cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טום דאשל
בסנאט של ארצות הברית
באפריל 2002 נאם דאשל בפני איפא"ק, ועל רקע מבצע חומת מגן הביע תמיכה במדינת ישראל ומתח ביקורת על גורמים באיחוד האירופי, במדינות ערב ובאומות המאוחדות על חוסר-הוגנות ואנטישמיות כלפי ישראל. בנאום זה הוסיף ואמר כי לישראל תמיד היו חברים שלא בשעת צרה, ובעת זו היא זקוקה לחברים בשעת צרה בייחוד. בנאום הזה שנשא בוושינגטון הבירה ביטא דאשל את עמדתו הפרו-ישראליות באומרו
בחירות 2004 לסנאט
בבחירות לסנאט שנערכו בשנת 2004, ניצח המועמד הרפובליקני ג'ון ת'ון את דאשל בפער של 4,508 קולות, שהם 50.5% מקולות הבוחרים אל מול 49.4% שהשיג דאשל. הייתה זו הפעם הראשונה שמנהיג מפלגה בסנאט הפסיד בבחירות לתקופת כהונה נוספת מאז 1952, כאשר בארי גולדווטר גבר על ארנסט מקפרלנד באריזונה. מנהיג הרוב הרפובליקני בסנאט, הסנאטור ביל פריסט מטנסי, ביקר בדקוטה הדרומית כדי לסייע במסע הבחירות של ת'ון, תוך הפרת מסורת לא כתובה כי מנהיג מפלגה אחת לא יפעל באופן פעיל למען התבוסה של האחר.
לאורך כל מסע הבחירות האשים ת'ון, יחד עם פריסט, הנשיא בוש וסגנו צ'ייני כי דאשל הוא "החסימה הראשית" של האג'נדה של בוש והאשימו אותו בשימוש בפיליבסטרים במטרה לחסום את אישור מינויים של מועמדי הנשיא לבית המשפט העליון של ארצות הברית ולתפקידים פדרליים אחרים. נוסף על כך, ת'ון העלה אל סדר היום את תמיכתו החזקה במלחמת עיראק. במהלך עימות בחירות בין ת'ון לדאשל ששודר בתוכנית פגוש את העיתונות ברשת הטלוויזיה הלאומית "NBC", האשים ת'ון את דאשל ב"חיזוק האויב" בשל ספקנותו כלפי המלחמה בעיראק.
כאשר החל המירוץ בראשית 2004, הוביל דאשל בהפרש של 7% בינואר ופברואר. בחודש מאי, ההובלה שלו עמדה על 2% בלבד והסקרים שפורסמו בקיץ הצביעו על מגמות שונות: ת'ון ודשאל הובילו זה על זה לסירוגין בהפרש של לא יותר משני אחוזים בלבד, אם כי חלק מהסקרים הראו שוויון. במהלך כל ספטמבר הוביל דאשל על ת'ון בפער של שניים עד חמישה אחוזים, ואילו במהלך כל חודש אוקטובר אל תוך יום הבחירות ב-2 בנובמבר, מרבית הסקרים הראו שת'ון ודאשל בשוויון מוחלט, בדרך כלל ביחס של 49% מול 49% בקרב המצביעים.
תפקידו בקמפיין של אובמה
בינואר 2005, לאחר שהציע לאובמה להעסיק כמה מעוזריו, דאשל עזב את הסנאט אחרי שהפסיד בבחירות בדיוק כשאובמה הושבע לתפקידו. בין עוזריו אשר הציע דאשל לאובמה להעסיק, נמנה פיט רוז, שסייע ביצירת תוכנית עבודה דו-שנתית בסנאט עבור אובמה שתאפשר להכין את הקרקע למסע בחירות נשיאותי עבור אובמה. ב-21 בפברואר 2007 דיווחה סוכנות הידיעות האמריקאית "AP" כי דאשל, לאחר שפסל אפשרות להתמודד לנשיאות ארצות הברית בעצמו בדצמבר 2006, הביע את תמיכתו בסנאטור ברק אובמה מאילינוי לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, ואמר כי אובמה
במהלך מסע הבחירות של אובמה לנשיאות ב-2008, שימש דאשל כיועץ מרכזי לאובמה ואחד מיושבי הראש הלאומיים של מטה הבחירות הרשמי של אובמה. ב-3 ביוני 2008 הפסיד אובמה לסנאטורית הילרי קלינטון בפריימריז הדמוקרטי שנערך בדקוטה הדרומית, מדינת הבית של דאשל – ושאגב היה הפריימריז האחרון שנערך בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לנשיאות באותה השנה – אך באותו הלילה זכה אובמה במועמדות המפלגה לנשיאות.
יומיים לאחר מכן, גורמים ציינו כי דאשל "מעוניין במיסוד ביטוח בריאות אוניברסלי ועשוי להגיע אל מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית". במערכת הבחירות הכללית, המשיך דאשל לייעץ לאובמה, פעל למענו ברחבי המדינות המתנדנדות וסייע לארגון מסע הבחירות שלו עד שבסופו של דבר נבחר אובמה לנשיאה ה-44 של ארצות הברית ב-4 בנובמבר 2008.
מועמדותו למזכיר מחלקת הבריאות
ב 19 בנובמבר 2008 דיווחה העיתונות בארצות הברית כי דאשל קיבלה את הצעתו של הנשיא הנבחר אובמה להיות מועמדו לתפקיד מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית. בחירתו לתפקיד הוכרזה באורח רשמי במסיבת עיתונאים משותפת עם אובמה ב-11 בדצמבר 2008.
ארגונים אחדים התנגדו להעמדתו של דאשל לתפקיד בקבינט של ארצות הברית, וגרסו כי עבודתו במשרד ערוכי הדין והשדלנות "אלסטון & בירד" הייתה בבחינת שדלנות ולכן עצם בחירתו מפרה את הבטחת הבחירות של אובמה להרחיק אינטרסנטים מהבית הלבן. מנגד, היו ארגונים ואישים כגון רון פולָאק, מנכ"ל המלכ"ר "Families USA" שיבח את העמדתו של דאשל לתפקיד מזכיר מחלקת הבריאות ושירותי האנוש על "מחויבותו העמוקה להבטיח שירותי בריאות באיכות גבוהה ובמחיר סביר לכל אחד בארצות הברית".
כאשר הוגשה מועמדותו של דאשל לקבינט בממשל אובמה לקראת 20 בינואר 2009, יום ההשבעה הראשונה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית, אישור המינוי נדרש בידי הסנאט של ארצות הברית. ועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט קיימה ערכה שימוע לאישור המינוי ב-8 בינואר 2009. ועדת הכספים של הסנאט בוחנת בנוסף גם היא באופן מסורתי גם את המועמדים לתפקיד מזכיר הבריאות ושירותי האנוש וב-2 בפברואר החלה לדון במועמדותו של דאשל בדלתיים סגורות.
ב-30 בינואר 2009 דווח כי הידידות והשותפות העסקית של דאשל עם איש העסקים ליאו הינרי עלולים לגרום בעיות בתהליך אישור מינויו של דאשל בסנאט. דאשל היה יועץ בתשלום לחברה "אינטרמדיה פרטנרס" (InterMedia Partners) מאז 2005, ובמהלכו קיבל גישה ללימוזינה ונהג אישי מהינדרי. על פי הדיווחים, דאשל לא הצהיר על שירותים אלה זה בטפסי המס השנתיים שלו כנדרש בחוק. הדוברת של דאשל הצהירה כי הוא "עשה מעשים אלה בתום לב וראה את השימוש בלימוזינה ונהג כ'הצעה נדיבה' מחברו הוותיק הינדרי". דאשל הצהיר בפני ועדת הכספים של הסנאט כי ביוני 2008 – בדיוק כשהודיע לעיתונות שהוא רוצה להיות מזכיר הבריאות ושירותי האנוש בממשל אובמה – "משהו גרם לו לחשוב שהשימוש בלימוזינה עשוי לחייב תשלום במס" ואז החל לפעול לתיקון המצב ואף שילם את החובות בתוספת ריבית.
כמו כן, עוד דווח כי דאשל גם לא שילם מיסים בגובה 83,333 דולר אמריקני שהרוויח כיועץ לחברת "אינטרמדיה פרטנרס" ב-2007. ההתחמקות מתשלום זה התגלתה בידי רואה החשבון של דאשל בדצמבר 2008. על פי נתוני ABC News, דשאל ניכה 14,963 דולר מתשלומי המיסים שלו באמצעות מתן תרומות שהעביר בין השנים 2005–2007 לארגוני צדקה שלא עמדו בקריטריונים להיות ארגונים המצדיקים ניכויי מס. ב-3 בפברואר 2009 הסיר דאשל את מועמדותו לתפקיד מזכיר הבריאות ושירותי האנוש. הוא משך את מועמדותו באמתלה כי אינו מעוניין להוות אבן נגף בסדר היום של ממשל אובמה.
וו (קנטון)
ווֹ (צרפתית: Vaud, הגייה פונטית: [vo]), הקרוי גם "הקנטון של אגם ז'נבה", הוא אחד מעשרים ושישה הקנטונים של שווייץ. הוא נמצא ב"שווייץ הרומנדית", במערב שווייץ וגבולותיו הם אגם ז'נבה, צרפת, והקנטונים ז'נבה, נשאטל, פריבור, ברן וואלה. השפה המדוברת ברוב הקנטון היא צרפתית, ואוכלוסייתו מונה כ-750,000 תושבים (נכון ל-2013).
היסטוריה
בני אדם חיו לצד אגמי ווד בתקופה הפרהיסטורית. מאוחר יותר, השבט הקלטי של ההלווטים אכלס את האזור. חייליו של יוליוס קיסר הביסו את ההלווטיים בשנת 58 לפני הספירה וכתוצאה מכך הרומאים התיישבו באזור. הערים הרבות שהקימו הרומאים כוללות את ווה (בלטינית: Viviscus) ולוזאן (Lausonium או Lausonna).
בשנת 27 לפני הספירה הוקמה מדינת Civitas Helvetiorum סביב עיר הבירה של אווש (Aventicum). עד היום יש שרידים רומיים רבים ברחבי העיר. בין המאות ה-2 וה-4 שבטים אלמאנים פלשו לאזור שוב ושוב, וב הבורגונדים כבשו את השטח. מאוחר יותר החליפו הפרנקים המרובינגים את הבורגונדים. גם שליטתם לא נמשכה זמן רב, ובשנת 888 הפך אזור קנטון וו לחלק מהאימפריה הקרולינגית (המדינה היורשת של המרובינגים). בשנת 1032 בית צרינגן מגרמניה ניצח את הבורגונדים, ובשנת 1218 סיפחה את האזור רוזנות סבויה. רק תחת רוזנים סבויה זכה האזור לאחדות מדינית בתור הברונות של וו. חלק המשתרע מאטלנס ועד לנהר סארין, בצפון, נקלט בקנטון פריבור.
כאשר כוחו של בית סבויה ירד בתחילת המאה ה-15, כבשו חיילים מברן את הארץ. עד 1536 ברן סיפחה לחלוטין את האזור. הרפורמציה הפרוטסטנטית של וו התחילה עם עמיתיו לעבודה של ז'אן קלווין כמו פייר וירט (ויכוח מפורסם התקיים בקתדרלה של לוזאן), אך היא יושמה באופן נחרץ רק כאשר ברן הטילה את מלוא כוחה מאחוריו.
הכובשים הברניים לא היו פופולריים בקרב האוכלוסייה. ב-1723 הוביל מיור אברהם דאבל מרד נגד ברן, במחאה על מה שהוא ראה כשלילת הזכויות הפוליטיות של הוודואים דוברי הצרפתית על ידי הברנים דוברי הגרמנית; הוא נערף לאחר מכן. מאוחר יותר, בהשראת המהפכה הצרפתית של 1789–1799, גירשו הוודואים את המושל הברני ב-1798 והכריזו על הרפובליקה הלמאנית. לאומנים מוו כמו פרדריק-סזאר דה לה הארפ קראו להתערבות צרפתית בשחרור האזור, וכוחות המהפכה הצרפתית נכנסו פנימה, השתלטו על כל שווייץ עצמה בתהליך והקימו את הרפובליקה ההלווטית. תחת נפוליאון הראשון, וו הפכה (1798–1803) לקנטון למאן. תסיסה על ביטול הזכויות הפיאודליות והמסים הובילה לאי שביעות רצון מוגברת, שהגיעה לשיאה במרד הבורלה-פאפי באביב 1802, ואחריו ה-Stecklikrieg (אוגוסט עד אוקטובר 1802) שהביא את סופה של הרפובליקה ההלווטית כולה ב-1803. בשנת 1803 הצטרפה וו לקונפדרציה השווייצרית שהוקמה מחדש. למרות הניסיונות של ברן להחזיר את וו, היא נשארה קנטון ריבוני מאז.
ב, קנטון וו היה מתנגד בולט לתנועת הבדלנים הקתולית זונדרבונד, מה שהוביל להתערבות של 99,000 חיילים שווייצריים פדרליים בפיקודו של גנרל אנרי דופור נגד 79,000 בדלנים, במלחמת הזונדרבונד (נובמבר 1847). הפרידה נמנעה במחיר של מעט מאוד חיים.
החוקה הקנטונית הנוכחית מתוארכת ל-14 באפריל 2003, ומחליפה את החוקה של 1885.
דמוגרפיה
האוכלוסייה היא דוברת צרפתית בעיקר ולאורך ההיסטוריה הייתה מאוד פרוטסטנטית, החל מן השנים הראשונות של הרפורמציה. עקב הגירה מדרום אירופה, ישנה עלייה באחוז הקתולים, ובשנת 2000, האוכלוסייה הייתה כמעט שווה בשווה בין הפרוטסטנטים (40%) והקתולים (34%).
גאוגרפיה
הקנטון נמצא במערב שווייץ, ושטחיו העיקריים הם שטחי חקלאות (כ-1,022 קמ"ר), שטחים מיוערים (כ-1,393 קמ"ר) ושטחי כרמים ליינות (כ-39 קמ"ר). הנקודה הגבוהה ביותר בשטח הקנטון היא פסגת רכס ההרים לה דיאבלרה (בצרפתית - Les Diablerets) בגובה 3,209 מטרים, והנקודה הנמוכה ביותר היא אגם ז'נבה, בגובה 372 מטרים.
ערים ועיירות בקנטון
ערים ועיירות לחוף אגם ז'נבה, ממערב למזרח:
ערים חשובות אחרות:
נתן דונביץ'
נתן דוּנֶבִיץ (1926 – 6 ביוני 2017) היה עיתונאי, שדרן רדיו וסופר ישראלי. ממניחי היסודות לעיתונות מודרנית בארץ. חבר מערכת "הארץ", בתפקידי כתיבה ועריכה מגוונים, במשך חמישים ואחת שנה.
ביוגרפיה
ל"הארץ" הגיע בקיץ 1947, לאחר שתי שנות כתיבה בעיתונים שונים. במלחמת העצמאות גויס לתפקיד כתב צבאי בחזית הצפון, מטעם יחידת הקשר לעיתונות (שהייתה ליחידת דובר צה"ל). כתבותיו מזירות המלחמה פורסמו בתקשורת בארץ וצוטטו בעיתוני העולם.
בשובו ל"הארץ" היה הראשון לכתוב טור אישי קבוע על אנשים והווי בתל אביב, ואחר-כך כתב, במקביל, מדור ראשון על הנעשה בעולם הבידור והאמנות. ב-1954 הקים וערך את מדור הספורט הגדול של העיתון, שעד אז היה טור צנוע ומוחבא. ב-1963 הוטל עליו להקים ולערוך את המוסף השבועי של "הארץ", והיה עורכו בשש שנותיו הראשונות. המוסף, מגזין מודרני ראשון בעיתונות היומית בישראל, צבר פופולריות רבה במתכונתו, תוכנו וכותביו, ובהם העיתונאים סילבי קשת, מיכאל אוהד, רומן פריסטר, הצייר יעקב פרקש ("זאב"), הצלם יעקב אגור ומשתתפים אחרים. "זאב" צייר מדי שבוע עמוד שהיה סיפור מצויר על אישיות בחדשות. אף זה היה חידוש בעיתונות הישראלית.
ב-1969 פרש דונביץ' מעריכת המוסף, כדי לשוב ולכתוב בעיתון - היומי והשבועי - את טוריו על החברה הישראלית, בעיותיה והמתרחש בה.
ברדיו היה דונביץ' הראשון להנחות תוכנית קבועה של שיחות עם מאזינים, כתגובות לאירועים חדשותיים וסיוע בפתרונות למצוקות אזרחים בסבך הביורוקרטיה. תוכניתו - "בוא נדבר" בגלי צה"ל - שודרה החל ב-1970 ובמשך עשור. התוכנית זכתה בהאזנה עצומה, במיוחד בשנותיה הראשונות, שבהן שידורי הטלוויזיה הסתיימו בעשר בערב. התוכנית עלתה לשידור חי בתחנה הצבאית בעשר ודקה.
בטלוויזיה היה חבר הפאנל הקבוע של השעשועון ותוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" במהלך שנות ה-70, לצד בלה אלמוג ואלי תבור.
בשנת 1974 הוזעק דונביץ' ללשכת ראש עיריית נתניה, לאחר שאדם חמוש איים עליו. דונביץ' הרגיע את האיש והבטיח לטפל בבעיותיו, והוא מסר את כלי הנשק למשטרה. ועד אגודת העיתונאים בתל אביב בירך אותו לאחר האירוע על גילוי תושייה ואזרחות למופת.
בכתבותיו ובטור האישי שלו בעיתון הירבה לעסוק בדיוני בתי המשפט ובהווי המיוחד שלהם. כן סיקר אישים ואתרים בעלי ייחוד בעיר תל אביב. במלאת לתל אביב חמישים שנה, בשנת 1959, הופיע ספרו "תל אביב: חולות שהיו לכרך" ובו סקירה היסטורית על תולדות העיר ועל אישים בולטים בתולדותיה וכן כתבות על פינות ואנשים בעיר, שקובצו ממדורו ב"הארץ".
על רשמיו מסיקורו את בתי המשפט כתב שני ספרים, באחד "עינוי דין" שהופיע בשנת 1975 הייתה ביקורת נוקבת על הסחבת הנהוגה בבתי המשפט. בשני, "נאשמים - דרמות מבית המשפט" שהופיע בשנת 2000 היה תיאור מכלי ראשון כצופה וככתב, של המשפטים הפליליים המפורסמים ביותר שנערכו במהלך שנות המדינה, ובהם פרשת הרצח בגן מאיר, פרשת סטולרו-יכמן-צ'צ'קס ומשפטה של עליזה פאנו על רצח פולה אליעז. את אולם הדיונים של בית המשפט הגדיר דונביץ' כ"התיאטרון הגדול של החיים".
דונביץ' עסק גם בעולם המוזיקה. במשך עשרים שנה היה המבקר של הקלטות מוזיקה קלאסית בעיתון "הארץ". כתב ארבעה ספרים על גדולי המוזיקה, כנרים, פסנתרנים צ'לנים ומנצחים.
בשנת 2000 התמנה לחבר במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2014 העניק לו ראש עיריית תל אביב-יפו, רון חולדאי, את תואר ״ידיד העיר תל אביב״ על תרומתו רבת השנים לתיאור החיים בעיר.
בנו רוני דונביץ' הוא סופר, מחבר סדרת המותחנים רבי־המכר "נרדף", "לכודים" ו"עמוק מבפנים".
הנצחה
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של נתן דונביץ' בשדרות רוטשילד 113.
קרי פוקס
קרי לורן פוקס (באנגלית: Kerry Lauren Fox; נולדה ב-30 ביולי 1966) היא שחקנית ניו זילנדית. היא זכתה להכרה ב-1990 כשגילמה את דמותה של הסופרת ג'נט פריים בסרט "מלאך אצל שולחני" בבימויה של ג'יין קמפיון, שעליו זכתה בפרס הקולנוע והטלוויזיה הניו זילנדי לשחקנית הטובה ביותר.
ביוגרפיה
קרי פוקס נולדה בוולינגטון שבניו זילנד. יש לה קריירה בינלאומית, והיא מופיעה בסרטי קולנוע עצמאיים ובטלוויזיה. פוקס זכתה לשבחים והייתה מועמדת לפרס מכון הסרטים האוסטרלי על תפקידה בסרט הדרמה "חיי כפר". היא כיכבה בסרטו של דני בויל "חברים לרצח" לצדו של יואן מקגרגור, והייתה מועמדת לפרס האקדמיה הקנדית (פרס ג'יני) על הופעתה בתפקיד משנה בסרט "הגן התלוי".
על הופעתה בתפקיד קלייר בסרט "אינטימיות" משנת 2001 בבימויו של פטריס שרו, זכתה פוקס בפרס דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בסתיו 2009 שיחקה פוקס לצדם של ג'ון סים, לוסי קוהו ואיאן הארט בהפקה של תיאטרון הדוכס מיורק למחזה "Speaking In Tongues" מאת המחזאי האוסטרלי אנדרו בובל. ב-2011 גילמה פוקס את אוריאל לאמב בעיבוד הטלוויזיוני לרומן "Cloudstreet" מאת טים וינטון.
דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר
דיקסי צ'יקס: סתמו ותתחילו לשיר (באנגלית: Dixie Chicks: Shut Up and Sing) הוא סרט דוקומנטרי שהופק על ידי ברברה קופל וססיליה פק. הסרט עוקב אחר להקת הקאנטרי מטקסס הדיקסי צ'יקס במשך שלוש שנים בזמן שהלהקה הייתה תחת התקפה מצד ממשל ארצות הברית וחוגי הימין בארצות הברית על כך שביקרה בפומבי את הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ואת המלחמה בעיראק.
הסרט יצא לאור במהלך פסטיבל טורונטו 2006.
שם הסרט "סתמו ותתחילו לשיר" (או "שִתקו ושירו") הוא משחק מילים על כך שהשלטון בארצות הברית ומבקרי הלהקה טענו שעל הבנות לשיר ולשתוק בעניינים פוליטיים. כמו כן המשפט מופיע בסינגל הראשון מאלבום החדש של הלהקה, "Not Ready to Make Nice" ("לא מוכנה להתפייס").
רקע
הדיקסי צ'יקס היו להקת הקאנטרי המצליחה ביותר בארצות הברית בסוף שנות התשעים ותחילת העשור הנוכחי, (הדיקסי היו ללהקת הקאנטרי הראשונה בהיסטוריה שהצליחה למכור אלבום ברמת יהלום מעל 10 מיליון עותקים). כאשר הקהל המאזין למוזיקה שלה כמו כל להקת קאנטרי אחרת היו בעיקר חוגי הימין בארצות הברית ומדינות הדרום והמערב.
בשנת 2003 במהלך הופעה בלונדון אמרה סולנית הלהקה נטלי מיינס "אני מתביישת שנשיא ארצות הברית הוא מטקסס" (Just so you know, we're ashamed the President of the United States is from Texas) וזכתה לתשואות מהקהל. מספר שבועות לאחר מכן יצאה הלהקה בהתקפה על המלחמה בעיראק.
הביקורת מצד הלהקה שהדהימה את הממשל ואת חוגי הימין שלא היו רגילים לשמוע אמירות כאלה מתוך ביתם שלהם והם יצאו בהתקפה חריפה על הלהקה, הנשיא ג'ורג' בוש תקף את בנות הלהקה מספר רב של פעמים ואף אמר את המשפט השנוי במחלוקת "אני לא הייתי קונה אלבום שלהם". לאחר מכן החלו תחנות רדיו רבות בארצות הברית להחרים את שירי הלהקה (שהיו למושמעים ביותר עד אז) וסולנית הלהקה קיבלה מכתבי איומים על חייה.
פארקר
פארקר (Parker) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו שומר הפארק.
שובבי"ם
שובבי"ם הוא כינוי לשישה שבועות שבהם קוראים את שש הפרשות הראשונות בספר שמות: שמות, וארא, בא, בשלח, יתרו, משפטים. תקופה זו מתחילה כשבועיים אחרי חנוכה ומסתיימת לקראת ראש חודש אדר. בשנה מעוברת תקופה זו מתארכת אל תוך חודש אדר א' ונקראת שובבי"ם ת"ת על שם שתי הפרשות הבאות: תרומה, תצוה. ויש שנוהגים דווקא מנהג שובבי"ם ת"ת, אבל בשנה פשוטה לא נוהגים ימים אלו כלל.
מקור התענית
המקור הראשון לתענית בימי השובבי"ם הוא מעדות של הרב יוסף אוסטרייכר בספר לקט יושר, שהעיד שהמנהג באוסטרייך להתענות בשנה מעוברת שמונה תעניות בכל יום חמישי, בפרשיות אלו. הרב אוסטרייכר העיד כי רבו, רבי ישראל איסרלין בעל תרומת הדשן, היה צם בימים אלו. גם בספר המנהגים לר' יצחק טירנא נכתב שנוהגים להתענות ביום חמישי בכל שבוע בימי השובבי"ם בשנים מעוברות. מנהג זה הובא בספר מגן אברהם על השולחן ערוך. כבכל תענית ציבור, נהגו גם לומר סליחות בשחרית של ימי התענית. יש לציין שבמקורות הקדומים, המנהג מופיע רק בשנה מעוברת, אך בשנה פשוטה משתמע שלא צמו כלל.
תקופת השובבי"ם בקבלה
על פי הקבלה, תקופת השובבי"ם מסוגלת מאוד לכפרת עוונות ולכל שבוע יכולת לתקן עוון מסוים באופן מפורט: שמות – תיקון הברית (נקרא גם "תיקון שישים ריבוא"); וארא – תיקון נידה; בא – תיקון גויה; בשלח – תיקון כעס; יתרו – תיקון גאווה; משפטים – תיקון כיבוד אב ואם.
לשם תיקון החטא נדרש על פי הסוד לצום כמות מסוימת של צומות (לדוגמה: על הוצאת זרע לבטלה יש לצום פ"ד תעניות, על רצח יש לצום תתש"י תעניות וכיוצא בזה). כדי למלא את פ"ד התעניות ממש נהוג לצום בכל ימי השבוע, ופעמים במהלך תקופת השובבי"ם לצום יומיים רצוף (צום כפול כזה הוא שווה ערך לכ"ז תעניות) - סה"כ פ"ד תעניות (54 משני הצומות הכפולים ועוד 30 יום בכל השבועות). בישיבות מקובלים בירושלים ובראשם 'שער השמים' 'השלום' ו'נהר שלום', ובבתי כנסיות בנשיאות הרב ציון בוארון נהגו לערוך תענית ותפילת ״תיקון השובבים״ על פי הרש״ש, יומיים בשבוע ימים שני וחמישי בפרשיות שובבי"ם, מעמד מיוחד כשלעצמו. בודדים בלבד צמים בכל הימים (למשל, המקובלים הרב שלמה משה עמאר הרב נתן בן סניור הרב ציון בוארון הרב דוד בצרי) וחכמי ישיבת המקובלים שער השמים, אולם מרבית הצמים נוהגים להתענות רק בימי שני וחמישי או רק תענית דיבור, כפי שהנהיג בייחוד הגר"א).
ימי השובבי"ם מסוגלים לפדיון התעניות גם בכסף (בסכום של מספר שקלים לתענית) שיינתן לצדקה. את הפדיון לתענית עורכים בתפילת מנחה של השבוע המתאים ובה מוסיפים את תפילת "עננו" של הרש"ש. התפילה מלאה יסודות קבליים שבהם מבקש האדם לצרף ולזכך ולתקן את נפשו מכל סיגיה וחטאיה. במהלך התפילה והתענית תוקעים בשופרות, לומדים תורה ומתוודים על העוונות.
תקופת השובבי"ם בחסידות
בתנועת החסידות נהוג להמעיט בהיבט הקבלי והמעשי של הצום, מכיוון שאדם צם יכול ללמוד פחות מחמת חולשתו. במרבית החסידויות נהוג להרבות בשעות הלימוד והתפילה ולהשתדל שלא לדבר בהן כלל. החל מחמש שעות לימוד רצופות רק בימי חמישי (כמו בחסידות ערלוי) ועד לקבלת תעניות בכל הימים והגברת הלימוד. בין החסידויות הבולטות במנהגי התקופה (עד כדי דמיון לחודש אלול) היא חסידות סאטמר וכן חסידות סלונים, שלרבה הראשון, רבי אברהם וינברג, מיוחסת ההחלטה להמיר את התעניות בלימוד תורה חמש שעות ברציפות, ללא הפסקה באוכל, שתייה או דיבור. בישיבת חסידות סלונים (ישיבת בית אברהם) נהוג ללמוד מדי יום פעמיים 5 שעות ברציפות ופעם נוספת 3 שעות ברציפות.
לימוד הלכות טהרה
בשנים האחרונות קמה תנועה ללימוד הלכות טהרת המשפחה בימי השובבי"ם. מדי שנה בתקופה זו, מפעל השובבי"ם העולמי מסדר ומפרסם שיעורים ברחבי העולם. הלימוד מתמקד בחזרה על הלכות נידה שבשולחן ערוך יורה דעה, הלכות הרלוונטיות לימינו אנו ולכן יש צורך לחזור עליהן מפעם לפעם. בעקבות היוזמה משתתפים בשיעורים אלו למעלה מ-50,000 איש.
קבסיר
במיתולוגיה הנורדית, קְבֲסיר, או קוואסיר (בנורדית עתיקה: Kvasir), היה אל שהפיץ השראה, לימוד וידע בקרב אלי האסגארד ובקרב בני האדם שוכני המידגארד.
קבסיר נוצר בסיומה של מלחמת האסיר-ואניר, כביטוי מוחשי להפסקת האש שנחתמה בין שתי קבוצת אלים אלו. אודין, ראש האלים הנורדי, יצר את קבסיר מתמצית הרוק המשותפת של כל האלים.
קבסיר מתואר כעלם צעיר ונאה בעל תכונות חיוביות רבות כגון חוכמה, טוב לב ויכולות גישור דיפלומטיות יוצאות דופן. לפי האגדות הוא הסתובב בקרב בני האדם ולימד אותם מלאכות שונות וחדשות וסייע לפתירת סכסוכים בקרב השבטים השונים. קבסיר סייע גם לאלי האסגרד ובין השאר יעץ להם כאשר אלו התקשו ללכוד את לוקי.
תמימותו וטוב ליבו של קבסיר הביאו בסופו של דבר, למותו. שני גמדים, פיאלאר וגאלאר, הצליחו למשוך אותו למאורתם במרמה, ורצחו אותו. הגמדים הכינו מדמו משקה, שלפי המיתולוגיה הנורדית העניק למי ששתה ממנו מעיינות של השראה. השיקוי וגלגוליו השונים בין דמויות שונות ביקום הנורדי עומד במרכזם של אגדות רבות במיתולוגיה הנורדית.
לקבסיר אין קבוצה מסוימת (כלומר אסיר או ואניר) מפני שנוצר מתמצית רוק משותפת של כל האלים.
מבצע חורב
מבצע חורב, אשר נקרא גם מבצע עין, היה מתקפה רחבת היקף של צה"ל כנגד חיל המשלוח המצרי בנגב ובמזרח סיני, במהלך שלביה האחרונים של מלחמת העצמאות. המבצע, אשר החל ב-22 בדצמבר 1948 והסתיים ב-7 בינואר 1949, נחל הצלחה ברובו. פרט לרצועת עזה, צה"ל הצליח לעקור את הצבא המצרי מארץ ישראל. בנוסף, נותר צבא מצרי מכותר בכיס פאלוג'ה, בשל כישלונו של מבצע חיסול, אשר התנהל במקביל ל'חורב' ובמסגרתו. צה"ל חדר כמה עשרות ק"מ אל תוך סיני, אך נסוג משם בלחץ בינלאומי. כתוצאה מדינית של המבצע, מצרים פסקה להיות צד פעיל במלחמה והחלה במגעים להסדרת שביתת נשק. עם תום מבצע זה הסתיימו למעשה קרבות מלחמת העצמאות.
למבצע ניתן השם 'חורב', שהוא אחד משמותיו של הר סיני, משום שכלל חדירה לשולי מדבר סיני. שמו הנוסף של המבצע, מבצע עין, מקורו באות הראשונה של היעדים העיקריים: עזה, עוג'ה, עסלוג', אבו עגילה ואל עריש.
רקע
עם סיום מבצע יואב, שהביא לדחיקת חיל המשלוח המצרי מחלקים נרחבים מהנגב, עדיין נותר צבא מצרי גדול ובעל כושר לחימה ניכר בתחומי ארץ ישראל. חלקו היה נצור בכיס פאלוג'ה, אך מספר חטיבות היו פרוסות באזור עזה ובמרחב המשתרע מעוג'ה אל-חפיר ועד דרומה לבאר שבע. במצב זה, ישראל עמדה בפני האיום כי הצבא המצרי יחבור לכוח שב'כיס', ואף ימשיך הלאה ויחבור אל 'הכוחות הקלים' המצריים שבהר חברון, וינתק שוב את הנגב. ישראל, שעל אף הישגי מבצע 'יואב', לא הסתפקה במצב הקיים, פעלה בהתמדה לשיפור מצבה בנגב, גם לאחר הפסקת האש שבסיום המבצע האמור, אשר נכנסה לתוקף ב-22 באוקטובר 1948. בין היתר, כבש צה"ל בתחילת נובמבר את משטרת עיראק סואידן, וכן נערכו מבצע לוט ומבצע אסף.
בכל זאת, כדי לדחוק סופית את המצרים מן הנגב עלה הצורך במבצע בקנה מידה מלא. לפיכך, ממשלת ישראל החליטה לחדש את הלחימה בדרום ולתקוף את הצבא המצרי, ואף הדגישה כי היא חשה חופשייה לעשות כן, כיוון שממשלת מצרים סירבה לשאת ולתת על שביתת נשק. שיקול נוסף, אשר עמד בפני ממשלת ישראל, היה הרצון לסיים בהקדם את המלחמה, בשל הנטל הכבד שבהחזקת צבא גדול, וכן על מנת להתפנות למשימות אזרחיות דוחקות, ובעיקר קליטת גל עלייה גדול, שכבר עמד באותו מועד בפתח.
צה"ל
כיוון שהקרבות ביתר חלקי הארץ שככו ברובם, יכול היה צה"ל לרכז כוח ניכר בחזית הדרום לצורך המבצע, חלקו כתגבורת, וחלקו לצורך 'רענון' חטיבות (חטיבת גבעתי וחטיבת יפתח) שהועברו מן הנגב לחזיתות אחרות למנוחה יחסית. הכוחות שהשתתפו במבצע היו:
הסיוע הארטילרי כלל את כל הארטילריה שעמדה לרשות חזית הדרום (פיקוד דרום במושגי ימינו), וכן הועברו קנים נוספים מחזית המרכז.
מפקד המבצע היה האלוף יגאל אלון בתפקידו כמפקד חזית הדרום. קצין המבצעים היה סא"ל יצחק רבין.
חיל האוויר הישראלי, כלל טייסת קרב אחת (טייסת 101), טייסת מפציצים כבדים (טייסת 69, למעשה שלושה מטוסים בלבד), טייסת תובלה/הפצצה (טייסת 103), גף של מטוסי אימון הרוורד (גף 35), אשר שימשו כמפציצי צלילה, טייסת תובלה 106, וטייסת מטוסי סיור/ קישור (טייסת 1).
לחיל הים הישראלי הייתה במלחמת העצמאות יכולת מוגבלת, והוא כלל בעיקר מספר אוניות מעפילים מוסבות. רק שתיים מתוכן תוכננו במקורן לצרכים צבאיים, ואף הן נרכשו בזמנו ללא ציוד הלחימה.
המצרים וכוחות עזר
ב'כיס פלוג'ה' היה נצור כוח בעוצמה של כחטיבה, וזה כלל גם כוחות ערביים מקומיים. חטיבה מוגברת נוספת הייתה פרוסה לאורך כביש ביר עסלוג'-עוג'ה אל-חפיר. גדוד אחד מכוח זה היה ערוך בעוג'ה אל-חפיר עצמה, גדוד נוסף נערך בעסלוג', והשאר במשלטים בקו שנמתח בין קמפ אל שריף (כיום מול השער של עיר הבה"דים) לעוג'ה אל-חפיר. קו זה כלל, בין היתר, את משלטי התמילה והמושריפה. אלה האחרונים אוישו, על פי ההערכה, על ידי כוח של כשש פלוגות או שני גדודים, ויחסית לגודל הגזרה, נחשב מערך זה לדליל, מה גם שלא היה קשר או תיאום בין המוצבים. שתי חטיבות חי"ר מוגברות היו פרוסות ברצועת עזה. גדוד מוגבר היה פרוס בין עוג'ה לאל עריש. כן היה למצרים במקום לפחות גדוד שריון אחד. גודלו של הכוח המצרי שנפרס בין רפיח לאל עריש לא ידוע. 'הכוחות הקלים' המצריים היו פרוסים בהר חברון, וגודלם מספר גדודים. אלה לא נטלו חלק פעיל במהלכיו העיקריים של המבצע, אך צה"ל צריך היה להביאם בחשבון. חיל האוויר המצרי מנה חמש טייסות: שתי טייסות קרב, שתי טייסות הפצצה וטייסת אחת של תובלה וקישור. חיל הים המצרי כלל אוניית תובלה, אוניות ליווי (קורבטות) וספינות משמר.
מהלך הפתיחה
עוד בטרם החל המבצע, המצרים העריכו כי צה"ל יתקוף, וכי המאמץ העיקרי יהיה באזור הרצועה. ככל הנראה מבצע אסף תרם רבות ליצירת רושם זה, והמצרים העבירו כוחות - שני גדודים - מגזרת עוג'ה לגזרת הרצועה. מהלך הפתיחה של המבצע נועד לחזק מגמה זו, לרתק כוחות מצריים, גדולים ככל האפשר, לאזור עזה, כדי להקל ככל האפשר על השלב הראשון של המהלך העיקרי, בציר ביר עסלוג'-עוג'ה אל-חפיר. לצורך זה, הוטל על חטיבת 'גולני' לפתוח את המבצע בהתקפת הטעייה ברצועת עזה. על כן, גדוד 13 של החטיבה הכין עצמו לכבוש, עוד בטרם יפעלו יתר הכוחות, את משלט 86 שליד חאן יוניס. התקפות חיל האוויר וחיל הים, בשלבי הפתיחה של המבצע, נועדו אף הם לרתק את תשומת לבם של המצרים לרצועה, ולנטוע בקרבם את הרושם כי זו תהיה הגזרה בה יבוצע המאמץ העיקרי של צה"ל. ואכן, הפתעה כזו הושגה.
כביש באר שבע-עוג'ה אל-חפיר
על חטיבת 'הנגב' הוטל לפתוח את כביש באר שבע-עוג'ה אל-חפיר על ידי כיבוש המשלטים המצריים בעסלוג', ת'מילה, שמדרום לעסלוג', ועד המושריפה (מצפה שבטה). גדוד 7 של החטיבה תוכנן לכבוש את ביר ת'מילה, בעוד 'הקומנדו הצרפתי' כובש את משלט י"ג, המערבי מבין משלטי הת'מילה. בהמשך, תוכנן כי גדוד 9 של החטיבה יכבוש את יתר משלטי הת'מילה. כוח אחר יכבוש בנפרד את משלטי המושריפה. עולה, כי בגזרה זו נוצל המערך המצרי הדליל כדי להכניס טריזים בין חלקיו השונים, ואז, עת המערך מתערער עקב כך, לכבוש את חלקיו השונים. בהתאם, התוכנית הכתיבה כיבוש של חלק מן המשלטים, הת'מילה והמושריפה, בהנחה שביתור המערך של המצרים, יאלצם לפנות את השאר. או אז תנוע חטיבת 'הנגב', הן צפונה מזרחה לכיוון באר שבע, הן דרומה מערבה, לכיוון עוג'ה אל-חפיר, ותפתח את הכביש לכל אורכו.
על חטיבת 8, מתוגברת בגדוד מחטיבת 'הראל', הוטל לנוע מחלוצה בדרך רומית עתיקה עד ואדי אלאביץ (ואדי אלאביד, כיום נחל לבן), להגיע לכביש רפיח-עוג'ה אל-חפיר ולתקוף את המתחם המצרי בעוג'ה אל-חפיר מכיוון צפון מזרח, בתקווה להפתיע בכך את המצרים. לאחר כיבוש עוג'ה אל-חפיר אמור היה כוח זה להציב חסימות על הכביש לרפיח.
כלומר, הכוחות אשר הוקצו לפתיחת הכביש, נועדו לבצע את מהלכיהם העיקריים תוך איגופו, ולא באמצעות תנועה על הכביש עצמו, אלא רק בשלבים האחרונים.
בשלב השני, לאחר כיבוש עוג'ה אל-חפיר, היו צריכים כוחות אלה לפנות צפונה, במטרה לכתר את הצבא המצרי ברצועת עזה, כדי להביסו לאחר מכן.
'כיס פאלוג'ה'
במהלך נפרד, תוכנן כי חטיבת 'אלכסנדרוני' תתקוף את כיס פלוג'ה במטרה לחסלו (מבצע חיסול).
התקפת 'גולני'
ב-22 בדצמבר 1948 בצהרים יצא גדוד 'גדעון' (גדוד 13) של החטיבה משועוט (כיום, מדרום לעין הבשור), וכבש בהפתעה את משלט 86 הנמצא מזרחית לחאן יוניס, במרחק קצר ממסילת הרכבת, במטרה לשתק את התנועה בין עזה לאל-עריש ל-24 שעות. כהסחה, הפגיזו תותחי צה"ל את כביש עזה-רפיח. הכוח התוקף נשא עמו רק את הדרוש להסתערות, ועל פי התוכנית, יתר הציוד, הדרוש להתבססות במקום, נועד להגיע זמן קצר לאחר הכיבוש. בשל תנאי החורף הקשים, ובשל הפגזות מצריות, לא הגיעו הנשק המסייע, בעיקר תותחי נ"ט, התחמושת וחומרים הדרושים לביצור המקום.
מספר התקפות נגד מצריות, אשר נערכו בלילה, נהדפו. בבוקר המחרת החלו המצרים בהתקפות בלתי פוסקות על המשלט בכוחות חי"ר, טנקים ולהביורים מוסעים. חיילי 'גולני' הדפו את ההתקפות. טנק מצרי שפרץ למשלט הוצא משימוש על ידי פגז פיא"ט. בשעה 14:30 החל לרדת גשם ובשל האבק והבוץ חדלו כלים רבים של הכוח המגן לפעול. החלה נסיגה חלקית אולם היא נעצרה כאשר מ"מ מפלוגה ג' עוזי פיינרמן ניצב על גבעה קטנה והכריז "גדוד 13 לא נשבר גדוד 13 לא יסוג" (הכרזה שברבות הימים הפכה למוטו של הגדוד), מגיני המשלט התאוששו, ואף תכננו התקפת נגד. אולם בעת ההכנות אליה הבחינו מגיני המשלט בכוח עתודה מצרי גדול. לפיכך, הוחלט לבטל את התקפת הנגד ולסגת. בשעה 15:00 ניתנה הוראת נסיגה אך אי אפשר היה לפנות חלק מהפצועים. הנסיגה בוצעה באור יום, תחת הפגזה כבדה שגרמה לאבדות רבות, בתוכן סגן מפקד הגדוד . בקרב על משלט 86 היו לגדוד 28 הרוגים, 40 פצועים ושני שבויים. אף על פי ש'גולני' נסוגה, ההיסטוריוגרפיה הישראלית מציגה את הלחימה בגזרה זאת כבעלת תרומה חשובה למבצע, בכך שכוחות מצריים רותקו לרצועת עזה, בעוד שצה"ל נערך לפעולה העיקרית בדרום.
בנוסף להתקפת גדוד 13 על משלט 86, ערך גדוד 19 של 'גולני' פשיטה על עבסאן שסמוך לחאן יוניס. כללית, בימים הבאים, נערכו בגזרת רצועת עזה פעולות הטרדה שונות: מיקוש, סיורים אלימים, פשיטות, וכיוצא באלה, על מנת לרתק אליה את הצבא המצרי, ולהסיח את תשומת לבו מגזרת עוג'ה אל-חפיר.
הת'מילה
בשעה 17:00 ב-25 בדצמבר 1948 יצאו כוחות חטיבת 'הנגב' מחלוצה לכבוש את משלטי הת'מילה (כיום - באר חיל) שחלשו על הכביש דרומית מערבית לעסלוג'. ב-22:30 תקפה פלוגה מן הגדוד השביעי את ביר ת'מילה (משלט י"ז). משלט זה היה שלוחה בעלת חמש כיפות. כוח משנה, בפיקודו של חיים גורי, כבש את שתי הכיפות הראשונות. לאחר כיבושן של אלה, נכבש היעד ללא התנגדות רבה נוספת. אבדות גדוד 7 היו הרוג ושלושה פצועים, ואבדות המצרים היו שבעה הרוגים וחמישה פצועים. כן נפל במקום שלל רב בידי צה"ל. כמעט באותה שעה עצמה, הקומנדו הצרפתי תקף את משלט י"ד. למעשה, 'הקומנדו' יועד לכבוש את משלט י"ג, שהיה הקרוב ביותר לכביש, אלא שהסייר מן הגדוד השביעי טעה בזיהוי המקום. ההתנגדות באותו משלט הייתה עזה, והמשלט נכבש אמנם, אך ל'קומנדו' נגרמו אבדות ניכרות, חלקן מאש שהומטרה מן האגף על ידי יתר המשלטים המצריים, ט"ו וט"ז. המצרים משאר משלטי הת'מילה שעדיין לא נכבשו הגיבו בהתקפת נגד עזה, ו'הקומנדו' ביקש סיוע בכוח אדם ובתחמושת. הגדוד התשיעי, שאמור היה לסייע במקרה כזה, התעכב בדרכו בשל מיקוש. לעומת זאת, הגיעה בשעה 03:00 תגבורת, פלוגה ועוד מחלקה, מן הגדוד השביעי, בפיקודו של המג"ד ישכה שדמי. כיוון שהמשלט היה קטן חיילי התגבורת התחפרו לרגלי המשלט, אך העבירו נשק ותחמושת אל 'הקומנדו'. עם גבור הלחץ הודיע 'הקומנדו' שאין ביכולתו להישאר וקיבל אישור לסגת. לוחמי 'הקומנדו הצרפתי' נסוגו באור יום, והשאירו מאחור את הפצועים קשה ואת ההרוגים. בינתיים, התקפת הגדוד התשיעי על יתר המשלטים התעכבה בשל תנאי הדרך הקשים, ובדרכם פגשו הלוחמים את חיילי 'הקומנדו הצרפתי' הנסוגים. הגדוד תקף מכמה צדדים את המשלטים: הג'יפים תקפו ממזרח את המשלטים ט"ו וט"ז; המשוריינים ממערב, את משלט י"ג; והזחל"מים מצפון את משלט י"ד. המצרים נסוגו, תחילה ממשלט י"ג, אחר כך מי"ד, ולבסוף, לאחר שנסוגו מט"ו, עשו דרכם לביר עסלוג', כחמישה ק"מ צפונה מזרחה. לאחר הכיבוש, נתגלה כי המצרים רצחו את הפצועים מן 'הקומנדו' שנשארו, שלושה במספר, והתעללו בגופותיהם. חלק מחיילי 'הקומנדו' רצחו, כנקמה, שניים מן השבויים המצריים. עד שעה 09:00 נכבשו כל משלטי הת'מילה. אבדות 'הקומנדו' היו תשעה הרוגים ו-23 פצועים, כמחצית מן הכוח התוקף. בבוקר נצפה כוח מצרי העושה דרכו מצד דרום מערב. כוח זה כלל שלוש משאיות נושאות תותח ושתי משאיות הנושאות חיילים. מחלקת משוריינים מן הגדוד התשיעי הציבה מארב ולאחר חילופי אש נסוגו המצרים. משראו המצרים בעסלוג' שהם מנותקים, נטשו את המשלטים שם והם נתפסו על ידי חטיבת 'הנגב' ללא קרב.
מושריפה ויתר מוצבי הכביש
כוח של חטיבת הנגב, ובו שתי מחלקות ג'יפים של הגדוד התשיעי, ומחלקה רגלית של הגדוד השביעי, המוסעת על גבי קומנדקרים, נע בדרך עוקפת לעבר משלטי מושריפה (משלטים ח' וט'), על מנת לתקוף מכיוון דרום. על הכוח פיקד אלכסנדר ויתקין ('סשה הגדול'). תחילה, בבוקר 25 בדצמבר, נסע הכוח מבאר שבע מזרחה, עבר דרך נבטים וכורנוב, ולבסוף פנה מערבה ונע במקביל ומדרום לציר באר שבע-עוג'ה אל-חפיר, דרך צומת ירוחם ושדה בוקר של ימינו. בשל תקלות מכניות הגיעו באיחור ליעדם, ואת הסיור המקדים עשו בלילה. לבסוף הונחו חסימות על הכביש, וכאשר מחלקת הרגלים עלתה על המשלט, לא נתקלה בהתנגדות.
לאחר הקרבות בת'מילה (ר' למעלה), גדוד 9 המשיך לעבר משלט י', שבין הת'מילה למושריפה, במטרה לחבור לבסוף לכוח שבמושריפה. הגדוד בחר בדרך עוקפת, אשר עברה דרך סבייטה (שבטה) ובכיוון התקפה בלתי צפוי, מדרום. הנסיעה נמשכה זמן רב מן המתוכנן, עקב קשיי הדרך ותקלות מכניות, והגדוד הגיע למשלט רק בבוקר 27 לחודש. הגדוד נערך על מנת לתקוף בשעות הצהריים, אולם נתברר כי המצרים פינו את המקום.
בבוקר 27 בדצמבר, לקראת סיום הקרבות בעוג'ה אל-חפיר, החלו המצרים לנטוש את המוצבים שבין עוג'ה אל-חפיר למושריפה. כוחות חטיבת 'הנגב' הבחינו בשיירה מצרית סמוך למושריפה, העושה דרכה לכיוון עוג'ה אל-חפיר, ופתחו עליה באש. כיוון שכך, ניסו המצרים להגיע לעוג'ה אל-חפיר דרך סבייטה. הגדוד התשיעי של החטיבה, אשר שהה באותו אזור, רדף אחריהם. תחילה המצרים ניסו להתחפר בצידי הדרך, אחר כך נמלכו בדעתם, ופתחו במנוסה, כאשר מספר משוריינים נותרים במאסף במאמץ לעכב את הרדיפה. לבסוף, נטשו את כלי הרכב, כמה עשרות במספר, ונמלטו רגלית. עם סיום הקרבות על הכביש, הצטרפה חטיבת 'הנגב' לכוחות שכבשו את עוג'ה אל-חפיר.
גזרת עוג'ה אל-חפיר
בלילות שטרם המבצע עברו שיירות של חטיבת הנגב וחטיבה 8 באורות כבויים בלילה לאזור ההיערכות בחולות חלוצה. בנוסף, הוכשרה למעבר הדרך הרומית העתיקה המוליכה אל עוג'ה אל-חפיר. עם זאת, הכשרת אותה דרך נמשכה זמן רב מן המתוכנן. כיוון שכך, בדרכם מחלוצה אל היעד, כוחות חטיבה 8 עזבו את ואדי אלאביץ, עלו על כביש רפיח-עוג'ה ליד באר מילכה, ועברו את קטע הדרך האחרון על הכביש. הכוח התוקף הגיע לעוג'ה אל-חפיר ב-26 בדצמבר, בשעות אחר הצהרים, לאחר הפצצה של חיל האוויר, ולאחר ההתקפות על ת'מילה ומושריפה, וכך אבד גורם ההפתעה. עד הערב, הכוח תקף וכבש את המשלט המערבי ביותר, משלט ג'. עם זאת, התקפת פלוגת זחל"מים של גדוד 89 מצד מזרח נהדפה. המצרים היו ערוכים משני צידי ציר תנועת הכוח התוקף, ולכדו אותו באש צולבת. לכוח התוקף נגרמו אבדות כבדות וביניהן המ"פ, לוחם הלח"י לשעבר יעקב גרנק (דב הבלונדיני). חסימה על הכביש הצליחה לעצור ולהסיג תגבורת מצרית שהגיעה מכיוון רפיח, וחסימה אחרת הסיגה תגבורת מצרית אשר ניסתה להגיע מכיוון אבו עגילה. ב-27 לחודש, לפנות בוקר, חידשה חטיבה 8 את התקפתה. גדוד הטנקים, 82, תקף את התל (תל ניצנה), וגדוד 89 תקף את הכפר. זו הפעם עלתה ההתקפה יפה, ועד שעות הבוקר המקום נכבש.
'כיס פאלוג'ה' ומבצע 'חיסול'
המבצע בוצע על ידי חטיבת 'אלכסנדרוני', החל בלילה שבין 27 ל-28 בדצמבר 1948, ונמשך ביום המחרת. מטרת המבצע הייתה חיסול 'כיס פאלוג'ה'. המבצע היה אחד הכישלונות הגדולים במלחמת העצמאות ונהרגו בו 90 מחיילי 'אלכסנדרוני'. מכאן ועד להפסקת האש, צה"ל הפגיז והפציץ את ה'כיס', ולשם כך חוזק הכוח הארטילרי שנועד להרעיש את 'הכיס' בקנים נוספים שהועברו ממרכז הארץ, תוך ניצול השקט ביתר הגזרות. אך 'הכיס' החזיק מעמד.
אום כתף ואבו עגילה
ב-28 בדצמבר 1948 בשעות הצהרים יצאו כוחות חטיבת הנגב, הגדוד השביעי והגדוד התשיעי, וכן גדוד 82 של חטיבה 8 מעוג'ה אל-חפיר (ניצנה) ועברו את הגבול לעבר סיני. הגדוד הותקף בדרכו בטעות על ידי מטוסים ישראליים. חייל אחד נהרג ואחר נפצע. בשעה 16:30 הגיע הכוח לפאתי אום כתף, עליה הגן גדוד מצרי, ונתקל באש מצרית, אשר השמידה משוריין ישראלי. ניסיון איגוף של הגדוד התשיעי נכשל, כיוון שכלי רכבו שקעו בחול. לפיכך, הוחלט לתקוף בשעות החשיכה, ובעזרת כוח רגלי. כוח זה ערך איגוף משמאל (דרום) בעוד כוחות אחרים מנהלים קרב אש עם המצרים, ומרתקים את תשומת לבם ואת אישם לעברו השני, הצפוני, של המתחם. בשעות הלילה כבשו כוחות חטיבת 'הנגב' את מתחם אום כתף, מוצב שהשתרע לאורך של כ-3.5 ק"מ, במהלך קרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי. בהתאם לתוכנית שהגה מפקד הגדוד התשיעי של חטיבת 'הנגב' חיים בר-לב, הצליחה פלוגה בפיקוד אברהם אדן, מן הגדוד השביעי בחטיבת 'הנגב' לכבוש את המוצב, לאחר שהפתיעה את מגיניו ותקפה את המוצב מכיוון המצוק שנחשב בלתי עביר. כיבוש המתחם וטיהורו הסתיימו עד לשעה 2:30 ובידי צה"ל נפל שלל רב. אבדות צה"ל היו חמישה הרוגים וחמישה פצועים. המצרים הותירו בשטח שישה הרוגים ושני פצועים. למחרת הגיע הכוח לאבו עגילה שהייתה נטושה.
הפשיטה בכיוון אל עריש
בשעה 12:30, בצהרי 29 לחודש החל הכוח, גדוד 82 של חטיבה 8 וכן הגדוד התשיעי של חטיבת 'הנגב', לנוע לכיוון אל עריש במגמת פשיטה, בעוד רובו של הגדוד השביעי נותר להחזיק באבו עגילה. בשעה 15:00 הגיע הכוח למנחת מטוסים הנמצא כ-15 ק"מ דרומה לאל עריש, ומצא במקום מטוס ספיטפייר מצרי נטוש, מאות פצצות אוויר כמו גם שלל אחר. הגדוד התשיעי, ברובו, נותר במנחת, וגדוד 82 המשיך בדרכו לאל עריש. מספר ק"מ מצפון לשדה התעופה, סמוך לביר לחפן, הגדוד נתקל במערך נ"ט מצרי, משני צידי הדרך, בעוצמה של גדוד, בערך. בהעדיפו מהירות על פני עוצמת אש, גדוד 82 הסתער מיד על אותו מערך, מבלי להמתין לסיוע תותחים, והצליח להתגבר על התנגדות המצרים. כיוון שעד סיום אותו קרב החל לרדת הערב, גדוד 82 נעצר כ-10 ק"מ מדרום לאל עריש. בשל העדר כוח רגלים להחזיק בכיבושיו, וכיוון שהרכב המשוריין סבל משחיקה והיה זקוק לטיפולים ולתיקונים, גדוד 82 חזר למחרת בבוקר לאבו עגילה.
פשיטות נוספות
ב-30 בדצמבר ביצע כוח של חטיבת 'הנגב', שתי מחלקות ג'יפים של הגדוד התשיעי, ומחלקת חי"ר מוסעת מן הגדוד השביעי, פשיטה על המנחת המצרי בביר חמה, כ-70 ק"מ מערבה מעוג'ה אל-חפיר. על הכוח פיקד אורי בן ארי, סמג"ד 7. על פי התוכנית, אמור היה הכוח להשתלט על המנחת. בטרם פינוי, אמורים היו לנחות במקום טייסים של חיל האוויר ולהעביר לתחום ישראל את המטוסים שימצאו בו במצב טיסה. הכוח הגיע למנחת בשעות האור, ולאחר תצפית על המקום, החליט שאין ביכולתו לבצע את המשימה באור יום. לפיכך, הפושטים נסוגו קמעה, והחליטו להסתתר ולהמתין ללילה. כאשר יצא הכוח לדרכו, נתגלה טרם הגעתו, איבד את יתרון ההפתעה, ספג אש עזה ונהדף.
ב-31 בדצמבר פשטה מחלקה של הגדוד העשירי מחטיבת הראל על ביר חסנה, לא נתקלה בהתנגדות, ושבתה שם כ-200 מצרים. פשיטה אחרת של 'הראל' נערכה באותו יום על קוסיימה. פלוגה מן הגדוד העשירי כבשה את המקום, ותפסה כמה עשרות שבויים מצריים, חלקם נסוגו קודם לכן מביר עסלוג'.
הנסיגה מסיני
ב-29 בדצמבר 1948 קבלה מועצת הביטחון החלטה המצווה על הפסקת אש מיידית ועל נסיגה לעמדות שהחזיקו בהן הצדדים לפני המבצע.
הבריטים טענו כי בהתאם להסכם האנגלו-מצרי משנת 1936 עליהם להגן על מצרים. הם הציגו לישראל אולטימטום התובע נסיגה לגבול הבינלאומי. מכיוון שלא הייתה להם נציגות דיפלומטית, הועבר האולטימטום דרך וושינגטון. ארצות הברית הצטרפה לאולטימטום והעבירה אזהרה חמורה מהנשיא הארי טרומן.
בן-גוריון הורה לכוחות לסגת. יגאל אלון טס אליו מהחזית וניסה לשכנע אותו לא לסגת כי הצבא המצרי למעשה מכותר, אך ללא הועיל. עד בוקר 2 בינואר 1949 נסוגו כל הכוחות מסיני.
השלב השני של המבצע
לאחר הנסיגה מסיני המשיכו המצרים בסירובם לדון על שביתת נשק. לפיכך, צה"ל המשיך במבצע.
התוכנית
כיוון שלא ניתן היה לנתק את הכוח המצרי על ידי התייצבות באל עריש, הוחלט שלא לבצע התקפת מצח על עיקר המערך המצרי בעזה. במקום זאת הוחלט לנתקו באזור רפיח, ממש על קו הגבול הבינלאומי עם מצרים. עם זאת, הדבר הקשה על צה"ל, אשר תקף מערך מצרי מעובה יותר. בנוסף, הצטמצמו האפשרויות לתמרן ולהפתיע. כזכור, בבסיס התוכנית המקורית, עמד הרצון שלא להתמודד עם המצרים בגזרת הרצועה. בכל זאת, רפיח נחשבה כנקודת התורפה במערך המצרי אשר ברצועת החוף, ובכל מקרה, הייתה זו הנקודה הנוחה לניתוקו. כן סייעה העובדה כי בקרבות השלב הראשון, נשלחו כוחות מצרים לחזק את המערכים בגזרות שהותקפו, על חשבון גזרת עזה.
חטיבת 'גולני' נועדה לתקוף את רפיח מצפון מזרח. תחילה היה עליה לנוע מערבה, מאורים וממבטחים, ובהמשך לתקוף את משלט בית הקברות יחד עם משלטים נוספים שבקרבתו. כיבושם של אלה נועד לפתוח את הדרך להמשך ההתקפה לחטיבה 8. זרוע אחרת של ההתקפה נועדה לכלול את חטיבת 'הראל', אליה צורף הגדוד התשיעי של חטיבת 'הנגב'. אלה נועדו לנוע מעוג'ה אל-חפיר ולתקוף את רפיח מדרום מזרח. יעדי אותו כוח היו צומת רפיח ומשלטים שבקרבתו, מדרום לעיירה. כיבוש זה יחסום את כביש רפיח-אל עריש. לאחר כיבוש משלט בית הקברות וצומת רפיח, נועד הכוח התוקף כולו לטהר את העיירה ואת מחנות הצבא שבקרבתה. יתר כוחות חטיבת 'הנגב' נועדו להוות עתודה. מועד ההתקפה נקבע ללילה שבין 3 ל-4 בינואר 1949.
התקפת 'גולני'
משימת 'גולני' הוטלה על גדוד 12 של החטיבה, וזה הטיל להתקפה שתי פלוגות, בעוד פלוגה שלישית נותרה כעתודה. פלוגה אחת תקפה את משלט בית הקברות, וזה נכבש בקרב פנים אל פנים. בהמשך ערכו המצרים התקפות נגד כבדות על אותו משלט, ונעזרו בטנקים, בארטילריה ובמטוסים. אולם 'גולני' המשיכה להחזיק באותו משלט.
פלוגה נוספת ניסתה לכבוש את משלט 102. הפלוגה הגיעה אל יעדה לאחר חצות, בתום מסע מייגע. מחלקת החוד נתקלה באש וספגה אבדות עוד טרם שהספיקה לתקוף, והסיוע הארטילרי לא היה יעיל. לפיכך, נתנה פקודת נסיגה עוד בטרם עלתה הפלוגה על היעד. הפלוגה ערכה עוד שני ניסיונות לכבוש את 102, באחד מהם, אשר נערך לפנות בוקר, הסתייעה הפלוגה בכוח פלוגתי משוריין של גדוד 19. גם הניסיונות הנוספים נכשלו. בימים הבאים כבש גדוד 19 את מוצב 'הכרם', שמדרום לגזרה האמורה, וכמעט התחבר עם כוחות 'הראל' אשר תקפו מדרום (ר' להלן).
התקפת רפיח מדרום
הזרוע השנייה של ההתקפה כללה תחילה את הגדוד הרביעי של 'הראל', אליה צורף הגדוד התשיעי של 'הנגב'. אלה התקדמו לאורך כביש עוג'ה-רפיח, העובר סמוך לגבול הבינלאומי, אך רובו מעברו המצרי של הגבול, ותקפו שישה מוצבים מצריים, החולשים על הכביש, שלושה מכל צד. ההתקפה הסתייעה בכך שהמוצבים היו מבודדים זה מזה, וניתן היה לתקוף כל אחד בנפרד. עד ללילה שבין 4 ל-5 בינואר הצליחו לכבוש ארבעה מבין אותם מוצבים: א' וב', כ-30 ק"מ צפונה לעוג'ה, ג' (שנמצא ריק) וד', כ-20 ק"מ בהמשך הכביש. במהלך ההתקדמות, בין מוצב ב' לג', הותקף הכוח על ידי מטוסים מצריים. מטוס אחד הופל וכמה מחיילי צה"ל נפגעו. בידי המצרים נותרו שני המוצבים החולשים על הצומת עצמה. ניסיון שנערך באותו לילה לכבשם, נהדף. בלילה הבא תקפו את אותם מוצבים שתי פלוגות של הגדוד החמישי של חטיבת 'הראל', ותוכנן כי חטיבה 8 תעבור בצומת לאחר כיבושם. עד שעה 02:00 הצליח הגדוד החמישי לכבוש את יעדיו, כאשר, בשל סופת חול, נאלצו הכוחות להילחם בכידונים וברימונים. בשל אותה סופה, התעכבה חטיבה 8, בלא שתגיעה על כך ידיעה לכוחות שבמוצבי הצומת. לפנות בוקר נשמע כוח שריון מתקרב מצפון מזרח, הכיוון ממנו הייתה צריכה להגיע חטיבה 8, אולם התברר כי המדובר בכוח מצרי. זה כלל טנקים, נושאות ברן, המצוידות גם בלהביורים וחי"ר בעצמה של כשתי פלוגות. חלק גדול מן הנשק של המגינים לא פעל בשל סופת החול, והכוח נסוג באופן בלתי מאורגן. בהמשך היום ניסתה חטיבה 8 לכבוש חזרה את מוצבי הצומת. להתקפה יצאו שלושה טנקים של גדוד 82 ושתי פלוגות חי"ר מוסע על זחל"מים של גדוד 89. שני זחל"מים נפגעו מאש נ"ט מצרית, וההתקפה נהדפה. התקפה נוספת נהדפה אף היא. תוכניות להתקפות נוספות בוטלו בשל סופת חול אשר השתוללה כל אותו יום, 6 בינואר.
בלילה שבין 6 ל-7 בינואר כבש הגדוד הרביעי של חטיבת 'הראל' שלושה מוצבים פלוגתיים מצריים, כשלושה ק"מ ממערב לצומת רפיח וכחמישה ק"מ ממערב לגבול הבינלאומי. חסימה זו עצרה מעבר תגבורות מצריות מכיוון אל עריש, ועמדה, בעזרת סיוע מסיבי של חיל התותחנים, בכל הניסיונות לעקרה. חסימה זו ניתקה בפועל את הכוחות המצריים בעזה מעורפם. ההתקפות המצריות נמשכו עוד שעות מספר לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף.
הלחימה באוויר
עם תחילת המבצע בהתקפת 'גולני', החל חיל האוויר לתקוף יעדים מצריים באל עריש, רפיח וחאן יוניס. אחת הסיבות לכך הייתה תמיכה במאמץ לנטוע במצרים את הרושם שיעדו העיקרי של צה"ל הוא התקפה על רצועת עזה. כן תקף חיל האוויר ב'כיס פאלוג'ה'. לעומת זאת, בשלב זה נמנע חיל האוויר מלתקוף בגזרת עוג'ה אל-חפיר, כדי לשמור על גורם ההפתעה.
ב-28 בדצמבר 1948 פגעו ספיטפיירים מצרים במטוס קל של חיל האוויר הישראלי שטס מעל עוג'ה אל-חפיר. המטוס נפל וטייסו, צבי זיבל, גיבור ישראל, נהרג.
במהלך המבצע נהנה חיל האוויר מעליונות אווירית, אם כי לא הייתה עליונות מוחלטת, שכן מטוסים מצריים תקפו לא אחת את כוחות צה"ל בעת הלחימה בדרום. המצרים הסתייעו בלחימתם באותו מבצע בשדות תעופה טקטיים, נוסף לבסיסם העיקרי באל עריש. כזה היה, למשל, שדה התעופה שהותקף בביר חמה. ואכן, נסיגת כוחות צה"ל מסיני עוררה מחדש את חיל האוויר המצרי. טייסת הקרב של חיל האוויר פטרלה מעל זירות הלחימה השונות, והפילה מספר מטוסים מצריים ללא אבדות לעצמה. כן ליוותה הטייסת מטוסים שהיו במשימות הפצצה. אלה האחרונות בוצעו ללא אבדות לחיל האוויר. חיל האוויר ביצע בתקופת המבצע 243 גיחות. בגיחות אלה הוטלו 226 טון פצצות על 12 מטרות.
בכל זאת, כללית, השפעת חילות האוויר על מהלך הלחימה לא הייתה גדולה.
הלחימה בים
בתוספת לתקיפות חיל האוויר ברצועת עזה, הפגיז חיל הים את עזה, וכן הטיל הסגר ימי, שיושם במלואו על חופי הרצועה. ב-27 בדצמבר 1948 הנחית חיל הים כוח חבלה בסירות גומי בחוף סיני שביצע פיצוץ במסילת הרכבת רפיח - אל עריש (מבצע התחלה). בבוקר 1 בינואר 1949 התקרבו שתי ספינות מלחמה מצריות לחופי תל אביב. הן ירו על העיר כ-30 פגזים מטווח של כחמישה או שישה ק"מ. כל הפגזים נפלו בים. ספינות חיל הים הישראלי יצאו לרדיפה אחרי הספינות המצריות ונוצר מגע כ-100 ק"מ מערבה לתל אביב. נערכו חילופי אש בלא שנגרם נזק, והמצרים ניתקו מגע.
סיום הקרבות
ב-6 בינואר 1949 הודיעה מצרים על הסכמתה לשיחות על הפסקת אש, וזו נכנסה לתוקף למחרת, 7 בינואר בשעה 14:00. שעות אחדות קודם לכן, הבריטים שלחו מטוסי קרב שסיירו מעל כוחות צה"ל. מטוסי חיל האוויר וכוחות צה"ל על הקרקע לא זיהו אותם כבריטים, והפילו חמישה מהם. הבריטים הגיבו בהזרמת תגבורות לצבא הבריטי שחנה בעקבה. נשיא ארצות הברית ביקר הפעם בחריפות את הבריטים על טיסת המטוסים שלהם מעל אזורי הקרבות וגם בבריטניה נשמעה על כך ביקורת חמורה. המצרים התעודדו בשל עמדת הבריטים והודיעו שלא יתחילו במשא ומתן על שביתת נשק עד שייסוג צה"ל מאדמת מצרים. ואכן, גם בשלב השני של המבצע חדרו כוחות צה"ל מספר ק"מ מערבה מן הגבול הבינלאומי, וכעת ישראל נאלצה להסיר את החסימה ממערב לרפיח, ולהתייצב על הגבול המדיני. כך היא אבדה יתרון טקטי חשוב.
תוצאות המבצע ואחרית דבר
מבצע חורב סיים למעשה את קרבות מלחמת העצמאות, ככל הקשור ללוחמת אש ותנועה (מבצע עובדה המאוחר יותר, התנהל כמעט ללא אש).
המבצע הסתיים אמנם מבלי שתושג מטרתו במלואה, שכן צבא מצרי נשאר ברצועת עזה וב'כיס פלוג'ה'. עם זאת נחשב המבצע כבעל הישגים גדולים. צה"ל הוכיח יכולת בתכנון ובהפעלת כוחות רבים בו זמנית. חלק גדול מהצבא המצרי הובס, והוא גורש מרוב עמדותיו בנגב.
מבחינה מדינית היה מבצע זה בעל חשיבות מכרעת. מצרים - החזקה במדינות ערב הסכימה בעקבות המבצע לפתוח במשא ומתן על שביתת נשק עם מדינת ישראל.
ההוגה הצבאי באזיל לידל הארט השתמש במבצע חורב כדוגמה לאופן שבו יש להפעיל כוח כיישום מודל האסטרטגיה של גישה עקיפה שפיתח.
הנצחה
בשנת 1995 הוקם ליד מושב אשלים מצפור הקומנדו הצרפתי ובו אתר הנצחה וסיפור הקרב.
לרגלי תל ניצנה הוקמה אנדרטה לנופלים בקרבות בעוג'ה אל-חפיר. האנדרטה מורכבת מזחל"ם ולידו שלט עם שמות הנופלים וסיפור הקרב.
אירטיש
אִירְטִישׁ (מרוסית: Иртыш; בקזחית: Ертіс, אֶרְטִיס; בסינית: 额尔齐斯河, אֶאָרצִ'יסְה חֶה; באויגורית: إيرتيش, אֵרְתִישׁ; במקור כולם מטורקית עתיקה: 𐰼𐱅𐰾, רטס) הוא נהר בצפון אסיה. אורך הנהר 4,248 ק"מ והוא יובלו הגדול של נהר אובּ. אורך הנהר אובּ-אירטיש 5,410 ק"מ והוא הנהר השביעי באורכו בעולם, והנהר הגדול של סיביר המערבית. הנהר מתחיל בהרי אלטאי בחבל ש'ינג'יאנג שבסין, ממשיך דרך אגם זיסן בקזחסטן ומתמזג עם אוב ליד העיר חנטי-מנסייסק במחוז טיומן ברוסיה.
חוץ ממך
שיתוף הפעולה הראשון של דדון, "להיות שלך" יצא חמישה ימים לפני חוץ ממך.
רקע והפקה
בינואר 2022 הוציאה מאיה דדון את "חוץ ממך" כסינגל הבכורה שלה, כסינגל המוביל מתוך האלבום וכשיר הנושא שלו. כמה חודשים לאחר מכן, הוציאה את "כמו שאני", ובהמשך את הסינגל השלישי מתוך האלבום "יאללה ביי"; הוא זכה להצלחה רבה כאשר לווה בווידאו קליפ נלווה שפורסם בסמוך ליציאתו והצליח לצבור למעלה מ-6.5 מיליון צפיות ביוטיוב בסך הכול. לאחר יציאתו, חדלה דדון מלהוציא סינגלים נוספים עד שב-25 באוגוסט הודיעה על סינגל רביעי וחדש בשם "בלילות" שלא לווה בקליפ, בשונה מקודמו.
באמצע ספטמבר 2022 הודיעה דדון שבכוונתה להוציא דואט עם עדן בן זקן בשם "להיות שלך", תוך שפרסמה את עטיפתו הרשמית. את השיר הוציאה לבסוף ב-15 בספטמבר ואת אלבום הבכורה עצמו הוציאה חמישה ימים לאחר מכן. בנוסף לחמשת הסינגלים שנכללו בו, הקליטה דדון שלושה שירים חדשים: "ענטוזים", "נוף לגעגוע" ו"ויראלי". בנוסף אליהם, הקליטה גרסת כיסוי ללהיטה של רינת בר "פיו פיו" שיצא במקור בשנת 1999 וזכה להצלחה רבה בטיקטוק מספר עשורים לאחר יציאתו.
ווטור
ווטור (צרפתית: Vautour, נשר) הוא מטוס קרב־הפצצה מתוצרת חברת סוד אוויאסיון הצרפתית. המטוס שירת בחיל האוויר הישראלי.
פיתוח
חיל האוויר הצרפתי דרש בתחילת שנות ה-50 לפתח מטוס תקיפה חד-מושבי עם יכולת לחימה בלילה ומזג אוויר קשה. בין השנים 1952–1955 נבנו תשעה אבות טיפוס ומטוסי קדם-ייצור, שמבנם היה מיוחד כאשר מתחת לכנפיים מוקמו שני כני נסע נוספים לתמיכה בבתי המנועים.
הווטור היה ייחודי בזמנו בין מטוסי הקרב מכמה היבטים: היותו דו מנועי, בעל תא פצצות נפתח בגחונו, בעל כושר נשיאת מטען משתלם כמשקל גופו הריק, כ-10,500 ק"ג, בעל טווח העברה ארוך (6,000 ק"מ), ורדיוס פעולה של עד כ-1,250 ק"מ. חימוש הווטור כלל 4,400 ק"ג פצצות, 4 תותחי "דפה" 30 מ"מ בחרטום (לא בדגם ההפצצה IIB).
בסה"כ יוצרו 140 מטוסי ווטור סדרתיים, בנוסף ל-3 אבות טיפוס ו-6 מטוסי קדם-יצור:
בחיל האוויר הישראלי
ישראל ביקשה מצרפת לרכוש מטוסי ווטור כחלק מלקחי מבצע קדש להשגת יכולת תקיפה למטרות לטווח רחוק. אך צרפת סירבה למכור נשק התקפי לישראל מסיבות פוליטיות. לבסוף לאחר בקשות חוזרות נאותה למכור תחת מעטה של סודיות ולאחר שישראל הבטיחה שלא לעשות בהם שימוש במשך שנה. המטוס הראשון מדגם IIA נחת בארץ ב 1 באוגוסט 1957.
באוקטובר 1959 נפגשו מטוסי ווטור עם מטוסי מיג 19 מצריים אך לא התפתח ביניהם קרב אוויר.
ב 16 באוקטובר 1962 תקפו שלושה מטוסי ווטור סוללות ארטילריה סוריות בסמוך לכנרת אך הפגיעות היו בלתי מדויקות והמבצע נכשל.
ב 13 בנובמבר 1964 תקפו מטוסי ווטור מוצבים סוריים ברמת הגולן בתגובה לתקריות אש בגבול. תקיפה זו הייתה מוצלחת ובעקבותיה שב השקט לגבול.
במלחמת ששת הימים ביצעו מטוסי הווטור את משימות ההפצצה המרוחקות ביותר לנוכח טווח הטיסה הארוך שלהם. בשל כושר נשיאת חימוש הגדול היו הפצצותיהם אפקטיביות. בגל ההתקפה הראשון של מבצע מוקד, בבוקר ה-5 ביוני 1967, הופצץ שדה התעופה בני סואף בעומק מצרים ממערב לנילוס ושדה התעופה אבו סווייר סמוך לתעלה. המבנים תקפו והשמידו מטוסים שחנו בשדות התעופה וגרמו נזק למסלולי ההמראה. בצהרי אותו היום תקפו הווטורים את שדות התעופה קהיר-מערב, ראס-בנאס, ביר תמאדה, דמייר ו-H-3 בעיראק. באחת הגיחות ל-H3, הצליח סרן בן-ציון זהר, שטס בווטור ואשר זכה בעיטור העוז על פעולתו בהפצצה אחרת ביום הראשון למלחמה, להפיל מטוס הנטר עיראקי בקרב אוויר. במלחמת ההתשה נחשב הווטור למיושן ביחס למפציצים אמריקאים חדישים כגון הF-4 פנטום והסקייהוק והמשימות שביצע בה היו מעטות ובוצעו באזורים שאינם מאוימי נ"מ.
במלחמת ששת הימים ולאחריה הופלו 6 מטוסי ווטור. כמה מטוסים נוספים אבדו בתאונות.
בדצמבר 1967 יצא ווטור מס' 31 (דגם IIB, אשר כונה "האח הקטן") לגיחת צילום ולא שב. עדי ראייה מסרו שהופל מאש מן הקרקע באזור האגם המר. צוותו, הטייס והנווט  נעדרים עד היום.
הווטור הוצא משירות חיל האוויר בראשית שנת 1972.
בסה"כ שירתו 31 מטוסי ווטור בחיל האוויר הישראלי - 28 במסגרת הרכש הראשוני ו-3 נוספים אשר סופקו בהמשך, לפי הפירוט הבא:
במוזיאון חיל האוויר שמורים שלושה מטוסי ווטור, בקבוץ כפר גלעדי נמצא מטוס ווטור בפינת הנצחה לטייס שנפל במשימת הפצצה בירדן במטוס ווטור ב-22 באפריל 1969, עוד שני מטוסים שמורים בבסיס רמת דוד ובביה"ס הטכני.