cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Younger Brother
ההרכב התחיל להופיע בהופעות חיות בשם "Younger Brother Live" בהרכב הכולל את מרק בראונסטיין על גיטרת הבאס, טום המילטון על הגיטרה ואת ג'ו רוסו על התופים.
שם ההרכב לקוח מנבואה של Koguis, ה-Koguis מחשיבים את עצמם כאח בוגר ואומרים שהשמדת כדור הארץ וסביבתו תעשה עי"י אנשי מערב שנקראים Younger Brother. סיימון פוספורד ובנג'י ווהן תיארו את זה ב-Twisted DVD ששוחרר בשנת 2007 במהלך ריאיון. חלקים מהנבואה אפשר למצוא בשיר "Scanner".
דיסקוגרפיה:
2003 - A Flock Of Bleeps
2007 - The Last Days Of Gravity
2011 - Vaccine
2014 - Vaccine Electronic
הסריס
הסריס (בלטינית: Eunuchus) הוא קומדיה רומית מאת פובליוס טרנטיוס אפר (המאה ה-2 לפנה"ס). הספר תורגם מלטינית לעברית על ידי דבורה גילולה, ויצא לאור בהוצאת מאגנס בשנת 1999.
פרולוג
הפרולוג של הסריס הוא דוגמה להתפתחות שחלה בתרבות הרומית עם אימוץ התרבות היוונית. הפרולוג כבר אינו מתפקד כתפקידו הקודם והופך להיות פרולוג של פולמוס. הפרולוג הפולמוסי היה ראשית היצירות הרומיות.
עלילה
המחזה נפתח בדיאלוג בין צעיר מאוהב לעבד תחמן. הצעיר מחכה לאהובתו מחוץ לדלת. האהובה שלו היא הטאירה עמה לא ניתן למסד קשר נישואים אלא יחסי מין ואהבה בלבד. מטרתה ההטאירה היה למצוא פטרון שיממן את מחיתה ויגן עליה ובמקרה בו עוסק המחזה, גם על אחותה. טרנטיוס מעצב את דמות ההטאירה באופן חדש שלא היה נהוג ברומא - אישה טובת לב.
הוגו סלוס
הוגו סלוס (בגרמנית: Hugo Salus; 3 באוגוסט 1866, צ'סקה ליפה, צ'כיה – 4 בפברואר 1929, פראג) היה רופא, סופר ומשורר.
ביוגרפיה
סלוס למד רפואה בפראג ועסק שם בגינקולוגיה מ- 1895 ואילך. מלבד הפעילויות המקצועיות שלו כרופא הוא פרסם כמה ספרי שירה וסיפורים קצרים והיה אחד ממקדמי הספרות הגרמנית בפראג בזמנו. היה סופר פורה ובמהרה נעשה הפוסק בטעם הספרותי בפראג ולמשורר הבוהמי הכותב בגרמנית המכובד ביותר בזמנו. כמו כן היה חבר ומדריך רוחני לריינר מריה רילקה. לשירתו הייתה השפעה מסוימת על סגנונו של רילקה בתחילת כתיבתו
כמה מחבריו היהודים האינטלקטואלים ראו בו כמתבולל "טהור" ולוחם מיליטנטי עבור ליברליזם גרמני והתבוללות יהודית. הקשר שלו לציונות היה לא יותר מאשר אימוץ אופנה חדשה.
פיטר מיילו (Peter Mailloux) הביוגרף של פרנץ קפקא אומר עליו ועל יריבו פרידריך אדלר: "יהדותם התבטאה רק בשם". הפילוסוף, אמיל אוטיץ (Emil Utitz) הגדיר זאת קצת אחרת: "שניהם יהודים מוכרים, אבל חשו עצמם כנציגים אותנטיים של כל הגרמנים בבוהמיה ואלה שרחוקים משם. גרמנים אלה לא מצאו עניין רב בפראג בכלל וביהודים שבה לא גילו שום עניין. סלוס ואדלר היו ליברלים מהסוג הישן. קאהן מציין שסלוס השתמש באמרות יהודיות בשירתו, מחזותיו ולעיתים גם בפרוזה שלו.
בחוג שלו הסתובבו סופרים צעירים כמו פרנץ קפקא, מקס ברוד, פרנץ ורפל, אגון ארווין קיש, אוסקר באום ואחרים. חלק מיצירותיו אוירו על ידי היינריך פוגלר (Heinrich Vogeler) וארנולד שנברג הלחין שניים משיריו.
פיאט בראבה
פיאט בראבה (איטלקית: Fiat Brava) היא מכונית משפחתית קטנה, 5 דלתות האצ'בק אשר יוצרה על ידי חברת פיאט בין השנים 1995–2001, ביחד עם דגם פיאט בראבו המשפחתית הקטנה, 3 דלתות האצ'בק.
שני הדגמים זכו בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 1996.
פרויקט הייצור של דגמי בראבו ובראבה, בחברת פיאט, היה קרוי "סוג 182" (Type 182). בשנת 1997 חודש ייצור פיאט בראבה 5 דלתות, פרויקט שהיה קרוי "פרויקט 198" (Type 198), אבל המרכב והמנוע היו שונים לחלוטין מהייצור של "פרויקט 182".
מכונית השנה באירופה
במקום השני זכתה פיג'ו 406 עם 363 נקודות, ובמקום השלישי אאודי A4 עם 216 נקודות.
מייקל קרטו
מייקל קרטו (ברומנית: Mihai Crețu, מבוטא [miˈhaj ˈkretsu]; נולד ב-18 במאי 1957) הוא מוזיקאי, זמר, כותב שירים ומפיק מוזיקלי רומני-גרמני. הוא זכה לתהילה עולמית כמייסד ומוזיקאי מאחורי הפרויקט המוזיקלי הגרמני אניגמה, אותו הקים ב-1990.
יום הולדתו של וושינגטון
יום הולדתו של וושינגטון הוא חג פדרלי שנחגג ביום שני השלישי של פברואר, שנחגג לכבודו של ג'ורג' וושינגטון, נשיאה הראשון של ארצות הברית, שנולד ב-22 בפברואר 1732. לעיתים קרובות היום נודע גם בשם "יום הנשיאים" לזכר כל הנשיאים, ולא בהכרח לג'ורג וושינגטון או אברהם לינקולן שנולד אף הוא בפברואר. המונח ״יום הנשיאים״ נטבע בניסיון מכוון כדי לשנות את היום ליום זיכרון לכבוד כל נשיאי ארצות הברית ולזכר הישגיהם ולא לזכר נשיא ספציפי.
מייקל קרטו
קרטו החל בקריירה מוזיקלית בשנת 1976 כאמן סולו והוציא אלבומי אולפן רבים וכן כתב והפיק אלבומים עבור אשתו באותה העת, זמרת הפופ הגרמנייה סנדרה. הוא גם עבד עם אמנים בשנות ה-80, כולל פיטר קורנליוס, הוברט קאה ומייק אולדפילד. קרטו כונה כ"מתולתל" או "אם סי המתולתל", בהתייחס לשיערו המתולתל ולמונח "קרטו" שפירושו "מתולתל" ברומנית.
יום הולדתו של וושינגטון
ברוב המדינות החג הוא חג לאומי, ששמו הרשמי הוא בדרך כלל יום הנשיאים, יום הנשיא או יום הולדתם של וושינגטון ולינקולן. בהתאם לחוק הספציפי, יכול החג להיחגג באופן רשמי לזכרו של וושינגטון לבדו, וושינגטון ולינקולן, או שילוב אחר של נשיאים (כגון וושינגטון והנשיא השלישי תומאס ג'פרסון, שנולד באפריל).
מייקל קרטו
הוא זכה להצלחה מסחרית עולמית בלתי-צפויה עם אלבום הבכורה (1990), בסיוע הסינגל המוביל מתוכו, "". קרטו ממשיך להפיק אלבומים וסינגלים של אניגמה; האחרון הוא The Fall of a Rebel Angel (2016), השמיני שלו בסך הכול. תקליטיה אניגמה נמכרו בלמעלה מ-70 מיליון עותקים ברחבי העולם, חברת הניהול של קרטו קרוקודייל-מיוזיק הצהירה כי התקליטים שקרטו הפיק נמכרו בלמעלה מ-100 מיליון עותקים ברחבי העולם.
יום הולדתו של וושינגטון
יום זה הוא אחד ממועדי השנה בהם הבורסה בניו יורק סגורה.
מייק ניולין
מייקל "מייק" ניולין (באנגלית: Michael "Mike" Newlin; נולד ב-2 בינואר 1949) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1971–1982. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו בליגה הם 14.9 נקודות, 4.0 אסיסטים ו-3.0 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות
ניולין נולד בפורטלנד שבאורגון, וגדל בעיר לה קניאדה פלינטרידג' שבקליפורניה. בין השנים 1967–1971 למד באוניברסיטת יוטה, ובכל שלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הוביל את קלעיה, עם ממוצע כולל של 23.1 נקודות בממוצע למשחק. מאמן הקבוצה באותה תקופה היה חבר היכל התהילה של הכדורסל לעתיד ג'ק גארדנר.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1971 נבחר ניולין בבחירה ה-24 על ידי יוסטון רוקטס, אשר עברה באותו הקיץ מסן דייגו ליוסטון. בעונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של הרוקטס, לצדם של רודי טומג'נוביץ', קלווין מרפי ומוזס מלון, והשתתף עם הקבוצה בפלייאוף ה-NBA בעונות, ו-. בפלייאוף 1977 גברה יוסטון על וושינגטון בולטס (4–2), בדרך להעפלה הראשונה בתולדותיה לגמר האזור המערבי; בסדרת גמר המערב עצמה, הפסידו הרוקטס מול פילדלפיה 76' בתוצאה 2–4.
באוקטובר 1979, לאחר 8 עונות ביוסטון, הועבר ניולין בטרייד לניו ג'רזי נטס תמורת בחירת דראפט עתידית. בשתי עונותיו עם הנטס הוביל את קלעי הקבוצה, עם ממוצעים של 20.9 ו-21.4 נקודות למשחק, בהתאמה, אולם את שתי העונות סיימה ניו ג'רזי במקום העשירי (מתוך 11) באזור המזרחי. ב-16 בדצמבר 1979 קלע שיא קריירה של 52 נקודות בהפסד קבוצתו מול בוסטון סלטיקס.
לקראת עונת הועבר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לשחקן העונה השנייה מייק וודסון. בעונתו היחידה עם הניקס קלע 9.3 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל, ובקיץ 1982 שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 33.
ב-9 מתוך 11 עונותיו ב-NBA היה אחד מעשרת קלעי העונשין הטובים ביותר של העונה, ובעת פרישתו ניצב במקום הרביעי בתולדות הליגה באחוזי קליעה מהעונשין לאורך הקריירה (אחרי ריק בארי, קלווין מרפי וביל שרמן), עם 87.0%.
עטלף כותפות ולדקאמפ
עטלף כותפות ולדקאמפ (שם מדעי: Nanonycteris veldkampii) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שחי ביבשת אפריקה ומהווה מין בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1888 על ידי הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק ודומה מבחינה חיצונית לבני הסוג עטלף כותפות ננסי. הוא ניזון בעיקר מצוף ופירות, ומבצע נדידה עונתית בין היערות לסוואנות.
תיאור
לעטלף כותפות ולדקאמפ גולגולת עדינה ומעוגלת, גוף קטן וכנפיים קצרות. האוזניים צרות, עגולות וחסרות שיער. הלוע קצר, דק ומחודד, השפתיים נמתחות מעט והעיניים גדולות עם אישונים בצבע אוכרה. לזכרים יש כותפות שיער לבנות או צהובות על הכתפיים שמכסות כיסים עם בלוטות ריח. הן לזכר והן לנקבה יש נקודות שיער לבנות בבסיס האוזניים. השיניים עדינות והחך קצר ומתרחב בחלק האחורי. הזנב קטום או נעדר וכנף הזנב קצרה ודקה.
הפרווה של עטלף ולדקאמפ קצרה, צפופה ורכה. צבעה הכללי נע בין בז׳ לכתמתם, אדמדם, חום אפרורי חיוור או חום בהיר. הגחון והחזה בצבע לבן בוהק, אפרפר או קרם-צהבהב. הכנפיים והאוזניים שחומות, האף אדמדם והזרועות והרגליים ורדרדים.
תפוצה וביולוגיה
עטלף ולדקאמפ מצוי במערב אפריקה; טווח התפוצה שלו כולל את הרפובליקה המרכז אפריקאית, קמרון, ניגריה, טוגו, בנין, חוף השנהב, ליבריה, גינאה וגאנה. בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער גדותיים, יער מנגרובים, יער עננים וסוואנה טרופית. המין סובלני יחסית להפרעה אנושית, ומופיע גם במטעים, אזורים חקלאיים מעובדים, גנים בוטנים וגינות. על אף שעטלף ולדקאמפ נמצא בעיקר בשפלות, הוא מצוי גם באזורים הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.
עטלפי ולדקאמפ פעילים בשעות הלילה ומבלים את שעות היום בשינה בחורים בעצים שנוצרו על ידי נקריים. הם חיים בבדידות או בזוגות. המין ידוע בדפוס הנדידה העונתי שלו: את העונה היבשה (בין אוקטובר לפברואר) הוא מבלה בתוך יערות הגשם, ובתחילת עונת הגשמים (בין מרץ לאפריל) הוא נודד צפונה לרצועות המנשק בין יערות הגשם לסוואנות הטרופיות שבהם יש מזון מגוון יותר.
מצב
עטלף כותפות ולדקאמפ מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, סובלנותו למגוון בתי גידול וגם מכיוון שהוא לא צפוי לחוות ירידה משמעותית בעתיד הקרוב. אין על המין איומים משמעותיים, לבד אולי מפגיעה מכריתת יתר של עצים המשמשים לו למאכל. עטלף ולדקאמפ נמצא במספר רב של אזורים מוגנים. מגמת האוכלוסייה איננה ידועה.
עטלף כותפות מדומה
עטלף כותפות מדומה (שם מדעי: Epomops) הוא סוג של עטלף גדול דמוי כלב במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שחיים ביבשת אפריקה. הסוג הוקם בשנת 1870 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ונחשב בתחילה למין בסוג עטלף כותפות. יש דעה שהסוג הוא למעשה טקסון מונוטיפי בשל שונות גנטית נמוכה, אולם הדעה הרווחת היא שהסוג מכיל שלושה מינים נפרדים על בסיס הבדלים אנטומיים ברורים.
תיאור ואנטומיה
לעטלף הכותפות המדומה גוף גוצי וראש דמוי כלב שגדול בצורה לא פרופורציונלית. המראה הכלבי של הסוג נובע מהשפתיים הענקיות והנפולות שלו ומלחייו הנפוחות. הראש בדרך כלל גדול ומסיבי יותר אצל הזכרים, בעוד שאצל הנקבות צורתו יותר שועלית. הגולגולת של העטלף שטוחה ובעלת חרטום רחב יחסית. האוזניים אליפסיות וצרות, העיניים גדולות והאף גדול עם נחיריים נפוחים. לזכר ולנקבה יש בבסיס האוזניים ציציות שיער בהירות. השיניים גדולות, רחבות וחדות ובחלק האחורי של החיך יש רכסים משוננים שמותאמים לסחיטת פירות.
אורך הראש והגוף של עטלף הכותפות המדומה 103–195 מ״מ, אורך הזרוע 77–102 מ״מ ומשקלו 61–215 גרם. הזכרים גדולים וכבדים במידה ניכרת מן הנקבות ויש להם מורפולוגיה שונה של הגרון, עצם הלשון ומיתרי הקול ובית קול גדול שמותאם להפקת צלילים חזקים. בנוסף, לזכרים יש שקיקי עור עם בלוטות ריח משני צידי הכתף, והם מחופים בציציות שיער גדולות שמזכירות כותפות. הסוג חסר זנב או בעל זנב קטום שמסתכם בבליטה בלתי נראית (2 חוליות בלבד). קרום התעופה האחורי דק ומצומצם.
הפרווה של עטלף הכותפות המדומה קצרה וצפופה. צבעה נע בין חום קרמל לחום ברונזה, בז׳, חאקי, חום אדמדם, ערמוני או אפור כהה. הגחון והחזה בצבע לבן בוהק, צהבהב או אפרפר חיוור. הכנפיים עשויות להיות שחורות, חומות או אדמדמות והזרועות והשוקיים בצבע חום כהה, בורדו או חום אדמדם. כותפות השיער והנקודות השעירות בבסיס האוזן בצבע לבן בוהק, שנהב או זהב.
תפוצה ובית גידול
עטלפי הכותפות המדומים מצויים באפריקה שמדרום לסהרה; טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום סודאן, אוגנדה, טנזניה, מלאווי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, זמביה, הרפובליקה המרכז אפריקאית, גבון, אנגולה, גינאה המשוונית, קמרון, סיירה לאון, ליבריה, גינאה ביסאו, גינאה, סנגל, ניגריה, טוגו, בנין, גאנה, חוף השנהב, ואולי גם בצפון-מזרח נמיביה וצפון מוזמביק. בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, יער ביצות וסוואנה טרופית או יבשה. הם נמצאים לרוב בשפלות, אך נראים מדי פעם גם על מדרונות הרים ברום 1,200 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה
המינים בסוג פעילים בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בנמנום או בטיפוס על צמרות עצים בגובה 4–6 מטר או בתוך כיסי סבך צפופים. הם לנים בגפם או בקבוצות קטנות של 3 פרטים. עטלפי הכותפות ניזונים מפירות, מיץ פירות, צוף ופרחים, כשמיני פיקוס תופסים חלק ניכר מהתזונה. העטלף אוכל את הפרי במקום, או מכניס אותו ללחייו הנפוחות ומתעופף למקום שקט. המורפולוגיה של הגולגולת מותאמת לחילוץ עיסת פרי ומיץ: העטלף מכניס את הפרי בשלמותו לפה בסיוע הידיים ואחת מהרגליים, ואז מנקב אותו בו זמנית עם הטוחנות והניבים ולוחץ אותו בחוזקה עם הלשון על הרכסים המשוננים בחיך העליון; בדרך זו, העטלף סוחט את המיץ עד תום ולאחר מכן בולע את העיסה הרכה. לאחר כמה סחיטות, נותרת בפה עיסת סיבים בצורת גלולה שאותה העטלף יורק החוצה. עצים שעליהם המין יושן מזוהים לעיתים קרובות בזכות מסה גדולה של גלולות יבשות שזרוקות על האדמה סביבו.
יש שתי עונות רבייה מדי שנה, וההמלטות מקבילות לעונות הגשמים. במהלך עונת הרבייה, הזכרים מתקבצים בזירת חיזור ומנסים להרשים את הנקבה במצג משולב של קול, ריח ואותות חזותיים. הם זוקפים מעלה את הכותפות הלבנות שלהם ומפיצים דרכם ריח עז לכל עבר, נוסף על השמעת שירי חיזור רמים שנשמעים כמו קריאות עורב ועשויים להימשך מספר שעות במהלכם מופקים אלפי קריאות רעשניות שנשמעות למרחק קילומטר וחצי. ההיריון נמשך 6 חודשים והגור יונק מאימו במשך 3 חודשים. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 6 חודשים והזכרים בגיל 11 חודשים. תוחלת החיים 21–30 שנים.
כל המינים בסוג מוגדרים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל טווח תפוצה רחב, אוכלוסייה יציבה והעדר איומים גדולים. בירוא יערות וציד לבשר גורמים לירידות מקומיות.
מינים
בסוג זה 3 מינים:
לאנס לים
לאנס די לים (באנגלית: Lance Dae Lim; נולד ב-16 בדצמבר 2000) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי הידוע בתפקידיו בתור זאק קוואן בסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון, "רוק בבית הספר"  ובסדרת הטלוויזיה "לגדול כפישר".
ביוגרפיה
לים נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא ממוצא קוריאני.
קריירה
לפני תפקיד הפריצה שלו בסדרת הטלוויזיה "לגדול כפישר", הוא השתתף באודישן הכוכבים של דרום קוריאה MBC.
לים גילם תפקידים חוזרים בסדרות טלוויזיה שונות כמו "חמוץ מתוק", "ללא מילים" ו"ביחד ולחוד".
בשנת 2018, נטפליקס הוציאה את הפיצ'ר המצויר המקורי שלהם "אבא אווזה", שבו לים דיבב את צ'או.
בשנת 2019, הוא לוהק לפיילוט הסדרה "The Edge of Seventeen" ולתפקיד בסרט "יובי יציל את האלווין" של נטפליקס.
החל מ-2021 מחשק בתפקיד דניס קצומוטו, בנו של הבלש גורדון קצומוטו (טים קנג) בסדרה מגנום, בלש פרטי.
נואל פישר
נואל רועים פישר (באנגלית: Noel Roeim Fisher; נולד ב-13 במרץ 1984) הוא שחקן ומדבב קנדי. התפרסם תחילה בשל תפקידו בתור קייל מאלוי בסדרה "הנובוריצ'ים" (2007 - 2008), ולאחר מוכר התפרסם בשל תפקידו כמיקי מילקוביץ' בסדרה "חסרי בושה" (2011 - 2021) וכמיכלאנג'לו בסרט "צבי הנינג'ה" ובסרט ההמשך "צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים".
ביוגרפיה
פישר נולד בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה; בנם של רון פישר ולינדה לאונרד אדמס. פישר החל בקריירת משחק בגיל 14 ובאותן שנים שהיה שחקן צעיר בוונקובר, למד לנגן בפסנתר במשך שמונה שנים.
קריירה
בשנת 1999 שיחק בתפקיד בכורה בסרט הטלוויזיה "The Sheldon Kennedy Story" של רשת CTV; סרט דרמה וספורט על שחקן ההוקי קרח שלדון קנדי (אנ').
בשנת 2001 שיחק בתפקיד קטן בסרט האימה "יום אהבה קטלני" שבוים על ידי ג'יימי בלאנקס, הבמאי של "אגדה עירונית". בהמשך השנה שיחק בסרט הקומדיה "אחי איך דפקו אותך". בשנת 2003 גילם את בריאן גיבונס בסרט "יעד סופי 2".
בשנת 2007 הוא נהיה מוכר בציבור יותר בגלל תפקידו בתור קייל מאלוי בסדרת הדרמה "הנובוריצ'ים" של רשת FX Networks; שם גילם את בנם המתחכם והבכור של מיני דרייבר ואדי איזרד.
בשנת 2011 החל לשחק את מיקי מילקוביץ בסדרה "חסרי בושה" לצד קמרון מונהאן. בסדרה, הוא משחק דמות הומוסקסואלית ולא פעם בראיונות פקפקו בזהות המינית שלו. לדברים אלו הגיב, "אני לא רואה את מיקי כדמות הומוסקסואלית. אני רואה בו קודם כל כאדם, שבמקרה הוא גם גיי. אני חושב שזה מוזר שאנחנו כחברה מנסים לשים את נושא הקהילה הלהט"בית בארון, כשלמעשה - הם רק בני אדם. יש להם את אותם מורכבויות כמו לי ולך. כך אני רואה את מיקי, כאדם מורכב".
בסוף שנת 2021 לוהק לסדרת הטלוויזיה "תיק נעדר" בשירות הסטרימינג של Peacock; הגרסה האמריקאית לדרמת הפשע הישראלית "תיק נעדר" המבוססת על הספר באותו שם מאת דרור משעני. הגרסה האמריקאית עלתה לשידור ב-10 בנובמבר 2022.
חיים אישיים
מאז נובמבר 2004, פישר נמצא במערכת יחסים עם השחקנית הקנדית-אפגנית ליילה עליזאדה (אנ'). בני הזוג התארסו ב-2014, וב-15 ביולי 2017 הם נישאו.
קבוצה ניתנת להגדרה
בלוגיקה מתמטית, קבוצה ניתנת להגדרה היא תת-קבוצה של מודל, המוגדרת על ידי נוסחה בשפה של המודל. כלומר, זוהי קבוצה מהצורה.
לדוגמה, בשדה המספרים הממשיים (כמודל אקסיומטי של שדה סדור), הקבוצות הניתנות להגדרה הן איחודים סופיים של נקודות וקטעים. בשדה המספרים המרוכבים (כמודל של האקסיומות המגדירות שדה סגור אלגברית), אפשר להגדיר רק קבוצות סופיות וקבוצות שהמשלים שלהן סופי (מודל כזה נקרא מינימלי). המעבר לשדה אקספוננציאלי מאפשר להגדיר ב- את קבוצת המספרים השלמים (לפי הנוסחה ). לא ידוע האם, כשדה אקספוננציאלי, הוא "קוואזי-מינימלי" (כלומר, אפשר להגדיר בו רק קבוצות בנות מניה וכאלה שהמשלים שלהן בן-מניה).
גיגיס
גיגיס (שם מדעי: Gygis) היא סוג של עופות ימיים ממשפחת השחפיתיים החיות לאורך האוקיינוסים הטרופיים לאורך האזור האינדו-פסיפי. בעבר סוג זה הכיל רק מין אחד: שחפית הפיה (Gygis alba), אך לאחר מחקר הוחלט להפריד ממנו את המין שחפית פיה קטנה (Gygis microrhyncha).
שחפיות אלה קטנות יחסית ולבנות עם עיניים שחורות גדולות ומקור שחור ארוך. הן מקננות על איים מרוחקים ובהם מטילים על ענף מבלי קן ביצה לבנה בודדת.
עטלף לוקאס
עטלף לוקאס או עטלף כהה (שם מדעי: Penthetor lucasi) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות שמצוי בדרום-מזרח אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1880 על ידי הזואולוג האירי ג׳ורג׳ אדוארד דובסון ונחשב עד 1912 כמין בסוג כלב-מעופף. יש לו 2 תת-מינים. משמעות השם המדעי שלו היא ״עטלף שנמצא באבל״, בהתייחס לצבע הכהה של פרוותו.
תיאור
לעטלף לוקאס גוף קטן, ראש כלבי רחב וחרטום קצר. העיניים גדולות, והאוזניים רחבות עם קצה מעוגל ואונה קטנה. הנחיריים גדולים, בולטים ומופרדים בתלם עמוק. השוקיים ארוכות מאוד וחסרות שיער, הזנב דק, וקרום התעופה האחורי קצר ורצועתי. המין מזוהה באמצעות מורפולוגיה שונה של השיניים, ובכך שהחותכות החיצוניות העליונות כמחצית מגודלן של הפנימיות. אורך הראש והגוף של עטלף לוקאס 85–115 מ״מ, אורך הזרוע 57–62 מ״מ ואורך הזנב 8–13 מ״מ; משקלו עד 44 גרם.
תפוצה וביולוגיה
עטלף לוקאס מצוי בדרום-מזרח אסיה; הוא נפוץ בחצי האי המלאי ובאיים סומטרה ובורנאו; באי האחרון הוא מצוי בצד האינדונזי (קלימנטן), בצד המלזי (סארוואק) ובתחומי נסיכות ברוניי. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי בשפלה ובגבעות נמוכות עד רום 600 מטר מעל פני הים.
עטלפי לוקאס לנים בשעות היום במערות ונקיקי סלעים במושבות גדולות של עד 100 פרטים. הם מתעוררים ומתחילים לחפש מזון בשעות הדמדומים באמצעות חוש הריח והראיה. התזונה שלהם מורכבת בעיקר מפירות, והם נוהגים לשאת את המזון ולאכול אותו במקום הלינה. הם מהווים מזיקים משמעותיים למטעי פירות הסמוכים לבית גידולם ומאידך מפיצים זרעים ביערות. עונת הרבייה מסונכרנת עם עונת הגשמים. לאחר ההזדווגות, התפתחות העובר מושהת למשך מספר חודשים עד להתחלת ההיריון בפועל.
מצב
עטלף לוקאס מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, נוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים, סובלנותו להפרעה אנושית בבית הגידול, ואף על פי שמגמת האוכלוסייה בירידה היא אינה עדיין ברמה משמעותית המצדיקה הכללה בקטגוריה מאוימת יותר. האיומים על העטלף קשורים בעיקר לפגיעה בבית הגידול: חציבת אבני גיר בסמוך למערות והפרעה לעטלפים השוכנים בהם, כריתת יערות לצורך תעשיית העץ, המרה למטעים אקזוטיים או הרחבת שטחי חקלאות.
יפן בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי
יפן בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי הוא ביטוי המתאר את התקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה עם סיום תקופת כיבוש בעלות הברית ב-1952. במהלך תקופה זו השיבה לעצמה יפן את מעמדה העולמי כמעצמה כלכלית ופוליטית.
פוליטיקה בתקופה שלאחר הכיבוש
תקופת כיבוש בעלות הברית הסתיימה ב-28 באפריל 1952, עם כניסתו לתוקף של חוזה סן פרנסיסקו. על פי תנאי ההסכם, שבה הריבונות ליפן, אך היא איבדה את מרבית השטחים שכבשה לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה, ובכללם קוריאה, טאיוואן וסחלין. בנוסף, איבדה יפן את הריבונות על מספר איים באוקיינוס השקט, עליהם שלטה בעבר במסגרת מנדט חבר הלאומים, ובכללם איי מריאנה ואיי מרשל. ההסכם אף איפשר ליפן להצטרף לגושים בינלאומיים, וזאת עשתה ביום החתימה על ההסכם: ראש ממשלת יפן, שיגרו יושידה, ונשיא ארצות הברית, הארי טרומן, חתמו על הסכם שאפשר לכוחות המזוינים של ארצות הברית להמשיך ולהשתמש בבסיסיהם ביפן.
עוד לפני ששבה הריבונות ליפן, שבו כ-80,000 אנשים למשרותיהם הקודמות במוסדות הממשלה השונים, לאחר שנחקרו בנוגע לתפקידם במלחמה. דיון בנוגע להגבלות הצבאיות שחלו על יפן ובנוגע לסמכויותיו של הקיסר התפתח בפוליטיקה היפנית, והדבר גרם להיחלשות המפלגה הליברלית בבחירות הראשונות לאחר תקופת הכיבוש (אוקטובר 1952). לאחר מספר ארגונים מחדש, נוסדו כוחות ההגנה העצמית של יפן ב-1954 תחת סמכות אזרחית. פרוץ המלחמה הקרה ומלחמת קוריאה תרמו גם הן להתאוששות הכלכלה היפנית, שנהנתה מתמיכה אמריקאית, לדיכוי הקומוניזם ולהחלשת איגודים מקצועיים ביפן באותה עת.
חיכוכים בין-מפלגתיים מתמשכים ומספר ממשלות מיעוט הביאו לאיחוד המפלגה הליברלית עם המפלגה הדמוקרטית, ויחד יצרו את המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-1955. מפלגה זו החזיקה בשלטון באופן רצוף מ-1955 ועד 1993, אז החליפה אותה ממשלת מיעוט נוספת. מרבית אנשי המפלגה הליברלית-דמוקרטית היו האליטה הפוליטית בזמן המלחמה; הצטרפו אליה אנשי בירוקרטיה לשעבר, פוליטיקאים מקומיים, אנשי עסקים, עיתונאים ובוגרי אוניברסיטאות. באוקטובר 1955, קמה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית על ידי איחוד מספר קבוצות סוציאליות שונות, וזו התבססה כמפלגה השנייה בכוחה ביפן. אחרי שתי מפלגות אלה נמצאה מפלגת קומייטו ("מפלגת הממשלה הנקייה"), שנוסדה ב-1964 כזרוע הפוליטית של "התנועה ליצירת איכות", תנועה דתית בודהיסטית שהשתייכה לזרם הניצ'ירן. מפלגת קומייטו שמה דגש על האמונות היפניות המסורתיות, ומשכה אליה פועלים, איכרים לשעבר ונשים. בדומה למפלגה הסוציאלית, שאפה מפלגה זו לשנות באופן הדרגתי את הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן, במטרה לבטלו בסופו של דבר.
לקראת סוף שנות ה-70 קיבלו לבסוף המפלגה הסוציאלית ומפלגת הקומייטו את עצם קיומו של ההסכם, והראשונה אף תמכה בהרחבת ההתחמשות המגננתית. ארצות הברית, מצדה, המשיכה להפעיל לחץ על יפן וניסתה לשכנע אותה להרחיב את ההיקף ההוצאות הצבאיות שלה מעבר לאחוז אחד מהתוצר הלאומי הגולמי שלה, והדבר עורר את התנגדותם של בכירים במשרד האוצר בשל עלויותיו, ולאו דווקא התנגדות מצד מפלגות המיעוט או מצד הציבור.
ראש ממשלת יפן, קָקוּאֵיי טנאקה, נאלץ להתפטר ב-1974 בשל מעורבותו במספר שערוריות כלכליות, וב-1976 נעצר ונכלא לזמן קצר בשל מעורבותו בשערוריית שוחד בעסקה עם לוקהיד מרטין.
יסוהירו נקסונה, שמרן שנתמך על ידי טנאקה וסוזוקי, שעדיין החזיקו בהשפעה רבה, ושכיהן בעבר כמנהל משרד ההגנה היפני, נבחר לראשות הממשלה בנובמבר 1982. ממשלתו זכתה לתמיכה ציבורית נרחבת, ובנובמבר 1984 נבחר נקסונה לכהונה שנייה כראש המפלגה הליברלית-דמוקרטית והרחיב את השפעתו בדיאט. אף על פי שנמצא אשם בלקיחת שוחד ב-1983, שמר טנאקה על מעמדו במפלגה והיה אחד מיועציו הקרובים של נקסונה. תקופת כהונתו של נקסונה כראש הממשלה הגיעה לסיומה באוקטובר 1987, בהפתעה גדולה. חמישה עשר חודשים לפני פרישתו זכתה המפלגה ברוב גדול בבית הנבחרים, כשהבטיחה לעצמה 304 מושבים מתוך 512. למרות הרוב הגדול לשמרנים, נתקלה הממשלה במספר משברים: מחירי הקרקעות הרקיעו שחקים בשל הבועה הכלכלית היפנית, שיעור האינפלציה הגיע לשיאו מאז 1975, אחוזי האבטלה הגיעו לשיא של 3.2%, עסקים רבים נאלצו לפשוט רגל והייתה התרעמות ציבורית על רפורמת מיסים שהציעה המפלגה. בקיץ 1987 נראו סימני התאוששות כלכלית, אך ב-20 באוקטובר, באותו יום בו הכריז נקסונה על יורשו, נובורו טקשיטה, התמוטטה הבורסה לניירות ערך בטוקיו. כלכלת יפן והפוליטיקה שלה הגיעו לקו פרשת המים בהתפתחותן שלאחר הכיבוש, והשפעות אירועים אלה המשיכו גם לתוך שנות ה-90.
כלכלה
באמצעות מוסדות כגון המשרד למסחר בינלאומי ותעשייה עודדה הממשלה הליברלית-דמוקרטית את פיתוח התעשייה והמסחר היפניים מעבר לים והגבילה את הפעילות העסקית של חברות זרות בתוך המדינה. מהלכים אלה, בשילוב עם ההסתמכות על ארצות הברית בנושאי הגנה, אפשרו לכלכלת יפן להתפתח בצורה מעריכית במהלך המלחמה הקרה. בשנות ה-80 ייצאה יפן מוצרים רבים לשווקים בינלאומיים, בעיקר כלי רכב ומוצרי אלקטרוניקה, והמגזר התעשייתי במדינה היה לשני בגודלו בעולם, לאחר זה של ארצות הברית. צמיחה זו נמשכה ללא שינוי, על אף המיתון שפקד את יפן בשנות ה-90.
אולימפיאדת טוקיו ב-1964 נחשבת לנקודה בה שבה יפן לזירה הבינלאומית. במהלך המשחקים הפגינה יפן את התאוששותה ואת התפתחותה לאחר המלחמה, והציגה מספר חידושים עולמיים כגון רכבת השינקנסן המהירה.
הצמיחה הכלכלית המזהירה והשקט הפוליטי שאפיינו את אמצע שנות ה-60 נפגעה בשל עליית מחירי הנפט ב-1973. מכיוון שיפן הסתמכה באופן כמעט בלעדי על ייבוא נפט, חוותה אז יפן את המיתון הראשון שלה מאז מלחמת העולם השנייה.
יחסי חוץ
בנוסף לעושרה ולמעמדה המרכזי בעולם הכלכלי, הייתה ליפן השפעה רבה בפוליטיקה הבינלאומית בתקופה שלאחר המלחמה. בשנות ה-50 חידשה יפן את קשרי החוץ שלה עם מדינות רבות ושינתה את פניהם של קשרים אחרים. כך, הצטרפה יפן לאו"ם ב-1956 ושינתה לחלוטין את יחסי החוץ שלה עם גרמניה, בעלת בריתה מימי המלחמה, והגדירה אותם על בסיס כלכלי.
המשבר הפוליטי החמור ביותר בתקופה שלאחר המלחמה אירע ב-1960, עם הבחינה מחדש של הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן. לאחר חידוש ההסכם, לפיו שימשה ארצות הברית המגנה הצבאית של יפן, פרצו מחאות ברחובות יפן, הפוליטיקה היפנית סערה וכחודש לאחר אישור ההסכם החדש נפלה הממשלה. לאחר מכן שככה התרעומת על ההסכם. יחסה של יפן כלפי ארצות הברית, לאחר שנים של מחאות כנגד התחמשות גרעינית והסכם ההגנה, השתפר עם השבת אוקינאווה לריבונות יפנית ב-1972.
יפן חידשה את קשרי החוץ שלה עם הרפובליקה הסינית אחרי מלחמת העולם השנייה, והיחסים האיתנים עם הממשלה הלאומנית נשמרו לאחר שזו הוגלתה לטאיוואן. מדיניות חוץ זו הביאה להידרדרות נוספת ביחסם של תושבי הרפובליקה העממית של סין כלפי יפן. אך לאחר התחממות היחסים בין סין לבין העולם המערבי, בייחוד עם ארצות הברית שהפתיעה את יפן בהתקרבותה לבייג'ינג ב-1971, פתחה טוקיו בקשרי חוץ עם בייג'ינג שנה לאחר מכן.
יחסי החוץ של יפן עם ברית המועצות היו בעייתיים לאחר המלחמה, אך הצהרה הדדית שסיימה את המלחמה וייסדה יחסים דיפלומטיים בין המדינות נחתמה ב-19 באוקטובר 1956. נושא המחלוקת העיקרי היה השליטה הסובייטית במה שקראה יפן "הטריטוריות הצפוניות" – שני האיים הדרומיים ביותר בשרשרת האיים הקוריליים (איטורופ וקונשירי) ושני איים צפונית-מזרחית להוקאידו (שיקוטאן והבומיי) – שאותן כבשה ברית המועצות זמן קצר לאחר כניעת יפן במלחמת העולם השנייה.
ממשלתו של קקואיי טנאקה בראשית שנות ה-70 הרחיבה בהדרגה את תקציבי ההגנה והקלה על המסחר עם ארצות הברית. ממשל זה התאפיין גם בשיחות דיפלומטיות רבות עם ארצות הברית, ברית המועצות וסין, עם תוצאות מעורבות. ביקוריו של טנאקה באינדונזיה ובתאילנד עוררו מחאות במדינות אלה, ששיקפו את הרגשות האנטי-יפניים ששררו שם מימי המלחמה.
על מנת לשפר את יחסי יפן-ארצות הברית נערכו מספר פגישות בין ראש הממשלה נקסונה לבין נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן. גישתו המוחצנת של נקסונה קנתה לו אוהדים רבים בארצות הברית אך פגמה בפופולריות שלו ביפן ובארצות השכנות. על אף שחלק מהערותיו, כגון תיאורו את יפן כנושאת מטוסים שלא ניתן להטביעה, הצבעתו על הגורל המשותף של יפן ושל ארצות הברית וקריאותיו לשינוי סעיף 9 בחוקת יפן, האוסר על יפן להכריז מלחמה על מדינה אחרת, נתקלו בתגובות שליליות ביפן ומחוצה לה, התקבלו בהדרגה רעיונות כוחות ההגנה של יפן והסכם ההגנה על הציבור באמצע שנות ה-80.
נושא נוסף בעל חשיבות ביחסי יפן-ארצות הברית היה עודפי הייצור הגדלים של יפן, שהגיעו לשיאם במהלך תקופת כהונתו הראשונה של נקסונה. ארצות הברית לחצה על יפן לאזן את המצב על ידי העלאת ערך הין ופתיחת השוק היפני למוצרים אמריקאיים. מכיוון שהממשלה היפנית תמכה וסייעה לתעשייה המקומית, האשימו אותה גורמים כלכליים ביצירת יתרון לא הוגן לתעשייה היפנית. בטוקיו הסכימו לנסות ולפתור בעיות אלה, אך בדרך כלל המשיכו במדיניות זו, ולפיכך התבצעו מעט עסקאות עם השוק האמריקאי.
תרבות התקופה
במהלך התקופה החלה יפן גם לייצא את תרבותה. צעירים ברחבי העולם נהרו אחר סרטי מפלצות יפניים, כגון גודזילה, אחרי אנימה, מנגה ומוצרי תרבות נוספים. סופרים יפנים כגון יאסונרי קאוובטה ויוקיו מישימה זכו לפופולריות בעולם הספרות בארצות הברית ובאירופה. חיילים אמריקאים ששבו מיפן הביאו עמם את השפעות המדינה, ובהן גם אמנויות לחימה שונות.
עטלף מאנאדו
עטלף מאנאדו או עטלף רוסטי מאנאדו (שם מדעי: Boneia bidens) הוא סוג של עטלף גדול במשפחת עטלפי הפירות שאנדמי לאינדונזיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1879 על ידי הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק (Fredericus Anna Jentink) ומשמעות שמו המדעי היא ״העטלף מבוני דו-שן״ בהתייחס ליישוב האינדונזי שבו נאספה הדגימה הראשונה ולנוכחות של שתי חותכות בלבד בלסת העליונה.
עטלף מאנאדו נחשב במקור כמין בסוג עטלף-פירות מאכן-הד (Rousettus); עם זאת, לאורך השנים זואולוגים רבים האמינו שמדובר בסוג עצמאי על בסיס המורפולוגיה של הגולגולת. מחקר פילוגנטי מקיף משנת 2009 הגיע למסקנה שהוא אכן זכאי למעמד של טקסון מונוטיפי, וקרוב יותר לסוגים עטלף הרפיה ועטלף חשוף-גב. הסיווג החדש הוכר על ידי הרשימה האדומה של IUCN, אולם בטקסונומיות רבות עטלף מאנאדו עדיין מופיע כתת-סוג תחת עטלף פירות מאכן-הד.
תיאור
לעטלף מאנאדו גוף כבד וגוצי, כתפיים רחבות וראש שועלי גדול, חרוטי ומוארך. הלוע ארוך ומחודד, העיניים גדולות והאוזניים עגולות ורחבות. הזנב דק, קירח וארוך וכנף הזנב קצרה ודקה. כפות הרגליים רחבות עם טפרים גדולים ומעוקלים. עטלף מאנאדו ידוע בכך שיש לו זוג חותכות בלבד בלסת העליונה. הניבים העליונים עבים וחזקים, והתחתונים פונים החוצה.
אורך הראש והגוף של עטלף מאנאדו עד 138 מ״מ, אורך הזרוע 95–104 מ״מ ואורך הזנב 25 מ״מ; משקלו 140–194 גרם. עטלף פירות מאנאדו דומה מאוד לעטלף פירות סולאווסי החופף איתו באי, אך כהה ממנו ובעל מורפולוגיה שונה.
הפרווה של עטלף מאנאדו צפופה, ארוכה וגסה. צבעה הכללי משתנה בין חום אפרורי כהה, חום שוקולד, חלודה או שחרחר בצד העליון, לבין בז׳, אפרפר או חום בהיר בצד התחתון. לזכרים יש רעמה זהובה או כהה על הכתפיים, ושיער ארוך בגרון. הזרועות, השוקיים, פנים האוזניים והפנים בצבע ורוד או בורדו. קצות האוזניים, הלוע, הכנפיים, הזנב וכפות הרגליים בצבע שחור או אפור כהה.
תפוצה וביולוגיה
עטלף מאנאדו אנדמי לאינדונזיה, בה הוא מצוי בעיקר באי סולאווסי וכן באיים בוטון, למבה ומאנאדו. הוא נעדר מחצי האי הדרום-מערבי של סולאווסי. בית הגידול מורכב מיער גשם טרופי שפלתי, בתה ויער עננים עד רום 1,060 מטר מעל פני הים, אך הוא נוכח גם ביערות משניים עם הפרעה אנושית ובאזורים מעובדים למחצה.
אין מידע רב על אורח החיים של המין. עטלפי מאנאדו פעילים בלילה וישנים ביום במערות במושבות קטנות. הם ניזונים מצוף ואבקנים וכנראה מאתרים את מזונם באמצעות איכון-הד שנדיר אצל עטלפי הפירות. נקבות שנתפסו ביוני ויולי היו בהיריון עם גור יחיד.
מצב
עטלף מאנאדו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל ההערכה לפיה האוכלוסייה שלו צפויה לחוות ירידה משמעותית בשיעור של 30% עד 2034. האיומים העיקריים שגורמים לירידה במספרים הם רמות ציד גבוהות, ואובדן בית גידול מתמשך עקב בירוא יערות. המין נוכח בכ-7 אזורים מוגנים ברחבי סולאווסי ובוטון.
דרקונטיים
מיני דגים אלה חיים בימים ממוזגים וטרופיים בכל האוקיינוסים, ובמראם מזכירים מאוד את השפריריים. אלו דגים קטנים מאוד שמגיעים לאורך של עד 12 סנטימטרים. כמו השפריריים הם בעלי דו-צורתיות זוויגית גדולה בה זכרים ונקבות בעלי צבעים בצורות שונות מאוד והזכרים בעלי סנפירים גבוהים יותר. הם בעלי ראשים גדולים, לסתות חזקות וארוכות ובעלי סנפיר גבי דמוי מפרש המשתרע עד לזנב דמוי מניפה. מבנה גופם מוארך.
מינים אלה הם שוכני קרקעית רדודה אך חלקם מגיעים לכמה איים נידחים כמו להוואי. הם ניזונים מחסרי חוליות השוכנים על הקרקעית ומדגיגים.
קרא
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
מאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה
מאוזוליאום מוחמד עלי ג'ינה (באורדו: مزار قائد, בתעתיק: מזאר קאיד) בעיר קראצ'י שבפקיסטן הוא אתר הנצחה לאומי לג'ינה, הנחשב לאבי האומה הפקיסטנית, אשר הוקם באתר הקבורה שלו. המאוזוליאום הוא מן האתרים הידועים ביותר בקראצ'י ומהווה סמל שלה.
מבנה
אתר המאוזוליאום ניצב בנקודה גבוהה בליבה של העיר. בניין המאוזוליאום שוכן במרכזה של כיכר מרוצפת ששטחה כ-2,900 מטרים מרובעים, אשר גן מסוגנן משתרע מכל צדדיה. מפלס הכיכר גבוה ב-4 מטרים מן השטח שסביבה.
מבנה המאוזוליאום הוא בניין רבוע שבראשו כיפת שיש עגולה. אורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-30 מטר. בכל אחת מן הצלעות עוצב פתח כניסה לפנים המבנה. המבנה מואר בשעות הלילה ונראה למרחוק בקראצ'י.
האתר תוכנן על ידי האדריכל יחיא מרצ'נט (Yahya Merchant) ונבנה במהלך שנות ה-60.
מדי יום נערך באתר טקס לחילופי המשמר המוצב שם. טקסי האזכרה השנתיים לג'ינה מתקיימים בו, כמו גם טקסים בימי מועד לאומיים של פקיסטן.
ולטר מרינג
ולטר מרינג (בגרמנית: Walter Mehring; 29 באפריל 1896 – 3 באוקטובר 1981) היה סופר גרמני ואחד הסופרים הסאטיריים הבולטים ברפובליקת ויימאר. לאחר שנאסר בתקופת הרייך השלישי, ברח מהמדינה.
ביוגרפיה
הוא היה בנו של המתרגם והסופר זיגמר מרינג. הקריירה הספרותית שלו החלה בכתב-העת "דר שטורם" ובתנועת דאדאיזם.
יצירתו
משנות ה-20 פרסם שירה לירית ופרוזה סאטירית בכתבי-עת ועיתונים שונים, בהם "די ולטבינה" המפורסם. הוא נלחם נגד מיליטריזם ואנטישמיות וראה עצמו אנרכיסט. הוא כתב גם שירים לכמה מהקברטים הטובים ביותר בברלין: "Schall und Rauch" של מקס ריינהרדט, "בית הקפה גרוסוואהן של רוזה ולטי" ועבור Wilde Bühne של טרודה הסטרברג. אמנים כגון ג'ורג' גרוס הפכו לחבריו הקרובים. מ-1921 עד 1928 הוא חי ועבד בפריז.
הוא נרדף על ידי הנאצים, במיוחד על ידי יוזף גבלס, ועל כן נמלט מהמדינה. ב-10 במאי 1933 נשרפו ספריו במהלך שריפת הספרים בגרמניה הנאצית.
מרינג היגר לווינה, שם פגש את השחקנית והסופרת הרטה פאולי. היא הייתה בת לוויה שלו במהלך בריחתו מהנאצים דרך צרפת. הוא הקדיש לה את היצירה "Briefe zur Mitternacht" ("מכתבי חצות"). את התקופה שבילה בצרפת הוא תיאר גם בספר No Road Back. כשהנאצים כבשו את צרפת, הוא נכלא לזמן קצר במחנה מעצר. הוא הצליח להימלט, ויחד עם הרטה פאולי הסתובב ברחבי צרפת ופגש אנשים רבים אחרים שברחו מפני הנאצים: פרנץ ורפל, אלמה מאהלר-ורפל, היינריך מאן, לאונרד פרנק, אמיל גאמבל. במרסיי הם פגשו את וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום), שעזר להם להימלט ולהגיע לארצות הברית.
גלות
מרינג היגר לארצות הברית. בעזרת קרן הקולנוע האירופית הוא קיבל עבודה באולפני מטרו-גולדווין-מאייר. הוא גם כתב מאמרים עבור Aufbau והפך לאזרח אמריקאי, אך מעולם לא הצליח באמת להשתקע בארצות הברית, וחזר לאירופה לאחר המלחמה.
עטלף מגאירה
עטלף מגאירה (שם מדעי: Megaerops) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 4 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס, והוא קרוי על שם מגאירה - אחת מהאריניות במיתולוגיה היוונית.
תיאור
לעטלף מגאירה יש ראש גדול ורחב, פנים קצרות וגוף קטן. העיניים גדולות ובולטות והאוזניים רחבות עם קצה מעוגל ונטולות סימונים בשוליים. הלוע רחב וקצר ופונה מעט כלפי מעלה. הנחיריים צינוריים במקצת, ובמרכזם יש חריץ אנכי עמוק שנמשך עד לשפה. יש לו 28 שיניים, כאשר שיני הלעיסה קצרות ורחבות. יש לו שתי טוחנות תחתונות, 4 טוחנות תחתונות ו-2 טוחנות עליונות. אורך הראש והגוף של עטלף מגאירה 45–90 מ״מ, אורך הזרוע 46–63 מ״מ ואורך האוזן 8–19 מ״מ; משקלם 16–34 גרם. הזנב קטום או נעדר לחלוטין וקרום התעופה האחורי אינו מפותח.
הפרווה של עטלף מגאירה קצרה וצמרירית עם שוקיים שעירים. צבעה הכללי בהיר בדרך כלל, ונע בין צהבהב לבז׳, חאקי, אפרפר, חום אפרורי חיוור או חום בהיר. העורף והבטן נוטים לאפור כסף, הכתפיים כתמתמות והראש כהה לעיתים קרובות. הזרועות, השוקיים, החוטם והאוזניים בצבע ורדרד או כתמתם. הכנפיים שחרחרות-סגלגלות.
תפוצה וביולוגיה
עטלפי מגאירה מצויים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה שלהם כולל את מזרח הודו (אזור שבע האחיות), בהוטן, מדינות הודו-סין (בורמה, תאילנד, לאוס, קמבודיה ווייטנאם), מלזיה, האי מינדנאו בפיליפינים, והאיים האינדונזים סומטרה, בורנאו, ג'אווה, באלי ולומבוק. בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער במבוק ויער סובטרופי יבש בשפלות וברכסים הרריים עד רום 3,000 מטר מעל פני הים.
המינים בסוג חיים בבדידות או בקבוצות קטנות, ולנים במשך היום בחללי עצים או בעלווה סבוכה. הם יוצאים לפעילות בשעות הערב, ותרים במשך הלילה אחר מזונם העיקרי - מיני פיקוס. עונת הרבייה נמשכת מינואר עד יוני. הנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד. מעבר לכך, אין מידע נוסף על האקולוגיה של הסוג. עטלפי מגאירה מאוימים מצד בירוא יערות וציד. שני מינים מוגדרים כללא חשש (LC) ושני מינים מוגדרים כפגיע (VU).
מינים
בסוג זה 4 מינים:
הפורצת
הפורצת הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 בבימויה וכתיבתה של הגר בן-אשר, עם ליהי קורנובסקי ורונלד זרפלד בתפקידים הראשיים. הסרט, שצולם בערד ובאזור ים המלח, עוקב אחר נערה שננטשה על ידי אמה ובעקבות פריצה לדירתה הופכת בעצמה להיות פורצת.
קורנובסקי הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016. הגר בן אשר הייתה מועמדת ל"פרס הנמר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוטרדם.
תקציר העלילה
אלכס (ליהי קורנובסקי) היא נערה כבת 17 שגרה עם אמה מרי (סנדי בר) בדירה שכורה בערד. אלכס עוזרת בפרנסה בעבודה בבית מלון בחוף ים המלח. יום אחד היא חוזרת לדירה ומתברר לה שמרי נעלמה וגם לא עונה לה בטלפון הנייד.
בעל הדירה (יובל אברהמי) מאיים לזרוק אותה מהדירה מאחר שהן חייבות לו שכר דירה של ארבעה חודשים. אלכס נאלצת לשרוד לבד ומתקבלת לעבודה גם בחי בר שם עבדה אמה. שם היא נקשרת במיוחד לברדלס.
היא פוגשת בגאולוג גרמני בן 42 בשם מייקל (רונלד זרפלד) שעובד במחקר של תחזית רעידות אדמה במדבר. ומתפתחת ביניהם ידידות שגולשת למגע אינטימי למרות פער הגילים.
יום אחד פורצים אליה לדירה, גורמים הרס וגונבים חפצי ערך. בתגובה מתחילה אלכס לפרוץ לבתים בשיטות שהולכות ומשתכללות. בכסף שהיא צוברת היא נכנסת לבית מלון בו מתאכסן גם מייקל.
לבסוף מייקל עוזב אותה וחוזר לגרמניה וגם מרי חוזרת ומתנצלת על היעדרותה הבלתי צפויה על מנת לעבוד ולהחזיר חובות.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2004
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2004 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
הברית החדשה
הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה (ביוונית: Η Καινή Διαθήκη; בארמית: ܕܝܬܝܩܝ ܚܕܬܐ, דיתיקי חדתא; בלטינית: Novum Testamentum) היא החלק השני של אוסף כתבי הקודש הנוצריים. החלק הראשון מכונה "הברית הישנה" וכולל את ספרי התנ"ך, ולעיתים, בחלק מהזרמים, גם כמה מהספרים המכונים ביהדות, הספרים החיצוניים.
הברית החדשה מכילה 27 ספרים. היא כוללת ארבעה ספרי בשורה (אוונגליונים), המתארים את חייו ופועלו של ישו. ספר נוסף, "מעשי השליחים", מתאר את פועלם של תלמידיו הקרובים של ישו, שנים-עשר השליחים.
כמו כן כוללת הברית החדשה את האיגרות ששלח פאולוס (שאול התרסי) אל הקהילות הנוצריות הראשונות (איגרות פאולוס) ואיגרות נוספות (האיגרות הכלליות), וספר המכונה "ההתגלות" או "חזון יוחנן", המתאר את אחרית הימים.
שמו של הקובץ ומעמדו בנצרות
שמו של הקובץ מבוסס על האמונה הנוצרית כי הברית בין האל לבין עם ישראל בין הבתרים ובהר סיני לא הייתה שלמה ומושלמת אלא היוותה הכנה לשלב גבוה יותר. בתאולוגיה הנוצרית מבססים את האמונה הזאת בין היתר על הכתוב בספר ירמיהו:
הנוצרים רואים ב"ברית הישנה" (ספרי המקרא המרכיבים את התנ"ך) מעין מבוא ל"ברית החדשה". לפי הזרם העיקרי בתאולוגיה הנוצרית, ה"ברית הישנה" כוללת בשורות ונבואות על בואו הצפוי של ישו, וכן טעמים וצידוקים לצורך ב"ברית חדשה" שתשלים את הקודמת. ספרי הברית החדשה עצמם מביאים ציטוטים מן הברית הישנה כדי להסביר אירועים בחייו של ישו.
שפת הברית החדשה
העותקים הקדומים ביותר של הברית החדשה בגרסתה הקאנונית כתובים ביוונית. בקרב החוקרים חלוקות הדעות בקשר לשפה המקורית בה נכתבו הספרים. רוב החוקרים סבורים כי כל הספרים נכתבו במקור ביוונית. אף על-פי כן, ישנם היסטוריונים ופילולוגים הסבורים שרק חלק מספרי הברית החדשה נכתבו במקורם ביוונית, וכי חלקם האחר תורגם מעברית או מארמית.
נמצאו גם אוונגליונים קדומים (פרוטו-אוונגליונים) אשר אינם כלולים בקאנון, שנכתבו בשפה הקופטית. אולם גם לגביהם קשה לדעת אם מדובר בנוסח מקורי או בתרגום.
בין השנים 1604 ו-1611 תורגמו הברית הישנה והברית החדשה לאנגלית על ידי 47 מלומדים ביוזמתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. תרגום המלך ג'יימס נחשב לתרגום המוסמך והטוב ביותר לאנגלית עד תחילת המאה העשרים. במאה העשרים נוספו עוד תרגומים רבים. התרגום הנמכר ביותר באנגלית כיום הוא "הגרסה הבינלאומית החדשה" (New International Version) אשר הודפס לראשונה ב-1978.
במאה ה-20 גברה בקהילות הקתוליות המגמה של תרגום כתבי הקודש הנוצריים והתפילות הנוצריות לשפות המדוברות, עד שבמועצת הוותיקן השנייה, בשנות ה-60 של המאה ה-20, בוטל החיוב לצטט את כתבי הקודש בלטינית.
ספרי הברית החדשה
במאתיים השנים הראשונות של הנצרות נוספו ונגרעו ספרים מהקאנון של הברית החדשה: קלמנס הראשון ציין שמונה ספרים מהברית החדשה; איגנטיוס מאנטיוכיה הכיר שבעה ספרים; הבישוף פוליקרפוס הזכיר 15 ספרים; אירנאוס, תלמידו של פוליקרפוס, הזכיר 21 ספרים; היפוליטוס הרומי מנה כ־22 ספרים; ובמספר ועידות כנסייתיות במאות השלישית והרביעית נקבע כי מספר הספרים הנכללים בקאנון יהיה 27. רשימת 27 הספרים, כפי שהיא מוכרת כיום, נזכרת לראשונה על ידי אתנסיוס בישוף אלכסנדריה.
הבשורות
את הברית החדשה פותחות הבשורות (האוונגליונים), המתארות את קורות חייו, מותו ותחייתו של ישו; הן מיוחסות לדמויות שונות - חלקן חיו בזמנו של ישו, וחלקן אחרי מותו:
אף אחת מן הבשורות לא מציינת בפירוש מי מחברן, והמחברים האמורים שוערו על ידי סופרים נוצרים עשורים רבים לאחר כתיבתן.
הסיפורים בשלוש הבשורות הראשונות דומים מאוד זה לזה, ולכן הן מכונות גם "הבשורות הסינופטיות", סינופסיס משמעותו ביוונית "לראות יחד". נוהגים להעתיק את שלוש הבשורות הראשונות זו לצד זו, כדי שהקוראים יוכלו לתפוס את ההבדלים והדמיון ביניהן במבט אחד. על פי השערת שני המקורות לוקאס ומתי כנראה הסתמכו על מרקוס בכתיבת הבשורות שלהם, כ-80% מהדברים הכתובים בבשורה על פי מרקוס מופיעים בבשורה על פי מתי וכ-65% בבשורה על פי לוקאס. התאוריה מניחה כי לוקאס ומתי הסתמכו גם על מקור קדום יותר שנעלם, המבוסס על אמרות ישו.
המקור העלום נקרא במחקר מסמך ה-Q (קיצור המילה הגרמנית Quelle שמשמעותה "מקור").
הבשורה על-פי מרקוס מתוארכת לשנים 66–70, הבשורות על-פי מתי ועל-פי לוקס לשנים 85–90, והבשורה על-פי יוחנן לשנים 90–110.
מעשי השליחים
אחרי הבשורות בא ספר מעשי השליחים, המתאר את מאמצי השליחים להפיץ את בשורת ישו.
הנוצרים הראשונים נרדפו על ידי שלטונות האימפריה הרומית, ואכן מתוארים מקרים של מרטיריום - הקרבה עצמית למען השליחות.
סיפורים אלה סייעו לקהילות המאמינים להסביר כיצד הגיעה אליהם הנצרות. הגיבור העיקרי של מעשי השליחים הוא פאולוס (שאול התרסי), המכונה "השליח אל הגויים", כיוון שפעל בעיקר בקרב לא-יהודים. משערים כי "מעשי השליחים" נכתב על ידי אותו מחבר שכתב את "הבשורה על פי לוקאס", ושני החיבורים פונים לאותו נמען שלא מוזכר בשום מקום אחר - תאופילוס (פירוש השם ביוונית: "אהוב על האל").
איגרות פאולוס
כן נאספו בברית החדשה כמה מאיגרותיו של פאולוס לקהילות הנוצריות.
בעוד שהבשורות מציגות פחות או יותר את הורתו וקורותיו של ישו, האגרות מציגות את הנצרות כדור אחר כך, לאחר ההחלטה לפנות לגויים ולפטור אותם מחובת ברית המילה ומן החיוב ברוב המצוות. באיגרות מתייחס פאולוס גם למצבם של הנוצרים ככת נרדפת, ומביע עמדה פסיבית קיצונית בנוגע ליחס הנוצרי לשלטון: פאולוס קובע שהנוצרים חייבים לקבל עליהם את השלטון החילוני כמעט בכל תנאי, ולא להתקומם. פאולוס גם מציע גישה רדיקלית לשוויון בין חברי הקהילה הנוצרית:.
מתוך שלוש־עשרה האיגרות המיוחסות לפאולוס, החוקרים מקבלים ייחוס זה לגבי שבע איגרות בלבד, ולגבי שלוש אחרות שוררת מחלוקת; לגבי השלוש הנותרות יש הסכמה כללית שהייחוס כנראה שגוי:
איגרות שייחוסן שנוי במחלוקת בקרב חוקרים:
איגרות שכנראה לא נכתבו על ידי פאולוס: איגרות אלו נקראות גם "איגרות הרועה", "איגרות הרועים", או "האיגרות הפסטוראליות".
אגרות נוספות
אחרי קובץ האגרות של פאולוס מופיעות אגרות נוספות, המכונות "האגרות הקתוליות", כלומר הכלליות, שנקראות על שם כותביהן (על-פי המסורת), ומציגות אף הן מסרים תאולוגיים:
רקע תאולוגי והיסטורי
לפי האמונה הנוצרית המקובלת, ישו הוא האל הבן בתוך השילוש הקדוש שהתגשם בבשר והיה לאדם, כדי להקריב עצמו למען האנושות ולגאול אותה. רק קורבן גדול זה, טוענים הנוצרים, יכול לשחרר את האדם מן החטא הקדמון: עבודת הקרבנות בבית המקדש הייתה הכנה ושלב נחות לכך. אך רוב הבשורות מתארות את סיפורו של ישו כאדם.
מהברית החדשה עצמה ומעדויות היסטוריות (בעיקר ספריו של יוסף בן מתתיהו) אנו למדים כי ישו פעל בתקופה של משבר חברתי ופוליטי קשה ביהודה. ראשיתה של התקופה בעלייתו של הורדוס, המלך העצמאי דה-פקטו האחרון, ששלט בחסות האימפריה הרומית, ואשר נתקל באופוזיציה קשה מצד קבוצות שונות ביהודה. יורשיו של הורדוס לא החזיקו מעמד בשלטון, כך שממלכת יהודה הפכה לפרובינקיה רומית. סמכויות השלטון שהיו בידי היהודים הועברו לידי נציבים רומיים, אשר נקטו לעיתים יד קשה, והטילו מיסים כבדים. בנוסף, הגיעה לשיאה היריבות בין קבוצת הצדוקים, אנשי המקדש, לבין קבוצת הפרושים. מהתיאורים בברית החדשה נראה כי ישו פעל בתחילה כמנהיג של אחת הקבוצות ביהודה שקראו לשינויים חברתיים ודתיים.
יוחנן המטביל
על-פי המסופר בברית החדשה, אחד המטיפים הבולטים ביהודה של הימים ההם היה יוחנן המטביל, שפעל באזור יריחו ובמדבר יהודה וקרא ליהודים לטבול בנהר הירדן. הוא טען שהטבילה בנהר תטהר אותם מחטאיהם, וכשכולם יהיו טהורים, תבוא הגאולה. הוא כינה את הגאולה "מַלְכוּת הַשָׁמָיִם". בברית החדשה מסופר כי ישו היה אחד מאלה שנענו לקריאה, ובאו להיטבל בירדן בידי יוחנן המטביל, וכי יוחנן המטביל זיהה כי הוא אינו אדם רגיל, אלא מבשר הגאולה.
לידתו של ישו וקורות חייו הראשונים
על לידתו של ישו מספרים האוונגליונים, כי הוא נולד בבית לחם למרים (מריה) וליוסף הנגר, וגדל בנצרת שבגליל. באוונגיליון של מתי נכתב כי מרים לא הרתה ליוסף, אלא התעברה מרוח הקודש, וכי הדבר נאמר ליוסף בחזון שראה בחלומו. דברים אלה משמשים בסיס בתאולוגיה הנוצרית לאמונה כי ישו הוא בן האלוהים. מרים, לפיכך, ילדה את ישו כשהיא טהורה, כלומר ללא הזדקקות ל"חטא הקדמון". לעניין זה חשיבות רבה בתאולוגיה הנוצרית. עוד מספרים האוונגליונים, כי בילדותו לא התבלט ישו, אך בנעוריו הפליא את סובביו בידיעותיו בתורה, ובגיל 30 בערך התקרב לעולם הרוח. לאחר שיוחנן המטביל הטביל אותו בירדן, החל ישו לנדוד בכפרים שבגליל ולבשר על הגאולה הקרובה, ואף יצא למדבר לתענית ולעימות עם השטן. עוד מסופר ב"ברית החדשה" כי ישו עשה מעשי נסים שונים: ריפא חולים, החיה מתים, הלך על פני המים והפך מזון מועט לארוחה לרבים. הוא הטיף לאנשים שהתקבצו סביבו לשפר את התנהגותם כדי לקרב את בואה של "מלכות שמיים". להבדיל ממטיפים אחרים, ישו פנה דווקא לנידחי החברה - העניים, הזונות והמוכסים - וטען שדווקא הסובלים בעולם הזה הם שיזכו לגמול בעולם הבא.
סיפודו
סִיפוּדוּ (באנגלית: Sifudu) הוא טקס לידה מסורתי של שבט הקוסה השוכן בדרום אפריקה.
הברית החדשה
הבשורה של ישו
ישו הציע פרשנות מרחיקת לכת ליהדות. הוא דרש אמנם מתלמידיו להקפיד הקפדה יתרה על קיום המצוות, אך הדגיש את הכוונה הפנימית במעשה, ולא רק את המעשה עצמו. מאוחר יותר, פיתח תלמידו של ישו, פאולוס, השקפה כי אין חשיבות להקפדה על קיום המצוות, אלא במידה שהן מבטאות אמונה פנימית. בניגוד להשקפה זו, ביהדות התלמודית ישנה גישה הגורסת כי המעשה חשוב כמו האמונה, ולפיכך יש חשיבות רבה בקיום קפדני של המצוות. רעיון הגמול בעולם הבא מופיע בברית החדשה, מפי ישו, בגרסה קיצונית יותר מביהדות. ישו טען במפורש שהאל התכוון ליצור עולם שבו "צדיק ורע לו". בדרשה על ההר, הדרשה הגדולה של ישו, הוא קרא לתלמידיו לדחות את העולם הזה ולכוון את מעייניהם לעולם הבא. הסבל, גרס ישו, הוא המקרב את האדם לגאולה.
סיפודו
טקס הסיפודו נערך בין היום השלישי ליום הארבעה-עשר לאחר לידתו של התינוק. טקס מסורתי זה מתקיים מאות בשנים ובשל המסתורין האופף אותו ידוע עליו אך מעט. פירושו המילולי של טקס הסיפודו הוא "העברת הילד דרך העשן", נלקח משמו של עץ הסיפודו הגדל בדרום אפריקה ועליו משמשים כמרכיב בטקס.
הברית החדשה
צליבתו של ישו
ההנהגה היהודית התנגדה להטפותיו של ישו, שלפי הבשורות עודד את תלמידיו לראות בו משיח. על פי הכתוב בברית החדשה, אחד מתלמידיו של ישו יהודה איש קריות בגד במורו, והסגיר אותו לידי הסנהדרין, וזו הסגירה אותו לידי השלטונות הרומיים.
סיפודו
אנשי הקוסה
שבט הקוסה הם קבוצה אתנית של דוברי שפות בנטו החיים בדרום אפריקה. הקוסה מחולקים לתתי-שבטים שונים, ביניהם המפונדו (Mpondo), הבומבנה (Bomvana) והט'מבו (Thembu).
הברית החדשה
צליבתו של ישו
ישו אסף את תלמידיו בסעודה האחרונה, שהייתה ככל הנראה סעודת החג של ערב פסח, ועל-פי המסופר, חזה את הסגרתו ואת צליבתו. התיאור בברית החדשה של האירוע הוא כדלקמן: "וַיְהִי בְּאָכְלָם וַיִּקַּח יֵשׁוּעַ אֶת־הַלֶּחֶם וַיְבָרֶךְ וַיִּפְרֹס וַיִּתֵּן לַתַּלְמִידִים וַיֹּאמַר קְחוּ וְאִכְלוּ זֶה הוּא גּוּפִי׃ וַיִּקַּח אֶת־הַכּוֹס וַיְבָרֶךְ וַיִּתֵּן לָהֶם וַיֹּאמַר שְׁתוּ מִמֶּנָּה כֻּלְּכֶם׃ כִּי זֶה הוּא דָּמִי דַּם־הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה הַנִּשְׁפָּךְ בְּעַד רַבִּים לִסְלִיחַת חֲטָאִים" (מתי 26:26-29). התאולוגיה הנוצרית גורסת כי מותו של ישו לא היה לשווא, אלא חלק מתוכנית אלהית לגאולת העולם מחטא. עם זאת, במשך מאות שנים הטילו הנוצרים על היהודים את האחריות לצליבת ישו.
ישו הובא אפוא בפני בית דין רומי, שבראשו עמד הנציב פונטיוס פילאטוס. בית הדין הרומי הרשיע את ישו כמורד ודן אותו למוות בצליבה. על-פי המסופר באוונגליונים, הציע הנציב הרומי ליהודים לחון את ישו לרגל חג הפסח, אולם הם העדיפו כי ישו ייצלב, וכי החנינה תינתן לאדם ששמו בר-אבא. על-פי המסופר, ישו נצלב על גבעת גולגולתא שבירושלים, ביום שישי שחל במהלך ימי הפסח. על-פי המנהג (וגם על-פי ההלכה היהודית כיום) אין להשאיר גופת מת בירושלים, ואין לקבור בשבת, ולפיכך הורדה גופת ישו מהצלב עוד באותו יום, ונקברה בחיפזון מחוץ לעיר. ביום ראשון באו מרים המגדלית ואישה נוספת שגם שמה מרים ("מרים האחרת") לפקוד את הקבר, ועל-פי התיאור בברית החדשה, מצאו כי הגולל הוסר וכי הקבר ריק. מלאך נתגלה אליהן והודיע להן כי ישו קם לתחייה. על-פי המסופר, ישו נפגש עם כמה מתלמידיו לאחר תחייתו, בטרם עלה לשמים.
סיפודו
אנשי הקוסה
מספר אנשי שבט הקוסה נע על פי הערכות בסביבות השמונה מיליון, כאשר מרביתם חיים בדרומה ומרכזה של דרום אפריקה ושפתם נכללת כיום בשבע השפות הלאומיות הרשמיות של המדינה. השבט נקרא על שמו של אחד ממנהיגיו הראשונים, או-קוסה. תאוריה נוספת גורסת כי השם בא מצורה של המילה קוי קוי, שפירושה בשפת הסאן "פראי" או "זועם"; הקוסה ידועים במהלך ההיסטוריה כעם פראי ושפתם מכונה איסי-קוסה (isiXhosa).
הברית החדשה
הקאנוניזציה של הברית החדשה
במשך מאות שנים החזיקו הקהילות הנוצריות בכתבים מקודשים שונים, בלי קאנון מוסכם. הראשון שסיפק רשימה של "הספרים הראויים לקריאה" שדומה מאד לספרי הברית החדשה היה אירנאוס מליון במאה השנייה. אוסף 27 הספרים נחתם וקודש בוועידה הכנסייתית ברומא בשנת 382, ומועצה כנסייתית בהיפו רגיוס  שבצפון אפריקה אישרה את הקנוניזציה של הקובץ. רק בוועידה הכנסייתית השלישית בקרתגו, בשנת 397, אושר הנוסח המקובל כיום. במהלך המאה ה-5 התקבל הקנון בכנסיות היווניות, הלטיניות והסוריות.