cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זונה כמוני
תגובות
ב-24 ביולי 2019 נפתח קמפיין מימון המונים לצורך מימון ההוצאות המשפטיות של צ'ילה בדרך לקבלת תעודת זהות ישראלית.
בחודש דצמבר 2020, לאחר מאבק משפטי בעקבות החלטת משרד הפנים, ביטל בית הדין לעררים בירושלים את החלטת משרד הפנים להגביל את תוקף שהייתה של צ'ילה בארץ לשנה, והעניק לה מעמד קבוע, תוך שהוא מכיר בסבלה ובעוול שנעשה לצ'ילה, וכן תרומתה הרבה לחברה הישראלית בנושא של עזרה לנשים הנמצאות במעגל הזנות. בהקשר זה, עמד בית הדין גם על התרומה שבהעלאת המודעות לתופעה של סחר בנשים למטרות זנות בישראל שנגרמה על ידי הפצת הסרט המספר את סיפורה של צ'ילה.
הפקה
הסרט הופק על ידי חגי ארד, אלעד פלג וחברת דרומהפקות; הוא יצא בתמיכת Yes דוקו, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
Fergalicious
Fergalicious הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקנית פרגי מאלבום הבכורה שלה, The Dutchess. השיר יצא לאור ב-23 באוקטובר 2006, כסינגל השני מתוך האלבום, כשקודמו הוא "London Bridge".
השיר הגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100, והראשון במצעד השירים של ברזיל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פרגי וגם ויל.איי.אם, שגם הפיק את השיר, והשתתף בו. השיר יצא כסינגל השני מהאלבום ושוחרר ב-23 באוקטובר 2006. "Fergalicious" הוא שיר היפ הופ המשלב בתוכו את סגנון דאנס.
הביקורת שהופנו כלפי השיר היו חיוביות, עם ציונים רבים כשיר קליט ומרקיד. כמה מבקרי מוזיקה השוו את השיר ל-"My Humps", (שיר שיצא על ידי הבלאק אייד פיז מתוך אלבום האולפן הרביעי שלהם (2005).
הצלחה
השיר היה להצלחה מסחרית בארצות הברית, ובכמה מדינות אחרות. בארצות הברית, הוא הגיע לשיא במקום השני בבילבורד הוט 100, ובמקום הראשון במצעד שירי הפופ. בנוסף לכך, קיבל השיר 4 תוארי פלטינה על ידי תעשיית ההקלטה של אמריקה ומכר מעל 3.5 מיליון הורדות דיגיטליות בארצות הברית בלבד.
בניו זילנד קיבל השיר את תואר הזהב. באירופה נכנס השיר למקום השלושים במספר מצעדים שונים ברחבי היבשת, כולל מקומות גבוהים בפינלנד, נורווגיה, בלגיה וצרפת. וידאו קליפ לשיר יצא ובוים על ידי פטימה רובינסון, ומראה את פרגי ואת ויל.איי.אם במפעל ממתקים, בהשראת הסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד".
סטודיו ג'יבלי
סטודיו ג'יבלי (ביפנית: 株式会社スタジオジブリ, ברומאג'י: Kabushiki-gaisha Sutajio Jiburi) הוא אולפן קולנוע יפני עצמאי העוסק בסרטי אנימציה. לפני כן היה חברת בת של טוקומה שוטן, אחת ממפיצות הבידור הגדולות ביפן.
אנימות שנוצרו על ידי סטודיו ג'יבלי וזכו בפרס הגרנד פרי של האנימציה הן "הטירה המרחפת" ב-1986, "השכן הקסום שלי טוטורו" בשנת 1988, ו"שירות המשלוחים של קיקי" בשנת 1989.
מקור השם
השם ג'יבלי נגזר מכינוי שנתנו האיטלקים למטוסי הסיור שטסו בסהרה במהלך מלחמת העולם השנייה, שנגזר מהמילה הלובית ל"רוח חמה שנושבת במדבר סהרה" (שירוקו). התאוריה מאחורי השם הייתה שהסטודיו נושף רוח חדשה לתוך תעשיית האנימה היפנית. לוגו החברה מציג את הדמות טוטורו מהסרט "השכן הקסום שלי טוטורו".
היסטוריה
סטודיו ג'יבלי, נוסד ב-15 ביוני 1985, על ידי הבמאים הייאו מיאזאקי ואיסאו טקהאטה והמפיק טושיו סוזוקי, כחברת בת של בית ההוצאה לאור "טוקומה שוטן". למיאזקי וטקהאטה כבר היו קריירות ארוכות בקולנוע ובאנימציה ביפן, והם עבדו יחד על מספר סרטים מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
האולפן נוסד לאחר הצלחת הסרט "הנסיכה מעמק הרוחות" משנת 1984, שהפך לאהוד במיוחד בתור סדרת מאנגה, בהוצאת מגזין אנימציה של הוצאת "טוקומה שוטן". סוזוקי הייתה חלק מצוות ההפקה של הסרט, והקים את סטודיו ג'יבלי עם מיאזאקי, שגם הזמין את טקהאטה להצטרף אליהם.
האולפן הפיק בעיקר סרטים של מיאזאקי, כשהבמאי השני הכי פורה שלה הוא טקהאטה (שביים בין השאר את "קבר הגחליליות" ב-1988). במאים נוספים שעבדו עם סטודיו ג'יבלי כוללים את יושיפומי קונדו, הירויוקי מוריטה, גורו מיאזאקי והירומסה יונבאישי. המלחין ג'ו היסאישי סיפק את הפסקול של רוב סרטי סטודיו ג'יבלי שביים מיאזאקי.
באוגוסט 1996, חברת וולט דיסני והוצאת "טוקומה שוטן" יצרו שותפות שבה הוסכם שאולפני וולט דיסני יהיו המפיץ הבינלאומי הבלעדי של סרטי האנימציה של הסטודיו. במסגרת הסכם זה, דיסני הסכימה גם לממן 10% מעלויות ההפקה של האולפן. באותה עת כל שלושת הסרטים האשונים של מיאזאקי בסטודיו ג'יבלי שדובבו בעבר על ידי Streamline Pictures דובבו באנגלית מחדש על ידי דיסני.
באוקטובר 2001, נפתח מוזיאון ג'יבלי במיטקה, טוקיו. הוא מכיל תערוכות המבוססות על סרטי סטודיו ג'יבלי ומציג אנימציות, כולל מספר סרטי סטודיו ג'יבלי קצרים שאינם זמינים במקומות אחרים.
באפריל 2005, סטודיו ג'יבלי פוצל מחברת "טוקומה שוטן", והוקם מחדש כחברה עצמאית עם מטה שהועבר למיקום חדשה.
בספטמבר 2013, הודיע המייסד והבמאי מיאזאקי על פרישתו מעשיית סרטים, ב-3 באוגוסט 2014 הודיע סטודיו ג'יבלי באופן זמני על עצירת פעילותו בעקבות פרישתו של מיאזאקי ועזיבה של מספר עובדים. במאי 2015 יצאה לאקרנים הסרט "ממלכת החלומות והטירוף" המתעד את מיאזאקי בעבודה על יצירתו האחרונה,והסטדיו המשיך לפעול
בנובמבר 2016, הודיע מיאזאקי שהוא עובד על סרט חדש.
ב-2019 שירות הסטרימינג HBO Max רכש את זכויות השידור בארצות הברית של כל 21 סרטי סטודיו ג'יבלי.
הפקות בולטות לאורך השנים
הפקות משנה:
הצב האדום (2016)
אראלה גולן
אראלה גולן (נולדה ב-11 באוקטובר 1945) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם סיעת שינוי וסיעת "חץ".
ביוגרפיה
אראלה גולן נולדה בישראל בשנת 1945. בהשכלתה היא בעלת תואר שני בביולוגיה, תואר ראשון בתיאטרון (תפאורת במה ותאורה), מוסמכת באדריכלות ובוגרת לימודי תעודה בלימודי שימור המורשת הבנויה.
כאדריכלית, עצמאית וכן שותפה בעבר בחברת בנייה, השתתפה בהקמתם של פרויקטים ציבוריים. משנת 1982 ועד היום חברת "איקומוס ישראל" – International council of Monuments and Sites וחברה בעמותת "מרכז לעירוניות מתחדשת".
בשנות ה-80 נמנתה על ראשוני הפעילים במפלגת שינוי, מטעמה התמודדה לכנסת ה-16 בשנת 2003. המקום ה-16 ברשימת המפלגה הותיר אותה מחוץ לכנסת, עד לפטירתה של יהודית נאות בדצמבר 2004.
במהלך כהונתה פעלה בקביעת מדיניות וייצוג אינטרס הציבור בנושאי בריאות ומדע, מדיניות פנים, בינוי, סביבה ושימור. כיהנה כחברה בוועדת העבודה הרווחה והבריאות, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בוועדה לקידום מעמד האישה, בוועדה למאבק בנגע הסמים, בוועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדת החינוך התרבות והספורט.
בתחום הבריאות והמדע פעלה לקידום תחום השתלת איברים, קידום תרומת מח עצם בישראל, קידום תרומת ביציות בישראל לפריון ולמחקר, פטור ממע"מ לתרופות מצילות חיים.
עם התפלגות המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה. התמודדה גולן בפריימריס של מפלגת "שינוי" לקביעת הרשימה לכנסת ה-17 ונבחרה למקום החמישי והייתה לאישה הבכירה במפלגה. גולן, שנחשבה למקורבת לחבר הכנסת אברהם פורז הייתה חברת הכנסת היחידה מבין אנשיו שלא פרשה באותו לילה בו הפסיד את המקום השני לעורך הדין רון לוינטל. כעבור שבוע ימים, פרשה לסיעת חץ ושובצה במקום השביעי ברשימה. רשימת "חץ" לא עברה את אחוז החסימה וגולן לא נבחרה לכנסת.
עד תחילת שנת 2008, הייתה חברה וסגנית יושבת ראש תנועת דרך אחרת של מלי פולישוק-בלוך, אשר היה בכוונתה לרוץ לכנסת בבחירות לכנסת השמונה עשרה, אך לבסוף לא נרשמה בוועדת הבחירות. באותה שנה עזבה את "דרך אחרת" והצטרפה למפלגת ישראל חזקה של חבר הכנסת לשעבר אפרים סנה. בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הוצבה גולן במקום החמישי ברשימת המפלגה לכנסת. גם מפלגה זאת לא עברה את אחוז החסימה.
גולן התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה במקום ה-28 ברשימת התנועה.
מיכאיל יפימוביץ' שניידרמן
מִיכַאִיל יֶפִימוֹבִיץ' שְנֵיידֶרְמַן (ברוסית: Михаил Ефимович Шнайдерман או Михаил Ефимович Шнейдерман תלוי במקור; 20 בפברואר 1909 – 24 ביוני 1981) היה יהודי סובייטי שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כמפקד טנק בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בעיר קוזיאטין שבגוברניית קייב של האימפריה הרוסית במשפחתו של פועל חיימ-דוד שניידרמן ואשתו חווה והיו לו עוד חמישה אחים. סיים את לימודיו במכון התעשייתי של קייב. עבד תחילה במפעל הטקסטיל בקייב ובהמשך במפעל של מכונאות כימית בברדיצ'ב.
התגייס לצבא האדום בשנת 1939 ונשלח להיות מדריך טנקים. גויס ביוני 1941 לחזית הדרום-מערבית כנהג טנק. בהמשך נסוג עם הצבא האדום ונלחם בחזית סטלינגרד שם מונה למפקד. נלחם בחזית האוקראינית הראשונה מאז היווסדה באוקטובר 1943 כחלק מן אוגדת הפרשים השביעית המעוטרת ברגימנט טנקים מס' 87 עם ציון שמה של העיר ז'יטומיר שעוטרה בדגל האדום (ברוסית: 87й танковый Житомирский Краснознаменный полк).
בסוף ינואר- תחילת פברואר 1945 הצטיין במהלך הקרבות של במיוחד בקרבות על הכפרים והעיירות,  ובמהלך הצליחה של אודר צפונית לרטיבור.
במהלך הקרב שעליו קיבל העיטור ב-30 בינואר צוות הטנק שלו חיסל שני תותחי נ"ט, 4 טנקים וכמה נגמ"שי וורמאכט. ב-4 בפברואר כשהטנק שלו נפגע והוא עצמו נפצע, הנהיג צוות טנק נוסף שאיבד את מפקדו והמשיך בקרב בו חיסל שלושה נגמ"שים, שני טנקים, חמישה תותחים ופלוגת חייל רגלים.
על כך ועל הגבורה שהציג במהלך הקרבות הוענק לו בצו נשיאות ברית המועצות מ-27 ביוני 1945 עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "הכוכב האדום".
סיים את המלחמה בקרבות על עיר דרזדן. בשנת 1946 השתחרר מן השירות וחזר לעירו. הצטרף למפלגה הקומוניסטית שנתיים אחרי המלחמה ב-1948. בשנות ה-50 עבר לקייב, סיים לימודיו במכון לתעשייה הקלה של העיר ועבד כמהנדס במכון הממשלתי לתכנון התעשייה הקלה של קייב. נפטר ב-24 ביוני 1981.
סראב אבו רביעה קווידר
סראב אבו רביעה קווידר (נולדה ב-5 בספטמבר 1976) היא ראש הקתדרה ללימודי המדבר על שם משפחת קושלנד, פרופסור חבר במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אבו רביעה קווידר היא חוקרת אי שוויון בהשכלה ובתעסוקה בקרב קבוצות מיעוט אשר פרסמה שלושה ספרים בנושא. היא פובליציסטית בעיתונות הערבית והישראלית, פעילה פמיניסטית ופעילה למען זכויות החברה הבדואית בנגב וממייסדות מען – פורום ארגוני נשים ערביות בנגב.
אבו רביעה קווידר היא הבדואית הראשונה בישראל שקיבלה פרופסורה.
ביוגרפיה
סראב אבו רביעה נולדה בבאר שבע כבת בכורה לד"ר יוניס אבו רביעה, הרופא הבדואי הראשון בארץ, בן לשבט אבו רביעה, הגדול והמוכר בנגב, ולג'יהאן, מפקחת במשרד החינוך. היא למדה בתל שבע עד כיתה ז', ואחר כך עברה לתיכון מקיף א' בבאר שבע, שם הייתה הבדואית יחידה בקרב 400 תלמידים ותלמידות יהודים. היא בעלת תואר שלישי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ושני פוסט דוקטור בהתמחות בלימודי מגדר מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה. מלמדת פמיניזם ערבי במזרח התיכון.
תחומי ההתמחות והמחקר שלה כוללים:
זוכת פרס "אות קטן למעורבות חברתית באקדמיה" על שם יוסי קטן לשנת 2019.
משפחתה
לאבו רביעה שלוש אחיות ואח. נשואה לחסן אבו קווידר, רואה חשבון, ואם לשלושה בנים. מתגוררת בבאר שבע.
פרסים
2022 – אבירת מרכז פרס לשלום וחדשנות
טרמין
טֶרֶמין הוא כלי נגינה ממשפחת הכלים האלקטרוניים, וכלי הנגינה הראשון שהנגינה בו מבוצעת ללא מגע. הוא הומצא על ידי הממציא הרוסי לב סרגייביץ' טרמן (רוסית: Лев Сергеевич Термен) בשנת 1919. הנגינה בכלי זה מתבצעת על ידי שינוי מרחק הידיים מזוג אנטנות המשפיע על השדה האלקטרומגנטי בסביבתן. האות מהאנטנות שולט על מתנד אלקטרוני המחולל את אות השמע אותו מעביר הטרמין למגבר ומשם לרמקולים. יד אחת שולטת בתדר האות, והשנייה בעוצמתו. גובה הידיים שולט בעוצמה, ומיקומם על ציר הימין-שמאל על גובה הצליל. חסרונו הגדול של הטרמין הוא אי-יכולתו לנגן צלילים קטועים (סטקטו).
צליליו של הטרמין יוצרים אווירה מסתורית וזרה, ומשמשים בין היתר בסצנות בסרטים המתארות חייזרים, במידה רבה בשל השימוש החלוצי שעשה בו המלחין ברנרד הרמן בפסקול שכתב לסרט היום שבו הארץ עמדה מלכת, בשנת 1951. הטרמין הוא גם כלי פופולרי במוזיקה מודרנית. ז'אן מישל ז'אר עשה בו שימוש נרחב באלבומו "Oxygene". הרכבי רוק רבים השתמשו בטרמין, ביניהם לד זפלין, הרולינג סטונז והרכב הרוק הפסיכדלי הברזילאי המוטנטים. חברי ההרכב פאטו פו אף חיברו שיר מחווה לממציא הכלי, לב טרמין, בו נשמעים צלילי הטרמין, וגם צילמו קליפ של השיר, בו מופיע גיטריסט ההרכב בתפקיד לב טרמין.
הטרמין משמש כיום גם כגלאי שינויים באותות החשמליים של חפצים בסביבתו ולמדידת שינויים בגודלם. חיישני הטרמין מסוגלים לקלוט שינויים של ננומטר.
הולשטיין (גזע בקר)
הולשטיין (בגרמנית: Holstein) הוא זן של בקר שמקורו בפריזלנד, הולנד. ההולשטיין הוא הזן הנפוץ בעולם של פרות המיועדות לייצור חלב. הצבע העיקרי של הפרה מזן זה הוא שחור ולבן, אך ישנו גם זן אדום ולבן, הקרוי "הולשטיין אדום".
בארצות הברית בלבד פרות ההולשטיין מהוות 90% מאוכלוסיית הפרות לחלב. בישראל היה נפוץ עד ראשית המאה ה-20 הזן הדמשקאי, אך יבוא מסיבי של פרות הולשטיין בעשורים הראשונים של המאה הביא לדומיננטיות של זן זה במשק החלב הישראלי. פרת החלב הישראלית אף הוגדרה כתת-גזע הנקרא "הולשטיין פריזי ישראלי". כיום כמעט כל פרות החלב בישראל הן מזן הולשטיין.
גורמים פרטיים ייבאו זירמה של פרים מזנים שונים (בעיקר סימנטל, מונביליארד, וג'רזי), על מנת ליצור מכלוא בין זנים אלו לבין ההולשטיין. אגודת ההזרעה הקואופרטיבית השולטת בשוק ההזרעות, שיאון, מתנגדת למהלך זה בתוקף, מתוך טענה שהוא מהווה העדפה של יתרון קצר-טווח בצורת און כלאיים על פני טיפוח ארוך טווח ומסודר.
המאפיין הבולט ביותר בהולשטיין הוא השילוב בין נפח גבוה של ייצור חלב לבין אחוז השומן שבחלב. חלב אופייני של פרת הולשטיין יכיל בין 3%-4% של שומן חלב.
תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין בארצות הברית עומדת על כ-10,000 ליטר בשנה. תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין באירופה עומדת על 8,000-7,000 ליטר בשנה. תפוקת החלב הממוצעת של פרות הולשטיין-פריזי-ישראלי בישראל עמדה ב-2018 על 12,010 ליטר בשנה. משקלה של פרת הולשטיין בוגרת כ-700 ק"ג וגובהה (בכתפיים) כ-1.5 מטר, משקל הלידה של העגל כ-40 ק"ג.
דנוור ברונקוס
דנוור ברונקוס (באנגלית: Denver Broncos) היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר דנוור, קולורדו. הקבוצה נוסדה ב-1960 והצטרפה לליגת ה-AFL, ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בחטיבת ה-AFC בליגת ה-NFL בעקבות איחוד הליגות המקצועניות.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה על ידי בוב האוסמן שהיה בעליה של קבוצת הבייסבול דנוור ברס מליגת המשנה. האוסמן רצה לצרף את קבוצת הבייסבול לליגה הבכירה, המייג'ור ליג בייסבול, ולשם כך הרחיב את האצטדיון בו שיחקה הקבוצה לתפוסה של 34,000 מקומות. משנכשל במשימה, החליט להקים קבוצת פוטבול שתשתמש במתקן, לאחר שלא הצליח לצרף קבוצה חדשה לליגת ה-NFL היה מייסדי ליגת ה-AFL. לאחר עונה הבכורה של הקבוצה נמכרה הקבוצה יחד עם קבוצת הבייסבול, לקבוצת אנשי עסקים בראשותם של האחים ג'רלד ואלן פיפס. ב-1965 ביקשו שאר בעלי המניות למכור את הקבוצה ולהעבירה לאטלנטה, אך האחים פיפס התנגדו לכך, הם רכשו את כל שאר המניות בקבוצה ואת האצטדיון והותירה את הקבוצה בדנוור. ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בחטיבת ה-AFC של ליגת ה-NFL בעקבות האיחוד בין ליגת ה-AFL ל-NFL. ב-1973 רשמה הקבוצה לראשונה עונה עם מאזן ניצחונות חיובי ומאז הפכה לאחת הקבוצות המצליחות בליגה. בעונת 1977 העפילה לסופרבול XII, הסופרבול הראשון בתולדותיה, בו הפסידה לדאלאס קאובויס 20-17.
ב-1983 הצטרף לקבוצה הקוורטרבק ג'ון אלווי שהפך עד מהרה לסמלה, הוא הוביל את הברונקוס לחמישה סופרבולים, ולשתי הזכיות הראשונות בתולדותיה, סופרבול XXXII בשנת 1997 וסופרבול XXXIII בשנת 1998, לאחר הזכייה השנייה פרש ממשחק.
בתחילת 2011 מונה אלווי לסגן נשיא המועדון והמנהל המקצועי, וג'ון פוקס מונה למאמן. ב-2011 זכתה הקבוצה בראשות הבית לאחר שהקוורטרבק המחליף טים טיבו הצעיד אותה לשבעה ניצחונות, ואחר כך לניצחון בהארכה בסיבוב הראשון של הפלייאוף, עד שהודחה בהפסד לניו אינגלנד פטריוטס. בעונה הבאה שוחרר טיבו והובא הקוורטרבק הוותיק פייטון מאנינג, שחזר מפציעה. בהנהגתו זכתה הקבוצה פעם נוספת בראשות הבית. בעונת 2013 סיימה הקבוצה עם המאזן הטוב בליגה, כשמאנינג שובר את שיאי ה-NFL למסירות לטאצ'דאון ולכמות היארדים בעונה וזוכה בתואר ה-MVP של העונה, ובפלייאוף העפילה למשחק הסופרבול בו הובסה על ידי סיאטל סיהוקס. בעונת 2015 הפעילה הקבוצה בפעם השמינית בתולדותיה לסופרבול לאחר ניצחון על ניו אינגלנד פטריוטס בגמר ה-AFC. בסופרבול גברה על קרוליינה פנתרס 10-24 וזכתה בפעם השלישית באליפות הליגה.
ברוב שנות קיומה שיחקה הקבוצה במגרש ה"מייל היי". לפני עונת 1968 נמכר האצטדיון לעירייה, שמו שונה מאצטדיון הברס לאצטדיון "מייל היי" והוא עבר שיפוץ שהרחיב את מספר המקומות בו ל-51,706. בהמשך הורחב האצטדיון מספר פעמים נוספות ותכולתו גדלה ל-75,100 מקומות. כשנסגר האצטדיון ב-2001 עברה הקבוצה לשחק באצטדיונה החדש שנבנה בסמוך. כל הכרטיסים למשחקי הבית של הקבוצה נמכרו במלואם החל משנת 1970. מיקום המגרש נותן לקבוצה יתרון ביתי מובהק: כיוון שממוקם בגובה רב, מיל אמריקאי אחד מעל גובה פני הים, נפגעת יכולתם האתלטית של אלו משחקני הקבוצות היריבות שלא מורגלים לאוויר הדליל.
לוקהיד A-12
לוקהיד A-12 הוא מטוס ריגול סילוני על-קולי שיוצר על ידי לוקהיד למען הסי איי איי כמחליף למטוס U-2. המטוס היווה הישג טכנולוגי שעזר בפיתוח יכולות עיבוד טיטניום וסגסוגות תעופתיות, לטכנולוגיות שונות ובכללן טכנולוגיית החמקנות שמטוס זה נחשב לאביה. המטוס היה בשירות מבצעי במשך שנה אחת בלבד, אבל הוא היה לבסיס עליו תוכננו כלל המטוסים במשפחת הציפור השחורה.
למרות שהמטוס טס יותר גבוה ויותר מהר ממטוסי SR-71 ו-YF-12, עקב היות התוכנית חסויה המטוס לא רשם שיאים רשמיים מעולם. למעשה עצם קיומו של המטוס היה חסוי עד אמצע שנות ה-80 וגם אז הפרטים היו מוגבלים מאוד ופרטים נוספים משוחררים אט אט לידיעת הציבור.
היסטורית פיתוח
הרעיון לפיתוח משפחת הציפור השחורה החל עם תחילת הטיסות המבצעיות של U-2. באותו זמן היה ברור שהמגבלות של המטוס לא יאפשרו טיסה בטוחה בשמי ברית המועצות, עם טכנולוגיית הנ"מ המתפתחת של הרוסים. ולכן עליית מדרגה מבחינת ביצועים נדרשה כדי למלא את המשימות הנדרשות. בסתיו 1957 ה-סי איי איי גיבש מכרז, תחת שם קוד GUSTO שדרש מטוס חד-מושבי שיוכל לשייט בגובהים בין 24,384 מטר (80,000 רגל) ל-30,480 מטר (100,000 רגל) במהירות שיוט שבין מאך 3 למאך 4 וכלל חתך מכ"ם נמוך בשילוב עם מערכות לוחמה אלקטרונית, תקשורת ואיסוף מודיעין מתקדמות. קלי ג'ונסון ואנשי סדנת הבואשים של חברת לוקהיד בחנו מספר עיצובים למטוס שכונו Archangel. ג'ונסון נטה לכיוון העיצוב ה-11 שלו שלא כלל תכונות חמקניות בטענה שזה כל מה שניתן להשיג עם הטכנולוגיה הקיימת, בכירי ה-CIA לא השתכנעו והחלו לממן דגם ניסוי של חברה מתחרה בשביל להבהיר לג'ונסון שהם לא יוותרו על הדרישה לחתך מכ"ם נמוך. ג'ונסון הבין את הרמז וניגש לתכנון של העיצוב ה-12 שנבחר לבסוף. ב-29 באוגוסט 1959 חברת לוקהיד ניצחה במכרז וקיבלה את האישור לבנות את שישיית מטוסי ה-A-12 הראשונים. לתוכנית הפיתוח וההפעלה של ה-A-12 תחת ה-CIA ניתן שם הקוד OXCART. המטוס קיבל את הכינוי CYGNUS - על שם קבוצת הכוכבים אך בדרגים הגבוהים ובמסמכים התייחסו לתוכנית ולמטוס עצמו בשם OXCART.
בפברואר 1962 דגמי הניסוי הראשונים של ה-A-12 הועברו בחלקים לאזור 51 בשיירות גדולות. ההרכבה של האבטיפוס הראשון לקחה כשישים ימים והוא החל בניסויי הסעה וריצות המראה. ב-25 באפריל במהלך ניסוי ריצת המראה על המסלול המטוס התנתק מהקרקע, מה שנרשם כטיסת הבכורה הלא רשמית. טיסת הבכורה הרשמית התקיימה חמישה ימים מאוחר יותר ב-30 באפריל, בטיסה זאת פער קטן בין הפנלים לגוף המטוס בבתי כני הנסע אפשר כניסת אוויר ובמהלך האצה האוויר תלש את הפנלים מהמטוס. אמנם המקרה היה חריג אך הוא אפשר לבחון את טיב התכנון של המטוס שקלי ג'ונסון התעקש יאפשר טיסה בטוחה גם עם אובדן מספר פנלים או כל המשטחים המרוכבים. שילוב החומרים המרוכבים בהגאי הכיוון ייצר בעיה של לחות כלואה שלא הייתה מספיקה לצאת מגוף המשטח בהאצה ובטמפרטורות גבוהות הייתה הופכת לקיטור בתוך מבנה המשטח והייתה קורעת חלקים ממנו, עקב כך מטוסי ה-A-12 השתמשו בהגאי כיוון מטיטניום, לאחר שיפור הגאי הכיוון מחומרים מרוכבים אלה הוטמעו במטוסי ה-SR-71. דגם האבטיפוס השני הגיע למטווח מכ"ם בו בחנו את התכונות החמקניות של המטוס. בסדרת הניסויים הוכח כי חתך המכ"ם של המטוס היה בגודל של עשירית ממטוסי קרב של אותה התקופה.
בתחילת תוכנית הניסוי המטוס טס עם מנועי J-75, בשביל לא לסכן את המטוסים הראשונים עם מנוע חדש. רק ב-15 בינואר 1963 המטוס טס עם שני מנועי J-58. באותה תקופה אנשי סדנת הבואשים ביצעו ניסויים בפרופילים של הכונסים, בחוגי הבקרה של החרוטים שלהם ובשלבי העבודה של דלתות המעקף וניקוז האוויר. בשל כך לא מעט תקלות וכיבויי מנוע קרו. בטיסה הראשונה במאך 3 למשל אחד המנועים התפוצץ והמטוס חזר לנחיתה הודות לנחישותו של הטייס.
הטייסים שגויסו לסי איי איי החלו לטוס במטוסי ה-A-12 מוקדם ככל האפשר וב-24 במאי 1963 אחד הטייסים שלהם נאלץ לנטוש לאחר שמערכת הפיטו של המטוס קפאה ומערכת בקרת הטיסה, בניסיון לפצות על הנתונים השגויים, הכניסה את המטוס לסחרור הפוך. ב-20 ביולי ה-A-12 המטוס טס לראשונה במהירות של מאך 3.
ב-9 ביולי התרסק מטוס A-12 נוסף בגישה לנחיתה, כאשר נזק חום תקע את אחד ממשטחי האלוון.
ב-28 בדצמבר 1965 מטוס A-12 התרסק בשל הרכבה לא נכונה של פלגי הג'יירואים של מערכת בקרת הטיסה שגרמו לתיקון שגוי בציר הסבסוב והעלרוד ברגע ההמראה.
הוכחת פגיעותו של ה-A-12
למרות פיתוח התכונות החמקניות של ה-A-12 עדיין היה ספק אם המטוס יוכל לטוס בחשאי ובבטחה מעל ברית המועצות. נושא המודיעין האלקטרוני לא קיבל יחס רציני מידי המנתחים בשירותי המודיעין של ארצות הברית, ומסמכים שלהם היו לא שלמים, בשל כך ה-CIA השקיע במחקרים בנושא במטה המודיעין המדעי שלו. בשביל לקבל הערכה מדויקת ככל הניתן הוחלט על חקר כלל סוללות המכ"ם הסובייטיות. מתוך המחקרים הללו נולדו מספר תוכניות איסוף שהפכו את המודיעין האלקטרוני לתחום בעל משמעויות אסטרטגיות רחבות וקריטיות. בסוף המחקר הוכח שה-A-12 לא חמקן ברמה שתגן עליו מזיהוי ולכן הסי איי איי לא יכל להקצות אותו לטיסות מעל אדמת ברית המועצות. במקום זה המטוס תוכנן לטוס מעל סין ולכן דרש פיתוח של מערכות לוחמה אלקטרונית שהתבססו על המידע שנאסף על ידי ה-CIA ועל פיתוח מערכות מודיעין אותות מתקדמים ל-A-12 ול-U-2.
ההכנות למוכנות מבצעית
ב-1964 במטה הסי איי איי החלו לתכנן טיסות של מטוסי A-12 בשמי קובה תחת שם הקוד SKYLARK. הטיסות הוגדרו כתוכניות גיבוי למקרה שצריך את היכולות הייחודיות של המטוס, במקרה של הסלמה לדוגמה. ב-5 באוגוסט ראש ה-CIA הורה על הכנות למקרי חירום כללו הכנת כוח קטן של טייסים ומטוסים באתר פריסה משני לביצוע המשימה. המשימה דרשה יכולת של טיסה במהירות מאך 2.8 ובגובה 24,400 מטר. באותו הזמן המצלמות, מערכות המטוס השונות והטייסים לא היו כשירים לטיסה בתנאים אלה, והיו צריכים להיכנס לתהליך בחינה ואימון קדחני בשביל לעמוד בתאריך היעד שנקבע ל-5 בנובמבר אותה השנה. בנוסף לא כל מערכות הלוחמה האלקטרונית היו זמינות בתאריך היעד, ובמידה והמטוס היה יוצא למבצע, הוא היה צריך לטוס עם חליפת הגנה חלקית בלבד שהייתה מאפשרת טיסה בטוחה, על פי הערכה, רק בשלוש הגיחות הראשונות. למרות כל הקשיים הוכרז על מוכנות חלקית לביצוע המשימה תוך שבועיים מרגע קבלת ההוראה, זאת עם פחות מטוסים וטייסים כשירים משתוכנן. בשבועות שלאחר תאריך היעד אנשי תוכנית OXCART ארגנו יכולת מתמשכת לביצוע משימות SKYLARK עם חמישה מטוסים וטייסים כשירים, כאשר הוסדרו כל התיאומים עם פיקוד ההגנה האווירי, ורשויות התעופה.
משימות SKYLARK לא יצאו לפועל, אך תוכנית OXCART שמרה על רלוונטיות בעיני ראשי ה-CIA וארצות הברית. בשנת 1965 אנשי ה-CIA הביעו חששות משמעותיות מהפגיעות הגוברת של מטוסי U-2 והמטוסים ללא טייס בשמי סין. עקב כך יצאה הוראה להכין את המטוס לפעילות במזרח אסיה בהקדם האפשרי. לתוכנית ניתן שם הקוד BLACK SHIELD ואתר הפריסה של המטוס נקבע לבסיס קאדינה שבאוקינאווה, יפן. ה-CIA הקצה 3.7 מיליון דולר להכנת התשתיות בבסיס שהכנתם הושלמה בסתיו אותה השנה. ב-3 ביוני 1965 עקב פריסה של סוללות אוויר קרקע מתקדמות סביב האנוי בצפון קוריאה, מזכיר ההגנה ביקש לברר לגבי היכולת של מטוסי ה-A-12 לפעול בשמי המדינה, אבל בעיות שהתגלו בבחינות הכשירות של המטוס במהירויות מאך 3.05 במיוחד בחיווט שהתקשה לעמוד בתנאי הטמפרטורה הרעידות והמכות שיכלו להתקיים במהירות גבוהה, עיכבו את מוכנות המטוס למשימה ולכן הפריסה שלו נדחתה על ידי קבוצת הבקרה על מבצעים חסויים (ועדה 303).
הפעילות המבצעית
לאחר תיקון הליקויים ועדה 303 דחתה עוד מספר הצעות למבצעים בדרום מזרח אסיה בשל שלדעתם הסיכונים באובדן המטוס או בגילוי יכולתיו היו גדולים מהצורך לפעול בזירה. במאי 1967 גבר החשש שהצפון וייטנאמים מחזיקים בטילי קרקע-קרקע מתקדמים, גם כאלה שיכולים לסכן בעלות ברית נוספות באזור מזרח אסיה, ולכן האיסוף בהקשר למטרות הללו היה בעדיפות גבוהה. שוב נציגי ה-CIA ביקשו מועדה 303 לבחון מחדש את הפעלת המטוס בזירה שכן הוא כלל מצלמה באיכות גבוהה מה-U-2 והיה הרבה פחות פגיע ממנו. הוועדה אישרה את המהלך והפריסה יצאה לדרך ב-17 במאי. ב-22 במאי החלו להגיע ראשוני המטוסים לבסיס קאדינה. הדיפלומטים האמריקאיים תדרכו את השגרירים וראשי הממשלה של הרפובליקה של סין, הפיליפינים, תאילנד, דרום וייטנאם, יפן ופורמוסה.
ב-31 במאי 1967 יצאה הטיסה המבצעית הראשונה ועם חזרתה התגלה שלא נרשם שום זיהוי של מכ"ם במערכות מודיעין האותות של המטוס, הצפון וייטנאמים כלל לא היו מודעים למטוס הביון המתקדם שצילם ביעף אחד 70 מתוך 190 אתרי סוללות נ"מ שלהם ותשע מטרות איכות נוספות. בין 31 במאי ל-15 באוגוסט המטוסים הוזנקו 15 פעמים מהם התבצעו 7 גיחות בפועל, בארבע מהגיחות הללו זוהה מעקב על ידי סוללות מכ"ם של האויב, אך ללא ניסיונות יירוט. עם זאת הייתה הסלמה בעצימות המעקב במהלך המשימות הבאות כאשר ב-28 באוקטובר בוצע שיגור ראשון של טיל נ"מ נגד המטוס אך ללא הצלחה בשל שיבוש יעיל על ידי מערכות הלוחמה האלקטרונית של המטוס השיגור צולם על ידי מצלמת המטוס. ב-30 באוקטובר במהלך יעף שני בשמי ווייטנאם זוהו שיגורים של שישה טילים נגד המטוס, הטייס זיהה פיצוץ של שלושה מהטילים. בבדיקות לאחר טיסה חתיכת מתכת נמצאה תקועה בכיסוי אווירודינמי בכנף, החלק לא היה חלק מהראש נפץ של הטיל, אלא ככל הנראה היה גוף זר מאחד הפיצוצים שהטייס זיהה מוקדם יותר.הערכת הסיכון שלאחר האירוע קבעה שאין סיכון משמעותי למטוס וסבירות פגיעה של טילי נ"מ היא עדיין זניחה, במידה ומערכות הל"א פועלות כנדרש.
ב-23 בינואר 1968 ספינת הריגול "פואבלו" נתפסה על ידי ספינות צפון קוריאניות בתקרית שכונתה פרשת פואבלו. בניסיון לאתר את האונייה ובניסיון להעריך אם קוריאה הצפונית מתכוננת למהלך צבאי כל שהוא התבצעו שלוש גיחות של מטוסי A-12 בשמי המדינה. בשל הרגישות הרבה במשימות הללו בתכנונן ואישורן השתתפו אישיות בכירות כולל מזכיר המדינה דין ראסק.
המטוס המשיך לטוס טיסות מבצעיות עד למשימה האחרונה ב-8 במאי. לאחר מכן על היחידה בקאדינה הוטל להתכונן לחזרה לארצות הברית. ב-4 ביוני בטיסת מבחן לאחר החלפת מנועים, טיסה שלפני טיסת ההעברה חזרה לארצות הברית מטוס מספר 129 נעלם 950 קילומטר מזרחית למנילה, החיפושים עלו בתוהו ולא נמצאו שרידים או עדויות לגבי מה שקרה, נתוני הטלמטריה ששודרו מהמטוס לא היו חד משמעים. מספר ימים מאוחר יותר שני המטוסים האחרונים בקאדינה חזרו לארצות הברית ועברו לאחסנה.
ביטול תוכנית OXCART וסגירתה
ביולי 1966 הוקמה קבוצת מחקר שתפקידה היה לבחון את הסוגיה ולהציע אלטרנטיבות כדאיות לשיקול משרד ההגנה. מסקנות הקבוצה הוגשו בסתיו 1966 בהן הוצעו שלוש אלטרנטיבות: להישאר בסטטוס הקיים עם שני המערכים פועלים במקביל, להוציא את ה-A-12 משירות ולתת ל-CIA ולחיל האוויר להשתמש ב-SR-71 או להשאיר את הצי הנוכחי עד ינואר 1968 כאשר אז חיל האוויר יקבל את כל המשימות לידיו והצי של ה-A-12 יצא משירות. לאחר דין ודברים ב-28 בדצמבר הוחלט על האופציה השלישית. ביצועים מרשימים של המטוס בווייטנאם וקוריאה הצפונית וכן קשיים בהבאת הצי של מטוסי SR-71 למבצעיות דחו את הפרישה של ה-A-12 ופתחו את הדיון מחדש, אך מזכיר ההגנה ביטל את ההצעות ב-16 במאי 1968. ב-7 ביוני 6 המטוסים ששהו בארצות הברית עברו לאחסנה, ושני המטוסים האחרים ששבו מקאדינה אוחסנו ב-1 ביולי.
ב-26 ביוני 1968 נערך טקס הסגירה של תוכנית ה-OXCART, במהלכו הוענק עיטור כוכב המודיעין לטייסים שהשתתפו בפעילות במשימות BLACK SHILED. עיטור לגיון ההצטיינות הוענק לראשי לטייסת המבצעים המיוחדים ה-1129 (היחידה של תוכנית ה-OXCART) ופרס היחידה המצטיינת של חיל האוויר הוענק לטייסת עצמה וליחידות התומכות של חיל האוויר.
מודיעין חזותי
המטוס תוכנן לשאת מצלמה אחת בתא Q בדיוק מאחורי תא הטייס. היו שלושה דגמי מצלמות שהותאמו למטוס:
מודיעין אלקטרוני
המטוס כלל מערכת לאיסוף מודיעין אותות שנקראה TYPE IV. המערכת שימשה לזיהוי והקלטת אותות מכ"ם במהלך הטיסה. המודיעין הזה עזר בהערכת החשיפה של המטוס במהלך טיסה למעקב ולאיומים מצד האויב, וכמו כן עזר בהשגת אותות מעודכנים של מערכות מכ"ם לשם מעקב התפתחות הטכנולוגיה של האויב.
מערכות הגנה
חליפת ההגנה של ה-A-12 כללה מספר מערכות. המטוס יכל לשאת שלוש מערכות בכל זמן נתון וההרכב של המערכות לטיסה נקבע לפי דרישות המשימה והזירה. מרבית מכשירי הל"א הותאמו בשביל להתמודד עם סוללות SA-2. מערכות ההגנה העיקריות היו:
שונד
בתרבות היידיש, שוּנְד היא סוגת ספרות, כתיבה עיתונאית ותיאטרון יידיש לא-קאנוניים, שנחשבו כספרות זולה נחותה, לעומת ספרות היידיש שנחשבה ספרות יפה.
מקור המילה מגרמנית - Schund. מילולית: אשפה, זבל. בהשאלה - כינוי גנאי לדבר חסר ערך ומאוס, בין השאר בהקשרים תרבותיים. המושג נקלט ביידיש במשמעות המושאלת החל מסוף המאה ה-19.
ספרות ועיתונות שונד
שמ"ר (1849-1905), מראשוני כותבי השונד, מחזאי וסופר פורה, התמחה ברומני-שונד פופולריים בעלי תכנים סנסציוניים, אשר הגיעו לקהל יהודי רחב ביותר – לבעלי מלאכה, תלמידי ישיבה ועקרות בית. שמ"ר וסופרים נוספים שהלכו בעקבותיו האפילו תוך שנים ספורות במספר היצירות ובתפוצתן על סופרי היידיש האיכותיים כמו מנדלי מוכר ספרים ושלום עליכם.
שמ"ר חי ברוסיה, וב-1888 היגר לארצות הברית, יש האומרים בשל הביקורת הקטלנית של שלום עליכם, שביטא אותה במסה "משפט שמ"ר" (יידיש: "שמר'ס משפּט"), שפורסמה בברדיצ'ב בשנת 1888. במסה זו ביקש שלום עליכם כי הספרות ביידיש לא תסתפק בכתיבה כזו שייצג שמ"ר, אלא תעמוד בסטנדרטים אמנותיים גבוהים יותר. שמ"ר לימד סנגוריה על עצמו בפמפלט "יהי אור", שבו הגן על שאיפתו לספק צורכיהם הרוחניים של כל שכבות העם, גם של אלו שאינם מבינים את הספרות ה"גבוהה".
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נפוץ בעיתונות באירופה וארצות הברית פורמט הסיפורים בהמשכים, שנועד להגביר את תפוצת העיתונים. היינט, עיתון היידיש הגדול בפולין הקונגרסאית פרסם סיפורים בהמשכים, הן סיפורי שונד והן ספרות איכותית, וקבע בזכות כך שיא בתפוצת עיתון ביידיש. עד שנת 1913 הגיע העיתון להיקף של 150,000 גיליונות.
רבים מסיפורי השונד בעיתוני היידיש היו בלתי חתומים על ידי יוצרם, כתובים באופן נוסחתי, בתכנים של רומן רומנטי וסיפורי פשע. כותרותיהם נבחרו בקפידה כדי לעורר את הדמיון ולמשוך את עין הקוראים, והתייחסו לאהבה, תאווה ופשע. רבים מהסיפורים תורגמו או עובדו משפות אחרות, אך בניגוד למקביליהם למשל בגרמניה וצרפת, סיפורי השונד ביידיש לא הכילו תכנים פורנוגרפיים.
סיפורי שונד פורסמו הן בעיתונים יומיים, בהם היוו מדור בין שלל ידיעות ומדורים, והן בשבועונים ייעודיים, לרוב מאוירים, בעלי אוריינטציה הומוריסטית ושפת כתיבה גסה יותר.
תיאטרון שונד
בעקבות המהפכה הרוסית של 1905–1906 המגבלות הרוסיות על הצגות ביידיש שככו בהדרגה ותרבות ההמונים היהודית המודרנית שמוקדהּ היה בוורשה התהוותה כמעט בן לילה. לצד העיתונות היומית ביידיש פרחו להקות התיאטרון. ערים כוורשה, ווילנה, ביאליסטוק ולובלין החלו ליהנות מהתיאטרון באופן סדיר ועיירות קטנות יותר זכו לביקורי הלהקות.
האליטה האינטלקטואלית היהודית, שרבים מקרבה ביקשו עד כה להטמיע את היהודים בתרבות הפולנית או הרוסית, החלו יותר ויותר "לחזור אל העם". שוחר תנועה זו היה הפעיל, הסופר וגיבור התרבות י"ל פרץ. התרבות היהודית החדשה, הכריז פרץ, חייבת לייצג את השאיפות האסתטיות והמוסריות הגבוהות ביותר של העם היהודי. ואולם, כאשר פרץ ותלמידיו ביקרו בתיאטרון היידיש, הם היו מזועזעים: מה שנגלה לעיניהם לא דמה לאמנות התיאטרון האירופי שהכירו, ובנוסף לכך, נראה היה שתיאטראות רבים קיימו קשרים עם העולם התחתון היהודי; לא היה זה מחזה נדיר לראות סרסורים ונשותיהם בשורות הראשונות באולם.
פרץ הכריז מלחמה על תיאטרון זה, וקרא "איינגעזונקען זאָל עס ווערן!" ("שישקע לאנחות!"). הוא ואנשיו החילו על תיאטרון זה את המונח "שונד", שעד כה נעשה בו שימוש בתחום ספרות היידיש, והטיפו ליצירה תיאטרלית חדשה, "ספרותית, אמנותית ומעודנת". תיאטרון יידיש פופולרי זה, שעד ימינו ידוע לנו עליו רק מעט, משך קהל יהודי רועש והפגנתי בהמוניו. ההופעות הכילו תערובות של קומדיה, פארסה ומלודרמה, וכללו כמעט תמיד שירה וריקודים. מנהלי הבמה של ההצגות המקצועיות-למחצה הללו היו אנונימיים, וכמעט לא נעשה שימוש בתסריטים. ההתרחשות על הבמות הפרימיטיביות, שאובזרו בתפאורות פשוטות, סבבה בעיקר סביב השחקן או השחקנית הראשיים. ובכל זאת, המשורר איציק מאנגר תיאר את התיאטרון הזה כדלקמן:.
בארצות הברית חווה התיאטרון היידיש בלואר איסט סייד שבניו יורק את "תור הזהב" שלו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, עם מחזותיו המלודרמטיים של יעקב גורדין. תור הזהב הראשון של תיאטרון הדרמה ביידיש באמריקה הסתיים עם הגעתם של כחצי מיליון מהגרים יהודים חדשים לניו יורק בשנים 1905–1908, שכמו המהגרים מ-1880, התעניינו ברובם בתיאטרון קליל. יעקב אדלר, דוד קסלר וקֶנִי לִיפְּצִין המשיכו להציג תיאטרון קלאסי, אבל בוריס ובסי טומשבסקי שבו לסגנונם הקודם, ועשו הון על מה שבני הזוג אדלר הגדירו בבוז תיאטרון "שוּנְד". המחזות "הלב היהודי" של יוסף לטיינר זכו אז להצלחה, בעוד שמחזותיו המאוחרים של גורדין כמו "אמריקנה דמנטיה" (1909) נחלו בתחילה כישלון מסחרי. לקראת שנת 1911 התהפכה המגמה, עם ההצלחה המסחרית של אדלר בהצגה של טולסטוי "הפגר החי". הן התיאטרון הרציני והן הפחות רציני המשיכו לפעול, כפי שכותב גורדין בזיכרונותיו: "אמנות ושונד כאחד מצאו את הקהל שלהם".
התייחסויות לשונד במחקר ובתרבות
חנא שמרוק, מגדולי חוקרי ספרות ולשון היידיש, היה הראשון שראה בספרות השונד סוגה לגיטימית למחקר.
הרומן "היברו פבלישינג קומפני", מאת חוקר הספרות והסופר מתן חרמוני (הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, 2011) מתאר את עולמם הניו-יורקי של סופרי השונד, באווירת הגטו של הלואר איסט סייד, אשר בתחילת המאה ה-20 היה המאוכלס בצפיפות במיליון וחצי מהגרים יהודים ממזרח אירופה.
הסרט "שונד" (2010) מאת יעל ליבוביץ-זנד ועידו זנד הוא סרט מוקומנטרי אודות שחקן תיאטרון יידי בדוי. העלילה מבוססת על תקופת הזוהר של התיאטרון היידי במדינת ישראל בשנות ה-50 אשר פרח למרות הגינוי ואף האיסור הרשמי על פעילות תיאטרון ישראלי ביידיש. אופיו של התיאטרון היידי בישראל היה "שונד" - בידורי ועממי, ונחשב כנחות ובלתי איכותי.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–אירלנד
סקירה כללית
Enterprise Ireland נוכחת גם באבו דאבי וקטר. Tourism Ireland פתחה משרד אזורי בג'בל עלי, איחוד האמירויות, בשנת 2010. בורד ביא פתחה משרד בדובאי בתחילת 2014.
קו דבלין-אבו דאבי של Etihad Airways, שנפתח ביולי 2007, היה אחד הסטארט-אפים המצליחים ביותר שלהם. לאיתיחאד איירווייז יש הסדר שיווקי עם Tourism Ireland כדי לעודד תיירות פנימה מהמפרץ הפרסי, המזרח הרחוק ואוסטרליה. איתיחאד איירווייז היא נותנת החסות העיקרית של ה-GAA.
Emirates Airline החלה בטיסות יומיות בין דובאי לדבלין ב-9 בינואר 2012 ומאז הגדילה את קיבולת הטיסות הרבה לפני המועד המתוכנן.
ארנה גולן
אַרְנָה גולן (בן דרור) (נולדה ב-1935) היא חוקרת ומרצה לספרות עברית וסופרת.
ביוגרפיה
גולן היא בת קיבוץ מסדה, חניכת "בית החינוך המשותף" ו"תיכון בית ירח" שבעמק הירדן. בוגרת סמינר למורים ב"בית ברל".
שירתה בשליחות חינוכית במקסיקו סיטי בשנות ה-60, הרצתה בסמינר למורים בבואנוס איירס בשנות ה-70 והייתה מרצה אורחת מטעם האוניברסיטה העברית באוניברסיטה ללימודים מתקדמים במקסיקו סיטי (1984-1987). שהתה בשליחות בשגרירות ישראל במוסקבה בשנות ה-90 עם בעלה, הסופר שמאי גולן, שמילא את תפקיד נספח התרבות בשגרירות.
גולן פרסמה מאמרים ומחקרים בנושאי ספרות עברית, מתחילת שנות ה-70 למאה הקודמת. מחקריה, ראשיתם בחישוף מאמרי ביקורת ספרותית לסוגיהם בכתבי העת של המחצית השנייה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ובתיאור הדינמיקה ההיסטורית של התמורות בפואטיקה הביקורתית שבהם. בייחוד תואר מפעלם של מבקרים ועורכי כתבי עת מרכזיים. במקביל, הציגה אפשרויות קריאה חדשות בסיפורי ש"י עגנון. מאוחר יותר התמקדו מחקריה של גולן בתיאור מאפייניהם של סוגים סיפוריים בסיפור הישראלי ובהתפתחותם הפנימית ברצף היסטורי ממלחמת העצמאות ועד שנות ה-80 של המאה ה-20.
בספריה המאוחרים של גולן, נבחנות יצירות בשיר ובסיפור – יצירה בודדת, חתך נושאי ביצירתו של סופר או עיון במכלול יצירתו – על פי שני נושאים עיקריים: לבטי זהות אישית, מקורם והשלכותיהם, ותפיסות מפורשות או מובלעות של הגבריות, הנשיות והמיניות, העמדות העולות מהן וזיקתן לביוגרפיה של היוצר ולתקופתו.
בנוסף, ערכה והקדימה מבואות לאנתולוגיה של סיפורת ישראלית מתורגמת לספרדית, שראתה אור בהוצאת האוניברסיטה במקסיקו, ולאנתולוגיה של ספרות ילדים ישראלית מתורגמת לרוסית, בהוצאת כתב העת הרוסי "ספרות ילדים". ערכה וכתבה מבוא לספר: "אחרון הוותיקים" של משה בן דרור.
ארנה גולן הייתה נשואה לסופר שמאי גולן עד למותו ב-2017. אם לארבעה. מתגוררת בתל אביב.
כתיבה
בעבותות הביקורת הוא ספר שמכונסים בו מאמרים שהתפרסמו בכתבי-עת לחקר הספרות ובמאספים ספרותיים. המאמרים מקיפים שלושה תחומים:
Klebsiella pneumoniae
Klebsiella pneumoniae (קלבסיאלה פנאומוניה) הוא מין של חיידקים גראם-שליליים, בעל צורת מתג, הפתוגן העיקרי מהסוג Klebsiella שבמשפחת ה-Enterobacteriaceae, חיידקים השוכנים דרך קבע במעיים של בעלי חיים. הסוג Klebsiella קרוי על שם הביולוג הגרמני אדווין קלבס (Edwin Klebs).
החיידק מסוגל לגרום לדלקת ריאות אך לרוב הוא מעורב בדלקת דרכי השתן או בזיהומי פצעים אשר נרכשים בבתי חולים, בפרט אצל אנשים עם מערכת חיסון מוחלשת או כושלת.
עמידות לאנטיביוטיקה
במרץ 2007 עלתה בעיית עמידות החיידק לכותרות העיתונים בישראל.
חיידק הקלבסיאלה היה מאז ומתמיד עמיד לאמפיצילין.
לקראת סוף שנות ה-90 של המאה העשרים נצפתה עמידות גוברת לתכשירים בטא לקטמים במנגנון יצור אנזימי בטא לקטמאז רחבי טווח (ESBL). הטיפול במקרים אלו הוא לעיתים קרובות באנטיביוטיקות ממשפחת הקרבפנם (לדוגמה אימיפנם).
זני קלבסיאלה העמידים לרוב סוגי האנטיביוטיקה הקיימים כולל לקרבפנם, במנגנון המכונה (KpC), תוארו בהתפרצויות בבתי חולים בחוף המזרחי של ארצות הברית כבר בתחילת שנות ה-2000. בישראל, היה ידוע על מקרים בודדים משנת 2006, אך רק לקראת סוף שנת 2006 התברר שמדובר בהתפרצות שכוללת בתי חולים בכל רחבי ישראל.
העדר גוף בקרת זהומים ממלכתי היה אחת הסיבות לאחור בזהוי ההתפרצות - ובעקבות המלצות האיגוד הישראלי למחלות זהומיות ובלחץ התקשורת - הוקם במרץ 2006 גוף כזה שמטרותיו לעקוב ולאתר זהומים בחיידקים עמידים לאנטיביוטיקה ולקבוע ולאכוף כללים למניעת התפשטות זהומים אלו.
אזעקת אבק השרפה
אזעקת אבק השריפה הוא קרב בריטי שהתרחש בשנת 1774, כתוצאה מהמתחים בין שלוש עשרה המושבות. בפקודת הגנרל תומאס גייג' המושל המלכותי של מחוז מסצ'וסטס נשלחו חיילים בריטים להחרים אבק שרפה ב-1 בספטמבר 1774. בתגובה לפעולה זו, לאחר ששמעו שהיה עימות, כל אנשי המושבות נכנסו לפעולה מחשש שהמלחמה מתחילה.
אף על פי שהתגלה לאחר מכן שזו הייתה אזעקת שווא היא גרמה לשני הצדדים לנהוג בזהירות בימים שלאחר מכן. שבעה וחצי חודשים לאחר מכן קרתה פעולה הפוכה שבה שדדו לוחמי המושבות נשק מבסיס בריטי. הבריטים ניסו להשיג שליטה על מחסני הנשק בעוד אנשי המושבות רצו שליטה לעצמם.
רקע
גנרל תומאס גייג' הפך להיות מושל מסצ'וסטס במאי 1774 הואשם בידי המתיישבים על אכיפת חוקים קשים, שהפרלמנט עודד לאחר מסיבת התה של בוסטון. הפרלמנט ניסה למנוע את פרוץ המלחמה ולשמור על השלום שבין הרוב הפטריוטי האמריקאי לבין המיעוט הרגוע יותר, בכך שבחשאי היו משתלטים על חנויות צבאיות ושוד נשק מהמחסנים האמריקאים. השמירה על סודיות הייתה חובה מכיוון שגייג' חשש שאם יודלף כל ניסיון בני המושבות יסתירו את החנויות או גרוע מכך יתקיפו את החיילים.
היו כמה מקומות במושבות שבהם שמר הצבא הבריטי את הציוד הצבאי שלו. חלק מהמקומות היו מבוצרים חלקית וחלק מהם היו רק מחסנים. רוב הציוד היה בבעלות ממשלת המחוז אבל חלק היה בבעלות הערים. במקום בקצה בוסטון מה שבימינו נחשב חלק מצ'ארלסטאון היה מקום שמור של ציוד צבאי בבית של אדם בשם ויליאם ברטל, מפקד של יחידה מחוזית. מכיוון שלא היה ברור עם איזה צד נמצא ברטל, הורה גייג' להעביר את הציוד שברשותו לבוסטון.
הפשיטה
ב-31 באוגוסט שלח גייג' לשריף של מחוז מידלסקס פקודה להחרים את כל אבק השריפה שבמחוז ולהכין כוח של חיילים למחר. תוכן המכתב התפרסם במהירות וגייג' מיהר להחרים את אבק השריפה טרם יחביאו אותו הפטריוטים.
אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל
אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל בעריכת יואל רפל ואוריאל רפפורט עוסקת במאורעות, מונחים ואישים מהתקופה הפרהיסטורית ועד מלחמת העולם הראשונה (1914), הקשורים לתולדות ארץ ישראל. עורכי האנציקלופדיה בחרו להתמקד בערכים הקשורים לתקופת שלטון האסלאם בארץ ישראל, תוך סקירה נרחבת של עשרות ערכים עיקריים. כמו כן הובאו ערכים על צליינים שביקרו בארץ הקודש.
האנציקלופדיה על שלושת כרכיה כוללת 938 עמודים.
באנציקלופדיה קבוצה של ערכים שזכו להרחבה מיוחדת: אמנות ארץ ישראל, ארכאולוגיה של ארץ ישראל, בתי כנסת עתיקים בארץ, החקלאות בארץ לתקופותיה, החַרַם - המקומות בארץ ישראל שקבלו תואר זה עקב היותם מקומות קדושים לאסלאם, ערך נרחב על ירושלים, וכן ערכים על כתובות שהתגלו בארץ.
לאקי לוצ'יאנו
צ'ארלס "לאקי" לוצ'יאנו (Charles "Lucky" Luciano; נולד בשם סלבטורה לוּקניה) (24 בנובמבר 1897 – 26 בינואר 1962) היה חבר במאפיה האמריקאית, מייסד המועצה ואחראי במידה רבה, עם עמיתו מאיר לנסקי, למבנה המודרני הכולל את חמש משפחות המאפיה בארצות הברית.
ראשית חייו
נולד בסיציליה ב-1897, והיגר לארצות הברית ב-1906 והתערה בעולם הפשע הסיציליאני-אמריקני, הכרותו עם מאיר לנסקי החלה בתגרת רחוב ביניהם שלאחריה התיידדו.
ב-1931 תכנן עם ידידו לנסקי את השתלטות הדור הצעיר על המאפיה, וכצעד ראשון החליט לרצוח את מפקדו ג'ו מסריה, הוא הזמין אותו למסעדה וכאשר לוצ'יאנו הלך לשירותים נכנסה קבוצת אנשים ורצחה את מסרייה. הרוצחים היו קבוצה מעורבת של איטלקים ויהודים, כשעליהם נמנים אלברט אנסטסיה, בן סיגל, ויטו ג'נובזה וג'ו אדוניס.
עלייתו לשלטון
מותו של מסריה איפשר למרנזנו להשתלט על המאפיה, הוא מינה את עצמו ל"בוס כל הבוסים" והכריז על לוצ'יאנו כסגנו, בשבועות שלאחר מכן כינס אספה בה התווה את עתידו של העולם התחתון, כל ארגוני הפשע האיטלקי בניו יורק חולקו לחמש משפחות, באותה הזדמנות נבחרה מועצה (Commission) שתפקידה לגשר במריבות בין המשפחות, מרנזנו הכריז על שמות ראשי המשפחות, ולוצ'יאנו קיבל לידיו את השליטה בארגונו של מסריה. חצי שנה לאחר מכן החל לוצ'יאנו לחשוש שמרנזנו רוצה להיפטר ממנו ומחבריו, הוא שלח את לנסקי לתכנן את חיסולו של מרנזנו, לנסקי בחר קבוצה של פושעים יהודיים שאינם מוכרים לאנשיו של מרנזנו, ובמסווה של סוכני אלכוהול פדרליים הם נכנסו למפקדתו של מרנזנו, וירו בו למוות.
לאחר מותו השתלטו לנסקי ולוצ'יאנו על המאפיה ויצרו חוקים חדשים, המאפיה החלה לעבוד בשיתוף פעולה עם כנופיית פשע אחרות, ונוסדה מועצת מנהלים שההחלטות בה התקבלו בהצבעה. על חברי המועצה נמנו לנסקי, לוצ'יאנו, לואיס בוכהלטר, פרנק קוסטלו, ובן סיגל.
מעצר וגירוש
ב-1936 נעצר לוצ'יאנו ובמשפט נידון למאסר של שלושים עד חמישים שנה. לנסקי ידידו הבטיח לשחררו. במלחמת העולם השנייה רקם לנסקי עסקה, לפיה לוצ'יאנו יסייע לפלישה האמריקנית לסיציליה על ידי קשריו עם חברי המאפיה בסיציליה, ותמורת זה ישוחרר מהכלא, ואכן, ב-1946 שוחרר לוצ'יאנו וגורש מארצות הברית לאיטליה. הוא מת בגיל 64 מבעיית לב.
בתרבות
ב-1973 יצא סרט על דמותו. בסדרה "אימפריית הפשע" גילם את דמותו וינסנט פיאצה. בסרט "באגסי" משחק ביל גרהם בתפקיד לוצ'יאנו. יש הטוענים כי דמותו של ויטו קורליאונה בסרט "הסנדק" מבוססת על דמותו של לוצ'יאנו.
מאכלי רחוב
מאכלי רחוב או אוכל רחוב, הם מאכלים הנקנים בדוכני רחוב ניידים או זמניים או במזנונים, וכן במזנונים המוכרים את מרכולתם דרך חלון-דלפק, כמו קיוסק, או מעבר לדלפק שבתוך החנות. בחלק מהמזנונים ניתן אף להזמין טייק אוויי. לרוב, מאכלי הרחוב נאכלים פעמים רבות בעמידה או אף תוך כדי הליכה, אם כי בחלק מהמזנונים מספר מועט של מקומות ישיבה.
בנוסף לדוכנים הפועלים ברחוב באופן שגרתי, יש דוכנים הנפתחים באופן חד-פעמי באירועים המושכים אנשים רבים לרחובות, כגון חגיגות יום עצמאות ופסטיבלים.
ישנם מאכלי רחוב אשר מנה מהם היא בגדר תחליף לארוחה; אחרים הם חטיף. בדרך כלל מאכלי רחוב ניתנים לאכילה ביד, ללא צורך בכלי אוכל (למעט שקית שבה מוחזק המאכל), וכאשר יש צורך בכלי אוכל, כגון מזלג או כפית, אלה הם כלי אוכל חד-פעמיים. ישנם מאכלי רחוב מקומיים, אך רבים ממאכלי הרחוב נפוצו לרחבי העולם.
יש המסתייגים מקניית מאכלי רחוב משיקולי ניקיון וטריות, בעיקר נכון הדבר לגבי דוכנים חסרי אמצעי קירור.
מאכלי רחוב לרוב זולים באופן ניכר ממאכל דומה שנקנה במסעדה.
היסטוריה
מאכלי רחוב נמכרים ברחובות הערים למעשה מאז תחילת ההתיישבות העירונית והן קיבלו ביטויים שונים בתרבויות שונות בעולם. בערי הקיסרות הרומית היו דוכני לחם וזיתים. בערי מזרח אסיה היו דוכני אטריות מוכנות לאכילה. במזרח התיכון היו פיתות, פלאפל ושווארמה. בהודו נמכרים בדוכני רחוב מטעמי מזון מהיר המוכרים מזה עידן. במערב אפריקה מקובלים דוכני רחוב המוכרים בשר שיפודים צלוי, מוכן לאכילה. כיום, מתחרות בדוכנים של מאכלי הרחוב רשתות המזון המהיר.
ישראל
מאכלי הרחוב הישראלים הוותיקים הם פלאפל ושווארמה המשמשים כתחליף לארוחה מלאה, ונמכרים במזנונים ייעודיים. הם נמכרים לרוב בפיתה, בדוכנים המציעים על הדלפק "סלטים חופשי" - מספר קערות סלטים, מחמצים ורטבים למילוי חוזר של הפיתה על ידי הסועד. גם סביח הוא מאכל רחוב ישראלי כתחליף ארוחה; בעבר היה מוכר רק באזורים מסוימים וכיום נמכר בכל רחבי הארץ וכן פיתות דרוזיות עם לבנה ושמן זית, או ממרח שוקולד, שנמכרות בעיקר בירידי מזון ובצפון הארץ. מקורם של כל אלו במזרח התיכון ובארצות ערב. מעורב ירושלמי הוא מאכל ישראלי פופולרי הנמכר גם כן בדוכני רחוב לצד השווארמה, הפלאפל והסביח על אף שלעיתים גם נמכר גם במסעדות אם כי שם מחירו גבוה יותר.
בערים רבות בישראל נמכרים בקיץ קלחי תירס חם מדוכנים ניידים בקרנות רחוב, בהם מתבשל תירס בדוּד מים רותחים. הקלח החם מומלח ומוגש לרוב בתוך עלה תירס. במסיבות, פארקי שעשועים וירידים מאכלי הרחוב הנפוצים הם כאלו שהיגרו מהמערב - נקניקייה בלחמנייה מיץ פטל פיצה המבורגר צ'יפס צמר גפן מתוק ופופ קורן.
מאכלי רחוב קיציים אופייניים הם הגלידות לסוגיהן, הנמכרות בקיוסקים ונאכלות תוך כדי הליכה. גלידות נמכרות גם בשפת הים, על ידי רוכלים העוברים בין המתרחצים כשהם נושאים את מרכולתם בארגז מבודד מחום.
ביפו יש דוכן של בייגלה.
סוריה
באביב נמכרים בסוריה שקדים ירוקים מעגלות רחוב, ובקיץ סברס ופיסטוק. תות עץ ומיץ ליקריץ נמכרים בדוכני רחוב ועל ידי מוכרי משקאות בבגדים מסורתיים הנושאים את מרכולתם בסיר על הגב.
אירופה
באירופה ישנם מאכלי רחוב לאומיים רבים, ולצידם מאכלים חוצי גבולות. דוגמה טובה היא השווארמה, שהובאה לאירופה על ידי מהגרים ערבים וטורקים. הרובע הלטיני בפריז הומה מוכרי שווארמה.
בנלוקס
בהולנד ובלגיה טוגנים הם מאכל רחוב נפוץ, ונמכרים עם רטבים כמיונז וקטשופ. גרסאות מקובלות הם מיונז עם קטשופ ובצל וכן מיונז עם רוטב חמאת בוטנים. הטוגנים ההולנדיים דומים למקובל בכל העולם, בעוד אלו הבלגיים עבים יותר.
הולנד
בהולנד מאכלי רחוב נמכרים לרוב בחנויות קטנות, שהן תערובת של בית קפה, בר ומסעדת מזון מהיר, המכונות "סנאק-בר" או "קפיטריה". המאכל העיקרי הנמכר בהן הוא טוגנים, ולצידם חטיפי בשר וגבינה מטוגנים. לרוב המבחר כולל גם המבורגר, גלידה וכריכים, ולעיתים אפילו פיצה, פלאפל ושווארמה.
רוכלי רחוב מוכרים דג הרינג מומלח המוגש עם בצל טרי; לחמניות מוצעות כתוספת.
מאכל רחוב הנפוץ בפסטיבלים ובעיקר בסביבות ה-31 בדצמבר (ערב ראש השנה האזרחית) הוא סוג של סופגניות המכונות "אוליבולן" ("כדורים משומנים").
בלגיה
ופל בלגי חם הוא חטיף רחוב נפוץ. חטיף מקובל נוסף הוא הפנקייק, אשר בבלגיה הוא תפוח יותר מהקרפ הצרפתי או הבליני הרוסי.
צרפת
בצרפת, הקרפ הוא מאכל רחוב לאומי וזול. קרפים נמכרים עם מילוי, ו"קרפ קומפלט" המכיל שינקן, גבינה מגורדת וביצה מהווה ארוחת צהריים משביעה. כחטיף מתוק, הקרפ נמכר עם נוטלה ובננה או גראן מרנייה וסוכר. מוכרי קרפ מוכרים גם פאניני - כריך קלוי.
מאכלי רחוב נוספים הם מגוון כריכים מבגט, פיצה וכריכי קבב. בחורף נמכרים ערמונים קלויים.
גרמניה
קיימת גם נוכחות הולכת וגדלה של דוכני רחוב צפון אפריקאים המוכרים שווארמה, פלאפל וחלומי.
איטליה
מאכל הרחוב האיטלקי הנפוץ ביותר הוא פיצה. בניגוד לפיצה הנמכרת במסעדות שצורתה עגולה, פיצה כמאכל רחוב נאפית בתבניות מרובעות ונמכרת כריבועים או מלבנים ובצקה דק, גם זאת בניגוד לזה של הפיצה המסורתית. הציפויים הנפוצים הם: פטריות, מרגריטה, נקניק איטלקי, האם, ירקות. בסיינה הבצק דק במיוחד והפיצה לרוב מקופלת.
מאכלי רחוב נוספים הם: ג'לאטו - גלידה איטלקית, פוקצ'ה ממולאת גבינה בסגנון ג'נובה, פרינטה האפויה מקמח חומוס ולעיתים מוגשת עם פוקצ'ה, תבשיל של קיבת שור המוגש בלחמנייה שמקורו בפירנצה, "סופלי" מרומא - כדורי אורז במילוי גבינה או מילויים נוספים המצופה פירורי לחם וביצה ומטוגן בטיגון עמוק. אותו מאכל מכונה בסיציליה "ארנצ'יני" וממולא לרוב רוטב בשר ואפונה ירוקה.
בנאפולי דוכנים המכונים "פריג'יטוריה" (friggitorie) מוכרים מאפים ממולאים המטוגנים בטיגון עמוק ומאכלים נוספים. בפלרמו מקובל "פאני קה מאוזה" - טחול של חזיר מבושל פרוס דק, מוגש בלחמנייה ו"פנאלה" - בלילת קמח חומוס בטיגון עמוק. במרכז איטליה נפוצה "פורקטה" - בשר חזיר צלוי מתובל, מוגש לרוב בלחמנייה.
דוכני רחוב מוכרים בקיץ אבטיח ובחורף ערמונים, בעיקר לקראת חג המולד. מזנוני צלייה מוכרים לרוב מזון לצריכה ביתית, אך בחלקם יש דלפק לאכילה במקום של מוצריהם, הכוללים עוף צלוי, תפוחי אדמה צלויים, פולנטה מטוגנת ותוספות שונות.
בזכות מהגרים מטורקיה ומהמזרח התיכון, גם השווארמה צוברת פופולריות כמאכל רחוב באיטליה.
טקס ההכתרה של צ'ארלס השלישי וקמילה
טקס הכתרת צ'ארלס השלישי ואשתו, קמילה, המלכה-רעיה של הממלכה המאוחדת, למלך ולמלכה הרעיה של הממלכה המאוחדת ושאר ממלכות חבר העמים נערך ב-6 במאי 2023 במנזר וסטמינסטר שבלונדון. זהו טקס ההכתרה העשירי בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת, מאז הקמתה בשנת 1707 וטקס ההכתרה ה-40 להתקיים במנזר וסטמינסטר מאז הכתרתו של ויליאם הכובש ב-1066.
בטקס הוכתר צ'ארלס השלישי למלך, אך לא מדובר בתנאי לכהונתו כמלך, שכן זו החלה באופן מיידי ב-8 בספטמבר 2022 עם מותה של אימו, המלכה אליזבת השנייה, בהיותו הראשון בסדר הירושה לכתר הבריטי. אשתו של צ'ארלס, קמילה, הוכתרה בטקס, כמלכה רעיה. כשצ'ארלס נישא לקמילה ב-2005, הוכרז שקמילה לא עתידה לקבל את התואר. צ'ארלס לעומת זאת, ביקש לתת לקמילה את התואר, כדי שתוכתר לצידו. עם עליית הפופולריות של קמילה, הצהירה המלכה אליזבת השנייה על רצונה כי קמילה תקבל את התואר מלכה לאחר מותה.
רקע
צ'ארלס השלישי עלה לכס הממלכה המאוחדת בגיל 73 עם מות אמו, המלכה אליזבת השנייה, ב-8 בספטמבר 2022 כשהיא בת 96. הוא הוכרז כמלך על ידי מועצת העלייה יומיים לאחר מכן, ב-10 בספטמבר. עוד בהיותו נסיך ויילס, נבנו תוכניות ראשוניות לטקס ההכתרה העתידי תחת שם הקוד מבצע כדור הזהב. דו"ח שפורסם ב-2018 על ידי יחידת החוקה של אוניברסיטת לונדון הכיל בתוכו הצעות לחידוש הטקס והתאמתו לעידן המודרני.
תכנון
על תכנון הטקס הופקד אדוארד פיצאלן-הווארד, דוכס נורפוק ה-18, מתוקף כהונתו בתפקיד מרשל רוזן , ולצדו ועדת הכתרה מיוחדת שהוקמה לצורך זה. באוקטובר 2022 הוכרז על התאריך שנקבע לטקס: שבת ה-6 במאי 2023. יום מנוחה נוסף נקבע ב-8 במאי, על מנת להאריך את סוף השבוע ולאפשר קיומם של אירועי חגיגה ברחבי המדינות. ואכן, אירועים כאלו נקבעו הן על-ידי המוסדות הממלכתיים בבריטניה והן על-ידי אנשים פרטיים.
באפריל 2023 נחשפה ההזמנה הרשמית לטקס שנשלחה למוזמנים. פורסמה גם תמונה רשמית חדשה של הזוג המלכותי, שצולמה לרגל האירוע על-ידי הוגו ברננד. ההזמנה עוצבה על-ידי אנדרו ג'יימיסון, אמן הרלדיקה וקליגרף, והיא כוללת את הסמלים של בני הזוג ומוטיבים טבעיים ובהם הפרחים הסמליים של בריטניה וחיות בר.
תהלוכת ההגעה למנזר
בבוקר יום ההכתרה יצאו המלך והמלכה מארמון בקינגהאם לעבר מנזר וסטמינסטר, ונסעו בכרכרת יובל היהלום שהונהגה בשישה סוסים, במה שמכונה "תהלוכת המלך". ליוו אותם הגדוד הרכוב של פרשי המלך והמשטרה הרכובה המלכותית של קנדה. הזוג נסע דרך המאל אל עבר וייטהול, משם אל עבר רחוב הפרלמנט עד לפתח המערבי של המנזר.
תכשיטי הכתר
בראש תהלוכת תכשיטי הכתר נישא צלב ויילס, שהוענק למלך החדש על-ידי האפיפיור פרנציסקוס, ובתוכו הוטמעו שתי פיסות מן הצלב האמיתי. לאחריו נישאו תכשיטי הכתר ששימשו בטקס ובהם שרביט אדוארד הקדוש, שרביט היושר והרחמים, חרב הרחמים, גלובוס הריבון, כתר המלכה מרי וכתר אדוארד הקדוש.