cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של פורטוגל
האיחוד האיברי
בית המלוכה בפורטוגל נאלץ להתמודד עם ניסיון מורכב לפתור את משבר הירושה שפקד אותו. על אף מאמציו של אנטוניו הראשון לשמר את כתר פורטוגל בידי הפורטוגלים, עבר כס המלוכה של פורטוגל לידי מלך ספרד פליפה השני, בנה של בתו הבכורה של מנואל הראשון והמועמד הראוי ביותר באותה עת, על פי ייחוסו השושלתי ודיני הירושה. בתי הדין של טומאר, שהתכנסו ב-1581 הכריזו סופית על מלך ספרד פליפה השני כמלך גם על פורטוגל. עתה היו ספרד ופורטוגל כרוכות יחד באוניה פרסונלית.
איחוד בין אימפריות
ימי מלכותם של פליפה השני ושל פליפה השלישי התנהלו, באופן יחסי, על מי מנוחות, בעיקר מכיוון שספרד המעיטה להתערב בענייניה של פורטוגל, שבה משלו ממשלים פורטוגלים. מלכים אלה אפשרו לחיים בפורטוגל להתנהל ברוגע ובשלווה, וכן כיבדו את מעמדה של פורטוגל כממלכה, ומינו אצילים פורטוגלים למשרות נחשקות וטובות בחצר המלוכה הספרדית, בה בעת שהותירו על כנם החוקים, המטבע והממשל הפורטוגלי. אף הועלתה הצעה להעביר את בירת האימפריה הספרדית לליסבון.
החל מ-1630, כבר בימי מלכותו של פליפה הרביעי, הסתמנה נטייה ספרדית להתערב בענייניה של פורטוגל, כך שגבר אי השקט של הפורטוגלים. האצילים הפורטוגלים חששו מפגיעה במעמדם. ספרד הייתה מעורבת באותה העת במלחמות רבות, לדוגמה, המלחמה נגד ארצות השפלה (מלחמת שמונים השנים) או המלחמה נגד אנגליה. במלחמות אלה קיפדו פורטוגלים רבים את חייהם. בשנים 1634 ו-1637 פרצו בפורטוגל שתי מרידות, אשר בהן לא היה די כדי לערער את שלטון ספרד בפורטוגל. עם זאת, עד שנת 1640, הצטמצמה מאוד עוצמתה הצבאית של ספרד, עקב מלחמתה עם צרפת והמרד שפרץ בקטלוניה באותה השנה.
השבת עצמאות פורטוגל וגיבוש תוכניות לשיקום האימפריה הפורטוגלית
מה שגדש את הסאה היה כוונתו של הדוכס דה אוליוורס ב-1640 להשתמש בכוחות פורטוגליים נגד הקטלאנים, שהכריזו על עצמם כנתינים של מלך צרפת. הקרדינל רישלייה איתר בליסבון, בתיווך סוכנים מטעמו, יורש פורטוגלי ראוי לכתר פורטוגל - דוכס ברגנסה, נכדה של קתרינה מפורטוגל. מנהיגי הפלגים הפורטוגלים שלחמו למען עצמאות מספרד הנהיגו ב-1 בדצמבר 1640 קנוניה לאומנית, תוך ניצול השפל בפופולריות של מושלת פורטוגל, מרגריטה מסבויה, דוכסית מנטובה, ושל מזכיר המדינה הכפוף לה, מיגל דה ואסקונסלוש. היחיד שקיפח את חייו באותו מרד היה ואסקונסלוש, שהושלך מחלון. באותו היום, הכריזו הפורטוגלים, בנצלם את המרד בקטלוניה, על דוכס ברגנסה כמלך פורטוגל, בשם ז'ואאו הרביעי ובכך באו לקיצם 60 שנות שלטון ספרד בפורטוגל.
פרצה בין פורטוגל וספרד מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי, ניסיון של ספרד להשיב את כתר פורטוגל לחיקה. חיל המשמר של סאוטה לא קיבל על עצמו את מרותו של מלך פורטוגל, שאך לא מכבר הוכתר, ושמר על נאמנותו למלך ספרד, פליפה הרביעי. שררה מתיחות עד לחתימה על הסכם ליסבון (1668), בו הכירה ספרד בריבונותה של פורטוגל. בתמורה הכירה פורטוגל בריבונותה של ספרד במובלעת סאוטה שבמרוקו, כפי שתבעו תושבי המובלעת.
לאחר 1640 מינה הכתר הפורטוגלי מועצה לענייני פורטוגל מעבר לים. תפקידה היה לגבש מדיניות קולוניאלית חדשה ולהתגבר על קשייה הכלכליים של פורטוגל. בהקשר זה, ייעדו את ברזיל, הגדולה והעשירה מבין מושבותיה, לעבור סדרה של רפורמות מנהלתיות וכלכליות, ולהגביר בתחומה את החיפושים אחר זהב ואבנים יקרות. בנוסף, שאף הכתר לחזק את השלטון המרכזי, תוך צמצום סמכויות של מועצות מחוזיות.
עצמאות
בשנים 1634–1637 התרחשו בעיר אבורה מספר התקוממויות. ב-1640 פרץ בקטלוניה מרד והדוכס דה אוליווארס, ראש הממשלה הכל-יכול של המלך פליפה הרביעי, תכנן לשגר כוחות פורטוגלים במטרה לשים קץ להתקוממות זו. צרפת, אויבתה הגדולה של ספרד ההבסבורגית, זיהתה כאן הזדמנות להטיל בספרד "מום". הקרדינל רישלייה תמך בדוכס ברגאנסה, כדי שזה יוביל מרד נגד ספרד. כוחות ספרד, מותשים מקרבות אינספור, לא יכלו להשיב את המצב לקדמותו. הדוכסית ממנטואה, נציגת המלך הספרדי בליסבון הורחקה מתפקידה. דוכס ברגנסה הומלך על פורטוגל תחת השם ז'ואאו הרביעי.
הארכיבישוף של בראגה התקומם על ההכתרה, וכך גם מספר אצילים אשר השיאו למלך החדש עצה לוותר על הכתר ולמוסרו למלך ספרד. לאצילים ולאנשי כמורה אלה לא היה רגע של נחת ונשפטו בידי המונרך החדש ללא כל חסד או מחילה. עם המלכתו של ז'ואאו הרביעי, עלתה לכס המלוכה הפורטוגלי שושלת ברגנסה.
ספרד בוששה להגיב על כך, ותגובתה באה רק שנים לאחר מכן. הסיבות לכך היו המלחמה בה הייתה שקועה ספרד בחזית הגרמנית (מלחמת שלושים השנים, ובה בעת מלחמתה עם צרפת, ובנוסף גם ההתקוממויות בקטלוניה, בנאפולי ובסיציליה, וגם הקנוניה באנדלוסיה, מרידות בהם התגלו צבאות ספרד כבלתי כשירים. הייתה זו תקופה קריטית ומורכבת, המוכרת כתקופת "משבר שנת 1640". ב-1644 נערך קרב בעצימות נמוכה במונטיחו. פורטוגל חידשה את בריתה עם אנגליה, ודמויות המפתח שבלטו כשנערך ההסכם החדש היו מלך אנגליה צ'ארלס הראשון, אוליבר קרומוול וצ'ארלס השני, בעלה של קתרינה מברגנסה. פורטוגל מסרה לאנגליה את טנג'יר שבמרוקו ואת בומביי שבהודו. ז'ואאו הרביעי התכוון לכבוש מחדש טריטוריות שהשתייכו בעבר לאימפריה הפורטוגלית. ארצות השפלה הצליחו לכבוש ולהחזיק בציילון ובמלאקה, אך עם זאת הצליחו הפורטוגלים לכבוש מחדש את לואנדה ואת סאו טומה ופרינסיפה, וגם הצליחו לגרש את ההולנדים מברזיל. בגלל אובדן מושבותיה במזרח, הפכו הזהב, הסוכר והיהלומים של ברזיל למקורות ההכנסה העיקריים של פורטוגל. עקב העימות עם ספרד, פעל מלך פורטוגל לחיזוק מוסדות השלטון והמנהל במדינה. לאור גישה חדשה זו, הוקמה ועדת קבע לענייני מלחמה, וכמו כן גם ועדה לענייני משמר הגבולות, תוך סיועה של החברה הכללית למסחר של ברזיל, וכך גם הובטח הנתיב הימי בין המטרופולין בפורטוגל לבין מושבתה החשובה ביותר באותה עת - ברזיל. תחת מלכותו של ז'ואאו הרביעי, שבה פורטוגל להיות מעצמה עולמית ובעלת מעמד רם באירופה.
ב-1656 מת ז'ואאו הרביעי. בנו הבכור, אפונסו השישי, עלה לכס המלוכה. מפאת היותו בן 13, נאלצה אמו, לואיסה דה גוסמן, לשמש בתפקיד עוצרת. ב-1662 החל אפונסו השישי לשמש רשמית כמלך פורטוגל. בשנת 1659, עם תום מלחמתה של ספרד עם צרפת, תקפו הספרדים את פורטוגל, כדי להחזיר את כס מלכות פורטוגל למלכי בית הבסבורג (מלחמת השבת הכתר הפורטוגלי). הספרדים כבשו את אלוואס (Elvas). בתגובה, תקפו כוחות אנגליים ופורטוגלים את חילות ספרד. ב-1665 מת מלך ספרד, פליפה הרביעי, המונרך האחרון מבין מלכי בית הבסבורג שהחזיקו גם בתואר מלך פורטוגל. עקב הפגיעה המשמעותית בכוחות הספרדיים, נאלצו אלה לחתום ולאשרר את הסכם ליסבון, לפיו על ספרד להכיר בעצמאותה של פורטוגל. סאוטה נשארה בידיים ספרדיות. לאחר הניצחון על ספרד צורף לשמו של אפונסו השישי הכינוי "המנצח" (פורטוגלית: "O vitorioso").
אט אט איבד אפונסו השישי את כושר השפעתו על אחיו הצעיר, הנסיך פדרו. בהמשך באו השניים לידי עימות. בקרב העם והן בחצר סברו כי המלך אינו מתאים לכהן בתפקידו.
ב-1667 אילץ פדרו את המלך, בהמלצת יועצי הכתר, לחתום על מסמך בו הועברו לו סמכויות השלטון. בחצר נתגלעה הסתייגות מהמשך כהונתו של אפונסו השישי כמלך. ב-1668 מונה הנסיך פדרו כעוצר. נוסף על כן, אף התארס למלכה. עד יום מותו ב-1683 חי אפונסו השישי כעציר בסינטרה ובאיים האזורים. עם מותו, הומלך תחתיו אחיו בשם פדרו השני.
אבסולוטיזם - העידן הפומבליני
במרוצת סוף המאה ה-17 והמחצית הראשונה של המאה ה-18 גברה מאוד פעילות הכריה והניצול של משאביה המינרליים של ברזיל, לאחר שנתגלו בה מאגרי זהב ואבנים יקרות עשירים ביותר. המלך ז'ואאו החמישי הפך לאחד המונרכים העשירים באירופה.
בימי מלכותו של ז'וזה הראשון, לאורו של בוקר יום כל הקדושים, ה-1 בנובמבר 1755, הכתה בליסבון רעידת אדמה, שזרעה בעיר חורבן מוחלט ואיימה על יציבות האימפריה ועל עצם קיומה. לאחר שיקומה המהיר של העיר, תחת פיקוחו של המרקיז דה פומבל, נחנכה תקופת מודרניזציה בה בוצעו רפורמות משמעותיות במנהל, בכלכלה ובחינוך, לפי דוגמתן של רפורמות דומות באירופה באותה העת (ראו, לדוגמה, הרפורמות הבורבוניות), תחת הנהגתה של מונרכיה אבסולוטית, כשברקע השפעתו של מעמד האצולה.
המרקיז דה פומבל ניצל את ניסיון ההתנקשות במלך כדי להעניש את משפחות האצולה, על שלא שיתפו עמו פעולה בביצוע הרפורמות. הוא גם גירש את מסדר הישועים מפורטוגל, בהסכמת הוותיקן.
ב-1779 מת המלך, והוריש את כס המלוכה למריה הראשונה, כשלצידה בעלה פדרו השלישי, ואלה הדיחו את המרקיז דה פומבל ואילצו אותו לגלות, עם כל נכסיו, אל מחוץ לבירה.
האימפריה דעכה אט אט. המצור הקונטיננטלי שהטיל נפוליאון על אנגליה כוון גם נגד פורטוגל. היא המשיכה להיחלש תוך כדי השתלשלות המלחמות הנפוליאוניות, כשברקע פלישת נפוליאון לחצי האי האיברי, בריחת משפחת המלוכה לריו דה ז'ניירו בשנת 1807 ואובדן המושבה ברזיל ב-1822 (למן הגעת חצר המלוכה לריו דה ז'ניירו ועד אותה שנה, הפכה ברזיל לממלכה מאוחדת עם פורטוגל ושקולה לה במעמד).
משבר המאה ה-19
ב-1807 סירבה פורטוגל למלא אחר דרישת נפוליאון לתמוך במצור קונטיננטלי על בריטניה, כחלק מאמברגו על הממלכה המאוחדת. כתוצאה מכך, כוחות צרפתיים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ונו (Junot), פלשו לפורטוגל והשתלטו על הבירה ב-1 בדצמבר 1807. מעורבותם של הכוחות הבריטיים במלחמת העצמאות הספרדית השיבה למדינה את עצמאותה. ב-1812 גורשו אחרוני החיילים הצרפתים. פורטוגל איבדה במלחמה זו, שכונתה מלחמת התפוזים, את פרובינציית אוליבנזה, שעברה לידי הספרדים. משפחת המלוכה נמלטה לריו דה ז'ניירו וזו הפכה זמנית, במקום ליסבון, לבירת האימפריה הפורטוגלית (בשנים 1808-1821). ב-1820 פרצו התקוממויות בערים פורטו (24 באוגוסט) וליסבון (15 בדצמבר). כשהוכרזה עצמאותה של ברזיל ב-1822, חזרה ליסבון למעמדה כבירת פורטוגל. עם מותו של המלך ז'ואאו השישי ב-1826 החלה בפורטוגל מלחמת ירושת הכתר. בנו בכורו, פדרו הראשון, אשר כיהן כקיסר ברזיל העצמאית, הוכרז גם כמלך על פורטוגל, תחת השם פדרו הרביעי. הן הפורטוגלים והן הברזילאים לא רצו באיחוד מונרכי בין שתי הממלכות; כתוצאה מכך, ויתר פדרו על כתר פורטוגל לטובת בתו מריה השנייה, תחת התניה שזו תינשא לאחיו, מיגל. שררה בממלכה אי-שביעות רצון מהרפורמות החוקתיות שביצע פדרו. עקב כך, ב-1828 הובילו האצילים והכנסייה להכתרתו של מיגל הראשון, ובכך פרצו המלחמות הליברליות שבהן כפה פדרו על אחיו מיגל, בסיוע האנגלים, לוותר על הכתר ולצאת לגלות (1834). בכך שמרה בתו מריה השנייה על כס המלוכה.
מלחמת חצי האי
כאשר הכתיר נפוליאון בונפרטה את עצמו כקיסר, הוא החל ביישום אסטרטגיה צבאית אגרסיבית באירופה, במטרה להשיג הגמוניה צרפתית ביבשת ולשים קץ למעמדה של הממלכה המאוחדת כמעצמה הכלכלית והצבאית העיקרית באותה התקופה. ארצות אירופה נדרשו על ידי נפוליאון לשתף פעולה בהטלת מצור יבשתי על אנגליה, כדי למנוע ממנה לסחור עם היבשת. ריבונים באירופה אשר סירבו לקחת חלק באכיפת המצור על אנגליה צפוים היו להשקיף על צבאות צרפתיים אימפריאליים פולשים לשטחם. פורטוגל, שהייתה חתומה על ברית עם אנגליה עוד מתקופת ימי הביניים (ברית ווינדזור, התקפה עד ימינו, הברית הדיפלומטית העתיקה בתבל) סרבה לשתף פעולה במצור על אנגליה. נפוליאון בא לידי ברית עם ספרד, בה הוסכם על סיפוח פורטוגל (הסכם פונטנבלו). הוא פלש לפורטוגל, ואילץ את בית המלוכה הפורטוגלי לגלות לברזיל. נכונות פורטוגל להסתייע באנגלים עתידה הייתה להתברר כחיונית לגירוש הפולשים מפורטוגל. הקרבות לא הוגבלו ליבשת אירופה בלבד, אלא גם חרגו ליבשת דרום אמריקה, בה כבשו הפורטוגלים את גיאנה הצרפתית.
המהפכה הליברלית בעיר פורטו (1820)
בתחילת המאה ה-19 שקעה פורטוגל במשבר, שהחל עם עזיבתה של משפחת המלוכה לברזיל. תוצאותיה ההרסניות של פלישת נפוליאון, יחד עם ההיבטים השליליים של התלות באנגלים ושל פתיחת הנמלים בברזיל לסחר הבינלאומי, הובילו סוחרים פורטוגלים רבים אל סף פשיטת רגל. באותה עת, החלה להשתרש גישה אידאולוגית ליברלית בקרב בני המעמד הבורגני.
ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בעיר פורטו מהפכה ליברלית שייעדה המיידי למנות מליאה פרלמנטרית האמונה על ניסוחה של חוקה עבור פורטוגל.
לא היו גילויי התנגדות כלפי ההפיכה. להפיכה הצטרפה גם העיר ליסבון, ומונתה חונטה זמנית שמטרתה לארגן בחירות לפרלמנט (ה-cortes). נבחרו כחברים בפרלמנט הראשון בפורטוגל נציגים מכל קצוות האימפריה: מברזיל, מאיי מדיירה, מהאיים האזורים, ומהטריטוריות הפורטוגליות באפריקה ובאסיה.
הפרלמנט דרש מהמלך ז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל. לפני חזרתו, מינה המלך את בנו פדרו כעוצר על ממלכת ברזיל. צעד זה לא נשא חן בעיני חברי הפרלמנט, אשר גרסו שאכיפת הריבונות על שטחי האימפריה צריכה להתבצע משטחי פורטוגל באירופה. בנוסף, נדרש פדרו לחזור לאירופה, על מנת להמשיך בה את תהליך הכשרתו למלוכה. 65 חברי הפרלמנט הברזילאים מחו כנגד דרישה זו ובתגובה נטשו את הפרלמנט בפורטוגל וחזרו לברזיל. ב-7 בספטמבר 1822, הגיעה לידיו של פדרו בברזיל הודעה נוספת בנושא מאת הפרלמנט. הדבר הוביל אותו להכריז על עצמאותה של ברזיל ועל עצמו כקיסר הראשון שלה, באירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה.
באותה שנה אושרה החוקה. היא נוסחה כרוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד. הגה השלטון עבר לידי פרלמנט חד-אגפי, שחבריו נבחרו בבחירות ישירות, ובידיו השליטה הבלעדית בחקיקה.
המלחמות הליברליות
אחיו של פדרו, מיגל, מונה כעוצר הממלכה והוסדרו בעבורו נישואין עם אחייניתו מריה השנייה ששהתה בלונדון. מיגל שהה במקום גלותו באוסטריה, לאחר שני ניסיונות מרד באביו. מיגל התייצב נגד משטרה המלוכני החוקתי של מריה השנייה וניסה לכפות משטר אבסולוטי. אי לכך, פרצו בפורטוגל עימותים מזוינים אשר נמשכו 6 שנים ובהם היו מעורבות גם מעצמות אירופיות נוספות. בניסיון להתיר את הסבך שנוצר, ויתר פדרו על קיסרות ברזיל העצמאית, וכפה את מרותו בפורטוגל בכח הזרוע. מיגל נאלץ לחדול מנסיונותיו לכפות משטר אבסולוטי. בכך, אושרר הסכם הפשרה של אבורה-מונטה. מעתה, הושבה על כנה החוקה הפורטוגלית משנת 1826, ונסללה הדרך לחזרתה של מריה השנייה לכס המלוכה בפורטוגל.
ליברליזם
לאחר תבוסת האבסולוטיסטים, התאפיין השיח הפוליטי הפורטוגלי במאה ה-19 באימוץ רעיונות ליברליים. עם זאת, לא הושגה בזירה הפוליטית הרגיעה המיוחלת. הליברלים היוו קבוצה הטרוגנית, השרויה במצב של מחלוקות פנימיות לא פשוטות בין האגפים המרכיבים אותה, אך מגובשת במאבק נגד האבסולוטיסטים. ועל כן חל בראש ובראשונה פילוג בין המתונים לבין הפרוגרסיביים. נקודת המחלוקת העיקרית הייתה בעניין החוקה. הפרוגרסיביים (ה"ספטמבריסטים") תמכו בחוקת 1821 והמתונים (ה"קרטיסטים") צידדו בחוקת 1826. המלכה תמכה במתונים והפקידה את רסן השלטון בידיו של קושטה קברל, ומינתה אותו לתפקיד שר המשפטים. קושטה קברל משל במדינה כרודן. אי-שקט שרר בקרב האוכלוסייה, ופרצה מלחמת אזרחים. המלכה נאלצה להדיחו ולקרוא למפלגה הפרוגרסיבית למשול במדינה.
שושלת בית סקסה-קובורג-גותה, אחרוני המלכים הפורטוגלים
ב-1836 נישאה המלכה מריה השנייה לנסיך פרדיננד ממשפחת האצולה הגרמנית סקסה-קובורג-גותה, אשר הוכתר כמלך פורטוגל לצידה כחוק בשם פרננדו השני. בשנת 1853 מתה מריה השנייה בדמי ימיה בעת לידת בנה האחד עשר והיא בת 34 בלבד.
יורשה של מריה השנייה לכתר היה בנה פדרו החמישי. בעת מות אימו הוא היה קטין, ואי לכך שימש אביו פרננדו השני כעוצר. בשנת 1855 הגיע פדרו לבגרות ונטל לידיו את רסן השלטון. שלטונו היה יציב לאורך שנים, ופורטוגל הפכה למונרכיה חוקתית לדוגמה, בה נשמרו זכויות הפרט והובטח חופש עיתונות נרחב.
המפלגות הליברליות השיגו קונצנזוס לגבי אופן ניהול משאבי הממלכה, פיתוחן של מסילות הברזל, המסחר והתעשייה, ושמו בצד את המחלוקות בעניין החוקה. אף על פי כן, שרר אי שקט חברתי. הואט קצב התיעוש והמודרניזציה בענף החקלאות ואף נזנח הטיפול בחינוך ובהוראת קרוא וכתוב, בהשוואה לכל מדינה אחרת במערב אירופה.
עם תום המשבר הפוליטי שפקד את הממלכה בשנים 1868–1872, שחפפו לשש שנות דמוקרטיה בספרד, שבה היציבות למערכת הפוליטית. נחנך בה מודל הרוטציה בין המפלגות, שבו שלטו לסירוגין שתי המפלגות העיקריות השולטות, המפלגה השמרנית והמפלגה הפרוגרסיבית. בשנות ה-80 (המאה ה-19) הוענקה זכות הבחירה הן לנשים והן לגברים, צעד משמעותי לקראת החלת זכות בחירה אוניברסלית. עם זאת, מרבית האוכלוסייה, כפרית ברובה, לא ידעה קרוא וכתוב וגם לא התערתה בעניינים פוליטיים, כך שנח היה לשלוט ללא מיצרים במערכת הפוליטית.
בפוליטיקה הפורטוגלית בשלהי המאה ה-19 בלטו מאפיינים של מונרכיה חוקתית - חל בה מודל פוליטי שבו שלטו המפלגות הפעילות בזירה בסבבים. מודל זה כונה בפורטוגלית rotativismo (כלומר - שלטון ב"רוטציה"), ולפיו שלטו שתי המפלגות העיקריות הפעילות באותה עת, המפלגה השמרנית (שכונתה Partido Regeneracionisa) והמפלגה הפרוגרסיבית (כינויה Partido Histórico או Partido Progresista) בסבבי שלטון עוקבים ולסירוגין.
ב-1890 התפתח משבר קולוניאלי באפריקה והפורטוגלים שיגרו למושבותיהם באפריקה מספר חילות משלוח, במטרה לאחוז בקרקע שבריבונותם ביתר יעילות. מבצעים צבאיים אלה הביאו לצמיחתה וגיבושה של קבוצת קצינים אפריקניסטים ואנטי-ליברליים, שעתידים היו למלא תפקיד חשוב בהיסטוריה המודרנית של פורטוגל. בו בזמן, נוספו לתנועות הרפובליקניות חסידים, ככל שדעכה קרנה של המונרכיה. ב-1908 נורו למוות המלך קרלוש הראשון ובנו נסיך העצר בידי מתנקשים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון. המלך החדש, מנואל השני, מנה את ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו, בין החולקים באשמה בהתנקשות. ז'ואאו פרנקו הודח, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. ב-1910 הוכרזה פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בממלכה המאוחדת.
הרפובליקה הראשונה
לאחר הפיכה בליסבון, בא הקץ למונרכיה והוקמה רפובליקה פרלמנטרית, ששרדה בין השנים 1910–1926. תומכי הרפובליקנים היו בגדר מיעוט אורבני במדינה בה אוכלוסייה כפרית בעיקרה, ורק לגברים יודעי קרוא וכתוב הוענקה זכות בחירה. בתקופה זו שררה אי-יציבות רבה במערכת הפוליטית - בפרק זמן של 16 שנים שלטו 9 נשיאים על 45 ממשלות. במרכז המערכת הפוליטית היה הפרלמנט ומליאתו הייתה זו שבחרה בנשיא הרפובליקה. כוחו של הנשיא היה מוגבל ויכולתו לתווך בין הסיעות השונות הייתה מועטה. מערכת המפלגות הייתה מפוררת, ושלטו ממשלות עם גיבוי מועט של הפרלמנט. אחת מסיעות המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית, "הדמוקרטים" ("Os Democráticos) שבהנהגת אפונסו קוסטה, הובילה את המערכת הפוליטית ושלטה גם במערכת המנהלית, ובאמצעות קסיקיזם (caciquismo), אף במנהל מערכת הבחירות. יתר הסיעות הרפובליקניות פנו לדרך של התקוממות, ושאפו להשתלט על הגה השלטון, בדומה לתומכי המונרכיה. רבו מאוד הקנוניות והניסיונות להפיל את השלטון. המשטר היה חלש ויישם ברישול מדיניותו, שנשלטה במידה רבה בידי הכנסייה, ובכך בא לידי עימות עימה וגם עם האוכלוסייה הכפרית.
פורטוגל השתתפה במלחמת העולם הראשונה (1914–1918). הקריסה בסחר הימי, והשימוש בכוחות צבא במלחמה, גרמו לבעיות רבות בחברה ובכלכלה של פורטוגל. האינפלציה דהרה והאספקה של חומרי גלם ומזון הייתה מקוטעת ודלה. בתנועת העובדים, אותה הוביל ארגון האנרכו-סינדיקליסטים לא ראו ברפובליקה גוף המייצג את עניינם, ועל כן נקטו בפעולות מחאה, כגון ריבוי שביתות, ואף פנו לאלימות פוליטית. מטרת ההפיכה שביצע סידוניו פאיש ב-1917 הייתה הקמת רפובליקה נשיאותית, תוך שילוב תומכי המונרכיה והקתולים. עם חלוף שנה, נרצח פאיש ובראשית שנת 1919 פרצה מלחמת אזרחים מוגבלת היקף בין תומכי המונרכיה לתומכי המשטר הרפובליקני, שבעקבותיה הוחזרה על כנה החוקה של 1911. המערכת השלטונית הזו שרדה במשך 8 שנים ונדרשה להתמודד עם בעיות חברתיות לא מעטות וכן עם התקוממויות וניסיונות הפיכה. ב-1926 ביצעו אנשי צבא הפיכה וכפו על פורטוגל דיקטטורה צבאית.
המדינה החדשה
עם ההפיכה הצבאית של 1926, בא הקץ לרפובליקה הפורטוגלית הראשונה והחלה תקופה של משטר צבאי דיקטטורי בהנהגתו של הגנרל קרמונה. ב-1928, החל המצב הפיננסי במדינה להדאיג מאוד את הממשלה. בשנה זו מינה קרמונה את אנטוניו דה אוליביירה סלזר, פרופסור מוערך לכלכלה, שנודע כפעיל במפלגה קתולית, לתפקיד שר האוצר. בהדרגה, צברה השפעתו של סלזר בממשלה משקל, וב-1932 הוא מונה כראש הממשלה. החל מאותה עת, פעל למסד במדינה את משטרו, שכונה "המדינה החדשה" (Estado Novo), ונודע גם בכינוי "סלזריזם". במחשבתו הפוליטית של סלזר בלט הניגוד לקומוניזם ולמסורות של ליברליזם פוליטי וכלכלי. הוא היה שמרן ולאומן מובהק, והתמקד בפעילותו הפוליטית באזורים כפריים, סביבה שראה כאידיאלית לשם כך.
ב-1932 נטש סלזר את תפקידו כשר האוצר והתמנה לתפקיד ראש הממשלה. בכך החלו להתגבש אושיות המשטר החדש, שתחתיו הותרה פעילותה של מפלגה יחידה, היא מפלגת האיחוד הלאומי (União Nacional). דפוסי שלטון שאפיינו משטר זה כללו, בין השאר, נטייה להתערבות תדירה בכלכלה וגישה שלטונית אנטי-פרלמנטרית. אין תמימות דעים בהיסטוריוגרפיה בשאלת סיווג משטרו של סלזר כמשטר פשיסטי. תדיר יותר השימוש במינוחים כמו משטר אוטוריטרי או פשיזם קלריקלי. עם זאת, רב הדמיון בין משטרו של סלזר לדוגמאות משטר אחרות בתקופתו, כמו משטרו של מוסוליני באיטליה והמשטרים הדיקטטורים של מיגל פרימו דה ריברה ושל פרנסיסקו פרנקו בספרד. פורטוגל תמכה במשטרו של פרנקו במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939), וטיפחה עמו מערכת יחסים מיוחדת, שלא פעם הייתה כרוכה בחשדנות הדדית (הברית האיברית). עם זאת, כיבדה פורטוגל את הברית המסורתית שלה עם אנגליה, ובעטיה אף דבקה בעמדה נייטרלית לאורך מלחמת העולם השנייה, תוך הזדהות לכאורה עם מטרות בעלות הברית, להבדיל מספרד, שצידדה יותר במדינות הציר.
ב-1933 נכנסה לתוקף חוקה חדשה, בעלת מאפיינים התואמים חוקה במשטר נשיאותי, אשר אפשרה את קיומה של מועצה לאומית והתירה את פעילותם של תאגידי עובדים, המזוהים עם בעלי מקצועות. למעשה, עוממה דמות הנשיא ובמועצה הלאומית לקחו חלק נאמני המשטר. הסמכות והשררה רוכזו תחת דמותו של ראש הממשלה סלזר.
המפלגות הפורטוגליות הוותיקות נעלמו מהמפה הפוליטית, ויוצאת מכלל זה היא המפלגה הקומוניסטית הפורטוגלית, אשר הוקמה ב-1921 וראשיה נרדפו ללא לאות בידי המשטרה החשאית הפוליטית. מעמדה של הצנזורה, אשר נחנכה ב-1926, התחזק ונאסרו השביתות באופן גורף. ב-1936 ייסד המשטר את הלגיון הפורטוגלי, מיליציה הפועלת בהשראה פשיסטית, ואת ארגון הנוער הפורטוגלי (Mocidade Portuguesa), שמטרתו לגבש תחתיו בני נוער וצעירים ולהחדיר בהם את המערכת הרעיונית של המשטר.
במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה פורטוגל על נייטרליות, ונהנתה מהכנסות נאות ממכירת המתכת טונגסטן, ששימשה בייצור כלי נשק. בשנת 1949 הצטרפה פורטוגל לארגון הברית הצפון אטלנטית (NATO), וב-1955 גם לאו"ם.
בשנות השישים, האמירו מאוד שעורי ההגירה מפורטוגל. ארצות היעד העיקריות של המהגרים הפורטוגלים, אשר חיפשו אחר תנאי מחיה טובים יותר, היו צרפת ומערב גרמניה.
ב-19 בדצמבר 1961 כבשו כוחות צבא של הודו את המושבות הפורטוגליות גואה, דאמאן ודיו. באותה השנה, פרצה מלחמת עצמאותה של אנגולה מפורטוגל.
המלחמה הקולוניאלית
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלו תמורות מהותיות בשאיפה להגדרה עצמית ובכמיהה לעצמאות במושבות אירופה מעבר לים. לתמורות אלה הקשרים פוליטיים וחברתיים אופייניים לאותה התקופה. בעטיין החלו מושבות המעצמות הקולוניאליות האירופיות להתמרד ולתבוע את עצמאותן, או לחלופין דרשו להחיל בהן מעמד מדיני שווה לזה של מדינות האם באירופה. מושבות פורטוגל, שבאותה התקופה כונו במטרופולין "פרובינציות עבר הים" (provincias ultramarinas), לא חרגו מכלל זה, ובשנים 1961–1964 פרצו הפגנות אלימות כנגד כוחות הצבא הפורטוגליים המוצבים במושבות מעבר לים. תחילה, פרצו התקוממויות באנגולה ובמהרה הן גלשו גם לגינאה ביסאו, כף ורדה וב-1964 אף למוזמביק. בהמשך, התדרדר המצב ופרצו מאבקים מזוינים בזירות שונות, אותם כינו ההיסטוריונים הפורטוגלים בשם "מלחמות עבר הים" (guerras ultramarinas) ואילו ילידי המושבות טבעו את המינוח "מלחמות השחרור". הקושי האובייקטיבי הכרוך בניהול מלחמה בשלוש חזיתות שונות (לא כולל מזרח טימור, בה לא ניתן היה להתערב כלל, בגלל ריחוקה מאירופה) וההקשרים הפוליטיים והחברתיים הכרוכים בכך, בצילה של הדיקטטורה, הביאו את העם בפורטוגל הקונטיננטלית להתקומם. בשנת 1974, ביצע הצבא הפיכת קטיפה, שכונתה מהפכת הציפורנים, ובכך שחרר את העם מעול משטר הדיכוי ובפורטוגל הונהגה דמוקרטיה.
מהפכת הציפורנים
ב-25 באפריל 1974, ביצעה קבוצה של קציני הצבא הפורטוגלי הפיכה, שנודעה בכינוי "מהפכת הציפורנים", בשל דרך התנהלותה הבלתי אלימה. מנהיגי המהלך, שנודעו בכינוי "הקפיטנים של אפריל" ("Capitães de Abril"), גיבשו צעדים שיש לנקוט לאחר ההפיכה, בעדיפות עליונה, והם: פירוקה של המשטרה החשאית הפוליטית ("PIDE"), החזרת חופש הביטוי והמחשבה על כנם, הכרה במפלגות הפוליטיות הקיימות וקיום משא ומתן עם תנועות השחרור במושבות.
על פי המתווה, את השלטון תפסה חונטה להצלה לאומית, בה חברים קציני צבא. גוף זה הוחלף בהמשך בידי מועצת מהפכה, אשר החזיקה ברסן השלטון בשנים 1975–1982. אנטוניו דה שפינולה מונה לנשיא הרפובליקה. בנוסף, מונתה ממשלה זמנית ובראשה אדלינו דה פלמה קרלוש. החלה תקופה סוערת אשר כונתה בשם "Processo Revolucionário em Curso" (בעברית: "תהליך מהפכני בהשתלשלות" או "תהליך מהפכני מתגלגל").
ב-11 במרץ 1975 ריחף מעל פורטוגל איום של הפיכה בידי גורמי ימין, בראשות אנשי צבא המקורבים לשפינולה. שפינולה עצמו לא שבע נחת מכך שהמדינה נוהלה לדעתו בידי אגף שמאלני במערכת הפוליטית במדינה, ועזב את פורטוגל לספרד. באותו היום, נקטה הממשלה בצעדים כלכליים בעלי גוון סוציאליסטי והכריזה על הלאמת הבנק לביטוחים.
ב-25 באפריל 1975, שנה לאחר ההפיכה, נערכו ברוב חגיגיות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות, בהן נבחרו חברים במועצה מכוננת לחוקה, שמטרתה לנסח עבור פורטוגל חוקה דמוקרטית. זו אושררה ב-2 באפריל 1976 והיא תקפה עד ימינו. בעיתויים שונים עברו חלקים ממנה בחינה וניסוח מחודשים.
הרפובליקה השלישית
בשלב ראשון לאחר ההפיכה, התגבש סביב אנטוניו דה שפינולה זרם שמרני מאוחד של אנשי צבא, וכנגד נוצר אגף סוציאליסטי סביב ראש הממשלה ואשקו גונסלווש וכן סביב הגנרלים פרנסישקו דה קושטה גומש, אוטלו סאראיווה דה קרווליו וסלגיירו מאיה, חברי תנועת הכוחות המזוינים, ה-MFA (פורטוגלית: Movimento das Forças Armadas). מיד עם התבססות הזרם הסוציאליסטי, החלו להתבצע הלאמות ורפורמה אגררית. החוקה של 1976 קבעה תוואי לגיבוש סוציאליזם בכפיפה אחת עם גורל המדינה. הגנרל שפינולה נאלץ לצאת לגלות בברזיל.
בשנת 1979 ניצחה בבחירות לפרלמנט, לראשונה לאחר מהפכת הציפורנים, קבוצה פוליטית הממוקמת בימין-מרכז המפה הפוליטית (ממשלתם של פרנסישקו דה סא קרניירו ופרנסישקו פינטו בלסמאו). הממשלה שיתפה פעולה עם האופוזיציה הסוציאליסטית, על מנת לבצע רפורמה חוקתית. החוקה החדשה, אשר נכנסה לתוקף בשנת 1982, ביטלה כמה מוסדות אשר נוצרו לאחר ההפיכה, ביניהם מועצת ההפיכה. במסגרת כינון החוקה, נוסד בית דין לחוקה על פי דוגמתם של אלה הפועלים במדינות דמוקרטיות. בשנת 1985, מונה אניבאל קאבאקו סילבה לתפקיד ראש הממשלה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מהפלג השמרני. שנתיים לאחר מכן השיגה המפלגה רוב מוחלט. קאבאקו סילבה נשאר בשלטון עד לשנת 1995. הוא קידם מדיניות כלכלית נאו-ליברלית והפריט את אותן החברות אשר הולאמו לאחר ההפיכה. בשנים 1995–2002, הממשלה הייתה בידיו של הסוציאליסט אנטוניו גוטרש. מקאו, מושבתה האחרונה של פורטוגל באסיה, הושבה לריבונותה של סין ב-20 בדצמבר 1999.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-17 במרץ 2002, זכה הימין הפורטוגלי שוב ברוב הקולות. עם ספירת 62.3% מהקולות, אחוז הקולות עבור המפלגה הסוציאל-דמוקרטית תחת הנהגתו של ז'וזה מנואל ברוזו עמד על 40.1% מסך קולות המצביעים. המפלגה הסוציאליסטית השיגה 37.9% מהקולות והשמרנים של המפלגה העממית השיגו 8.8%. בקואליציה שבנה בארוזו הופקד תיק המשפטים, העבודה והרווחה בידי פאולו פורטאס, מנהיג המפלגה העממית. הסוציאליסטים שמרו בידם את תפקיד נשיאות הרפובליקה, עם ז'ורז' סאמפאיו כנשיא.
בשנת 2004 נבחר בארוזו להחליף את רומנו פרודי בתפקיד נשיאות הנציבות האירופית. יורשו בתפקיד ראש הממשלה, פדרו סנטנה לופז כיהן בתפקיד למשך תקופה קצרה, עד אשר התפזרה המועצה הלאומית, לצורך בחירתו של ראש ממשלה חדש. בבחירות שנערכו בפברואר 2005 השיגה המפלגה הסוציאליסטית לראשונה רוב מוחלט. ז'וזה סוקרטש מונה לראש הממשלה.
מוריס לבלאן
מוריס לבלאן (Maurice Leblanc; 11 בדצמבר 1864, רואן - 6 בנובמבר 1941, פרפיניאן), סופר צרפתי.
מוריס לבלאן הוא מחברם של רומנים בלשיים וספרי הרפתקאות. הוא זכה לפרסום עולמי הודות לגיבור שהמציא, הפורץ הנוצץ ארסן לופן (Arsène Lupin). מוריס לבלאן נולד בניתוח שהביא ליתמותו מאם. אביו, שהיה סוחר עשיר, הועיד לו עתיד של תעשיין, אך הוא סירב לכך ועבר לפריז כדי לבנות לעצמו חיים של סופר.
יצירתו של מוריס לבלאן
היצירות הראשונות של מוריס לבלאן הזוגות (Des couples), אישה (Une femme), הנה הכנפיים (Voici des ailes) עוררו את עניינם של ז'ול רנאר (Jules Renard) ושל אלפונס דודה (Alphonse Daudet) והביאו לו הצלחה. בשנת 1901 פרסם את הרומן האוטוביוגרפי ההתלהבות (L'Entousiasme).
בשנת 1905 הזמין אצלו פייר לאפיט (Pierre Laffitte) נובלה שתישא את השם מעצרו של ארסן לופן (על שמו של אחד מחברי מועצת העיר של פריז). כעבור שנתיים הופיע הספר. הספר ארסן לופן נגד הרלוק שולמס, המעמיד את שרלוק הולמס באור מגוחך, עורר את זעמו של ארתור קונאן דויל.
מוריס לבלאן קיבל את ההשראה לדמותו של ארסן לופן מאדם בשר ודם, האנרכיסט מריוס יעקב. בהמשך, לבלאן התנער מכך וטען שארסן לופן אינו מייצג אותו. הוא כתב 20 יצירות על ארסן לופן, ובצרפת קיים מוסד של ידידי ארסן לופן. דמותו של ארסן לופן היוותה בסיס ליצירת דמויות חדשות באותו סגנון. והמפורסמת שבהן היא דמותו של פנטומס (Fantômas).
ביתו בעיירה אטרטה משמש כיום כמוזיאון לחייו ויצירותיו (Le Clos Lupin - Maison Maurice Leblanc).
שניאור זלמן גוראריה
היה חסיד בולט של האדמו"ר הריי"צ מחסידות חב"ד ושל ממשיכו, רבי מנחם מנדל שניאורסון.
קורות חייו
נולד לנתן ואסתר גוראריה בעיר קרמנצ'וג, בשנת 1919 הגיעה משפחתו לחצר האדמו"ר הרש"ב מחב"ד. עקב המהפכה הבולשביקית נאלץ אביו להמיר את כל רכושו לכסף מזומן אך הכסף נשדד, לאחר תקופה נפטר אביו. האדמו"ר אימצו והחל לחנכו כבנו. כשעבר הרבי ללנינגרד מינה את החסיד מאיר שמחה חן לדאוג לחינוכו לאחר שלא נמצא לו מורה מתאים החליט חן להכניסו לישיבת תומכי תמימים בנעוול אך נתקל בהתנגדות מהנהלת הישיבה שסרבה לקבלו מפני גילו הצעיר, הרבי שלח את מזכירו יחזקאל פייגין לישיבה וזה דאג להכניסו לישיבה.
ב-1931 נשלח לישיבות ליטאיות על מנת לגרום לבחורים ללמוד חסידות ולהכניסם לחסידות חב"ד, בין השאר ביקר בישיבות מיר, פונוביץ' וקמניץ. בשנים שלאחר מכן כיהן כר"מ בישיבת תומכי תמימים בורשא, כן עסק בהוצאת קובץ "התמים".
ב-1939 היה יחד עם האדמו"ר הריי"צ בורשא, משם נמלט לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה לניו יורק יחד עם כלתו חוה, בתו של האדמו"ר מקופישניץ רבי אברהם יהושע השיל, שם נישאו. לאחר בואו של הרבי לניו יורק, החל לפקוד מדי יום את בית מדרשו ואת הישיבה והחל לשמש בה כר"מ ולאחר תקופה מונה למנהל הישיבה.
עקב קשיים כלכליים החל לעסוק בליטוש יהלומים, לאחר מכן החל לעסוק בתחומי מסחר שונים ועד מהרה התעשר.
גם לאחר פטירת רבי יוסף יצחק, ומינויו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, נשאר הרב גוראריה בן בית אצל הרבי, בין השאר הטיל עליו הרבי להיות אחראי על בריאותה של אשתו, הרבנית חיה מושקא שניאורסון. כן, התעסק הרב גוראריה באכלוס שכונת קראון הייטס בחסידי חב"ד.
כל ימיו סבל מכליותיו וכן ממחלות לב, בערב ראש השנה תשס"ד, עלה לאוהל חב"ד לובביץ', וקיבל שם התקף לב, נפטר למחרת בבית החולים, הוא נקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי בחלקת אגודת חסידי חב"ד על יד אוהל חב"ד לובביץ'.
בן דודו הוא הרב שמריהו גוראריה, חתנו של האדמו"ר הריי"צ.
דסקי גריי
דסקי גריי (באנגלית: Dusky Grey) הוא צמד מוזיקלי ולשי שנוסד ב-1 בספטמבר 2016.
קריירה
ב-22 במרץ 2019, הצמד הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלהם, Communication.
ב-8 במאי – 11 במאי 2019, הצמד הופיע בפסטיבל המוזיקה The Great Escape Festival.
קרחון נאש
קרחון נאש (באנגלית: Nash Glacier) הוא קרחון ארוך, המנקז את מורדותיו הצפוניים של רכס דנידין בהרי האדמירליות שבאנטארקטיקה.
קרחון נאש נשפך לקרחון ואליס וקרחון דניסטון, ואלה נשפכים אל האוקיינוס הדרומי מזרחית לכף סקוט.
אורכו של הקרחון 32 קילומטרים.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
מגפת הקורונה באיסלנד
מגפת הקורונה, בה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה באיסלנד, התפשטה אל המדינה בסוף פברואר 2020.
איסלנד לא הטילה סגר מקיף, אלא הסתפקה בהגבלות מתונות יחסית, ולא מיהרה לסגור את גבולותיה. מדיניותה התבססה על מספר רב של בדיקות, שחלקן נעשו גם למדגם אקראי של האוכלוסייה, ועל איתור נשאים ובידודם. בסך הכל נערכו עד תחילת יוני כ-63,000 בדיקות, יחס של 182 בדיקות ל-1,000 נפש, מהגבוהים בעולם. מחצית הבדיקות בקירוב נעשו על מדגם אקראי של האוכלוסייה. מספר הנדבקים היומי הגיע לשיא של 104 ב-24 במרץ והחל לרדת בחדות בתחילת אפריל. בשבוע הראשון של יוני התגלו רק 4 מקרים. בסך הכל התגלו עד 10 ביוני 1,807 חולים, מהם 343 שהגיעו מחו"ל. 112 חולים נזקקו לאשפוז ו-10 מתו, שיעור תמותה לנפש נמוך יחסית.
היא סגרה בהדרגה את מקומות הבילוי והמספרות, אסרה על התקהלויות של יותר מ-20 איש והשעתה את הלימודים.
ב-15 ביוני 2020, לאחר שהתחלואה ירדה קרוב לאפס, חודשו טיסות התיירים לאיסלנד, תוך שהמבקרים מחויבים בבדיקה אך לא בבידוד.
בסוף יולי 2021 החל גל תחלואה נוסף.
התפשטות המגפה
ב-24 בינואר הודיעה הנהלת הבריאות האיסלנדית כי כל הנוסעים שיחזרו מווהאן, שבה התפרץ נגיף הקורונה לראשונה וינחתו בנמל התעופה הבינלאומי קפלאוויק ב-14 הימים האחרונים יעברו הערכה רפואית בנמל התעופה.
ב-27 בינואר הכריזה המחלקה להגנה אזרחית באיסלנד על שלב האי ודאות בתגובה להתפרצות נגיף הקורונה בסין.
ב-31 בינואר, המדינה פתחה בתוכנית בדיקות מקיפה. נבדקו אנשים שסבלו מתסמיני קורונה קלים ואזרחים שנסעו לאזורים שנחשבים למוקדיה התפרצות - סין, איטליה, אוסטריה ושווייץ - או אנשים שהיו במגע עם נדבקים.
ב-28 בפברואר הודיעה איסלנד על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. על פי הדיווח, מדובר בגבר אזרח איסלנד בשנות ה-40 לחייו, חזר מחופשת סקי באנדאלו שבצפון איטליה ב-22 בפברואר. כאשר פיתח סיפטומים לאחר נחיתתו הוא נכנס לבידוד בבית החולים לנדספיטלי בבירה רייקיאוויק. כתוצאה מכך, הכריזה הנציבות הלאומית של משטרת איסלנד על שלב כוננות להתפשטות של נגיף הקורונה.
ב-2 במרץ בתגובה לגידול במספר מקרי ההידבקות בנגיף הקורונה המגיעים למדינה מאיטליה. הכריזה הנהלת הבריאות האיסלנדית על איטליה כאזור בסיכון גבוה להדבקה בנגיף, וכל מי שמגיע מאיטליה למדינה יחויב להיכנס לבידוד ביתי למשך 14 יום.
כמו כן, החל מ-2 במרץ עובדי רפואה באיסלנד התבקשו להישאר באיסלנד ולהימנע מטיול לחו"ל.
ב-3 במרץ בדו"ח עיתונאים רשמי, הוכרז כי מי שיפר את הבידוד יקבל עד שלושה חודשי מאסר, מכיוון שהוא עלול להעביר את הנגיף לאנשים נוספים.
ב-6 במרץ הנהלת הבריאות האיסלנדית החליטה לאור גידול המקרים המגיעים מאישגל שבאוסטריה, להכריז גם אזור זה כאזור בסיכון גבוה להדבקה בנגיף הקורונה. בתגובה לכך, הרשויות במדינת טריול שבאוסטריה טענו כי האיסלנדים שחזרו מאישגל כנראה נדבקו בטיסה ממינכן אך זה נחשב ל"סביר מאוד" על ידי רשויות הבריאות האיסלנדיות שכן קבוצה זו הציגה תסמינים זמן קצר לאחר הטיסה.
באותו יום, הודיעו המחלקה להגנה אזרחית וניהול החירום של איסלנד על שלב מצוקה של הגנה אזרחית לאחר שהתוודעו כי התרחשו 4 מקרי הדבקה בתוך הקהילה.
ב-13 במרץ הודיעה איסלנד על סגירת כל בתי הספר העל-יסודיים והאוניברסיטאות ייסגרו החל מ-16 במרץ והודיעה על איסור התקהלויות והתכנסויות של למעלה מ-100 איש. החל מ-13 במרץ, החלה בדיקה של כלל האוכלוסייה, שלא סבלה מתסמינים או שפיתחה תסמינים קלים בלבד כמו הצטננות קלה.
ב-17 במרץ הודיעה איסלנד על מקרה מוות ראשון מנגיף הקורונה בשטחה. הקורבן, הוא אזרח אוסטרליה בשנות ה-30 לחייו מת זמן קצר לאחר שהגיע לקליניקה בהוסאוויק, עיירת דייג בצפון איסלנד.
ב-18 במרץ הכריזה איסלנד על כל העולם כאזור בסיכון גבוה להדבקה בנגיף הקורונה. כל הטיסות לחו"ל נעצרו ותושבי איסלנד הנמצאים בחו"ל נקראו לחזור למדינה מהר כל עוד זה אפשרי. תושבי איסלנד שיחזרו מחוץ למדינה ידרשו להיכנס לבידוד ביתי.
ב-23 במרץ הודיעה איסלנד על מקרה מוות ראשון של אחד מאזרחיה, כתוצאה מהידבקות בנגיף הקורונה. הקורבן, היא אישה בשנות ה-60 לחייה אשר סבלה ממחלה כרונית.
עד 14 באפריל ביצעה איסלנד בדיקות ל-36,000 תושבים – 10 אחוז מהאוכלוסייה שלה. בניגוד למדינות אחרות איסלנד בחרה שלא לסגור את מעונות היום ואת בתי הספר היסודיים. התיכונים והאוניברסיטאות נסגרו ב-16 במרץ. גם בריכות השחייה, היכלי הספורט, בתי הקולנוע, הפאבים והמסעדות נסגרו.
באמצע אפריל, הממשלה אמרה שהיא מאמינה ששיא המגפה כבר מאחוריה.
עד אמצע ספטמבר, היה מספר חד ספרתי של נדבקים חדשים בממוצע.
בתחילת אוקטובר, בשל עליה בתחלואה, היא סגרה את כל הבארים, השיבה את ההמלצה לשמור על מרחק של 2 מטר אחד מהשני, סגרה את המספרות, מכוני המסאז’ והבריכות הציבוריות. ספורט שדורש קרבה פיזית הופסק, אירועים הוגבלו ל-20 נוכחים (לפני כן היו 200 ) בחלל סגור ומסעדות הורשו לפעול רק עד 21:00.
בנובמבר החלה ירידה בתחלואה. באמצע החודש, החלו הקלות מסוימות, ביניהן הגדלת ההתקהלות המותרת ל-25 פתיחת מספרות וכו'. בסוף 2020, ההתקהלות המותרת הייתה עשר ובריכות ציבוריות היו פתוחות. בתחילת ינואר 2021, ההתקהלות המותרת הוגדלה. ב-24 בפברואר הוגדלה ההתקהלות לחמישים.
DAF-2
DAF-2 הוא הגן הביולוגי הראשון שהתגלה, אשר הוכח, שביטול או ניטרול פעילותו יכולים לגרום לאריכות ימים, או לחלופין, פעילותו הרגילה גורמת לקיצור משך החיים. פרופסור סינתיה קניון, מגלת הגן, כינתה אותו לפיכך: The Grim Reaper Gene או בעברית, גן מלאך המוות.
הגילוי
ב-1993 הצליחה הגנטיקאית האמריקאית פרופסור (אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו) סינתיה קניון (נולדה ב-1954) לזהות ולהרוס גן ספציפי אחד בנמטודה, הקרויה Caenorhabditis elegans, ובכך לגרום להכפלת משך חייה של התולעת הזעירה. קניון קראה לגן זה בשם DAF-2. גן זה, או לפחות גן הדומה לו מאוד בהרכבו, מצוי גם בבעלי חיים מפותחים יותר, לרבות ב-DNA האנושי.
במהלך עשרים השנים שלאחר מכן גילתה קניון גנים נוספים שניתן לשנותם ולהאריך את משך חייה של התולעת עד פי שישה ויותר ממשך החיים הטבעי שלה, עד למקסימום של 144 יום במקום משך החיים הטבעי הממוצע של הנמטודה - 20 יום. חשוב לציין בהקשר זה גם, כי התולעת הזעירה שומרת על נעוריה במשך חלק ניכר מתוספת החיים שניתנה לה, דהיינו, אין מדובר רק בעצם הארכת החיים, אלא בהארכת החיים האיכותיים. פרופסור קניון גם גילתה לאחר מכן, שהריסתו או ניטרולו של גן אחר, DAF-16, שגם לו יש מקבילה אנושית, יכולים לחולל את התהליך ההפוך ולקצר בחזרה בחצי את משך חייה של אותה נמטודה, כלומר פעילותו הרגילה של גן זה גורמת לאריכות ימים. פרופסור קניון כינתה לפיכך את הגן הזה בשם elixir gene - גן סם החיים.
פעולתו של הגן
הגן DAF-2 מקודד ליצירתו של הקולטן או הרצפטור, אשר קולט את ההורמון IGF-1. שמו של ההורמון הזה הוא קיצור של Insulin-like growth factor 1, או בעברית - פקטור גדילה דמוי אינסולין 1. מדובר בסוג של הורמון גדילה, בעל הרכב מולקולרי דומה מאוד לזה של אינסולין. IGF-1 ממלא תפקיד חשוב בבניית הגוף והאיברים השונים בעת הגדילה, וגם בתהליכים אנאבוליים (בונים) בגוף, לאחר גמר הגדילה. הגן DAF-2 ממלא אם כן את התפקיד המשלים, על ידי הקידוד לרצפטור של ההורמון הזה, דהיינו, הוא הגורם המאפשר לתאי המטרה לקלוט לתוכם את ההורמון.
כיום ידוע, כי, משהסתיימה גדילתו של בעל החיים, בין אם מדובר בנמטודה ובין אם האדם, ההורמון מתחיל למלא תפקיד חשוב בהזדקנותם ודעיכתם. פגיעה בגן המקודד או יוצר את הרצפטור לקליטתו של ההורמון, מסבירה אם כן היטב איך היא גם מאריכה את משך החיים. עם זאת, ברור שהפגיעה ביכולת לקלוט את ההורמון פוגעת גם בתפקודיו הבונים, האנאבוליים, הפעילים גם לאחר גמר הגדילה, כך שהריסתו של הגן DAF-2 גורמת במקביל גם לגידול בתמותה, למשל עקב העדר יכולת לתקן איברים שנפגעו במחלות שונות.
במהלך כעשרים השנים שעברו לאחר הגילוי של הגן DAF-2, התגלו גנים דומים נוספים, המקודדים לרצפטורים לאינסולין עצמו כמו גם למולקולות דמויות אינסולין אחרות, ולהורמון הגדילה והסתבר, כי ניתן להאריך בצורה משמעותית את תוחלת החיים הממוצעת וגם המקסימלית של כל בעלי החיים ככל הנראה, כלומר לרבות האדם, אם הורסים את DAF-2 או דומיו.
הפעולה הביוכימית
התהליך הביוכימי הרלוונטי מתחיל בעלייה של רמות IGF-1. קולטני ההורמון נכנסים כתוצאה מכך לתהליך הקרוי Phosphorylation cascade או בעברית - מפל זירחון, שבו אנזים אחד גורם לפוספורילציה של אנזים אחר, הגורם מצידו לזירחון של אלפי חלבונים. בתהליך זה עובר זירחון, בין השאר גם החלבון DAF-16 הנוצר על ידי גן סם החיים. DAF-16 מזורחן הוא בלתי פעיל, כך שרמה גבוהה של IGF-1 מנטרלת את סם החיים.
דיאטת רעב והגנים לחיים ולמוות
מזה שנים רבות ידוע כי הפחתת צריכת הקלוריות של חיות מעבדה מאריכה את חייהן בצורה משמעותית. פרופסור קניון גילתה את המנגנון הגנטי הכרוך בתופעה זו. מסתבר כי הוספת פחמימות לדיאטה של נמטודות גורמת לכך שהן מייצרות יותר אינסולין, כדי לסלק את עודף הסוכר מהדם. עודף האינסולין גורם מצידו ליותר פעילות של DAF-2 לקליטתו, כלומר עודף פעילות של גן מלאך המוות. וההפך כמובן קורה, כאשר כמות הסוכרים בדם יורדת. כתוצאה, דיאטה עתירת פחמימות מקצרת את החיים בצורה משמעותית ודיאטת רעב מאריכה אותם.
מסתבר שגן סם החיים, שהריסתו או ניטרולו גורמים לצמצום משך החיים, מאבד מפעילותו על ידי תוספת של אפילו 2% בלבד, לדיאטת הגלוקוז שמקבלת אותה תולעת זעירה.
תגלית זו גרמה לכך שקניון עצמה נכנסה מאותו יום ואילך לדיאטה מעוטת סוכרים.
אל-וכרה
אל-וכרה (בערבית: الوكرة) היא עיר שנמצאת במחוז אל-וכרה, קטר.
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת כ-14 ק"מ מבירת קטר, דוחה.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוגוסט (37 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (20 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 94 מילימטרים בשנה. חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (24 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
תורת הכמות של הכסף
תורת הכמות של הכסף (Quantity Theory of Money) היא תאוריה מקרו-כלכלית מוניטרית שמסבירה שינויים בתוצר וברמת המחירים כפועל יוצא של שינויים בכמות הכסף במשק. תאוריה זו מהווה חלק בלתי נפרד מלימודי המבוא למאקרו-כלכלה בזכות פשטותה.
יישום
הטענה היא שגידול בכמות הכסף M יגרום לשינוי ביחס ישר של התוצר Q (אם המשק אינו בתעסוקה מלאה) או של רמת המחירים P תוך יצירת אינפלציה (אם המשק בתעסוקה מלאה).
טענה אחרת היא ששינוי בתוצר Q יוביל לשינוי ביחס ישר של כמות הכסף M דרך שוק הכסף. למשל- אם תהיה צמיחה והתוצר יגדל, הביקוש לכסף יגדל כי המשק יצטרך יותר כסף כדי "לקנות" את התוצר במהירות מחזור נתונה, כתוצאה מכך הביקוש לכסף יעלה בשוק הכסף, והריבית תעלה וכתוצאה מכך הצמיחה עלולה להיעצר. כמובן שאם הצמיחה תלוּוֶה בגידול בהיצע הכסף על ידי הבנק המרכזי - הריבית לא תשתנה והצמיחה תימשך.
הנריק ורגלנד
הנריק ארנולד ורגלנד (בנורווגית: Henrik Arnold Wergeland; 1808 – 1845) היה משורר, פרוזאיקן ומחנך נורווגי, הנחשב למשורר משפיע ביותר, למשורר הלאומי של נורווגיה ולאחד מסמלי החירות הנורווגית. ורגלנד גם ידוע בשל מאבקיו למען היהודים בנורווגיה.
נעורים
הנריק ורגלנד נולד ב-17 ביוני 1808 בעיירה כריסטיאנסנד שבנורווגיה. אביו, ניקולאי ורגלנד, היה מחברי הוועדה שהכריזה על עצמאות נורווגיה בשנת 1814, ושם אמו היה אלטה דורותיאה טאולו (Alette Dorothea Thaulow). משפחתו של ורגלנד חיה באידאולוגיה של חופש רוחני. אחותו של ורגלנד הייתה הסופרת קמילה קולט. שלוש שנים לאחר הכרזת העצמאות עבד ורגלנד לתקופה מסוימת בוועדה, שהתכנסה באיידסבול (Eidsvoll).
בשנת 1825, בגיל 17, עבר ורגלנד ללמוד תאולוגיה, היסטוריה ובוטניקה באוניברסיטת כריסטיאנה (כיום אוסלו, בירת נורווגיה). ורגלנד נכנס במהרה לעשייה נמרצת בתחום התרבות בכריסטיאנה, שהיית אז רק עיר בורגנית קטנה בת כ-20,000 תושבים, ותוך שנתיים כבר הרים את תדמיתה הספרותית. ורגלנד עסק מעט גם בפילוסופיה של החינוך, כשמצד אחד תמך ברעיונותיו של רוסו, ומצד שני החזיק בדעות שמרניות, אשר קובצו בספר קטן שהוציא תחת השם "Henrikopædie. Kortfattede Love for Opdragelsen fra den spædeste Alder". את התואר בתאולוגיה סיים בשנת 1829, לאחר 4 שנות לימוד, היות שלמד אותו בפיזור-מה עקב פעילויותיו התרבותיות.
מצר נבלסקוי
מְצַר נבלסקוי (ברוסית: Пролив Невельско́го Proliv Nevelskogo) הוא מצר ים בין האי סחלין לבין יבשת אסיה במזרח הרחוק הרוסי. המצר מקשר בין מצר הטטרים שמדרום לו לבין אמור לימאן (אסטואר של נהר האַמוּר וחלקו הצפוני של מצר הטטרים) שמצפונו.
רוחבו של המצר בנקודה הצרה ביותר הוא 7.3 ק"מ, עומקו 7.2 מ' ואורכו כ-56 ק"מ.
הוא קרוי על שמו של גנאדי נבלסקוי (1813–1876), אדמירל רוסי וחוקר המזרח הרחוק שגילה ב-1849 כי ניתן להפליג אליו מים אוחוצק דרך אמור לימאן ובכך תרם לקביעה שסחלין הוא אי ולא חצי אי. כמו כן, נחשב נבלסקוי למייסד של ניקולאייבסק על אמור.
בתקופת שלטונו של סטלין קודם פרויקט לכריית מנהרה באורך של כ-10 ק"מ מתחת למצר (מנהרת סחלין). כיום בנוסף נבחנת האפשרות לחבר את סחלין ליבשת באמצעות הקמת גשר.
הנריק ורגלנד
תחילת היצירה
בשנת 1830 הוציא ורגלנד לאור את ספר השירה האפית, "Skabelsen, Mennesket og Messias", אותו החשיב ורגלנד לפסגת יצירתו. הספר נכתב כמין תגובה לספר "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון, כשמתוארת בו מלחמה בין האור לחושך, המסתיימת בכיוון האופטימי, שהיה השקפת-עולמו של ורגלנד. מעט לאחר מכן הוציא את ספר השירה "שירי סטלה" (Stella poems), העוסק באהבה ובהנאה מהחיים.
צרפת והשנים האחרונות
בשנת 1831 עבר ורגלנד לגור בצרפת שם חי 15 שנים, עד מותו בשנת 1845. בתקופה זו עסק בעניינים שונים: כתיבת שירים (ביניהם על עניינים פוליטיים באירופה), עריכת עיתונים, ארכיונאות בשירות הממשלה ועמידה בראש המאבק למען זכותם של היהודים להתגורר בנורווגיה. בחסות מאבק זה כתב שני שירים: Jøden (ב-1842) ו-Jødinden (ב-1844). היהודים קיבלו זכות התיישבות ואזרחות מלאה בנורווגיה בשנת 1851, 6 שנים לאחר מותו של ורגלנד.
בנימין מילר
בנימין (בני) מילר הוא חוקר בכיר בתחום יחסים בינלאומיים. משמש כפרופסור מן המניין במחלקה ליחב"ל באוניברסיטת חיפה, מומחה למדיניות ביטחון בין-לאומי והמזרח התיכון. מכהן כנשיא העמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים וראש התוכנית הבינלאומית ללימודי שלום וניהול סכסוכים באוניברסיטת חיפה. משמש כראש מרכז המידע לטכנולוגיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה.
פרופ' מילר קיבל דוקטורט מאוניברסיטת ברקלי וביצע פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, אצל פרופ' סמואל הנטינגטון ופרופ' בארי פוזן. מילר שימש כחוקר אורח בהרווארד ופרינסטון ופרופסור אורח באוניברסיטת דיוק. זכה בפרסים רבים בישראל ובעולם על מחקריו. במסגרת שירותו בצה"ל פעל במחלקת התכנון האסטרטגי במטה הכללי. סיים בהצלחה את קורס הצוערים של משרד החוץ ואף שימש כנציג במשלחת ישראל לאו"ם. לחם בקרב תל סאקי ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים.
פרסומים
פרסם מאמרים רבים בתחום היחב"ל ומספר ספרים:
הנרי ה. אמרסון
'''הנרי ה. אמרסון (באנגלית: Henry H. Emmerson'''; 11 בנובמבר 1831 – 28 באוגוסט 1895), היה צייר ומאייר אנגלי.
ביוגרפיה
אמרסון (לבית הטרינגטון). בגיל 13 נסע לניוקאסל, שם למד ציור וחריטה אצל ויליאם בל סקוט בבית הספר הממשלתי לאמנות. לאחר כשנתיים וחצי בהנחייתו של סקוט, נשלח אמרסון לפריז ללמוד במשך שישה חודשים בחסות איש דת שהתעניין בעבודתו. לאחר שובו התקבל לאקדמיה המלכותית בלונדון.
עם שובו לצפון אנגליה, התגורר באבצ'סטר ופגש את אשתו לעתיד. אמרסון היה חבר מייסד ונשיא ראשון של מועדון Bewick - איגוד ניוקאסל של ציירים ומאיירים שכלל בין מייסדיו גם רוברט ג'ובלינג, ראלף הדלי, ג'ון סורטס ותומאס דיקינסון. ציוריו הבולטים של אמרסון, חלקם תלויים באקדמיה המלכותית, כוללים את "מכתב המלכה", "המבקרים", "החליפה הראשונה" ו"הפלישה הזרה". בסך הכל הוצגו 58 עבודות של אמרסון במהלך חייו באקדמיה המלכותית.
אמרסון סיפק גם איורים לספרי ילדים, כולל "תה אחר הצהריים" (1880) עם ג'ון ג'ורג' סוורבי ו"הפריחה במאי", (1881), שניהם יצאו בהוצאת פרדריק וורן ושות'. תה אחר הצהריים, אף כי התקבלו היטב על ידי המבקרים, עורר ויכוח, שכן היו שטענו כי מדובר בחיקוי זול של הספר "מתחת לחלון", ספר פופולרי משנת 1879 מאת קייט גרינאווי. גרינאוויי עצמה ראתה בספר "תה אחר הצהריים", "פיראטיות בוטה", בעוד שסוורבי טען שהאיורים אינם חיקויים אלא רק צוירו באותו הז'אנר.
אמרסון היה ידוע גם כרץ בתקופתו. בילדותו אמרו שהוא המהיר ביותר בגילו בעולם. אמרסון היה רץ נלהב עד סוף ימיו, כמו גם חסיד נלהב של קבוצת הכדורגל של רוקליף.
אמרסון התחתן עם מרי בולטון מאבצ'סטר ב-1 באוגוסט 1857, והיו להם חמש בנות ושני בנים, שניהם היו גם אמנים.
אמרסון מת בביתו ב Cullercoats ב-28 באוגוסט 1895 בגיל 64, ונקבר בבית הקברות פרסטון בצפון שילדס.
בדצמבר 1895 התקיימה בניוקאסל תערוכה של יצירתו.
אניסאקיס
אניסאקיס (Anisakis) הן סוג של תולעים מהמערכה של נמטודות טפיליות הנטפלים לדגים ויונקים ימיים. לעיתים אנשים האוכלים דגים הנגועים בהן, מייצרים אימונוגלובולין E, דבר העשוי לגרום למחלת האניסאקיזיס, שהיא תגובה אלרגית של הגוף שעלולה להביא להתקף אנפילקטי.
השלכות בריאותיות
אניסאקיס מהווים סיכון לבריאות האדם על ידי יצירה של זיהום האניאסקיאזיס במעיים מאכילת דגים לא מבושלים, וכן באמצעות תגובות אלרגיות לכימיקלים שנותרו על ידי תולעים בבשר דגים.
אניאסקיאזיס
אניאסקיאזיס היא זיהום טפילי שמתרחש במערכת העיכול ונגרם על ידי צריכה של מאכלי ים גולמיים או לא מעובדים המכילים זחלים של נמטודות האניסאקיס. המקרה המתועד הראשון של הידבקות באניאסקיאזיס הוא בהולנד על ידי ואן תיאל (Van Thiel), שתיאר את נוכחותה של נמטודה ימית בחולה הסובל מכאב בטן חריפה. לעיתים קרובות מדווח על אניאסקיאזיס באזורים שבהם צורכים דגים לא מבושלים, מעובדים חלקית או מלוחים. האזורים בעלי השכיחות הכי גבוהה של אניאסקיאזיס הם: סקנדינביה (מאכילת כבד בקלה), יפן (מאכילת סשימי), הולנד (מאכילת מטיאס), ספרד (מאכילת אנשובי) ולאורך החוף המערבי של דרום אמריקה (מאכילת סביצ'ה). אניאסקיאזיס הוכרה לראשונה בשנות השישים. במהלך שנות ה -70 דווח על כ -10 מקרים בשנה. התדירות כנראה הרבה יותר גבוהה, בשל הכנת מנות דגים גולמיים ביתיים. ביפן, יותר מ -1,000 מקרים מדווחים מדי שנה. פיתוח כלי אבחון טובים יותר ומודעות רבה יותר הובילה לדיווח תכוף יותר של אניאסקיאזיס.
כמה שעות לאחר הבליעה, הזחל מנסה לעבור את דופני המעיים, אך מכיוון שהוא אינו יכול לחדור אותם, הוא נתקע בתוכם ומת. נוכחותו של הזחל מעוררת תגובה חיסונית; תאי החיסון מקיפים את הזחלים, ויוצרים מבנה דמוי כדור שעלול לחסום את מערכת העיכול, דבר הגורם לכאבי בטן קשים, תת-תזונה והקאות. אם הזחלים עוברים למעי הדק או למעי הגס, תגובה גראנולומטית חדה של דלקת ושט אאוזינופילית עשויה להתרחש כשבוע עד שבועיים לאחר ההדבקה, דבר הגורם לתסמינים המחקים את מחלת קרוהן.
אבחון יכול להיעשות על ידי בדיקה גסטרוסקופית, שבמהלכו ניתן לראות את הזחלית ולהוציאם, או על ידי בדיקה היסטופתולוגית של רקמות שהוסרו בביופסיה או במהלך הניתוח. העלאת מודעות הצרכנים והמפיקים בנוגע לקיומן של תולעי האניסאקיס בדגים, היא אסטרטגיה קריטית ויעילה למניעת המחלה. ניתן למנוע בקלות את הימצאותם של תולעי האניסאקיס על ידי בישול הדגים בטמפרטורות גבוהות מ 60° צלזיוס או הקפאה. מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ממליץ שכל הרכיכות והדגים המיועדים לצריכת בצורתם הגולמית יהיו קפואים ל 35°- צלזיוס או פחות למשך 15 שעות, או שיהיו קפואים באופן קבוע ל 20°- צלזיוס או פחות למשך שבעה ימים. המלחה או השריה בתחמיץ לא בהכרח יהרגו את הזחלים, כפי שקרה באיטליה שבה שני שלישים מהמקרים יוחסו לאכילת דגי אנשובי שהושרו בחומץ או לימונים. הסיכון להידבק באניאסקיאזיס גדול יותר באכילת דגים שניצודו בטבע מאשר דגים שגודלו בידי אדם. מדינות רבות דורשות שכל סוגי הדגים בעלי הסיכון הפוטנציאלי שמיועדים לצריכה במצב גולמי יוקפאו כדי להרוג את הזחלים. דרישה זו בהולנד ביטלה כמעט לחלוטין את מקרי ההידבקות באניאסקיאזיס במדינה.
תגובות אלרגיות
גם כאשר הדגים מבושלים היטב, זחלי האניסאקיס מהווים סיכון בריאותי לבני האדם. זחלי האניסאקיס משחררים מספר ביו-כימיקלים לתוך הרקמות הסובבות אותם כאשר הם חודרים לדגים. הם גם לעיתים קרובות יוצרים בטעות חור, בתוך הבשר של דגים. דבר העלול לגרום לתופעות אלרגיות חריפות, כגון סרפדת ואנאפילקסיס, שעשויות להתרחש עם או בלי תסמינים במערכת העיכול. תגובות אלרגיות כגון אסתמה ודלקת הלחמית, נצפו במהלך זיהום שהתרחש עקב צריכת דגים לא מבושלים. רגישות יתר מתבטאת בעלייה מהירה ברמות  של האימונוגלובולין E בימים הראשונים שלאחר צריכת הדגים נגועים.