cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שורטבאס
עלילה
הסרט מסתיים בשיר של ג'סטין בונד ב"שורטבאס" בזמן הפסקת החשמל, במהלכו סופיה מגיעה ומגלה את רוב וסוורין יחד. ג'יימס וג'יימי מגיעים יחד עם סת' וכיילב. השיר של ג'סטין מתחיל באווירה מלנכולית, אך עם כניסתה של תזמורת הוא נהייה יותר אופטימי ואנרגטי. על רקע המוזיקה מוצאות הדמויות בסרט את שחיפשו: ג'יימי וג'יימס חוזרים זה לזה מחוזקים, סת' וכיילב מגלים זה את זה, סוורין נראית מאושרת לראשונה, וסופיה מצטרפת לזוג אנונימי שאותם בחנה בעבר והתפעלה מהנאתם המינית, והמין בשלישייה מביא אותה לראשונה לאורגזמה, שיחד איתה מסתיימת בגל גדול החשכה ששוררת בניו יורק.
האם הסרט פורנוגרפי
בסרט מוצגות סצנות מין מפורשות - יחסי מין הטרוסקסואליים, הומוסקסואליים ולסביים ואף אורגיות, ולכן עלתה השאלה האם תוכן זה הופך את הסרט לסרט פורנוגרפי.
המבקר דניאל פאיקוב עוסק בשאלה זו ומציין:
למבקר הקולנוע אורי קליין עמדה ברורה בסוגיה זו:
דעה אחרת הייתה לחבר מועצת העיר תל אביב, הרב נתן אלנתן, שאמר בעקבות הקרנת הסרט בסינמטק תל אביב כי "מוסד שמקבל תקציבים מהעירייה אינו יכול לעסוק בפורנוגרפיה". גם בתי קולנוע רבים בארצות הברית סירבו להקרין את הסרט עקב ריבוי סצנות המין בו.
פרסים
לאחר הקרנת הבכורה בפסטיבל קאן הוקרן הסרט ביותר מ-25 מדינות נוספות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
סטפנוס השני
ביוגרפיה
סטפנוס נולד למשפחת אצולה רומית, משפחת אורסיני ובבגרותו מונה לדיאקון. לאחר מותו של האפיפיור הנבחר סטפנוס הוא נבחר פה אחד לאפיפיור, והפך בכך לאפיפיור ה"מערבי" הראשון מזה זמן רב, לאחר שליטה כמעט מוחלטת של האימפריה הביזנטית במינוי האפיפיורים.
סטפנוס זכור בהיסטוריה בעיקר בשל העובדה שהוא ביקש עזרה מפפין הגוץ במאבקו נגד הלומברדים, אשר כבשו את האקסרכיה של רוונה ב-751 ואיימו לכבוש גם את רומא. האפיפיור לא יכול היה לקבל עזרה מהאימפריה הביזנטית, מכיוון שיחסי הכס הקדוש עם השושלת הסורית ששלטה על האימפריה היו רעועים והאימפריה עצמה הייתה עסוקה במאבקים מול בית עבאס. כל מה שקונסטנטינוס החמישי יכול היה להציע לאפיפיור הוא משלוח מתווך אשר ילווה את האפיפיור בדרכו לפגישתו עם אייסטולף מלך הלומברדים בפאביה. כאשר פגישה זו לא הובילה לכדי פשרה, לא נותרו בפני קונסטנטינוס החמישי אפשרויות לסייע לאפיפיור.
כך, לא נותרה לסטפנוס ברירה, אלא לפנות לפפין ולבקש שיגן על הכס הקדוש. סטפנוס אפילו עבר את האלפים (בשנת 754) והגיע לפריז על מנת לטעון באופן אישי בפני פפין. על פי כותבי הכרוניקות של התקופה, סטפנוס לבש בגדי אבלות והשתחווה לרגלי פפין, על מנת לשכנעו. ב-6 בינואר 754 סטפנוס קידש (מחדש, לאחר שהאפיפיור זכריה כבר עשה זאת ב-751) את פפין כמלך השושלת הקרולינגית ובניו קרל וקרלומן כיורשיו. בתמורה, פפין פנה לטפל באיום מצד אל-אנדלוס, ונטל על עצמו את תפקיד מגן הכנסייה מול הלומברדים. הוא נלחם בלומברדים והשיב את רוונה לידי הכס הקדוש, אך הותיר את מלכי הלומברדים על ממלכתם. לאחר מותו של אייסטולף, היה סטפנוס בעמדת כוח שאפשרה לו להשפיע על מינוי מלך לומברדיה החדש, דזידריוס.
לקשרים אלה בין פפין לבין האפיפיור משמעות רבה. ראשית, הטריטוריה ש"העניק" פפין לאפיפיור, הקרויה מתת פפין, היא זו שמאוחר יותר הפכה למדינת האפיפיור והיוותה בסיס לוותיקן של ימינו. שנית, קשרים אלה הובילו מאוחר יותר לקשריו של בנו קרל הגדול עם הכנסייה, ולהמלכתו כ"קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
האפיפיור פאולוס הראשון, שירש את סטפנוס, היה אחיו.
אוטו אדו
אוטו אדו (בגרמנית: Otto Addo, נולד ב-9 ביוני 1975 בהמבורג שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גאנאי-גרמני ששיחק בעמדת הקשר, והיה מזוהה בעיקר עם בורוסיה דורטמונד. לאדו 15 הופעות בנבחרת גאנה בכדורגל, עמה השתתף במונדיאל 2006. אדו משמש כיום עוזר מאמן בבורוסיה מנשנגלדבך.
אדו נודע במשחקו הפיזי, ביכולת הדריבל שלו ובהיותו שחקן ורסטילי המסוגל לשחק בכל עמדות הקישור ולבעוט היטב בשתי רגליו.
קריירת מועדונים
אדו נולד בעיר המבורג, אך לא הצליח להותיר את חותמו כנער בקבוצה הבכירה של העיר, ובשנת 1993, כאשר היה בן 18, חתם במועדון VFL המבורג. אדו שיחק במועדון זה שלוש שנים. בשנת 1996 חתם אדו בהנובר 96 ששיחקה אז בליגה השלישית בגרמניה, והרשים מאוד את צוות המועדון, שגילה כישרונות נוספים כמו ג'רלד אסמואה ופביאן ארנסט. בעונת 1996/97, הקבוצה הבקיעה מעל למאה שערי ליגה, אך הודחה במבחני העלייה על ידי אנרגי קוטבוס. בעונת 1997/98 הצליחו אדו והאנובר להעפיל לבונדסליגה השנייה. בעונת 1998/99 הבקיע אדו שבעה שערי ליגה, והפך לאחד השחקנים הטובים ביותר בבונדסליגה השנייה, והחל לעניין מועדונים בכירים יותר.
בקיץ 1999 חתם אדו בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, בה שיחק שש עונות, אך תקופות ארוכות בהן היה פצוע מנעו את מימוש הפוטנציאל הרב שלו. בעונת 1999/00 היה אדו שחקן משמעותי בקישור של בורוסיה דורטמונד, וסיים עם הקבוצה במקום ה-11 בליגה. בעונת 2000/01 סיימו אדו ודורטמונד במקום השלישי בבונדסליגה והבטיחו מקום בגביע אופ"א. בקיץ 2001 קרע אדו את הרצועה הצולבת ונאלץ להיעדר מהמגרשים לתקופה ארוכה, וכך החמיץ כמעט את כל עונת 2001/02. לקראת סוף העונה חזר אדו לסגל של דורטמונד והשתתף במחזורים האחרונים, וסייע לקבוצה לזכות באליפות הבונדסליגה. באותה עונה, אדו הגיע עם דורטמונד לגמר גביע אופ"א 2002, בו הפסידה דורטמונד 3-2 לפיינורד. אודו נכנס כחילוף התקפי בדקה ה-61 כשתוצאת המשחק הייתה כבר 3-2 במקומו של אוורטון, אך לא הצליח להשפיע על התוצאה. בספטמבר 2002, לאחר שנערכו שלושה מחזורי ליגה, קרע אדו שוב את הרצועה הצולבת, במשחק בינלאומי של נבחרת גאנה מול נבחרת אוגנדה במסגרת מוקדמות אליפות אפריקה 2004, וכך החמיץ גם את עונת 2002/03 כמעט במלואה, וחזר לשחק רק במחזור האחרון של אותה עונה. בספטמבר 2003, לאחר ששיחק שישה מחזורי ליגה, נפצע אדו שוב, במשחק גביע אופ"א מול אוסטריה וינה, והחמיץ את יתרת עונת 2003/04. רק בינואר 2005 חזר אדו למגרשים לאחר מעל שנה שלא שיחק, ועד לתום עונת 2004/05 ערך שלוש הופעות.
בתחילת עונת 2005/06 שוחרר אדו מבורוסיה דורטמונד לאחר שערך במדיה 75 הופעות ליגה בשש עונות והבקיע 11 שערים, וחתם במיינץ 05 מהבונדסליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה, 2005/06, ערך אדו 17 הופעות ליגה, וסיים עם מיינץ במקום ה-11 בבונדסליגה. כמו כן, אדו העפיל עם מיינץ לגביע אופ"א בזכות נוהל בו הקבוצה ההוגנת ביותר בבונדסליגה הייתה זוכה באותה תקופה בכרטיס לגביע אופ"א. יכולתו של אדו באותה עונה הייתה סבירה, והקנתה לו זימון לסגל של נבחרת גאנה למונדיאל 2006. בעונת 2006/07 אדו ערך שתי הופעות ליגה בלבד. בקיץ 2007 שוחרר אדו ממיינץ וחתם בהמבורג, הקבוצה של עיר הולדתו, על חוזה לשלוש שנים. אדו לא הצליח להתאקלם בהמבורג ובתחילה שיחק לסירוגין בקבוצת המילואים ובקבוצה הבכירה של המבורג, למעשה, בשנת 2008 פרש אדו מכדורגל לאחר שערך ארבע הופעות ליגה בלבד בקבוצה הבכירה של המבורג.
קריירה בינלאומית
אדו נולד אמנם בגרמניה, אך בחר לייצג את גאנה בזכות שורשיו הגאנאיים. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך אדו בשנת 1999 בניצחון 5-0 נבחרת אריתריאה, והעפיל עם נבחרת גאנה לאליפות אפריקה 2000, שם שיחק יחד עם חברו הנס סארפיי, שגם הוא גרמני-גאנאי. אדו הבקיע שער באליפות זו בניצחון 2-0 על נבחרת טוגו בשלב הבתים, אך גאנה ואדו הודחו בשמינית הגמר לאחר הפסד 1-0 לדרום אפריקה. בשנת 2006 נכלל אדו בסגל של גאנה למונדיאל 2006, שבו ערכה גאנה את הופעת הבכורה שלה במונדיאלים. אדו פתח בהרכב בניצחון 2-0 על נבחרת צ'כיה והוחלף במחצית על ידי דרק בואטנג. במשחק מול נבחרת ארצות הברית במחזור האחרון של שלב הבתים, בו ניצחה גאנה 2-1, נכנס אדו כמחליף במחצית במקום דרק בואטנג. הייתה זו ההופעה ה-15 והאחרונה של אדו במדים הלאומיים, שכן בשמינית הגמר, בה הפסידה גאנה 3-0 לנבחרת ברזיל, אדו לא שותף.
לאחר הפרישה
אדו שימש עוזר מאמן בהמבורג בין השנים 2009 ו-2015. במקביל, הועסק אדו החל משנת 2013 על ידי התאחדות הכדורגל של גאנה כסקאוט של נבחרת גאנה לקראת מונדיאל 2014 ואחר כך גם לקראת אליפות אפריקה 2015, בה עבד תחת אברם גרנט. בשנת 2015 סיים אדו את תפקידיו בהמבורג ובנבחרת גאנה. בשנת 2016 הועסק אדו בקבוצת נורסאלנד הדנית כעוזר מאמן, ועזב את התפקיד בשנת 2017.
בשנת 2022 מונה כמאמן נבחרת גאנה והוביל אותה למשחקי הגביע העולמי בקטאר.
תארים
עם בורוסיה דורטמונד:
חליל צד
חליל צד הוא כלי נגינה וחליל תזמורתי. חליל הצד יוצא דופן משאר סוגי החלילים בכך שלמרות שהוא נחשב ככלי ממשפחת כלי הנשיפה מעץ (משום שהוא עובד כמוהם), מדובר למעשה בכלי נשיפה שעשוי ממתכת.
תפוצת הכלי והגדרתו
החליל הוא כלי הנפוץ בכל תרבות המוזיקה בעולם. הוא קיים בשני אופנים עיקריים: חליל שהוא צינור הפתוח רק בקצהו האחד, המוחזק אופקית, ובו האוויר ננשף אל תוך פיה מחוץ לפה, ונשבר על אחת הדפנות – בעברית כלי זה ידוע בתור חליל צד, או פשוט בתור חליל. קיים גם חליל שהוא צינור הפתוח משני הכיוונים, כאשר צד אחד הוא הפיה אשר מוכנסת אל תוך הפה, והאוויר שננשף נשבר על החור הראשון ובו משטח המתחדד לקראת קצהו – זהו כלי שמוכר בעולם המערבי בתור חלילית. לחלילית קיימות גרסאות נוספות בדמות אורגני-פה, שלהם כמה צינורות, והם יכולים להפיק יותר מצליל אחד בו זמנית. כלי נוסף הנפוץ כיום בעיקר בבלקן ובדרום אמריקה הוא כלי המכונה חליל פאן, ולו כמה וכמה צינורות סתומים בקצה אחד, והאופן שבו נושפים לתוכם זהה לאופן הנשיפה בחליל הצד. כלי נוסף הפתוח בשני קצותיו הוא נאי, אך בשונה מחלילית ומחליל צד גם יחד, אין לו פיה, מה שיוצר צורך לנשוף בזווית אלכסונית תוך שהאוויר נחתך בקצה דופן הצינור.
למרות שישנם כלי נשיפה רבים המכונים חליל, ערך זה מתמקד בחליל-הצד המודרני. ניתן לקרוא על חלילים אחרים (כמו חלילית, חליל פאן, טרברסו, בנסורי, חליל צד אירי וכדומה) בערכים נפרדים.
חליל הצד נפוץ בעיקר במוזיקה קלאסית, החל מראשית המאה ה-17 (בצורתו העתיקה) ועד ימינו, והוא משמש כחוליה חשובה בתזמורת סימפונית. חליל הצד נפוץ גם בג'אז, ברוק מתקדם ובמוזיקה אירית מסורתית.
הצליל
לחליל הצד יש צליל רב-גוני. צליליו הנמוכים יכולים להיות רכים וחלשים, האמצעיים נעימים ועדינים, ואילו הגבוהים חזקים, חדים ומבריקים. חלילן מקצועי יכול אף לשנות את אופיים של הצלילים כך שלמשל הצלילים הנמוכים יהיו חדים וחזקים יותר, והצלילים הגבוהים יהיו חרישיים ועדינים. בתזמורת מנגן החליל לרוב ברגיסטר הגבוה, מפני שהוא אחד הכלים הבודדים המגיעים לגובה זה בקלות, ובצליל שאינו צווחני. אצל אנשים רבים יוצר צלילו של החליל תחושה "קסומה" ו"מרחפת", ואחת היצירות המפורסמות בה מנוצלות תכונות אלו של החליל היא "מנוחת אחר-הצהריים של פאון" מאת קלוד דביסי. כן רבים מדמים את צלילו לצליל ציוץ הציפורים, ואכן ביצירות תוכניתיות רבות מבוצע תפקיד הציפורים בידי החליל (לדוגמה: "קרנבל החיות" מאת קמיל סן-סאנס, "פטר והזאב" מאת סרגיי פרוקופייב).
מבנה החליל
חליל צד מודרני בנוי מצינור צר (בקוטר של כ-2 ס"מ) וארוך (66 ס"מ), העשוי בדרך כלל ממתכת, ולאורכו ישנם חורים הנסגרים ונפתחים על ידי מנגנון מורכב של לחצנים (המכונים "קלפות") ומנופים, אשר קרוי על שם ממציאו, מנגנון תאובלד בהם. הלחצנים עשויים גם הם ממתכת, ובתחתיתם שכבת לבד המצופה בעור-דג או חומר סינתטי אחר המונע בריחת אוויר בהסגרם. לחליל ישנה פייה המיועדת לנשיפה, העשויה לרוב גם היא ממתכת. חלילים שמיועדים למתחילים עשויים "ניקל סילבר" שזוהי תערובת ניקל מצופה כסף, ואילו החלילים היותר מתקדמים עשויים כסף סטרלינג (92.5%). יש שעשויים מזהב (בתערובות שונות), ואף מפלטינה. סוג המתכת משפיע בהכרח על גוון הצליל, אך הוא אינו ערובה להיותו של החליל "מקצועני" יותר או פחות, אלא עניין של טעם משתנה בגוון הרצוי של הצליל.
חליל צד מתקופת הרנסאנס והבארוק (והעתקים שלו המיוצרים כיום), נקרא "טרברסו" ועשוי מעץ, מלבד קלפה אחת (או יותר) שעשויה ממתכת. קיימים גם חלילי-צד מודרניים העשויים עץ עם מכניקה ממתכת. חלילי-צד מעץ הם כבדים יותר, והעץ ממנו הם עשוים הוא לרוב גרנדילה - עץ כהה בצפיפות מאוד גבוהה, שממנו מכינים לרוב גם פיקולו.
חליל הצד המודרני בנוי מ-3 חוליות אשר מורכבות יחד וניתנות לפירוק.
אופן ההפעלה של המכסים מתחלק לשלושה סוגים:
בסך הכול ישנם 12 לחצנים בחליל, כאשר שתי קבוצות מסוימות של לחצנים מיועדות לאצבע אחת. ההבדל בין מספר המכסים למספר הלחצנים מוסבר על ידי העובדה שיש לחצנים מסוימים המפעילים שניים ואף שלושה מכסים.
הפקת הצליל והנגינה
בזמן הנשיפה, חלק מהאוויר אשר ננשף על ידי הנגן, נכנס לתוך הצינור דרך הפיה, מסתחרר בתוכו, רועד, ויוצא החוצה. רוב האוויר יוצא בחזרה דרך הפיה, והשאר יוצא דרך החורים הפתוחים וקצה הצינור. רעידת האוויר בתוך הצינור היא הצליל שאנו שומעים.
גובה הצליל שמפיק הכלי נקבע על פי שלושה משתנים:
אופן הנשיפה
בעת הנשיפה לפיה, לא מצמידים אליה את כל הפה, אלא רק את השפה התחתונה, או את הסנטר העליון, בעוד שהשפה העליונה מכוונת את האוויר לעבר הקצה המנוגד של חור הפייה, בדומה לאופן הנשיפה לבקבוק. בכך נבדל חליל הצד מרוב כלי הנשיפה מעץ וכלי הנשיפה בכלל, בהם מצמידים את שתי השפתיים לפיה. על פתח הפיה להיות מכוון ב-90 מעלות כלפי מעלה או בהטייה קלה פנימה, כשהפיה נחה מעל שקע הסנטר או בתוכו, תלוי במבנה פניו של החלילן. על השפה התחתונה לכסות רבע עד שליש מחור הפייה.
אופן החזקת הכלי
יד שמאל אוחזת בחליל מלפנים-מלמטה (גב היד מופנה קדימה), ויד ימין מאחור-מלמעלה (בדומה לכידון של אופניים או אופנוע - גב היד מופנה מעלה). לחליל שלוש נקודות אחיזה עיקריות: שאר האצבעות משמשות בעיקר לפתיחה ולסגירה של השסתומים.
נקודת אחיזה נוספת היא נקודת המגע של החליל בשפה-סנטר. נקודה זו היא שמאפשרת לייצב את החליל בצלילים כמו דו ודו#, שבהם יש נקודות אחיזה מעטות.
סוגי חלילי צד מודרניים
החליל, שהצורה הסטנדרטית שלו היא החליל התזמורתי קיים גם בעוד מספר גדלים ומנעדים שונים, המסודרים מהגבוה לנמוך:
פיקולו
הוא סוג קטן של חליל צד העשוי ממתכת או מעץ הובנה, ואורכו כמחצית מאורכו של החליל הרגיל וצליליו גבוהים באוקטבה מאלה של החליל. היות שצליליו של הפיקולו גבוהים מצלילי החליל מהחליל (ומצלילי כל כלי הנשיפה מעץ), הם מבריקים וחזקים יותר ומשמשים בתזמור על מנת להכפיל את צלילי הכינורות.
רפרטואר
הרפרטואר לחליל הוא מגוון, וראשיתו בסוף המאה ה-17. במאה ה-18 נכתבו בעבורו יצירות רבות, אך הוא כמעט נזנח במאה ה-19. החל מן המאה ה-20 חזר החליל להיות דומיננטי ביצירות סולניות של מלחינים רבים וחשובים.
מן המלחינים הידועים אשר כתבו יצירות לחליל ניתן למנות את באך ובניו, הנדל, טלמן, היידן, מוצרט, שוברט, פורה, דביסי, פולנק, פרוקופייב ומלחינים נוספים.
מרדכי טברסקי מלויעב
רבי מרדכי טברסקי (מלויעב) (ה'ת"ר - י"ד בכסלו ה'תרס"ו) נכדו של רבי אהרן טברסקי, האדמו"ר השלישי מצ'רנוביל, בנו בכורו של בנו הגדול רבי מנחם נחום. היה אדמו"ר בלויעב ובשדה לבן.
תולדותיו
נולד בצ'רנוביל בתחילת שנת ה'ת"ר לרבי רבי מנחם נחום טברסקי ולגיטל בתו של רבי ישראל מליטשניץ חתנו של ה"אוהב ישראל" מאפטא. נישא ללאה בת שבע בתם של רבי שמואל אשכנזי ושל זוגתו המפורסמת רחל.
הנהגתו
עם פטירת אביו בדמי ימיו בכ"ז בשבט ה'תרל"א, מונה על ידי סביו רבי אהרן מצ'רנוביל למגיד ואדמו"ר בלויעב שבפלך מינסק כשסביו אף נסע לשבות עימו את שבתו הראשונה שם, בלויעב שימש כ-33 שנים באדמורו"ת. אחרי פטירת סבו אלפים מחסידי בית צ'רנוביל הסתופפו בצילו, והתפרסם לפועל ישועות גדול וללוחם גדול בהשכלה, והיה מוערך על צדיקי דורו.
פטירתו וקברו
בשנת תרס"ה כשנה לפני פטירתו נחלש ועל כן עבר לשדה לבן שבבלארוס שהייתה עיר מתקדמת יותר בתנאי הרפואה והנהיג שם את חצירו. ביום ג' י"ד בכסלו תרס"ו נפטר שם, ואוהל הוקם על קברו בבית הקברות שדה לבן.
במשך שנים רבות לא נודע מקום קברו עד שבשנת תשס"ב אותר ושוקם הקבר על ידי חסידי טשרנוביל בסיועו של הרב נפתלי צבי הלפרין רב הקהילה בירושלים, ואף נערך בחודש כסלו תשס"ג מסע של נכדו האדמו"ר מנחם נחום טברסקי עם חסידים רבים לרגל חנוכת הציון.
צאצאיו
כל עשרת בניו וחתניו כיהנו כאדמורי"ם:
יריחו (אקדח)
יריחו 941 הוא אקדח שפותח במהלך שנות השמונים של המאה ה-20 על ידי התעשייה הצבאית הישראלית. הפיתוח הסתייע בחברת "טנפוליו" האיטלקית, ועיצובו הסופי של האקדח דומה מאוד לזה של אקדחי טנפוליו, שהם עצמם העתק של האקדח הצ'כי המפורסם CZ-75.
הספרות '941' באינדקס של הדגם המקורי באות לציין את שני סוגי התחמושת שהיו זמינים בהתחלה לאקדח: כדור ה-9 מ"מ פרבלום (לוגר) (9x19) הפופולרי, וכדור ה-41AE. (עשרה מ"מ), אשר פותח ב-1986 על ידי החברה האמריקנית Action Arms. כדור זה, שבעצם זהה ל-40S&W. ה"מודרני" יותר, תוכנן כדי לשמש אקדחי 9 מ"מ, עם התאמות מינימליות (קנה וקפיץ חדשים, ואפשרית גם מחסנית חדשה).
אקדחי יריחו הראשונים סופקו לעיתים קרובות עם שני סטים של קנים וקפיצים הניתנים להחלפה: האחד מתאים ל-9 מ"מ, והשני ל-41AE. אף על פי ש-41AE היה כדור טוב, ולא נחות בשום מאפיין לעומת כדור ה-40S&W. המתחרה, הוא לא זכה לתמיכה שיווקית חזקה, ולא הצליח "לתפוס" בשוק. עקב הכישלון למכור את הקליבר הזה לציבור, הוא הושמט לבסוף מפס היצור של היריחו והוחלף על ידי ה-40S&W. בהמשך הצטרפו למשפחת יריחו גם אקדחים בקוטר 0.45 אינץ' - 45ACP. בדומה לאקדחים של חברת קולט.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נכנס היריחו לשימוש במשטרת ישראל, ביחידות מובחרות של צה"ל ובכמה גופי ביטחון אזרחיים, והחליף למעשה את אקדח ה-FN HP בתור אקדח השירות הסטנדרטי של היחידות האזרחיות. בשנת 1996 המעמד של היריחו בישראל ספג מהלומה כאשר האקדח האוסטרי גלוק 19C זכה במכרז של השב"כ להיות הנשק החדש עבור הסוכנים שלו ויחידת אבטחת האישים. זמן קצר לאחר מכן, גם הימ"מ החליפה את היריחו, לטובת אקדחי גלוק 17 ו-19.
היריחו מיוצא מישראל באופן נרחב, (בעיקר ארצות הברית) תחת מגוון שמות, השונים מהשם המקורי של האקדח. היבואנית העיקרית של היריחו לארצות הברית, .Magnum Research Inc, ייבאה את האקדחים תחת שמות מסחריים כמו “Baby Eagle”, “Baby Desert Eagle” ו-"Desert Eagle", בניסיון לנצל את ההצלחה המסחרית של אקדח "נשר המדבר" הגדול הרבה יותר, ושונה לגמרי מהיריחו, אשר יוצר גם הוא על ידי תע"ש, ושווק על ידי Magnum Research. בניגוד לנשר המדבר, שפותח למטרות ספורט, יריחו הוא נשק להגנה עצמית.
נתונים טכניים
יריחו 941 הוא אקדח חצי אוטומטי הפועל בשיטת רתע קצר (Short Recoil) על ידי נעילת בראונינג. ההדק פועל במנגנון פעולה כפולה (Double Action) – סחיטת ההדק דורכת את הפטיש לאחור ולאחר מכן גורמת לשחרורו אל פני הנוקר. הפטיש חיצוני. ליריחו שני דגמים עיקריים: דגם F ודגם R. דגם R הוא בעל ניצרה דו-צדדית על הצינה (מחליק). הניצרה בדגם זה מהווה גם ממעד (Decocker), המשמיט את הפטיש בביטחה. דגם זה נמכר בעיקר בארצות הברית בשם Baby Eagle. דגם F הוא בעל ניצרה על צד שמאל של הגוף, שיכולה לנעול את הפטיש דרוך או לא. לשני הדגמים, F ו-R, שלושה גדלים עיקריים: סטנדרטי (גודל מלא), חצי קומפקטי (גוף רגיל, צינה וקנה קצרים), וקומפקטי (צינה וקנה קצרים, בית מחסנית קצר) – Full, Short, Baby. האקדח זמין בדגמים בעלי גוף מתכתי (כל הדגמים), או גוף פולימרי (רק דגמים קומפקטיים וחצי-קומפקטיים). מסילות הצינה נמצאות בתוך הגוף, כמו בכל האקדחים שעוצבו בדוגמת אקדח ה-CZ-75. הקנה מגיע עם חירוץ סלילים פוליגוניים. הכוונות ניתנות לצידוד (אחורית וקדמית). המחסניות דו-טוריות, והקיבולת שלהן משתנה בהתאם לסוג הכדור וגודל האקדח (10 עד 16 כדורים למחסנית).
בתחילת המאה ה-21 מחלקת הנק"ל של תע"ש הופרטה, ומאז אקדחי יריחו מיוצרים על ידי חברת IWI – Israel Weapon Industries Ltd. חברת IWI חידשה את היריחו, בהציגה דגמים פולימריים בעלי מפצה סטייה (דומה לזה שבאקדחי גלוק 17C/19C), תוספת של מסילות אמצעים (Picatinny Rail), ומגוון דגמי אימונים.
שם המשחק (ירחון)
שם המשחק היה ירחון ספורט ישראלי שיצא לאור מאוגוסט 1996 עד פברואר 2010. הירחון נוסד על ידי העיתונאי אורי שרצקי, ששימש גם כעורך. את הירחון הוציאה לאור חברת מעריב החזקות. שם המשחק היה כתב העת היחיד בישראל שעסק בספורט, שהתפרסם באופן קבוע ועסק בכלל ענפי הספורט (ובכדורגל בפרט). הירחון לא עסק בחדשות ספורט אלא פרסם בעיקר כתבות צבע, כתבות עומק, ניתוחים טקטיים, ראיונות עם ספורטאים, מדור סאטירה, חידון נושא פרסים וטורים אישיים. לאורך רוב שנות קיומו צורף לכל גיליון פוסטר של ספורטאי כלשהו, לרוב כדורגלן או כדורסלן. בכל שנותיו, הופיע הירחון על דפי ניייר כרומו והכיל 100 עמודים בדיוק.
סיאול
סיאול (בהנגול: 서울특별시; בהנג'ה: 서울特別市 - IPA: ; מבוטא: סַאוּל) היא בירת קוריאה הדרומית, מרכזה הפוליטי, הכלכלי, החברתי והתרבותי, העיר הגדולה בה וה-12 בעולם כולו. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-9.5 מיליון תושבים וכ-27.35 מיליון במטרופולין, מעל חצי מאוכלוסיית קוריאה הדרומית והמטרופולין השנייה בגודלה בעולם. מהמאה ה-14 ועד 1945 הייתה עיר בירתה של קוריאה כולה.
בסיאול יש תשתית מאוד מתקדמת מבחינה טכנולוגית. יש בה את חדירת הפס הרחב של סיבים אופטיים הגבוהה ביותר בעולם, וכתוצאה מכך, חיבורי האינטרנט המהירים בעולם עם מהירות של עד גיגה-ביט לשנייה. תחנת הרכבת המרכזית של סיאול, היא הטרמינל הראשי של הרכבת המהירה של קוריאה הדרומית, והרכבת התחתית של סיאול והיא רשת הרכבת התחתית הגדולה בעולם לפי אורך, ובעלת הקו המעגלי הגדול בעולם. הרכבת התחתית של סיאול, נחשבת לרכבת התחתית הטובה בעולם, והיא הרכבת היחידה בעולם עם דלתות אוטומטיות בלבד, ובנוסף LTE, ו-Wi-Fi, ו-DMB, וגם WiBro. סיאול מחוברת בעזרת AREX לנמל התעופה הבינלאומי של אינצ'ון, שדורג כנמל התעופה הטוב בעולם במשך 7 שנים ברציפות (2005–2012), על ידי המועצה הבינלאומית לנמלי תעופה.
בשנת 1986, אירחה העיר את משחקי אסיה, בשנת 1988 את האולימפיאדה, בשנת 2002 את המונדיאל, ובשנת 2010, אירחה את הפורום של ה-G-20, ונבחרה כעיר המעוצבת בעולם.
שמה של העיר
העיר סיאול ידעה שמות רבים בעברה, ובהם: מקור שמה הנוכחי של העיר הוא מן המילה הקוריאנית סוֹרָפוֹל (서라벌; 徐羅伐) שמשמעותה: "עיר בירה", אשר במקור יוחס לעיר קיונגג'ו, שהייתה בירת ממלכת שילה. בניגוד לרוב שמות המקומות בקוריאה, לעיר סיאול אין סימן בכתב האנג'ה - הגרסה הקוריאנית של הכתב הסיני. לאנשים המשתמשים בכתב הסיני - סיאול נכתבת כ- 漢城 שנהגה "האנצ'נג" בסינית או "האנסאנג" (한성) בקוריאנית. פירוש השם - העיר הבצורה ("סאנג") על נהר ההאן.
ב-18 בינואר 2005 הכריז השלטון המקומי של העיר, כי שמה של העיר בכתב הסיני יהיה מעתה ואילך "שואו-אר" (בתעתיק פִּין-יִין: Shǒu'ěr, בסינית: 首爾), כך שהגייתו תדמה להגייה הקוריאנית, כאשר "שואו" משמעו בסינית "ראשון" או "בירה". השם החדש יופיע בכל המסמכים הרשמיים במקום השם "האנסונג". שם העיר כפי שהוא נהוג בעברית (וברוב השפות האירופאיות) רחוק מההגייה המקורית.
היסטוריה
סיאול נוסדה בשנת 18 לפני הספירה בשם ויריה סאונג כבירתה של ממלכת פאקצ'ה. מספר חומות אדמה נותרו מאותה תקופה. מאוחר יותר היה המקום אתר של קרבות בין הממלכות השונות שהיו בקוריאה. במאה ה-11 בנו שליטי שושלת קוריו ארמון במקום וקראו לעיר נאמגיאנג, "הבירה הדרומית". בשנת 1394 שונה שם העיר מ"האניאנג" (漢陽) ל-" האנסאנג" (漢城), כאשר העיר הפכה להיות בירת שושלת צ'וסון. העיר הוחרבה בפלישותיו של הידיושי היפני בסוף המאה ה-16 אך נבנתה מחדש. כמה ניסיונות מודרניזציה בסוף המאה ה-19, סיאול הפכה לעיר הראשונה במזרח אסיה שבה יש קווי חשמל, חשמליות, מים זורמים, קווי טלפון, וטלגרף. בתקופת השלטון היפני על קוריאה בתחילת המאה ה -20, העיר נקראה גיונגסונג (경성,京城), ולאחר שחרור המדינה מהיפנים בשנת 1945, ויסודה של קוריאה הדרומית בשנת 1946, החלה העיר להיקרא "סיאול", שפירושו "עיר בירה" בקוריאנית (אף שהשם היה בשימוש בתקופת ממלכת שילה - 57 לפני הספירה ועד 935 לספירה). בשנת 1949, הופרדה העיר ממחוז גְיוֹנְגִי, וקבלה את מעמדה כ"עיר מיוחדת". בשנת 1950, במהלך מלחמת קוריאה, סיאול נכבשה פעמיים על ידי כוחות קוריאה הצפונית ופעמיים על ידי כוחות האו"ם והעיר נהרסה כמעט לחלוטין. ב -14 במרץ 1951, העיר נכבשה לאחרונה בידי כוחות האו"ם. מאז, גבולות העיר גדלו לתוך עוד ועוד מחוזות, וגבולותיה הנוכחיים של העיר הוקמו בשנת 1995.
ביולי 2020 ראש העיר המכהן מאז 2011, פארק וון-סון, התאבד לאחר שהוגשה נגדו תלונה בגין הטרדה מינית.
גאוגרפיה
תשעה קווי רכבת תחתית באורך של 1,131 ק"מ מקשרים את מרכז העיר עם פרווריה. אחד הרחובות המרכזיים והעתיקים ביותר בסיאול הוא צ'ונג-נו (종로) - רחוב הפעמון, שבו היה ממוקם הפעמון שצלצל בעת פתיחת וסגירת שערי העיר.
אתרים בעלי חשיבות
בתקופת שושלת צ'וסון נבנו "חמשת הארמונות הגדולים" של סיאול:
וכן ארמון קטן נוסף:
מקדשים בעלי חשיבות בעיר:
מוזיאונים:
מבני ממשל
השכלה
בסיאול שוכנות למעלה מ-30 אוניברסיטאות, שהידועה מכולם היא האוניברסיטה הלאומית של סיאול.
תחבורה
בסיאול תשעה קווי רכבת תחתית שאורכם הכולל 1,131 ק"מ, וכן 200 קווי אוטובוסים. רשת האוטובוסים משולבת ברשת התחנות של הרכבת התחתית כך ששימוש בכרטיס אלקטרוני מאפשר לשלב נסיעה באוטובוסים וברכבת. סיאול מקושרת עם ערי קוריאה הדרומית באמצעות רכבות, ובכללן ה-KTX - רכבת התותח המהירה.
שדות תעופה
בסיאול שני שדות תעופה - שדה התעופה גימפו שנבנה עוד לפני מלחמת האזרחים ומשמש בעיקר לתחבורה פנים מדינתית, ונמל התעופה הבינלאומי של אינצ'ון שבנייתו הסתיימה בשנת 2001, ומשמש כיום לרוב התחבורה האווירית הבינלאומית, כגון קוריאן אייר.
קוריאן אייר מפעילה קו ישיר לנמל התעופה בן-גוריון. הקו פועל בתדירות של כ-3 פעמים בשבוע ומבוצע במטוסי בואינג 777-200ER.
זיהום האוויר
בשל מאמצים רבים של הממשלה להקטנת זיהום האוויר, הצליחו להפחית את זיהום האוויר בסיאול לאותן רמות של טוקיו - ורמות פחותות של זיהום מאשר בבייג'ינג.
פארקים וגנים ציבוריים
בסיאול שישה פארקים, והעיר מוקפת בחגורה ירוקה. הפארקים הם אתרים פופולריים לנופש של אנשי העיר ולמקום מנוחה בסופי שבוע. בעיר שלושה פארקי שעשועים: פארק לוטה, אוורלנד, וסיאול לנד. במהלך חודש מאי 2017 נפתח במרכזה של סיאול גן תלוי בחדש בשם Seoullo 7017 בהשקעה של למעלה מ-30 מיליון דולר.
מנהל מקומי
[[קובץ:שכונות סיאול עברית 2.png| 400px
סיאול מחולקת ל-25 רבעים - "גו" (구), שמתחלקים ל-15267 שכונות "דונג", ואלה מחולקים ל-112,734 "באן".
הבית הלאומי (תנועה)
הבית הלאומי הוא ארגון שהוקם במטרה לתעל את הכוחות הפועלים נגד תוכנית ההתנתקות למטרות ממוקדות בשטח. התנועה פעלה באמצעות הפצת כרזות שקראו להמונים לבצע פעילויות שונות, חלקן בניגוד לחוק, כדי לעכב ולמנוע את תוכנית ההתנתקות. שמאל|ממוזער|150px|[[לוגו תנועת הבית הלאומי]] בראש הארגון עומדים שי מלכה ואריאל ונגרובר, שהואשמו בהמרדה והועמדו לדין בבית משפט השלום בירושלים וזוכו מחמת הגנה מן הצדק, בשל אכיפה בררנית מצד הפרקליטות נגדם.
בפסק דין בערעור לבית המשפט המחוזי בוטלה ההחלטה לזכותם מחמת הגנה מן הצדק והם הורשעו בהמרדה. בקשת רשות ערעור על קביעה זאת נדחתה במרץ 2009 כמוקדמת מכיוון שההליכים לא הסתיימו.
פיה
{{פירושונים|* פיה – כינוי כוללני לסוגים רבים של יצורים קסומים מעולם הפנטזיה
אחר:
ראו גם
}}
אגרון
אֶגְרוֹן (או: אוֹצָר; בלועזית: תזאורוס, Thesaurus) הוא מילון של מילים נרדפות, המבוסס על שדות סמנטיים.
בעוד שמילון כללי מגדיר מילים באותה השפה או נותן תרגומים של המילה לשפה אחרת ונועד בעיקר לשם בירור פירושה של מילה בטקסט קיים, האגרון כולל רשימה של מילים נרדפות. כמו מילונים אחרים, גם אגרונים יכולים להיערך כספר, כאתר אינטרנט או כתוכנת מחשב. כיום מרבית מעבדי התמלילים מכילים אגרון שמוצא את משמעות המילה עליה מצביע הסמן בלחיצת כפתור.
מקור השם והיסטוריית האגרונים
אם האגרון כולל רק רשימה של מילים נרדפות, הוא מסתמך על כך שהמעיין בו יודע לפחות באופן פאסיבי את השפה ורק עוזר לו להיזכר במבחר מילים האפשריות הקיימות. כאלה הם, למשל, מילון המילים הנרדפות של השפה הקטלאנית של מנואל פְרַנְקֶזָה ומהדורתו של נורמן ליואיס לתזאורוס של רוז'ה. כזה הוא גם אגרון "מילה במילה" לשפה העברית מאת איתן אבניאון, שמעבר לרשימת המילים מציין על מילים אחדות "ספרותי", "עגה" והפניות אחדות למילים מנוגדות (כעס – הירגעות). ישנם אגרונים מפורטים יותר, אשר כוללים פרטים נוספים: הגדרה של כל אחת מהמילים, עצות לבחירת המילה המתאימה ביותר להקשר ודוגמאות לשימוש בכל מילה מהספרות; דוגמה לאגרון כזה היא "מילון ובסטר החדש למילים נרדפות" לשפה האנגלית בעריכת פיליפ בֶּבְּקוֹק גוֹב ומילון המילים הנרדפות של השפה הרוסית של קיריל גּוֹרְבָּצֶ'בִיץ'.
מילונים כלליים אחדים מביאים לחלק מן המילים גם רשימת מילים נרדפות עם הסברים על ההבדלים ביניהן. מילונים כאלה הם, למשל, מילון הוּאָיִס לשפה הפורטוגזית ומילון מריאם־ובסטר לשפה האנגלית, אם כי אין לראות בהם אגרונים של ממש.
התזאורוס של אומנות האדריכלות הוא דוגמה לאגרון המשמש מפתח עניינים לבסיס הנתונים של המוזיאון הלאומי בקנדה ומתוחזק על ידי הרשת הקנדית למידע שעבר בירושה.
שימושים
בטכנולוגיית מידע האגרון מייצג בסיס נתונים או רשימה סמנטית אנכית למפתחות חיפוש נושאים. בתחום האינטליגנציה המלאכותית, האגרון יכול להיחשב כאנתולוגיה.
בסיס הנתונים של אגרון מודרני נוצר מתוך תקנים בינלאומיים ובדרך כלל מאורגן בצורה היררכית של נושאים. אגרון כזה משלב כל מונח בתוכן המתאים לו ומאפשר למשתמש להבחין בין מילים בעלות משמעות כפולה. כמו כן משמש האגרון כבסיס למפתח עניינים לחומר מקוון.
ישראל באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980)
משלחת ישראל לאולימפיאדת הנכים ארנהם כללה כ-75 ספורטאים שהתחרו ב-9 ענפי ספורט. האולימפיאדה נערכה במרכז הספורט הלאומי פפנדאל בארנהם.
ליוו את המשלחת יושב ראש ההתאחדות הישראלית לספורט נכים וראש אגף השיקום במשרד הביטחון אריה פינק, מנהל המשלחת יוסף לוטנברג, רכז מקצועי ראובן הלר, שני רופאים והמאמנים שמעון שלח, אליהו רבינא, מרים לוי, שמואל זיידל (כדור שער), אלחנן טלמור, מרגלית זוננפלד, אפרים דביר ואוטו פפרבאום.
טקס הפתיחה של האולימפיאדה נערך בנוכחות הנסיכה מרגריט.
הישראלית עדנה מדליה כיהנה באולימפיאדה כחברה בוועדת הערעורים של המשחקים. במהלך השהות במשחקים נבחרו אריה פינק לסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית לספורט נכים, ד"ר אורי נבחר לוועדה הרפואית הבינלאומית והמאמן ראובן הלר נבחר ליו"ר הוועדה לחוקה ושיפוט בכדורסל כיסאות גלגלים.
חברי המשלחת
ספורטאים נוספים שהתחרו במסגרת הנבחרות השונות: עמוס באבא, אלי ברמן, אלי שילו.
ועדת שמגר (חיל הים)
ועדת שמגר, בראשותו של נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, היא ועדת חקירה צבאית, שהוקמה כדי לבדוק האם קיים קשר סיבתי בין זיהום נחל הקישון לבין ריבוי מקרי מחלת הסרטן בקרב צוללים לשעבר של חיל הים הישראלי. חברי הוועדה האחרים היו פרופ' מאיר וילצ'ק ממכון ויצמן למדע וד"ר גד רנרט, מנהל המחלקה לאפידמיולוגיה בבית החולים כרמל בחיפה.
מסקנות הוועדה פורסמו, לאחר ציפייה ציבורית ממושכת, ב־21 בנובמבר 2002, וקבעו כי לא ניתן למצוא קשר ישיר בין הזיהום בנחל הקישון לבין מחלת הסרטן אצל רוב הלוחמים שצללו בנחל. עם זאת, הוועדה מתחה ביקורת על צה"ל ועל חיל הים על התנהלותם בפרשה.
בעקבות דעת המיעוט של יו"ר הוועדה, לפיה "ישנו קשר סיבתי והגיוני בין מצב הקישון לבין מחלת הסרטן אשר פגעה בחיילים", הכיר משרד הביטחון בנפגעי הצלילות כחללי צה"ל או נכי צה"ל.
הזיהום בנחל הקישון
ועדת שמגר מצאה כי נחל הקישון מזוהם על ידי מספר מפעלים פטרוכימיים באזור חיפה, וייתכן כי הוא הנחל המזוהם והחומצי ביותר בישראל.
הזיהום בנחל הקישון נגרם בעיקר מביוב תעשייתי. לפי ממצאי הוועדה, המזהמים העיקריים הם: מתקן טיהור שפכים (מט"ש) חיפה וחמשת המפעלים - חיפה כימיקלים, גדות (פטרוכימיה וביוכימיה), בתי הזיקוק, כרמל אולפינים ודשנים. לאורך הנחל נמצאים מפעלים נוספים, אשר שפכיהם מתנקזים לנחל ומהווים מזהמים משניים, ובהם חברת החשמל, מפעל שמן, פז, סונול, דור אנרגיה, סולתם, תלמה, אגד. במעלה הנחל ישנם מפעלים נוספים ששפכיהם זורמים לנחל ציפורי ומשם לנחל הקישון ובהם המפעלים כרומגן בשער העמקים וויטקו באלוני אבא. נמצא כי הסדימנט (קרקעית) בנחל הקישון הוא המזוהם מבין נחלי החוף במתכות, כולל במתכת הרעילה כספית.
החולי בקרב צוללי חיל הים במילואים
לוחמי חיל הים ששירתו בקומנדו הימי שייטת 13 וביחידת הצוללים נהגו להתאמן בנחל הקישון במשך שנים, בפעילות גופנית אינטנסיבית שכללה שחייה וצלילה.
הוועדה חקרה את הסיבות לריבוי מקרי הסרטן בקרב כ־120 צוללים לשעבר של צה"ל אשר התאמנו בזמנו באזור שפך הקישון. לפחות 93 מתוכם חלו במחלת הסרטן, ושליש מהם בקירוב נפטרו.
במשך יותר משנתיים טענו החיילים שהריכוז הגבוה של מקרי סרטן בקרב צוללים לשעבר איננו מקרי. בעקבות סערה ציבורית הורה הרמטכ"ל שאול מופז ב-24 ביולי 2000, על מינוי ועדת חקירה, היא ועדת שמגר.
פירוט מסקנות הוועדה
לאחר בדיקה מדוקדקת וממושכת, ולאחר התייעצויות עם צוות גדול של מומחים רפואיים, קבעה הוועדה במסקנות הביניים שלה כי לא נמצא קשר סטטיסטי מובהק בין החשיפה של החיילים לכימיקלים רעילים במשך שירותם הצבאי לבין מגוון מחלות הסרטן בקרבם כיום.
עם זאת מתחה הוועדה ביקורת קשה על צה"ל וחיל הים בגין אי אכיפת הנחיות רשויות הבריאות ואיכות הסביבה שאסרו להתאמן בנחל.
הוועדה המליצה לאסור על הצלילה בקישון ובנמל חיפה, למנוע אימונים בשטח מים שלא נבדק מבחינה בריאותית, ולהפסיק את הזרמת השפכים לים ולקישון בפרט.
מסקנות הוועדה, שניקו את צה"ל מאחריות משפטית וחוקית, עוררו את כעסם של חיילי חיל הים לשעבר וגרמו להתמרמרות בציבור.
מפקד חיל הים באותה תקופה, אלוף ידידיה יערי, סטה מהנוהג הצבאי המקובל של שמירה על נייטרליות וקרא לחיילים בחיל הים לתמוך בעמותה שנוסדה על ידי חיילי שייטת 13 לשעבר שחלו בסרטן. עוד אמר כי פרשה זו תגזול שינה מעיני קצינים בחיל הים למשך שנים רבות.
עמדת בית המשפט העליון
ב-10 בפברואר 2005 דן בית המשפט העליון בעניין. הדיון נבע מתביעתם של הלוחמים החולים בסרטן ומשפחותיהם להכרה על ידי משרד הביטחון כנפגעים וכחללים שנפגעו עקב שירותם. משרד הביטחון ביקש לדחות את התביעה על הסף לאור המסקנות וההמלצות של ועדת שמגר.
בית המשפט העליון קבע כי אף שאינו מתערב בעצם תביעת הלוחמים החולים להכרה כנפגעי צה"ל, הרי שדו"ח ועדת שמגר אינו קביל כראיה, בהתאם לקביעה מפורשת בחוק השיפוט הצבאי, שמכוחו הוקמה ועדת חקירה זו.
זרקא (עיר)
זרקא (בערבית: الزرقاء, תעתיק מדויק: אלזרקאא, תרגום: הכחולה) היא העיר השנייה בגודלה בירדן, המצויה צפונית מזרחית לבירה עמאן. זרקא היא בירת מחוז זרקא, אחד ממחוזות ירדן.
כ-50% מתושביה הם פלסטינים ואוכלוסיית העיר הפלסטינית היוותה מטרה לפעילות המלך חוסיין באירועי ספטמבר השחור 1970, לאחר שלשדה התעופה של העיר נחטפו מטוסים בספטמבר 1970. קיימת סברה כי לאחר ספטמבר השחור וגירוש הארגונים הלאומיים הפלסטינים, התחזקו "האחים המוסלמים" בעיר. מכל מקום, בזרקא גדל אבו מוסעב א-זרקאווי, שנחשב לראש אל-קאעידה בעיראק וקיצונים אחרים מזרם האסלאם הפוליטי (פירוש שמו הוא "אדם מזרקא").
חפיפה
בגאומטריה, שני עצמים הם חופפים אם יש להם אותה צורה ואותו גודל, אף אם הם נמצאים במקומות שונים במרחב, מכוונים לכיוונים שונים, או הם תמונת ראי זה של זה.
בניסוח פורמלי יותר חפיפה בין שני קטעים היא מושג ראשוני, המשקף את הרעיון שקיימת איזומטריה שתעביר קטע אחד כך שיכסה בדיוק את הקטע האחר. בהתאם למושג ראשוני זה, ניתן להגדיר חפיפה של עצמים נוספים, כגון חפיפה של שתי זוויות, חפיפת משולשים וכדומה. הסימן המתמטי לחפיפה הוא סימן השוויון ומעליו טילדה: \cong.
לאחר הגדרתה של חפיפה בין שני עצמים, ניתן לנסח אקסיומות ומשפטים העוסקים בקיומה של חפיפה כזו. דוגמה נודעת למשפטי חפיפה הם המשפטים העוסקים בחפיפת משולשים.
חפיפה היא יחס שקילות.
חוזה ברית הידידות בין ממשלת מונגוליה לטיבט
חוזה ברית הידידות בין ממשלת מונגוליה לטיבט הוא חוזה בין שתי המדינות, אשר נחתם בתאריך 2 בפברואר 1913, באורגה (כיום אולן בטור), ואשר מכיר בקיומן העצמאי של שתיהן, ומדגיש את נכונותן של השתיים לנהל קשרי ידידות ביניהן. נכון להיום, קיימים ספקות לגבי סמכותם של החותמים בשם טיבט לנהל משא ומתן ולחתום על חוזה מסוג זה, ומשום כך קיים ספק האם מסמך זה מהווה חוזה חוקי.
רקע, חתימת החוזה ותקפותו
הטקסט המונגולי של החוזה פורסם על ידי האקדמיה המונגולית למדעים ב-1982.
בכל מקרה, רוב המעצמות האחרות התמידו במדיניותן שלא להכיר בעצמאותן של מונגוליה ושל טיבט, והמשיכו להכיר באופן רשמי בכפיפות של אזורים אלו לרפובליקה הסינית. האינטרסים של מעצמות המערב (בייחוד רוסיה והממלכה המאוחדת) באזורים אלו הובטחו על ידי הסכמים עם שושלת צ'ינג שהרפובליקה הסינית הבטיחה להמשיך ולקיים. לו היו מעצמות המערב מכירות בעצמאות מונגוליה או טיבט הן היו גורמות למעשה להפרת ההסכמים. בנוסף, היה חשש בין מעצמות המערב (שוב, בייחוד רוסיה והממלכה המאוחדת) שהכרה בעצמאות מונגוליה או בעצמאות טיבט תספח אזורים אלו לתחום ההשפעה של המעצמה היריבה, מצב שמבחינת המעצמות היה עלול להיות גרוע יותר מאשר המצב שבו אזורים אלו הם בשליטה לכאורה של סין החלשה.
תוצאות
החדשות על חתימת החוזה עוררו חשד עמוק בקרב מנהלי המשא ומתן הבריטים בכנס סימלה, שחששו שרוסיה עלולה לעשות שימוש בחוזה על מנת להשיג יכולת השפעה בניהול העניינים בטיבט. בסופו של דבר הממשלה הסינית לא חתמה על הסכם אליו הגיעו בכנס סימלה. הסכם דומה, ההסכם המשולש של קיאחטה שבבוריאטיה נחתם בין מונגוליה, הרפובליקה של סין, ורוסיה ב-25 במאי 1915. ההסכם הבטיח את האוטונומיה המלאה של מונגוליה בענייני פנים, את הזכויות הרוסיות במונגוליה, ובה בעת הכיר באופן רשמי בכפיפות של מונגוליה לסין.
אנטומולוגיה
אֶנְטוֹמוֹלוֹגְיָה (באנגלית: Entomology) היא המדע העוסק בחקר מחלקת החרקים ויש המגדירים אותה כחקר של כל פרוקי הרגליים. מדען העוסק באנטומולוגיה מכונה אנטומולוג.
פרוקי הרגליים
פרוקי הרגליים (Arthropoda) מתאפיינים בסימטריה דו-צדדית, חלוקה לפרקים, שלד חיצוני המכיל כיטין, גפיים פרוקות, לב גבי, כבל עצבים גחוני, שרירים משורטטים והתנשלות.
החרקים
החרקים מאופיינים בחלוקת גופם לשלוש חטיבות: ראש, חזה ובטן. בראש נמצא המוח וגפי הפה, בחזה נמצאות הכנפיים ושלושת זוגות הרגליים ובבטן נמצאת מערכת הרבייה והחלק הסופי של מערכת העיכול. כמו כן בבטן נמצאים גם פתחי הנשימה.
הצלחתם של החרקים נובעת מקצב הריבוי המהיר שלהם, כושר תעופה, גודל, שלד חיצוני, עמידות ליובש, נשימה בטרכאות ויכולת הגלגול.
תולדות הדיסציפלינה
אחד החלוצים בתחום חקר החרקים היה ז'אן-אנרי פאבר. פאבר נולד בדרום צרפת בשנת 1823, ועבד כמורה. פאבר עסק בחקר החרקים, ופיתח תאוריות רבות ומעניינות, תוך ביצוע ניסויים רבים. את הגילויים והתאוריות המבוססות ערך פאבר בעשרת כרכי סדרת ספריו "זכרונות אנטומולוגיים", שהראשון שבהם יצא בשנת 1879.
ניסוי הצרעה והצרצר
בין ניסוייו הרבים, ניתן למנות את "ניסוי הצרעה והצרצר":
בניסוי זה חקר פאבר את השאלה "איך הצרעה מגיבה לשינויים בהרגלים הטבעיים שלה?". בניסויו עקב פאבר אחר צרעה שמשכה צרצר על ידי מחושיו, אל הקן שלה. פאבר גזר את מחושי הצרצר והושיט לצרעה את רגלו של הצרצר, אך הצרעה התעופפה לדרכה. בצורה זו הוכיח פאבר שלצרעה הספציפית הזאת אין גמישות מחשבתית - ואולי אפשר לומר שחרקים מסוימים או אפילו רובם פועלים מתוך אינסטינקטים, המכינים אותם לעשיית פעולות מסוימות בטווח מוגבל.
אנטומולוגיה בישראל
בישראל מרבית העיסוק באנטמולוגיה מאוגד תחת החברה האנטומולוגית בישראל שמוציאה בכל שנה את העיתון Israel Journal of Entomology. מחקר אנטומולוגי מתבצע בבמחלקה האנטומולוגית של אוניברסיטת תל אביב אשר מתחזקת את האוסף הלאומי של פרוקי-רגל והיחידה לאנטומולוגיה בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית, המחלקה לאנטמולוגיה במנהל המחקר החקלאי (מכון וולקני) ובמעבדות נוספות באוניברסיטאות בישראל ובחברות פרטיות.
במסגרת המעבדות לבריאות הציבור, במעבדות המרכזיות של משרד הבריאות בירושלים מצויה המעבדה לאנטומולוגיה רפואית, אשר עוסקת בבדיקות חרקים מעבירי מחלות לאדם, יעילות תכשירי הדברה לשימוש אדם וחרקים במזון.
טרטרוס
קאמפה נוצרה ונשלחה על ידי קרונוס כדי לשמור על הקיקלופים והענקים בעלי מאה הידיים בטרטרוס, לאחר ששחרר אותם מכלאו של אורנוס. היא נהרגה בידי זאוס כדי שיוכל לשכנע את הקיקלופים ובעלי־מאה־הידיים שיעזרו לו במלחמה נגד הטיטאנים.
בנצרות טרטרוס מזוהה עם המקום שבו אלוהים קשר את המלאכים המורדים.
אסירי טרטרוס
האסירים שנכלאו בטרטרוס היו בני אלמוות, שעונשם הכבד ניתן להם מאחר שאי אפשר היה להענישם בעונש הפשוט - הוצאה להורג.
בטרטרוס נאסרו תחילה הקיקלופים בעלי העין אחת וגם ההקאטונכרים, בעלי מאה הידיים. לאחר המרד של זאוס באביו, זאוס שחרר את הקיקלופים והקאטונכרים מטרטרוס וזכה בעזרתם. בסוף המלחמה בין האלים לטיטאנים ניצחו האלים, וקרונוס ניכלא בטרטרוס.
על פי קארוי קרניי זה היה המקום אליו נשלח הרוצח הראשון - איקסיון, שנידון להיות כבול לגלגל אש. על אסיר אחר בטרטרוס, סיזיפוס, בן האלמוות, נגזר לגלגל שוב ושוב אבן כבדה במעלה הר רק כדי לראותה מדרדרת בחזרה לתחתית כל עת שהתקרב לפסגה. מכאן נגזר הביטוי "עבודה סיזיפית", שמשמעותו עבודה קשה וחסרת תועלת שמשכה אינסופי.
לפי המיתולוגיה הנוצרית קשר אלוהים בשלשלאות חלק מהמלאכים שמרדו בו עם לוציפר, בטרטרוס. המפורסם בהם הוא עזאזל.
העינויים בטרטרוס
בטרטרוס מעונים האסירים כדי להמחיש להם את חומרת חטאם. מסופר שאחד העינויים ניתנו לטנטלוס בן זאוס, אשר הרג את בנו פולפוס והגיש מבשרו לאלים. טנטלוס נכלא בטרטרוס והוטל עליו עינוי: מסביבו נמצאים בשפע מים מתוקים ופירות עסיסיים, אך כאשר טנטלוס מתקרב למעיין המים נעלמים, וכאשר הוא שולח את ידו אל הפירות הם נרקבים. עינוי זה נחשב לאחד העינויים הקשים ביותר מפני שטנטלוס היה בן אלמוות, ובטרטרוס אי אפשר למות - כך שהעינוי היה מתמשך, והוא נשאר צמא ורעב לנצח. בטרטרוס קיים נהר פלגתון, אשר מימיו עשויים מאש והוא מרפא את הרשעים כדי שיוכלו להמשיך לסבול.
מארי ברגמן
מארי ברגמן (בשוודית: Marie Bergman; נולדה ב-21 בנובמבר 1950) היא זמרת שוודית.
ביוגרפיה
ברגמן נולדה בסטוקהולם, מ-1969 ועד 1972 הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "Family Four", ביחד איתם היא ייצגה את שוודיה באירוויזיון 1971 ואירוויזיון 1972. ב-1974 החלה בקריירת סולו והוציאה את האלבום הראשון שלה "Mitt ansikte".
באירוויזיון 1994 ייצגה את שוודיה ביחד עם הזמר רוגר פונטארה והם היו במקום ה-13.
היא דיבבה את פלגמנקוף בדיבוב השוודי של הסרט אנסטסיה.
היא זכתה במספר פרסי מוזיקה, היא לימדה באקדמיה למוזיקה בקופנהגן ובאורהוס.
היא נשואה בשנית ולה בת מבעלה הראשון.
קרחון טוטן
קרחון טוטן (באנגלית: Totten Glacier) הוא זרם קרח גדול באזור חוף סברינה, שבארץ וילקס, הנמצאת בטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, שבאנטארקטיקה.
הקרחון מנקז שטח של 538,000 קילומטרים רבועים - חלק ניכר מיריעת הקרח האנטארקטית המזרחית.
הקרחון זורם מיריעת הקרח לכיוון צפון-מזרח, ובקצהו משנה את כיוונו לכיוון צפון-מערב ונשפך אל חוף באד שבארץ וילקס, ממזרח ובסמוך לכף וולדרון; בהישפכו - הקרחון הופך ללשון הקרח טוטן, הנשפכת אל מדף הקרח טוטן.
באם ימס הקרחון, כמות המים שבו יכולה להעלות את גובה פני הים ברחבי כדור הארץ ב־3.5 מטרים.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של ג'ורג' מ. טוטן (George M. Totten), פרח קצונה (מידשיפמן) ששירת בסלופ וינסנס (USS Vincennes), אשר שימשה את משלחת החקר של ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס. טוטן סייע לוילקס בהכנת המידע שנאסף על ידי המשלחת.
לקריאה נוספת
• D. D. Blankenship, D. A. Young, T. G. Richter, J. L. Roberts, A. R. A. Aitken, B. Legresy, D. M. Schroeder, R. C. Warner, T. D. van Ommen & M. J. Siegert, Ocean access to a cavity beneath Totten Glacier in East Antarctica, Nature Geosci 8, 294–298 (2015). https://doi.org/10.1038/ngeo2388
• Xin Li, Eric Rignot, Jeremie Mouginot, Bernd Scheuchl, Ice flow dynamics and mass loss of Totten Glacier, East Antarctica, from 1989 to 2015, Volume 43, Issue 12, 28 June 2016, Pages 6366-6373. https://doi.org/10.1002/2016GL069173
• Donda, F., Leitchenkov, G., Brancolini, G., Romeo, R., De Santis, L., Escutia, C.,. . . Cotterle, D. (2020), The influence of Totten Glacier on the Late Cenozoic sedimentary record, Antarctic Science, 32(4), 288-300. https://doi.org/10.1017/S0954102020000188
נסיגת הקרחון
• Damian Carrington, East Antarctica glacial stronghold melting as seas warm, theguardian,Tue 11 Dec 2018 15.42 GMT
חטיפת נחשון וקסמן
נחשון וקסמן היה סמל בצה"ל שנחטף ב-9 באוקטובר 1994 והוחזק כבן ערובה במשך 6 ימים בידי ארגון החמאס בביר נבאלא שמצפון לירושלים. הוא נרצח על ידי המחבלים במהלך ניסיון של צה"ל לחלצו, ב-14 באוקטובר.
החטיפה ופעולת החילוץ שנכשלה
נולד ב-3 באפריל 1975 בירושלים. התגייס באוגוסט 1993 לחטיבת גולני ושובץ בפלנ"ט גולני, הוכשר כלוחם, והשתתף בלחימה ברצועת הביטחון בדרום לבנון. ב-9 באוקטובר 1994 המתין וקסמן בצומת הטייסים ליד יהוד לטרמפ שייקח אותו לבית של ידידה שלו ברמלה. הוא עלה למכונית ובה ארבעה מחבלים מארגון חמאס, אשר התחפשו למתנחלים יהודים. המחבלים לקחו את וקסמן לביר נבאלא שמצפון לירושלים כבן ערובה. למחרת יום חטיפתו העבירו החוטפים לרצועת עזה קלטת וידאו שבה צולם וקסמן כשאקדח מוצמד לרקתו, מבקש מראש הממשלה יצחק רבין שישחרר את השייח' אחמד יאסין ועוד 200 אסירים ביטחוניים. לפי המסר שהעביר וקסמן, אם לא תיכנע ישראל לדרישה, יוציאו אותו להורג ביום שישי בשעה 20:00.
הקלטת הופצה ברצועת עזה במטרה להקשות על צה"ל באיתור מיקומו האמיתי של וקסמן, ואכן גורמי המודיעין השקיעו מאמצים לאתרו ברצועה ללא הצלחה ובכך התבזבז זמן יקר בניהול האירוע. גדעון עזרא, מפקד מרחב יהודה ושומרון בשב"כ, שלל את האפשרות שנחשון וקסמן נמצא בעזה והחל בבדיקת האפשרות, בסיוע המשטרה, שהרכב נשכר ביהודה ושומרון. בבדיקה נמצא כי אחת הסוכנויות השכירה רכב לאזרח ממזרח ירושלים. בבדיקה באותה סוכנות הסתבר כי הרכב הוחזר לסוכנות והיה שטוף וללא סימנים מיוחדים כלשהם. אבל בדיקת זהותו של השוכר העלתה כי מדובר בחבר או באח של אחד מאותה חוליית חוטפים שנתפסה קודם לכן. האיש נעצר ביום חמישי בלילה מבלי לעורר מהומה ורעש. בחקירתו דיבר באופן חופשי. התברר שהוא שכר את הדירה בביר נבאלה שבה הוחזק נחשון וקסמן. הוא גם היה זה שנהג ברכב והעביר את הקלטת מירושלים לעזה כדי להטעות את כוחות הביטחון לכיוון עזה. המידע הזה הועבר רק ביום שישי, 14 באוקטובר 1994. בעמדת הפיקוד שהו בעת הפעולה הרמטכ"ל, אהוד ברק, סגנו, אמנון ליפקין-שחק, ראש אמ"ן, אורי שגיא, אלוף פיקוד המרכז אילן בירן, ראש השב"כ, כרמי גילון, ומפקד אוגדת איו"ש, שאול מופז אשר פיקד על המבצע. בעקבות המידע המודיעיני שהשיגו אנשי השב"כ בחקירת הנהג, הוצגו למופז שתי תוכניות פריצה לבית המחבלים, האחת של הימ"מ והאחרת של סיירת מטכ"ל. העובדה שמפקד הימ"מ שהה באותה עת מחוץ לישראל, הביאה את מופז, בעברו סגן מפקד סיירת מטכ"ל, לבחור בזו שהציעו לוחמי סיירת מטכ"ל.
בשעה 19:00, עם רדת החשיכה, הגיע כוח החילוץ של סיירת מטכ"ל, בפיקודם של שחר ארגמן, מפקד היחידה, ורס"ן מיכאל כפרי, וצוותי הלוחמים בפיקודם של סרן ניר פורז, רון שרף, סרן ליאור לוטן וניצן אלון, לווילה שבפאתי הכפר.
במהלך שהות הסיירת במקום, נצפה אחד ממשתפי הפעולה עם החוטפים כשהוא נכנס לבית ויוצא כעבור כעשרים דקות. לאחר יציאתו נעצר משתף הפעולה, נחקר ומסר שווקסמן מוחזק בחיים. בשלב זה הוחלט לתת לסיירת מטכ"ל את הפקודה לפרוץ אל הבית. הכוח התפצל לשלושה צוותים שפרצו, כל אחד מכיוון שונה, במהירות לבית תוך ניצול גורם ההפתעה. על פי ספרו של ראש השב"כ, כרמי גילון, "שב"כ בין הקרעים", עקב שימוש במטען חלש מדי לפריצת דלתות הברזל של הבית, התעכבה הפריצה לחדר שבו הוחזק וקסמן, בקומה השנייה של הבניין. מיד כשנשמע הפיצוץ בדלת ירה אחד המחבלים שבעה כדורים בווקסמן, אחד בראשו ושישה בחזהו, והרג אותו. אז פרצו לחדר לוחמי היחידה, ובראשם לוטן, והרגו את שלושת המחבלים.
במהלך המבצע נהרג ניר פורז כאשר אחד המחבלים ירה לעבר הכוח הפורץ. שבעה חיילים נוספים נפצעו במהלך הפריצה. לסרן ניר פורז ולסרן ליאור לוטן הוענק צל"ש הרמטכ"ל על חלקם בפעולה זו.
בעקבות החטיפה והחילוץ הכושל
לאחר מותו של וקסמן הגישה משפחתו תביעה בארצות הברית (וקסמן היה אזרח ארצות הברית, מאחר שאמו אסתר נולדה בניו יורק ועלתה לארץ בסוף שנות ה-60) נגד שלטונות איראן בטענה לאחריותם לפעולות חמאס ונפסק בשנת 2009 כי על איראן לשלם פיצויי נזיקין בגובה של 25 מיליון דולר אמריקאי.
לזכרו של נחשון הוקם "בית נחשון" בשכונת הר נוף, בירושלים, המהווה את מרכז הפעילות של עמותת שלוה המסייעת לבעלי מוגבלות.
ב-2 באוקטובר 2010 הוקרן בערוץ 2 סרטם של לוי זיני ואייל בלחסן, "נחשון וקסמן – הספירה לאחור", העוסק בפרשת החטיפה וניסיון החילוץ.
באפריל 2010 שוחרר זיאד נג'יב, הפלסטיני שבביתו הוחזק וקסמן. נג'יב שהה בירדן בעת החטיפה, היה מבוקש ונעצר כאשר ניסה לשוב לכפרו.
במסגרת עסקת שליט שוחרר וגורש לטורקיה המחבל זכריה נג'יב, שחטף את וקסמן, והיה מנהיג המחבלים שהובילו את וקסמן לאחר חטיפתו לבית בביר נבאלה.
המחזה עשר דקות מהבית של מאיה ערד יסעור שעלה בתיאטרון הבימה בשנת 2015 עוסק בשיקולי יצחק רבין בזמן חטיפת נחשון וקסמן.
בית הספר לאמנויות רננים
בית הספר רננים היה בית ספר תיכון לאמנויות מיסודו של יצחק הירשברג שפעל בתל אביב בשנים 1960–1975.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת 1960 על ידי המורה והמנהל הוותיק יצחק הירשברג. הוא שכן ברח' פינס 30, בבית משה שלוש שבנוה צדק. בשנותיו הראשונות היה בית הספר קטן מאוד וכל התלמידים למדו במגמת מוזיקה בלבד, אך כבר בשנת 1963 נוספו מגמות ציור, דרמה ומחול, ומספר התלמידים עלה בהתאם. עם הזמן לא הספיק המקום בבניין, והחלה התרחבות, תחילה לאוטובוסים ישנים שהוצבו בחצר הגדולה, אחר לדירה נוספת מעבר לכביש ולבסוף החליף צריף גדול את האוטובוסים.
עם תלמידי רננים שזכו לפרסום נמנים עזרא דגן, יגאל בשן, שלמה בראבא, דוב'לה גליקמן, שלומית אהרון, גליה ישי, יוסי אלפי, טליה שפירא, רותי הולצמן ונילי הרפז. בית הספר ערך קונצרטים, תערוכות, הצגות ומופעי מחול. בין מורי האמנות בבית הספר היו יצחק סדאי המוזיקאי, שלמה ברטונוב השחקן, יהודית אורנשטיין הרקדנית ופרץ הסה הצייר.
קשיי מימון ובעיות שונות הביאו לסגירת הבניין בנווה צדק ב-27 באפריל 1967, וכתוצאה מכך עזבו תלמידים רבים את בית הספר, שנאלץ לחפש שיכון אחר. רוב התלמידים הועברו כגוש אחד לבית הספר תלמה ילין, ותלמידי י"ב הוגשו שם לבחינות הבגרות כתלמידי תלמה ילין והוצגו כבוגריו, לאחר ארבע שנות לימוד והישגים ב"רננים". (בשנת 1967, לאחר שבית הספר לאמנויות רננים נקלע למשבר כספי, השתלבו חלק גדול מתלמידיו בתלמה ילין. בעקבות כך נוספו לבית הספר מגמות לתיאטרון, מחול וציור ופיסול.) מקצת התלמידים התפזרו בין בתי ספר אחרים. כשלושים מן התלמידים דבקו בבית ספרם במסכת מייגעת של נדודים מבניין שכור אחד לאחר, במשך שמונה שנים נוספות, שבמהלכן גדל מספרם בעוד כמה עשרות. בשנים אלה הוסרה מעל בית הספר הכרת משרד החינוך ועמה שכר הלימוד המדורג לזכאים, אך יצחק הירשברג לא ויתר והמשיך לקבל גם תלמידים זכאים בתשלום חלקי, ללא מימון. כאשר התקשה בית הספר לשלם למורים, החליף אותם הירשברג בכל המקצועות שהיה מוסמך ללמד - מתמטיקה, פיזיקה, לשון, תנ"ך והיסטוריה, כמעט ללא תמורה, ובלבד שיוכל להמשיך ולנהל את בית הספר ולהביא את תלמידיו לבחינות בגרות. עזרה לו בכך בתו, שלומית קדם, שעבדה כמזכירה בבית הספר ובהמשך החליפה אותה אשתו, נחמה. מספר התלמידים עלה משנה לשנה, אך הקשיים הכלכליים נמשכו, ובסופו של דבר, בשנת 1975, נסגר בית הספר באופן סופי, לאחר שמנהלו לא היה מסוגל עוד לשאת בעול מחמת גילו המתקדם ומצבו הבריאותי המידרדר.
היים
היים (Heim, Heym) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו בית. {{פירושונים|
ראו גם
}}
היסטוריה של פנמה
לרפובליקת פנמה היסטוריה עשירה של מורשת פרה-קולומביאנית, שהתקיימה על ידי ילידים אינדיאנים כבר לפני כ-12,000 שנים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של קדרות כבר לפני כ-4,500-3,700 שנה, שהיא התקופה המוקדמת ביותר במדינות אמריקה השונות. האוכלוסייה באזור שגשגה, וההערכה היא כי לפני הכיבוש הארופאי חיו באזור פנמה כמיליון עד שני מיליון אינדיאנים.
לאחר שנת 1500
בשנת 1501 הגיע לאזור קולומביה הגדולה הספן הספרדי רודריגו דה בסטידס, שהתלווה לכריסטופר קולומבוס במסעו השני לאמריקה. הוא הפליג מהקאריביים מזרחה עד לקו החוף, אך עקב תנאי מזג האוויר וכלי השיט נאלץ לחזור על עקבותיו, וחקר קודם את האיים הקאריביים. כשנה מאוחר יותר, בעת מסעו הרביעי של קולומבוס, הוא הגיע בעצמו לאזור פנמה, ושרטט מפה ובה קו החוף והטריטוריות המערביות.
לפני הגעת האדם האירופאי היה האזור מיושב בצפיפות באינדיאנים, רובם משבט הגואבה. במפגש של קולומבוס ואנשיו עם הילידים, סיפרו הילידים על קיומו של קו חוף לאוקיינוס אחר (האוקיינוס השקט) בצידה השני של המדינה. קולומבוס ואנשיו חקרו את האזור והגיעו רגלית עד נהר צ'חרס, אולם לא הגיעו לקו החוף מעברו השני.
רק בשנת 1513 ערך וסקו נונייס דה בלבואה מסע רגלי מחוף לחוף, מהאטלנטי לפאסיפי, גילה את ייחוד רוחבה של פנמה ואת קיומו של האוקיינוס השקט. גילוי מפתיע זה התקבל בספרד בשמחה, בעקבות ההנחה, שלמעשה הייתה מוטעית, שהדרך מאיי אמריקה לספרד קצרה יותר דרך האוקיינוס השקט. בעקבות גילויו של בלבואה, הפליג החוקר פרדיננד מגלן, לאחר מספר שנים, והגיע אל האוקיינוס השקט בכלי שיט.
אזור מרכז אמריקה היה מרובה בזהב, שהיה בשימוש מאסיבי על ידי האינדיאנים משבט הגואבה. האזור יושב על ידי מתיישבים ספרדים, שדחקו את רגלי המקומיים, בזזו את זהבם וניצלו אותם.