cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורפוס הפאנצר ה-76 (ורמאכט)
היסטוריה
ב-22 ביולי 1943 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, ובספטמבר נשלח הקורפוס לאיטליה כחלק מהארמייה העשירית, בניסיון להדוף את נחיתת בעלות הברית בסאלרנו. בהמשך לחם הקורפוס בקרב מונטה קאסינו, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים באיטליה כחלק מהארמייה העשירית והארמייה ה-14 לסירוגין. ב-27 בדצמבר 1944 מונה גרהרד פון שוורין לפקד על הקורפוס, וב-25 באפריל 1945 הוחלף על ידי קרל פון גראפן שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
קרב אנציו
בקרב אנציו כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה
במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
Petals for Armor: Self-Serenades
המיני-אלבום הוקלט בהקלטה ביתית. ויליאמס סיפרה כי הקליטה אותו לבדה כאשר ביצעה את השירים במקביל ניגנה בגיטרה אקוסטית. ויליאמס סיפרה גם כי השיר "Find Me Here" הוא אחד השירים האהובים עליה שכתבה בשנת 2020.
דרדרה
דרדרה היה היישוב היהודי היחידי בצד המזרחי של אגם החולה. היישוב הותקף על ידי הצבא הסורי במלחמת העצמאות וננטש מספר שנים לאחריה.
שנים ראשונות
בנובמבר 1934 רכשה חברת הכשרת היישוב את 'זיכיון החולה' שכלל את האגם והביצות. נחום הורביץ, מנהל הזיכיון, תבע לרכוש גם את השטח בין האגם לגבול עם סוריה כדי להבטיח שליטה על החולה. בשנים 1937–1939 רכשה הקרן הקיימת את אדמת דרדרה, כ-1,300 דונם לחקלאות ומרעה.
בקיץ 1943 החליט הקיבוץ לבנות את בית הקבע שלו במערב האגם אך המשיך להחזיק בדרדרה עד שיימצא גרעין אחר שייתישב במקום.
דרדרה הייתה נקודה חשובה בעלייה ב של הפלמ"ח, מאות ילדים ומבוגרים הגיעו לשם בלילות מסוריה, הושטו בסירות לחולתה ומשם לפנים הארץ.
ב-1946 החליטו המוסדות המיישבים כי גרעין אייל של הנוער העובד, אשר כלל את ההכשרה הראשונה של עולים בפלמ"ח, יחד עם עולים מבולגריה שקיבלו הכשרתם בגבת - יישב בדרדרה. ביולי 1947 העבירו חברי חולתה את דרדרה לחברי אייל. בינואר 1948 פוצץ גשר בנות יעקב בידי ההגנה ובעקבות זאת נסגרה תחנת המשטרה בגשר בנות יעקב, והדרכים היבשתיות לדרדרה נותקו.
חודשי המלחמה הראשונים
המתיישבים בדרדרה היו מודעים היטב למצבם כנקודה בודדת, מעוטת אוכלוסין, לנוכח הגבול הסורי, אשר הקשר שלה עם העורף רופף. כיוון שכך, הם התבצרו כמיטב יכולתם לקראת אפשרות של מלחמה בגזרתם. הביצורים כללו תעלות קשר עמוקות ובונקרים, חלקם עם חיפוי ראש. כן הונחו מוקשים בנתיבים מועדים להתקפה במבואות הקיבוץ. לצורך מגע עם העורף, נקבעו סידורי קשר אלחוטי עם חולתה. כיבוש משמר הירדן על ידי הצבא הסורי, ב-10 ביוני 1948, הגביר את בידודה של דרדרה. בין היתר, שיט הסירות על האגם נחשף כעת גם לירי אגפי.
ההתקפה הסורית
ב-11 ביולי 1948, במהלך מבצע 'ברוש', הסתער גדוד סורי, ממזרח ומדרום, בסיוע תותחים, על דרדרה. בנוסף, שני מטוסים סוריים הפציצו את הנקודה, ולמעשה, הרסו אותה כליל. ביישוב נמצאה מחלקה של חטיבת כרמלי, אשר פינתה במהלך מבצע 'ברוש' את משלט 'הדבשת' הסמוך, וטרם חצתה חזרה את ימת החולה. בקרב קשה שארך יום שלם הדפו חברי הקיבוץ והמחלקה מ'כרמלי' את ההתקפה. אבדות המגינים היו שלושה הרוגים, מהם חייל 'כרמלי' אחד, ו-12 פצועים. על פי דיווחים ישראליים, היו לסורים כ-30 הרוגים באותו קרב. על פי דיווחים סוריים, נהרגו להם במקום שמונה חיילים.
כיישוב ספר
בהסכם שביתת הנשק עם סוריה נשארה דרדרה בתור שטח מפורז בתחום מדינת ישראל. בפועל, הצבא הסורי לא כיבד את הגבולות שנקבעו, דבר שהחמיר את מצבה כיישוב ספר. והשטח המצומצם, ריבוע שצלעו כ-100 מ' בקירוב, הפך הקמת יישוב של ממש לבלתי אפשרית. גרעין אייל עזב את המקום ב-1949 והקים את קיבוץ אייל ליד קלקיליה.
באוקטובר 1952 עלתה למקום היאחזות נח"ל של נחלאים ד', והמקום נקרא בשם אשמורה (מקור השם: "באשמורות אהגה בך", תהילים ס"ג, פסוק ז'). בשל הצטמקות האגם בגלל עבודות הייבוש אי אפשר היה להגיע למקום בסירות. כיוון שכך, צה"ל בנה גשר צף על גבי חביות ובסתיו 1953 בנה צה"ל סוללת אבנים מעל האגם הרדוד. הגשר מעל האגם נקרא גשר החמישה לזכר חמישה חיילי צה"ל שנהרגו במקום ב-1952 בעת פינוי מוקשים כהכנה לעליית ההיאחזות. שנים רבות זה היה גשר ביילי אך הוא בוטל, וכיום יש גשר קבוע צפונה משם, ליד יסוד המעלה שבצידיו לוחות זיכרון לחמישה.
במרץ 1954 בוטלה היאחזות אשמורה והמקום הפך למוצב צה"לי. ב-2 ביולי 1958 הופגזה אשמורה על ידי הסורים.
במלחמת ששת הימים ואחריה
במלחמת יום הכיפורים פוצצו החומה ומגדל האבן מחשש שכוחות קומנדו סורים יתבססו במקום.
ב-1998 הוקם במקום בעזרת עמותת ותיקי "אייל", חניון ואתר זיכרון. במקום מוצבים שלטים המספרים את סיפור המקום וכן אנדרטה לשלושת חברי "אייל" שנפלו במקום במלחמת העצמאות.
דיוויזיית הפאנצר הרביעית (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר הרביעית הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נחשבה לאחת מיחידות השריון האיכותיות והמנוסות בצבא גרמניה הנאצית והיא שירתה לאורך המלחמה במספר מערכות עיקריות, בהן המערכה בפולין, המערכה על צרפת, הקרב על יוון, המערכות בחזית המזרחית והמערכות בחזית המערבית.
היסטוריה
ב-11 בפברואר 1940 מונה לודוויג פון רדלמייר למפקד הדיוויזיה. במהלך המערכה על צרפת לחם פון רדלמייר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף עימה בקרב ז'מבלו. ב-8 ביוני 1940 במהלך המערכה על צרפת פרש פון רדלמייר מתפקידו, ויוהאן יואכים שטפר מונה במקומו למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך מבצע מקרה אדום, כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בספטמבר 1940 מונה הנס פון בוינבורג-לנגספלד למפקד הדיוויזיה, וב-8 בספטמבר 1940 מונה ויליבאלד פון לנגרמן אונד ארלנקאמף למפקד הדיוויזיה.
במהלך המערכה בבלקן הייתה הדיוויזיה בעתודת ה-OKH, והשתתפה במהלך הקרב על יוון. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. במהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וספגה אבדות כבדות במהלך הקרב על טולה. ב-24 בדצמבר 1941 מונה דיטריך פון זאוקן למפקד הדיוויזיה, ולחם עימה בבלימת מתקפת הנגד הרוסית כחלק מהקורפוסים ה-24 וה-53 לסירוגין במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-2 בינואר 1942 פרש פון זאוקן מתפקידו עקב מחלה, ופון לנגרמן חזר לפקד על הקורפוס. ב-6 בינואר 1942 מונה היינריך אברבאך למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מהקורפוס ה-53 ולאחר מכן חלק מהקורפוסים הממונעים ה-24 וה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. ב-1 במרץ 1942 פרש אברבאך מתפקידו לחופשה קצרה, וב-4 באפריל 1942 מונה אברבאך שוב למפקד הדיוויזיה. ב-14 בנובמבר 1942 מונה אריך שניידר למפקד הדיוויזיה, וב-31 במאי 1943 מונה דיטריך פון זאוקן שוב למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן השתתף עימה בקרב קורסק כעתודת הארמייה התשיעית, ובספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-56 במסגרת הארמייה השנייה. ב-15 בינואר 1944 פרש פון זאוקן לחופשה קצרה, וב-5 בפברואר 1944 מונה פון זאוקן שוב למפקד הדיוויזיה, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-56 ולאחר מכן חלק מקורפוס הפאנצר ה-41 במסגרת הארמייה התשיעית. באפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-56 במסגרת הארמייה השנייה, ובמאי הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דרום אוקראינה כעתודת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-1 במאי 1944 מונה קלמנס בצל למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הקרבות בבלארוס ובקורלנד. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה בפרוסיה המזרחית, וב-27 במרץ 1945 מונה ארנסט-וילהלם הופמן למפקד הדיוויזיה, שפיקד עליה עד סוף המלחמה.
מבנה
1939:
1943:
סמל הדיוויזיה לאורך השנים:
רומנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית
רומנוס השלישי ארגירוס (ביוונית ביזנטית: Ρωμανός Γ΄ Αργυρός; 968 – 11 באפריל 1034) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין שנת 1028 למותו. רומנוס היה בן למקור אצילי אך לא היה מקושר אל השושלת המקדונית ששלטה באימפריה הביזנטית. טענתו לכתר הביזנטי נבעה מרעייתו, זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית, שהייתה בתו של קונסטנטינוס השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית הקודם.
ביוגרפיה
רומנוס לבית האצולה ארגירוס נולד בשנת 968 בהייראפוליס, אסיה הקטנה, האימפריה הביזנטית. את רוב חייו בילה בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, ופיתח מוניטין של מדינאי מוצלח, רב השפעה ובעל סמכות. מוניטין זה אפשר לו לעלות בדרגות במנהל הקיסרי ולבסוף להגיע לידיעת של הקיסר. בשנת 1028, בעת היה קונסטנטינוס השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית על ערש דווי, הוא חיתן את בתו, זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית, ביחד עם רומנוס השלישי והכריז על שניהם כיורשי הקיסרות הביזנטית. לאחר מותו הוכתרו השניים וסמכויות השלטון חולקו ביניהם.
הפעילות השלטונית המוקדמת של רומנוס השלישי עסקה סביב הדת. הוא ידע שההכנסה של הכנסייה הגדולה לעומת המס שעליה לשלם אל הכתר הקיסרי אינה שווה לאחוז תשלום המס שעל הכנסייה להעביר לכתר. במטרה להשלים את הכנסות הכתר מן הכנסייה הוא קבע כי מקדמת המס של הכנסייה אל האוצר הקיסרי אמורה לכלול העברת מס נוספת אל הכתר בסך שמונים מטבעות זהב מדי שנה. הוא דיכא וחיסל לחלוטין את מוסדות הכנסיות העצמאיות מהסמכות הכנסייתית העליונה של הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, מהלך שקודמו קונסטנטינוס השמיני התכוון לבצע אך מעולם לא הוציא זאת לפועל.
הוא רוקן את בתי הכלא מקום האסירים שהיו עצורים באשמת חובות כספיים והביא לחנינה כללית ממסים שלא שולמו. הוא פדה את האסירים שהוחזקו בעוד הם היו בקשיים כלכליים. רומנוס השלישי מינה שלושה בישופים שהיו מקורבים אליו בערים הגדולות של האימפריה במטרה שאלו יעשו כדברו דרך הכנסייה. בישופים אלו היו: קיריאקוס מאפסוס, אחיו של הפטריארך של קונסטנטינופול; דמיטריוס מקיזיקוס; חבר מילדות של הקיסר רומנוס השלישי ומיכאל מאוכייטה, שהיה קשור במשפחתו לדמטריוס שכן שניהם נולדו למשפחת הרדנואי.
בשנת 1030 הנהיג רומנוס השלישי משלחת צבאית כושלת בראש הצבא הביזנטי לכיבוש העיר חלב מידי השלטון המוסלמי. כישלון המערכה פגע ביוקרתו השלטונית ובמעמדו. בשנת 1034 נפטר הקיסר רומנוס השלישי מנסיבות לא ידועות, אולי על ידי התנקשות שתוכננה בידי הקיסרית זואי, שהייתה בפרשיית אהבים במקביל לנישואיה עם רומנוס השלישי. אהובה של זואי ירש את הכתר הביזנטי ומלך לצידה בתור מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית.
פלאביו מאנזוני
פלאביו מאנזוני (באיטלקית: Flavio Manzoni; נולד ב-7 בינואר 1965 בנואורו שבאיטליה) הוא אדריכל ומעצב רכב איטלקי. סמנכ"ל עיצוב בפרארי מינואר 2010 והוביל יצירת דגמים רבים של פרארי, כולל פרארי F12 ברלינטה.
קריירה
מאנזוני למד אדריכלות באוניברסיטת פירנצה והתמחה בעיצוב תעשייתי. בשנת 1993 הצטרף לסנטרו סטייל לנצ'יה, בפרויקטים שונים כמו חללי הפנים של לנצ'יה דיאלוגוס ומזראטי 3200 GT. בשנת 1999 עבר לברצלונה כדי להיות מנהל עיצוב פנים בסיאט, ועבד בחללי הפנים של מכוניות הייצור סיאט אלתיאה וסיאט לאון, ומכוניות הקונספט סיאט סלטה וסיאט טנגו.
בשנת 2001 חזר מאנזוני ללנצ'יה והתמנה למנהל העיצוב. במסגרת התפקיד עיצב את מכוניות הקונספט לנצ'יה גרנד טוריסמו, לנצ'יה גרנד טוריסמו סטילנובו ולנצ'יה פולביה קופה קונספט, והן זכו להצלחה גדולה בתערוכת פרנקפורט בשנת 2003, ומכוניות הייצור לנצ'יה איפסילון ולנצ'יה מוסא, מאנזוני זכה בפרס "אירופה לעיצוב רכב אירופאי" בשנת 2003.
בשנת 2004 מונה למנהל התכנון של פיאט, לנצ'יה ופיאט LCV, והחל בעיצוב פיאט גרנדה פונטו, פיאט 500 החדשה, ופיאט פיורינו/קובו.
בשנת 2006, יחד עם סופרים אחרים, כתב את "L'automobile italiana" בהוצאת ג'ונטי עדיור. באותה שנה עבר לקבוצת פולקסווגן והצטרף לאאודי, והפך בפברואר 2007 למנהל האמנותי של קבוצת "הצפון" של קבוצת פולקסווגן, שם החל לעבוד על תדמית סגנונית חדשה של המותגים פולקסווגן, סקודה, בנטלי ובוגאטי. הוא עיצב את הקונספט "", ואחריו דגם Scirocco ורסטילינג של פולקסווגן גולף, שנקרא גולף VI, ומציגים את גרסת "גולף פלוס" בשנת 2008 בבולוניה Motorshow. כמו כן בשנת 2007 הוא חבר לחבר המושבעים של iF-Award עיצוב מוצר.
ב-12 בינואר 2010 הצטרף לפרארי כמנהל עיצוב, במקום דונאטו קוקו ויצר מרכז סטייל פנימי, שלם ואוטונומי לראשונה בתולדות המותג. פרארי FF היא מכונית הייצור הראשונה שבה הוא מפקח על הפיתוח. הוא הציג את גרסת הרודסטר של פרארי אפרטה בתערוכת הרכב בפריס 2010. בשנת 2012, בתערוכת הרכב בז'נבה, הוא הציג את פרארי F12 ברלינטה, יורשתה של פרארי 599 GTB פיוראנו. בזכות ה-F12 ברליטנה זכתה בפרס העיצוב בשנת 2012, כמכונית היפה ביותר באירופה, ובהגה הזהב. בשנת 2013 הוא עשה את יורשו של פרארי אנזו הפרארי לה-פרארי. הוא פיקח על הברק והתכנון האווירודינמי של פרארי 458 ספיישל. בשנת 2011 נכלל פלביו מונזוני בהיכל התהילה לעיצוב רכב במוזיאון הרכב הלאומי בטורינו, איטליה.
במאי 2014 קיבל את פרס קומפאסו ד'אורו על שם פרארי, המעניק תגמול לשילוב הטכנולוגיה והעיצוב של פרארי F12 ברלינטה.
בדצמבר 2016 הוצגה פרארי J50 בטוקיו. אשר עוצבה על ידי פלאביו מאנזוני יחד עם מרכז סגנון פרארי, זו מכונית ספורט המיוצרת במהדורה מוגבלת כדי לחגוג את חמישים שנות נוכחותה של פרארי ביפן. בין עבודותיו האחרונות יש את F12 TdF (טור דה פראנס), הגרסה הקיצונית ביותר של ה-F12 ברלינטה, מכונית הספורט 488 GTB וגרסת ה-488 ספיידר הפתוחה וקליפורניה T, עם חידושים טכניים חשובים.
בדצמבר 2014 במסלול יאס מרינה באבו דאבי הוצגה הפרארי FXX K שלו כפרארי החזקה ביותר אי פעם. אף על פי שהיא מבוססת חלקית על המכונית ההיברידית הראשונה המיוצרת במראנלו, פרארי לה-פרארי היא למעשה מכונית חדשה לחלוטין.
במרץ 2017 הוצגה פרארי 812 סופרפאסט בתערוכת ז'נבה שתוכננה על ידי מרכז הסגנון פרארי בהובלת פלביו מונזוני. בספטמבר מוצגת פרארי פורטופינו החדשה בתערוכת הרכב בפרנקפורט.
סננדג'
סַנַנְדַג' היא בירת פרובינציית כורדסתאן בצפון-מערב איראן. העיר שוכנת כ-403 ק"מ מערבית לבירה טהראן בגובה 1,538 מטרים. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 אוכלוסיית העיר מנתה 412,767 בני אדם, רובם כורדים והעיר מהווה מרכז תרבותי לאוכלוסייה הכורדית.
אטימולוגיה
האטימולוגיה של שם העיר אינה ברורה לחלוטין. נראה ש"סננדג'" הוא שיבוש של "סַנה-דז'" (سنه‌دژ), כלומר, "מבצר סֵנה". עד התקופה הקאג'ארית היה נהוג לקרוא לעיר "סנה" ואילו לאחריה נתקבל השם "סננדג'".
היסטוריה
במקום הייתה קיימת התיישבות קדומה, אך העיר עצמה הוקמה במחצית הראשונה של המאה ה-17 ושימשה מקום מושבה של האצולה הכורדית הארדלאנית. בשנת 1637 קבע סולימאן ח'אן ארדלאני את מושבו בסננדג'. בהמשך שכנו בעיר גם משפחות אצולה נוספות, בהן בני באבאן וללה-ח'אני. רוב תושבי העיר הם כורדים סונים; יש בעיר קהילות מגוונות של ערבים, שיעים, נוצרים ויהודים. רוב המוסלמים משתייכים לאסכולה השאפעית באסלאם. השפה המדוברת בסננדג' היא כורדית, וגם פרסית (כשפה הרשמית). עד המהפכה האסלאמית הייתה בסננדג' גם קהילה של אשורים דוברי להג ייחודי הנקרא "סנאיא" (سنایا).
סננדג' ידועה גם בזכות תעשיית השטיחים המסורתית שלה.
אתרים
סננדג' משופעת באתרים בעלי עניין, ביניהם:
יחסי וייטנאם–שווייץ
יחסי וייטנאם–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים עקב היותה של וייטנאם שותפת סחר חשובה לשווייץ.
בעקבות כינון היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לווייטנאם בשנת 1971, שווייץ פתחה שגרירות בהאנוי בשנת 1973. וייטנאם פתחה שגרירות בברן בירת שווייץ בשנת 2000, ושווייץ פתחה קונסוליה כללית בעיר הו צ'י מין סיטי בשנת 2015. הביקור הרשמי הראשון של נשיא הקונפדרציה השווייצרית בווייטנאם התרחש בחודש אוגוסט 2008 והחל מספטמבר 2011, שווייץ ווייטנאם נפגשות באופן קבוע לדיאלוג פוליטי. בשנת 2016 חגגו שווייץ ווייטנאם 45 שנים של יחסים דיפלומטיים רשמיים.
יחסים כלכליים
וייטנאם היא, על פי משרד החוץ השווייצרי "שוק מבטיח" לשווייץ. ערך הסחר שבין שתי המדינות הגיע לכמעט 2 מיליארד פרנקים שווייצרים בשנת 2016, עלייה של 36.5% לעומת המסחר בשנה הקודמת. עם כמעט מאה חברות שווייצריות הפועלות במדינה, שווייץ היא אחת מהמשקיעות האירופאיות הגדולות בווייטנאם. בין איגוד הסחר החופשי האירופי, בו חברה שווייץ, לבין וייטנאם נחתם הסכם סחר חופשי.
שווייצרים בווייטנאם
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו בווייטנאם שש מאות שבעים ותשעה אזרחים שווייצרים.
הר אלזוורת' (מונטנה)
הר אלזוורת' (באנגלית: Mount Ellsworth) הוא הר ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר שבמדינת מונטנה שבארצות הברית.
גובהו של ההר 2,613 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 213 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממקום בחלק הדרום-מזרחי של הפארק הלאומי גליישר, וניתן לראותו מאגם טו מדיסן.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של בילי אלזוורת' (Billy Ellsworth), שעבד עבור הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
יקטרינה הגדולה (מיני-סדרת טלוויזיה)
יקטרינה הגדולה (באנגלית: Catherine the Great) היא מיני-סדרה בהפקה משותפת של הממלכה המאוחדת וארצות הברית בכיכובה של הלן מירן כיקטרינה הגדולה. הסדרה מופקת על ידי רשת  בבריטניה ועל ידי HBO בארצות הברית.
תקציר עלילת הסדרה
בתוך שערורייה, תככים וסכסוך עצום, קיסרית רוסיה יקתרינה הגדולה מפתחת מערכת יחסים ייחודית ומסורה עם גריגורי פוטיומקין, כאשר הם מתגברים על יריביהם ומשמשים כאדריכלי רוסיה המודרנית.
הפקה
צילומי הסדרה נערכו במספר מיקומים, לרבות בטירת האי ובמנזר פז'איסליס בוילנה, כמו גם בארמון רונדלה בלטביה ובסנקט פטרבורג שבצפון רוסיה, בייחוד במתחם הארמונות והגנים בפטרהוף ובארמון יקטרינה שבצארסקויה סלו.
המוזיאון לתולדות הגולאג
המוזיאון הממלכתי לתולדות הגולאג (ברוסית: Госуда́рственный музе́й исто́рии ГУЛА́Га) הוא מוזיאון במוסקבה המוקדש לזכר קורבנות הדיכוי הסטליניסטי. הוקם בשנת 2001 ביוזמת הסופר, העיתונאי והפובליציסט אנטון אנטונוב-אובסנקו, שהיה במחנות יותר משלוש עשרה שנה. תערוכת הקבע הראשונה התמקמה בבית על רחוב פטרובקה. מאז 2015 ממוקם המוזיאון בבניין בסמטת סמוטיוצ'ני 1.
הקמה
בשנים 2001–2004 עבר הבניין שיקום ובמהלכו הוחלפו מערכות התקשורת והחלל הפנימי הותאם לצורכי המוזיאון. עם זאת, השטח הקטן של הבית לא אפשר ארגון ספריית מוזיאונים, אולם קולנוע ואולם הרצאות.
מעבר
בשנת 2012, רשויות העיר החליטו להעביר את המוזיאון לבית שנבנה בשנת 1908 בסמטת סמוטיוצ'ני. משנת 2012 עד 2014 שופץ הבניין: התקרות הפנימיות שוחזרו, הוקמו מרחבים לספריית המוזיאון, אחסון כספים, כמה אולמות קולנוע ואולם הרצאות נפרד. הלבנה האדומה של חזית הבניין צופתה בחוט נחושת: על פי רעיון האדריכלים, בעוד כמה שנים, כתוצאה מתהליך החמצון, הנחושת תשחיר, מה שישקף את הסמליות של הדיכוי.
פתיחת תערוכת הקבע בכתובת החדשה התקיימה בשנת 2015. הנהלת המוזיאון גם הודיעה על תוכניות להקים מתחם זיכרון המוקדש לקורבנות הדיכוי הפוליטי. זה היה אמור לכלול את גיא ההריקה בקומונרקה ששימש את הנ.ק.ו.ד, אבן סולובצק, כמו גם "בית הירי" ברחוב ניקולסקאיה בעיר.
נכון לשנת 2018, המוזיאון הוא המוסד היחיד ברוסיה המוקדש לקורבנות הדיכוי הסטליניסטי.
עיצוב
חללי התצוגה מספרים על ההיסטוריה של המחנות שנוצרו בברית המועצות בשנים 1920–1930, שם אסירים ריצו עונשים בגין עבירות פליליות ופוליטיות. חיי היומיום שלהם כללו עבודה פיזית: פיתוח אדמות שקשה להגיע אליהם, כריית פחם וזהב, בניית מסילות ברזל וערים. במהלך קיומם של המחנות שהו בהם יותר מ-20 מיליון איש. במשך זמן רב עובדת הדיכוי הופרכה על ידי השלטונות הסובייטים והארכיונים סווגו כסודיים ביותר. הגישה אליהם התאפשרה רק לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991.
אולמות ומוצגים
שני החדרים הראשונים מעוצבים כפחונים. דלתות, דרגשי כלא, כמו גם אור וקול בצורת רעש מכני מונוטוני משחזרים לחלוטין את אווירת המחנות. ככלל, אסירים ישנו על דרגשים מוצקים או קומתיים, שיכולים להכיל עד שישה אנשים. המסכים התלויים על הקירות משדרים קטעי וידאו עם רשימות המוצאים להורג, סרטים תיעודיים ויומנים. הרצפה באולם הראשון מרופדת בריבועים בהיקף 6–10 מטר, מה שמעיד על גודלם הסטנדרטי של התאים במחנות.
בחדר הסמוך מוצגים פריטיהם האישיים של האסירים והערות שכתבו על דברים מאולתרים. אחת מהוויטרינות מכילה מגפיים, ז'קט מרופד, מכנסיים ומזוודה קטנה - סט אסירים סטנדרטי. מהגולאג עלה הביטוי "אני נושא איתי הכל". כרזות תעמולה, מסכים המתעדים משפטי ראווה וראיונות עם הקורבנות תלויים מהתקרה. יש אזור אינטראקטיבי בו מבקרים יכולים להרכיב את תעלת הים הלבן-הים הבלטי (שנבנתה על ידי אסירים) באמצעות פאזל. התערוכה כוללת גם סט דלתות כלא, ארונות קבורה, מוצרי ברזל, אזיקים, כספות בהן נשמרו תיקים אישיים, וכן אלבום עם תצלומים ממחנה סולובקי, שהועבר לאוסף על ידי הנהלת מוזיאון סרגיי קירוב.
בחדר הרביעי תלויה מפה אינטראקטיבית של מערך הגולאג, שמראה גם את התפקיד שמילאו האסירים בבניית המערכת התעשייתית של ברית המועצות. בשל סודיות החומרים הארכיוניים והיעדר נתונים מדויקים, יוצרי המפה חוו קשיים גדולים בהרכבתה.
לדברי איליה אודובנקו, שהיה ממייצרי התערוכות: הגולאג הוא, קודם כל, חלל: מרחב הצריפים, מרחב אזור המחנה, חלל המחנה ולבסוף מרחב המדינה. ללא פיתוח חשיבה גאוגרפית, אי אפשר לדמיין את ההיסטוריה של [מערך] הגולאג, שהמרחב שלו משתרע מהים הבלטי וחצי האי קרים עד צ'וקוטקה וסחאלין.
חדר נפרד מוקדש למשפט הרופאים. באולם נשמרים מסמכים וחפצים אישיים של האסירים, כמו גם מסכים המשדרים תיעוד של שחרור האסירים ויום הלווייתו של סטלין. בסמוך יש אולם קולנוע, בו מוצגים ראיונות של קורבנות ועובדי מחנות דיכוי. חלל התצוגה מסתיים בשמות הנציגים הגולים של האינטליגנציה. ביניהם היו הסופר אלכסנדר סולז'ניצין, מהנדס רקטות החלל סרגיי קורוליוב, מעצב המטוסים אנדריי טופולב, הארכיבישוף לוקה וואינו-יאסנצקי, המשורר לב גומיליוב ואחרים.
תערוכת המוזיאון ספגה ביקורת על משחוק מוגזם, מה שמוביל להבנה פשוטה מדי של הנושא.
קליקסופטוור טכנולוגיות
קליקסופטוור טכנולוגיות בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית המייצרת ומשווקת תוכנה לניהול משאבים במערכי שירות. שירותיה ניתנים בתוכנה המותקנת בבית הלקוח ובשירותי ענן. החברה מעסיקה כ-700 עובדים. החברה טבעה בשנת 1996 את המושג אופטימיזציית שרשרת השירות.
היסטוריה
בשנת 2014 רכשה החברה את חברת Xora, חברה מובילה במחשוב ענן של עובדי שטח ניידים, תמורת כ-15 מיליון דולר. רכישה זו הרחיבה משמעותית את גודל השוק הפוטנציאלי של קליקסופטוור. רכישות קטנות יותר שלה היו חברת מנצ'יטרה ההודית באפריל 2009, וחברת AST האמריקאית ביולי 2009.
מוצרי החברה נמכרים לקשת רחבה של חברות בתחומי השירותים והמסחר. עם לקוחותיה של החברה בישראל נמנות החברות בזק ופרטנר תקשורת. לחברה שיתופי פעולה עם חברות כ-IBM, SAP, אינפוסיס ועוד.
באוגוסט 2019 הודיעה חברת התוכנה הארגונית סיילספורס כי רכשה את קליקסופטוור מקרן פרנסיסקו פרטנרס תמורת 1.35 מיליארד דולר.
ארתור מסלן
ד"ר ארתור מסלן, (במקור מסר-Messer; (בהונגרית: Meszlény Artúr; בודפשט, 11 באוקטובר 1875 – בודפשט, 23 במרץ 1937) היה שופט, עורך דין, פרופסור באוניברסיטה, סופר משפטי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
ארתור מסר נולד במשפחה יהודית כבנם של עורך הדין פילפ מסר ושל ברתה היים. את הדוקטורט שלו במשפטים קיבל בשנת 1898 בבודפשט. מאותה השנה עבד כמתמחה בבית המשפט. ב-1902 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין. ביולי 1907, קיבל הסמכה כפרופסור חבר במשפט פרטי/אזרחי הונגרי באוניברסיטת פרנץ יוזף בקולוז'וואר. לאחר פרקטיקה קצרה כעורך דין, החל לעבוד כנוטריון ציבורי בית המשפט כבר בינואר 1900 ולאחר מכן הועסק בבית המשפט הנפתי (כמו בית משפט השלום) של פשט כרשם ומזכיר משנה. משנת 1914 שירת במחלקה להכנת חוקים במשרד המשפטים. במקביל, מ-1911 עד 1917, היה פרופסור מן המניין ב"אקדמיה המזרחית למסחר". משנת 1917 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי של בודפשט. הוא פרש על פי בקשתו ב-1921 ולאחר מכן עבד כעורך דין מ-1921 עד 1937. בינתיים עבר התגורר בסגד. אשתו הייתה מרגיט צ'ייקל, בתם של פילפ צ'ייקל ושל רגינה טנצר, הם נישאו בבודפשט ב-2 באוגוסט 1924. באוניברסיטת פרנץ יוזף בקלוז' הוענק לו גם כן תואר פרופסור מן המניין ב-1929.
משנת 1909 עד 1919 היה מסלן המזכיר של התאגדות עורכי הדין ההונגרית ולאחר מכן חבר ב"חבר האלקטורים של ההתאגדות" (The Hungarian Law Association) שהוא איננו לשכת עורכי הדין. משנת 1910 היה עורך הקורס החדש של האגודה ההונגרית למשפטים. הוא לקח חלק בעריכת הלקסיקון הגדול של רוואי. מ-1915 היה גם עמית ועורך של העיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד. במהלך מלחמת העולם הראשונה השתלב משרד המשפטים באופן פעיל בניסוח חקיקה בנושא הליכי פשיטת רגל בכפייה ובפירוק מוסדות פיננסיים. בשנות ה-20 הפך למומחה ופעיל בניסוח חוקים בנושאי תחרות בלתי הוגנת וחדלות פירעון. לבקשת שר המשפטים ההונגרי, עסק רבות ברפורמה בדיני המניות ובהצעה לספר חוקים אזרחי במחצית השנייה של שנות ה-20. בשנת 1925 היה אחד המייסדים והעורכים הראשיים של כתב העת המשפטי "החוק האזרחי" (Civil Law), יחד עם פרופסור שאלאמון בק ועם אישטוואן וראנאי (מקודם שטרן, שהיה התובע הכללי של בירת הונגריה בודפשט והובא למנוחות בבית הקברות היהודי של אובודה). מסלן נשאר חבר במערכת כתב העת עד מותו. בשנת 1929 הוענק לו תואר "יועץ מועצת השרים" (ממשלה).
מסלן היה מומחה מרכזי במשפט אזרחי ומשפט פרטי; בנוסף ל"משפט האזרחי" (Polgári Jog), כתביו פורסמו בעיקר בכתבי העת "העלון המשפטי" (Jogtudományi Közlöny) וב"עבודת גמר של איגוד המשפט ההונגרי" (Magyar Jogászegyleti Értekezések). יצירתו העשירה במשפט תרמה להשלמת מגמת המשפט החברתי הפרטי, לפריחה של "זכויות האזרח" ההונגרי במאה ה-20 ולהעלאת הסטנדרט של חקיקת המשפט המסחרי. ספר זיכרון יצא לאור בבודפשט בשנת 1936 לרגל יום הולדתו ה-60.
באזאר וכיל
מתחם באזאר וכיל בשיראז שייך לתקופת שושלת זנד. הוא נמצא ליד כיכר העירייה, ליד מצודת כרים ח'אן. הוא הוכרז כאחד אתרי המורשת הלאומית של איראן.
רקע
באזאר וכיל בשיראז הוא אחד המפורסמים מבין השווקים המסורתיים וההיסטוריים של איראן. השוק זה, אשר נבנה לפי הוראתו של כרים ח'אן זנד, ממוקם במרכז העיר ממזרח לכיכר שוהדא. בקרבת השוק יש אתרים שונים, ביניהם מסגד וכיל וחמאם וכיל.
השוק הוא השריד הטוב ביותר שנשאר על עומדו מתקופת כרים ח'אן זנד. אמונה רווחת גורסת כי השאה, לאחר שראה את השוק העתיק בלאר (שייך לתקופת עבאס שאה הראשון), הציע להקים דבר דומה גם בשיראז. כל פעילויות השוק - מסחר בתוצרת מקומית ומיובאת, סחר חליפין, הנפקה ופדיון של המחאות, חלפנות כספים - התקיימו בשוק. למעשה, באזאר וכיל היה המרכז הכלכלי של שיראז.
המשורר הפרסי פורסת א-דולה שיראזי הזכיר בספרו את'אר-י עג'ם את השוק ותיאר את המתרחש בו.
אדריכלות
האדריכלות של המבנה הזה נסמכת על הבאזאר המלכותי בלאר ועל הבאזאר הארוך באספהאן שבנה עבאס שאה הראשון, אבל באזאר וכיל רחב יותר מכל השווקים האחרים.
בשוק זה יש שלושה חללים נפרדים: המעבר (דרך ללקוחות), מחסני החנויות (מגיעים עד לגובה של כמעט שתי קומות מעל פני הקרקע) וחלל החנויות (בו מתבצעת המכירה). לשוק יש חמישה שערים גדולים הפונים לארבעה כיוונים. כמו כן יש שני מעברים, צפון-דרום ומזרח-מערב, המצטלבים זה בזה. לפי החלוקה הזו הוקמו ארבעה שווקים. כל שוק מקורה בקמרון גדול.
מתחת לארבעת השווקים יש בריכה פנימית גדולה עשויה שיש שמובילה מים מתעלה תת-קרקעי. התעלה בנויה כטבעת ועשויה לבנים וסארוג' (טיח עמיד במים).
בגלל הגובה הרב וקמרונות הבאזאר היה צורך במערכת מיזוג אוויר. הפתרון נמצא ב"בתי רוח" (באד-גיר) פשוטים. בנוסף, הוצבו מפתחים קטנים (דריצ'ה) ומנגנוני זכוכית (ג'אם-ח'אנה) מתחת לתקרה כדי שאוויר ואור יכנסו לשוק במידה מספקת. עם זאת, לאחר השיפוץ, המנגנונים נשארו סגורים. מעל החנויות יש שבכות המאפשרות כניסת אור ואוויר.
חליל היפר קונטרה-באס
חליל היפר קונטרה-באס הוא כלי נגינה נדיר, הגדול והנמוך ביותר במשפחת החלילים, עם צינורות שמגיעים למעל משמונה מטרים באורך. מכוון על פי דו, ארבע אוקטבות מתחת לחליל הקונצרטי (שלוש אוקטבות מתחת לחליל הבס, שתי אוקטבות מתחת לחליל הקונטרבס, ואוקטבה אחת מתחת לחליל הקונטרבס הכפול), כשהצליל הנמוך ביותר שלו הוא דו אפס, 16 הרץ, אוקטבה אחת מתחת לדו הנמוך ביותר על פסנתר סטנדרטי. מתחת למה שנחשב בדרך כלל לטווח השמיעה האנושי (20 עד 20,000 הרץ).
חליל ההיפרבס עשוי מ-PVC או עץ. הדוגמה הידועה הראשונה של הכלי נבנתה על ידי פרנצ'סקו רומי, בעל מלאכה פלורנטיני, עבור החלילן האיטלקי רוברטו פבריציאני. פבריציאני הוא הממציא והמבצע העיקרי של הכלי הזה. הוא קורא לזה חליל היפרבס, או flauto iperbasso באיטלקית. פיטר שרידן, מומחה לחלילים בעלי מנעד נמוך, הזמין את חליל ההיפרבס הכרומטי המלא הראשון מהיוצרת ההולנדית יילה הוכנהאוס באוגוסט 2010.
מיהאיי
מיהאיי (בהונגרית: Mihályi) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית מיהאיי קטנה משמעותית, מ-1,218 תושבים בשנת 1990 עד 1,030 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-15%).
במיהאיי חיו מעט יהודים.
התנועה לחופש ממכוניות
התנועה לחופש ממכוניות היא תנועה עולמית הכוללת יחידים, ארגונים, מתכנני ערים ופעילי חברה וסביבה, הטוענים שהמכוניות גורמות להפרעה בערים ובמקומות היישוב. המטרה של התנועה היא לייצר סביבה נטולת מכוניות, או לפחות להקטין מאוד את נוכחותן. את מקום הכבישים, ומגרשי החנייה, כך נטען, יש להמיר בשטחים לתועלת הציבור. יש לבנות בנייני מגורים קומפקטיים בהם רוב היעדים נגישים רגלית, ברכיבה באופניים או לתחבורה ציבורית.
הקשר היסטורי
עד תחילת המאה ה-20 הערים היו בנויות רחובות צרים, דחוסים, עתירי פעילות אנושית, צואת סוסים וזבובים. בתחילת המאה ה-20 הוחל תהליך התאמה של מקומות יישוב רבים למכוניות: הכבישים הורחבו ונוספו מקומות החנייה. צפיפות האוכלוסייה בערים פחתה באופן ניכר, ואזורים נרחבים יוחדו למכוניות. תהליך זה גרם להתפרשות הערים על פני מרחבים גדולים. המכונית הפכה לאביזר מבוקש לצורך התניידות, תוך דחיקת האלטרנטיבות: סוסים וכרכרות, הליכה ברגל ואופניים.
תכנון עירוני
תכנון עירוני חופשי ממכוניות לוקח בחשבון חלופות תחבורתיות, קרבה של בתי הספר, חקלאות עירונית, דיור מצופף ונגישות, כך שחיי היומיום לא מצריכים תחבורה למרחקים ארוכים. שכונות חדשות מתוכננות כך שבתי המגורים ומקומות העבודה מעורבים אלה באלה, והמרחב הציבורי ביניהם מזמין צעידה רגלית. דוגמה לכך היא הרובע ה-21 בווינה, רובע פלורידסדורף (Floridsdorf).
באזור חופשי ממכוניות תנועת הרכבים אסורה או מוגבלת בהיקפה. במדינות רבות הגיעו הרשויות למסקנה שאין אפשרות לתכנן מרחבים לפי תחזיות של כמויות הרכבים במרחב הציבורי, כיוון שתכנון כזה פוגע אנושות באיכות החיים של האנשים החיים בעיר.
שבילי אופניים אף הם אמצעי בתכנון של המרחבים העירוניים החופשיים ממכוניות. העיר הראשונה בה נבנו שבילי אופניים הייתה אמסטרדם בשנות ה-60. כיום ערים רבות בעולם הולכות בדרכה. בתל אביב קיים פרויקט תל-אופן, המאפשר לשכור אופניים עירוניות לתקופה קצרה להתניידות בעיר.
עיר בעלת איכות חיים תקינה
איכות חיים תקינה בשכונות המגורים מצריכה, בנוסף לצמצום הרכב, גם תמיכה בסגנון חיים בר קיימא:
התארגנויות ואירועים
לצד הפרקטיקה המקצועית מקדמים גופים אזרחיים שונים את הרעיון, בהתארגנויות ובאירועי מחאה.
מטרת הימים החופשיים ממכוניות היא סילוק המכוניות מהרחוב או השכונה למשך יום שלם או חלק מהיום, כדי לאפשר לדיירי המקום ולעובדים בו לחוות את האזור המוכר להם כשהוא פחות עמוס בתנועת כלי רכב.
בישראל: בכל יום כיפור מתרחש במרבית היישובים היהודים יום חופשי ממכוניות בפועל, אותו מנצלים תושבים רבים להליכה ברגל ורכיבה על אופניים. החוויה אינה משיגה את המטרה הנ"ל כיוון שגם בתי העסק סגורים ביום זה. ביוני 2011 נערך בעיר ראשון לציון "שישי חופשי ממכוניות בראשון לציון", בו לקחו חלק 25 בתי ספר ו-12,000 תלמידים.
שבוע תעבורה אירופאי (European Mobility Week) הוא אירוע שנתי של מאבק למען תנועה עירונית בת-קיימא, המאורגן על ידי הנציבות האירופית ומטרתו עידוד הרשויות המוניציפליות במדינות אירופה לבחור בחלופות למכוניות. האירוע מתקיים בכל שנה בין 16 בספטמבר ל-22 בספטמבר ושיאו - תחרות בשם בעיר בלי המכונית שלי! In Town Without My Car. בשנת 2010 נרשמו לאירוע 2,268 ערים ובהן כ-227 מיליון אזרחים. 7,506 אמצעים ננקטו, בעיקר כדי לאפשר רכיבה באופניים והליכה, הרגעת תנועת הרכבים, הגברת הנגישות התחבורתית והעלאת המודעות להתנהגות תחבורתית בת-קיימא.
המאבק מעניק לערים המשתתפות הזדמנות להדגיש את חשיבות התנועה העירונית בת-הקיימא ואפשרות ייחודית לבחון את המדיניות התחבורתית שלהן ולהציגה לתושבים.
בשנים האחרונות האירועים מתקיימים גם מחוץ לאירופה, ביפן, בברזיל, בטייואן, בקולומביה ובאקוודור.
הנציבות האירופית מדגישה את חשיבות האירוע ואת העובדה שיש לו "תפקיד ביצירת תרבות חדשה של ניידות עירונית".
אושלי
אושלי (בהונגרית: Osli) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אושלי קטנה משמעותית, מ-1,037 תושבים בשנת 1990 עד 856 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-17%).
באושלי חיו שלושה יהודים בשנת 1880.
מיקרוסופט קורטנה
מַיְקְרוֹסוֹפְט קורטנה (באנגלית: Microsoft Cortana) היא עוזרת אישית וירטואלית, המורכבת ממערכת בינה מלאכותית שפותחה בידי מיקרוסופט, עבור מערכות ההפעלה לטלפונים הסלולריים Windows Phone 8.1, Windows Phone 10 ושולבה גם בשעון החכם Microsoft Band ובמערכות ההפעלה השולחניות שלה - Windows 10 ו- Windows 11.
מקור השם קורטנה הוא בדמות בינה מלאכותית מסדרת משחקי הווידאו Halo של מיקרוסופט. ג'ן טיילור, המדובבת של הדמות במשחק, היא גם זו שמדובבת את קורטנה בגרסה האמריקאית של התוכנה.
המערכת הוצגה לראשונה ב־2014 בכנס המפתחים השנתי של מיקרוסופט "Build 2014" בסן פרנסיסקו ותויגה כ"מהפך" במערכות ההפעלה Windows Phone ו־Windows. נכון לאוקטובר 2022, קורטנה אינה זמינה בשימוש בישראל.
בשנת 2020 יצאה גרסת חדשה של קורטנה. בגרסה החדשה היא דומה לאפליקציה רגילה של המחשב ויכולה לשנות צבעים.
כף התקווה הטובה (פרובינציה)
פרובינציית כף התקווה הטובה (באנגלית: Province of the Cape of Good Hope ובהולנדית: Provinsie van die Kaap die Goeie Hoop) הייתה אחת מארבע פרובינציות דרום אפריקה בין השנים 1910 ו-1994, תחת איחוד דרום אפריקה ורפובליקת דרום אפריקה. לקראת שלהי שנות קיומה של הפרובינציה, הוקמו בתחומה שלושה בנטוסטנים: טרנסקאי, בופוטאצוואנה וסיסקאי.
כיום בשטחה של פרובינציית כף התקווה הטובה מתקיימות הפרובינציות המודרניות הכף המזרחי, הכף המערבי, הכף הצפוני והצפון-מערבית.
ח'רבת א-רסם
ח'רבת א-רסם היא אתר ארכאולוגי בתחום פארק בריטניה שבשפלה העליונה. האתר נמצא בראש גבעה בשביל הבארות ובורות המים, כקילומטר דרומית לתל עזקה, סמוך לעמק האלה ו-11 קילומטר מתל מרשה. האתר כפרי בטבעו ואינו מזוהה עם אף יישוב המוזכר במקורות. השריד העיקרי באתר הוא מבנה ריבועי גדול (30 על 30 מטר) שהוא למעשה חצר מרכזית מוקפת חדרים. מסביב למבנה נמצאו מערות, בורות, מדרגות במדרון ומבנה אבן אשר שימש כנראה כמצבה. האתר התגלה על ידי יהודה דגן במהלך סקר השפלה, ונחפר בין השנים 1997–2003. היישוב באתר התקיים לסירוגין במשך אלף שנים, מתקופת הברזל ועד התקופה הרומית.
עדות חלקית לפעילות אנושית מן ההתקופה הכלקוליתית ומראשית תקופת הברזל נמצאה אך נראה כי המבנה העיקרי נבנה בשלהי תקופת הברזל, אז שימש כנראה כמרכז של אחוזה מלכותית. המבנה היה בשימוש גם בתקופה הפרסית. בתחילת התקופה ההלניסטית בארץ ישראל נבנה מחדש המבנה ושימש כנראה כביתו של שליט מקומי או בעל קרקעות, במאה ה-4 וה-3 לפנה"ס. במאה ה-2 לפנה"ס שינה המבנה את פניו ושימש כנראה כפונדק דרכים אדומי, עד שנכבש ונחרב על ידי יוחנן הורקנוס הראשון, מלך החשמונאים. האתר עמד על חורבנו עד שנושב בפעם האחרונה לתקופה קצרה על ידי קבוצת יהודים, אשר הקימה באתר, במאה ה-1 עד תחילת המאה ה-2 לספירה, מצבה, וגם יצרה מערכת מסתור מן המערות ההלניסטיות.
החפירה באתר הוצעה על ידי אברהם פאוסט ב-1996 במהלך העבודה שלו לתואר שני בנושא המרחב הכפרי של ארץ ישראל בתקופת המלוכה. האתר נבחר מאחר שבסקר שנעשה בו נמצאו חרסים רבים מתקופת הברזל. החפירות יצאו לפועל בשנת 1997 כפרויקט משותף של אוניברסיטת בר-אילן וקק"ל, מאחר שהאתר נמצא בתחום פארק של הארגון. באתר התקיימו שש עונות חפירה בין השנים 1997–2003. לניהול החפירות הצטרפה עדי ארליך מאוניברסיטת חיפה בשלב מוקדם, לאחר שהשתתפה בפרויקטים באזור כגון תל בית שמש ותל מרשה. החפירות האתר התמקדו במבנה שבראש הגבעה ונפתחו שלושה פתחים באדמה. מדרום לאתר נחפר גם מבנה נוסף וגם נחפרה אחת המערות. שאר האתר ובמיוחד המערות, נסקר ומופה באופן אינטנסיבי ואולם לא נמצאו ממצאים רבים.
תולדות האתר
העדות המוקדמת ביותר לפעילות אנושית באתר היא מן התקופה הכלקוליתית, אך הממצאים מתקופה זו דלים ואינם מאפשרים לעמוד על אופיו של היישוב. האתר נשאר נטוש במשך כמה אלפי שנים עד שנושב שוב בתחילת תקופת הברזל והתקיים גם בשלהי התקופה, אם כי הממצאים מתקופה זו, כמו הקודמת, דלים. מתקופת הברזל המאוחרת נמצאו ממצאים רבים יותר ונראה כי המבנה הגדול שבראש הגבעה נבנה לראשונה בתקופה זו. המבנה היה בעל צורה סימטרית, ולו מערכת חדרים המקיפים חצר פנימית מארבעה כיוונים, עם עמודי תמך אשר תומכים בתקרה. הכניסה למבנה מדרום, כאשר חומה קדמית מגנה על הכניסה. הכניסה מקבילה לכביש, כך שעל מנת להיכנס למבנה יש לפנות לתוכו. צורת הבניה הזאת דומה לאתרים נוספים במורדות הצפון-מערביים של הר חברון מתקופת הברזל. חופרי האתר משערים כי המבנה שימש כמרכזה של אחוזה מלכותית, אך הממצא באתר אינו מאפשר להסיק מסקנות סופיות. באתר נמצאו גם חרסים מהתקופה הפרסית, אך לא ניתן לדעת אם היישוב התקיים באופן רצוף מתקופת הברזל ועד התקופה הפרסית, או שניטש בתקופת הברזל ונבנה שוב בתקופה הפרסית.
המבנה נבנה מחדש לאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון. תאריך בניית המבנה הוא בין המחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה-3 לפנה"ס. המבנה עבר שיפוצים רבים בתקופה זאת, בין השאר שימוש באבני קירטון דמויות לבנים, בדומה לבניה ההלניסטית בתל מרשה. נמצאו מספר מערות מתחת למבנה, אשר נחצבו תחילה לאספקת אבני הבניה ולאחר מכן שימשו לאחסון ועבודה. נחצבו גם מספר מערות מחוץ למבנה עם שימושים רבים. אחת המערות שימשה תחילה כמחצבה, לאחר מכן כבור מים ולבסוף כקולומבריום. חופרי האתר סוברים כי המבנה שימש בתקופה זאת כביתו של שליט מקומי או בעל נכסים כמו אלו המתוארים בפפירוסים של זנון מהמאה ה-3 לפנה"ס.
בהמשך תקופת השלטון ההלניסטי בארץ, כנראה במאה ה-2 לפנה"ס, קרסה מערכת המנהרות במבנה והוא עבר שינויים רבים בתוכניתו. על אופי המבנה ויושביו אפשר ללמוד מאחר שהמבנה נחרב בשריפה ונשארו בו ממצאים רבים. חדרי המבנה נאטמו לפני החורבן. פעולה זאת נפוצה באתרים שניטשו על ידי יושביהם, אשר קיוו לחזור אליהם. חסימת הפתחים גם מונעת מחיות להיכנס וגם מאותתת כי המבנה אינו נטוש. משלב זה נמצאו כלים רבים הכוללים כלי בישול ומטבח, בקבוקים, פכיות, קנקנים ונרות. נתגלו מספר מטבעות וגם כלי מתכת ואבן. כלי החרס שנשארו מאחור היו כנראה כבדים מידי או זולים מידי בשביל תושבי המבנה כדי שייקחו אותם עימם למקום מבטחים. עם זאת, לא נמצאו במקום עדויות לחקלאות וגם לא עדויות לפעילות נשית ביתית, כגון משקולות נול ופלכי טוויה, הנפוצים באתרים ביתיים מן התקופה. כל אלו, כמו גם התפזורת של הממצאים בחדרים, מעידים על כך שהמבנה שימש אז כפונדק דרכים. חלקו הצפוני של המבנה שימש כנראה כמגורי הבעלים, כי שם נמצאו מירב הממצאים. בחדרים שמדרום-מזרח נמצאו רק נרות, קערות וצלחות בודדות, המעידות על כך שאלו היו חדרי האירוח. גם מיקומו של האתר סמוך לעמק האלה וסמוך לצומת דרכים חשובה תומכים בסברה זו. המבנה חרב בשריפה עזה על הממצאים. עדות לחורבן היא ראשי חיצים ואבנים אשר אולי שימשו כאבני בליסטראות. על פי הממצא חרב המבנה בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס. על אף כי אין עדות ממשית למוצאם של תושבי המבנה, נראה על פי מיקומו, אופיו וזיקתו למרשה הקרובה כי זה היה אתר גבול אדומי שחרב במהלך כיבושי יוחנן הורקנוס, מלך החשמונאים.
לאחר החורבן נושב האתר באופן זמני בין המאה ה-1 לספירה ותחילת המאה ה-2 לספירה, לכל המאוחר. התושבים החדשים יישבו רק חלק קטן מהמבנה. כ-25 מטרים מדרום למבנה נבנה מבנה אבנים מלא בעל צורה של מעין פירמידה נמוכה. על אף שלא נמצא הקבר עצמו, חופרי האתר סבורים כי מבנה זה הוא למעשה מצבה. חלק מן המערות שנחצבו בתקופה ההלניסטית חוברו למערכת מסתור. על פי הממצאים מתקופה זה נראה כי אתר זה נושב על ידי יהודים, אך כאמור, לתקופה קצרה מאוד. לאחר נטישת האתר, הגבעה שימשה מעתה כשטח מרעה וחקלאות ליישובים הסמוכים.
פפה אללו
יוסף פפה אללו (נולד ב-10 במרץ 1945) הוא פעיל חברתי. כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים מטעם מרצ במשך כשבע עשרה שנה, מתוכם כ-5 שנים כסגן ראש העירייה. ממנהיגי המאבק למען ירושלים חופשית.
ביוגרפיה
נולד בלימה, פרו. בן שלישי למשפחה יהודית ספרדית ממוצא טורקי. אביו, ניסים אללו, היה נשיא הקהילה היהודית בפרו, וממקימי בית הספר היהודי הראשון, ליאון פינלו (Colegio Leon Pinelo). למרות עובדה זאת, פפה עצמו למד ב יחד עם ילדים פרואנים, סינים, יפנים ואפרו אמריקאים. בצעירותו בפרו פעל בתנועת הנוער הציוני כמדריך ובהמשך כמזכיר התנועה.
בשנת 1967, עם פרוץ מלחמת ששת הימים בישראל, ארגן פפה קבוצת חברים מהתנועה, ויחד נסעו לישראל כדי לתרום למאמץ המלחמתי. לאחר הגעתו לארץ התנדב פפה בקיבוץ ניצנים, וכעבור כשנה חזר ללימה על מנת להשלים את לימודיו האקדמיים. בתקופה זו חוללו פפה וחבריו לתנועה מהפכה בפדרציה הציונית של פרו והתוו דרך חדשה הקוראת למימוש החזון הציוני ועלייה לארץ ישראל. כדי ליישם דרך זו, עלה פפה לארץ בשנת 1970, והשתקע בירושלים.
בנו, הבמאי והתסריטאי מיכאל אללו, יצר סרט תיעודי על פעילותו בשם "הקרב האחרון של פפה" שיצא בתחילת 2017.
השכלה וצבא
פפה סיים לימודי תואר שני בהנדסת חשמל ב. עבודת הגמר של פפה עסקה ביצירת תשתית חשמל עבור כפרים עניים בצפון פרו. לאחר עלייתו לישראל למד חינוך בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
פפה שירת כחייל קרבי בחיל התותחנים והתעקש להישאר בדרגת טוראי עד לשחרורו ממילואים בגיל 48.
קריירה מקצועית
בשנת 1971 החל את עבודתו כמהנדס בחברת החשמל וכעבור שמונה שנים מונה למנהל המחלקה הצעיר ביותר בחברה. פפה תפקד כמנהל מחלקות תכנון וביצוע במחוז ירושלים והגיע לדרגת "סניור" (בכיר). לאחר 25 שנה בחברה פרש לטובת החיים הפוליטיים.
דרכו הפוליטית
פפה החל את דרכו כפעיל ויו"ר תא הסטודנטים היהודי של לימה-פרו וכפעיל במפלגות השמאל המקומיות.
את פעילותו הפוליטית בישראל החל בראשית שנות ה-70 כחבר מזכירות WUJS. עם כניסתו לאוניברסיטה העברית הצטרף לפעילות "השמאל החדש" ולקח חלק פעיל במאבק הפנתרים השחורים. באחת ההפגנות בהן השתתף, נעצר על ידי המשטרה, והואשם בהתקהלות לא חוקית והתפרעות במרחב ציבורי. משפטו התנהל במשך כשנה ולבסוף הוחלט על תשלום קנס סמלי אותו שילם פפה יחד עם חבריו לתנועה. את המשך דרכו הפוליטית עשה במפלגות "המטאטא האדום", מוקד, של"י, רצ, ומרצ בה הוא פועל עד היום. במקביל לפעילות המפלגתית פפה פעל במסגרת תנועת שלום עכשיו, במזכירויות ההסתדרות הכללית ומועצת הפועלים, שם כיהן כיו"ר האגף לאיגוד מקצועי בירושלים.
פעילות מוניציפלית
החל משנות ה-80 פפה פעל והנהיג את מאבקי הציבור החילוני כנגד כפייה דתית בירושלים לצד חברו ארנן יקותיאלי. בין המאבקים פתיחת כביש בר-אילן, רחוב הנביאים, בתי קולנוע (כגון בית אגרון, אוריון, כפיר) ומסעדות בשבת.
בשנות ה-90 הצטרף לפעילות של חבר הכנסת רן כהן ויחד עם פעילי מרצ ופעילי שכונות הובילו לחקיקתו של חוק הדיור הציבורי.
פעילות במועצת העיר
בשנת 1998 נבחר לעמוד בראש סיעת מרצ בירושלים, וכיהן כחבר מועצת העיר וחבר בוועדות תכנון, בניה, כספים ועוד. בתקופת כהונתם של ראשי העיר אהוד אולמרט ואורי לופוליאנסקי, ישב פפה באופוזיציה ותפקד כיו"ר ועדת הביקורת.
בבחירות ב-2008 מרצ קיבלה 3 מנדטים (פפה אללו, מאיר מרגלית ולורה ורטון). עם כניסתו של ניר ברקת לתפקיד ראש העיר התמנה פפה לסגן ראש העיר - מחזיק תיק תרבות ואומנות בירושלים ותיק חינוך במזרח העיר וחבר הנהלה. בשנת 2010, בעקבות אי הסכמה בעניין תוכנית גן המלך ("הבוסתן") בסילוואן פרשה סיעת מרצ אל האופוזיציה. פפה וחבריו לסיעה טענו שהוצאת התוכנית לפועל הכוללת הקמת גן לאומי על חשבון הריסת בתי משפחות ערביות במזרח ירושלים עלולה להצית את האזור. לאחר התערבותם של דרגים מדיניים בכירים התחייב ניר ברקת להקפיא את התוכנית ומרצ חזרה לקואליציה.
בבחירות המוניציפליות ב-2013 פפה הוצב בראש הרשימה המאוחדת מרצ - העבודה - התנועה הירוקה. עם תחילת הקמפיין הכריז פפה על מועמדותו לראשות העיר, אך כחודש לפני הבחירות הסיר אותה ונשאר לעמוד בראש הסיעה המאוחדת למועצה. סיעת מרצ בראשותו קיבלה 2 מנדטים.
ביוני 2015 פרש מתפקידו כיו"ר האופוזיציה ויו"ר מרצ בעיר.
עמדות מדיניות
פפה מחזיק בעמדות יוניות שמאלניות. מאמין בשלום עם הפלסטינים שיושג בדרך של משא ומתן שיכלול ויתורים לשני הצדדים. פפה מאמין שסוגיית ירושלים היא אחת הבעיות המרכזיות בסכסוך הישראלי-פלסטיני ומאמין שהפתרון הצודק הוא חלוקת העיר; שכונות מערב העיר בהן רוב יהודי יישארו ישראליות ושכונות במזרח העיר בהן רוב פלסטיני יהיו חלק מאל קודס, בירת פלסטין העתידית. מבחינת המקומות הקדושים פפה מאמין במציאת פתרונות יצירתיים כגון הגדרתם כשטח בינלאומי שינוהל על ידי מועצה משותפת ובתוכו יתאפשרו חופש תנועה ודת לכל הצדדים.
מבחינה חברתית פפה מאמין במדיניות רווחה סוציאליסטית, צמצום פערים ומתן הזדמנויות שוות לכל אזרח ללא הבדל דת, גזע, מין ולאום.
חיים אישיים
ב-1970 הוא התחתן עם רוזה, אז עולה חדשה משוודיה. להם שלושה ילדים ושבעה נכדים.
הנשיא מאוהב
הנשיא מאוהב (באנגלית: The American President) הוא סרט דרמה וקומדיה רומנטית משנת 1995 בכיכובם של מייקל דאגלס, אנט בנינג, מרטין שין, ריצ'רד דרייפוס ומייקל ג'יי פוקס. את התסריט כתב ארון סורקין. עלילת הסרט התבססה על אירועים אמיתיים ובהם מבצע קניון אל דוראדו, התקיפה האווירית האמריקנית בלוב.
עלילה
נשיא ארצות הברית אנדרו שפרד (בגילומו של מייקל דאגלס), אלמן המגדל את בתו היחידה, נהנה מתמיכה ציבורית ותקשורתית. שפרד מתאהב בסידני אלן וייד (בגילומה של אנט בנינג) לוביסטית יפהפייה ואינטליגנטית. או אז הוא נאלץ להתמודד עם ביקורת ציבורית ואישית מצד יריבו הפוליטי בוב ראמסון (בגילומו של ריצ'רד דרייפוס) ולהיאבק על זכותו לפרטיות. אחוזי התמיכה נשיא צונחים בעודו ממשיך במערכת היחסים עם סידני. אחוזי התמיכה מחייבים אותו לקבל החלטות שונות, המקשות עליו ועל מערכות היחסים שלו עם הסובבים אותו. הסרט מסתיים כאשר הוא מחליט לפעול בצורה הנכונה, ללא קשר לאחוזי התמיכה בו. הסרט מציג, לצד חייו הפרטיים של הנשיא, את תחומי עיסוקו ובהם חקיקה, פיקוד על צבא ארצות הברית וההתמודדות בבחירות לנשיאות.
אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים
אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים (באנגלית: Angry Birds Star Wars) הוא משחק וידאו פאזל, מעין שילוב בין זיכיון מלחמת הכוכבים לסדרת משחקי הווידאו אנגרי בירדס. המשחק הושק ב־8 בנובמבר 2012, תחילה למכשירי Windows, iOS ו־Android,, בהמשך גם ל־Mac ו־BlackBerry. המשחק הוא המשחק השישי של בסדרת אנגרי בירדס. הדמויות מוגנות בזכויות יוצרים מסרטי מלחמת הכוכבים של ג'ורג 'לוקאס. ב־18 ביולי 2013 הודיעה Rovio כי אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים יצא ל-PlayStation 3, PlayStation Vita, Xbox 360, Wii, Wii U ו־Nintendo 3DS ב־29 באוקטובר 2013, בשילוב עם Activision. החל מאוגוסט 2013, המשחק הורד למעלה ממאה מיליון פעמים בפלטפורמות השונות שלו.
ב־15 ביולי 2013 הכריזה Rovio על משחק המשך בשם אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים 2. הוא מבוסס על הטרילוגיה המקדימה של מלחמת הכוכבים וסדרת הטלוויזיה מלחמת הכוכבים: המורדים. אנגרי בירדס מלחמת הכוכבים 2 יצא ב־19 בספטמבר 2013 כהמשך הרשמי של המשחק הראשון.
המשחק
ההבדלים ממשחקים אחרים הם שציפורים עדיין עשויות לבצע את היכולות שלהם בשבריר שנייה לאחר התנגשות עם חפץ; המילניום פלקון מחליפה את "העיט האדיר" מהמשחקים הקודמים. כאשר מרוויחים מספר מסוים של כוכבים, השחקן מקבל פרס - שיכול להיות 5 מילניום פלקון או גישה לרמת דרואיד הזהב. ישנן רמות בונוס נוספות אם השחקן מצליח לפגוע בדרואידים מוזהבים בשלבים מסוימים. ב־13 ביוני 2013, נוספו חיזוקים (Power-Ups) למשחק.
הייתה גרסת פייסבוק של המשחק שכללה טורנירים שבועיים בנוסף לכמה שלבי סיפור. היא נסגרה ב־3 במרץ 2014.
ביקורות
המשחק זכה לביקורות חיוביות עם ציון מטקריטי של 88/100 בהתבסס על 22 ביקורות. מארק בראון מ"כיס גיימר" העניק לתואר פרס זהב, ושיבח את המשחק על היותו "נאמן לחומר המקור" ו"מלא תוכן". ג'סטין דייוויס מ- IGN טען שזה משחק נהדר עם הרבה אזכורי מלחמת הכוכבים, ויש לו מגוון עצום של שלבים.
בסקר שנערך בשנת 2013 באתר Rovio, המשחק אסף את מירב הקולות למשחק האנגרי בירדס האהוב, גם גרסת הפייסבוק זכתה לביקורת חיובית רבה.
בטקס פרסי הוובי לשנת 2013, המשחק הוענק כ"משחק הטוב ביותר" הן מהשופטים והן כ"בחירת הקהל".
נתן בן יצחק הבבלי
רבי נתן בן יצחק הכהן הבבלי היה היסטוריון של יהדות בבל, שחי בתקופת הגאונים במאה העשירית. אשר חיבור שכתב מהווה את אחד ממקורות המידע החשובים ביותר עליהן.
ביוגרפיה
נתן הוא כנראה בן זמנו של רב שרירא גאון (המאה ה-10). הוא היה חלק מישיבת סורא, דבר המסביר את שבחיו כלפי רב סעדיה גאון.
לוי גינצבורג טען כי נתן הבבלי הוא רב נתן מאפריקה שצוטט בתשובה של המהר"ם מרוטנבורג, המתאר כי הגיע מארץ ישראל לצפון אפריקה, שם נשאל על ידי אנשי המקום שאלות בהלכה ושאלות על ראש הגולה מר עוקבא. מה שמעיד בין היתר כי רבי נתן התגורר זמן מה בארץ ישראל.
חיבוריו
הוא חיבר ספר היסטוריה על מוסדות ההנהגה של יהדות בבל שמספק פרטים מעניינים רבים על ראשי הגולה, במיוחד על מר עוקבא בן זמנו. תקצירים מחיבור זה פורסמו על ידי הרב שמואל שולם במהדורה שהדפיס על ספר יוחסין של רבי אברהם זכות, הודפס שוב בסדר החכמים וקורות דברי הימים לאדולף נויבאואר. יצירתו של שולם היא המקור היחיד שנותר בהיסטוריה של נתן מלבד קטע בערבית שפרסם ישראל פרידלנדר שמקורו כנראה הוא בגניזת קהיר.
בספרו של רבי נתן בן יצחק הבבלי נזכר החלק הראשון של ברכת ברוך שאמר כפיוט שהושר בעת מינוי לתפקיד ראש הגולה, כשהחזן אומר והקהל עונה אחר כל קטע "ברוך הוא". דברים אלו של נתן הבבלי מוכיחים כי שני חלקי ברכה זו נתקנו בנפרד, ובהמשך הפיוט חובר עם הברכה.
קישורים חיצוניים
חיבורו של רבי נתן בן יצחק הבבלי, תורתן של גאונים, יצחק יודלוב ושלמה ז. הבלין, עמוד 67, אוצר החכמה.
Day69
Day69 (בעברית: יום69) הוא המיקסטייפ הראשון של הראפר האמריקאי 6ix9ine. המיקסטייפ יצא לאור ב-23 בפברואר 2018 על ידי חברת התקליטים Create Music Group. מתוך האלבום ארבעה סינגלים.
רודולף בורכארט
רודולף בורכארט (בגרמנית: Rudolf Borchardt; ) היה סופר, משורר והוגה דעות גרמני.
חייו
בורכארט נולד בקניגסברג למשפחה פרוטסטנטית ממוצא יהודי. למד בבון ובגטינגן והשתלם בבלשנות קלאסית, בהיסטוריה, בארכאולוגיה, בספרות ובפילוסופיה. הוא העריץ את המשורר הוגו פון הופמנסתאל, שבו ראה את גדול משוררי גרמניה בראשית המאה ה-20; בורכארט יסד עם הופמנסתאל ועם רודולף אלכסנדר שרדר תנועה רוחנית, שאותה כינו בתחילה "המהפכה השמרנית", בעקבות תומאס מאן, שנקט בביטוי זה לתיאור דרכו של ניטשה. כיעד הציבו להם השלושה את גיבוש אחדותה הרוחנית של האומה הגרמנית. השלושה גרסו, שתנאי מוקדם לגיבוש מהות רוחנית אינדיבידואלית, שמופת לה ראה הופמנסתאל בצרפת, הוא שתמצא תחילה את ביטויה היצירה ספרותית. הופמנסתאל התנגד לנהייה הרומנטית של המאה ה-19 בגרמניה אחרי אגדות עם נושנות ופעל, עם בורכארט, להגברת הפתיחות למורשת האירופאית, בניגוד לסתגרנות גרמנית לאומנית, כממשיכי דרכם של גתה וניטשה. במורשת הספרות האירופאית הגדולה כלל בורכארט את גדולי השירה הרומית והיוונית העתיקה, שירת הטרובאדור והמינזינגר, דאנטה, שקספיר, גתה, הלדרלין, ועד להופמנסתאל ולו עצמו במאה ה-20. לצד כתיבתו המקורית הרבה בתרגום יצירות מופת ממורשת זו, בהן הקומדיה האלוהית של דאנטה אליגיירי.
גישתו של בורכארט לנצרות מוצאת ביטוי ביצירה ספר יורם, המבוססת על ספר איוב אך נותנת לסיפור איוב פרשנות נוצרית, בגישה החורגת לעיתים גם מן המקובל בעלילות נוצריות. בגישתו לנושא היהדות תמך בורכארט בהתבוללות העם היהודי בעמים שבהם הוא יושב, וזאת על אף הערכתו העמוקה למרטין בובר. כדבריו:
פרנקנבורגר, בניגוד לבורכארט, מצא דרך פשרה לקיום יהודי בסביבה גרמנית. ב"יורם" ראה סינתזה של יהדות ונצרות, הבאה לביטוי בתוכן האורטוריה.
בניגוד לבני חוגו של בורכארט, שראו בעליית היטלר לשלטון בשנת 1933 אסון ואובדן דרך לעם הגרמני, הוא עצמו המשיך לחיות בגרמניה ולהחזיק בדעות עצמאיות, עד שנאלץ להימלט בשנת 1944 ממזימת רצח של היטלר נגדו. בדעותיו המשיך לדבוק עד סוף חייו, כפי שכתב במאמר האחרון שהתפרסם לאחר מותו:
טורפדו מוסקבה (כדורגל אולמות)
מועדון טורפדו מוסקבה (ברוסית: Студенческий футбольный клуб «Торпедо-МАМИ» Москва) הוא מועדון כדורגל אולמות רוסי ממוסקבה, המשתתף באליפות רוסיה בכדורגל אולמות ולרשותו שלוש זכיות באליפות הלאומית והעפלה לגמר הגביע וגמר גביע UEFS.
המועדון נוסד בנובמבר 2004 על ידי ארגון האיגודים המקצועיים של סטודנטים מאוניברסיטת "MAMI" (האוניברסיטה להנדסת מכונות) במטרה לקדם אורח חיים בריא, לפופולריות ולפתח סוגים שונים של כדורגל (כדורגל, קטרגל, כדורגל אולמות בחסות AMF, כדורגל חופים) באוניברסיטה ומחוצה לה.