההשאלה לטוונטה
ב-21 ביולי 2016 הושאל יבואה לטוונטה מליגת העל ההולנדית למשך עונה אחת. ב-14 באוגוסט ערך יבואה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-0 לפיינורד במסגרת המחזור השני בליגה. ב-27 באוגוסט הבקיע יבואה את שער הבכורה של במועדון, שער בדקה ה-36 בניצחון 3-1 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור הרביעי בליגה. יבואה ערך 26 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
נומנסיה
ב-18 ביולי 2018 חתם באופן קבוע בנומנסיה מהליגה הספרדית השנייה. ב-18 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בו הבקיע את שערו הראשון בתיקו 3-3 נגד קורדובה. ב-30 ביולי 2019 הושאל לסלטה ויגו ב' מהליגה השלישית.
קריירה בינלאומית
יבואה זכה בתואר השחקן המצטיין בגביע אפריקה לאומות עד גיל 20 לשנת, בו הבקיע שני שערים. בנוסף, ערך יבואה ארבע הופעות והבקיע שני שערים במדי נבחרת גאנה עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 לשנה זו.
ב-26 באוגוסט 2016 זומן יבואה לראשונה לסגל נבחרת גאנה הבוגרת לקראת המשחק נגד נבחרת רואנדה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017 ומשחק הידידות נגד נבחרת רוסיה. הוא ישב לראשונה על ספסל הנבחרת במשחק נגד נבחרת רוסיה, אך לא זכה לדקות משחק. ביוני 2019 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת במשחק ידידות נגד נבחרת נמיביה..
זינובי יונוביץ' טיומקין
ד"ר זינובי יונוביץ' טיומקין (ברוסית: Зино́вий Ио́нович Тёмкин; 1865 – 1942), רופא יהודי-רוסי ואחד ממייסדי המפלגה הרוויזיוניסטית. אחיו של ולדימיר (זאב) טיומקין ואביו של המלחין דימיטרי טיומקין.
טיומקין היה גם עיתונאי, וככזה היה חבר במערכת העיתון הרוויזיוניסטי "ראזסוויט" בין השנים 1924–1933. כיהן כיו"ר הצה"ר (הציונים הרוויזיוניסטים) בצרפת בין השנים 1925–1935 והיה חבר הנהלת ההסתדרות הציונית החדשה בין השנים 1935–1938.
זכריה פליאשווילי
זַכַּריה פַּליאשווילי (בגאורגית: ზაქარია ფალიაშვილი; 16 באוגוסט 1871 – 6 באוקטובר 1933) היה מלחין גאורגי, שנחשב למייסד האסכולה האופראית הגאורגית. הוא הוכתר כ"אמן העם" בשנת 1925 בתקופת גאורגיה הסובייטית.
ביוגרפיה
פליאשווילי נולד בכותאיסי, ב-16 באוגוסט 1871, למשפחה מוזיקלית. אביו היה זמר במקהלת הכנסייה, ושלושה מאחיו היו מוזיקאים. כנער צעיר הוא שר במקהלה ולמד לנגן על עוגב בכנסייה הקתולית של מרי הקדושה בכותאיסי. את השכלתו המוזיקלית הראשונית קיבל מאחיו איוון, לימים מנצח. בשנת 1887 עבר לטביליסי, שם היה חבר-מקהלה בכנסייה הקתולית של מריה הקדושה, והחל לפקוד את בית הספר למוזיקה בטביליסי. לימודיו כללו נגינה על קרן צרפתית והלחנה. בין השנים 1900-1903 הוא למד להלחין תחת שרביטו של סרגיי טאנייב בקונסרבטוריון של מוסקבה. עם חזרתו למולדתו, החל לשחק תפקיד חשוב בהתפתחות המוזיקה הלאומית של גאורגיה. הוא אסף שירי פולקלור גאורגיים, וייסד, יחד עם אחרים, את הפילהרמוניה הגאורגית. ב-1918 אף נתמנה למנהל הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי, תפקיד שבו שימש לסירוגין גם מאוחר יותר.
פליאשווילי הלחין יצירות לתזמורת הסימפונית, אבל נודע בעיקר בשל המוזיקה הווקלית שלו, שכללה שירים ופזמונים. יצירותיו העיקריות הן שלוש האופרות: "אבסלום ואתרי" (אבשלום ואתרי), דאיסי ("דמדומים") ולטוורה.
יצירות נוספות שלו: קנטטה לכבוד מהפכת אוקטובר משנת 1927, סוויטה גאורגית המבוססת על מוטיבים פולקלוריסטיים לתזמורת משנת 1928, מוזיקה לרומנסות ויצירות למקהלה ואחרות.
תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי נקרא על שמו, ומדי עונה האופרה הראשונה שמועלית היא פרי יצירתו. האופרה מעלה מדי שנה שלוש הפקות קבועות: אבשלום ואתרי, דאיסי וכתו וקוטה של דולידזה.
זכריה פליאשווילי נפטר ב-6 באוקטובר 1933 בטביליסי.
זכויות להט"ב בקוריאה הצפונית
מעמד בחוק
הומוסקסואליות וסוגיות טרנסג'נדריות אינן נאכפות רשמית בחוק העונשין. לעיתים נגבים סנקציות פליליות נגד הומוסקסואליות או ביטוי מגדרי שאינו תואם את עצמו ל-"אורח החיים הסוציאליסטי" הצפון קוריאני. שינויים בחוק העונשין הלאומי לשנת 2009 עשויים להכיל הוראות אשר יכולות להיות מפורשות כשימוש נגד אנשי להט"ב באופן מפלה, בהתאם לפרשניות.
סעיף 193 מוציא מחוץ לחוק יצירה, הפצה או החזקה של תרבות "דקדנטית", ואילו סעיף 194 מפליל מדיה מפורשת מינית העוסקת בהתנהגות "דקדנטית".
הגנה מפני אפליה
חוקת קוריאה הצפונית, שתוקנה לאחרונה בשנים: 2012, 2013, 2016, ו-2019, אינה מתייחסת במפורש לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. החוקה אכן מבטיחה לאזרחיה זכויות אזרחיות, תרבותיות, כלכליות ופוליטיות רבות, כולל "הנאה משוויון זכויות בכל תחומי המדינה והפעילות הציבורית".
שירות צבאי
החוק הצבאי מחייב את צליבט במהלך 10 שנות השירות הראשונות לכל המתגייסים. על פי הדיווחים, חיילים זכרים מפרים כלל זה באופן קבוע בכך שהם עוסקים בעניינים הטרוסקסואליים והומוסקסואליים מזדמנים, מערכות יחסים הומוסקסואליות אלה תוארו כ-"התנהגות מינית מצבית" ולא כנטייה מינית.
פוליטיקה ותעמולה
צפון קוריאה התנגדה להצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית אשר כללה גינוי של אלימות, הטרדה, אפליה, הדרה, סטיגמטיזציה ורדיפה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית וחתמה במקום על ההצהרה הנגדית אשר יזמה סוריה לצד הליגה הערבית. עוד כללה ההצעה גינוי על הרג והוצאה להורג, עינויים, מעצרים שרירותיים וקיפוח כלכלי, חברתי ותרבותי על בסיס אלה אשר נוסדה ביוזמת צרפת ובתמיכת האיחוד האירופי והוצגה לעצרת הכללית של האו"ם ב-18 בדצמבר 2008. הסיבות המדויקות של פעולה זו נשארו לא ברורות.
התעמולה הצפון קוריאנית, בדומה לתקשורת שבשליטת המדינה, מתארת כמעט תמיד את ההומוסקסואליות כמאפיין את "המוסר המערבי" ובמיוחד האמריקאי בעוד שיחסי ארצות הברית–קוריאה הצפונית מאופיינים בעוינות מאז ומעולם. בסיפור הקצר "סופת שלג בפיונגיאנג" (평양 에서 눈보라) אשר פורסם בשנת 2000, אנשי צוות שנתפסו בפרשת פואבלו (יום בו נלכדה אוניית ביון אמריקאית "פואבלו" ב-23 בינואר 1968 בזמן המלחמה הקרה) הפצירו בשוביהם הצפון קוריאניים לאפשר להם לעסוק ביחסים הומוסקסואלים,
בשנת 2014, לאחר שמועצת זכויות האדם של האו"ם פרסמה דו"ח בנושא זכויות אדם בצפון קוריאה ובו המליצה לפניה להעמדת המדינה בבית הדין הפלילי הבינלאומי על רקע הפרות נרחבות של זכויות אדם, סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית (סוכנות ידיעות ממשלתית, המנוהלת על ידי קוריאה הצפונית המייצגת ומבטאת את עמדות המדינה במגוון נושאים ומשמשת ככלי חשוב לצורכי תעמולה) הגיבה לאירוע במאמר שכלל עלבונות הומופוביים נגד כותב הדו"ח מייקל קירבי אשר הוא הומוסקסואל גלוי. מאמר התגובה של סוכנות הידיעות המשיך וקבע כי נישואים חד מיניים, "לעולם לא יכולים להיות במדינה הצפון-מזרחית המתפארת במנטליות נכונה ומוסר טוב". והוסיף כי, "למעשה, זה מגוחך עבור הומו כזה לתת חסות להתמודדות עם סוגיות של זכויות האדם של אחרים".
תנאי מחיה
ג'אנג יאונג-ג'ין מוכר כעריק הצפון קוריאני ההומוסקסואל המוצהר היחיד הידוע לאורך שנות ההיסטוריה.
בזיק ויויו
בזיק ויויו (צרפתית: Joë chez les abeilles) היא סדרת אנימציה צרפתית בת 39 פרקים, שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1960 ל-1963. בשנת 1973 עובדה עלילת הסדרה מחדש כסרט קולנוע קצר באורך 60 דקות ויצאה לאקרנים. הסדרה שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנות השמונים בתחילה בתוכנית "מה פתאום" ומאוחר יותר ב"רכבת ההפתעות".
שיר הנושא
את הגרסה העברית של שיר הפתיחה כתבה דתיה בן-דור ושרה שלומית אהרון. השיר היה פופולרי בקרב ילדים ואף עובד למשחק ידיים.
עלילת הסרט (1973)
בגרסת הסרט הקצר (כ- 60 דקות), קבוצת נערים נתקלת בטירה מפחידה במהלך טיול. הנערים מגלים ענק גדול ממדים אשר גר בה. הענק תופס את הילדים ומכווץ אותם במכונת כיווץ לגודל חרקים. אחד הילדים, יויו, מצליח לברוח מהטירה ויוצא למסע הרפתקאות בכוורת דבורים. כאשר הוא מציל את הכוורת, מלכת הדבורים מכתירה אותו. לבסוף כל הדבורים בכוורת וחיות אחרות מהיער מתקיפות את הטירה ומצילות את חבריו של יויו, אשר בסוף חוזרים לגודלם הטבעי.
טיסה 32 של קוואנטס
טיסת קוואנטס 32 (QF32) הייתה טיסה של חברת קוואנטס מנמל התעופה הית'רו בלונדון אל סידני עם עצירת תדלוק בסינגפור ב-4 בנובמבר 2010. בטיסה זו עם מטוס ה"סופר-ג'מבו" קרתה התקלה הגדולה הראשונה במטוסים מסוג זה. בתדרוך הטייסים מתמודדים עם עד 6 בעיות במטוס, לעומת 300 בעיות שהיו בטיסה.
התקלה
המטוס בטיסה היה מסוג Airbus A380, שנכנס לשירות בחברה בספטמבר 2008. בגרסה זו של המטוס ישנם ארבעה מנועי Trent 972 מתוצרת חברת רולס-רויס. המטוס, שנקרא על שם ננסי בירד וולטן (חלוצת תעופה אוסטרלית), היה מטוס ה-A380 הראשון שנמסר לחברה. הכישלון היה ראשון מסוגו לסוג מטוס זה. הסיבה לתקלה קרתה מכיוון שבמנוע 2, הדיסק היה גדול יותר, וכתוצאה מכך הוא התרחב והתכווץ עד שהתפורר.
בשעה 10:00, זמן סינגפור, אירעה תקלה תוך כדי הטיסה במנוע מספר 2, כאשר המטוס היה מעל איי באטאם, אינדונזיה. מהנדסי החברה משערים כי אחד מפיני האבטחה של טורבינת המנוע השתחרר, מה שגרם לפיצוץ שהרס חלק מהמנוע, שהחל להתפרק באוויר. מנוע זה נמצא בצד שמאל של המטוס, ובעקבות הפיצוץ, נוצרו סדקים וחורים קטנים בכנף בצד זה שגרמו לתקלה בתפעול המדפים ובתפעול מנוע מספר 1 (למרות שהאחרון המשיך לעבוד). לאחר פרסום השערה זו, אישר דובר החברה שחלק הטורבינה המדובר חסר משאריות המנוע.
המטוס החל בהקפות באוויר במטרה לשרוף דלק מעל לשעה. כאשר כמות הדלק הייתה נמוכה מספיק בשביל להנחית את המטוס, פנה המטוס בחזרה אל שדה התעופה בסינגפור, שם נחת בשלום בשעה 11:45. כתוצאה מהמהירות הגבוהה שבה נחת המטוס (בעקבות כשל המנוע וחוסר מדפי כנף שמאל), התפוצצו ארבעה מגלגלי המטוס בעת הנחיתה. לאחר התקלה, השליטה על מנוע מספר 1 לא התאפשרה, כך שלאחר הנחיתה נאלצו הטייסים לדומם את כל המנועים ולחכות לצוותי החירום שהגיעו לכבות את המנוע בצורה חיצונית.
לא דווח על נפגעים מבין 440 נוסעי המטוס. לפי הרשויות באינדונזיה, שני אנשים - מורה ותלמיד, נפצעו קל כאשר שרידים מהמנוע פגעו בגג בית ספר. הקברניט, קפטן ריצ'רד דה קרספינגי צוין לשבח בתקשורת על כך שהצליח להנחית מטוס בממדים שכאלה ובתנאים שכאלה בבטחה בסינגפור. קרספינגי הוא אחד מטייסי הסופר-ג'מבו הראשונים בעולם.
המטוס שהיה מעורב היה מטוס איירבוס a380-842 מספר רישום vh-oqa ומספר סידורי 014. הוא היה מהדגם הראשון בסוגו של חברת איירבוס.
מניות
מיד עם הדיווח על התקלה, צנחה מניית קוואנטס ב-15 סנט (כשלושה אחוזים) מכיוון שבדיווח הראשוני נכללה השמועה שהמטוס התרסק. לאחר הפרכת שמועה זו, עלתה המניה בכעשרה סנט. מניית חברת רולס-רויס צנחה כ-5.5 אחוזים, שפל של 18 חודשים. מניות חברת איירבוס צנחו אף הם.
קרקוע מטוסים והחלפת מנועים
עם נחיתת המטוס ווידוא התקלה, קרקעו חברות קוואנטס וסינגפור איירליינס את צי מטוסי ה-A380 שברשותם (כל אלה הכוללים את מנוע ה-972). סינגפור איירליינס החזירה את המטוסים לשירות. בדיקה מקיפה בארבעת מטוסי ה-A380 של קוואנטס העלתה שישנם עוד שני מנועים בעייתיים שגם בהם חלים התנאים שיכולים להוביל לתקלה נוספת דומה.
כשבוע לאחר התקרית, ב-10 בנובמבר, קרקעה שוב חברת סינגפור איירליינס את שלושת המטוסים בעלי מנוע ה-Trent שהחזירה לשירות כיום לאחר התאונה, זאת בעקבות גילוי תקלה בשלושה מהמנועים שהייתה יכולה לגרום לתקלה אווירית נוספת.
היסטוריה
התקרית הייתה התאונה השלישית בה מעורב מטוס מסוג A380 המצויד במנועי רולס-רויס מסדרת Trent 900. בספטמבר 2009, אחד המנועים בטיסת סינגפור איירליינס מפריז למזרח הרחוק הפסיק לעבוד באמצע הטיסה. כשנה לאחר מכן, באוגוסט 2010, בטיסת לופטהנזה מטוקיו לפרנקפורט התגלתה תקלה באחד המנועים שהובילה לסגירתו של המנוע לאחר שלחץ השמן בו ירד בצורה דרסטית מתחת למצב הרצוי. בניגוד לתקריות אלו, במטוסי חברות אמירטס ואייר פראנס, המצוידים במנועי Engine Alliance (שילוב של מנוע General Electrics עם Pratt & Whitney) לא התגלו תקלות מעולם.
היינריך ולפלין
היינריך וֶלפלין (בגרמנית: Heinrich Wölfflin; 21 ביוני 1864 - 19 ביולי 1945) היסטוריון וחוקר תולדות האמנות שווייצרי. ממכונני הגישה הפורמליסטית בחקר האמנות.
ביוגרפיה
ולפלין נולד למשפחה מבוססת בוינטרתור (Winterthur), שווייץ. אביו, אדוארד ולפלין, היה פרופסור לפילולוגיה. בעקבות פגישתו עם יעקב בורקהרדט החל ולפלין בלימודי אמנות ופילוסופיה באוניברסיטת בזל, בה לימד בורקהרדט. עבודת הדוקטורט שלו, אשר נעשתה במסגרת אוניברסיטת מינכן "הקדמות לפסיכולוגיה של הארכיטקטורה" (Prolegomena zu einer Psychologia der Architektur), אותה פרסם בשנת 1886, עסקה באדריכלות מתוך גישה פילוסופית-פסיכולוגית.
לבד מהשפעתו של בורקהרדט, אשר הדגיש את תפיסת היצירה כחלק ממערך היסטורי-חברתי, ניכרת בעבודתו גם השפעת מפגשו עם קונראד פידלר (Konrad Fiedler), חוקר אמנות אשר פיתח את הרעיון של "תמונת הסתכלות" ולפיו קיימת הפרדה בין צורת האמנות הטהורה לבין יסודות בלתי-אמנותיים המתקשרים אל הצורה הטהורה באופן מקרי.
לאחר לימודיו שהה ולפלין באיטליה. בעקבות שהותו שם חיבר את ספרו "רנסאנס ובארוק" (1888). הוא החל להרצות באוניברסיטת מינכן ובשנת 1893 הוא שב לבזל וירש את מקומו של בורקהרדט. בבזל הוא פרסם את ספרו הפופולרי "האמנות הקלאסית" (1899). בשנת 1901 הוא מתמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין. הרצאותיו הפופולריות משכו קהל רב ואף זכו לדיווחים בעיתונות הגרמנית של אותה עת. בשנת 1915 הוא מפרסם את ספרו "מושגי יסוד בתולדות האמנות". לספר זה זכה ולפלין להוציא שש מהדורות.
בשנת 1924, בהשפעת הרוח הלאומנית בגרמניה הוא שב לשווייץ, לאוניברסיטת בזל, שם הוא מפרסם את ספרו "איטליה ותחושת-הצורה הגרמנית" (1931) בו הוא דן בסגנון של יצירת האמנות אל מול הלאומיות.
חשיבותו כחוקר תולדות האמנות
בכתיבתו של ולפלין, אשר התמקד בעיקר באמנות הרנסאנס והבארוק, ניכרת התעניינותו בחקירת היסודות האסתטיים המופיעים ביצירה. בעקבות הגל והרעיון כי קיימת בהיסטוריה "רוח" בסיסית, פיתח ולפלין את הרעיונות אודות 'רוח העין' (Augengeist) או 'רוח הצורה' (Formgeist). אותה רוח, מעצבת לדעתו את האסתטיקה של האמנות במישור אפריורי ומהווה מעין הכרח פנימי.
מכלול יצירתו של ולפלין ביסס מחדש את האוטונומיה של האמנות. הגורם להתפתחותה של האמנות טמון בתוכה. הניתוח שהציע היווה את אחד מן המקורות של מושג ה"פורמליזם" באמנות, מושג אשר מקורות אחרים שלו ניתן למצוא אצל לסינג.
חיבוריו
H. Wölfflin. ''Principles of Art History. The Problem of the Development of Style in Later Art'', Translated from 7th German Edition (1929) into English by M D Hottinger (Dover Publications, New York 1932 and reprints).
יעקב נוישוץ
יעקב נוישוץ, נכתב גם ניישאץ (Jacob de Neuschotz) 1819 - 25 באוגוסט 1888 היה איש עסקים ובנקאי, עסקן ציבור ונדבן יהודי רומני, חלוץ בתחום הביטוח והבנקאות בנסיכות מולדובה, בעל נתינות אוסטרו-הונגרית וברון, מייסד ובונה בית הכנסת המודרני שנשא את שמו, בית יעקב או בית הכנסת נוישוץ ביאשי.
חייו האישיים ועסקיו
נוישוץ נולד בסביבות העיר הרצה, אז בנסיכות מולדובה וכעת באוקראינה. הוא היה בנו של חקלאי יהודי בעל קרקעות ויערות נרחבים, שאיבד את רכושו במהלך משפט ממושך ומורכב ביותר. האב המדוכא מאובדן נכסיו חלה ומת והותיר אחריו את בנו, יעקב, אחותו של יעקב ואימם. משפחת נוישוץ עזבה את הרצה והתיישבה ביאשי, שהייתה אז בירת הנסיכות. האם נישאה פעם נוספת ויעקב עסק במסחר ונשא לאישה את רעייתו הראשונה, פאני. במשך כעשר שנים עסק יעקב במסחר והייתה לו חנות ברחוב הראשי, אך שנתיים לאחר נישואיו, נפגעו עסקיו ממשבר כלכלי וכל הונו הלך לאבדון. הוא התחיל לעבוד כמנהל חשבונות, בשכר שבועי, אצל סוחר גדול ובהדרגה שיקם את עצמו, פתח עסק לחלפנות, שהתפתח לעסקי בנקאות גדולים.
עסקי נוישוץ התפתחו עד כדי כך, שב-1849 נתן הלוואה של 6,000 מטבעות זהב לשליט העוזב, מיכאיל סטורדזה וזה יצר לו מוניטין טוב במיוחד. בנק נוישוץ שכן ברחוב Golia, ביאשי והוא היה אחד הצינורות העיקריים דרכם תושבי מולדובה הזרימו את חסכונותיהם למימון בניית מסילות הברזל החדשות על ידי חברת Ofenheim. הבנק נתן ריבית של 7,5% לשנה.
נוישוץ היה בעל מניות גדול בחברות הביטוח העיקריות של התקופה ונמנה בין חברי מועצת המנהלים של חברת România וחברת Naţionala.
ליעקב נוישוץ ולרעייתו, פאני, נולדו ארבעה ילדים שלא האריכו חיים. שנה לאחר מות רעייתו נשא יעקב אישה שנייה, העלמה Adelaide de Jolles מדרזדן.
פעילותו כנדבן
במקביל להתעשרותו נוישוץ עסק, יחד עם אשתו, בהרבה מעשי נדבנות. כבר ב-1863 החל בבניית בית כנסת חדש ליד ביתו, בית הכנסת המודרני הראשון בנסיכות מולדובה. לתפעול בית הכנסת דאג להביא מחוץ למולדובה חזן ומטיף. בית הכנסת נקרא "טמפל נוישוץ" (בית כנסת נוישוץ) או "בית יעקב". נוישוץ רצה להקים סמינר רבני והשקיע מאמצים לשם כך, אך נכשל בכך. הוא שלח על חשבונו צעירים בעלי השכלה תלמודית ללמוד בווינה לתואר דוקטור ובסמינר הרבני, כדי שישובו רבנים מודרניים, כמקובל בבית הכנסת שהקים.
בית הכנסת פעל עד מלחמת העולם השנייה, במהלכה הופצץ ובאמתלה שהוא מהווה סכנה, השלטונות האנטישמיים של התקופה הרסו אותו כליל. בבית כנסת זה כיהן יעקב נימירובר בתפקידו הראשון כרב וכדרשן.
נוישוץ הקים ומימן את Orfaneum Iacob şi Fany Neuschotz (בית היתומים על שם יעקב ופאני נוישוץ), מוסד בו חיו בקביעות 18 יתומים באפוטרופסותו של דוקטור קרפל ליפה, שזכו לקיום מכובד ולימודים יסודיים, תיכוניים וחלקם גם נשלחו ללמוד בחוץ לארץ על חשבון הברון נוישוץ.
בשנת 1866, בעת מגפת כולרה, כשהגיעו פליטים רבים שנסו מפני המגפה, נוישוץ מימן במשך עשרה ימים את כלכלתם של כחמשת אלפים פליטים.
בשנת 1867, כשפשט הרעב במחוזות הרומניים ובעלי האחוזות עשקו את חוכריהם ככל שיכלו, נוישוץ, שהיה בעצמו בעל אחוזה, בניגוד להתנהגותם של אחרים, קנה כמויות של תירס וחילק אותו ליושבים באחוזותיו, כדי שלא יסבלו חרפת רעב. דברים אלה התפרסמו והוא זכה לתודות רבות, גם מאישי שלטון של התקופה.
אותות כבוד
יעקב נוישוץ זכה לקבל בחייו מגוון של אותות ותוארי כבוד. וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, העניק לו את תואר האצולה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, מינה אותו לאביר במסדר "פרנץ-יוזף", קרול הראשון, מלך רומניה מינה אותו לחבר במסדר "כתר רומניה" והעניק לו תואר של אביר המסדר "כוכב רומניה". מילאן הראשון, מלך סרביה, צירף אותו למסדר "טאקובה".
פרשת האזרחות והצוואה
על פי החוקה הרומנית רק נוצרים זכו לאזרחות הרומנית ולהענקת אזרחות למי שאינו נוצרי היה צורך בהעברת חוק בשני בתי המחוקקים של רומניה. היהודים הרומנים, פרט לקבוצה של פחות מאלף, שהשתתפו במלחמת העצמאות של רומניה, היו חסרי אזרחות או שהיו אזרחים של מדינות זרות. יעקב נוישוץ, שהיה יליד נסיכות מולדובה (אחת משתי הנסיכויות שיחד יצרו את רומניה), בן להורים ילידי נסיכות מולדובה, שחי ברומניה, ניהל בה עסקים גדולים ונודע במעשי הנדבנות שלו, ביקש את האזרחות הרומנית. אישים רומנים ידועי שם, ביניהם מיכאיל קוגלניצ'אנו ויון ברטיאנו, דיברו למען הענקת האזרחות והאזרחות אושרה לו בבית העליון, ב-26 בפברואר 1888, ברוב קולות, אך הבית התחתון, ב-4 בדצמבר, באותה שנה, סירב לאשר את החוק ובכך נדחתה בקשתו. למרות אכזבתו נוישוץ המשיך לראות את עצמו כבן רומניה ונתן ביטוי לכך גם בצוואתו.
יעקב נוישוץ השאיר בצוואתו עשרים אלף ליי לאקדמיה הרומנית, לייסוד פרס על שם נוישוץ, פרס שהוענק ליצירות ספרותיות איכותיות. בין מקבלי פרס נוישוץ הייתה גם אלנה פאראגו, משוררת ילדים רומניה.
מותו
יעקב נוישוץ נפטר ב-25 באוגוסט, בחווילתו, Mon Repos, שברובע קופואו, ביאשי. למחרת הוצגה גופתו באחד הסלונים של ארמונו (הארמון מהווה כעת מוזאון המוקדש לסופר מיכאיל סדובאנו) כשהיא מקושטת בפרחים וקהל גדול מאוד עבר על פניו. ביום ראשון, 28 באוגוסט, הועמדה הגופה בשערי בית הכנסת בית יעקב ( או "טמפלול נוישוץ").בין הנואמים שם היו הרב טאובס (טויבס), הדרשן טאובר וד"ר קרפל ליפא. העירייה ארגנה משמר כבוד צבאי. הקבורה נערכה בבית העלמין היהודי, פקוראר, (Păcurari) ובין המספידים היו: הרב הדרשן שמואל דוד טאובר (טויבער), ראשי הציבור, כולל התובע הכללי, שהיה מידידיו. העיתון Curierul (השליח) המקומי הופיע למחרת במסגרת שחורה ועם תיאור מעשי הצדקה שלו.
קישורים חיצוניים
(המאמר "Încă un milostiv" - "עוד נדיב אחד")
יחסי סיישל–רוסיה
יחסי סיישל–רוסיה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של סיישל לבין הפדרציה הרוסית. היחסים הדיפלומטיים בין סיישל לברית המועצות כוננו רשמית ב-30 ביוני 1976, יממה לאחר שסיישל הכריזה על עצמאותה מבריטניה. סיישל מיוצגת ברוסיה על ידי שגרירותה בפריז יחד עם שתי קונסוליות כבוד בסנט פטרבורג וביקטרינבורג. רוסיה מיוצגת בסיישל על ידי שגרירותה בוויקטוריה.
בחודש פברואר 2009 ערך אלכסנדר ולדימירוב (שגריר רוסיה בסיישל) ביקור אצל הנשיא הסיישלי ג'יימס מישל ואצל סגן הנשיא ג'וזף בלמונט בבית המדינה.
יחסים עם רוסיה הסובייטית
ב-15 בפברואר 1980, חתמו ברית המועצות וסיישל על מזכר הבנות בדבר הסחר בוויקטוריה. נשיא סיישל, פרנס-אלברט רנה, תמך בפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
ב-1987 דיווח "סאנדיי טיימס" על ציטוט שנאמר על ידי קציני מודיעין אמריקאניים, כי ברית המועצות הנחיתה 50 אנשי צוות מחיל הנחתים של רוסיה באיי סיישל לאחר שהפליגו בספינת אייוואן רוגוב באוקטובר 1986. חודש לאחר ניסיון חיסול כושל על רנה, נשיא סיישל.
יחסים כלכליים
הסחר הבילטראלי בין רוסיה וסיישל בשנת 2008 הגיע לסך של 6.23 מיליון דולר אמריקאי. רוסייה ייצאה סחורות ושירותים בשווי 4.54 מיליון דולר אמריקאי לסיישל, שכלל בעיקר שמנים מינרליים, מכונות וציוד. הייצוא מסיישל לרוסיה הסתכם ב-1.69 מיליון דולר אמריקאי, שרובו מורכב מדגים, פירות ים ותבלינים.
בשנת 1999, חתמו שתי המדינות על הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתחום התיירות, ובשנת 2008, ביקרו בסיישל כ-6,400 תיירים רוסים. התיירות הרוסית בסיישל הובילה לחברת התעופה הסיישלאית, אייר סיישל, להטיס טיסה מדי שבוע אל נמל התעופה הבינלאומי של ונקובו במוסקבה במרץ 2009, בתקווה כי ממשלת סיישל תצליח להראות את נוכחותה בשוק הרוסי.
הארי פוטר ואוצרות המוות
הארי פוטר ואוצרות המוות (באנגלית: Harry Potter and the Deathly Hallows) הוא הספר השביעי והאחרון בסדרת הספרים הארי פוטר, מאת הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג. הספר יצא לאור ב-21 ביולי 2007, והשלים את סדרת הספרים שתחילתה ב"הארי פוטר ואבן החכמים", שפורסם ב-1997. עלילת הסיפור ממשיכה באופן כמעט מיידי את אירועי הספר השישי, "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם", ובה מגיע לשיא המאבק בין הארי פוטר ללורד וולדמורט. הספר יצא לאור בתרגום לעברית ב-5 בדצמבר 2007 (על ידי גילי בר הלל).
סדרת הספרים
הספר הראשון בסדרת ספרי "הארי פוטר", הארי פוטר ואבן החכמים, יצא לאור ב-1997 בהוצאת בלומסברי. ספר זה, כמו אלו שבאו אחריו, עסקו בחייו והרפתקאותיו של נער בשם הארי פוטר בבית ספר לקוסמים בשם הוגוורטס, על רקע עולם דמיוני של קוסמים באנגליה של סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 (1981–2016). בלב הסיפור עמד מאבקו של הארי, בסיועם של ידידיו הטובים רון והרמיוני ומנהל הוגוורטס, אלבוס דמבלדור, בקוסם אפל ועוצמתי בשם לורד וולדמורט, שרצח את הוריו של הארי וניסה, ללא הצלחה, לרצוח גם את הארי.
עלילת כל ספר משתרעת על שנה מחייו של הארי, בין חופשת הקיץ שלפני תחילת שנת הלימודים ועד חופשת הקיץ הבאה, מגיל 11 ועד גיל 17. העלילה המרכזית נסובה סביב תעלומה או חידה בלשית שהארי מתאמץ לפתור, כאשר פתרונה טמון ביכולתו והצלחתו של הארי ללמוד סודות מעולם הקסמים ופרטים נוספים אודות משפחתו, עברו ועברן של דמויות מרכזיות נוספות.
לטענתה של רולינג הייתה עלילת כל הספרים בסדרה מתוכננת מראש עוד לפני פרסום הספר הראשון. כך, לדוגמה, פרטי עלילה מסוימים, שאוזכרו בשולי הדברים בספרים קודמים של הסדרה, מצאו את דרכם כאלמנטים מרכזיים בעלילתם של ספרים מאוחרים יותר. מאפיין ייחודי נוסף של הסדרה הוא השתנות העלילה והנימה הכללית של הספרים במקביל להתבגרותו של הארי. הספרים הראשונים בסדרה כוונו לילדים בני גילו של הארי פוטר, היו קצרים יותר וכללו חזרות והסברים רחבים של הפרטים. ספרים מאוחרים יותר, בעיקר החל מסוף הספר הרביעי, היו ארוכים יותר, פנו למתבגרים ומבוגרים ונימתם הייתה אפלה ומורכבת יותר.
הוצאה לאור ומכירות
רבים ציפו בקוצר רוח לצאתו של הכרך האחרון בעלילותיו של הארי פוטר, וההזמנות המוקדמות בחנויות המקוונות של אמזון וברנס אנד נובל הגיעו ליותר משלושה מיליון עותקים, כך לפי דיווחי החברות. סך כל העותקים שנמכרו מראש לחנויות ולמפיצים הגיע ללמעלה מ-11 מיליון עותקים – נתון המציב את הספר כרב המכר המהיר ביותר אי־פעם, הרבה מעבר לספרים קודמים בסדרה ובכך הצטרף לספרים הקודמים בסדרה שהוכרו בספר השיאים של גינס.
כמו בזמן שלפני הוצאת כרכים קודמים, גם הפעם נעשה מאמץ מיוחד מצד רולינג והוצאות הספרים למנוע את דליפת תוכנו בטרם יצא לאור באופן רשמי. לשם כך, גם עמדה רולינג על כך שהספר יושק בכל רחבי העולם בו זמנית, בשעת חצות לפי שעון גריניץ' ב-21 ביולי 2007. בישראל, לדוגמה, החלה מכירת הספרים בשעה שתיים אחר חצות. למרות המאמצים למנוע דליפת פרטים אודות הספר, הופץ באינטרנט ב-16 ביולי 2007 קובץ בן 759 תמונות, אשר בהן מצולם הספר האמריקאי ממרחק קצר, דף אחרי דף. בבדיקה שערכה ההוצאה התברר כי אחת החנויות שלחה עותקים מהספר לאנשים אשר הזמינו אותו בהזמנה מוקדמת, לפני תאריך ההפצה הרשמי. בתוך זמן קצר הופץ הטקסט של הסיפור, ולאחריו הופיעו באתרים ביקורות מוקדמות של הסיפור. תרגומים פיראטיים לשפות שונות הופיעו באינטרנט זמן קצר לאחר פרסום הספר, לפני הוצאתו הרשמית בשפות אלה.
במקור, הכותרות על גרסה זו של הכריכה אדומות, אך ההוצאה לאור בישראל החליטה לשנות את הצבע לכחול על-מנת לשמר את הייחודיות של כל ספר (כיוון שהכותרות נצבעו כבר באדום בכריכת הספר הרביעי בסדרה, "הארי פוטר וגביע האש").
עלילת הספר
חלקה השביעי של סדרת ספרי הארי פוטר מספק פתרון לחידה המרכזית של הסדרה, הקשורה במאבקו של הארי בלורד וולדמורט, אך מספקת פתרונות וביאורים גם לשאלות נוספות שעלו בחלקים הקודמים, ובראשן המניעים לפעולותיו של מנהל בית הספר הוגוורטס, פרופסור דמבלדור, ולפעולותיו של סוורוס סנייפ שזוהה כנסיך חצוי הדם בסוף החלק השישי בסדרה.
פרולוג: התחזקותו של וולדמורט
הספר מתחיל בהגעתם של סנייפ ואוכל מוות נוסף בשם יאקסלי לאחוזת מאלפוי, שם נערך כנס של וולדמורט ואוכלי המוות ובו נראה שהם מתחילים אט אט להשתלט על משרד הקסמים (באמצעות הטלת קללת אימפריוס על פאיוס ת'יקנס, ראש מחלקת אכיפת חוקי הקסם). במהלך הכינוס, נודע מפיו של סנייפ לוולדמורט ואוכלי המוות על התוכנית להעברתו של הארי פוטר על ידי מסדר עוף החול למקום מבטחים מוגן - מה שמביא את וולדמורט, כחלק מתכנון המתקפה על הארי, לקחת לידיו את שרביטו של לוציוס מאלפוי (מתוך מחשבה שכך יוכל להתגבר על בעיית הליבות התואמות בין השרביט שלו לשרביט של הארי). לאחר מכן צ'ריטי ברבג', המורה ללימודי מוגלגים בהוגוורטס שנחטפה על ידי וולדמורט, נרצחת על-ידו לעיני הנוכחים בכנס בשל אהדתה למוגלגים.
הבריחה מבית הדרסלים
לאחר שבע־עשרה שנים, או כשיחליט שביתם של הדרסלים כבר איננו ביתו, אמור הכישוף המגן על הארי פוטר בבית משפחת דארסלי להתפוגג. כדי להגן עליו מפני המתקפה הצפויה של וולדמורט ואוכלי המוות המתחזקים, מחליטים חברי מסדר עוף החול להעביר את בני משפחת דארסלי למקום מבטחים, וקבוצה שלמה של חברי המסדר מגיעה כדי ללוות את הארי אל בית משפחת ויזלי, המוגן בכוח כישופם המשולב של משרד הקסמים והמסדר. כדי להטעות את הרודפים, לוגמים שישה מן המלווים שיקוי פולימיצי ההופך אותם, לפרק זמן קצוב, זהים לחלוטין להארי. מאוחר יותר מתברר כי ההצעה הייתה של מנדנגוס פלצ'ר (אך בדיעבד מגלים כי נשתלה במוחו של פלצ'ר על ידי סוורוס סנייפ בעצת הדיוקן של אלבוס דמבלדור הנמצא במשרד המנהל בהוגוורטס). הקבוצה מתפצלת לשבעה זוגות, שכל אחד מהם נראה כמו "הארי". המתחזים להארי היו: פלר דלאקור, הרמיוני גריינג'ר, פרד וג'ורג' ויזלי, רון ויזלי ומנדנגוס פלצ'ר כאשר הארי האמיתי היה עם האגריד באופנוע המעופף של סיריוס. אך מיד עם צאתם לדרך במעוף מתברר כי מועד עזיבתם היה ידוע לאוכלי המוות מראש וקבוצה גדולה מהם מסתערת על חברי המסדר. במהלך הבריחה קללה אחת של אוכלי-המוות פוגעת בהדוויג, התנשמת של הארי, שהייתה בתוך הכלוב שלה, והיא מתה. בשלב מסוים, משתמש הארי בכישוף הפריקה מנשק ("אקספליארמוס") המגלה לרודפים כי הוא הארי האמיתי. וולדמורט מוזעק למקום ומנסה לפגוע בהארי בשרביט ששאל מלוציוס מאלפוי, מפני שיצרן השרביטים אוליבנדר הסביר לו כי כישלונו בחיסולו של הארי (בספר הרביעי בסדרה) נבע מהליבות התאומות בין שרביטיהם. להפתעתו, הוא נכשל גם הפעם — שרביטו של הארי מגיב בכוחות עצמו ותוקף את וולדמורט בלהבות זהובות. באותו זמן שאר כפיליו של הארי נאבקים באוכלי מוות רבים עין הזעם מודי נהרג וג'ורג' מאבד אוזן.
עם הוויזלים
ימים אחדים לאחר הקרב מגיע שר הקסמים רופוס סקרימג'ר אל בית משפחת ויזלי ומוסר להארי ולזוג ידידיו הנאמנים, רון והרמיוני, שלושה חפצים אותם הוריש להם דמבלדור בצוואתו: רון מקבל את המעמעם של דמבלדור (מכשיר היכול לשאוב את כל האור ממקום מסוים, ואז לשחרר אותו במקום רצוי), הרמיוני מקבלת ספר אגדות ילדים לקוסמים (מעשיות בידל הפייטן), והארי יורש את כדור הסניץ' אותו כמעט בלע במשחק הקווידיץ' הראשון שלו. סקרימג'ר מספר לשלושה כי מתנה נוספת שהוריש דמבלדור להארי, חרבו של גודריק גריפינדור, לא תינתן לו, משום שהחרב לא הייתה שייכת לדמבלדור, וגם אם הוא היה רוצה לקבלה הוא לא היה יכול כי החרב נעלמה. הסניץ' ניתן לו מאחר שכל סניץ' זוכר מי האדם שתפס אותו (במקרה של מחלוקות במשחק קווידיץ'). סניץ' זה שנתפס על ידי הארי נתפס בפיו ולא בידו, ולכן כששר הקסמים מבקש ממנו שייקח את הסניץ' לא קורה דבר, אולם לאחר שהשר עוזב נוגע הארי בסניץ' בפיו ומופיעה הכתובת החידתית על הסניץ': "אני נפתח לקראת הסוף..."