cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמירה גלין
בין ספריה
הספר עוסק בממצאי מחקרים המתייחסים להבדל בין תאוריות לבין המציאות במערכת יחסי העבודה הישראלית. לדוגמה ההבדל בין "תאוריית הנציג" לבין התנהגותם של נציגי עובדים הלכה למעשה במערכת הישראלית. לפי "תאוריית הנציג" כאשר מתעורר קונפליקט בין האינטרס האישי לבין אינטרס העובדים יעדיף הנציג את האינטרס האישי שלו ויהפוך לתובעני. ממצאי המחקר מאששים את התאוריה שהנציג הישראלי אכן מעדיף את האינטרס האישי שלו על אינטרס העובדים אותם הוא מייצג, אלא שעובדה זו אינה הופכת אותו לתובעני יותר במהלך המשא ומתן. ההפך הוא הנכון - יש לה השפעה מרסנת. נושא נוסף עוסק בהשפעת דעת קהל על עמדות הצדדים במשא ומתן. ההנחה התאורטית היא כי דעת קהל אוהדת מביאה להקשחת עמדות הצד האהוד. למעשה נמצא כי דעת הקהל איננה משפיעה על מידת הקשיחות של נציגי העובדים בישראל. לעומת זאת דעת הקהל משפיעה משמעותית על הקשחת עמדות המעסיקים במשא ומתן.
התפתחויות ותמורות במערכת יחסי העבודה בישראל
הספר, שנכתב בשיתוף עם אהרון הראל, כשמו כן הוא – עוסק בהתפתחויות במערכת יחסי העבודה בישראל. בין היתר מצביע הספר על ריבוי הסכסוכים בשירותים הציבוריים ממלכתיים כאשר הסיבות אינן תמיד סיבות כלכליות – למרות שהן מוצגות כך. במקרים רבים הסיבות לסכסוכי עבודה אלה הן סיבות ארגוניות, הנובעות מצד אחד מהריכוזיות הרבה בידי הממשלה בכל הנוגע לשירותים הציבוריים, ומצד שני בפיצול הרב בין נציגויות עובדים שונות. הניגוד בין הריכוזיות לפיצול יוצר מקורות חיכוך פוטנציאליים.
דינמיקה של משא ומתן – מתאוריה ליישום
הספר זיכה את פרופסור גלין בפרס בר-ניב, ומשמש גם כספר הקורס במשא ומתן באוניברסיטה הפתוחה. הספר עוסק בתאוריות שונות של משא ומתן ובדרכי יישומן במציאות. הספר מבוסס על תאוריות וממצאי מחקרים בישראל ומחוצה לה. בין הממצאים העיקריים המופיעים בספר: משא ומתן אינו הדרך היחידה ולעיתים קרובות אף לא הדרך היעילה ביותר ליישוב סכסוכים. לעיתים עדיף להשתמש בכוח, להתעלם מהסכסוך או להסתלק ממנו, אם אפשר ורצוי. הכנה נכונה למשא ומתן על כל מרכיביה כמו: איסוף מידע, בחירת המיקום וההסדרים הפיזיים - הם אחוז גבוה למדי בהצלחה. מאזן הכוח במשא ומתן נובע מההבנה וניצול של מקורות כוח מקובלים (כמו כוח האלטרנטיבה, כוח הכסף או המידע) ופחות מקובלים (כמו כוח "החולשה" "המילה הכתובה" ו"הכוח הנתפס" – זה שמוצג לראווה אך איננו קיים באופן אובייקטיבי). האסטרטגיות והטקטיקות בהן משתמשים הצדדים מוציאות את מקורות הכוח לפועל. הבחירה בין אסטרטגיה של שיתוף פעולה לאסטרטגיה של מאבק מהווה את "דילמת מנהל המשא ומתן". בחירה באסטרטגיה של מאבק לא תמיד מביאה ליעדים רצויים, בעוד שבחירה באסטרטגיה של שיתוף פעולה היא מסוכנת ביותר כיוון שניתנת לניצול לטובת הצד האחר. טקטיקות, קשות כמו איומים, הטעיה או ניתוק מגע, הם ביטוי לאסטרטגיה של מאבק, בעוד שטקטיקות רכות כמו התייעצות, חיפוש מכנה משותף ו"הקשבה פעילה", הם ביטוי לאסטרטגיה של שיתוף פעולה. המחקרים מצביעים על כך ששימוש בכול הטקטיקות, קשות ורכות בעת ובעונה אחת יביאו לתוצאות הטובות ביותר.
משא ומתן - המימד החבוי
נושאים ונותנים נוהגים במהלך המשא ומתן לא רק לפי שיקולים הגיוניים ותועלתיים אלא גם בהתאם לתחושותיהם להשקפת עולמם, לרגשותיהם, או ללחצים שהם נתונים בהם. עמידה על טיבו של המימד החבוי מאפשרת להבין טוב יותר את תהליכי המשא ומתן.
הספר דן בהשפעתם של מצבי רוח ורגשות על תהליכי משא ומתן: "אפקט הבעלות", "אפקט ההתמכרות", השפעתם של ערכים וסטריאוטיפים (למשל השפעת סטריאוטיפים מגדריים וערכים תרבותיים), השפעת האמון וההוגנות, השפעת הדמיון והמשיכה, השפעת זיכרון העבר והציפייה לעתיד על התנהגותם ומהלכיהם של הנושאים ונותנים (לדוגמה - מה ההבדל בין משא ומתן חד פעמי לעומת משא ומתן מתמשך או האם כדאי להקריב תגמולים מיידיים למען תגמולים עתידיים).
ספרים ערוכים
משאבי אנוש ויחסי עבודה בישראל – אופקים חדשים: בעריכת א. גלוברזון, א. גלין, ו-א. רוזנשטיין
בספר מאמרים של חוקרים שונים (כולל העורכים) בתחומים הבאים: יחסי עבודה, דמוקרטיה ארגונית ואיכות חיי העבודה, מרכזיות העבודה בחברה הישראלית, תעסוקה ואבטלה.
בחלקו הראשון כולל הספר מאמרים על מגמות והתפתחויות בדפוסי עבודה גמישים בארצות שונות. בחלקו השני כולל הספר מאמרים המתייחסים להתפתחויות בדפוסי עבודה גמישים במערכת הישראלית.
מחקרים נבחרים
על האפקטיביות של גישור כפוי
מחקר שבודק את האפקטיביות של גישור כפוי בבית הדין לעבודה. תביעה המוגשת לבית הדין מחייבת לפי החוק תהליך גישור מקדים. מבחינה זו תהליך הגישור הוא כפוי על צדדים ונשאלת השאלה האם כפייתו של גישור, אשר במהותו אמור להיות רצוני, מביאה להסכמים. ממצאי המחקר מצביעים כי הגישור גם אם הוא כפוי מסייע במידה מסוימת לצדדים להגיע להסכם. זאת כמובן בכפוף לכך שהמגשר ישתמש בטקטיקות רכות (זאת בניגוד לממצאי מחקרים מארצות הברית שם נמצא כי הצלחתו של גישור כפוי מותנית בשימוש המגשר בטקטיקות קשות) ושהצדדים יקבלו אותו כמגשר נייטרלי. לא נבדקה במסגרת המחקר עמידותו של הסכם שהושג באמצעות גישור כפוי.
השפעת אפקט הבעלות (Endowment Effect) במשא ומתן
במחקר זה, שבו נבדק ההבדל באפקט הבעלות במשא ומתן בהשוואה בין יחידים לקבוצה, נמצא שקבוצה מושפעת יותר מאפקט הבעלות מאשר יחידים. הקבוצה במשא ומתן היא קיצונית יותר ותובענית יותר מאשר הפרט במשא ומתן.
במחקר נוסף התגלה שאפקט הבעלות משפיע מאוד על הקצנת הדרישות הראשוניות במשא ומתן בעוד ש"אפקט הניגודיות" השפיע על הקטנת אפקט הבעלות במהלכו של המשא ומתן.
השוואה בין תרבויות כמנבאות אגרסיביות בעבודה
השפעת המחשוב על המשא ומתן
במחקר זה הושוו ממצאי משא ומתן באמצעות דוא"ל למשא ומתן פנים מול פנים. המחקר נעשה בתנאי מעבדה כאשר שתי צורות המשא ומתן נבדקות בדמי הקדימה, במספר התשלומים ובסכום ההסכם הסופי אליו הגיעו הצדדים. נמצא הבדל משמעותי בזמן המשא ומתן, כאשר דוא"ל צורך זמן רב יותר משמעותית מאשר משא ומתן פנים אל פנים. כמו כן נמצא הבדל בטקטיקות בהן השתמשו הצדדים כאשר בדוא"ל משתמשים בטקטיקות קשות יותר (כמו איומים). לעומת זאת לא נמצאו הבדלים משמעותיים בהסכם הסופי אליו הגיעו הצדדים.
ניהול משאבי אנוש
במסגרת המחקרים בניהול משאבי אנוש גלין ערכה מחקרים שעסקו במיקור חוץ. נראה כי מיקור חוץ מזיק הן לעובדים והן למעסיקים. הסוכן החיצוני הופך להיות מונופוליסט, וגורם להעלאת העלויות למעסיק. את העובדים הוא מנצל ומקבל בעבורם תמורה נאה. כתוצאה מהפיכת סוכן החוץ ל"מונופוליסט" המשא ומתן איתו הופך להיות מאוד קשה. לעומת זאת, מובטלים חסרי עבודה זקוקים לסוכן שימצא עבורם עבודה. בהקשר זה סוכני חוץ מאפשרים לעובדים מובטלים למצוא עבודה, אם כי לעיתים בתנאים שאינם טובים.
השפעת הלבוש על ראיון והערכת ביצוע
בשני מחקרים נפרדים נבדקה השפעת הלבוש על תוצאות ראיון עבודה והערכת ביצוע. נמצא כי הביגוד של המרואיין או העובד הנתון להערכת ביצוע איננו משפיע על התוצאה; מה שמשפיע הוא "אפקט הדמיון". בשני המקרים הממצאים דומים למדי – אם קיים דמיון בביגוד בין המרואיין למראיין או בין המוערך למעריך, התוצאה טובה יותר לעובד. ככלל, אנשים הדומים זה לזה מסתדרים טוב יותר מאלו ששונים זה מזה.
מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל
מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל (בגרמנית: Marie Luise von Hessen-Kassel; 7 בפברואר 1688 – 9 באפריל 1765), הייתה אשתו של יוהאן וילם פריסו, נסיך אורנז', אשר שימשה פעמיים כעוצרת הרפובליקה ההולנדית.
ביוגרפיה
מריה לואיזה נולדה ב-7 בפברואר 1688 בקאסל, לקרל, רוזן הסן-קאסל ולמריה אמליה מקורלנד, בתם של יאקוב קטלר, דוכס קורלנד ולואיזה שרלוטה מברנדנבורג. ב-26 באפריל 1709 התחתנה מריה לואיזה עם יוהאן וילם פריסו, נסיך אורנז', ממנו היו לה 2 ילדים.
ב-14 ביולי 1711 טבע יוהאן וילם פריסו, בעת מסעו מהחזית בפלנדריה למפגש עם פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה, לדיון על ירושת נסיכות אורנז'. שישה שבועות לאחר מותו ילדה מריה לואיזה את בנה וילם הרביעי, נסיך אורנז', אשר ירש את תוארי אביו, ומריה לואיזה שימשה כעוצרת. יוהאן וילם פריסו הותיר לבנם וילם שנולד לאחר מותו, את טענתו לשלטון בנסיכות. תחת חוזה אוטרכט, עליו הוסכם בשנת 1713, התיר פרידריך הראשון ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לקחת את מחוזות אורנז' לרשותו. לוילם הרביעי נותר רק התואר "נסיך אורנז'" הריק מתוכן, בנוסף בשנת 1747 קיבל וילם הרביעי קיבל גם את תפקיד הסטאדהאודר (משנה זו והלאה היה סטאדהאודר אחד לכל הרפובליקה, ולא אחד לכל מחוז כפי שהיה לפני כן).
מריה לואיזה הייתה חסכנית מאוד, בשונה מחמותה הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו, ובכך יכלה לתרום סכומים גדולים למטרות צדקה. בשנת 1731 תפס בנה וילם את השלטון, ובשנת 1734 הוא התחתן עם אן, הנסיכה המלכותית, אשר תפסה את מקומה של מריה לואיזה בחצר. בין השנים 1759–1765 מונתה מריה לואיזה כעוצרת המדינה, בשם נכדה וילם החמישי, נסיך אורנז', לאחר שבנה וכלתה מתו, ושימשה בתפקיד זה עד מותה ב-9 באפריל 1765.
משפחתה
ב-26 באפריל 1709 התחתנה מריה לואיזה עם יוהאן וילם פריסו, נסיך אורנז', ממנו היו לה 2 ילדים:
רוני ג'יימס דיו
רוני ג'יימס דיו (באנגלית: Ronnie James Dio; 10 ביולי 1942 - 16 במאי 2010) היה סולן הבי מטאל מפורסם. הוא נולד בארצות הברית תחת השם "רונאלד ג'יימס פאדובונה".
דיו מוכר בזכות קולו העוצמתי והכריזמטי ויש הנוהגים להשוות אותו לסולן להקת קווין המנוח פרדי מרקיורי. בנוסף הוא הופיע עם כמה מהלהקות המצליחות ביותר בתחום הרוק והמטאל, בלאק סבאת', ריינבו ודיו שנקראה על שמו. בין שאר פועלו הוא קידם את מחוות היד המקורננת. קרוב למותו, השתתף דיו בפרויקט הצד של חברי בלאק סבאת' שנקרא Heaven & Hell, במהלכו יצא אלבום בכורה ב-28 באפריל 2009. ב-16 במאי 2010, בגיל 67 נפטר דיו ממחלת סרטן הקיבה עמה נאבק במשך שישה חודשים. אחד השירים האחרונים אותו הקליט דיו נקרא "Metal Will Never Die" (בתרגום חופשי: המטאל לעולם לא ימות).
ילדותו של דיו, חינוכו והכשרתו המוזיקלית
בשנת 2007 חשף דיו כי הוא התחיל ללמוד רוקחות באוניברסיטה בין השנים 1960–1961 אך לא סיים את לימודיו.
דיו קיבל מלגה לבית הספר ג'וליארד אך נאלץ לדחות אותה עקב עיניינו הגובר במוזיקת הרוק. על אף שקולו של דיו נחשב לקול עוצמתי ביותר, דיו אף פעם לא עבר הכשרה ווקאלית מקצועית. את יכולות השירה שלו דיו מייחס לטכניקת נשימה נכונה אותה רכש בתור ילד במהלך לימודי הנגינה שלו על קרן צרפתית.
ריינבו
לאחר ששמע את קולו של דיו, החליט הגיטריסט לשעבר של דיפ פרפל, ריצ'י בלקמור, לצרף את דיו וחברי להקת אלף ללהקה חדש אותה הוא מקים בשם ריינבו ("קשת בענן"). אלבום הבכורה שיצא בשנת 1975 נקרא Ritchie Blackmore's Rainbow. דיו הקליט עם הלהקה עוד שני אלבומי אולפן קלאסיים (Rising ו-Long Live Rock'n'Roll) ואלבום הופעה (On Stage) ולאחר מכן עזב אותה לאחרי חילוקי דעות אומנותיים - בלקמור רצה לקחת את הלהקה לכיוון מסחרי יותר.
בלאק סבאת'
ב-1979, לאחר שעזב את ריינבו, הצטרף דיו אל בלאק סבאת' לאחר שסולנה אוזי אוסבורן עזב אותה. אלבום הבכורה עם דיו שנקרא Heaven and Hell (יצא לשווקים ב-1980) זכה להצלחה רבה והחיה את הקריירה של הלהקה. במהלך מסע ההופעות לקידום האלבום, החליפו בלאק סבאת' מתופף- במקום ביל וורד הצטרף ויני אפיס. ביחד עם אפיס הם הקליטו את האלבום הבא, Mob Rules. האלבום לא זכה להצלחה כמצופה, אך מכירותיו עדיין היו גבוהות. בשנת 1982, לאחר ויכוח על עיבוד (Mixing) השירים של אלבום הופעה חיה (Live Evil) החליט דיו ביחד עם ויני אפיס לעזוב את בלאק סבאת', ולהקים להקה שתשא את שמו- דיו. בשנת 1991 חזר דיו לבלאק סבאת' לתקופה קצרה על מנת להקליט את האלבום "Dehumanizer".
דיו
לאחר שהחליטו להמשיך לנגן ביחד, יצרו דיו וויני אפיס את הלהקה שנושאת את שמו של דיו כאשר אליהם מצטרפים ויויאן קמפבל על הגיטרה החשמלית וג'ימי ביין על גיטרת הבס (ג'ימי ביין נגן ביחד עם דיו עוד בתקופת ריינבו). אלבום הבכורה נקרא Holy Diver ושיר הנושא נחשב לאחד משירי ההבי מטאל הקלאסיים של כל הזמנים. הלהקה החליפה במהלך השנים מספר חברים עד שלבסוף דיו היה החבר המקורי היחידי שנשאר בלהקה. הלהקה הקליטה 9 אלבומים נוספים (שהאחרון שבהם הוא Master of the Moon שיצא בשנת 2004). הלהקה פורקה עם מותו של דיו. החל משנת 2006 דיו הפנה את מירב תשומת לבו לפרויקט הצד שנקרא Heaven & Hell.
טניישס די
דיו ביצע גם תפקיד אורח (כשהוא מגלם את עצמו) בסרט הפארודיה טניישס די ומפרט הגורל. בנוסף, לטניישס די יש שיר מאלבום הבכורה שלהם שקרוי על שמו של דיו.
היסטוריה של סודאן: פרהיסטוריה, כוש, מרואה ונוביה
האזור בו שוכנת כיום סודאן שימש למגורי אדם במשך שישים אלף שנה לפחות. הסודאנים הקדומים היו מושפעים מן התרבות המצרית ממלכותיהם, כוש ומרואה קיבלו אלמנטים רבים מן הממלכה הפרעונית, ועמדו איתה בחילופי תרבות ויחסי סחר. שנים רבות לאחר נפילת השושלות הפרעוניות במצרים, ואובדן העצמאות המצרית, עדיין שמרו תושבי כוש ומרואה על התרבות המצרית המקורית, בנו פירמידות וכתבו בכתב המושפע מכתב החרטומים. לאחר נפילת ממלכת מרואה, קיבלו עליהם הנובים את הנצרות במהלך המאה ה-6 והקימו ממלכות נוביות נוצריות שהחזיקו מעמד אל מול האסלאם עד המאה ה-15.
פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת
חפירות ארכאולוגיות בנילוס מעל אסואן אישרו כי האדם מתגורר בעמק הנילוס החל מתקופת האבן הקדומה, במהלך שישים אלף שנים. אתר קבורה פרהיסטורי שהתגלה בצפון סודאן כלל את אחד התיאורים הראשונים של לוחמה, המשויך לתקופת האבן החדשה, כשתים עשרה אלף שנים לפני הספירה. באלף השמיני לפני הספירה התיישבו אנשים בעלי תרבות נאוליתית בכפרים מבוצרים העשויים מלבני בוץ, והתפרנסו מציד ומדיג בנילוס, וכן מאיסוף דגן ורעיית בקר. מחקר אנתרופולגי וארכאולוגי הראה כי בתקופה שקדמה לתקופה השושלתית במצרים, אוכלוסייתה של נוביה ואוכלוסיית מצרים העליונה היו קרובות מבחינה אתנית ותרבותית, וכך נוצרה בשתי הממלכות בו זמנית מלוכה פרעונית עד לשנת 3300 לפני הספירה.. בתקופת תרבות נקדה השלישית, העיר נקדה, שהייתה מרכז תרבותי וצבאי חשוב במצרים הקדם שושלתית, כבשה את שכניה הנובים והטמיעה בהם לחלוטין את התרבות המצרית. התוצאה הייתה הרס התרבות ודילול של האוכלוסייה, אם במאמץ מכוון הקרוב לרצח עם של מלכי השושלת הפרעונית הראשונה במצרים, או בהגירה רצונית של הנובים לאזורים אחרים.
כוש
התיעוד ההיסטוריה הראשון של צפון סודאן מגיע ממקורות מצריים, שתיארו את הארץ הנמצאת במעלה הזרם מהמעבר הראשון של הנילוס, והקרויה "כוש" כ"אומללה". במשך אלפיים שנה לאחר הממלכה המצרית העתיקה - (בין 2700 לפנה"ס ל-2180 לפנה"ס), קבעו פעולותיהם של המצרים את הנעשה באזור הנילוס התיכון. אפילו בתקופות הביניים, בהן ההשפעה של מצרים בכוש נחלשה, עדיין הייתה מצרים גורם השפעה תרבותי ודתי על העמים בכוש.
במהלך המאות, התפתח הסחר. סוחרים מצריים יצאו עם דגן לכוש ושבו לאסואן כשבידם שנהב קטורת, עורות של חיות בר, וקרנליאן - אבן יקרה שאותה העריכו המצרים הן כפריט בעיצוב תכשיטים, והן כראש חץ משובח. כן הביאו עמם הסוחרים המצרים זהב ועבדים, ששימשו בעבודות הבית, כשפחות, וכחיילים בצבאו של פרעה. הצבא המצרי חדר אל כוש מעת לעת בזמן הממלכה הישנה, אך מעולם לא נעשה ניסיון ליצור שם נוכחות צבאית קבועה עד לזמן הממלכה התיכונה (בין 2100 לפנה"ס ל-1720 לפנה"ס), כאשר בנתה מצרים סדרת מבצרים לאורך הנילוס עד לסמנה בדרום, על מנת להבטיח את זרימת הזהב מהמכרות בוואוואט.
בערך ב-1720 לפנה"ס פלשו למצרים נוודים אסיאתים המכונים "חיקסוס". האירוע סיים את עידן הממלכה התיכונה. הקשרים עם כוש נותקו, והמצודות לאורך הנילוס נהרסו. את הריק שנוצר עקב אובדן הנוכחות המצרית מילאה ממלכת קרמה, שנוסדה ליד העיר המודרנית דונגולה. לאחר שהמצרים השיבו לעצמם את הכוח, ונוסדה הממלכה המצרית החדשה (1570 לפנה"ס - 1100 לפנה"ס) הפך הפרעה יעחמס הראשון את כוש למחוז במצרים, והציב בה משנה למלך. על אף שהשליטה המינהלית של המצרים בכוש הגיע רק עד למעבר הנילוס הרביעי, המקורות המצריים מונים מחוזות המגיעים עד הים האדום ובמעלה הנהר עד לחיבור בין הנילוס הכחול והנילוס הלבן. המצרים הבטיחו את נאמנות ראשי השבטים המקומיים בכך שגייסו את ילדיהם לשמש בחצרו של פרעה. המצרים ציפו גם למנחות של זהב ועבדים מראשי השבטים הכפופים להם.
בתקופה בה ייצבה מצרים את שלטונה בכוש, יושבו באזור מנהלנים, אנשי דת, חיילים, סוחרים ובעלי מלאכה. השפה המצרית הייתה בשימוש נרחב בפעולות של יום יום. האליטה הכושית אימצה את התרבות המצרית ובנתה מקדשים לאלי מצרים, כמקדשו של אל השמש אמון בנפאטה, סמוך לעיר המודרנית קוריימה. המקדשים נותרו כמרכזי הפולחן הרשמי, עד לבואה של הנצרות לאזור במהלך המאה ה-6, כאשר ההשפעה המצרית פחתה, ומצרים הייתה נתונה תחת השפעות זרות, ראו עצמם בני האליטה הכושית כשומרי גחלת התרבות המצרית וערכיה הדתיים.
עד המאה ה-11 לפנה"ס נחלשה סמכות הממלכה החדשה, השלטון במצרים עצמה פוצל ושלטונה של מצרים בכוש נפסק. אין מידע על שהתרחש באזור במהלך שלוש המאות הבאות. במאה ה-8 לפנה"ס שבה כוש ונזכרה ברשומות כממלכה עצמאית וחזקה, השולטת מנפאטה, בה ישבה שושלת חזקה של שליטים שהרחיבו את ממלכתם אט אט אל תוככי מצרים עצמה. בשנת 750 לפנה"ס, מלך כוש בשם קשטה כבש את מצרים העליונה והפך לשליט תבאי עד לשנת 740 לפנה"ס. יורשו, פיאנחי, כבש גם את אזור הדלתא של הנילוס, איחד את מצרים מחדש וייסד את השושלת הפרעונית ה-25. במשך מאה שנים נשלטה כוש מתבי על ידי מלכים אלו. התערבות מלכי השושלת באזור סוריה הביאה לעימות בין מצרים ואשור. כאשר האשורים פלשו למצרים, נסוג טהארקה, הפרעה הכושי האחרון אל נפאטה, והמשיך לשלוט בכוש מעיר זו.
מרואה
השושלות המצריות שלאחר השושלת ה-25 כשלו בהשלטת השלטון המצרי בכוש. בערך בשנת 590 לפנה"ס, הצליח צבא מצרי לכבוש את נפאטה, והכריח את שליטי כוש להדרים למיקום בטוח יותר, מעבר למעבר הנילוס השישי, במרואה. במשך המאות שלאחר מכן, הייתה הממלכה המרואית ממלכה נפרדת, ובעלת התפתחות נפרדת ושונה מזו של מצרים, שאיבדה את עצמאותה (כשהייתה לסירוגין תחת שלטון פרסי, הלני ולבסוף רומי). במהלך שיא כוחה של הממלכה המרואית, במאה השנייה לפני הספירה ועד המאה השלישית לספירה שלטה מרואה על האזור שבין המעבר השלישי בנהר הנילוס בצפון, עד לסאובה, מקום בו מצויה כיום העיר ח'רטום במזרח.
שליטי מרואה המשיכו את מסורת הפרעונים, בנו עמודים גבוהים ומקושטים (בלטינית stelae) לציין את גבולות שלטונם, ואת הישגיהם, ופירמידות כקבריהם. מבנים אלו, וכן חורבות היכלות, מקדשים ובתי מרחץ במרואה מעידים על רמת הארגון הפוליטי ועל העושר של התרבות במרואה. מערכת השקיה מתוחכמת איפשרה ליישב אוכלוסייה גדולה במקום. במהלך המאה הראשונה לספירה פינה כתב החרטומים את מקומו לכתב מרואי שאימץ את שיטת הכתיבה המצרית עבור השפה הנובית שדוברה במקום. השלטון במרואה לא עבר תמיד בירושה לפי כללים נוקשים. בנה של המלכה שנחשב לראוי ביותר ירש את אביו במותו. תפקידה של המלכה האם בהליך הבחירה היה חיוני להעברת השלטון. לעיתים עבר השלטון מאח לאח או מאח לאחות, אם השליט לא הותיר אחריו יורשים ראויים.
על אף שנפאטה נותרה המרכז הדתי של התרבות המרואית, צפון כוש הפכה בסוף למחוז ספר, תחת לחצם של שבטים נודדים ממזרח לנילוס. הנילוס המשיך להעניק לאזור נגישות לעולם הים-תיכוני. בנוסף לכך יצרה מרואה קשר עם העולם הערבי, ועם הודו, באמצעות סוחרים שנעו לאורך חופי ים סוף והביאו אל מרואה השפעות הלניסטיות והשפעות הינדו. ישנן ראיות מסוימות לכך שטכנולוגיות מטלורגיות ממרואה הגיעו למערב אפריקה.
מרואה לא שמרה תמיד על קשרים תקינים עם מצרים. בתגובה למשלחת צבאית מרואית למצרים העליוניה, נע צבא רומי דרומה וכבש את נפאטה ב-23 לפנה"ס. הרומים עזבו את השטח עד מהרה, מכיוון שסברו כי הוא דל מכדי ליצור בו יישוב רומי של קבע.
במהלך המאה השנייה לספירה, כבשו שבטים נובאדים את גדתו המערבית של הנילוס בצפון כוש. שבטים אלו, הרכובים על סוסים וגמלים, דרשו מס מהאוכלוסייה המרואית בתמורה להגנה. בסופו של דבר התערבו השבטים באוכלוסייה המקומית והפכו לחלק מהאוכלוסייה המוראית, ולמעמד לוחמים בתוך החברה. עד המאה הרביעית לספירה, השתמשה רומא בחיילים נובאדים, והשתמשה במרואה כחיץ בין מצרים ושבטי הנוודים הפראיים מדרום למרואה. עם התרחבות קיסרות החזקה שקמה באתיופיה הסמוכה, הלכה ממלכת מרואה והתערערה. ב-350 לספירה כבש קיסר אקסום את העיר מרואה, והרסה.
נוביה הנוצרית
עד המאה ה-6, עלו שלוש ממלכות כיורשות הפוליטיות והתרבותיות של ממלכת מרואה. נובאטיה בצפון, שבירתה פאראס, המצויה כיום במצרים. מאקוריה שמרכזה בדונגולה, העיר העתיקה על הנילוס הנמצאת במרחק של 150 קילומטרים דרומה מהעיר דונגולה כיום, ואלואה, שקמה בדרום, באזור הליבה של מרואה העתיקה, ובירתה סאובה. כל שלוש הממלכות נשלטו על ידי האריסטוקרטיה העתיקה של הלוחמים מן התרבות המרואית, שנשאה תארים יווניים בחיקוי לחצר המלכות הביזנטית.
התיעוד הקדום ביותר של הממלכות שירשו את מרואה כלול בדיווחיהם של סופרים יוונים וקופטים בדבר המרת מלכי נוביה לנצרות במהלך המאה ה-6. על פי המסורת שלחה הקיסרית הביזנטית תאודורה מיסיוניר שהגיע לנובאטיה והחל להטיף לנצרות בערך ב-540. ייתכן שתהליך ההמרה לנצרות החל מוקדם יותר. מלכי נוביה קיבלו את הנצרות בגרסתה המונופיזיטית והכירו בסמכות הרוחנית של הפטריארך הקופטי באלכסנדריה, על פני הכנסייה הנובית המקומית. הירארכיה של בישופים שמונו על ידי הפטריארך הקופטי ומקורם במצרים, הדריכה את פעולות הכנסייה, ואף רכשה לעצמה סמכות חילונית נרחבת. הכנסייה היא שהבטיחה את ירושת המלכים והעניקה את הלגיטימציה ליורשים, והמלך הנבחר הגן על האינטרסים של הכנסייה. מעמד המלכה האם בהליך הירושה היה מקביל לזה שבמרואה.
עליית הנצרות הביאה לחידוש הקשרים לתרבויות הים התיכון, וחידשה את קשריה התרבותיים והאידאולוגיים של נוביה עם מצרים. הכנסייה עודדה את האוריינות בנוביה ושלחה כמרים שהוסמכו במצרים על מנת ללמד בנוביה. השימוש בשפה היוונית בליתורגיקה פינה את מקומו בסופו של דבר לשפה הנובית המקומית, שהחלה להשתמש בכתב אלפביתי ששילב אלמנטים של הכתב המרואי העתיק עם סימנים קופטיים. השפה הקופטית שימשה לעיתים קרובות הן בכתבים כנסייתיים, והן בשימושים חילוניים. ישנו תיעוד בדבר השימוש ביוונית בנוביה עד למאה ה-12. לאחר המאה ה-7 החלה הערבית להפוך לשפה חשובה בממלכה הנובית, במיוחד כשפתם של הסוחרים.
הממלכות הנוביות הנוצריות, ששרדו זמן רב, הגיעו לשיא כוחן ושיגשוגן במהלך המאה ה-9 והמאה ה-10. אך פלישות מוסלמיות, כיבושה של מצרים על ידי המוסלמים בשנת 640, וניתוקה של נוביה הנוצרית מאתיופיה הנוצרית, על ידי פולשים מבית אומיה שהגיעו לאזור סנאר ליד הנילוס הכחול במהלך המאה ה-8, איימו על הממלכות הנוצריות. נובאטיה ומקוריה התאחדו לממלכת דונקולה לפני שנת 700.
הערבים ניסו בתחילה לכבוש את נוביה בכוח. פלישות אסלאמיות ב-642 ושוב ב-652 נהדפו. על אף שהעיר דונקולה הושמה במצור, והקתדרלה בדונקולה נהרסה, נראה כי לא היה בכוחם של הערבים לכבוש את הממלכות הנוביות כשם שכבשו את שכניהן בצפון. הערבים נטשו עד מהרה את תוכניותיהם לאסלם את נוביה בכוח הזרוע. אך השליטה המוסלמית במצרים הפכה את הקשר עם הפטריארך הקופטי באלכסנדריה לקשה ומסובך. הכמרים הפסיקו להגיע לנוביה, והכנסייה הנובית הפכה למבודדת מיתר העולם הנוצרי. השפעת הערבים והאסלאם גדלה, ההגירה הערבית לאזורי הספר נמשכה בהתמדה, והערכים נטמעו בתושבי הארץ והטמיעו בה את תרבותם.
החדירה הערבית
שליטי מצרים הערבים הבינו את היתרונות הכלכליים שביחסי שלום עם נוביה, ובחסות הבאקט הבטיחו את חופש התנועה והמסחר בין הממלכות. הבאקט כלל גם הסדרי ביטחון בהם התחייב כל צד להגן על הצד השני במקרה של התקפה מצד שלישי. הבאקט חייב גם החלפת תשורות שנתית כאות לרצון טוב. התשורה הנובית ניתנה בדרך כלל בעבדים, והתשורה המצרית בדגן. היה זה אך סמל ליחסי המסחר הערים שהתפתחו, לא רק בדגן ובעבדים אלא בסחורות רבות - סוסים ומוצרי צריכה שסיפקו הערבים לנובים בתמורה לשנהב, זהב, יהלומים ובקר שקיבלו הערבים מהנובים.
קבלת הבאקט לא סימלה כי הממלכות הנוביות כפופות לערבים. עם זאת, בחסות הבאקט, ניתן לסוחרים הערבים מעמד מועדף בנוביה. הם הקימו שווקים בערים הנוביות. מהנדסים ערבים פיקחו על הקמתם של מכרות בהן היה שימוש בעבדים נובים לכריית זהב וברקת. עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה חצו את ים סוף על גבי מעבורות בנמלים בשליטה נובית, ששימשו אף לסחר עם הודו.
בתקופה זו היגרו ערבים רבים לסודאן. אפילו קבוצות שאינן דוברות כיום ערבית מזהות את מוצאן מההגירה הערבית לסודאן בתקופת הבאקט. שתי הקבוצות דוברות הערבית המשמעותיות שהתגבשו בנוביה היו הג'אלי והג'והיינה. שתי קבוצות אלו מראות סימנים אתניים למוצא שיש בו המשכיות לתושבי נוביה הקדם איסלמים. הג'אלי טוענים כי מוצאם משבט קורייש, שבטו של הנביא מוחמד, ונראה כי מוצאם מרועי בקר וחקלאים לעת מצוא שהתיישבו לאורך הנילוס ובאזור אל ג'זירה. הג'והיינה הם משפחת שבטים נוודים שמוצאם מערבים שהיגרו לאחר המאה ה-13 לאזור שבין הסוואנה והמדבר שממערב לנילוס, עד לגבעות אביסיניה ממזרח לנילוס הכחול. שני השבטים יצרו ממלכות מקומיות שירשו לאיטן את הממלכות הנוצריות המתמוטטות, ולחמו זו בזו ובשכניהן שאינם ערבים. ישנם שבטים לא ערבים, כשבטי הבג'ה שהטמיעו בתוכם יסוד ערבי חזק בנישואים עם ערבים שהיגרו לאזור והתיישבו ביניהם. שליטי הבג'ה טענו ללגיטימציה לשלטונם במוצאם הערבי.
על אף שלא כל המוסלמים באזור דיברו ערבית, החל תהליך של קבלת האסלאם שהגביר את תהליך קבלת התרבות הערבית. לא הייתה מדיניות של המרה בכוח, אך מניעים תרבותיים וכלכליים קידמו מאוד את קבלת האסלאם באזור, הן באמצעות נישואי תערובת וקשרים עם מתיישבים ערבים, והן באמצעות פטור ממס שניתן למוסלמים שתושבי הממלכות המוסלמיות.
סדר
אדריכלות
}}
התחרות הבין-לאומית למשפט מבוים על שם פיליפ ג'סאפ
התחרות הבינלאומית למשפט מבוים על שם פיליפ ג'סאפ (באנגלית: Philip C. Jessup International Law Moot Court Competition), הידועה גם בשם הג'סאפ, היא תחרות בינלאומית למשפט מבוים בתחום של משפט בינלאומי פומבי. היא נחשבת לגדולה וליוקרתית ביותר בעולם, עם למעלה מ-500 קבוצות, המגיעות מלמעלה מ-80 מדינות ברחבי העולם.
התחרות מהווה הדמיה של סכסוך דמיוני בין שתי מדינות מול בית הדין הבינלאומי לצדק שבהאג. בתחילת ספטמבר מתפרסם קייס דמיוני באורך של כ-30 עמ' בו מתואר סכסוך בין שתי מדינות, כאשר עולות ממנו ארבע שאלות משפטיות. כל מדינה צריכה, ראשית, להגיש כתב טענות המציג את ארבעת הטיעונים, ושנית, להציג את הטיעונים בפני מותב של שלושה שופטים, כאשר המשתתפים נדרשים להתמודד עם שאלות משפטיות ברמה הגבוהה ביותר.
התחרות קרויה על שמו של פיליפ ג'סאפ, לשעבר שופט בבית הדין הבינלאומי. ארגון התחרות נעשה על ידי ILSA, התאחדות הבינלאומית של סטודנטים למשפט.
התחרות
המשפט המבוים כולל הצגת טיעונים של אירוע היפותטי, המורכב מבעיות שונות מתחום המשפט הבינלאומי, מול בית הדין הבינלאומי לצדק. נושאים שונים של המשפט הבינלאומי שנדונו בתחרויות היו: סמכות שיפוט אוניברסלית, בית הדין הפלילי הבינלאומי, משפט ימי, איזון התגובה לטרור עם זכויות אדם, הזכות להגדרה עצמית ועוד נושאים רבים העומדים על סדר היום הבינלאומי.
כל נבחרת מכינה ומגישה מבעוד מועד כתב טענות עבור שני הצדדים: הן עבור המדינה העותרת והן עבור המדינה המשיבה. בנוסף, מכינים עצמם מתמודדים לטעון את הטיעונים בעל-פה, להציגם לשופטים ולענות על שאלות שונות הנוגעות למקרה. בשלבי התחרות השונים מופגשים שני הצדדים למקרה הנדון וטוענים בפני חבר שופטים. השופטים, אשר ביניהם ניתן למצוא שופטים מבית המשפט העליון של ארצות הברית, שופטים מבית הדין הבינלאומי לצדק, נציגי ILSA ועוד, מעניקים ניקוד הן עבור הטיעונים בעל-פה והן עבור הטיעונים בכתב. לרוב מוענק משקל גבוה יותר לטיעונים בעל-פה. מן הניקוד שנצבר יורדות נקודות על פסילות שונות: חריגה ממספר מילים, הגשת כתב-טענות באיחור, עבודה שאינה לפי נוהלי הפרוצדורה ועוד. הנבחרת שצברה את הניקוד הגבוה ביותר בכל שלב עולה לשלב הבא, ובגמר - מנצחת.
השלב הבינלאומי כולל שלושה ימים של משפטים מבוימים. הנבחרות שצברו את הניקוד הגבוה ביותר בכל שלב מתקדמות לשמינית הגמר, לרבע הגמר, לחצי הגמר ולגמר. מדינות מיוצגת בשלב הבינלאומי של הג'סאפ על ידי נבחרת אחת או יותר, תלוי במספר הקבוצות שניגשו לשלב הארצי במדינה. כתוצאה מכך, מרבית המדינות עורכות שלב מיונים ארצי לג'סאפ, כדי לבחור את הנבחרות הטובות ביותר שיעברו לשלב הבינלאומי של התחרות בוושינגטון. ארצות הברית מיוצגת בדרך-כלל על ידי 11 או 12 נבחרות אזוריות, בהתחשב בהשתתפותם של קרוב ל-150 בתי ספר למשפטים בשלב הארצי. כך ביססה עצמה ארצות הברית כמשתתפת הגדולה ביותר בתחרות, אם כי רוסיה מגדילה את מספר הנבחרות שלה בהתמדה, עם 43 נבחרות בשנת 2007.
מרבית הנבחרות מתאמנות וטוענות בשפה האנגלית. כיוון שהשלב הבינלאומי מתנהל באנגלית, ונבחרת המבקשת לטעון בשפה אחרת נושאת באחריות לספק תרגום לאנגלית, נדיר ביותר שבשלב הבינלאומי נבחרת תבחר לטעון בשפה שאינה אנגלית.
משרדי עורכי דין בעלי פריסה עולמית כורכים עצמם עם הג'סאפ באופנים שונים. לדוגמה, בקנדה וברוסיה, אוניברסיטאות המשתתפות בשלב הארצי של התחרות ממומנות על ידי משרד עורכי הדין 'White & Case'. בנוסף למימון שלבים ארציים של הג'סאפ במדינות, 'White & Case' מממנים את השלב הבינלאומי ואת הפרסים בתחרות ג'סאפ.
הנבחרות
הנבחרות בנויות לרוב מארבעה עד חמישה מתמודדים, הגם שהכללים מתירים נבחרות קטנות יותר כשהמינימום הנדרש הוא של שני מתמודדים. בכל סיבוב, שני נציגים מכל נבחרת יטענו עברו צד אחד בסכסוך: המבקש (Applicant) או המשיב (Respondent). מתמודד שלישי רשאי לשבת לצד הטוענים על הספסל, אך אינו רשאי להציג טיעונים ("of Counsel").
לנבחרות אין מבנה אחיד. חלק מן הנבחרות מייחדות שני טוענים בעל-פה לכל צד לסכסוך, כאשר מתמודד חמישי מתפקד כעוזר מחקר, מנהלן, ספרן או טוען חלופי. נבחרות אחרות מייעדות שניים או שלושה מתמודדים להצגת טיעונים, כאשר אדם אחד לפחות טוען עבור המשיבה והעותרת גם יחד. כמו כן, מרבית הנבחרות כוללות בסגל מאמנים אשר מייעצים ומכינים את הנבחרת במשך פרק זמן מסוים עובר לתחרות. מאמנים הם לרוב סגל אקדמי של המוסד האקדמי ממנו מגיעה הנבחרת או מתמודדים מתחרויות ג'סאפ בשנים עברו.
אחת הסיבות לפופולריות והיוקרה של הג'סאפ היא איכות המתמודדים בשלב הבינלאומי. לשלב זה מגיעים המתמודדים כשהם שולטים באופן מלא בעקרונות המשפט הבינלאומי, בפרקטיקה של מדינות, של האו"ם ושל מוסדות וארגונים בינלאומיים, בהלכות שונות של טריבונלים, בתי דין ובתי משפט מדינתיים, אזוריים ובינלאומיים וכן בכללי הפרוצדורה של בית הדין הבינלאומי לצדק, היושב בהאג. המתמודדים מדורגים על רמת הידע המשפטי שצברו, כמו גם על יכולתם להתמודד עם שאלות השופטים, על השימוש בעובדות המקרה ועל יכולת השכנוע. על פי סעיף 38 לחוקת בית הדין הבינלאומי לצדק, מקורות המשפט הבינלאומי הפומבי כוללים הסכמים בינלאומיים, הדין המנהגי, עקרונות משפט כלליים וכן כמקורות משניים גם כתיבתם של מלומדים ופסיקות קודמות של בתי משפט. בהינתן שמרבית מהסוגיות המועלות מדי שנה בתחרות הן חדשניות ומאתגרות, המשתתפים נדרשים לעשות שימוש מגוון ויצירתי במגוון המקורות הנ"ל כדי לבסס את טיעוניהם.
ישראל והג'סאפ
מוסדות אקדמיים בישראל לוקחים חלק בג'סאפ מזה כעשור. למרות שלא ניצחו מעולם בשלב הבינלאומי, נציגים ישראליים העפילו לשלבים המתקדמים של התחרות והגיעו לא אחת לדירוג עשר האוניברסיטאות המובילות בתחרות.
המוסד הראשון להקים נבחרת ג'סאפ היה המסלול האקדמי המכללה למינהל. הנבחרת אומנה אז על ידי פרופסור ארנה בן-נפתלי ופרופסור יובל שני. מאז שנת 2007, ולאחר מעברו של פרופ' שני לאוניברסיטה העברית, מאומנת נבחרת גם באוניברסיטה העברית, דבר שהצריך הקמת שלב ארצי לג'סאפ. מאז הקימה נבחרת, ניצחה האוניברסיטה העברית בשלב הארצי מדי שנה, ושלחה את נבחרתה לשלב הבינלאומי, שם השיגה הישגים מכובדים, ושלוש פעמים אף הגיעה לשלב רבע הגמר העולמי. הציון שקובע האם קבוצה תעלה שלב הוא ציון משוקלל של הטיעונים בע"פ, ושל הטיעונים בכתב, כך ששליש מהציון מתקבל על הטענות בכתב, והשאר על ההצגה בע"פ. החל משנת 2017 מאומנת נבחרת ג'סאפ גם באוניברסיטת תל אביב.
Guetta Blaster
Guetta Blaster  הוא אלבום האולפן השני של הדי.ג'יי הצרפתי דייוויד גטה, אשר יצא ב-13 בספטמבר 2004.
Songs for Swingin' Lovers
Songs for Swingin' Lovers הוא אלבום של הזמר פרנק סינטרה, האלבום הוקלט באולפני KHJ שבהוליווד בשנת 1956.
הפקה
לאחר אלבומו המצליח In the Wee Small Hours, החליט סינטרה כי הוא זקוק לשינוי והחליט להקליט אלבום שירי פופ קלאסיים במקצב, ג'אזי, מהיר יותר, שחזר והראה את השפע הקיים בסגנון מוזיקלי זה, כפי שהראה באלבומיו הקודמים, Songs for Young Lovers ו Swing Easy!.
בעטיפת האלבום המקורי, נראה סינטרה מפנה את פניו מהזוג הצעיר, אך בשנת 1957 החליטה חברת קפיטול לשנות את עטיפת האלבום כך שפניו יפנו אל הזוג הצעיר. כל ההוצאות המאוחרות יותר של אלבום שמרו על גרסה זו של העטיפה.
בשנת 2000, "Songs For Swinging Lovers", הוכנס להיכל התהילה של הגראמי
בשנת 2003, נבחר האלבום למקום ה 302 ברשימת המגזין רולינג סטון, של 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
האלבום היה לאלבום האמריקני הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, הוא שהה במקום זה במשך שבועיים.
ביסטריצה (עיר)
ביסטריצה (ברומנית: Bistrița, בהונגרית: Beszterce, בגרמנית: Bistritz) היא עיר הבירה של מחוז ביסטריצה-נסאוד, בחבל טרנסילבניה שברומניה.
העיר שוכנת בצפון מזרח הרמה הטרנסילבנית, על גדת הנהר ביסטריצה. בשנת 2002 גרו בה 86,109 תושבים.
תולדות היישוב
בשנת 1330 נוסדה ביסטריצה כעיר מלוכה, ובשנת 1353 הוענקה לה זכות לקיים ירידים שנתיים. במחצית הראשונה של המאה ה-19 פגעו בעיירה מספר שריפות.
עד שנת 1918 הייתה העיר בשליטת אוסטרו-הונגריה, ובדצמבר אותה השנה סופחה העיר לרומניה. בין השנים 1940 ו-1944 נכללה העיר בשטחי הונגריה.
יהודי ביסטריצה
יהודים החלו להתיישב בביסטריצה עם ביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום בשנת 1848, ובקהילה פעלו חסידויות שונות. ארגון ציוני ראשון הוקם בעיר בשנת 1901 בידי ניסן כהן, ובין מלחמות העולם התגברה בה הפעילות הציונית. כמו כן, פעלו בעיר ישיבה, תלמוד תורה ובית ספר יהודי.
בינואר 1941 נמנו בעיר 2,370 יהודים, כשביעית מאוכלוסייתה. תחת שליטה הונגרית, הוחלו על יהודי העיר חוקי הגזע, ובקיץ 1941 גורשו מהעיר לשטחי אוקראינה כמה משפחות יהודיות ללא אזרחות הונגרית, שם נרצחו. בשנת 1942 נשלחו יהודים מהעיר לעבודות כפייה בחזית האוקראינית, ורבים מהם נספו. עם כיבוש הונגריה בידי הגרמנים במרץ 1944, ערכו בעיר מפקד, וב-3 במאי 1944 הקימו בחווה סמוכה לעיר גטו, אליו הועברו כ-6,000 יהודים מהעיר ומכפרי הסביבה. בגטו סבלו היהודים מצפיפות רבה ומרעב. ב-2 וב-6 ביוני 1944 שולחו יושבי הגטו לאושוויץ.
מרכז רפואי מעיני הישועה
מרכז רפואי מעיני הישועה הוא בית חולים חרדי הנמצא במזרח בני ברק, בפאתי שכונות רמת אהרן ואור החיים, ומשרת את תושבי גוש דן בכלל ואת תושבי בני ברק בפרט ובעיקר את האוכלוסייה החרדית.
היסטוריה
"בית רפואה מעיני הישועה" הוקם על ידי ד"ר משה רוטשילד במטרה להעמיד לרשות תושביה החרדים של בני ברק ושל גוש דן בית חולים המתנהל על פי ההלכה. בנוסף, לגישת מקימיו, בתי החולים הסמוכים לעיר, בילינסון ושיבא, היו רחוקים למדי, ולעיתים הייתה לכך משמעות מכרעת בהצלת חיים ובמתן עזרה רפואית דחופה. מסיבות אלו עודדו הרבנים יעקב ישראל קניבסקי, אלעזר מנחם שך וישראל אבוחצירא את ד"ר רוטשילד להקים את בית החולים.
ד"ר רוטשילד ייסד את "אגודת בית החולים" שפעלה למימוש הקמתו. תכנון הפרויקט וגיוס הכספים למענו ארכו לרוטשילד כ-14 שנה בהם גייס כ-20 מיליון דולר ברחבי העולם. רוטשילד רכש אדמת טרשים שיועדה בת.ב.ע. עבור בריכה עירונית, ולא נרתע על אף שמהנדס העיר שלח לו מכתב אזהרה שייתכן שהוא מבזבז כסף לריק.
אבן הפינה לבניין בית החולים הונחה ב-7 בדצמבר 1978 (כסלו ה'תשל"ט). בניית הבניין החלה מאוחר יותר וארכה חמש וחצי שנים, והוא תוכנן על ידי האדריכלים יוסף שנברגר וטוביה קץ. במרץ 1990 (ה'תש"ן) נחנך בית החולים בהשתתפות אלפים, אישי ציבור וממשלה, ובהם שמעון פרס. בית החולים החל לפעול ב-23 באוגוסט 1990 (אלול ה'תש"ן) עם פתיחת מחלקת יולדות. תחילה כלל בית החולים מחלקה זו בלבד, אך תוך שנים ספורות נפתחו מחלקות רבות נוספות.
המרכז הרפואי נקרא על שמו של הנדבן יהושע פרישווסר מלונדון, שתרם סכום ראשוני לבנייתו ("פריש וואסער" בעברית: מים רעננים; מעיין. ו"ישועה" רומז על שמו יהושע), והצירוף נלקח מהפסוק "וּשְׁאַבְתֶּם מַיִם בְּשָׂשׂוֹן מִמַּעַיְנֵי הַיְשׁוּעָה" (ישעיהו י"ב ג). לבקשתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון - שתמך במיזם, ושאליו הגיע רוטשילד במסגרת מסעותיו לגיוס כספים - נקרא המרכז "בית רפואה" ולא בית חולים, וכך נכתב בחזית הבניין.
הפעלת בית החולים נעשתה במשך שנה על ידי נציג משרד הבריאות דוד שלזינגר, שהניח את יסודות הניהול וגייס את צוות העובדים.
המרכז הרפואי עומד תחת הכוונתו של "ועד ההלכה", שבמשך השנים היו חברים בו רבנים ומורי הוראה ידועים: הרב שמואל וואזנר (עד פטירתו ב-2015), הרב נסים קרליץ והרב יצחק זילברשטיין. בשנת 2014 צורף ל"ועד ההלכה" הרב חיים קניבסקי. רבני המרכז הרפואי הם הרב יוסף ברוך הופנר והרב משה שאול קליין. לאחר פרישת ד"ר רוטשילד מניהול בית החולים שימש ד"ר יורם ליוור כמנכ"ל בית החולים, ואחריו גרשון לידר, לשעבר מנכ"ל בית חולים לניאדו בנתניה. המנהלת הרפואית היא ד"ר דורית טקס-מנובה וד"ר דבורה פיקל היא סגנית המנהלת הרפואית.
במאי 1999 הוקמה מחלקת ילדים בבית החולים, כאשר חלק מהתקציב הועבר על ידי ראש הממשלה באמצעות משרד הבריאות, שאף כיבד בנוכחותו את אירוע חנוכת המחלקה (ערב הבחירות לכנסת ולראש הממשלה).
באפריל 2005 רכש בית החולים לראשונה מכשיר סי טי.
ביוני 2014 מונה דירקטוריון חדש לבית החולים. ד"ר רוטשילד עבר לשמש כנשיא, תוך שהוא ממשיך בעבודתו בבית החולים ובגיוס כספים, ובנו שלמה רוטשילד מונה כממלא מקומו. במאי 2015 מונה שלמה רוטשילד למנכ"ל בית החולים.
בית החולים משרת כ-200,000 מטופלים מדי שנה. פועלים בו יותר מ-1,200 עובדים, ובהם כ-220 רופאים, וכ-450 אנשי סיעוד ואנשי צוות פרה-רפואיים.
במאי 2016 חנכה הנהלת בית החולים את המרכז הרפואי לבריאות הנפש - חיב"ה, "מרבה דעת", בבניין סמוך לבית החולים.
ביולי 2017, בתום תהליך הכנה בן כשנתיים, קיבל בית החולים תו תקן בין-לאומי לאיכות ובטיחות מארגון "Joint Commission International" לאחר שעבר את מבדקי הארגון בציון 98%.
בדצמבר 2018 חנך המרכז הרפואי בניין חדש: "מרכז היידן לקרדיולוגיה" בסמיכות לבניין המרכזי.
כמו כן בדצמבר 2018 יצא המרכז הרפואי בפרויקט גיוס מימון המונים לצורך בניית מחלקת טיפול נמרץ לילדים ומחלקה לטיפול בהפרעות אכילה, היעד היה 10 מיליון שקלים ב-36 שעות, כאשר מספר תורמים התחייבו מראש להכפיל כל סכום שיתרם עד ל-5 מיליון, כך שהסך הכללי יעמוד על 10 מיליון שקל. בסיומה של ההתרמה גויסו 14 מיליון שקלים.
מאפיינים ייחודיים
מאפייניו הייחודיים של בית החולים נגזרים מעובדת היותו מנוהל בקפדנות על פי כל כללי ההלכה. בכל פעולה רפואית שיש בה ספק הלכתי, מערב הצוות הרפואי את הצוות ההלכתי, בראשות רב בית החולים, ורק לאחר הכרעת ההלכה מתבצעת הפעילות הרפואית.
הפעילות הרפואית בשבתות ובחגים מתבצעת לפי כללי ההלכה. כל הפעילויות שאין בעשייתן משום פיקוח נפש, נעשות על ידי גויים בלבד. עם אלו נמנות הכתיבה, השימוש במחשבים, הדבקת מדבקות ועוד.
על פי הוראת ועד הרבנים של בית החולים, לא הותקנו בו מעליות שבת לשימוש המבקרים. כאשר ישנו צורך של הסגל הרפואי והסיעודי, להתנייד בין הקומות, הם משתמשים במעליות הרגילות.
בשל פיקוח הכשרות, הנהלת בית החולים לא מאפשרת להכניס לתחומו מזון מבושל. הוראה זו נאכפת בכניסה למתחם בית החולים.
בבית החולים מונהגות הקפדות מיוחדות כדי למנוע טומאת כהנים: הנפטרים מפונים מהמחלקות, תוך זמן קצר מאוד (כעשרים דקות, כאשר הנוהל המקובל ברוב בתי החולים הוא שעה וחצי - שעתיים) דרך מעליות מיוחדות המותקנות בכל קומה (בכך נמנע איסור טומאה מדרבנן - סוף טומאה לצאת, לפיו גם מקום שאין בו מת נטמא, אם המת אמור לצאת דרכו). בנוסף, חדר המתים ממוקם בביתן נפרד לחלוטין מבית החולים.
כמו כן, בבניין בית החולים פועל כולל אברכים בראשות הרב אקרמן, הכולל נוסד על ידי ד"ר רוטשילד וממומן על ידי בית החולים.
בקומה 2 נמצא בית הכנסת של "קהילת עדת ישראל" שהוקם על ידי הרב יוסף הופנר (רב בית החולים) והרב בנימין שלמה המבורגר. רב הקהילה הוא הרב אליעזר דינר. בית הכנסת הוא הראשון מסוגו במדינה מכיוון שהתפילות בו מתקיימות ע"פ מנהג פרנקפורט הישן ולא ע"פ המנהגים הייקיים הרגילים שנהגו קהילות אחרות בארץ כדוגמת "אהבת תורה" ו"מקור חיים".
ריימן (סדרת משחקים)
ריימן (באנגלית: Rayman, "איש הקרן") הוא זיכיון משחקי פלטפורמה שנוצר על ידי מישל אנסל מחברת יוביסופט. המשחק הראשון יצא ב-1995, ובעקבות הצלחתו פותחו סך של 45 משחקים בסדרה עבור פלטפורמות מגוונות, חלקם מעוצבים בסגנונו הייחודי של אנסל. המשחקים נקראים על שם הדמות המרכזית, ריימן. גילו אינו ידוע, הוא חי בעולם אחר והוא חסר צוואר וגפיים; לעומת זאת ראשו וכפות רגליו וידיו מחוברים לגופו. בכל משחק בזיכיון ריימן צריך להציל את עולמו מיצורים בעלי כוחות חזקים, תוך כדי איסוף כוחות, הצלת חברים וקרבות בוסים.
על משחקי הסדרה
ריימן, המשחק הראשון, מכר 900,000 עותקים במשך כשנתיים. גם משחק ההמשך - "ריימן 2: הבריחה הגדולה" זכה להצלחה רבה והוערך בין הגיימרים, כשאחת הסיבות לכך היא המעבר מגרפיקה דו־ממדית לתלת־ממדית.
ריימן M, נחשב בזמנו להומוריסטי מבין משחקי הסדרה, אך זכה להצלחה פחותה מזו של המשחקים הקודמים לו.
בשנת 2003 יצא המשחק "ריימן 3: מהפכת המגה לומים" לחנויות. המשחק זכה לביקורות טובות אך אף על פי כן נחשב לאכזבה בקרב מעריצי הסדרה אשר סברו כי הוא נופל ברמתו מהמשחקים הקודמים לו. יש שטענו שההומור בו היה מוגזם ותפס את מקומם של כל הדברים האחרים הנחוצים למשחק טוב. טענה נוספת הייתה שאחת הסיבות לכך היא שמישל אנסל (מיוצרי המשחקים הקודמים בסדרה) לא היה שותף בפרויקט, ועל כן היה חסר בו את ה"רגש" של הריימן המקורי והטוב.
בשנת 2005 יצאה לחנויות גרסת ה"ריימן - נקמת המגה לומים", אשר הותאמה לקונסולת הגיים בוי אדוונס בלבד.
בסוף שנת 2006 יצא המשחק "Rayman Raving Rabbids" ("ריימן והארנבים המוטרפים"), שהותאם במיוחד לקונסולות המשחקים Nintendo Wii, אבל בהמשך הופץ גם לקונסולות משחקים אחרות. בסוף שנת 2007 יצא משחק ההמשך, "Rayman Raving Rabbids 2", ולא עבר זמן רב עד שהארנבים המככבים במשחקים אלו זכו לסדרת משחקים משלהם. משחקים אלו שונים משמעותית מהמשחקים הקודמים משום שהם מהווים אוספים של מיני-משחקים שונים המכוונים בעיקר למשחק מרובה משתתפים, זאת בשונה מהמשחקיות האופיינית לסדרת משחקי ריימן ומשחקי הפלטפורמה.
בשנת 2011 יצא לאור משחק המשך לסדרה בשם "Rayman Origins" (בעברית: "ריימן מקורות") - המשחק החזיר את הסדרה לשורשיה משום שנעשה בו שימוש בגרפיקה דו־ממדית והוחזרה בו המשחקיות מהסדרה המקורית שקדמה ל-"Raving Rabbids". המשחק נחשב מוצלח וקיבל ביקורות טובות, והוחלט לייצר המשך למשחק שהתפרסם בשנת 2013 בשם "Rayman Legends" ("אגדות ריימן"). שכלל בתוכו את כל שלבי "Rayman Origins" רק עם גרפיקה יותר חדה, ועוד עלילה ומשחקים משל עצמו.
Rayman Raving Rabbids
משחק נוסף בסדרה, אם כי לא הקלאסי בניגוד למה שתוכנן; עוד כשהכריזה חברת יוביסופט כי היא עובדת על ריימן 3, התברר שהיא עובדת גם על משחק נוסף במקביל, כשמישל אנסל דואג להשתתף בפרויקט זה. על כן, יחד עם אכזבת ריימן 3, עדיין נותרו הציפיות והתקוות למשחקים נוספים שיחזירו לריימן את כבודו.
שמו הרשמי של המשחק נקבע ל-"Rayman - Raving Rabbids". פירוש השם בעברית אינו ברור לחלוטין: Rabbid מהווה שילוב של המילים ארנב (Rabbit) וחולה-כלבת (Rabid) באנגלית (הבחירה ככל הנראה נקבעה בשל הארנבים במשחק, שמתנהגים בתוקפנות כחולי כלבת), כך שהפירוש המלא, בתרגום חופשי, הוא: "ריימן - ארנבונים (אחוזי כלבת) הזויים" (ובגרסה העברית שיצאה "ריימן והארנבים המטורפים"). מישל אנסל, טוען כי החליט להשתמש ברשעים תורנים שונים מהרגיל, לא עוד מפלצות מפחידות ומאיימות, כי אם ארנבונים מטורפים, שמתברר כי רצו להשתלט על העולם עוד מאז תקופת המשחק הראשון. ארנבונים אלה יופיעו במגוון צורות, ולריימן תהיה דרך חדשה להילחם בהם: ניתן יהיה להלבישו בחליפות שונות לפי סוגי מוזיקה תואמים, והדבר יעזור לו להילחם בארנבונים, הרגישים מאוד למוזיקה. יכולת ייחודית נוספת תהיה האפשרות לרכב על חיות כגוון קרנפים, עכבישים, כרישים ועוד, וכך (לטענתו של אנסל) להסתובב בכל רחבי עולמו של ריימן ולהכירו מקרוב.
יוצרו של ריימן, מישל אנסל, אמר כי הוא שמח לחזור ולעבוד שוב על ריימן כמו פעם, ומקווה כי המשחק הזה יחזיר לריימן את כבודו. חברת יוביסופט הבטיחה כי המשחק "יפיל את השחקנים מהרגליים". המשחק יצא בין ה-5 ל-8 בדצמבר (כל יום לקונסולה אחרת) בדצמבר 2006. גיימרים רבים קיוו שהמשחק יחזיר לגיבור חסר הגפיים את כבודו האבוד ויזכה להצלחה, לבסוף המשחק עורר תגובות חלוקות :שחקנים רבים התאכזבו מהעובדה שהמשחק הוא למעשה אוסף של עשרות משחקונים קטנים ולא משחק הרפתקאות עלילתי, אבל שחקנים אחרים טענו שמדובר במשחק חדשני וכיפי. בין היתר אתר המשחקים הישראלי Vgames העניק למשחק ציון של 68 מתוך 100 ותוכנית המשחקים הטלוויזיונית X-Play העניקה למשחק ציון 4.5 מתוך עשר. לעומת זאת המשחק זכה בכ-4 פרסים בחודשים הראשונים ליציאתו ובציון של 84 מתוך 100 שהוענק על ידי מגזין הנינטנדו הרשמי.
סדרת המשחקים העיקרית
(PS Vita,PC,Wii,3DS, PS3, XBOX 360)
רפאל בן שמחון
בן שמחון הוא יליד העיר מקנס. הוא עסק בפולקלור של יהודי מרוקו, ותרם רבות להנצחת מורשת יהדות מרוקו ויהדות המגרב.
רשיצה
רשיצה (ברומנית: Reşiţa, בהונגרית: Resicabánya, בגרמנית: Reschitz, בסרבית: Решица או Rešica) היא עיר הבירה של מחוז קאראש סברין בחבל באנאט, במערב רומניה.
העיר היא מרכז של תעשייה כבדה ובשנת 2004 התגוררו בה 83,985 תושבים.
היכל מנורה מבטחים
היכל מנורה מבטחים (נקרא גם "היכל הספורט יד אליהו") הוא היכל כדורסל ובידור הממוקם בשכונת יד אליהו שבתל אביב. בהיכל 10,383 מקומות ישיבה, ומתקיימים בו אירועי ספורט, בידור וכינוסים מהבולטים בישראל.
היכל הספורט, השייך לעיריית תל אביב-יפו ומנוהל על ידי חברת "היכלי הספורט תל אביב-יפו", משמש זה שנים רבות כמגרשה הביתי הבלעדי של קבוצת מכבי תל אביב בכדורסל. ההיכל נחשב בעבר לאחד ממגרשי הכדורסל הביתיים ביותר באירופה וניצחון על "מכבי תל אביב" באולמה הביתי נחשב למשימה קשה במיוחד. במשחקיה של מכבי תל אביב מול קבוצות מאירופה מתמלא ההיכל בכ-11,000 אוהדים המעניקים לקבוצתם דחיפה מורלית חזקה. אוהדי הקבוצה ידועים באירופה בשל האווירה הביתית שהם יוצרים בהיכל ובשל תמיכתם בקבוצה גם במשחקי החוץ.
ההיכל מורכב משני מפלסים (אולם ויציע), שכל אחד מהם מחולק ל-12 שערים. עד פתיחתו של פיס ארנה ירושלים בשנת 2014 היה היכל מנורה מבטחים ההיכל הגדול בישראל. במשך השנים הועלו בו אירועים המוניים שונים, כגון פסטיגלים, מחזות זמר, הופעות של זמרים מישראל ומהעולם, כנסים של הציבור החרדי ותחרויות הרובוטיקה של ארגון FIRST.
ב-12 בדצמבר 2015 האולם נבחר לארח את אחד מארבעת הבתים במסגרת אליפות אירופה בכדורסל 2017.
היסטוריה
ההיכל נבנה בשנת 1963, כמגרש פתוח ללא קורת גג, כחלק מקומפלקס ספורט שבו הייתה גם בריכת גלית. המגרש שנקרא אז על שם יוסף בורשטיין, היה מרוצף באריחים, והכיל כ-5,000 מקומות ישיבה על יציעי בטון (המהווים כיום את גוש המושבים התחתון). המגרש נחנך ב-17 בספטמבר 1963 במשחק בין נבחרת ישראל בכדורסל ונבחרת יוגוסלביה. במגרש זה התקיימו רוב משחקי נבחרת ישראל בכדורסל ומשחקי מכבי תל אביב. בין המשחקים במגרש היו ניצחונותיה של מכבי תל אביב ב-1967 על חובנטוד בדאלונה במשחק שהוכתר מאז בשם "נס בדאלונה", על איניס וארזה במשחק השני בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל (מכבי תל אביב נוצחה בסיכום שני המפגשים, ואיניס וארזה זכתה בגביע המחזיקות), ועל קבוצת הפאר ריאל מדריד ב-1968.
בסוף שנות השישים עבר המגרש שיפוץ יסודי ובפועל נבנה מחדש בתכנונם של האדריכל זאב פורת והמהנדסים אריה זינגר ואשר מילשטין ממשרד המהנדסים "א. מילשטין - א. זינגר". פרויקט השיפוץ של ההיכל נוהל על ידי גרשון פורמן, מנהל אגף האירועים של עיריית תל אביב באותה התקופה, שעם סיום השיפוץ מונה להיות מנכ"ל ההיכל והמשיך בתפקידו זה במשך 25 שנה, עד שנת 1996. למבנה הוסף היציע העליון שהשלים את מספר המושבים לכ-10,000. בנוסף, קורה המבנה בתקרת מתכת והמגרש הפך לאולם סגור. הוקם אולם המתנה ("פואייה") עליון, בו גם אולם לקבלת אורחים ומשרדים להנהלת ההיכל. נבנו מזנונים, חדרי שירותים נוספים עם מערכת מיזוג, זירת המשחקים הוגדלה והותאמה גם למשחקי כדורעף, כדוריד ולאירועים רב תכליתיים; הותקנה תאורה המתאימה לצורכי צילומי טלוויזיה ומופעים תיאטראליים, ומערכת החשמל הותאמה לצורכי המבנה המוגדל. עם סיום העבודות, באוגוסט 1971, היה היכל הספורט אחד ממתקני הספורט המשוכללים והמתקדמים באירופה באותה עת. בעקבות המעבר לאולמות סגורים באמצע שנות השבעים שימש כאולמן הביתי של מספר קבוצות וביניהן הפועל תל אביב.
משחק הפתיחה של האולם המחודש היה משחק כדורסל בין נבחרת ישראל לבין קבוצת קאנטו האיטלקית שנערך ב-15 בפברואר 1972, משחק שהסתיים בניצחונה של ישראל 80-70. משחקים חשובים נוספים בקנה מידה אירופי שנערכו בהיכל היו גמר בגביע אירופה לאלופות בכדורסל בין איניס וארזה לבין יוגופלסטיקה ספליט, שהסתיים בניצחונה של וארזה 70:69 ומשחקי הפיינל פור של היורוליג בשנים 1994 ו-2004, אליו העפילה מכבי תל אביב, לאחר שניצחה במשחק המכונה "נס ז'לגיריס", שאף הוא נערך באולם זה.
בשנת 2005, אירח ההיכל את המופע "שיר נולד".
בשנים 2009 ו-2010 אירח ההיכל מפגשי גביע דייוויס בטניס בין נבחרת ישראל ונבחרות רוסיה ואוסטריה.
היכל הספורט אירח את הפיינל פור לעונת 2011/2012 של הליגה האדריאטית, בה השתתפה גם מכבי תל אביב. במשחק הגמר זכתה מכבי תל אביב בתואר האלופה של הליגה ובגביע.
ב-2023 הורכבו על גג ההיכל לוחות סולאריים שיוכלו להפיק עד 252 קילו ואט חשמל.
שימושים נוספים
בנוסף לשימוש בעת אירועי ספורט, היכל הספורט משמש גם להופעות תרבות שונות של אמנים מהארץ ומחו"ל, נערכים בהיכל כנסים ואירועים וכן הצגות ומופעים, בעיקר בחנוכה. נערכו הופעות של אומנים בינלאומיים שונים כמו פול אנקה, רוד סטיוארט, ניל סדקה, שארל אזנבור, פיליפ קירקורוב, סקורפיונז, סינדי לאופר, טייק ד'את, וסטלייף, פייב, LMFAO, אלישה קיז, שון פול, חואן לואיס גרה, נטליה אוריירו, טין אנג'לס, לאלי אספוסיטו, חוליו איגלסיאס, ואנריקה איגלסיאס.
שם ההיכל
עם פתיחתו נקרא באופן רשמי "היכל הספורט ע"ש יוסף בורשטיין", על שמו של איש מפא"י שהיה סגן ראש עיריית תל אביב, אך נודע בשמו הבלתי רשמי "היכל הספורט יד אליהו" על שם שכונת "יד אליהו" בה הוא ממוקם. בשנים 2004 עד 2014 נקרא ההיכל בשם המסחרי "היכל נוקיה" בעקבות הסכם שנחתם בין חברת היכלי הספורט תל אביב-יפו לחברת יורוקום. על פי ההסכם שילמה יורוקום 6.6 מיליון דולר לצורך מימון חלק מעלות השיפוץ שעבר ההיכל בשלוש השנים הבאות ובתמורה קיבלה את הזכויות על שם האולם עד סוף שנת 2014. שם זה מלווה את ההיכל בפי רבים עד היום.
בשנת 2014 שילמה חברת מנורה מבטחים 20 מיליון שקלים בעבור הזכויות על שם האולם, ועקב כך הוסב שמו ב-1 בינואר 2015 ל"היכל מנורה מבטחים".
סאלח ג'בר
סייד סאלח ג'בר (בערבית - سيد صالح جبر; תעתיק מדויק - סיד צאלח ג'בר; 1896–1957) היה ראש ממשלת עיראק.
חייו
ג'בר, בן למשפחה שיעית מן המעמד הבינוני, עלה לעמדת השפעה פוליטית והתחבב על נורי סעיד שהיה המוציא והמביא בפוליטיקה העיראקית בתקופת שלטון השושלת ההאשמית בעיראק. בחודש מרץ 1947 החליף את סעיד בראשות הממשלה, לאחר מערכת בחירות, והיה השיעי הראשון שכיהן בתפקיד זה. הוא נחשב לרפורמיסט מתון, אך לבן טיפוחיו של סעיד, ולאיש המקובל על הבריטים שההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930 ותוצאות המלחמה האנגלו-עיראקית משנת 1941 העניקו להם מעמד מיוחד בעיראק.