cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נמנמן אירופי
מאפיינים
הנמנמן ידוע עקב מנהגו לישון שנת חורף למשך 6 חודשים, בין אוקטובר למאי, בין חללי עצים כדי להתגונן מהקור. נמנמנים החיים בערים ישנים תחת עליות גג ואפילו במדפי ארונות. הנמנמן יכול להפוך למזיק גדול כשהוא מצוי במספרים גדולים.
מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד
מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד (בספרדית: María Antonia Fernanda de Borbón; 17 בנובמבר 1729 - 19 בספטמבר 1785), הייתה בתו של פליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה.
ביוגרפיה
מריה אנטוניה פרננדה נולדה ב-17 בנובמבר 1729 במצודת סביליה, בזמן החתימה על הסכם סביליה שסיים את המלחמה האנגלו-ספרדית, לפליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו השנייה אליזבטה פארנזה (הנצר האחרון למשפחת פארנזה) מפארמה, בתם של אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה ודורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג.
בצעירותה דובר שמריה אנטוניה פרננדה תתחתן עם לואי, דופן צרפת, ואילו אחיה האינפנטה פליפה מספרד יתחתן עם לואיז אליזבת, נסיכת צרפת, אולם אמה רצתה לחכות עד שהיא תתבגר, ומשום כך התחתנה אחותה מריה תרסה רפאלה, נסיכת ספרד עם לואי. לאחר מותה של אחותה בשנת 1746 ניסה אביה להעלות שוב את ההצעה, אולם לואי החמישה עשר, מלך צרפת סירב להצעה, ולואי התחתן עם מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה.
ב-31 במאי 1750 התחתנה מריה אנטוניה פרננדה עם ויטוריו אמדאו, דוכס סבויה, בנישואים פוליטיים שנועדו לחזק את הקשר בין ממלכת ספרד וממלכת סרדיניה, לאחר שלחמו זה כנגד זה במלחמת הירושה האוסטרית. על אף היותם טיפוסים שונים זה מזה, היה לשניים קשר חזק ואמיץ, ונולדו להם 12 ילדים.
בשנת 1773 מת חמיה קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה. בשנת 1775 התחתן בנה קרלו אמנואלה, נסיך פיימונט עם מארי קלוטילד, נסיכת צרפת, עמה היה לה קשר מאוד חזק, וב-19 בספטמבר 1785 מתה מריה אנטוניה פרננדה בטירת מונקליירי בטורינו.
משפחתה
ב-31 במאי 1750 התחתנה מריה אנטוניה פרננדה עם ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, ממנו היו לה 12 ילדים:
הגבירה עם ההרמין
הגבירה עם ההרמין (קרויה גם הגבירה עם החמוס או הגבירה עם החולד, בהתאם לשמו הקודם של החמוס - חולד הרים) (באיטלקית: La dama con l'ermellino) הוא ציור דיוקן מאת לאונרדו דה וינצ'י, שצויר ככל הנראה בין השנים 1487–1490. הנערה שבציור מזוהה על ידי חוקרים כצ'צ'יליה גַלֶרָאני (Cecilia Gallerani), פילגשו של דוכס מילאנו, לודוביקו ספורצה, שהזמין את הציור.
הרקע ליצירת הציור
צ'צ'יליה גלראני (1473–1536) הייתה אחת מפלגשיו של לודוביקו ספורצה, לאונרדו פגש בגלראני בזמן ששניהם התגוררו בארמונו של לודוביקו. האזכור הראשון לציור הדיוקן של לאונרדו מופיע אצל המשורר בלינצ'וני, שהיה ידידה של גלראני, וכתב:
פרטי הלבוש של גלראני מעידים על מעמדה המוגבל והארוטי של הפילגש. בידי הנערה מוחזק הרמין.
זיהוי החיה שבתמונה
שם הציור באיטלקית הוא "Dama con l'ermellino". למילה ermellino פירושים אחדים, בהם הרמין, חולד הרים וחמוס (ממשפחת הסמוריים). כפי הנראה, החיה שבתמונה היא חמוס או הרמין.
למרות שבעברית קרוי הציור לעיתים "הגבירה עם החולד", הרי שהחיה המצוירת אינה חולד. החולד הוא בעל חיים עיוור השוכן במחילות, אינו לבן (פרט לחריגים שהם לבקנים) ואינו שייך למשפחת הסמוריים לכן לא ניתן לזהות את החיה עם חולד. החיה בציור היא לבנה, בעלת עיניים פקוחות ונאמר עליה שהיא שומרת על ניקיונה.
בעל החיים, בעל הפרווה הלבנה, נקשר בפולקלור לטוהר וניקיון, ונחשב לחיה שתבחר למות ולא להתלכלך. ויש בו גם משחק מילים מלומד: ביוונית נקרא הסמור Galè, משחק מילים עם שם משפחתה של צ'צ'יליה - גַלֶראני. מעבר לכך, ובצורה מובהקת יותר, מסמלת החיה את הדוכס ספורצה, שזכה לכינוי "החמוס" (L'Ermellino).
גלגוליו של הציור
למרות שננטשה על ידי לודוביקו, המשיכה צ'צ'יליה לזכות בחסדיו בזכות בנו שילדה. הדיוקן נשאר בידיה, אך ב-26 באפריל 1498 דרשה אספנית האמנות איזבלה ד'אסטה, אחותה של ביאטריצ'ה, מהפילגש שתמסור לידיה את הדיוקן, כדי שתוכל להשוותו עם ציורים אחרים של לאונרדו. ב-29 באפריל שלחה צ'צ'יליה את הציור לאיזבלה, ובמכתב מצורף כתבה שהייתה שולחת אותו ביתר רצון
במאה השמונה-עשרה היה הציור עדיין במילאנו, ונראה באוסף של הרוזנים לבית בּוֹנסָאנָה. בשנת 1800 לערך נקנה הדיוקן על ידי הנסיך אדם ייז'י צ'רטוריסקי מפולין, שהעניק את הציור לאמו איזבלה. באותה תקופה נוסף כיתוב שגוי בפינה השמאלית העליונה של הציור:
LA BELE FERONIERE
LEONARD D'AWINCI
זאת משום שנחשב בטעות על ידי איזבלה צ'רטוריסקי כדיוקנה של פילגשו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת (כיום כינוי זה מוצמד בטעות ללה בל פרונייר). בשנות הארבעים עד השבעים של המאה ה-19 שהתה המשפחה בגלות בפריז, כשהתמונה נמצאת ברשותה, בחדריה שבמלון "למבר", אך מבלי שאיש בממסד האמנותי הצרפתי יודע על כך. בקטלוג צרפתי משנת 1869 מצוין שהתמונה אבודה. בשנת 1876 חזרה המשפחה לפולין והתמונה הוצגה במוזיאון צ'רטוריסקי בקרקוב. בראשית המאה ה-20 זוהתה התמונה כדיוקנה של צ'צ'יליה גלראני. בזמן מלחמת העולם השנייה, לפני פלישת הנאצים לפולין ב-1939, הוסתרה התמונה בסינייבה, אך מקום המסתור התגלה, והציור הוצג במוזיאון הקיסר פרידריך בברלין, ונועד להיתלות במוזיאון הפרטי של אדולף היטלר בלינץ. לבסוף הגיעה התמונה לאוסף הפרטי של המושל הנאצי של פולין, הנס פרנק, ושם התגלתה ב-1945 בידי הוועד הפולני-אמריקני. הציור נמצא כיום באוסף צ'רטוריסקי בקרקוב.
איוואן איגלסיאס
איוואן איגלסיאס קורטגרה (בספרדית: Iván Iglesias Corteguera, נולד ב-16 בדצמבר 1971 בחיחון שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק כקשר. איגלסיאס שיחק החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21 בקבוצות הליגה הספרדית ספורטינג חיחון, ברצלונה, ריאל אוביידו וראיו ואיקאנו. הוא נודע בשל השער שכבש בקלאסיקו כשחקן ברצלונה, שער שקבע ניצחון 5-0 לקבוצתו על ריאל מדריד.
קריירה
איגלסיאס נולד וגדל בחיחון שבאסטוריאס. בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג חיחון. ב-1990 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ספורטינג ב', ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית. בעודו שחקן של קבוצת המילואים, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק הליגה נגד ריאל ואיאדוליד ב-1 בספטמבר 1991. במהלך המשך העונה, עונת 1991/1992, ערך 8 הופעות כמחליף בליגה, ויתר על כן, נכנס כמחליף במשחק אחד של גביע אופ"א ופתח בהרכב במשחק נוסף. בקיץ 1992 קודם באופן מלא לקבוצה הבוגרת והוא החל להופיע בעקביות בהרכב הקבוצה. את שערו הראשון במדי חיחון כבש ב-27 בספטמבר, אז ניצחה קבוצתו 2-0 את טנריפה. בסך הכול בעונה זו, עונת 1992/1993, כבש 4 שערים ב-34 משחקים, וקבוצתו סיימה את העונה במקום ה-12 בליגה.
בסוף העונה יכולתו משכה את תשומת לבה של ברצלונה, מהקבוצות הבכירות בכדורגל בספרד, שזכתה בעונה שלפני כן באליפות שלישית ברציפות תחת המאמן יוהאן קרויף. איגלסיאס הצטרף למועדון וחתם על חוזה ל-5 שנים. איגלסיאס לא היווה בורג משמעותי בקבוצה. הוא לסירוגין פתח בהרכב, נכנס כמחליף או אף לא שותף כלל במשחקיה. שערו הראשון במדי הקבוצה הוא השער שחרט את שמו בתודעת אוהדי הקבוצה. זה היה ב-8 בינואר 1994, בקלאסיקו מול ריאל מדריד. איגלסיאס נכנס כמחליף רבע שעה לסיום המשחק, כשברצלונה מביסה את יריבתה על המגרש. איגלסיאס הבקיע שער בדקה ה-85, קבע את תוצאת המשחק על ניצחון 5-0 לזכות ברצלונה. ברצלונה זכתה בסוף העונה באליפות רביעית ברציפות, כשלכך תרם איגלסיאס 4 שערים ב-25 הופעות, 19 מתוכן בהרכב. כמו כן, הוא השתתף עם ברצלונה בליגת האלופות. הוא פתח ב-5 משחקים ונכנס כמחליף ב-3 נוספים, אך לא שותף במשחק הגמר נגד מילאן, בו ברצלונה הובסה 4-0.
בעונת 1994/1995 נותר מעמדו של איגלסיאס דומה, כשחקן שלעיתים פותח בהרכב אך מהווה בעיקר שחקן משלים. העונה החלה בזכייה בסופר קאפ הספרדי הודות לניצחון בתוצאה המצטברת 6-5 על ריאל סרגוסה, כשאיגלסיאס פותח בשני המשחקים מולה. בעונה זו הבקיע שער אחד בלבד, בניצחון ברצלונה 3-1 על קבוצת נעוריו ספורטינג חיחון ב-5 בפברואר 1995. בסך הכול בעונה זו הופיע 22 פעמים בהרכב ו-7 פעמים נוספות כמחליף במסגרות הליגה וליגת האלופות, והוא עזר לברצלונה להגיע למקום ה-4 בליגה ולרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה ברצלונה על ידי פריז סן-ז'רמן. בקיץ שב איגלסיאס לחיחון, אך הוא השתתף רק בחציה השני של העונה, ובסך הכול פתח בהרכב ב-14 משחקים ונכנס כמחליף ב-4 נוספים, מבלי להבקיע אף שער.
בתום עונה בודדת בחיחון החליט איגלסיאס לעבור קבוצה פעם נוספת. בקיץ 1996 חתם בריאל אוביידו, יריבתה של חיחון מחבל אסטוריאס, ששיחקה באותן שנים בליגה הראשונה. בעונתו הראשונה במועדון החדש פתח בעקביות בהרכבה והוא הופיע ב-38 משחקי ליגה. את השער הראשון במדי הקבוצה כבש ב-16 במרץ 1997, בניצחון קבוצתו 2-0 על הרקולס אליקנטה. ב-5 באפריל כבש צמד ראשון בקריירה, אז ניצחה אוביידו 4-1 את אתלטיקו מדריד. שבועיים מאוחר יותר כבש את שערו הרביעי והאחרון לעונה, בהפסד לראסינג סנטנדר. הוא עזר לאוביידו להישאר בקושי רב בליגה הראשונה, אז סיימה הקבוצה במקום ה-17. בעונתו השנייה במועדון סבל מפציעה שהשביתה אותו ממשחק ל-5 חודשים. במשחק הראשון לאחר שיבתו מפציעה, ב-22 בפברואר 1998, כבש שער שוויון מאוחר בתיקו 2-2 עם ריאל סוסיאדד. אוביידו סיימה במקום ה-18 ולכן השתתפה בפלייאוף על מקום בליגה הראשונה מול לאס פאלמס. איגלסיאס פתח בשני המשחקים מולה ועזר לקבוצתו להישאר בליגה, עם ניצחון בתוצאה המצטברת 4-3.
ב-4 באוקטובר 1998 כבש צמד שני בקריירה, פעם נוספת לרשתה של אתלטיקו מדריד. בנובמבר נפצע באופן חמור פעם נוספת ונעדר מפעילות למשך חצי שנה. בסך הכול במהלך עונת 1998/1999 פתח ב-15 משחקי ליגה ונכנס כמחליף במשחק נוסף, בהם הבקיע 3 פעמים. בעונה זו הצליחה אוביידו לסיים במרחק 6 נקודות מהמקום המוביל לירידה לליגה השנייה. בעונה הבאה, עונת 1999/2000, אמנם לא נפצע, אך מעמדו דעך והוא שימש בעיקר שחקן מחליף. הוא נכנס כמחליף ב-16 משחקי ליגה, בהם הספיק להבקיע 2 שערים, בניצחונות על סביליה וראיו ואיקאנו, והוא פתח בהרכב רק ב-7 משחקים, משלים 90 דקות בשני משחקים בלבד.
בקיץ 2000, בתום 4 עונות בקבוצה, עזב איגלסיאס את אוביידו והצטרף לראיו ואיקאנו, קבוצה נוספת מהליגה הראשונה בספרד, שסיימה בעונה הקודמת במקום ה-9 ולכן שיחקה בגביע אופ"א. בוואיקאנו שיחק לסירוגין כשחקן הרכב או מחליף - במהלך העונה, במסגרת הליגה, גביע אופ"א והגביע הספרדי, פתח ב-17 משחקים ונכנס כמחליף ב-14 נוספים. את שערו היחיד במדי הקבוצה הבקיע ב-1 באפריל 2001, בניצחון קבוצתו 3-1 על ריאל ואיאדוליד. במהלך עונתו השנייה בוואיקאנו נדחק איגלסיאס החוצה מהרכב הקבוצה והוא מיעט לשחק: הוא שותף ב-4 משחקים בלבד. ב-2002 עזב את ראיו ואיקאנו והצטרף לקרטגנובה שמהליגה השלישית, שם השתתף ב-20 משחקים במשך עונה אחת במדיה. בסוף העונה עבר לאוביידו אסטור, קבוצה מהליגה הרביעית ובסוף עונת 2003/2004 פרש ממשחק, בגיל 33.
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה פתח איגלסיאס בית ספר לכדורגל, בשיתוף פעולה עם חברו לקבוצה לשעבר בספורטינג, חואנלה.
נאמפו
נאמפו (בקוריאנית: 남포시) היא עיר מיוחדת (עיר שאינה חלק ממחוז כלשהו, יש לה אותן סמכויות כמו למחוז) בדרום מערב קוריאה הצפונית. העיר שוכנת על גדתו הצפונית של נהר טאדונג, 15 קילומטרים משפך הנהר. נאמפו הייתה כפר דייגים קטן, ובשנת 1897 הפכה לנמל סחר עם מדינות אחרות. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, הנמל שופץ, הורחב, והפך לנמל מודרני. בתקופת הכיבוש היפני בקוריאה (1910-1945), נקראה העיר נאמופו. בנאמפו מפעלי תעשייה רבים בתחומים שונים, כגון בניית ספינות, ייצור מכוניות, ייצור זכוכית, דגים ועוד. נאמפו היא מרכז חשוב בתעשיית ייצור הספינות בקוריאה הצפונית. בצפון העיר נמצאים מסופי מטען, ומפעל מלח ים. נאמפו היא העיר הרביעית בגודלה בקוריאה הצפונית (אחרי פיונגיאנג, המהונג, וצ'ונגג'ין).
סכר נאמפו
כ-15 קילומטר ממערב לעיר, בשפת נהר טאדונג, נמצא סכר נאמפו. סכר נאמפו הוא מערכת של 36 סכרים ו-3 תאי שיט, באורך של 8 קילומטרים. סכר נאמפו הוקם משתי סיבות רשמיות: הסכר נחשב הישג גדול לקוריאה הצפונית, ומשמש לעיתים רבות כרקע בשידורי החדשות בטלוויזיה הצפון קוריאנית. העלות המשוערת של הקמת הסכר היא 4 מיליארד דולר.
השכלה גבוהה
בנאמפו מוסדות רבים להשכלה גבוהה:
טירוזין
טירוזין (Tyrosine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
מקור השם טירוזין ביוונית: טירוס פירושו "גבינה", וממנה אכן בודדה חומצת האמינו לראשונה.
חשיבות
הטירוזין חיונית לתהליכים שונים בגוף. ממנה מיוצר הפיגמנט מלאנין. היא ידועה כבסיס להורמון תירוקסין המופרש מבלוטת התריס ואחראי על חילוף החומרים בגוף. כמו כן, היא משמשת כמולקולת הקדם ממנה מסונתזים המוליכים העצבים המונואמינים מסוג קטכולאמין, דופמין ונוראדרנלין. למרות חשיבותה, אין זו חומצה חיונית לאדם, משום שגוף האדם מסוגל לייצרה מחומצת אמינו פנילאלנין בעזרת האנזים פנילאלנין הידרוקסילאז.
מאפיינים
השייר של טירוזין מורכב מקבוצת מתילן (CH2) וקבוצת פנול (המורכבת מטבעת בנזן אליה קשורה קבוצת הידרוקסיל: C6H5OH) הנמצאת בקצה. קבוצת ההידרוקסיל היא חומצית ומסוגלת ליצור קשרי מימן עם מולקולות מים. לעומת זאת, טבעת הבנזן הידרופובית ונוטה לדחות מולקולות מים; לפיכך להידרופוביות ולכושר המסיסות במים של טירוזין, יש ערכים אמצעיים בהשוואה לשאר חומצות האמינו.
מקורות תזונתיים
ניתן לצרוך טירוזין מהמזון. מקורות תזונתיים שמכילים טירוזין הם המזונות עתירי החלבונים: מוצרי סויה, עוף ותרנגול הודו, דגים, בוטנים, שקדים, אבוקדו, בננות, חלב ומוצריו (בעיקר גבינה צהובה, יוגורט וגבינת קוטג'), שעועית, פול, גרעיני דלעת, גרגירי שומשום וכן תוספי תזונה שונים.
היבטים רפואיים
טירוזינמיה היא מחלה תורשתית בה הגוף לא מסוגל לייצר כמה אנזימים המשתתפים בפירוק טירוזין. חומצת האמינו מצטברת וגורמת לתופעות חמורות רבות.
רוד לייבר
רוד לייבר (באנגלית: Rod Laver; נולד ב-9 באוגוסט 1938) הוא טניסאי עבר אוסטרלי. הטניסאי היחיד בהיסטוריה של הענף שהשלים פעמיים את ה"גראנד סלאם". נחשב לאחד מהטניסאים הטובים ביותר בכל הזמנים.
קריירה
נולד כ"רודני ג'ורג' לייבר" ברוקהמפטון שבקווינסלנד, אוסטרליה. בגיל צעיר עזב את לימודיו בחיפוש אחר קריירה כטניסאי. בראשית הקריירה שלו, שחקני טניס הרוויחו סכומים קטנים שהספיקו להם למחייתם, אך לא הרבה מעבר לכך. ב-1960 זכה לייבר לניצחונו הראשון בטורניר גראנד סלאם כשניצח באליפות אוסטרליה הפתוחה. שנה לאחר מכן, הוא כבר זכה בטורניר ווימבלדון וב-1962 זכה ב"גראנד סלאם" והיה לטניסאי השני בהיסטוריה הזוכה בהישג זה (הראשון היה דון בדג').
ב-1963 פנה לייבר לקריירה מקצוענית ובכך נמנעה ממנו ההשתתפות בטורנירים הגדולים של הטניס. ההשתתפות באותם טורנירים הייתה פתוחה רק לטניסאים חובבים. הסיבה העיקרית לכך הייתה שמארגני הטורנירים התנגדו לשלם למנצחים סכומי כסף גדולים. בשנת 1968, שבה החל "העידן הפתוח" שבו הותר למקצוענים לקחת חלק בטורנירים החשובים, חזר לייבר לנצח בווימבלדון כשהוא כבר בן 30.
אחרי הפרישה
בשנת 1998 סבל לייבר משבץ. האירוע קרה בעת שרואיין על ידי ערוץ הטלוויזיה ESPN לתוכנית על גדולי הספורטאים של המאה ה-20. הוא הצליח להשתקם מאירוע זה, בין היתר, על ידי אימוני טניס.
בשנת 2000 הוסב שמו של המגרש המרכזי במלבורן פארק - קומפלקס הספורט בו מתקיימת אליפות אוסטרליה הפתוחה, לאצטדיון רוד לייבר.
בשנת 2003 הוציא הדואר האוסטרלי שני בולים עליהם הונצחו דמויותיהם של רוד לייבר ושל כוכבת הטניס האוסטרלית מרגרט קורט.
בשנת 2017 נוסד "גביע לייבר" - מפעל שנתי שנקרא על שמו, בו מיטב הטניסאים האירופים משחקים נגד מיטב הטניסאים משאר העולם. לייבר נוכח בטורנירים כאורח כבוד ומעניק את הגביע בסיומו.
מאפיינים
לייבר חבט ביד שמאל. המהירות והזריזות שאפיינו את משחקו מצאו ביטוי בכינוי שקיבל - "Rocket". למעשה, לא היו ללייבר נקודות חולשה. לא בצד הפיזי ולא בצד המנטלי. הוא היה חזק גם במשחק הרשת שלו וגם במשחק מהקו האחורי והוא הצטיין בכל סוגי המשטחים. הוא נקט בדרך כלל בטקטיקה של "Serve and Volley" שבה מיד אחרי ההגשה, מתקדם הטניסאי לכיוון הרשת על מנת לנסות לסיים את הנקודה בהנחתה. לייבר היה זה שגם הביא לשימוש נרחב במכת כף היד Top-spin שעד לזמנו רוב הטניסאים לא נהגו להשתמש בה ולאחר הצלחתו, השימוש בה הפך לנרחב מאוד.
ג'ון מיינרד קיינס
ג'ון מיינרד קיינס (באנגלית: John Maynard Keynes; 5 ביוני 1883 – 21 באפריל 1946) היה כלכלן ופילוסוף בריטי מודרני, אבי אסכולת הכלכלה הקיינסיאנית. משנתו הכלכלית הוצגה בספר "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף" ב-1936, שנכתב בהשפעת המשבר הכלכלי העולמי (השפל הגדול) שפרץ בשנת 1929.
רבים רואים בתורתו של קיינס מהפכה במחשבה הכלכלית של הקפיטליזם. שלא ככלכלנים ליברליים, כמו אדם סמית (מפתח עקרון "היד הנעלמה"), קיינס טען כי כדי להבטיח צמיחה כלכלית יש צורך בהתערבות ממשלתית פעילה בשוק.
ביוגרפיה
קיינס נולד בקיימברידג' שבאנגליה למשפחה אמידה. אביו, ג'ון נוויל קיינס, היה כלכלן חשוב בזכות עצמו. קיינס הבן למד מתמטיקה, לקח קורסים בכלכלה בקיימברידג', והורה בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. מלבד היותו איש אקדמיה בולט, קיינס צבר הון בעסקיו הפרטיים במסחר במטבע חוץ ובסחורות. קיינס היה אדם רב-גוני ובמשך תקופה ארוכה הוא נמנה עם חוג האינטלקטואלים והאמנים הלונדוני שנודע בשם "קבוצת בלומסברי". הוא היה ביסקסואל, וניהל פרשות אהבים הן עם גברים (בהם הצייר מארק גרטלר והסופר ליטון סטרייצ'י) הן עם נשים, ולאחת מהן - הבלרינה הרוסיה הנודעת - היה נשוי.
קיינס חזה את מלחמת העולם השנייה שנים לפני פריצתה. מעורבותו בענייני ממשל הובילה אותו להיות חבר במשלחת הכלכלית של בריטניה במשא ומתן לשלום בוורסאי בתום מלחמת העולם הראשונה. ואולם הוא התפטר מתפקידו זה לאחר שהרגיש כי הסכם הפיצויים שנכפה על גרמניה היה בלתי סביר ודרקוני. מיד עם פרישתו מהמשלחת כתב את ספרו רב-המכר "ההשלכות הכלכליות של השלום", ובו התריע על כך שתנאי הכניעה שנכפו על גרמניה בחוזה ורסאי יתרמו ליצירת משבר כלכלי חמור במדינה זו, מה שיוביל לדעתו למלחמה נוספת באירופה, כפי שאכן קרה.
ראשי מדינות כצ'רצ'יל וכרוזוולט הסתייעו בו רבות, ומעורבותו בניסוח הסכם ברטון וודס לאחר מלחמת העולם השנייה הניחה את התשתית להקמת קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי. באותה ועידה ביקש להסדיר את יחסי הסחר הבינלאומי בעולם ואת שערי המטבע באמצעות מנגנון חלופי לסטנדרט הזהב - יצירת מטבע על לאומי, בנקור, ומוסדות שיאזנו את הסחר הלאומי למניעת מצב בו מדינות חזקות מרוששות מדינות חלשות.
משנתו הכלכלית
קיינס בחן את התאוריה המוניטריסטית שלפיה כוחות הביקוש וההיצע של שוק חופשי מאזנים זה את זה ויוצרים משק יציב במצב צמיחה (לאורך זמן).
קיינס טען, באופן תקדימי, שלמקרו-כלכלה חוקיות שונה מלמיקרו-כלכלה. לדוגמה, שלא כמשפחה ממוצעת (כלכלת מיקרו) שבה קנייה של חבר משפחה אינה משפיעה על הכנסתו של חבר משפחה אחר, ההשפעה הרבה של הגורמים השונים במשק אחד זה על זה יוצרים פונקציה שונה, מכיוון שכשהמגזר הפרטי (משפחות שצורכות) מחליט להקטין את כמות הקניות נחלש המגזר העסקי ובאופן ישיר יורדת כמות ההכנסות של המגזר הפרטי.
קיינס טען שהשיעור היחסי של החיסכון במשק עולה עם עליית רמת ההכנסה, ואילו הגידול בהשקעות קָטָן מהגידול בחיסכון. הכספים הנשמרים כחיסכון מקטינים את כוח הקנייה הכללי במשק, ולפיכך נוצר פיגור יחסי בביקוש לסחורות ולשירותים, אם כי במספרים מוחלטים ביקוש זה נמצא בעלייה. עודפי ההיצע על הביקוש יוצרים עודפים, ועמם אבטלה גדלה והולכת. לטענתו, הדרך היחידה לצאת ממצבי משבר, בהם שיווי המשקל בין ההיצע לביקוש אינו מצב של תעסוקה מלאה, היא מעורבות ממשלתית.
קיינס טען שהממשלה צריכה ליצור גירעון, ובאמצעותו להשקיע במשק כדי ליצור צמיחה מחודשת. לפי קיינס, חיסכון ממשלתי מגביר את המיתון, והדרך הנכונה ליציאה מחובות היא על ידי השקעת כסף רב אף יותר. הנחות המודל הקיינסיאני שימשו בתקופות מאוחרות יותר לפיתוחה של עקומת פיליפס, הגורסת שיש יחס הפוך בין שיעור האבטלה לשיעור האינפלציה. בעיקרה האסכולה הקיינסיאנית מנחה ממשלות להתערב בכלכלה כדי ליצור מצב של שיווי משקל בין הפרמטרים השונים במשק. לפיכך, אמנם קיינס קרא לגירעון ממשלתי בשנות מיתון כלכלי, אבל באותו זמן קרא גם לממשלות ליצור עודף תקציבי בעתות של גאות כלכלית (אם כי הנחיה זו של תורתו מיושמת בימינו באופן נדיר למדי). מטרת דפוס התערבות ממשלתית זה (גירעון ממשלתי בעיתות שפל ועודף בעיתות גאות) הוא החלקת התנודתיות של המחזור הכלכלי ובכך ליצור תנאים נוחים לעידוד צמיחה כלכלית עקבית לאורך זמן.
נישואים בכפייה
נישואים כפויים הם נישואים בהם אחד או יותר מן הצדדים, נישאים ללא הסכמתם או נגד רצונם. נישואים בכפייה שונים משידוך בהסכמה, שבו שני הצדדים, מסכימים לסיוע של ההורים שלהם, או של צד שלישי (כגון שדכן) בבחירת בן הזוג. כפיית נישואים נעשית על ידי מגוון רחב של אמצעים, החל מאלימות פיזית ועד ללחץ פסיכולוגי. נישואים כפויים מתקיימים בתרבויות שונות ברחבי העולם, ובמיוחד בחלקים של דרום אסיה ואפריקה. יש המתנגדים לשימוש במונח "נישואים כפויים" כי עשוי להשתמע ממנו מתן לגיטימציה ותוקף ליחסים הכפויים, כאילו מדובר ביחסים או נישואים לגיטימיים לכל דבר.
האו"ם מגדיר נישואים כפויים כפגיעה בזכויות אדם, שכן הם מפרים את עקרונות החופש והאוטונומיה. ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם קובעת כי זכותם של בני האדם לבחור את בני זוגם, להיכנס בחופשיות לתוך ברית הנישואים כזכות מרכזית הקשורה לכבוד האדם ושוויון. הכנסייה הקתולית רואה בנישואים כפויים עילה להענקת ביטול. האמנה בדבר ביטול העבדות של האו"ם, משנת 1956, גם היא אוסרת על נישואים בכפייה, ודורשת קביעת גיל מינימום לנישואים כדי למנוע זאת.
ב-1969, בית המשפט המיוחד בסיירה לאון (SCSL - מיזם משותף של ממשלת סיירה לאון והאו"ם כדי למצות את הדין עם פושעי מלחמה) קבע כי חטיפה וכליאה של נשים למטרת נישואים כפויים במסגרת מלחמה היא פשע נגד האנושות (החלטת AFRC). ב-2012, בית המשפט בתיקו של צ'ארלס טיילור אף קבע שהמונח "נישואים כפויים" אינו יאה, ותיאר את הפרקטיקה כסוג של עבדות.
ב-2013, אימצה מועצת האו"ם לזכויות אדם את החלטתה הראשונה נגד נישואי ילדות ונישואים כפויים; ההחלטה מזהה נישואים מוקדמים בגילאי ילדות ואילוץ לתוך מסגרת נישואים כהפרות של זכויות האדם, אשר "מונעת מאנשים לחיות את חייהם חופשיים מכל צורה של אלימות, ואשר לה השלכות שליליות על הנאתם מזכויותיהם, כגון הזכות לחינוך, והזכות לבריאות מקסימלית, כולל בריאות מינית ורבייתית".
הקשר היסטורי
נישואים לאורך ההיסטוריה היו מסודרים בין משפחות, במיוחד לפני המאה ה-18. הפרקטיקות היו שונות מתרבות לתרבות, אך בדרך כלל עירבו את ההעברה של החסות החוקית על האישה מאביה לחתן. שחרור נשים במאות ה-19 וה-20 שינה את חוקי הנישואים באופן דרמטי, במיוחד לגבי בעלות על רכוש ומעמד כלכלי. עד אמצע המאה ה-20, הרבה מדינות בעולם המערבי חוקקו חוקים הקובעים שוויון משפטי בין בני הזוג בדיני משפחה. בשנות ה-1970, היו שינויים גדולים בדיני המשפחה במדינות כגון איטליה, ספרד, אוסטריה גרמניה המערבית, ופורטוגל. ב-1978, מועצת אירופה העבירה את החלטת  (78) 37 על שוויון של בני זוג במשפט האזרחי. בין המדינות האחרונות באירופה שהסדירו שוויון מלא בנישואים היו שווייץ, יוון, ספרד הולנד, וצרפת ב-1980.
שידוך בהסכמה אינו דומה לנישואים בכפייה: בשידוך בהסכמה, יש לבן או בת הזוג את האפשרות לדחות את ההצעה, בניגוד לנישואים כפויים. עם זאת, לא תמיד קל לזהות היכן עובר הקו בין נישואים מאורגנים לבין נישואים כפויים, מכיוון שקשה לזהות עד כמה הלחץ החברתי או המשפחתי משחק תפקיד.
באירופה, במהלך סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הציגה התנועה הרומנטית הספרותית והאינטלקטואלית רעיונות חדשים לגבי אהבה נישואים, אשר התחילו להיות מקובלים בחברה. בתקופה זו, שידוכים היו נפוצים בעיקר בקרב המעמד העליון. נישואי ילדות היו נפוצים מבחינה היסטורית, אבל נעשו פחות מקובלים במאה ה-19 ובמאה ה-20. נישואי ילדות נחשבים לעיתים קרובות כנישואים כפויים, כי אין לילדים את האפשרות להסכים מדעת, והם נתונים באופן ייחודי להשפעת משפחותיהם.
במיוחד במדינות המערב, במהלך העשורים האחרונים, התפישה של מהות הנישואים — ובמיוחד של חשיבות ההולדה והקלות של גירושים — השתנתה באופן דרמטי, מה שהוביל להפחתת הלחץ החברתי והמשפחתי להתחתן, ואיפשר יותר חופש לבחירה בבני זוג.
היסטורית, לעיתים נישואים היו נכפים על שבויים כדי לאלץ אותם לקבל את גורלם לחיות בקרב אוכלוסייה זרה. נישואים כפויים גם אומצו כמדיניות של שלטונות אותוריטריים כדרך להגיע למספרי אוכלוסייה רצויים. שלטון החמר בקמבודיה אילץ אנשים להינשא בכפייה באופן שיטתי, על מנת להגדיל את האוכלוסייה ולהמשיך את המהפכה. לפעמים היו נישואים אלה נערכים בטקסים המוניים, ובמקרים רבים האנשים שנישאו באופן זה מעולם לא נפגשו עד לטקס.
גורמים של נישואים בכפייה
ישנם גורמים רבים אשר יכולים להוביל לתרבות אשר מקבלת ומעודדת נישואים כפויים. הסיבות כוללות: חיזוק קשרי המשפחה המורחבת; שליטה חברתית במיניות והתנהגויות אחרות; מניעת יחסים "אסורים"; שמירה על תפיסות תרבותיות או נורמות דתיות; שמירה על עושר או רכוש בתוך המשפחה המורחבת; התמודדות עם ההשלכות של היריון מחוץ לנישואים; תפיסה של אחריות לקביעת נישואים כחלק מחובתם של ההורים; הגנה מפני עוני; סיוע בהגירה.
נדוניה ומוהר
המנהגים המסורתיים של הנדוניה והמוהר מעודדים נישואים כפויים למען הרווח הכלכלי. הנדוניה היא רכוש או כסף שאישה (או משפחתה) מוסרת לחתן עם הנישואים. מוהר הוא סכום של כסף או רכוש שמשולם על ידי החתן (או משפחתו) להורי הכלה עם הנישואים. הנדוניה נהוגה בעיקר בדרום אסיה, בעוד המוהר נפוץ יותר באפריקה שמדרום לסהרה, וכן בכמה אזורים בדרום-מזרח אסיה (למשל קמבודיה ותאילנד).
נישואים על ידי חטיפה
נישואים על ידי חטיפה, הידועים גם כחטיפת כלה, הוא מנהג שבו גבר חוטף את האישה עמה הוא רוצה להתחתן. נישואים מסוג זה נערכו לאורך ההיסטוריה ברחבי העולם, וממשיכים להתרחש במדינות מסוימות גם היום, בעיקר במרכז אסיה, הקווקז וחלקים של אפריקה. נערה או אישה נחטפת על ידי החתן לעתיד, בדרך כלל בסיוע חבריו. הקורבן לעיתים קרובות נאנסת על ידיו, ומשום שאיבדה את בתוליה, הגבר יכול לנהל משא ומתן למוהר עם זקני הכפר ולהכשיר את הנישואים. לכלה ברוב המקרים אין ברירה אלא לקבל על עצמה את הנישואים: אם תחזור למשפחתה, היא ומשפחתה בדרך כלל יוחרמו על ידי הקהילה שרואה בה "טמאה" בשל אובדן הבתולים.
נישואים כפויים כאמצעי לפתרון סכסוכים
נישואים בכפייה הן לעיתים קרובות תוצאה של ריב בין משפחות, שבו הסכסוך "נפתר" על ידי מתן נערה או אישה ממשפחה אחת לאחרת. "ואני" הוא מנהג בחלקים מפקיסטן שבו נערה צעירה נישאת בכפייה כחלק מעונש על פשע שבוצע על ידי אחד מקרובי משפחתה, עונש המוטל על ידי מועצת זקני שבט הג'ירגה.
ירושת אלמנה
ירושת אלמנה, הידועה גם כירושת כלה, היא מנהג תרבותי וחברתי לפיו אלמנה נדרשת להינשא לקרוב משפחה של בעלה המנוח, לעיתים קרובות אחיו. הוא נפוץ בחלקים מסוימים של אפריקה. הפרקטיקה גם תורמת להתפשטות האיידס.
במלחמה
באזורי עימות, נשים וילדות לפעמים נאלצות להתחתן עם האנשים בצד השני של הסכסוך. הנוהג הזה התרחש לאחרונה במדינות כמו סוריה, סיירה לאון, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. מבחינה היסטורית, תופעה זו הייתה נפוצה ברחבי העולם, כאשר נשים מקהילות האויב נחשבו ל"שלל מלחמה", אשר מותר לחטוף אותן, לאנוס אותן, ולאלצן לתוך נישואים או עבדות מינית.
נישואים כפויים על ידי בן הזוג
נישואים כפויים מתרחשים לעיתים בין בני זוג, כאשר צד אחד מכריח באמצעות אלימות או איומים את השני להינשא לו.
מאפייני נישואי כפייה והשלכותיהם
נישואי כפייה גוררים בעקבותם מגוון מעשי אלימות וניצול. עם המאפיינים הנפוצים של נישואי כפייה ניתן למנות:
לנישואי כפייה יש השלכות שליליות בכל תחומי החיים, לקורבנות ולחברה כולה.
עבור הקורבנות והחברה
נישואי ילדות ונישואים כפויים עלולים להביא לכניסת בנות למעגל העוני וחוסר האונים. רוב הילדות הנאלצות להינשא בכפייה צפויות לחוות התעללות, אלימות ואונס. נשים שנישאו בגיל צעיר נוטות להיות יותר נתונות לשליטת בני זוגן. הן גם סובלות מבריאות מינית ורבייתית ירודה. ילדות ונערות נשואות נמצאות בסיכון מוגבר להידבק בווירוס HIV ובריאותן הכללית נתונה בסיכון. רוב הנשים הנאלצות להינשא בכפייה הן חסרות חינוך והשכלה, ולעיתים קרובות אף אנאלפביתיות.
נישואים בכפייה גורמים לכאב ולחץ רגשי הנובעים מהפרדת קטינים ממשפחתם וחבריהם, ומניעת תכנון חייהם על פי רצונם. לא רק על ידי הקביעה למי להינשא ובאיזה שלב יביאו ילדים נשללת מהם, אלא החלטות על דרך החינוך, ההתפתחות האישית, סוג העבודה והחברויות השונות בעתיד. נישואים בכפייה מביאים לעיתים קרובות להפרעות פסיכיאטריות קשות, לפגיעה עצמית, לאובדנות ולהתאבדויות רבות. הנזקים הנגררים בעקבות נישואי ילדים בכפייה, מההיבט של סיכון הילדים והזנחתם, נכללים בחוקי ההגנה על קטינים וחסרי ישע. פקטור הגיל נחשב כגורם מרכזי כשעוסקים בסוגיית הנישואים בכפייה, שכן ילדות צעירות נישאות לגברים עוד בגיל מוקדם מאוד, כחלק מכפייה וביטול הזכויות שלהן. ישנם מצבים שונים שיכולים להיחשב כנישואים בכפייה ובהתאם לכך כל צו/ענישה/התייחסות משפטית לסוגיה, יכללו תנאים הנוגעים לנסיבות הספציפיות של הקורבן. נישואים בכפייה בין היתר נובעים מתפיסה פטרנליסטית - תפיסה הרואה ביחסי הבעל והאישה כיחס האב לילדיו הקטנים, כלומר תפיסה של סמכות. כך אכן הייתה התייחסות לנישואים באירופה עד לתקופה מאוחרת יחסית. תשומת הלב הייתה בנשים צעירות מהגל הראשון או השני של המהגרים, שנאלצו להינשא לגברים מארץ המוצא של הוריהם
לעומת זאת, ישנם הורים לילדים שנישאו בכפייה, המאמינים שזוהי דווקא הדרך הטובה ביותר לסיפוק עתיד טוב יותר עבור ילדם, ולכן הם בעד כל מה שנכלל בנישואים בכפייה והם רואים בכך כתהליך בעל יתרונות רבים. חלקם משתמשים בנישואים בכפייה כדי לכפות על ילדיהם תפקידים מסורתיים שונים, כמו להגן על כבוד המשפחה. הכוונה היא, שמהרגע שילדיהם נישאו (כשהעובדה שמדובר בכפייה היא לא רלוונטית), הם נחשבים לאנשים בוגרים, והם צריכים להיות חלק ממנגנון ההגנה על כבוד המשפחה. כמו כן, רבים משתמשים בנישואים מאחר שדרך תהליך זה, הם יכולים להיות זכאים להטבות הגירה שונות, כשמדובר באזרחים זרים, המעוניינים לקבל אשרת שהייה המבוססת על נישואים.
השלכות משפטיות
תלוי במקום ובסמכות השיפוטית, נישואים בכפייה יכולים להיות בלתי תקפים או בני ביטול (או שלא). יש מקומות שהקרבנות יכולות לדרוש ביטול או גירושין. בתחומי שיפוט מסוימים, מי שכפה את הנישואים על הקורבן עלול לעמוד בפני תביעה פלילית.
הסכמה
רעיון ההסכמה הופיע בפעם הראשונה בצרפת בזמן משפט בשנת 1857, כאשר גבר קיים יחסי מין כשהתחזה לבעלה של אישה ישנה. בית המשפט קבע כי מדובר באונס. במאה ה-21 הסכמה שוב הפכה לאחת הנושאים המוסריים והפוליטיים העיקריים. יתרה מכך, נושא ההסכמה חזר לראש הדיון הפמיניסטי, באירופה ובארצות הברית. המאבק של תנועות הומוסקסואליות ולסביות הגן על מוסר ליברלי, שמתמקד בהסכמה חופשית של אדם המסוגל לקיים אינטראקציה מינית, ונגד מדינה שמגינה על מוסריותה. לעומת זאת, התפתחותה של התאוריה הקווירית ניסתה לפרק את המשמעות של מושג ההסכמה. בכך חידשו את הוויכוח כולו על ההשלכות הנורמטיביות של מושג ההסכמה. קבלת הסכמה נאמרת על ידי רוב תומכיה כפירוש של עקרון הכבוד לאוטונומיה אישית, שבו הפירוש של אוטונומיה הוא עצמאות אישית בהנהגת חיו של הפרט, כפי שהפרט רואה לנכון.
מאבק אקטיביסטי בנישואים כפויים
נישואים בכפייה נחשבים היום כסוג של עבדות. הם הוצאו מהחוק ברוב העולם ונחשבים לעבירה חמורה מאוד.
אחת הסיבות לחומרת העבירה, היא גילן הצעיר של הילדות שמוסד הנישואים נכפה עליהן. למרות שנישואים בכפייה אינם חוקיים ברוב העולם, מדובר בתופעה רחבת ממדים. על פי ההערכות, ישנם כ-15.4 מיליון בני אדם החיים במסגרת נישואים כפויים, ורובם המכריע הן בנות ונשים. למעלה משליש מהאנשים שנאלצו להינשא היו ילדים, מהם 40% מתחת לגיל 15 בעת נישואיהם.
המאבק נגד נישואים בכפייה הושתק במשך שנים רבות ולא קיבל תשומת לב מהעולם, עד 2013 לא התייחסו לנושא כבעיה הומניטרית המציגה פנים נוספות של עבדות ילדים. "אנטי-עבדות" היה הארגון הראשון שהחל להתייחס לנישואים בכפייה כעבדות, והעלה את התודעה בקרב העולם. כיום ישנם ארגונים רבים שעוסקים במלאכת שחרור הילדים ממוסד הנישואים בכפייה. ישנם ארגונים עולמיים וארגונים מקומיים. ברוב המקרים העיסוק המרכזי של ארגוני זכויות האדם אינו נישואים בכפייה, אך זה נושא שמקבל תשומת לב בולטת ומשמעותית ברחבי העולם.
האמנה המשלימה בדבר ביטול העבדות
ג) כל מוסד או פרקטיקה לפיה:
אמנת איסטנבול
אמנת מועצת אירופה בדבר מניעה ומאבק באלימות נגד נשים ואלימות במשפחה, המכונה גם אמנת איסטנבול, קובעת:
סעיף 32 – השלכות אזרחיות של נישואים בכפייה
החתומות ינקטו בצעדי חקיקה או אמצעים אחרים כדי להבטיח כי נישואים שנערכו תחת כפייה יהיו בני ביטול, ללא נטל כלכלי או מנהליות כבד על הקורבן.
סעיף 37 – נישואים כפויים
1. החתומות ינקטו בצעדי חקיקה או אמצעים אחרים כדי להבטיח כי התנהגות המכוונת לאלץ אדם בוגר או ילד לתוך נישואים תיחשב כעבירה פלילית.
2. החתומות ינקטו בצעדי חקיקה או אמצעים אחרים כדי להבטיח כי התנהגות מכוונת לפתות בוגר או ילד לתוך שטחה של מפלגה או מדינה אחרת מזו שהיא או הוא מתגוררים בה, במטרה לכפות עליהם נישואים תיחשב כעבירה פלילית.
אירופה
תופעת נישואים בכפייה נפוצה בקהילות רומה. הרומאני או הרומה, הם קבוצה אתנית מסורתית, המתגוררים בעיקר באירופה ובאמריקה, ומקורם בתת-היבשת הצפונית של הודו המודרנית ופקיסטן. בתוך הקהילות הסגורות של הרומה, נישואים בכפייה עדין מתרחשים בהיקף גדול. בשנת 2008 הוקמה ועדה שהורכבה מנציגי ארגונים לזכויות הילד, זכויות אדם ונציגי ממשל בולגרים, יוונים ורומנים. תפקיד הוועדה הוא לרכז את פעילות הארגונים הממשלתיים והלא ממשלתיים על מנת לייעל את העלאת המודעות לתופעת הנישואים בכפייה באירופה בכלל ובמזרח אירופה בפרט.
ג'אסבינדר סאנגרה, פעילה בולטת בתחום מבריטניה הייתה קורבן לנישואים בכפייה וברחה מהבית בגיל צעיר.
אפריקה
ביבשת אפריקה נישואים בכפייה הם דבר נפוץ המתרחש כמעט בכל מדינה. ברוב המדינות נישואים בכפייה אינם חוקיים, ולמרות זאת התופעה עודנה רחבת היקף. ארגונים לזכויות האישה והילד כמו "פורום לנשים אפריקאיות" או "קדימה" Forward –  Foundation for Women’s Health) Research and Development), הם ארגונים אקטיביים שמקדמים העלאת מודעות, הפעלת מרכזי תמיכה ועזרה משפטית
אמריקה הצפונית
תופעת נישואים בכפייה אינה נפוצה במיוחד אך עדיין מתקיימת, בעיקר בתוך קהילות מהגרים ממדינות בהן ישנה מסורת של נישואים בגיל צעיר. "בת למעלה" הם ארגונים אמריקאיים הנלחמים במישור הפרלמנטרי (הצעת חוקים ופעילויות ממשלתיות נוספות למיגור התופעה), במישור התודעתי (העלאת מודעות בקרב הציבור האמריקאי) ונותנים מענה משפטי ונפשי מידי לנשים או ילדות הנישאות בכפייה.
הודו
הודו היא אחת המדינות עם אחוז הילדים העניים הגבוהים בעולם, ולכן גם בעיית הנישואים בכפייה, במיוחד בגילאים צעירים, היא נושא מרכזי. הודו היא מדינה ענקית (1.324 מיליארד בשנת 2016) ואחוז גבוה מאוכלוסייתה עני ומנוצל, בעוד הממשל אינו מצליח לטפל בבעיה בצורה אפקטיבית, הדרישה לארגונים רבים כמו ועוד שעוסקים בזכויות אדם (נשים וילדים בפרט) היא קריטית. הודו היא המדינה היחידה בעולם שבה פועל ארגון שכל תפקידו הוא מיגור תופעת הנישואים בכפייה, שם הארגון הוא Saarthi Trust והוא פועל מאז 2012. קיום של ארגון שתפקידו הבלעדי הוא מלחמה בנישואים בכפייה מעיד על חומרת המצב במדינה
הארגונים מפעילים לוביסטים בממשל ההודי כדי לקדם חקיקה ופעולות אכיפה בתחומי זכויות אדם מגוונים אך בכולם נישואים בכפייה הם מטרה בכירה מאוד. בין השאר מפעילים הארגונים תוכניות חינוכיות בבתי הספר, מקדמים את מעמד הילד והאישה במגזר הפרטי (פתיחת משרות עבודה), מציעים הגנה משפטית, מקלטים לילדים שחולצו מנישואים בכפייה והתעללויות אחרות.
ישראל
בקרב בדואים בישראל נפוצים נישואי פוליגמיה בהם יש מספר נשים הנשואות לגבר אחד. בדיון של הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת נאמר כי מצב זה גורם לכך שכ-70% מהנשים הבדואיות נישאות בכפייה.
משרד עורכות הדין רוני אלוני-סדובניק הביא לשחרורה מהכלא של נערה בדואית שהורשעה ברצח גבר שהוריה השיאו אותה לו בניגוד לרצונה, תמורת תשלום מוהר. בדיון בעניינה בבג״ץ בספטמבר 2020 נקבע לראשונה כי נישואי כפייה הם סחר בבני אדם. השופטת דפנה ברק-ארז כתבה בפסק הדין: "כאשר הורים משיאים את בתם בניגוד לרצונה ומודעים לאפשרות שבעלה יבצע בה עבירות מין, או עוצמים את עיניהם לסכנה זו - היא תיחשב לקורבן לסחר בבני אדם."
בעולם
ישנו ארגון עולמי בודד שמטרתו הבלעדית היא מלחמה בנישואי כפייה עם קטינות, הקרוי "בנות הן לא כלות". הארגון הוקם בשנת 2011 והוא פועל בלמעלה מ-50 מדינות שמחויבות לסיום הנישואים בכפייה, ובשיתוף פעולה עם יותר מ-300 ארגונים לא ממשלתיים ברחבי העולם. GNB פועלים במישור החברתי בעיקר, ומפעילים רשת פעילים שמעלים את המודעות לתופעה על ידי הפגנות ופעילות קהילתית ברחבי העולם. ישנם גם ארגונים רבים לזכויות הילד וארגונים נוספים לזכויות אדם שהגנה על זכויות הילד היא בראש מעייניהם. ארגונים כמו "להציל את הילד" ונוספים הם חלק מהמאמץ הגלוי (העלאת מודעות, תמיכה בנפגעי נישואים בכפייה ועוד) והסמוי (הפעלת לוביסטים לשינוי בחקיקה, הפעלת לחץ מתוך המערכת הממשלתית לאכיפת הבעיה ועוד).
ביהדות
בתלמוד הבבלי נקבע במספר מקומות כי לא ניתן 'לקדש' קרי ליצור את אחת הפעולות המרכזיות העומדות בתהליך הנישואים היהודי 'שלא מדעתה של האישה'. ברם הפרשנים מכירים בעובדה כי קביעה זו שלא ניתן לקדש אישה שלא מדעתה אינה עולה בהכרח מפשטי הכתובים אלא מדרישתם (המאירי, בית הבחירה, קידושין ב.) שכן לשון הכתוב הוא 'כי ייקח איש אישה' לקיחה שאינה בהכרח רצונית. מתוך הסיפורים במקרא נראה כי קיימת אופציה משפטית 'לקיחה', אך בפועל אין כופים על אישה את הלקיחה ויעיד על כך אליעזר עבד אברהם האומר לאדונו כי 'אולי לא תאבה האישה ללכת'. להלכה התקבלה דעתו של מר בר רב אשי שלא ניתן לקדש אישה בעל כורחה וכך נפסק בשולחן ערוך:
באסלאם
על פי מאגר החדית'ים (אמירות העוברות במסורת) "בתולה לא צריכה להיות נשואה עד שמבקשים הסכמתה; והיא לא צריכה להיות נשואה עד שהיא נשאלת אם היא מסכימה להתחתן או לא". "וזה הנביא נשאל: הו השליח של אללה, איך היא (הבתולה) יכולה להביע את הסכמתה?" הוא אמר: "על ידי שתיקה". היו שטענו שאם רווקה לא מתבקשת להסכים, והגבר מציג במרמה שני עדי שקר המעידים כי הוא נשוי לה בהסכמתה והשופט מאשר את נישואיו כאמיתיים, על אף שהבעל יודע כי העדים היו כוזבים, הוא רשאי לממש את נישואיה ואז הנישואים נחשב תקפים ומוצדקים.
הכנסייה הקתולית והנצרות
חוזה נישואים אשר נוצר על ידי הבורא, היוצר את האדם, חייב להיות בהסכמה אישית של שני הצדדים ללא שקר. מצריך להיות חיבור ביניהם, שישפר את חיי בני הזוג ויעזור להם להביא ילדים לקיים משפחה. (חוק / 776 בכנסייה הקתולית) בדוח הוותיקן השני "הכנסייה בעולם כיום" מבהיר את המושג "נישואים" כהתחייבות בין אנשים מתוך כוונה לחיות ביחד באהבה ושלווה.
אחד היסודות של הנישואים על פי חוקי הכנסייה הוא שההתחייבות מבוססת על הסכם בין בני זוג, כלומר, על שביעות רצונם האישית, שאינה מתבטלת. זהו מוסד שהוקם על ידי החוק האלוהי, ובעיני החברה עצמה, עולה מן המעשה האנושי שבו שני בני הזוג נותנים את עצמם זה לזה ומקבלים את האחר. "הקשר הקדוש הזה אינו כפוף לזכויות אדם. עקרון הנישואים הוא בעיקר לטובת הזוג והילדים והקהילה"
המסורת הלטינית
לפי חוק הכנסייה הלטינית: הנישואים מתקיימים אחרי הצגת שביעות רצונם המלאה של בני הזוג מול הכנסייה והכומר. רק בדרך הזאת הם יכולים להתחתן. (החוק / 1623 של הזכות החוקית של קבוצת הכנסייה הלטינית). ועל פי המסורת של הכנסיות המזרחיות, בתפילה בטקס החתונה, בני הזוג מקבלים את רוח הקודש כמו הקשר של האהבה בין ישו לכנסייה.
סטטיסטיקות
נישואי ילדות (2008-2014):
אולג סליוקוב
אולג לאונידוביץ' סליוקוב (ברוסית: Олег Леонидович Салюков; נולד ב־21 במאי 1955) הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל ארמייה, מפקד כוחות היבשה הרוסיים מ-2 במאי 2014.
ביוגרפיה
אולג סליוקוב נולד ב-21 במאי 1955 בעיר סראטוב במשפחתו של איש צבא. אבא - ליאוניד איבנוביץ' סליוקוב (1920–2006), קצין בדרגת מייג'ור גנרל, השתתף במלחמת המולדת הגדולה.
סליוקוב גדל בעיר פנזה, ב-1972 סיים את בית הספר התיכון מס' 6 של פנזה בהוראת מספר מקצועות באנגלית.
בשנת 1985 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לכוחות השריון ע"ש מרשל ברית המועצות מלינובסקי בהצטיינות.
בשנת 1996 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי.
שירת כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה, מפקד מטה, ומפקד גדוד במחוז הצבאי קייב.
ב-10 בדצמבר 2010, בצו של נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב, הוא מונה לסגן ראש המטה הכללי הרוסי.
סליוקוב פיקד על מצעדים צבאיים בכיכר האדומה במוסקבה ביום הניצחון (9 במאי) בשנים 2022-2014.
ב-22 בפברואר 2019, אולג סליוקוב קיבל את דרגת גנרל ארמייה. הוא הפך לאיש צבא ה-65 בהיסטוריה של רוסיה המודרנית שקיבל דרגה צבאית זו.
קיטי קט וחומי
קיטי קט וחומי (באנגלית: Kitty Cats) היא תוכנית טלוויזיה חינוכית לילדים בגילאי הגן ובית הספר היסודי בהנחיית בובות. התוכנית שודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית בשנים 1993- 1995.
סקירה כללית
הסדרה התמקדה בהרפתקאותיהם של שלושה בעלי חיים (שני גורי חתולים בשם קיטי וקט וכלבלב בשם חומי) אשר מחנכים ומבדרים את הצופים הצעירים באמצעות שירים וסיפורים שונים. קיטי וקט גרים יחד בבית בכפר בעוד שחומי חי במערה קטנה בחצר האחורית שלהם.
השלושה נפגשים כל יום ומשחק יחד בחצר האחורית. כמו כן, בחצר האחורית ישנו גם עץ גדול בו גר תוכי ושמו פליפ אשר הוא חבר טוב של הדמויות הראשיות ונוהג לבקר אותם לעיתים קרובות.
מרמיטת טרבגן
מרמיטת טרבגן או מרמיטה מונגולית (שם מדעי: Marmota sibirica) היא מין של מכרסם מסוג מרמיטה החיה בטבע בסין (במונגוליה הפנימית ובחיילונגג'יאנג), צפון ומערב מונגוליה וברוסיה (בדרום-מערב סיביר, טובה ובעבר הבאיקל). היא מצויה גם בהרי אלטאי לצד המין מרמיטה אפורה. מרמיטה זו מצויה בטבע בסכנת הכחדה לפי הרשימה האדומה של IUCN.
מרמיטה זו בעלת מבנה עגלגל ואורכה מגיע ל-50 עד 60 ס"מ ולמשקל 6 עד 8 ק"ג בקירוב. היא בעלת פרווה עבה בצבע חום-אפרפר עד חום-אדמדם שהופך לעז יותר באביב ודוהה במשך החורף. המרמיטה בעלת לסתות גדולות, המהוות הבדל בין הזכרים לנקבות כשלראשונים לסת תחתונה גדולה יותר.
המרמיטות פעילות במשך האביב באזורי הרים גבוהים ממוזגים ויערות בסביבתם והם מתרבים כל שנתיים באזור אפריל. הם ממליטים מתחת לאדמה בין 4 ל-6 גורים ולעיתים גם 8. הגמילה מאמם נמשכת בין 28 ל-46 ימים.
המרמיטות מכרסמות עשבים שונים ולעיתים גם פירות בשלים. הם נטרפים בידי סמוריים, עופות דורסים שונים וזאבים. כמו כן הם ניצודים בידי האדם למאכל ברחבי סין ומונגוליה, דבר שהביא אותם לסכנת הכחדה. בנוסף הם מפיצות מחלת דבר מסוכנת למי שאוכל אותה.
ישנם 2 תת-מינים של מרמיטה זו:
פנולים
פנולים (Phenols) הוא שמה של קבוצת תרכובות אורגניות המבוססות על פנול (תרכובת אורגנית ארומטית).
כל הפנולים מכילים טבעת בנזן ארומטית שאליה קשורה קבוצת הידרוקסיל (OH). נוסחתו של פנול, החומר הבסיסי, היא C6H5OH; לשאר הפנולים מבנה זהה, כשלטבעת הבנזן קשורים קבוצות פונקציונליות ואטומים שונים.
לפנולים כמה תכונות דומות לאלו של הכהלים, המכילים אף הם קבוצת הידרוקסיל. פנולים חומציים יותר מכוהלים, שכן אטום המימן בפנולים קשור בצורה חלשה יותר לאטום החמצן מאשר בכוהלים (כך שהוא נוטה להשתחרר מהתרכובת; חומר המשחרר יוני מימן מוגדר כחומצה). טבעת הבנזן הסמוכה גורמת להחלשת הקשר.
תרכובות רבות, חלקן טבעיות וחלקן מלאכותיות, הן פנולים: חומצה סליצילית (הורמון צמחי חשוב), התרופות אספירין ופרצטמול (אספירין - חומצה אצטיל סליצילית - היא נגזרת מלאכותית של החומצה הסליצילית הטבעית), חומצת האמינו טירוזין, THC - החומר הפעיל בצמח הקנאביס, המוליכים העצביים דופאמין, סרוטונין, אדרנלין ונוראדרנלין, האינדיקטור פנולפתלאין ועוד.
שוטר (סדרת טלוויזיה)
שוטר (ברוסית: Коп) היא סדרת טלוויזיה בלשית רוסית שהופקה על ידי חברת ההפקה "Sreda" עבור הערוץ הראשון ברוסיה בבימויו של ראדה נוביקוב ובכיכובם של אנה סנאטקינה וקיריל זייצב. הסדרה בת עונה אחת שודרה מ-27 במאי ל-30 במאי 2019.
עובדיה שזר
עובדיה שזר (נולד ב-1929) הוא צייר ואמן ישראלי.
ביוגרפיה
שזר נולד בעיראק ועלה ארצה כילד בשנת 1942, הוא התחנך בקיבוצים, התנדב ושרת בגדוד השלישי של הפלמ"ח בשנים 1948-1946. במהלך מלחמת העצמאות נפצע בקרב על נבי יושע בגליל, היא מצודת כ"ח. שזר נמנה עם מקימי קיבוץ משגב עם ושירת עשרים וארבע שנים ביחידה 8200 של אגף המודיעין.
שזר עסק באמנות כתחביב עוד בהיותו נער, אך את דרכו האמנותית-מקצועית החל בשנות השישים כשהחל ללמוד בכפר האמנים עין-הוד. במסגרת לימודיו הוא למד פיסול עם האמן יוסף מנדלה, ויטראז'ים עם האמן יוסף שאלתיאל וציור בשמן אצל האמנית סימה סלונים, לימודיו נמשכו שש שנים. בשנים 1972-1966 למד טכניקות גרפיות עם האמן דן קריגר בבית האמנים ע"ש זריצקי בתל אביב.
יצירתו
יצירתו של שזר כוללת מגוון טכניקות כגון תחריט נחושת, הדפס משי וקולוגרפיים. הוא משתמש בשתי טכניקות עיקריות: אבקת בזלת עם שמן היוצר תבליט על בד ושילוב רב-שכבתי של צבע בגוונים שונים, היוצר תבליט כעין "חוטי צבע" שזורים. זוהי טכניקה חדשנית שהומצאה על ידי שזר וייחודית לו. עבודותיו מתאפיינות במוטיבים מן התנ"ך ובסמלים יהודיים מסורתיים.
בתבליטי השמן והבזלת משתמש שזר במגילות, חריטות, בדמויות קדמוניות ובצורות הכתב העברי הכנעני הקדום ששימשו בתקופת האבות לפני למעלה מאלפיים שנה. בעבודתו של שזר ניכרת השפעתם של אמנים ישראליים שונים ובעיקר משה קסטל. מוטיב החוזר בעבודותיו הוא העיר ירושלים על כל היבטיה ההיסטוריים והתרבותיים, המוצגת על פי רוב בצורה צבעונית ודינמית.
אחת מיצירותיו של שזר, תבליט מופשט המציג דמויות וכתב קדמוניים, מוצגת משנת 2000 במשכן נשיאי ישראל בירושלים.
תערוכותיו
משנת 1966 הציג שזר את עבודותיו במגוון תערוכות יחיד וקבוצתיות שנערכו ברחבי הארץ.
פירי ראיס
אהמט מוהיטין פּירי (בטורקית: Ahmet Muhittin Pîrî; בטורקית עותמאנית: أحمد محيي الدين پيري; 1470, אולי 1465, גליפולי, האימפריה העות'מאנית – 1554, קהיר, מצרים), המוכר בכינויו פּירי ראיס (בטורקית עותמאנית: پیری رئیس), היה אדמירל עותמאני, גאוגרף, הידרוגרף (חוקר ימים) וכרטוגרף.
קורות חייו
ב-1481 החל לעבוד בשירות דודו, כֶּמאל ראיס, רב חובל ופריבטיר (ע'אזי), ולקח חלק בפשיטות על חופי סיציליה, קורסיקה, סרדיניה וצרפת. במסגרת זו פעל לפינוי מגורשים, מוסלמים ויהודים, מאנדלוסיה לחופי צפון אפריקה. ב-1494 הועבר לשירות סדיר בצי העותמאני בהוראת הסולטאן באיזיט השני. פירי ראיס השתתף במערכות ימיות של האימפריה העות'מאנית נגד ספרד, הרפובליקה של גנואה והרפובליקה של ונציה, כולל קרב זונקיו ב-1499 וקרב מודון  ב-1500. במות דודו ב-1511 חזר פירי לגליפולי שם שקד על לימודי ניווט ימי ועל הכנת מפות. ב-1516 השתתף פירי, כמפקד ספינה, בכיבוש מצרים, וב-1522 – במצור על רודוס שהסתיים בסילוק אבירי המסדר ההוספיטלרי. ב-1524 פיקד על הספינה שהובילה את הווזיר הגדול פרגלי אבראהים פאשא למצרים. מעט מאוד ידוע על קורותיו בין השנים 1526 ו-1546, וככל הנראה פיקד על ספינות הצי של איילט מצרים.
ב-1547 מונה למפקד הצי העותמאני באוקיינוס ההודי והועלה לדרגת אדמירל. מפקדת הצי הזה הייתה כפופה למושל מצרים, ובסיסיו שכנו בעיר סואץ, בואכה הים האדום, ומשם יצא הצי למערכותיו במזרח. ב-26 בפברואר 1548 כבש פירי את עדן מידי הפורטוגזים, וב-1552 השתלט על מסקט במפרץ עומאן ועל האי קיש שמצפון למצר הורמוז במפרץ הפרסי, סמוך לחופי פרס הספווית. בהמשך המערכה ניסה ללא הצלחה לכבוש את האי הורמוז, אך בשליטתו בחצי האי קטר מנע מהפורטוגזים לקבוע לעצמם בסיסים בחוף הערבי של המפרץ.
פירי ראיס האריך ימים בתפקידו, אך משנכשל בהגנת בצרה במערכה נגד הפורטוגזים במפרץ הפרסי, הואשם בהפרת פקודות, כאשר נמנע מהשתלטות על בחריין, ובהפקרת הצי. הוא הועמד לדין בקהיר והוצא להורג ב-1554 (1555?) בהתזת ראשו.
הטורקים מכבדים את זכרו של פירי ראיס בקריאת ספינות מלחמה וצוללות על שמו. פסלו מוצב במוזיאוני הצי הטורקי. במצודה העתיקה שבפתח הנמל בעיר הולדתו גליפולי יש מוזיאון המוקדש לו. ב-2008 נוסדה באיסטנבול 'אוניברסיטת פירי ראיס' ללימודי ים.
מפות עולם
מפת העולם שהפיק פירי ראיס ב-1513 נתגלתה בחלקהּ (שליש בלבד) רק ב-1929 בגנזכי ארמון טופקאפי באיסטנבול, והיא מהראשונות שהציגו את העולם החדש. החלק ששרד מראה ארצות שמשני עברי האוקיינוס האטלנטי: החופים המערביים של אירופה ושל צפון אפריקה, איים באוקיינוס האטלנטי, כגון האיים האזוריים והאיים הקנריים (וגם אי התעתוע אנטיליה ), וחלק מחופי אמריקה הדרומית. חשיבותה ההיסטורית של המפה בכך שהיא מסמנת את היקף התגליות בעולם החדש בעשור הראשון של המאה ה-16 ובהסתמכותה המוצהרת על מפה של כריסטופר קולומבוס שאיננה עוד. פירי ראיס מעיד בכתוב שהוא השתמש בעשר מפות ערביות ובארבע מפות הודיות שהגיעו לרשותו מידי הפורטוגזים.
ב-1528 הפיק פירי ראיס מפת עולם שנייה, שממנה נותרה רק הפינה הצפונית-מערבית על מסגרתה. היא מראה את גרינלנד ואת אמריקה הצפונית מלברדור וניו פאונדלנד בצפון ועד פלורידה, קובה, היספניולה, ג'מייקה וחלקים ממרכז אמריקה בדרום. המפה מייצגת ידע שנצבר בשנות ה-20 של המאה ה-16.
ספר הימאות
חיבורו המקיף והחשוב של פירי ראיס הוא "כִּתאבּ אִ-בַּהְרִייֶה" (בטורקית: Kitab-ı Bahriye, בטורקית עותמאנית: كتاب بحرية) – "ספר הימאות". זהו קובץ הנחיות מפורטות לניווט ימי שבו קובצו מפות פורטולאניות של קטעי חופים, איים, מפרצים, מעגנים וערי נמל סביב הים התיכון, מעין אטלס גאוגרפי. "ספר הימאות" הוא מתוצאות ההתעצמות הימית של העותמאנים במאה ה-15 במרחבי הים התיכון ושאיפותיהם המדיניות. מהדורתו הראשונה של הספר, שהועתק בכתב נסח'י וצויר בידי אומנים על יריעות קלף, הוגשה לסולימאן הראשון ב-1521, סמוך לעלייתו לכס השלטון. מהדורה מתוקנת ומורחבת, שכללה מאות דפים של מידע נוסף ומפות משוכללות יותר מקודמותיהן, פורסמה ב-1525-6. "ספר הימאות" מכיל מידע מפורט, בכתובים ובאיורים המשלימים זה את זה, על נמלים ומעגנים, תנאיהם ומתקניהם, על אתרים חופיים, משרטונות וחוליות ועד מצודות, על סוגי סערות, שיטות ניווט על פי גרמי שמיים ושיטות שימוש במצפן, מידע אסטרונומי וכן מידע לגבי הסביבות האנושיות של היישובים השונים וציון אירועים היסטוריים. סדר הפרקים והמפות הוא ממזרח למערב, החל בדרדנלים וחזרה מגיברלטר לאורך חופי צפון אפריקה, מצרים והלבנט עד חופי אנטוליה.
המפות שב"ספר הימאות", המושתתות על מקורות מגוונים, בהם קטלנים ואיטלקים, ובכללם תצפיותיו של פירי ראיס בהפלגותיו, אינן תרשימים כרטוגרפיים מדויקים. אין בהן התייחסות לקווי הרוחב ואין נתוני מרחקים (אלה נמנו בכתוּבים). תוואֵי החופים שבמפות אינם תואמים למציאות. כיוון צפון, המסומן בקצה שושנת הרוחות, משתנה ממפה למפה ביחס לראש הדף. האתרים מתוארים בציורים שהם בחלקם הגדול סכמתיים, ואף דמיוניים: חומות ערים על מגדליהן, ארמונות, כנסיות ומסגדים, מבנים ומטעים. כמקובל במפות פורטולאניות, שמות המקומות כתובים בדרך-כלל בים ובניצב לקו החוף.
"ספר הימאות" של פירי ראיס הועתק פעמים אחדות במאות הבאות, והוא מצוי בעשרות עותקים שאינם לגמרי זהים. העותק האצוּר בספרייה של מסגד סולימאנייה באיסטנבול, מתנת הסולטאן מהמוט הראשון במאה ה-18, נחשב לשלם ביותר. עותקי הספר על מפותיו עוצבו במידה רבה כיצירות אמנות, וספק אם המהדורות המפוארות היו בשימוש ספנים מן השורה.
עונת 2005/2006 בלה ליגה
עונת 2005/2006 הייתה העונה ה-75 של לה ליגה שהיא הליגה הספרדית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-27 באוגוסט 2005 והסתיימה ב-20 במאי 2006.
הליגה כללה 20 קבוצות. שלוש הקבוצות האחרונות ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
מליגת המשנה עלו סלטה ויגו, קדיס ודפורטיבו אלאבס.
ברצלונה זכתה בתואר וזאת בפעם ה-18 בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות. היא זכתה בהסופר קאפ הספרדי תוך ניצחון עלאספניול בסיכום מפגש כפול - 0:1, 0:3.
מאלגה, דפורטיבו אלאבס וקדיס ירדו לליגת משנה בסוף העונה.
כדורגלנים מצטיינים
"פרס פיצ'יצ'י" למלך השערים של העונה הוענק: סמואל אטו ( קמרון), ברצלונה, שכבש 26 שערים.
"פרס זאמורה" לשוער הטוב ביותר הוענק: חוסה מנואל פינטו ( ספרד), סלטה ויגו, שספג 28 שערים ב-36 משחקים.
פרס דון בלון הוענק על ידי העיתון דון בלון:
"פרס סארה" לכדורגלן ספרדי שכבש מספר מרבי של שערים במהלך העונה הוענק: דויד וייה ( ספרד), שכבש 25 שערים.
דאריו פו
דאריו פו (באיטלקית: Dario Fo; 24 במרץ 1926 – 13 באוקטובר 2016) היה מחזאי, סאטיריקן, במאי תיאטרון ושחקן איטלקי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1997.
ביוגרפיה
פו נולד בעיירה סאנגיאנו, בנפת וארז במחוז לומברדיה, ליד החוף המזרחי של אגם מאג'ורה. הוא היה ילד בכור, אחיו הצעיר פולביו יהפוך למנהל תיאטרון, אחותם הצעירה ביאנקה פו גארמבואה, הייתה סופרת. אמם, פינה רוטה פו, הייתה ממשפחת איכרים ואביהם, פליצ'ה, היה מנהל תחנה בשירות הרכבת הממלכתי האיטלקי, והמשפחה עברה לעיתים קרובות לאורך הגבול השווייצרי כאשר הוא הועבר לתפקידים חדשים.