cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יו-יו
היו-יו המודרני
הפטנט האמריקאי הראשון על הצעצוע שייך לג'יימס ל. הייבן וצ'ארלס הטריך משנת 1866 תחת השם 'וירליגיג', אך סיפור ההצלחה של היו-יו החל ב-1928 כשאמריקאי ממוצא פיליפיני בשם פדרו פלורס פתח מפעל ליצור יו-יוים בסנטה ברברה, קליפורניה.
היו-יו המשמש לתחרויות הוא יו-יו בעל מיסב כדורי בצירו או "מיסב מחליק" שהוא בעצם טבעת פלסטיק או עץ המקיפה את הציר אך לא מחוברת אליו אשר מסביבה נכרך החוט.
תחרויות יו-יו
בעקבות הצלחתו של היו יו ושימושו לעשיית פעלולים (וגם בגלל הדמיון הרב בין פעלולי היו-יו והדיאבולו) נהפך היו-יו לענף באמנות הג'אגלינג. מכיוון שבכל ענפי הג'אגלינג נערכות תחרויות, גם תחרויות יו-יו הופיעו עם השנים. תחרויות יו-יו מתחלקות לחמישה ענפים או סגנונות (אנגלית: "styles"). לענפים אלו שם קריא באנגלית בנוסף לשם לא קריא, המורכב מהאותיות ומספרים. ענפי היו-יו הם: בכל הענפים האלו התרגיל נפסל אוטומטית אם היו-יו עצר או לא חזר ליד המתחרה בסוף התרגיל כשהחוט מלופף סביבו (יוצאי דופן הן קרעים בחוט הנוצרים בעיקר בתרגילי הלולאה).
ק.ד. אוויה
'''ק.ד. אוויה (באנגלית: KD avia''', או בשמה המקורי קלינינגרד אוויה) הייתה חברת תעופה רוסית שבסיסה הראשי נמצא בעיר קלינינגרד. החברה הפעילה טיסות ל-26 יעדים ברוסיה, באירופה וכן לתל אביב.
תולדות החברה
במסגרת תהליך זה החליטה החברה להפוך את נמל הבית שלה בקלינינגרד לשדה מעבר בטיסות מרוסיה לאירופה, ובעקבות החלטה זאת החלה לבנות טרמינל גדול ומודרני בנמל.
בתחילת ספטמבר 2009 החברה פשטה רגל והפסיקה לחלוטין את פעילותה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה בעת הפסקת פעילותה
פעילות החברה בישראל
החברה הפעילה 6 טיסות שבועיות בקו בין נמל התעופה קלינינגרד חרברובו לנמל התעופה בן-גוריון. הטיסות הופעלו במטוסי בואינג 737-300.
המשרד לשיתוף פעולה אזורי
המשרד לשיתוף פעולה אזורי (או המשרד לפיתוח אזורי) הוא משרד ממשלתי אשר אחראי על תכנון וקידום מיזמים שונים של שיתוף פעולה אזורי בין ישראל לרשות הפלסטינית, ירדן, מדינות ערביות אחרות, מדינות אגן הים התיכון, מדינות הבלקן, מדינות המפרץ וכן טורקיה, בתחומים של תעשייה והיי-טק, חקלאות יבשתית וימית, חינוך, תרבות וספורט, תיירות, איכות הסביבה ועוד. במסגרת "פרוטוקול פריז", נקבעה הקמתה של הוועדה הכלכלית המשותפת בין ישראל לרש"פ (The Joint Economic Committee), המצויה באחריות המשרד. הוועדה אחראית על קידום נושאים כלכליים והתרת חסמים לצורך חיזוק כלכלת הרש"פ ברובד האזרחי. בנוסף המשרד אחראי על פעילותן של כלל החברות הממשלתיות ועל חברות הספנות ופיקוח על נמלי הים. השר הנוכחי לשיתוף פעולה אזורי הוא דודי אמסלם.
הרקע להקמת המשרד
המשרד נוצר לאחר בחירתו של אהוד ברק לראש ממשלת ישראל ב-1999, והשר הראשון במשרד היה ראש הממשלה לשעבר שמעון פרס. לצד המשרד פעלה ועדת שרים לשיתוף פעולה אזורי שהוקמה באמצע אוקטובר 1999. עם הקמתו הופקד המשרד על עבודת המטה לגיבוש עמדת ישראל בנושא שיתוף הפעולה האזורי, ייזום פרויקטים אזוריים ובעקבות אישורם על ידי ראש הממשלה, תיאום ביצועם על פי העניין.
פעולות המשרד עם הקמתו והיום
המשרד עסק ברשימה ארוכה של פעולות בתחום המדיניות והפרויקטים. מבין הפרויקטים יש לציין את: תעלת הימים - 'מובל השלום' מים סוף לים המלח שלווה על ידי הבנק העולמי וכן ועדה משותפת לישראל, ירדן והרשות הפלסטינית; פרויקט דרך הבשמים (ישראל) שהסתיים בהכרת הערים העתיקות בנגב כמורשת עולמית בשנת 2005; פרויקט המעבר הקבוע שעדיין נמצא ברשימת הנושאים להסכם עם הפלסטינים; הסכמי Qualified Industrial Zones (בראשי תיבות QIZ) עם ירדן ומצרים. לפי הסכמים אלה יזמים המקימים מפעלים ליצוא לארצות הברית באזורי תעשייה מסוימים פטורים ממכס בארצות הברית, אם עומדים בתנאים של רכישה של תשומות בהיקף מסוים מישראל (מעיין שדרוג לרעיון אזורי הסחר המיוחדים). בראש אזורים אלו עומד מיזם "שער הירדן", שצפוי לשמש כאזור תעסוקה ותעשייה משותף בין ישראל לירדן על הגבול צפונית לטירת צבי. לפי הסכמים אלה מעסיקים המפעלים המורשים עשרות אלפי עובדים בירדן ובמצרים ומייצאים סחורות בהיקף של מיליארדי דולרים בשנה. בנוסף לפרויקטים הגדולים בוצעו עשרות פרויקטים קטני היקף המתקיימים עד היום כמו: הסדרי עבודה של מאות עובדים יומיים ירדניים באילת; שיתוף פעולה בין חקלאי הערבה ועמק הירדן בירדן ובישראל בנושאי גידולים חקלאיים, בארות מים והגנת הצומח כולל על ידי הדברה ביולוגית באמצעות הזבוב הים תיכוני ותנשמות; שיתוף פעולה עם חקלאי עזה בנושאי וטרינריה, הגנת הצומח, איכות התוצרת, שיווק ויצוא תוצרת חקלאית וכולי; 'הצל ליבו של ילד' - מפעל של ניתוחי לב של ילדים פלסטינים עם מומים מולדים מעזה; שיתוף פעולה עם ירדן בנושא ניקוי הירדן הדרומי.
בעשור האחרון חל שינוי משמעותי בהיקף פעילותו של המשרד, הפרויקטים שהוביל וכן היקף המדינות עימן בוצע שיתוף פעולה. פעילות המשרד הורחבה גם למדינות אגן הים התיכון, מדינות המפרץ, מדינות צפון אפריקה, מדינות הבלקן וחלקן של מדינות מזרח אירופה. עם חתימת "הסכמי אברהם" ב-2020 לכינון היחסים בין ישראל לבין איחוד האמירויות ובחריין, וכן הסכם הנורמליזציה עם מרוקו, החל המשרד בקידום פעילויות מול מדינות אלו באופן נרחב. בין הפעילויות השונות, יזם וכונן המשרד את הפורום האזורי למלחמה בסוכרת והשמנת יתר בישראל ומדינות האזור שהושק בוועידת ה-'אקספו' בדובאי, בשנת 2022. תוכנית זו הורחבה ב-2023, וכיום מקצה המשרד 5 מיליון ש"ח לטיפול בינלאומי-אזורי בנושא; קידום הקשרים התרבותיים בין ישראל למרוקו באמצעות משלחות ופעילויות גומלין לחיזוק היחסים; יזם וייסד את פורום נשים מובילות, המפגיש נשות תקשורת מישראל, איחוד האמירויות, בחריין ומרוקו, לצורך העלאת נושאים רוחביים על סדר היום האזורי וחיזוק קולן של נשים במרחב כמובילות שינויים ותהליכי עומק בישראל והמרחב; כינון הסכם שיתוף הפעולה בין לשכות עורכי הדין בישראל ובמרוקו, ועוד.
מבנה המשרד
עם הקמתו מחדש בשנת 2009 בעקבות הקמת הממשלה ה-32 וכן בממשלה ה-33, מנכ"ל המשרד לפיתוח הנגב והגליל, היה אחראי גם כמנכ"ל רשמי של המשרד לשיתוף פעולה אזורי, זאת מכיוון שהשר סילבן שלום עמד בראש שני המשרדים. בממשלה ה-34 המשרדים הופרדו מבחינת האחריות המיניסטריאלית, ומונה מנכ"ל נפרד למשרד. החל מחודש ינואר לשנת 2023, משמש גלעד שדמון מנכ"ל המשרד. למשרד הוקצב תקציב של כ-100 מיליון ש"ח. כיום מונה המשרד שני אגפים מרכזיים, ובהם תחום פרויקטים וכלכלה (בכולל בתוכו מחקר ופיתוח) ואגף קשרי חוץ ומיזמים בינלאומיים. במשרד כ-45 עובדים. בנוסף, החל מאפריל 2023 המשרד אחראי על רשות החברות הממשלתיות.
שרי המשרד לשיתוף פעולה אזורי
לאחר הקמת הממשלה ה-29 מונתה לתפקיד ציפי לבני. עם הצטרפות מפלגת המרכז לקואליציה, מונה רוני מילוא לתפקיד, ולבני נאלצה לכהן כשרה ללא תיק, עד מינויה לשרת החקלאות ופיתוח הכפר. עם הקמת הממשלה ה-30 בוטל המשרד וסמכויותיו הועברו למשרד לפיתוח הנגב והגליל, שבראשו עמד המשנה לראש הממשלה שמעון פרס. עם הקמת הממשלה ה-31 נשמעו קולות להחזרת התפקיד, ואף בחודשים הספורים בהם כיהן ראלב מג'אדלה כשר בלי תיק הוא הופקד על שיתוף הפעולה האזורי כשר בלי תיק. עם הקמת הממשלה ה-32 המשרד הוקם שנית, ובראשו עמד המשנה לראש הממשלה והשר לפיתוח הנגב והגליל סילבן שלום, שכיהן בו גם בממשלה ה-33. בממשלה ה-34 השר הממונה על המשרד היה ראש הממשלה בנימין נתניהו תחתיו כיהן ח"כ איוב קרא כסגן שר במעמד שר. בינואר 2017 החליפו השר צחי הנגבי. ביולי 2020 מונה השר אופיר אקוניס. ביוני 2021 מונה לתפקיד השר עיסאווי פריג'. למשרד הוקצו כ-40 עובדים. בדצמבר 2022 מונה השר יואב קיש. באפריל 2023 מונה השר דוד אמסלם.
ספר החזיונות
ספר החזיונות (ידוע גם בשם שבחי ר' חיים ויטאל) הוא חיבור מאת רבי חיים ויטאל (מהרח"ו), בכיר תלמידי האר"י. זהו מעין יומן אוטוביוגרפי הכתוב באווירה מיסטית, המנסה למצוא תימוכים לגדולת עצמו ושהוא מיועד להיות המשיח. יש המפקפקים באמינות החיבור, או חלקיו.
בחיבור זה העלה מהרח"ו על הכתב חזיונות וחלומות אישיים, או חלומות שאחרים חלמו על-אודותיו. מהרח"ו לא נתן כותרת לחיבור. את השם "ספר החזיונות" נתן נכדו ר' משה ויטל וכך גם קרא לו החיד"א כשתיאר אותו בספרו שם הגדולים (מערכת ספרים, ח, סעיף מ"ד).
כל סעיפי הספר מתוארכים, אולם את עריכתו הסופית של החיבור ערך המחבר ככל הנראה בין השנים 1612-1609, לקראת סוף ימיו, בעת שישב בדמשק.
סוגת סיפורי אוטוביוגרפיה מיסטית
ספר זה הוא החשוב ביותר בסוגת האוטוביוגרפיות המיסטיות בספרות העברית התורנית. קדמו לו בסוגת היומנים המיסטים רבי אברהם אבולעפיה ותלמידיו, וכן רבי יצחק דמן עכו. חיבורים אחרים מסוגה זו הם ספר המשיב, "מילי דשמיא" לרבי אלעזר אזכרי, "ספר הגירושין" לרמ"ק ו"מגיד מישרים" לרבי יוסף קארו. מבין אלו, הקרוב ביותר ברוחו לחיבורו של המהרח"ו הוא "מגיד מישרים" שגם הוא מקפל בתוכו אוטוביוגרפיה של המחבר, אולם אין בו אותה מידה של עוצמה רגשית בתיאור הווידויים והגילויים של מסתרי הנפש כמו בספר החזיונות. חיבורים מאותה סוגה שנכתבו לאחר מכן הם "מגילת ספר" לרבי יעקב עמדן ו"מגילת סתרים" לרבי יצחק אייזיק מקומרנא.
חשיפה אישית
עוצמת החשיפה של המחבר בספרו נובעת ככל הנראה מן העובדה שהחיבור הוא אינטימי ולא היה מיועד לפרסום, אלא נועד רק לשימושו הפרטי של המחבר. באותה מידה שמר מהרח"ו בקנאות על כתבי האר"י שערך. בספר, על פי מהדורת אשכולי, משובצים אף דברי גנאי וביקורת כנגד דמויות חשובות ומוכרות מאותה תקופה. דמויות כגון רבי ישראל נג'ארה שאותו האשים כי "פיו דובר נבלה וכל ימיו שיכור" ולפיכך "אסור מי שידבר עמו ומי שיוציא מפיו הפזמונים שחיבר". וכן הוא ממשיך ומספר כי נג'ארה חילל את השבת, קיים משכב זכר וכן שכב עם גויה ולכן "אסור ליהנות לו ואסור לתת לו כתובה או גט לכתוב וכמעט שראוי לפוסלן". עוד יוצא המחבר כנגד רבי משה יונה בעל החיבור "כנפי יונה" ועליו הוא אומר "שנתגלגל בגלגול ל"ו שנים בבהמות וחיות וכיוצא ועתה זכה לבוא בגלגול אדם ולכן הוא ליצן גדול ואינו נוהג כשורה". אולם אויבו המר ביותר המתואר בספר הוא רבי יעקב אבולעפיה, רבה של הקהילה הספרדית בדמשק אשר לעג ליומרותיו המשיחיות של מהרח"ו.
קשירת עצמו למשיח
תודעתו העצמית של מהרח"ו הייתה רוויה בתפיסה עצמית משיחית והשפעתם של דמויות כמו דוד הראובני ושלמה מולכו מתבטאת לא אחת בחלומותיו ומעשיו. על פי רוב קשר עצמו מהרח"ו לדמותו של משיח בן יוסף ופעמים שקשר עצמו לדמותו של משיח בן דוד. מהרח"ו עסק רבות בבירור "שורש נשמתו" ואישוש תפיסתו העצמית המופלגת אשר הוזנה בין השאר על ידי רבו האר"י. בין הסיבות שגרמו לו לכך היא העובדה שהקבלה הלוריאנית תופסת כי בכוחו של האדם להשפיע על האלוהות, אולם זאת מוגבלת לשורש נשמתו של אותו אדם שמסוגל להשפיע על העליונים רק מהיכן ששורש נשמתו חצובה.
הסתמכות על חוויות נשים
הרצון העז לברר את שורש נשמתו ומעלתו הביאה אותו בין השאר להסתמך על חוויות מיסטיות של נשים (פרנסיזה שרה), דבר שלרוב לא היה מקובל בחברה ובזמן שבה חי מהרח"ו. לעיתים אף הרחיק לכת ונועץ במיסטיקנים מוסלמים ובפרקטיקות מאגיות שונות ומשונות כגון חוזי עתידות, ראיית עתידות בעזרת טיפות שמן ומים, העלאת מלאכים ושדים, ועוד. תופעה נוספת שמתוארת בספר היא תופעת הדיבוק או "רוח רעה" בלשון אותה תקופה.
חלקי הספר
יומן מאורעות וחלומות
חלקו הראשון של הספר מתאר את תולדות חייו של מהרח"ו באספקלריה של מאורעות מיסטיים (כמו מעבר כוכב השביט הגדול של 1577) תוך כדי ניסיון לתת מענה לשאלת גורלו ואימות גדולתו של המחבר. בחלקו השני והשלישי של הספר מתוארים חלומותיו של מהרח"ו שגם הם קשורים לשאלות אלו.
קונטרס שורש נשמתי
חלקו הרביעי והאוטוביוגרפי-רוחני של הספר הוא האזוטרי ביותר והוא עוסק בשורשה של נפש המחבר, וגילגוליו השונים כפי שהורה לו רבו האר"י.
חלקו החמישי של הספר הוא עירוב כתבים של כמה כותבים ורק בחלקו הוא של מהרח"ו, ובמהדורתו של משה פיירשטיין הושמט כליל חלק זה.
יוסף אביב"י הוכיח ששני חלקי הספר הם בעצם ספרים נפרדים לגמרי, אחד הוא יומן מאורעות וחלומות, והשני הוא קונטרס על שורש נשמתו. בנוסף הוא הוכיח ששני חלקי קונטרס שורש נשמתו הם בעצם ספר אחד ששניהם מכתב ידו של רב חיים ויטאל.
השתלשלות מהדורות הספר ומקוריותו
נוסח מקוצר ומצונזר של הספר יצא לאור לראשונה בשנת תקפ"ו ונקרא בשם "שבחי רבי חיים ויטאל". מהדורה זאת הודפסה 12 פעמים (עד שנת תשי"ג), ואף תורגמה למספר שפות. במהדורה נמחקו שמות אנשים, מקומות ואירועים, ובמקומם הוכנסו סוגריים מרובעים ושלש נקודות.
בשער הספר נרשם כך:
ובהמשך:
בעמוד הראשון מופיעה הסכמה משותפת משנת תקפ"ו של שני דייני אוסטרהא חסידיים החתומים על הסכמות רבות מבית הדפוס סלאוויטא, בית הדפוס של נכדי רבי פנחס מקוריץ מראשוני תנועת החסידות. בהמשך עמוד זה ישנה הקדמה קצרה, ובו תיאור על כך שהספר היה "גניז וטמיר" כל השנים, והועבר בסתר מאיש לאיש. מתוארת הופעתו של האיש הארצישראלי, ואמונם כי מדובר בספר שתוכנו קדוש. הם משווים את הדפסת הספר עם הסיבה להפצת "סיפוריו הנוראים" של הבעל שם טוב.
בשנת 1954 יצאה לאור בפעם הראשונה מהדורה מלאה ומוערת בידי אהרון זאב אשכולי ובהגהת נפתלי בן מנחם מצילום כתב היד, בהוצאת מוסד הרב קוק, כשש שנים לאחר פטירתו של אשכולי. בפתיח של הספר רשם המו"ל שהעתיק את החיבור מכתב ידו המקורי של ר' חיים. לאחר הדפסת הספר נעלם צילום כתב היד אך נמצא שוב רק בערך בשנת 2000.
במחקר שערך הרב ראובן מרגליות - ספרן וחוקר ספרות, בעניין הספר, עוד בטרם הופץ במהדורתו המלאה, הוא קבע כי החיבור הוא זיוף מאוחר ולא פרי עטו של ר' חיים ויטאל. הוא הסתמך בעיקר על ביטויים שלא שימשו בתקופת ר' חיים, וכן אזכורים מתוך ספרים שיצאו לאחר מותו. הרב מרגליות מחה בפני הוצאת מוסד הרב קוק, וטען כי הוצאת הספר במתכונתו זו מהווה "ביזוי התורה". ההוצאה הסירה את הספר מהמדפים. מהדורת אשכולי תורגמה לאנגלית.
לאחר מספר שנים יצא הספר שוב בהוצאה פרטית על ידי נתנאל משה מנצור והתבססה על מהדורתו של אשכולי, אולם מהדורה זאת לא חפה מצנזורה של המוציא לאור. בשנת תשס"ו שוב יצא לאור הספר במהדורה ביקורתית של משה מ' פיירשטיין בהוצאת מכון יד בן צבי.
לדעת יוסף אביב"י: הספר הנקרא בשם 'ספר החזיונות' כולל שני חיבורים שונים בתכלית:
שני החיבורים הללו נמצאים לפנינו בעצם כתיבת ידו של ר' חיים ויטל, וברור שהוא עצמו כתבם. שני החיבורים נכרכו יחד, ולכן נחשבו בטעות לספר אחד. כאמור, אלה שני חיבורים שונים לגמרי בתוכנם ובמעשה כתיבתם. השם 'ספר החזיונות' לא ניתן על ידי ר' חיים ויטל.
מי ורדים מפורט סעיד
מי ורדים מפורט סעיד הוא סרט טלוויזיה ישראלי בשחור-לבן משנת 1972 בבימויו ובהפקתו של רם לוי.
התסריט נכתב על ידי גדעון תלפז, והוא מבוסס על סיפור שלו בשם זה שיצא באנתולוגיה של סיפורים קצרים (גם כן בשם זה) בשנת 1972.
הסרט צולם בפנסיון קורנברג שהיה בשכונת תלפיות בירושלים.
תקציר העלילה
בפורט סעיד ב-1932, אם (שושנה רביד), בתה הגדולה רוחמה (אוריאלה וייט) והבת הקטנה ציונה (עדיה בר משה) מגיעות לנמל בדרכן מאוסטרליה לארץ ישראל. האמא היא ילידת צפת, שם יש לאביה עסק גדול. היא נישאה שם וילדה את רוחמה ולאחר מכן היגרה בעקבות בעלה לאוסטרליה, שם נולדה ציונה. בעלה נפטר באוסטרליה והיא החליטה לחזור ארצה לאחר 11 שנים.
הן פוגשות בנמל את מר ענתבי (נתן כוגן), יהודי עשיר. ענתבי עבר בעסק של הסבא וחיזר אחרי האמא אבל הוא היה "קטן" עליה. לאחר נישואיה הוא היגר למצרים ועשה שם הון. הוא מזמין אותן לארוחה בביתו המלא משרתים סודנים המזליפים מי ורדים על אצבעות הסועדים לפני הארוחה. האמא משתוקקת לחידוש הקשר עם ענתבי העשיר אך כעת היא "קטנה" עליו.
האמא לא רוצה לחזור לאביה והן מתיישבות בשכונת רחביה בירושלים שם היא פותחת פנסיון. היא מתקשה בניהול המקום אך יום אחד מגיע סודני שחור עור בשם אחמד (ריצ'רד סלנו) שנשלח אליה כמתנה על ידי מר ענתבי. היא בהתחלה רוצה לשלחו בחזרה אך רוחמה משכנעת אותה שהיא זקוקה ל"עבד" הזה. ציונה הקטנה מחבבת אותו מאוד לאחר שחילץ אותה מידי נערים ערביים שהתנכלו לה בעיר העתיקה.
למקום מגיע מדי פעם איש ההגנה עמיחי (גדליה בסר) שמביא מדי פעם נשק ותחמושת שרוחמה מסתירה בסליק. אחמד רואה הכל וכאשר מגיע פופ סמית לבצע חיפוש במקום, הוא דואג לסלק את הנשק בזמן למקום אחר.
האמא נותנת לאחמד שעתיים חופש כל יום. יום אחד מגיע הרוכל דאראגיאן (שמעון סיאני) לפנסיון ומספר לאמא שראה את אחמד מוכר פיסטוקים בעיר העתיקה. היא נוסעת לעיר העתיקה ורואה אכן את אחמד מוכר פיסטוקים. זה פוגע בגאוותה הגזענית והמתנשאת כאילו שאין זה מספיק שהיא נותנת מזון וכסף לעבד שהוא צריך למכור פיסטוקים.
היא מפטרת את אחמד ונותנת לו מכתב למר ענתבי. אחמד עוזב ללא מילים לאחר שציונה מחבקת אותו ונפרדת ממנו בכאב.
ליברטאד
ליברטאד (בספרדית: "חירות") היא ספינת מעפילים שיצאה מנמל וארנה שבבולגריה ב-13 ביוני 1940 כחלק ממפעל ההעפלה הפרטי של ד"ר ברוך קונפינו כשעל סיפונה 380 מעפילים מבולגריה ומהונגריה. ב-18 ביולי 1940 הגיעה הליברטאד אל מול חופי זכרון יעקב, ונתפסה על ידי הבריטים. היא נגררה לנמל חיפה ומעפיליה נאסרו למשך כשנה במחנה המעצר בעתלית.
רקע ורכישת הספינה
קונפינו רכש את המפרשית "שיפקה" בת 90 הטונות, אשר הייתה בנויה מעץ, אורכה 30 מטרים ורוחבה 8 מטרים. לספינה היו שלושה מפרשים, סירת הצלה אחת ל-8 אנשים ולא נמצאו בה חגורות הצלה. בספינה הותקן מנוע אחד, אשר כבר בתחילת ההפלגה פסק מלפעול. שם המפרשית שונה ל"ליברטאד" ובעת הפלגתה היא הניפה את דגל אורוגוואי. המפרשית הותאמה להובלת נוסעים, אם כי בדוחק רב. בבטן הליברטאד הוכשרו 240 דרגשים במרווח של 40 סנטימטרים האחד מהשני ועל הסיפון הותקן מבנה עץ ארעי ובו 80 דרגשים. צוות המפרשית מנה שלושה אנשים. רב רובל רוסי בשם צ'ייקוב, מכונאי מצ'כוסלובקיה ונווט בולגרי.
ההפלגה
הליברטאד הפליגה מווארנה וכבר בתחילת הדרך התקלקל מנועה והיא נגררה לנמל בורגס על ידי ספינת דיג מקומית. לפי עדויות מעפילים, חובל המנוע בכוונה תחילה, אם על ידי מי מהנוסעים או על ידי המכונאי הצ'כי אשר תואר כ"שיכור" והועלה בכוח לספינה על ידי המשטרה הבולגרית. לאור מצבה של הספינה, סירבו המעפילים להמשיך בהפלגה ואף ניקבו את מכל המים היחיד שלה במטרה למנוע את הפלגתה. המשטרה הבולגרית סירבה לאשר את המשך שהייתה, והוטל על ספינת גרר צבאית להובילה למים הטריטוריאליים של טורקיה. לאחר לחץ של הנוסעים, הסכים רב החובל של הגוררת לגרור אותה עד לפתח נמל איסטנבול, אך השלטונות הטורקיים לא הרשו לנוסעיה לשהות בנמל. לבסוף מצאו מקום עגינה בצ'אנקאלה שבדרום מצרי הדרדנלים, שם דאגו להם אנשי הקהילה היהודית למזון ולמים. המנוע לא תוקן והספינה המשיכה בעזרת מפרשים דרומה לים האגאי, ולאחר מספר ימים הגיעה לעיירה סיגרי בחופו של האי היווני לסבוס. כאן זכו נוסעי האונייה ליחס טוב יותר, כשמכונאי מקומי עזר בתיקון המנוע וניתנו להם מזון ומים. לאחר כשבועיים המשיכה הספינה בדרכה, אך בלב ים פרצה בה מגפת טיפוס.
תנאי השהות של המעפילים על סיפון ה"ליברטאד" היו קשים. כדי להתרחץ היו הגברים קושרים סביב עצמם חבל וקופצים לים, והנשים היו מתרחצות על גבי הסיפון בעזרת דלי מי ים, כשהן מסתירות זו את זו בשמיכות ובבדים בזמן הרחצה (מספר נשים החזיקו שמיכות סביב המתרחצת). עשיית הצרכים נעשתה ישירות לים. מי שהיה צריך ללכת לשירותים נתלה מהסיפון החוצה וכן במספר מקומות הותקנו מעין תאי עץ שבלטו מחוץ לסיפון וברצפתם היה חור דרכו נעשו הצרכים. כיוון שבבטן הליברטאד שרר חום כבד וכן בגלל הצפיפות, העדיפו רבים לישון על הסיפון. הדבר היה כרוך בסכנה, כיוון שלספינה לא היה קיר מעקה בחלק מהמקומות והייתה סכנה של נפילה לים במהלך השינה.
ב-8 ביולי חלפה הליברטאד בסמוך לאיוס, ב-9 ביולי לפנות בוקר חלפה על פני האי קוס, ובהמשך עגנה שוב בחוף הטורקי. ב-17 ביולי לפנות בוקר חלפה הליברטאד ליד קפריסין, וב-18 ביולי הגיעה לקרבת חופי ארץ ישראל מול זכרון יעקב, ונתפסה על ידי הבריטים. האונייה נגררה לחיפה והמעפילים נאסרו לשנה במחנה המעצר בעתלית. רב החובל של האונייה ושני אנשי הצוות. הקברניט, שהיה נוצרי רוסי, מצא מקלט בכנסייה הרוסית בטבחה שלחוף הכנרת והתגורר בה מספר שנים. בעת לכידת הספינה היה מצבה כה רעוע עד כי כאשר נגררה על ידי ספינת חיל הים הבריטי נשבר הגה ה"ליברטאד" שלא יכול היה לעמוד בעומס השיט המהיר.
סיכון (פירושונים)
סיכון הוא הפוטנציאל לאיבוד של דבר מה בעל ערך.
דן (פירושונים)
ראו גם
}}
מרגריט פריי
מרגריט קתרין פריי (באנגלית: Marguerite Catherine Perey; 19 באוקטובר 1909 – 13 במאי 1975) הייתה כימאית ופיזיקאית צרפתייה שגילתה את היסוד פרנציום, היסוד הכימי האחרון שהתגלה בצורה טבעית. פריי הייתה האישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1962.
נעוריה ותחילת דרכה
פריי נולדה בווילמומבל - עיירה הממוקמת מזרחית לפריז, להורים פרוטסטנטים, הצעירה מבין חמישה אחים. אביה מת כשהייתה בגיל 5 ובעקבות כך משפחתה נקלעה לקשיים כלכליים. פריי נאלצה לוותר על שאיפתה ללמוד רפואה, ובמקום זאת החלה ללמוד טכנאות כימית ב-École d’Enseignement Technique Féminine
הכשרה זו אפשרה לפריי להתקבל לעבודה במכון למחקר רדיום שהקימו מארי קירי ובעלה בפריז, במטרה לקדם חקר חומרים רדיואקטיביים. פריי החלה לעבוד במכון עם סיום לימודיה, בשנת 1929, בהיותה בת 20. היא שימשה כעוזרת האישית של מארי קירי, אשר לקחה את פריי תחת חסותה תוך כדי שהיא מקנה לה מיומנויות מעבדה בסיסיות בכימיה.
גילוי הפרנציום
עבודתה של פריי במעבדה במכון לחקר רדיום כללה בעיקר זיכוך אקטיניום Ac89 (יסוד בעל 89 פרוטונים) טהור מתוך טונות של עפרות אורניום, להכנת דגימות כימיות עבור מארי קירי וחוקרים נוספים במכון שחקרו את הקרינה הנפלטת מהיסוד.
לאחר חמש שנים בהם עבדה פריי במעבדה, במהלכן הפכה למומחית בזיכוך אקטיניום, נפטרה מארי קירי מסרטן הנגרם כתוצאה מהיחשפות ממושכת לקרינה רדיואקטיבית, ופריי המשיכה בייצור דגימות אוקטיניום עבור.
בשנת 1935 פרסם צוות חוקרים אמריקאי כי הצליח לזהות קרינת בטא הנפלטת מאקטיניום. קרינת בטא (β) היא קרינה רדיואקטיבית במהלכה נייטרון הופך לפרוטון בגרעין האטום תוך פליטת אלקטרון אל מחוץ לגרעין. פריי, שעבדה עם אקטיניום מספר שנים, הטילה ספק בממצאים ובשיעורי הקרינה שנצפו במחקר והחליטה לבחון את התוצאות ולחקור את הקרינה הנפלטת מאקטיניום בעצמה.
במחקר שכלל זיכוך אקטיניום לרמה טהורה במיוחד, כך שהמסה הנחקרת תכיל אך ורק את היסוד אקטיניום, ולא חומרים אחרים, וחקר הקרינה הנפלטת ממנו טרם התפרקותו פריי גילתה כי 99% מהקרינה הנפלטת מהחומר היא קרינת בטא (Ac89→Th90+ β ). והאחוז הנותר הוא קרינת אלפא, שלא זוהתה נפלטת מאקטיניום מעולם, בה נפלטים מגרעין האטום שני פרוטונים ושני נייטרונים. כך, חלק זעיר מ-Ac89 הופך ליסוד חדש בעל 87 פרוטונים, שלא נצפה מעולם לפני כן.
פריי החליטה לקרוא ליסוד החדש פרנציום Fr87, על שם ארץ מולדתה - צרפת. היא גילתה שמדובר ביסוד בלתי יציב ביותר, בעל זמן מחצית חיים של 22 דקות. בנוסף, על פי מיקום היסוד בטבלה המחזורית ושיוכו למשפחת המתכות האלקליות, גם הפרנציום מתמוסס בקלות במים, כמו יתר המתכות האלקליות ליתיום ,Li3 נתרן Na11, אשלגן ,K19 רובידיום Rb37, וצזיום Cs55.
המשך הקריירה
לאחר הגילוי עזבה פריי את המכון לחקר רדיום לטובת לימודיי דוקטורט באוניברסיטת סורבון בפריז. מאחר שלא הייתה לפריי השכלה מספקת או תואר אקדמי כלשהו, היא נאלצה לקחת קורסים באוניברסיטה, ורק לאחר השלמתם קיבלה פריי תואר דוקטורט בשנת 1946.
בזכות הדוקטורט חזרה פריי אל המכון לחקר רדיום בתור מדענית בכירה, שם המשיכה לעבוד כשלוש שנים עד שבגיל 40 עזבה על מנת לשמש יו"ר המחלקה לכימיה באוניברסיטת שטרסבורג, שם הקימה תוכנית ללימודי רדיוכימיה ומעבדה במרכז למחקר גרעיני. במסגרת זו חקרה את ההשפעות הביולוגיות של הפרנציום, מתוך תקווה כי יוכל לסייע בגילוי מוקדם של סרטן.
בנוסף שימשה פריי חברה ב (CIAAW) בין השנים 1950-1963, ובשנת 1962 הפכה פריי לאישה הראשונה שנבחרה לאקדמיה הצרפתית למדעים.
פריי נפטרה בשנת 1975 לאחר מאבק ממושך של כ-15 שנה במחלת הסרטן, כמו מדענים רבים שעבדו במכון לחקר רדיום או עבדו בסביבת חומרים רדיואקטיביים, ביניהם מארי קירי, גם פריי נפטרה ממחלה הנובעת מחשיפה לקרינה. לאחר מותה, גופתה התגלתה כרדיואקטיבית במיוחד, ומותה העלה מודעות לסכנה שבחקר רדיואקטיביות ותרם לפיתוח אמצעי הגנה מפני קרינה במעבדות מחקר.
קישורים חיצוניים
“Marguerite Perey and the last element in nature”; chemistry world; קיט צ’פמן; אוגוסט 2020
"היסוד שהשלים את הטבלה המחזורית"; לביא ביגמן; מכון דוידסון לחינוך מדעי; 7 בינואר 2019.
FN SCAR
SCAR הוא רובה בלגי/אמריקאי תוצרת חברת FN Herstal. הרובה הוצג לראשונה בשנת 2009 ונרכש על ידי כוחות משטרה ומספר יחידות של צבא ארצות הברית וחיל הנחתים האמריקאי. המתחרה העיקרי של ה-SCAR הוא ה-M4 קרבין שנמצא בשימוש רוב יחידות הצבא האמריקאי.
שימוש מבצעי
ה-SCAR ראה שימוש במלחמת אפגניסטן, נכון להיום זו המלחמה הגדולה היחידה בה נטל חלק. מספר לוחמים מאריות הים השתמשו ב-SCAR במבצע חנית נפטון בו חוסל אוסאמה בן לאדן, אם כי מרבית לוחמי היחידה היו חמושים ב-M4. הרובה שימש גם במספר מבצעים של משטרת צרפת.
גרסאות
לרובה SCAR שתי גרסאות:
שיבומי
שיבומי הוא רומן מאת טרווניאן (שם העט של רודני ויליאם ויתקר). הספר הוא מז'אנר הפעולה והדרמה, ומזכיר גם אירועים היסטוריים אשר התחוללו במציאות בשנות השבעים של המאה ה-20. הספר ראה אור ב-14 במאי 1979. בישראל ראה אור הספר בשנת 1980, בהוצאת זמורה ביתן. בספר, מותח המחבר ביקורת קשה על התרבות המערבית-אמריקאית, ומעלה כנגדה על נס את התרבות היפנית הישנה כתרבות האידיאלית. גיבור הסיפור, ניקולאי הל, הוא אירופאי במוצאו אך יפני ברוחו, "מומר לתרבות יפן" כמאמר אחת הדמויות בספר.
הדמויות הראשיות
מוריס דה לאנדה, הקרוי גם הגמד - הוא אכן גמד, וידידו הטוב של ניקולאי. מקצועו של מוריס קרוי בשם 'סרסור מידע'. הוא מומחה בהפקת מידע עסיסי לסחיטת ממשלות וארגונים. ניקולאי השתמש לא אחת בשירותיו של דה-לאנדה על מנת למנוע התערבותן של ממשלות בפעולותיו.
עלילה
הסיפור מחולק לפרקים המתארים את העלילה העכשווית, ופרקים המתארים את עברו של ניקולאי במזרח הרחוק, לסירוגין.
עברו של ניקולאי
ניקולאי אלכסנדרוביץ' הל נולד בשאנגחאי, בסביבות שנת 1925. אמו הייתה אלכסנדרה איבנובה, אצילה רוסיה בעלת נכסים ממוצא גרמני, ואביו היה הרוזן הגרמני הלמוט פון קייטל צום הל. השניים מעולם לא נישאו, ולפי דברי הספר, ראתה אלכסנדרה ברוזן הל "חומר הולם להרבעה". הרוזן חזר לגרמניה עוד לפני לידתו של ניקולאי, והאחרון לא ראה אותו משך כל חיו. ניקולאי למד צרפתית, רוסית, גרמנית ואנגלית כשפות אם, ומן ילדי הרחוב, שאתם התרוצץ בילדותו ברחובות שנגחאי, למד סינית. בהיותו נער כבשו היפנים את שנגחאי, והגנרל קישיקאווה טקאשי השתכן בביתם המפואר של אלכסנדרה וניקולאי. במהרה התיידד ניקולאי הנער עם הגנרל המבוגר, וחלק אתו את תחביבו, משחק הגו. בזמן שהותו של הגנרל נפטרה אלכסנדרה איבנובה, וזמן מה לאחר מכן הועבר הגנרל לחזית מנצ'וריה. לפני העברתו הספיק הגנרל לשלוח את ניקולאי אל אוטקה סן, ידידו הוותיק של הגנרל ואומן גו המתגורר בכפר נידח בהרי יפן.
אצל אוטקה סן למד ניקולאי גו, והתקרב ביתר שאת אל התרבות היפנית. בערך בזמן הכיבוש האמריקני מת אוטקה, וניקולאי הגיע לטוקיו ההרוסה והכבושה, בודד וחסר כל. בטוקיו מצא עבודה כמתרגם ומפענח צפנים סודיים בשירות הצבא האמריקני. כך גילה כי הגנרל, אביו המאמץ קישיקאווה טקאשי, נשבה על ידי הסובייטים במנצ'וריה, עונה במשך שנה ב"מחנה לחינוך מחדש" סובייטי, והובא ליפן על מנת לעמוד למשפט כפושע מלחמה, האשמה שלא הייתה ולא נבראה; וודאי נראתה מגוחכת נוכח העינויים שעבר בשבי הסובייטי. ניקולאי נפגש עם הגנרל בכלאו, והלה סיפר כי ניסה להתאבד מספר פעמים בשביו אך נכשל. נוכח הסבל הנורא שעבר הגנרל, וסיומו האפשרי היחידי של משפט הראווה שעמדו הסובייטים לערוך לו - הוצאה להורג, החליט ניקולאי להקל על סבלו של הגנרל, והרגו בעזרת עיפרון, בטכניקת "הרוג/עירום" שאותה למד. תחילה סירב לכך הגנרל, וחשש לשלומו ולחיו של ניקולאי נוכח מה שבוודאי יתפס בידי הסובייטים כרצח ואובדן אחד משבויי המלחמה העיקריים שלהם, אך לבסוף הסכים הגנרל לקיצור ייסוריו על מנת שלא יאלץ לעמוד בהשפלה הכרוכה במשפט ראווה. היה זה מעשה של חסד אחרון מצד ניקולאי: הוא ידע היטב שבעשותו כך יכלא לאורך זמן רב. אולם למען האמת, הייתה זו הערכה אופטימית למדי: ניקולאי הוחזק בידי הצבא האמריקאי ועבר שלושה ימים של עינויים, מכות, ושיטות חקירה אכזריות ללא כל מטרה ממשית, שבסופן אולץ להודות בהיותו מרגל קומוניסטי, ובסופו של דבר הושלך לבידוד בכלא. שלוש שנים שהה ניקולאי בכלא ביפן, במהלכן למד את השפה הבסקית בדרך ייחודית ביותר.
כל האמור לעיל, עברו של ניקולאי, שזור במהלך העלילה המתהווה ואינו מסופר כפרק אחד.
העלילה המאוחרת
תחילת העלילה המאוחרת נמצאת אי שם באמצע שנות השבעים. תא הנקרא "חמישית מינכן" בראשותו של אסא שטרן, סוכן לשעבר של ארגון ביון ישראלי, מתארגן על מנת לנקום במבצעי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. התא מגלה ניסיון של כמה ממבצעי הטבח לחטוף מטוס בריטי משדה התעופה הית'רו בלונדון, ומתארגן על מנת לעצרם. לרוע המזל, מגלות מדינות ערב את התא, ודורשות מ'חברת האם' לעצרם בעזרת הCIA הכפוף לה. הCIA מבצע פעולת חיסול רעשנית וקטלנית בשדה התעופה של רומא, ושניים משלושת חברי התא שיצאו ללונדון נהרגים.
דאימונד, המפקח על ה-CIA, מגלה שהמקורות הערביים מסרו לארגונו מידע על שניים מחברי 'חמישית מינכן' בלבד, בעוד בשדה התעופה היו שלושה. החברה השלישית היא חנה שטרן, שלאחר קטל חברה עלתה על הטיסה המיועדת לעיר פו שבדרום צרפת. תוכניתם של חברי התא הייתה לבקש עזרה וייעוץ מניקולאי הל, המתגורר בסמוך לפו, בטרם ימשיכו ללונדון, בגלל מותו של אסא שטרן מסרטן. חנה מצליחה להגיע לביתו של הל, והוא מודיע לה כי הידידות ששררה בינו ובין אסא שטרן, דודה של חנה, תספיק רק כדי להחזיר את חנה בשלום לביתה, וכי הוא אינו מתכוון לעזור לה לבצע את המשימה בלונדון.
לרוע המזל, מצליחים אנשיו של דאימונד להרוג את חנה. מתוך כעס וצער על מותה של חנה, ותחושת מחויבות כלפיה, מחליט ניקולאי הל לעצור את פעולת הטרוריסטים בלונדון. בדרכו לשם, הוא מבקר אצל מוריס דה-לאנדה הגוסס, וקונה ממנו לפני מותו מידע לסחיטת הרשויות בבריטניה, על מנת שיניחו לו לבצע את הפעולה בלונדון. הפעולה מסתיימת בהצלחה, בהריגת כל הטרוריסטים הערבים מבלי שאיש יבחין בהם. ניקולאי חוזר לביתו, ויוצא עם ידידו לה קגו אל מערה עצומה בהרים אותה גילו השניים מספר חודשים קודם, על מנת להגן על עצמו מפעולת נקמה של דאימונד ו'חברת האם'. במהלך הירידה לנקבת המערה, מגיעים דאימונד ואנשיו אל פתחה של הנקבה כתוצאה מהלשנה של אחד מבני המקום, ומותירים את לה קגו תלוי על חבל בגובה עשרות מטרים, בדרכו לתחתית המערה. באין ברירה נופל לה קגו אל מותו.
ניקולאי חוצה את המערה הארוכה והקשה למעבר, ומגיע לבסוף לפתחה השני, שלדאימונד כלל לא היה ידוע על קיומו. אך פתחה השני של המערה הוא מחילה צרה שדרכה שוטף נהר תת-קרקעי הזורם במהירות ובכוח וממלא את המערה עד גגה הנמוך. לנקודה זו הגיעו ניקולאי ולה קגו באחד ממסעותיהם הקודמים במערה, ולכן הביאו איתם בפעם הזו ציוד צלילה, בתקווה שיוכלו לעבור ולצאת מצידה השני של המערה. כעת משתמש ניקולאי בציוד הצלילה הזה כדי לעבור, בקושי, בפתחה הצר של המערה, ולצאת אל העולם הפתוח.
בחוץ מגלה ניקולאי כי אנשיה של 'חברת האם' שרפו והרסו חלק ניכר מביתו כנקמה על סיכול הפעולה בהיתרו. האנה עצמה נפצעה קשות ונתעוורה כתוצאה מפגיעה של רסיסי זכוכית. בחוזרו לביתו ההרוס למחצה, מגלה ניקולאי מכתב אחרון מידידו דה-לאנדה, ובו מידע המיועד לסחיטתה של ארצות הברית, ומכיל פרטי מידע מעניינים ביותר על פרשית רצח קנדי. הוא מביא את המידע בפגישתו עם יושבת הראש של חברת האם, ודורש (וגם מקבל), את כל הנכסים שהוחרמו ממנו על ידי חברת האם, 6 מיליון דולר לבנייה מחדש של ביתו ההרוס, ואת אישורה של יושבת הראש לרציחתם של מר דאימונד ושני עוזריו אשר עזרו לו לבצע את רציחתם של חנה ולה קגו - דאריל סטאר, אקדוחן טקסני מהCIA, ו'מר חמן', שם הצופן שהוצמד לאחד ממקורביו של יאסר ערפאת, ככל הנראה. השניים נשלחים לכאורה על ידי חברת האם לדרומה של צרפת כדי למצוא את 'הגמד'. ניקולאי מוליך אותם בסתר אל הרי הפירנאים, ושם הורגם בקרב מכור מראש, כנגד הרוצח השכיר הטוב בעולם.
מושג השיבומי
מושג השיבומי שעל שמו נקרא הספר, אינו קיים למעשה בשפה היפנית באופן בו הוא מתואר בספר. משמעותה המקורית של המילה "שיבומי" עוותה ידי המחבר כדי להתאים לרוח ספרו. בספר, המושג מתייחס אל תכונה אנושית נדירה; אסתטיות ייחודית של פשטות, עדינות וצניעות, המאפיינת מיסטיקנים ופילוסופים לאחר שנים ארוכות של לימוד והגות במטרה להגיע למעלה זו. לאחר שהסביר לו גנרל קישיקאווה את משמעותו של המושג, הייתה שאיפתו העיקרית של ניקולאי בחייו להפוך לאיש של שיבומי, ונראה כי במידת מה הוא אכן הצליח בכך. אך יש לזכור שבשפה היפנית אין שימוש כזה למילה שיבומי.
הספר ומשחק הגו
משחק הגו נוטל חלק חשוב בספר, גם אם משחקים ממש מתוארים רק בצעירותו של ניקולאי. הספר מחולק לשישה חלקים הנקראים בשמות מונחים מעולם הגו.
בטלסטאר גלקטיקה
בטלסטאר גלקטיקה (באנגלית: Battlestar Galactica) היא סדרת דרמה המשכית ומדע בדיוני אמריקאית ששודרה בשנים 2009-2003 בערוץ Sci-Fi Channel. הסדרה מתארת את המסע בחלל של האנושות בעקבות הכחדה של רוב הגזע האנושי על ידי גזע של רובוטים הנקראים "סיילונים" שבני האדם יצרו.
הסדרה היא חידוש לסדרה בטלסטאר גלקטיקה ששודרה בשנים 1979-1978 שלסדרת ההמשך שלה קוראים גלקטיקה 1980. הסדרה החדשה היא בעלת קווי עלילה שונים מן הסדרה המקורית.
ניסיונות חידוש
בשנת 1999 הפיק ריצ'רד האץ' סרט קצר באורך 30 דקות בשם בטלסטאר גלקטיקה - ההתגלות השנייה שהיווה פיילוט לסדרת טלוויזיה שתהווה המשך ל"בטלסטאר גלקטיקה (1978)" תוך התעלמות מוחלטת מ"גלקטיקה 1980". האץ' אפילו הפיק פרומו באורך 4 דקות בניסיון לשכנע את אולפני יוניברסל לתת לפרויקט שלו אור ירוק. האץ' הצליח להשיג כמות נכבדת מן הליהוק המקורי אך האולפנים לא הסכימו לפרויקט. גם הבמאי בריאן סינגר עשה מאמצים להחיות את הסדרה בשנת 2001 ברשת פוקס אך הפרויקט נגנז בשל אירועי ה 11 בספטמבר.
סרטים, סדרות ומדיות נוספות
הסדרה היא ההמשך הישיר למיני סדרה בטלסטאר גלקטיקה שיצאה בשנת 2003. בעקבות הצלחת הסדרה בארצות הברית ובעולם, היא זכתה לפרסים רבים כוללים פרס אמי, פרס סאטורן ופרס הוגו. בשנת 2010 הופקה לה סדרת בת ששמה "קפריקה" והיא מהווה פרולוג של יובל לפני הסדרה הנוכחית המתארת את יצירת הסיילונית הראשונה ומערכת היחסים של משפחת אדאמה ומשפחת גרייסון. בישראל הסדרה שודרה בערוץ Yes stars Action.
בנוסף, לסדרה נוצרו הפקות נלוות כגון סרטי הטלוויזיה: "בטלסטאר גלקטיקה: התער" ו"בטלסטאר גלקטיקה: התוכנית". כמו כן נוצרה סדרות הרשת: "בטלסטאר גלקטיקה: המחתרת, בטלסטאר גלקטיקה: רייזר פלאשבאקס ובטלסטאר גלקטיקה: הפנים של האויב. ב-9 בנובמבר 2012 יצאה הסדרה בטלסטאר גלקטיקה: דם וכרום המהווה פריקוול למיני סדרה ומתוארכת כעשר שנים לאחר פרוץ מלחמת הסיילונים הראשונה. כמו כן, נוצרו משחקי מחשב רבים לזיכיון הסדרה ומשחקי קופסה. תסריטי הסדרות גם נכתבו כנובלות וניתן למצוא גרסאות רבות שנכתבו על ידי סופרים שונים. גם ספרי קומיקס של בטלסטאר גלקטיקה יצאו לאור. קיימים עשרות רבות של מוצרי צריכה של הסדרה: מצעצועי החלליות השונות, לביגוד עם: תמונות, כיתובים וסמלילים ועד למצנם ("טוסטר" - מילת גנאי לסיילונים) בציפוי כרום (המזכיר את הצנטוריונים) הקולה את הצנימים בדמות סיילון.
הרקע העלילתי של הסדרה
בסדרה, האנושות מתקיימת בתריסר כוכבי לכת המכונים "12 המושבות של קובול". המושבות מרוחקות מאוד מכדור הארץ שקיומו הוא בגדר אגדה והוא מכונה "המושבה ה-13". אף אחד ב 12 המושבות אינו יודע את מיקומו של כדור הארץ. האנושות מאמינה שאבותיה הקדומים הגיעו מכוכב לכת בשם קובול שם בני האדם והאלים חיו יחדיו. בעקבות כעסם של האלים על האנושות הם החליטו להגלות את האנושות מקובול לשלוש עשרה מושבות. שתים עשרה המושבות הן קבוצה של כוכבי לכת קרובים יחסית זה לזה ובהם האנושות התפתחה באופן יחסית אחיד ולהן ממשל משותף, המושבה השלוש עשרה היא כדור הארץ ומלבד רמזים עלומים במגילות דתיות עתיקות בנות אלפי שנים, לא ידוע היכן היא נמצאת. האנושות היא בעלת רמה טכנולוגית מפותחת הבאה לידי ביטוי ביכולת מתקדמת של מסע בחלל וביצירת רובוטים תבוניים המכונים "סיילונים" כדי להקל על חיי בני אדם. בפרולוג מתואר שהסיילונים מרדו בבני האדם, ופתחו במלחמה ארוכה ועקובה מדם שהסתיימה בחתימה על הפסקת אש ובעזיבת הסיילונים את 12 המושבות.
הפסקת האש נמשכה כארבעים שנה שבהן איש לא ראה או שמע מהסיילונים. בפרקים הראשונים של הסדרה מתוארת סופה של הפסקת האש, כאשר הסיילונים מתחילים במתקפת פתע הרסנית על שתים עשרה המושבות תוך שימוש בסוג חדש של סיילונים, הנראים אנושיים לחלוטין שבזכותם הצליחו הסיילונים להסתנן למושבות ולנטרל כמעט לחלוטין את מנגנוני ההגנה שלהן. המלחמה הסתיימה בחטף, ובתוצאת השמדה כמעט מוחלטת של המין האנושי באמצעות נשק גרעיני, והסיילונים כובשים את 12 המושבות.
הסדרה מתמקדת בקבוצה אחת של ניצולים מהטבח - צוותה של ספינת קרב ישנה בשם "גלקטיקה" שמתגלה כעמידה בפני מתקפות החבלה הסיילוניות דווקא משום שהטכנולוגיה בה מיושנת והמחשבים אינם מרושתים. אל הגלקטיקה מצטרפות קומץ של כמה עשרות ספינות חלל אזרחיות נוספות ששהו בחלל בזמן המתקפה והצליחו להימלט מפני הסיילונים ולקבל חסות תחת הגנתה של הגלקטיקה. הסדרה מתארת את תהליך התגבשותו של הצי המאולתר, המונה כ-50,000 בני אדם בלבד, ואת גיבושו תוך כדי ההימלטות מן ההתקפות של הסיילונים, החוששים שבני האדם יחזרו בעתיד לנקום בהם, ולכן הם רודפים אחרי הצי במטרה למחוק את האנושות כליל.
עיקר הסדרה מתמקד במתרחש על סיפון הגלקטיקה עצמה, בכוחות הצבא המנסים להגן על הצי, ובשלטון הפוליטי המנסה להנהיג אותו. מעונתה השנייה של הסדרה ניתן משקל רב גם למתרחש אצל הסיילונים בעלי המראה האנושי, המנסים לבנות חברה חלופית לחברת בני האדם ונתקלים במחלוקות פנימיות.
רעיונות ותפיסות בסדרה
הסדרה שואבת השראה רבה מיוון העתיקה. יש מאבק בין אמונה פוליתאיסטית לאמונה מונותאיסטית. הסדרה מעלה שאלות פילוסופיות ורעיונות על מגוון נושאים כגון: הפלות, זכות הבחירה, הסללה, תלות בטכנולוגיה, הישרדות המין האנושי, התאבדות ועוד.
יצירת הסיילונים
הסיילונים נוצרו לראשונה על קובול על ידי 12 השבטים של בני האדם. הסיילונים לא היו מכונות, אלא דמויי אדם שלהם הייתה יכולת תחייה מחדש. כ-2000 שנים לפני המתקפה הראשונה, עזבו הסיילונים את קובול והגיעו לכדור הארץ והם השבט ה-13. בכדור הארץ, הסיילונים התחילו להתרבות באופן ביולוגי והטכנולוגיה לתחייה מחדש הפכה למיותרת ונשכחה. באותה התקופה נולדו: סול טיי, אלן טיי, גיילן טירול, סמואל ט. אנדרס וטורי פוסטר. החמישה עבדו במעבדת מחקר על כדור הארץ. בעקבות נבואה על השמדת כדור הארץ הם ניסו להמציא מחדש את טכנולוגיית התחייה ולבסוף הצליחו. הם הקימו את הטכנולוגיה על ספינת חלל שחגה סביב כדור הארץ וכאשר הוא הושמד הם הורדו לתוך גופות חדשות. מכיוון שארץ הושמד והם הבינו שבני אדם ימשיכו ליצור חיים מלאכותיים. הם טסו אל 12 הקולוניות, במהירות נמוכה ממהירות האור, כדי לפקח על התקדמות בני האדם. בדרך הם עצרו במקדש התקווה על כוכב האצות ומשם המשיכו אל 12 הקולוניות. כאשר הגיעו לשם, בני האדם היו כבר במלחמה עם גזע הסיילונים הרובוטי שנודעה כ"מלחמת הסיילונים הראשונה". בני הגזע הרובוטי ניסו ליצור סיילונים דמויי אנוש משלהם, אך ללא הצלחה. כל מה שהם הצליחו ליצור היה ההייברידים. החמישה האחרונים הבטיחו לעזור לגזע הרובוטי ליצור סיילונים דמויי אנוש בתמורה להפסקת המלחמה עם בני האדם. שני הגזעים: דמויי האנוש והרובוטים, חברו יחד ויצרו שמונה דגמים דמויי אנוש.
כל דגם של סיילון בעל מראה אנושי מיוצר באופן המוני, ולו מראה אופייני ואישיות משלו. כאשר גופו של סיילון מת, תודעתו מורדת ומועברת לגוף חדש מאותו הדגם. על הסיילונים מקובל כי כל הפרטים מאותו דגם הם בעלי אותה דעה וכך נציג אחד של הדגם יכול לייצג את כלל הפרטים של אותו הדגם בהצבעות על עתיד החברה הסיילונית. הסיילונים אף מתייחסים זה לזה על פי מספר הדגם שלהם.
שכחת החמישה האחרונים
גישתם הסלחנית של החמישה האחרונים כלפי בני האדם הרגיזה מאוד את ג'ון. הוא שינה את שמו לקאביל, לכד את החמישה והמית אותם. לפני שהוריד אותם לגופות חדשים הוא תכנת להם זיכרונות של בני אדם ועירב אותם ביניהם במטרה שילמדו על אופיים הבזוי ויבינו את טעותם. לאחר מכן, הוא מחק כל זיכרון שלהם ממאגר הזיכרונות הסיילוני ותכנת את הדגמים האחרים לא לחשוב עליהם, אך התכנות לא היה מוצלח במיוחד ודיאנה והריידרים הצליחו למצוא אותם.
יחסי בלארוס–רוסיה
היחסים בין בלארוס לרוסיה קיימים כבר מאות שנים, וחלק גדול מהתקופות שלטה רוסיה בבלארוס. כיום ישנו איחוד כלכלי בין המדינות, ושיתוף פעולה נרחב במגוון תחומים.
היסטוריה
העמים הסלאביים והבלטיים התיישבו בשטחה של בלארוס בין המאות ה-6 וה-8 לספירה. במאות ה-9 וה-10 לספירה קמו המדינות הסלאביות הראשונות באזור – פולאצק, טורוב וסמולנסק. במאה ה-13 הפך שטחה של בלארוס לחלק מהדוכסות הליטאית הגדולה. נבהרדק, הנמצאת בשטחה של בלארוס, הפכה לבירתה של הדוכסות, והשפה העיקרית בה הייתה בלארוסית תיכונה. ב-1569 התאחדה הדוכסות הליטאית הגדולה עם פולין והפכה ל"רפובליקת שני העמים" (Rzeczpospolita Obojga Narodów; או "האיחוד הפולני-ליטאי"). ב-1795 לאחר חלוקתה של הממלכה המאוחדת של פולין וליטא, עבר שטחה של בלארוס לאימפריה הרוסית. בני העם הבלארוסי, אוניאטים ברובם, אולצו להמיר את דתם לנצרות פרבוסלבית, ונערכה רוסיפיקציה של התושבים. תושבי בלארוס, יחד עם הליטאים והפולנים, ניסו למרוד מספר פעמים בשלטון הצאר, אך הניסיונות כשלו והביאו להקשחת מדיניות הרוסיפיקציה.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 הוכרזה עצמאותה של הרפובליקה העממית של בלארוס (Беларуская Народная Рэспубліка); מדינה זו לא זכתה להכרה רחבה. ב-1919 עלו הקומוניסטים לשלטון בבלארוס והפכו אותה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס, אשר ב-1922 הפכה לאחת המייסדות של ברית המועצות. חלקה המערבי של המדינה דהיום, ובו מחוזות בריסק, הרודנה ווילנה, סופחו לפולין. בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים למזרח פולין (מערב בלארוס) וסיפחו אותו. השטח חולק בין בלארוס ואוקראינה, והעיר וילנה נמסרה לליטא, שסופחה לברית המועצות אף היא. הסובייטים ביצעו קולקטיביזציה מיידית בשטחים החדשים, והחלו ברדיפות מידיות נגד פולנים ובלארוסים, שחלק גדול מהם הוגלה לסיביר ולמרכז אסיה.
בלארוס הייתה אחד האזורים הסובייטיים שנפגעו באופן הקשה ביותר מהכיבוש הנאצי. חלקיה המערביים צורפו לנציבות הרייך אוסטלנד וכרבע מתושביה, יהודים ולא-יהודים, נספו. בסיום המלחמה הייתה הארץ עיי חורבות, ונזקקה לשיקום ממושך על ידי השלטונות.
עד 1991 הייתה בלארוס "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס", כלומר רפובליקה סובייטית בברית המועצות. עם זאת, בלארוס הייתה חברת ארגון האומות המאוחדות מראשיתו, במקביל לחברותן של אוקראינה ושל ברית המועצות. בשלהי הפרסטרויקה התגברו הקריאות לעצמאות, ובאותה שנה החלו הפגנות ושביתות, אשר הסתיימו כאשר הפרלמנט הכריז על עצמאות מברית המועצות. בחודש אוגוסט שלאחר כישלון ההפיכה במוסקבה הכריזה בלארוס סופית על עצמאותה.
השלטון העצמאי היה בתחילה בעל אופי לאומני; בלארוסית הוכרזה כשפה הרשמית היחידה במדינה, אף על פי שתושבים רבים העדיפו לדבר ברוסית. כמו כן, סמלי המדינה שונו מסמלים סובייטיים לסמלים לאומיים בלארוסיים: סמל ה"פאהוניה" - אביר עם חרב על סוס, שהיה סמלה של הדוכסות הליטאית הגדולה, ודגל לבן-אדום-לבן, שקיימות מספר גרסאות למשמעותו ההיסטורית ולקשר שלו לבלארוס; הדבר עורר ביקורת, מכיוון שסמלים אלה שימשו בעת מלחמת העולם השנייה את משתפי הפעולה עם הנאצים. ב-1995, כאשר נבחר אלכסנדר לוקשנקו לנשיא, התהפך תהליך הבלארוסיזציה – השפה הרוסית הפכה לשפה רשמית והוצגו סמלים לאומיים חדשים, שהיו מבוססים על הסמלים הסובייטיים. מאז נמצאת הארץ בתהליכי ריאקציה והתקרבות לרוסיה ועוינות כלפי העולם המערבי. מ-1996 קשורה בלארוס עם הפדרציה הרוסית בסדרת אמנות העוסקות בהסרת מכסים, במטבע משותף, ובנושאים קשורים נוספים, שיצרו ישות הקרויה "האיחוד של רוסיה ובלארוס", לקראת איחוד אפשרי בין שתי המדינות.
בשנת 2009 פרצה תקרית דיפלומטית רצינית בין שתי המדינות. נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו האשים את רוסיה שהציעה הלוואה של 500 מיליון דולר אמריקאי, בתנאי שבלארוס תכיר באבחזיה ובדרום אוסטיה, אך הוסיף כי העמדה של בלארוס לא ניתנת למכירה. לוקשנקו הכריז כי אזרחי בלארוס חייבים לציית לחוקים הגאורגים בעת נסיעה לשני האזורים, ומשרד החוץ קבע כי כל אזרחי בלארוס חייבים להשתמש בנקודות כניסה בצד הגיאורגי. לוקשנקו הכריז כי במקום רוסיה, בלארוס צריכה "לחפש אושר בחלקים אחרים של כדור הארץ". בהתייחסו לשיתוף הפעולה הצבאי ההדוק בין שתי המדינות, השווה לוקשנקו את 10 מיליון בני בלארוס כמגן אנושי לרוסיה נגד המערב. ביולי 2009 אסרה רוסיה על כל יבוא חלב מבלארוס, וטענה כי הם אינם עומדים בתקנות החדשות. בלארוס האשימה את רוסיה בהטלת האיסור מסיבות פוליטיות, בעוד רוסיה הכחישה כי האיסור הוא פוליטי. רוסיה ביטלה כעבור זמן את האיסור, ובלארוס חידשה את משלוחי מוצרי החלב לרוסיה. עם זאת, מחלוקת חדשה התעוררה כאשר רוסיה טענה כי בלארוס חייבת $ 231,000,000 עבור אספקת גז, ובתגובה בלארוס איימה להחזיר את ביקורת הגבולות והמכס בגבולה עם רוסיה, וסירבה להשתתף בשיחות ארגון הביטחון הקולקטיבי במוסקבה.
ב-31 במאי 2012, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין גינה את הטלת הסנקציות של האיחוד האירופי על בלארוס, ובהצהרה משותפת פוטין ולוקשנקו אמרו:
כאשר החל הסכסוך האוקראיני-רוסי, נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו הציג את עצמו כמתווך נייטרלי.
הוא נמנע מלהכיר בחצי האי קרים כשטח רוסי, סירב להצטרף למוסקבה במלחמת סחר נגד המערב וכינס את הצדדים הלוחמים במינסק כדי לתווך בהסכמי שלום, פרוטוקול מינסק.
בעקבות ההפגנות בבלארוס (2020–2021) ותמיכת רוסיה בדיכוי המחאות, לוקשנקו הפך למחויב יותר לרוסיה.
לצורך תרגיל משותף בין בלארוס לרוסיה, שכנו כוחות רוסיים ליד הגבול של בלארוס ואוקראינה. בפברואר 2022, פלשה רוסיה לאוקראינה דרך הגבול.
יחסים כלכליים
רוסיה מהווה כ-48% מסחר החוץ של בלארוס, ואילו בלארוס מהווה כ-6% מהסחר של רוסיה.
עד לשנת 2004 גזפרום מכרה גז לבלארוס במחיר השווה למחיר הפנימי ברוסיה, אולם, באותה שנה ביקשה גזפרום להעלות את המחירים, מה שהוביל לסכסוך הגז של רוסיה-בלארוס 2004, שבו הפסיקה גזפרום את אספקת הגז לבלארוס, עד לחתימת הסכם חדש ביוני אותה שנה, אולם לאחר מכן השתפרו היחסים בין שתי המדינות.
שיתוף פעולה ביטחוני
לרוסיה ולבלארוס יש יחסים ביטחוניים הדוקים, והם עוסקים בפעילות צבאית משותפת. רוסיה מפעילה גם כמה בסיסים צבאיים ומכ"מים בבלארוס, הכוללים את תחנת המכ"ם בהנצביצ'י - תחנת התרעה מוקדמת המנוהלת על ידי כוחות ההגנה האווירית הרוסית.
יואל קטן
הרב יואל קטן (נולד בי"א בסיון תשט"ז, 21 במאי 1956) הוא מהדיר, עורך וחוקר ספרות תורנית. העורך הראשי של כתב העת "המעין".
יחסי בלארוס–רוסיה
שיתוף פעולה ביטחוני
כתוצאה מהמשבר באוקראינה בשנת 2014, רוסיה מבקשת להחליף את הקשרים עם שירות הביטחון האוקראיני, וליצור קשרים עם שירות הביטחון של בלארוס.
יואל קטן
ביוגרפיה
באמצע שנות ה-70 למד בישיבת הגולן ברמת מגשימים. לאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת הר עציון באלון שבות. בשנת תש"ם נשא לאישה את ד"ר חנה קטן. בשנת תשמ"ב הגיע לישיבת שעלבים, שם למד בכולל אברכים. בשנת תשמ"ז עבר קורס רבנים צבאיים ומאז שירת במילואים כרב צבאי. מאז שנת תשמ"ו משמש כר"מ בישיבה תיכונית שעלבים. עד לשנת התשפ"א שימש כר"מ סדר ערב בישיבת דרך חיים בשעלבים, כיום, לאחר תקופת הקורונה הוא מעביר שיעור שבועי בישיבה.
יחסי בלארוס–רוסיה
שיתוף פעולה ביטחוני
ביוני 2023 נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו הודיע כי ארצו החלה לקבל מרוסיה נשק גרעיני טקטי, לוקשנקו טען כי הנשק הגרעיני שקיבלה בלארוס "חזק פי שלושה מהפצצות שהוטלו על הירושימה ונגסקי ב-1945". למרות שהנשק הבלתי קונבנציונלי יוצב בבלארוס.
יואל קטן
ביוגרפיה
מאז שנת תשמ"ג עובד במכון שלמה אומן שעל יד ישיבת ההסדר שעלבים, העוסק בההדרת ספרות תורנית על פי כתבי יד. במסגרת המכון הוציא לאור, בשיתוף עם אחרים, ספרי ראשונים, בהם שו"ת התשב"ץ לרשב"ץ, ספר מצוות גדול ושו"ת לרבי יהודה בן הרא"ש.
כתב וערך ספרים אחדים ופרסם מאמרי מחקר תורניים במגוון תחומים. הצטרף למערכת "המעין" ו"אסיא" באמצע שנות ה-90. בשנת תשס"ב מונה לעורך הרבעון 'המעין'. ערך את מהדורתו המחודשת של סידור רינת ישראל, שהחלה לצאה לאור בשנת תשע"ו. במשך כמה שנים ועד חודש שבט תשע"ח, כתב טור ביקורת ספרות תורנית בשם 'קריית ספר' בשבועון "בשבע". כיום מתפרסם המדור ב"המעין".
עוסק גם בנושא הרפואה וההלכה. מרצה בתחום זה גם בכנסים תורניים (חלקם אורגנו על ידו ועל ידי אשתו, בשיתוף עם הרב יגאל שפרן) ולפני ציבורים נוספים בישראל. פרסם (יחד עם אשתו) מספר מאמרים העוסקים בהלכה וגינקולוגיה.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
מתגורר במבוא חורון.
משפחתו
אשתו, ד"ר חנה קטן, היא רופאת נשים, ומחברת מאמרים וספרים מנקודת מבט רפואית ותורנית. אחיו, פרופ' רפאל קטן הוא אונקולוג במרכז רפואי שיבא.
הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב יעקב הורוביץ, והרב יצחק בן שחר הם גיסיו.
שמש ורגינה
שמש ורגינה, כוכב ורגינה או כוכב ארגיד הם שמות שניתנו לסמל של שמש או כוכב בעל 16 קרניים. הסמל התגלה בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בשנת 1977 בעיר ורגינה שבמקדוניה היוונית על ידי פרופסור מנוליס אנדרוניקוס. הסמל התגלה על ארון קבורה מזהב (לרנקס) בקברם של מלכי ממלכת מוקדון.
אנדרוניקוס מתאר את הסמל ככוכב או שמש בעלי קרניים ומעריך שהקבר עליו הוא נמצא שייך לפיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול. אולם יש המעריכים שהקבר הוא של פיליפוס השלישי, אחיו למחצה של אלכסנדר.
מאז גילויו המחודש הפך השימוש בסמל למוקד של סכסוך פוליטי ותרבותי בין יוון לבין רפובליקת מקדוניה, אשר מתייחסות אליו כסמל לאומי. כך, לדוגמה, שמש ורגינה היא אחד מהסמלים הלאומיים ביוון, והיה גם המוטיב המרכזי בדגל מקדוניה עד שנת 1995.
הסמל בעולם העתיק
החשיבות והשימוש של הסמל בעולם העתיק אינם בהירים. קיים ויכוח האם הסמל תפקד כסמל ממלכת מוקדון, כסמלו של פיליפוס השני ושושלת ארגיד, כסמל דתי הקשור לאלים האולימפיים או פשוט כקישוט אומנותי. אנדרוניקוס מרבה לתאר את הסמל כסמל ממלכת מוקדון, אולם חוקרים אחרים מצביעים על השימוש הנפוץ שלו באומנות המקדונית העתיקה בפרט ובאומנות העולם העתיק בכלל כראייה ששימש כקישוט אומנותי בלבד. בנוסף, שמשות בעלות 8 ו-12 קרניים היו נפוצות במטבעות יוונים ומקדוניים באותה תקופה. בנוסף לכך, שמשות זהות בעלות 16 קרניים נצפו על מגנים של הופליטים מאתונה העתיקה מהמאה ה-6 לפני הספירה, וגם במטבעות מאיי יוון ויוון היבשתית עצמה (לדוגמה-מטבעות שנמצאו באי קורפו מהמאה ה-5 לפני הספירה). לפני הגילוי בקברי מוקדון נתפס הסמל כקישוט רגיל, ואילו לאחר הגילוי החל אט אט להקשר למקדונים העתיקים, למרות השימוש שלו באמנות יוון העתיקה.
שימוש מודרני
לאחר הגילוי אומץ הסמל על ידי הקהילה המקדונית-יוונית כחיבור בין תרבות מקדוניה העתיקה לתרבות המקדונים ביוון (באותה תקופה רפובליקת מקדוניה הייתה אחד מששת המחוזות של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה). שמש ורגינה על רקע כחול הוא דגל מקדוניה היוונית, משמש משנת 1993 כסמל לאומי, ומוצג כסימן מים בדרכון היווני בין העמודים 22 ו-23. הסמל מסמן את החיבור של יוון אל המורשת המקדונית העתיקה. הסמל אומץ גם על ידי הפזורה המקדונית היוונית ברחבי העולם.
גם המקדונים אימצו את הסמל כסימן לקשר ההיסטורי שלהם לממלכת מוקדון. כאשר רפובליקת מקדוניה נפרדה מיוגוסלביה בשנת 1991, הפכה שמש ורגינה למוטיב המרכזי בדגל ולסמלה הלאומי של המדינה החדשה. יוון החשיבה צעד זה כהתרסה כלפיה.
גם במקדוניה עצמה השימוש בסמל עורר אי נוחות. המיעוט האלבני במדינה התלונן שמדובר בסמל אתני ולאומי שאינו מתאים לשמש כסמל, ובדגל של מדינה רב-לאומית. לעומת זאת, גם ביוון הייתה תרעומת רבה אף יותר כלפי השימוש בסמל. ממשלת יוון, יוונים רבים ובעיקר יוונים-מקדוניים הרגישו שנעשתה מעילה בסמל ההלניסטי, ושהשימוש בסמל מהווה בסיס לחזקה על מורשתו של פיליפוס השני. כמו כן, ממשלת יוון ראתה בחלק מסעיפיה של החוקה המקדונית עילה לחזקה על הטריטוריה של מקדוניה היוונית. בינואר 1995, משרד החוץ היווני פרסם הודעת גינוי וטען ש"הסמל הוא יווני והוא נגנב". לאומנים בשני המחנות קישרו את הסמל עם כוכב בית לחם וטענו שקהילותיהם השתמשו בסמל למטרות קדושות לפני גילויו בשנת 1977.
גם תמיכתם של מומחים ומדינאים מארצות נוספות הייתה נתונה לשני המחנות. הנרי קיסינג'ר, לשעבר מזכיר המדינה של ארצות הברית, צוטט בתמיכתו בעמדה היוונית:
לעומתו הפרופסור ללימודים סלאביים מאוניברסיטת המבורג פיטר היל, שפרסם מאמרים רבים בנושא המקדונים העתיקים, תמך בגרסה המקדונית למקור הסמל וצוטט כשאמר:
הארכאולוגית המקדונית בויאנה מויסוב טענה בתוכנית ב-BBC ש"המשקל הסימבולי שהוצמד לשמש ורגינה הוא אבסורד מבחינה ארכאולוגית-אבל לא נמנע פוליטית". היא המשיכה וטענה כי:
למרות שהרשויות המקדוניות הכחישו שישנן משמעויות נסתרות בשימוש בסמל בדגל, קבלתו של הדגל הייתה אחד מסלעי המחלוקת העיקריים בין יוון למקדוניה בתחילת שנות ה-90. התנגדותה של יוון לדגל המקדוני הובילה לכך שהדגל המקדוני נאסר לשימוש במגוון מקומות ובהם האומות המאוחדות, המשחקים האולימפיים ומשרדיה של מקדוניה בארצות הברית ובאוסטרליה.
עד שנות התשעים היה הסמל נפוץ כסמל אזורי ביוון, אולם בשל המתיחות הפוליטית גברה חשיבותו ומרכזיותו. משנת 1990 ועד החלפת הדרכמה היוונית באירו בשנת 2001 הוטבעה שמש ורגינה בחזית מטבעות 100 דרכמה. כמו כן הופיעה שמש ורגינה על טלאי הידיים של כוחות המשטרה בבירה אתונה; תחנת הטלוויזיה מקדונה TV שבסלוניקי (בירת מרכז מקדוניה והעיר הגדולה ביותר במקדוניה היוונית) החליפה את סמלה לשמש ורגינה מאומיקרון; בנק מקדוניה אימץ את הסמל לחיקו, וגם מספר יחידות צבאיות. בשנת 1993 העביר הפרלמנט היווני הצעת חוק שהפכה את שמש ורגינה לסמל לאומי ביוון, וב-1995 הגישה תביעה לרישום הסמל כסימן מסחרי תחת פסקה 6 של אמנת פריז לארגון העולמי לקניין רוחני. באוקטובר אותה השנה הגישה מקדוניה התנגדות לתביעה זאת.