cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנני ארנו
פרס נובל לספרות
ארנו היא הסופרת הצרפתייה הראשונה הזוכה בפרס, בנוסף ל-15 סופרים צרפתיים גברים אשר זכו בו, והיא האישה ה-17 הזוכה בפרס מאז היווסדו. בדברי הברכה לרגל זכייתה בפרס אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון כי ארנו הייתה הקול "של החופש לנשים ולכל אלו שנשכחו". ואילו יריבו הפוליטי של מקרון, ז'אן־לוק מלנשון ממפלגת צרפת הלא כנועה, בו תמכה ארנו בבחירות 2012 ובבחירות 2022, מסר כי "בכה מאושר" כשזכתה בנובל. ארנו עצמה אמרה לערוץ הטלוויזיה השוודי SVT, עם היוודע זכייתה בפרס, כי היא "חשה רגש של כבוד עצום, אך גם אחריות גדולה שמוטלת עלי כדי להעיד למען הדיוק והצדק על העולם שבו אנו חיים".
סגנון
סגנונה של ארנו מאופיין בכתיבה נייטרלית, "ללא שיפוט, ללא מטפורה, ללא השוואה ספרותית", ומעוררת "סגנון אובייקטיבי, שאינו מעריך ואינו מפחית מערך העובדות המסופרות", ובכך מבקש "להישאר בקנה אחד עם עובדות היסטוריות, עם התיעוד". לדבריה עצמה, בספר הראיונות עם פרדריק-איב ז'אנה "הספרות כמו סכין" (2003,L'Écriture comme un couteau), אין עבורה "שום אובייקט פואטי או ספרותי בפני עצמו", והכתיבה מונעת מתוך "רצון לערער את ההיררכיות הספרותיות והחברתיות על ידי כתיבה זהה על אובייקטים הנחשבים בלתי ראויים לספרות, למשל סופרמרקטים או רשת הרכבות, ועל אחרים, אצילים יותר, כמו מנגנוני הזיכרון, תחושת הזמן וכדומה, על ידי שיוך ביניהם". בספרה "הבושה" (La Honte, 1997) היא מצהירה שהיא מנסה לכתוב על השפה של עולם העבודה והאיכרים בנורמנדי, שם חייתה עד גיל שמונה עשרה: "מה שחשוב לי הוא למצוא את המילים שבעזרתן חשבתי את עצמי וחשבתי את העולם מסביב". ואילו המשפט האחרון של ספרה "השנים" (Les Années, 2008) מציע סינתזה של יצירתה, שאיפותיה, אך מעל לכל הסגנון שלה: "שמור משהו מהזמן שבו לא נהיה יותר לעולמים", שמור את "כל התמונות [אשר] ייעלמו".
השפעת הסוציולוגיה
יצירתה של ארנו מאופיינת מאוד בגישה סוציולוגית אשר, במילותיה שלה בספרה "השנים", מנסה "למצוא את הזיכרון של הזיכרון הקולקטיבי בזיכרון אינדיבידואלי". בניסיון לברוח מ"מלכודת האינדיבידואליות", יצירתה של ארנו מתווה הגדרה מחדש של האוטוביוגרפיה, כאשר כדבריה "האינטימי הוא עדיין ותמיד חברתי, כי עצמי טהור, שבו האחרים, החוקים, ההיסטוריה, לא יהיו נוכחים, הוא בלתי נתפס". מכאן, ארנו מאמצת גישה אובייקטיבית כשל סוציולוגית, ורואה את עצמה בראש ובראשונה כסכום של חוויה חיה הניזונה מהתייחסויות ומאפיינים קולקטיביים: "אני מחשיבה את עצמי מעט מאוד כיצור יחיד, במובן של יחיד לחלוטין, אלא כסכום של ניסיון, וגם הגדרות, חברתיות, היסטוריות, מיניות, לשוניות, ובדיאלוג מתמשך עם העולם (בעבר ובהווה); כל זה יוצר אכן, בהכרח, סובייקטיביות ייחודית. אבל אני משתמשת בסובייקטיביות שלי כדי למצוא, לחשוף את המנגנונים או התופעות הכלליות יותר, הקולקטיביות". לדבריה, גישה סוציולוגית זו מאפשרת להרחיב את ה"אני" האוטוביוגרפי המסורתי: 'ה"אני" שבו אני משתמשת נראה לי צורה לא אישית, כמעט לא מגדרית, לפעמים אפילו יותר דיבור על "האחר" מאשר דיבור על "אני", ובסופו של דבר זוהי צורה טרנספרסונלית. היא אינה מהווה אמצעי לפיקוח עצמי, אלא לתפוס, מניסיוני, את הסימנים של מציאות'.
הסופרת והפילוסופית מיכל בן-נפתלי מציינת שארנו "נוהגת לקשור בין מעשה הכתיבה למעשה הגאולה" בכך שהיא מעניקה מרחב הספרותי "למציאות חברתית קונקרטית, למיליה שבו צמחה". היא מכנה את מחויבותה לכתיבה עובדתית "כתיבת אמת סוציו-יוגרפית או אוטו-סוציו-ביוגרפית".
ההיסטוריון רון ברקאי מוסיף שארנו ייסדה מגמה שהפיעה רבות על דורות של סופרים שבא אחריה, כמו דידיה איבון ואדואר לואי, שסייעה להחזרת התודעה הציבורית לפער השורר בצרפת בין המרכז לפריפריה, וליצירת האווירה האינטלקטואלית שתמכה בתנועת ״אפודים הצהובים״.
הערכה כוללת
ארנו היא כותבת אמיצה ורדיקלית, בעלת תודעת מעמד מפותחת; זכייתה בנובל מקפלת בחובה שתי אמירות, לדעתה של המשוררת ועורכת הספרות נוית בראל. בראש ובראשונה, להערכתה, זוהי תגובה לביטול הזכות החוקתית להפלות בארצות הברית; ארנו מכריחה את קוראיה לשאת יחד איתה את ההכרח להעניק קול לחוויה המושתקת. שנית, זוהי אמירה בזכות תת-הז'אנר הטרנדי של המאה ה-21 - האוטופיקשן. ארנו מתוודה על חייה, מייצרת את קולה תוך כדי כתיבה, ביושר, בלשון בהירה, כנגד סודות וערפל.
לדברי הסופרת והעורכת יערה שחורי, ארנו היא סופרת שהופכת את העצמי לזירת התבוננות וחקירה. במידה רבה היא כותבת עילית של ז’אנר הספרות האוטוביוגרפית, הממואר. ארנו כתבה על ילדותה כבת למעמד הפועלים, על ההפלה שעברה כאישה צעירה, על זקנתה של אמה - יש בכתיבה שלה ניקיון לשוני ויופי עצום שנוצר מתוך המילים, שבא לצד מבט חד, לא רגשני, בעצמה ובחברה. עולה ממנה תחושה של עדות אבל בעיקר שאנו קוראים ספרות של ממש, כי הדברים בכל זאת נאספים לכדי סיפור ורפלקסיה עצמית. אפשר לראות אותה כממשיכה של סימון דה בובואר, שארנו ללא ספק הושפעה ממנה. בעיקר יש אומץ גדול לא רק בנושאים שהיא בוחרת בהם אלא באמיתות ובחקירה הנפשית והספרותית שלה, שלא תמיד תאמה את רוח הזמן.
הסופרת הצרפתית הפמיניסטית האנרכיסטית וירז'יני דפנט הגיבה לידיעה על הזכייה בפרס נובל ואמרה כי ארנו "מייצגת דבר חשוב ביותר בנוף הצרפתי. בזמנו הביקורת החמירה איתה, למרות קבלת פרס רנודו. היא אב־טיפוס של סופרת שאוהבים לבוז לה בצרפת כי כתיבתה צנועה מאוד, כי היא אישיות שמאלנית וכתבה תמיד מנוקדת ראות של אישה מהמעמד הנמוך. היא מביעה בכתיבתה בושה מהמעמד החברתי שלו היא שייכת, אך מעולם לא התכחשה לו. מעולם היא לא טענה שהיא משהו אחר ממה שהייתה בתחילת דרכה".
"מכלול יצירתה של ארנו פמיניסטי", אמרה לעיתון "ליברסיון" מישל פרו, היסטוריונית ומומחית לנשים ממעמד הפועלים. "ארנו לוקחת את גורלה בידיה כאישה, אך גם כנושא חברתי. היא מדברת על עצמה בלי לכתוב אוטוביוגרפיה: היא מספרת על מה שקרה לה - כאישה. וצריך אומץ רב כדי לספר בכנות על ההפלה, על האונס שעברה כשהייתה מדריכת נוער במחנה קיץ. אין לשכוח שבתקופה המדוברת, שנות ה-50 וה-60, שררה בחברת הצעירים אווירה של הדחקה ושל בושה. היא כותבת על הכל, מקבלת אחריות וזה יוצר יצירה פמיניסטית עוצמתית. היא אינה משתמשת ברגשות ובהאשמות. היא פשוט מראה כיצד אישה היא קורבן השליטה בה. היא כותבת על השינויים שחלו בה, בעיותיה כאישה נשואה, כאישה עצמאית, היא מוקירה את החופש שלה, בונה אותו תוך כבוד לאחר. זה נותן ליצירתה גם היבט מוסרי".
מעורבות כללית בשנים 2012–2019
בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2012 תמכה ארנו במועמד חזית השמאל, ז'אן-ליק מלאנשון, משום שהוא "משמיע קול, קומוניסטי אבל לא רק, שאינו נשמע עוד".
בחודש נובמבר 2015 חתמה על "עצומת ה-58" כנגד התקנות שנועדו להגביל את חופש ההפגנה, בזמן מצב החירום שהוכרז עקב פיגועי הטרור בפריז באותה עת.
בחודש דצמבר 2018 פרסמה בעיתון ליברסיון מאמר התומך במחאת האפודים הצהובים. בחודש מאי 2019, מעל דפי אותו עיתון, חתמה על עצומה של 1,400 דמויות מעולם התרבות בתמיכה נוספת במחאה זו.
מחאות נגד פעולות ישראל בשטחים בשנים 2018–2019
בחודש מאי 2018 חתמה ארנו על עצומה שקראה להחרמת עונת התרבות ישראל-צרפת, במסגרתה התקיימו מאות אירועי תרבות צרפתיים בישראל ומאות אירועי תרבות ישראליים בצרפת, ביוזמת ובמימון הממשלות של שתי המדינות. על פי עצומה זו, האירוע משמש כחלון ראווה של מדינת ישראל בעודה פוגעת בעם הפלסטיני.
בשנת 2019 חתמה על עצומה כנגד השתתפות צרפת בתחרות אירוויזיון 2019 שהתקיימה באותה שנה בתל אביב: "אנו קוראים לטלוויזיה הצרפתית ולמשלחת הצרפתית לאירוויזיון לא לשמש כיסוי למשטר ששולח מדי יום שישי צלפים לעזה לירות על ילדים לא חמושים במצעד השיבה. תרבות שמכבדת את עצמה לא מופיעה במדינת אפרטהייד. לא היינו מקבלים את זה לו זה היה בדרום אפריקה, אין סיבה שנקבל את זה כשזה בישראל".
עיבודים
ספריה של ארנו עובדו לסרטים ולמחזות רבים, וחלקם פורסמו גם במהדורות אודיו.
שלמה יהודה רכניץ
שלמה יהודה רכניץ (באנגלית: Shlomo Yehuda Rechnitz; נולד ב-1971) הוא איש עסקים, פילנתרופ ומלחין חרדי אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה. למד במתיבתא לונג ביץ', ולדבריו: "המקום היחיד שהייתי טוב בו הוא מגרש הכדורסל". בדצמבר 1987 החל ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שם היה מקורב למשגיח הישיבה הרב אהרן חדש.
הוא נישא לתמר, בת הרב ישראל בלסקי, והמשיך ללמוד בכולל של ישיבת מיר בירושלים. כשעסקיו גדלו, שב לארצות הברית. בני הזוג מתגוררים בלוס אנג'לס עם ששת ילדיהם.
את הונו עשה רכניץ עם אחיו התאום סטיב (ישראל זאב). השניים הקימו חברה המספקת ציוד לבתי אבות ולבתי חולים, ובהמשך ייסדו את רשת בתי אבות הגדולה ביותר בקליפורניה, בשם "Brius Healthcare Services". הם עוסקים גם בנדל"ן.
את תקופת חגי תשרי עושה רכניץ בירושלים. הוא משתתף אז בשמחת בית השואבה של ישיבת מיר בירושלים, לצד רבני הישיבה, ובה הוא מפרסם בציבור לחן חדש שלו, ונושא נאום מרכזי, שבו הוא מדבר בפתיחות על ענייני המגזר החרדי. הוא הרבה לפקוד את בתיהם של הרב חיים קניבסקי, והרב אהרן יהודה לייב שטינמן.
פילנתרופיה ופעילות ציבורית
רכניץ מרבה לתרום לישיבות ולכוללים, וכן לחיילי צה"ל. בפרט הוא מסייע לרשת הכוללים בראשות הרב שלום בער סורוצקין. בניין עטרת שלמה במודיעין עילית קרוי על שמו, והוא נושא בהחזקת מאות האברכים הלומדים במתחם. הוא מסייע לישיבת מיר שבה למד בצעירותו ולאחר פטירת ראש הישיבה, הרב נתן צבי פינקל, תרם לה 5 מיליון דולר.
רכניץ מימן את עצרת הענק בכיכר רבין למען שלושת הנערים החטופים בקיץ 2014.
בתקופת הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 ניסה להשכין שלום בין אלי ישי לאריה דרעי שנאבקו על ראשות ש"ס, וכן תרם לקמפיין הבחירות של בנימין נתניהו, כשמטרתו היא לסייע בכך לציבור החרדי.
בדרכו לישראל לחגי תשרי ה'תשע"ו (2015) בשדה התעופה בדבלין, אירלנד, ראה שם 400 חיילי מארינס יושבים על הרצפה ואוכלים משקיות נייר. הוא העניק לכל אחד מהם 50 דולר כדי שיוכלו לאכול במסעדה.
מעט לאחר מכן, בנובמבר 2015, תרם כחצי מיליון שקל עבור ציוד חורפי לחיילי גדוד תותחנים "MLRS" (רעם) של צה"ל, וגם מימן את מכונות המשקאות בבסיס למשך שנה.
מוזיקה
רכניץ מנגן בתופים ופסנתר, ומלחין שירים. כמה מלחניו זכו להצלחה. חלק מלחניו בוצעו בידי מרדכי בן-דוד, וזמרים כמוטי שטיינמץ, עוזיה צדוק, ואחרים, שרים מלחניו ומופיעים עמו.
בעת שהותו בישראל בסוכות, עורך רכניץ בסוכתו המשקיפה לכותל שמחת בית השואבה שבה מופיעים זמרים. בפורים הוא היה נוהג לערוך קונצרט גדול בשכונתו בלוס אנג'לס בשם "פורים חגיגה", ובו משתתפים זמרים חסידיים.
שלושה אלבומים מלחניו יצאו בביצועם של זמרים חרדים. ב-2014 יצא האלבום "שיר" (ראשי התיבות של שמו), ובו 18 מלחניו מבוצעים על ידי זמרים חסידיים. ב-2016 יצא "שיר 2" באותה מתכונת. ב-2018 הוציא רכניץ את האלבום "מתנה טובה" לרגל חתונת בתו. בינואר 2021 הוציא את האלבום "שיר 3", גם הוא עם לחניו. ובאופן מפתיע לראשונה מרדכי בן דוד אינו נוטל בו חלק.
רוב שיריו הם לחנים לטקסטים מן המקורות. בולטים בהם: "רחמנא", "והיה כנגן המנגן", "ותערב", "מדוע", "אנא מלך", "עץ חיים היא למחזיקים בה", "אל הנער הזה התפללתי", "והראנו". הוא הוציא גרסת כיסוי לשיר "שקעה חמה" של הרב אברהם אליהו קפלן, שבגרסתו של רכניץ הפך ל"זרחה חמה".
ננופוטוניקה
ננופוטוניקה היא שם כולל לתחום המחקר והטכנולוגיות המשלבים מערכות שגודלן האופייני הוא בסדר גודל של 1–400 ננומטר , לבין תחום הפוטוניקה, כלומר תת-תחום באלקטרואופטיקה הדן בפוטונים. תחום זה דן בספקטרום החל מאזור התת אדום ועד האולטרה סגול.
תחומי המחקר
הן המחקרים והן הטכנולוגיות משתייכים למגוון נושאים בתחומי המדעים וההנדסה ובניהם:
ארכוזאוריה
ארכוזאוריה (שם מדעי: Archosauria), ענף של זוחלים קדומים וצאצאיהם, בהם גם הדינוזאורים, המשתייך לקבוצת זאוריה (Sauria). פירוש השם "לטאות שליטות" ואכן - ענף זה הוא אחד הענפים המצליחים ביותר של חולייתנים יבשתיים. רוב הקבוצות הארכוזאוריות נכחדו למעט 2 קבוצות גדולות:
יצורים אלה הטילו ביצים בקנים יבשתיים. הביצים היו בעלות קליפה קשה ויכלו לשרוד גם בתנאי יובש (בניגוד לדו-חיים). עורם היה מכוסה בקשקשים ואצל חלק מהם בנוצות (בעיקר דינוזאורים מנוצים ועופות). אחד המאפיינים של ארכוזאורים רבים הוא רגליים שניצבו מתחת לגופם ועזרו להם לנוע במהירות, בניגוד לזוחלים אחרים שרגליהם משתרעות מצדי גופם.
בני הקבוצה התפתחו בתור הטריאס ושגשגו בתקופת המזוזואיקון שם הם התפתחו למגוון מינים גדולים של דינוזאורים, דמויי תנינאים, פטרוזאורים ועוד וגם לעופות קמאים. לאחר הההכחדה הגדולה נעלמו רוב המינים הגדולים, למעט התנינאים, והיונקים החלו לתפוס את מקומם. בשמיים המשיכו העופות לשלוט ועודם מהווים קבוצה מצליחה, גם באוויר וגם ביבשה.
ויליאם הנרי ודינגטון
ויליאם הנרי ודינגטון (William Henry Waddington), 11 בדצמבר 1826 - 13 בינואר 1896, היה ארכאולוג, דיפלומט ומדינאי צרפתי.
חייו
וילאם הנרי ודינגטון נולד במחוז אר ולואר, בצרפת, כבנו של אנגלי עשיר שהתאזרח בצרפת ואם סקוטית, אן לבית צ'ישולם,. לאחר לימודים בפריז נשלח ודינגטון ללמוד בבית הספר "רוגבי", באנגליה והמשיך לטריניטי קולג' (קיימברידג'), שם הצטיין בלימודיו וגם במרוצי חתירה.
הוא שב לפריז ונשא לאישה את הסופרת האמריקאית מרי אלסופ קינג. לזוג היה בן אחד, פראנסיס ריצ'רד. ודינגטון הקדיש את עצמו למחקר ארכאולוגי ולשם כך נסע לאסיה הקטנה, ליוון ולסוריה ואת חוויותיו כתב בשני ספרי זכרונות.
ב-1883 הסכים להתמנות שגריר בלונדון ושימש בתפקיד זה עד 1893.
רוסלאן חסבולטוב
רוסלאן אימרנוביץ' חסבולטוב (ברוסית: Руслан Имранович Хасбулатов, בצ'צ'נית: Ӏимранан кIант Хасбулатов Руслан; 22 בנובמבר 1942 – 3 בינואר 2023) היה פוליטיקאי וכלכלן רוסי ממוצא צ'צ'ני.
כיהן כיו"ר הסובייט העליון של רוסיה מ-10 ביולי 1991 ועד 4 באוקטובר 1993. הסובייט העליון תפקד בתור הפרלמנט הרוסי מאז התפרקות ברית המועצות ועד הקמת הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה
חסבולטוב נולד בכפר טולסטוי-יורט, ליד גרוזני, בירת צ'צ'ניה. הוגלה בילדותו יחד עם אמו לקזחסטן במסגרת הגליית הצ'צ'נים, שעליה החליט סטלין. אביו, שהיה על ערש דווי נשאר מאחור ונפטר בסמוך להגליית המשפחה.
ב-1962, לאחר שהשלים את חוק לימודיו באלמה-אטה (כיום אלמטי), עבר חסבולטוב למוסקבה, שם למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה היוקרתית. ב-1966, לאחר סיום לימודיו, הצטרף למפלגה הקומוניסטית. במקביל המשיך את לימודיו בנושאי כלכלה של מדינות קפיטליסטיות, ובין 1970 ל-1980 קיבל תארים אקדמאיים נוספים. במהלך שנות ה-70 וה-80 פרסם מספר ספרים בנושאי כלכלה ומסחר בינלאומיים.
בשנות ה-80 המאוחרות החל לעבוד בצמידות לכוכב העולה בוריס ילצין. בשנת 1990 נבחר לקונגרס הנגידים העממי הסובייטי. היה מנאמני ילצין בהתנגדות לפוטש ב-1991. באוגוסט אותה שנה פרש מהמפלגה וב-29 באוקטובר נבחר ליו"ר הסובייט העליון של הפדרציה הרוסית. היה בין מובילי המשבר החוקתי ברוסיה ברוסיה בשנים 1992–1993 שהסתיים בפיזור הסובייט העליון. לאחר הפיזור נעצר אך שוחרר לאחר מספר חודשים.
במחצית שנות ה-90 היה פעיל בניסיונות למצוא פתרון למשבר בצ'צ'ניה. משנת 1994 לימד באקדמיה לכלכלה על שם פלחאנוב במוסקבה. בשנת 2003 הכריז על רצונו לרוץ לבחירות לנשיאות רפובליקת צ'צ'ניה אך לבסוף לא התמודד.
טרור ערבי בישראל
טרור ערבי בישראל כולל מעורבות בפעולות טרור שבוצעו על ידי ערבים בישראל מהשנים שטרום קום המדינה ועד היום, ביוזמת יחידים או התארגנויות מקומיות או שיתוף וסיוע לארגוני טרור פלסטינים. מרבית מעשי טרור בישראל הם ממניעים לאומניים או אסלאמיים, ויש פיגועי נקמה המתרחשים בעקבות אירועים אישיים שמבצעי הפיגוע חוו או שחווה עמם.
רוסלאן חסבולטוב
ביוגרפיה
מת ב 3 בינואר 2023.
טרור ערבי בישראל
בשנות ה-1990
ב-14 בפברואר 1992, שלושה ערבים ישראלים מוואדי עארה, בני משפחת אגברייה: אבראהים חסן מחמוד, אחמד אגבאריה ומחמד חסן מחמוד, תושבי מושיריפה ואום אל-פחם חדרו למתחם אוהלים בשטח אש בכרמל הדרומי ורצחו בשנתם שלושה טירונים באמצעות קלשונים. האירוע זכה לשם "ליל הקלשונים".
לאחר הפיגוע ביער מגידו, בו רצח ערבי-ישראלי (מכפר מושירייפה) בדקירות סכין את זוג הסטודנטים שרון שטיינמץ ויחיאל שי פינפטר באלול תשנ"ט (29.08.1999) כשיצאו לטיול, נערך דיון בכנסת על "השתתפותם של ערבים ישראלים בפעולות טרור".
משנת 2000
ב-2001, נעצרה חולית טרור של 4 ערבים ישראלים תושבי אום אל-פאחם.
בשלוש השנים 2000–2003 היו כ־60 התארגנויות עוינות בקרב ערביי ישראל; למעלה מ-100 ערביים ישראליים נתפסו בפעילות טרור.
בדו"ח ה-2004 של השב"כ נקבע כי ערביי ישראל מהווים יעד מועדף להפעלה אצל ארגוני הטרור. כתושבי מדינה, הם בעלי יכולת לנוע בצורה חופשית בכל שטחי המדינה ובעלי ידע שעלול לעזור לארגוני הטרור. כך למשל, בשנים 2001–2004 נחשפו 104 התארגנויות טרור בהם נטלו חלק כ־200 ערבים ישראלים שהיו מעורבות בפיגועים שבהם נרצחו 136 ישראלים. הדו"ח הדגיש כי "העוסקים בטרור מקרב ערביי ישראל הם שוליים קיצוניים המהווים אחוז קטן מאוד מאוכלוסייה זו".
בייחוד מאז יציאת צה"ל מדרום לבנון במאי 2000, מנצל חזבאללה את מערך הקשרים המשפחתיים והפליליים עם ערביי ישראל להעברת כלי-נשק, סמים וכסף אל ישראל, ומפעיל אנשים לצורך איסוף מודיעין וגיוס. שיטה אחרת היא הקמת תשתיות לארגוני ביצוע ומודיעין של טרור ערבי ישראלי. דו"ח השב"כ העוסק בכך מצא לנכון לציין: "יודגש כי רובם המכריע של ערביי ישראל הם אזרחים שומרי חוק הפועלים על פי הכללים הקיימים במדינה דמוקרטית".
בדו"ח שפורסם במרס 2008, ביהודה ובשומרון ובקרב ערביי ישראל, נחשפו מאז תחילת 2008 מספר פעילי טרור, אשר גויסו לשורות אלקאעדה והג'האד העולמי באמצעות האינטרנט. ב-2008, שני תושבי מזרח ירושלים שני פעילי חמאס שתכננו פעולות טרור.
בין 2000 ל-2016: שורה של יישובים ערביים מהם יצאו רוצחי יהודים וסייעניהם. בעוד שב-2014, על פי סמי סמוכה, מעורבות ערביי ישראל בטרור הייתה במגמת ירידה ב-2015 נרשמה עלייה על פי השב"כ.
ב-2016, אמיר בוחבוט סיקר על "פצצה מתקתקת על אש קטנה: המעורבות הגוברת של ערביי ישראל בטרור", שחלקם מצטרפים לדאעש ונוסעים לסוריה ואחרים מתכננים פיגועים בלב תל אביב ובאילת. על אף שמדובר במספרים מזעריים, כמות הערבים הישראלים שהיו מעורבים בטרור עלתה" . על פי הערכה ב-2022, למרות ששניים מהפיגועים בגל הטרור בוצעו בידי שלושה ערבים אזרחי ישראל, שהזדהו עם דאעש – 'המדינה האסלאמית'. עם זאת, הארגון לא קנה אחיזה בציבור הערבי בישראל ונטל חסות על הפיגועים למרות שלא היה מעורב בהם, אלא בהשראה בלבד.
בפיגוע הירי בעיר התחתית בחיפה (2017) ביצע תושב חיפה שלושה אירועי ירי שונים על רקע לאומני כנגד יהודים, ורצח את הטכנאי גיא יעקב כפרי; ב־14 ביולי 2017, שלושה מחבלים ערביי ישראל מאום אל־פחם ביצעו פיגוע בהר הבית בו רצחו ביריות שני שוטרים דרוזים לפני שנורו למוות על ידי כוחות הביטחון. בלילה שבין 26 ביולי ל־27 ביולי נערכה הלוויית המחבלים באום אל־פחם, לאחר שישראל שחררה את גופותיהם בעקבות עתירה וצו של בג"ץ. בהלוויה השתתפו אלפים מקרב ערבי ישראל שצעקו סיסמאות בשבח המחבלים, אותם כינו "שהידים", וכן קראו "ברוח ובדם, נפדה אותך אל־אקצא". הנהגת ערביי ישראל נמנעה מלגנות את הפיגוע במילים ברורות והוקעה על כך על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין: "השתיקה והתגובות הרפות של חלק מהמנהיגות הפוליטית הערבית מקוממות. טרור חייב להיות מוקע ללא תנאי וללא התפתלויות." התגובה הרפה הוקעה על ידי ראשי העדה הדרוזית.
ב-7 באפריל 2023 ביצע ערבי-ישראלי את פיגוע הדריסה בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב.
התייחסות הנהגת ערביי ישראל
מההנהגה האיסלאמית: ב-2012, האימאם נאזם אבו סאלים סכאפה מנצרת הורשע בהסתה לטרור ובתמיכה בארגון טרור על ש"פירש סכאפה השקפת עולם אידאולוגית של הג'יהאד העולמי... פרסם גילויי תמיכה והזדהות עם ארגון הטרור אל-קאעידה והטיף למעשי אלימות". שני ארגוני טרור פעלו בהשראתו, בהם הארגון שרצח את נהג המונית יפים וינשטיין בנובמבר 2009 ; מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית, השייח ראאד סלאח ריצה במאסר על תמיכתו בטרור שהחל מ-2015. במסגרת "מניעת ואיסור הסתה ותמיכה בארגון טרור" נאסר על השייח' לצאת מן הארץ ; כמאל ח'טיב, כסגן יו"ר הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית, הואשם בגין שלוש עבירות של הסתה לאלימות, שתי עבירות של "פרסום דברי שבח, אהדה או עידוד למעשה טרור, תמיכה או הזדהות" ועבירה של הזדהות עם ארגון טרור - על דבריו ב-אפריל-מאי 2021, על רקע גל ההתפרעויות האלימות ברחבי הארץ על רקע לאומני-גזעני וחלקם בעת מבצע שומר החומות ; האימאם יוסוף אל-באז מלוד נעצר ב-2021 בחשד להסתה לאלימות, טרור ואיומים.
טרור ורשתות חברתיות
דו"ח שפרסם המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה לגבי "אינתיפאדת היחידים" שהחלה שנת 2015, הציג את המדיה החברתית כגורם שאפשר למעשה את גל הטרור. שהרשתות החברתיות סייעו בהפצת שמועות ושקרים, רטוריקה שמטרתה לעורר זעם המוני, הדרכות מעשיות לביצוע מעשי טרור יעילים, מודלים לחיקוי ותמריצים חברתיים לבצע פעולות טרור . בנוסף לכך, ארגוני החמאס והפת"ח הוסיפו בהסתה. בספטמבר 2015 הופצו סרטוני תעמולה רבים ברשתות החברתיות, חלקם קראו לצופים לנקוט בפעולה דוגמת "קבלו את ההחלטה בעצמכם, אל לחכות למנהיגים" או פניית "מתי תביע את זעמך?". במקרים רבים הופיעה הסכין ככלי ששימוש בו עשוי להביא לשינוי, ובמקרים מסוימים אף הוצגה מפורשות דקירת יהודים או חיילים כמעשה המתבקש. בהמשך התגברה מגמה זו בסרטונים שהפיץ החמאס ברשתות החברתיות. סרטונים רבים במשך שבועות היו מצוירים בפנייתם לקהל צעיר, כשאחרים יועדו במיוחד עבור נשים. הרשתות החברתיות בלטו כמדיה המאפשרת הגעתם של תכנים אלו, המותאמים במיוחד עבור קהלים מסוימים, אל הקהל אותו הם מנסים לשלהב.
בימי המהומות בישראל ב-2021 נכנס הקשר בין הטרור לרשתות החברתיות למרכז, מה שגרם להגדיר את התופעה בכינוי העיתונאי "אינתיפאדת הטיקטוק" או "טרור הטיקטוק". משטרת ישראל והשר לביטחון פנים, אמיר אוחנה, ייחסו לרשתות החברתיות גורם מעודד הסתה. במהלך המהומות ניתח ארגון "Fake Reporter" את פעילות הרשת מצד יהודים שקראו לאירועי אלימות כלפי אזרחים ערבים או רכושם, ועל פי ניתוחו מרבית פעילות זו בוצעה בעשרות קבוצות סגורות, בעיקר בטלגרם, ובהם נוטרו אלפי תכנים אלימים לרבות סרטונים המציגים אלימות מפורשת, חדשות כזב ויזמות לביצוע פעולות אלימות. בעקבות הניתוח בזמן אמת, סגרו גורמים מהרשות המבצעת חלק מקבוצות אלו כבר במהלך גל המהומות, ועל פי עדויות ברשתות החברתיות גם ביצעו מעצרים. בכלי התקשורת הוצגו סרטונים בעלי אופי אלים שהפכו ויראלים ברשת הטיקטוק ובפלטפורמות רשת אחרות, בהם ערבים ישראלים הצטלמו כשהם נוקטים באלימות והשפלה כלפי יהודים בישראל, בעיקר בעלי חזות חרדית מאלה שנתפסו, הואשמו בתקיפות ממניע גזעני.
חאקי
חאקי (בפרסית: خاکی) הוא גוון בין בז' לאפור. מקור השם הוא במילה "חאק" (خاک), שמשמעותה בפרסית ובאורדו היא "אבק", והשימוש בה החל כדי לתאר את מדי הצבא הבריטי בהודו במחצית השנייה של המאה ה-19.
בצבאות
חאקי הוא צבע שמשמש את מדיהם של צבאות רבים.
צבא ארצות הברית אימץ את החאקי במלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898, ובעקבותיו הלכו גם יחידות המשטרה של כמה מהמדינות בארצות הברית.
בתנועות נוער
שימוש נוסף שיש לחאקי הוא במדיהם של תנועות הנוער הצופים והמכבי הצעיר.
מייסד תנועת הצופים העולמית, רוברט באדן פאוול, בחר בצבע זה בהשראת מדי כוחות השיטור הדרום אפריקאיים. הצופים העבריים מצאו לו משמעויות סימבוליות נוספות: ראשית, מדי החאקי עשויים מבד זול יחסית. כאשר כל חברי התנועה לובשים מדים בצבע זה, כולם שווים, והבדלי המעמדות ביניהם לא נראים. שנית, בעת שהוקמה התנועה, רוב מדי תנועות הנוער בארץ ישראל כללו את החולצה הכחולה, והחאקי ייחד את הצופים על פניהן. שלישית, נדבך מרכזי בפעילות התנועה הוא המחנאות והשדאות, ולמדים בצבעי הסוואה משמעות גם בעניין זה. גם בתנועת המכבי הצעיר מסמל החאקי עקרונות דומים: חלוציות, פשטות ואחידות.
סליקורניה
סליקורניה הוא צמח תבלין בטעם מלח, המהווה תחליף טבעי למלח. הסליקורניה אוקלמה בישראל לאחר מחקר של מספר שנים שנערך על ידי חוקרי מחקר ופיתוח רמת הנגב ומדריכי שירות ההדרכה והמקצוע במשרד החקלאות ופיתוח הכפר בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הסוג (המיון הטקסונומי) של הסליקורניה הוא צמחים בעלי פרחים בשרניים (סוקולנטים), הלופיטים (סובלניים למלח) ממשפחת הירבוזיים הגדלים בביצות מלוחות, באזורים של חופים חוליים ובסביבה של עצים ושיחים מנגרובים. הצמח בעל עלים בשרניים ופורח ונאסף בחודשי הקיץ (אוגוסט-ספטמבר). הסליקורניה היא צמח חד-שנתי ממשפחת הסילקיים (Chenopodiaceae), המשתייכים לקבוצת צמחי הלופיט (halophyte).
פירוש השם ביוונית הוא צמח מלח, ובעברית שמה של הסליקורניה הוא "פרקן עשבוני".
עבור דוברי צרפתית בקנדה האטלנטית צמחים מסוג זה ידועים, בלשון הדיבור, בשם "titines de souris" (ציצי עכבר). המין האירופי העיקרי שהוא לרוב אכיל, נקרא "samphire marsh" בבריטניה, ואת המין העיקרי של הסליקורניה בצפון אמריקה ניתן לרכוש בדרך כלל בחנויות מכולת ואפשר לפעמים גם לראותו בתפריטי מסעדות, והוא בדרך כלל נקרא "שעועית ים", "סמפיר ירוק" או "אספרגוס ימי".
תיאור
הזנים השונים של הסליקורניה הם עשבי תיבול קטנים חד-שנתיים. הם גדלים כצמח שרוע עד זקיפות מלאה, והגבעולים הבסיסיים או המסועפים שלהם עסיסיים, סדוקים, וככל הנראה מחולקים לפרקים. גבעולים ישנים יותר של הצמח עשויים להיות מעט יותר עציים בעיקרון. העלים הנגדיים הם בשרניים, ססגוניים ובעלי גבעול סגור (ובכך יוצרים את המבנה המפרקי של הצמח). קצוות העלים בצמח מצטמצמים למאזניים קטנים דמויי צווארון עם שוליים מצולקים וצרים. מינים רבים של סליקורניה הם ירוקים, אך העלווה שלהם הופכת לאדומה במצב של שלכת בסתיו.
כל הגבעולים מסתיימים בתפרחות דמויות מפרקים. כל מפרק מורכב משתי תפרחות דקות מנוגדות עם 1–3 פרחים המשובצים בחללי הציר הראשי ומוחבאים בחלקם על ידי החפות. הפרחים מסודרים במשולש, שני הפרחים לרוחב מתחת לפרח המרכזי. הפרחים הם הרמפרודיטים עם רדיאליות סימטריות פחות או יותר, עם עטיף בשרני של כל הפרחים כמעט עד הקודקוד. יש בדרך כלל אבקן אחד או שניים ושחלה עם שתי סטיגמות.
המשך המחזור של הצמח הוא בפרי. קיר הפרי (קרום עציץ) הוא קרומי. הזרע האנכי הוא אליפסואידי, עם עטיף זרעי חום-צהבהב, קרומי ושעיר. הזרע אינו מכיל פריספרם (רקמת האכלה).
הפצה ובתי גידול
מינים שונים של סליקורניה מופצים באופן נרחב על חצי הכדור הצפוני ובדרום אפריקה, באזורים טרופיים וסאב טרופיים. הם אינם קיימים בכלל בדרום אמריקה ובאוסטרליה.
הם גדלים בביצות מלח בחוף ובבתי גידול מלוחים פנים יבולים כמו חופים של אגמים מלוחים. מיני סליקורניה הם הלופיטים ובדרך כלל הם יכולים לסבול טבילה במי מלח (hygrohalophytes).
פילוגנטיקה
מקורו של הזן מתוארך ככל הנראה לנקודת זמן כלשהי במהלך תקופת המיוקן באזור שבין אגן הים התיכון ומרכז אסיה. התפתחותו מתוך הסוג סרקוקורניה רב-שנתית ורגישת -כפור, הסיליקורניה השנתית, המובנית בעוצמה וסובלנית-כפור, התגבשה בין שתי תקופות: תקופת הפליוקן המאוחרת והפליסטוקן המוקדמת. בעקבות אירועים של פיזור בין-יבשתי הם הגיעו פעמיים לדרום אפריקה, ולצפון אמריקה לפחות שלוש פעמים. שתי שושלות טטראפולידיות התרחבו במהירות, עם היכולת ליישב אזורים נמוכים יותר של צמחים מליחים מאשר קרוביהם הדיפלואידים. ההתרבות והבידוד הגאוגרפי הביאו לכך שמספר רב של מינים מבודדים דומים מאוד אחד לשני וההבדלים ביניהם הם מינוריים ביותר.
שיטתיות
הסליקורניה האירופית הוא סוג הסליקורונה שתואר לראשונה כמין, היה בשנת 1753 על ידי קארול ליניאוס נבחר כמין סוג.
הסיווג הטקסונומי של מין זה קשה ביותר (ונקרא "סיוט טקסונומי") וקביעת המינים היא משימה שנראית כמעט בלתי אפשרית עבור אלו שאינם מומחים. ישנן סיבות שונות לקשיים אלו, בין היתר בידול מורפולוגי חלש, ושונות פנוטיפית גבוהה. מכיוון שהצמחים הסוקולנטים מאבדים את מאפייניהם תוך כדי ייבושם, לעיתים קרובות לא ניתן לקבוע בוודאות דגימות מצמחים אלו, והם גם פחות מתאימים למחקרים טקסונומיים.
בהתבסס על מחקר גנטי מולקולרי (Kadereit et al. 2007, 2012), סליקורניה כולל את המינים הבאים:
בצפון אמריקה:
שימושים קולינריים
ניתן להשתמש בסליקורניה כתוסף תיבול טרי לסלט במקום מלח או בשיטות הכנה שונות, כמו: בישול, אידוי, טיגון והחמצה של מזונות שונים במקום שימוש במלח. הסליקורניה משתלבת במתכונים של מאכלי דגים, עוף ובשר ומעניקה לתבשילים טעם מלוח עם מעט חמצמצות.
השימוש בה נפוץ במדינות רבות באירופה, בעיקר בטורקיה.
הסליקורניה האירופית היא אכילה, במצב מבושל או גולמי. באנגליה זהו אחד מכמה צמחים הידועים בשם סמפיר (ראו גם קריתמון ימי); רבים סבורים שהמונח "סמפיר" מבוסס על שיבוש של השם הצרפתי, herbe de Saint-Pierre, שפירושו "העשב של פטרוס הקדוש".
בהוואי, שם הצמח הזה מכונה אספרגוס ים, הוא לעיתים קרובות מוגש קצוץ או טחון ומשמש כתוספת עליונה לסלטים או כליווי לדגים.
בנוסף ישנם מיני סליקורניה שמניבים שמן למאכל. לא ניתן להתבסס עליהם מאחר שלעיתים הם יכולים להכיל סאפונינים, שרעילים בתנאים מסוימים.
סוג נוסף של סליקורניה מבושל ונאכל כמות שהוא או כירק כבוש. הוא משמש גם כמזון לבקר, כבשים ועיזים. בקלפיטיה שבסרי לנקה משתמשים בה להאכלת חמורים.
בחוף המזרחי של קנדה ידוע הצמח כסמפירים ירוקים, והוא מעדן מקומי. בדרום מזרח אלסקה הסליקורניה מכונה אספרגוס חוף. בנובה סקוטיה, קנדה, הם ידועים כ"רגלי עורב ירוקות". בקולומביה הבריטית, קנדה, הוא מכונה אספרגוס ים בארצות הברית הם ידועים כשעועית ים כאשר משתמשים בהם למטרות קולינריות. שמות אחרים כוללים שעועית ים ירוקה וגם כחמוצי ים וסמפיר ביצות.
בהודו, חוקרים במכון המרכזי לחקר הכימיקלים למלח ולכימיה ימית, פיתחו תהליך להפקת מלח קולינרי מסליקורניה ברכיאטה. המוצר שהתקבל מכונה מלח צמחי ונמכר תחת שם המותג סלוני.
מחקר פרמקולוגי
בדרום קוריאה פיתח תאגיד בשם "פיטו" טכנולוגיה של מיצוי מלח דל נתרן מסליקורניה, בזכות היותו צמח עם יכולת לצבירה של מלחים. החברה טוענת כי מלח צמחי המיוצר באופן טבעי ומבוסס צמחים, יעיל בטיפול בלחץ דם גבוה ומחלות כבד שומניות על ידי הפחתה בצריכת הנתרן. החברה פיתחה גם אבקת סליקורניה מופחתת מלח המכילה פוליפנולים, אנטי אוקסידנטיים ונוגדי קרישיות יתר, ולטענת החברה האבקה הזו נמצאה כיעילה לטיפול בהשמנת יתר וטרשת עורקים וכן מספקת אמצעים לסייע בפתרון המחסור העולמי במזון.
בהיסטוריה
אפר של צמחים סוקולנטיים מסוגים שונים: גלסוורט, סלטוורט ושל אצות קלפ שימשו כבר בעבר לאורך התקופות כמקור לאפר סודה (בעיקר נתרן פחמתי) לייצור של זכוכית וגם סבון. כניסתו של תהליך LeBlanc לייצור התעשייתי של אפר סודה החליפה את השימוש במקורות צמחיים במחצית הראשונה של המאה ה -19.
אומרי קירי שימש בעבר כחומר גלם במפעלי נייר ולוחות.
בעידן הנוכחי
מכיוון שניתן לגדל סליקורניה באמצעות מים מלוחים והזרעים מכילים רמות גבוהות של שמן סליקורניה בלתי רווי (30% WT, בעיקר חומצה לינולאית) וחלבון (35% WT) ניתן להשתמש בצמח זה לייצור מזון לבעלי חיים וכמוצרי מזון אורגני לצורך דלקים על אדמת החוף בה לא ניתן לגדל גידולים קונבנציונליים. הוספת דשן על בסיס חנקן למי הים נראית כמגדילה את קצב הגידול ואת גובה הצמח בסופו של דבר והשפכים המגיעים ממים שמקורם בחקלאות ימית (למשל חקלאות שרימפס) יכולים להיות שימושיים למטרה זו.
שדות ניסויוניים המכילים גידולי סליקורניה ניטעו בראס אל-זאואר (ערב הסעודית), אריתריאה (צפון-מזרח אפריקה) וסונורה (צפון מקסיקו). המטרה של שדות אלו היא ייצור של דלק ביולוגי, ביו דיזל. סונורה, שם החברה האחראית על ניסויים אלו (מי ים גלובליים) טוענת שניתן לייצר כ־225-250 גלונים של ביודיזל BQ-9000 מכל הקטאר (כ 2.5 אקר) של גידול סליקורניה, וכן מקדמת תוכנית בעלות של 35 מיליון דולר כדי לייצר חוות ענק של גידולי סליקורניה בעיר ביה דה קינו.
לגבעולים ולשורשים של צמחי סליקורניה ברכיטה יש אחוזים גבוהים של תאית בעוד שלחלקים העדינים יותר בצמחים אלו, למשל הגבעולים הדקים יותר, יש תכולת תאית שהיא משמעותית נמוכה יותר בסליקורניה ברכיטה באה לידי ביטוי הדומיננטיות של גלקטוז, מנוז, אראבינוז, ראמנוז ו גלוקוז, עם נוכחות דלה של ריבוז וקסילוז ברב-סוכר המבני שלהם.
ב-100 גרם סיליקורניה יבשה יש רק 7 גרם נתרן (להשוואה, ב-100 גרם מלח שולחן יש 36 גרם נתרן), 1.5 מ"ג סידן, כמעט גרם ברזל, 3 מ"ג אשלגן ו-16.7 גרם חלבון.
שימושים סביבתיים
סוג של צמחים אלו נמצאו כיעילים מאוד בהסרת סלניום מאדמה, אשר נספג על ידי הצמח ולאחר מכן משוחרר לאטמוספירה כדי להיות מפוזר באמצעות הרוח נמצא כי בסוג Pickleweed (סליקורניה bigelovii) יש ממוצע גבוה יותר של תהליך אידוי, בשיעורים הגבוהים משמעותית יותרמאשר מינים אחרים.
סבוי (סרט, 2022)
סבוי הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דוקו דרמה משנת 2022, בבימויה של זהר וגנר ובכיכובה של דאנה איבגי.
תקציר העלילה
לאורך שנות ה־70, מדינת ישראל הוכתה בשורת פיגועי טרור שביצעו מחבלים: חטיפות מטוסים, פיגועי חבלה וחדירות ליישובים. אחד הפיגועים המדממים בכרוניקת הטרור בשנים ההן היה הפיגוע במלון סבוי בתל אביב.
ב־5 במרץ 1975, בשעה 11 בלילה, חוליית מחבלים הגיעה בסירה אל חוף הים בתל אביב והשתלטה על המלון. הסרט "סבוי" חוזר אל הלילה ההוא, דרך נקודת מבטה של כוכבה לוי, אחת מבנות הערובה בפיגוע.
כוכבה לוי (דאנה איבגי), גיבורת ליל הפיגוע והסרט, אישה בשנות השלושים לחייה מגיעה לבית המלון "סבוי" בתל אביב בחברת המאהב שלה, אברהם עזריקי (אימרי ביטון). במהלך שהותם שם, פורצת חוליית מחבלים למקום. כוכבה לוי, כדוברת ערבית, ומתוך תושייה וקור רוח בלתי רגילים, משמשת כמתורגמנית במשא ומתן המתנהל בין המחבלים לכוחות הבטחון שנמצאים מחוץ לזירה.
לאורך הסרט אנחנו נחשפים לרגעי האימה בתוך המלון, לדילמות המוסריות איתן התמודדה כוכבה לוי ולמערכת היחסים שהתפתחה בינה לבין אחד מהמחבלים, אותו כינתה ביומנה "שן זהב" (עלא דקה).
דרו רוי
אנדרו "דרו" רוי (באנגלית: Andrew "Drew" Roy; נולד ב-16 במאי 1986) הוא שחקן אמריקאי
ראשית חייו
רוי נולד וגדל בקלנטון, אלבמה. הוא למד בבית הספר התיכון מחוז צ'ילטון (אנ'), אותו סיים בשנת 2004.
קריירה
בשנת 2006, שנה לאחר שהגיע ללוס אנג'לס, קיבל רוי את תפקידו הראשון בסרט האימה העצמאי "Curse of Pirate Death". הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה בסדרה "גריק" בשנת 2007.
בשנת 2009 גילם את גריפין בסדרת הטלוויזיה "iCarly" בניקלודיאון. הוא שיחק גם בתפקידי אורח בסדרה "האנה מונטנה" בערוץ דיסני ובסדרת הדרמה "לינקולן הייטס" ברשת Freeform.
בשנת 2010 שיחק בסרט "סקרטריאט", שם גילם את סת' הנקוק, בנו של ארתור "בול" הנקוק, בעל חוות סוסים גזעיים.
בשנת 2011 הוא קיבל תפקיד ראשי בסדרה "השמיים נופלים" ברשת הטלוויזיה TNT. בסדרה, הוא גילם את האל מייסון, בנו הבכור של טום (נואה ויילי), שהתקפות החוצנים גרמו לו להתבגר בטרם עת ולהפוך ללוחם. הסדרה בוטלה לאחר חמש עונות ב-2015 ורוי לקח חלק בכל עונות הסדרה.
בשנת 2016 הוא כיכב בתור מיילס ווסט בסרט המותחן "Mountain Sugar". בשנת 2017, הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "טיימלס". לאחר מכן באותה שנה לוהק לתפקיד חוזר בעונתה הרביעית של הדרמה הפוסט אפוקליפטית של TNT, "הספינה האחרונה".
בשנת 2018 היה לו תפקיד משני בתור קרטר בסרט הטלוויזיה "Blood, Sweat, and Lies" מבית ערוץ לייפטיים.
בשנת 2019 גילם את רון גולדמן (אנ') בן זוגה של ניקול בראון סימפסון בסרט ביוגרפי על חייה ומותה "The Murder of Nicole Brown Simpson".
חיים אישיים
בשנת 2015 נישא לרנה גרדנר; לבני הזוג נולד בן בשם ג'ק בשנת 2017, ובנם השני 'לוי' נולד בשנת 2019.
יאס-נאג'קון-סולנוק
יאס-נאג'קון-סולנוק (בהונגרית: Jász-Nagykun-Szolnok) הוא מחוז בחלק המרכזי של מזרח הונגריה. מצפון הוא גובל במחוזות הווש ובורשוד-אבאוי-זמפלן, ממערב ומדרום-מערב במחוזות פשט ובאץ'-קישקון, מדרום ומדרום-מזרח במחוזות צ'ונגראד-צ'נאד ובקש וממזרח במחוז היידו-ביהר. בירת המחוז היא העיר סולנוק.
במחוז 22 ערים, ובסך הכול 78 יישובים. רוב אוכלוסיית המחוז גרה ביישובים העירוניים.
מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק נמצא כולו במישור ההונגרי הגדול (אלפלד) ונופו העיקרי הוא מישורי. נהר הטיסה חוצה אותו מצפון-מזרח לדרום-מערב.
אדמתו הפוריה ומזג האוויר הנוח בו, הפכו את החקלאות לענף המרכזי בכלכלת המחוז. גידולי השדה העיקריים הם: חיטה, תירס, אורז וחמניות. כמו כן מפותחים ענפי הבקר והצאן.
היסטוריה
המחוז הוקם בשמו ובגבולותיו הנוכחיים במסגרת הגדרת המחוזות המחודשת בשנת 1950. למעט שינויים קלים בגבולותיו הוא המשכו של המחוז ההיסטורי בעל אותו שם שהוקם ב-1876. שם המחוז, המורכב משלושה חלקים – יאס-נאג'קון-סולנוק – מצביע על שלושה אזורים הכלולים בו: אזור היאסים (Jászság), בעל ייחודיות אתנית ותרבותים שנשתמרו בחלקם עד היום; אזור נאג'קון בעל רקע היסטורי שקשור לקומנים ואזור סולנוק.
מחלף ציפורי
מחלף ציפורי הוא מחלף בכביש 79, בסמוך למושב ציפורי ולמועצה המקומית עילוט. המחלף מחבר בין כביש 79 לכביש 7926, המשמש ככביש גישה למושב ציפורי ולעתיקות ציפורי.
בעבר היה קיים במקום צומת, אך בסוף העשור השני של המאה ה־21, בעקבות תוכנית לפיתוח הכביש הקטע שבין מחלף הסוללים לריינה, החלו עבודות להקמת המחלף, אשר נפתח לתנועה בסוף שנת 2020.
קנזו טנגה
קנזו טנגה (ביפנית: 丹下健三; 4 בספטמבר 1913 – 22 במרץ 2005) מהאדריכלים היפנים החשובים ביותר של המאה ה-20.
ביוגרפיה
למד אדריכלות והנדסה באוניברסיטת טוקיו ולימים היה לפרופסור באוניברסיטה זו וב-MIT בבוסטון. טנגה הוא האדריכל היפני הבולט ביותר של שנות ה-50 עד שנות ה-70 אשר נודע בכישרונו לשלב את המסורת האומנותית היפנית עם האדריכלות המודרנית.
הצלחתו של טנגה הייתה מהירה ומפתיעה בהתחשב במסורת היפנית השמרנית. כבר בגיל צעיר זכה במספר תחרויות אדריכלים ביפן. עם תום מלחמת העולם השנייה זכה בתחרות על לתכנון שיקום העיר הירושימה. כמו כן זכה בתחרויות לתכנון משרדי השלטון המקומי בטוקיו ואת אולמות הספורט בכפר האולימפי בעיר לקראת אולימפיאדת טוקיו (1964).
בשנות ה-60 זכה בתכנון העיר סקופיה שבחבל מקדוניה שביוגוסלביה, לאחר רעידת האדמה שהחריבה אותה. בשנת 1970 היה אחראי לתכנון התערוכה העולמית אקספו 70' שנערכה באוסקה.
קנזו טנגה שילב בתכנוניו אלמנטים של אדריכלים מערביים מפורסמים של אותה תקופה: לה קורבוזיה (שווייץ), אוסקר נימאייר (ברזיל), לואי קאהן (ארצות הברית), אלבר אלטו ואירו סארינן (פינלנד).
קנזו טנגה זכה בפרס פריצקר בשנת 1987.
שאנדור קוראני
הברון מטולצ'בה שאנדור קוראני (בהונגרית: Báró tolcsvai Korányi Sándor; פשט, 18 ביוני 1866 – בודפשט, 12 באפריל 1944) היה רופא יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, בנו של פרידייש קוראני, שהיה פרופסור לרפואה פנימית. גם שאנדור קוראני, כאביו, היה חבר הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
כמומחה
קוראני פרסם בכתבי עת מקומיים וזרים רבים. הוא חיבר ספרי לימוד בנושאי:
הוא היה מחבר שותף ב:
חבר מערכת ב:
HIV נגד לוקמיה
HIV נגד לוקמיה היא שיטה של ריפוי גני לטיפול בסרטן הדם, בעזרת נגיף HIV, רטרו וירוס הגורם למחלת האיידס (תסמונת הכשל החיסוני הנרכש). הנגיף "מהונדס", בצורה כזו שהוא מצדו "מהנדס" תאי לימפוציט T בדם והופך אותם לקטלניים כנגד הסרטן. בהתבסס על הצלחות של ניסויים בשיטה זו במהלך 2011 ו-2012, פיתחה חברת התרופות נוברטיס הליך בשם Tisagenlecleucel המשתמש בנשא נגיפי סינתטי (במקום בנגיף HIV), המיוצר על ידי חברת אוקספורד-ביומדיקה. ההליך האחרון אושר על ידי ה-FDA האמריקאי ב-30 באוגוסט 2017 והיה בכך להליך הראשון המאושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, הכולל שלב של ריפוי גני.
תיאור כללי של השיטה
פרופסור קרל ג'ון מאוניברסיטת פנסילבניה הינדס את נגיף ה-HIV הגורם לאיידס, בצורה שהופכת אותו ללא מסוכן מחד גיסא, אך שומר במקביל על יכולתו להכניס גנים לתוך תאי לימפוציט T, מאידך גיסא. בעזרת נגיף מהונדס זה, הוא הכניס ללימפוציטי T, גנים, שגרמו להם להשמיד את תאי לימפוציט B, שהם הלימפוציטים החולים במחלת הלוקמיה. הטיפול נוסה בשלב ראשון על שלושה חולים סופניים, כעבור כשנה על תשעה חולים סופניים נוספים וב-2016 הורחב לאור התוצאות הטובות של שלביו הראשונים.
פירוט
העיקרון המנחה את השיטה הומצא בסוף שנות השמונים, על ידי פרופסור זליג אשחר, המכהן (נכון ל-2013) כראש המחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע. אשחר הינדס תאי לימפוציט T, בשיטות שונות של הנדסה גנטית, כך שיצוידו בקולטנים ספציפיים, שיאפשרו להם להרוג תאי מטרה סרטניים ספציפיים. עם זאת, השיטה שהמציא אז, הייתה יקרה, מסובכת, לא נחלה הצלחה בכל פעם שנוסתה ודרשה שיפורים מעשיים רבים. אחת הסיבות לכך הייתה אולי משום שאשחר לא חשב על השימוש בנגיפי HIV, אשר עצם גילויים היה חדש אז.
מאז ראשית שנות האלפיים פועלים מספר צוותי חוקרים ממספר מוסדות מחקר, בעיקר אמריקאיים, לשפר את השיטה של אשחר, לפשטה ולהוזילה. אחד הצוותים הללו נמצא בחברת קייט פארמה, אשר נרכשה באוגוסט 2017 על ידי גיליאד סיאנסז תמורת כ-12 מיליארד דולר. הצוות שם שיפר את שיטתו של זליג אשחר בצורה מסוימת אחת. צוות החוקרים מאוניברסיטת פנסילבניה, בראשות דוקטור קרל ג'ון שיפר את שיטתו של אשחר בדרך אחרת. הם השתמשו בנגיף איידס (HIV) מוחלש, כדי לגרום לשינויים הרצויים בתאי T. הייחוד של נגיף האיידס בהקשר זה, הוא יכולתו הטבעית לחדור לתאי T ולהזריק ל-DNA שלהם גנים משלו. תאי T הם תאי המטרה של HIV בטבע.
ג'ון וצוותו קיבלו ב-2010 את הסכמתם של שלושה חולי לוקמיה לימפוציטית כרונית מבוגרים, להיות הנסיינים האנושיים הראשונים של השיטה. שלושת החולים נמצאו במצב שבו הכימותרפיה כשלה בריפוי מחלתם ולא נותרה תקווה ממשית להצילם. החוקרים שאבו מגופו של כל אחד מן החולים, בין כמה עשרות מיליוני תאי T ועד כמיליארד תאים והרכיבו לתוך ה-DNA שלהם, בעזרת נגיף HIV מוחלש, גנים ליצירת קולטנים ספציפיים מתאימים. אחר כך הם הזריקו את תאי T המהונדסים של החולים, חזרה לגופם. לפני ההזרקה הזו חזרה, הושמדו כל תאי T הבלתי מהונדסים שנותרו בדמו של החולה, כדי למנוע מלחמה בין התאים המהונדסים לאלה הטבעיים.
עשרה ימים לאחר ההזרקה סבלו החולים במשך מספר שבועות מקדחת חום קשה ולחץ דמם ירד מאוד, עד כדי כך שהם נמצאו בסכנת חיים של ממש. אולם בסוף התהליך חזר מצבם לקדמותו ובשניים מהם הלוקמיה נעלמה לחלוטין, בעוד שאצל השלישי אובחן שיפור, הגם שלא העלמות מוחלטת של המחלה. אצל אותם שני חולים שהבריאו לכאורה, הלוקמיה לא שבה, נכון לדצמבר 2012, למעלה משנתיים וחצי לאחר מכן, כך שההנחה היא שהחולים נרפאו לחלוטין. נראה כי תאי לימפוציט T מהונדסים, שהוזרקו, התרבו בגופם של החולים, השמידו את הסרטן, ואז נעלמו, משאירים מאחוריהם רק מספר תאים מצומצם, ש"יזכור" את המחלה והטיפול, למקרה שהסרטן יחזור. לא נמצא הבדל בהשפעה כתוצאה מהשוני במספר תאי T שנשאבו.
לאור תוצאות השלב הראשון החל טיפול דומה בתשעה חולים נוספים, שחלו בצורות נוספות של לוקמיה והיו אף הם בשלבים סופניים, בהם שום טיפול חלופי לא הועיל יותר. בין השאר הוחל בטיפול זה, באפריל 2012, בילדה בת שבע, אמילי ווייטהד, שחלתה שנתיים קודם לכן בלוקמיה לימפוציטית חריפה או לוקמיה לימפובלסטית חריפה (Acute Lymphoblastic Leukemia). הטיפול הוביל לתוצאה דומה מאוד לזו שתוארה לעיל, לרבות קדחת חום וירידת לחץ דם מסכנת חיים, אך בסופו של דבר להיעלמות מוחלטת של הסרטן, לפחות למשך השנים שעברו מאז הטיפול (הילדה בריאה לחלוטין גם נכון ל-2017 והיא והוריה היו בין המשפיעים בעד אישור ה-FDA, המפורט להלן).
בעקבות ההצלחה
בעקבות ההצלחה, לפחות לכאורה, של הטיפול שהוביל קרל ג'ון, השקיעה חברת התרופות נוברטיס 20 מיליון דולר בצוותו, לצורך פיתוח ושיכלול השיטה. בין הבעיות אותן צריך היה הצוות לפתור:
למרות כל הבעיות שנמנו לעיל או אחרות שיתגלו, ייתכן ששיטה זו מעניקה תקווה ממשית לכך שהיא תהווה, לפחות עבור חלק מן החולים, תרופה לסרטן הדם לסוגיו. ייתכן אף, ששיטה זו נותנת פתח, הגם שעדיין רחוק, להנדסת תאי T, כך שיוכלו לחסל ולרפא גם סוגים אחרים של סרטן, לא רק של הדם, אלא אולי אף ברקמות מוצקות.
ניסוי נרחב על בני אדם ואישור ה-FDA (2017)
בין אפריל 2015 לאוגוסט 2016 התנהל שלב נרחב יותר של ניסוי השיטה על בני אדם. כאמור, תחילה היא נוסתה על שלושה ולאחר מכן עוד תשעה בני אדם. בשלב השלישי השתתפו בניסויים 63 מתנדבים, רובם ילדים חולי לוקימיה, שכל שיטות הטיפול האחרות לגביהם נכשלו, והרופאים הכריזו עליהם כסופניים. הטיפול הציל בשלבו הראשוני ממוות בטוח 82.5% מהחולים הסופניים, כלומר 52 בני אדם נותרו בחיים עם רמיסיה (Remission - נסיגה במחלה). בהמשך חלה התדרדרות חוזרת במצבם של 11 מתוכם, ועוד 11 עברו טיפולים נוספים, שגרמו לכך שאי אפשר יהיה להעריך את תוצאת הניסוי כשלעצמו, לגביהם. כמו כן אחד המתנדבים פרש מהניסוי. כלומר, נכון לסוף 2016, 29 מתוך 63 המתנדבים הסופניים (כמעט מחצית), הבריאו לכאורה ממחלתם. רק 11 (17.5%) מ-63 המתנדבים מתו בשלב הראשון וגם בקרבם, לפחות אצל חלק, הייתה הקלה זמנית בסימפטומים והארכת חיים בת מספר חודשים לעומת הצפי הראשוני.
לאור תוצאות אלה, ב-12 ביולי 2017 החליט צוות מיוחד של ה-FDA, פה אחד, להמליץ שהסוכנות האמריקאית תאשר את הפיתוח הסינתטי של הטיפול, אשר איננו משתמש בנגיף ה-HIV, באופן סופי וב-30 באוגוסט 2017 הוא אושר, הריפוי הגני הראשון שאושר אי פעם על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי.
אן-סופי מוטר
אן-סופי מוּטֶר (Anne-Sophie Mutter; נולדה ב-29 ביוני 1963 בבאדן-וירטמברג, גרמניה) היא כנרת גרמנייה.
ביוגרפיה
מוטר החלה לנגן בפסנתר בגיל חמש וזמן קצר לאחר מכן עברה לנגן בכינור, אצל ארנה הוניברגר וואיידה שטוקי.
לאחר שזכתה בפרסים אחדים, שוחררה מן הלימודים הסדירים כדי להקדיש את זמנה לנגינה. כשהייתה בת 13 הזמין אותה המנצח הרברט פון קאראיין לנגן עם הפילהרמונית של ברלין. בשנת 1977 הופיעה לראשונה בפסטיבל זלצבורג ועם התזמורת הקאמרית האנגלית בניצוח דניאל בארנבוים.
בגיל 15 ביצעה מוטר את ההקלטה הראשונה שלה, הקונצ'רטי השלישי והחמישי של מוצרט, עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח הרברט פון קאראיין. באותה שנה הוכתרה בתואר "אמנית השנה".
בשנת 1988 יצאה לסיור רחב-ממדים בקנדה ובארצות הברית וניגנה לראשונה בקרנגי הול. בשנת 1998 ניגנה והקליטה לתקליטורים ו- DVD את מכלול הסונאטות לכינור של בטהובן, בליווי לאמברט אורקיס; ההקלטות שודרו בטלוויזיה בארצות רבות.
אף כי הרפרטואר של מוטר כולל יצירות קלאסיות רבות, היא נודעת בעיקר בביצועי מוזיקה מודרנית. מספר יצירות נכתבו במיוחד למענה או הוקדשו לה, ביניהן Sur le Même Accord של אנרי דיטייה, פרטיטה של ויטולד לוטוסלבסקי, הקונצ'רטו השני לכינור של קשישטוף פנדרצקי ו"Gesungene Zeit" של וולפגנג ריהם. היא קיבלה פרסים שונים, ביניהם פרסי גראמי אחדים. כמו כן יש לה שני כינורות סטרדיוואריוס ("אמיליאני" מ-1703 ו"לורד דן-ראוון" מ-1710).
פרסים ואותות הוקרה
פרס גראמי על ביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
פרס גראמי על ביצוע כלי מצטיין לסולן (עם תזמורת):
מס' 2, מטאמורפוזות (1999)
פרס ארנסט פון סימנס (2008)
ז'אן נובל
ז'אן נובל (בצרפתית: Jean Nouvel; נולד ב-12 באוגוסט 1945) הוא אדריכל צרפתי, מן האדריכלים הבולטים ביותר הפועלים כיום. זוכה פרס וולף לאדריכלות לשנת 2005 ופרס פריצקר לשנת 2008.
ביוגרפיה
נובל הוא בן להורים מורים שגדל בעיר פומאל שבמחוז לוט-א-גארון שבדרום צרפת. לאחר שלא התקבל לבית הספר לאמנויות יפות בבורדו, זכה במקום הראשון בתחרות כדי להתקבל ללימודים באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר שבפריז. משנת 1967 עד 1970 התמחה במשרד האדריכלים של קלוד פארן ופול ויריליו, בו התקדם במהירות, והיה כבר בצעירותו מנהל של פרויקטים גדולים. בגיל 25, עם סיום לימודיו עזב את המשרד והקים שותפות עם פרנסואה סניור. בהמלצת מעסיקיו הקודמים התמנה במקביל ליו"ר הביאנלה של פריז, אותה ניהל במשך כ-15 שנה ודרכה אף יצר קשרים רבים עם אישים בתחום האמנויות הפלסטיות ואמנויות הבמה.
בשנת 1981, זכה נובל במקום הראשון בתחרות לתכנון מכון העולם הערבי (Institut du monde arabe) שבפריז. פרויקט זה שבנייתו נמשכה עד 1987 הביא לנובל פרסום ותהילה עולמיים והעמידו אותו בשורה הראשונה של עולם האדריכלות. הפרויקט הצטיין בפרשנות החדשנית של נובל לעולם האמנות האסלאמית שבאה לידי ביטוי בטכנולוגיית בנייה מתקדמת.
משרדו של ז'אן נובל, בו התחלפו השותפים כבר מספר פעמים, ממשיך לפעול גם היום (2011) ולתכנן פרויקטים שונים ברחבי העולם.
הייתי הילד הכי קטן בכיתה
"הייתי הילד הכי קטן בכיתה" הוא שיר ילדים מאת יהונתן גפן.
השיר הוא מהמפורסמים של גפן וזכה למספר ביצועים, המוכרים ביותר הם של עוזי חיטמן (ובלחנו), ושל ציפי שביט. השיר בוצע גם על ידי נירה רבינוביץ' בלחן מאת מישה בלכרוביץ'.
השיר מורכב משורות קצרות בחריזה מסורגת. השיר מתאר את תחושותיו של ילד נמוך, שמוסתר על ידי הילדים הגבוהים. הוא מתפלל להיות גבוה, תפילה שנענית בסוף השיר.
יחסי ונצואלה–מצרים
יחסי ונצואלה–מצרים הם יחסי החוץ בין ונצואלה ומצרים.
התנועה לציונות אחרת
התנועה לציונות אחרת נוסדה בירושלים בעקבות בחירות המהפך של 1977. התנועה נוסדה כשבועיים לאחר הבחירות, והורכבה בעיקר מצעירים ירושלמיים ממחנה השמאל. התנועה ניסתה ליצור משקל נגד לגוש אמונים, ופעלה כנגד מדיניות ההתנחלות וה"שליטה על עם אחר". בעשרת החודשים שבהם פעלה הספיקה התנועה לבצע מספר הפגנות ופעולות הסברה בעיקר בירושלים וביהודה והשומרון.
התנועה ראתה עצמה מלכתחילה זרז להקמת תנועת שלום גדולה יותר. בתחילת 1978 היו כמה מאנשי התנועה מיוזמיו המרכזיים של "מכתב הקצינים". התנועה תמכה ברעיון, והגרסה הסופית שלו נכתבה על ידי צלי רשף, שהיה גם הוא אחד הפעילים בתנועה. בעקבות המכתב והקמת "שלום עכשיו" התנועה מילאה את יעדה והחליטה להתפרק. רבים מחבריה הפכו לפעילים ב"שלום עכשיו".
בין המקימים והפעילים הבולטים בתנועה היו: עמוס וגליה אריאלי, יחיעם ואריאלה ויץ, ואריאל רובינשטיין.
אביבי יבין
אביבי ישראל יָבין (20 ביוני 1928 - 5 בפברואר 2016) היה פרופסור לפיזיקה גרעינית בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. הוא פיתח שיטה לחקר רמות אנלוגיות בגרעינים, נושא בעל חשיבות בחקר מבנה הגרעין.
ביוגרפיה
יבין נולד בזכרון יעקב לימימה-ברוני ודוד מונדז'ק. בין השנים 1934–1946 למד בבית הספר הריאלי בחיפה. בשנת 1946 התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת עין גב (בית השיטה) ושירת בפלוגה ד' של הגדוד הראשון. החל מדצמבר 1947 שירת בפלוגת הסטודנטים בגדוד מוריה ובגדוד בית חורון. לאחר קום המדינה והקמת צה״ל, שירת יבין בחטיבת הראל. בתפקידו האחרון היה מפקד מחלקת מקלעים בינוניים בגדוד 62 והשתתף בניסיון הפריצה לעיר העתיקה ובהתקפה על ארמון הנציב. השתחרר מצה"ל בשנת 1949 בדרגת סג״ם.
בשנת 1951 נישא לרבקה יבין לבית קרימסקי, מפקחת במשרד החינוך. לזוג נולדו שלושה ילדים: תלמה יבין, מעצבת, דוד יבין, מתמטיקאי, ועו"ד איילת ימימה (מימי) צמח.
קריירה מחקרית
בשנים 1962-1960 שהה יבין בישראל, השתתף בוועדה לאנרגיה אטומית ועסק במחקר בכור במרכז למחקר גרעיני - שורק. בתקופה זו ריכז את עבודת הוועדה הבין מוסדית להקמת מאיץ חלקיקים לאומי, שבראשה עמד פרופסור סולי גבריאל כהן מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1967 הוזמן יבין לאוניברסיטת תל אביב על ידי פרופסור יובל נאמן, ובתוך כשנתיים הקים קבוצת מחקר בפיזיקה גרעינית, שכללה ארבעה פיזיקאים ניסיונאים ושני תאורטיקאים. הקבוצה התמקדה בחקר אינטראקציות של פאיונים ושל אלקטרונים עם גרעין האטום ונחשבה בין המובילות בעולם. בהמשך הצטרפו לקבוצה, שהפכה לחוג לפיזיקה גרעינית, עוד שני ניסיונאים ושלושה תאורטיקאים.
יבין היה הדקאן הראשון של הפקולטה למדעים מדויקים, בשנים 1971–1976.
יבין הגיע לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין בשנת 1968. בתקופה זו זכה גם להיבחר כעמית האגודה האמריקאית בפיזיקה, בזכות שיטה מקורית שפיתח לחקר רמות אנלוגיות בגרעינים - נושא בעל חשיבות בחקר מבנה הגרעין. הוא עשה את המחקר שלו בפיזיקה גרעינית בארצות הברית, קנדה, צרפת ושווייץ.
בשנת 1978 הקים יבין את פרויקט המחקר על השלום באוניברסיטת תל אביב. במסגרת זו בוצעו מחקרים בנושא ונוצרו קשרים עם אוניברסיטאות במצרים. נושא השלום היה קרוב ללבו, הוא כתב ועסק בו עד יומו האחרון. בנוסף, הוא השקיע מאמצים רבים כדי להשיג שיתופי פעולה מדעיים בין מדענים ישראלים וערבים.
פרד קורת'
פרדריק הרמן קורת' (באנגלית: Frederick Herman Korth; 9 בספטמבר 1909 - 14 בספטמבר 1998) היה מזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1962–1963. בין השנים 1952–1953 הוא היה סגן מזכיר הצבא.
ראשית חייו
פרד קורת' נולד ביורקטאון, שבטקסס, לאלינור מריה (לבית סטרק) ופריץ ר. ג'. קורת' שהיה בנקאי וחוואי.
מזכיר הצי
קורת' היה נשיא "קונטיננטל נשיונל בנק" בפורט וורת'. בנק זה היה אחד הבנקים שהשתתפו בקו האשראי עבור מיזם הF-111 ארדוורק של חברת ג'נרל דיינמיקס. כאשר נשאל במסיבת עיתונאים על ניגוד העניינים לכאורה של קורת', השיב הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, "...אין בידי שום עדות שמר קורת' פעל באופן בלתי ראוי במיזם זה... אין בידי שום עדות שמר קורת' הפיק רווחים בלתי ראויים במהלך כהונתו כמזכיר הצי, ואין בידי שום עדות, וגם בידיכם אין, שכן אני מבין שהעיתונות לא מצאה שום עדות, וגם לא ועדת מקללן, שתרמז שהוא פעל בצורה זו או אחרת באופן בלתי ראוי במיזם. תמיד האמנתי שיש לבסס רמיזות לפני שהן מועלות, הן על ידי, הן על ידי הקונגרס והן על ידי העיתונות".
חיים אישיים
לאחר תום נישואיו הראשונים ב-1964, ניהל קורת' מערכת יחסים רומנטית עם מארג'ורי מריוות'ר פוסט, בתו של יצרן הדגנים צ'. ו. פוסט, שהייתה מבוגרת ממנו ביותר מעשרים שנה. הוא היה אחד ממבצעי הצוואה שלה. חלק מעזבונה היה מעונה בפאלם ביץ', מאר-א-לאגו, שב-1980 נרכש על ידי דונלד טראמפ. באוגוסט 1980 נשא קורת' לאישה את האלמנה שארלוט ברוקס ויליאמס. פרד קורת' נפטר בספטמבר 1998 באל פאסו, טקסס ונטמן תחת עץ אלון בן 300 שנה בחוותו שבמחוז קארנס שבטקסס.
בתו החורגת, מליסה ויליאם או'רורק, היא אמו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר, בטו או'רורק.