cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיג בארץ ישראל
שיטות הדיג
בישראל נהוגות חלק משיטות הדיג שפורטו בערך הראשי דיג.
הדייגים המקצועיים משתמשים במגוון של רשתות: רשתות הקפה, מכמורת, רשתות ראי ורשתות זימים. כן נעשה שימוש במערך חכות. דיג מקצועי מבוצע על ידי יחידים בסירות או על ידי קבוצה בספינות דיג.
דייגים חובבים נוהגים לדוג לאורך החופים, הנחלים ולעיתים מתוך סירות. החובבים משתמשים בחכות ובקרסים מסוגים שונים שעליהם מצמידים פיתיונות כדוגמת בצק לשם דיג דגים אוכלי צמחים כגון הקיפון (בורי) ופיתיונות מן החי כדוגמת הסבידה (דיונון הרוקחים - Sepia Officinalis- Common cuttlefish) והגמברי (חסילון תלת-קוצי – Penaeus semisulcatus) לדיג דגים טורפים כדוגמת הדקר (לוקוס).
דיג בתקופת התנ"ך ובתקופת הבית השני
הדיג היה גורם כלכלי חשוב בארץ ישראל בתקופה הקדומה. דיג ודייגים מוזכרים בתנ"ך כמה פעמים, למשל "וְאָנוּ הַדַּיָּגִים וְאָבְלוּ, כָּל מַשְׁלִיכֵי בַיְאוֹר חַכָּה, וּפֹרְשֵׂי מִכְמֹרֶת עַל פְּנֵי מַיִם אֻמְלָלוּ" . משערים כי בירושלים היה שוק דגים על סמך אזכורו של "שער הדגים" בצפניה: "וְהָיָה בַיּוֹם הַהוּא נְאֻם-ה', קוֹל צְעָקָה מִשַּׁעַר הַדָּגִים", בנחמיה: "וְאֵת שַׁעַר הַדָּגִים, בָּנוּ בְּנֵי הַסְּנָאָה ובדברי הימים ב': "וְלָבוֹא בְשַׁעַר הַדָּגִים". כמו כן יש אזכור מפורש על תושבי צור שסחרו בדגים בירושלים: "וְהַצֹּרִים יָשְׁבוּ בָהּ, מְבִיאִים דָּאג וְכָל-מֶכֶר".
עם זאת, רוב האזכורים בתנ"ך לדגים הם לשם מטפורה לקשר שבין אדם לאלוהיו:
בפסוקים אלה נעשה שימוש במונחים מקצועיים: "חרם", "מכמורת", "חכה", "מצודה", "רשת" ו"צלצל" שיש להניח כי היו ידועים לציבור רחב.
לזבולון בן יעקב, שהוא על פי ברכת יעקב "השוכן לחוף ימים", נקשרה מסורת הדייג הראשון כפי שמתבטאת בספר החיצוני "צוואת זבולון" מתוך ספר צוואות השבטים פרקים ה' ו-ו'.
על פעילות של דייגים יהודים בכנרת בתקופת בית שני ניתן ללמוד מכמה מקורות. ראשית מהלכות המצויות בתלמוד הבבלי ובתוספות:
מהתלמוד הירושלמי אנו למדים שדייגי טבריה נהגו שלא לעבוד בחול המועד ברשתות, אולם כדי שלא יחסרו דגים בחג היו דגים בעזרת חכה ובמכמורת. רב אמי, ראש ישיבת טבריה בסוף המאה השלישית, גינה את הדייגים על הפגיעה בשמחת החג של עולי הרגל. "אפילו מנהג קיבלו עליהן חרמי טיבריה וגרוסי ציפורין. דשושי עכו. שלא לעשות מלאכה בחולו של מועד. ניחא גרוסי ציפורין דשושי עכו. חרמי טיבריה ואינן ממעטין בשמחת הרגל. צד הוא בחכה צד הוא במכמורת אפילו כן אינן ממעטין בשמחת הרגל. רבי אימי מיקל לון שהן ממעטין בשמחת הרגל" (מסכת פסחים פרק ד' א')
מקור חשוב נוסף לתיאור חיי הדייגים בכנרת מהווה הברית החדשה. ראשית פעולתו של ישו הייתה באזור הכנרת. שם, לפי הברית החדשה, גם גרם ל"נס הלחם והדגים". מסופר עליו כי
גם עולם הדימויים של ישו קשור לדיג. ישו מדמה את מלכות השמים ל"מִכְמֶרֶת אֲשֶׁר הָשְׁלְכָה לַיָּם וּמִינִים שׁוֹנִים יֵאָסְפוּ לְתוֹכָהּ׃ וְכַאֲשֶׁר נִמְלְאָה הֶעֱלוּ אֹתָהּ אֶל־שְׂפַת הַיָּם וַיֵּשְׁבוּ וַיִּלְקְטוּ אֶת־הַמִּינִים הַטּוֹבִים לְתוֹךְ הַכֵּלִים וְאֵת הָרָעִים הִשְׁלִיכוּ׃" ("הבשורה על פי מתי" י"ג 47,48). הדג היה גם אחד מהסמלים העיקריים של הכנסייה הנוצרית המוקדמת.
על פי יוסף בן מתתיהו בספרו מלחמות היהודים המתאר את תקופת המרד הגדול, הפכו הלוחמים מהעיר טריכיי המזוהה היום עם מגדלא, את סירות הדיג שברשותם ל"סירות מלחמה". אך רובם נספו בקרב מול הרפסודות שהתקין הצבא הרומי.
הדיג בים התיכון
ניסיונות ראשונים נעשו אחרי מלחמת העולם הראשונה, כבר משנת 1919 ובראשית שנות העשרים, על ידי קבוצות של ותיקי גדוד העבודה שהתיישבו בעתלית וסבלו ממחלת הקדחת, בנחל הירקון בתל אביב כקבוצת "זאב הים" ובנמל יפו, וכן קבוצות דייגים עולים שיושבו לאורך חוף הים התיכון, כקבוצת הגרים מאסטרחן שיושבה על שטח של 200 דונם בנחשולים (היא טנטורה) בזיכיון שהעביר ג'יימס דה רוטשילד ליו"ר ועדת המים, ד"ר מאיר גורביץ, בשנת 1923 וכן בעכו. התארגנות מוסדית מצד היישוב הייתה בעצם הקמת ועדת המים כבר בשנת 1918, בפיקוח קופת פועלי ארץ ישראל ונציג ועד הצירים אוסישקין, ואליה הצטרפו התארגנויות פרטיות, לרכוש ולהפעיל ספינות ואוניות דיג. כאלה הן קבוצת הדיג "דייגי פינסק", שהגיעו בשנת 1922 כקבוצת דיג מאורגנת מהעיר פינסק שבמחוז ברסט בבלארוס, וקבוצת "המלטאים" שהגיעו מהאי מלטה בים התיכון. היו ימאים נוספים רבים, יזמים פרטיים, שנשמעו לקריאה. המפורסמים בהם: שלום אשכנזי ומשפחתו שעלו מסלוניקי ביוון, ואשר היוו קבוצת דיג עצמאית ומוצלחת, והיו בעליהן של ספינות הדיג הראשונות, "חץ" ו"הרברט סמואל"; מר זקס שעלה מארצות הברית, בעליה של ספינת הדיג השלישית שעליה דייגים עברים, סילקוט; חברת "אגודת הים" של רב החובל אריה באייבסקי ואניותיו, חלוץ וחץ (השנייה) כלי שיט לדיג מסקנדינביה, שאי-התאמתו לדיג במימי הים התיכון הביא לכשלונה הכלכלי של הקבוצה.
ממחצית שנות השלושים קיבלה ההסתדרות דייגים תחת חסותה ואיגדה אותם בהתאגדות אחת. בסוף העשור התברר כי כל הניסיונות נכשלו. הקבוצות התפרקו והספינות ששימשו את הדייגים היהודים נמכרו או הושבתו.
לקריאתו זו של בן-גוריון נענו תנועות, פרטים, קיבוצים ומושבים, ומראשית שנות ה-30 החלו סדרה של ניסיונות חדשים להקים התאגדויות, בחברות וביישובים שהתבססו בעיקר על ענף הדיג, אך עסקו גם בתובלה ימית ובשיט כתחבורה ימית. תנועה זו החלה מסוף 1932, עת הוקמה חברת שירות ימי ארץ ישראלי, והקמת חברת חופיה באוגוסט 1933, דרך הקמת חברות ספנות ושיט עבריות בשנים 5–1934 כחברת הספנות לויד ימי ארץ ישראלי והחברה לשירות ימי עתיד, וכלה בהקמת חברת ספנות ארץ-ישראלית בשנת 1935. בתגובה החלו שלטונות המנדט אוכפים את תקנת דגל הצי המנדטורית, שלא הופעלה מאז הותקנה ב-16 בדצמבר 1927.
במקביל, עסקו קבוצות בהכשרה ימית. החל מתנועת 'זבולון' על הקינגפישר וקבוצת הדיג בראשות אריה באייבסקי שלימד גם עליה ימאות בשנים 1932–1933 עד שנטרפה ביפו, דרך תנועת בית"ר שארגנה קורסי ימאות דיג וצלילה (אמודאות) כמו רודי גל בלטביה וכמו בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה באיטליה בראשות רב החובל ירמיהו הלפרין שלקח את באייבסקי כסגנו על אוניית הלימוד והדיג "שרה א'" עד שזו נטרפה באזור האי קורסיקה, וקבוצות מפולין של תנועת הנוער גורדוניה שעברו הכשרה בגדיניה.
במקביל להקמת יישובים מבוססי דיג הוקמו מוסדות שסייעו לענף המתפתח כמו החבל הימי לישראל. בשנת 1936 הקימה "חברת־העובדים" של ההסתדרות חברת בת בשם נחשון שעסקה ברכש ספינות והשכרתן לקיבוצים. באותה שנה הקימה הסוכנות היהודית את אגף הדיג והעמידה בראשו את בר־כוכבא מאירוביץ.
בין חברי ההכשרה בגדיניה בלט הגרמני הקפיטן גוסטב פיץ' שלא היה יהודי והצטרף לקבוצה בשל היותו סוציאליסט שנאלץ לברוח בשל כך מדנציג (גנדסק). פיץ' הצטרף להכשרה ובשנת 1937 נשלח מטעם תנועת "גורדוניה" לארץ על מנת לערוך סקר חופים. על סמך הסקר עלתה הקבוצה תחילה לנהריה ואחר כך לעתלית שם הקימה את הקיבוץ נווה ים. חברי הקיבוץ עסקו בדיג חופי מתוך סירות שבנו בעצמם. באותו זמן הוקם בשיטת חומה ומגדל הקיבוץ משמר הים בסמוך לקריות ליד מפרץ חיפה, שחבריה עסקו בדיג מכמורת מספינה חכורה בשם "סנפיר". כמו כן עלו על הקרקע קיבוצים נוספים שהדיג היה הענף העיקרי בהם: נחשולים, שדות ים ליד קיסריה, עין הים ליד עתלית ו"מצפה הים" (לימים יד מרדכי) שישב ליד נתניה. יישובים נוספים שבהם היה הדיג ענף ניסיוני היו עברון, שבי ציון ושפיים.
אם שנות ה-30 החלו בתנופת התיישבות המבוססת על דיג, בשנות ה-40 נסגר ענף הדיג ברוב הקיבוצים. ב"מישמר הים" העדיפו החברים משק חקלאי על פני העבודה הקשה בדיג. הספינה "סנפיר" הודממה והקיבוץ עבר למקום הקבע ושינה את שמו לאפק.
הספינה היחידה שהייתה לקיבוץ גליל ים שהוקם מפלוגה שישבה תחילה בתל אביב, טבעה מול חופי אשקלון. ב"עין הים" גילו חברי הקיבוץ שהוצאות תחזוקת הספינה "ניצחון" עלו על ההכנסות ממנה ונאלצה להדמימה. חברי הקיבוץ עברו לעסוק בחקלאות ולאחר מלחמת העצמאות עברו למקום חדש ושינו את שמו של הקיבוץ לעין כרמל.
הקיבוץ היחידי שהוקם בשנת 1936 ושהצליח לשמור על ענף הדיג היה "שדות ים" אם כי הקשיים שהפסיקו את פעילות הדיג בקיבוצים האחרים לא פסחו גם עליו. בתקופה מסוימת הפעיל הקיבוץ שלוש ספינות, אך לקראת מלחמת השחרור יכול היה הקיבוץ להפעיל ספינת דיג אחת בלבד ושמה "עליזה".
בסוף שנות ה-40 עסקו בדיג בים התיכון, תוך כדי קשיים ניכרים, הקיבוץ הוותיק "שדות ים", נחשולים שהפעיל שתי ספינות ה"נחשול" וה"גל-עוז" החותרים והמושב השיתופי מכמורת.
עם הקמת המדינה היו בצי הדיג היהודי שבים התיכון 4 ספינות בלבד, כולן של ההתיישבות העובדת. קיבוץ נחשולים שתי ספינות: נחשול וגל-עוז מעגן מיכאל: צופיה.
הדיג בכנרת
בדצמבר 1938 הוקם למרגלות הר סוסיתא שבמזרח הכנרת קיבוץ "בתלם", לימים עין גב. חבריו היו עולים חדשים השייכים ל"קיבוץ המאוחד". מראשית ימיו עסק הקיבוץ בעבודות הקשורות לאגם, הובלת זיפזיף בסירות, הובלת נוסעים ודיג בשיטות הדיג שנלמדו מהערבים - שימוש ב"רשתות עמידה", "רשת הראי" ומלכודות.
בחנוכה 1939 עלה על הקרקע קיבוץ גינוסר. הקיבוץ שראשיתו בחניכי תנועת "הנוער העובד" הוקם בצפון הכנרת. כבר בעת הקמתו עסקו חברי הקיבוץ בדיג, כשהם לומדים את שיטות הדיג המסורתיות של הדייגים הערבים. בנוסף לשלוש הסירות שרכשו חברי הקיבוץ הם קיבלו סירה מצוידת במנוע ממחלקת הדיג של הסוכנות.
משנת 1942 היה ענף הדיג רווחי בשני הקיבוצים ומחלקת הדיג בסוכנות הפסיקה לתמוך בו. עם הקמת קיבוץ מעגן שבקש אף הוא לעסוק בדיג, הוחלט על הקמת קואופרטיב דיג קיבוצי בכנרת. כך הוקם "ארגון דייגי הכנרת" שאליו הצטרפו מאוחר יותר גם האון ותל קציר. הארגון קבע את מכסת הדיג לכל קיבוץ.
הדיג בחולה
עד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 דגו בחולה דייגים ערבים בלבד. אומנם בסמוך לחולה הייתה המושבה יסוד המעלה שנוסדה ב-1882, אך תושביה לא עסקו בדיג. המצב השתנה בשנת 1936 עם הקמת הגרעין שייסד את קיבוץ חולתה, שחבריו השתלטו על הדיג באגם והתמידו בו עד ייבושו. שיטת דיג ייחודית לחולה הובאה לקיבוץ מגרמניה בידי אחד מחברי חולתה, הצלם פטר מרום. שיטת דיג זו התבססה על יצירת שדה חשמלי במים. הדגים (בעיקר שפמנונים וקרפיונים) נמשכו לאלקטרודה השלילית (ה"אנודה") ונלכדו ברשת. בשנות ה-50 נוצר סכסוך בין אנשי חולתה ואנשי יסוד המעלה על הדיג באגם החולה, במסגרתו הטביעו אנשי חולתה סירה של דייגי יסוד המעלה. בהמשך הושג הסכם שחילק את זכויות הדייג באגם בין היישובים.
דיג מקום המדינה עד ימינו
עם הקמת המדינה חלה פריצה משמעותית בתחום הדיג בארץ. הוקמו קואופרטיבים לדיג על ידי דייגים מעוזבי הקיבוצים. חברת "נחשון" ההסתדרותית חידשה את פעולתה - שיפצה ספינות מודממות ורכשה ספינות חדשות. בשנת 1951 הוקם סמוך למושב מכמורת בית הספר הימי מבואות ים כבית ספר לספנות ולדיג (במהלך השנים שינה בית הספר הימי מבואות ים את ייעודו וכיום הקשר של בית הספר לדיג הוא במגמת החקלאות הימית הכוללת מעבדות למחקר וגידול מבוקר של דגי ים). מחלקת הדיג שהוקמה במשרד החקלאות רכשה ספינות מכמורת בהולנד, דנמרק ואנגליה ובשנת 1954 כבר פעלו בחופי הארץ 28 ספינות עבור הקיבוצים שדות ים, מעגן מיכאל, נווה ים וסער, המושבים מכמורת ודור וכמה קואופרטיבים. בשנת 1955 פקדה בצורת את ענף הדיג ורוב הקואופרטיבים התפרקו.
הקשיים שבשילוב דיג במשק שיתופי שהיו מנת חלקם של הקיבוצים הימיים בשנות ה-40, לא פסחו על הקיבוצים החדשים נחשולים, סער, פלמחים, כמו גם על הקיבוצים הוותיקים שדות ים ומעגן מיכאל והמושבים דור ומכמורת. במשך תקופה מסוימת הצליחו יישובים אלה להחזיק כמה ספינות מכמורת. העבודה הקשה, הפסדים כספיים ומאסרם של דייגים והחרמת ספינותיהם עקב חדירה למים הטריטוריאליים העשירים בדגה של טורקיה או של מצרים גרמו לעזיבת רבים מחברי היישובים. עזיבות אלו חיסלו את ענף הדיג ביישובים אלה והם מכרו את ספינותיהם לדייגים פרטיים (חלקם עוזבי קיבוץ). בשנת 1964 מכרה שדות ים את הספינה האחרונה "חנה".
המצב שונה בכנרת, שם ממשיכים עדיין חברי הקיבוצים לעבוד בדיג במקביל לדייגים הפרטיים.
דיג באילת
ניסיון עברי ראשון לקיים דיג באילת נעשה על ידי אדם בשם רוזנגארט אשר הקים רשת חנויות דגים וספינת דיג שקנה בהולנד. בשנת 1928 העביר את הספינה למפרץ אילת בגלל עושר הדגה בה. אולם, ריח זרחן נדף מרבים מהדגים ונוצרו בעיות בהובלת הדגים מאילת לשווקים בתל אביב וחיפה. כדי להתגבר על הבעיות הכניס רוזנגארט כשותף את פרדריק קיש אשר קנה ספינה חדשה אולם המפעל לא צלח ובשנת 1934 הספינה נמכרה וב-1935 הועברה לחיפה.
הקמת המדינה אפשרה דיג באזור חדש - מפרץ אילת. מפרץ אילת הוא אזור עשיר בדגים ממינים שונים, ועל כן היווה מקום בעל פוטנציאל גבוה לדיג. באילת החלו לעבוד קבוצות דייגים כבר משנת 1949. בהדרגה גדל מספרן של קבוצות הדייגים שדגו פלמידה וטונה ובהדרגה גדל גם השלל שנתפס. השיא היה בשנת 1959 בה נלכדו 540 טון דגים, אך משנת 1960 החלה ירידה בכמות הדגים שנלכדו. בשנת 1963 הוקם באילת מזח דיג, אלא שתהליכים כגון הגידול בתיירות ובספנות המסחרית הרחיקו את להקות הדגים מחופי אילת. מלחמת ששת הימים הרחיבה לזמן מה את אזור הדיג במפרץ אילת והמושבים "די זהב" ו"נביעות" השיגו שלל דגים נאה, אלא שההסכם עם מצרים ב-1980 צמצם שוב את אזור הדיג לאילת בלבד. כיום ענף הדיג באילת הוא שולי בשוק הדגים בארץ.
בשנים האחרונות התפתחה באילת "חקלאות ימית" – גידול דגי דניס בכלובים בתוך הים. פעילות זו הייתה שנויה במחלוקת, כשגופים העוסקים באיכות הסביבה טענו שפעילות זו גורמת לאסון אקולוגי לחי ולצומח באזור. הכלובים פונו סופית ביוני 2008, בעקבות החלטת ממשלה על כך, ו-3 חודשים לאחר מכן הוקמו מחדש בנמל אשדוד.
דיג במרחקים
במשך השנים הראשונות לאחר קום המדינה נעשו כמה ניסיונות להרחיב את תחום הדיג מעבר לאזורים הקרובים לחופי הארץ הדלים יחסית בדגה. ניסיונות אלה נעשו על ידי כמה חברות שהוקמו במיוחד לצורך זה:
חקר הדיג
חלוץ חקר הדיג בארץ ישראל היה הזואולוג היהודי גרמני ד"ר ולטר שטייניץ שפרסם ב-1927 עבודת מחקר מקיפה על הפאונה הימית בארץ ישראל ואף הקים לזמן קצר מעבדת מחקר בנהריה. בעידודו פיתחה רשות הדיג המנדטורית את התשתית למחקר הדיג והוקם המכון לחקר הדיג בראשות ד"ר ליבמאן שישב בנמל עכו. ב-1938 נשלחה מטעמו משלחת חקר למפרץ אילת.
ב-1946 הקימה "מחלקת הדיג" של הסוכנות את "התחנה לחקר הדיג" בנמל חיפה ובראשה הועמד ד"ר ליסנר, מומחה בעל שם שברח מגרמניה עם עליית הנאצים לשלטון. עם קום המדינה הורחבה התחנה ואנשיה עסקו בחקר הביולוגיה של הדגים ומזונם. כמו כן בדקו את הנתונים ההידרוגרפיים של הים בעונות השונות ולצורך כך היו אנשיה יוצאים מדי פעם למסעות מחקר על ספינות בחופי הים התיכון ומפרץ אילת.
ב-1967 נוסדה החברה הממשלתית לחקר ימים ואגמים לישראל בראשות האלוף (מיל') יוחאי בן נון, ובהדרגה שולבו בה רוב המחלקות שעסקו במחקר ביולוגי אוקיינוגרפי של "התחנה לחקר הדיג". המחלקות שעסקו בחלק הטכנולוגי של הדיג נותרו במשרד החקלאות במסגרת הימט"ד (היחידה לממשק ולטכנולוגיה של דיג) העוסקת בטכנולוגיה של ציוד הדיג ובסקרי דיג.
דיג וביטחון
דייגי ארץ ישראל שלפני קום המדינה היו שותפים לפעילויות הקשורות לביטחון. הם הבריחו נשק מחיפה לשדות ים, הובילו חבלנים ומטעני חבלה שבאמצעותם פוצצה אוניית הגירוש "אושן ויגור" בקפריסין והגניבו לארץ כ-1000 מעפילים שהוברחו בעזרת מנהרה ממחנה המעצר בקפריסין. לפעולה אחרונה זו הייתה אחראית ספינת הדיג "כריש" של מושב מכמורת.
במלחמת העצמאות היו ספינות הדיג אחראיות לאספקה ליישובים היהודים שבגליל המערבי המנותק. הן הובילו את ילדי היישובים לחיפה ופלוגה של חטיבת "כרמלי" על נשקה ומזונה לנהריה כחלק ממבצע בן עמי. ספינות הדיג הובילו את הנשק שהגיע לתל אביב מצ'כיה לחוף קריית חיים על מנת לסייע במתקפת הנגד על כוחות קאוקג'י במשמר העמק. דייגי קיבוץ עין גב סייעו באספקה ליחידה נצורה בעיר התחתית של טבריה.
שיא פעילות היחידה היה במלחמת ששת הימים שעה שהספינות עסקו בתפקידי נ"מ, שמירה על נמלי חיפה ואשדוד מפני צוללות, הובלת יחידות ושמירת חופים. הצורך בצי ספינות הדיג פחת אחרי המלחמה, כשחיל הים הישראלי עבר הצטיידות משמעותית ונרכשו ספינות הטילים וה"דבורים", אך חיל הים לא ויתר לגמרי על ה"סד"גים".
הדיג כיום
האגף לדיג ולחקלאות מים במשרד החקלאות מופקד על מתן רישיונות דיג ועל תוכניות לשיקום אוכלוסיות הדגים, פיתוח המדגה וניסיונות לשפר את הטכנולוגיה של הדיג על מנת להוריד את עלויות הדיג.
קיימים כיום כמה נמלי דיג:
דיג יתר
מצב הדגה בים התיכון של ישראל מעורר דאגה רבה בקרב ביולוגים, עסקים שמשלח ידם תלוי בדגה ורבים אחרים. בשנת 2012 מבקר המדינה חשף כשלים חמורים באגף הדיג, מנהל האגף הודח מתפקידו, והוחלט על פירוק האגף. מדינת ישראל בהתקבלה לארגון המדינות המפותחות, במאי 2011, קיבלה על עצמה לממש את הפרוטוקול המפורט לניהול משק הדיג, אולם בפועל בדיקת מבקר המדינה מעלה כי יישום ניהול זה לקוי. על כל רצועת חוף הים התיכון בישראל פועלים כיום 2 פקחים בלבד כשהם מפיקים בממוצע דוח אחד בחודש. בישראל, בניגוד למדינות המפותחות בעולם, אין מכסה על כמות הדגה אלא על כמות רישיונות הדיג בלבד. בישראל אין הגבלה על גודל העין ברשתות ולכן דייגים מסחריים משתמשים ברשתות עם גודל עין קטן מאוד. כתוצאה מכך עד כ-80% מהשלל הנתפס ברשתות אלו חסר ערך כלכלי וכל גוויות הדגים והיצורים הימיים הקטנים הנתפסים בהם מושלכים. בישראל פועלות כ־28 ספינות מכמורת, כמות המוערכת כגדולה מידי לשטח הימי שלה. לשם השוואה, שלל הדיג בישראל קטן בשישית מזה של טורקיה, וגודל הדגים קטן בחמישית עד עשירית מזה של טורקיה. מתוך 14 שמורות טבע ימיות רק אחת הוכרה על ידי אגף הדיג - שמורת ראש הנקרה. שמורות ימיות כחוף דור-הבונים נהנות מהגנה חלקית על ידי רשות הטבע והגנים, ושטחן של השמורות כ-10% מהגודל הנדרש לשמורה ימית.
רבייה
בביולוגיה, רבייה היא תהליך בו יצורים חיים מעמידים צאצאים. בזכות תהליך זה החיים ממשיכים להתקיים על פני כדור הארץ לאורך זמן, כיוון שאף יצור לא חי חיי נצח.
אצל הדגים והדו-חיים, בניגוד לרוב בעלי החיים, הרבייה מתרחשת מחוץ לגוף האם. הנקבה מפרישה מאות תאי ביצה למים, והזכר מפריש עליהם את הזרע. ההפריה מסוג זה יכולה להתרחש בכמה דרכים:
אפיון ביולוגיית הרבייה של דגים מתבצע על ידי שימוש בנתונים שונים כגון הערכת גודל הדג בהגיעו לראשונה לבגרות מינית, מדידת עוצמת הפוריות ותיארוך עונת הרבייה.
המדד האחרון מהווה מרכיב חשוב בשרידות האוכלוסייה המתרבה ומושפע בעיקר מתנודות הורמונליות, זמינות מזון ותנאים סביבתיים שונים כגון אורך יום/לילה, גאות ושפל וטמפרטורת המים.
גלריית תמונות
דייגים עבריים, מאוסף הצילומים של זולטן קלוגר, 1937 - 1938
יוג'ין קנדל
יוג'ין (יבגני) קנדל (נולד ב-1959) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2009–2015 שימש כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה. כיום יו"ר משותף של מכון המחקר והמדיניות (SNPI (Start-Up Nation Policy Institute.
ביוגרפיה
יוג'ין קנדל נולד במוסקבה (אז בירת ברית המועצות) בשם יבגני קנדל. אביו, פליקס קנדל, הוא סופר ותסריטאי. אמו הייתה מהנדסת. בשנת 1977 עלתה המשפחה לישראל, לאחר 4 שנים שבהן הייתה מסורבת עלייה והשתקעה בירושלים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תואר ראשון ותואר שני בכלכלה. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו. היה מרצה (Assistant Professor) למנהל עסקים באוניברסיטת רוצ'סטר בשנים 1989 עד 1997. בשנה זו שב לישראל, לאוניברסיטה העברית. הוא חבר סגל בבית הספר למנהל עסקים ובמחלקה לכלכלה ובשנת 2009 קודם לפרופסור מן המניין. בשנים 2004–2005 עמד בראש המחלקה לכלכלה. קנדל חבר במרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית, במרכז למדיניות ולמחקר כלכלי בלונדון ובמכון האירופי לממשל תאגידי.
תחום מחקרו האקדמי הוא שווקים פיננסיים. שימש כעורך של כתב העת Journal of Financial Markets והחל מ-2010 מכהן כיו"ר ועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות.
היה חבר בוועדת ששינסקי לבחינת מדיניות תמלוגי הגז. שימש כחבר בוועדת הריכוזיות.
החל משנת 2009 כיהן כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה וכן היה יועץ כלכלי לראש הממשלה בנימין נתניהו. באוגוסט 2011 מונה לחבר בוועדת טרכטנברג. ב-16 בפברואר 2013 הציג את תוכניתו לגיוס חרדים לצה"ל. התוכנית המכונה "מתווה קנדל", גובשה בשיתוף ראש הממשלה בנימין נתניהו. מפלגות ש"ס, יש עתיד, יהדות התורה והבית היהודי דחו את המתווה. ביולי 2015 הודיע לראש הממשלה על כוונתו לפרוש מתפקידו.
לאחר פרישתו מהמועצה הלאומית לכלכלה, מונה למנכ"ל עמותת סטארט אפ ניישן סנטרל (SNC), שמטרתה לקדם הסברה ישראלית בעולם, באמצעות שיווק טכנולוגיות ישראליות ופיתוח של תעשיית ההיי-טק הישראלית. באפריל 2021 פרש מתפקיד זה ומונה ליו"ר משותף של מכון המחקר והמדיניות (SNPI (Start-Up Nation Policy Institute.
חיים אישיים
יוג'ין נשוי ואב לשלושה ילדים.
פטר גברובסקי
פטר דימיטרוב גברובסקי (בבולגרית: Петър Димитров Габровски; 8 ביולי 1898, ראזגרד, נסיכות בולגריה – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי, יושב ראש הארגון האנטישמי ראטניק, אשר כיהן כשר הפנים של בולגריה במהלך מלחמת העולם השנייה. ממובילי מדיניות רדיפת היהודים בממלכה ואחראי ליישום צו הגירוש ל-11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה הווארדארית אל מחנות ההשמדה.
ראשית הקריירה
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גברובסקי כמפקד מחלקה ולאחריה למד משפטים באוניברסיטת סופיה. לאחר הסמכתו עבד כעורך דין בסופיה. גברובסקי שהיה גרמנופיל ייסד ב-1936 את הארגון האנטישמי ראטניק ששאב את השראתו מתורת הגזע הנאצית, ועמד בראשו. במאי 1938 הכו צעירים חברי ראטניק יהודים ברחבי סופיה וב-20 בספטמבר נופצו שמשות והוצתו בתי עסק של יהודים באירוע שכונה בהמשך "ליל הבדולח הבולגרי". באוקטובר 1939 מונה גברובסקי לשר הרכבות, הדואר והטלגרף בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב.
כהונת שר הפנים
ב-15 בפברואר 1940 מונה לשר הפנים ולשר הבריאות בממשלתו של בוגדאן פילוב והיה אחראי ליישום גירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה ולניסיון הגירוש הכושל של אלפים מבני "בולגריה הישנה". גברובסקי הקים את הקומיסריון לשאלות יהודיות והעמיד בראשו את חברו לארגון ראטניק אלכסנדר בלב.
לאחר מותו של בוריס השלישי, מלך בולגריה מונה פילוב לעוצר המלוכה והתפטר מכהונת ראש הממשלה. בין 9 ל-14 בספטמבר 1943 כיהן גברובסקי כראש הממשלה בפועל וב-14 בספטמבר מונה דוברי בוז'ילוב לתפקיד. החלה מסתמנת תבוסה גרמניה במלחמה והממשלה הבולגרית החלה משנה את מדיניותה כלפי היהודים ובכלל זה אימוץ הרכב ממשלה שונה. גברובסקי אולץ להתפטר מתפקידו בהנחיית פילוב.
החוק להגנת האומה
ב-10 באוקטובר הודיע השר גברובסקי על הגשת הצעת החוק להגנת האומה לאישור הפרלמנט. החוק דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וגברובסקי ציין בהודעה לעיתונות, כי הוא מכוון נגד המיעוט היהודי במדינה. גברובסקי סירב לבקשת הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להיפגש עמו ולדון בהצעת החוק. למרות מחאות מקבוצות שונות בציבוריות הבולגרית, אושר בינואר 1941 החוק ברוב גדול בפרלמנט הבולגרי.
גירוש יהודי תראקיה ומקדוניה
בראשית 1942 החלו הגרמנים להפעיל לחץ כבד על הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי ארצם. פילוב השיב לגרמנים בשם המלך, כי בשלב זה נדרשים היהודים לעבודות תשתית ברחבי הממלכה. תיאודור דנקר ציין במכתב למשרד החוץ הגרמני, שבפגישה שנערכה בינו לבין גברובסקי בשלהי ינואר מסר גברובסקי, כי יש לבצע פעולות נמרצות נגד הקהילה היהודית אך אין לתת להן ביטוי פומבי ורחב מדי. עוד ציין גברובסקי, כי יש לגרש את כל יהודי הממלכה, אך רצוי להתחיל ביהודים "מהשטחים החדשים".
בהמשך, הודיעו ראשי הממשל הבולגרי כי הם מוכנים לוותר על היהודים בשטחי תראקיה ומקדוניה שאינם נדרשים ככוח עבודה חיוני. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית על גירוש 20,000 יהודים המצויים בחזקת הבולגרים אל מחנות ההשמדה. גברובסקי ובלב תכננו את פעולות גירוש 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה כמבצע צבאי, כאשר בהנחייתם גויסו יחידות צבא ושיטור מיוחדות, הוקמו מחנות ריכוז, מחנות מעבר ואורגנו אמצעי תחבורה להעברת המגורשים שכללו רכבות ומעבורות. ב-4 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים "אקציה" בכל רחבי תראקיה וב-11 במרץ בערים סקופיה, ביטולה, שטיפ שבמקדוניה ופירוט (בשטחי סרביה המודרנית). המעצר בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים, בזזו את רכושם ואנסו נשים.
רכושם של המגורשים נמכר על ידי הקומיסריון לענייני יהודים בסכום שווה ערך ל-700,000 דולרים, מתוכם 257,000 דולרים הוקצו למימון מבצע הגירוש והשאר שולשלו לקופת המדינה. יהודי תראקיה נכלאו במחנות מעצר בערים דופניצה ובלגואבגרד ומהן גורשו לאחר מספר ימים ברכבות משא פתוחות לעיר לום. מהעיר לום שעל הדנובה הובלו ב-4 מעבורות לווינה, ממנה ברכבות לקטוביץ ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. יהודי מקדוניה רוכזו במחנה הריכוז מונופול אשר שכן בשטח מפעל הטבק "מונופול" שבסקופיה ומשם לאחר מספר ימים, גורשו ברכבות ישירות לטרבלינקה. מרבית יהודי תראקיה ומקדוניה נרצחו ביום הגעתם למחנה ההשמדה טרבלינקה. מקרב יהודי מקדוניה שגורשו ניצלו 196 נפשות ומקרב יהודי תראקיה פחות מ-100.
ב-5 באפריל 1943 כתב קרל הופמן, הנספח הצבאי הגרמני לסופיה, דין וחשבון למשרד החוץ הגרמני בברלין. בדיווחו ציין הופמן את השלמת גירושם של 11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה והוסיף שנקודת המוצא הייתה נכונותו של שר הפנים גברובסקי בשם הממשלה הבולגרית לבצע את הגירוש.
כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה"
במועד אישור הסכם הגירוש מצויים היו בשטחי מקדוניה ותראקיה 11,343 יהודים ומשרד הפנים הבולגרי הונחה להכין רשימת מגורשים ראשונית ובה נכללו 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי להשלים את המכסה שעליה סוכם. ב-2 במרץ אושר הסכם הגירוש על ידי הממשלה הבולגרית תוך קביעה שההחלטה אינה טעונה פרסום רשמי. מנוסח ההסכם בשפה הבולגרית שהובא לאישור הממשלה נמחק המשפט "מהשטחים הבולגרים החדשים, תראקיה ומקדוניה", בעוד שבנוסח הגרמני נותר המשפט והושם בסוגריים.
על אירועי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" קיימת מחלוקת בין היסטוריונים. חלקם טוענים שפילוב וגברובסקי ביצעו מחטף ללא ידיעת הממשלה הבולגרית, שרשמית אמורה הייתה לאשר את גירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה בלבד. חלקם הקטן טוען שפילוב, גברובסקי ובלב הוליכו את המלך שולל והוא לא היה בסוד העניינים. רובם טוענים שפילוב וגברובסקי ביקשו לנצל את מנגנון גירוש המכסה הראשונית של 6,365 יהודים מבני "בולגריה הישנה", כדי לגרש את כל 48,000 יהודי הממלכה. עוד טוענים מרבית ההיסטוריונים כי במעמד אישור ההסכם ידעו המלך הבולגרי וכל חברי ממשלתו שאישור ההסכם כולל את גירושם של אלפים מיהודי "בולגריה הישנה", שהוגדרו במסמכי הממשלה "אלמנטים בלתי רצויים",.
ב-6 במרץ נודע ליהודי קיוסטנדיל על כוונת הגירוש לפולין. מנהיגי הקהילה היהודית פנו לנכבדי העיר בבקשת סיוע. ב-8 במרץ יצאה לסופיה משלחת בראשות חבר הפרלמנט פטר מיכאלב ואליו נלוו איוואן מומצ'ילוב, אסן סויצ'מזוב וולדימיר קורטב שגמרו אומר לבטל את החלטת הגירוש. עם הגיעם לסופיה פנו לדימיטר פשב סגן יושב ראש הפרלמנט ובן עירם, תיארו את המצב בקיוסטנדיל וביקשו את עזרתו. למחרת נפגשו פשב ו-4 חברי המשלחת מקיוסטנדיל עם גברובסקי. שר הפנים הכחיש את דבר הגירוש המיועד ופשב תקף אותו בחריפות ומסר לו שיש עדויות רבות שסותרות את דבריו. ולדימיר קורטב מנהיג הארגון המהפכני המקדוני איים במרומז על חייו של גברובסקי. בשלב זה הודה שר הפנים שב-10 במרץ מתוכנן מבצע גירושם של יהודי "בולגריה הישנה" ולאור הטענות החוקתיות שהעלו חברי המשלחת הוא מוכן להשעות את ביצוע צו הגירוש. גברובסקי התקשר למושל קיוסטנדיל והודיע לו על דחיית הגירוש למועד בלתי ידוע,.
גירוש יהודי סופיה
בשלהי אפריל 1943 כתב גברובסקי לבוגדאן פילוב מזכר רשמי ובו נכתב שיש להעביר את היהודים המביעים התנגדות לפעילות הממשלה ואת המובטלים מתעסוקה למחנות כליאה. לצורך כך נדרש אישור להקמת צריפי כליאה. האישור ניתן ב-17 במאי. באמצע מאי גיבשו תיאודור דנקר, גברובסקי ובלב תוכנית לגרש את כל יהודי בולגריה, להוציא נתיני המדינות הזרות שלא נכבשו על ידי גרמניה. התוכנית הובאה לאישור הממשלה ב-21 במאי, אך בישיבת הממשלה אושרה רק הגלייתם של יהודי סופיה לערי השדה, כפי הנראה בהנחייתו של המלך הבולגרי. ב-24 במאי החל מבצע גירושם של יהודי סופיה לערי השדה. לאחר הגירוש החל גל מחאות של פוליטיקאים, אישי ציבור וראשי הכנסייה הבולגרית. בפגישה בין גברובסקי לראשי איגוד עורכי הדין שהגיעו למחות על הגירוש, מסר גברובסקי "שלבני האדם ממוצא יהודי אופי חתרני והם משרים אווירת תעמולה נגד בולגריה ובשיתוף עם אויביה".
דייוויד הארבור
דייוויד הארבור (באנגלית: David Harbour; נולד ב-10 באפריל 1975) הוא שחקן אמריקאי, זוכה פרס גילדת שחקני המסך, שהתפרסם בעיקר בזכות תפקידו בסדרה "דברים מוזרים" בה הוא מגלם את ג'ים הופר.
ראשית חייו
הרבור נולד בווייט פליינס, ניו יורק לקנת' וננסי הארבור. בנעוריו, למד בתיכון גבעת ביראם בארמונק, ניו יורק. בשנת 1997 סיים הארבור את לימודיו בדארטמות' קולג' בהנובר, ניו המפשיר.
קריירה
הארבור גם ידוע בגילומו את גרג בים בסרט "קוונטום של נחמה", את שפ קמפל ב"חלון פנורמי" ובתפקידו ב"שם המשחק". הוא גם השיג תשבחות בשל גילומו של רוצח סדרתי בשם פאול דווילדיס באחד הפרקים ב"חוק וסדר: כוונה פלילית". הוא גם שיחק בתפקידים שונים ב"הר ברוקבק", "הצרעה הירוקה", "סוף המשמרת" ו-"Between Us". ב-2013 הוא שיחק בתפקיד משנה בסדרה "אלמנטרי". בשנים 2012–2014 שיחק בסדרה חדר החדשות.
בשנת 2014 גילם הארבור את דמותו של ד"ר ריד אקלי בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "מנהטן" . הוא גם מגלם בתפקיד ראשי את דמותו של ג'ים הופר בסדרה "דברים מוזרים". בשל תפקידו בסדרה, הארבור היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים (2017 ו-2018) ולפרס גלובוס הזהב (2018). ב-2017 הוא זכה בפרס גילדת שחקני המסך יחד עם שאר השחקנים. בטקס הענקת הפרס, חוללו דייוויד וכוכבי הסדרה סערה כשהתבטאו נגד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בסרט "הלבוי" אשר יצא לאקרנים ב-2019, הוא מגלם את הלבוי בתפקיד ראשי.
חיים אישיים
ב-2020 התחתן עם לילי אלן בלאס וגאס.
שיבנקה שיבניק
שיבנקה שיבניק (בקרואטית: KK Šibenka Šibenik) היא קבוצת כדורסל קרואטית מהעיר שיבניק שעל חוף הים האדריאטי, המשחקת בליגת העל הקרואטית.
היסטוריה
הקבוצה משחקת בליגה הקרואטית הבכירה מאז הקמתה. בעונת 2003/04 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף הקרואטי. בעונת 2009/10 ירדה הקבוצה לליגה השנייה וחזרה בסיום עונת 2010/11. בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף.
הקבוצה משתתפת במסגרות אירופאיות מאז שנת 1981. בעונות 1981/82, 1982/83 הגיעה לגמר גביע קוראץ' והפסידה שנתיים ברציפות לקבוצת לימוז' הצרפתית.
בעונת 2004/05 השתתפה הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית.
פחמן משודרג
פחמן משודרג (באנגלית: Altered Carbon, כלומר ״פחמן שעבר שינוי״) הוא ספר מדע בדיוני מאת ריצ'רד מורגן שראה אור בשנת 2002. העלילה מתרחשת בסן פרנסיסקו של 2500, בעולם שבו הנפש האנושית יושבת בתוך מחסנית מוח (cortical Stack) והגוף הוא רק מעטפת חיצונית. הנפש הדיגיטלית יכולה לנדוד בין גופים ביולוגיים שונים, טבעיים ומשודרגים, וסביבות וירטואליות.
הספר זכה בפרס פיליפ ק. דיק לנובלה הטובה ביותר לשנת 2003. הספר עובד לסדרת טלוויזיה באותו השם שעלתה בשנת 2018 בנטפליקס.
עלילה
הסיפור בנוי בתבנית הקלאסית של בלש אפל, עם כל המוטיבים הקלאסיים של הז'אנר: הגיבור נוכרי ומנודה, פושע משוחרר וזר בעיר. הוא מין נֵפֶל, מפסידן שלאף אחד לא אכפת ממנו, ותחושת הניכור שלו מפעפעת לכל אורך הספר. הוא מחפש תשובות בתחתית בקבוק וויסקי ושואל שאלות עם אקדח. הוא אינו גיבור ומונע מתוך נקמה, תאוות בצע ותשוקה, והגבולות המוסריים שלו נזילים. למרות שהוא אנטי גיבור, הקוראים מזדהים איתו ורוצים שינצח, גם אם זה לא יוביל אותו לשום מקום.
לתוך התבנית הקלאסית מורגן מוזג תמהיל עתידני סייברפאנקי קשוח משולב בביקורת חברתית נוקבת על מעמדות וכוח. הטכנולוגיה אולי מקדמת בגדול את האנושות, אבל מקדמת בעיקר את העשירים ובעלי האמצעים, וככל שהטכנולוגיה מתקדמת יותר הפער המעמדי מתרחב. בעולם של פחמן משודרג הפער קיצוני ביותר מפני שהכסף יכול לקנות מפלט מהמוות, ומי שנשאר בחיים לאורך זמן יכול לצבור עוד ועוד כוח ומעמד, להגדיל את הפער ולהפוך כמעט לגזע חדש, שעדיין כבול בכל החולשות האנושיות הרגילות.
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי טאקשי קובאץ' ששוגר מאות שנות אור לכדור הארץ לפתור תעלומת רצח. אבל קובאץ' אינו בלש או חייל - הוא הרבה יותר מזה. קובאץ' הוא שליח (Envoy) לשעבר, מעין חייל\סוכן סמוי\בריון של חיל החסות, עם הכשרה ייחודית שמאפשרת לו לתפקד היטב בסביבות לא מוכרות שהוא נזרק אליהן מתוקף תפקידו. העלילה מובילה את הקורא לגלות את העולם ואת העבר של קובאץ' שלב אחר שלב, וכצפוי בבלש אפל שולחת את הגיבור לתהומות רפש אנושי וחברתי, שלו ושל אחרים. לא במפתיע תהליך הגילוי עמוס באלימות וסקס, ומורגן ספג ביקורת רבה על הכתיבה הבוטה והלא מתפשרת של שני האלמנטים הבסיסיים של התודעה האנושית. סצנה קשה במיוחד של עינוי וירטואלי הובילה מבקרים להאשים את מורגן ב-"פורנו עינויים", ועל כך ענה מורגן שהסצנה מבוססת על תיאורי עינויים במדינות מוסלמיות מדו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל שהרתיחו את דמו.
ההפרדה בין הנפש לגוף מפעפעת לאורך כל הספר, מהמעבר של התודעה בין גוף לגוף וגם לסביבות וירטואליות. מורגן ממחיש את הניתוק בכך שהוא מתאר פעילויות אנושיות במונחים מכניים ופעולות מכניות במונחים אנושים, ובכך יוצר טשטוש בין העולמות והמשחק בין הניתוק והמיזוג בין הנפש (התוכנה) שרוכבת על הגוף (החומרה) זורק את הקורא ללא הרף לשאלות הפילוסופיות עתיקות היומין של גוף ונפש, והאם באמת ניתן להפריד בין השתיים, ועד כמה הנפש יכולה לשלוט בגוף וכמה הגוף בעצם שולט על הנפש דרך הביולוגיה, בין אם היא ממשית או וירטואלית.
בית הקרן הקיימת על יד בית דגן
בית הקרן הקיימת ליד צומת בית דגן (אז: בית דג'אן) היה מוצב עברי חשוב בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות ששכן על תוואי הדרך ההיסטורית בין יפו לבין ירושלים. הערבים בפיקודו של חסן סלאמה התקיפו אותו מספר פעמים ואף הצליחו לפוצץ אותו אך לא לכובשו.
רקע היסטורי
בית "הקרן הקיימת" היה בית בודד בן שלוש קומות, כ-650 מטרים ממערב לצומת בית דגן ולתחנת המשטרה הבריטית שהייתה שם. השטח עליו נבנה הבית, שהתפרס משני צידי כביש ירושלים תל אביב, נקנה בשנת 1922 על ידי הקרן הקיימת, אך הוחלף עם ערבי מיפו תמורת שטח בגודל דומה בצמוד לנחלת יהודה. הערבי בנה במקום את הבית והפעיל בו בית חרושת לסיגריות. בשנת 1930 מכר הערבי את הבית ורוב השטח לחיים שוגרמן שקיים במקום פרדס. לאחר ששוגרמן הסתבך בחובות הוצא הבית למכירה כדי לכסות חוב לו היה ממושכן לזכות בנק ברקליס ובנק אשראי. לאחר שכבר הוצעו הצעות לקנייה מצד גורמים ערביים, שכנע המרכז החקלאי את דירקטוריון הקרן הקיימת לישראל לקנות את השטח, בגלל החשיבות האסטרטגית של הבית. פנחס רוטנברג ובנק ברקליס הבטיחו לקרן הקיימת הלוואות נוחות כדי שיוכל לקנות את השטח. השטח נקנה בידי חברת הימנותא ונמסר לעיבוד לידי קיבוץ מעלה החמישה.
מלחמת העצמאות
עם פרוץ מלחמת העצמאות קיבל המקום ובייחוד הבית, חשיבות אסטרטגית רבה. הוא חלש על הדרך הראשית ליפו וממנה, חלש על הצומת החשובה למושבות הדרום והיה עמדת הגנה חשובה לדרך הביטחון מולדת - ראשון לציון.
בתחילת המלחמה הייתה במקום יחידת מילואים של הפלמ"ח. ב-5 בינואר 1948 הצליחו חבלנים ערבים להתקרב לבניין בחסות גשם שוטף מבלי שהמגינים יבחינו בהם ולהניח חומר נפץ לידו. בהתפוצצות נפרץ אחד החדרים בקומה התחתונה ואחד מאנשי הפלמ"ח,, נהרג. בתגובה חדר כוח פלמ"ח ב-8 בינואר 1948 לכפר בית דג'אן ופוצץ בו בית ששימש אכסניה לתוקפים. בית הקרן הקיימת בוצר והוטמנו מוקשים סביבו. בפעילות זו נהרגו עוד שני אנשי פלמ"ח ממוקש שהתפוצץ לידם.
ב-17 בפברואר 1948 החליף כוח של חטיבת גבעתי בסדר גודל של מחלקה את אנשי הפלמ"ח. יום לאחר מכן הטילו הערבים ממכונית חבית נפץ שלא התפוצצה. ב-27 בפברואר 1948 הטילו חבית נוספת שהתפוצצה והרסה את המרפסת הפונה לכביש. הערבים חזרו על פעולה זו ב-29 בפברואר 1948 ונזק נוסף נגרם לבניין.
בניית מוצב ההגנה החפור וההתקפה הראשונה
פצצות החבית שהוטלו על הבניין גרמו לו נזקים והיה חשש סביר שבאחד הניסיונות יצליחו הערבים לפוצץ את הבית כולו. מול חשש זה החליט מטה חטיבת גבעתי להקים מוצב הגנה חפור צמוד לבית, אליו יוכלו המגינים לסגת בעת הצורך. בניית המוצב נעשתה במהירות. ב-11 במרץ 1948 הגיעה למקום שיירה עם חמרי ביצורים, דחפור וארבעים פועלים ובחיפוי המגינים הקימו תוך יום ארבעה בונקרים מוקפים חומת עפר גבוהה ובה עמדות מבוצרות. פעילות זו לא נעלמה מעיניו של חסן סלאמה והוא החליט לתקוף בטרם תושלם בניית המוצב.
בליל שבת, 13 במרץ 1948, כשהפועלים ומארחיהם הסבו למסיבת קבלת שבת, החלה ההתקפה הגדולה. הערבים פתחו בהתקפת הטעיה ממערב אך ההתקפה העיקרית הייתה אמורה להתחיל ממזרח, בפיקודו של מפקד גרמני.
הפועלים האזרחים נשכבו על הארץ והמגינים תפסו עמדות בבניין. הכוח העיקרי שהתקיף ממזרח עלה על מוקשים ונתגלה. בראשו היו חבלנים עם חומר נפץ כדי לפוצץ את קיר הבניין ולחדור דרכו. אש המגינים הניסה אותם והם סירבו לחזור למרות קללותיו של המפקד הגרמני. עם שחר נסוגו הערבים עם 3 הרוגים ו-6 פצועים. מהמגינים לא נפגע איש.
בסריקת המקום למחרת נתגלו כלי נשק, תחמושת ומטעני חומר נפץ. כן נתגלה תת מקלע גרמני מסוג שמייסר שנמסר במתנה למפקד החטיבה, שמעון אבידן.
פיצוץ הבניין וההתקפה השנייה
חסן סלאמה החליט לשנות את שיטת הפעולה. הוא תכנן התקפה רחבת היקף. בשלב הראשון יפוצץ הבית בהפתעה על ידי משאית עמוסת חומר נפץ. לאחר הפיצוץ תחל הסתערות על הריסות הבית ולאחר מכן על הבונקרים. באותו זמן יחסמו כוחותיו את הדרכים המובילות לבית הקרן הקיימת ממקוה ישראל ומראשון לציון. הוא גייס לשם כך 400 לוחמים מכפרי הסביבה בפיקודם של שני מפקדים גרמנים, 3 חיילים בריטים עריקים, ו-5 יוגוסלבים.
ב-19 במרץ 1948 נסתיימה בניית המוצב החפור והוחל בהעברת הציוד אליו מהבית. חשובה ביותר הייתה העברת מכשיר האלחוט שאיפשרה העברת ידיעות למפקדה לאחר שקווי הטלפון נותקו על ידי הערבים. עשרים המגינים היו עסוקים בתרגול נסיגה מהירה מהבית למוצב החפור.
בשעה 17:45 התקרבו לבית הקרן הקיימת מכוון צומת בית דג'אן שתי מכוניות - ג'יפ ומשאית דודג' עמוסה ב-500 ק"ג של חומר נפץ, שהייתה קשורה אליו בכבל ברזל. בהגיע המכוניות למרגלות הבית הן נעצרו. כבל הגרירה נותק, נהג המשאית כיוון אותה לעבר גדר הבית וקפץ ממנה לפני שנתקלה בגדר. לפני שהצליח השומר בעמדת המרפסת לפתוח באש קפץ נהג המשאית על הג'יפ והמפעילים נמלטו לכוון יאזור. השומר צעק בקול "חבית" והאנשים פינו במהירות את הבית ותפסו עמדות במוצב. כעבור שתי דקות נשמע קול פיצוץ אדיר והבית קרס.
קבוצה קטנה של מגינים תפסה עמדות בהריסות הבית לקדם את פני ההתקפה. חסן סלאמה צפה על האזור מבנין מטוויה שנמצא 1,500 מטר צפונית לבית הקרן הקיימת.
עם רדת החשיכה נורתה רקטה מכוון בנין המשטרה ונפתחה אש מקלעים ומרגמות על הבית. בחיפוי זה החלו מאות ערבים להסתער בקריאות "איטבח אל יאהוד". המגינים פתחו באש מדויקת ובזריקת רימונים ועצרו את הגל הראשון של ההתקפה. לאחר מכן נסוגו המגינים למוצב. הערבים תקפו שוב ו"כבשו" את הריסות הבית ממנו החלו להיערך להתקפה על המוצב.
בשעה 22:00 החל גל ההתקפה על המוצב. המגינים פתחו באש חסכונית ומדויקת וגל ההתקפה הזה נשבר. המפקד הגרמני שהבחין בתגובת האש הדלילה הסיק שמצבם של המגינים אבוד וקרא להם בגרמנית: "אתם מוקפים ואין לכם תחמושת. נתייחס אליכם כאל שבויים לפי אמנת ז'נבה, התמסרו בחיים ותישארו בחיים. אני נותן לכם חמש דקות!".
מפקדת גבעתי שקבלה את ההודעה על ההתקפה ארגנה שתי תגבורות. תגבורת משוריינת מכוון ראשון לציון נתקלה בצומת באש תופת של הערבים ומאש מתחנת המשטרה על ידי בריטים ששתפו אתם פעולה ונאלצה לסגת. המגינים היו כלאחר ייאוש ובקשו לסגת. בתקופת השפל הזאת הצליחה תגבורת של גבעתי עמוסה בנשק ובמרגמה להגיע ממולדת ולחבור למגינים. מיד הוגברה עוצמת האש והופעלה המרגמה שפגעה בריכוזי הערבים שסירבו לצאת להתקפה נוספת למרות קללותיו של המפקד הגרמני. עם עלות השחר נסוגו הערבים מהמקום.
תוצאות ההתקפה
לאחר שהסתבר שהיהודים עדיין במקום הסביר חסן סלמה את כישלונו בכך ש-150 לוחמים שלו לחמו נגד 600 יהודים וכי הקרב הוכרע לאחר שהגיעה תגבורת יהודית דרך מנהרה סודית ממקווה ישראל אשר נמצאת במרחק ארבעה קילומטרים.
הבריטים דרשו מהיהודים להתפנות מהמקום כי התנועה בכביש הייתה חשובה להם לפני עזיבתם את הארץ. לבסוף הושג הסכם שהבריטים יחזיקו כוח ליד הריסות הבית והיהודים יישארו במוצב. יחסי ידידות התפתחו בין הבריטים והיהודים במקום.
עם כיבוש יאזור במבצע חמץ נשבר המצור על בית הקרן הקיימת. כוח גבעתי נפרד מהמקום והוחלף על ידי כוח מחטיבת קרייתי. ב-14 במאי 1948 פינו הבריטים את בניין המשטרה בצומת ומסרוהו לערבים. באותו יום כבשו אותו היהודים והערבים נסוגו כמעט ללא קרב. בחיפוש במקום נמצא מטען חומר נפץ של 500 ק"ג שהיה אמור להיות מופעל על ידי מנגנון הפעלה הקשור בחוט. למרבית המזל ניתק החוט בעת ההתקפה.
לאחר כיבוש המשטרה נפתח הצומת למושבות הדרום ונפסק הצורך להשתמש בדרך הביטחון.
במקום בית הקרן הקיימת הוקמה אנדרטה בשנת 1949. במשך שנים רבות היה הבניין נטוש ומוזנח. האתר עבר שיפוץ בשנת 2014 על ידי עיריית ראשון לציון.
אלדוס האקסלי
ביוגרפיה
האקסלי נולד בעיירה גודלמינג שבמחוז סארי בדרום אנגליה. בנו של הסופר לאונרד האקסלי ואשתו הראשונה ג'וליה ארנולד, אחיו למחצה של אנדרו האקסלי, ונכדו של הביולוג תומאס הנרי האקסלי. אמו ג'וליה מתה בשנת 1908, כאשר אלדוס היה רק בן ארבע עשרה. שלוש שנים לאחר מכן סבל ממחלה שפגעה קשות בראייתו. מצב של כמעט עיוורון פסל אותו מלשרת במלחמת העולם הראשונה. לאחר שראייתו שבה אליו, הוא לימד ספרות אנגלית בבייליול קולג' שבאוקספורד.
האקסלי השלים את הנובלה הראשונה שלו (אשר לא ראתה אור) בגיל שבע עשרה והתחיל לכתוב באופן מקצועי בתחילת שנות העשרים שלו. הוא כתב נובלות על הצדדים הלא-אנושיים בתהליך ההתפתחות המדעי, המפורסמת שבהם היא "עולם חדש מופלא", וכמו כן על נושאים פציפיסטיים (כגון "עיוור בעזה"). האקסלי הושפע מאוד מפ. מאתיאס אלכסנדר, וכלל אותו ב"עיוור בעזה".
במשך מלחמת העולם הראשונה העביר האקסלי את רוב זמנו באחוזת גארסינגטון, ביתה של אוטולין מורל. מאוחר יותר, תיאר באופן קריקטוריסטי בספרו Crome Yellow (1921 את סגנון החיים באחוזה, אך נשאר בקשרי ידידות עם המשפחה. הוא נישא למריה ניס, שאותה פגש בגארסינגטון. אף שהיו אלה נישואין מאושרים וארוכים (שהניבו בן אחד, מתיו, מדען) היה הקסלי מעת לעת מעורב בפרשיות קצרות עם מאהבות, הנודעת בהן - ליידי ננסי קאנראד.
האקסלי עבר ללאנו שבקליפורניה ב-1937, אך בניגוד לחברו הפילוסוף ג'רלד הרד, שהצטרף אליו, הוא לא קיבל אזרחות, מאחר שסירב לשייך את תפיסתו הפציפיסטית לאמונה דתית. בשנת 1938 הוא התחבר עם ג. קרישנמורטי, שאת תורתו העריץ. הוא נעשה מאמין בדת ההינדואיזם במעגל של הסוואמי פראבהוונאדה, ובנוסף הכניס את כריסטופר אישרווד למעגל זה.
האקסלי החל לעסוק במדיטציה ונעשה צמחוני. לכן, עבודותיו הושפעו רבות ממיסטיקה ומניסיונו בסם ההזיות מסקלין, שאותו הכיר באמצעות הפסיכיאטר שלו האמפרי אוסמונד ב-1953. התנסויותיו של האקסלי בסם הפסיכדלי מתוארות במאמרים "דלתות התודעה" (The Doors of Perception) ו"גן עדן שאול" (Heaven and Hell). המאמר הראשון נקרא בהשראת שירו של ויליאם בלייק, שכתב "כאשר דלתות התודעה נקיות, כל הדברים נראים כפי שהם, אינסופיים." אותו שיר היווה השראה לשמה של להקת הרוק "הדלתות". חלק מכתביו בנושא הפסיכדליה נקראו רבות על ידי ההיפים הראשונים. אשתו מריה מתה מסרטן השד ב-1955, ובשנת 1956 נישא בשנית ללורה ארצ'רה (האקסלי).
בשנת 1960 אובחן האקסלי כחולה סרטן הגרון. בשנים הבאות, בעוד בריאותו מידרדרת, הוא כתב את הנובלה Island, ונתן הרצאות על "הפוטנציאל האנושי" במוסד אסאלן שבקליפורניה. רעיונותיו היוו את היסוד להקמת תנועת הפוטנציאל האנושי. בנאום שנתן בשנת 1961 בבית הספר לרפואה של קליפורניה בסן פרנסיסקו, אמר האקסלי: "בדור הבא בערך תהיה שיטה תרופתית לגרום לאנשים לאהוב את השעבוד שלהם וליצור דיקטטורה ללא דמעות, כלומר יצירת מעין מחנה ריכוז ללא כאבים לחברות שלמות כך שחירותם של אנשים למעשה תילקח מהם בעוד הם די ייהנו מכך".
תאריך לידה
בחוק נקבעות זכויות שונות בהתאם לגילו של אדם, ובהן זכות ההצבעה בבחירות, הזכות להינשא, ההיתר לעשן או לשתות משקאות חריפים, זכויות שונות בדיני העבודה, דיני המיסים ודיני ביטוח לאומי, ועוד. לכל הזכויות האלה, התאריך הקובע הוא יום הולדתו של האדם.
אלדוס האקסלי
סרטים
מספר סרטים מבוססים על עבודותיו של האקסלי:
תאריך לידה
את תאריך הלידה נהוג לחגוג מדי שנה, בחגיגת יום הולדת.
אלדוס האקסלי
סרטים
כמו כן, השתתף האקסלי בכתיבתם של מספר תסריטים לסרטי קולנוע (בחלקם ללא קרדיט):
תאריך לידה
אנשים המאמינים באסטרולוגיה ובנומרולוגיה מייחסים משקל רב לתאריך הלידה, המשמש בתחומים אלה לחיזוי עתידו של האדם. בהתאמה, לעיתים נוהגים להתאים מפה אסטרולוגית או נומרולוגית לפי תאריך הלידה של אדם כדי להתאים לו שם אשר יסתדר עם המאפיינים שעתידים להיות לו.
המתמטיקאי פליקס קליין נהג לספר בהנאה שכל אחד משלושת רכיבי תאריך הולדתו הוא ריבוע של מספר ראשוני (הוא נולד ב-25.4.1849).
לאישה הנמצאת בהיריון יש עניין בתאריך הלידה המשוער, כדי להתכונן ללידה (חוק עבודת נשים, למשל, מקנה לאישה ההרה זכות לצאת לחופשת לידה גם במהלך "שבעה שבועות או פחות מזה, כרצון העובדת, לפני יום הלידה המשוער"). לקביעת תאריך הלידה המשוער, בהנחה שההיריון יימשך 40 שבועות, משמשים מחשבוני היריון.
לוחות שנה לציון תאריך הלידה
אנשים מציינים את תאריך הלידה בהתאם ללוח השנה המקובל עליהם. במרשם האוכלוסין בישראל נרשם תאריך הלידה לפי הלוח הגרגוריאני והלוח העברי. בתעודת זהות ישראלית מופיע תאריך הלידה לפי הלוח הגרגוריאני, וליהודים גם תאריך הלידה לפי הלוח העברי.
כיוון שהמעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני נעשה במועדים שונים בארצות שונות, תאריכי לידה של אישים ילידי רוסיה שנולדו במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 נהוג לציין לפי התאריך היוליאני, שנהג באותה עת בארצם, ולפי התאריך הגרגוריאני, שנהוג כעת ברוסיה (וביתר מדינות העולם). כיוון שבשני הלוחות שמות החודשים זהים, ציון תאריך לידה במצב זה, ללא ציון לוח השנה, יוצר אי-בהירות.
בחוקי מדינת ישראל העוסקים בגילו של אדם נקבע הגיל, כאמור בחוק הפרשנות, בהתאם לתאריך הלידה לפי הלוח הגרגוריאני. יוצאי דופן הם:
קביעת תאריך הלידה
לעיתים קיימת אי-בהירות באשר לתאריך הלידה המדויק של אדם. לעיתים לא ידוע יום הלידה, לעיתים לא ידועים יום הלידה וחודש הלידה, ובמקרים קיצוניים יש ספק גם באשר לשנת הלידה. בשנת 2010 היו רשומים בהולנד כ-77,000 אנשים שלא ידוע תאריך הלידה המלא שלהם. בישראל היו עד שנת 2011 כ-800,000 איש שעלו לארץ ללא תעודת לידה רשמית, ותאריך לידתם נרשם עם הספרות "00.00" במקום יום וחודש הלידה. חוק הביטוח הלאומי, המקנה זכויות שונות לפי גילו של אדם, מתייחס לבעיה זו בקובעו (סעיף 385): "לא הוכח יום לידתו של אדם, חזקה עליו, לעניין חוק זה, שנולד בחמישה עשר לחודש לידתו, ואם לא הוכח החודש - חזקה כאמור שנולד באחד באפריל של שנת לידתו."
מסיבות שונות אנשים מציגים לעיתים תאריך לידה שונה מתאריך הלידה האמיתי שלהם. עם סיבות אלה נמנות:
לעיתים אדם מבקש לשנות את תאריך הלידה שלו, כפי שנרשם במרשם האוכלוסין, למשל להקדים את תאריך הלידה כדי להיות זכאי לקצבת אזרח ותיק. תהליך זה מוסדר בישראל בנוהל של רשות האוכלוסין וההגירה ובחוק קביעת גיל.
סביון ליברכט
סביון ליברכט (נולדה ב-13 בינואר 1948) היא סופרת ומחזאית ישראלית.
ביוגרפיה
ליברכט נולדה בשם סבינה סוסנובסקי במינכן שבגרמניה, להורים ניצולי השואה. ב-1950 עלתה לישראל עם הוריה. בילדותה התגוררה בבית דגן ולאחר מכן בבת ים. לאחר השירות בצה"ל נסעה ללמוד בלונדון ושינתה שמה לסביון.
למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, והועסקה כעיתונאית בירחון "את". אוסף סיפוריה הראשון, "תפוחים מן המדבר", יצא לאור בשנת 1986.
ליברכט פרסמה שני רומנים, אך היא נודעת בעיקר בזכות סיפוריה הקצרים, שאת חלקם עיבדה למחזות. סגנון כתיבתה הוא ריאליסטי, מורכב, דחוס ומלא מתח. בכתיבתה ניכרת העדפה לקול הפנימי של הדמות המרכזית, על פני ההתרחשות החיצונית. סיפוריה נוגעים בהוויה הישראלית, והיא מרבה לעסוק בקונפליקטים המאפיינים הוויה זו: הקונפליקט הדתי-חילוני, היהודי-ערבי והבין-דורי. סיפוריה מושפעים מחוויותיה כבת לניצולי השואה, ורבים מסיפוריה נוגעים בשואה ובהשלכותיה על הניצולים וצאצאיהם.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס
האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס (בערבית: جامعة القدس المفتوحة) היא האוניברסיטה הפלסטינית הגדולה ביותר והמוסד היחיד ללמידה מרחוק ברשות הפלסטינית. היא הוקמה בשנת 1991 על פי החלטה של ארגון השחרור הפלסטיני בעמאן. כיום לומדים דרכה מעל 58,920 סטודנטים (מתוכם 40.2% נשים) ב-24 סניפים הפזורים ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
מעמד האוניברסיטה
האוניברסיטה הפתוחה היא אוניברסיטה ציבורית. היא נמצאת בשליטה ובפיקוח ישיר של המשרד לחינוך ולהשכלה גבוהה של הרשות הפלסטינית, האחראי לגיוס מורים ולתשלום משכורות. אתר האינטרנט של האוניברסיטה הוקם מכספי סיוע של האו"ם, ומרבית הלמידה נעשית דרך רשת האינטרנט. בנוסף, האוניברסיטה מוציאה ספרי לימוד ומקליטה הרצאות.
מרבית הסטודנטים באוניברסיטה לומדים הוראה, כלכלה או מדעי החברה, וישנן גם תוכניות לימוד במדע וטכנולוגיה, חקלאות וניהול. הסניפים הגדולים ביותר נמצאים ברמאללה, שכם, טולכרם, חברון וקלקיליה. לאוניברסיטה גם סניפים בערב הסעודית ובאיחוד האמירויות. בנייני המנהלה נמצאים ברמאללה ובחברון. שתי הספריות המרכזיות נמצאות בעזה ובבית לחם והן כוללות גם מעבדות מחשבים.
פקולטות
באוניברסיטה פקולטות למדעים ולמדעי הרוח.
יחסי האיטי–ישראל
יחסי האיטי–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת האיטי לבין מדינת ישראל אשר החלו ב-17 במרץ 1949, אז הכירה האיטי בעצמאות ישראל, והייתה למדינה ה-48 בעולם שעשתה זאת.
שגריר ישראל בפנמה מייצג את היחסים בין שתי המדינות, ולישראל קונסוליה של כבוד בבירת האיטי פורט-או-פרנס. לפני שנת 1980 החזיקה האיטי בשגרירותה הרשמית בישראל בירושלים, אם כי העבירה אותה לתל אביב באותה שנה בעקבות לחץ בינלאומי אשר כלל את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם שקבעה כי החוק שהתקבל בישראל כחודש לפני כן (חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל) הקובע כי ירושלים המאוחדת היא בירת ישראל ולא ירושלים המערבית כפי שהוגדר עד אז הוא "הפרה של החוק הבינלאומי".
היסטוריה
ב-1937 החלה ממשלת האיטי, כמו עמיתיה ברפובליקה הדומיניקנית, להנפיק דרכונים ואשרות ליהודים ממזרח אירופה שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים. האוכלוסייה היהודית באי הגיעה באותה העת לכדי 300 נפשות, אולם רבים עלו למדינת ישראל בתחילת שנות החמישים ואחרים בעקבות מרד האזרחים במדינה בשנת 1986.
ב-29 בנובמבר 1947 האיטי הצביעה בעד תוכנית החלוקה בהצבעה שהתקיימה בעצרת הכללית של האו"ם, וב-17 במרץ 1949 הכירה המדינה בעצמאות ישראל.
בספטמבר 1958 הקימו ישראל והאיטי יחסים רשמיים ביניהם, והחליפו שגרירים ביניהם, כשציר ישראל במקסיקו, דוד שאלתיאל, הואמן כשגריר לא תושב להאיטי, ושגריר האיטי בצרפת, לואי מארס, מונה לשגריר לישראל. ביולי 1959 פתחה האיטי שגרירות בישראל, בירושלים.
ב-12 בינואר 2010 התרחשה באי היספניולה רעידת אדמה חזקה בעוצמה של 7.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט אשר הרגה מעל 300,000 איש. מדינות רבות שלחו צוותים לסיוע למדינה, בהן ישראל אשר הוגדרה מהראשונות, ששלחה צוות שמנה 220 איש והקימה בית חולים שדה המסוגל לטפל ב-500 נפגעים מדי יום. בסוף אוגוסט 2010 שלחה ישראל בעקבות החלטת ממשלה שהתקבלה חודש קודם לכן, בפעם הראשונה כוח של 14 שוטרים להשתתף בכוח שמירת השלום של האו"ם במדינה. לאחר סיום שהותה בהאיטי, דווח כי המשלחת הישראלית טיפלה ביותר מ-1110 חולים, ערכה 319 ניתוחים מוצלחים, ביצעה 16 לידות (כולל 3 בניתוחים קיסריים) והצילה רבים מההריסות. ב-27 בינואר, לאחר פעולות צוות החילוץ, ממשלת ישראל החליטה להמשיך בסיועה הרשמי להאיטי בתיאום באמצעות מש"ב - סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל ומשרד החוץ, כחלק ממאמץ עולמי לשיקום המדינה. איש העסקים היהודי המקומי, דניאל קידר, הפך למתאם בפועל של הכוחות הישראליים בהאיטי. ג'ילברט ביג'ו, איש עסקים יהודי מקומי, הוא קונסול הכבוד הנוכחי של ישראל בהאיטי. בראיונו לסוכנות הידיעות היהודית בשנת 2010, הצהיר על יחסי האיטי–ישראל באומרו, "מעולם לא הייתה אנטישמיות במדינה הזו... האיטיים תמיד העריכו את ישראל, ועכשיו יותר מתמיד".