cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Unforgettable Fire
הקלטות והפקה
השירים "Pride (In the Name of Love)", "The Unforgettable Fire", ו-"A Sort of Homecoming" חוברו בביתו של בונו במגדלי מרטלו.הקלטות האלבום החלו בתחילת חודש מאי, 1983, ב-Slane Castle. הלהקה והצוות גרו יחד בטירה לאורך העבודה על האלבום. הם בחרו באולם הנשפים הגותי שבטירה, אשר נבנה במיוחד למוזיקה והיה בעל תקרה כפתית בגובה תשעה מטר, מה שטרם לאווירה הרגועה והניסיונית שנוצרה. האווירה הייתה כל כך רגועה שיום אחד חברי הלהקה הקליטו בעירום. הגישה שלהם הייתה שבמקום להשתמש באפקטים ובהדהוד כדי ליצור את הסאונד הרגיל שבאולפן, הם יעשו את ההפך וישתמשו בהקלטה חיה כדי "לרסן את הסאונד הפרוע שלהם."
U2 שכרו את חברת Effanel Music, אשר הקליטה את ההופעות שלהם בבוסטון וברד רוקס בשנה שלפני כן, על מנת להקליט את האלבום. יחד עם החברה U2 שכרו גם מכשיר הקלטה נייד בעל 24 ערוצים, אשר היה יוצא דופן באותה התקופה. הציוד ישב בספרייה של הטירה והכבלים השתרכו ממנו אל תוך אולם הנשפים הסמוך, היכן שהלהקה ניגנה. הגנרטור אשר סיפק חשמל לאולפן התקלקל לעיתים קרובות, ורוב קטעי הגיטרה של דה אדג' הוקלטו כאשר המגבר היה במרפסת, מוגן על ידי פלסטיק מהגשם. אולם הנשפים התברר כגדול מדי ולכן הלהקה עברה להקליט בספרייה שהייתה קטנה יותר. חברת הטלוויזיה האירית RTÉ-TV צילמה את חברי הלהקה בזמן ההקלטות עבור סרט תיעודי שנקרא The Making of The Unforgettable Fire ויצא ב-1985.
על פי דה אדג', אינו התעניין יותר בחומרים הלא קונבנציונליים ופחות בשירים Pride (In the Name of Love) ו-The Unforgettable Fire. לנואה "חיפה עליו", כך שהשניים איזנו אחד את השני. חלק גדול מהאלבום נערך מחדש מאוחר יותר באולפני Windmill Lane, שם הלהקה הקליטה בין ה-6 ביוני ל-5 באוגוסט. באלבום זה U2 השתמשה לראשונה בסינתסייזר. המתח גבר בין הלהקה לצוות ההפקה באולפני Windmill Lane, בייחוד מכיוון שהלהקה "לא יכלה לסיים כלום". 12 ימים לפני תאריך הסיום הרשמי, בונו אמר שהוא לא יכול לסיים לכתוב את המילים ולהקה עבדה 20 שעות ביום במשך השבועיים האחרונים של ההקלטות כדי לסיים את האלבום. מאוחר יותר בונו אמר שהוא הרגיש ששירים כמו Bad ו-Pride (In the Name of Love) נותרו כסקיצות לא גמורות.
באותה תקופה, The Unforgettable Fire נחשב לשינוי המשמעותי ביותר שעבר על U2. לאלבום יש סאונד עשיר ותזמורתי, והוא היה האלבום הראשון של U2 בעל סאונד מגובש. תחת הניהול של דניאל לנואה, התיפוף של לארי מולאן ג'וניור הפך למשוחרר, פאנקי ומעודן יותר. נגינתו של אדם קלייטון על גיטרת הבס הפכה גם היא למעודנת יותר, כך שקטעי המקצב לא התפרצו יותר אל תוך השירים, אלא זרמו בהם.
השיר הפותח את האלבום, A Sort of Homecoming, מראה מיד את השינוי בסאונד של U2. כמו בשירים רבים באלבום, קצב התיפוף הצבאי של War מתחלף בנגינה מעודנת יותר, והגיטרה לא בולטת במיקס כמו ב-War.
בתקופה שלפני הקלטת האלבום בונו קרא הרבה סיפורת, שירה ופילוסופיה, אשר השפיעו על כתיבתו. הוא אמר שהוא מרגיש ש-The Unforgettable Fire הוא "אלבום יפהפה בחוסר הפוקוס שלו, מטושטש כמו ציור אימפרסיוניסטי ושונה מאוד משלטי חוצות או ססמאות בפרסומות."
הוצאה וקידום
האלבום יצא ב-1 באוקטובר 1984. שם האלבום לקוח מתערוכה בשם "The Unforgettable Fire" אשר הציגה יצירות של ניצולים של הפלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי ביפן. הלהקה ראתה את התערוכה בנובמבר 1983 במוזיאון The Peace Museum שבשיקגו במהלך סיבוב ההופעות של האלבום War.
הלהקה הסתובבה כמה ימים באירלנד במכונית עם אנטון קורביין וחיפשה מקומות צילום פוטנציאלים. הטירה המופיעה על עטיפת האלבום היא Moydrum Castle אשר נמצאת בעיירה את'לונה.
Pride (In the Name of Love) היה הסינגל הראשון מהאלבום ויצא ב-3 בספטמבר 1984.
The Unforgettable Fire היה הסינגל השני מהאלבום ויצא ב-22 באפריל 1985.
קבלה
כאשר האלבום יצא הוא קיבל ביקורות טובות, אך האלבום נכלל גם בספר "The Worst Rock and Roll Records of All Time" (אלבומי הרוק הגרועים ביותר בהיסטוריה) שיצא ב-1991.
הופעות
לאחר צאת האלבום הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בשם The Unforgettable Fire. הסיבוב החל בקרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, ב-29 באוגוסט 1984, והסתיים בקורק שבאירלנד, ב-25 ביולי 1985. הסיבוב כלל 112 הופעות.
רשימת שירים
הערות
ב-1995, האלבום עבר רימסטארינג ויצא כדיסק זהב מיוחד. משכי השירים באלבום הזה היו שונים במקצת, בעיקר "4th of July" שהופיע בגרסה מורחבת בת 2:39 דקות.
ב-1985, הלהקה הוציאה מיני-אלבום בשם "Wide Awake in America" וכלל גרסאות חיות של "Bad" ו-"A Sort of Homecoming" ושני בי-סיידים בשם "The Three Sunrises" ו-"Love Comes Tumbling".
מצעדים ותעודות
מצעדי אלבומים מצעדי סינגלים תעודות
עונת 2016/2017 בליגת העל בכדורגל
עונת 2016/2017 בליגת העל הייתה העונה ה-18 של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל. העונה נפתחה ב-20 באוגוסט 2016 והסתיימה ב-20 במאי 2017. הפועל באר שבע, אלופת העונה הקודמת, זכתה בתואר בפעם השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. העולות החדשות שהצטרפו לליגת העל לקראת עונה זו היו הפועל אשקלון ומועדון ספורט אשדוד, אשר חזרה לליגת העל לאחר עונה אחת. הליגה כללה 14 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 13 משחקים כל אחד - 26 מחזורים בסה"כ. לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון (6 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 משחקים כל אחד) ותחתון (8 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך סיבוב אחד בן 7 משחקים) שיכללו תוספת של 10 ו-7 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 36 ו-33 מחזורים בהתאמה.
במהלך העונה הופחתו להפועל תל אביב תשע נקודות לאחר שנכנסה להליך של פירוק, ובתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית בפעם השנייה בתולדותיה, יחד עם הפועל כפר סבא. מהליגה הלאומית עלו בתום עונת 2016/2017 מכבי נתניה והפועל עכו.
ביולי 2016, עקב מחלוקות על גובה סכום החסות בין המנהלת למועצה, הודיעה המועצה כי תמשיך לשמש כנותנת חסות העיקרית אך הליגה לא תקרא יותר "ליגת Winner".
1,429,531 צופים הגיעו למשחקים בעונה זו.
קבוצות
ליגת העל בעונה זו כללה 14 קבוצות, 12 שהמשיכו מעונת 2015/2016, ושתי קבוצות שהעפילו בסיום העונה שעברה מהליגה הלאומית.
טבלת הליגה
העונה הסדירה התקיימה במתכונת של שני סיבובים בהם שיחקה כל קבוצה פעמיים נגד כל אחת מהקבוצות האחרות בליגה (מתכונת בית/חוץ). הקבוצות שסיימו את העונה הסדירה באחד מששת המקומות הראשונים המשיכו להתמודדות במסגרת הפלייאוף העליון. שאר הקבוצות התמודדו בפלייאוף התחתון.
המשחקים בפלייאוף העליון התקיימו בשני סבבים של משחקי בית/חוץ (סה"כ 10 משחקים). בפלייאוף התחתון התקיים סיבוב משחקים אחד (סה"כ 7 משחקים). 2 הקבוצות שסיימו במקומות האחרונים ירדו לליגה הלאומית.
קבל משתנה
קיבול מבוקר מכנית
בקבלים משתנים בשליטה מכנית, ניתן לשנות את המרחק בין הלוחות, או את כמות שטח פני הלוח שחופף.
קבלים משתנים באוויר
הצורה הנפוצה ביותר מסדרת קבוצה של לוחות מתכת חצי מעגליים על ציר סיבובי (רוטור ) הממוקמות במרווחים בין קבוצה של לוחות נייחים (סטטור ) כך שניתן לשנות את אזור החפיפה על ידי סיבוב הציר. ניתן להשתמש באוויר או ברדיד פלסטיק כחומר דיאלקטרי. על ידי בחירת הצורה של הלוחות הסיבוביים, ניתן ליצור פונקציות שונות של קיבול לעומת הזווית, למשל כדי לקבל סולם תדרים ליניארי. צורות שונות של הפחתה, באמצעות מנגנוני גלגלי שיניים, משמשות לעיתים קרובות להשגת בקרת כוונון עדינה יותר, כלומר לפיזור וריאציה של הקיבול על פני זווית גדולה יותר, לעיתים קרובות על ידי מספר סיבובים. קיבול מקסימלי מושג כאשר הלוחות "מרושתים" זה לזה, כלומר, הם משולבים זה בזה. קיבול מינימלי מושג כאשר הלוחות "לא מרושתים", כלומר, הם אינם משולבים כלל.
קבל משתנים בוואקום
קבלים משתנים קטנים המופעלים על ידי מברג (לדוגמה, כדי להגדיר במדויק תדר תהודה במפעל ולאחר מכן לעולם לא להתכוונן שוב) נקראים קבלי גוזם (טרימרים). בנוסף לאוויר ולפלסטיק, ניתן לייצר גוזמים (טרימרים כאמור) גם באמצעות דיאלקטרי מוצק, כגון נציץ.
היסטוריה
הקבל המשתנה עם חומר דיאלקטרי אוויר הומצא על ידי המהנדס והממציא היהודי-הונגרי דז'ה קורדה. הוא קיבל פטנט גרמני על ההמצאה ב-13 בדצמבר 1893.
קיבול מכוון באמצעות מתח (חשמלי)
עובי שכבת הדלדול של דיודה (מוליכים למחצה) מוטה הפוך משתנה בהתאם למתח ה-DC (זרם ישר) המופעל על פני הדיודה. כל דיודה מציגה את האפקט הזה (כולל חיבורי p/n בטרנזיסטורים), אבל מכשירים הנמכרים במיוחד כדיודות קיבול משתנה (שנקראות גם ואראקטורים או דיודת ואריקאפ ) מתוכננות עם שטח חיבור גדול ופרופיל סימום שתוכנן במיוחד כדי למקסם את הקיבול.
השימוש בקבלים אלה מוגבל לאמפליטודות אות נמוכות כדי למנוע עיוותים ברורים שכן הקיבול יושפע מהשינוי במתח האות, מה שמונע את השימוש בהם בשלבי הכניסה של מקלטי תקשורת RF איכותיים, שם הם יוסיפו רמות לא מקובלות של אינטרמודולציה. בתדרי גלי רדיו VHF/UHF, למשל במקלטי רדיו FM או בטלוויזיה, הטווח הדינמי מוגבל על ידי רעש ולא על ידי דרישות גדולות לטיפול באותות, ובדרך כלל משתמשים בוואריקפים בנתיב האות.
ואריקאפים משמשים לאיפונון תדרים של מתנדים (אוסצילטורים), ולהכנת מתנדים מבוקרים מתח בתדר גבוה (VCOs), מרכיב הליבה בסינתיסייזרי תדרים מסוג חוג נעול מופע (PLL) שנמצאים בכל מקום בציוד תקשורת מודרני.
קיבול מכוון דיגיטלית
קבל מכוון דיגיטלית הוא קבל משתנה מעגל משולב (IC) המבוסס על מספר טכנולוגיות. התקני MEMS, BST ו-SOI / SOS זמינים ממספר ספקים ומשתנים בטווח הקיבול, גורם האיכות והרזולוציה עבור יישומי כוונון RF שונים.
מתמרים
קיבול משתנה משמש לעיתים להמרת תופעות פיזיקליות לאותות חשמליים.
קרחון הובס (ארץ ויקטוריה)
קרחון הובס (באנגלית: Hobbs Glacier) הוא קרחון באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מזרח.
אורכו של הקרחון 13 קילומטרים; רוחבו של הקרחון בין 2 ל-4 קילומטרים.
הקרחון ממוקם 4 קילומטרים דרומית לקרחון בלו.
גובהו של הקרחון 313 מטרים מעל פני הים.
קרחון הובס נשפך אל מצר מקמרדו.
מפיהו של הקרחון זורם פלג הובס - של מי קרחון נמסים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון נחקר לראשונה על ידי המשלחת הלאומית האנטארקטית הבריטית (משלחת דיסקברי) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
במסגרת המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913, אף היא בפיקודו של רוברט פלקון סקוט האזור נחקר בצורה יסודית יותר.
מקור השם
סקוט נתן לקרחון את שמו.
סקוט קרא לקרחון על שם פרופסור ויליאם הרברט הובס (William H. Hobbs), מאוניברסיטת מישיגן שבעיר אן הרבור, במדינת מישיגן שבארצות הברית.
ויליאם הרברט הובס היה חוקר מוביל בתחום חקר הקרחונים.
לקריאה נוספת
• C. J. BOWSER, T. A. RAFTER, R. F. BLACK, GEOCHEMICAL EVIDENCE FOR THE ORIGIN OF MIRABILITE DEPOSITS NEAR HOBBS GLACIER, VICTORIA LAND, ANTARCTICA, ineral. Soc. Amer. Spec. Pap. 3, 261-272 (1970)
שושלת טולון
שושלת טולון (בערבית: طولونيون, בתעתיק לעברית: "טוּלונִיוּן", על שם אחמד אבן-טולון) הייתה השושלת המוסלמית העצמאית הראשונה ששלטה על הלבנט (868–905 לספירה), לאחר שנפרדה הלכה למעשה מהשלטון המרכזי של האימפריה העבאסית.
היסטוריה
במאה ה-9 גרמו סכסוכים פנימיים בקרב המוסלמים להחלשות השליטה של בית עבאס על חלקים מהח'ליפות המוסלמית ובכללם הלבנט. ב-868 מינה עצמו המפקד ממוצא טורקי, אחמד אבן-טולון, כשליטה המקומי של מצרים. בהמשך השיג אוטונומיה מהח'ליפות העבאסית, אם כי כמו שאר השושלות העצמאיות המוסלמיות של התקופה נשאר כפוף באופן סמלי לח'ליף העבאסי בבגדאד. במהלך שנות שלטונו של אבן-טולון (868-884) ויורשיו, התפשטה השושלת הטולונית מזרחה והשתלטה על שטחים נוספים כגון בקעת הירדן, החג'אז, קפריסין וכרתים. לאחר מותו של אחמד אבן טולון עלה לשלטון בנו ח'ומארוויה, שזכה להישגים צבאיים ודיפלומטים נרחבים והפך לשחקן חשוב במזרח התיכון. יורשיו של ח'ומארוויה היו מספר אמירים לא מוצלחים שהותירו את ניהול ענייני המדינה לעבדיהם ממוצא טורקי ואפריקאי. בשנת 905 נכשלו הטולונים בעצירת פלישה של צבא עבאסי לשטחם, שהחזירה את השליטה האפקטיבית על מצרים וסוריה לידי העבאסים. התקופה הטולונית התאפיינה ברפורמות כלכליות, מנהליות ותרבותיות. אחמד אבן-טולון שינה את מערכת המסים והפך את הסוחרים לבעלי בריתו. הוא גם הקים צבא טולוני חזק, והעביר את הבירה מפוסטאט לאל-קטאיע (שתי הערים הן חלק מקהיר של ימינו) והקים שם את מסגד אבן טולון המפואר, אחד המסגדים הגדולים בעולם.
העלייה והנפילה של השושלת הטולונית התרחשה על רקע היחלשותה של האימפריה העבאסית ששלטה באותה תקופה במרבית המזרח התיכון, בעקבות משברים כלכליים קשים וחוסר יציבות שהתבטא באירועים כגון מרד סמארה. חולשה זו אפשרה למנהיגים מקומיים בעולם האסלאם לצבור כוח על חשבון השלטון המרכזי העבאסי, אם כי ללא הנתקות מוחלטת ממנו ולרוב תוך המשך ההכרה הסמלית בח'ליף העבאסי. קודם לשושלת טולון היו תנועות מקומיות במצרים כגון פלג של תומכי עלי וקופטים שניסו גם הן לצבור כוח על חשבון השלטון העבאסי, אך אלה השיגו הישגים מעטים בלבד במאבקיהם.
אחמד אבן-טולון
אחמד אבן-טולון היה חייל של חיל-משמר ממוצא טורקי בעיקר, שהוקם על ידי העבאסים ושכן תחילה בבגדאד. לאחר הקמת סמארה על ידי הח'ליף אל-מעתצם הועבר חיל המשמר לעיר זו. בשנת 868 נשלח אבן-טולון למצרים כדי למשול בה מטעם הח'ליף העבאסי אל-מעתז. במצרים נטל לעצמו אבן-טולון סמכויות נוספות וניהל באופן עצמאי את הכלכלה ואת כוחות הצבא המקומיים, כשהוא שולט על אוצר המחוזות סוריה ומצרים. בשנת 877 נשלח כוח עבאסי להדיח את אבן-טולון מכסאו בעילה שלא הסכים לשלם מס מספיק גדול לח'ליף, אך אבן-טולון הצליח להדוף את המתקפה על שטחו ואף השתלט על סוריה בשנה שלאחר מכן. עם אוטונומיה מלאה, לאחר שכבר לא היה צורך לשלם מיסים לח'ליף העבאסי, התפנה אבן-טולון להשקעת משאבים בבניית תעלות השקיה וצי ימי נרחבים, שהעבודה עליהם תמרצה את הכלכלה המקומית באופן משמעותי. בשנת 878 נכבשה בקעת הירדן על ידי הטולונים ובהמשך התפשט שטחה של השושלת צפונה לעבר הרי הלבנון ועד לגבול עם האימפריה הביזנטית. התרחבות משמעותית זו העניקה לטולונים עומק אסטרטגי כדי להגן על עצמם מהצבא העבאסי.
ח'ומארוויה
לאחר מות אביו, ח'ומארוויה עלה לשלטון כיורש. האתגר הראשון שעמד בפניו הייתה הפלישה לסוריה של צבאות הח'ליפות העבאסית שנערכה על פי החלטתו של אל-מואפק, השליט בפועל של הח'ליפות. ח'ומארוויה גם היה צריך להתמודד עם עריקה של אחד מבעלי הברית העיקריים של אביו למחנה הפולשים. השליט הצעיר השיג הישגים צבאיים ופוליטיים, הצליח להדוף את הפלישה ובשנת 890 אף הרחיב את שלטונו עד לצפון עיראק ולעיר טרסוס (חלק מטורקיה של ימינו). לאור כוחו הצבאי והכלכלי והפיכתו לשחקן מרכזי במזרח התיכון לבית עבאס לא הייתה ברירה אלא להכיר בשלטונו, והוא חתם איתם על הסכמים. בהסכם הראשון ב-886, אל-מואפק הכיר בשלטונו של ח'ומארוויה בסוריה ומצרים לתקופה של 30 שנה. הסכם שני נחתם בשנת 892 עם הח'ליף אל-מעתדד הראשון, שאשרר את ההסכם הראשון. שני ההסכמים גם נועדו כדי לחדש את מעמדה של שושלת טולון ככלי-שרת עבור הח'ליפות העבאסית. על אף הישגיו הרבים, בתקופתו של ח'ומארוויה גם החלה הדעיכה של שושלת טולון. משברים פיננסיים, אלימות פוליטית פנימית, וצעדים שנקטו העבאסים, כולם היו גורמים שתרמו לתחילת דעיכתה של השושלת.
דעיכה
האמירים המאוחרים יותר של השושלת לא היו מוצלחים והותירו את ניהול ענייני המדינה לעבדיהם ממוצא טורקי ואפריקאי. האמיר הראשון, בנו של ח'ומארוויה, היה ג'אייש, אך הוא הודח על ידי מפקדי הצבא בשנת 896 זמן קצר בלבד לאחר עלייתו לשלטון. אחיו בארון אבן ח'ומארוויה ירש אותו. בתקופת שלטונו שארכה שמונה שנים לא הצליח להחיות את השושלת ולבסוף התנקשו בחייו בשנת 904. בתקופתו הצבא העבאסי כבר השתלט חזרה על סוריה והיה על סף פלישה למצרים. השליט החמישי והאחרון של שושלת טולון היה שייבן אבן אחמד אבן טולון, שלא הצליח להתנגד לפלישה הצבאית העבאסית, שהביאה לסופה של שושלת טולון בשנת 905.
תרבות
אחמד אבן טולון ייסד עיר בירה חדשה, בשם אל-קטאיע (חלק מקהיר של ימינו) עבור השושלת, מצפון לעיר הבירה הקודמת פוסטאט. בעיר הבירה החדשה הקים את מסגד אבן טולון ובנה אותו בסגנון סמארני (סגנון בנייה שהיה נהוג בתקופה שבה הח'ליפות העבאסית העבירה את בירתה מבגדאד לסאמרה). לא רק המסגדים של התקופה נבנו בסגנון ארכיטקטוני זה אלא גם בתי המגורים הטולונים, שבחלקם שרדו עד היום. בתקופה ח'ומארוויה היו אף יותר השקעות בבנייה ותרבות מאשר בתקופת אביו. הוא בנה ארמונות עם גנים מפוארים לעצמו ולמי שרצה בטובתו. האורוות הפרטיות שלו היו גדולות עד כדי כך שסיפור עממי מאותה תקופה אומר שח'ומארוויה מעולם לא רכב על אותו סוס יותר מפעם אחת. אף על פי שבזבז הרבה ממשאבי השושלת על פאר ורהבתנות, עודד ח'ומארוויה גם את צמיחתה של יצירה תרבותית ונתן חסות למשוררים ואינטלקטואלים. אחד מבני חסותו, והמורה לילדיו, היה הבלשן הידוע מוחמד בן עבדאללה בן מוחמד מוסלם. שיר הלל נכתב על ידי קאסים בן יחיא אל-מריאמי כדי לחגוג את ניצחונותיו של ח'ומארוויה בשדה הקרב.
בעזרת תיווך של יועציו ארגן ח'ומארוויה את אחד הנישואים הפוליטיים החשובים ביותר בהיסטוריה של האסלאם של ימי הביניים. הוא הציע את בתו לח'ליף העבאסי אל-מעתדד הראשון בבגדאד. הנישואים התקיימו בשנת 892 והתקיימה מסיבה מפוארת, שכחלק ממנה העניק ח'ומארוויה כמתנה אוצר עצום של בין 400 אלף למיליון דינר. יש שמשערים שהנישואים האלה וההשקעה הכספית של ח'ומארוויה בהם היו ניסיון מחושב של העבאסים להחליש את שושלת טולון. סיפורה של מסיבת הנישואים המפוארת בין הנסיכה הטולונית לח'ליף העבאסי נזכר על ידי תושבי מצרים כסיפור עממי לאורך מאות שנים ואף עד התקופה האימפריה העות'מאנית, וישנם תיאורים שלה בכרוניקות וסיפורי עם.
צבא
הצורך להקים צבא אוטונומי היה ברור לאחר מרידות מצד מושלים מקומיים שחיו תחת שלטונו של אחמד אבן-טולון. בהתאם, יצר אבן טולון צבא סדיר ועצמאי ובנה צי ימי, שחייליו היו ממוצא אתני מעורב, בעיקר ממלוכים ממוצא יווני, סודני או פרסי. ח'ומארוויה המשיך במדיניות של אביו לנהל צבא ממוצא אתני מעורב והיה בכך תרומה לכוחו של הצבא, שכן הגדודים נהנו מהכישורים שכל קבוצה הביאה עימה: החיילים הסודנים האפריקאים, שכירי החרב היוונים והחיילים-עבדים הטורקים שיובאו מטורקסטן.
אבן טולון ייסד יחידת עלית שהגנה על משפחת טולון עצמה, ויחידה זו היווה את הגרעין האיכותי של הצבא. החיילים של יחידה עלית זו כנראה הגיעו ממחוז ע'ור באפגניסטן תחת שלטונו של אבן-טולון, ומערבים מקומיים בזמן שלטונו של ח'ומארוויה. בטקס שנערך בשנת 871, נשבעו כוחותיו של אבן-טולון אישית כלפיו. עם זאת היו לעיתים עריקות מהצבא, כולל עריקות של מפקדים בכירים, לטובת העבאסים, בעיה שהצבא הטולוני התמודד איתה לכל אורך קיומו.
להלן רשימת קרבות משמעותיים שבהם הצבא הטולוני השתתף:
כלכלה
תחת שלטונו של אחמד אבן-טולון שגשגה כלכלת מצרים. התוצר החקלאי היה גבוה באופן יוצא דופן בזכות הצפות קבועות ותדירות של הנילוס. סקטור מרכזי אחר בכלכלה הטולונית, שבו התרכזו ההשקעות ובו הטולונים סחרו עם ארצות אחרות באגן הים התיכון היה הטקסטיל, ובפרט בדים מפשתן. כמו כן, ערך אבן-טולון רפורמות במנהל ובמערכת המיסוי, ובעזרתם קירב אליו את מעמד הסוחרים. הוא אף שמר על אוטונומיה וסירב לשלם מיסים גדולים לשלטון המרכזי העבאסי בבגדאד, מה שאפשר להפנות את הכספים להמרצת הכלכלה המקומית.
אוטונומיה פיננסית
במהלך התקופה 870–872, נטל אבן-טולון באופן הדרגתי שליטה על המנהל הפיננסי המצרי. בשנת 871 החל המס על האדמות החקלאיות (ח'ראג') להיות מועבר אליו במקום לעבאסים. בצורה דומה החל אבן-טולון לגבות מיסים מסוריה לשושלתו והשיג ניצחון על אבן-מוד'בּיר, ראש משרד הפיננסים ואחד מחברי האליטה הבירוקרטית העבאסית.
אל-מואפק, שליטה בפועל של הח'ליפות העבאסית באותה תקופה, לא ראה בעין יפה את הפעילויות של אבן-טולון בתחום הפיננסי, ורצה להבטיח שהכנסות המיסים הגדולות ממצרים יוזרמו לקופת העבאסים כדי לממן את דיכוי מרד הזאנג' ובאופן כללי להחליש את האוטונומיה של שושלת טולון. הצורך המיידי של הח'ליפות בבגדאד לכסף גרמה לה להתרכז במאמצים להשגת עושרה הרב של מצרים. הסכסוך הוביל להתנגשות צבאית לאחר שאבן טולון סירב לדרישתו אל-מואפק להעביר לו את ההכנסות מקופת מצרים, ועל רקע זהה נשלח בשנת 877 כוח צבאי עבאסי במטרה להדיח את אבן-טולון מכסאו. עם זאת, לפחות בשני מקרים העביר אבן-טולון לח'ליפות העבאסית סכומים נכבדים של כסף ומתנות.
תחת שלטונו של ח'ומארוויה נחתמו באופן רשמי הסכמים בין העבאסים לבין שושלת טולון שהכריזו על סיום העוינות בין הצדדים ולהעברה של מנחה שנתית מצד הטולונים לטובת השלטון העבאסי. בהסכם הראשון של שנת 886 הוחלט על הסעיפים הפיננסים של היחסים ביניהם. גובה המנחה שנקבע היה כל הנראה 300 אלף דינר על בסיס שנתי.
האדמיניסטרציה הטולונית
לאדמיניסטרציה הטולונית במצרים היו מספר סממנים ראויים לציון. הממשל היה ריכוזי באופן יוצא דופן והתבסס על תמיכה מצד האליטות המסחריות, הדתיות והחברתיות של מצרים. אחמד אבן-טולון החליף את הפקידות ממוצא עיראקי בבירוקרטים מצריים. בסך הכל נסמך הממשל על קהילת הסוחרים החזקה עבור תמיכה דיפלומטית ופיננסית, וכך למשל היה פקיד הפיננסים הראשי של אבן-טולון חבר בכיר בקהילת הסוחרים המצרית.
לאורך רוב שנותיה שמרה השושלת הטולונית על יציבות שלטונית, וזו הייתה דרך נוספת שבה תרמה לשגשוגה הכלכלי של מצרים. בתגובה לרפורמות של הטולונים שנועדו לייעל את המערכת הפיסקאלית פרצו מספר מרידות מבודדות של קופטים וערבים נוודים במצרים העליונה, אך אלה לא הצליחו לצבור מספיק תנופה כדי לאיים באופן ממשי על יציבות השושלת. הכלכלה התחזקה בזכות רפורמות שהונהגו זמן קצר לפני השושלת הטולונית וגם על ידי רפורמות שהיא עצמה הנהיגה, לשינויים במערכת הגבייה והערכה של מיסים והרחבה של השיטה לחתימת חוזים לגבי המיסים העתידיים שחקלאים ישלמו, שהעניקה יציבות וביטחון פיננסי לחקלאים ותרמה לעלייתה של אליטה בעלת-אדמה במצרים. הרפורמות הפיננסיות והאגרריות של אבן-טולון גרמו לחקלאים לעבוד בחריצות על אף המיסים הכבדים שהוטלו עליהם, מה שתרם לאוצר השושלת. כמו כן בוטל הנוהג של פקידי מנהל לגבות כספים עבור הרווח הפרטי שלהם.
מאפיין נוסף באדמיניסטרציה של שושלת טולון הוא ביטול העדיפות שניתנה למטרופולין המרכזי של מצרים על חשבון אזוריה האחרים של הארץ. קודם לשושלת הזו, הושקעו מירב ההכנסות ממיסים במטרופולין המרכזי תוך הזנחת הפריפריה, אך תחת שלטונו של אבן-טולון השתנה הדבר וכספים הושקעו כדי לקדם בנייה מסחר ותעשייה גם באזוריה המרוחקים של מצרים.
הוצאות גדולות
ח'ומארוויה ירש כלכלה יציבה ועשירה מאביו ושושלת עם מנהל תקין. בעת מותו של אביו ועלייתו לשלטון, הגיע אוצר השושלת ל-10 מיליון דינרים, סכום כסף גדול מאוד עבור התקופה. עם זאת עד מותו של ח'ומארוויה בשנת 896 התרוקן האוצר, והדינר איבד מערכו והיה שווה שליש אחד מערכו בתחילת התקופה. חלק מהאסון הפיננסי הזה מיוחס למשיכתו של ח'ומארוויה לפאר ונהנתנות. סיבה אחרת היא ניסיונותיו לקנות תמיכה פוליטית בעזרת כסף. בין שאר ההוצאות הגדולות של ח'ומארוויה ניתן לציין את המנחה העצומה, בין 400 אלף למיליון דינר בשוויה, אשר העניק לבית עבאס בזמן חתונת בתו עם בן המשפחה העבאסית. יש שמשערים, לכן, שהחתונה כולה הייתה ניסיון מתוכנן מצד העבאסים לרוקן את אוצר השושלת הטולונית.
מאינד סי.טי.אי.
''' מאינד סי.טי.אי. בע"מ (באנגלית: .MIND CTI Ltd''') היא חברת תוכנה ישראלית המתמחה בפיתוח ושיווק מערכות חיוב לקוחות (בילינג) לשוק התקשורת. מאינד היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בנאסד"ק. מטה החברה ממוקם ביקנעם, ומרכז הפיתוח של החברה בעיר יאשי ברומניה.
היסטוריה
חברת מאינד הוקמה על ידי מוניקה ינקו, ילידת רומניה שעלתה לישראל בגיל 16. לאחר שסיימה תואר שני בתקשורת מחשבים בטכניון, והתמחתה בשילוב של קול ונתונים באינטרנט. היא החלה בשנת 1985 לעבוד כקבלנית חיצונית ברפא"ל, ולעסוק בפיתוח תוכנה למערכות שונות. לאחר שביקשו ממנה לסייע בפרויקטים נוספים התחילה להעסיק סטודנטים מהטכניון. אחד הסטודנטים הראשונים שהעסיקה היה ליאור סלנסקי, שב-1992 הפך לשותף בחברה שהקימו. הם המשיכו לפתח מוצרים עבור רפא"ל וחברות נוספות, ומהכסף שהרוויחו פיתחו את המוצר הראשון של מאינד, שאיפשר רישום שיחות למרכזיות פרטיות.
בשנת 1995 החליטו ינקו וסלנסקי להקים חברה שתעסוק בפיתוח מוצרי תוכנה בעצמה ולא עבור אחרים. שם החברה, מאינד, מורכב מהאותיות הראשונות בשמות בני משפחתה של מוניקה ינקו. החברה התמקמה ביקנעם, וקיבלה ממרכז ההשקעות הכרה כמפעל הפטור ממס. החברה החלה לעסוק בפיתוח פתרונות בילינג (חיוב וגבייה) של שיחות טלפון והעברת נתונים, המנוהלים על גבי רשתות מבוססות אינטרנט ו-ATM בנוסף לתחום של רישום שיחות למרכזיות פרטיות, בו הייתה תחרות רבה. בסוף 1996, גייסה לראשונה החברה הון חיצוני מחברת טלדטה, כדי לפתוח את הסניף הראשון בארצות-הברית, ולהיכנס לנישה חדשה: Voice Over IP (העברת קול על גבי פרוטוקול האינטרנט). החברה החלה למכור בהצלחה את מוצריה ברחבי העולם. חברת טלדטה הייתה חברת ישראלית שייצרה ציוד לרשתות תקשורת והחזיקה 30% ממניות החברה. ב-1998 נרכשה טלדטה על ידי חברת ADC מארצות הברית וכך הפכה גם לבעלת מניות במאינד.
באוגוסט 2000 הונפקו לראשונה מניות החברה בבורסת הנאסד"ק, לפי שווי חברה של 200 מיליון דולר, והיא גייסה גייסה כ-30 מיליון דולר. ליאור סלנסקי פרש מפעילות בחברה בשנת 2000, אך המשיך להיות בעל מניות, אותן מכר בהדרגה במשך השנים.
ביולי 2002, מכרה ADC את חלקה בחברה לחברת פולאר השקעות. באותה עת גם החלו מניית החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב כמניה דואלית. מניות החברה נמחקו מהמסחר בתל אביב ב-2009.
בסוף 2007, החזיקה מאינד 20 מיליון דולר בניירות ערך מסוג ARS – Auction rate security (אג"ח מגובות נכסים שהריבית עליהן נקבעת במכרז), אך בעקבות משבר הסאבפריים ביצעה מחיקה של 15.2 מיליון דולר בהונה העצמי, עקב ירידה בשווי ניירות ערך אלו, ובהתאם רשמה הוצאה מקבילה בדו"ח הרווח וההפסד. כתוצאה מהמחיקה קטן שווי ההון העצמי בשליש, והחברה נאלצה לדווח כי בשנת 2007 היא רשמה הפסד נקי של 12 מיליון דולר. בעקבות המחיקה פתחה בהליכי בוררות נגד בנק קרדיט סוויס וטענה כי הבנק ביצע את ההשקעות ללא ידיעתה ובניגוד לסיכום המוקדם ביניהם, בו נקבע מפורשות כי הכסף יופקד בניירות ערך בעלי רמות גבוהות של ביטחון ונזילות. בספטמבר 2009 החברה הגיעה להסדר לפיו היא קיבלה מקרדיט סוויס כ-18.5 מיליון דולר בגין השקעתה בניירות הערך.
רכישות ומיזוגים
במרץ 2001, רכשה מאינד מהחברה האמריקאית Veramark טכנולוגיות מוצר בשם VeraBill תמורת 1 מיליון דולר במזומן. קו פעילות זה איפשר למאינד להציע ללקוחותיה מוצר שיכלול גבייה גם בעבור תקשורת נתונים ואינטרנט באמצעות טלפוניה סלולרית.
באוגוסט 2005, רכשה מאינד את חברת סנטורי מארצות הברית תמורת 5.1 דולר. חברה שהתמחתה בפתרונות חיוב לתחום הסלולר.
באוקטובר 2007, רכשה את חברת הייעוץ הבריטית abacus billing, תמורת 7.4 מיליון דולר. חברה ממוקמת בלונדון והתמחה בפתרונות לחברות העוסקות בייצור תוכנות חיוב לספקיות אינטרנט בעיקר באירופה.
במרץ 2019 רכשה את החברה הגרמנית Message Mobile, תמורת 3 מיליון דולר.
Brightest Blue
Brightest Blue (בעברית: הכחול הבהיר ביותר) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה אלי גולדינג. האלבום יצא לאור ב-17 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס. מתוך האלבום יצאו שמונה סינגלים ביניהם: "Worry About Me" ו-"Power".
רקע והפקה
בינואר 2017 הכריזה גולדינג על תחילת העבודה על אלבום האולפן הבא שלה, ובאפריל הודיעה ברשתות החברתיות כי החלה לעבוד עם המפיק בלאדפופ. באותו החודש שיתפה פעולה עם קייגו בשיר "First Time". ב-24 באוקטובר 2018 הוציאה את הסינגל "Close to Me", בו התארחו דיפלו וסוואה לי. לאחר מכן, חשפה בריאיון למגזין הגרדיאן כי השיר נכתב על ידה, ודיברה על שלושה שירים חדשים שהקליטה: "Flux", "Love I'm Given" ו-"Electricity".
ב-27 במאי 2020, הכריזה גולדינג ברשתות החברתיות את שמו של האלבום: "Brightest Blue". כמו כן, חשפה את תאריך צאתו ואת רשימת הרצועות שלו. כבר באותו היום הפכה אותו לזמין לרכישה מוקדמת ברשתות הזרמות המדיה השונות. החלק הראשון של האלבום נקרא "Brightest Blue" והוא כולל 13 רצועות, ואילו החלק השני נקרא "EG.0" והוא כולל את הסינגלים "Close to Me", "Hate Me" ו-"Worry About Me" שיצאו בעבר, ושתי רצועות חדשות.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, גולדינג תצא ב-28 באפריל 2021, לסיבוב ההופעות הרביעי שלה, "Brightest Blue Tour", באירופה.
מאניה ביאליק
מאניה ביאליק (לבית אוורבוך; 11 בדצמבר 1876 – 10 בספטמבר 1972) הייתה אשתו של המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק.
ביוגרפיה
מאניה ביאליק נולדה כמאניה-מנוחה אוורבוך בפרוור של העיר ז'יטומיר בפלך ווהלין שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה). משפחתה הייתה מכובדת ומשכילה. סבה מצד אמה היה מנהל בית חולים בז'יטומיר. אביה, שבח אורבוך (נפטר ב-1946), היה יערן וסוחר עצים, והיא קיבלה בביתו חינוך מסורתי ולמדה גם תנ"ך וניגנה בכלי נגינה. אביה היה חובב ציון וחינך את ילדיו ברוח הציונות.
נישואיה לביאליק
בשנת 1893 נישאה מאניה בת השבע עשרה לחיים נחמן ביאליק. אמו האלמנה של ביאליק, שבאה לחגוג עמם את חתונתם, אמרה לה כי ביאליק דומה בכל לאביו המנוח (שנפטר בהיותו של ביאליק בן שבע שנים), שהיה תלמיד חכם. אחרי הנישואין עברו בני הזוג להתגורר בעיירה קורוסטישיב שבין ז'יטומיר לקייב. אביה קנה לביאליק לפרנסתו חלקת יער שליד הכביש לקייב. ביאליק היה מבלה בו את רוב השבוע, ובשבתות היה חוזר לביתו. כעבור זמן מכרו את חלקת היער ועברו לעיר סוסנוביץ, שבה גרו שלוש שנים וביאליק עסק בה לפרנסתו בהוראה, כמורה פרטי לילדי משפחת סוחרים. בשנת 1899 עברו לעיר אודסה והתגוררו בה עשרים ושתים שנים. באודסה עסק ביאליק בפעילות ספרותית ובהוצאה לאור של ספרים במסגרת הוצאת "מוריה".
על אירוע שבו ניצל ביאליק מסכנת מוות סיפרה מאניה לימים. בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, שהתחוללה לאחר מהפכת אוקטובר, הגיעו לבית בני הזוג ביאליק שני קצינים מן הצבא הלבן. הם ערכו בו חיפוש באמתלה שביאליק הוא "בולשביק" ואסרו אותו. ביאליק הועלה על ידם למרכבה כדי להובילו למפקדתם, תוך שמרחפת עליו סכנת מוות, מאחר שרבים מן הנאסרים באותה עת היו נרצחים בדרך למפקדה. ביאליק פנה לאחד משכניו וביקש כי יודיע על דבר מאסרו לעורך דין ששמו פאן. הקצינים טעו בשמיעה וחשבו שביאליק קורא בשמו של אחד מראשי מפקדתם ששמו דומה מאוד לשם פאן, הורידו אותו מעל המרכבה ושחררו אותו.
בשנת 1921, בעקבות התערבותו האישית של הסופר הרוסי מקסים גורקי ובהוראתו המיוחדת של לנין, ניתנה לביאליק רשות לעזוב את ברית המועצות עם קבוצה של כמה סופרים יהודים. ביאליק ומאניה עברו לברלין בירת גרמניה, שם עסק ביאליק בהוצאת ספרים בשפה העברית.
בארץ ישראל
בשנת 1924 עלו ביאליק ומאניה לארץ ישראל. באותה שנה החלה בניית ביתם. במהלך הבנייה התגוררו בדירת שני חדרים ברחוב הס במרכז תל אביב. בשנת 1926 הסתיימה בניית ביתם והם עברו להתגורר בבית, שברבות השנים נודע כ"בית ביאליק" ברחוב שלימים נקרא רחוב ביאליק. היה זה בניין מפואר בסגנון אדריכלי אקלקטי, ברוח הסגנון שרווח בשנות העשרים בתל אביב. בבית גרו עמם הוריה של מאניה, שעלו בעקבותיהם לארץ ישראל. בבית נהגו להתאסף משוררים ואמנים, הצייר ראובן רובין, המשוררים יעקב כהן ואסתר ראב ואנשי רוח אחרים.
בתל אביב עסק ביאליק בפעילות חברתית ותרבותית ויסד את מסורת "עונג שבת" - מפגשי תרבות של אמנים וסופרים.
בשנת 1925 נסעו ביאליק ומאניה לארצות הברית בשליחות מטעם קרן היסוד. בתחילה לא רצה ביאליק לנסוע אבל אחד העם השפיע עליו שיסע כדי לפעול למען בניין הארץ. בארצות הברית נתקבל ביאליק בהתלהבות על ידי המוני היהודים ונפגש עם סופרים יהודים. כששבו לארץ חש ביאליק תחושת אושר והאמין כי תקום בארץ מדינה יהודית, אך הוא לא זכה להיווכח בתקומתה.
בשנת 1931 נלוותה מאניה לביאליק שיצא למסע באירופה כשליח של שלוש הוצאות ספרים עבריות, במטרה לבקר שם בקהילות היהודים ולפעול למען הפצת הספר העברי.
בשנת 1933 חגג היישוב את יום הולדתו השישים של ביאליק בטקסים ואירועים. בסמוך לכך עקרו ביאליק ומאניה מביתם בתל אביב, השכירו אותו, ושכרו דירה ברמת גן.
בשנת 1934 יצא ביאליק בלוויית מאניה לניתוח בווינה. לאחר הניתוח חל סיבוך במצבו וביאליק נפטר והוא בן 61 שנים במותו. מאניה שבה לארץ בגפה. ביאליק הובא לקבורה בתל אביב ואבל כבד נפל על היישוב.
חייה לאחר שהתאלמנה
לאחר פטירתו של ביאליק, העבירה מאניה את הבית לעיריית תל אביב. ראש העירייה, ישראל רוקח, גמל לה בעזרה ברכישת דירה בבית חדש שנבנה ברחוב מלצ'ט 3 (פינת רחוב מזא"ה), בתל אביב. בשנת 1937, שלוש שנים לאחר מות ביאליק, עברה מאניה להתגורר בדירה שרכשה ברחוב מלצ'ט. הדירה נמצאה בבית שהיה אחד מהבתים בסגנון הבאוהאוס שנבנו בעיר בשנות השלושים. בדירה זאת גרה מאניה עד למותה. בדירה זו אירחה ופעלה בפעילות ציבורית. בדירה התגורר עימה אביה, שבח אוורבוך, עד לפטירתו.
את הבית הקודם, שאותו העבירה מאניה לעיריית תל אביב, היא מסרה לעירייה על תכולתו. העירייה, בשיתוף עם אגודת הסופרים, החליטה להפוך את הבית למוסד ציבורי לאומי, שינציח את מורשתו של ביאליק. ב-1937 נפתח הבית לציבור. הבית כולו משמש כמוזיאון ביאליק על ספריו, רהיטיו וחפציו. במקום מוצגות תמונות של אמני שנות השלושים ותערוכות מתחלפות. בבית נמצאים ספרייה וארכיון כתבי המשורר ובו כתבי יד המקוריים של יצירות ביאליק וכן אוסף גדול של מכתבים שכתבו ילדים למשורר.
באמצע שנות השישים הוקם ביוזמתה על שטח הגן מאחורי בית ביאליק "בית האישה על שם מאניה ביאליק", המוקדש לפעילות נשים סופרות ואמניות.
מאניה ביאליק האריכה ימים ונפטרה בשנת 1972, כשהייתה כמעט בת 96. בצוואתה ביקשה שגם דירתה, כמו הבית ברחוב ביאליק, תשמש ספרייה או מוזיאון לשירות הציבור. בדירתה, ברח' מלצ"ט 3 נפתח בשנת 1976 "ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי".
מאניה ביאליק הובאה למנוחות בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. קברה נכרה ליד קברו של בעלה, ועל מצבתה נכתב ״רעיית המשורר״.
יחסה לביאליק
כל חייה של מאניה היו בסימן הערצה לבעלה, הן בימי חייו והן בשנים הרבות שחייתה לאחר פטירתו, אותן הקדישה להנצחת זכרו. השמועות שנפוצו על פרשיות אהבים קצרות ומועטות שהיו לביאליק, שהידועה בהן היא פרשת קשריו עם הציירת והסופרת אירה יאן, אם וככל שהגיעו לידיעתה, מעולם לא האפילו על יחסה אליו ולא פגעו בחייהם המשותפים. ביאליק העריך את טעמה, שאל לעצתה וכיבד את דעתה. בנסיעותיו הרבות לחו"ל נהג לשלוח אליה מכתבים ארוכים ומפורטים, בהם חלק עמה את רשמיו וחוויותיו. כשפרסם בשנת 1923 את הוצאת היובל של כתביו פתח אותם בהקדשה הבאה:
ארבע המלים המסיימות את ההקדשה שאובות מ, והן קשורות לעבודת הקודש בבית המקדש.
חלק ממכתביו של ביאליק למאניה נתפרסמו בספר "ח"נ ביאליק: אגרות אל רעיתו מאניה" שיצא לאור בשנת 1955, עוד בימי חייה של מאניה.
המחזה "הכניסיני תחת כנפך"
בשנת 2014, שבעים שנה לאחר פטירתו של ביאליק, הועלה במסגרת "פסטיבל מרכז הבמה" שנערך בתל אביב המחזה "הכניסיני תחת כנפך" שנכתב על ידי המחזאית דליה כהן קנוהל, המספר את סיפורם של בני הזוג לפי מכתביו של ביאליק למאניה. במחזה שהוא מונודרמה, גילמה השחקנית ענת פדרשניידר את דמותה של מאניה ביאליק אשר שנתיים לאחר מות בעלה, כשעמדה לעזוב את ביתם, ועסקה במיון כתביו, חפציו ומכתביו, היא הוצפה בזיכרונות על חייהם המשותפים.
הדיוויזיה ה-35 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-35 (באנגלית: 35th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-25 באוגוסט 1917 במחנה דוניפן, אוקלהומה והורכבה מיחידות המשמר הלאומי של מיזורי וקנזס. ב-11 במאי 1918 נחתה הדיוויזיה בלה האבר, שם הפכה לחלק מחיל המשלוח האמריקאי בצפון צרפת. בין 30 ביוני ל-13 באוגוסט היא הוצבה בהרי הווז'. לאחר מכן היא תפסה חלק מהקו באלזס, ובסתיו 1918 נטלה חלק במתקפת מז-ארגון. הדיוויזיה נפרסה בחלקת סומדייה באגף השמאלי של הקורפוס ה-1 תחת גנרל האנטר ליגט כדי לפרוץ לגראנדפרה. ב-27 בספטמבר 1918 הצליחה הדיוויזיה לכבוש את וארן ועד ה-28 באוקטובר, עם ההתקדמות לאייר, הצליחה לכבוש את אפרמונט. הכוחות התקדמו 12 קילומטרים ולקחו 781 שבויים, אך איבדו 1,067 הרוגים ו-6,216 פצועים. שני חיילי הדיוויזיה, קפטן אלכסנדר ר' סקינקר וטוראי נלס וולד, קיבלו את מדליית הכבוד על שירותיהם. אחד מחיילי הדיוויזיה היה לימים נשיא ארצות הברית הארי ס. טרומן, שכקפטן פיקד על סוללה של רגימנט ארטילריית השדה ה-129, שהיה שייך לדיוויזיה באותה תקופה. באפריל 1919 חזרה הדיוויזיה לארצות הברית שם היא הושבתה. בסך הכל נפלו במהלך המלחמה 1,018 חיילי הדיוויזיה, בעוד 6,278 נפצעו או נעדרו. הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-69 שהורכבה מהרגימנטים ה-137 וה-138, ומהבריגדה ה-70 שהורכבה מהרגימנטים ה-139 וה-140.
בין המלחמות
בשנת 1921 הוקמה מחדש הדיוויזיה ה-35 במשמר הלאומי, והוקצתה למדינות קנזס, מיזורי ונברסקה כחלק מהקורפוס ה-7, אולם היא הפכה למבצעית רק בשנת 1935.
מלחמת העולם השנייה
הדיוויזיה גויסה במהלך שנת 1941, והגיעה לבריטניה ב-25 במאי 1944 שם קיבלה הכשרה נוספת. ביולי נחתה הדיוויזיה, שכללה את הרגימנטים ה-134, ה-137 וה-320, בחוף אומהה בנורמנדי, ולאחר מכן נלחמה בהתקפות נגד גרמניות מצפון לסן-לו כחלק מהארמייה השלישית. באוגוסט היא הגיעה ל-Vire, ובין 7 ל-13 באוגוסט הקימו חיילי דיוויזיית הרגלים ה-35 מסדרון מילוט עבור דיוויזיית הרגלים ה-30 שכותרו על ידי הגרמנים במורטן. הדיוויזיה תקפה את המוזל ב-13 בספטמבר, כבשה את ננסי ב-15 בספטמבר, אבטחה את שאמברי ב-1 באוקטובר, והמשיכה אל הגבול הגרמני, כבשה את סרגמיינס וחצתה את הסאר ב-8 בדצמבר. לאחר חציית נהר בליס ב-12 בדצמבר, עברה החטיבה למץ למנוחה ושיקום ב-19 בדצמבר. הדיוויזיה ה-35 עברה לארלון, בלגיה ב-25–26 בדצמבר, והשתתפה בלחימה לשחרור המצור על בסטון, הדפה את ההתקפות של ארבע דיוויזיות גרמניות, כבשה את Villers-laBonne-Eau ב-10 בינואר, לאחר קרב של 13 ימים ולוטרבואה בקרב של 5 ימים. ב-18 בינואר 1945 חזרה הדיוויזיה למץ להתארגנות ולמנוחה. בסוף ינואר הועברה הדיוויזיה להולנד, שם השתתפה ב-23 בפברואר במבצע ממשי. בסוף מרץ חצתה הדיוויזיה את הריין כחלק מהקורפוס ה-16 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, ואף כבשה את הנובר ב-10 באפריל. לאחר תום המלחמה ב-8 במאי נותרה הדיוויזיה כחיל כיבוש בגרמניה לפני שחזרה לארצות הברית ב-10 בספטמבר 1945 והושבתה שם. במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 2,485 הרוגים ו-11,526 פצועים.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 הדיוויזיה הוקמה מחדש כדיוויזיית המשמר הלאומי של קנזס ומיזורי, ובשנת 1963 הושבתה הדיוויזיה יחד עם שלוש דיוויזיות נוספות של המשמר הלאומי. בתחילת 1983, הצבא החל בתהליך של הקמת הדיוויזיה מחדש כמערך חי"ר ממוכן שיורכב מיחידות המשמר הלאומי של קנזס, מיזורי, נברסקה, קולורדו וקנטקי. מטה הדיוויזיה הוקם ב-30 בספטמבר 1983, בפורט ליונוורת'. הדיוויזיה הופעלה מחדש באופן רשמי כדיוויזיית הרגלים ה-35 (ממוכנת) ב-25 באוגוסט 1984 מחטיבת החי"ר ה-67 (ממוכנת) של נברסקה, חטיבת החי"ר ה-69 (ממוכנת) של קנזס, והבריגדה המשוריינת ה-149 מקנטקי. הדיוויזיה ממשיכה בשירות עד היום. לאחר מלחמת בוסניה הגיעה הדיוויזיה לבלקן במסגרת SFOR, והמטה שלה הוקם בטוזלה. בשנת 2005, הדיוויזיה סיפקה סיוע הומניטרי למדינת מיסיסיפי בעקבות הוריקן קתרינה. חלקים מהדיוויזיה הוצבו בקוסובו בין 2007 ל-2008 במסגרת KFOR.
עכברים (תת-משפחה)
עכברים (שם מדעי: Murinae) היא תת-משפחה במשפחת העכבריים שבסדרת המכרסמים. תת-משפחה זו היא מבין הגדולות ביותר במחלקת היונקים וכוללת 129 סוגים וכ-584 מינים שונים.
מאפיינים
בני המשפחה הם יצורים קטנים יחסית כשהגדולים מביניהם הם בני הסוג חולדת ענן שמגיעים עד ל־2 ק"ג והקטן מביניהם הוא עכברון הקמה ששוקל 4-11 גרם. הם חיים במגוון גדול של בתי גידול בכל רחבי אירופה, אסיה, אפריקה ואפילו באוסטרליה והם מבין השיליניים היחידים שקיימים בטבע באוסטרליה. כיום הם חיים בכל מקום למעט אנטארקטיקה ובהרבה מקרים הם גורמים לנזקים קשים לאזורים שהם מגיעים אליהם.
אלו גם בני קבוצת היונקים הנפוצים בעולם כששלושת המינים הנפוצים ביותר הם: חולדה מצויה, חולדת החוף ועכבר הבית. הם גם נחשבים מזיקים הן לחקלאות ולטבע והן לאדם הנחשף למחלות מהם ופותחו שיטות רבות לתפוס ולהרוג אותם: מלכודות עכברים, הרעלה או שימוש בטורפיהם הטבעיים הרבים כמו חתול, נחש או תנשמת שיצודו אותם. מנגד הם שימושיים כחיות מעבדה ובמידה פחותה יותר כחיות מחמד.
עומר סניור
עומר סניור (נולד ב-23 בפברואר 2003) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת קשר הכנף בהפועל תל אביב מליגת העל ובנבחרת ישראל עד גיל 19.
קריירת מועדונים
סניור נולד בתל אביב-יפו וגדל במחלקות הנוער של מכבי תל אביב ושל הפועל תל אביב. ב-14 בדצמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב, בהפסד 1-0 למכבי חיפה במסגרת המחזור העשירי בליגת העל לעונת 2020/2021.
נבחרות ישראל
סניור החל לשחק בנבחרת ישראל עד גיל 19 בשנת 2021.
נכלל בסגל נבחרת ישראל עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023. ב-27 במאי, במשחק מול יפן כשנבחרת ישראל נשארה ב-10 שחקנים לאחר כרטיס אדום, כבש סניור את שער המהפך בדקה ה-92, מה שסייע לישראל להעפיל לשמינית גמר הטורניר.
אישה שאין לה וסת
בהלכה, אישה שאין לה וסת היא אישה שאין לה מחזור חודשי סדיר. אישה כזו עשויה לקבל וסת במהלך קיום יחסי אישות, וכך היא ובעלה עלולים לעבור על איסור כרת בשוגג.
בברייתא
בברייתא מופיעה מחלוקת תנאית בקשר למעמדה של אישה כזו בהלכה ובמשפט העברי.
בתלמוד
במקום אחר בתלמוד הוזכרה דעתו של שמואל, גם היא בשם רב יהודה שמה שהוזכר במשנה שיש חיוב לאישה לבדוק את עצמה לפני תשמיש המיטה ולאחריה הוא לגבי אישה שעסוקה בשמירה על מאכלים שיש לאוכלם בטהרה, ש"מיגו" (מתוך) שחלים עליה חיובי בדיקה לטהרה, חלים עליה דינים אלו גם ככל הנוגע לתשמיש המיטה.
פסק אחר בנושא הוא של רבי ירמיה שקובע שאישה שאינה עסוקה בטהרות אינה חייבת לבדוק את עצמה, גם אם היא אישה שיש לה וסת.
חכמי התלמוד דנים בסתירה שבין שני הפסקים, ובתלמוד מובאת התשובה. בהקשר לתשובה זו קיימים מספר פירושים:
הר"ן מוסיף על כך שברור שרבי חנינא בן אנטיגנוס עצמו מחייב בדיקה בכל אישה שאין לה וסת, וכוונת חכמי התלמוד היא שרב יהודה פוסק בשם שמואל הלכה כרבי חנינא בן אנטיגנוס רק לעניין חיוב בדיקה בטהרות, אך לא לעניין חיוב בדיקה בכל אישה שאין לה וסת. לדבריו, שמואל חולק על שני התנאים האוסרים על אישה שאין לה וסת לקיים יחסי אישות, והוא מסתמך על המשנה הקובעת.
פירושו של הרי"ף נפסק להלכה בשולחן ערוך, וכן המנהג.
אנדז'יי בוגוצקי
אנדז'יי בוגוצקי (בפולנית: Andrzej Bogucki; 11 בנובמבר 1904 – 29 ביולי 1978) היה שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע פולני, וכן זמר ופזמונאי אופרטה, המכונה לעיתים "שבלייה הפולני".
בוגוצקי ורעייתו ינינה לבית גודלבסקה (8 במרץ 1908 – 19 ביוני 1992) הסתירו את הפסנתרן היהודי הפולני ולדיסלב שפילמן במהלך הכיבוש הנאצי בפולין. חייו של שפילמן היוו השראה לסרט "הפסנתרן" משנת 2002. בוגוצקי ואשתו יאנינה בוגוצקה הוצגו בסרט.
אף על פי שגר בוורשה רוב חייו, בוגוצקי עבד גם בכמה ערים אחרות. הוא התגורר בשכונת מריאנשטאט בוורשה משנת 1947 ועד סוף ימיו, והוא קבור בבית הקברות פובונזקי בחלק המערבי של ורשה.
לבוגוצקי הוענק מסדר פולוניה רסטיטוטה על הקריירה שלו ופועלו במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1978 העניק יד ושם לו ולרעייתו את אות חסידי אומות העולם.
ביוגרפיה
בוגוצקי נולד למשפחה בעלת מסורת ארוכת שנים בתיאטרון ועל הבמה. הוריו היו השחקנים סטניסלב בוגוצקי ורוזה בוגוצקה-רפצקה. הוא היה נכדו של השחקן והבמאי הפולני המפורסם וינצ'נטי רפצקי.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה היו בוגוצקי ואשתו מעורבים בתנועת ההתנגדות הפולנית נגד הנאצים, ארמייה קריובה. ב-13 בפברואר 1943 יצר קשר דרך חברי המחתרת היהודית עם הפסנתרן ולדיסלב שפילמן שעבד בשטח גטו ורשה לשעבר. הגרמנים תכננו לחסל את עובדי הכפייה המעטים שנותרו (רוב היהודים האחרים כבר גורשו לטרבלינקה בקיץ 1942 ובאביב 1943). שפילמן, בעזרתו של בוגוצקי, נמלט מהגטו והסתתר בצד הלא יהודי של ורשה. בעזרת בוגוצקי, ינינה ואחרים, שפילמן שרד את המלחמה. חייו היו מאוחר יותר הבסיס לסרט "הפסנתרן" משנת 2002.
לאחר המלחמה, בשנות ה-50 הלחין שפילמן שירים במיוחד עבור אנדז'יי וינינה.
תיאטרון
בוגוצקי החל להופיע על הבמה ב-30 באפריל 1930. הוא הופיע בתיאטרון הפולני בוורשה בין 1930 ל-1933 ולאחר מכן עבד בתיאטרון הקומדיה החדש בין 1933–1934. הוא עבד גם בתיאטראות בלודז' ובקרקוב.
קריירה כזמר
בוגוצקי החל את קריירת השירה שלו בשנת 1931 בתיאטרון בנדה, שם שהה עד 1932. בקריירה כזמר זכה למרבית הפופולריות שלו.
לאחר 1945 המשיך לכתוב שירים והשיק מספר להיטים ברדיו.
הוא היה עובד ותיק של הרדיו הפולני. בנוסף, עבד עם תיאטרון הרדיו כפרזנטור, זמר ומדקלם, וכמקדם מוזיקה וספרות.
לברן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארנון מנטבר
ארנון מנטבר (נולד ב- 1 ביוני 1945) הוא מנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל ג'וינט ישראל, כמנכ"ל המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית, כיו"ר תוכנית עוצמה למתנדבים צעירים מארצות הברית, כמנכ"ל הפורום הישראלי לטיפוח והידוק הקשר בין ישראל לבין יהדות התפוצות, כמנהל הרשות לסטודנטים, כמנהל מרכז העלייה בצפון מערב ארצות הברית, כדובר משרד הקליטה וכמנחה הצוותים שקלטו את העולים החדשים מאתיופיה.
ביוגרפיה
נולד באוקראינה אחרי תום מלחמת העולם השנייה לרעיה ואברהם מנטבר, ניצולי השואה שהיו לפני פרוץ המלחמה בעליו של יקב גדול בעיירה רובנו שבפולין. בעת המלחמה הסתתרו הוריו בבונקר ובבתי תושבים אוקראינים עם בתם זיוה. לאחר המלחמה, כשהיה בן 5, עלו ארנון ומשפחתו לישראל. אביו, שהיה יזם ואיש עסקים, התחיל את דרכו בארץ כמנכ"ל מפעל קרן נס ציונה, ואחר כך הקים מפעל למיצים בשם "קפרי". המשפחה התגוררה בקריית אונו.
היה עתודאי ובצה"ל שירת כקצין חינוך בין השנים 1966–1969.
לאחר שיחרורו מצה"ל, העביר קורסים בהכשרה מקצועית לעולים. בזמן לימודיו לתואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, מונה לעוזר דובר משרד הקליטה, וכשנה וחצי אחר כך מונה לדובר המשרד, ואחראי על מחלקת השיווק והפרסום. במקביל לדוברות וללימודים באוניברסיטה היה שחקן בנבחרת הכדורסל של בית"ר ירושלים. במסגרת הליגה הלאומית הגיעו לגמר גביע המדינה בשנת 1973.
בשנים 1976–1979 עבר עם משפחתו לסן פרנסיסקו לשליחות כמנהל מרכז העלייה בצפון מערב ארצות הברית, מנכ"ל הפורום הישראלי, יו"ר עוצמה למתנדבים צעירים מארצות הברית, ומנהל הרשות לסטודנטים. בשנים אלו היה אמון על גיוס תרומות ועידוד העלייה לישראל מקרב הקהילה היהודית בחוף המערבי.
במארס 1989 מונה למנכ"ל המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית. תקופה זו הייתה מהסוערות בתקופות העלייה לישראל, ובמהלכה התרחש גל העלייה מברית המועצות לשעבר. ב-1990 המחלקה בהובלתו סייעה בהעלאת וקליטת 200 אלף איש, וזאת בהשוואה ל-700 איש בלבד שנה קודם לכן. בתפקידו זה היה מעורב במבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה, במסגרתו הוכפל מספר מרכזי הקליטה. המחלקה בראשותו הייתה אחראית על מיון העולים באדיס אבבה ועל קליטתם הראשונית בישראל.
בסיום מבצע שלמה נשלח מנטבר ללימודים באוניברסיטת הרווארד, במסגרתם עבר קורס למנהלים בכירים בבית הספר לממשל על-שם ג'ון קנדי.
כמנכ"ל ג'וינט ישראל
ב-1995 מונה למנכ"ל ג'וינט ישראל. הג'וינט היא חברת החזקות חברתית יהודית-אמריקאית, שמפעילה חברות בנות לטיפול באוכלוסיות חלשות. התקציב הגיע ל-150 מיליון דולר לשנה.
במהלך כהונתו כמנכ"ל ג'וינט ישראל פיתח את מודל השותפויות עם ממשלת ישראל. בתקופתו הוקמו ג'וינט ישראל-אשלים לפיתוח שירותים לילדים ונוער בסיכון, ג'וינט ישראל-תבת לשילוב אוכלוסיות מודרות בתעסוקה, ג'וינט ישראל-מסד קליטה לפיתוח שירותים לעולים וג'וינט ישראל-מסד נכויות לפיתוח שירותים לאנשים עם מוגבלות.
בשנים אלו השקיע הארגון בשיתוף הממשלה כשני מיליארד דולר בפיתוח שירותים חברתיים בישראל במסגרת שותפויות אלה: כחצי מיליארד דולר בפיתוח שירותים לילדים ונוער בסיכון, עוד כחצי מיליארד דולר לפיתוח שירותים לזקן, כ-230 מיליון דולר בתוכניות תעסוקה וכ-180 מיליון דולר בפיתוח שירותים לצעירים ועולים. כמו כן, בתקופה זו השקיע הג'וינט כ-155 מיליון דולר במתן מענים בתקופות של חירום - מהאינתיפאדה השנייה ועד למבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2000 עשה ארנון מנטבר פסק זמן קצר מתפקידו כמנכ"ל ג'וינט ישראל, ועבר לניו יורק, שם עסק בנושאים הומניטריים בינלאומיים, כגון אסון הצונאמי וקוסובו.
בהובלתו זכה ארגון ג'וינט ישראל בשנת 2007 בפרס ישראל. בנימוקיהם לבחירה בארגון כתבו חברי הוועדה כי "ג'וינט ישראל הוא ארגון המונע על ידי שליחות ומומחיות בלתי מעורערים בקידומה של החברה בישראל. החזון, המטרות והיעדים של הג'וינט שואבים את כוחם בתפיסה חברתית הומניטרית ושוויונית".
ביוני 2014 סיים את תפקידו כמנכ"ל ג'וינט ישראל. החליף אותו פרופ' יוסי תמיר, אשר שימש כמנכ"ל ג'וינט ישראל-אשל – לפיתוח שירותים למען הזקן, שותפות של ג'וינט ישראל והממשלה.
במרכז להגירה בינלאומית וקליטה (CIMI)
מנטבר ממשיך לפעול במסגרת הציבורית כיו"ר בהתנדבות של המרכז להגירה בינלאומית וקליטה (CIMI) . המרכז עוסק בתופעת ההגירה הבלתי מוסדרת ברחבי העולם. המרכז להגירה בינלאומית וקליטה עוסק בנושאי הגירה, הסדרת תחום עובדים זרים, מניעת סחר בבני אדם ועוד. בשנת 2012 זכה המרכז בעיטור נשיא המדינה למניעת סחר בבני אדם.
משחק הציד
"משחק הציד" (באנגלית: Caught) הוא ספר מתח שכתב הרלן קובן. חברת ההפצה לאור "ידיעות ספרים" ("פרוזה") הוציאה את הספר מתורגם לעברית על ידי המתרגם ירון פריד. זהו הספר ה-14 של הרלן קובן שתורגם לעברית, והוא נחשב לרב-מכר.
תקציר הספר
דן מרסר הוא עובד סוציאלי העובד עם נוער בסיכון. הוא מגיע לעזור לנערה במצוקה בשם צ'ינה אשר מבקשת ממנו להגיע לכתובת מסוימת, אך כשהוא מגיע הוא מצולם לתוכנית התחקירים של ונדי טיינס אשר מאשימה אותו בפדופיליה, אך בבית המשפט הוא נמצא זכאי, בעיקר בעזרת עורך-דינו הססגוני פלייר היקורי.
טיינס חושדת שמדובר בהפללה ובניסיון להרוס את חייו, ומוצאת שתהליך דומה של הפללה אך זכאות התרחש אצל ארבעה מחמשת השותפים לחדר באוניברסיטת פרינסטון. היא מגלה שהחבורה השתתפה במשחק הנקרא "משחק הציד" ובו יש לבצע משימות נועזות על מנת לזכות בנקודות. באחת המשימות שבה היה לגנוב את תחתוני הבוקסר של הדקאן, נפצעה בטעות אחת מהסטודנטיות (כריסטה סטוקוול) באופן קשה בפניה. למרות שדן מרסר היה זה שגרם לפציעתה מי שלקח אחריות על הנעשה היה פיל טרנבול.
היא מגלה שמי שהפליל את השותפים לחדר היה פיל שהחליט שחייו נהרסו בעקבות כך שהוא לקח את האחריות על פציעתה של כריסטה והחליט להעניש גם את שאר חבריו לחדר על ידי שיווק ויראלי שלילי.
בתוך כך גופתה של היילי מקווייד נמצאת ולכולם נדמה כי דן מרסר רצח אותה לפני שנרצח בעצמו. מה שמתברר הוא שהיילי מתה מהרעלת אלכוהול במהלך מסיבה אצל משפחת וילר. ההורים שהבחינו בילדה המתה החליטו לקבור אותה ביער. הטלפון של היילי הושתל בחדר של מרסר על ידי ג'נה וילר, אשתו לשעבר של מרסר, שהחליטה לנצל את מותו כדי להעביר את האשמה של רצח היילי אליו.
בסוף מתברר כי מרסר לא נרצח, ואד גרייסון שגילה כי לא מרסר הוא זה שהטריד את בנו, מחליט לעזור לו לברוח ומביים את הרצח שלו, על מנת שמרסר יוכל להימלט לאנגולה.
סן קרלוס (קליפורניה)
העיר נמצאת בערך בחצי הדרך בין סן פרנסיסקו לבין סן חוזה. היא פרבר קטן ומבוסס הממוקם בין בלמונט לצפון ורדווד סיטי לדרום.
אוכלוסיית העיר מנתה 28,406 נפש במפקד האוכלוסין של 2010. העיר נמצאת באזור הקידומת 650.
החיים בני זמננו
סן קרלוס, "עיר החיים הטובים", שואפת לאווירה של כפר קטן. האזור המרכזי של לב העיר מכיל בעיקר חנויות קטנות ומסעדות. סן קרלוס הייתה העיר הראשונה בקליפורניה לפתוח בית ספר "צ'רטר" (San Carlos Charter Learning Center), ובתי הספר בה מדורגים בעקביות במקומות גבוהים ברשימות המדינתיות.
בעיר נמצא שדה התעופה "סן קרלוס". בעיר יש שני מוזיאונים: המוזיאון להיסטורית סן קרלוס נמצא בלב העיר ומוקדש לתערוכת ההיסטוריה של העיר משלביה הראשוניים ועד לעת המודרנית. מוזיאון "הילר אייר", המתרכז בהיסטורית התעופה, כולל שחזור של כלי הטיס הראשון, כלי הטיס השיאן במוטת כנפיים ואף חרטום של בואינג 747.
ישיבת נתיב אריה
ישיבת נתיב אריה היא ישיבה גבוהה ציונית דתית המיועדת לתלמידים מארצות הברית, הישיבה נמצאת ברחבת הכותל המערבי בעיר העתיקה בירושלים.
היסטוריה
בשנת 2002 התנהל דיון בישיבת הכותל על ההיקף הראוי של התוכנית לבני חו"ל בראשות הרב אהרן בינה, שעד אז היוותה חלק מרכזי בישיבה מבחינת כמות התלמידים. בסופו של דבר הוחלט יחד עם הנהלת מרכז ישיבות בני עקיבא כי הרב בינה יעזוב עם חלק מאברכיה הוותיקים של הישיבה ועם ראש הכולל הרב יעקב כ"ץ, ויקים במתחם ישיבת האידרא הסמוך ישיבה לבני חו"ל בשם "נתיב אריה", ע"ש אביו, הרב אריה בינה.
הישיבה נפתחה בספטמבר 2003 לאחר הפיצול עם למעלה מ-200 תלמידים.
תוכנית הלימודים בישיבה מורכבת מלימודי גמרא, תנ"ך, הלכה, מחשבת ישראל, ציונות וחסידות.
שיטת המומנטים
בסטטיסטיקה, שיטת המומנטים היא שיטה שבאמצעותה אומדים פרמטרים המאפיינים התפלגות של אוכלוסייה מסוימת. בשיטה זו, נאמוד את המומנט ה-k, באמצעות הממוצע של החזקה ה-k. באומדים אלו נשתמש כדי לחלץ אומדים לפרמטרים הלא ידועים.