cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם סיוארד
בין הכהונה כמושל ניו יורק לכהונתו כסנאטור
כמושל, נקלע סיוארד לחובות כספיים רבים כיוון שהוא לא היה יכול לפרוע את התחייבותו מרכישת חברת הקרקע. בעת שעזב את תפקידו כמושל, הוא חויב לשלם 200 אלף דולר דולר. סיוארד לא נטש את הפוליטיקה ואירח את הנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס בביתו ב-1843.
סנאטור ומזכיר המדינה
סיוארד כיהן בסנאט של ארצות הברית מטעם ניו יורק מ-1849 עד 1861. ב-1849 זכה במושב מטעם המפלגה הוויגית והפך למנהיג הוויגים שהתנגדו לעבדות. כמו כן היה חברו של הנשיא זאכרי טיילור ונמנה עם תומכיו כאשר האחרון רץ לנשיאות, ואף אמר עליו שהוא "האצילי והנעים באדם". כחלק מאמונתו, התנגד סיוארד לחוק העבד הנמלט 1850, ואף הגן בבית המשפט על עבדים שנמלטו. הוא האמין כי קיים "חוק עליון", חזק מחוקת ארצות הברית, שגורס כי העבדות אינה צודקת מבחינה מוסרית, והשתמש בחוק זה כהצדקה לכך שהגן על נמלטים ולתמיכתו בחוק חירות הפרט. ב-1850 הצביע סיוארד נגד פשרת 1850 וטען בנאומו כי אם העבדות לא תבוטל, אמריקה תיסחף למלחמת אזרחים.
עם ירידת קרנה של המפלגה הוויגית, הצטרף סיוארד למפלגה הרפובליקנית ונבחר פעם נוספת לכהן כסנאטור מטעם ניו יורק. בתקופה זו התמתנו דעותיו והוא הפך מזוהה פחות מבעבר עם הקבוצה בקונגרס שנודעה כ"רפובליקנים רדיקלים". ב-1856, הפסיד סיוארד בבחירות הפנימיות הראשונות שנערכו במפלגה הרפובליקנית למועמד מטעמם לנשיאות לג'ון פרימונט, שבסופו של דבר לא זכה בבחירות לנשיאות. הוא ציפה להיות מועמד המפלגה ב-1860, אך רבים מחבריה חששו שעברו הרדיקלי ימנע ממנו לזכות בבחירות. בנוסף לאלו, רדיקלים כמו הוראס גרילי התנגדו למועמדותו בגלל השינוי בעמדותיו. אף על פי כן, כשנבחר אברהם לינקולן למועמד לנשיאות, תמך בו סיוארד נאמנה.
לינקולן זכה בבחירות לנשיאות ומינה את סיוארד למזכיר המדינה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד 1869. למרות חשש ראשוני כי לינקולן וסיוארד לא יסתדרו עקב יריבות העבר ביניהם, סיוארד הפך יועצו הקרוב ביותר של לינקולן, ובפועל האדם השני בחשיבותו בממשל לינקולן. יתרה מכך, השניים אף פיתחו יחסי חברות עמוקים כאשר לינקולן היה מבלה ערבים שלמים בביתו של סיוארד בו היו מנסים לנוח ולהירגע על רקע הלחצים של ניהול המלחמה.
בזמן מלחמת האזרחים הקים סיוארד כוח משטרה חשאית, אשר עצר אלפי אזרחים באשמת חוסר נאמנות. רוב העצורים היו פעילים בחבלה, ריגול או התססה למרד. אחדים מהם היו אסירים פוליטיים, שברוב המקרים נעצרו בהוראת מפקדים שהיו נלהבים יתר על המידה. הממשל לא רצה לערער את מעמדם של אותם מפקדים, ועל כן לא פעל נגדם, על אף שסוגיית האסירים הפוליטיים גרמה בממשל למבוכה. אזרחים שנעצרו לא זכו לשמוע את סיבת מעצרם, לא התנהלה שום חקירה כנגד המעשה שבגינו עברו על החוק והם לא הועמדו לדין. סיוארד אף התרברב בפני שגריר בריטניה, לורד לייונס, על כך שבהבל פיו הוא יכול לעצור כל אדם בכל מדינה בארצות הברית.
בנוסף לרכישת אלסקה, תכנן סיוארד גם את סיפוח איי הבתולה, מפרץ סמנה והשליטה האמריקאית בפנמה, אך את אלו לא אישר הסנאט.
ניסיון ההתנקשות
ב-14 באפריל 1865 ניסה לואיס פאוול, שותפו של רוצח לינקולן ג'ון וילקס בות', להתנקש בחייו של סיוארד, באותו הזמן בדיוק בו נורה הנשיא אברהם לינקולן בידי בות'. פאוול חדר לביתו של סיוארד בטענה שהציג למשרת, ויליאם בל, כי נשלח להביא לסיוארד תרופה. לאחר שנכנס לבית עלה פאוול במדרגות, שם נתקל בבנו של סיוארד, פרדריק. הבן אמר לפורץ כי אביו ישן. פאוול הסתובב והחל לרדת במדרגות, ולפתע הסתובב בחזרה, כיוון את אקדחו לכיוון פרדריק, והחל להכותו בראשו באקדח.
לאחר מכן נכנס פאוול לחדרו של סיוארד ודקר אותו מספר פעמים בפניו ובצווארו. בנוסף, תקף ופצע את המטפלת, את סמל ג'ורג' רובינסון, שניים נוספים מילדיו של סיוארד, פאני ואוגוסטוס, ושליח, אמריק האנסל, שהגיע בזמן שפאוול נמלט.
בזמן שהותקף, ענד סיוארד משען על צווארו, בשל תאונה שעבר כחודש לפני המקרה. ככל הנראה, הציל המשען את חייו. אף על פי כן, נשא סיוארד צלקות על פניו למשך שאר חייו.
ניסיון ההתנקשות הכניס את אשתו ובתו של סיוארד להלם מוחלט וממושך, ולבסוף מתו כתוצאה ממנו. אשתו, פרנסס, מתה ביוני 1865, ואילו בתו, פאני, מתה באוקטובר 1866.
המתנקש, לואיס פאוול, נתפס והוצא להורג ב-7 ביולי 1865, יחד עם דייוויד הרולד, ג'ורג' אצרודט ומרי סוראט, מעורבים נוספים ברצח לינקולן.
ערוב ימיו
לאחר בחירתו של יוליסס גרנט לנשיא, החליט סיוארד לפרוש. את שנותיו האחרונות בילה בטיולים ובכתיבה. הוא נסע מסביב לעולם במשך ארבעה עשר חודשים ויומיים, מיולי 1870 עד ספטמבר 1871.
ב-10 באוקטובר 1872 נפטר ויליאם סיוארד בביתו שבאובורן, ניו יורק, לאחר שסבל מקשיי נשימה. מילותיו האחרונות הופנו לילדיו והיו: "אהבו זה את זה". הוא נקבר בבית הקברות פורט היל שבאובורן, לצד אשתו וילדיו. על מצבתו נכתב "הוא היה נאמן".
בנו, פרדריק, ערך ופרסם את זכרונותיו.
טילדה
טילדה (~) (על פי האקדמיה ללשון העברית: גַּל, באנגלית: Tilde) היא סימן כתב (עילי בדרך כלל) המשמש כסימן דיאקריטי בספרדית ובפורטוגזית. במקור שימש לציון ראשי תיבות וכיום יש לה שימושים מגוונים בהקשרים שונים.
המילה טילדה (tilde בספרדית) מקורה מהמילה הלטינית titulus שפירושה כותרת או כתב עילי. ישנו דמיון בין סימן ה'טילדה', לבין הטעם המקראי זרקא, או הצִנּ֘וֺרִית - המסומן באופן דומה, מעל האות המוטעמת.
במקלדת מחשב
במקלדת מחשב רגילה, ממוקם מקש הטילדה בפינה השמאלית-העליונה של לוח המקשים. מקש זה מארח גם את סימן ההטעמה המשני או את הנקודה-פסיק במקלדת עברית ומחייב שימוש בו-זמני במקש Shift במקביל ללחיצה על מקש הטילדה, על מנת ליצור ~.
להזנת סימן הטילדה בתוכנת וורד כך שיופיע מעל האות הרצויה יש להקליד את האות ולאחריה (ללא רווח) את המספר 0303 וללחוץ Alt+X.
קישורים חיצוניים
(Acklam, Peter and Weisstein, Eric W. "Tilde." From MathWorld—A Wolfram Web Resource)
מגדל תפן
מִגְדַּל תֶּפֶן היא מועצה מקומית תעשייתית בחבל תפן שבגליל, שבתחומה נמצאים רק מפעלי תעשייה. בשטח המועצה יש אזור תעשייה קלה ותעשיית היי־טק, גן תעשייה, המוזיאון הפתוח תפן, מרכז גשר לשיקום וגם מספר מסעדות.
שטח תחום השיפוט של המועצה משתרע על פני 2,700 דונם. נמצא כ־6 קילומטר ממעלות-תרשיחא וכ־17 קילומטר מכרמיאל, בין המושב לפידות מדרום ליישוב הקהילתי כפר ורדים מצפון, וכפרי דרוזים שנמצאים ממערב וממזרח לה.
ראש המועצה, החל מדצמבר 2016, היא סיגל שאלתיאל הלוי.
גאוגרפיה
מגדל תפן גובלת בשלוש מועצות, מדרום מועצה אזורית מעלה יוסף, ממערב ומצפון מועצת יאנוח-ג'ת, ממזרח מצפון ומדרום מועצת כסרא-סמיע.
היסטוריה
פריצת דרך ראשונה באזור נעשתה בשנת 1966 על ידי קרן קיימת לישראל במסגרת המגמה לייהד את הגליל. מאוחר יותר נסלל כביש אספלט ולאורכו ובקרבתו הוקמו מושבים ומצפים.
בשנת 1981 התפטר מהכנסת התעשיין סטף ורטהיימר והחל לפעול לבניית אזור התעשייה. באותה שנה הוא השתתף בתכנון כפר ורדים שעלה לקרקע בשנת 1984. הכפר הפך לדגם התיישבותי ליישוב קהילתי באזור ספר, ועם השנים הפך ליישוב הקהילתי הגדול בצפון. הרעיון היה למזג את יתרונות העיר הגדולה עם תנאי המגורים באזור בסגנון כפרי, כל זאת תוך ניסיון לפתח חיים קהילתיים וניהול עצמי שונה. כפר ורדים הוקם ליד מגדל תפן, לפי תפיסה תכנונית חדשנית של הקמת יישוב עירוני כמערכת משולבת של מגורים, שירותים ציבוריים ברמה גבוהה ותעסוקה המבוססת בעיקר על תעשייה ליצוא היא התעשייה במגדל תפן.
בשנת 1982 הועתקו מפעלי "ישקר" מנהריה לתפן. והיוו את ראשית אזור התעשייה. שנה לאחר מכן הוקם גן התעשייה במקום ונתן מענה למפעלים קטנים בשנותיהם הראשונות. עם השנים נוספו למקום מפעלים רבים נוספים, בהם מפעל המצברים "וולקן" ומפעל השוקולדים "תופיני סער".
אזור התעשייה שהיה מחובר בתחילה רק לכביש 89, נהריה–צפת, חובר גם לעיר כרמיאל, ולכביש 85, עכו–צפת.
בשנת 1991, לאחר פירוק מועצה אזורית מרכז הגליל, שבשטח שיפוטה שכן אזור התעשייה תפן, הוקמה המועצה התעשייתית מגדל תפן, הראשונה מסוגה בגליל והשנייה בארץ לאחר רמת חובב.
המועצה המקומית מכילה בתוכה 62 מפעלים, שבהם מועסקים תושבים מכל יישובי הסביבה – דרוזים, נוצרים, מוסלמים ויהודים.
גן התעשייה
באזור התעשייה שוכן גן תעשייה, חממה לתעשיינים ויזמים בראשית דרכם. גן התעשייה מאגד בשטחו מפעלי תעשייה קטנים, המצויים בשלבי הקמה ומאפשר להם לחסוך בהוצאות על ידי שכירות משותפת של שירותים.
בגן התעשייה תפן ממוקמים עשרות חברות ומפעלים. הפארק כולל 25,000 מ"ר של מבנים תעשייתיים הפרושים על שטח של 120 דונם. כ-30 חברות אשר החלו את דרכן בגן התעשייה כבר התרחבו ועברו לאזור התעשייה הצמוד.
מפעלים הנמצאים בשטח גן התעשייה הם וסטרן דיגיטל (לשעבר, סנדיסק ישראל) ומפעל הסבונים של סבתא ג'מילה.
איכות הסביבה
הפיקוח על שמירת והגנה הסביבה מבוצע על ידי מחלקת איכות הסביבה של המועצה. פעולות המחלקה:
מפגעים סביבתיים ומצב הזיהום הביא את התושבים הסמוכים לאזור התעשייה לצאת להפגנות. מעורבות התושבים הגבירה את הערנות והפיקוח לגבי דליפת חומרים מסוכנים.
יעדים
ביולי 2007, לאחר דיון עם תושבי האזור והמפעלים התעשייתיים, הוחלט על שורה של פעולות כדי לקדם את תחום איכות הסביבה. אימוץ עקרונות של איכות סביבה והתנהגות בת קיימא בתחומי אנרגיה, מים ועוד:
ביקורת ציבורית
בפברואר 2013 פרסמה עמותת "אזרחים למען הסביבה" דו"ח על פיו חרגו המפעלים מהתקנים לזיהום אוויר ולשפכים, כך למשל פרסמה העמותה נתונים המצביעים על שיעורים החורגים מתקן איכות האוויר ב:
בשפכים דווח על: המשרד להגנת הסביבה דחה את ממצאי הדו"ח וטען כי איכות האוויר באזור עומדת בתקן וכי מבוצעות ביקורות סדירות למפעלים.
זיהום אוויר ומים
בשנים 2009–2011 נמצאו בבדיקות אלו 128 חריגות מהתקנים לאיכות אוויר ושפכים של 7 מהמפעלים וכן של המכון לטיפול בשפכים. כך למשל נמצאו בשמונה בדיקות ריכוזי עופרת גבוהים מהמותר בשפכים של מפעל וולקן וזיהום אוויר בחומרים אורגנים נדיפים ברמה העולה עד פי 100 מהמותר ממפעל ישקר.
טיפול בשפכים
בשל עיכובים בחיבור מתקן טיהור השפכים של המועצה התעשייתית למכון השפכים של עכו מומטרים השפכים בשטח וגורמים בעיה סביבתית קשה. המשרד להגנת הסביבה מונה את אזור ההמטרה של שפכי תפן בין 20 האתרים בהם קיימת בעיית זיהום קרקע חמורה ביותר.
פרסים
המועצה המקומית תעשייתית מגדל תפן זכתה בפרס – כוכבי יופי – 5 כוכבים של המועצה לארץ ישראל יפה, פרס זה ניתן על סביבת עבודה מטופחת.
קולכיס
קוֹלֶכִיס (בגאורגית: კოლხეთი, מילולית: קוֹלחֶתִי, ביוונית עתיקה: Κολχίς) הוא שמה הלטיני של ישות גאורגית בשם אגריסי, ששכנה לחופי הים השחור באזור גאורגיה של היום. קולכיס מתוארת במחקר המודרני כישות הגאורגית הקדומה ביותר, שיחד עם ממלכת איבריה, תרמו מאוחר יותר בהיסטוריה להתפתחות ממלכת גאורגיה והאומה הגאורגית.
קולכיס ידועה מהמיתולוגיה היוונית כיעד מסעם של הארגונאוטים, כמו גם מקום משכנם של מדיאה וגיזת הזהב. היא תוארה כארץ עשירה בזהב, ברזל, עץ ודבש שייצאה את משאביה בעיקר לערי המדינה ההלניות.
הקולכים, תושבי קולכיס, היו שבט דוברי שפות כרתווליות , אבות לגאורגים ממערב גאורגיה בני דורנו, הסוואנים והזאנים (אבות המגרלים והלאזים). מבחינה גאוגרפית שכנה במערב גאורגיה של היום וכללה: בגאורגיה את המחוזות סוואנתי, סמגרלו, אימרתי, גוריה, אבחזיה, אג'ריה, רצ'ה. ברוסיה: סוצ'י וטואפסה שבמחוז קרסנודאר, ובטורקיה: נפת ארטווין, נפת ריזה  ונפת טרבזון.
גאוגרפיה ומקור השם
השם היווני קולכיס (Κολχίς) נזכר לראשונה כתיאור אזור גאוגרפי בכתבי אייסכילוס ופינדארוס. מחברים מוקדמים יותר סיפרו על אנשי קולכתי (Κολχίδα) והמלך המיתולוגי שלהם אייטס כמו גם על עירו האפונומית אֶאָה או אַיָה (Αἶα), אבל אין התייחסות מפורשת לאומה קולכית או אזור בשם זה. הנהר הראשי היה ידוע כפאסיס (כיום ריוני), והיה, על פי כמה מהמחברים, הגבול הדרומי של קולכיס, אבל סביר יותר שהנהר זרם באמצע קולכיס מהקווקז מערבה לפונטוס אוקסינוס (ים השחור), והאנטיטס או אטיקטוס (כיום קובן). אריאנוס מונה נהרות רבים אחרים לפי שם, אבל נראה שהם לא יותר מאשר פלגי הרים: החשובים שבהם היו צַ'ריאֶייס, צוֹבּוּס או כּוֹבּוּס, סינגאמֶס, טארסוּרַס, היפוּס, אסטֶלֶפּוּס, צ'רוסוראואס, כמה מהם הוזכרו גם על ידי תלמי ופליניוס. הערים הראשיות היו דיוֹסכּוּריאס (תחת שלטון רומי נקראה סֶבַּסטוֹפּוֹליס וכיום סוחומי) על חוף הים השחור, סַרַפַּנה על פי סטראבון (סַרַפַּניס על פי פרוקופיוס, כיום שורפני), פאסיס (כיום פותי), פיטיוס (כיום ביצ'ווינתה), אפסרוס (כיום גוניו), סוריום (כיום ואני), ארכאופוליס (כיום נוכאלאכאווי ), מַאכֵיִרֵסִיס, כּוּתה או כּוּתַאתִיסִיוּם או איה (כיום כותאיסי), מקום הולדתה של מדיאה על פי המסורת הגאורגית.
מאפיינים גאוגרפיים
בגאוגרפיה פיזית, קולכיס נזכרת בדרך כלל כאזור מזרחית לחוף הים השחור התחומה מצפון על ידי המדרונות הדרום-מערביים של הקווקז הגדול, מדרום במורדות הצפוניים של הקווקז הקטן בגאורגיה, ובהרי טורקיה במזרח הים השחור, וממזרח תחומה ברכס ליחי, המחבר את הקווקז הגדול והקווקז הקטן. החלק המרכזי של האזור הוא מישור קולכתי, המשתרע בין סוחומי לכובולתי. רוב שטח זה נמצא 20 מטר מעל גובה פני הים. בשולי האזור נמצאים הרי הקווקז הגדול, הרי הקווקז הקטן ורכס ליחי.
שטחה של קולכיס מכסה בעיקר את חלקה המערבי של גאורגיה כיום, המחוזות: סוואנתי, סמגרלו, אימרתי, גוריה, אבחזיה, אג'ריה ורצ'ה. נפות טורקיה של היום: נפת ארטווין, נפת ריזה ונפת טרבזון  (לאזיסטן  וטאו קלארג'תי. והמחוזות הרוסיים של היום: סוצ'י וטואפסה  שבמחוז קרסנודאר.
שטחה של קולכיס כיום כולל שרידים היסטוריים רבים של צמחים ובעלי חיים מהתקופות נאוגן ופלאוגן, בעלי מאפיינים קרובים לחלקים מרוחקים בעולם: חמישה מינים של רודודנדרונים ושיחים ירוקי-עד אחרים, אגוזים מכונפים (פרי עץ הפטרוקריה ), סלמנדרה קווקזית, צפרדע קווקזית ממשפחת השקעניתיים , שמונה מינים אנדמיים של לטאות מסוג דארווסקיה (קשקשאים), פתן קווקזי , נברן השלג קווקזי  ושרימפס מערות  אנדמיות.
ימי קדם
בעת העתיקה היה אזור הים השחור משכנה תרבות ברונזה מפותחת המכונה התרבות הקולכית, שהייתה קשורה לתרבות הקובאנית שהופיעה לקראת תקופת הברונזה התיכונה. בסוף האלף השני לפנה"ס, נראה כי תהליך העיור כבר התקדם היטב, לפחות בחלקים מסוימים של קולכיס. בתרבות הברונזה המאוחרת של קולכיס (המאה ה-15 לפנה"ס-המאה ה-8 לפנה"ס) התפתחה מיומנות משמעותית בהתכה ויציקת מתכות, שהחלה הרבה לפני שמיומנויות אלה התמקצעו באירופה. יוצרו כלים חקלאיים מתוחכמים. השפלה הפורייה הייתה מלאה במקורות להשקיה ויחד עם אקלים מתון, קידם את התפתחותם של טכניקות חקלאיות מתקדמות.
בקולכיס התגוררו מספר שבטים קרובים, אך מובחנים, שישוביהם שכנו לאורך חוף הים השחור. השבטים העיקריים היו: מאכֶלוֹן, הֵנִיוֹכֶוֹאִי , זֵדרִטֶה , לאז, חַאלִיבִּי , טִיבַּארֶנִי / תַּבַּל  / תובל, מוֹסִינִיקִי , מַאקרוֹנֶס , מסחתי / מסכתי , מארֶה או מארֶס , אַפּסִילֶה או אַפּשִׁילֶה , אַבַּסגוֹי או אַבַּזגֶה  (אבחזיה), סַאנִיגֶה , גלאון , קורחי, קולי, מלאנכלאנה  וסוֹאַנִי או סוּאַנִי (סוואנתי).
הרודוטוס ראה בתושבי קולכיס, גזע מצרי קדום. על פי דבריו, כי הקולכים, יחד עם המצרים הקדמונים והאתיופים היו הראשונים שנהגו לערוך מילה מנהג שלטענתו ירשו תושבי קולכיס משרידי צבאו של פרעה ססוסתריס (סנוסרת השלישי). בנוסף לעובדה זו מצא הרודוטוס גם דמיון במראה החיצוני. לטענתו כולם כהי עור. הטענה נדחתה באופן נרחב על ידי היסטוריונים מודרניים. ספק אם הרודוטוס היה אי פעם בקולכיס או במצרים.
שלטון פרסי
ממלכת קולכיס נוסדה במאה ה-13 לפנה"ס כתוצאה מהתגבשות השבטים שאכלסו את האזור. שלטון זה צוין במיתולוגיה היוונית כיעדם של הארגונאוטים, ביתם של מדיאה, ואזור מיוחד של כישוף, שהיה ידוע על ידי אנשי אוררטו בשם קולחה (לעיתים קולחה או קילחי).
במהלך מלחמות הקבע של הקולכים עם שכניהם, הצליחו הקולכים לכבוש, בשנות ה-750 לפנה"ס, חלק מדיאוחי, אבל איבדו חלק מהפרובינציות (כולל "העיר המלכותית" אילדמוסה) לסרדורי השני מלך אוררטו בעקבות המלחמות בין השנים 748–750 ו-742-744 לפנה"ס. התפשטות הקימרים והסקיתים בשנות 720 ועד שנות 730 לפנה"ס ופלישת אשור, התפרקה הממלכה והפכה בסופו של דבר, לקראת אמצע המאה השישית לפנה"ס, לחלק מהממלכת פרס האחמנית.
השבטים ששכנו בדרום קולכיס (מַאקרוֹנֶס, מסחתי/מסכתי ומארֶה או מארֶס ) שולבו באחשדרפנות (סאטראפיה) ה-19 של פרס ואילו שבטי הצפון של קולכיס נכנעו "מרצון" ונאלצו להעביר לחצר הפרסי 100 בנים ו-100 בנות כל חמש שנים. בשנת 400 לפנה"ס, זמן קצר לאחר שעשרת האלפים שכירי החרב של כורש הצעיר הגיעו לטרבזון, התנהל קרב בינם לבין הקולכים בו הובסו הקולכים באופן מכריע. ההשתלבות של קולכיס באימפריה האחמאנית הנרחבת הביאה לשגשוג המסחר של קולכיס והרחיבה את קשריה הכלכליים והמסחריים עם אזורים אחרים. הרחבת המסחר והקשר עם אזורים חדשים האיצה את ההתפתחות החברתית-כלכלית של קוליס. לאחר מכן, נראה כי תושבי קולכיס מיגרו את עול שלטון הפרסי מהם. והקימו מדינה עצמאית. על פי החוקר רולנד סוני, המדינה המערבית של גאורגיה התאחדה עם ממלכות מזרח גאורגיה ושליטיה מלכו באמצעות מושלים מלכותיים - סקפטוכי, שקיבלו את סמכותם מהמלך.
תחת פונטוס
מיתרידטס השישי, מלך פונטוס השתלט על קולכיס בשנות העשרה של המאה ה-2, וזאת אף על פי שיושבי קולכיס נחשבו לעם יודע מלחמה. לחץ של מיתרידטס ופיתויים שכנעו את שליטי הארץ לוותר על שלטונם למען המלך. קולכיס אורגנה כ"סאטראפיה" מלכותית. עם זאת, לא הצליח מיתרידטס להשתלט על החוף הסלעי של רכסי הקווקז שבין חצי האי קרים לקולכיס. ניסיונות שכנוע של תושבי האזור עלו בתוהו והוא ויתר על מאמציו לכבוש את האזור. בשלב זה הפכה קולכיס כנקודת קשר גאוגרפית של גרעין הממלכה עם הנחלות בצפון. בראש הסאטראפיה הועמד משנה למלך ("היפארכוס") בסמכות מקיפה של "דואג" ("דיויקיטיס" על פי סטראבון). התפקיד הטבעי של קולכיס כמספנה ראשית לצי התובלה בים השחור, נתמלא.
תחת שלטון רומי
אף על פי שכל המבצרים הגדולים לאורך חופי הים השחור נכבשו על ידי הרומאים, שלטונם היה רופף יחסית. בשנת 69 התקוממו תושבי פונטוס וקולכיס בראשות אניקטוס. ההתקוממות הסתיימה ללא הצלחה.
באזור השפלה והחוף פשטו לעיתים קרובות שבטי הרים, כאשר החזקים מביניהם היו ההניוצ'י והסוואנים היו החזקים שבהם. הם העבירו מחוה סמלית לרומא. הם הקימו ממלכות משלהם ונהנו ממידה רבה של עצמאות.
הנצרות החלה להתפשט בקולכיס בתחילת המאה הראשונה. הרשומות המסורתיים מייחסים את הופעת הנצרות בקולכיס לאנדראס הקדוש, שמעון הקנאי ומתיאס הקדוש. יחג עם זאת, התרבות ההלניסטית, הפגניזם המקומי וכתות מיתריות, נשארו נפוצותעד למאה הרביעית. בשנות ה-130 של המאה ה-20, כבשו ממלכות מאכֶלוֹן, הֵנִיוֹכֶוֹאִי , אגריסי, אַפּסִילֶה או אַפּשִׁילֶה , אַבַּסגוֹי או אַבַּזגֶה (אבחזיה), סַאנִיגֶה  את האזור מצפון לדרום. גותים ששהו בחצי האי קרים, פשטו על קולכיס בשנת 253 בחיפוש אחר מקום משכן חדש, אך נהדפו בסיוע חיל המצב הרומי בפיצונדה. בעקבות התפוררות ממלכת קולכיס, נוסדה, במאה הראשונה לפני הספירה, ממלכת לאזיקה (או לאז). לאזיקה נודעה בשם אגריסי כאשר הפכה לוואסל של האימפריה הרומית לאחר המערכה הקווזית של פומפיוס.
שליטים
רק מעט ידוע אודות שליטי קולכיס;
אנטיב
אנטיב (בצרפתית: Antibes) היא עיר בדרום-מזרח צרפת השוכנת על חצי אי בריביירה הצרפתית, ובה כ-77,000 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה במאה ה-5 לפני הספירה כמושבה של היוונים שקראו לה "אנטיפוליס" (שפירושו "העיר שכנגד"). העיר שימשה זמן רב כמרכז סחר חשוב.
הרומאים שלטו בעיר מאז שנת 43 לפני הספירה והסנאט הרומי הציב בה מושל במשך 500 שנה והעיר גדלה והפכה לשער הימי הראשי של הפרובינקיה גאליה נארבוננסיס. ניתן היום לראות באזור שרידים מהתקופה הרומית ובהם אמות מים, קירות מבצר ואמפורות.
לאחר קריסתה של האימפריה הרומית בשנת 476 לספירה, השתלטו על העיר שבטים ברבריים שונים והדבר הוביל לתקופה ארוכה של חוסר יציבות. במאה ה-10 נבנו סביב אנטיב חומות וביצורים וכן טירה. במשך 200 השנים הבאות, חוותה העיר תקופה של התחדשות.
לקראת סוף המאה ה-15, האזור היה תחת שליטתו והגנתו של המלך הצרפתי לואי ה-11. תקופה זו התאפיינה ביציבות אך הנמל הקטן של אנטיב איבד מחשיבותו.
גאוגרפיה
אנטיב שוכנת בריביירה הצרפתית, ויש לה גישה נוחה מכיוון האלפים הימיים. יש 48 חופים לאורך 25 ק"מ של קו החוף המקיף את אנטיב.
ישנם נמלי יאכטות רבים אשר מספקים שירותי עגינה עבור מגוון ספינות. החל מספינות דיג ועד יאכטות בגודל מלא. הגדול בנמלים הוא נמל וובאן, שהוא נמל היאכטות הגדול ביותר באירופה, עם יותר מ 2,000 מקומות עגינה. זה הנמל הישן שהיה לב ליבה של העיר היוונית העתיקה של "אנטיפוליס", הצלבנים עברו בו בדרכם לארץ הקודש. כיום הוא המרינה הגדולה ביותר באירופה, ועוגנות בו סירות דיג ויאכטות פאר מקומיות. ברחבי העיר ניתן למצוא מוטיבים וסממנים יוונים ורומים לצד אדירכלות בארוק משולבת לצד קווי אדריכלות של התקופה הרומית. כיום, מוגדרים אתרים אלה כאתרי מורשת עולמית.
ביום 25 במאי 1999 העיר הייתה הראשונה לחתום על אמנת איכות הסביבה במדינה, אשר מחייבת באופן פעיל לשמר את הסביבה הטבעית.
ספורט
הספורט הוא חלק חשוב בחיי התרבות המקומית. בעיר שוכן מרכז ההדרכה הארצי בכדורסל. כמו כן קיימת בעיר אטרקציה בשם מרינלנד הכוללת פארק בריכות שחייה ודולפינריום.
בעיר קיימת קבוצת כדורסל מקצוענית אולימפיק אנטיב, שזכתה בשנות ה-90 פעמיים באליפות ליגת העל הצרפתית בכדורסל.
תחבורה
במרכז העיר יש תחנת רכבת המחברת אותה לניס, קאן, מרסאי, פריס ומספרי יעדים אחרים.
שדה התעופה הכי קרוב לאנטיב נמצא בעיר ניס.
מהנמל הימי ניתן לקחת קווי שייט לאיים הקרובים כמו קורסיקה ו סרדיניה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר אנטיב מנתה 76,994 תושבים במפקד האוכלוסין שהתקיים ב-2008. העיר מהווה חלק במטרופולין של ניס, שאוכלוסייתו הכוללת עולה על 900,000 תושבים.
תמונות מהעיר
ג'ימי מקוליס
דימיטריוס מקוליס (12 באפריל 1935 – 28 באוקטובר 2007), ידוע בשם הבמה שלו ג'ימי מקוליס, היה זמר יווני, שעבד בעיקר בגרמניה, אוסטריה ושווייץ. מקוליס ייצג את אוסטריה באירוויזיון 1961.
ביוגרפיה
במחצית שנות ה-50, מקוליס התפרסם רבות ביוון, כמה שנים לפני שעבר לגרמניה. בשנת 1956, הוציא מקוליס את הסינגל "Auf Cuba sind die Mädchen braun", שהגיע למקום החמישי במצעד הסינגלים היוונים. ב-1959, השיר השני שלו, "Gitarren klingen leise durch die Nacht", הגיע למקום הרביעי באותו המצעד.
בשנת 1961, נבחר מקוליס באופן פנימי על ידי רשות השידור האוסטרית לייצג את המדינה באירוויזיון 1961, עם השיר "Sehnsucht". מקוליס הגיע למקום ה-16 והאחרון עם נקודה אחת בלבד, אותה קיבל מחבר השיפוט הבריטי. "Sehnsucht" אף פעם לא הוקלט על ידי מקוליס, ולכן לא יצא כסינגל מעולם.
בשנת 1965, עבר מקוליס לארצות הברית. הוא חזר ליוון בשנת 1985, וב-1990, השתתף בקדם היווני לאירוויזיון 1990. מקוליס הגיע למקום החמישי ולא נבחר לייצג את ארצו בתחרות. בתחילת שנות ה-90, עבר שוב לגרמניה.
ב-28 באוקטובר 2007, נפטר מקוליס בבית החולים באתונה, בגיל 72.
בית הדואר האוסטרי
בית הדואר האוסטרי (בלשון בני התקופה: "הפוסטה האוסטרית") היה אחד ממספר בתי דואר בינלאומיים שפעלו בירושלים בתקופה העות'מאנית, וסיפק לתושבי העיר את שירות הדואר של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הבניין ממוקם בין הרובע הארמני לרובע הנוצרי, בכיכר עומר אבן אל ח'טאב הסמוכה לשער יפו למול מצודת העיר בעיר העתיקה ירושלים. שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה בארץ ישראל ונודע ביעילותו.
היסטוריה
שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה שקיבל רישיון הפעלה בעקבות הטנזימאט (הרפורמה בשלטון האימפריה העות'מאנית). עד להקמתו היה הדואר העות'מאני שירות הדואר היחיד להעברת מכתבים לירושלים, בנוסף ליוזמות פרטיות. שירותים אלה נחשבו לא יעילים, ודברי הדואר הגיעו ליעדם לאחר זמן רב, ולעיתים רבות אבדו. כלכלת ירושלים בכלל וכלכלת היישוב היהודי בפרט הייתה תלויה בשירותי הדואר עם אירופה ובאמצעותו הועברו גם כספי החלוקה שקיימו את היישוב היהודי, ומכאן חשיבותו הרבה לציבור זה.
שרותי הדואר האוסטרי החלו לפעול בירושלים ב-1846 כשירות בלדרות וחלוקת מכתבים שהופעל על ידי ר' מאיר שיינבויים מכולל הו"ד שחילק בירושלים את דברי הדואר שהובאו לארץ ישראל דרך ביירות. שירות זה פעל עד 1856 וחודש ב-1859 כשירות דואר רשמי, לאחר ביקור פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והשלמת סלילת דרך העגלות מיפו לירושלים שאיפשרה הובלת דברי הדואר בספינות סוכנות הספנות האוסטרית של חברת "לויד" מטריאסטה לנמל יפו, משם הועברו לירושלים בדיליז'נסים. החל משנת 1864 נעשה שימוש בבולי דואר אוסטריים, נושאי דמותו של פרנץ יוזף ומשנת 1886 נעשה שימוש בבולים אלה כאשר הערך צוין במטבע העות'מאני. האניות מטריאסטה הגיעו לחופי הארץ פעם בשבוע-שבועיים וזמן הגעת הדואר מיפו לירושלים היה בין 12 שעות (בראשית התקופה) ל-7 שעות (עם שיפור הדרכים). מרכבות הדואר החליפו סוסים בשער הגיא וכך השיגו יתרון גם מול הדואר הרשמי (שהופעל בשיתוף בריטניה), שהובל החל מ-1891 ברכבת.
סניף בית הדואר נתן שירותי דואר שכללו מסירת דברי דואר, משלוח מכתבים רגילים, מכתבים רשומים וחבילות, וכן העברות כספים. בתחילה היה בית הדואר סגור ביום א', אך משרבו לקוחותיו היהודים, עקב אמינותו, מונה פקיד יהודי שיטפל בדברי דואר ביום א', כדי למנוע עיכוב של יומיים (שבת וראשון) במסירת הדואר.
המבנה ברחבת שער יפו, מול המצודה, הוקם בשנת 1870 על ידי הקבלן ואיש העסקים הארמני יאקופ מורדיאן, שלימים מונה כסגן הקונסול האוסטרי ושינה את שמו ליעקב פאסקאל. בית הדואר פעל בקומה הראשונה, ומורדיאן ומשפחתו התגוררו בקומה השנייה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הורה השלטון העות'מאני על סגירת בתי הדואר הזרים ב-30 בספטמבר 1914. בתקופת המנדט הבריטי הפכו משרדי הדואר האוסטרי לסניף של הבנק האיטלקי "בנקו די רומא".
מכבי אש
בעבר, הגיעו כוחות מכבי האש אל מקום האירוע בעזרת כרכרה, אך עם התפתחות הטכנולוגיה ובניית מכוניות ומשאיות חדישות, מתניידים מכבי האש במשאיות מיוחדות - כבאיות, הללו מצוידות בזרנוק מים כדי לכבות אש, סולם להגיע לאזורים גבוהים ובלתי נגישים, וסירנה רועשת לפינוי התנועה שבדרך.
חילוץ והצלה
כאמור, הכבאים עוסקים בחילוץ לכודים מבורות, חילוץ ממבנים שקרסו, חילוץ מתאונות דרכים, חילוץ בעלי חיים שונים שנקלעו למצוקה אף הם ועוד. בישראל, גם פיקוד העורף מסייע בחילוץ בני אדם ממבנים שקרסו, באירוע בו מעורב פיקוד העורף, לרוב, יהיה זה הוא שיוביל את פעולות החילוץ ומכבי האש יהיה תחת פיקודו.
רבים מנפגעי תאונות הדרכים הקשות נלכדים בתוך רכבם כאשר מבנהו של הרכב משתנה מעוצמת הפגיעה ולוכד אותם בתוך הרכב. בנוסף לכך, האדם הלכוד עלול להיות פצוע קשה ובכך להיות רגיש לתנועות. גם סכנת התלקחות הרכב מעוצמת הפגיעה ויצירת ניצוץ שיבוא במגע עם חומר דלק נלקחת בחשבון. הפצוע עלול לאבד דם רב עקב פציעה פתוחה, ולכן, יש לחלצו במהירות ולאפשר לכוחות הרפואה במקום לטפל בו בעת ובעונה אחת.
בעבר היה נהוג השימוש ביריעת הצלה להצלת אנשים שנתקעו בשריפות עם מוצא יחיד לחלון ונאלצו לקפוץ כדי לשרוד, אך השימוש בה הופסק לטובת מנופים שנהיו יותר נפוצים.
הגורמים המשפיעים על התפתחות השרפה
מספר גורמים משפיעים על התנהגותה והתפתחותה של השרפה בתוך החלל הסגור, כלל שהשרפה מתקדמת משלב ההצתה ועד לשלב הדעיכה:
על מנת שתתפתח שרפה צריך להימצא אוויר זמין לתמוך בבעירה מעבר לשלב ההצתה. גודלם ומספרם של פתחי שחרור חום ועשן בחלל הסגור, יקבעו כיצד תתפתח האש באותו חלל. גודל החלל הסגור, צורתו וגובה התקרה יקבעו אם תיווצר מתחת לתקרה שכבה משמעותית של גזים חמים. מיקומו של צבר חומרי הבעירה הראשוני חשוב אף הוא להתפתחות שכבת הגז החם. הלהבות של צבר חומרי הבעירה במרכז החלל הסגור מושכות יותר אוויר והן קרות יותר מאשר הלהבות ליד הקירות ובפינות החלל הסגור. הטמפרטורה המתפתחת בשרפה בחלל סגור היא תוצאה ישירה של האנרגיה המשתחררת בצורה של חום ואור, כאשר חומרי הדלק בוערים. כמות האנרגיה המשתחררת  לאורך זמן נקראת שיעור/קצב שחרור החום (HRR). שיעור החום המשתחרר נמדד ביחידות BTU לשנייה או בקילוואטים. קצב שחרור החום תלוי ישירות בכמות חומרי הדלק המתכלים לאורך זמן, ומידות החום של הבעירה (כמות החום המתקבלת מבעירה מסה מוגדרת של חומר).
רומן פבליוצ'נקו
רומן אנטולביץ' פבליוצ'נקו (ברוסית: Роман Анатольевич Павлюченко; נולד ב-15 בדצמבר 1981 במוסטובסקוי שבמחוז קרסנודאר) הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות בהן שיחק.
הוא החל את הקריירה שלו בדינמו סטברופול ורוטור וולגוגרד לפני שעבר לספרטק מוסקבה בשנת 2003. לאחר הצלחה בספרטק, עבר תמורת 13.7 מיליון לירות שטרלינג לטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג האנגלי ב-2008 ושיחק שלוש עונות לפני שחזר לרוסיה ושיחק בלוקומוטיב מוסקבה עד יולי 2015 כשעבר לקובאן קרסנודאר.
הוא שיחק במדי נבחרת רוסיה במשך עשור (2003-2013), במדיה הופיע 51 פעם והבקיע 21 שערים. הוא אף היה חלק מסגל נבחרת הטורניר ביורו 2008, בה רוסיה העפילה לחצי גמר.
קריירת מועדונים
פבליוצ'נקו החל את הקריירה שלו בקבוצת דינמו סטברופול הרוסית, בה ערך את הופעת הבכורה שלו בעונת 1999. במשך עונה זו הוא כבש שער אחד בלבד. לאחר מכן הוא עבר לרוטור וולגוגרד, שם כבש 14 שערים בשלוש עונות. ב-2003 עבר פבליוצ'נקו לספרטק מוסקבה, ובכך הופיע לראשונה בליגת העל הרוסית.
במדי ספרטק הפך פבליוצ'נקו לכובש מצטיין ולאחר מהחלוצים הבולטים בכדורגל הרוסי. בעונת 2006 זכה פבליוצ'נקו בתואר מלך השערים של הליגה הרוסית עם 18 שערים, וב-2007 זכה בו בשנית במשותף עם רומן אדמוב, עם 14 שערים. בין השנים 2006-2008 נבחר פבליוצ'נקו לנבחרת המצטיינים של הליגה מטעם התאחדות הכדורגל הרוסית.
פבליוצ'נקו זכה עם ספרטק בגביע הרוסי ב-2003 וסיים עמה שלוש פעמים במקום השני בליגה הרוסית, וכן היה שותף דרך קבע להופעותיה בליגת האלופות.
בפברואר 2012 עבר ללוקומוטיב מוסקבה ושיחק לאחר מכן גם בקובאן קרסנודאר, אוראל ומועדון אררט מוסקבה וזנאמיה נוגינסק מהליגה החובבנית.
באוקטובר 2022 הודיע על פרישה ממשחק.
נבחרת לאומית
פבליוצ'נקו החל לשחק בנבחרת רוסיה בשנת 2003, והבקיע את שערו הראשון במדיה במשחק מול נבחרת לוקסמבורג במוקדמות מונדיאל 2006.
במשחקי המוקדמות ליורו 2008 הפך פבליוצ'נקו לראשונה לשחקן מרכזי בנבחרת הרוסית. במשחק מול נבחרת אנגליה במהלך המוקדמות הבקיע צמד שערים, שבזכותם ניצחה הנבחרת 1-2 - אחד מהניצחונות המכריעים בהעפלתה של רוסיה לטורניר.
במהלך טורניר היורו עצמו היה פבליוצ'נקו השחקן המרכזי בחוד ההתקפה של הנבחרת. הוא כבש שער בניצחון 0-2 על שוודיה במסגרת המחזור האחרון בשלב הבתים, שבזכותו עלתה רוסיה לראשונה בתולדותיה לרבע גמר הטורניר. ברבע הגמר מול נבחרת הולנד המשיך את היכולת הטובה עם השער הראשון במשחק, בדרך לניצחון 1-3 בהארכה והעפלה מפתיעה לחצי הגמר. בסיום האליפות הוא נכלל בנבחרת השחקנים המצטיינים מטעם אופ"א.
זדולבונוב
זדולבונוב (באוקראינית: Здолбунів, ברוסית: Здолбунов, בפולנית: Zdołbunów, ביידיש: זדאָלבּאָנאָוו) היא עיר במחוז רובנו בחבל ווהלין במערב אוקראינה.
בשלטון פולני
לאחר תום המלחמה, בנובמבר 1918, הוקמה הרפובליקה הפולנית העצמאית. ב-1921, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית, נחתם הסכם ריגה בו נקבע גבולה המזרחי של פולין. בהסכם חולק חבל ווהלין כך שרובו, לרבות זדולבונוב, עבר לידי פולין. ברפובליקה הפולנית התקיים משטר קפיטליסטי, שהנהיג יזמה פרטית ומסחר חופשי, בניגוד למשטר הסובייטי שהונהג באותה עת ביתר חלקי אוקראינה. ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, קיבלה זדולבונוב מעמד של עיר.
במלחמת העולם השנייה ולאחריה
הסובייטים הנהיגו בווהלין את משטרם הכלכלי, האוסר מסחר חופשי ואת משטר הדיכוי של הנ.ק.ו.ד.. עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941, במבצע ברברוסה, נכבש ווהלין על ידי הוורמאכט, וזדולבונוב נמצאה תחת שלטון הדיכוי והרצח הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין בשנת 1944. העיר זדולבונוב נכללה בתחומי ברית המועצות עד להתפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה.
בשנת 2005 נמנו בעיר 27,000 תושבים. העיר שוכנת על צומת מסילות ברזל. בעיר יש מפעלים למלט, לבטון, למכוניות ולמוצרי מזון.
יהודי זדולבונוב
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, היו בזדולבונוב כ-1,500 יהודים.
בפרוץ המלחמה, בעת שהוורמאכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג וזדולבונוב נמצאה בשלטון סובייטי. הסובייטים אסרו מסחר חופשי דבר שפגע קשות בפרנסתם של יהודי העיר. עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות, ביוני 1941, נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט ויהודי זדולבונוב מצאו עצמם נתונים לשלטון האימים שהנאצים הנהיגו לגבי היהודים. בתחילה היו נתונים לרדיפות והשפלות ונחטפו לעבודות כפייה. במרץ 1942 נכלאו יהודי זדולבונוב בגטו.
בספטמבר 1941 הגיע לזדולבונוב המהנדס הגרמני הרמן גרבה, שניהל באוקראינה פעולות בנייה עבור חברה גרמנית. בעיר שכן משרדו הראשי של גרבה, וממנו ניהל את פעולות הבנייה של חברתו ברחבי ווהלין ואף במזרח אוקראינה. גרבה, שלימים יוכרז חסיד אומות העולם, גילה יחס אנושי לעובדיו היהודים תושבי זדולבונוב ורובנו. ככל שהתרבו הרדיפות, ההתעללויות והרציחות של היהודים הפך יחסו של גרבה לעובדיו היהודים וליתר יהודי ווהלין ליחס מגונן והוא החל בפעולות שתדלנות והצלה.
גרבה הצליח ליצור לעצמו מעמד רב השפעה אצל גאורג מרשל (Georg Marschall), מפקד המחוז הנאצי (Gebietskommissar) של זדולבונוב ובחוגי השלטון הנאצי בעיר רובנו ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה. הוא הציג עצמו כמבצע עבודות חיוניות עבור הוורמאכט ובכך תורם לניצחון גרמניה במלחמה. את השפעתו ניצל להתערבות לטובת היהודים. הוא הצליח לבטל מס גולגולת וכופר מזון שהוטלו על יהודי זדולבונוב וגם להקטין קנסות רבים שהוטלו על היהודים.
השמדת יהודי ווהלין בירי לבורות החלה במאי 1942. בשלב הראשון חוסלו ונרצחו האנשים שהוגדרו על ידי הנאצים כבלתי מועילים. בשלב השני שהחל באמצע יולי חוסל הגטו של רובנו. בעת פינוי יהודי רובנו להשמדה (מה שכונה על יד הנאצים "אקציה") חש גרבה מזדולבונוב לרובנו, כשבידיו תעודה שהצליח להוציא מידי השלטונות המקנה לו את הזכות להוציא מגטו רובנו את פועליו היהודיים כחיוניים לצורכי הצבא. מפקד האס דה ברובנו ציווה על גרבה להוציא את עובדיו מן הגטו עד הבוקר. גרבה לא חיכה לבוקר והצעיד 150 יהודים ברגל בלילה לזדולבונוב, הרחוקה כ-3 מיל מרובנו, כשהוא צועד בראשם ואקדחו השלוף בידו.
בשלב השלישי של חיסול יהודי ווהלין, בחודשי אוגוסט - אוקטובר 1942, בוצע החיסול הרצוף והעיקרי של יהדות ווהלין בערים השונות במקביל וזדולבונוב בכללן. גרבה הצליח בשתדלנות כלפי השלטונות באמתלא של צורך חיוני ביהודי העיר לצורכי המאמץ המלחמתי להשהות את ההשמדה, עד אשר לא היה הדבר יותר ביכולתו, ויהודי זדולבונוב הוצאו להורג בירי לתוך בורות ב-13 באוקטובר 1942. זאת מתארת בעדותה מזכירתו הפולניה של גרבה:
כשהחל חיסול גטו זדולבונוב, צייד הרמן גרבה 25 מעובדיו בתעודות "אריות" והעביר אותם במכוניתו הפרטית, במספר דילוגים, תוך סכנת נפשות לו ולהם, לעיר פולטבה המרוחקת מאות קילומטרים מזרחה, בה הקים מכספו סניף לחברתו, שלא הייתה לו כל תכלית מעשית מלבד מלשמש מחסה לעובדיו היהודים, ועם התקדמות הצבא האדום מערבה הם שוחררו.
כל יהודי זדולבונוב הושמדו, למעט אותם 25 ניצולים שנותרו בחיים בתום המלחמה. בזאת בא הקץ על קהילה יהודית בת קרוב לחמש מאות שנה.
מלפפון (סדרת טלוויזיה)
מלפפון (באנגלית: Cucumber) היא סדרת טלוויזיה בריטית משנת 2015 אשר נוצרה על ידי ראסל ט. דייוויס ושודרה בערוץ 4. לסדרה זו יש סדרת-אחות בערוץ E4 בשם "בננה", וסדרת-אחות בערוץ 4oD בשם "טופו". "מלפפון" מתמקדמת בדמותו של הנרי בסט (וינסנט פרנקלין), גבר הומו בגיל העמידה, החל מלילה גורלי אחד, שבו יצא לדייט עם בן-זוגו מזה 9 שנים לאנס סאליבן (סיריל נרי). חייו של הנרי מתנפצים, והוא יוצא לחיים חדשים, עם כללים לא מוכרים.
פיתוח
בתחילה, הסדרה "מלפפון" נוצרה בזמן שדייוויס שימש כ-showrunner בסדרה דוקטור הו. דייוויס דמיין את הסדרה More Gay Men (כפי שנקראה אז) כסיקוול "רוחני" לסדרה קוויר בעיר ששודרה בערוץ 4 בשנים 1999–2000, אשר תתמקד בגברים הומוסקסואלים בגיל העמידה. הסדרה הייתה מיועדת להיות מופקת במהלך שנת 2006, אבל ההצלחה של דוקטור הו, ללא הגבלת זמן, עיכבה את הסדרה. בחודש מרץ 2007, דייוויס גיבש את הפרק הראשון של הסדרה, והסביר את אחת הסצנות המרכזיות שבה לעיתונאי בנימין קוק:
בשנת 2008, More Gay Men הייתה ברשימת הסדרות שדייוויס רצה להפיק, לאחר שעבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, יחד עם הגרסה האמריקאית של Bob & Rose. "מלפפון" נבחרה על ידי רשתות הכבלים האמריקניות שואוטיים ו-BBC Worldwide, ובחודש יולי 2011 החלה הפקתה של הסדרה, למרות שחודש בלבד לאחר מכן הושבתה העבודה, לאחר שאנדרו סמית', בן-זוגו של דייוויס, אובחן שם עם גידול במוח, מה שגרם לשניים לחזור למנצ'סטר כך שסמית' יוכל לעבור טיפולי כימותרפיה קרוב למשפחתו.
מאוחר יותר, ערוץ 4 בחר להפיק את "מלפפון" בהפקת ניקולה שינדלר, עמיתתו לשעבר על דייוויס, וחברת ההפקות Red Production Company. סדרה זו הייתה הסדרה הראשונה של דייוויס בערוץ 4 מזה כעשור, איתו היה לדייוויס סכסוך חריף. פירס וניגר, לשעבר מפיק דוקטור הו, שכנע את דייוויס לחזור לערוץ, בשל האופי הפוליטי של הסדרה, אשר בשלב זה כבר הורחב לכלול גם את הפקת "בננה" ו"טופו". שמות שלוש הסדרות מתייחסות לסרגל קנה מידה אורולוגית המתייחס לקשיחותה האפשרית של הזקפה הגברית, סרגל הכולל המורכב מטופו, בננה מקולפת, בננה ומלפפון, כפי שמוסבר באמצעות קריינות בסצנת הפתיחה של הסדרה.
תגובות
סם וולאסטון ("הגרדיאן") כתב כי הבכורה של הטרילוגיה "מלפפון" / "בננה" / "טופו" הייתה "האירוע טלוויזיה של השבוע", וכי למרות שהסדרה היא "לתפארתם, בניצוחם, ובמפורש עבור הומואים", הוא "אף פעם לא הרגשתי מחוץ לעניינים", כצופה הטרוסקסואל. מארק לוסון אמר כי הסדרה עוסקת בנושאים רחבים יותר: "הז'אנר הרחב של משבר [של אדם] מכובד, כמו זה שעובר הנרי - המתדרדר מזחיחות קהת חושים לסצנות הכוללת התערבות של המשטרה, זעם של עמיתיו המקצועיים והשפלה חברתית".
הן לוסון והן ת'יאו מרז ("דיילי טלגרף") הישוו את טרילוגיית "מלפפון" ל-"קוויר בעיר" של דייוויס - לוסון טוען כי בעוד "מלפפון" ו-"בננה" הם הרבה יותר בוטים מבחינה סקסואלית, הרי שהזמנים הם שהשתנו: "קוויר בעיר נוצרה בתקופה שבה פעילים נלחמו כדי להפחית את גיל ההסכמה המיני של הומואים מ-18 ל-16, בעוד שהסדרה האחרונה של דייוויס משודרת בעידן שבו גברים ונשים יכולים להינשא זה לזה על פי חוק", ולכן הצגת תכנים בוטים יותר מבחינה סקסואלית צפויים לפגוע פחות [ברגשות הצופים]". מרז מסכים ומוסיף כי "מלפפון" ו-"בננה" מרגישים "פחות מסוכנים, ולכן פחות מרגשים מאשר קוויר בעיר המוקדמת יותר"; מרז גם טוען כי לסדרה "מלפפון" יש חופש פעולה נרחב הרבה יותר להצגת דמויות להט"ביות באופן מגוון יותר, מכיוון שהיא אינה נושאת את העול של היותה סדרת הטלוויזיה היחידה המשודרת במייצגים את חייהם של הלהט"בים".
במאמר שפורסם בדיילי טלגרף, ג'רארד דונובן טען כי הפרק הראשון היה מוצלח ("במונחים של קומדיה, היא עובדת בצורה מבריקה; השנינות וחינניות הכתיבה של דייוויס מביאים אנרגיה נדירה לכאוס המתגולל") בעוד מיכאל הוגאן, גם כן מהטלגרף, כתב כי לאחר שצפה בפרק השלישי, הוא "מאוכזב" ולא מצליח למצוא רגשות חמים כלפי הגיבור, הנרי.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות גם באינדפנדנט, בו אלן א ג'ונס כתב: "בידיים של דייוויס, הטרגדיה-הקומית של דיכאון גיל העמידה היא כל כך עצובה, אבל גם כן מאוד מצחיקה". ג'ונס טען כי משיכתה של הסדרה היא "אוניברסלית" ולא מוגבל רק עבור הקהל הגאה.
שידור בינלאומי
הן "מלפפון" והן "בננה" שודרו לראשונה בארצות הברית בערוץ לוגו, החל מה-13 באפריל 2015, בפני קהל צופים נמוך מאוד של כ-55,000 איש.
שתי הסדרות שודרו בערוץ SBS Two האוסטרלי, וזמינות לצפייה באמצעות שירות VOD של חברת Stan.
כל פרקי "מלפפון" שודרו בהולנד בערוץ NPO3 במהלך שבוע הגאווה. במקביל, פרקי "בננה" היו זמינים לצפייה באתר האינטרנט של הערוץ.
בקנדה, "מלפפון" ו"בננה" שודרו בערוץ OUTtv באביב של שנת 2015.
דקל אי הפסחא
דקל אי הפסחא או דקל רפה נוי (שם מדעי: Paschalococos disperta בעבר Jubaea disperta) הוא מין של דקל נכחד שהיה אנדמי לאי הפסחא. העץ נעלם מדגימות האבקה סביב שנת 1650. כמה חוקרים משייכים אותו לסוג Jubaea, אליו משתייך דקל היין הצ'יליאני (Jubaea chilensis) אך ישנה מחלוקת על שיוכו כיוון שהרקמות הרכות שבהן משתמשים לזיהוי סוג הדקל לא נשמרו.
מחקר
שרידיו של הדקל ידועים מגרגירי אבקה מקרקעית האגמים, קליפת הפרי (אגוזים) שנמצאו במערה, וטביעות של שורשים שנשמרו בקרקע. בחלקו במטרה להימנע מההשערה המקובלת אבל הספקולטיבית שהדקלים היו Jubaea chilensis, ושהשתמשו בהם כגלילים לשנע את פסלי המואי של אי הפסחא, הקצה ג'ון דרנזפילד (John Dransfield) את המין לסוג חדש. הקצאה זו אינה מקובלת על World Checklist of Selected Plant Families, מיזם מקובל שנועד להגדיר את מיני הצמחים, שאיננו מכיר בסוג Paschalococos, כמו גם על המיזם המקביל "The Plant List".
התפוצצות אוכלוסין בתקופה שבין 800 ל-1600 לספירה הובילה להכחדה של דקל רפה נוי. מייקל הוגן (Hogan) משער שההיכחדות של דקל רפה נוי יחד עם צמחים נוספים תרמה להתמוטטות החברה של אי הפסחא. דרנזפילד משער שהעצים נכחדו כיוון שהם נכרתו על מנת להגיע אל לבבות הדקל האכילים כאשר מקורות המזון האחרים באי התדלדלו בשל התפוצצות האוכלוסין. השערה נוספת מקובלת, אך שגויה, שהעצים נכרתו לבניית סירות ולשם דיג, משום שגזע דקל אינו מתאים למטרה זו. אפשרות נוספת שהחולדה הפולינזית, שהגיעה לאי יחד עם המתיישבים הראשונים בין שנת 800 לשנת 1000, כרסמה את האגוזים של הדקל, ובכך מנעה התחדשות של העץ.
למרות היכחדותו, ככל הנראה מופיע העץ כ-200 שנים לאחר שנעלם בכתב הרונגו-רונגו של אי הפסחא בסימן, בו הוא מסמל את המספר 67.
אלפרד איינשטיין
אלפרד איינשטיין (בגרמנית: Alfred Einstein; 30 בדצמבר 1880 – 13 בפברואר 1952) היה מוזיקולוג ומוציא לאור של כתבי מוזיקה גרמני-אמריקאי ממוצא יהודי. איינשטיין נודע כאחד ההיסטוריונים רחבי היריעה ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ביוגרפיה
איינשטיין נולד במינכן. הוא החל בלימודי משפטים, אך עבר למוזיקה ולמד לדוקטורט באוניברסיטת מינכן. הוא התמקד במוזיקה אינסטרומנטלית של תקופת הרנסאנס המאוחרת וראשית תקופת הבארוק, בייחוד מוזיקה לוויולה דה גמבה. ב-1918 היה למוציא לאור הראשון של Zeitschrift für Musikwissenschaft; זמן קצר לאחר זאת היה למבקר המוזיקה של העיתון "מינכנר פוסט" וב-1924 התמנה למבקר המוזיקה של ה"ברלינר טאגבלאט". בתקופה זו היה גם ידידו של המלחין היינריך קספאר שמיד במינכן ובאאוגסבורג. ב-1933, אחרי עליית היטלר לשלטון, עזב את גרמניה הנאצית, תחילה ללונדון, משם לאיטליה ולבסוף, ב-1939, לארצות הברית, שם כיהן בשורה של משרות הוראה באוניברסיטאות שונות, בהן מכללת סמית', אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת מישיגן ובית ספר הארט למוזיקה בהרטפורד, קונטיקט. אוניברסיטת ייל העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד בשנת 1947.
איינשטיין חקר וכתב עבודות מפורטות בנושאים ספציפיים, אך נוסף לכך כתב גם ספרים פופולריים בתולדות המוזיקה, בהם "היסטוריה קצרה של המוזיקה" (1917) ו"גדולה במוזיקה" (1941). כמו כן פרסם מהדורה מחודשת של רשימת קכל ליצירות מוצרט (1937), שבכתיבתה הסתמך במידה רבה על מחקריהם של דויטש (Deutsch), הירש (Hirsch) ואולדמן (Oldman), אך גם בחן בעצמו את כל כתבי היד המקוריים הקיימים כבסיס לרשימה חדשה. עם כל חשיבותה של עבודתו, אי-אילו טעויות בשיקול דעת והשערות בלתי מבססות, המוצגות כעובדות, פוגמות בעושר התובנה הביקורתית והפרשנות מאירת העיניים, דבר הבולט עוד יותר בספרו "מוצרט, אפיו ויצירתו".
קובץ מקיף בשלושה כרכים, "המדריגל האיטלקי" (1949), על המדריגל החילוני האיטלקי, הוא המחקר המפורט הראשון בנושא זה. מחקרים נוספים שיצאו מאז בנושא אינם מעיבים עליו, אם כי מחקר מפורט בהיבטים מסוימים של המדריגל האיטלקי הביאו לתיקונים במחקר של איינשטיין. אחד המאפיינים הבולטים של מחקרו היא ההתייחסות לטקסטים של המדריגלים, המקיפה לא פחות מהתייחסותו למוזיקה. עם זאת, האסתטיקה הגרמנית הבסיסית של איינשטיין פגמה במידת מה במחקרו.
ספרו עב הכרס משנת 1945, "מוצרט: אפיו ויצירתו" היה מחקר רב-השפעה של מוצרט והוא אולי הידוע ביותר בספריו.
מסביבות 1922 השפיע על שיניצ'י סוזוקי (כנר יפני חובב שביקר בברלין, ממציאה של שיטת סוזוקי להוראה מוקדמת).
קשר לאלברט איינשטיין
בעוד מקור אחד מונה את אלפרד כדודן של המדען אלברט איינשטיין, מקור אחר טוען, ששום קרבה משפחתית לא הוכחה מעולם. אתרים אחדים ברשת גורסים, שהשניים הם צאצאיו של משה איינשטיין במרחק שבעה דורות, ומכאן שהם דודנים בדרגה השישית. בתו של איינשטיין אווה מכחישה את הקשר המשפחתי.
זואיסיט
זואיסיט הוא מינרל השייך לקבוצת האפידוט, תת-קבוצה של מינרלים השייכת לקבוצת המינרלים הסורוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה של טטרהדרונים כפולים) המורכב מסידן, אלומיניום, הידרוקסיד וסיליקט שנוסחתו (Ca2Al3(SiO4)(Si2O7)O(OH).
הזואיסיט קרוי על שם המדען האוסטרי ממוצא סלובני, הברון זיגמונד צויס פון אדלשטיין (Baron Sigmund Zois von Edelstein) או בסלובנית Žiga Zois (1819-1747), שאיבחן לראשונה כי המינרל שקיבל מסוחר המינרלים סימון פרשרן (Simon Prešern) הוא מינרל חדש. פרשרן מצא את המינרל ב"הרי זאואלפה" (Saualpe) שבחבל קרינתיה שבאוסטריה ב-1805. מאז נתגלה המינרל באתרים נוספים בחבל ארץ זה: "פריקלר האלט" (Prickler Halt), "הר לדינגר שפיצה" (Ladinger Spitze) ו"הר שפייקוגל" (Speikkogel). בתחילה היה המינרל קרוי "זאולופיט" על שם המקום בו נתגלה לראשונה.
את הזואיסיט השקוף מנצלים כאבן חן בעוד שאת הזואיסיט השקוף למחצה עד אטום מגלפים עבור עבודות אמנות. סוג זה משובץ לעיתים באבני אודם שהן אטומות לחלוטין ואינן מתאימות לשמש כאבני חן, ועם זאת צבען עז והן יוצרות ניגוד מושך עין כנגד מסת האם הירוקה של הזואיסיט.
זואיסיט מצוי כגבישים פריזמטיים אורתורומביים או כגושים בסלעים מותמרים ופגמטיטים. הזואיסיט יכול להיות בגוונים של כחול עד סגול, ירוק, חום, ורוד, צהוב, אפור או חסר צבע. כשהגבישים מפותחים היטב מופיע קווקו לאורך ציר האורך של הגביש. כמו כן במקביל לציר האורך העיקרי נמצא הכיוון היחיד של הפצילות המושלמת. בזואיסיט בולטת תופעת הפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). קלינוזואיסיט הוא הפולימורף המונוקליני הנפוץ יותר של הזואיסיט.
מקומות בהם מצוי הזואסיט: טנזניה (טנזניט), קניה (אנויליט), נורווגיה (תוליט), שווייץ, אוסטריה, הודו, פקיסטן ומדינת וושינגטון בארצות הברית.
ליגת העל המקסיקנית
לה פרימרה דיביסיון דה מחיקו (בספרדית: La Primera División de México, ובקיצור: Liga MX, קרי: "ליגה אֶמֶה אֶקִיס", רשמית נקראת גם Liga BBVA MX מטעמים מסחרייים) היא ליגת הכדורגל הבכירה במקסיקו. ה"פרימרה" היא המשך של הליגה המייור" שהוקמה ב-1943, ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל המקסיקנית.
הליגה כוללת 18 קבוצות, ובכל עונה משוחקים שני טורנירים, אפרטורה וקלאוסורה. כל טורניר משוחק בשני שלבים. בשלב הראשון כל קבוצה משחקת פעם אחת מול כל שאר הקבוצות. השלב השני הוא פליי-אוף, "ליגייה" (Liguilla), שמתחיל ברבע הגמר ומשתתפות בו שמונה הראשונות בטבלה.
הליגה נחשבת לליגה הטובה באמריקה הצפונית, ולאחת הליגות הטובות ביבשת אמריקה. על פי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל, הליגה מדורגת במקום ה-20 בעולם, ובין השנים 2001-2010 אף דורגה בין עשר הליגות הטובות בעולם.
על פי קונפדרציית CONCACAF, לליגה ממוצע של 25,557 צופים למשחק במהלך עונת 2014/2015, כמעט הכי הרבה ביבשת אמריקה בכל הענפים, כאשר רק ליגות ה-NFL וה-MLB הפופולריות בארצות הברית עוקפות אותה בממוצע זה. כמו כן זה הממוצע הרביעי בטיבו בעולם בכדורגל אחרי הבונדסליגה, הפרמייר ליג והלה ליגה הספרדית.
התקופה החובבנית
לפני הקמת ה"ליגה מאייור", לא הייתה ליגה לאומית אחת במקסיקו, אלא ליגות וטורנירים מקומיים וקטנים באזורים מסוימים. הליגה האזורית הכי גדולה ונחשבת באזור של מקסיקו סיטי, נקראה "פרימרה פוארסה" (Primera Fuerza), החלה ב-1902. הקבוצות בליגה זו למעשה הניחו את התשתית להקמת הליגה המקצוענית, כיוון שלמרות שהיו קבוצות חובבניות, העבירו לשחקנים כסף "מתחת לשולחן" על מנת למשוך אליהם את השחקנים הטובים. הליגה נשלטה על ידי מספר קבוצות שמקורן בערים הגדולות כמו אסטוריאס, פצ'וקה, רפורמה, קלוב אספנייה, קלוב אמריקה וקלוב נקקסה. קבוצות שכולן התחרו לאחר מכן בליגה המקצוענית עם הקמת ה"פרימרה דיוויסיון דה מקסיקו" (Primera División de México) ב-1943.
התקופה המקצוענית (החל מ-1943)
ב-1943 הצהירה התאחדות הכדורגל המקסיקנית (בספרדית: Federación Mexicana de Fútbol Asociación, או בקיצור FMF) על הקמת ליגה מקצוענית, מה שמשך המון מועדונים במדינה לנסות להגיע אליה, והוכרז כי את הליגה שתקרא "Liga Mayor" ירכיבו 10 קבוצות: 6 מועדונים מה"פרימרה פוארסה" - הליגה המקומית של מקסיקו סיטי שנחשבה לבולטת ביותר במקסיקו בתקופה זו, 2 מועדונים מה"ליגה אוקסידנטל" (הליגה המקומית של גוודלחרה) ועוד 2 מועדונים מה"ליגה וראקרוסאנה" (הליגה המקומית של וראקרוס).
יצירה מחדש
לאורך שנות ה-50 ושנות ה-60 מועדונים קטנים במקסיקו התמודדו עם בעיות כלכליות נרחבות, מה שמנע מהם להגיע לרמה שהם יכולות להשתתף במפעלים הבינלאומיים באמריקה, שם התגמול הכספי היה רב ואיפשר פיתוח של המועדון. בהתאם לכך נמנע ממועדונים מקסיקניים להשתתף בגביע ליברטדורס ולהתפתח.
ה"בום" של הליגה המקסיקנית
מונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, היה הגביע העולמי הראשון ששודר בטלוויזיה בסקאלה עולמית. בעונה שלאחר אירוע המונדיאל, הFMF שינתה את פורמט הליגה המקצוענית, והחליטה על קיום שלב פלייאוף בתום הליגה הסדירה (ה"ליגייה"), על מנת לסייע לקבוצות כלכלית ולתגמל אותם יותר מבדרך כלל כששלב הפלייאוף הגיע לשיאו עם כמות גבוהה של צופים ועניין מצד התקשורת המקומית. לאורך השנים נוסו מספר פורמטים לשלב ה"ליגייה", כאשר הפורמט הנפוץ ביותר היה שלב נוקאאוט בין שמונת הקבוצות הראשונות בליגה הסדירה. בפורמטים אחרים הליגה פוצלה ל-2 בתים ו2 הראשונות מכל בית עלו לשלב הנוקאאוט, בחלק מהעונות גם שלוש הראשונות מהבתים הללו, ובחלק מהעונות הפלייאוף בעצמו היה בית משחקי בית וחוץ במקום שלב נוקאאוט.
הפורמט שונה מעונה לעונה בהתאם ללוח הזמנים הבינלאומי ולנבחרת הלאומית שעמדה בראש סדר העדיפויות בעיני קברניטי ההתאחדות ודעת הקהל.
שינוי תכוף זה בפורמט של שלב הפלייאוף גרם לשלב הראשון של הליגה הסדירה לאבד מהעניין בה וגרם לירידה ברמת הכדורגל של הקבוצות בשלב זה, והרבה פעמים קבוצות שביצועיהן היו בינוניים במהלך העונה הצליחו "לגנוב" את תואר האליפות בפלייאוף, וההפך, קבוצות שביצועיהן היו טובים בליגה הסדירה, איבדו את התואר בפלייאוף. בעונת 1996/1997, החל השימוש בליגה דו שנתית - האפרטורה וקלאוסורה, כאשר מיד אחריה מתקיים שלב הפלייאוף.
טורניר הליגה הסדירה - אפרטורה וקלאוסורה
בליגה MX ישנן 18 קבוצות שמשחקות בשני טורנירים בשנה וכתוצאה מכך ישנן שתי אלופות בעונה. העונה נפתחת בטורניר האפרטורה ("טורניר פתיחה" - רץ מיולי עד דצמבר) ואחריו הקלאוסורה ("הטורניר הסוגר" - מינואר עד מאי). פורמט זה תואם ללוחות זמנים במדינות אחרות של אמריקה הלטינית ומתכתב גם עם לוח השנה העולמי של פיפ"א לכדורגל, ש"נפתח" ביולי/אוגוסט ו"נסגר" באפריל/מאי של השנה הבאה. שמונה הקבוצות המובילות עולות לליגייה עבור כל טורניר. אם אחת מאותן קבוצות נמצאת במקום האחרון בטבלת הירידה של הליגה (ראה בהמשך), הקבוצה הזו מוחלפת בקבוצה שסיימה במקום התשיעי בטורניר.
משנת 1996 עד 2002, הליגה פעלה על פי לוח זמנים של שני טורנירים עם טורנירי "אינביירנו" (חורף) וטורנירי "וראנו" (קיץ), אך מ-2002 עד 2011 18 הקבוצות חולקו לשלושה בתים של שש קבוצות כאשר שתי הקבוצות המובילות מכל בית וגם שתי הקבוצות הטובות ביותר במקום השלישי העפילו לליגייה. הקבוצות שיחקו באותו בית בכל טורניר. שלב ההעפלה של הטורניר נמשך 17 שבועות, כאשר כל הקבוצות שיחקו זו בזו פעם אחת בכל טורניר בסדרת משחקי בית וחוץ בשני הטורנירים.
שלב הפלייאוף - הליגייה (Liguilla)
הליגייה (בספרדית "ליגה קטנה") הוא שלב הפלייאוף של הטורניר. שלב זה מתחיל עם שמונה קבוצות שהעפילו המשחקות בשתי משחקים ביניהם, כאשר המנצחת בסיכום שני המשחקים מתקדמת לשלב הבא. לקבוצה האלופה מוענק גביע האליפות של הליגה, ולסגנית האלופה מוענק גרסה קטנה יותר של הגביע. לידתה של הליגייה ב-1970 ביצעה מודרניזציה לליגה הישנה למרות חילוקי הדעות בין המסורתיים למודרניסטים. מועדונים שהיו קרובים לפשיטת רגל היו מסוגלים כעת יותר להתחרות ולהניב רווחים טובים יותר.
ירידת ליגה
במקור בתום עונה, לאחר טורנירי אפרטורה וקלאוסורה, קבוצה אחת ירדה לליגת המשנה, "אסנסו MX", וקבוצה אחת מאותה ליגה עולה ותופסת את המקום הפתוח על ידי הקבוצה היורדת. נכון לעכשיו, הקבוצה היורדת נקבעת על ידי חישוב יחס הנקודות למשחק של כל קבוצה, בהתחשב בכל המשחקים ששיחקה הקבוצה במהלך שלוש העונות האחרונות (כלומר ששת הטורנירים האחרונים). הקבוצה עם היחס הנמוך ביותר בממוצע הזה יורדת ליגה; אם הקבוצה שנמצאת במקום האחרון בטבלת הירידה היא בין שמונה הקבוצות המעפילות לליגייה בתום טורניר קלאוסורה, הקבוצה במקום התשיעי בטורניר מעפילה לליגייה במקומה. עבור קבוצות שעלו לאחרונה, רק המשחקים ששיחקו מאז עלייתם נחשבים (בין שניים לארבעה טורנירים). הקבוצה שעלתה מ"אסנסו MX" היא המנצחת בשני משחקים בין אלופי טורנירי האפרטורה והקלאוסורה של אותה הליגה. אם קבוצה הופכת לאלופה בשני הטורנירים, היא תעלה אוטומטית.