cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בן ציון וזל
תולדותיו
הרב וועזעל לקה בקוצר נשימה חריף, ובמשך תקופה נדד בבתי חולים שונים בבודפשט, קלויזנבורג, מרינבאד ועוד. נפטר בשנת תרצ"ח, בעת שהותו בבית חולים בקלויזנבורג, והובא לקבורה בטורדה. בהספדו אמר עליו הרב שלמה זלמן ערנרייך, אב"ד שימלוי: "אבידת הרב מטורדה בזמן הזה גדולה יותר מאבידת הנודע ביהודה בזמנו, כי אז עוד נשארו גאונים וצדיקים אבל בדור יתום כזה מי יהיה המנהיג שלנו אחריו". לאחר פטירתו מונה במקומו חתנו הרב יוסף אדלר כרבה של טורדה וכנשיא לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
היה אב לארבע בנות. חתניו הם: הרב זאב צבי הכהן קליין - אב"ד קראנשדט ואייזנשטדט, ולאחר מכן רב בברלין ובבואנוס איירס; הרב יוסף אדלר - רבה של טורדה, ולימים בירושלים; הרב דב פרידלנדר - אב"ד בראשא וסטאנביץ (נספה בשואה); והרב צבי יעקב אבראהאם - רב בטורדה ומנהל לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה.
בני ברית
בני ברית הוא ארגון צדקה יהודי בינלאומי, שפועל מכורח מחויבות להבטחת שלומו וביטחונו של העם היהודי ושל מדינת ישראל, ושם לעצמו למטרה להילחם נגד אנטישמיות ונגד צורות אחרות של אפליה.
היסטוריה של הארגון
בני ברית הוקמה על ידי 12 מהגרים יהודים מגרמניה בבית הקפה "אהרון סינהיימר" בלואר איסט סייד שבניו יורק ובשנותיה הראשונות התנועה הונהגה על ידי היזם היהודי הנרי ג'ונס. הארגון החדש היה ניסיון של הקהילה היהודית להגן על עצמה ממה שכונה על ידי אחד מן המייסדים "מצבם העגום של היהודים במולדתנו החדשה". על פי חוקת הארגון הראשונה, בין מטרותיה של בני ברית היו חזרה למודל המסורתי של הקהילות היהודיות, כפי שהיה באירופה שממנה היגרו, ביקור וטיפול בחולים, וסיוע ליתומים ולאלמנות של חברי הארגון. רוב מטרות אלו לא התממשו במלואן, משום שבאותו זמן הוקמו ארגונים יהודיים רבים שעשו זאת.
למרות תחילתו של בני ברית כארגון מקומי, בני ברית שימש כקבוצת לחץ על הממשל האמריקאי עוד מתחילת ההיסטוריה שלו, והשתמש במבנה הארגוני הבינלאומי שלו כדרך להפעיל השפעה פוליטית למען היהודים על מנהיגים וממשלים ברחבי העולם.
אותות הוקרה
בני ברית מעניקה מדי פעם אותות הוקרה שונים לאישים שפעלו למען העם היהודי ולמען מדינת ישראל. בין מקבלי האותות נמנים דוד בן-גוריון, ג'ון פיצג'רלד קנדי, גולדה מאיר, סטיבן הרפר והלמוט קוהל.
בשנת 2005 זכה הקנצלר האוסטרי לשעבר פרנץ ורניצקי במדליית הזהב הנשיאותית וב-2006 הוענק פרס זה לראש ממשלת אוסטרליה לשעבר ג'ון הווארד.
ב-2008 זכתה קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, באות הוקרה על מאבקה באנטישמיות.
בשנת 2021 הוענק פרס "בני ברית" למצוינות בסקירת התפוצות, בעיתונאות מודפסת לדן לביא, כתב העולם היהודי ב"ישראל היום" ובתקשורת המשודרת לנורית קנטי (מגישה ועורכת בגלי צה"ל).
אות מפעל חיים הוענק לפיי גריר קשמן, כתבת של "ג'רוזלם פוסט.
אות הוקרה הוענק ליוצר דני סנדרסון על תרומתו לקשר עם התפוצות באמצעות אמנות.
"אות המציל היהודי" ניתן במשותף על ידי המרכז העולמי של בני ברית, הוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה וקק"ל. הטקס מתקיים החל משנת 2001 ביער הקדושים שבפרוזדור ירושלים, בו נטועים 6 מיליון עצים לזכר קורבנות השואה, ונמצאות אנדרטאות זיכרון אשר חלקן לזכר חברי "בני ברית" מאירופה שנספו בשואה. ב-2022, זכתה בפרס גם ד"ר חנה דרוקר (בשמה ההולנדי, אנס ואן דאם), על הצלת יותר מ-35 ילדים בשואה, תוך סיכון אישי. .
בני ברית בישראל
במסגרת הכרזת הלשכה, שלפיה לעברית נועד מקום נכבד במוסדותיה החינוכיים, הקימה בארץ ישראל את גן הילדים העברי הראשון, וספרייה עברית גדולה.
חבריה נלחמו בגזרות הממשלה הטורקית נגד עליית יהודים, ונגד איסור מכירת נכסים ליהודים. לאחר הקמת המדינה, עוד לפני ייסוד יד ושם, הנציחו בני הארגון את זכר השואה על ידי נטיעת יער הקדושים, הסמוך לבית שמש, שבו שישה מיליון עצים, וחניכת מערת בני ברית.
בתאריך ט"ז בשבט ה'תרפ"ט (27 בינואר 1929) התכנסה ועידת בני ברית בזכרון יעקב, לנשיא הוועידה נבחר ראש עיריית ת"א מר מאיר דיזנגוף. בוועידה נדונו עניינים שוטפים כגון הרחבת פעילות הארגון בא"י והמשך המאבק במיסיון והחינוך הזר בארץ, המשך הוצאת בולטין הארגון והחלטות מעשיות נוספות. בשעות הערב נערך נשף חגיגי, ה' דיזנגוף נבחר להיות לנשיא הנשף והחברים ד"ר דוכן וישעיהו קרניאל (מייסד הלשכה בזכרון יעקב) נבחרו ל"שרי המשקים".
פיליפ קלוצניק אשר עמד בראש ארגון בני ברית, הקים בשנות ה-50 ביחד עם עובד בן עמי את "החברה לפיתוח אשדוד" על מנת לבנות תוכנית להקמת עיר חדשה בשם אשדוד. החברה קיבלה את קרקעות העיר אשדוד ללא תמורה כספית אלא תמורת התחייבות החברה להשקיע בפיתוח העיר ולבנות בה מפעלים, בתי חולים, בתי מלון, בתי ספר ועוד. בשנת 1956 שר האוצר לוי אשכול נתן אישור לתוכנית הקמת העיר אשדוד. בסוף שנת 1956 הקים נשיא ארגון בני ברית, פיליפ קלוצניק, עם עובד בן עמי את "חברת אשדוד בע"מ", שהיא חברת בת של "קבוצת בוני ערים בע"מ". בתוך הסכום הנ"ל הבטיחה חברת אשדוד כמיליארד לירות לבניית 60-65 אלף יחידות דיור, 150 מיליון לירות בבניית כבישים, תשתית מים חשמל ונטיעות ועוד וכ-80 מיליון למרכזי בידור ותיירות. בפועל היו תלונות רבות שההבטחות בכתב של החברה לפיתוח אשדוד להשקעות בעיר לא קוימו - החברה השקיעה פחות משני מיליון לירות בכבישים (שגם אותם הייתה מחויבת לבצע עבור דייריה בחוזה מכירת הדירות). השדרות הראשיות בעיר אשדוד נקראו, לפי בקשת פיליפ קלוצניק, על שם בני ברית.
ב-1963 נחנך בית בני ברית בתל אביב, בפינת הרחובות קפלן ולסקוב. האולם שבו הושכר לשם עריכת שמחות. עקב חובות, הועבר הבניין ב-2008 לידי העירייה, וזו הרסה אותו ב-2018.
מתחילת שנות ה-70 נכנס ארגון הנוער הישראלי "נוער לנוער" תחת חסותו של BBYO, דבר אשר בא לידי ביטוי במימון, שיתוף פעולה מקצועי וכן השתתפות הדדית של בני נוער משני הארגונים במשלחות בינלאומיות בישראל, בארצות הברית ובאירופה. בני ברית בישראל הוא מוסד ציבורי ועמותה רשומה והוא מונה מעל 3600 חברים. משרדי הלשכה נמצאים בתל אביב. המוסד מקבל תקציבים ממשרדי הממשלה כגון משרד הרווחה, משרד חינוך ומשרד הבריאות. תמיכה חלקית מגיעה מארגון נשים בארצות הברית (Jewish Women International) וכן מחברים וידידים של המוסד.
בני ברית מפעיל עשרות לשכות ברחבי ישראל, המאורגנות תחת 7 "מועצות אזוריות", שכפופות ללשכה הגדולה "גליל" מס' 14.
כיום (2023) משמש כנשיא בני ברית ישראל מר עמנואל (מנו) כהן.
נכון לשנת 2023, בני ברית ישראל, בניגוד לארגון בני ברית העולמי, נמצא במגמת ירידה במספר החברים שבו, ובשל גילם המתקדם של כל החברים בו יש חשש שהארגון ייכחד בארץ בשנים הקרובות. בשל כך ארגון בני ברית ישראל הכריז בוועידה ה-95 של הארגון, שנערכה בירושלים ביוני 2023, על מבצע גיוס חברים צעירים, בדגש על גילאי 20-40, על מנת להוריד את ממוצע הגילאים של חברי הארגון ולהמשיך את פעילותו בארץ.
חילוק (עיר)
חילוק (ברוסית: Хилок), עיר בחבל עבל הבאיקל הממוקמת כ-261 ק"מ מערבה מצ'יטה. חילוק היא עיר ראשית בנפת חילוק. בעיר נמצאת, בסמוך לנהר חילוק, תחנת רכבת של רשת הרכבת הטרנס סיבירית.
היסטוריה
במאה ה-17 גרו בעיר, על גדות נהר החילוק, שבטים בוריטיים, שקיבלו בשנת 1822 אוטונומיה מהאימפריה הרוסית. בשנת 1893 היו במחוז 103 כפרים בוריטיים. בשנת 1894 החלה סלילת הרכבת הטרנס סיבירית לרוחב נהר חילוק ועל פי התוכנית נוסדו חמש תחנות רכבת (חילוק, בדה, ארשן, חושנגה וטיידות) בסתיו שנת 1895. לאחר ארבע שנים, בשנת 1899, חוברה חילוק יחד עם יישובים נוספים בסביבה לרשת הרכבות, ובכך הסתיימו עבודות סלילת הרכבת הטרנס סיבירית. רוב מקומות העבודה בעיר קשורים לרכבת. היישוב חילוק הוכרז כעיר ב-12 ביולי 1951.
סדרה של צרות (סרט)
סדרה של צרות (באנגלית: Lemony Snicket's A Series of Unfortunate Events) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004, בבימויו של בראד סילברלינג ובכיכובו של ג'ים קארי. הסרט מבוסס על שלושת הספרים הראשונים בסדרת הספרים "סדרה של צרות" ותסריטו של רוברט גורדון.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מבוססת על שלושת הספרים הראשונים בסדרת הספרים "סדרה של צרות": התחלה נוראה, חדר הזוחלים והחלון הרחב, אך עם שינויים קטנים בסדר ההתרחשויות.
העלילה מסופרת על ידי למוני סניקט (ג'וד לאו), אשר מופיע מדי פעם כצללית, הכותב את הסיפור במכונת כתיבה בתוך החלק הפנימי של מגדל שעון. הסרט מספר על שלושת ילדי בודלר, ויולט בעלת כושר ההמצאה המיוחד, קלאוס הנבון וסאני בעלת השיניים החזקות ונטייה לנשכנות. אשר מתייתמים מהוריהם לאחר ששריפה מסתורית פורצת בבתיהם.
שלושת היתומים עוברים לגור עם דודם לכאורה, הרוזן אולף, שחקן נרקיסיסט, איש רשע וזדוני, המשמש כאפוטרופוס שלהם ומעבידם בפרך. עם הזמן, השלושה מגלים שמטרת הרוזן היא לזכות בכספי הירושה של משפחת בודלר. לאחר שהוא מגלה כי לא יירש דבר עד שוויולט לא תגיע לגיל 18 אלא אם כן כל הילדים ימותו, הוא מנסה לרצוח אותם על ידי כליאתם במכונית על פסי רכבת, אך הילדים מצליחים להסיט את הרכבת ולהינצל. מר פו (טימותי ספול) האחראי על העיזבון של הורי משפחת מולר לא האמין לילדים כאשר ניסו לשכנעו שהרוזן ניסה לרצוח אותם אך הוא שולל את האפוטרופסות של אולף מאחר שהאמין כי נתן לוויולט לנהוג במכונית בעצמה. היתומים מועברים בשמחה מבית הרוזן אך הם לא נפטרו ממנו לתמיד והוא ממשיך לרדוף אותם ולנסות להשיג את המשמורת עליהם מחדש, לרוב כאשר הוא מתחזה לאדם אחר. הם עוברים לגור עם הדוד מונטי ולאחר שזה נרצח על ידי הרוזן, הם עוברים לגור אצל ג'וזפין אנוויסל, שזו בתורה ננטשת על ידו באגם שורץ עלוקות קטלניות שמחוררות את סירת העץ שלה, לאחר מכן העלה אותם לסירה שלו ומשם הוא זרק אותה לעלוקות.
אמילי ברונטה
אמילי ברונטה (באנגלית: Emily Brontë; 30 ביולי 1818 - 19 בדצמבר 1848) הייתה סופרת ומשוררת אנגלייה, ידועה בזכות ספרה היחיד "אנקת גבהים".
חייה
אמילי נולדה בתורנטון במחוז יורקשייר שבאנגליה, הבת החמישית במשפחה בת חמש בנות (האחיות ברונטה) ובן אחד. אביה היה כומר בהווארת', ועם מות אמה בשנת 1821, קיבלה על עצמה אחות האם את הטיפול בילדי המשפחה. ב-1824 הצטרפו אמילי ואחותה שרלוט לאחיותיהן מריה ואליזבת בבית הספר לבנות "קוון ברידג'". לאחר שמריה ואליזבת מתו ממגפה שפרצה בבית הספר, חזרו שרלוט ואמילי לביתן.
הילדים הנותרים המשיכו ללמוד בביתם, ותוך כדי משחק המציאו ממלכות דמיוניות וכתבו עליהן סיפורים ושירים. הממלכה של אמילי ואחותה הצעירה אן נקראה "גונדל". ב-1835 התחילה אמילי ללמוד בבית הספר רו-הד שבו לימדה שרלוט, אך מפאת מחלה וגעגועים לביתה חזרה להווארת'. ב-1842 נסעו שרלוט ואמילי לבריסל לפנימיית הג'ר, כדי ללמוד צרפתית וגרמנית. הן רצו להקים בית ספר משלהן, אך תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל.
ב-1846 פרסמו שרלוט, אמילי ואן ספר שירים משותף בשמות עט גבריים, ואמילי נקראה אליס בל. ב-1847 פרסמה אמילי את הרומן "אנקת גבהים", שהפך עם השנים לאחד מאבני היסוד של הספרות האנגלית.
אחיה ברנוול, שהיה מכור לסמים ולאלכוהול, מת בספטמבר 1848. אמילי חלתה בלוויה שלו, אך סירבה לקבל טיפול רפואי. היא מתה משחפת ב-19 בדצמבר 1848, ונקברה בחצר בית הכומר בהווארת'.
ספריה בעברית
סיפרה של אמילי ברונטה "אנקת גבהים" זכה לחמישה תרגומים לעברית:
נחל דרגה
נַחַל דַּרְגָּה או דָרַגֵ'ה (בערבית: وادي الدرجة) הוא נחל אכזב, השוכן בצפון מדבר יהודה. בחלקו התיכון, בקטע הנקרא נחל משאש-מורבעת, נתגלו מערות מפלט מימי מרד בר כוכבא.
שם הנחל
שם הנחל המקובל מתורגם מהשם הערבי 'ואדי דרג'ה', שפירושו 'נחל המדרגה'. שם זה מתייחס למפלים הרבים, המעניקים לנחל מבנה מדורג. הבדווים מחלקים את הנחל לשלושה קטעים על פי המבנה הטופוגרפי של הנחל (להלן), ומכנים כל קטע בשם אחר:
גאוגרפיה וטופוגרפיה
נחל דרגה נחשב לארוך בנחלי מדבר יהודה; אורכו מגיע לכ-43 קילומטרים, ושטח אגן הניקוז שלו משתרע על פני שטח של למעלה מ-230 קמ"ר. יובליו הרחוקים ביותר מתחילים בהרי חברון ובאזור הכפר זעתרה, שבפרברי בית לחם. יובלו העיקרי של הנחל הוא נחל תקוע, היורד מאזור היישוב תקוע, סמוך להרודיון, ומתחבר לקטע התיכון של נחל דרגה, סמוך למערות המפלט.
נחל דרגה נשפך לים המלח סמוך לקיבוץ מצפה שלם, בין נחל קדרון מצפון לנחל חצצון מדרום.
חלוקת נחל דרגה לשלושה קטעים שונים מתבססת על הבדלים טופוגרפיים ביניהם:
שני הקטעים הנמוכים יותר מאופיינים כקניונים בעלי אופי שונה:
מערות מורבעת
הממצאים הארכאולוגיים החשובים ביותר שנתגלו בתוואי הנחל נמצאו במערות מורבעת. זהו כינויין של שלוש מערות קרסטיות בעלות פתחים מרובעים, השוכנות ברום מצוקי קניון משאש, בחלקו התיכון של נחל דרגה.
בשנת 1951 מצאו בדווים תושבי האזור חפצים וכלים עתיקים במערות. למקום הוזעק הארכאולוג הצרפתי רולאן דה וו, שחפר במערות ובסביבתן במשך כשנה. הוא חשף ממצאים שלימדו על מגורים במערות החל מהתקופה הכלכוליתית עד להתקופה הערבית. הממצאים המשמעותיים ביותר היו אגרות וכלים מימי מרד בר כוכבא, שלימדו שהמערות היו מערות מפלט מתקופת מרד בר כוכבא. האגרות הועברו למוזיאון רוקפלר בירושלים, וב-1967 הועברו למוזיאון ישראל.
צומח
צמחיית הנחל אופיינית לקניוני מדבר יהודה, וכוללת בין היתר אזוביון, שכרון המדבר, צלף, מציץ סורי, כתלה חריפה, זוגן, קזוח עקום ואספרג. בקניון העליון צומח גם שרביטן מצוי, האופייני לבתי גידול בחבל הים תיכוני. בתקופת הסתיו מלא ערוץ הנחל בחצבים, שפקעותיהם ועליהם נותרים ירוקים ורעננים כמה חודשים לאחר התייבשות הגבעול.
תצורת משאש
הקטע התיכון של נחל דרגה העניק את שמו לתצורה הגאולוגית 'משאש' הנפוצה מאוד במדבר יהודה, ומרכיבה את רוב מסלע נחל דרגה. תצורת משאש הורבדה בתקופת הפלאוקן והיא מאופיינת בשכבות סלעי קירטון שביניהן כמה רובדי צור כהים וקשים.
רוב שטחו של מדבר יהודה בנוי מסלע קירטון, שהוא המרכיב העיקרי בשלוש התצורות הגאולוגיות הבולטות בו: העליונה מביניהן היא תצורת ע'רב-טאקיה (غرب-طاقية) או תצורת חתרורים; השנייה היא תצורת משאש, והתחתונה היא תצורת מנוחה. התצורה העליונה מעורבת מסלעים שונים; תצורת משאש כוללת כאמור קירטון וצור, ותצורת מנוחה בנויה מקירטון בלבד. השילוב בין הקירטון הרך והצור הקשה הוא שהקנה לנחל דרגה את המראה המעורב, המורכב מגבעות עגולות מחד, ומקניונים צרים מאידך.
טיול בנחל
נחל דרגה הוא אחד הנחלים המטוילים ביותר במדבר יהודה. חלקו התחתון של הנחל, בקטע הנקרא 'ואדי דרג'ה', נחשב למסלול אתגרי במיוחד: בין מדרגות הנחל הגבוהות ישנן עשרות מכתשות צרות וארוכות, המתמלאות במי השיטפונות לגובה רב, ומחייבות טבילה ושחייה במשך רוב ימות השנה. במבצע שערך בית ספר שדה עין גדי בסיוע חיל ההנדסה בשנת 1973, נקבעו לאורך הנחל יתדות ברזל שאפשרו את הירידה במפלים. השיטפונות החזקים עקרו פעם אחר פעם את היתדות, עד כי הוחלט שלא לקבען עוד, אלא לשמר את הטבעות לקשירת חבלים בלבד. בשל כך ניתן לעבור את המסלול רק בירידה ואי אפשר לטייל בו ללא הצטיידות בחבלים, כאשר מומלץ ציוד סנפלינג הכולל רתמה למקרה של נפילה. רוב המטיילים במסלול מסתפקים בחבל בלבד, אף על פי שבמקרה זה המסלול מסוכן למדי. יחידת החילוץ מגילות נקראת לעיתים קרובות לחלץ מטיילים אשר נפצעו או נתקעו במסלול לאחר רדת החשכה. הכניסה לנחל היא דרך נקודת בקרה בכפר המטיילים מצוקי דרגות, בה יש להרשם ולהציג יכולת לצלוח את המסלול, כולל ציוד (חבלים וכמות מספקת של מים).
הטיול בנחל מחייב התייחסות למזג האוויר ולסכנת השיטפונות, כמו גם לאורך המסלול ולדרגת הקושי הגבוהה שבו, כאמור. לא פעם אירע שמטיילים שלא העריכו נכון את משך ההליכה מצאו עצמם בקניון בשעת ערב, מצב המחייב עצירה במקום עד לזריחה למחרת.
ב-30 בספטמבר 1975, באסון נחל דרגה, נספו בנחל שישה בני נוער מקיבוץ חפץ חיים, שנלכדו בשיטפון פתאומי. ב-17 בינואר 2008 נהרג בנחל נער לאחר שנפגע מהיפותרמיה.
נביטה
הנביטה היא שמו של מכלול תהליכים הגורמים לעובר, הנמצא בתרדמה בתוך זרע, לחדש את התפתחותו ולהפוך לצמח.
קליטת מים ותחילת הנביטה
עם רתיחת הזרע, כשמחובר לצמח האם, הפעילות המטבולית של ברוינג בתוכו יורדת לרמה נמוכה ביותר, שמאפיינת מצב של שינה. המצב לא משתנה גם אחרי פיזור הזרעים, כי הזרע הבשל אינו נובט עד אשר מתהווים תנאי סביבה מתאימים.
בתחילה סופח הזרע מים מסביבתו, ללא השקעת אנרגיה, באמצעות חומרים חלבוניים סופחי מים, המצויים בקליפה. בגלל זה הזרע תופח וקליפתו נבקעת. תפיחה אינה סימן לנביטה, כי גם זרעים בהם העובר מתים, יתפחו. בשלב הזה, גם האנדוספרם והעובר קולטים מים והתהליכים המטבוליים, שהתרחשו בזרע במידה מינימלית, מתגברים. מופעלים אנזימי עכול, המפרקים את חומרי התשמורת מהאנדוספרם או הפסיגים וכן אנזימי נשימה, המספקים לתאי העובר את האנרגיה הדרושה. לתהליך זה נחוצה אספקה שוטפת של חמצן. אם יש בקרקע עודף מים, יתהווה מחסור בחמצן והזרע הנובט ירקב.
התפתחות הנבט והבקרה ההורמונלית
בהמשך חלה בעובר התרבות מהירה של תאים. התאים עוברים התמיינות ומתפתחים לשורשון ונצרון, אשר פורצים מתוך הזרע. מבחינים בשני טיפוסים של נביטה: נביטה על-אדמתית ונביטה תת-אדמתית. בנביטה על - אדמתית, הפסיגים והנצר של הנבט מתרוממים מעל פני הקרקע, בגלל התארכות תת-הפסיג. בנביטה תת-אדמתית, הפסיגים נשארים בתוך הקרקע ורק הנצר שמעליהם בוקע מתוכה, בגלל התארכות העל-פסיג. בהשפעת הורמוני צמיחה, השורשון תמיד יגדל כלפי מטה והנצרון כלפי מעלה, ללא קשר לזווית בה מונח הזרע. השורשון גדל ומפתח יונקות, אשר מתחילות לקלוט מהקרקע מים ומינרלים. הנצרון בוקע מעל פני הקרקע, מצמיח עלים ומתחיל בתהליך הפוטוסינתזה. תהליך הנביטה מושפע מהורמוני צמיחה, אשר מתחלקים לשתי קבוצות: מעודדי נביטה ומעכבי נביטה. בין מעודדי הנביטה נמנים ג'יברלין, ציטוקינין ואוקסין, ואילו בין המעכבים - בעיקר חומצה אבציסית (ABA ). הג'יברלין מווסת ומעודד נביטה, ומבטל את התרדמה של העובר. הוא מפעיל אנזימים, המפעילים גנים המעורבים בתהליך הנביטה. הג'יברלין מפעיל גם אנזימים המעורבים בפירוק חומרי התשמורת ובהעברת תוצרי הפירוק המזינים אל העובר. הציטוקינין משפיע על ידי ביטול ההשפעה המעכבת של ABA על הנביטה. במהלך ההתפתחות של פירות רבים עולה בהם רמת ה-ABA. בדרך זו נמנעת נביטת הזרעים בתוך אותם פירות, למרות הסביבה הלחה. הוכחה לפעילות החומצה האבציסית ניתן למצוא במספר תופעות נוספות: במיצוי עוברים של זרעי כותנה שלא התפתחו נמצאה רמה גבוהה של ABA, ובעוברים שהתפתחו נמצאה רמה נמוכה של הורמון זה. גם השריית זרעים בתמיסת ABA מעכבת את הנביטה ורק שטיפה שלהם מסירה את העיכוב.
תנאים סביבתיים המשפיעים על הנביטה
כדי שהזרע יתחיל לנבוט הוא זקוק למספר תנאים: מים, חמצן, וטמפרטורה מתאימה. גם אור ונוכחות צמחים אחרים עשויים להשפיע על תהליך הנביטה.
השפעת האדם על הנביטה
כדי לשטוף את החומרים המעכבים מן הזרעים הרדומים, דרושה כמות גבוהה של מים. בדרך כלל, זרע אינו יכול לנבוט אם כמות המים שקלט לתוכו נמוכה מ-50% ממסתו. השריית זרעים במים מגבירה את קצב הנביטה. זרעים של צמחים עשבוניים צריך להשרות במשך 8–24 שעות. זרעים של עצים זקוקים למשך השריה ארוך אף יותר. גם הטמפרטורה משפיעה על קצב הנביטה ועל שיעור הנביטה. לרוב הזרעים של צמחים באזורנו דרושה טמפרטורה של 20–30 °C כדי לנבוט בשיעור גבוה. שינויי טמפרטורה בין היום ללילה, בתחום של 10 °C, מזרזים נביטה של רוב הזרעים. אוורור טוב של הקרקע מאפשר חילוף גזים בין מצע הנביטה לעובר ולכן אוורור הקרקע הוא פעולה חקלאית ידועה. מעטפות הזרע מפריעות לחמצן להגיע אל הזרע. כדי לאפשר נביטה של זרעים קשי נביטה, מסירים תחילה את מעטפות הזרע, או מאחסנים את הזרעים במשך תקופה מסוימת בתנאי קור ולחות גבוהה (הכמנה), כדי להגביר את כושר החדירות של המעטפות. בזרעים בעלי קליפה קשה ניתן גם לטפל על ידי השרייתם בתמיסת מלח או בחומצה גופרתית. האור משפיע על הנביטה של זרעים רבים. קרני האור גורמות לפעילות פוטוכימית בפיגמנט הנקרא פיטוכרום. הפיטוכרום יכול להיות במצב מעודד נביטה או במצב מעכב נביטה. לכן, יש זרעים שהחשיפה לאור מעודדת את הנביטה שלהם ואילו אצל אחרים החשיפה לאור מעכבת את הנביטה.
התאמות מיוחדות
לזרעים מדבריים שונים יש קליפה עבה, אשר מונעת מהם לנבוט בהשפעת רטיבות קלה, ורק כאשר יורד גשם משמעותי הם נובטים. בנוסף, זמן החיוניות שלהם ארוך יותר משל זרעים של צמחים לא מדבריים וכך הם יכולים לשרוד זמן רב, עד לַגשם משמעותי. יש צמחים מדבריים אשר לזרעיהם יש מנגנונים מתוחכמים, המונעים נביטה בו זמנית של כל הזרעים שבפרי. בכך הם מהווים בנק זרעים. אם בשנה מסוימת התפתח מזג אוויר אשר גרם למות הנבטים הצעירים, עדיין יש בקרקע מלאי זרעים לניסיון נביטה והתבססות בשנה שלאחר מכן. מקרה בולט במיוחד הוא מערכת בת 6 שלבים של התאמות לתנאי מדבר שניתן למצוא ב (לשעבר - ריסן נאכל).
אופקים חדשים
פרופסור גד גלילי, מהמחלקה למדעי הצמח במכון ויצמן, חקר את תהליך הנביטה וגילה שמעברם של זרעים ממצב רדום למצב נביטה כרוך בשינויים פתאומיים ומרחיקי לכת בכל מערכות הזרע. במעבר זה נפסקת היצירה של מאות חלבונים המעורבים במניעת נביטה מוקדמת ומופעלת יצירה של מאות חלבונים החשובים לנביטה. פרופסור גלילי קרא לשינויים אלה בשם כולל " מהפך הנביטה". באחרונה התברר שבבקרת התהליך משתתף גם אוטופאג' בררני. זהו תהליך של פירוק חלבונים המתרחש בתאים של יצורים רבים. בצמח המחקר של פרופסור גלילי, ארבידופסיס, התגלו כעשרה גנים העשויים להיות מעורבים באוטופאג' הבררני. אחד מגנים אלה, ATI1, עוזר לצמח להתגבר על תנאים בולמי נביטה.
מסגד חסן בק
מסגד חסן בק (בערבית: مسجد حسن بك, "מסג'ד חסן בכ") הוא מסגד עות'מאני שנבנה בשכונת מנשייה בין יפו לתל אביב בשנת 1916, על ידי מושלה הצבאי של יפו, חסן בק, במטרה לבלום את התפשטותה של תל אביב לכיוון הים.
אדריכלות
המסגד בנוי מאבן גיר לבנה ולא מאבן הכורכר המקומית הכהה. הקירות מעוטרים בדוגמאות מורכבות של חלונות בזיגוג צבעוני. למסגד צריח (מינרט) גבוה ואולם תפילה מרובע מכוסה גג בטון שטוח שבמרכזו כיפה נמוכה.
הקמת המסגד
בשנים 1914–1916 בנה חסן בק מסגד מפואר בצפונה של יפו, בתחומי שכונת מנשייה, בשאיפה לחסום את התפשטותה של תל אביב לכיוון מערב לים. המסגד שתוכנן על ידי בן ציון גיני, שהיה מהנדס העיר היהודי של יפו, נבנה עם צריח גבוה באופן לא פרופורציונלי למבנה עצמו, והוא חולש על כל סביבותיו. לצורך הקמת המסגד, אותו הקדיש לעצמו, העסיק חסן בק פועלי כפייה רבים (דבר מקובל באימפריה העות'מאנית), עליהם ציווה לעבוד ביום ובלילה, כדי להשלים את המלאכה במהירות. המאמץ היה כה רב, עד כי לא מעט מהפועלים נפצעו ואף מתו במהלך הבנייה.
את הכסף להקמת המסגד נטל חסן בק מנתיניו באמתלות שונות, ובמיוחד מבעלי ראינוע "עדן" היהודי, ששכן בפאתי תל אביב. משה אברבנאל סיפר בזיכרונותיו כי חסן בק היה חובב ראינוע מושבע, ונהג להגיע לכל הצגת בכורה של סרט עם פמלייתו. במהלך ההקרנה הופקד חייל לשמור על הקופאי כדי שלא יעלימו אפילו פרוטה מהפדיון, ובסוף ההקרנה היה הסכום כולו מועבר לחסן בק. פעם העז אברבנאל לשאול את חסן בק מה בדעתו לעשות עם הכסף הרב שנצבר אצלו, והלה סיפר לו כי בכוונתו לבנות ממנו מסגד (הכוונה כנראה למסגד חסן בק).
חומרים לבנייה נלקחו מתושבי האזור אשר אולצו לחתום שהם נותנים את החומרים במתנה. בעת בניית המסגד, היו חיילי הצבא העות'מאני חוטפים צעירים יהודיים מתל אביב ובמיוחד מכרם התימנים לעבודת כפייה של בניית המסגד. שניים מהצעירים הללו היו: זכריה (יחיא) ועלני ושלום (סאלם) מסוארי.
חסן בק לא הספיק לסיים את בניית המסגד לפני שסיים את תפקידו במרץ 1916. המועצה המוסלמית העליונה שהבינה את חשיבות המסגד לעניין הלאומי הערבי, השקיעה את הכספים הנדרשים ובניית המסגד התנהלה תחת ידיו של המהנדס היפואי דרוויש אבולעפיה והסתיימה ב-1923.
עד מלחמת העצמאות
בעת בנייתו, היה המסגד באזור כמעט ריק מתושבים. המסגד שהיה מרוחק מיפו לא שימש באופן רגיל את תושבי יפו, אשר בשנות ה-20 וה-30 התלוננו על כך שהוא נבנה במרחק כה רב מהעיר. המועצה המוסלמית העליונה המשיכה בתחזוק המתחם, כחלק ממגמה כוללת של שימור ושחזור מסגדים שהייתה חלק מהמאבק הלאומי הערבי. לקראת מאורעות תרפ"ט התאסף במסגד קהל של כאלפיים ערבים לתפילת מחאה . המועצה המוסלמית העליונה המשיכה לתמוך במסגד ומימנה אספקת מים וריצוף החצר ובשנת 1935 נבנתה במימונה חומה סביב המסגד.
עם התפתחות שכונת מנשיה הסמוכה היה המסגד למרכז דתי עבורם. ראש העירייה האחרון של יפו, יוסוף היכל, העניק מעמד אדמות הקדש למסגד וסביבתו.
במלחמת העצמאות שימש צריח המסגד עמדה לצליפה על תושבי תל אביב ושנים אחר כך הוזכר המסגד בתודעת תושבי תל אביב כעמדת צליפה.
כאשר נכבש המסגד על ידי לוחמי האצ"ל, לא היה בנמצא דגל ישראל להניפו על צריח המסגד. נערה צעירה בת ארבע-שרה, חנה ועלני (כהן), בתו של זכריה (יחיא) ועלני שנזכר לעיל, רצה לביתה בכרם התימנים והביאה דגל ישראל ללוחמי האצ"ל שהניפוהו על צריח המסגד. מפקד הכח היה בן ציון יהודאי שלאחר מכן הפך ליו"ר המיתולוגי של קבוצת שמשון ת"א.
לאחר הקמת מדינת ישראל
לאחר כיבוש יפו במלחמת העצמאות היה המסגד נטוש ומוזנח. בשנת 1965 הוקמו ועדות הקדש לטיפול במסגדים בערים מעורבות וביפו הוקמה הוועדה בנובמבר 1967. המסגד הנטוש שהיה למאורת סמים בסמוך למתחם מלונות, היה לצנינים לראש עיריית תל אביב אשר ביקש להסיר את הנגע מהמקום. ניסיונות להשפיע על ועד ההקדש לטפל במקום לא צלחו, הזנחת המבנה נמשכה בשנות ה-70, ובמהלך תקופה זו נגנבו הדלתות, החלונות וריצוף השיש של המסגד. בראשית שנות השבעים, בעידודם של שמואל טולדנו, יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, וראש עיריית ת"א יהושע רבינוביץ, חכרה חברת אדגר של איש העסקים גרשון פרס ושותפו נוימן את המבנה ושטח של 2.5 דונם סביבו, למעט הצריח ובית התפילה שתחתיו, ל-49 שנים. גרשון פרס העיד כי לקידום העסקה הוצע תחילה פתוי כספי ואחר כך הופנו איומים למנהלי ההקדש.
בשנת 1973 פורסם דבר העסקה בתקשורת וועד ערבי ביפו התארגן להתנגד להסכם החכירה. לטענתם, חברי ועדת ההקדש מונו בידי הממסד והיו "חותמות גומי" שלו ולא זכו לסמכויות ממשיות או לאמון מהקהילה המוסלמית. המתנגדים גם טענו שהחכירה נעשתה במחיר נמוך ביותר. גרשון פרס טען בתגובה שעיקר התמורה של העסקה היא בשדרוג הנכס, כך שלאחר 49 שנים יקבל ועדת ההקדש מתחם מניב בשווי רב. פניית המתנגדים לעסקה לבית המשפט המחוזי נדחתה ובית המשפט קיבל את טענת חברת אדגר שרק צריח המסגד והאולם שמתחתיו שמשו כמסגד בעוד שאר המתחם נבנה מלכתחילה כבית פרטי או מתחם תיירותי ולא שימש כמסגד.
באוקטובר 1981 אישרה ועדת בניין עיר של תל אביב את תוכניתו של פרס להקים במסגד מרכז מסחרי. התוכנית נתקלה בהתנגדות ציבורית שהפכה את המסגד לסמל לאומי וקהילתי עבור ערביי יפו. אישים מימין ומשמאל התגייסו נגד מה שנחשב להפיכת המסגד למרכז קניות. בעקבות צו בית משפט נגנזה התוכנית, לאחר ביטולה שופץ המסגד וחזר לתפקד כמקום תפילה.
בשנת 1983 התמוטט צריח המסגד, האירוע והאשמות שלא הוכחו למעשה חבלה מיקדו תשומת לב ציבורית למצבו של המסגד והתנועה האיסלמית קראה לחידוש התפילות במקום. המסגד שופץ בסיוע כספי של ארגון מוסלמי מרבת עמון והוואקף של ירושלים. במסגרת השיפוצים הוגבה צריח המסגד מעבר לגובהו המקורי בניגוד להיתר הבניה שניתן לצורך שיחזור הצריח.
בראשית המאה ה-21 עבר המסגד תהליך שיקום נוסף, ובין היתר הורם הצריח לגובה כמעט כפול מגובהו המקורי.
המסגד כמוקד חיכוך
במלחמת העצמאות ניצלו הערבים את מיקומו ואת גובה הצריח שלו, כדי לצלוף ממנו על תושבי תל אביב. לאחר המלחמה הייתה כוונה להרסו, יחד עם כל שאר מבני מנשייה שנהרסה לבסוף, אך הוחלט להשאירו. במשך השנים הפך המסגד למוקד חיכוך בין האוכלוסייה היהודית לערבית באזור, ומספר פעמים ניסו יהודים לפגוע בו:
תאובלד בהם
ביוגרפיה
בהם נולד בבוואריה ולמד את אומנות הצורפות של אביו. אחרי שבנה לו חליל משלו, התמחה בנגינה במידה שאפשרה לו לנגן בתזמורת בגיל שמונה-עשרה ובגיל עשרים ואחת היה חלילן ראשון בתזמורת המלכותית של בוואריה.
במקביל, ערך ניסויים בבניית חלילים מחומרים שונים ומגוונים, כמו מיני עץ טרופי קשה (בדרך כלל עץ גרנאדילה), כסף, זהב, ניקל ונחושת ובמקביל בחן אפשרויות שונות למיקום פתחי הטון בחליל. ב-1832 והוציא פטנט ראשון על שיטת האצבוע החדשה שהמציא (הקרויה "מנגנון בהם"). אחרי מחקר באקוסטיקה באוניברסיטת מינכן המשיך בהם לעבוד על שכלול החליל, עד שבשנת 1847 סיים לעבוד על המודל הסופי, הזהה כמעט לחלוטין לחליל המודרני הנפוץ כיום. החליל החדש הוצג לראשונה ב-1851 בתערוכה של לונדון.
בשנת 1871 פרסם בהם את ספרו "החליל והנגינה בחליל" (Die Flöte und das Flötenspiel) - מחקר בהיבטים האקוסטיים, הטכניים והאמנותיים של החליל לפי שיטת בהם.
מושבת בצלאל
מושבת בצלאל היא מפעל התיישבותי שהוקם על יד "בצלאל" ופעל באזור בן שמן בין השנים 1914-1910. במושבה יושבו צורפים עולים מתימן, במטרה ליצור שילוב ציוני בין חיי האומנות המסורתית לעיבוד האדמה.
המושבה הוקמה כחלק מהחזון של בצלאל ושל בוריס שץ לשילוב בין אמנות לבין ציונות מעשית. שץ ביקש להקים מספר מושבות אמנים, שיהיו קשורות אל בית הספר ויעזרו בו לשם עיצוב הדגמים האמנותיים והרוחניים. המושבה שהוקמה בבן שמן הייתה היחידה מבין ניסיונות אלו שצלחו.
המושבה מוקמה על אדמות שנרכשו על ידי הקק"ל בשנת 1904, באזור ריק מיהודים בקרבת לוד ווילהלמה, ושימשו עד אז מפעל לשימורים וחווה לימודית שהקים ישראל בלקינד ונוהלה באותה עת על ידי יצחק וולקני-אלעזרי. בחירת המיקום נבעה בעיקר משיקולים אסטרטגיים-התיישבותיים. את המושבה, שהכילה בשיאה שישה מבני קבע, ניהל בן-ציון בן-אהרון ובניהולה היה מעורב גם שמואל פרסוב, ראש המחלקה למלאכת כסף בבצלאל, שהושתתה אף היא על כישורי הצורפים התימנים.
במושבה היה מיעוט של פועלים קבועים שמספרם מוערך בין 10-15. חלקם הגיעו למושבה לאחר שלא התאקלמו במחלקת הפִלִיגרָן ב"בצלאל". המרכזיים מבין תושביה התימניים של המושבה היו משפחות עמר ונגר, שנציגיהם אף היו חברים בוועד המושבה. בנוסף, הגיעו למושבה אמנים לתקופות קצרות, בהם אמנים שהגיעו לחופשת מחלה באוויר הטוב של המושבה ותלמידי בצלאל שהשתמטו מגיוס לצבא העות'מאני.
בעיצוב התכשיטים שנוצרו על ידי הצורפים התימנים ניתן למצוא את השפעת האמנות האירופית בעיקר בדגמים שעוצבו על ידי אמני בצלאל, ובמוצרים שנתפשו בעלי חשיבות. במוצרים שימושיים יותר בולטת הנטייה לשימור המסורות התימניות. יתר על כן המוצרים ה"תימניים" נוצרו בהסתר מן הממסד ה"בצלאלי", ששאף לייצר את העבודות המשמעותיות בירושלים. הוא זכה להכרה רק לאחר ביקור משלחת הוועד הברלינאי של "בצלאל".
אורי שלף
אורי שלף (19 בפברואר 1972 - 29 במרץ 2015) היה כדורסלן, מאמן כדורסל, עורך דין וסופר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הפורוורד ובשנותיו האחרונות שימש כמנהל הפועל תל אביב. בנו של עמי שלף ואחיו של גור שלף.
ביוגרפיה
שלף החל לשחק במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. לאחר מכן עלה לבוגרים שם שיחק שנתיים אך לא מצא את מקומו: בעונת 92/3 היה חלק מהקבוצה שזכתה בגביע המדינה בכדורסל ובעונת 96/7 היה שותף לירידת הליגה הראשונה בהיסטוריה של הפועל תל אביב. שיחק שנה בקבוצת מכבי גבעת שמואל בליגה הלאומית ו-5 שנים בהפועל "אריה" תל אביב עד שפרש ממשחק מקצועני לאחר עונה בא.ס. רמת השרון. בעונת 2006/07 חזר למגרשים לקבוצת ע.ל.ה אור יהודה מליגה ב', שם שיתף פעולה עם מוטי בן בסט, גילי סלע וטוהר חיימוביץ והיה שותף לעליית הליגה של הקבוצה.
עוד בתקופה בה היה שחקן פעיל החל לאמן ילדים ונוער בהפועל תל אביב, ניהל את בית הספר לכדורסל של הפועל תל אביב בצוותא עם יהושע רוזין ושימש כמאמן שחקן של הפועל "אריה" תל אביב בליגה הארצית. לאחר הפרישה מכדורסל שימש כמנכ"ל קבוצת הכדורסל של רמת השרון תחת מיקי ברקוביץ' והמשיך לאמן ילדים במחלקת הנוער של א.ס. רמת השרון. בקיץ 2007/8 נענה לבקשת האוהדים, הצטרף לצוות המקימים של הפועל תל אביב המחודשת ומונה למאמן הקבוצה. בעונה זו הרכיב שלף (ששימש כמאמן-שחקן) קבוצה שהייתה גבוהה ברמתה משאר קבוצות הליגה וסיימה את ליגה ב' במאזן 22-0. הקבוצה השלימה דאבל כשזכתה בגביע האיגוד וסיימה את העונה במאזן נקי של אפס הפסדים (כולל משחקי אימון), בעונה אחר-כך הוביל את הקבוצה למאזן דומה בליגה א' כמאמן, והוביל אותה לדאבל שני ברציפות, בסיום העונה פינה את מקומו בעמדת המאמן, לטובת שרון אברהמי (אותו שלף עצמו מינה תחתיו), ועבר לתפקיד המנהל המקצועי.
שלף היה עורך דין במקצועו ובעל תואר ראשון במנהל עסקים ובמשפטים. בעל טור שבועי באתר וואלה!. כמו כן כתב ספר ילדים יחד עם אחיו גור בשם "צביקי הרואה ואינו נראה".
אורי שלף נפטר ב־29 במרץ 2015 בעקבות אירוע לב, והותיר אישה, תמר, ושני ילדים. למחרת הוצב ארונו בהיכל קבוצת שלמה, וטרם מסע הלוויה ערכה הפועל תל אביב טקס לכבודו. שלף נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במלאת שנה למותו יצא לאור ספר הזיכרון "חושב עליו כש...", שכתב חברו של שלף, גלעד שמחוני.
במלאת שנתיים למותו, החליטה הנהלת הפועל תל אביב כדורסל לקרוא על שמו את יציע 4 בהיכל קבוצת שלמה בו ממוקמים גם מושבי הכבוד ומנויים משפחתיים.
מרלי
מֶרְלִי (קרוי גם מיירל וגם מרלי ובִּירְווּד) הוא רובע בעיירה ווימבורן מינסטר, בדרומה של אנגליה, ומהווה חלק ממחוז דוֹרְסֵט. את הרובע עוטף יער ומספר שמורות טבע. לאחר היווסדו של הרובע והפיכתו לאזור מגורים בשנת 1970 אוחד לתוכו הכפר השכן אוקלי. במפקד תושבים שנערך בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית מרלי 10,392 תושבים.
ערים מרכזיות השוכנות בצמוד למרלי הן פול ובורנמות'.
שמורות טבע
אחת משמורות הטבע המרכזיות במרלי היא קְרִיקְמוּר ובה ניתן לצעוד או לרכוב על אופניים. השמורה עטוית עצים ושיחים והיא אזור מחייתם של בעלי חיים רבים וביניהם עטלף אירופאי קטן ממין פיפיסטרלה, עטלף ממין אוזנן חום, ציפורים רבות וביניהן הלילית המצויה ועוד יונקים רבים ובכללם שועלים וסנאים. שמורת טבע נוספת במרלי היא 'מזדרון החווה של מרלי' והיא משתרעת לאורכו של נהר סְטוּר. בשמורה אדמת מרעה ויער. ניתן לחצות את אדמת המרעה בשבילים שנקצרו לצורך מעבר וכן בין העצים.
תקופת הדגירה של הציפורים בשמורות, באופן רשמי, היא מתחילת חודש מרץ ועד לתום חודש יולי. בתקופה זו חל איסור על המבקרים להסתובב עם כלביהם כשהם חופשיים על מנת שלא לפגוע בציפורים המקננות.
קישורים חיצוניים
קואורדינטה (נקודת ציון) מרלי
Airliners.net
Airliners.net הוא אתר העוסק בתעופה שנוסד בשוודיה על ידי יוהאן לונדגרן בספטמבר 1997. ב-27 ביולי 2007 נרכש האתר בידי חברת Demand Media, שבסיסה בסנטה מוניקה קליפורניה.
על פי החברה, מדובר באתר הגדול בעולם מסוגו, עם למעלה מ-80 מיליון דפים נצפים בחודש. באתר תמונות הקשורות לתעופה, חדשות מתחום התעופה, מידע על כלי טיס, פורומים וחדר צ'אט. האתר משמש חובבי תעופה וכן מסייע לתצפיתנות כלי טיס.
היסטוריה
האתר הוקם במתכונתו הראשונית בשנת 1994 על ידי יוהאן לונדגרן, תחת השם "Modern Airlines". בשנת 1997 הוקם "Airliners.net" המכיל תמונות אותם מצלמים חובבי תעופה ברחבי העולם, ופורום גולשים. במאי 2006 חגג האתר את התמונה המיליון שלו.
ביולי 2007 רכשה חברת "Demand Media" את האתר, ובמאי 2008 עוצב האתר מחדש, ונוספה בו האפשרות לבחור את צבע הרקע של כל דף.
תמונות
בסיס הנתונים הכיל ב-18 באפריל 2011 1,903,622 תמונות הקשורות לתעופה, בליווי הסבר על התמונה ומקום הצילום. באתר ניתן לחפש מידע לפי מילות מפתח כרישום כלי הטיס, מספר הקו, מקום הצילום, דגם כלי הטיס, חברת התעופה, וצלם.
על מנת להבטיח את איכות התמונות באתר, עוברת כל תמונה ביקורת של מפעילי האתר. באתר ניתן להגיב על התמונות ולדרגם, כמו כן ניתן לרכוש באתר תמונות.
דיונים
הפורומים באתר נחלקים לקטגוריות כתעופה אזרחית, צבאית וחלל, חובבי תעופה, תצפיתנות כלי טיס ועוד. באפריל 2011 היו באתר 133,140 חברים, מספר ההודעות בפורום התעופה האזרחית עבר את ה-4,000,000.
בנוסף לפורומי הדיון, באתר חדרי צ'אט המנוהל על ידי מפעילי האתר. כדי להשתתף בדיונים ובצ'אט המשתמשים נדרשים להרשם.
ישנם שלושה סוגי משתמשים:
בנוסף מפרסם האתר חדשות הקשורות בתעופה, ומסד נתונים גדול על סוגי כלי טיס המבוסס על הספר "The International Directory of Civil Aircraft".
חברות בת
ל-Airliners.net שני אתרי אחות: myaviation.net המפרסם את התמונות שלא עוברות את ביקורת האתר. אתר נוסף הוא flightlevel350 המפרסם סרטונים הקשורים בתעופה.
מתכנת
מְתַכְנֵת (לעיתים תָּכְנִיתָן או תַּכְנָת) הוא אדם העוסק בתכנות, כלומר בפיתוח ובתחזוקה של תוכנה למחשבים על ידי קידוד (כלומר כתיבה או שינוי של קוד) בשפת תכנות אחת או יותר.
אדם המקודד בשפות מחשב אחרות שאינן שפות תכנות או שפות מכונה אינו נחשב ל"מתכנת" ותיאורו המקצועי נוגע לשפות איתן הוא עובד; כך למשל, אדם שהוכשר אך ורק בקידוד מבנה של דפי אינטרנט אינו נחשב למתכנת.
הכשרה
העוסקים בתחום בישראל אינם נדרשים להסמכה רשמית כלשהי כדי לכנות עצמם "מתכנתים", אך בקרב המעסיקים יש הדורשים ממועמדים לעבודה השכלה אקדמית בתחום. הכשרתם של מתכנתים נעשית במסלולים אחדים:
למתכנתים מסלולי התמחות בשלושה מישורים:
התכנות הוא מקצוע דינמי ביותר, המצריך את העוסקים בו להתעדכנות מקצועית מתמדת. התעדכנות זו נעשית באמצעות כנסים מקצועיים והשתלמויות, בקבוצות וקהילות אינטרנט (כמו במדיה חברתית) ועוד.
מפתח תוכנה
מפתח תוכנה הוא אדם או ארגון אשר עיקר עבודתם ממוקדת בתהליך פיתוח תוכנות, תחום נרחב יותר של תכנות מחשבים או בעל תחום התמחות בניהול פרויקטים (Project manager). אדם זה יכול לתרום לראייה הכוללת של הפרויקט ברמת היישום במקום ברמת הרכיב או משימות תכנות בודדות.
משפט ארבעת הצבעים
משפט ארבעת הצבעים הוא תוצאה בולטת בהיסטוריה של הטופולוגיה הקומבינטורית ושל תורת הגרפים. לפי המשפט, אפשר לצבוע כל מפה מדינית, באופן שכל שתי מדינות בעלות קו גבול משותף נצבעות בצבע שונה, תוך שימוש בארבעה צבעים לכל היותר. מתמטיקאים החלו לחקור את הבעיה באמצע המאה ה-19. היא נודעה כ'השערת ארבעת הצבעים', וזכתה להוכחות שגויות רבות. בניסוח מודרני, המשפט מבטיח שלכל גרף מישורי קיימת צביעת קודקודים בארבעה צבעים. אנשי תורת הגרפים מכירים הוכחות קלות יחסית לכך שקיימת צביעה בחמישה צבעים, אבל ההוכחה לכך שאפשר להסתפק בארבעה נמצאה רק ב-1976, והיא כרוכה בחיפוש ממוחשב על-פני אלפי מקרים. זו הייתה ההשערה המפורסמת הראשונה שהוכחה בעזרת מחשב, ובתחילה לא הייתה הסכמה כללית על תקפות ההוכחה, בעיקר בנימוק שלא הוכחה נכונותן של תוכניות המחשב עצמן. מאז נעשו ניסיונות רבים למצוא הוכחה סטנדרטית יותר, שיכולה לעמוד לביקורת עמיתים ללא עזרת מחשב. הוכחה כזו עדיין לא נמצאה.
האיור משמאל מציג מפה סכמטית של ארבע מדינות, שלכל אחת מהן יש גבול משותף עם כל האחרות. לכן לא ניתן לצבוע אותה בפחות מארבעה צבעים.
מפות וגרפים
הקשר בין מפות מישוריות לבין גרפים מישוריים מבוסס על בניית הגרף הדואלי, שהיא בנייה סטנדרטית בתורת הגרפים. בגרף המתאים למפה נתונה, כל מדינה מיוצגת על ידי קודקוד, וכל שתי מדינות שלהן יש גבול משותף מחוברות בקשת בין שני הקודקודים המתאימים. משמאל מוצגת דוגמה למפה ולגרף המתאים לה.
כעת, צביעת המדינות על המפה שקולה לבחירת צבע לכל קודקוד, באופן כזה שלשני קודקודים המחוברים בקשת יש צבעים שונים. צביעה כזו של הגרף נקראת צביעת קודקודים.
היסטוריה
בעבר היה מקובל לחשוב שמשפט ארבעת הצבעים היה ידוע לקרטוגרפים, אך נראה שלטענה זו אין בסיס. ככל הידוע לנו היום, הטענה עלתה בדעתו של פרנסיס גאת'רי (Francis Guthrie) בשנת 1852, בעת שעסק בצביעת מפה של מחוזות אנגליה. לאחר שניסה למצוא הוכחה במשך זמן מה, הוא סיפר על הבעיה לאחיו פרדריק, שלמד אצל המתמטיקאי אוגוסטוס דה-מורגן. דה-מורגן ניסה בלא הצלחה לעניין בנושא מתמטיקאים אחרים, עד שב-1878 הובאה הבעיה לתשומת לבו של ארתור קיילי, שהציג אותה בפני החברה המלכותית הבריטית.
'הוכחה' ראשונה להשערת ארבעת הצבעים פורסמה לראשונה בשנת 1879, על ידי אלפרד קמפ (Kempe). קמפ הציע שיטה המבוססת על שרשראות של מדינות סמוכות, שאמורה הייתה לאפשר הוספה של מדינה אחר מדינה למפה הצבועה, מבלי להזדקק לצבע חמישי. ההוכחה נבדקה, והתקבלה על-דעת בני זמנו. ואולם, 11 שנה מאוחר יותר הראה פרסי ג'ון היווד (Heawood) שההוכחה אינה נכונה. בנוסף, היווד הראה שחמישה צבעים מספיקים לצביעת כל מפה.
הכללות
במאמרו מ-1890 הראה היווד שבכל משטח למעט הכדור, מספר הצבעים הדרוש אינו עולה על. בפרט, הטורוס ובקבוק קליין (בשניהם \ \chi = 0) דורשים שבעה צבעים לכל היותר. ב-1934 הראה שעל-פני בקבוק קליין מספיקים שישה צבעים, וב-1959 הראה  שבכל מקרה אחר החסם של היווד הוא מדויק.
דליה וירצברג
ביוגרפיה
ב-2015 חיברה תיזה במסגרת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן בהנחיית פרופ׳ משה צוקרמן בנושא "מודלים של אשפוז פסיכיאטרי מפיליפ פינל עד פרנקו בזאלייה".
פעילות ציבורית
ב-2003 הקימה לצד צביאל רופא את "מתמודדים למען מתמודדים - לקידום זכויותיהם של מתמודדי הנפש בישראל", ושנה לאחר מכן יזמו השניים את "צועדים בראש מורם" – מצעד של אלפי נפגעי הנפש ברחובות תל אביב. מצעד דומה התקיים גם ב-2005 והסתיים בעצרת חגיגית בגני יהושע. דליה חיברה את שם האירועים: "צועדים בראש מורם" ואת סיסמתם: "אם תכירו אותי, תשתגעו עליי".
בשנת 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ שהוכנה על ידי עמותת 'בזכות' ועמותת המשפחות 'עוצמה'. דליה ובן זוגה צביאל רופא, חה"כ לשעבר תמר גוז'נסקי, וחה"כ ושר הבריאות לשעבר נסים דהן חברו כעותרים, ודרשו מהמדינה לקיים את ההחלטה שהיא עצמה קיבלה, ולהעביר את האחריות על שירותי בריאות הנפש לידי קופות החולים. בית-המשפט הוציא צו על תנאי שהורה למדינה לפעול לביצוע הרפורמה לאלתר.
בני הזוג רופא יזמו והובילו כנס מתמודדים ארצי שהתקיים בבית בארבור בתל אביב ב-15 בנובמבר 2007 בהשתתפות כ-400 איש, והודיעו על פרישה מפעילות ארגונית.
ב-6 בינואר 2010 הגישו בני הזוג צביאל רופא ודליה וירצברג-רופא עתירה לבג"ץ למען שוויון זכויות עבור נפגעי הנפש לגבי זכות בחירת מוסד האשפוז.
ב-23 במאי 2012 הגישו בני הזוג רופא שנית עתירה לבג"ץ באותו נושא.
במרץ 2014 יזמו בני הזוג רופא הצעת חוק שהוביל ח"כ דב חנין (מחד"ש). בני הזוג ניסחו את הצעת החוק בסיוע צמוד של עו"ד נטע דגן. ההצעה הונחה על שולחן הכנסת ב-18 במרץ 2014. הצעת החוק לא אושרה בוועדת שרים לענייני חקיקה ב-9 בנובמבר 2014, מאחר שמשרד הבריאות פרסם נוהל שהוחל ב-2 בנובמבר בשנה זו. הנוהל הכיר בזכותו העקרונית של כל אדם הנזקק לאשפוז פסיכיאטרי לבחור את בית החולים שבו ברצונו להתאשפז, וזאת בתנאי שאחוזי התפוסה בבית החולים המבוקש אינם עולים על 95. במקביל החל משרד הבריאות לפרסם באתרו ברשת עדכון יומי של אחוזי התפוסה במוסדות השונים. עם זאת, אחוזי התפוסה בפועל אינם מאפשרים בחירה.
דליה נטלה חלק פעיל בקמפיין "שוברים קשירה" בהובלת ארגון בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות, ופרסמה ב'הארץ' ב-21 ביוני 2015 את המאמר "מפחדים למות קשורים למיטה" שפתח את הקמפיין. דליה ערכה את דו"ח הקשירות של בזכות מאת עו"ד שרון פרימור, היועצת המשפטית של ארגון בזכות. הדו"ח התפרסם במרץ 2016. דליה גם הופיעה על כרזות הארגון במסגרת הקמפיין.
ביוני 2018, נמנתה וירצברג-רופא ברשימת "20 הנשים שמשנות את פני הרפואה הישראלית", על פי עיתון TheMarker.
מ-17 ביולי, למחרת דבריה בדיון בוועדת ביקורת המדינה שנסב על דו"ח מבקר המדינה בנושא מערך האשפוז הפסיכיאטרי הממשלתי (שבו נכתב: "בביקורת נמצאו תנאי אשפוז הפוגעים באיכות חייהם של המטופלים עד כדי ביזוי ופגיעה בכבודם"), הובילה וירצברג יוזמה לוועדת חקירה ממלכתית בנושא (ר' פרק בהמשך). המטרה: מתווה כולל חדש לשירותי בריאות הנפש ברוח תנועת אל מיסוד, בדומה לנהוג במדינות אחרות זה עשרות שנים. מטרתה, כפי שהצהירה על כך פעמים רבות, אינה חיפוש אשמים לצורך מסקנות פרסונליות.
ב-16 באוגוסט, בדיוק חודש לאחר שנציגת מל"מ דיברה בישיבת הוועדה לביקורת המדינה בעקבות הדו"ח הקשה של מבקר המדינה על מערך האשפוז בבריאות הנפש, הושק ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים מחדש בישיבה חגיגית בביתה הפרטי של הפעילה הוותיקה ברטה ריינמן. פעילות הארגון הוקפאה בפברואר 2019 עם פרישתה הזמנית של וירצברג מפעילות ציבורית.
כתבה שני בלוגים המתמקדים בנושאי בריאות הנפש. התראיינה רבות לתקשורת, כולל בתוכנית "לונדון את קירשנבאום", פרסמה מאמרים בעיתון 'הארץ' ובכתבי עת דיגיטליים שונים וגם בכתבי עת מקצועיים בישראל ומחוצה לה כגון Psychiatric services, כתב העת של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה. בינואר 2018 פרסמה דליה מאמר באתרו של רוברט ויטאקר ומאמר נוסף במרץ 2018 על ההיסטוריה של תנועת המתמודדים בארץ. מאמר שלה ושל צביאל על המאבק המשפטי לביטול הסדר האזוריות באשפוז הפסיכיאטרי התפרסם ב-2015 בכרך א' של מדריך אוקספורד לאתיקה פסיכיאטרית.
חיים אישיים
ביוני 2000 נישאה לצביאל רופא. ב-2019 השניים התגרשו.
בפברואר 2019 החליטה לפרוש זמנית מפעילות ציבורית.
מיאמי היט
מיאמי היט (באנגלית: Miami Heat) היא קבוצת כדורסל מהעיר מיאמי שבפלורידה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית הדרום-מזרחי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם אמריקן איירליינס ארנה.
דליה וירצברג
חיים אישיים
ב-2009 הוציאה לאור מחדש את ספרו של אביה בני וירצברג בהוצאת כרמל, ובקיץ 2017, 50 שנה לאחר פרסומו הראשון, יצא הספר במהדורה באנגלית בהוצאת יד ושם בתוספת אחרית דבר שחיברה ובעריכה מדעית של ד"ר בלה גוטרמן. ב-18 במרץ 2019 הושקה מהדורה זו במוסד "יד ושם" בהשתתפות חנה יבלונקה ועמיה ליבליך. מוטי אשכנזי נשא ברכה, ודליה - את דבר המשפחה.
מיאמי היט
מיאמי היט נוסדה והצטרפה ל-NBA בשנת 1988, יחד עם שארלוט הורנטס. הקבוצה זכתה באליפות ה-NBA שלוש פעמים: ב-, ב- וב-, והפסידה בגמר ה-NBA ארבע פעמים נוספות: ב-, ב- ב- וב-2023.
דליה וירצברג
מאמרים בכתבי עת, אתרים ואסופות
כתב העת סכיזופרניה בולטין, אוגוסט 2010, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד Psychiatric Services כתב העת של APA – האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, ספטמבר 2014
מיאמי היט
מאמנה הוא אריק ספולסטרה ונשיא המועדון הוא פט ריילי. בעלי הקבוצה הנוכחי הוא הישראלי-אמריקאי, מיקי אריסון.
דליה וירצברג
קראו עוד
פרנקו בזאלייה רוברט ויטאקר
מיאמי היט
1987-1990: ייסוד המועדון
בפלורידה, מדינה בה לא היו מועדוני NBA, התחרו קבוצות משקיעים מאורלנדו, טמפה/סיינט פיטרסברג, ומיאמי על הזכות לארח מועדון החבר בליגת ה-NBA. לבסוף רשות הספורט של מיאמי לאגד קבוצת משקיעים בהובלת שחקן היכל התהילה, בילי קנינגהם וסוכן הספורט לשעבר (וחבר ילדות של קנינגהם), לואיס שאפל, שקיבלו את התמיכה הכלכלית מחברת קרניבל קרוז ליינס שבבעלותו של תד אריסון, שיהיה בעל הרוב במניות המועדון. את הפעילות היומיומית של המועדון ניהלו בעל מניות המיעוט מועדון, קנינגהם ושאפל.
בחודש אפריל 1987, החליטה הוועדה להרחבת ליגת ה-NBA על קבלת הצעותיהן של שארלוט ומיניאפוליס. אך הוועדה נחלקה בדעתה בין קבלת הצעתה של העיר אורלנדו להצעתה של העיר מיאמי לגבי הזיכיון השלישי. לבסוף, הוחלט כי ליגת ה-NBA תורחב בארבע קבוצות (ולא שלוש כפי שהוחלט במקור), כאשר שארלוט הורנטס ומיאמי היט יצטרפו בעונת ואילו מינסוטה טימברוולבס ואורלנדו מג'יק יצטרפו בעונה שלאחר מכן, 1989-90. בתחרות שנערכה לבחירת שם המועדון, גבר השם מיאמי היט על השם מיאמי וייס, כשמה של סדרת טלוויזיה מפורסמת מאותו שנים.
השנה הראשונה של המועדון בליגת ה-NBA לא הייתה מוצלחת, עם סגל שחקנים צעיר וצוות מקצועי צעיר. בין השחקנים בעונת הפתיחה ניתן למנות את בחירות הסיבוב הראשון של הדראפט: רוני סייקלי, קווין אדוארדס; את בחירות הסיבוב השני של הדראפט: גרנט לונג וסילבסטר גריי, יחד עם שחקנים ותיקים כרורי ספארו, ג'ון סאנדוולד, פט קמינגס, סקוט הסטינג, דווין וושינגטון ובילי תומפסון. הקבוצה החלה את העונה עם 17 הפסדים רצופים, כולל תבוסה 91–138 ללוס אנג'לס לייקרס של מג'יק ג'ונסון, שהייתה באותו הזמן לתבוסה הגדולה ביותר בתולדות ה-NBA. מיקומם של ההיט בבית המערב-תיכוני של האזור המערבי, למרות מיקומם הגאוגרפי, בחוף המזרחי של ארצות הברית. מיקום זה אילץ את הקבוצה לבצע את מסעות משחקי החוץ הארוכים ביותר בתולדות ליגת ה-NBA; יריבתם הקרובה ביותר בבית המערב-תיכוני הייתה יוסטון רוקטס, הממוקמת יותר מ-1450 קילומטר (כ-900 מייל) מהעיר מיאמי. לבסוף סיימה הקבוצה את העונה הסדירה במאזן 15–67 שיא שלילי של המועדון.
כדי לסייע להיט עם ייצור הנקודות הנמוך שלהם, בחרו ההיט את גלן רייס מאוניברסיטת מישיגן בסיבוב הראשון של הדראפט של שנת 1989, ואת שרמן דאגלס מאוניברסיטת סירקיוז בסיבוב השני. כמו כן עברה הקבוצה לבית האטלנטי באזור המזרח לעונת, שם נשארו למשך 15 עונות. אך ההיט המשיכו להשתרך מאחור ולא הצליחו לנצח יותר משני משחקים ברציפות, שהביא אותם לסיום עגום של העונה הסדירה שלהם במאזן 18–64.
בעונת 1989/1990 הצליחה מיאמי לזכות בבחירה השלישית בדראפט, רק כדי להחליף באמצעות שני טריידים (הראשון עם דנוור נאגטס ובשלב מאוחר יותר גם עם יוסטון רוקטס) כדי לזכות בבחירות התשיעית וה-12, בהן הם בחרו את וילי ברטון ואלק קסלר, בהתאמה. שתי הבחירות התבררו ככישלון חרוץ, כאשר ההיט ניסו להפוך את ברטון, ששיחק במכללות בתפקיד סמול פורוורד, לתפקיד קלע ללא הצלחה יתרה וקסלר הוטרד על ידי בעיית פציעות ולא היה מסוגל פיזית להפוך לפאוור פורוורד איכותי ב-NBA.
בעוד רייס, סייקלי ודאגלס הראו כולם שיפור מהעונה הקודמת, הגיעה מיאמי רק למאזן של 24–58 בתום העונה הסדירה ונשארה בתחתית הבית האטלנטי. רות'סטין התפטר מתפקיד המאמן הראשי בסוף העונה, אך בשלב מאוחר יותר חזר אל המועדון לפני עונת כעוזר מאמן.
1991-1995: שנות הבינוניות
לאחר התפטרותו של רות'סטין, שכרו מיאמי במהלך פגרת עונת את קווין לוגרי, שהיו לו 29 שנות ניסיון בליגת ה-NBA גם כמאמן וגם כשחקן, כדי שישמש כמאמן הראשי החדש של המועדון.
בדראפט של שנת 1991, בחרה הקבוצה את סטיב סמית' מאוניברסיטת המדינה של מישיגן, גארד זריז, כדי שיסדר את משחקם של ההיט שעתה נכנסו לתקופה של קבוצה בעלת סגל בוגר יותר. עם עזרתו של הרוקי סמית', רוני סייקלי, וגלן רייס המנוסה, הצליחו ההיט לסיים מקום הרביעי בבית האטלנטי עם מאזן של 38–44 בתום העונה הסדירה (למרות תבוסה קשה לקליבלנד קאבלירס 148-80), והצליחו להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה בתולדות המועדון, ובכך הפכו לראשונים מבין ארבע קבוצות ההרחבה שנכנסו לליגת ה-NBA בסוף שנות ה-80 שעשו זאת. בסיבוב הראשון של הפלייאוף נפגשו ההיט עם הקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר בליגה, שיקגו בולס, בסדרה הובסו ההיט בשלושה משחקים וסיימו את דרכם בפלייאוף. סטיב סמית' נבחר לחמישיית הרוקי של העונה וגלן רייס סיים במקום העשירי בטבלת הקלעים של העונה.
בעונת בחרו ההיט את הרולד מיינר מאוניברסיטת דרום קליפורניה, והחליפו בחירת סיבוב ראשון (שהתבררה כבחירה העשירית בדראפט של השנה לאחר מכן) עם דטרויט פיסטונס תמורת הפורוורד/סנטר ג'ון סאלי.
הגעתו של סאלי לוותה בתקוות גדולות, וזאת בעקבות יכולתו בשתי האליפויות הרצופות של הפיסטונס, אך התברר במהרה כי סאלי היה שחקן טוב לקבוצה טובה ומבוססת, אך לא איכותי מספיק כדי לסחוף אחריו קבוצה בינונית כמיאמי היט של אותה התקופה. בסופו של דבר קוצצו דקות המשחק של סאלי, שגרמו לכך שבסופו שלדבר הוא נבחר בידי טורונטו ראפטורס בדראפט ההרחבה של שנת 1995. העונה עצמה החלה בצורה עלובה, כשסמית' מחמיץ משחקים עקב פציעה בברך ובארטון נעדר למשך רוב העונה עקב פציעה בפרק כף היד. עם חזרתו של סמית', הצליחה מיאמי להשיג מאזן חיובי במהלך החודשים פברואר ומרץ, אך לא מספיק כדי להוציא את עצמם מהבור אליו נכנסו בתחילת העונה, מאזן של 13–27. את העונה הסדירה סיימו ההיט במאזן של 36–46 ולא חזרו אל משחקי הפלייאוף.
סגל שחקנים בריא יותר הצליח יותר בעונת, כשההיט הצליחו להשיג את המאזן החיובי הראשון בתולדות המועדון בסופה של העונה הסדירה 40–42 וחזרו אל הפלייאוף כשדורגו במקום השמיני שהוביל אותם למפגש מול אטלנטה הוקס. לאחר שההיט עלו ליתרון 1–2 לאחר שלושה משחקים, הצליחה אטלנטה להתאושש ולנצח את הסדרה בחמישה משחקים. לאחר עונה זו, סטיב סמית' נבחר כחבר בנבחרת החלומות השנייה, אוסף של כוכבי ליגת ה-NBA שנבחרו לייצג את ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל 1994, שנערכה בטורונטו, קנדה. נבחרת החלומות השנייה הורכבה בין היתר משחקנים שלעתיד יהפכו לשחקני מיאמי היט - שאקיל אוניל, אלונזו מורנינג, דן מארלי, וטים הארדוויי. הנבחרת המשיכה וזכתה בטורניר.
1995-2002: הגעתו של פט ריילי
במהלך הפגרה של שנת 1995, שכרו ההיט את פט ריילי, מי שהיה מאמנם של לוס אנג'לס לייקרס במהלך שנות ה-80, ומאמנם של ניו יורק ניקס בחלק הראשון של שנות ה-90, כדי שישמש נשיא המועדון ומאמן ראשי לאחר שהתפטר מידית לאחר עונת. ריילי הטיל פצצה יום לפני פתיחת העונה, כאשר החליט לשלוח את גלן רייס ומאט גייגר (ועוד אחרים) לשארלוט הורנטס, תמורת הסנטר אלונזו מורנינג. בסערת עסקאות אמצע העונה, רכש ריילי כמה שחקנים נוספים כולל: טים הארדוויי, כריס גאטלינג, ו-וולט ויליאמס. ההיט סיימו את העונה במאזן חיובי כאשר מורנינג נמצא בין השחקנים המובילים בנקודות ובריבאונדים, אך הובסו בידי שיקגו בולס שסיימו את העונה עם המאזן הטוב ביותר בליגה, 72-10, בשלושה משחקים.
עונה לאחר מכן, היו ההיט להפתעת העונה, ולקבוצה המשתפרת ביותר בליגה, כאשר הם הצליחו להשתפר ב-19 ניצחונות לעומת העונה הקודמת, כאשר הם זוכים בתואר הראשון שלהם בבית האטלנטי עם מאזן של 21–61. תפקיד מרכזי בהצלחה נטלו השחקנים החדשים שהצטרפו לסגל הקבוצה: דן מארלי, פי. ג'יי. בראון, ג'מאל משבורן, ו-וושון לנארד. הם הצליחו לגבור על קבוצתו לשעבר של פט ריילי, ניו יורק ניקס, בשבעה משחקים, לאחר שכבר פיגרו 1–3 בסדרה. הניצחון בסדרה הושג בחלקו בשל השעייתם של כמה משחקני הניקס, זאת לאחר שקמו מספסל הקבוצה בשעה שפרצה תגרה בין פי. ג'יי. בראון מההיט לצ'ארלי וורד מהניקס. התגרה פרצה לאחר שבראון, שחקן הוגן בדרך כלל, ביצע עברה קשה על וורד והטיח אותו לפרקט, דבר שהוביל לתגרה בין השניים. למרות זאת, הודחו ההיט מהפלייאוף לאחר שהפסידו לשיקגו בולס בהובלתו של מייקל ג'ורדן, בפעם השנייה ברציפות, לאחר חמישה משחקים, וזאת לאחר שנקלעו לפיגור של 0–3 בתחילת הסדרה, הפעם היה זה בגמר המזרח.
מיאמי היט ציינו עשור להקמת המועדון בעונת וזכו בתואר הבית האטלנטי השני ברציפות שלהם. אך, במה שיהפוך ליריבות מרה, הפסידו ההיט בסיבוב הראשון לקבוצתו לשעבר של מאמנם ריילי, הניו יורק ניקס, וזאת לאחר שמורנינג הפסיד במשחק החמישי והמכריע לאחר שהושעה בעקבות מריבה עם לארי ג'ונסון ומאמן הניקס ג'ף ואן גנדי שנתלה על רגלו של מורנינג בניסיון להתערב במריבה.