cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומונורמטיביות
מקור
דוגן כתבה כי קתרין קונל אמרה כי:. התאורטיקן הקווירי, דייוויד מ. הלפרין, כתב כי:
הלפרין אמר כי העיור, הג'נטריפיקציה וההשקעה מחדש של אזורים מסוימים ברים והקמת כפרים גאים תרמו לשכיחותם ולפריווילגיות של נורמות הטרוסקסואליות מבוססות. הלפרין קישר בין משבר האיידס בארצות הברית לבין הופעתה של אתרי היכרויות מקוונים כתורמות לעקירת אנשים להט"בים. הוא מייחס את השינוי ברטוריקה הפוליטית, השיח והיחס משחרור להתבוללות כחיזוק נוסף של הומונורמטיביות בינארית.
תפיסתה של גייל רובין הייתה - הרואה בחברה ההטרונורמטיבית המערבית מסיימת פרקטיקות מיניות מ-"מין טוב" מבחינה מוסרית ל-"מין רע" - מתארת את צורות ההתנהגות ההומוסקסואלית המולדות קבלה מותנית. בנוסף, היא כתבה כי: "זוגות הומוסקסואליים ולסביות יציבים, ארוכי-טווח מסתמכים על מכובדות [...] אם היא צמודה ומונוגמית, החברה מתחילה להכיר בכך שהיא כוללת את מכלול האינטראקציה האנושית. רובין כתבה גם שדרך קטבי הקבילות והסטייה האלו, ניתן לראות זכות הומונורמטיבית של זוגות הומואים ארוכי טווח על גופם של חבריהם הטרנסג'נדרים, הלא-בינאריים והמופקרים בקבוצות אלו, וכי:
אפליה
אפליה הומונורמטיבית מתקיימת בדומה להטרונורמטיביות. מוסדות חברתיים ומדיניות חברתיות מחזקים את ההנחה שאנשים הם הטרוסקסואלים וכי מגדרם הוא בינאריות טבעית. עם זאת, רובין כתבה כי הומונורמטיביות מתפקדת כדי לעקור את האחיזה הבלעדית של ההטרוסקסואליות על התנהגות נורמטיבית, במקום להעדיף באופן סלקטיבי סיסג'נדר הומוסקסואל כמישהו שראוי להתקבל חברתית.
טרנסג'נדרים
בין האנשים הלא-סיסג'נדרים, גרדס טוען כי הפונקציות ההומונורמטיביות מחליפות באופן סלקטיבי זהויות והתנהגויות למעשים ולאידיאלים בעלי תוקף. רובין קובע כי שכפול הנורמות ההטרוסקסואליות - מונוגמיה, פריווילגיה לבנה, בינאריה מגדרית - תורמת לסטיגמה ולהדרה חברתית של צורות מיניות ומגדריות. בשנות ה-90 של המאה ה-20, ראו טרנסג'נדרים את המונח "הומונורמטיבי" בהתייחס לאפליה בין קהילות שראו הטלת נורמות הומוסקסואליות ולסביות בדאגה לטרנסג'נדרים. במהלך משבר האיידס בארצות הברית, אנשים טרנסג'נדרים לעיתים קרובות הוצאו מהצעדה לאומית לזכויות להט"ב, שהתקיימו בבירת ארצות הברית, וושינגטון די. סי., ונמנעו מגישה ליוזמות הבריאות ולתוכניות שהוקמו כדי להילחם במשבר.
הולי לואיס מצהירה כי לחץ מתמשך על אנשים שאינם נורמטיביים בשביל "להתאים להבנות מיניות מסורתיות ואופוזיציוניות של מגדר" הביא לכך שההומונורמטיביות מחלחלת להתנהגויותיה וזהותה של הקהילה הגאה, תוך שהיא מחליפה את פוליטיקת העבר הרדיקלית של התנועה לשחרור הגייז עם מטרות של שוויון בנישואים ואימוץ. אלו נתפסים כשמרניים כאשר הם ממוסגרים נגד אקטיביזם להט"בי של סוף המאה ה-20. ההומונורמטיביות נתפסת כמגבילה את הגיוון ואת האותנטיות, כאשר תת-תרבויות קוויריות נהיות למסחריות ולמיינסטרים ולשיחות פוליטיות מובנות סביב ההתבוללות והנורמליזציה.
פוליטיקה
המרצה לפוליטיקה ליחסים בין-לאומיים, פני גריפין, אמרה כי מבחינה פוליטית, ולא בביקורת הנאו-ליברלית, ערכים של מונוגמיה, רבייה לבין תפקידי מגדר ובינאריה מגדרית, ההומונורמטיביות כבר תומכת בערכים שנחשבים הטרוסקסיסטיים וגזעני מטבעה. גריפין רואה בהומונורמטיבית שזורה במערכות עולם קפיטליסטיות, כאשר תרבות הצריכה והמטריאליזם מתפקדות בבסיסה. דוגן טוענת כי ההומונורמטיביות משבצת את הקהילה הגאה להיררכיות של כשירות, וכי להט"בים המגיעים הכי קרוב לחיקוי סטנדרטים של זהות מגדרית נחשבים ראויים ביותר לקבל זכויות. בנוסף, היא גם כותבת שלהט"בים שנמצאים בתחתית ההיררכיה הזו (למשל ביסקסואלים, טרנסים, ג'נדרקווירים ואינטרסקס) נתפסים כמניעה למעמד זה של אנשים הומונורמטיביים לממש את זכויותיהם.
במדיה
אנדרה קוולקנטה אומר שככל שההומוסקסואליות נסבלת מבחינה חברתית, ייצוגים של דמויות להט"ביות בקולנוע ובטלוויזיה באו לחזק את הביקורת על הסמכות הסיסג'נדרית, הלבנה והבינארית. מפיק הקולנוע, התסריטאי והבמאי האמריקאי, ראיין מרפי, שיצר את הסדרה "הנורמלים החדשים", ספג ביקורת על תיאורו ההומונורמטיבי של התרבות הקווירית ונחשבו . ייצוגי תקשורת הומונורמטיביים נתפסים רק כמחקים את ההטרונורמטיביות, המחזקים קריקטורות הומוסקסואליות ו-"חסידים חביבים לנורמות חברתיות יקרות ואידאולוגיות דומיננטיות". ייצוגים כאלה, כך נטען, משמיטים את המציאות הקווירית של להט"בים שאינם לבנים או סיסג'נדרים, ומתארים את חוויותיהם של זהויות משתנות ואוכפים
בעוד שמחקרים מראים כי דמויות להט"ביות שמופיעות בתקשורת מקטינות את הדעות הקדומות בקרב הצופים, בשירותי רשת, כבלים וסטרימינג רבים עדיין חסר מגוון או ייצוג חוצה "קהילה" בעת הצגת דמויות קוויריות. דו"ח GLAAD מ-2015, המתאר את ייצוג התקשורת הלהט"בית, מצא כי גברים הומוסקסואליים (41%) עדיין מוצגים, באופן גורף, כדמויות קוויריות ראשוניות, למרות עלייה בייצוג במגוון זהויות מיניות ומגדריות. תוכן נוסף של להט"ב הופק במדיה ב-2018. על פי דו"ח הטלוויזיה השנתי של GLAAD, בו מתעד ייצוג להט"בי בטלוויזיה, מספר הדמויות הקוויריות בתוכניות הטלוויזיה עלה ב-8.8%. אנשים בעלי צבע קווירים ראו גם עלייה בזמן המסך; הם עלו על מספרם של אנשים קווירים לבנים בטלוויזיה בפעם הראשונה בתולדות הדו"ח. כ-1% מהאוכלוסייה היא אינטרסקס, ולכן הם מושמטים כמעט לחלוטין במדיה, כאשר שיחות על זהות מגדרית בינארית מוציאים ומעקירים בעיקר את מי שלא נמצא באחד מצדדי המגדר הבינארי.
פרסי היינס וייט
פרסי היינס וייט (באנגלית: Percy Hynes White; נולד ב-8 באוקטובר 2001) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
ביוגרפיה
היינס וייט הוא בנו של ג'ואל תומאס היינס, סופר, במאי, מוזיקאי ושחקן, ושל שרי וייט, שחקנית וסופרת. פרסי למד במשך שנתיים בבית ספר לתיאטרון בעיר הולדתו סנט ג'ונס.
קריירה
וייט שיחק והשתתף בסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע רבים. תפקיד הפריצה שלו היה בשנת 2017 בסדרת הטלוויזיה "בעלי היכולות". בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "לילה מוטרף במוזיאון 3: סוד הקבר".
בשנת 2017 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "בעלי היכולות". הוא שיחק בסדרה בשתי עונותיה.
ב-2021 לוהק וייט לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "ונסדיי".
רקפת רמיגולסקי
רקפת רמיגולסקי (נולדה ב-8 בדצמבר 1971) היא מתעמלת אמנותית ישראלית לשעבר.
קריירת התעמלות אמנותית
באליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה, בשנת 1987 היא סיימה במקום 71 בקרב רב אישי בתוצאה של 35.550 נק', ראשונה מבין הישראליות.
באולימפיאדת סיאול (1988) היא השתתפה בגיל 16 והייתה הספורטאית הצעירה ביותר שנשלחה מטעם ישראל לאולימפיאדת זו. היא סיימה במקום 37 בקרב רב אישי בתוצאה של 36.45 נק' (מקום 38 בחישוק - 8.85 נק', מקום 28 בחבל - 9.35 נק', מקום 36 בקלאבים - 9.00 נק' ומקום-34 בסרט - 9.25 נק') והתאמנה בהדרכת אילנית לזר.
הפיגוע במקדש השן (1998)
הפיגוע במקדש השן התרחש ב-25 בינואר 1998, כאשר משאית תופת התפוצצה בסמוך לחזית מקדש השן בעיר קאנדי שבסרי לנקה. את הפיגוע ביצעו טיגריסי השחרור של טאמיל אילם, כחלק ממלחמת האזרחים בסרי לנקה. בפיגוע נהרגו 14 בני אדם, ולמעלה מ-25 נפצעו.
רקע
מאז 1983 הייתה סרי לנקה שרויה במלחמת אזרחים, כחלק ממלחמת האזרחים בסרי לנקה בין הרוב הסינהלי והבודהיסטי לבין המיעוט הטמילי-הינדי. ב-1995 הצליח צבא סרי לנקה להשתלט על חצי האי ג'אפנה, שהיה נתון עד אז בשליטתם המורדים, אנשי טיגריסי השחרור של טאמיל אילם. בתגובה, כבשו המורדים את העיר מולאיטיבו, והחלו בסדרה של פיגועי התאבדות נגד מטרות צבאיות ואזרחיות. במאי 1997 פתח הצבא במבצע ניצחון מובטח, שמטרתו להשתלט על הדרכים המובילות לחצי האי ג'אפנה.
הטיגריסים הטמילים בחרו במקדש השן כיעד לפיגוע ממספר טעמים. ראשית, מדובר באתר הבודהיסטי החשוב ביותר בסרי לנקה. פרט לחשיבות הדתית של המקדש, יש לו גם חשיבות לאומית רבה, שכן לפי המסורת הסינהלית, מי שמחזיק בשרידי השן של הבודהה, השמורים במקדש, שולט בסרי לנקה כולה. גם עיתוי הפיגוע, ב-25 בינואר 1998, לא היה מקרי. ב-4 בפברואר עתידה הייתה סרי לנקה לציין 50 שנים לעצמאותה מבריטניה, באירוע בעיר קאנדי במעמד הנסיך צ'ארלס, ולקראת האירוע ניסתה הממשלה ככל יכולתה להציג לעולם את שליטתה במצב חרף מלחמת האזרחים.
הפיגוע
בבוקר ה-25 בינואר הגיעו לקאנדי שלושה אנשי הטיגריסים השחורים, יחידת המחבלים המתאבדים של הטיגריסים הטמילים, במשאית עמוסה חומר נפץ. כשהגיעו לרחוב בו שוכן המקדש החלו לירות לעבר החיילים שניצבו בו, ולבסוף, בשעה 6:10, התנגשו חזיתית בשער המקדש, מה שהפעיל את חומר הנפץ. על פי ההערכות, המשאית הכילה 300 עד 400 ק"ג של חומר נפץ. פרט לשלושת המחבלים המתאבדים, נהרגו בפיגוע 13 עוברי אורח, בהם פעוט בן שנתיים. אדם נוסף, שהיה עד ראייה לפיגוע, לקה בלבו ומת. בנוסף, למעלה מ-25 בני אדם נפצעו. הפיגוע גרם להרס רב למבנים בסביבה. המקדש עצמו סבל מנזק בגג ובחזית, והשער נהרס לחלוטין, אך החלקים הפנימיים שלו, ובכלל זה השן הקדושה עצמה, נותרו ללא פגע. ההדף שיצר הפיצוץ היה כה רב, עד כי גם במרחק של 5 ק"מ ממקום הפיגוע נשברו זכוכיות.
השלכות הפיגוע
הפיגוע עורר זעם רב בציבור. שעות לאחר הפיגוע התגודדו המונים סביב המקדש, והעלו באש מרכז תרבות הינדי ומספר כלי רכב. המשטרה פיזרה את המפגינים בגז מדמיע. הנשיאה צ'נדריקה קומרטונגה, וכן מנהיגים מקומיים, הפצירו בתושבים לא לפגוע בטמילים חפים מפשע, ולמחרת נרגעו הרוחות בעיר.
למחרת הפיגוע החליטה ממשלת סרי לנקה להוציא את הטיגריסים הטמילים מחוץ לחוק. הממשלה אמנם נלחמה בהם מזה 15 שנה, אך נמנעה מלהכריז עליהם כארגון טרור, לאור עמדתה לאורך השנים לפיה ניתן יהיה לאפשר את פעילותו של הארגון כתנועה פוליטית. באותו היום נטל שר ההגנה אנורודהה ראטוואטה את האחריות למחדל האבטחתי שאפשר את הפיגוע, והתפטר מתפקידו. אירועי יום העצמאות שהיו אמורים להיערך בקאנדי נערכו בסופו של דבר בבירה קולומבו.
מקדש השן נפתח מחדש לציבור ב-10 בפברואר, אך שיקומו נמשך כשנה וחצי, והושלם רק באוגוסט 1999. הגג נבנה מחדש, וכך גם מספר פסלים שהיו בחצר ונהרסו. במהלך עבודות השיקום והשחזור במקדש נתגלו מספר ציורי קיר מהמאה ה-18, שקיומם לא היה ידוע עד אז.
ב-2003 הועמדו לדין שישה אנשי הטיגריסים הטמילים שהיו מעורבים בפיגוע. על שלושה מהם נגזר עונש מוות, על שניים נגזרו 680 שנות מאסר ועל השישי נגזרו 490 שנות מאסר.
קרב צידון
קרב צידון (13–15 ביוני 1941) היה חלק מתמרון הדיוויזיה השביעית האוסטרלית לביירות, במערכה בסוריה ובלבנון מערכה שערכה חמישה שבועות ונערכה בין בעלות הברית לכוחות הצרפתים של וישי במלחמת העולם השנייה. בסיומו של הקרב האוסטרלים כבשו את העיר.
צידון ממוקמת על החוף מצפון לצור. בעיר היו ב-1941 כ־12,000 איש. במקום ישנם מבנים היסטוריים: מסגדים ומבצרים מתקופת מסעי הצלב.
הלחימה התרחשה מספר ימים לאחר שכוחות בעלות הברית מהחטיבה ה-21 האוסטרלית, בפיקודו של בריגדיר ג'ק סטיבנס, חצו בלחימה את נהר הליטני במסגרת מבצע יצואן.
הקרב החל לאחר מהלכים ראשוניים של גדוד החי"ר 2/27 סביב אדלואן. גדוד חי"ר 2/14 נע בצפון לאורך החוף לכיוון צידון. ב־13 ביוני הוטל על גדוד החי"ר 2/16, בסיוע ארטילריה ופרשים, לכבוש את העיירה עצמה, הימצאותם של הבניינים ההיסטוריים גרמה לכך שהארטליריה בעיירה הוגבלה במאמץ למנוע נזק אגבי, מה שהאט את התקדמות הכוח. מחוץ לצידון, פעל גדוד – 2/27 סביב מייאומיה מדרום-מזרח לעיר במהלך הלחימה.
יום לאחר נפילת צידון, התבצעו פעולות נוספות מזרחה מהעיר נגד הטרילרס האלג'יריים בשטח הגבוהה במידליום וג'בל אבאבי, כאשר האוסטרלים ניתקו את הדרך בין צידון לג'זין, שנלכדה ב־13 ביוני על ידי כוחות מחטיבה ה-25 האוסטרלית.
בשלב הבא הלחימה התקדמו האוסטרלים לעבר דאמור, שנכבשה על ידם בתחילת יולי. בעקבות המלחמה הוענק תואר קרב לגדודי החי"ר 2/16 ו-2/27, לגדוד המקלעים 2/3 ולגדודי הפרשים 6 ו-9.
מלחמת האזרחים האירית
מלחמת האזרחים האירית (באנגלית: Irish Civil War, באירית: Cogadh Cathartha na hÉireann) הייתה מאבק מזוין שהתרחש מיד לאחר מלחמת העצמאות האירית. המלחמה התלוותה להקמתה של מדינת אירלנד החופשית, אשר הייתה ישות עצמאית מהממלכה המאוחדת, אך עדיין בתוך תחומי האימפריה הבריטית.
מלחמת האזרחים נערכה בין שני צדדים לוחמים - תומכי האמנה האנגלו-אירית ומדינת אירלנד החופשית בראשות הממשלה האירית הזמנית (שהפכה מאוחר יותר לממשלת מדינת אירלנד החופשית) ומתנגדי האמנה ותומכי הקמת רפובליקה אירית עצמאית לחלוטין בראשות ארגון ה-IRA, שראו באמנה מעשה בגידה ברפובליקה האירית שהוכרזה במהלך מרידת חג הפסחא. רבים מהלוחמים בשני הצדדים היו קודם לכן חברים יחד ב-IRA במהלך מלחמת העצמאות. כוחות מדינת אירלנד החופשית ניצחו לבסוף במלחמה, לאחר שזכו לתמיכה ולאספקת אמצעי לחימה מהממשלה הבריטית. במלחמה נהרגו יותר חיילים ואזרחים מאשר במלחמת האזרחים שקדמה לה והיא הותירה את החברה האירית שסועה ומפולגת למשך דורות רבים. כיום, שתי המפלגות העיקריות באירלנד, פיאנה פול ופינה גייל, מהוות המשך ישיר של שתי הקבוצות שלחמו במלחמה - מתנגדי ותומכי האמנה בהתאמה.
האמנה האנגלו-אירית
באמנה האנגלו-אירית הסכימו הצדדים הלוחמים במלחמת העצמאות האירית (הרפובליקה של אירלנד מחד והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד מאידך) על הפסקת הלחימה. האמנה הביאה להקמתה של מדינה אירית עצמאית ולה צבא ומשטרה משלה. האמנה גם התירה בידי ששת המחוזות הצפון-מזרחיים של אירלנד (פרמנה, ארמה, דאון, לונדונדרי, טיירון ואנטרים), בהם היה ריכוז משמעותי של נוצרים פרוטסטנטיים, את הבחירה האם להישאר חלק מהמדינה האירית החדשה או האם לשוב לשלטון הבריטי. ששת המחוזות החליטו במשאל עם על חזרתם המיידית לממלכה המאוחדת. כמו כן, אירלנד לא הוקמה כרפובליקה, כפי ששאפו מנהיגיה ומובילי מורדיה, אלא כדומיניון אוטונומי בתחומי האימפריה הבריטית, כשהמלך הבריטי נותר ראש המדינה שלה, בדומה לקנדה או לאוסטרליה. המשא ומתן ליצירת מעמד הדומיניון האירי החל עוד לפני המגעים לחתימת האמנה, בשיאה של המלחמה, אך מנהיג השין פיין, איימון דה ואלירה, דחה את ההצעה על הסף. באמנה גם הוסכם שכל חבר באירכטס האירי יישבע אמונים למדינתו, אך גם למלך הבריטי, ליורשיו ולבריטניה עצמה.
שבועת אמונים זו היוותה מוקד מחלוקת חריף בקרב הרפובליקנים האירים. מעבר לזאת - השבועה, חלוקת אירלנד וסיפוח צפון אירלנד על ידי הממלכה מאוחדת, ביטולה של הרפובליקה האירית שהוכרזה ב-1919, נטישתו של הדאל הראשון, מעמד הדומיניון שניתן לאירלנד ומתן שלושה נמלי ים לשימוש בריטי בשטח מדינת אירלנד החופשית - היוו כולם את הסיבות המיידיות לפיצול בקרב ההנהגה האירית ובסופו של דבר, לפרוץ מלחמת האזרחים. מייקל קולינס, נציג אירלנד במשא ומתן לחתימת האמנה הצהיר כי: "האמנה לא סיפקה לנו חופש מוחלט, אותו מבקשים כל עמי העולם לסגל, אך היא החופש לחתור לחופש". מן הצד השני של המתרס, האמינו מתנגדי האמנה בשנת 1922 כי החתימה על האמנה לנצח תמנע מאירלנד עצמאות מוחלטת.
הפיצול בתנועה הלאומית
השסע בנוגע לאמנה האנגלו-אירית היה אישי מאוד באופיו. רבים מהמנהיגים משני צידי המתרס היו חברים קרובים ושותפים לנשק במהלך מלחמת העצמאות ובכך הפך הסכסוך למורכב יותר. חודשים ספורים מאוחר יותר טען מייקל קולינס, מראשי השין פיין ומראשי תומכי האמנה, שאיימון דה ואלירה, נשיא אירלנד, מנהיג השין פיין ומראשי מתנגדי האמנה, שלח אותו כנציגה המוסמך של אירלנד לחתימת האמנה משום שידע שהבריטים לא יסכימו להקמתה של רפובליקה אירית עצמאית לחלוטין ורצה שקולינס ישא באשמה על הוויתורים שתאלץ אירלנד לקבל. הוא טען כי הוא חש נפגע מאוד כשדה ואלירה לא הסכים לעמוד לצד ההסכם שנחתם בין קולינס לדייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה ווינסטון צ'רצ'יל, שר המושבות הבריטי. מן הצד השני, דה ואלירה זעם שקולינס וארתור גריפית' חתמו על האמנה מבלי להתייעץ עימו או עם הקבינט האירי כפי שהורה.
ההסכמה בנוגע לאמנה עברה באופן דחוק בדאל הראשון ב-7 בינואר 1922, כש-64 מהחברים תמכו בו, אך 57 התנגדו. בעקבות אשרור האמנה, הוקמה הממשלה האירית הזמנית והוכרה על ידי הממלכה המאוחדת, כמצוין בסעיף 17. סמכותה של ממשלה זו, בכפוף לאמנה, הייתה "לספק הסדרים זמניים למנהל של דרום אירלנד במהלך תקופת המעבר", טרם הקמתה הסופית של מדינת אירלנד החופשית ולצורך כך על הממשלה הבריטית היה "לספק לה את האמצעים והמנגנונים הנחוצים לצורך ביצוע תפקידה". על מנת שהבריטים יעבירו לממשלה הזמנית אמצעים אלו, היה על כל חבר בממשלה לחתום בכתב את הסכמתו לכלל סעיפי האמנה.
בעקבות אשרור האמנה, התפטר דה ואלירה מתפקיד נשיא הרפובליקה ולא הצליח להיבחר לתפקיד בשנית, ברוב דומה לרוב מאשררי האמנה - 60 מתנגדים (בדומה ל-64 תומכי האמנה) מול 58 תומכים (בדומה ל-57 מתנגדי האמנה). הוא ניסה לאתגר את חוקיות אשרור האמנה בטענה כי חברי הדאל, בעצם אשרורה, חטאו לשבועת האמונים שלהם לרפובליקה האירית, כי הם בעצם ביטלו אותה. הוא ניסה לקדם יוזמה שבמסגרתה המדינה האירית תהפוך לרפובליקה ולא תהיה חברה מלאה בחבר העמים הבריטי, אלא שותפה חיצונית לו. רפובליקות לא יכלו להיות חברות בחבר העמים הבריטי באותה התקופה, מאחר שהייתה חובה להישבע אמונים למלך הממלכה המאוחדת - רק בשנת 1949, על מנת לאפשר את הצטרפותה של הודו לחבר העמים, הותרה הצטרפותן של רפובליקות.
בתחילת מרץ 1922, הקים דה ואלירה את מפלגת קומן נה פובלכטה (בעברית: האיחוד הרפובליקני), אך עדיין נותר חבר בשין פיין. ב-17 במרץ הוא יצא לסבב נאומים במנסטר, שנחשבה לפרובינציה הרפובליקנית (תומכת הרפובליקה) הגדולה ביותר. דה ואלירה יצא בהצהרות שנויות במחלוקת בנאומים שנשא בקאריק-און-שור, ליסמור, דונגרבן, וווטרפורד, כשהבולטת שבהן הייתה: "אם תתקבל האמנה, המלחמה למען החירות תמשיך והעם האירי, במקום להילחם בכוחות זרים, יאלץ להילחם בחיילים אירים השייכים לממשלה אירית, שהוקמה בידי אירים". מספר ימים לאחר מכן, בנאומו בעיירה ת'רלס, חזר דה ואלירה על טיעוניו אלו והסיף כי: "ה-IRA יהיה מוכרח לפלס לעצמו נתיב בדם חיילי הממשלה האירית ואף בדמם של חלק מחברי הממשלה האירית על מנת להשיג את חירותו".
במכתב ששלח לאינדיפנדנט האירי ב-23 במרץ, אישר דה ואלירה את נכונות הדיווח שלהם בנוגע לנאומו בת'רלס, אך גינה את פרסומו. רבים מקציני ה-IRA התנגדו לאמנה ובכנס צבאי של הארגון במרץ 1922 אף דחו את סמכותו של הדאל להסכים לה. מנגד, ב-28 באפריל, על מנת לקדם את אשרור האמנה, טען שר ההגנה האירי, ריצ'רד מולקהי, שהקצינים לא הצליחו לקיים כנס כזה בשל המצב הביטחוני בדבלין, אך נציגיהם החליטו שכן לקבל את החלטתו של הדאל. בתגובה, מתנגדי האמנה מקרב ה-IRA הקימו רשות מבצעת משלהם בשם "המנהל הצבאי" והכריזו שהיא הממשלה האמיתית של אירלנד. מעבר לכך, מולקהי החל לדווח על פשעים לכאורה שביצעו חברי ה-IRA מתנגדי ההסכם ברחבי אירלנד, על מנת להביא להדחתם. הבעיה העיקרית בפיצול הכבד ב-IRA הייתה שהוא נותר כוח השיטור היחיד באירלנד לאחר התפוררותה של המשטרה האירית הרפובליקנית (IRP) והתפרקותה של המשטרה האירית המלכותית (RIC).
הבחירות הכלליות ביוני 1922
תחת הנהגתם של מייקל קולינס וארתור גריפית', החלה ממשלת אירלנד הזמנית תומכת האמנה בהקמתה של מדינת אירלנד החופשית והקימה את הצבא הלאומי על מנת להחליף את ה-IRA וכן, כוח משטרתי חדש. חייליו מתנגדי ההסכם של ה-IRA החלו פושטים על בסיסי הצבא הבריטיים הישנים והחלו ליטול את נשקיהם ועמדותיהם. על כן, בפועל, הממשלה האירית הזמנית שלטה בקיץ 1922 רק על דבלין ועל אזורים מצומצמים אחרים כמו מחוז לונגפורד, בהם יחידות ה-IRA תמכו באמנה. בסופו של דבר, הלחימה פרצה כשהממשלה הזמנית ניסתה להחיל את ריבונותה על יחידות חמושות היטב ובלתי מתפשרות של ה-IRA מתנגדי האמנה.
תחילת הלחימה בדבלין
ב-14 באפריל 1922, 200 לוחמי IRA מתנגדי האמנה בהובלתו של רורי או'קונור, השתלטו על ארבעת בתי המשפט בדבלין ועל מספר בניינים אחרים במרכזה והתבצרו בהם. הלוחמים קיוו שמעשיהם יובילו לעימות מחודש עם הבריטים, אשר יאחד את שני הפלגים האירים מחדש כנגד האויב הבריטי המשותף. אולם, בעיני אלו שהיו נחושים להפוך את מדינת אירלנד החופשית למדינה בעלת שלטון עצמאי ובר קיימא, מצב זה היה למעשה מרד, שהם אלו שיהיו חייבים לדכאו ולא הבריטים. ארתור גריפית' תמך בשימוש בכוח כנגד המורדים באופן מיידי, בעוד מייקל קולינס ביקש להימנע בכל מחיר ממלחמת אזרחים והותיר את הבניינים הכבושים בידי המורדים. באותה העת, הצליחה מפלגת השין פיין תומכת האמנה להבטיח לעצמה רוב ניכר בבית הנבחרים, יחד עם מפלגות אחרות שתמכו בה. כמו כן, קולינס היה נתון ללחץ כבד מצד הבריטים להחיל את ריבונות ממשלתו על המורדים בדבלין.
רצח הנרי יוז וילסון
מעורבותה של הממשלה הבריטית בנעשה בדבלין החלה להתגבר, בייחוד לאחר הירצחו של הנרי יוז וילסון, שהיה יועץ בכיר לענייני ביטחון של ג'יימס קרייג, ראש ממשלת צפון אירלנד. וילסון נרצח על ידי איש IRA בלונדון ב-22 ביוני 1922 והאחריות על הרצח לא נטענה על ידי אף אחת מרשויות ה-IRA. וינסטון צ'רצ'יל הניח כי האחריות לרצח הייתה של ה-IRA מתנגדי האמנה והזהיר את קולינס כי הוא יורה לצבא הבריטי לתקוף את ארבעת בתי המשפט אלא אם הממשלה האירית הזמנית תעשה זאת בעצמה. למעשה, הקבינט הבריטי כבר החליט על מתקפה על ארבעת בתי המשפט ב-25 ביוני, במבצע שהיה אמור לכלול טנקים, תותחי הוביצר ומטוסים. אולם, בעצתו של הגנרל נוויל מקרידי, שהיה מפקד חיל המצב הבריטי בדבלין, התוכנית בוטלה ברגע האחרון. טיעונו של מקרידי היה שמעורבות בריטית בסכסוך הפנים-אירי תאחד את הפלגים האירים כנגד האמנה ועל כך לקולינס ניתנה הזדמנות נוספת לפנות את ארבעת בתי המשפט מהמורדים.
המתקפה על ארבעת בתי המשפט
הקש האחרון מבחינתה של ממשלת מדינת אירלנד החופשית הייתה חטיפתו של ג'יי ג'יי או'קונל ב-26 ביוני על ידי מתפרעי ארבעת בתי המשפט, בתגובה למעצרו של לאו הנדרסון, גנרל בצבא הלאומי החדש, שהיה מתנגד לאמנה. קולינס נתן למתבצרים בארבעת בתי המשפט הזדמנות אחרונה לפנות את המבנה עד ה-27 ביוני, ומשסורב, החליט כי עליו לסיים את העימות באמצעות הפצצתו של המבנה עד לכניעת המתבצרים. הממשלה הזמנית מינתה את קולינס לראש המטה הכללי של צבא מדינת אירלנד החופשית. מתקפה זו לא הייתה ליריית הפתיחה של המלחמה, שכן חילופי אש כבר התקיימו בין הפלגים ברחבי המדינה במהלך עזיבת הבריטים. אולם, נקודה זו היוותה את "נקודת האל-חזור", כשמלחמה כוללת הוכרזה בפועל בין הצדדים ומלחמת האזרחים החלה באופן רשמי.
קולינס הורה לריצ'רד מולקהי לקבל את הצעת הבריטים לשני תותחי 18 ליטראות לשימוש צבא מדינת אירלנד החופשית. כוחות מתנגדי האמנה שהתבצרו בארבעת בתי המשפט היו מעטים, והם נכנעו לצבא מדינת אירלנד החופשית לאחר שלושה ימים של הפצצות ופשיטות על המבנה. טרם כניעתם, פיצוץ עצום החריב את האגף המערבי של המבנה, כולל הארכיון הלאומי של אירלנד (PRO), פגע ברבים מכוחות מדינת אירלנד החופשית שהתחילו להשתלט על המבנה והשמיד עשרות אלפי תיעודים ומסמכים היסטוריים. כוחות הממשלה טענו כי האגף מוקש ופוצץ בכוונת תחילה. היסטוריונים חלוקים בשאלה האם האגף פוצץ בכוונה, תוך הנחת מוקשים ופיצוצם על ידי כוחות הרפובליקנים הנסוגים, או האם הייתה זו טעות, כאשר מאגר הנשק של המתבצרים התלקח בשל ההפצצות של מדינת אירלנד החופשית על המבנה. במקום נמצאו שרידים של ג'ליגנייט, ומסמכים יקרי ערך המשיכו להתעופף ברחבי העיר גם מספר ימים לאחר הפיצוץ.
קרבות ארעיים החלו לפרוץ ברחבי דבלין עד ה-5 ביולי, עת יחידות IRA מתנגדות אמנה מחטיבת דבלין, בראשותו של אוסקר טריינור, השתלטו על רחוב או'קונל והביאו לתחילתו של שבוע לחימה עז שעלה לצדדים בכ-65 הרוגים וכ-280 פצועים. בין ההרוגים היה גם המנהיג הרפובליקני קהל ברו. בנוסף, מדינת אירלנד החופשית לקחה כ-500 שבויים רפובליקנים וההערכות הן שיותר מ-250 אזרחים נהרגו במהלך הקרבות. כשהלוחמה בדבלין שככה, הממשלה האירית שלטה בדבלין בחוזקה וכוחות מתנגדי האמנה התפזרו ברחבי המדינה, בעיקר בדרום ובמערב.
הצדדים הלוחמים
עם פרוץ מלחמת האזרחים, אולצו תושביה של אירלנד וחברי ה-IRA בפרט לבחור צד. תומכי האמנה נודעו כצבא המדינה החופשית, או הצבא הלאומי ולעיתים נקראו גם "Staters" (תרגום חופשי: אנשי המדינה) בידי אויביהם. מתנגדי האמנה קראו לעצמה רפובליקנים ובידי מדינת אירלנד החופשית נקראו "Irregulars" (תרגום חופשי: חיילי מילואים).
מלחמת האזרחים פילגה את הצבא האירי הרפובליקני. כשפרצה מלחמת האזרחים, ה-IRA מתנגדי האמנה התרכזו בעיקר בדרום ובמערב, והיו גדולים במספרם מאלו שתמכו באמנה - בערך ב-4,000 איש. מעבר לכך, בשורות ה-IRA מתנגדי האמנה היו רבים מלוחמי הגרילה המנוסים ביותר באירלנד. כוחו על הנייר של הצבא האירי הרפובליקני בתחילת 1922 היה 72,000 לוחמים, אך רובם גויסו לאחר הפסקת האש עם הבריטים ולא השתתפו במלחמת העצמאות וגם לא ישתתפו במלחמת האזרחים. לפי הערכותיו של מולקהי, ה-IRA מתנגדי האמנה מנו בתחילת המלחמה כ-12,900 לוחמים וכ-6,780 רובים.
אולם, ה-IRA מתנגדי האמנה חסרו שדרת פיקוד יעילה, אסטרטגיה ברורה או מספיק נשק. הציוד של מתנגדי ההסכם לא תאם לחלוטין את סוג הלחימה - לא היו להם מספיק תת מקלעים, ורוב לוחמיהם היו חמושים בשוטגאן, באקדחי יד ובמקלעים כבדים, שלא היו אפקטיביים בלוחמה העירונית. היו בידיהם גם שריוניות רבות, אותן לקחו מהכוחות הבריטיים כשעזבו את אירלנד. כמו כן, לא היה בידיהם שום סוג של ארטילריה, ועל כן נאלצו בעיקר להתגונן במהלך רוב המלחמה.
מנגד, מדינת אירלנד החופשית הצליחה להגדיל את כוחותיה באופן דרמטי לאחר תחילת המלחמה. מייקל קולינס ומפקדיו יכלו לבנות צבא שיוכל להכריע את אויביו בשדה הקרב. האספקה הבריטית לממשלה כללה ארטילריה, מטוסים, שריוניות, מקלעים, נשק קל ותחמושת, אשר סיפקו את צורכי הצבא החדש. רק בשלושת החודשים הראשונים למלחמה סיפקו הבריטים כ-27,000 תת-מקלעים, 250 מקלעים ו-18 תותחי 18 ליטראות. הצבא הלאומי מנה כ-14,000 לוחמים באוגוסט 1922 ועד סוף אותה השנה מנה כ-38,000 לוחמים - עד תום המלחמה הצבא כבר מנה כ-55,000 לוחמים ו-3,500 קצינים.
בעיה משמעותית נוספת של הצבא הלאומי הייתה היעדרם של קצינים מנוסים בשורותיו. 20% בלבד מהקצינים שימשו קודם לכן כקצינים בצבא הבריטי, מהם רק כ-50% שירתו במלחמת העולם הראשונה, דוגמת אמט דלטון. חלק מהקצינים גם שירתו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה. הרפובליקנים השתמשו בעובדה זו בתעמולתם כנגד ממשלת מדינת אירלנד החופשית - הם טענו כי הצבא הלאומי הוא רק בא כוחם של צבאות זרים ובראשם בריטניה עצמה. אולם, למעשה, גם חלק נכבד משדרת הפיקוד של הצבא הרפובליקני הייתה מורכבת מקצינים בצבא הבריטי, כמו טום בארי וארסקין צ'ילדרס.
כיבוש הערים הגדולות על ידי המדינה החופשית
דבלין נותרה בידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית והמאבקים החלו לפרוץ במספר מוקדים ברחבי המדינה. בתחילת המלחמה, החזיקו כוחות מתנגדי ההסכם בקורק, לימריק וווטרפורד והקימו בפועל את "רפובליקת מנסטר" בדרום אירלנד, בה שלטו. אולם, מאחר שמתנגדי ההסכם לא היו חמושים כראוי למלחמת קונבנציונלית, ליאם לינץ', מפקד כוחות המתנגדים, לא היה יכול לנצל את יתרונו בכוח אדם ובשטחים. הוא קיווה בפשטות להמשיך להחזיק בשטחים שכבר היו בידיו מספיק זמן על מנת שהבריטים יהיו מוכנים לדון מחדש באמנה.
הערים הגדולות באירלנד נכבשו בקלות על ידי המדינה החופשית עד אוגוסט 1922. מייקל קולינס, ריצ'רד מולקהי ואואן או'דפי תכננו מתקפה כלל-ארצית כנגד מתנגדי ההסכם - הם שלחו בדרך היבשה כוחות מערבה לכיוון מחוז לימריק ודרומה לכיוון מחוז ווטרפורד וכוחות נוספים דרך הים על מנת לכבוש את מחוזות קורק וקרי בדרום ומאיו במערב. בדרום, הנחיתה התבצעה בעיר קורק במחוז קורק ובעיר טרלי במחוז קרי. לימריק ווטרפורד נפלו ב-20 ביולי וקורק נפלה ב-10 באוגוסט, לאחר שכוח מונחת נוסף נאלץ לפרוץ דרך אל תוך העיר. המשלחת הימית לכיוון מאיו כמעט ולא נתקלה בהתנגדות והבטיחה של שלטון המדינה החופשית במערב המדינה. על אף שבמספר מוקדים הרפובליקנים הראו התנגדות חריפה לכוחות של המדינה החופשית, הם לא הצליחו להביס אותם אפילו בקרב אחד.
לוחמת גרילה
ניצחונותיה של הממשלה הזמנית בערים הגדולות הציתו תקופה של לוחמת גרילה בשטחים הפתוחים הנרחבים במדינה. לאחר נפילתה של קורק, ליאם לינץ' הורה ליחידות ה-IRA מתנגדות ההסכם להתפזר בשטחי אירלנד וליצור יחידות תגובה מהירה, כמו אלו ששימשו במלחמת העצמאות כנגד הבריטים. הם התבססו באזורים נוחים ולא מיושבים בצפיפות - בעיקר במחוזות קורק, קרי, וקספורד, סליגו ומאיו. קרבות מקוטעים החלו לפרוץ באזור דאנדוק, שם פיקד על הכוחות פרנק אייקן ובאזור דבלין, שם בוצעו מתקפות חוזרות ונשנות, אם כי קטנות, על הכוחות של מדינת אירלנד החופשית.
באוגוסט ובספטמבר 1922, כוחות מתנגדי האמנה ניהלו מתקפות גרילה נרחבות כנגד כוחות מדינת אירלנד החופשית, וגרמו להם לאבדות כבדות בכל השטחים שכבשו עד לאותו שלב. ראש הממשלה ומפקד הצבא, מייקל קולינס, נהרג במארב של כוחות מתנגדי האמנה סמוך לביתו במחוז קורק. מותו של קולינס תרם למרמור ששרר בקרב הנהגת מדינת אירלנד החופשית ולכעסם על מתנגדי האמנה וככל הנראה תרם להתדרדרות הלחימה למעגל זוועות ופעולות תגמול. גם ארתור גריפית', נשיא מדינת אירלנד החופשית, נפטר כתוצאה מגידול במוחו עשרה ימים לפני מותו של קולינס ובכך הותירו שניהם את הנהגת המדינה לויליאם תומאס קוסגרייב ואת הנהגת הצבא לריצ'רד מולקהי. לתקופה קצרה, עם העלייה בכמות הנפגעים ועם מותן של שתי הדמויות החשובות ביותר בהנהגה שלה, היה נראה שמדינת אירלנד החופשית עומדת לקרוס.
אולם, עם הגיע החורף, קשייהם של הרפובליקנים הפכו חמורים יותר והאבדות שהם הצליחו להסב לכוחות הממשלה הצטמצמו. לדוגמה, במחוז סלייגו 54 חיילי הצבא הלאומי נהרגו במהלך המלחמה, אך רק שמונה לאחר חודש ספטמבר. כתוצאה מכך, כוחות המדינה החופשית החלו להתקיף ולהשמיד את יחידות הגרילה של הרפובליקנים - במחוזות סלייגו ומית' ובקונמארה שבמחוז גולוויי וכן, בבירה דבלין. בשאר חלקי המדינה, נאלצו החיילים הרפובליקנים להתפצל לקבוצות קטנות יותר על מנת להסתתר מכוחות הממשלה, בדרך כלל תשעה או עשרה אנשים בכל יחידה.
זוועות והוצאות להורג
ב-27 בספטמבר 1922, שלושה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, הניחה הממשלה הזמנית של מדינת אירלנד החופשית בפני הדאל אירן הצעת חוק לחיזוק כוחו של הצבא - הרחבת סמכויותיהם של בתי המשפט הצבאיים והעברת חלק מהסמכות השיפוטית של מערכת המשפט האזרחית אל זו הצבאית, לפחות בכל אשר הנוגע במתנגדי הממשל. הצעת החוק, שנודעה בציבור כ"הצעת החוק להגנת הציבור", אכן העצימה את כוחה של מערכת המשפט הצבאית, והסמיכה אותה לגזור עונשי מאסר עולם וגזרי דין מוות על אישומים כמו "סיוע או עידוד פגיעה בכוחות המדינה", "החזקת נשק, תחמושת או חומרי נפץ ללא אישור הממשל" או "זריעת הרס או הצתה מכוונות".
כפעולת תגמול, ה-IRA מתנגדי האמנה התנקשו בחבר הפרלמנט שון היילס, שהיה נאמן לממשלת מדינת אירלנד החופשית. בתגובה, הוציאה הממשלה להורג ארבעה ממנהיגי הרפובליקנים, מנהיג אחד מכל פרובינציה אירית - רורי או'קונור, ליאם מלואוס, ריצ'רד בארט וג'ו מקלבי. בנוסף, כוחות מדינת אירלנד החופשית פתחו בתי דין שדה, בעיקר במחוז קרי, בו לוחמת הגרילה הייתה הקשה ביותר, והחלו להוציא להורג לוחמים רפובליקנים במשפטי שדה. המקרה הנודע ביותר התרחש בעיירה באליסיד, בה נקשרו תשעה לוחמים רפובליקנים למוקש - המוקש התפוצץ, שמונה מהלוחמים נהרגו ולוחם אחד, סטיבן פולר, שרד עם כוויות ופציעות קשות את האירוע והחיילים הניחו לו לברוח מהמקום.
סוף המלחמה
בתחילת 1923, היכולת ההתקפית של הרפובליקנים נשחקה לחלוטין, ובפברואר 1923, כשהמנהיג הרפובליקני ליאם דיסי נשבה בידי כוחות מדינת אירלנד החופשית, הוא קרא לנאמניו ולרפובליקנים כולם לסיים את המלחמה ולהגיע לפיוס עם מדינת אירלנד החופשית. גם ההוצאות הרבות להורג, 34 מהן בחודש פברואר 1923 בלבד, השפיעו לרעה על רוח הקרב הרפובליקנית. בנוסף, מבצעיו של הצבא הלאומי בשטח שברו ופירקו לאט ובדיוק רב את כל הריכוזים האחרונים של הכוחות הרפובליקנים.
ההתקדמות של הצבא הלאומי וההתפוררות של הכוחות הרפובליקנים המשיכו במרץ ובאפריל 1923. כשניצחונה של מדינת אירלנד החופשית החל להיות מורגש בשטח, דה ואלירה ביקש מהנהגת ה-IRA לבקש ממדינת אירלנד החופשית הפסקת אש, אך ה-IRA סירב. ראשי ה-IRA נפגשו ב-23 במרץ במחוז טיפררי על מנת לדון בעתיד המלחמה. הם הותירו לאיימון דה ואלירה להשתתף בוועידה, לאחר ויכוח קצר, אך לא ניתנה לו כל זכות הצבעה. טום בארי הציע לסיים את המלחמה, אך הצעתו נדחתה ברוב של שישה מול חמישה. ליאם לינץ', המנהיג הרפובליקני, נהרג בהתנגשות עם כוחות מדינת אירלנד החופשית בהרי נוקמילדאון במחוז טיפררי כחודש לאחר מכן. באותה ההתנגשות נשבו ארבעה מנהיגים נוספים של ה-IRA - דן ברין, טוד אנדרוס, שון גיינור ופרנק בארט.
ייתכן כי מותו של לינץ' התיר למנהיגים רפובליקניים פרגמטיים יותר כפרנק אייקן לתפוס את הפיקוד על הכוחות מתנגדי האמנה. ואכן, אייקן מונה לראש מטה ה-IRA וקרא לסיום מה שקרא לו "המאבק העקר הזה". 30 ימים לאחר שירש אייקן את ראשות ה-IRA הוא הכריז על הפסקת אש מצידם של מתנגדי האמנה. ב-24 במאי 1923 אייקן הורה לחייליו לרדת למסתור על מנת שלא יכנעו או יתפתו להמשיך בלחימה.
לאחר הפסקת האש
איימון דה ואלירה תמך בפקודת הפסקת האש והוציא הצהרה רשמית ללוחמים מתנגדי האמנה ב-24 במאי:
ב-27 באוגוסט 1923, נערכו במדינה בחירות כלליות, ובהן זכתה ב-40% מפלגת "קומן נה נגייל" (גלגולה הראשון של מפלגת פינה גייל), אשר תמכה בכינונה של מדינת אירלנד החופשית. הרפובליקנים, שיוצגו בבחירות על ידי מפלגת שין פיין, זכו רק ב-27% מהקולות, וזאת בעיקר מאחר שרבים ממועמדיה ותומכיה עדיין ישבו במאסר טרם, במהלך ולאחר הבחירות. באוקטובר 1923 כ-8,000 מתוך 12,000 האסירים הרפובליקנים פתחו בשביתת רעב. השביתה ארכה כ-41 ימים ועל אף שכמה מן השובתים מתו במהלכה, היא לא הצליחה לסייע להם במצבם. אולם, מירב הנשים העצורות כן שוחררו לאחר תום השביתה, והתנועה הרפובליקנית החלה לרכז את מאמציה בשחרור האסירים.
מתקפות על לויאליסטים במהלך המלחמה
על אף שהעילה לפרוץ מלחמת האזרחים הייתה האמנה האנגלו-אירית, ככל שהתקדמה המלחמה הרפובליקנים ביקשו לזהות את מהלכיהם עם המאבק הרפובליקני המסורתי - "אנשים ללא רכוש" - המעמד הקתולי שנוצר בעקבות ההשתלטות הבריטית ויישוב אירלנד, כשבעלי האדמות הקתולים נושלו ממעמדם ומאדמותיהם ונאלצו לעבוד ולהיות כפופים לבעלי האדמות הפרוטסטנטיים שיובאו לאירלנד מאנגליה ומסקוטלנד. כחלק מהניסיון להזדהות עם מאבק זה, הרפובליקנים תקפו את בעלי האדמות האנגלו-אירים ולויאליסטים פרוטסטנטיים אחרים. בסך הכל כ-192 אחוזות של בעלי אדמות ופוליטיקאים של מדינת אירלנד החופשית הוצתו ונהרסו על ידי הרפובליקנים במהלך המלחמה.
אולם, בנוסף להצטרפותם לצד המדינה החופשית, היו עוד גורמים מאחורי האיבה שרחשו הרפובליקנים כלפי מעמד בעלי האדמות הישן. רבים, אך לא כל בעלי האדמות, תמכו בבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האירית. תמיכה זו לרוב הייתה מוראלית, אך לעיתים הייתה אקטיבית באופיה. תקיפות אלו היו אמורות להיפסק עם חתימת הסכם הפסקת האש בין בריטניה לאירלנד בתום מלחמת העצמאות, אך הן נמשכו גם לאחריה וביתר שאת עם פרוץ מלחמת האזרחים. במהלך המלחמה הכוחות הרפובליקניים היו משתלטים על בתי בעלי האדמות על מנת להשתכן בהם. מתקפות רבות נערכו על בתי לויאליסטים בתחילת 1923 - 37 בתים הועלו באש בינואר ובפברואר בלבד.
פרוטסטנטים רבים עזבו את אירלנד בעקבות מאורעות מלחמות העצמאות והאזרחים. ההערכה היא שכ-41,000 פרוטסטנטים, אשר לא היו להם קשרים עם הממשל הבריטי כלל, עזבו את דרום אירלנד בין 1919 ו-1923. בסך הכל, בין 1911 ל-1926, אחוז הפרוטסטנטים בדרום אירלנד צנח מ-10.4 אחוזים ל-7.4 אחוזים.
אבדות
מלחמת האזרחים, על אף משכה הקצר, הייתה עקובה מדם. היא עלתה בחייהן של דמויות ציבוריות רבות משני צדי המתרס - מייקל קולינס, קהל ברו, ארתור גריפית' וליאם לינץ'. שני הצדדים הוציאו לפועל פעולות ברוטאליות - מתנגדי האמנה התנקשו בחברי אירכטס רבים ושרפו מבנים היסטוריים ופרטיים, בעוד ממשלת מדינת אירלנד החופשית הוציאה להורג אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר רבים, באופן חוקי ורשמי או שלא.
מספרים מדויקים של הרוגים ופצועים אינם קיימים. תומכי האמנה ומוסדות השלטון ספגו בין 800 ל-1,000 הרוגים ובצד השני המספר אף גבוה יותר. לפי הרפובליקנים, בין 1922 ל-1924 בלבד נהרגו כ-426 חיילים. המחקר העדכני בתחום מסיק כי מניין ההרוגים בצד מתנגדי האמנה מגיע כמעט ל-2,000. ההערכות בנוגע למספר הלוחמים והאזרחים ההרוגים הכולל עומדות על בין 1,500 ל-4,000, על אף שהמספר האחרון נחשב למעט גבוה מדי.
כוח השיטור החדש שהוקם במדינת אירלנד החופשית, הגארדה שיכנה, לא היה מעורב במלחמה, מה שהפך אותו לשירות משטרתי לא חמוש ונייטרלי מבחינה פוליטית, שהוסכם על כל הצדדים לפקח על הפסקת האש לאחר המלחמה. ממשלת מדינת אירלנד החופשית הורתה לפרק את הארגון מנשקו ביוני 1922 על מנת לזכות באמון הציבור, ובדצמבר אותה השנה ה-IRA אף הורה לא לפגוע בשוטרים המשתייכים אליו. המחלקה לחקירות פליליות, שמנתה כ-350 שוטרים בלבוש אזרחי, פעלה במהלך המלחמה בשירות מדינת אירלנד החופשית ותרמה רבות בלכידת מנהיגי מתנגדי האמנה. המחלקה פורקה באוקטובר 1923, מעט לאחר תום המלחמה.
השלכות פוליטיות
מלחמת האזרחים האירית גרמה לדעיכת הלחימה בממלכה המאוחדת של קבוצות איריות חמושות בצפון אירלנד. מייקל קולינס, ראש ממשלת מדינת אירלנד החופשית וג'יימס קרייג, ראש ממשלת צפון אירלנד, אף חתמו על הסכם על מנת להביא לסיום העימותים. אולם, קולינס סיפק בחשאי נשק וכספים ליחידות ה-IRA שנותרו בצפון אירלנד עד מותו. בגלל העיסוק המועט בצפון אירלנד וחולשת היחידות האיריות של ה-IRA שנותרו בה, הצליחה המדינה החדשה שנוצרה בה לגבש את עצמאותה ולהביא לביסוס קיומה לעתיד הנראה לעין. במצב עניינים בו לא הייתה מתרחשת מלחמת האזרחים, ייתכן שעיסוקה של מדינת אירלנד החופשית הייתה בהשבת ששת המחוזות הצפוניים לתחומה.
רק לאחר שהפסידו במלחמת האזרחים, החלו מתנגדי האמנה לשקול מאבק חמוש בשלטון הבריטי בצפון אירלנד. היחידות הצפוניות של ה-IRA אף תמכו במדינת אירלנד החופשית במהלך המלחמה בשל מדיניותו של קולינס כלפיהם ומעל ל-500 מהם הצטרפו לצבא הלאומי. ב-1926, לאחר שנכשלו בניסיון לשכנע את רוב יחידות ה-IRA מתנגדות האמנה או את מפלגתם, שין פיין, בכך שיש לקבל את הסטטוס קוו הנוכחי כבסיס להקמת הרפובליקה עתידית, פרשו איימון דה ואלירה ופרנק אייקן יחד עם הפלג שתמך בהם מהמפלגה על מנת להקים את מפלגת פיאנה פול. בעוד שפיאנה פול תהפוך בעתיד למפלגה הדומיננטית בפוליטיקה האירית, השין פיין הפכה למפלגה סקטוריאלית קטנה ומבודדת. הצבא האירי הרפובליקני, שאז עוד היה ארגון גדול ומשפיע, אפילו יותר מהשין פיין, העביר את תמיכתו מהמפלגה אל פיאנה פול, עד שהוצא מחוץ לחוק על ידי דה ואלירה ב-1935.
ב-1927 חברי מפלגת פיאנה פול נשבעו את שבועת הנאמנות של מדינת אירלנד החופשית והסכימו להיכנס לדאל אירן, לאחר שהכירו בלגיטימיות של מדינת אירלנד החופשית, אשר החלה לנוע לעבר עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת באותה התקופה. ב-1931 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק וסטמינסטר, אשר הכיר למעשה בעצמאותם של הדומיניונים מהאימפריה הבריטית, כולל של מדינת אירלנד החופשית, אך הותיר את בית המלוכה בראשותם. פיאנה פול תחת דה ואלירה נבחרה לשלטון בשנת 1932 והחלה במסע לביטול האמנה האנגלו-אירית בפועל - הם ביטלו את שבועת הנאמנות, הסירו את המושל הכללי הבריטי מתפקידו וביטלו את הסנאט, שנשלט בידי היוניוניסטים ותומכי האמנה. ב-1937 הועברה בפרלמנט אמנה חדשה, שהעמידה בראש המדינה נשיא וביטלה כל קשר בין אירלנד לבין המלוכה הבריטית, ביטלה למעשה את מדינת אירלנד החופשית וכללה טענת בעלות על צפון אירלנד. בשנה שלאחר מכן, הממלכה המאוחדת השיבה ללא תנאים את נמלי הים באירלנד שהיו ברשותה מתוקף תנאי האמנה. כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, יכלה אירלנד להדגים את עצמאותה בכך ששמרה על נייטרליות, על אף שתמכה באופן מרומז ובזהירות בבעלות הברית. לבסוף, ב-1948, ממשלת אחדות שכללה את שני הצדדים שלחמו במלחמת האזרחים (תומכי האמנה ממפלגת פינה גייל ומתנגדי האמנה ממפלגת קלאן נה פובלכטה), החליטה על פרישה מחבר העמים הבריטי, ושינתה את שמה ממדינת אירלנד החופשית לרפובליקה של אירלנד. עד שנות ה-50, כל הנושאים עליהם נסובה מלחמת האזרחים האירית יושבו.
מורשת
כמו ברוב מלחמות האזרחים, הותירה מלחמת האזרחים האירית אחריה מורשת מרירה, הממשיכה להשפיע עד עצם היום הזה על הפוליטיקה באירלנד. שתי המפלגות הגדולות באירלנד במשך רוב ההיסטוריה שלה הן פיאנה פול ופינה גייל - שתיהן גילגולים של מתנגדי ההסכם ותומכיו בהתאמה. עד לשנות ה-70 כמעט כל הפוליטיקאים המשמעותיים באירלנד היו שותפים במלחמת האזרחים, עובדה שהרעילה את מערכת היחסים בין שתי המפלגות הגדולות במדינה - בצד הרפובליקני ניתן למנות את איימון דה ואלירה, פרנק אייקן, טוד אנדרוס ושון למס ובצד מדינת אירלנד החופשית ניתן למנות את ויליאם תומאס קוסגרייב, ריצ'רד מולקהי וקווין או'היגינס. יתרה מזאת, ילדיהם של רבים מהם הפכו גם הם לפוליטיקאים, מה שגרם לשעתוק האיבה האישית בין הצדדים גם בדורות הבאים. בשנות ה-30, לאחר שפיאנה פול עלתה לשלטון, רבים האמינו כי מלחמת האזרחים עומדת לפרוץ בשנית - אך המשבר חלף ועד שנות ה-50 האלימות כבר לא הייתה נוכחת קבועה בפוליטיקה של הרפובליקה האירית.
אולם, ניתוקו של ה-IRA ממוסדות המדינה הרשמיים ממשיך עד לעצם היום הזה. רק בשנת 1948 חדל הארגון מלפגוע בכוחות מדינת אירלנד החופשית כשזו הפכה לרפובליקה האירית. מיקודו עבר אז להפסקת השליטה הבריטית בצפון אירלנד. המועצה הצבאית של הארגון עדיין טוענת שהיא הממשלה הזמנית הלגיטימית של הרפובליקה האירית שהוכרזה ב-1918 ושבוטלה במסגרת האמנה האנגלו-אירית ב-1921.
חרוט צ'סטר
חרוט צ'סטר או קונוס צ'סטר (באנגלית: Chester Cone) היא גבעה, שאינה מכוסה קרח בחלקו המרכזי של חצי האי ביירס, באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 188 מטרים מעל פני הים.
הפסגה מתנשאת מעל אגם מידג' שמצפון-מערבה לה.
פסגת חרוט צ'סטר ממוקמת 8.56 קילומטרים דרומית-מזרחית לנקודת סטארט, 6.32 קילומטרים צפונית-מזרחית לנקודת דבילז, ו-4.2 קילומטרים ממערב לגבעת צ'אמבלאק.
היסטוריה
הפסגה נקראת על שם קפטן צ'סטר, האמריקאי, אשר היה רב החובל של אוניית ציד כלבי הים אסקס (Essex), אשר הגיעה לאיי שטלנד הדרומיים בעונת הקיץ האנטארקטי 1821–1822.
אווה ביין (שחיינית)
אווה ביין (באנגלית: Eva Bein; 1910 - 25 באוגוסט 2000) היא שחיינית יהודייה-אמריקאית. סגנית אלופת המכביה הראשונה (1932), אלופת ארצות הברית במשחה ל-1 מייל חופשי ושיאנית ארצות הברית במשחה ל-700 יארד חופשי.
ביוגרפיה
ביין נולדה וגדלה בניו יורק למשפחה של מהגרים מפולין אנרכיסטים-יהודים. בשנים 1914 - 1915 היא למדה ב"בית ספר מודרני" (Ferre school), בניו יורק ואחר כך (1916 - 1918) בניו ג'רזי, שם למדה לשחות. הילדים שחו בערום גם בחורף. היא המשיכה ללמוד בבתי ספר ציבוריים בניו יורק ובתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין ובמכללת האנטר. עד גיל 18 היא הייתה צמחונית.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-17 ביולי 1931 זכתה ביין במשחה ל-1 מייל.
במכביה הראשונה שנערכה בישראל בשנת 1932 זכתה ביין במדליית כסף במשחה ל-300 מטר חופשי בתוצאה של 4:47.5 דקות, אחרי פריצי לוי מאוסטריה (4:46 דקות).
בתחרות שנערכה בטורונטו בספטמבר 1936 זכתה ביין במדליית כסף במשחה השנתי ל-5 מייל.
במסגרת מסע תחרויות שחייה באירופה שערכה ביין בשנות ה-30 היא פגשה את פול גאליקו. בספרו הרפתקה בפוסיידון, דמותה של השחיינית מבוססת עליה.
מסטרס
ביין המשיכה להשתתף בתחרויות, למסטרס, וזכתה באליפויות ארצות הברית בגילאים השונים וקבעה שיאים לאומיים.
סטלוביצ'י
סְטַלוֹבִיצִ'י (בבלארוסית: Сталовічы, לעיתים גם Сталавічы, סטלביצ'י; ברוסית: Столовичи, סטולוביצ'י, Стволовичи, סְטְבוֹלוביצ'י או Своловичи, סבולוביצ'י; בפולנית: Stołowicze, סטולוביצ'ה או Stwołowicze, סְטְבוֹלוביצ'ה; בפי יהודיה נקראה סטולביץ' או סטולוביץ') היא עיירה כפרית במחוז משנה ברנוביץ' במחוז ברסט בבלארוס.
היסטוריה כללית
בשנת 1449 המלך הפולני קז'ימייז' הרביעי מסר את העיירה לאצולה הפולנית. בירידים של העיר התכנס כמה פעמים "ועד מדינת ליטא" ובמאה ה-15 מינה הוועד שמש מיוחד לימי הירידים שפעל בענייניהם של הסוחרים והקהילות. במאות ה-18 וה-19 העיירה הייתה שייכת לנסיכי רדזיוויל שפעלו לשיפור מעמדה של העיירה. הם פיתחו את הכלכלה, משכו תושבים והשיגו מהמלך הפולני זכויות לעיירה ואישור לקיים בה מספר ימי שוק ושני ירידים שנתיים גדולים. בסוף המאה ה-18 סופחה לאימפריה הרוסית.
במלחמת העולם הראשונה העיירה הייתה תחת כיבוש גרמני כשלוש שנים. לאחר המלחמה נכללה העיירה ב.
תולדות הקהילה היהודית בעיירה
בשנת 1639 שני יהודים עשירים, רבי ברוך ורבי זלמן, הקימו את הקהילה היהודית בעיר, אך באותן שנים הוטלו על השניים מיסים גבוהים. הקהילה היהודית סייעה לרבי ברוך ורבי זלמן ושילמה את מסיהם. במאה ה-19 גדל מספר היהודים בעיר ומספר יהודי הקהילה היהודית עמדה על 570 יהודים, כולל יהודים מעיירות נוספות בסביבה. בשלהי המאה ה-19 המספר עמד על 515 יהודים ומאז הלכה והתמעטה הקהילה. לקהילה היה בית מדרש, רב ושוחט. יהודי העיר התפרנסו בעיקר מחקלאות, ממסחר זעיר ומעבודת כפיים. הקהילה היהודית בסטלוביצ'י חוותה אנטישמיות לאורך כל השנים.
הקהילה במלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939 פלש לעיירה צבא ברית המועצות והיא סופחה אל הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. המשטר הסובייטי התייחס בהגינות ליהודים והאנטישמיות נבלמה. הילדים למדו בבתי ספר יהודיים בשפה היידית. הקהילה קלטה מאות פליטים משטחי פולין שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב; לפי חלק מהעדויות מספר היהודים בעיירה הגיע ל-350, ולפי עדויות אחרות היה בסביבות 1,000.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר, חיללו את בית המדרש והפכו אותו למחסן תבואה. כעבור כמה ימים נעצרו 14 יהודים שלטענת הפולנים היו פעילים קומוניסטים. הם נורו ונקברו במרחק של תשעה ק"מ מהעיר. בספטמבר של אותה שנה הוקם יודנראט (מוסד שלטון יהודי שמונה לתיווך בין השלטון הנאצי לבין היהודים בגטו) בעיירה שפרסם צו לפיו כל היהודים מוכרחים לענוד על הזרוע טלאי שעליו מגן דוד. רבים מהיהודים עבדו בעבודות כפייה כמו שיפוץ כבישים תחת פיקוח של המשטרה הפולנית.
בסוף 1941 או בתחילת 1942 היהודים הועבר למעין גטו פתוח וכעבור כמה חודשים הוא גודר.
במאי 1942 הועברו חלק מהיהודים לגטו ברנוביץ'. ב-12 או ב-13 במאי, הובלו היהודים לשוחות גדולות במרחק של שלושה ק"מ מהעיירה ושם נורו הרוב למוות ומעטים הצליחו להימלט ליערות. ארבעה ימים לאחר מכן פרסם היודנראט בגטו כי על כל היהודים לצאת ממחבואיהם ו-20–40 יהודים שהסתתרו חזרו לעיירה ונכלאו בבית המדרש תחת פיקוח של המשטרה הפולנית. ביוני 1942, היהודים הובלו על ידי השוטרים אל מחוץ לעיירה, נורו ונקברו בקבר אחים. בעלי המקצוע שעבדו בגטו חלקו את גורלם עם יהודי המקום, כ-150 מיהודי העיירה ברחו ליערות והצטרפו ליחידת פרטיזנים רוסיות, אחדים מצאו מקומות מסתור והשאר נרצחו.
לאחר המלחמה
יהודים רבים שגרו בעיירה נרצחו במהלך המלחמה, בית המדרש בעיר נהרס ולאחר מכן העיירה הפכה לחלק מבלארוס שלאחר התפרקות ברית המועצות. כיום אין בעיירה קהילה יהודית.
פרדוקס הבחירה – למה יותר זה פחות
פרדוקס הבחירה – למה יותר זה פחות הוא ספר מאת הפסיכולוג האמריקאי בארי שוורץ משנת 2004. בספר טוען שוורץ כי ביטול יכולת הבחירה של הצרכנים יכול להפחית מאוד את החרדה שלהם.
כשאנחנו בוחרים
שוורץ משווה בין הבחירות השונות העומדות בפני האמריקאים בחיי היומיום שלהן על ידי השוואת מבחר הבחירות בסופרמרקט למגוון השיעורים במכללת ליגת הקיסוס.
שוורץ טוען כי בדיוק כדי שנוכל להתמקד ברצונות שלנו, כל הבחירות הללו צצו מלכתחילה.
איך אנחנו בוחרים
שוורץ מתאר כי האסטרטגיה של הצרכן לקבלת החלטות טובות ביותר תכלול את הצעדים הבאים:
שוורץ משייך את רעיונותיו של הפסיכולוג הרברט סימון משנות החמישים למתח הפסיכולוגי שרוב הצרכנים מתמודדים איתו כיום. הוא מציין כמה הבחנות חשובות בין, מה שסימון כינה, מקסימייזרים וסטיספייסרים. מקסימייזר הוא כמו פרפקציוניסט, מישהו שצריך להיות בטוח שכל רכישה או החלטה שלהם יהיו הטובים ביותר שאפשר היה לבצע. הדרך שבה מקסימייזר יודע בוודאות היא לשקול את כל החלופות שהוא יכול לדמיין. זה יוצר משימה מרתיעה מבחינה פסיכולוגית, שיכולה להיות מרתיעה עוד יותר ככל שמספר האפשרויות גדל. האלטרנטיבה למקסום היא סטיספיקציה. לסטיספייסר יש קריטריונים וסטנדרטים, אבל סטיספייסר אינו מודאג מהאפשרות שיש משהו טוב יותר. בסופו של דבר, שוורץ מסכים עם מסקנתו של סימון, כי סטיספיקציה היא למעשה האסטרטגיה המקסימלית.
ביקורת
מטא-אנליזה חדשה, שנערכה בשנת 2015 ושילבה 99 מחקרים, הצליחה להבין שצמצום האפשרויות ללקוחותיך עשוי להעלות את המכירות. המחקר זיהה ארבעה גורמים מרכזיים – מורכבות של קביעת בחירה, קושי במשימת החלטות, אי ודאות העדפה ויעד החלטה – הממתנים את ההשפעה של גודל המבחר על עומס יתר בבחירה. כמו כן, תועד כי כאשר לוקחים בחשבון משתנים מתונים, ההשפעה הכוללת של גודל המבחר על עומס יתר בבחירות היא משמעותית – ממצא מנגד לנתונים שדווחו על ידי מחקר מטא-אנליטי קודם.
אדם שנער
ביוגרפיה
שנער הוא בעל תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במשפטים מאוניברסיטת הרווארד, ותואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
שנער התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, ועבד כעורך דין בעבור מספר ארגוני זכויות האדם בישראל ובהודו. שנער מתמחה במשפט חוקתי ובמשפט חוקתי השוואתי, ותחומי העניין שלו כוללים דיני עבודה, משפט מנהלי, סוציולוגיה של המשפט ופילוסופיה פוליטית.
מחקריו של שנער עוסקים בציות לחוק של עובדי ציבור, ביקורת שיפוטית, פרשנות חוקתית, רפורמות במגזר הציבורי, זכויות חוקתיות בשטחים הכבושים, חופש הביטוי והיסטוריה של הצנזורה בישראל.
בשנת 2013 הוא זכה בפרס גורני לחוקר צעיר. בשנים 2019 ו-2020 היה פרופסור אורח באוניברסיטה קתוליקה בליסבון.
שנער חבר בוועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח בישראל, בצוות ההיגוי של מכון זולת, ובוועד המייעץ של פרויקט Versa של בית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי, שאחראי על תרגום פסקי הדין של בית משפט העליון בישראל. הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד רפורמת לוין.
שנער הוא בן זוגה של העיתונאית חן ליברמן. השניים הורים לבן ולבת. הוא נכדו של פרופ' פסח שנער.
קישורים חיצוניים
ממאמריו באמצעי התקשורת: ממאמריו האקדמיים:
האלוור האנסון
האלוור האנסון (בנורווגית: Halvor Hansson; 4 ביוני 1886 – 4 בנובמבר 1956) היה גנרל-מאיור נורווגי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה, ולאחריה שימש לתקופה קצרה כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של נורווגיה.
ביוגרפיה
האנסון נולד ב-4 ביוני 1886, ולמד בבית הספר הצבאי באוסלו. ב-1907 הוא התגייס לצבא נורווגיה. הוא למד באקדמיית הצבא הנורווגי, וב-1922 נכנס לשירות במטה הכללי. ב-1927 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-6. ב-1934 הוא מונה לראש מחלקת התקשורת במטכ"ל. ב-1938 מונה לראש המחלקה הצבאית במשרד התחבורה.
עם תחילת הפלישה הגרמנית לנורווגיה ב-1940, היה האנסון האחראי על העברת הכוחות מרחבי נורווגיה לחזית. ב-4 במאי הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא לאחר שמרבית הקצינים בצבא הנורווגי נפלו בשבי או נמלטו מהארץ. ב-20 בינואר 1941 הוא נעצר בידי הגסטפו, ועד סוף המלחמה עבר בין מחנות שבויים גרמניים שונים.
האנסון היה חבר קרוב של וידקון קוויזלינג, מנהיג מפלגת נאשונל סמלינג ששימש כראש ממשלת הבובות שהקימו הגרמנים בנורווגיה. למרות חברותם הקרובה, האנסון מעולם לא היה חבר במפלגתו של קוויזלינג, וסירב לשתף פעולה עם ממשלתו. אשתו איבור לעומת זאת, הייתה תומכת נלהבת של קוויזלינג וממשלתו. בעקבות כך, בני הזוג התגרשו במהלך המלחמה.
עם סיום המלחמה, חזר האנסון לנורווגיה. ב-31 במאי 1946 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא סיים את תפקידו ב-31 ביולי של אותה שנה.
אז'ן איזבה
אז'ן לואי גבריאל איזבה (בצרפתית: Eugène Isabey; 22 ביולי 1803 – 25 באפריל 1886) היה צייר וליטוגרף צרפתי בסגנון רומנטי.
ביוגרפיה
הוא נולד לז'אן-בטיסט איזבה, צייר ידוע שנהנה מחסותה של המשפחה הקיסרית. בנעוריו הוא רצה להיות ימאי, אבל אביו התעקש שילמד ציור, שונה מהמצב הרגיל בו המשפחה בדרך כלל התנגדה לקריירה אמנותית לטובת מקצוע מעשי יותר.
לאחר שלמד עם אביו והעתיק את ציורי המאסטרים הישנים במוזיאון הלובר, בשנת 1824 עבר לנורמנדי ואחרי שנה שלח כמה ציורי נוף לסלון בפריז, לתערוכה הרשמית הראשונה שלו.
בשנת 1831 הוא נבחר ללוות שליחות דיפלומטית למרוקו, בהובלתו של הדיפלומט דה מורנאי, אך הוא סירב בנימוס. הוא בדיוק חזר מנסיעה לאלג'יר, שם צייר סצינות מבצעיות של חיל הים המלכותי, וחשש שהמצב שם עדיין לא יציב לשהייה ממושכת. במקומו נסע חברו, הצייר אז'ן דלקרואה, שיצר למעלה ממאה יצירות שנחשבות כיום לקלאסיקה של אוריינטליזם.
אולם זמן קצר אחר כך, איזבה הפך לצייר חצר של המלך לואי-פיליפ, וקיבל תואר אביר בלגיון הכבוד בשנת 1832.
יצירה
אחד מציוריו הידועים ביותר נעשה בתקופה זו (1840) המתאר את החזרת שרידי גופת נפוליאון בונפרטה מסנט הלנה על סיפון האונייה בל-פול.
איזבה העדיף לצייר ציורים היסטוריים, סצינות ז'אנר ונופים, אך גם ביצע ציורים רבים המתארים סערות בים וספינות. אולי הדבר משקף את תוכניות הקריירה המסוכלות שלו. במהלך נסיעה באנגליה, היה ידוע שהוא למד את יצירותיו של ויליאם טרנר.
הוא היה מיומן במיוחד בהצגת דקויות בצבעים כהים יותר, קרוב לגוונים של אפור. הוא לקח סטודנטים באופן קבוע. כולל אז'ן בודן, יוהאן ברתולד ג'ונגקינד ודורנד-ברגר. בשנותיו המאוחרות יותר, הוא הפך מצייר ימי לצייר של סצנות היסטוריות, בדרך כלל בעלות אופי אלים, כמו טבח, קרב ושוד.
קוברה סינית
קוברה סינית המכונה גם קוברת טאיוואן (שם מדעי: Naja atra) היא מין של נחש קוברה ממשפחת הפתניים המצויה בסין ובמספר איים בקרבתה כמו בטאיוואן. לעיתים מבלבלים בין קוברה זו לקוברה המונוקלית החיה בדרום תפוצתה.
מאפיינים
קוברה זו מגיעה לאורך 1.2-1.5 מ' בממוצע אך יכולה להגיע לאורך 2 מ'. היא בעלת קשקשים עבים חומים או אפורים כהים עד שחורים עם בטן וחזה בהירים יותר והראש רחב וכהה ברובו אך השפתיים צהובות. לקוברה ישנו "קולר" בצבע צהוב על החזה והעורף, המזכיר את קולרה של קוברת המשקפיים מהודו, אך צורתו דומה מעט לפרסה במקום. הנחיריים גדולות והעיניים גדולות בצבע שחור עם טבעות צהובות מסביבם.