cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף שיטרית
להקת "צפון מערב"
ב-1979 הקים שיטרית את להקת הנגינה, הזמר והריקוד "צפון מערב" והוא מנהל אותה ומחבר עבורה חומרים מאז. הלהקה מבקשת להביא לתודעה את מִגוון המסורות המוזיקליות ואת היצירה השירית והפיוטית של יהדות צפון-אפריקה בכלל ושל יהדות מרוקו בפרט, בשתי הלשונות העיקריות של הקהילות השונות, עברית וערבית יהודית. מקור החומר של הלהקה במחקרי הספרות והמסורות הלשוניות של שיטרית. הקונצרטים כוללים שירת פיוט, מוזיקה ושירה אנדלוסית, וכן המחזת הצגות. חברי הלהקה כולם ממוצא מרוקאי: מקצתם נולד במרוקו ויתרם נולד בישראל למשפחות יוצאות מרוקו. הלהקה הופיעה בישראל, בבלגיה, בצרפת ובמרוקו. הלהקה קיבלה מכתב הערכה ממלך מרוקו.
קטנוצ'סמה
קטנוצ'סמה (שם מדעי: Ctenochasma; פירוש השם: "לסת מסרק") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הקטנוצ'סמטיים, שבקבוצת הפטרודקטיליים, אשר חי לפני 145–150 מיליון שנה בסוף היורה. הוא הוגדר ב-1852 בידי החוקר הגרמני כריסטיאן אריך הרמן פון מייר ממאובנים שנמצאו בבוואריה, גרמניה באזור בו התגלה העוף הראשון - הארכאופטריקס. מאובנים נוספים התגלו בצרפת.
מאפיינים
הקטנוצ'סמה היה פטרוזאור קטן מאוד, עם מוטת כנפיים באורך 45 סנטימטרים אצל המינים הגדולים ו-25 סנטימטרים אצל הקטנים ביותר, דומה מאוד לפטרודקטילוס. הלסת שלו הייתה מוארכת ומלאה בשיניים חלולות, דקות ומעוקלות מאוד. חלק מהפרטים היו בעלי מעל ל-400 שיניים בלסת. מבנה זה אולי עזר ללכידת טרף קטן, בדומה לזיפי הפלמינגו ולווייתני המזיפות. בכך הוא דמה לקרוב משפחתו מהקרטיקון - פטרודאוסטרו, אך בניגוד לקרובו הלסתות היו ישרות מאוד והוא לא היה יכול לשאוב את המים במעלה הגרון וכנראה השתמש בלסת בדומה למקור הכפן. השיניים היו מצויות רק בחלק הקדמי של שתי הלסתות.
מהמבנה של העיניים שכללו טבעות גדולות ייתכן מאוד שהוא היה פעיל בלילה. הדבר יכול להיות כהימנעות מתחרות עם פטרוזאורים חזקים ממנו. למרות גודלו הקטן הוא כנראה דאה בדומה לעופות גדולים על זרמי, זאת בשל מבנה הכנפיים הארוכות באופן יחסי יותר משאר הפטרוזאורים.
קוסקינונודון
קוסקינונודון (שם מדעי: Koskinonodon; לעיתים מכונה גם אנסכיסמה - Anaschisma) הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים, אשר חי בטריאס העליון לפני 208–227 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו בתצורת צ'ינלה באריזונה, ובעוד תצורות באזור של דרום-מערב ארצות הברית. הוא סווג לראשונה ב-1929 ואז נקרא בשם Buettneria. עם זאת ב-2007 שם זה הועבר לסוג של חרגול מיערות קונגו, תוך נתינת השם הנוכחי במקום. חוקר בשם לוקאס עתר לארגון ICZN על החלפת השם וציין את האזכור הרחב של הדו-חיים כדי להחזיר את השם, ואולם העתירה נדחתה.
הקוסקינונודון היה דו-חי גדול באורך שלושה מטרים, אשר דמה למטופוזאורוס האירופאי. הייתה לו גולגולת ארוכה ורחבה באורך 65 ס"מ עם פתחי עיניים רחבים שבלטו קדימה, לסתת שנטו כלפי מעלה ובתוכם מעל 100 שיניים בכל צד לסת. דבר זה עזר מאוד ליצור ללכוד טרף קטן, לו ארב מתחת למים. השיניים גם היו מעוקלות מעט ובנוסף היו שיניים מעט גדולות יותר על החך להם חריצים עמוקים, אשר עזרו ללכידת הטרף. הגפיים היו קצרות מאוד, אך הזנב היה עבה ושרירי וסיפק כוח להאיץ.
היצור חי בביצות הקדומות של ארצות הברית וחיפש במים טרף של דו-חיים אחרים, דגים או חסרי חוליות ואפילו פיטוזאורים קטנים. מבנה הלסתות עזר לו לחטוף טרף והוא גם ידע לשחות מתחת למים למשך זמן רב.
ככל הנראה הוא נכחד בהכחדת הטריאס, אשר גרמה לייבוש ביצות מסיבי, שינויי אקלים, החמצת אוקיינוסים ועוד.
איטה קאליש
איטה קאליש קמינר (15 באפריל 1897, פולין – 10 בינואר 1994, קיבוץ נען, ישראל) הייתה סופרת ואשת רוח, נכדתו של שמחה בונים קאליש, האדמו"ר מוורקא, בתו של מנחם מנדל קאליש, האדמו"ר מאוטבוצק. יצאה בשאלה והפכה סמל לאשה חזקה ועצמאית, ולתהליכי החילון שהתחוללו ביהדות מזרח אירופה רק בראשית המאה העשרים.
ילדות ונעורים
נולדה באוטבוצק שבפולין למשפחה חסידית מיוחסת, אביה היה האדמו"ר מנחם מנדל קאליש. היא תיארה את אביה כאיש יפה תואר ומלא רחמים, שהכל סרו למרותו. התחנכה בידי מורים פרטיים, שזיהו מגיל צעיר את הצימאון שלה ללמידה במקורות. היא למדה חומש יחד עם אחיה, למרות היותה ילדה. אביה התגאה שבתו מכירה את המקורות היטב ואף נהג לבחון אותה מדי שבוע על הפרשה. לעיתים אמר שעדיף היה אילו נולדה כבן, משום הצימאון שהביעה ללמוד ולהשכיל. "שנים רבות היה תקוע בנפשי תסביך הנחיתות על היותי בת ולא בן", כתבה לימים, "מתוך בקשת פיצוי שקדתי ביותר על חמישה חומשי תורה", היא קיבלה מחסיד של אביה את הביאור של משה מנדלסון לתורה (החיבור בן מאה השנים עדיין שימש כאמצעי העיקרי ללימוד גרמנית בקרב יהודי מזרח אירופה) על מנת שתוכל לעיין בו. החיים החסידיים אותם חוותה מתוארים בספרה "אתמולי". כשבגרה למדה אצל מורה פרטית שבאה ממשפחה מתבוללת וחזרה בתשובה, וחיבבה מאוד מורה זו:
אף על פי שהעניין שלה בלימודי חול עורר את התנגדות אביה, המשיכה לחפש פריטי קריאה ללמידה, כמו עיתונים וספרים ביידיש ופולנית שהוברחו לביתה באמצעות בת דודתה. היא חמקה להצגות וקונצרטים דרך הדלת האחורית, נכנסה אליהם בחשיכה כדי שלא יבחינו בה, ובסיום ההצגה או הקונצרט ברחה מן האולם לפני שהודלקו האורות. היא תיארה כיצד בערה בה תשוקה לעולם החילוני וסיפרה כי היו חסידים, גברים וגם נשים שמצאו את העולם החסידי חונק. היא ציינה שמכיוון שהייתה אישה ולא חויבה ללמוד בחדר היה לה קל יותר להיחשף לעולם החילוני.
היא המשיכה בלימודיה הסודיים גם לאחר שנישאה בשידוך בגיל חמש עשרה לאברך שאביה בחר עבורה, בן למשפחת קאמינר המיוחסת והאמידה מחסידות גור. הבחירה בשידוך זה הייתה חלק מהאסטרטגיה של אביה שקיווה להשאיר את בתו בעולם החסידי ולהגן עליה מפני רוחות החילון שנשבו באוויר. כחלק ממעמדן, הייתה ציפייה כי נשים בחצר החסידית יכירו גם ספרות פולנית בת הזמן. חלק ממפגש הבחינה של הכלה מטעם נשות המשפחה של החתן המיועד, לפני הנישואין, כלל בדיקה של הידע של המועמדת בחיבורי הסופרת הפולנייה בת הזמן, גבריאלה זפולסקה.
למרות הנישואין היא ברחה מהבית, אך לאחר תחנוניו של אביה חזרה לבעלה, אף על פי שצימאונה לעצמאות ולידע לא רווה. בעבורה, טקס הנישואין ובעיקר גזיזת צמותיה היה אירוע טראומטי. בספרה האוטוביוגרפי כתבה:
בשל מצוקה כלכלית בזמן מלחמת העולם הראשונה עברה עם בעלה להתגורר באחוזת חמיה העשירים, אחוזת פרודזמציה. בשנת 1919 נפטר אביה, והיא החליטה לעזוב את בתה בת השנתיים זינה ואת בעלה. אף על פי שאינה מספרת על כך בספרה "אתמולי", היא עזבה את הבית לאחר שחמותה גירשה אותה. ב-1991 היא תפרסם חוברת שבשם "לבתי" בה היא תספר על שגורשה משום שהיא מתכתבת עם צעירים ציוניים. בתה זינה וכל רכושה נשארו בבית בעלה והוריו. בעלה המשיך לשמור לה אמונים גם לאחר גירושיהם, ולא נישא שוב. הוא ומשפחתו נרצחו בשואה.
יציאה בשאלה ותהליכי החילון
אחרי שעזבה את בית הוריו של בעלה, היא מכרה טבעת שהייתה ברשותה ושכרה חדר בדירה בוורשה ברחוב קלמינצקה 15, יחד עם שתי אחיותיה, נעמי ורחל שיצאו בשאלה יחד איתה ולימים עלו לארץ-ישראל. בסלון שיצרה דנו ביצירות ספרותיות בנות זמן וכן בספרות עברית וספרות יידישאית. המקום שימש מרחב תרבותי לאנשים שהתמודדו עם המעבר מהעולם החסידי הישן לעולם החילוני החדש. בוורשה התרועעה עם סופרים יהודים של אותה תקופה, ביניהם אסתר שומיאטשר, פרץ הירשביין, משה ברודרזון ורעייתו. מקום עבודתה הראשון היה ארגון היאס, שעזר ליהודים להגר לארצות הברית ולהתאקלם בה, שהשתייך לבונד. היא למדה רדיולוגיה, אך לא עסקה במקצוע זה מעולם.
בתחילה ניפגשה עם בתה מדי שלושה חודשים. המפגש התקיים בעיירה רחוקה שבני משפחת קמינר עברה אליה עקב המהפכה הקומוניסטית. המפגש האחרון בבית זה היה גורלי. בערב שבת לקחה את בתה ונסעה איתה ברכבת לוורשה. על כך אמרה לה בת החמש : "אמא את גנבת אותי".
בשמונה השנים הבאות היא חיה עם בתה בברלין. היא קיבלה בעקבות בוררות ברבנות הראשית בוורשה משמורת חוקית על בתה. לאחר מכן, בשל הצעת עבודה שקיבלה, היא עברה לפריז, שם נפגשו עם הסופר והמשורר דוד פוגל ואשתו אילקה. ב-5 באפריל 1933, כשלושה חודשים אחרי עליית הנאצים לשלטון, הפליגה עם בתה לארץ ישראל. היא הייתה אז כבת 30.
פועלה בארץ
בארץ עבדה בהתאחדות עולי גרמניה ולאחר מכן בסוכנות הידיעות "פאלקור" של הסוכנות היהודית, בהזמנת משה שרת, מנהלו. סוכנות ידיעות זאת תרמה ידיעות עיתונאיות רבות לעיתונים יהודים ברחבי העולם. ב-1948 עברה לעבוד במחלקה לזכויות אזרח, עד פרישתה לגמלאות ב-1967. במסגרת עבודתה במשרד הפנים הייתה מזכירתו של שר הפנים ישראל בר יהודה בשנים 1955-1959.
בארץ המשיכה להשתתף וליצור חוגים חברתיים שעירבו סופרים ועיתונאים. את שיחותיה עם חיים הזז שפגשה בירושלים תיעדה בספר "שיחות עם הזז". מדי פעם כתבה מאמרים לעיתון דבר. לא נישאה שוב, גרה כל חייה ועבדה בתל אביב. בתה זינה נישאה לדוד כפרי, מאנשי הנוער העובד, וגרה בקיבוץ נען. איטה קאליש נפטרה ב-10 בינואר 1994, נקברה בקיבוץ נען ליד בתה וחתנה.
ספריה וכתביה
האוטוביוגרפיה של איטה קאליש ראתה אור לראשונה ביידיש, בשם "א רבישע היים אין אמאליקן פוילן", בשנת 1960. שלוש שנים לאחר מכן הודפסה מהדורה שנייה. הדפסת מהדורה זו צוינה באירוע מיוחד בקיבוץ נען, קיבוצה של בתה, עליו פורסם בעיתון. הספר ראה אור בתרגום של המחברת לעברית ובגרסה מורחבת ב-1976, בשם "אתמולי". הספר שופך אור על החברה היהודית בפולין בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. כתיבתה מצטיינת ביכולת לתאר בפרטים קטנים, תוך המחשה חיה, רוויית הומור, את החצר של האדמו"ר מאוטבוצק וכן את עולמם של האנשים אשר החליטו לברוח מהדת. על פי החוקרת פולה היימן, סיפור חייה היה יוצא דופן בשל השבר המוחלט שנוצר בינה לבין המסורת של משפחתה. בנוסף, בספר תיארה בצורה עסיסית את הנפשות הפועלות בסצנת הכתיבה היהודית הברלינאית ואת חיי בתה בלימודיה. בכתבות שכתבה בעיתונים בארץ עסקה לעיתים קרובות בענייניהן של נשים המתחבטות בענייני משפחה ועלייה. היא כתבה על חברים וכן הספידה מכרים. סגנון כתיבתה היה כמקובל באותה תקופה, והיא השתמשה בגוף נסתר על מנת לתאר נשים ואת התהליכים שהן עברו: "'שם, אצל הגרמנים' - סיפרה בהצביעה על המספר - המקועקע על זרועה — שם קפצתי לתוך הנהר הגדול יוט־יוט, בקיץ ובחורף ...פקדו עלי לקפוץ ולהוציא מן הנהר חפצים שונים שזרקו אחרי. כמו לכלב ...אבל את יודעת— '? המשיכה בלחש — את יודעת — לא הלכתי לסלקציה ...!אבל למען השם' - הפצירה בי שוב - אל תספרי לבעלי. אסור שהוא יידע."
אתמולי
בספר "אתמולי" תיארה את חייה בחצר האדמו"ר מאוטבוצק, הספר פורש גלריה עשירה של דמויות מבני משפחתה, על ימיהם וגורלותיהם. הספר מתאר חיים עשירים, (חצרות האדמו'רים היו בדרך כלל גם עשירות מבחינה כספית ורמת החיים המתוארת מתקרבת למלכותית, "מרכבה רתומה לשני סוסים אבירים" בגדי פאר, מזון משובח ובשפע, משרתים ומשרתות עד שכל אלה הופכים לעולם נעלם). ועוד מתארת קאליש פרשיות חיים שיש בהן הרבה חדווה ועצב, תאוות חיים, מנהגי אכילה, שמחות ויגונות, גם גחמות גורליות ומריבות קטנוניות, וכמו כן מביא אנקדוטות אודות האנשים שאכלסו את אותו עולם שעלה בעשן השואה.
פרק יוצא דופן עוסק בתיאור דמותו של סבה ר' שמחה בונם הוורקאי:
'"הליכותיו ומנהגיו התמוהים והמוזרים היו לאגדה בעודו בחיים. בהיותו צעיר לימים עזב את אשתו ואת ילדיו בוורקה ועבר עם קובץ נאמניו לאוטובוצק הסמוכה לווארשה; בנה לעצמו חווילה גדולה בעבי היער, המשתרע על פני שטח נרחב, עד עיר בירתה של פולין; חי בפרישות וכפה על עצמו את הנזירות. פרט לחסידיו ולמקורביו לא הורשה איש - אף אשתו וילדיו בכלל זה - לדרוך על סף חווילתו שלא בהסכמתו. וכשטענו חסידים ותיקים - מה יאמרו עליו הבריות ואיך ישפטהו העולם השיב סבי: "העולם? מיהו העולם? אני הוא העולם!".' (עמ' 21). לימים יעזוב האיש את חווילתו ויעלה לארץ ישראל.
וכנגד הדרמות הללו מביאה קאליש בספרה גם אנקדוטות משעשעות:
'"לגבי ר' יצחק הוורקאי מייחסים את הסיפור המפורסם על קמצוץ הטבק. פעם ביום חורף קר בא לעיר הבירה הפולנית לשם עניין ציבורי יהודי. באישון הלילה, בשכבו על מיטתו התאווה לקמצוץ טבק הרחה. בחדר שרר קור עז, והיה הרבי ר' יצחק שוכב על יצועו וטוען עם עצמו:" תאב אני מאד לקמצוץ-טבק, מאד, מאד. תאמר, אקום מעל המיטה ואגש אל השולחן לקחת קמצוץ טבק, הרי זו כניעה ליצר; תאמר, אשאר במיטה ולא אקום הרי זו עצלות. מיד קם ממיטתו על אף הקור שחדר לעצמות, ניגש אל השולחן, אך - בטבק לא נגע"'(עמ' 57).
הספר זכה להתעניינות בקרב עמיתיה הסופרים וכן מצד חוקרים וחוקרות שרואים בו מסמך ייחודי המתאר את החיים בחצר החסידית במאה העשרים. כמו כן הספר משמש עדות מהימנה לתהליכי החילון שעברו יהודים באירופה, ועל היחס לנשים בחברה. בין המהדורה הראשונה של הספר ביידיש לבין התרגום לעברית ישנו הבדל משמעותי: ב"אתמולי" בעברית כללה גם את פרשת עזיבתה את בית אביה האדמו"ר, ובכך הציגה תמונה שלמה יותר של סיפור חייה. ש"י עגנון כינה אותה בחיבה יי'טלה, וכתב לה כך על ספרה ביידיש:
אורי צבי גרינברג כתב לה אחרי פרסום הנוסח העברי:
שיחות עם הזז
בספר "שיחות עם הזז" פרסמה קטעי שיחות שערכה עם הסופר חיים הזז, שאותו הכירה בביתו של אהרון זאב אשכולי בירושלים. ביתו היה בית ועד לחכמים בו נפשו לשיחות ש"י עגנון, הפסל זאב בן-צבי, מרדכי נרקיס, רקודה פוטאש, והצייר מרדכי ארדון. היא מספרת שהזז היה השקט שבחבורה וימים רעים עברו עליו, מצוקה כלכלית ובדידות. בסופי השבוע היה נוסע לאשתו בתל אביב. היא שוחחה עמו ארוכות ורשמה אחר כך בסתר את שיחותיהם. הוא נהג לומר לה שישנו חן גם בשיחות חולין ורכילות. הוא היה אז כבן שלושים ושמונה והיא צעירה ממנו בחמש שנים. הם אכלו יחדיו במסעדות, הלכו להצגות והתארחו בביתו זה של זו. היא סיפרה כי הלכו יחד ליום הולדתו של המשורר שאול טשרניחובסקי. הזז הותיר אצלה חותם ושיתף אותה בלבטיו.
משה גרוטו
משה גרוטו, (1895–1967) היה רופא, ממייסדי חברת התרופות "צרי", (בית החרושת הראשון בישראל ל) והמנהל המדעי של החברה.
ביוגרפיה
גרוטו נולד בטרנבה שבצ'כוסלובקיה לדוד ולצפורה פאני לבית ריגר, אח בכור לאלכסנדר, לעדן ולצציליה. למד בבית ספר יהודי בטרנבה, וסיים גימנסיה, בשנת 1913 התקבל ללימודי רפואה בבודפשט שבהונגריה, ושם גם סיים. בתקופת לימודיו, היה חבר במכביה, אגודת הסטודנטים הציונים בבודפשט והיה ממייסדי קדימה בהונגריה וצ'כוסלובקיה וחבר ההנהלה של ברית עברית עולמית, סניף צ'כוסלובקיה.
במלחמת העולם הראשונה היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1926 נשא לאשה את יהודית לבית סילרד (1973-1907). בשנת 1933 עלה לארץ-ישראל.
בישראל היה ממייסדי בית החרשת "צרי" - לרפואות ברחוב הגר"א בתל אביב, (בית החרשת הראשון לרפואות בישראל) והמנהל המדעי שלו.
גרוטו היה חבר בהגנה.
נפטר בשנת 1967.
משפחתו
לגרוטו נולדו רות (1932) ומרים. אחיו, ד"ר אלכסנדר גרוטו עלה לארץ-ישראל בשנת 1939, עבד בקופת חולים עממית בפתח תקווה. בפתח תקווה רחוב על שמו.
ראשית התעשייה הכימית פרמצבטית בארץ
תרומתם של היזמים ממרכז אירופה לייסודם של ענפי-תעשייה חדשים לגמרי הורגשה גם בתעשייה הכימית-הפארמאצויטית. רוקחים עולים מגרמניה ומאוסטריה היו חלוצי ייצור התרופות בישראל. ראשית התעשייה הייתה במפעל ששמו 'פרמקו', שהוקם בשנת 1931 על ידי קבוצה של רוקחים, אלא שלא האריך ימים.
בנובמבר 1932 הוקמה בתל אביב חברת 'צרי' לתעשייה פארמאצויטית וכימית, שנרכשה בקיץ 1933 על ידי גרוטו, וייס ויעקובסון, קבוצת עולים מגרמניה ומצ'כוסלובקיה. חברת 'צרי', החלה בפיתוח מוצריה – וביניהם ה'פלגין' – בשלהי שנת 1932, אלא שהוציאה אותם לשוק רק בשנת 1934, לאחר הכנות ממושכות.
מפעל נוסף על 'צרי' הוקמו בתחילת 1935 מפעלי 'טבע' של ד"ר פרידלנדר בירושלים, 'הלל' בחיפה בהנהלתה של גב' אוסלנדר ובקשר הדוק עם קופת חולים כללית ו'איקאפרם' של איקלהיימר ובנימין כהן. כן הוקם בית-החרושת 'אסיא', שותפות של יזמים מקומיים עם קורט מאיר, עולה מגרמניה.
בשנת 1968 התמזגו "אסיא" ו"צרי" ובשנת 1968 הן רכשו את "טבע".
מחזור מטוני
מחזור מטוני הוא מחזור של תשע-עשרה שנות חמה, המשמש בסיס לקביעת השנים המעוברות בלוחות שנה ירחיים־שמשיים, זאת לצורך התאמת הלוח, המבוסס על חודשי ירח, לשנת החמה. כאשר מחזור של תשע-עשרה שנים מכיל שתים עשרה שנים בנות שנים עשר חודשי ירח ושבע שנים בנות שלושה-עשר חודשי ירח, היינו שנים מעוברות. ביסוד המחזור עומדת תגליתו של האסטרונום והמתמטיקאי היווני מטון מאתונה, שאורכן של תשע-עשרה שנות חמה שווה בקירוב טוב לאורכם של מאתיים שלושים וחמישה חודשי ירח.
מטון גילה את המחזור בשנת 432 לפני הספירה והוא שולב בחישוב הלוח היווני באופן שהשנים השלישית, השישית, השמינית, האחת עשרה, הארבע עשרה, השבע עשרה, והתשע עשרה בכל מחזור היו מעוברות. לפני כן היה שימוש במחזור, מדויק פחות, של שמונה שנים, כאשר בכל מחזור היו שלוש שנים מעוברות.
המחזור המטוני משמש כבסיס לחישוב מספר לוחות שנה. הוא היה בשימוש בלוח הבבלי, ומשמש להסדרת השנה המעוברת של הלוח העברי וכן לחישוב חג הפסחא.
הבסיס המתמטי
בתקופתו של מטון היה מקובל שאורך שנת חמה הוא 365.25 ימים, כלומר 19 שנים הם בני 6,939 ימים ו-18 שעות.
אורך ממוצע של חודש ירחי היה ידוע בדיוק גבוה יחסית ונחשב ל-29 ימים, 12 שעות, 44 דקות ושלוש שניות, כלומר 235 חודשים הם 6,939 ימים, 16 שעות ו-31 דקות. זאת אומרת ש-235 חודשי ירח שווים בקירוב ל-19 שנות חמה, כאשר השגיאה עומדת על שעה ו-29 דקות שהמחזור קצר מ-19 שנות חמה. כיום ידוע ששנת החמה קצרה ב-11 דקות ו-14 שניות מ-365.25 ימים, כלומר 19 שנים הן בנות 6,939 ימים, 14 שעות, 26 דקות ו-27 שניות, כך שהשגיאה בפועל היא לכיוון השני וגדולה יותר, דהיינו המחזור ארוך מ-19 שנות חמה בשעתיים ו-6 דקות.
אמיליוס זובאס
אמיליוס זובאס (בליטאית: Emilijus Zubas; נולד ב-10 ביולי 1990) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בעמדת השוער בהפועל תל אביב ובנבחרת ליטא.
קריירה
זובאס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אקרנאס, וכבר בגיל 20 הפך לשוער הראשון של המועדון וזכה עמו בשלוש אליפויות ושני גביעים.
בקיץ הצטרף לפודבסקידז'ה ביילסקו-ביאלה, בה רשם ירידת ליגה שנייה ברציפות.
בקיץ חתם לארבע שנים בבני יהודה תל אביב מליגת העל.
ב-7 בדצמבר 2021 חתם בארוקה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-17 בינואר 2023 חתם עד סיום העונה בהפועל תל אביב.
ב-26 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא, בהפסד 1–4 ל.
סוזן פלאנרי
סוזן פלאנרי (באנגלית: Susan Flannery; נולדה ב-31 ביולי 1939) היא שחקנית אמריקאית. נודעת מתפקידה כסטפני פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים".
ביוגרפיה
פלאנרי נולדה בג'רזי סיטי ולמדה בבית ספר במנהטן, היא סיימה תואר בקולג' לבנות במיזורי.
ב-1966 החלה לשחק את הרופאה הפסיכיאטרית ד"ר לורה ספנסר הורטון באופרת הסבון ימיי חיינו, ב-1975 זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט המגדל הלוהט, ב-1981 שיחקה במספר פרקים של הסדרה דאלאס.
ב-1987 הוצע לה התפקיד של סטפאני פורסטר באופרת הסבון "היפים והאמיצים", תפקיד אשר עשתה לשנת 2012, ובשנת 2018 שבה לתפקידה אורח. בזכות תפקיד זה זכתה לפרסום רב.
ב-2006 הופיעה בתוכנית ספיישל של גלגל המזל.
קרוליינה הדרומית
קרוליינה הדרומית או דרום קרוליינה (באנגלית: South Carolina ) היא מדינה בדרום-מזרח ארצות הברית. קרוליינה הדרומית היא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות שמרדו בשלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקנית והקימו את ארצות הברית.
קרוליינה הדרומית גובלת בדרומה בג'ורג'יה, ובצפונה במדינת קרוליינה הצפונית. המדינה שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
תחילת ההתיישבות
הספרדים הגיעו לחוף ששייך היום למדינת קרוליינה הדרומית כבר ב-1514. ארננדו דה סוטו נפגש עם מלכה אינדיאנית ב-1540 אך האזור לא יושב על ידם. הראשונים להתיישב במקום היו הוגנוטים צרפתים בהנהגת ז'אן ריבו שברחו מצרפת אל מעבר לים ב-1562 והתיישבו בפריס איילנד, ליד ביופורט של היום. ריבו חזר לצרפת והתושבים התמרדו, בנו לעצמם ספינה וניסו לחזור לצרפת. הספרדים בנו את פורט פיליפה על פריס איילנד ב-1566 ובנו את סנט אלנה כבירת הפרובינציה החדשה לה פלורידה. עשור אחר כך השמידו האנגלים בראשות סיר פרנסיס דרייק את המאחז הספרדי והספרדים נסוגו דרומה. האנגלים עצמם התיישבו באזור רק ב-1670, שקיבל את השם קרוליינה על שמו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, (בלטינית Carolus).
המלך צ'ארלס השני מסר את קרוליינה לשמונה זכיינים שהקימו בה יישובי ספר ומטעים בסגנון המושבות באיי הודו המערבית. ב-1715 נלחמו המתיישבים באינדיאנים וב-1719 התקוממו נגד זכייני המושבה, קנו אותה מהם וקרוליינה הדרומית הפכה למושבת כתר. עד למחצית המאה ה-18 קרוליינה הדרומית משכה אליה הגירה מהמושבות הסמוכות וירג'יניה, פנסילבניה וקרוליינה הצפונית. המהגרים של המאה ה-18 התיישבו בחלק המערבי, הרחוק מהחוף, של המושבה והרחיבו אותה.
המאות ה־18 וה־19
קרוליינה הדרומית נטלה חלק במשבר חוק הבולים ב-1765, והסוחר המקומי הנרי לורנס היה נשיא הקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1777–1778. בזמן המלחמה התרחשו בתחומי המושבה קרבות לא רק בין המורדים לבריטים אלא גם בין מורדים לתומכים בבריטים מקרב המקומיים. קרוליינה הדרומית היא המדינה השמינית שחתמה על החוקה ב-1778, אז מונה ג'ון ראטלדג' למושלה הראשון. הפוליטיקאי המקומי ג'ון קלהון הגיע למשרת סגן נשיא ארצות הברית ב-1824 והוביל את קרוליינה הדרומית לביטול חוק התעריפים הפדרלי ב-1832. קרוליינה הובילה את ההתנגדות הדרומית למדיניות הפדרלית והייתה הראשונה לפרוש מהאיחוד ב-20 בדצמבר 1860.
העת החדשה
המהפכה התעשייתית הגיעה לקרוליינה הדרומית רק בעשור האחרון של המאה ה-19 והמדינה, שעדיין לא הספיקה לצבור עושר ולהיחלץ מהשפל של סוף המאה ה-19, שקעה בקלות לתוך השפל הגדול. מאז מלחמת העולם השנייה קרוליינה הדרומית מרכזת בשטחה בסיסי צבא גדולים שמספקים מקור תעסוקה עיקרי. המדינה חגגה 300 שנה ב-1970, תחת רושם מאבקים גזעניים שנמשכים מאז שנות ה-60.
גאוגרפיה
קרוליינה הדרומית ממוקמת בדרום מזרח ארצות הברית וגובלת בצפון קרוליינה בצפון, באוקיינוס האטלנטי במזרח ובג'ורג'יה בדרום ובמערב. במדינה נמצא רכס הרי האפלצ'ים אשר בתוכו אזור הפידמונט הנמצא במדינה.
ממשל ופוליטיקה
קרוליינה הדרומית היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון:
המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה היא קולומביה.
מהעידן שלאחר מלחמת האזרחים, קרוליינה הדרומית הייתה מעוז המפלגה הדמוקרטית, כמו יתר דרום ארצות הברית, ובפרט "הדרום העמוק" שהיא חלק ממנו. במשך כמה עשורים לאחר תקופת השיקום, המפלגה הדמוקרטית החזיקה בשליטה פוליטית משמעותית בדרום קרוליינה. מאז שנות השישים של המאה העשרים, החלה המדינה לנטות לעבר המפלגה הרפובליקנית. מאז, כמעט בכל מערכות הבחירות, הצביעו אזרחי המדינה עבור המועמד הרפובליקני לנשיאות, למעט בחירות 1976 בהן זכה ג'ימי קרטר בקולות האלקטורים מהמדינה.
לקרוליינה הדרומית 2 סנאטורים ו-7 חברי בית הנבחרים בקונגרס הפדרלי. הסנאטורים המייצגים את המדינה הם לינדזי גרהאם וטים סקוט. בהתאם, למדינה 9 קולות בחבר האלקטורים המצביע בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
נכון ליוני 2023 הפלות מותרות בקרוליינה הדרומית עד השבוע ה-22 להיריון. בינואר 2023 קבע בית המשפט העליון של המדינה שחוק האוסר על הפלות לאחר השבוע השישי להיריון, ואשר עבר לפני פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון (שבו קבע בית המשפט העליון הפדרלי כי מותר למדינות לאסור על הפלות גם בשליש הראשון של ההיריון), אינו חוקתי על פי חוקת המדינה. במאי אותה שנה אישרו המחוקקים במדינה חוק חדש שאוסר על הפלות החל מהשבוע השישי להיריון, אלא בנסיבות רפואיות. באותו החודש הוציא שופט בית המשפט לערעורים במדינה צו המונע את כניסת החוק לתוקף עד שתתקבל בעניין החלטה של בית המשפט העליון של המדינה.
דמוגרפיה
על פי משרד המפקדים של ארצות הברית, מנתה אוכלוסיית קרוליינה הדרומית בשנת 2010 כ-4,625,384 נפשות.
חמש קבוצות האוכלוסין הגדולות במדינה מתפלגות לפי הסדר הבא: מוצא אמריקאי אפריקאי 29.5%, מוצא אמריקאי 13.9%, מוצא גרמני 8.4%, מוצא אנגלי 8.4%, מוצא אירי 7.9%. סביר להניח שרוב אלה הטוענים למוצא אמריקאי, מוצא אבותיהם סקוטי או אנגלי.
יהדות קרוליינה הדרומית
הקהילה היהודית המאורגנת הראשונה בקרוליינה הדרומית הייתה קהילת צ'ארלסטון בשנת 1749. בשנת 1801 הקימה הקהילה בית יתומים יהודי. בשנת 1820 הייתה קהילה זו לקהילה הגדולה ביותר בין קהילות ארצות הברית, בעת שמנתה כ-700 משפחות יהודיות.
יהדות קרוליינה הדרומית אף הייתה הקהילה הראשונה שהנהיגה רפורמה דתית בשטחה. כיום יש בקרוליינה הדרומית כ-7,000 יהודים המרוכזים בעיקר בערים צ'ארלסטון, קולומביה וגרינוויל.
לודוויג פון גבסטל
לודוויג פון גבסטל (15 בינואר 1857 – 20 בספטמבר 1930) היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
פון גבסטל נולד ב-15 בינואר 1857 לאביו ויקטור אמיל פרייהר פון גבסטל, שהיה מרשל הבית של מלכת יוון האלמנה, ולאשתו אמה לבית פון גוטנברג, בווירצבורג שהשתייכה לממלכת בוואריה. ב-1871 התגייס לצבא הבווארי והצטרף לרגימנט האולנים הבווארי ה-1. בהמשך מילא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1900 נשלח פון גבסטל לסין כקצין מטה חיל המשלוח לדיכוי מרד הבוקסרים, ולאחר מכן המשיך למלא תפקידי מטה שונים. בשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1910 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. בשנת 1911 מונה פון גבסטל למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-2, ובשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה למפקד הקורפוס הבווארי ה-3.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון גבסטל מפקד הקורפוס הבווארי ה-3 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן. לאחר מכן לחם כחלק מפלגת הארמייה C, ולאחר מכן לחם בקרב שמפאן השני ובקרב על הסום. פון גבסטל המשיך להילחם בקרבות השונים עד סוף המלחמה, ואף קיבל עיטורים רבים וביניהם את עיטור הפור לה מריט.
פון גבסטל נפטר במינכן ב-20 בספטמבר 1930 והוא בן 73 שנים.
מסילת העמק
מסילת העמק היא מסילת רכבת מחיפה לבית שאן, באורך של כ-60 קילומטר. המסילה מבוססת על מסלול רכבת העמק ההיסטורית שפעלה עד מלחמת העצמאות (ובשירות מקוצר עד עפולה עד שנת 1951), ותוואי המסילה סמוך מאוד לתוואי ההיסטורי בחלקים גדולים מהמסילה. עבודות הבנייה למסילה החלו ב־2011, הושלמו באביב 2016, והקו נחנך באוקטובר 2016, כקו נוסעים פרברי בין בית שאן - עפולה - חיפה - עתלית וכקו משא בין מסוף המטענים בבית שאן לנמל חיפה (ושאר מסופי המטען בארץ).
היסטוריה וההחלטה על חידוש הקו
רכבת העמק נסללה בראשית המאה ה־20 כשלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית, וקישרה בין נמל חיפה, חיפה, עפולה, עמק יזרעאל, בית שאן, נהריים, צמח ומשם לדרעא ולדמשק שבסוריה. הפעלת הרכבת פסקה בראשית מלחמת העצמאות, בעקבות סדרת חבלות של כוחות ההגנה כנגד המסילה, שהתעבורה בה סייעה ללוגיסטיקה של הכוחות הערביים מסוריה לארץ ישראל. לאחר מלחמת העצמאות חודשה חלקית פעולת המסילה בין חיפה לעפולה (שכמעט ולא נפגעה במלחמה), אך לא פעילות הרכבת לעמק יזרעאל, בית שאן וצמח, שדרשה שיקום נרחב יותר. בנוסף קטע מסילה קצר בין בית שאן וצמח (באזור נהריים) נותר בצד הירדני של הגבול. המסילה הושבתה כליל ב־1951 בשל אי-כדאיות כלכלית להפעלה. לאחר השבתתה פורקו חלקים מהמסילה, על חלק משטחה נסללו כבישים ודרכי עפר, והוקמו מבנים שונים, כדוגמת בסיס רמת דוד, בית סוהר שיטה ופארק בעפולה. חלק ממעברי הכביש של המסילה ההיסטורית, מסילת עפולה-טבריה, הפכו לצמתים עמוסים, כדוגמת צומת הצ'ק פוסט וצומת העמקים.
בשנת 1998 נערך סקר אשר בחן את התאמת השטח להקמת מסילת רכבת מודרנית וב-29 אוקטובר 2002 הכריז שר התחבורה דאז אפרים סנה, שרכבת ישראל החלה בתכנון רכבת העמק. ב-5 בנובמבר 2002 החליטה "ועדת השרים לפיתוח הנגב והגליל", בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, כי במסגרת תוכנית החומש של רכבת ישראל, תחודש מסילת רכבת העמק. לשם כך הוגשה לאישור תוכנית לתשתיות לאומיות בה נערכו שינויים נוספים בתוואי המקורי בהתאם להתפתחויות נוספות שקרו בשטח מאז אושרו השינויים בתוואי שהוגדר בשנת 1988. שינויים אלו כוללים את הוצאת מסילת הרכבת מהתוואי ההיסטורי שעובר במרכז העיר עפולה, ותכנון תוואי חדש אשר יעקוף את עפולה מצפון ובחלקו אף יעבור בחפיר. תחנת עפולה החדשה תוכננה למרכז העירוני החדש של האזור הנמצא בנקודה בין עפולה לעפולה עילית. הוועדה לתשתיות לאומיות אישרה עקרונית את התוכנית במרץ 2004.
התוכנית, בהסתייגויות מסוימות, אושרה בידי ועדות התכנון לקראת סוף 2005 והייתה אמורה להיבנות בין השנים 2005–2008 בהשקעה של כ-1 מיליארד ש"ח, אך בפועל עבודות הסלילה בקו החדש-ישן התעכבו בשל מחלוקות על הכדאיות הכלכלית של הקו ובשל עדיפויות קודמות לתקציב.
בשנת 2010 החליטה ממשלת ישראל על הקמתה של מסילת העמק, כחלק ממיזם "נתיבי ישראל", שנועד לקצר זמני נסיעה בין מרכז המדינה לפריפריה. החלטת ממשלה קבעה שמימוש המיזם, בנוסף לסלילתה של מסילת עכו - כרמיאל יתחיל במהלך שנת 2011 ויבוצע על ידי נתיבי ישראל - החברה הלאומית לתשתיות תחבורה, שעד אז עסקה בהקמת רשת הכבישים הבינעירונית בלבד, ולא על ידי רכבת ישראל, כפי שהיה עד אז. במרץ 2016 הסתיימה הנחת פסי המסילה. כלל העבודות של קו הרכבת הושלמו עד קיץ 2016 והקו החל לפעול באוקטובר 2016, בדיוק 111 שנים לאחר חנוכת רכבת העמק המקורית.
המסילה נבנתה על ידי שותפות סולל בונה, לסיכו ובאנבאו.
לקראת הקצה המערבי של מסילת העמק נמצאת תחנת הרכבת מרכזית המפרץ (שתחילה כונתה "לב המפרץ מזרח") והייתה באחריות חברת יפה נוף החלה להבנות באיחור, ונפתחה לאחר כמה דחיות ב-3 ביולי 2018. רציף 3 ב"מרכזית המפרץ", בו עוברת הרכבת במסילת העמק נקרא "קו העמק".
יעדי הקו
ל"רכבת העמק" נקבעו חמישה יעדים:
מסלול הקו
מסילת העמק המודרנית פועלת במסלול בן 60 קילומטר בין חיפה לבית שאן דרך אזור יקנעם, עפולה ועמק יזרעאל ויש בה 5 תחנות נוסעים מרכזית המפרץ, כפר יהושע-יקנעם, מגדל העמק – כפר ברוך, עפולה ובית שאן. המסלול מיועד להפעלת קווי נוסעים וקווי משא במהירות של עד 160 קילומטר לשעה. משיקולים של תחזית לשיעור נוסעים נמוך וחסכון תקציבי נבנתה המסילה כמסילה בודדת ועקב כך קיימת מגבלה תפעולית למעבר של רכבות (נוסעים ומשא) בשני הכיוונים ולכן נדרש מפגש רכבות בתחנות הרכבת או בתחנות תפעוליות לאורך הקו ותדירות הרכבות בקו אינה גבוהה.
המסילה נבנתה עם הכנה תשתיתית להכפלתה, נשמר מקום בתוואי למסילה נוספת וגשרים במסלולה נבנו ברוחב המתאים למסילה בודדת (אך עם אפשרות להרחבה).
המסילה מתחברת למסילת החוף בסמוך לגשר פז. מאפייני החיבור מאפשרים חיבור בין חלקה הדרומי של מסילת החוף, אך לא עם חלקה הצפוני, מה שיכול לאפשר בעתיד הפעלת רכבות מכיוון בית שאן לכיוון מרכז הארץ אך לא לכיוון צפון. נוסעים אשר מעוניינים להמשיך צפונה לתחנות בקריות, עכו, נהריה ולכיוון כרמיאל יחליפו רכבת במרכזית המפרץ או בתחנת חיפה מרכז. מרכזית המפרץ הוא מרכז תחבורתי גדול המקשר את הקו עם קווי רכבת נוספים, קווי אוטובוס רבים ואף חיבור עם רכבל לכיוון הטכניון ואוניברסיטת חיפה.
ביחס למסלול ההיסטורי של המסילה, בחלקה המערבי בין גשר פז למחלף יגור עוברת המסילה מעט מצפון לתוואי המקורי (שעבר דרך צומת הצ'ק פוסט). בין מחלף יגור לצומת העמקים עוברת המסילה בתוואי כמעט זהה לתוואי המקורי. בין צומת העמקים לקריית חרושת עוברת המסילה החדשה בתוואי דרומי יותר, וחוצה את כביש 70 ונחל קישון על גבי גשר ממזרח לקריית חרושת (המסילה ההיסטורית חצתה את הכביש והנחל בצומת העמקים). ממזרח לקריית חרושת ממשיכה המסילה בסמוך לתוואי ההיסטורי מרחק קצר, ועוקפת מדרום את התוואי ההיסטורי, תחנת כפר יהושע הישנה ובסיס רמת דוד (היושב על המסילה ההיסטורית) עד כפר ברוך. מכפר ברוך ממשיכה המסילה על התוואי ההיסטורי עד מבואות עפולה, שם היא עוקפת את העיר והתוואי ההיסטורי מצפון. ממזרח לעפולה ועד בית שאן עוברת המסילה על התוואי ההיסטורי.
מסילת משא בינלאומית לירדן
מעבר לתחום הסעת נוסעים, למסילת העמק ישנה אפשרות לשימוש כקו רכבות מטען. בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה חל קושי ניכר בהעברת סחורות מנמלי החוף הסורי והלבנוני דרך סוריה לירדן, והוחל ביבוא ויצוא בשיעור מצומצם דרך מעבר נהר הירדן ונמל חיפה, באמצעות משאיות שעשו שימוש בכבישים המחברים בין השניים דרך עמק יזרעאל. מסילת העמק תוכל להחליף את תנועת המשאיות בין נמל חיפה ובית שאן, ובסמוך לתחנת בית שאן נבנה מסוף מטענים קטן.
לפי תכנון עתידי המסילה תמשיך ותחצה את הגבול לירדן על גשר שייח' חוסיין ותתחבר לרשת הרכבות הירדנית כקו מטענים, ותשמש ליבוא ויצוא מירדן לאירופה בהיקפים גדולים, ובשלב מאוחר יותר תשמש אף את מדינות המפרץ ליבוא ויצוא סחורות מאירופה. עם זאת, תוכנית זו תלויה במדיניות חוץ ובסכסוך הישראלי-ערבי, וב-2017 הוצגה על ידי ישראל כץ כחלק ממיזם מסילות לשלום אזורי.
רוחב מסילת העמק הוא רוחב תקני (143.5 ס"מ) לעומת רוחב המסילות הנוכחי בירדן שהוא צר יותר. הצפי הוא שתבנה מסילה חדשה בירדן ברוחב תקני מגבול ערב הסעודית לכיוון עמאן ומשם צפונה לאירביד וממנה לעבר מעבר הגבול. חלק מהתוואי יחפוף את התוואי של המסילה החיג’אזית ההיסטורית.
חיבור למסילה המזרחית דרך מסילת מנשה
קיים תכנון לחיבור מסילת העמק לכיוון גוש דן אמצעות סלילת מסילה נוספת מאזור עפולה לאזור אחיטוב ומשם דרך המסילה המזרחית שתחודש לרשת הרכבות הארצית.
חיבור מסילתי לטבריה
ביולי 2016 אישר שר התחבורה ישראל כ"ץ תוכנית לקישור מסילת העמק באזור עפולה עם טבריה עילית באמצעות מסילת רכבת כפולה.
הכפלת מסילת הרכבת
כחלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040 מתוכננת הכפלת מסילת העמק לכל אורכה ובניית מחלף רכבתי בקרבת גשר פז בצומת זבולון שהוא המפגש של מסילת העמק עם מסילת החוף.
טורניאריה
טורניאריה (שם מדעי: Tornieria) הוא סוג של דינוזאור ענקי ממשפחת הדיפלודוקיים אשר חי ביורה העליון במזרח אפריקה. הוא כלל מין יחיד - Tornieria africana, אשר תואר בידי החוקר ריצ'רד שטרנפלד ב-1911. דינוזאור זה קרוי על שם החוקר הגרמני גוסטב טורניאר. לאורך השנים הועבר מין זה לסוגים שונים.
מיון ושמות
הממצאים הראשונים שלו הגיעו מתצורות טנדגורו שבטנזניה שנחפרו ב-1907 בידי החוקר אברהרד פראס. הממצאים כללו שלד ובו עצמות רבות, מעל 650, אשר ייתכן שהשתייכו רק לפרט אחד. עם זאת מרביתם הושמדו במהלך הפצצה אווירית באזור במלחמת העולם השנייה. מהדינוזאור נותרו רק 150 עצמות.
העצמות ששרדו את ההפצצות נחשבו לממצאים מסוג גיגנטוזאורוס (Gigantosaurus) ובו של שלושה מינים שונים: G. africanus ,G. robustus ומין שלישי בשם G. dixeyi. ואולם המינים הועברו לסוג אורניתופסיס, אך הוא נחשב בטל וגם הגיגנטוזאורוס התבטל.
השם שנתן שטרנפלד נחשב לשם זהה לבארוזאורוס, אליו הועבר המין G. africanus. מין שני הועבר לסוג ג'ננסיה והמין G. dixeyi, משויך כיום לסוג מלאוויזאורוס. עם זאת בשנת 2006 ממחקרים שנעשו על הבדלים העצמות בין הבארוזאורוס האמריקני לאפריקני, החוקר קריסטיאן רמס החליט להפריד את הטורניאריה לסוג עצמאי.
יאקוב קולאס
יאקוּב קוֹלאס (ברוסית: Якуб Колас; 3 בנובמבר 1882 – 13 באוגוסט 1956) היה משורר סובייטי, ממייסדי הספרות הבלארוסית.
ביוגרפיה
בעקבות ארגון כנס מורים בלתי חוקי הוא נשפט למספר שנות מעצר שעבר בטירת פישצ'לאוסקי במינסק. בנשים 1912–1914 המשיך להיות מורה בפינסק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא והשתתף בקרבות. לאחר סיום המלחמה ומלחמת האזרחים ברוסיה המשפחה התיישבה במינסק.
בהיותו במינסק יאקוב קולאס עסק בכתיבת שירים ומילונאות. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא פרסם מספר ספרי שירה. במהלך מלחמת העולם השנייה יאקוב קולאס פרסם שירים על אירועי המלחמה.
במהלך שנים 1921–1954 יאקוב קולאס פרסם סדרה של שלושה ספרים על חיי העם הבלארוסי בתחילת המאה ה-20.
הוא היה בין עורכים של מילון רוסי-בלארוסי שפורסם בשנת 1953.
יאקוב קולאס נפטר בשנת 1956 לאחר מחלה.
על בסיס ספריו צולמו מספר סרטים.
במינסק פועל מוזיאון המוקדש לחייו ויצירותיו.
אולכסנדר גבוזדיק
אולכסנדר גבוזדיק (ברוסית: Oleksandr Gvozdyk; נולד ב-15 באפריל 1987) הוא מתאגרף אוקראיני מקצועי התחרה בקטגוריית משקל קל כבד.
בשנת 2014 אולכסנדר גבוזדיק עבר לאגרוף מקצועי. בשנת 2016 בקרב שנערך בלאס וגאס הוא זכה בתואר אלוף העולם של NABF תוך ניצחון על אדוניס סטיבנסון מקנדה. לאחר הקרב סטיבנסון נזקק לטיפול רפואי הוא הצליח להגן על התואר במספר קרבות.
בשנת 2018 אולכסנדר גבוזדיק זכה בתואר של מועצת האיגרוף העולמית. בשנת 2019 בקרב שנערך בפילדלפיה על הגנת התואר נגד ארתור בטרבייב הוא נפצע קשה והגיע לבית חולים. גבוזדיק לא חזר לזירה לאחר קרב זה.
גבוזדיק נשוי ולזוג נולדו שלושה ילדים. הוא סיים לימודי אוניברסיטה והמשיך ללימודי משפטים.
בסך הכול במהלך הקריירה הוא השתתף ב-18 קרבות מהם ניצח ב-17. על הישגיו בספורט לגבוזדיק הוענקו מספר עיטורים אוקראינים.
אג'האזשפלו
אג'האזשפלו (בהונגרית: Egyházasfalu) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית אג'האזשפלו נמצאת במגמת ירידה מ-904 תושבים בשנת 1990 ועד ל-889 תושבים בשנת 2019
יהודי אג'האזשפלו
באג'האזשפלו חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
יום קרוגר
היסטוריה
יום קרוגר נחגג לראשונה ב-10 באוקטובר 1882, כשנה לאחר היבחרו של קרוגר לנשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית. שנים רבות קודם לכן היה כבר קרוגר לדמות פופולרית בציבור האפריקאנרי בדרום אפריקה, והחל משנת 1882 נחגג יום הולדתו כיום משתה לאומי. לאחר שבשנת 1902 הרפובליקות האפריקאנריות חדלו מלהתקיים עם תבוסתן לאימפריה הבריטית במלחמת הבורים השנייה, פסק יום קרוגר מלהיות חג תקף. בחל משנת 1910, עם זכייתה של דרום אפריקה בעצמאות והקמת איחוד דרום אפריקה, החג עדיין לא זכה להכרה חוקית, אך בכל זאת הוא נחגג באופן נרחב יחסית מדי שנה, בעיקר בקרב החברה דוברת האפריקאנס במדינה. בין השאר ערכו החוגגים מצעדים ברחובות הערים המרכזיות.
תלאטוארכון
התלאטוארכון הגיע לאורך 8.3 מטר עם סנפירי חזה חלשים יחסית, אך זנב ארוך ועבה, אם כי חסר אונות כמו של איכתיוזאורים מאוחרים. מבנה הלסתות שלו דמה ללסתות טורף עם שיניים חדות בעלות קצוות מחורצים וכמה שיני כתר ביניהם. מבנה זה היה שונה מהשיניים החרוטיות של האיכתיוזאורים המאוחרים, למעט Himalayasaurus. איכתיוזאור הדומה לו מאוד הוא הסימבוספונדילוס, אשר חי באותה תקופה וגם מעט מאוחר ממנו בטריאס העליון, וגם הוא היה טורף חזק, אך לתלאטוארכון היה חרטום בגודל כפול ממנו. שניהם דמו במבנה שלהם לקטלן מודרני והיו מבין ראשוני הטורפים שיכלו לצוד טרף הקרוב להם בגודלו.
סולה אדומת-רגל
סולה אדומת-רגל (שם מדעי: Sula sula) היא מין של עוף ים ממשפחת הסולתיים. הסולה מצויה באזורים הסובטרופיים של דרום-מערב האוקיינוס ההודי, אזור האיים הקריביים, האוקיינוס הפסיפי והאוקיינוס האטלנטי. הסולות מבלות את רוב חייהן באוקיינוס, ונוחתות על היבשה רק כדי להתרבות.
מאפיינים
זהו מין הסולה הקטן ביותר - אורכו כ-64 עד 76 ס"מ, מוטת כנפיו כ-91 עד 101 ס"מ, ומשקלו 900-1,003 גרם; הנקבות גדולות מעט מהזכרים. כמשתמע משמה של הסולה, רגליה אדומות; מקורה כחול, ויש עליו ועל הגרון כתמים כחולים ואדומים. ישנן שתי "וריאציות" של צבע גוף הסולות: בפרטים מהווריאציה הלבנה, נוצות התעופה שחורות, ושאר הגוף לבן. אצל פרטים מהווריאציה החומה, כל הגוף חום. גופן של הסולות מותאם למעופים ארוכים, לשם חיפוש מזון. במהלך מעופים אלה הן עשויות לעבור מרחק של 150 ק"מ.
הסולות ניזונות בעיקר מדגים קטנים ודיונונים. הן צוללות במהירות אל המים על מנת לתפוס את טרפן; בצלילתן הן מגיעות לעומק של כ-4 עד 10 מטרים מתחת לפני הים. מכיוון שמשקלן של הנקבות גדול משל הזכרים, הן צוללות עמוק יותר. לעיתים הסולות נצפות צדות בשיתוף פעולה עם מיני טורפים אחרים, כגון דולפינים או טונה, אשר מביאים להקות דגים קרוב אל פני המים.
לסולות אין עונת רבייה קבועה, והן מתרבות לכל אורך השנה. הרבייה מתרחשת כל כ-15 חודשים, בהתחשב בכמות המזון הזמין. הסולות חברתיות ומקננות בלהקות, ויש להן תצוגות חיזור, במהלכן הן מציגות לראווה את הרגליים והכנפיים, וקופאות בתנוחות שונות. הנקבה מטילה ביצה יחידה. הדגירה נמשכת כ-41-45 ימים. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 91 עד 139 ימים, ומגיעים לבגרות מינית בגיל 2-3 שנים.
אל-חבאניה
אל-חבאניה (בערבית - الحبانية תעתיק מדויק: אלחבאניה) היא עיר בעיראק, במחוז אל-אנבאר, השוכנת ליד שדה תעופה צבאי חשוב. העיר שוכנת על גדת אגם אל-חבאניה המהווה חלק מנהר הפרת.
האיגוד הישראלי לרפואת הפה
האיגוד הישראלי לרפואת הפה נוסד בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20, כחלק מההסתדרות לרפואת שיניים בישראל. באיגוד חברים מומחים, מתמחים ובעלי עניין בתחומים של רפואת הפה ופתולוגיה אוראלית.
אל-חבאניה
הבסיס הצבאי שימש את חיל האוויר המלכותי הבריטי בין 1936 ל-1959 והיה זירת קרבות במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית במאי 1941. לאחר עזיבת האנגלים הועבר הבסיס לחיל האוויר העיראקי, ומשמש אותו מאז. לאחר מלחמת המפרץ השנייה שימש הבסיס את צבא ארצות הברית ואת צבא עיראק החדש, במשותף.
בשנת 1987 מנתה אוכלוסיית העיר אל-חבאניה 61,284 נפשות. במהלך השנים גדלה האוכלוסייה מאוד, ולאחר מלחמת המפרץ השנייה הגיעו לעיר עשרות אלפי פליטים.
האיגוד הישראלי לרפואת הפה
תולדות
תחום רפואת הפה בישראל החל עם הקמת המחלקה לרפואת הפה בבית הספר לרפואת שיניים של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, על ידי פרופסור אינו שאקי בשנת 1955.
תחום רפואת הפה מוכר כתחום התמחות ברפואת שיניים על ידי משרד הבריאות הישראלי. כיום, במרבית בתי החולים בישראל ישנן מחלקות לרפואת הפה, וקיימות 5 מחלקות בעלות תוכניות התמחות להכשרת מומחים ברפואת הפה: בבית הספר לרפואת שיניים של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, בבית הספר לרפואת שיניים באוניברסיטת תל אביב, במרכז הרפואי לגליל בנהריה, במרכז הרפואי ע"ש ברזילי באשקלון ובמרכז הרפואי ע"ש שיבא בתל השומר.
בשנת 2016 הצטרף האיגוד הישראלי לכאב אורופציאלי לאיגוד הישראלי לרפואת הפה.
נכון לשנת 2019, ד"ר אלי מיכאלי משמש כיו"ר של האיגוד.
אסאלה יוסף
קורות חיים
בחרה בשם במה אסאלה יוסף בהתייחס לזמרת הערבית המצליחה אסאלה נסרי, וכי השם יוסף הוא שם אביה. יוסף נולדה למשפחה דרוזית בדלית אל-כרמל. היא הוציאה תשעה אלבומים שכמעט כולם היו מיועדים למגזר הערבי. כל השירים שהיא שרה בערבית הם קאברים ללהיטים של אחרים.
בשנת 2001 הצטרפה לדואט עם הזמר קובי פרץ. הדואט נקרא "אם את רווקה" והיה חלק מאלבומו השלישי של פרץ, "חי איך שבא לי".
אסאלה שרה גם חומרים מקוריים שאת רובם כתב לה יוסי גיספן והם מופיעים בשני אלבומים שהוציאה, "מלכת הלבבות" ו"מה אתה רוצה ממני".
אסאלה מתגוררת בדלית אל-כרמל. היא נשואה ולה ארבעה ילדים.
מרקו בלבנוב
מרקו דימיטרייב בלבנוב (בבולגרית: Марко Димитриев Балабанов; 1837, קליסורה, האימפריה העות'מאנית – 16 ביוני 1921, סופיה, ממלכת בולגריה) היה רופא, משפטן, דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כשר החוץ והדתות הראשון של נסיכות בולגריה, ובהמשך כיהן בכהונה נוספת.
קורות חייו
מרקו בלבנוב נולד בעיירה קליסורה באזור קרלובו. הוא רכש השכלה אקדמית בפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, רפואה ומשפטים באוניברסיטת פריז. ב-1870 עבד כעורך דין ועיתונאי בקונסטנטינופול וסייע למאבקה לעצמאות הלכתית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית. בהמשך, כיהן כמזכיר הסינוד הבולגרי. לאחר מרד אפריל הבולגרי סייר ברחבי אירופה ביחד עם דראגן צאנקוב בכדי להציג את העמדה הבולגרית ולקדם את רעיון העצמאות מהאימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כיהן כסגן מושל סבישטוב ורוסה של הממשלה הזמנית מטעם האימפריה הרוסית. ב-1879 כיהן כשר החוץ והדתות הראשון של נסיכות בולגריה בממשלתו של טודור בורמוב. בשנים 1883–1884 כיהן שוב כשר החוץ והדתות בממשלתו של דראגן צאנקוב.
בין השנים 1889–1898, נמנה בלבנוב עם ראשוני המרצים באוניברסיטת סופיה. בין השנים 1896–1897 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סופיה. בהמשך בין השנים 1902–1903 כיהן כשגריר בולגריה לממלכת רומניה, וב-1905 כשגריר בולגריה לממלכת יוון. בלבנוב הלך לעולמו בסופיה ב-1921.
באד רייכנהאל
באד רייכנהאל (בגרמנית: Bad Reichenhall; בניב בווארית מרכזית: Reichahoi) היא עיירת ספא ומרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז ברכטסגדנר לנד (Berchtesgadener Land) בבוואריה עילית, גרמניה. העיירה שוכנת ליד זלצבורג מעבר לגבול עם אוסטריה באגן מוקף בהרי האלפים של כימגאו, כולל הר שטאופן (1,771 מ') והר צוויזל (1,781 מ'). יחד עם עיירות אלפיניות אחרות, באד רייכנהאל קשורה לאגודת העיירה האלפינית של השנה הפועלת ליישום האמנה האלפינית להשגת פיתוח בר קיימא בקשת האלפינית. באד רייכנהאל זכתה בתואר העיירה האלפינית של השנה בשנת 2001.
באד רייכנהאל היא מרכז מסורתי של ייצור מלח, המתקבל על ידי אידוי מים מבריכות מלח.
אסון משטח ההחלקה על הקרח
15 אנשים, מתוכם 12 ילדים, נהרגו בקריסת משטח החלקה על הקרח בבאד רייכנהאל ב-2 בינואר 2006. בתאונה נפצעו 34 בני אדם.
וילי דומגראף-פסבנדר
וילי דומגראף-פסבנדר (בגרמנית: Willi Domgraf-Fassbaender 19 בפברואר 1897, אאכן - 13 בפברואר 1978, נירנברג) היה בריטון, זמר אופרה גרמני, שהופיע בעיקר בתפקידי מוצרט וורדי. הוא נחשב לאחד הבריטונים הליריים הטובים ביותר בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
לימודים
דומגראף-פסבנדר למד תחילה בברלין, אצל ז'אק שטוקגולד ופאול ברונס, ואחר במילאנו אצל הטנור הדרמטי האיטלקי הנודע ג'וזפה בורגאטי, שלימד את הטנור האנגלי הדל נאש. הופעת הבכורה שלו על הבמה הייתה בשנת 1922 בעיר מולדתו אאכן, בתפקיד הרוזן אלמוויוה בנישואי פיגארו.
קריירת שירה
דומגראף-פסבנדר שר בדויטשה אופר ברלין בשנים 1925-1923, בבית האופרה של דיסלדורף בשנים 1927-1925, בתיאטרון העירוני של שטוטגרט מ-1927 עד 1930 ולבסוף בהאופרה של ברלין מ-1930 עד 1948. דומגראף-פסבנדר הוזמן לשיר בפסטיבל גליינדבורן באנגליה משנת ייסודו ב-1934 ועד 1937, והופיע שם בתפקידי מוצרט. עוד הופיע בפסטיבל זלצבורג באוסטריה בשנת 1937, בתפקיד פפגנו בחליל הקסם. אחרי מלחמת העולם השנייה, הופיע בעיקר בווינה, מינכן, האנובר ונירנברג, שם היה מפיק הבית בבית האופרה העירוני מ-1953 עד 1962.
בשנת 1954, החל ללמד בקונסרבטוריון למוזיקה של נירנברג, שם הדריך את בתו, זמרת המצו-סופרן בריגיטה פסבנדר. הוא היה נשוי לשחקנית סבין פטרס.
שדה הגיבורים
שדה הגיבורים (באפריקאנס: Die Helde Akker ובאנגלית: Heroes' Acre) היא חלקת קבורה בבית הקברות הראשי של פרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה. החלקה הוקמה בשנת 1867, ולמשך תקופה ארוכה היא היוותה את חלקת הקבורה הממלכתית של הרפובליקות האפריקאנריות (הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית), ונקברו בה אישים יודעי שם כאנדריאס פרטוריוס ופול קרוגר. מאוחר יותר חלקת הקבורה המשיכה לשמש אישים רמי דרג, וכך למשל נקברו בה כמה מראשי משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
פרטבוז
פרטבוז (בהונגרית: Fertőboz) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי פרטבוז
בפרטבוז חיו שני יהודים בלבד בתקופות זמן שונות:
מספר אישי (צה"ל)
מספר אישי הוא מספר מזהה הניתן לכל חייל בצה"ל.
קרוליינה הצפונית
קרוליינה הצפונית או צפון קרוליינה (באנגלית: North Carolina ) היא מדינה במזרח ארצות הברית. קרוליינה הצפונית היא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות שמרדו בשלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקנית והקימו את ארצות הברית.
מספר אישי (צה"ל)
תפקיד המספר האישי
המספר האישי ניתן לכל מועמד לשירות ביטחון (מלש"ב). תושב ישראל הנמנה עם האוכלוסיות החייבות בגיוס מקבל מספר אישי בהגיעו לגיל המתאים לגיוס. המספר נקוב בתעודת החוגר של כל חייל ובתעודת הקצין של כל קצין. הוא מלווה את החייל בכל שלבי שירותו וממשיך להיות מספרו האישי בשירות המילואים, ואף לאחר שחרורו מן המילואים, כאשר הוא כבר פטור מכל שרות צבאי. המספר אינו משתנה בשלבי השירות השונים ולאחריהם. אין חייל מקבל שני מספרים ואותו מספר אינו ניתן לחייל אחר.
קרוליינה הצפונית
מקור השם "קרוליינה" מהמילה הלטינית "קרולוס", שפירושה "צ'ארלס". הוא נקרא לכבודו של מלך אנגליה צ'ארלס הראשון, שהעניק את האדמה לסר רוברט הית' בשנת 1629. מאוחר יותר השטח חולק לשתי מושבות, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה, שהפכו בסופו של דבר למדינות נפרדות בארצות הברית.
קרוליינה הצפונית גובלת בדרומה בקרוליינה הדרומית ובג'ורג'יה, במערבה בטנסי, ובצפונה במדינת וירג'יניה. המדינה שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
מספר אישי (צה"ל)
תפקיד המספר האישי
המספר האישי מיועד לזיהוי החייל במספר מצבים:
מספר אישי לכל חייל מקובל בכל צבאות העולם והוא מעוגן באמנת ז'נבה השלישית מ-1929 הקובעת את זכויותיהם ומעמדם של שבויים. האמנה מגינה על חייל הנופל בשבי האויב. נאסר בה על עינוי שבויים, ונקבע בה שהמידע שמותר לדרוש משבוי כולל רק את שמו, תאריך לידתו, דרגתו ומספרו האישי. עוד קובעת האמנה כי כל חייל חייב לשאת עמו "פנקס שבי" שבו כלולים פרטיו האישיים והערות לגבי מצבו הרפואי, וכן דסקית זיהוי שעליה מוטבעים שמו ומספרו האישי. גם בצה"ל ניתנת לכל חייל תעודת שבי.
קרוליינה הצפונית
היסטוריה
וירג'יניה דייר הייתה לילדה האנגלית הראשונה בקרוליינה הצפונית, ואף בכל צפון אמריקה. ועל שמה נקרא מחוז דייר.
מספר אישי (צה"ל)
תולדות המספר האישי בצה"ל
מלחמת העצמאות החלה מיד לאחר החלטת החלוקה של עצרת האו"ם מ-29 בנובמבר 1947. בשלב ראשון הייתה זו מלחמה עם ערביי ארץ ישראל, ומיד עם הכרזת העצמאות החל השלב השני בו פלשו צבאות ערב למדינה שאך זה הוקמה. כוחות היישוב שנלחמו בשלב הראשון היו במסגרת "כוח המגן העברי". צה"ל הוקם כשבועיים לאחר קום מדינת ישראל, תוך כדי הקרבות הממשלה הזמנית החליטה על הקמתו וראש הממשלה, דוד בן-גוריון חתם על "פקודת צבא הגנה לישראל" ב-26 במאי 1948, צה"ל התבסס על המבנה הארגוני של "ההגנה", כדי לשמש ככוח הלוחם העיקרי של מדינת ישראל, ומיזג לתוכו גם לוחמים ממשוחררי הבריגדה היהודית ואנשי המחתרות האחרות - אצ"ל ולח"י, ויהודים יוצאי צבא ממדינות שונות במסגרת גיוס חוץ לארץ ומח"ל.
קרוליינה הצפונית
היסטוריה
בסוף המאה ה-17 היו מספר יישובי קבע באזור קרוליינה, שכלל את שתי הקרוליינות ואת טנסי. בשנת 1712 הפכה קרוליינה הצפונית למושבה נפרדת מקרוליינה הדרומית. ב-1776 הייתה הראשונה מבין המושבות שהורתה לנציגה בקונגרס הקונטיננטלי להצביע בעד עצמאות מהכתר הבריטי.
מספר אישי (צה"ל)
תולדות המספר האישי בצה"ל
בשלב הראשון של המלחמה, שלפני הכרזת העצמאות, ובראשיתו של השלב השני, שלאחר ההכרזה, טרם ניתנו מספרים אישיים לחיילי צה"ל כשם שטרם ניתנו מספרי זהות לכלל תושבי המדינה. במהלך המלחמה, לאחר התארגנותו של צה"ל, הוענקו לחיילים המספרים האישיים ולכלל התושבים הוענקו מספרי זהות. סדרת המספרים הראשונה הייתה בת ארבע ספרות, אך לאנשי מנגנון הקבע של "ההגנה", שהפכו לאנשי הפיקוד העליון של צה"ל ניתנו מספרים בני חמש ספרות שהחלו בספרה 3.
כזה היה מספרו האישי של יצחק רבין שהיה מפקד חטיבת הראל במלחמת העצמאות. לימים, בנאום שנשא מול הקונגרס האמריקאי בשנת 1994 סביב הסכם השלום בין ישראל לירדן, פתח יצחק רבין את דבריו באומרו:
קרוליינה הצפונית
היסטוריה
ב-1840 נבנה בניין הקפיטול בראלי, המשמש עד היום. במהלך המאה ה-18 נבנתה דרך מצופה עצים באורך 208 ק"מ הידועה בשם "דרך האיכרים". דרך זו קישרה בין פייטסוויל ל-בת'ניה ואיפשרה את פיתוח המסחר במדינה והקישור בין אזורי החוף המפותחים לאזורי הספר.
מספר אישי (צה"ל)
תולדות המספר האישי בצה"ל
לאחר שב-1 ביוני 1948 נחתם הסכם בין מנחם בגין לישראל גלילי, וכוחות האצ"ל החלו להשתלב בצה"ל, ביחידות נפרדות, ניתנו לאנשי האצ"ל מספרים אישיים שהתחילו בספרות "93" שזיהו את נושאיהם כחבר האצ"ל.
קרוליינה הצפונית
היסטוריה
במהלך התקופה שלאחר מלחמת האזרחים ובמהלך המאה ה-20 הפכה קרוליינה הצפונית למדינה מובילה בייצור חקלאי ובתעשייה. קרוליינה הצפונית ממוקמת שמינית בארצות הברית בייצור התעשייתי שלה, ועיקר מוצריה התעשייתיים כוללים טקסטיל, מוצרים כימיים, מוצרי חשמל, ונייר ומוצריו. תעשיית הטבק, שעליה הושתתה כלכלתה של המדינה עוד בהיותה מושבה, מהווה עד היום מוצר מרכזי בכלכלת המדינה.
מספר אישי (צה"ל)
תולדות המספר האישי בצה"ל
לחללים שנפלו בקרב בתקופה שמאז ראשית מלחמת העצמאות ועד להענקת מספרים אישיים לכלל חיילי צה"ל ניתנו בדיעבד לאחר מותם מספרים אישיים בני שש ספרות המתחילים בספרות 17. בזה הביע צה"ל את הוקרת העם לנופלים בקרב על הקמת המדינה.
קרוליינה הצפונית
היסטוריה
לקרוליינה הצפונית היו שלוש חוקות: הראשונה, אושרה ב-1776, השנייה - ב-1868, לאחר חזרתה של המדינה לאיחוד, והשלישית - משנת 1971.
מספר אישי (צה"ל)
תולדות המספר האישי בצה"ל
מסיבות של ביטחון שדה, על מנת שלא ניתן על פי המספרים לדעת את מספר כלל חיילי צה"ל בכל עת נתונה, נקבע כי המספרים האישיים לא יוקצו בסדר עוקב ורציף אלא בדילוגים. כן נקבעו סדרות מספרים מיוחדות לסוגים שונים של חיילים, כגון חיילות, עולים מבוגרים שגילם מעל גיל גיוס חובה שגויסו ישירות למילואים ובוגרי בתי ספר צבאיים. במסלול הראשי הגיעו המספרים במשך הזמן למספרים בני חמש ושש ספרות והחל משנת 1966 למספרים בני שבע ספרות. בסדרה זו נכלל מספרו האישי של גלעד שליט 7704387, שפורסם ברבים באתרי האינטרנט בהימצאו בשבי. המספר האישי אינו כולל ספרת ביקורת (למספר הזהות נוספה ספרת ביקורת רק בתחילת שנות השבעים).
קרוליינה הצפונית
גאוגרפיה
מדינת קרוליינה הצפונית נמצאת בין קווי הרוחב 34° ו-'36°30 צפון, ובין קווי האורך '75°30 ו- '84°30 מערב.
מספר אישי (צה"ל)
הווי וטריוויה
אף על פי שלא ניתן לקבוע את מספר החיילים בצה"ל בכל עת נתונה על פי המספרים האישיים, הרי שחיילי שירות החובה יכולים לאמוד את הוותק של חייל ("פז"ם") ואת מחזור הגיוס שלו לפי מספרו האישי. בהווי הצבאי קיימת תמיד מידה של התנשאות של החיילים הוותיקים על החיילים החדשים. באופן זה נוצרו ביטויים שונים המבטאים רוח זאת, כדוגמת "צריך קיטבג כדי לסחוב את המספר האישי שלך" או "לפי המספר האישי שלך עוד לא זרעו את תפוחי האדמה שתאכל עד השחרור".
קרוליינה הצפונית
גאוגרפיה
בגבולה המערבי של המדינה מצוי הרכס של הרי גרייט סמוקי, והרי בלו רידג' המהווים חלק מהרי האפלאצ'ים. רוחב רצועת ההרים בין 160 ק"מ ל-303 ק"מ.
מספר אישי (צה"ל)
הווי וטריוויה
לקראת סוף שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60 הוקצתה למתגייסים סדרת מספרים אישיים בת שש ספרות המתחילים בספרות 44. באותו זמן היו בשירות צה"ל טנדרים קלים מתוצרת ויליס (Willys) שלוחיות הרישוי שלהם החלו בספרות 44. החיילים במחזורי גיוס אלה קיבלו את הכינוי "מחזור הוויליסים". אחד המתגייסים ב"מחזור הוויליסים" היה אהוד ברק שהתגייס ב-8 בנובמבר 1959 וקיבל את המספר האישי  448200.