cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרד והשואה
רקע כללי
פרנסיסקו פרנקו תפס את השלטון בעזרת קואליציה של פלגים פוליטיים פשיסטים ולאומנים במלחמת האזרחים בספרד בה הפילו את הממשלה הרפובליקנית שנתמכה על ידי גורמים סוציאליסטים, קומוניסטיים ואנרכיסטיים. פרנקו נתמך במהלך המלחמה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית ובמהלכה הביע את דעתו הפרו-נאצית והאנטישמית.
בספרד הייתה קהילה קטנה של יהודי ספרד אבל במרוקו הספרדית הייתה את אחת הקהילות היהודיות הגדולות באזור, קהילת יהודי מרוקו.
פרנקו הבטיח לבעלות הברית שספרד תהיה נייטרלית במלחמת העולם השנייה אך לאחר נפילת צרפת במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה שקל ברצינות הצטרפות לצד מדינות הציר. פרנקו נפגש ב-23–24 באוקטובר 1940 עם קנצלר גרמניה, אדולף היטלר בקרון הרכבת של היטלר בהנדיה, על הגבול בין צרפת הכבושה לספרד במהלך ועידת אנדאי. היטלר הציע לפרנקו את שטחי צפון אפריקה הצרפתית תמורת הצטרפות למדינות הציר. היטלר אף שאף שספרד וגרמניה ישתלטו על גיברלטר הבריטי כחלק ממבצע פליקס (פרנקו דרש את מרוקו, את עיר הנמל אוראן באלג'יריה ודרישות מפריזות כמו 400–700 אלף טונות של תבואה וכל הציוד החסר לצבא הספרדי). בעקבות דרישותיו המוגזמות היטלר ויתר על כיבוש גיברלטר ובהמשך התברר שספרד לא מתכוונת להצטרף למלחמה.
השואה
ממוזער|מפה של אירופה בשיא [[מלחמת העולם השנייה.
מדיניות רשמית
ההיסטוריון פול פרסטון טען כי "אחת מהאמונות המרכזיות של פרנקו הייתה שקיימת מזימה עולמית בהנהגת היהודים, הבונים החופשיים והקומוניסטים. פרנקו סבר כי היהודים היו בעלי ברית הן של הקפיטליסטים האמריקאים והן של הקומוניסטים הרוסים. בתקופת שלטונו, שירותי דת יהודיים ציבוריים (אך גם שירותי דת פרוטסטנטים) היו אסורים מאז ניצחון הפשיסטים במלחמת האזרחים. בכיר בממשל הספרדי, בשם חוסה פינאט אי אסקריוו דה רומני החליט לערוך רשימה של כל היהודים והזרים ששהו בספרד נכון למאי 1941, רשימה זו ידועה כארכיון היהודי ליהודי ספרד. כמו כן החלו להוסיף סעיף של "יהודי" במסמכי הזהות הרשמיים במדינה.
למשטר פרנקו נודע על הזוועות בחזית המזרחית בעקבות סיפורים של מתנדבים ספרדים מההדיוויזיה הכחולה שלחמו תחת הורמאכט. חיילי הדיוויזיה סיפקו מדי פעם הגנה ליהודים שברחו לשטחים בתחומי השליטה שלהם.
מבחינה היסטורית, ספרד ניסתה להרחיב את השפעתה על יהודים ספרדים באזורים אחרים באירופה. במהלך המלחמה, שלטונות הכיבוש הגרמניים פרסמו שורה של צעדים המחייבים מדינות נייטרליות להחזיר את אזרחיהם היהודים לארצם. הממשלה הספרדית קיבלה סופו של דבר כ-300 יהודים ספרדים מצרפת וכ-1,357 יהודים ספרדים שחיו ביוון. מלבד אלו, לא הצליחה ספרד להשפיע על השמדת יהודי ספרד שחיו באירופה הכבושה. בנוסף לכך, הרשויות הספרדיות התירו לבין 20,000 עד 35,000 יהודים מצרפת של וישי לנסוע לספרד באמצעות אשרות מעבר שחילקו להם. היו גם מספר קטן של יהודים שברחו מצרפת דרך הרי הפירנאים, לאחר שהגיעו לספרד רובם נסעו לממלכה המאוחדת ולארצות הברית.
יוזמות אישיות
היו מספר בכירים ספרדים שהחליטו להציל יהודים רבים בעזרת הוצאת ויזות ואשרות מעבר לספרד.
אחד מהם היו אדוארדו פרופר דה קאייחון היה בכיר בשגרירות ספרד בפריז. פרופר דה קאייחון הוציא ויזות ואשרות מעבר לפליטים צרפתיים שרצו לברוח מצרפת בעקבות כיבוש צרפת על ידי הנאצים והקמת שלטון הבובות הפרו-נאצי, צרפת של וישי. הוא הציל ככל הנראה אלפי יהודים אך לא ידוע בדיוק כמה יהודים קיבלו ממנו אשרות מאחר שהמסמכים הדיפלומטיים הקשורים להצלת היהודים הושמדו על ידי משטר פרנקו באותה עת בניסיון לכאורה לטשטש את מעשיו. פרופר דה קאייחון קיבל שנים לאחר מותו, ב-2008 את תואר חסיד אומות העולם מיד ושם.
מלבדו היה גם את אנחל סאנס בריס, דיפלומט ספרדי בכיר בשגרירות ספרד בהונגריה. בין 1942 ל-1944 הציל סאנס בריס בין 1000 ל-5,200 יהודים הונגרים. הוא ניצל סעיף מעורפל בחוק הספרדי מ-1924 שעל-פיו צאצאי מגורשי ספרד זכאים לאזרחות ספרדית. הוא השתמש בחוק זה גם כאשר היהודים האמורים לא היו באמת מצאצאי המגורשים. במהלך עבודתו בהוגנריה הוא עודד את ג'ורג'יו פרלסקה, איש עסקים איטלקי, להתחזות לקונסול הכללי הספרדי ולהמשיך בפעילותו. פרלסקה הציל אף הוא אלפי יהודים (ככל הנראה כ-3,500 יהודים). ב-1944 בעקבות התקדמות הצבא האדום לאזור הונגריה נשלח סאנס בריס לשווייץ ופרלסקה נשאר בבודפשט והמשיך להציל יהודים.
שנים שלאחר המלחמה
פרסטון כותב שבשנים שלאחר המלחמה, "נבנה מיתוס בקפידה כדי לטעון שמשטרו של פרנקו הציל יהודים רבים מהשמדה" וזאת על מנת למנוע ביקורת מהאשמות על שיתוף פעולה פעיל עם מדינות הציר. כבר ב-1943 הגיעו במשרד החוץ הספרדי למסקנה שבעלות הברית צפויות לנצח במלחמה ובאותה תקופה פיתחו גורמים בכירים "אובססיה" לחשיבותו של "הקלף היהודי" ביחסים עם בעלות הברית. עם זאת, ספרד הייתה מבודדת מבחינה דיפלומטית בשנים שלאחר המלחמה. ב-1949 פורסם ספר בו תיארו באופן מסולף את פרנקו כמנהיג שפעל להצלת 50,000 יהודים מצרפת ומדרום מזרח אירופה. ההסלמה של המלחמה הקרה הובילה לשיפור ביחסי ארצות הברית–ספרד בתחילת שנות ה-50 וספרד התקבלה לאומות המאוחדות ב-1955.
בימיו האחרונים, ביקש פרנקו מחואן קרלוס, נכדו של אלפונסו ה-13, אחרון מלכי ספרד, להיות יורשו לאחר מותו ולהנהיג מלוכה חוקתית בספרד. פרנקו עצמו הלך לעולמו בשנת 1975. לאחר מותו של פרנקו עלה חואן קרלוס לכס המלוכה. בתמיכת המלך עברה המדינה תהליך מהיר של דמוקרטיזציה, ללא שפיכות דמים. השלטון המרכזי הגיע להסדרים עם המיעוטים הבסקי והקטלאני, שהכירו בזכויותיהם הלשוניות והתרבותיות והעניקו להם מידה רבה של אוטונומיה.
ספרד הפכה לחברה בכוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה ב-2008.
מבשר ישראל
מבשר ישראל (בכתב סיני: 以色列信使报) שנודע גם בשם חודשי יהודי (בכתב סיני: 犹太月报) היה עיתון יהודי בשפה האנגלית, שפורסם בשאנגחאי בשנים 1904–1941. העיתון הוקם בידי ניסים אליאס בנימין עזרא (נודע יותר בכינוי N.E.B. Ezra), ששימש כעורך הראשי של העיתון במשך יותר מ-30 שנה, עד מותו בשנת 1936.
היסטוריה
הקהילה היהודית בשאנגחאי שבסין נוסדה בשנת 1844. לאחר מלחמת האופיום הראשונה וחתימת חוזה נאנקינג, הסכמי הכניעה הסינית התירו למעצמות אירופה לפתוח בשאנגחאי תחנות סחר אקס-טריטוריאליות שיפוטית, ולמעשה אוטונומיה מערבית. אוטונומיה זו משכה סוחרים ותעשיינים. עם הבריטים הגיעו תעשיינים יהודים רבים ממוצא עיראקי ובראשם משפחות עשירות כגון ששון, כדורי, חרדון ואחרות ואיתם יהודים ספרדים שהגיעו מסוריה, עיראק והודו (בדומה לקהילות בהונג קונג ויאנגון). מבשר ישראל, הוקם בשנת 1904, בידי איש העסקים היהודי ניסים אליאס בנימין עזרא. משפחתו של עזרא הייתה מעיראק, והוא עצמו נולד בהודו הבריטית והתיישב בשאנגחאי. שנה לפני כן הקים עזרא את "האגודה הציונית של שאנגחאי", ומבשר ישראל נועד למעשה להוות שופר האגודה. בתחילה פורסם העיתון אחת לשבועיים, אולם בשל ההצלחה הבלתי צפויה לה זכה, החל להתפרסם אחת לחודש. עזרא, שימש כעורך הרשמי של העיתון במשך שלושים שנה עד מותו ב-1936.
כלב רועים אסייתי
כלב רועים מרכז אסיאתי, המכונה גם כלב רועים אסיאתי, הוא כלב רועים המשמש לשמירה על עדרים בעיקר מפני חיות טורפות כגון זאבים ודובים. מכאן נובע שמו בשפות רבות (וולקודב ברוסית - "חונק זאבים", מרגקי בטורקמנית - "מרסק זאבים"). בישראל לא התבסס הגזע ויש לו מגדלים אחדים.
מבנה כללי
מקורו של כלב הרועים האסייתי הוא בארצות מרכז אסיה: טורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, רוסיה ואיראן. הגזע הוא גזע עתיק שעבר ברירה טבעית קשה במדבריות והרי מרכז אסיה. קיימות עדויות לקיומו של הגזע מזה 4000 שנה. אריסטו תיאר את הגזעים "המזרחיים" ככאלה שנולדו מהכלאה של כלבים עם טיגריסים.
ז'והאן מרסיאל
ז'והאן מרסיאל (בצרפתית: Johan Martial; נולד ב-26 במאי 1991) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם. ז'והאן הוא אחיו של הכדורגלן אנתוני מרסיאל המשחק במנצ'סטר יונייטד.
קריירה
מרסיאל התחיל את דרכו בכדורגל בקבוצת הילדים של לה אולי ובהמשך גם שיחק בפריז סן-ז'רמן, אנטוני ספורטס, קלרמון אוברגן ובסטיה ממנה המשיך לקבוצה הבוגרת. ב-13 במרץ 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד מונפלייה.
ב-2 באוגוסט 2010 הושאל לברסט עד לסיום העונה, בה עזב את בסטיה ועבר רשמית לברסט.
ב-20 ביוני 2017 עזב לראשונה את צרפת וחתם במכבי פתח תקווה. ב-5 בפברואר 2019 חתם במ.ס. אשדוד עד לסוף העונה.
ב-4 ביולי 2019 מרסיאל חתם בפאנטוליקוס מליגת העל היוונית. ב-24 בספטמבר 2020 חזר לצרפת ולחתם בסושו .
בינואר הצטרף לסרי פהנג מליגת העל המלזית.
מרסיאל שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של צרפת, עמה זכה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת.
הרמוניה אטונאלית
מוזיקה אטונאלית היא מוזיקה ללא מרכז טונאלי, או מפתח (אנ'), בה צלילי הסולם הכרומטי מתפקדים באופן עצמאי (קנדי 1994). בהגדרה צרה יותר, המונח מוזיקה אטונאלית מתאר מוזיקה אשר לא מצייתת למערכת ההיררכיה הטונאלית האופיינית למוזיקה הקלאסית המערבית שנכתבה בין מאה ה-17 למאה ה-19 (לנסקי, פרל והדלם 2001).
באופן צר עוד יותר, נעשה לעיתים שימוש במונח על מנת לתאר מוזיקה שאינה טונאלית או סריאלית, בעיקר המוזיקה של האסכולה הווינאית השנייה, אלבן ברג, ארנולד שנברג ואנטון וברן, לפני שיטת שנים-עשר הטונים. עם זאת, "'אטונאלי' משמעו בדרך כלל שהיצירה היא חלק מהמסורת האירופאית ואינה 'טונאלית'", למרות שישנן תקופות כמו ימי הביניים, רנסאנס ומוזיקה מודאלית מודרנית עליהן הגדרה זו לא חלה.
מלחינים מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 כגון אלכסנדר סקריאבין, קלוד דביסי, בלה בארטוק, פאול הינדמית, סרגיי פרוקופייב, איגור סטרווינסקי ואדגר וארז הלחינו מוזיקה אשר תוארה, במלואה או בחלקה, כאטונאלית.
היסטוריה
מוזיקה ללא מרכז טונאלי הולחנה עוד לפני המאה ה-20, לדוגמה בבגטלה ללא טונאליות של פרנץ ליסט (1885), אך רק במאה ה-20 החל השימוש במונח "אטונאליות". המונח הוטבע בשנת 1907 על ידי יוזף מרקס במחקר אקדמי בנושא הטונאליות, אשר הורחב לאחר מכן לעבודת הדוקטורט שלו.
המוזיקה שלהם צמחה מתוך מה שמכונה "משבר הטונאליות" במוזיקה הקלאסית בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20. מראיית מבט היסטורית, המצב נוצר עקב שימוש הולך וגובר באקורדים רב-משמעיים, בהרמוניות יוצאות דופן ובמלודיות ומקצבים בלתי שגרתיים במוזיקה הטונאלית. ההבחנה בין יוצא הדופן לשגרתי הטשטשה; וכתוצאה מכך, התרופפו הקשרים בין הצלילים וההרמוניות. הקשרים בין ההרמוניות הפכו לאי-וודאיים אפילו ברמה הבסיסית ביותר של בין אקורד לאקורד. ברמה המורכבת יותר, יחסים הרמוניים ארוכי-טווח והשלכותיהם על המוזיקה הפכו כה רופפים עד שכמעט ולא תפקדו כלל.
התקופה הראשונה, הידועה כ"אטונאליות חופשית" או כ"כרומטיות חופשית", התאפיינה בניסיון מודע להימנע מהרמוניה דיאטונית מסורתית. יצירות מתקופה זו כוללות את האופרה ווצק (1917-1922) של אלבן ברג ואת פיירו הסהרורי של ארנולד שנברג.
התקופה השנייה, אשר החלה לאחר מלחמת העולם הראשונה, התאפיינה ניסיונות ליצור שיטות חדשות להלחנה אטונאלית, המפורסמת בהם היא שיטת שנים-עשר הטונים. תקופה זו כוללת את היצירות לולו וסוויטה לירית  של ברג, קונצ'רטו לפסנתר  והאורטוריה סולם יעקב  של שנברג וכן מספר יצירות קטנות יותר, ביניהן שתי רביעיות המיתרים האחרונות של שנברג. שנברג היה הממציא העיקרי של השיטה, אך תלמידו, אנטון וברן, טוען כי הוא היה זה שהחל לקשר בין דינמיקה וצבע צליל לשורת הצלילים, באופן שהפך אותה ליותר מאוסף של גובהי צלילים. לעומת זאת, ניתוח אמיתי של עבודותיו של וברן בשנים עשר טונים העלו חרס בניסיונותיהם לאמת אמרה זו. אחד המנתחים סיכם, לאחר בחינת הווריאציות לפסנתר אופוס 27, כי בעוד המרקם המוזיקלי ביצירה עשוי להידמות באופן שטחי לזה של מוזיקה סריאלית... המבנה המוזיקלי של היצירה לא. אף לא אחד מהדפוסים במאפייני המוזיקה שאינם גובה הצליל נשמעים הגיוניים בפני עצמם. הנקודה היא שמאפיינים אלו עדיין מבצעים את תפקידם המסורתי.
שיטת שנים עשר הטונים, בשילוב עם שיטת אבחנת פרמטרים (אנ') (ארגון נפרד של ארבעת מאפייני המוזיקה (אנ'): גובה צליל, אופי הנגינה, דחס ומשך) של אוליבייה מסייאן מתפרשת כהשראה של הסריאליזם.
אטונאליות החלה ככינוי גנאי כנגד מוזיקה בה האקורדים נשמעו כאילו אורגנו ללא שום קשר הגיוני ורציף. בגרמניה הנאצית מוזיקה אטונאלית הותקפה כ"בולשביזם" ותויגה כאמנות מנוונת (Entartete Musik) ביחד עם יתר המוזיקה אשר הולחנה על ידי אויבי המשטר הנאצי. המשטר הנאצי החרים עבודות של מלחינים רבים, ובשל כך לא נוגנו עד לאחר נפילתו עם סיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו של שנברג, איגור סטרווינסקי עשה שימוש בשיטת שנים עשר הטונים. יאניס קסנאקיס יצר מערכות של גובהי צלילים בעזרת שימוש בנוסחות מתמטיות, וכן ראה בהרחבת האפשרויות הטונאליות חלק מסינתזה בין העיקרון ההיררכי לתאוריה של המספרים, עקרונות אשר שלטו במוזיקה לפחות מאז ימי פרמנידס.
אטונאליות חופשית
לשיטת שנים עשר הטונים קדמו יצירות של שנברג בסגנון אטונאליות חופשי מהשנים 1908-1923, אשר לעיתים קרובות יש בהן, על אף חופשיותן, מרכיב אינטגרטיבי... מרכיב מרווחי קטן אשר ביחד עם הרחבה עשוי להפוך לשורת טונים שבה צלילים בודדים מהווים פונקציה כמרכיבים מרכזיים, המאפשרים הצהרות חופפות של מרכיבים בסיסיים או חיבור בין שניים או יותר מרכיבים בסיסיים.
ללכת שבי אחריו
ללכת שבי אחריו (באנגלית: Dead Poets Society, בתרגום מילולי לעברית: "אגודת המשוררים המתים") הוא סרט קולנוע משנת 1989 שביים פיטר ויר. העלילה מתרחשת בשנת 1959 בבית ספר שמרני ואריסטוקרטי לבנים, ומספרת את סיפורו של מורה מחליף לאנגלית (רובין ויליאמס), המעודד את תלמידיו לשנות את תפיסת עולמם הקונפורמיסטית דרך לימודי הספרות והשירה.
הרמוניה אטונאלית
אטונאליות חופשית
לשיטת שנים עשר הטונים קדמו גם יצירות של מלחינים סריאליסטים לא-דודקפונים (שלא משתמשים בשיטה) כמו למשל בעבודותיהם של אלכסנדר סקריאבין, איגור סטרווינסקי, בלה בארטוק, קרל רגלס (אנ') ואחרים. בעיקרו של דבר, שנברג והאואר הפכו עבור מטרותיהם הדודקפוניות (של שנים עשר הצלילים) תכונה טכנית נפוצה של עשייה מוזיקלית 'מודרנית' לשיטתית ומוגדרת, את האוסטינטו.
ללכת שבי אחריו
הסיפור מתרחש בבית הספר הבדיוני "אקדמיית וולטון" בוורמונט, וצולם בבית ספר "סנט אנדראס" במידלטאון שבדלאוור. התסריט מבוסס על חייו של היוצר ב"אקדמיית מונטגומרי בל", בית ספר לבנים בנאשוויל שבטנסי. כמו כן, יצא לאור רומן מאת ננסי ה. קליינבאום המבוסס על תסריט הסרט.
הרמוניה אטונאלית
הלחנת מוזיקה אטונאלית
הלחנת מוזיקה אטונאלית עשויה להיראות מסובכת בשל העירפול והכלליות של המונח. בנוסף ג'ורג' פרל (אנ') הסביר כי "האטונאליות ה'חופשית' הקדמה לדודקפוניה מוציאה מכלל חשבון כבר מעצם הגדרתה את האפשרות של עקביות, אשר מיישמים בדרך כלל בהלחנה". לעומת זאת, הוא מספק דוגמה כדרך להלחנת קטעים אטונאליים, יצירה של אנטון וברן מלפני שיטת שנים עשר הצלילים, אשר נמנעת באופן קפדני מכל דבר אשר יכול להתפרש כטונאליות, ונעשית בה בחירה של צלילים אשר אינם משתמעים כטונאלים. במילים אחרות, הוא מסביר, על המלחין להפוך את החוקים של אופן הכתיבה השכיח כך שמה שבלתי מתקבל על הדעת הופך להכרחי ומה שהכרחי הופך לבלתי מתקבל על הדעת. דבר זה נעשה על ידי צ'ארלס סיגר (אנ') בהסברו על קונטרפונקט דיסוננטי, וזוהי דרך לכתוב קונטרפונקט אטונאלי.
קוסטקה ופאנה מונים ארבעה נהלים במוזיקה האטונאלית של שנברג, נהלים אלו יכולים להיתפש גם ככללים שליליים. הימנעות מאוקטבות במלודיה ובהרמוניה, הימנעות מאוספי צלילים מסורתיים כמו משולשים מז'וריים ומינוריים, הימנעות משימוש ביותר משלושה צלילים עוקבים מאותו סולם דיאטוני, והימנעות משימוש במלודיות הקשורות זו בזו.
מעבר לכך, פרל מסכים עם אוסטר וכץ בכך ש"נטישת הרעיון של שורש כיוצר של האקורד היא התפתחות קיצונית שהופכת כל ניסיון לניסוח שיטתי של מבנה האקורד והתקדמותו לפי התאוריה ההרמוניה המסורתית לחסר תועלת במוזיקה האטונאלית". שיטות הלחנה אטונאליות ותוצאותיהן "לא מצטמצמות לכדי שורת הנחות יסוד כך שהיצירות המעוצבות באופן קולקטיבי על פי המונח 'מוזיקה אטונאלית' כייצוג של 'מערכת של יצירות'". במילים אחרות, המונח 'מוזיקה אטונאלית' אינו מנחה את הכתיבה לפיו כך שלא נוצרת סוגה שכזו. אקורדים בעלי מרווחים שווים (עשויים משורה של צלילים באותו מרווח) הם לעיתים קרובות כאלו של שורש מוגדר, אקורדים בעלי מרווחים מעורבים (אנ') לעיתים קרובות מאופיינים על ידי התוכן שלהם, כאשר שניהם משאילים עצמם להקשר אטונאלי.
ללכת שבי אחריו
עלילה
בשיעור מאוחר יותר, קיטינג מבקש מניל (רוברט שון לאונרד) לקרוא את ההקדמה של ספר לימוד השירה שלהם "הבנת השירה" מאת האקדמאי הבדיוני, "דוקטור ג'יי אוונס פריצ'רד" המסביר כיצד לדרג שירה באמצעות מתמטיקה. קיטינג כותב שרטוט של ההסבר על הלוח תוך כדי שניל קורא, וברגע שהוא מסיים, קיטינג קורא "זיבולים!", ומבקש מהתלמידים לקרוע את ההקדמה מהספר. בתחילה, התלמידים שאינם רגילים להפרה של כללי המסגרת מהססים ואינם מעזים לתלוש את הדפים, אך בעידודו של קיטינג, כולם קורעים את ההקדמה מהספר. כשקיטינג הולך להביא פח מחדרו כדי לזרוק לתוכו את ההקדמה, נכנס לכיתה מנהל בית הספר, שלא מבין למה אין מורה בכיתה. מר קיטינג יוצא מחדרו ואומר שהוא נוכח. בהמשך השיעור מר קיטינג אף מעודד את הנערים לעלות על שולחנו, על מנת שיוכלו לראות את העולם מזווית אחרת. בהשראת קיטינג, הנערים מחיים בסתר מועדון שירה סודי אליו השתייך קיטינג בעבר, הנקרא "אגודת המשוררים המתים". הם נפגשים בלילות במערה הסמוכה לבית הספר ומקריאים שירה.
הרמוניה אטונאלית
הלחנת מוזיקה אטונאלית
בהתייחס למוזיקה הפוסט-טונאלית של פרל, רשם תאורטיקן: "בעוד שמונטאז'ים של אלמנטים דיסקרטיים לכאורה נוטים לאגור מקצבים גלובליים מלבד אלו של התפתחות טונאלית ומקצביה, קיים דמיון בין שני סוגי האגירה ביחסי המרחב והזמן: דמיון המתעקש על התקשתות כללית של מרכזים טונאליים המקושרים זה לזה בכך שהם חולקים חומרי רקע המסתמכים זה על זה".
ללכת שבי אחריו
עלילה
המודעות העצמית הנמוכה של טוד אינה מאפשרת לו להשלים משימה של קריאת שיר בכיתה, וקיטינג, באמצעות תרגיל של ביטוי עצמי מאפשר לו לראות את הפוטנציאל הטמון בו. צ'ארלי מפרסם מאמר פרובוקטיבי בעיתון בית הספר וקורא לבית הספר לקבל בנות לשורותיו. הוא אף מתחצף למנהל בית הספר בפני כל התלמידים ובכך מעורר את זעמו. מאוחר יותר קיטינג אומר לנערים כי עליהם להיות פיקחים ולא טיפשים בבואם למחות נגד המערכת.
נוקס פוגש ומתאהב בבחורה בשם כריס והוא מנצל את אהבתו החדשה לשירה על מנת להרשים אותה. את אחד השירים הללו הוא מקריא בכיתה וזוכה למחיאות כפיים של קיטינג, על כך שהעז לכתוב ולהקריא שיר על אהבה. נוקס מפתיע את כריס בבית הספר הציבורי בו היא לומדת ומקריא לה את השיר שכתב. הוא משכנע אותה ללכת איתו להצגה של ניל. ניל חולם להיות שחקן, אולם הוא יודע שאביו מתנגד לרעיון. ללא ידיעת אביו הוא נבחן לתפקיד הראשי במחזה "חלום ליל קיץ" ואף מתקבל אליו. כאשר אביו מגלה הוא כועס ודורש מניל לפרוש מהמחזה, אך ניל מסרב. הוא מבקש עצה מקיטינג ונענה שעליו לדבר עם אביו, להסביר לו כי זהו רצונו. ניל אינו מסוגל לעשות זאת. לקראת סיום המחזה מופיע אביו של ניל. אביו לוקח אותו הביתה ושם מבשר לו כי הוא רושם אותו לבית ספר צבאי על מנת שלא יעסוק שוב במשחק ויתכונן ללימודי הרפואה שאביו מתכנן עבורו בהרווארד. ניל השבור אינו מסוגל להתמודד עם המציאות שאביו בונה עבורו והוא מתאבד בירייה בחדר העבודה של אביו.
הרמוניה אטונאלית
הלחנת מוזיקה אטונאלית
גישה נוספת של שיטות הלחנה של מוזיקה אטונאלית מוסברת על ידי אלן פורטה אשר פיתח את התאוריה שמאחורי המוזיקה האטונאלית. פורטה מתאר את שתי הפעולות העיקריות: טרנספוזיציה והיפוך. טרנספוזיציה ניתנת להסבר כסיבוב של t בכיוון השעון או נגד כיוון השעון במעגל, כך שכל צלילי האקורד מוסבים במידה שווה. לדוגמה, אם t = 2 והאקורד הוא [6 3 0], טרנספוזיציה (בכיוון השעון) תהיה [8 5 2]. היפוך ניתן להסבר כסימטריה ביחס לציר שהוקם על ידי 0 ו-6. בהמשך לדוגמתנו [6 3 0] הופך ל-[6 9 0].
מאפיינים חשובים הם אלו שאינם משתנים, אלו הם הצלילים אשר נשארים זהים לאחר השינוי. יש לציין שלא ניתנת התייחסות להבדלי האוקטבות בהם הצלילים מנוגנים, כך שלדוגמה כל הדו-דיאזים מקבילים, בלי קשר לאוקטבה בהם הם מושמעים. זו הסיבה בגללה שיטת שנים עשר הטונים מוצגת באופן מעגלי. הדבר מוביל אותנו להגדרה של דמיון בין שני אקורדים באופן המתייחס לתת-קבוצות ולתוכן המרווחי של כל אקורד.
מחלוקת על המונח כשלעצמו
המונח "אטונאליות" היה שנוי במחלוקת. ארנולד שנברג, שהמוזיקה שלו בדרך כלל משמשת להגדרת המושג התנגד לדבר בתוקף בטענה כי "המילה 'אטונאלי' יכולה להצביע רק על דבר לא עקבי בטבע הצליל... זה מופרך לקרוא לכל קשר בין צלילים אטונאלי בדיוק כפי שזה מופרך להקצות יחסים של טווח צבעים או השלמתם. אין אנטיתזה שכזו" (שנברג 1978).
ללכת שבי אחריו
עלילה
לבקשת הוריו של ניל, מנהל בית הספר פותח בחקירה. ריצ'רד הוא הראשון לעמוד מול הדירקטוריון של בית הספר. מאוחר יותר כאשר צ'ארלי מתעמת עמו הוא מודה בפני הנערים כי הוא הפיל את כל האשמה על קיטינג ועליהם לעשות את אותו הדבר. צ'ארלי מתפרץ ומכה את ריצ'רד, מה שמביא לגירושו מבית הספר. טוד נקרא למשרדו של מר נולן, שם הוריו מחכים. הוא נאלץ להודות כי לקח חלק ב"אגודת המשוררים המתים" ואף נדרש לחתום על מסמך בו הוא מצהיר כי מר קיטינג ניצל לרעה את סמכותו, הסית את הילדים להקים מחדש את "אגודת המשוררים המתים" ועודד את ניל לזלזל ברצונות אביו. טוד רואה כי כל הנערים האחרים כבר חתמו על המסמך והוא נאלץ גם כן לחתום עליו בלחץ אביו. מר קיטינג מפוטר.
הרמוניה אטונאלית
מחלוקת על המונח כשלעצמו
גם המלחין והתאורטיקן מילטון בביט זלזל במונח, ואמר "העבודות שנכתבו לאחר מכן, רובן מוכרות, כוללות את חמשת הפרקים לתזמורת (אנ'), ציפייה (אנ') ופיירו הסהרורי (אנ'), עבודות אלו וכמה עבודות שבאו בעקבותיהן כונו 'אטונאליות', איני יודע על ידי מי ואני מעדיף שלא לדעת, משום שהמונח הזה לא הגיוני בשום מובן. לא רק שהמוזיקה מתעסקת ב'טונים', היא מתעסקת בדיוק באותם 'טונים', אותו חומר פיסי בו המוזיקה עסקה כבר שתי מאות שנים. בכל הנדיבות, ייתכן שהמושג 'אטונאלי' בא לנתח במתינות והוא נגזרת של 'אטוני' או בא לסמל 'טונאליות של משולשים', אבל גם כך ישנם אין ספור דברים שהמוזיקה איננה (בביט 1991).
למושג 'אטונאליות' התפתח ערפול במשמעות כתוצאה מהשימוש בו לתיאור קשת רחבה של גישות הלחנה אשר חרגו מאקורדים מסורתיים ומהלכים הרמוניים. היו ניסיונות לפתור בעייתיות זו על ידי שימוש במושגים כמו 'פאן-טונאלי', 'לא-טונאלי', 'רב-טונאלי', 'טונאלי-חופשי' ו'ללא מרכז טונאלי' במקום 'אטונאלי' אך מושגים אלו לא זכו להכרה רחבה.
ללכת שבי אחריו
עלילה
בסצנה האחרונה בסרט הנערים חוזרים לשיעור אנגלית, אותו מעביר כעת מר נולן. הוא מבקש מהכיתה לקרוא את ההקדמה של הספר, אולם מגלה להפתעתו כי כל הנערים קרעו אותה. באותו זמן מר קיטינג נכנס לחדר על מנת לאסוף את חפציו האישיים. טוד מגלה לו כי הנערים אוימו ולא הייתה להם ברירה אלא לחתום על המסמך המאשים אותו. מר נולן מצווה על טוד להיות בשקט ומבקש ממר קיטינג לעזוב. כאשר קיטינג עומד לצאת מהכיתה בפעם האחרונה טוד קם על רגליו, עולה לשולחן וצועק "הו קברניט! קברניט שלי!". מר נולן מאיים על טוד שאם לא יישב הוא יגורש מבית הספר. בעקבות טוד מתחילים שאר התלמידים לקום על רגליהם ולעלות על השולחנות, למורת רוחו של מר נולן שקורא להם לשבת ומכה עם ידיו על שולחנו. קיטינג מודה לתלמידיו ועיניו מתמלאות דמעות. הוא עוזב את הכיתה.
סטף ורטהיימר
זאב סטף ורטהיימר (נולד ב-16 ביולי 1926, ה' באב ה'תרפ"ו) הוא תעשיין ופוליטיקאי ישראלי, מייסדם של המפעלים "ישקר", "טכנולוגיית להבים" וקבוצת IMC, זוכה פרס ישראל וחבר הכנסת התשיעית מטעם התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). הוא שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ובפלמ"ח ובצה"ל במלחמת העצמאות, עסק במיזמי חינוך, עידוד כלכלי ואיכות שלטון מגוונים. ורטהיימר דורג ב-2020 כאיש העשיר בישראל, והונו הוערך ב-6.2 מיליארד דולר.
במשך שנים ניהל ביחד עם בנו, איתן ורטהיימר, את קבוצת ישקר-IMC, ובשנת 2006, לאחר 54 שנים של ניהול החברה בידי סטף ובנו, קבוצת ברקשייר האת'וואי, שבראשה המיליארדר ואיש העסקים וורן באפט וורן באפט רכשה 80% מנתח המניות של החברה ב-4 מיליארד דולר וב-2011 רכשה ברקשייר את 20 האחוזים הנותרים עבור 2 מיליארד דולר נוספים.
ורטהיימר הגה את שיטת גני התעשייה עבור תעשיינים ויזמים ובחסותו נבנו גני תעשייה במגדל תפן, עומר, תל חי, נצרת ועוד. במסגרת פעילותו החינוכית, ורטהיימר הקים, מימן ותמך בבתי ספר מקצועיים. על פעילותו לאורך חייו ניתנו לו פרסים ועיטורי הוקרה בהם פרס קפלן, פרס רוטשילד, פרס ישראל לשנת התשנ"א ופרס יגאל אלון. פעילותו החלוצית של ורטהיימר מתבטאת בפועלו ארוך השנים לפיתוח התעשייה והכלכלה בין היתר באזורים מדוללי אוכלוסין ברחבי הארץ. מיזמי הבנייה האזרחיים שהוא לקח בהם חלק כוללים את ייסוד כפר ורדים בגליל המערבי וייסוד לבון במועצה אזורית משגב.
ביוגרפיה
ורטהיימר נולד ב-16 ביולי 1926 בקיפנהיים שבאזור היער השחור בגרמניה, בימי רפובליקת ויימאר. בילדותו, אוכלוסיית קיפנהיים מנתה בסביבות 2,000 איש, מתוכם שליש היו יהודים. סטף נולד וגדל בבית בן שלוש קומות, אותו הבית שבו נולד אביו, אויגן ורטהיימר. משפחת ורטהיימר הייתה משפחה מסורתית שומרת כשרות ומדי שבת נהגו ללכת לבית הכנסת המקומי. סטף הוא בכור ילדיהם של אויגן ולינה, ולו אח, צבי, ואחות, דוריס. בבית המשפחה בקיפנהיים התגוררה גם סבתו מצד אביו של סטף, פאולינה. אויגן ורטהיימר היה איש עסקים פרטי בדומה לרבים מבני משפחתו, הוא שירת בהצטיינות בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, איבד את אחיו במלחמה ואיבד את רגלו במהלך קרב ורדן ב-1916.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון הורע באופן הדרגתי מצבם ומעמדם של יהודי גרמניה, ובחוקי נירנברג ב-1935 הוגדרו רשמית כגזע נחות לארים. המשפחה לא הייתה ציונית, אך בעקבות ההחמרה במצבם החליטו למכור את רכושם ולעלות ארצה לארץ ישראל הנתונה לשלטון המנדט הבריטי. האב אויגן החליט להגר לישראל ולא לארצות הברית עקב חוקי ההגירה הנוקשים לאמריקה שפעלו מאז חקיקת חוק ההגירה של 1924.
בעקבות זאת, בשנת 1937 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. אביו העביר את טחנת הקמח המשפחתית מגרמניה לנחלת יצחק שבתל אביב. המשפחה קנתה בית ברחוב פרישמן, בשכנות לאישים כגון פנחס רוזן ויוספה שוקן. ורטהיימר למד בבית הספר העממי תל נורדאו בתל אביב. בגיל 16 נשר מהלימודים לאחר שנים של הסתכסכות עם הנהלת בית הספר והחל לעבוד בחנות למכירת מצלמות ותיקונן. במקביל לעבודתו למד אופטיקה, בין היתר אצל פרופסור עמנואל גולדברג, וחרטות. ורטהיימר למד עם השנים עברית, אנגלית וגרמנית (שהייתה שפת האם שלו). נכון לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, היישוב היהודי היה נתון במיתון כלכלי והילדים סטף וצבי תרמו לפרנסת המשפחה.
ב-1940, לפי דרישת הצבא הבריטי מגולדברג, פיתחו תלמידיו, ובהם ורטהיימר, מצפן עבור החיילים הבריטים. בהמשך עבר ורטהיימר לעבור כחרט בתל ליטוינסקי, בבסיס הצבא הבריטי ובהמשך גם האמריקאי. לפי המלצת גולדברג לבריטים, ורטהיימר נשלח ב-1943 לבסיס חיל האוויר המלכותי בבחריין, בשביל לעבוד על כלים אופטיים. עם הגעתו של ורטהיימר לבחריין היושבת במפרץ הפרסי, התברר כי נדרשה ממנו השכלה כדי לטפל בתחומים נרחבים מעבר לאופטיקה. דרך טייס יהודי רכש ספרי השכלה מתל אביב ועבד על מערכות המיזוג כמו גם על גנרטור לייצור חשמל. בבחריין ורטהיימר גם נהג להתארח אצל משפחת יהודים יוצאי בצרה אשר בממלכת עיראק. לקראת סוף שירותו נערכו רדיפות נגד יהודים במנאמה וורטהיימר איבד קשר עם המשפחה. האירועים התרחשו בסמוך ל"טפטוף" ידיעות על השואה באירופה.
בשעות הפנאי, ורטהיימר וחבריו נהגו לעבוד על ייצור נשק עבור ההגנה, וניסו לייצר רקטות ונשק ארטילריה כמעט מאפס. בהמשך השלים ורטהיימר קורס טיס מטעם ההגנה בקיבוץ נען לצד 12 מתלמדי קורס נוספים. ורטהיימר שירת במחלקת הטיס בתפקיד קצין טכני. ורטהיימר גם למד בקורס חבלה והתקין מוקשים מגנטיים נגד ספינות צי המלחמה הבריטי. ביוני 1946, נעצר בשבת השחורה על ידי השלטונות הבריטיים והושם במחנה מעצר ברפיח למשך 4 חודשים. לאחר שחרורו שירת ורטהיימר כקצין טכני בחסותו של מפקד הפלמ"ח, יגאל אלון, שירש ב-1945 את יצחק שדה . ב-1947 פעל במסגרת התעשייה הצבאית של ההגנה ועסק בפיתוח תותח ללא רתע. במסגרת תפקידו, נשלח לצרפת ולבלגיה ללמוד כיצד מייצרים קנים.
במהלך מלחמת העצמאות היה לקצין טכני בחטיבת יפתח. הוא המשיך לעסוק בפיתוח נשק והשתתף בפיתוח מרגמות. בין המרגמות שתרם לפיתוחן הייתה "אם 2", מרגמה נגד שריון שפעלה לטווח של 400 מטר, בעוד לשם השוואה הדגם הקודם היה בעל טווח של 80 מטר בלבד. עיקר הפיתוח של המרגמות נעשה במסגרת שירות בגליל, ובאותה העת נקשר ורטהיימר לאזור. ורטהיימר, כרבים אחרים בשירות, זעם על פירוק הפלמ"ח, וניסה להציע ליגאל אלון, ללא הצלחה, שאנשי הפלמ"ח יעברו למסגרת אזרחית ו'יתלבשו' על עיר כמו באר שבע במטרה לפתח את תעשייתה ולהפוך אותה לעיר של מופת כלכלית לשעת שלום.
קריירה עסקית מוקדמת
ורטהיימר עבד בתע"ש ו"מכון 3" (שהפכה בהמשך לרפא"ל) אך פוטר ב-1952, משום שלא היה בעל תואר מהנדס. הוא הקים בחצר ביתו בנהריה בית מלאכה בו ייצר סכינים, כלים לחיתוך מתכות וכן לוחיות מתכת מושחזות, את התוצרת שיווק בעצמו כשהוא רכוב על אופנוע. בית המלאכה שגודלו היה כ-20 מ"ר התפתח למפעל "ישקר", מפעל העוסק בייצור כלי חיתוך למתכת המורכבים במכונות לעיבוד שבבי (כגון מחרטות). "ישקר" גדל לחברה משגשגת המייצאת תוצרתה למדינות זרות וב-1962 אף הוקם בהולנד מפעל "דוראקרב" בבעלות משותפת ישראלית-אמריקנית וחברת "ישקר".
ב-1968, לאחר מלחמת ששת הימים ועקב האמברגו הצרפתי למכירת נשק לישראל, הקים את "להבי ישקר", מפעל לחישול למנועי סילון, כדי לסייע למאמץ הביטחוני. ברבות הימים שינה המפעל שמו ל"טכנולוגיית להבים".
בשנת 1976 זכה ורטהיימר בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת.
בשנת 1981, פתחה אשתו, מרים ורטהיימר, את מאפיית המגדנאות (קונדיטוריה) "לחמי" בשותפות עם גבי זוהר, קבלן מנהריה. נכון ל-2010, החזיק ורטהיימר ב-75% מהמאפייה. המאפייה נמכרה לחברת ויסוצקי ב-2012. בשנת 1981 הקים ורטהיימר את מיקרו כלים, חברה שעסקה בפיתוח מוצרי דיוק זעירים לתעשיות טכנולוגיות.
בתחילת 1983 נפצע בתאונת דרכים.
פיני דגן
פנחס (פיני) דגן (נולד ב-5 בנובמבר 1953) הוא קצין צה"ל בדימוס, בדרגת אלוף-משנה, ששירת בעיקר בחיל ההנדסה. שימש כמפקד גדוד 601, מייסד פלחה"ן גולני הסדירה, מהנ"פ (מפקד הנדסה פיקודי) צפון ומפקד בית הספר להנדסה צבאית.
סטף ורטהיימר
קריירה עסקית מוקדמת
בשנת 1983 הצטרף למפעל בנו, איתן ורטהיימר, זוכה "פרס התעשייה" לשנת 1996, במטרה לחלץ את החברה מקשיים. פעילותו של איתן בניהול החברה הביאה לגידול מואץ במכירות ורווחי המפעל.
ב-5 במאי 2006 נרכשו 80% מקבוצת "ישקר" שבבעלותו ובבעלות בנו על ידי חברת ההשקעות של וורן באפט בסכום של 4 מיליארדי דולרים. עסקה זו הפכה את משפחת ורטהיימר למשפחה העשירה בישראל ומספר 188 בעולם, ובשנת 2007 הונו הוערך בכ-4.4 מיליארד דולר. ב-1 במאי 2013 קנה וורן באפט את ה-20% הנותרים של החברה תמורת כ-2 מיליארד דולר.
פיני דגן
נעוריו
דגן נולד ב-5 בנובמבר 1953 בטבריה לאהרון ואסתר דגן. הוא למד בבתי הספר היסודיים "גבעת שלום" בתל אביב וב"ממלכתי ד'" בטבריה. בתיכון למד ב"עירוני ו' ת"א ואת כיתה י"ב סיים במונטריאול בקנדה. אחרי תום לימודיו התיכוניים חזר לישראל והתגייס לצה"ל.
שירותו הצבאי
בשנת 1971 התגייס דגן לצה"ל ושובץ בחיל ההנדסה. דגן הוכשר כלוחם ופלס בבהל"ץ. כמו כן עבר קורס מפקדי כיתות וקורס קצינים, אותם סיים כחניך מצטיין. עם סיום קורס הקצינים מונה דגן למפקד מחלקה בגדוד "ירון" במלחמת יום הכיפורים. אחריו שימש כמדריך בקורס קציני הנדסה בבה"ד 14 ומפקד פלוגה בגדוד 601. בהמשך השתלם דגן בקורס קציני הנדסה של חיל הנחתים האמריקאי ואחרי שחזר מארצות הברית מונה למפקד פלוגה בקורס מפקדי הנדסה. בשנת 1978 הטיל עליו אמיר ראובני, מפקד חטיבת גולני, להקים ולפקד על פלחה"ן גולני. דגן הקים את הפלוגה והיה למפקדה הראשון.
סטף ורטהיימר
גני התעשייה – מודל תפן
ב-1982 יזם את הקמת גוש תפן ואזור התעשייה "תפן" בגליל המערבי. אל אזור התעשייה עבר מפעל "ישקר". בתוך אזור התעשייה הוקם גן תעשייה שמטרתו לסייע לפיתוח יוזמות יצרניות, בדגש על ייצור המיועד לייצוא. לצד המפעלים הוקמו בגן התעשייה מוזיאונים וניתן בו מקום רב לאומנות בכלל ולפיסול בפרט. על סמך מודל זה, שזכה לשם "מודל תפן", המשיך ורטהיימר בהקמת גני תעשייה בתל חי (1992), בעומר (1995), בלבון (1998), בדלתון (2006) ובנצרת (2014). בשנת 2005 הקים ורטהיימר גן תעשייה בגזבה שבטורקיה.
פיני דגן
שירותו הצבאי
לאחר מכן שימש כסמג"ד גדוד 605 ובסיום תפקיד זה נשלח ללמוד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. עם סיום הקורס, והוא בן 29, מונה דגן למפקד גדוד 601 בתקופה זו גם הקים את מחלקת הסיור (מחס"ר 601). שבוע לאחר מכן פרצה מלחמת לבנון הראשונה. תחת פיקודו של דגן הפכו כוחות גדוד 601 לראש החץ בלחימה בלבנון ולחמו לצד כוחות צנחנים ועוצבה משוריינת "כפיר" בעין זחלתא ואחר כך בביירות כשברשותו 2 פלוגות לוחמים ופלוגת צמ"ה. כוחות ההנדסה של דגן ביצעו פעולות הנדסיות צבאיות ופריצת דרכים בחזית לצד לחימה ככוחות חיל רגלים וחילוץ נפגעים. בעת שלחם בראש גדודו לטיהור רחוב בעיר ביירות נתקלו כוחותיו במחבלים רבים. דגן, שחשד כי הרחוב ממולכד במטעני חבלה, ולא רצה לסכן את חייליו פקד על ירי צפע שריון (צפ"ש) אל תוך הרחוב. הפיצוץ היה הרסני ומעוצמתו נהרסו כל הבתים משני צדי הרחוב. פעולה זו הפכה למורשת קרב וכן מקור לסיפורים המבוססים עליה. לאחר המלחמה קודם דגן לדרגת סגן-אלוף.
בשנת 1984 נשלח דגן לקורס מתקדם בארצות הברית ובסיומו מונה למפקד בט"ר עציון. מאוחר יותר סיים דגן את לימודיו במכללה לביטחון לאומי ומונה למפקד מרכז ההנדסה הארצי בצאלים, בדרגת אלוף-משנה. בהמשך שימש כקצין ההנדסה של פיקוד הצפון, ולאחר מכן נתמנה למפקד בית הספר להנדסה צבאית. תפקידו הצבאי האחרון היה נספח צה"ל לארגנטינה ודרום אמריקה.
סטף ורטהיימר
יוזמות חינוכיות
בין השנים 1976– כיהן כחבר ויו"ר הוועד המנהל של בית הספר "בסמ"ת" שליד הטכניון.
בין השנים 1989–1993 כיהן בחבר המנהלים של הטכניון בחיפה.
מאז 2010 רוכזו היוזמות החברתיות שהוביל ורטהיימר תחת קרן סטף ורטהיימר. הקרן עוסקת בקידום החינוך הטכנולוגי בארץ, מקימה מגמות טכנולוגיות מתקדמות בבתי ספר ומנסה לייצר חיבור בין בתי הספר לשוק העבודה.
פעילות ציבורית
בשנת 1974 הצטרף ורטהיימר למפלגת שינוי והיה מפעיליה המרכזיים. במרץ 1975 נתמנה ורטהיימר ליו"ר הוועד הפועל של מפלגת שינוי. ורטהיימר קרא להורדת נטל מס הכנסה וצמצום תקציב המדינה, בין השאר על ידי ביטול משרד השיכון ומשרד הקליטה. כן הציע ורטהיימר להגביל את כוח האדם שיועסק על ידי המדינה, כדי למנוע שאיבת כוח אדם מהמגזר היצרני. בשנת 1975 הוביל ניסוי של רפורמת מס במפעל שלו, שנועד להראות שהורדת נטל המס על העובדים תגדיל את התפוקה באופן שהכנסות המדינה לא ייפגעו, והעובדים ירוויחו יותר. ניסוי זה הביא חשיפה רבה בתקשורת הישראלית לישקר ולורטהיימר, ולטענת ורטהיימר הוכיח שהורדת מיסים מגבירה את הפריון. ורטהיימר יזם פגישה של חברי שינוי ול"ע עם יגאל ידין במטרה לגבש מפלגת מרכז לבחירות לכנסת התשיעית. הוא הצטרף יחד עם שאר חברי שינוי, לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש), ונבחר מטעמה לכנסת התשיעית, בה שימש כחבר בוועדת הכלכלה ובוועדת החוץ והביטחון. ב-14 בספטמבר 1978 התפצלה ד"ש, וורטהיימר הצטרף, יחד עם אמנון רובינשטיין ואחרים, לחלק שכּונה "התנועה לשינוי ויוזמה", שלאחר פיצול נוסף קיבל את השם "שינוי - מפלגת מרכז". בפברואר 1981 התפטר מהכנסת וחזר לעסקיו ולפיתוח הגליל.
ב-1981 היה הכוח המניע בהקמתו של היישוב כפר ורדים, שעם השנים הפך ליישוב הקהילתי הגדול בצפון ישראל. פיתוח היישוב התבצע באמצעות החברה לפיתוח כפר ורדים בשליטתו של וורטהיימר. בשנת 2008, לאחר מחלוקות עם מינהל מקרקעי ישראל, אגודת משתכני כפר ורדים והמועצה המקומית כפר ורדים, פורסם דו״ח מבקר המדינה ובו פרק העוסק בנושא פיתוח כפר ורדים. בדו״ח נכתב כי תושבי כפר ורדים שילמו במיטב כספם בעבור פיתוח שלא בוצע: "לדעת משרד מבקר המדינה, המשתכנים זכאים למבני הציבור שפורטו בהסכם ההרשאה, שכן הם שילמו בגינם לחברה לפיתוח במעמד תשלום דמי הפיתוח".
בשנת 2011 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "איש ליד מכונה" בהוצאת ידיעות אחרונות.
הוקרה
בשנת תשנ"א (1991) זכה ורטהיימר בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 2002 זכה ורטהיימר באות אביר איכות השלטון בקטגוריית מפעל חיים מטעם התנועה לאיכות השלטון.
ביום העצמאות ה-58 של מדינת ישראל נבחר יחד עם סבתא ג'מילה להשיא את אחת משתים עשרה המשׂואות בהר הרצל, עבור תרומתם לפיתוח יוזמות בגליל.
בשנת 2007 זכה בתואר יקיר הגליל מטעם המשרד לפיתוח הנגב והגליל.
בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב ורטהיימר במקום האחרון הסמלי ברשימת "התנועה" לכנסת.
בשנת 2013 קיבל תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
בשנת 2014 זכה ורטהיימר בעיטור נשיא מדינת ישראל.
מירי בן-ארי
מירי בן-ארי (נולדה ב-4 בדצמבר 1978) היא כנרת ומפיקה מוזיקלית ישראלית שהיגרה לארצות הברית. זוכת פרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר לשנת 2005.
קורות חייה
בן-ארי נולדה וגדלה ברמת גן, לאב ארכיטקט ולאם עקרת בית. בגיל שש החלה בלימודי מוזיקה קלאסית, ובגיל 12 ניגנה בפני הכנר הנודע אייזק שטרן, שהמליץ עליה לקבלת מלגת לימודים של קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בן-ארי החלה להופיע במועדוני ג'אז ובמקביל התחברה עם נגני המיתר של ברודוויי אך היא נשאבה לתוך מוזיקת ההיפ הופ. בשנת 2001, לאחר מספר שנים של נדידות בין הופעות, עברה למרכז הבמה לאחר שהצטרפה למסע הופעות של המוזיקאי האמריקאי ויקליף ז'אן שהדביק לה את התואר "כנרת ההיפ הופ", שהפך לכינויה בקרב קהילת ההיפ הופ בארצות הברית.
בן-ארי הופיעה ברחבי העולם באולמות מובילים כגון: מדיסון סקוור גארדן, רדיו סיטי מיוזיק הול, לינקולן סנטר, בשבוע האופנה, מיס יוניברס 2011, עבור מזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון ובטקס גילוי האנדרטה ע"ש ד"ר מרטין לותר קינג בוושינגטון 2011. כמו כן הופיעה בקמפיינים עם החברות קוקה-קולה, פפסי, נעלי ריבוק ובתשדיר שירות עבור ג'ימי הנדריקס.
ב-2011 הוזמנה לבית הלבן על ידי הגברת הראשונה מישל אובמה להופעה מיוחדת עם יצירתה "סימפוניית האחווה" ולקבלת התואר "אישה ראויה לציון". באותה שנה נבחרה על ידי מגזין לאישה כאחת מעשר הנשים הישראליות המצליחות לשנה זו.
בן-ארי זכתה בפרסים רבים ובכללם: "האישה היהודייה הבינלאומית כמודל", פרס הוקרה מטעם פסטיבל הסרטים הישראלי, פרס הוקרה מטעם האגודה האמריקנית של יד ושם, פרס הוקרה מטעם הפדרציה יהודית ופרס ע"ש ד"ר מרטין לותר קינג מנשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
בן-ארי ייסדה ומנהלת אגודה שלא למטרות רווח בשם "גדנק" (יזכור) במטרה להילחם בבורות בקרב בני הנוער באמריקה בנושא השואה. במסגרת האגודה הוציאה יחד עם סאבלימינל שיר בנושא השואה המבוסס על המנגינה של השיר אדון עולם.
מתגוררת בניו יורק עם בן זוגה אהרון כהן, איש עסקים יהודי-אמריקאי, ממנו נולד לה בן. אחיה אוהד בן ארי חבר בהרכב הקאמרי שלישיית מונדריאן ולשניים שיתופי פעולה מוזיקליים אחדים.
בשנת 2013, שיתפה פעולה עם מפיק והדיג'יי, ארמין ואן ביורן, בשיר "Intense" מתוך האלבום שלו "Intense".
פילם נואר
פִילְם נוּאָר או סרט אפל (בצרפתית: Film Noir) הוא סגנון קולנועי, המקושר לרוב עם סרטי הפשע. אין המדובר בסוגה קולנועית, כי אם באווירה, בסגנון, במערכת ערכים מוסרית ובדרך הצגת הדמויות.
הסרט האפל מציג את גיבוריו בעולם ניהיליסטי ואקזיסטנציאליסטי. הגיבור בסרט האפל, כמו גם הנבל, הוא לרוב ציני, מפוכח, לעיתים קרובות בודד, וקשור לאירוע נורא בעברו.
מבחינת סגנון קולנועי וטכניקה, הסרט האפל מתמקד בסצינות לילה, תוך הדגשת הצללים וזוויות צילום בלתי רגילות. הצילום הוא לרוב בשחור-לבן.
שורשיו של הסרט האפל הם בסוגת "הבלש הקשוח" (Hard Boiled Detective), שנוצרה על ידי כותבים כמו דשיל האמט וריימונד צ'נדלר בשנות השפל הגדול בארצות הברית, אך שורשיו העמוקים יותר מגיעים עד לאקספרסיוניזם הגרמני משנות ה-20 ול"רומן הגותי" הבריטי מן המאה ה-18 והמאה ה-19.
המושג "סרט אפל" נטבע על ידי מבקר הקולנוע הצרפתי נינו פרנק רק בשנת 1946, לאחר שחיפש הגדרה שתאחד את "הנץ ממלטה", "לורה"  (במאי: אוטו פרמינגר, 1944), "רצח, יקירתי"  (במאי: אדוארד דמיטריק, 1944), "ביטוח חיים כפול", "האישה בחלון" (1944) ו"רחוב ארגמן" (1945) (במאי: פריץ לאנג), ולא היה ידוע ליוצרי "הסרט האפל" שפעלו החל מתחילת שנות ה-40. סגנון זה הוגדר בדיעבד על ידי חוקרי קולנוע ומבקרים. רבים מיוצרי הסרט האפל הודו כי בעת שיצרו לא היו מודעים לכך שיצרו סגנון מובדל של קולנוע.
עם זאת, הסרט האפל הוליד סגנונות משנה המקובלים גם בימינו. "פוסט-נואר", "נאו-נואר", ו-"טכ-נואר". עם הסרטים המזוהים באופן ישיר עם מורשת הפילם נואר נמנות יצירות כ"צ'יינהטאון" (1974) בבימויו של רומן פולנסקי, "קטיפה כחולה" של דייוויד לינץ' (1986), "סודות אל איי" (1997), "באטמן" של טים ברטון (1989) ו"ממנטו" (2000) של כריסטופר נולאן, כמו גם סרטי מדע בדיוני כ"בלייד ראנר" (1982), "שליחות קטלנית" (1984) ואף פרודיות פוסטמודרניות כ"צומת מילר" (1990) או "האיש שלא היה שם" (2001) של האחים כהן.
מבשרי הסרט האפל
הולדת הסרט האפל היא תוצאה של צירוף של סוגות וסגנונות, אשר לה מקורות הן בקולנוע והן בציור ובספרות.
האסתטיקה של הסרט האפל מושפעת באופן עמוק מסגנון "האקספרסיוניזם הגרמני", שפרח בגרמניה בשנות ה-20, והוליד במאים כפריץ לאנג ופרידריך וילהלם מורנאו. הסרט האקספרסיוניסטי נטש את הריאליזם הקולנועי, והתמקד בתיאור המציאות הסובייקטיבית של גיבוריו, תוך שהוא משתמש בתפאורות אולפן לא-ריאליסטיות ובמשחק מוגזם. תחילת המגמה בשנת 1919 ביצירה "הקבינט של ד"ר קליגרי".
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נאלצו רבים מן הבמאים המובילים בגרמניה להימלט, אם בשל יהדותם או בשל התנגדותם לשלטון החדש. בין הנמלטים – בילי ויילדר, פריץ לאנג ורוברט סיודמאק. הם הביאו עמם את הטכניקות ואת הראייה הקולנועית שפיתחו, ובמיוחד את השימוש הדרמטי בתאורה, ואת נקודת הראות הסובייקטיבית, הפסיכולוגית, של סרטיהם. במאים אלו יצרו כמה מן הסרטים האפלים הידועים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע.
בד בבד עם האקספרסיוניזם הגרמני צמח בארצות הברית סרט הגנגסטרים. יצירות כ"קיסר קטן" (1930), "אויב הציבור" (1931), "פני צלקת" (1932) ו"נמלטתי מעבודת הפרך" (1932) סימנו את הטריטוריה המוסרית והקולנועית שבה ינדוד הסרט האפל בעשור שלאחר מכן.
השפעות חשובות אחרות היו מן הריאליזם הפואטי הצרפתי, אשר עסק בנושאים כגורל, אי-צדק וגיבורים שדינם נחרץ, ומן הנאו-ריאליזם האיטלקי, אשר הדגיש את האותנטיות. סרטים אפלים מאוחרים כ"לילה ועיר" (1950) ו"בהלה ברחובות" (1950) אימצו גישה נאו-ריאליסטית של צילום מחוץ לאולפן, ושימוש בניצבים שאינם שחקנים. כמה מן הסרטים האפלים שאפו להביא את סיפורם של אנשים רגילים שחייהם אינם יוצאי דופן, באופן השאוב מן הסרטים הנאו-ריאליסטים, כמו למשל "סוף השבוע האבוד" של בילי ויילדר משנת 1945, או "במקום בודד" (1950).
בארצות הברית שימשו הספר הבלשי ורומן הפשע כהשפעה הגדולה ביותר על הסרט האפל. כותבים כדשיל האמט, ריימונד צ'נדלר וג'יימס מ. קיין, ומגזינים בפרוטה (Pulp Magazines) היוו השראה לסרטים האפלים הקלאסיים, החל מ"הנץ ממלטה" (1941), מבשרו של הזרם שהתבסס על ספר מאת דשיל האמט, והוסרט פעמיים לפני שג'ון יוסטון לקח אותו לידיו והפך אותו לגרסה האפלה המוכרת כיום, וכלה בעיבודים רבים לספרי צ'נדלר.
על אף שהסרט "האזרח קיין" של אורסון וולס משנת 1941 אינו נחשב לרוב כ"סרט אפל", הוא בעל השפעה רבה על הסרט האפל, במיוחד במוטיבים הוויזואליים שלו, ובנראטיב המורכב המוצג בסרט, הנעזר ב-"voice over", קריינות רקע, שהפכה למרכיב משמעותי בסרטים אפלים רבים.
סגנון ויזואלי
הסרטים האפלים השתמשו בתאורה דרמטית – צללים מודגשים, ניגודיות חדה, תאורה עמומה, וצילום בשחור-לבן, אשר לרוב היחס בו בין הכהה והבהיר היה 10:1, במקום היחס המקובל עד אז של 3:1. מספר סרטים אפלים צולמו ברחובות הערים, כאשר סצינות ליליות אכן צולמו בלילה, ולא תוך שימוש בפילטרים באופן המוכר כ"לילה אמריקני". צללים של תריסים ונציאניים, המוטלים באופן דרמטי על פני הגיבור המציץ אל הרחוב מן החלון, הם בין הסימנים המזהים של הסרט האפל.
הסרט האפל ידוע גם בשל השימוש בזוויות צילום יוצאות דופן – זווית ראייה אלכסונית (Dutch Angle) (טכניקה שבה עשה קרול ריד שימוש מאסיבי ב"האדם השלישי" (1949) על מנת לסמל את הניכור של גיבורו בסביבה הזרה), צילומים מזווית נמוכה, ושימוש בעדשות בעלות זווית רחבה, אשר בנוסף להענקת זווית ראייה רחבה יותר, יוצרות פרספקטיבה מעוותת. אמצעים נוספים לעיוות התמונה השכיחים בסרט האפל כוללים צילום השתקפות האדם במראה, או במראות רבות, צילום דרך זכוכית (למשל בסצנת הרצח בסרטו של אלפרד היצ'קוק "זרים ברכבת" (1951), וחשיפה מרובה (Multiple Exposure) – הצגת שתי סצינות נפרדות או יותר על אותה התמונה.
נושאים
הסרט האפל עוסק לרוב בגיבורים בעלי פגם באופיים, או בגיבורים נואשים בעולם שאינו סלחני. הפשע, לרוב רצח, הוא אלמנט מרכזי בסרט האפל, ומניעיו הם לרוב קנאה, שחיתות או תאוות בצע. רוב הסרטים האפלים כוללים גיבורים ארכיטיפיים כגון "הבלש הקשוח" (Hard Boiled Detective), החוקר לרוב מקרה מסובך ומפותל, החושף לעיתים שחיתות מוסרית קשה, פאם פאטאל (Femme Fatale) בעלת מיניות מתפרצת, מושחתת ומתוחכמת, שמולה מוצגת לעיתים האישה האוהבת והנאמנה המכירה בחובותיה, השוטר המושחת, הבעל הקנאי, סוכן הביטוח הפתלתל, והסופר שקרנו ירדה. אלו היו לרוב אנשים מהצד האפל של העולם התחתון, והוצגו כציניקנים בודדים בעלי אובססיות (מיניות ואחרות) הנאבקים לשרוד בעולם קשוח. נושאים מוכרים בסרטים האפלים הם סיפורי בלשים, סיפורי כנופיית פשע המנסה לבצע שוד (Heist Films), סיפורי בית משפט, וקרבות איגרוף שהתוצאה בהם נקבעה מראש. מקומות מוכרים מן הסרטים האפלים הם העיר התחתית של לוס אנג'לס, ניו יורק או סן פרנסיסקו. הסרט האפל מתרחש לרוב במקומות חשוכים ואפופי עשן כמו מועדוני לילה, מועדוני הימורים, או משרדים בשעות לילה מאוחרות.
מוסר ורגשות
המוסר בסרט האפל נוטה להיות יחסי ודו-ערכי. הגיבורים החיוביים בסרטים אלו ישאפו לרוב למטרה מוסרית נעלה, אך יהיו מוכנים לאפשר למטרה להצדיק את האמצעים. לכמה מגיבורים אלו אירוע נורא בעברם, אשר הפך אותם לציניקנים חסרי רגשות.
רגשות הגיבורים היו לרוב ניכור, מלנכוליה, קדרות, והתפכחות פסימיסטית. הנראטיב המוצג היה לרוב מסובך, מפותל והוצג בלוויית קריינות רקע ומוזיקה מתאימה. שימוש רב נעשה בטכניקת הפלשבק, לעיתים על מנת להסביר מהו שהביא לציניות הבלתי נסבלת כמעט שבה נוקטים הגיבורים.
הסרט האפל הוא פסימי; הסיפורים שהוא מספר הם על אנשים שנלכדו במצבים שבהם אינם חפֵצים, ולרוב שאינם בשליטתם ואינם תוצאה של מעשיהם, הנאבקים כנגד גורל אקראי וחסר רחמים, ולרוב נכשלים.
אלמנטים אפלים בעלילה ובתסריט
קשה להגדיר את הסרט האפל. בניגוד לסוגות קלאסיות כ"מערבון" או "קומדיה מוזיקלית", לא היו יוצרי הסרט האפל מודעים לכך שהם יוצרים סגנון נפרד, והם חלק מתנועה סגנונית רחבה. כתוצאה מכך ישנם סרטים שמוגדרים על ידי מבקרים אחדים כסרטים אפלים, ואינם מוגדרים כך על ידי אחרים. "ורטיגו" (1958) של אלפרד היצ'קוק כולל אלמנטים קלאסיים מן הסרט האפל, אך קשה להגדירו "סרט אפל", כך גם "ניאגרה" (1952) אשר צולם בצבע, אך כולל אלמנטים קלאסיים מן הסרט האפל, ובמיוחד הופעת מרילין מונרו כ"אישה הקטלנית" הזוממת לרצוח את בעלה.
בנוסף לאלמנטים הצורניים והאחרים (תיאור הדמויות, מוסר ורגשות) שתוארו, מוסכם כי תסריט של סרט אפל כולל כמה מן האלמנטים הבאים: קו עלילה מפותל, סוף קודר, פלשבקים, רצח או שוד במרכז הסיפור, קריינות רקע, בגידה (מינית או אחרת), סיפור המסופר מנקודת ראותו של פושע.
התקופה הקלאסית של הסרט האפל
שנות ה-40 ושנות ה-50 היו התקופה הקלאסית של הסרט האפל. ישנם היסטוריונים של הקולנוע המתייחסים לסרט "הזר מן הקומה השלישית" (1940), שבו שיחק פיטר לורה, המספר את סיפורו של עיתונאי המגלה שעדות שנתן בתום לב סייעה להרשיע איש חף מפשע בעוון רצח, כ"סרט האפל הראשון". הסרט שנחשב לסרט האפל המשמעותי הראשון היה "הנץ ממלטה" שבוים על ידי ג'ון יוסטון ב-1941. את דמותו של גיבור הסרט שיחק המפרי בוגרט, אשר הפך לאחד משחקני הקולנוע המזוהים ביותר עם סוגת הפילם נואר. סרטו של אורסון וולס "מגע של רשע" משנת 1958 נחשב לסרט האפל הקלאסי האחרון.
יש הסבורים כי עידן "הסרט האפל" מעולם לא הסתיים, אלא שירדה קרנם של סרטים אלו, ועשייתם הופסקה בהדרגה, רק על מנת שיופיעו שוב בצורות אחרות. אחרים, והם המהווים רוב בקרב המבקרים, מתייחסים לסרטים שנעשו לאחר התקופה הקלאסית כסרטים שאינם "סרט אפל" במלוא מובן המילה. מבקרים אלו מתייחסים ל"סרט אפל" כאל סרט שנעשה בתקופה מוגדרת ומסוימת, ואילו הסרטים שנעשו לאחר מכן, המנסים לחזור לערכים הקולנועיים של הסרט האפל, הם דבר מה שונה בשל העובדה שיוצריהם היו מודעים לקיומו הסגנון ה"אפל" בדרך בה יוצרי הסרט האפל מן התקופה הקלאסית לא היו מודעים.
רבים מן הסרטים האפלים מן התקופה הקלאסית היו סרטים דלי תקציב ללא "כוכבים" של ממש, ויוצריהם, תסריטאים, במאים וטכנאים, מצאו עצמם ללא מגבלות שהוטלו לעיתים על סרטי הוליווד עתירי התקציב.
בתקופת הזוהר של הוליווד נדרשו התסריטאים לשלב בסרטיהם מסר מוסרי חיובי. דמויות חלשות מבחינה מוסרית, או בעלות מוסר כפול, נפסלו, ו"כוכבים" נמנעו מלהופיע כדמויות אלו. הפקות היוקרה של האולפנים הגדולים הציגו דמויות ראשיות חיוביות ודמויות משנה נעדרות כל עומק. לרוב היה שימוש בתאורה רכה, בתפאורה עשירה, הן בסצינות הפנים והן בסצינות ה"חוץ", שצולמו אף הן באולפן. הסרט האפל עמד בניגוד לערכים אלו. הוא יצר דרמות קודרות וחכמות, בעלות ערכים מוסריים מפוקפקים, המציגות דמויות נשיות בעלות מיניות מתוחכמת, ונושאים מוסריים שלא היו עולים על הדעת בהפקות היוקרה של האולפנים הגדולים. בהדרגה, החל סגנון זה לחלחל אף אל סרטי היוקרה של האולפנים, והשפיע על עשיית הקולנוע בהוליווד ומחוצה לה.
במאים ידועים בסגנון הסרט האפל
הבמאים המזוהים עם סגנון הסרט האפל הם ג'ון יוסטון, הווארד הוקס, פריץ לאנג, בילי ויילדר ואורסון וולס. אלפרד היצ'קוק יצר מספר יצירות העשויות להיחשב כ"סרט אפל" ובמיוחד "רבקה" (1940), וכן "הנודעת" (1946) ו"זרים ברכבת" (1951) אך המבקרים אינם מחשיבים את סרטיו כחלק מן ה"קנון" של הסרט האפל.
מחוץ לארצות הברית
ישנו מספר רב של סרטים שנעשו מחוץ לארצות הברית, אשר כוללים את מאפייני הסרט האפל, ואף קדמו לו. לסרט כזה נחשב הסרט הצרפתי "Pepé le Moko" משנת 1936, העוסק בגנגסטר פריזאי הנמלט מידי המשטרה בקסבה באלג'יריה, אך אישה מושכת מפתה אותו לצאת ממחבואו על מנת להיהרג על ידי המשטרה.
הבמאי ז'ול דאסן, יליד קונטיקט, שנאלץ לצאת לגלות באירופה בשנות ה-50 כתוצאה מהאשמתו כי הוא קומוניסט בתקופת "ציד המכשפות" של הסנטור ג'וזף מקארתי, יצר בצרפת את אחד מן הסרטים המזוהים ביותר עם הסרט האפל, "ריפיפי" (1955). בתקופה זו נוצרו בצרפת סרטים נוספים בסגנון זה כסרטו של אנרי ז'ורז' קלוזו משנת 1955 "Les Diaboliques" (בנות השטן) בכיכוב סימון סיניורה היפה והצעירה.
הבמאי ז'אן-פייר מלוויל מוכר בשל הסרטים האפלים הטראגיים והמינימליסטיים שיצר. סרטיו המפורסמים הם "לילה על העיר" בכיכובו של אלן דילון, "המעגל האדום" בכיכובם של אלן דלון, בּוּרְבִיל ואיב מונטאן ו"הסמוראי" בכיכובו של דלון. מלוויל (שאגב, החליף את שמו כהוקרה למחבר של "מובי דיק"), התאפיין ביצירת אווירה קודרת ואיטית, החודרת ללב המאפיינים של גיבוריו ומציגה אותם באור בהיר ונוקב.
כן נחשב סרטו של הבמאי הבריטי קרול ריד "האדם השלישי" משנת 1949 לסרט אפל קאנוני לכל דבר ועניין.
"נאו נואר" הוא מושג המשמש לתיאור סרטים אפלים שלאחר התקופה הקלאסית. אלו מיוצרים ברוב הארצות בהן תעשיית קולנוע משגשגת. כך למשל נחשב סרטו של אקירה קורוסאווה "למעלה ולמטה" (1963) לנאו נואר, כמו גם סרטו של וים ונדרס משנת 1977 "Der Amerikanische Freund" (הידיד האמריקני). אלמנטים של סרט אפל קיימים גם בסרטו של אסי דיין "החיים על פי אגפא" (1992), אם כי מדובר ביצירה מורכבת המתחמקת משיוך לסגנון או לסוגה קולנועית מסוימים.
נאו נואר והשפעת הסרט האפל
יצירתו של רומן פולנסקי משנת 1974, "צ'יינהטאון" היא סרט הקרוב בנושאיו ובתכניו אל הסרט האפל. הופעתו של ג'ון יוסטון בתפקיד מרכזי בסרט, תורמת לשיוכו אל הסגנון הקולנועי המזוהה מאוד עם יוסטון.
פרודיות על הסרט האפל נוצרו עוד בתקופה הקלאסית של הסרט האפל. "הברונטית החביבה עלי" בכיכובו של בוב הופ משנת 1947 היא דוגמה לפרודיה מסוג זה. הדוגמה הידועה ביותר היא הסרט "חמים וטעים" של בילי ויילדר משנת 1959. דוגמה נוספת היא הסרט "שחק אותה סם" משנת 1972, שבה מופיעה דמותו של המפרי בוגרט ומסבירה לוודי אלן, המשחק מבקר קולנוע יהודי נוירוטי, כיצד יש להגיע להצלחה עם המין הנשי, כמו כן ראוי לציין את הסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט", אשר לוקח את הפארודיה על הפילם נואר צעד נוסף קדימה אל תוך ז'אנר הלייב אקשן.
לסוגה זו שייך גם הסרט הדוור מצלצל פעמיים משנת 1981 בכיכובם של ג'ק ניקולסון וג'סיקה לאנג וסיפורה של אגנס משנת 1985.
סרטי האחים כהן מושפעים מן הסרט האפל, ובמידת מה מהווים פרודיה מודעת על סגנון זה. "האיש שלא היה שם" משנת 2001 הוא פרודיה מודעת, כך גם "ביג לבובסקי", המהווה הומאז' לסופר ריימונד צ'נדלר, שהוא מאבות הסגנון האפל. "צומת מילר" משנת 1990 מבוסס באופן רופף על ספרי דשיל האמט.
"סודות אל איי" משנת 1997, שביים קרטיס הנסון נחשב לקרוב ביותר לסרט פילם נואר שנוצר בסוף המאה ה-20. הסרט עוסק בשחיתות משטרתית, ובנשים קטלניות, שכמה מהן מעוצבות במודע על פי דמותן הפיזית של כוכבות הסרטים האפלים משנות ה-40.
יש המשייכים את סרטיו של דייוויד לינץ' לסרטים המושפעים מן הסגנון האפל. "קטיפה כחולה" (1986) ו"מלהולנד דרייב" (2001) מדגימים השפעה חזקה של סגנון זה.