cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סעיד אלג'מאל
ביוגרפיה
סעיד נולד למוסי' ולאמו רומיה ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן. בילדותו למד אצל המארי, ובגיל 12 התחיל לעזור לאביו בעבודתו בצורפות. נישא לזהרה (שרה) למשפחת דאר.
סעיד היה מגדולי המשוררים בקהילה היהודית בצנעא. הוא למד את רזי השירה מגדולי המשוררים בדור שלפניו, מארי אהרן הכהן, ומארי חיים צאלח אלברטי. חברו לשירה היה מארי סעיד עוזרי. חבריו היו מארי יוסף צוברי, הרב סאלם קלזאן, הרב חיים חובארה, והרב עזרי נדאף.
הגיע עם כל יהודי העיר למחנה גאולה (חאשד) בעדן, אך לפני שהספיק לעלות למטוס נפטר ממחלת הטיפוס. נטמן בבית העלמין היהודי בעדן. מונצח על ארון הקודש בבית הכנסת תפארת ישראל בשכונת רמת עמידר ברמת גן, על ידי בניו ונכדיו שהתפללו בבית הכנסת.
נכדו הוא פרופ' חיים גמליאל, חוקר במדעי הרפואה. ראש מכוני רות"ם למחקר, ומרצה בדרגת פרופסור ביחידה לפיתוח מקצועי, בית הספר לחינוך, אוניברסיטת בר-אילן.
נעמי וולף
נעמי ר' וולף (באנגלית: Naomi R. Wolf; נולדה ב-12 בנובמבר 1962 בסן פרנסיסקו) היא סופרת יהודייה-אמריקאית שחיברה רבי מכר, החשוב בהם - "מיתוס היופי". ידועה כפמיניסטית התומכת בפוליטיקה פרוגרסיבית. היא שימשה כיועצת אסטרטגית של אל גור וביל קלינטון. וולף נחשבת לכוכבת הספרותית הצעירה ביותר של מה שכונה לימים הגל השלישי של הפמיניזם.
משפחתה
וולף היא בתה של האנתרופולוגית היהודייה דבורה גולמן ושל הסופר היהודי-אמריקאי (יליד טרנסילבניה) ליאונרד וולף. היא הייתה נשואה לכותב הנאומים של ביל קלינטון, דייוויד שיפלי, אך הם התגרשו ב-2005. לזוג שני ילדים.
השכלה
וולף למדה בבית הספר התיכון לואל בסן פרנסיסקו והשתתפה בתחרויות ויכוחים כנציגת מועדון הוויכוחים של בית הספר. תואר ראשון למדה באוניברסיטת ייל אותו סיימה בשנת 1984. היא קיבלה מלגת רודז ובמסגרתה למדה בניו קולג', שבאוניברסיטת אוקספורד.
כתביה
מיתוס היופי קיבל תגובות מקוטבות מהציבור ומהתקשורת הנורמטיבית אך בעיקר זכה לשבחים מהקהילה פמיניסטית.
וולף כתבה עוד מספר ספרים:
"אש באש" (1993) עוסק בפוליטיקה והעצמה נשית. וולף טוענת כי נשים ניצבות בנקודת מפנה היסטורית, שבה הכלים ליצירת שוויוניות נמצאים בהישג יד ומרבית הנשים מאמינות בשוויון, אבל דוחות את "הפמיניזם". וולף מציעה להחליף את התפיסה של האישה כקרובן בתפיסה מעצימה המחזקת את הנשים לפועל יחד למען שינוי פני ההיסטוריה.
ספרה "מופקרויות" (1997) סוקר ומנתח את הדפוסים של מיניות בגיל ההתבגרות עכשווית. וולף טוענת שהספרות גדושה בדוגמאות של סיפורי התבגרות של גברים במסווה של ספרות אוטוביוגרפית למשל של ד"ה לורנס, טוביאס וולף, ג'יי-די סלינג'ר ארנסט המינגוויי. ואף גרוע מכך בתיאורים מיזוגניים בספרות של הנרי מילר, פיליפ רות ונורמן מיילר. וולף מדגישה, עם זאת, כי התייחסויות למיניות בגיל ההתבגרות של נשים דוכאו באופן שיטתי. היא מביאה ראיות מתרבויות שונות על מנת להוכיח כי נשים, על פני ההיסטוריה, נתפסו כיותר חושניות מאשר גברים. וולף טוענת גם שנשים חייבת להחזיר לעצמן את הלגיטימיות של המיניות שלהן על ידי ניפוץ הקיטוב בין הבתולה וזונה בתפיסת המיניות של נשים.
ספרה "טעויות מולדות" (2001) בוחן תפיסות מודרניות הנוגעות להריון ולידה. עיקרו של ספר מסופר דרך נקודת המבט האישית של וולף בעת הריונה הראשון. היא מתארת את המדיקליזציה של ההריון והלידה ושואלת מדוע ניתוח קיסרי הפך לנוהל שבשגרה בארצות הברית ומציעה לשלב גישות פחות רפואיות ויותר אישיות ללידה כגון הסתייעות במיילדות. מחצית השנייה של ספר מתארת וולף סדרה של אנקדוטות על חיים שלאחר הלידה, תוך התמקדות באי-שוויון בין גברים ולנשים בגישות הרווחות לטיפול בילדים.
ב-2005 וולף פרסמה את ספרה: "בית העץ: חוכמה יוצאת-דופן מאבי אודות איך לחיות, לאהוב, לראות". שבו היא תיעדה את משבר גיל העמידה שלה בניסיונה להחזיר למוטב יצירתיותה, את חזונה השירי והערכתה את אהבתו של אביה. בעוד שהספר קיבל ביקורות אוהדות, הוא ספג ביקורת שלילית על ידי פמיניסטיות כגון ג'רמיין גריר, כאדיפלי וכמקבל את הפטריארכליות שפעם היא התנגדה לה.
ב-2007 פרסמה וולף את הספר "סופה של אמריקה: מכתב אזהרה לפטריוט צעיר", שבו הזהירה מפני עליית הפאשיזם בארצות הברית. היא פירטה עשרה שלבים העלולים להפוך מדינה מדמוקרטיה למשטר סגור והשוותה בין האירועים שהתרחשו בארצות הברית במהלך כהונתו של ג'ורג' בוש הבן לבין האירועים שהובילו לעלייתן של דיקטטורות במאה ה-20. בספר היא צפתה, בין השאר, כי החוקים שנחקקו נגד פעילות טרור במהלך כהונתו של בוש ישמשו יום אחד את המשטר לדיכוי מחאות אזרחיות.
עשרת השלבים: הספר סופה של אמריקה עובד לסרט דוקומנטרי ב-2008.
וולף פרסמה המשך ל"סופה של אמריקה": "תנו לי חירות: מדריך למהפכנים אמריקאים" ב־2008, שבו השיאה עצות מעשיות לפעילים צעירים כיצד להילחם בפגיעה במעמד הדמוקרטיה וארצות הברית. היא סוקרת זמנים ומקומות בהיסטוריה בהם אזרחים נלחמו בהצלחה למען חברה פתוחה ודמוקרטית.
ספרה של וולף, מ-2012, וגינה: ביוגרפיה חדשה. הספר זכה לביקורות שלילות מסופרות פמיניסטיות ובאופן כללי
פעילות ציבורית וראיונות לתקשורת
וולף היא ממייסדי מכון וודהל, שמטרתו לאמן נשים למנהיגות בתחומים שונים והיא חברה במועצת המכון. בשנת 1996, וולף הועסקה במסע לבחירתו מחדש של ביל קלינטון והשתתפה בסיעור המוחות אודות דרכים להשיג קולות נשים ובפרט ה-"soccer moms" (נשות פרברים העסוקות בהסעת ילדיהן).
בהתמודדות של אל גור בבחירות לנשיאות ארצות הברית לשנת 2000, נשכרה וולף כיועצת לנושא הצבעתן של נשים, בחוזרה על תפקידה במסע הבחירות של קלינטון. הפעם, רעיונותיה של וולף והשתתפותה במסע הבחירות של גור גררו כיסוי תקשורתי משמעותי וביקורת רבה. לפי הדיווח של מיכאל דאפי במגזין טיים, "שולם לוולף שכר של חמישה עשר אלף דולרים לחודש... בתמורה לעצה בכל דבר החל מאיך לזכות בקולות הנשים וכלה בצירופים של חולצה ועניבה". מאמר הטיים ואחרים פיתחו את הרעיון שגור היה "זכר בטא אשר זקוק ליטול אחריות על הזכר אלפא בחדר הסגלגל". בריאיון שערכה עימה מלינדה הנברגר בניו יורק טיימס הכחישה וולף את הסברה כי ייעצה אי פעם לגור גבי מלתחתו. וולף עצמה טוענת כי היא הזכירה את המונח "זכר אלפא" רק פעם אחת באקראי ש"זה היה רק דבר מובן מאליו, משהו שפרשנים דשו בו במשך חודשים, שסגן הנשיא הוא בתפקיד משני וכי הנשיא הוא בתפקיד הראשי... אני השתמשתי במונחים הללו כלאחר יד בדיבורי אודות שונות בתיאורי התפקידים שלהם".
ב-2004 וולף האשימה בפומבי את הפרופסור לספרות מאוניברסיטת ייל הרולד בלום בהטרדה מינית כלפיה ב-1983 כשהייתה שם סטודנטית בת עשרים.
ביולי 2014 פרסמה וולף בדף הפייסבוק שלה שבעזה מתרחש רצח עם והתייחסה לכך שהיא נכדה של ניצולת שואה. בעקבות פרסום פורסמו תגובות נזעמות בקרב תומכי ישראל בארצות הברית. ב-2015 נשאלה האם תחזור להתגורר בישראל והיא השיבה בשלילה והוסיפה שהייתה עוזבת את ארצות הברית אם היא הייתה הופכת למדינה דתית.
ביוני 2021 הוקפא חשבון הטוויטר של וולף עקב הפצה מתמשכת של מידע מטעה בנושא חיסוני הקורונה. עם השנים הפיצה וולף תיאוריות קונספירציה שונות. היא מכחישה את היותה מפיצה של תיאוריות כאלו.
יבפאטי קולובראט
יבפאטי קוֹלוֹבְרַאט (ברוסית: Евпатий Коловрат; סביבות 1200 בכפר פרולובו - 11 בינואר 1238 בריאזאן) היה בויאר מריאזאן, ווייבוד ולוחם רוסי, גיבור מנסיכות ריאזאן ואגדות המאה ה-13, שנאבק, בפלישותיו של באטו חאן.
קולובראט ביקר בצ'רניגוב בזמן המצור על ריאזאן, שהתרחש מה-16 ועד ה-21 בדצמבר 1237.
כששמע על כך מיהר קולובראט חזרה לעיר הולדתו  וגילה  אותה חרבה ואת מרבית תושביה הרוגים. אז הוא אסף 1,700 איש מאנשיו ומבין ניצולי המצור ויצא לרדוף את באטו חאן במטרה לנקום את הרוגי המצור. אך כוחותיו הותקפו על ידי חיל המצב של צבא באטו חאן ופרץ קרב עקוב מדם. באטו חאן שלח תגבורת לחיל המצב בפיקוד שלישו, חוסטוברול. השליש הבטיח ללכוד את קולובראט חי וקרא לאחרון לדו-קרב.
כאיש בעל כוח יוצא דופן, קולובראט שיסף את יריבו לשניים באמצעות חרבו ותקף את שאר החיילים המונגולים תוך שהוא טובח בהם ללא רחם. הכוחות הנותרים נסוגו והצליחו להרוג את קולובראט מרחוק באמצעות מרגמות אבנים. כמחוות כבוד כלפי האומץ של קולובראט, באטו חאן השיב את גופתו של הגיבור לידי חייליו הנותרים ואיפשר להם לשוב עמו לביתם.
דמותו במדיה התרבותית
גבורתו וכוחו של קולובראט זכו להוקרה בספרות ובאמנויות
ע'לאת
המונח עֻ'לאת (ערבית غلاة - "מגזימים", מיחיד "ע'לו"), הוא כינוי אסלאמי לכתות אזוטריות בעלות תאולוגיה דתית רדיקלית. כתות אלו נוטות לייחס לנביא או למשפחתו תכונות אלוהיות או לפרש את המהות האלוהית באופן הפוגע באחדותה. כתות אחרות מייחסות תכונות אלוהיות למייסדיהן או לדמויות אחרות כמו חברי הנביא. במיוחד מיוחסות תכונות כאלה לעלי ולסלמאן הפרסי. בשל תפישותיהן הקיצוניות, מוקצות כתות אלו על ידי האורתודוקסיה האסלאמית ככופרות. הצופיות האסלאמית נטתה במיוחד להגזמות שכאלה. עבדאללה אבן סבא נתפס כראשון הע'ולאת, שכן הוא ייחס לעלי תכונות אלוהיות וסירב לקבל את עובדת מותו.
סנוזלן
סְנוּזֶלֶן (Snoezelen) היא שיטת טיפול שהומצאה בהולנד עבור אנשים עם לקויות שונות במערכת העצבים המרכזית, כגון מוגבלות שכלית התפתחותית (פיגור שכלי), דמנסיה, מחלות נפש ותופעות הקשת האוטיסטית. הטיפול נערך בחדר הכולל מזרנים לבנים על הרצפה ועל הקירות, נורות בצבעים מגוונים ומשחקים אשר מגרים את החושים.
הסביבה הרב חושית פותחה בראשית שנות השבעים בהולנד במרכז לליקויים קוגניטיביים דה–הרטנברג, על ידי Ad Verheul ו- Jan Huslegge, כאמצעי להרגעה ולשעות הפנאי. המוסד, הנמצא בצפון הולנד, שימש תחילה בעיקר כמקור הנאה ורגיעה, עד שהופץ הידע עליו והוקמו בו מתקנים נוספים.
פיתוח החדר נוצר בעקבות קשייו של Verheul, מטפל באומנות, ללמד את מטופליו, שיש להם מוגבלות שכלית התפתחותית עמוקה, בשיטות המקובלות. חלקם אף הסתגרו עוד יותר בתוך עצמם.
הוא החל להתבונן במטופליו במצבים אחרים וגילה שבסביבות מסוימות ועם מטפלים מסוימים הם רגועים יותר ואף פיתחו תקשורת. הוא כינה זאת "לשבת במושב האחורי" - לקיחת מרחק מהמטופלים ללא שידול אקטיבי ללמידה, תסייע להם בסופו של דבר לשחרר אנרגיות מיוזמתם ולחקור את סביבתם באופן פעיל.
במסגרת עבודתם במרכז לאנשים עם מוגבלויות החלו החוקרים ללמוד כיצד אנשים מגיבים לסביבתם. הם הציגו ריחות, מוזיקה, מגע וטעם לאנשים שאיתם עבדו במרכז. בנוסף הם ערכו ניסוי ביצירת סביבות פעילות ומרגיעות. דרך המחקר הזה התפתח הסנוזלן.
לאחר תצפיות רבות הסיק Verheul כי הסביבה הפיזית משפיעה על התחושות והמעשים של האדם; והתנהגותו של המטפל מהווה משתנה חשוב, המשפיע על יוזמותיו ופעילותו של המטופל.
המודל הרפואי
המודל הרפואי הוא סדרת פרוצדורות על פיה כל הרופאים עוברים את הכשרתם. המודל נוסח לראשונה על ידי הפסיכיאטר רונאלד לאינג, בספרו "הפוליטיקה של המשפחה" (1971).
על פי המודל, בעת קבלת מטופל במרפאתו, הרופא מברר מהי תלונת המטופל, חוקר את תולדות החולה, בודק בעברו הרחוק יותר את ההיסטוריה הרפואית, עורך בדיקות פיזיות ובדיקות נוספות בהתאם לצורך, קובע אבחנה רפואית, מציע אפשרויות טיפול ומטפל בהתאם, ולבסוף נותן פרוגנוזה עם או ללא המלצה לטיפול בהמשך.
על פי הסוציולוג ארווינג גופמן, המודל הרפואי משקף גישה כלפי פתולוגיה שמטרתה למצוא טיפול רפואי לתסמינים ולתסמונות שאובחנו, ושמתייחסת אל הגוף האנושי כאל מכונה מורכבת.
המודל הרפואי מהווה גם אחת הגישות המרכזיות להבנת הפרעות נפשיות. על פי המודל, הפרעה נפשית נחשבת למחלה רפואית, שתסמיניה הם התנהגותיים במקום פיזיולוגיים, ולפיכך גם הטיפול בה הוא על פי פרוצדורות רפואיות. ההפרעה הנפשית מבטאת פגיעה במערכת העצבים המרכזית, מערכת העצבים האוטונומית או המערכת האנדוקרינית, היא עשויה להיות תורשתית ונגרמת בשל לקות גנטית, מבנית, ביוכימית וכו'. בניגוד למודלים אחרים להבנת פסיכופתולוגיה, המודל הרפואי לא מתייחס לגורמים פסיכולוגיים ולסביבתו החברתית של האדם כגורמים רלוונטיים בהפרעת הנפש. בהמשך התפתח מהמודל הרפואי מודל רחב יותר, המודל הביו-פסיכולוגי, שנותן מקום גם לגורמים נוספים.
המודל הרפואי למוגבלות
המודל הרפואי מתייחס ללקות כאל מגבלה גופנית השייכת לאדם. ההתייחסות לאנשים אלו היא כאל "פגומים",המוגבלות היא פנימית, שייכת להם, לכן הם המקור לבעיה ויש "לתקן אותם". כבר בתקופת התנ"ך ההתייחסות לאדם הייתה בהתאם למחלתו ולאבחנה הרפואית שניתנה לו. ההנחה הייתה שאנשים עם אותה מחלה הם בעלי צרכים זהים ולפיכך זקוקים לאותו טיפול. התפיסה הרפואית המסורתית התייחסה לאדם כאל אינדיבידואל הדורש התייחסות ספציפית הקשורה בסימפטומים בלבד. האדם המוגבל נתפס כסובל מטרגדיה אישית ונחשב לאבנורמלי. תוצאות ההתערבות נשפטו לפי הדיאגנוזה בלבד. תוויות רפואיות מתייחסות למצבים שונים אך ללא אבחנה והערכה שונה לכל מטופל באשר להיסטוריה הרפואית של האדם ומשפחתו, התפקוד הפרה-מורבידי, גיל האדם וכדומה.
מוגבלות על פי המודל הרפואי היא לקות רפואית. לפי מודל זה נכות מוגדרת כמצב לא תקין, היוצא דופן מתוך החברה הבריאה, ומתמקדת במצב הביולוגי או הפיזי שעמו הפרט נדרש להתמודד. ההתמקדות היא בלקות ובמגבלות הפונקציונליות של בעלי המוגבלות לעומת יתר החברה. הביקורת על המודל טוענת כי המודל הרפואי מתייחס למצבים ולא לאנשים. האדם נחשב לפסיבי, למי שאינו יכול להשפיע על מצבו, כמי שמצריך תיקון והרופא הוא היחיד שיכול לתקן ולספק מזור.
למרות הביקורת, ניתן למצוא יתרונות במודל הרפואי. המודל מאפשר סיווג המקטלג את המחלות, קובע קשרים היררכיים ויחסים בין מחלות. שפת הסיווג מאפשרת שיח בינלאומי אחיד ומשותף לחוקרים ולמטפלים בשטח, תוך ניסיון להסביר את התופעות הקליניות בהן הם נתקלים בעבודתם. בתגובה לראייתו הצרה של המודל הרפואי, פותח בשנת 1983 המודל החברתי למוגבלות ומתוכו התפתח המושג יכולתנות. שני אלה מספקים הזדמנות למבט חברתי מורכב יותר על מוגבלותו של האדם.
ז'קלין כהנוב
ילדותה ונעוריה
כהנוב נולדה ב-1917 בקהיר בשם ז'קלין שוחט, בתם של מהגרים: אמה, איבון (Yvonne Chemla), היגרה מתוניסיה, ואביה, יוסף, מעיראק. מצרים הייתה אז סולטנות בחסות בריטית, והאמידים שבין הצעירים במדינה, שעמם נמנתה, קיבלו חינוך מערבי. היא למדה בבית ספר צרפתי וילדותה התנהלה בצרפתית, באנגלית ובערבית. אהבתה העמוקה למולדתה עמדה ביסוד זהותה המורכבת והמפוצלת. משפחת שוחט, שעסקה במסחר מזה כמה דורות, הייתה אמידה למדי. היא העסיקה משרתים ומטפלות שטיפלו בה בילדותה, בהם הייתה מריה, משרתת נוצרייה-איטלקייה, שהכירה לה, בהסכמת הוריה, את המיסות בכנסייה, והמשרת המצרי של סבה וסבתה, אחמד, שהיה משגיח על משחקיה בביקוריה אצלם. אביה נהג לפקוד את בית הכנסת הקהירי בשבתות, וסבה וסבתה היו דתיים אדוקים. אמה היוותה את הגורם החילוני-המודרני בילדותה, ונהגה לקרוא באוזניה ספרים צרפתיים, ביניהם שמרה מקום מרכזי לכתביו של מרסל פרוסט. חברותיה למשחק היו מוסלמיות, ובכתביה מוזכרת במיוחד חברה אחת בשם קאדריה. העימות ההיסטורי-מקראי, כמו גם האקטואלי בין היהודים למצרים, לא הצליח לעמוד בינה לבין חברתה, ומסקנתן המשותפת של הילדות הייתה שהעולם זקוק לאלוהות נשית, שתאפשר את קיומן של תרבויות ודתות שונות זו בצד זו, ללא עימות, ללא נקם ובלי מלחמות. כהנוב העידה כי אחמד בן בלה, מהדמויות הבולטות במאבק אלג'יריה לעצמאות, היה בן בית אהוב בבית משפחתה בקהיר מ-1954 ועד סתיו 1956. הוא נכנס ויצא לבית באופן עצמאי ולעיתים ניצל את בית הוריה, ללא ידיעתם, כמקום מסתור מהבולשת הצרפתית שרדפה אותו. לאחר זמן מה הם הבינו את המצב וביקשו ממנו שלא לסכן אותם, הוא נענה לבקשתם לאחר זמן מה וחדל מביקוריו.
מסעות, נדודים והגירה
בשנת 1937, כשהייתה בת עשרים, ביקרה לראשונה בארץ ישראל המנדטורית. לביקור התלוותה חברה בשם סילבי. שתי הצעירות התרשמו באופן שלילי מצרות האופקים ומהסגירות המחשבתית של התושבים הארצישראלים. כילידת קהילה רב-תרבותית, ששילבה מנהגים יהודיים, שפות אירופיות ותרבות ערבית, התקשתה כהנוב לשאת את הקרתנות הארצישראלית. בפרט התבטאה בביקורתיות על אודות הקיבוצים ונציגיהם, שם ערכה סיורים בלוויית מדריכים מקומיים שלטעמה היו ככל הנראה עתירי חשיבות עצמית ויהירות צברית. עם זאת, גם זיכרונות נרגשים וכמהים נקשרו עם הביקור ההוא, שכלל בין היתר סיור בירושלים, ועל כן גמלה בלבה ההחלטה כי "יום אחד אבוא גם אני לארץ ישראל".
בין השנים 1941–1946 חייתה כהנוב בניו יורק, לאחר שהתקבלה ללימודי ספרות ועיתונאות באוניברסיטת קולומביה. שם התוודעה לקפיטליזם האמריקאי, שעורר בה ביקורת בשל ההומוגניות החברתית שיצר אפילו בסביבה קוסמופוליטית כניו יורק. בתקופה זו הכירה את האנתרופולוג והאינטלקטואל קלוד לוי-שטראוס, שנמלט מצרפת מולדתו אל ארצות הברית מאימת הכיבוש הנאצי, וניהלה עִמו קשר רומנטי. קשר זה נחרת בזיכרונה כמערכת היחסית החשובה ביותר בחייה, אף יותר משתי מערכות הנישואים שניהלה בעתידה, שהסתיימו שתיהן בגירושים. ב-1946 חזרה לגור במצרים, ואחרי שלוש שנים היגרה לפריז עם אחותה. היא התגוררה בפריז עד 1954, אז עלתה לישראל. בארץ התגוררה במשך שנתיים במרכז קליטה בבאר שבע, ובגיל 39 קבעה את ביתה בעיר בת ים. ההיכרות המחודשת עם החברה בישראל, שבע-עשרה שנה לאחר התרשמותה הראשונית מביקורה הראשון, הניבה גישה חדשה כלפי האוכלוסייה הישראלית, כזו שדווקא ממזגת גלויות שונות וזהויות שונות ומתייחדת ברבגוניותה.
יצירה ספרותית וכתיבה מסאית וביקורתית
בתקופת לימודיה בניו יורק החלה כהנוב לפרסם סיפורים קצרים פרי-עטה ואף רומן ראשון – "סולם יעקב" (Jacob's Ladder; 1951; תורגם לעברית ב-2014). בישראל פרסמה מסות בעלות אופי פוליטי-הגותי, שרבות מהן נשאו שמות תנ"כיים ועסקו בענייני השעה מתוך זווית ראייה רחבה ואלגורית. כזו היא למשל מסתה "על יעקב", שפורסמה לאחר מלחמת ששת הימים, וכן מסותיה "אחי ישמעאל" ו"ולקינוח, סאדאת", שהתייחסו לביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ולשיחות השלום בינו לבין ראש הממשלה מנחם בגין. בכתיבתה עסקה בהרחבה בקשר בין המזרח למערב וקראה תיגר על פרויקט כור ההיתוך הישראלי שביסודו אובדן הייחוד התרבותי של העולים מן התפוצות השונות. את מסותיה ומאמרי הביקורת הספרותית פרסמה בעיקר בירחון הספרותי "קשת" בעריכת אהרן אמיר, אך גם בכתבי עת אחרים, בעברית ובשפות נוספות. בשנת 1963 יצא לאור "סיפורים אפריקאים בני זמננו", קובץ סיפורים ושירים מתורגמים בעריכתה. בשנת 1978 פורסם "ממזרח שמש" – קובץ ראשון ממסותיה בעברית, והיחיד שראה אור בימי חייה. רק מקץ 27 שנים (ו-26 לאחר מותה) ראה אור "בין שני עולמות", קובץ נוסף ממסותיה המתורגמות לעברית מצרפתית.
מזרח ומערב – יהדות ואסלאם
שנות נדודיה הרבות והטלטלות בין חברות וקהילות שונות מאוד זו מזו הולידו אצל כהנוב תפיסת עולם רב-תרבותית ייחודית ומגובשת. ברגישותה זיהתה היטב את רגשי הנחיתות האופייניים לאחיה היהודים-המצרים והתעמתה כל חייה עם ההשקפה המתנשאת והמבטלת של המערב כלפי המזרח ועם ההפנמה המזרחית של נקודת המבט הזו. כהנוב האמינה כי הספרות עשויה להוות כלי חשוב ומהותי לשימור הייחוד התרבותי של כותביה, ועל כן הקדישה חלק מכתביה לבחינת הזהויות המפוצלות המשתקפות בתופעה שהיא כינתה "ספרות של מוטציה תרבותית". זוהי ספרות העוסקת בחיפוש זהות, ושמתבטא בה יחס עיקש ונאמן לשלל הגורמים המעצבים את הזהות הזו, וחוסר נכונות להכפיף אותם בפני הזרם המרכזי או ההגמוניה המערבית השלטת. על השאלה: "מי אתה", לשיטתה, ישיב סופר שכזה: "אני צירוף מסוים של א, ב, ו-ג, ואני מסרב להקריב אפילו אחד מיסודות אלה." כהנוב התפלמסה עם תפיסת "כור ההיתוך" ששלטה בחברה בישראל בשנות ה-50 והציעה לה אלטרנטיבה מקורית. היא ראתה בשילוב בין עלייה מארצות אירופה לבין מיקום גאוגרפי בלב המזרח התיכון מקור פורה להתפתחות אינטלקטואלית ולהזנה הדדית, ושאפה ליצירת קרקע חברתית מאפשרת שתעודד את גוני הזהות השונים לבהוק בעוצמה ולהעשיר את המארג התרבותי המשותף. המודרניות, לתפיסתה, עשויה לתקן עוולות חברתיות שפשו בלבנט, כדוגמת השליטה הפטריארכלית במשפחה ובחברה; אך שומה עליה להיזהר ולא להכחיד את הייחוד התרבותי – המוזיקלי, הספרותי, האינטלקטואלי ואף הדתי – ששורר בסביבה גאו-פוליטית זו.
היא ראתה בקשר העתיק והעמוק בין העמים היהודי והערבי קשר ששורשיו נעוצים עוד בסיפורי המקרא – מקור אפשרי ואופטימי לדיאלוג ולקרבה ופתח אופציונלי לסיום הסכסוך של ישראל עם שכנותיה. לתפיסתה, ההתכחשות הישראלית למקורותיה הלבנטיניים היא אחד הגורמים להיקבעות הפער והשנאה שבין העמים, ואילו ההכרה במקורות אלה עשויה לשאת פרי: "במידה שלא תפחד מפני ה'לבנטיניזציה' שלה, אפשר שתסלול את הדרך לאיזה שלום לעתיד-לבוא." באחת ממסותיה התפלמסה עם הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס, שראה בעולם הנוצרי את מקור העימות וההזנה ההדדית העיקרי של העולם היהודי המודרני. לדעתה, לאסלאם יש מקום מרכזי הרבה יותר בחיי העם היהודי במאה ה-20 ושומה על היהודים לזהות את הקודים התרבותיים האסלאמיים ולדבר באותה שפה מזרח-תיכונית ולא לנהל את הקשרים עם שכניהם על בסיס עולם מושגים אירופי ואידאולוגיות מערביות לא-רלוונטיות. זווית אפשרית נוספת שהעלתה כבסיס לפתרון הסכסוך קשורה לעמדתה הפמיניסטית וברעיון שהעלתה לפיו נשים יהיו דמויות בעלות עוצמה ורבות השפעה במשחק הפוליטי, ובכך יזכירו לשני העמים שמקורם ההיסטורי ברחם אחד. "לכל עם יש דת משלו", ציטטה את אביה באחת ממסותיה האוטוביוגרפיות, "ממש כמו שלכל ציפור יש שיר משלה. האלוהים הוא שבראם והוא אוהב ומבין את כולם". תפיסה מכילה ושוויונית זו נטבעה בתודעתה והנחתה את דרכה כל ימיה.
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
בסדרה מככבים בתפקידים ראשיים טום ברק כקורמורן סטרייק, יוצא צבא שהשתחרר משירותו הצבאי לאחר שנפצע ונאלצו לקטוע את רגלו וכעת מתפרנס כבלש פרטי, והולידיי גריינג'ר כרובין אלקוט, מזכירתו הזמנית של סטרייק שמתחילה לקחת חלק פעיל יותר בחקירותיו ואף להתקרב אליו. ליהוקו של ברק כסטרייק אושר בשלבי שנת 2016, יחד עם אישור רשמי שגריינג'ר לוהקה לדמותה של רובין. בתחילת שנת 2017, אושר שהשחקן קר לוגאן יגלם את דמותו של מת'יו, ארוסה של רובין.
ז'קלין כהנוב
השקפתה הפמיניסטית
עמידתה הגאה על שורשיה המצריים והתעקשותה להימנע מביטול וצמצום ההשפעה המזרחית בציבוריות הישראלית, לא מנעו מכהנוב לראות את העוול והסבל שהם מנת חלקן של הנשים בחברה הערבית, בארץ מוצאה ובחברות שמרניות ופטריארכליות בכלל. היא סברה כי שורשי דיכוי הנשים במולדתה טמון באסלאם עצמו, ועסקה בנושא בכמה ממאמריה. המאבק בין רעיונות הקדמה שנשבו מאירופה ובין השמרנות שעודדה הדת, העסיק אותה בנעוריה. בכל הנוגע למעמד האישה היא הכריעה מגיל צעיר: "בקטנותי רציתי לדמות לסבתי... אף עתה, כשהקדמה בפתח, ידעתי שלעולם לא אוכל לשבת בבית כמוה". ההתוודעות לאפשרויות החדשות הנפתחות בפני נשים באירופה, עוררה בה התרגשות ותקווה והיא ייחלה להפוך בבגרותה לאישה פעילה ומשפיעה. רעיונות אלה לא היו מקובלים כלל בחברה שבה גדלה. אפילו אמה, שייצגה את הגישה החילונית והמתקדמת במשפחתה, דחקה בה למצוא בעל במהירות לכשתגיע לפרקה וטענה כי זוהי חובתה הראשונה של האישה. כהנוב הצעירה יצאה כנגד התפיסה הזו והתמרדה כנגד העתיד שחזו לה הוריה ושראתה סביבה – של נשים צעירות הנישאות תמורת נדוניה לבעל אשר בחרו הוריהן. עם זאת, מכתביה עולה גישה מורכבת כלפי מעמד האישה. על אף היותה בעצמה מודל של נשיות עצמאית ופעילה, על פני השטח עיגנה את הצעתה לעצב את אי-התלות הנשית בגברים בנימוקים פרגמטיים ולאו דווקא בעקרונות מוסריים. במסתה "להיות או לא להיות עצמאית" הסבירה כי במדינה כישראל, שבה תוחלת החיים של הגברים נמוכה בגלל מלחמות תכופות, שומה על האישה לפתח לעצמה זהות עצמית וחוג חברתי שאינם תלויים בבן-זוגה. נוסף על כך, היא עודדה את תכנון הילודה ויציאת נשים לעבודה לשם שיפור מצבה הכלכלי של המשפחה ומתוך חשש מפני ריבוי אוכלוסייה בעייתי, אך לכאורה לא ממניעים פמיניסטים כי אם חברתיים ולאומיים. ואולם, כל אלה, באופן טבעי, יובילו לשינוי במעמדה של האישה ולקבלת זכויות שוות: "זכויות וחובות הם שני צדדים של אותו מטבע. אם נשים עומדות לעמוס על שכמן נטל כבד ושווה של אחריות, מגיעות להן כל הזכויות – בלימודים, במקצוע, וכן בהערכת החברה כלפיהן גם כשהן נשארות ללא גברים".
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
עד כה, הסדרה שידרה את שלושת העיבודים שלה לשלושת הרומנים שפורסמו - "קריאת הקוקייה", "תולעת משי" ו"דרך הרשע". גריינג'ר ציינה שייתכן שיחלוף פרק זמן מסוים עד שפרקים נוספים של הסדרה ישודרו ואמרה: "אני חושבת שהם תמיד די הבהירו את זה שהם לא רוצים לכתוב את העלילה מבלי לבסס את זה על רומן [מהסדרה]. זה הכל תלוי בכתיבה של ג'ו [ג'יי. קיי. רולינג], וכל מה שג'ו כותבת אודות הדמויות. אז, אתם תצטרכו לחכות." הסדרה עלתה לשידור לראשונה בארצות הברית ב-1 ביוני 2018 ברשת "Cinemax" ובקנדה ברשת "HBO Canada" תחת השם "C.B. Strike" ("ק. ב. סטרייק"). בישראל, הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-7 במרץ 2018 ב-HOT, סלקום tv ו-yes.
ז'קלין כהנוב
פרסים, הכרה ומעמד בקהילה הספרותית
בארצות הברית זכתה כהנוב בפרס אטלנטיק על סיפורה "כזאת רחל" (1946), ובמענק הוטון מיפין (Houghton Mifflin) על הרומן "סולם יעקב" (1951).
הגירתה לישראל הציבה בפניה אתגר מחודש. מרכז הקליטה בבאר שבע שאליו נשלחה סימל בעבורה התחלה חדשה ואפרורית של מי ששומה עליה לחתור להכרה בארץ חדשה ובשפה שלא הייתה בקיאה בה מנעוריה. בני ציפר טוען כי אילולא אהרן אמיר לא הייתה כהנוב נודעת כלל בקרב קוראי העברית. גם אמיר עצמו, בהקדמה שכתב לספרה "ממזרח שמש", ציין כי הוא גאה להוות את הגשר בין כהנוב לבין קוראי העברית, באמצעות פרסום כתביה ברבעון "קשת" שבעריכתו. מנגד, דוד אוחנה, מגדולי חוקרי יצירתה של כהנוב, התעמת עם ניכוס זה שלה אל חיק הברנז'ה הכנענית המיוצגת על ידי אמיר וכתב העת שערך, וטען כי יש בכך משום צמצום ומזעור של פועלה וביטוי חלקי ושטחי לתפיסת עולמה. כך או כך, אין ספק כי בשנות חייה היה הרבעון "קשת" הבמה המרכזית לפרסום רשימותיה. בעקבות שתיים מהן קיבלה מכתב ארוך ממעריצה לא-אלמונית, המשוררת דליה רביקוביץ', אשר כתבה לה: "יש אצלך מזיגה יפה ביותר של רעיון מופשט עם פרטים מוחשיים", וסיפרה לה עד כמה זווית המבט הייחודית שלה על החברה הישראלית היוותה עבורה חידוש מאיר עיניים ומעורר מחשבה ולמידה.
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
רקע עלילתי
הסדרה מספרת את סיפורו של קורמורן ב. סטרייק, חייל שהשתחרר מהצבא לאחר שאיבד את רגלו באפגניסטן והפך לבלש פרטי המנהל משרד חקירות קטנטן בלונדון. המלחמה הותירה את סטרייק כשהוא פגוע נפשית ופיזית, אך האינטואיציה הייחודית והחריפה שלו – בנוסף לניסיונו כחוקר צבאי – הופכים אותו לבעל הבחנה חדה ובעל יתרון משמעותי. בעזרתה של מזכירתו הנאמנה, רובין אלקוט, סטרייק צולל אל תיקים מורכבים ומוזרים שמותירים את המשטרה חסרת אונים ויכולת.
קריאת הקוקייה
פרקי "קריאת הקוקייה" הופצו על גבי DVD ב-27 בנובמבר 2017.
ז'קלין כהנוב
פרסים, הכרה ומעמד בקהילה הספרותית
כתביה של כהנוב פורסמו בכתבי עת נוספים, וביתה שבבת ים הפך מרכז כינוס של אינטלקטואלים וסופרים ישראלים. היא זכתה לעמדה משפיעה בציבוריות הישראלית כבעלת תוכנית רדיו בצרפתית ב"קול ישראל", כמרצה בסמינרים שונים ובבתי ספר וכחברת מליאת רשות השידור. כתביה תורגמו מאנגלית ומצרפתית, אך בעברית כמעט לא כתבה. רק שש עשרה שנה לאחר שהגיעה לארץ הרגישה בקיאה דיה בעברית כדי לכתוב בה מכתב לידידתה רבקה כצנלסון: "זה המכתב הראשון שכותבת בעברית. את הקרבן!", העירה בהומור.
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
תולעת משי
פרקי "תולעת משי" הופצו על גבי DVD ב-19 בפברואר 2018.
ז'קלין כהנוב
פרסים, הכרה ומעמד בקהילה הספרותית
שבוע לאחר מותה פרסם אהרן אמיר בעיתון ידיעות אחרונות רשימה לזכרה בשם "שתי אחיות", שתיארה את פגישתה על ערש דווי עם אחותה – ז'וֹזֶט ד'אָמָד (Josette d'Amade). חמש שנים לאחר מכן כלל אמיר את הרשימה באחד מקבצי שיריו. רק שנים לאחר מותה החלו הגותה ותפיסות עולמה מחלחלים אל המרכז האינטלקטואלי הישראלי וכתביה זכו לתחייה מחודשת. מבקר הספרות יורם ברונובסקי והסופרות והסופרים רונית מטלון, גיל הראבן, חיים באר וא"ב יהושע גילו את תבונתו ואת יופיו של העולם המורכב, העשיר והססגוני שהציעה והשתדלו להציג אותו בפני קוראי העברית בסוף המאה ה-20. גיל הראבן כתבה כי הייתה: "אינטלקטואלית בעלת מוח עצמאי במובהק, הקדימה את זמנה. ייתכן שהיא מקדימה גם את זמננו".
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
דרך הרשע
פרקי "דרך הרשע" הופצו על גבי DVD ב-16 באפריל 2018.
ז'קלין כהנוב
מחלתה ומותה
ב-1 בינואר 1976 גילתה כהנוב לאחר בדיקות מקיפות כי היא חולה בסרטן הרחם והרופאים הבהילוה לניתוח. במסתה "יומן מחלה" תיארה את החרדות שלפני הניתוח, את הבדידות שאופפת את החולה אל מול העולם הבריא ואת הייסורים והסבל שהיו מנת-חלקה לאחריו. במסה מתוארים חלומות ביעותים על מותה, חששות מפני נכות או סיבוך שיהפכו אותה לנטל על סביבתה, יחד עם יחס של אמון וכבוד כלפי רופאיה. היא התנגדה בנחישות להצעות לקבל ייעוץ או טיפול רפואי פרטי, מתוך עמדה של אמון בלתי מתפשר במערכת הציבורית ובמצפונם של העוסקים במקצוע הרפואה. במהלך האשפוז והמחלה, גילתה עמדות של הזדהות דווקא עם חולים שידם אינה משגת לקבל טיפול רפואי, עם חולים בארצות מתפתחות ובמקומות שאין בהם מערכת רפואה ציבורית מוצלחת וכתבה על הפריבילגיה של אזרחי מדינות מפותחות ועד כמה היא חשה מבורכת על הזכות לקבל טיפול רפואי ולהאריך את חייה.
במקביל לתחושת הבדידות תיארה בהכרת תודה את ביקוריהם של ידידיה וטענה כי המוות הקרב מאפשר גילויי אינטימיות אנושית ייחודיים, כמו גם הכרה בערכם של החיים וביופיים: "דווקא הטכנולוגיה הרפואית הבלתי-אישית היא שאפשרה לי לא רק לחיות עוד כמה שנים (נקווה), אלא לחוות דבר-מה שהוא מעין התגלות, חגיגה מיסטית כמעט של החיים. אני חשה חדווה עזה בהתבונני בעולם – אילנות, רקיע, פרחים, איוושת הרוח – בו ובכל ריחותיו, צורותיו, צבעיו".
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
אורח
{{עמודות|מספר עמודות=4
ז'קלין כהנוב
מחלתה ומותה
קרוב לארבע שנים לאחר מכן, ב-24 באוקטובר 1979, נפטרה כהנוב ממחלת הסרטן בביתה שבבת ים והיא בת 62. נקברה בבית העלמין הדרום.
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
לבן קטלני
}}
ז'קלין כהנוב
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
סטרייק (סדרת טלוויזיה)
ביקורות
הביקורות על עיבוד הרומן "קריאת הקוקייה" לסדרה היו לרוב חיוביות. האתר "Digital Spy" שיבח את הופעותיהם של ברק וגריינג'ר, והגדיר את ביצועיו של ברק כסטרייק כ"התגלות". כריסטופר סטיבנס מ"דיילי מייל" נתן לפרק הראשון ביקורת חיובית, ושיבח את הופעותיהם של ברק ושל גריינג'ר וכן את הופעתו של מרטין שו כטוני לנדרי, ואמר ש"כרובין התוססת, העלמה גריינג'ר מאזנת את אישיותו האבלה [של סטרייק] עם המון אנרגיה ותזזיות". עם זאת, סטיבנס היה ביקורתי בעיקר כלפי חוסר הרגישות כלפי נכותו של סטרייק.
כמו כן, גם עיבודו של "תולעת משי" קיבל ביקורות חיוביות, כשהמבקרים שוב שיבחו את הופעותיהם של ברק וגריינג'ר. עם זאת, העיבוד הטלוויזיוני ספג ביקורת על כך שהוא מתאר בצורה גרפית את התאבדותה של אלספת פאנקורט, סצנה שאינה קיימת בספר. תאריך שידור הפרק נפל על יום ההתאבדות הבינלאומי באותה השנה, מה שגרם לחלק מהצופים לטעון שהסצנה המדוברת לא הייתה מלאה מספיק רגישות לנושא.
The Wheel of Time
The Wheel of Time (בעברית: גלגל הזמן) הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה. האלבום יצא לאור ב-17 במאי 2002, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "Forever", "Such a Shame", ו-"I Close My Eyes".
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום השמיני במצעד האלבומים שבגרמניה.
רקע וקידום
לבסוף, בנובמבר 2002 יצא לאור הסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום "I Close My Eyes", אשר זכה להצלחה מתונה בגרמניה.
פיטר אורסג
פיטר ריצ'רד אורסג (באנגלית: Peter Richard Orszag; נולד ב-16 בדצמבר 1968), הוא כלכלן יהודי-אמריקאי שהיה מנהל משרד התקציבים בקונגרס של ארצות הברית (CBO), וכיהן כראש משרד הניהול והתקציב (OMB) בממשלו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, מינואר 2009 ועד יולי 2010.
ביוגרפיה וקריירה
לאחר שסיים את פנימיית "פיליפ אקסטר" ב-1987, השלים ב-1991 תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת פרינסטון, זכה למלגת הצטיינות על שם ג'ורג' מרשל בשנים 1991–1992, קיבל תואר שני ב-1992 וכן דוקטורט בכלכלה ב-1997 מבית הספר לכלכלה של לונדון.
הכלכלן אלן בליינדר שלימד אותו בפרינסטון, וכן ג'וזף סטיגליץ, שהיו מאוחר יותר לכלכלנים בממשל הנשיא ביל קלינטון, היו החונכים שלו בתחילת דרכו, ולאחר מכן גם מי שהיה למזכיר האוצר בממשל קלינטון, רוברט רובין.
אורסג הוא חבר בכיר וסגן מנהל של מכון ברוקינגס לחקר הכלכלה, שם ניהל את "תוכנית המילטון" בשיתוף עם בית הספר למנהל ציבורי של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, ואת פרויקט הפרישה של ארגון "פיו צ'ריטבל טראסטס".
בשנים 1995–1996 כיהן כיועץ כלכלי בכיר בוועדת הייעוץ הכלכלי של ממשל קלינטון, ובין 1997–1998 כיהן גם כעוזר מיוחד לנשיא קלינטון לענייני מדיניות כלכלית. הוא ייסד חברת ייעוץ בשם "תאגיד סבאג", אשר לאחר מיזוג עם חברה נוספת נקנתה בסופו של דבר על ידי FTI ייעוץ, וכן כיהן כיועץ לחברת ייעוץ למנהלים, "מקינסי אנד קומפני", בנושא קופות חולים בסן פרנסיסקו.
בין 2007–2008 עמד אורסג בראש משרד התקציבים בקונגרס, ובמהלך כהונתו מיקד את תשומת הלב למשקל שעתיד להיות להוצאות ביטוח הבריאות בבעיות התזרים של הממשל בטווח הארוך, וכן בבעיות ארוכות הטווח של כלכלת המדינה. הוא נודע כראשון מנושאי תפקיד זה שניהל בלוג משלו.
ב-25 בנובמבר 2008, הכריז עליו הנשיא הנבחר, ברק אובמה, כמיועד לעמוד בראש משרד הניהול והתקציב, זרוע הבית הלבן האחראית לתקציב הפדרלי ולפיקוח על יעילותן של התוכניות הפדרליות.
לאחר שנה וחצי בתפקידו כראש המשרד, הודיע אורסג על התפטרותו, שנכנסה לתוקף בסוף יולי 2010.
בינואר 2011 החל אורסג לכהן כסגן יושב ראש לבנקאות עולמית בחברת סיטיגרופ.
אורסג נשוי בשנית למגישת טלוויזיה ואב לארבעה ילדים. תחביביו הם ריצת מרתון ומוזיקת קאנטרי והוא אוהד קבוצת הבייסבול בוסטון רד סוקס.
הספרייה הלאומית של שוודיה
הספרייה הלאומית של שוודיה (בשוודית: Kungliga biblioteket; בתרגום: הספרייה המלכותית) היא הספרייה לאומית של שוודיה. הספרייה אוספת ומשמרת את כל החומרים המודפסים והאודיו-ויזואליים בשוודית. בנוסף נשמרים גם חומרים ותכנים הנקשרים לשוודיה שהוצאו לאור במדינות אחרות. הספרייה משמשת כספרייה אקדמאית העוסקת במחקר, ומכילה גם אוספים בשפות שונות.
אוספי הספרייה מכילים מעל 20 מיליון פריטים. מלבד ספרים הם מכילים פוסטרים, תמונות, כתבי יד, עיתונים ועוד. האוסף האודיו ויזואלי מכיל יותר משבע מיליון שעות צפייה של מידע מוקלט.
ב-1953 רכשה הספרייה כמויות של חומרים של ספרות רוסית מלנינגרד וממוסקבה, שיהוו בסיס לספרייה סלאבונית בסטוקהולם. רכישה זו הובילה להסכם שנחתם ב-1964 לפיו הספרייה הממלכתית של רוסיה והספרייה הלאומית השוודית יחליפו ביניהם חומרים.
על פי החוק השוודי כל המוציאים לאור של חומר מודפס בשוודית מחויבים לשלוח עותק אחד לספרייה הלאומית ולשש ספריות אקדמיות נוספות. חוק זה נחקק ב-1661 ומטרתו המקורית הייתה לא שימור החומרים הספרותיים אלא פיקוח על תוכנם.
הספרייה אחראית לספק מידע למוסדות להשכלה גבוהה, ולתיאום בין הספריות השונות בשוודיה. היא ממוקמת בפארק הומלגארדן שבמרכז סטוקהולם.
ב-1792 תרם גוסטב השלישי, מלך שוודיה את ספרייתו האישית לספרייה, וארבע שנים לאחר מכן תרם גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה 7,500 עבדות ספרותיות לספרייה.
בניין הספרייה נבנה בשנת 1878 במחצית הראשונה של שנות ה-90, בתקופת כהונה של בירגיט אנטונסן כמנהל הספרייה היא עברה שיפוץ ממושך במהלכו גם התווספו בניינים חדשים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הסיפריה מתחזקת קטלוג LIBRIS שכיום מכיל מעל ל-6.5 מיליון רשומות.
משנת 2008 הספרייה מנהלת גם את ארכיון הצליל והסרטים הלאומי השוודי.
דוכסות בראונשווייג-לינבורג
דוכסות בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Herzogtum Braunschweig-Lüneburg), או יותר נכון דוכסות בראונשווייג ולינבורג, הייתה דוכסות היסטורית שהתקיימה משלהי ימי הביניים ועד לתקופה המודרנית המאוחרת בתוך האימפריה הרומית הקדושה, עד למועד פירוקה. הדוכסות הייתה ממוקמת בצפון מערב גרמניה של ימינו. שמה הגיע משתי הערים הגדולות בשטח: בראונשווייג ולינבורג.
הדוכסות הוקמה בשנת 1235 מהנחלות האלודיאליות של בית ולף בסקסוניה והוענקה כנחלה אימפריאלית לאוטו הילד, נכדו של היינריך הארי. הדוכסות חולקה מספר פעמים במהלך ימי הביניים בין ענפים שונים של בית ולף, אך כל שליט כונה "דוכס בראונשווייג-לינבורג" בנוסף לתואר המיוחד שלו. עד 1692, השטחים התאחדו לשניים: נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג ונסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1714 עלה הענף של המשפחה בהנובר על כס המלכות של ממלכת בריטניה הגדולה, בה הם שלטו באיחוד אישי עם הנובר עד 1837. מסיבה זו, ערים ומחוזות רבים במושבות הבריטיות לשעבר נקראות על שם בראונשווייג או לינבורג. ההנוברים מעולם לא שלטו בבראונשווייג בזמן שהם החזיקו בכס המלכות הבריטי, שכן העיר הייתה חלק מבראונשווייג-וולפנביטל השכנה. לאחר קונגרס וינה ב-1814/15, הפכו שטחי בראונשווייג-לינבורג לממלכת הנובר ולדוכסות בראונשווייג.
היסטוריה
כאשר הוטל החרם הקיסרי על היינריך הארי ב-1180, הוא איבד את תאריו כדוכס סקסוניה ודוכס בוואריה. הוא יצא לגלות לכמה שנים, אבל אז הורשה להישאר בנחלות (האלודיאליות) שירש מצד אמו עד סוף ימיו.
בדיאט הקיסרי של 1235 במיינץ, כחלק מהפיוס בין משפחות הוהנשטאופן ו-וולף, העביר נכדו של היינריך, אוטו הילד, את אחוזותיו לקיסר פרידריך השני ובתמורה קיבל את דוכסות בראונשווייג-לינבורג שזה עתה הוקמה, אשר נוצרה מהאחוזות שהועברו לקיסר כמו גם אזורים גדולים אחרים של הפיסק הקיסרי. לאחר מותו בשנת 1252, ירשו אותו בניו, אלברכט הגבוה ויוהאן, ששלטו בדוכסות במשותף.
בשנת 1269 חולקה הדוכסות, אלברכט קיבל את החלק הדרומי של המדינה סביב בראונשווייג ויוהאן את השטחים הצפוניים באזור לינבורג. הערים לינבורג ובראונשווייג נותרו ברשותו הכוללת של בית ולף עד 1512 ו-1671 בהתאמה. בשנת 1571 הפך ה- אזור של קלוורדה למובלעת של הדוכסות. חלקיה השונים של הדוכסות נחלקו עוד יותר והתאחדו מחדש במשך מאות שנים, כולם נשלטו על ידי בית ולף או גאלף, ששמרו על יחסים הדוקים זה עם זה - לא פעם על ידי נישואים עם בני דודים - מנהג שהיה נפוץ הרבה יותר מהיום, אפילו בקרב האיכרים של האימפריה הרומית הקדושה, מאחר שהחוק הסאלי שהיה בתוקף, עודד את הנוהג של שמירה על שליטה על אדמות והטבות. מושבי השלטון עברו בינתיים מבראונשווייג ולינבורג לצלה ולוולפנביטל כשהערים קבעו את עצמאותן.
היסטוריה של הנסיכויות הכפופות
ההיסטוריה שלאחר מכן של הדוכסות והנסיכויות הכפופות לה התאפיינה בחלוקות ובאיחודים רבים. המדינות הכפופות שנוצרו שוב ושוב, והיה להן מעמד חוקי של נסיכויות, נקראו בדרך כלל על שם מקום מגוריהם של שליטיהן.
האחוזות של ענפי השושלות השונים יכלו לעבור בירושה על ידי ענף צדדי כאשר משפחה מסוימת מתה. לדוגמה, במהלך מאות השנים התקיימו הבתים העתיקים, התיכונים והחדשים (או הענפים) של בראונשווייג, והבתים הישנים, התיכונים והחדשים של לינבורג. מספר השושלות ששלטו בו-זמנית השתנה בין שניים לחמישה.
נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל
בשנת 1269 הוקמה נסיכות בראונשווייג בעקבות החלוקה הראשונה של דוכסות בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1432, כתוצאה מהמתיחות הגוברת עם תושבי העיר בראונשווייג, ענף בראונשווייג העביר את מגוריהם לוולפנביטל, לטירת המים, שהורחבה לשלוס, בעוד העיירה הפכה למושב מלכותי. השם וולפנביטל ניתן לנסיכות זו. משנת 1546 הפכה וולפנביטל למגוריו של הנסיך הבכיר של בראונשווייג-לינבורג, היינריך, דוכס בראונשווייג-דאננברג.
עם זכויות בלעדיות לדוכסות בראונשווייג-לינבורג, הוא סיפק חכירת משנה מותנית של נסיכות לינבורג לנסיכי קלנבורג עם תנאי התשלום ליורשי וולפנביטל (ראש הבית), יחד עם הערבות שרק צאצאים שלו יירשו את הנסיכות הבכירה הזו של וולפנביטל. רק ב-1753/1754 הועבר המגורים חזרה לבראונשווייג, לארמון בראונשווייג החדש שנבנה. בשנת 1814 הפכה הנסיכות לדוכסות בראונשווייג, עם נסיכויות כפופות משלה, כולן מלבד נסיכות קאלנברג שממנה יצאה למעשה ממלכת הנובר. הנובר היא הענף הצעיר, ווולפנביטל הענף המבוגר.
בשנת 1815 נהרג פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל במהלך קרב קאטר ברה, ובנו קרל השני, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונה דודו ג'ורג', נסיך ויילס לעוצר עד לבגרותו. כשהגיע קרל לגיל 18, פרצה מחלוקת בינו לבין ג'ורג', קרל טען שגיל הבגירות הוא 18, ואילו ג'ורג' טען שהוא גיל 21. לבסוף הושגה פשרה ביניהם, ובהגיעו לגיל 19 תפס קרל את השלטון. בשנת 1827 טען קרל שכמה מהחוקים שנחקקו בקטנותו אינם חוקיים, מה שהביא לסכסוך בינו לבין ממלכת הנובר. לבסוף התערבה בסכסוך הקונפדרציה הגרמנית, וכפתה על קרל לקבל את כל החוקים. שלטונו של קרל השני היה אבסולוטי, ובעקבות כך פרצו מהפכות בדוכסות בשנת 1830, וקרל נאלץ לברוח מהמדינה, ואחיו וילהלם, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו. בתחילה פעל וילהלם רק כעוצר, אולם שנה לאחר מכן הכריז על עצמו כדוכס. קרל שברח מהדוכסות ניסה לחזור בכוח הדיפלומטיה לשלטון, אולם לא הצליח להשיג תמיכה מהמעצמות. קרל חי את שארית חייו בעיקר בפריז ובלונדון, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה עבר לז'נבה, שם חי עד למותו ב-18 באוגוסט 1873, ובמותו הוריש לעיר את כל רכושו הרב.
בשנת 1866 סיפחה פרוסיה את השטחים וסירבה להכיר בממלכת הנובר או בכל אחד מאותם תארים חדשים. הנסיך קרל השני מבראונשווייג-וולפנביטל מחה גם על הסיפוחים האלימים הללו ממקומות הגלות שלו בפריז, כמו גם ז'נבה, שווייץ ומבריטניה. מחאותיו כללו דחיות של הישויות והתארים החדשים שנוצרו על ידי מועצת וינה, שרובם פורסמו בעיתון על בסיס שנתי. פרוסיה הכירה בדוכס קרל השני כדוכס החוקי, אם כי בגלות.
נסיכות קאלנברג (לימים נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג)
בשנת 1634, כתוצאה מחלוקת הירושה, היא הועברה לבית לינבורג, לפני שהפכה שוב לנסיכות עצמאית ב-1635, כאשר היא ניתנה לג'ורג', אחיו הצעיר של ארנסט השני, נסיך לינבורג , שבחר בהנובר כמקום מגוריו. טריטוריה חדשה נוספה ב-1665 בסביבת גרובנהאגן וב-1705 סביב נסיכות לינבורג. בשנת 1692 הדוכס ארנסט אוגוסטוס מענף קאלנברג רכש את הזכות להיות נסיך בוחר בתור הנסיך הבוחר מבראונשווייג-לינבורג,או כפי שהיה ידוע גם בתור הנסיך הבוחר מהנובר. בשנת 1814 הפכה נסיכות הבוחר לממלכת הנובר.
נסיכות לינבורג
נסיכות לינבורג צמחה לצד נסיכות בראונשווייג בשנת 1269 כאשר נחלקה הירושה של הדוכסות. לאחר מותו של הדוכס ג'ורג' ויליאם מברונסוויק-לונבורג ב-1705, המלך ג'ורג' הראשון ירש את נסיכות לינבורג, בשל ויתורו של גאורג וילהלם ב-1658 לטובת אחיו הצעיר ארנסט אוגוסט ובעלה של בתו המורגנטית, סופיה דורותיאה, שנודעה לימים כ"נסיכת אהלדן". היא אוחדה עם נסיכות קאלנברג, שהועלתה בשנת 1692 לנסיכות הבוחר מהנובר.
נסיכות גטינגן
הנסיכות הדרומית ביותר בדוכסות בראונשווייג-לויבורג השתרעה ממונדן בדרום במורד נהר הווזר עד הולצמינדן. במזרח הוא עבר דרך גטינגן לאורך נהר הליין דרך נורדהיים עד איינבק. היא קמה ב-1345 כתוצאה מחלוקה של נסיכות בראונשווייג ואוחדה ב-1495 עם קאלנברג.
נסיכות גרובנהאגן
מ-1291 עד 1596 הייתה גרובנהאגן נסיכות עצמאית, והשליט הראשון שלה היה היינריך הנערץ, בנו של אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג. המדינה השתרעה מהחלק הצפוני של גבעות סולינג ומנהר הליין ליד איינבק ומצפון לאיכספלד בדרום-מערב הרץ ובדרום-מערב הרי ההארץ. לאחר שפוצלה במהלך השנים לנסיכויות קטנות יותר ויותר, חזרה גרובנהגן לבסוף ב-1596 לבראונשווייג-וולפנביטל.
ענפים אחרים
בעוד שבסך הכל התקימו כתריסר חלוקות משנה, חלקן היו רק שושלות ולא הוכרו כמדינות האימפריה, שבזמן מסוים היו לה למעלה מ-1500 ישויות מוכרות בחוק. ברשימת משתתפי הרייכסטאג (1792), ארבע השושלות הבאות של בראונשווייג-לינבורג קיבלו ייצוג:
עד 1705 שרדו רק שני דוכסים בבראונשווייג-לינבורג, האחד שלט בקאלנברג, לינבורג ונחלות נוספות, והשני שלט בוולפנביטל.
מלינבורג להנובר
אחד הענפים השושלתיים היה זה של נסיכי לינבורג, אשר בשנת 1635 רכשו את קלנברג עבור גאורג, בן זוטר במשפחה שכונן את מגוריו בעיר הנובר. בנו כריסטיאן לודוויג ואחיו ירשו את צלה ב-1648 ולאחר מכן חלקו אותה ואת קאלנברג בינם לבין עצמם; ענף קרוב של המשפחה שלט בנפרד בוולפנביטל.
כהתפתחות מאוחרת יותר, האזור שהפך לנסיכות הבוחר מהנובר נקרא בתחילה נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג כאשר קיסר האימפריה הרומית הקדושה מינה את ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג לנסיך בוחר ב-1696 (שנתיים לפני מותו) במחלוקת במקצת. מהלך להגדלת מספר האלקטורים הפרוטסטנטים - ובכך לפגוע באינטרסים המושרשים של הנסיכים-הבוחרים הקיימים שכבר לא יהיו כל כך מעטים. כמו ברוב העניינים באירופה בתקופות אלו, זה היה חלק מהתסיסה הדתית של מאות שנים מלווה במלחמה מוחלטת (ראה מלחמת שלושים השנים) שהופעלה על ידי התומכים הקנאים משני הצדדים של הרפורמציה הפרוטסטנטית והקונטרה-רפורמציה הקתולית.
השטחים של קאלנברג ולינבורג-צלה הפכו לנסיכות בוחר על ידי הקיסר לאופולד הראשון בשנת 1692 בציפייה לירושה הקרובה של צלה על ידי הדוכס מקאלנברג, אם כי האיחוד השושלתי בפועל של השטחים התרחש רק ב-1705 תחת בנו גאורג לודוויג, ונסיכות הבוחר לא אושרה רשמית על ידי הדיאט הקיסרי עד 1708.
לאחר קצת יותר מעשור, עניינה של נסיכות הבוחר השנוי במחלוקת הוכרע, והדוכס החדש מבראונשווייג-לינבורג (הצטרף כדוכס ב-23 בינואר 1698), גאורג הראשון לודוויג קיבל את התואר הנסיך הבוחר של בראונשווייג-לינבורג משנת 1708. לא רק במקרה, אלא פוליטיקה דתית דומה, הביא לנסיבות שהוא גם הוכנס לסדר הירושה לכתר הבריטי על ידי חוק ההסדר 1701 - שנכתב כדי להבטיח ירושה פרוטסטנטית לכיסאות סקוטלנד ואנגליה בתקופה שבה הסנטימנט האנטי-קתולי היה גבוה בחלק גדול מצפון אירופה ובחלק גדול מבריטניה הגדולה.
ג'ורג' הראשון ירש את בת דודתו השנייה אן, מלכת בריטניה - השליטה האחרונה מבית סטיוארט, ולאחר מכן כונן איחוד אישי מה-1 באוגוסט 1714 בין הכתר הבריטי לדוכסות בראונשווייג-לינבורג (נסיכות הבוחר מהנובר) שנמשך עד הרבה לאחר תום מלחמות נפוליאון, יותר ממאה שנה מאוחר יותר - ושרד אפילו את פירוק האימפריה הרומית הקדושה ועלייתה של ממלכה יורשת חדשה. באופן זה, הורחבה "נסיכות הבוחר מהנובר" (דוכסות הליבה) עם תוספת של אדמות אחרות והפכה לממלכת הנובר בשנת 1814 בוועידות השלום (קונגרס וינה) שקבעו את צורתה העתידית של אירופה לאחר מלחמות נפוליאון.
היסטוריה של הקשר לכתר הבריטי
מלך הנובר הראשון של בריטניה הגדולה, ג'ורג' הראשון מבריטניה, היה הדוכס המכהן מברונסוויק-לונבורג, ולבסוף מונה לנסיך-בוחר רשמי ומוכר של האימפריה הרומית הקדושה ב-1708. רכושו הוגדל בשנת 1706 כאשר אדמות התורשה של סניף קלנברג של הדוכסים מברונסוויק-לונבורג התמזגו עם אדמות הסניף של לונבורג-סל ויצרו את מדינת הנובר. לאחר מכן, ג'ורג' הראשון כונה אלקטור של הנובר.
בשנים 1700 ו-1701, כשהפרלמנט האנגלי התייחס לשאלה של ירושה מסודרת, עם הטיה דתית מסוימת כלפי שליט פרוטסטנטי, מהשליטה חסרת הילדים המלכה אן (בית סטיוארט), הוא העביר את הוראות חוק ההסדר 1701 לסופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון. סופיה מתה לפני את המלכה אן בכמה שבועות, אך בנה ויורשה, ג'ורג' הראשון, הוכתר כמלך בריטניה הגדולה כאשר אן, בת דודתו השנייה, מתה באוגוסט 1714. בריטניה והאנובר נותרו מאוחדות באיחוד אישי עד להכתרת המלכה ויקטוריה ב-1837.
אחרי ג'ורג' הראשון שלטו בנו ג'ורג' השני ונכדו ג'ורג' השלישי. האחרון שמר על תפקיד הנסיך הבוחר גם לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה על ידי הקיסר האחרון שלה ב-1806. ג'ורג' השלישי ערער על תוקפו של פירוק האימפריה והחזיק משרדים קונסולריים וצוות נפרדים עבור נסיכות הבוחר מהנובר עד לוועידות השלום בתום המלחמה. לאחר נפילת נפוליאון, ג'ורג' השלישי החזיר לעצמו את אדמותיו בצירוף אדמות מפרוסיה כמלך הנובר, תוך שהוא מוותר על כמה שטחים מפוזרים קטנים יותר.
לאחר קונגרס וינה
בקונגרס וינה שסיים את המלחמה הנפוליאונית, נוספו קאלנברג-צלה לנסיכות הבוחר מהנובר, והיא קיבלה את השם ממלכת הנובר. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, ממלכת הנובר נשלטה כאיחוד אישי על ידי הכתר הבריטי מאז הקמתה תחת ג'ורג' השלישי מהממלכה המאוחדת, הבוחר האחרון של הנובר עד למותו של ויליאם הרביעי ב-1837. בשלב זה, הכתר של הנובר הלך לאחיו הצעיר של ויליאם, ארנסט, הדוכס מקמברלנד וטביוטדייל תחת החוקים הסאליים המחייבים את היורש הגברי הבא לרשת, ואילו את כס המלכות הבריטי ירשה בתו היחידה של אח מבוגר יותר, המלכה ויקטוריה.
לאחר מכן, הממלכה אבדה בשנת 1866 לבנו ג'ורג' החמישי מהנובר במהלך מלחמת אוסטרו-פרוסיה כאשר היא סופחה לפרוסיה, והפכה למחוז הפרוסי של הנובר.
דוכסות בראונשווייג
ענף וולפנביטל שמר על עצמאותו, למעט 1807 עד 1813, אז אוחדה הנסיכות יחד עם הנובר לממלכת וסטפאליה של נפוליאון. קונגרס וינה של 1815 הפך אותה למדינה עצמאית תחת השם דוכסות ברונסוויק. הדוכסות נותרה עצמאית והצטרפה תחילה לקונפדרציה הצפון-גרמנית ובשנת 1871 לאימפריה הגרמנית.
הורם סולטאן
הורם סולטאן (בטורקית: Hürrem Sultan; 1500 – 18 באפריל 1558), הידועה גם בשם רוקסלנה (Roxelana), או אלכסנדרה, הייתה בת זוגו הראשית ואשתו החוקית של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר. היא הפכה לאחת הנשים החזקות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה העות'מאנית ודמות בולטת ושנויה במחלוקת בתקופה המכונה סולטנות הנשים.
הורם (אלכסנדרה) נולדה ברוהאטין (אז אזור מזרחי של ממלכת פולין), נחטפה על ידי הטטרים של קרים במהלך מלחמה.
הורם נפטרה בשנת 1558 באיסטנבול ונקברה במאוזוליאום בתוך מתחם מסגד סולימאנייה.
שמותיה
שם הלידה של הורם אינו ידוע. לסלי פ. פירס כתבה שייתכן שמדובר באנסטסיה, או באלכסנדרה ליסובסקה. בקרב העות'מאניים היא נודעה בעיקר בשם האסקי. משמעותם של הורם או חוראם היא "העליזה" בפרסית.
מוצא
מקורות מראים כי הורם סולטאן היה במקור מרוהאטין, שהייתה אז חלק מממלכת פולין. היא נולדה בעיירה רוהאטין 68 ק"מ דרומית-מזרחית ללבוב, עיר מרכזית של פרובינציית רותניה שבממלכת פולין. על פי מקורות של סוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, כמו המשורר הפולני סמואל טוארדובסקי (נפטר בשנת 1661), שחקר את הנושא בטורקיה, הורם נולדה לכאורה לאדם המכונה ליסובסקי, שהיה כומר אורתודוקסי ממוצא רותני. שפת האם שלה הייתה רותנית.
בשנות ה-1510, הטטרים הקרימאים חטפו אותה במהלך אחת מפשיטות העבדים של קרים במזרח אירופה. ייתכן שהטטרים לקחו אותה לראשונה לעיר קפה, עיר מרכזית בסחר העבדים העות'מאני, לפני שהיא נלקחה לאיסטנבול. באיסטנבול בחרה הוולידה האפסה סולטאן בהורם כמתנה לבנה סולימאן. מאוחר יותר הצליחה הורם להפוך להאסקי סולטאן של הארמון הקיסרי העות'מאני. מיכאלו ליטואנוס כתב במאה ה-16 כי "אשתו האהובה ביותר של הקיסר הטורקי הנוכחי - אמו של הבן אשר ישלוט אחריו, נחטפה מארצנו".
שייח' קוטב אל-דין אל-נחראוולי, דתי ממכה, שביקר באיסטנבול בסוף שנת 1557, ציין בזיכרונותיו כי הורם סולטאן ממוצא רותני. היא הייתה משרתת בביתה של הנג'רלי פאטמה סולטאן, נכדתו של הסולטאן באיזיט השני. היא הוצגה בפני סולימאן כשהיה עוד נסיך.
חייה עם הסולטאן
רוקסלנה, שנקראה על ידי העות'מאניים הורם סולטאן, נכנסה כנראה לארמון בסביבות גיל חמש עשרה. השנה המדויקת בה נכנסה לארמון אינה ידועה, אך החוקרים סבורים שהיא הפכה לפילגשו של סולימאן בסביבות הזמן שבו הפך לסולטאן בשנת 1520.
עלייתה חסרת התקדים של הורם משפחה בארמון לאשתו החוקית של סולימאן ו"מלכת האימפריה העות'מאנית" משכה קנאה וחוסר נחת לא רק מיריבותיה בארמון, אלא גם מהאוכלוסייה הכללית. עד מהרה היא הפכה לאחת מבנות הזוג הבולטות ביותר של סולימאן לצד מאהידווראן סולטאן. אמנם קיימת מחלוקת על התאריכים המדויקים ללידת ילדיה, אך קיימת הסכמה אקדמית כי לידות חמשת ילדיה - שהזאדה מהמט, מיהרימה סולטאן, שהזאדה עבדאללה, הסולטאן סלים השני ושהזאדה באיאזיד - התרחשו במהירות בארבע עד חמש השנים הבאות. ילדם האחרון של סולימאן והורם, שהזאדה ג'יהאנגיר, נולד גיבן, אך אלה שלפניו נולדו בריאים וזה הבטיח את עתיד השושלת העות'מאנית.
בשנת 1533 או 1534 (התאריך המדויק אינו ידוע) סולימאן התחתן עם הורם בטקס רשמי ומפואר. מעולם לא הועלתה שפחה לשעבר למעמד של בת זוגו החוקית של הסולטאן, למרבה התדהמה של משקיפים בארמון ובעיר. הורם גם קיבלה את התואר האסקי סולטאן והייתה בת הזוג הראשונה שהחזיקה בתואר זה. תואר זה, ששימש במשך מאה שנים, שיקף את כוחן הגדול של בנות הזוג הקיסריות (רובן שפחות לשעבר) בחצר העות'מאנית, והעלתה את מעמדן לגבוה יותר מהנסיכות העות'מאניות, והפכה אותן לשוות במעמדן לקיסריות השונות באירופה. במקרה זה סולימאן לא רק ששבר את המנהג הישן, אלא יצר מסורת חדשה עבור הסולטאנים העות'מאניים העתידיים להתחתן בטקס רשמי ולהקנות לבנות זוגם השפעה משמעותית על החצר, במיוחד בנושא הירושה. שכרה של הורם עמד על 2,000 אקצ'ה ביום, מה שהפך אותה לאחת ההאסקי בעלות השכר הגבוה ביותר. לנישואיהם היו השלכות שהגבילו את האוטונומיה של סולימאן והוא נשלט על ידי אשתו. יתר על כן, תפקידה בחינוך והדרכת בניה לאורך חייהם בלט יותר.
מאוחר יותר הורם הפכה לאישה הראשונה שנשארה בארמון הסולטאן למשך כל חייה. במסורת המשפחתית הקיסרית העות'מאנית, בת זוגו של הסולטאן הייתה אמור להישאר בארמון רק עד שבנה יתבגר (בסביבות 16 או 17), לאחר מכן הוא יישלח מהבירה לשלוט במחוז רחוק (סנג'ק), ואמו תלווה אותו. בנות הזוג לא היו אמורות לחזור לאיסטנבול אלא אם כן בניהן ירשו את הכס. בניגוד למנהג עתיק יומין זה, הורם נשארה בארמון, גם לאחר שבניה הלכו לשלוט בסנג'קים של האימפריה.
יתר על כן, כשהיא נשארה באיסטנבול, היא עברה מהארמון שהיה נמצא ב"ארמון הישן" ועברה לצמיתות לארמון טופקאפי לאחר שרפה שהרסה את הארמון הישן. יש מקורות שאומרים שהיא עברה לטופקאפי, לא בגלל השרפה, אלא כתוצאה מנישואיה לסולימאן. כך או כך, זו הייתה חריגה משמעותית נוספת מהמנהגים הקבועים, מכיוון שהסולטאן מהמט הכובש הוציא במפורש צו על כך שנשים לא יורשו להתגורר באותו בניין בו התנהלו ענייני הממשלה. לאחר שהורם עברה לטופקאפי, הארמון נודע כ"ארמון החדש".
סולימאן הלחין שיר זה עבור הורם: