cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניק בגיץ'
היעלמותו והמאמצים למציאתו
לאחר שנודע על היעלומתם של הארבעה הוזנקו מספר מטוסי חיפוש והצלה מטעם משמר החופים האמריקאי. גם הצי, חיל האוויר וצבא ארצות הברית מספר אזרחים ששיתפו פעלו הובאו לאזור על מנת לחפש עקבות של ארבעת הגברים או שרידים ממטוס הסננה ששימש אותם, לאחר כ-39 ימים בהם לא נמצא בדל של ראיות לגבי מקום הימצאם הוחלט להפסיק את החיפוש האווירי. נכון לפברואר 2021 לא נמצא המטוס ואף אחד מארבעת יושביו. כולם הוכרזו כמתים ב-29 בדצמבר 1972.
אחרית דבר
המטוס היה מחויב על פי חוק לשאת משואת איכון אלחוטית למקרה חירום, שהייתה אמורה לסייע באיתור שרידי המטוס. במהלך החקירה התגלה שמכשיר האיכון שהיה אמור להיות על גבי המטוס נמצא במטוס אחר. עד ראייה העיד שראה בתיקו של טייס המטוס שנעלם מכשיר דומה למכשיר האיכון.
ב-1972 שונה שמו של בניין המגורים היחיד בעיירה וויטייר שבאלסקה ל"מגדלי בגיץ'", פסגה הררית באלסקה גם כן קיבלה את שמו של בגיץ'.
בנובמבר 2015 פרסם העיתונאי, ג'ון וולצ'אק ידיעה ב"סיאטל וויקלי" אודות הפרשה, וולצ'אק חקר את תאונת המטוס ואת האירועים שקרו לאחר מכן כבר מ-2012. מטרתו של וולצא'ק הייתה לקבוע את גורל הטיסה שהובילה את בגיץ' למותו, ב-2020 פרסם וולצאק' את ממצאיו בפודקאסט ששידר ב-2020. הפודקטסט נקרא "נעלם באלסקה".
ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים
ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים היא ועדה שהיתה פעילה בתקופת הכנסת ה-24. הוועדה הופקדה על קידום מערכות תשתית בעלות חשיבות לאומית מיוחדת, כגון המטרו במטרופולין תל אביב וכן על שירותי דת יהודיים.
בראש הוועדה עמדה חברת הכנסת יוליה מלינובסקי מישראל ביתנו.
CryEngine
על פי דיווחים אנונימיים שונים באפריל 2015, אמזון חכרה את CryEngine תמורת 50–70 מיליון דולר. לאחר מכן, בפברואר 2016, אמזון פרסמה גרסה משודרגת ומורחבת משלה של CryEngine בשם Amazon Lumberyard.
גרשון ברין
גרשון ברין (נולד ב-21 באוקטובר 1935) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
ברין נולד בתל אביב. בילדותו למד בתלמוד תורה ומשם עבר לבית הספר העממי תחכמוני, ואחר כך בתיכון עירוני תל אביב. שירת בצה"ל בשנים 1953 – 1956. הוא נשוי ואב לארבעה.
ב-1961 קיבל תואר ראשון בחוגים מקרא, ספרות עברית ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב וב-1965 קיבל תואר שני בחוג למקרא ולימודים צמודים באוניברסיטה העברית.
הוסמך לדוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, נושא הדיסרטציה: "הבכור בישראל בתקופת המקרא" בהדרכת פרופ׳ יעקב ליכט (1972).
שימש כראש החוג למקרא באוניברסיטת תל אביב בשנים 1978–1982, 1990-1989, 2000-1996. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2005.
עמית מחקר כ-Harry Starr Fellow, המרכז ללימודי היהדות, אוניברסיטת הרווארד 1997.
חוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1985, פרופסור אורח באוניברסיטת פלורידה בשנת 1987, חוקר אורח באוניברסיטאות פרינסטון בשנת 1991-1990; בהרווארד בשנת 2001- 2002, וסטנפורד בשנים 2004 – 2005.
גרשון ברין לימד שנים רבות בחוג למקרא שבמכללת סמינר הקיבוצים. הוא אף שימש שם כראש החוג למקרא בשנים 1976 ועד 1983 וכן משנת 1989 ועד 1990 ומשנת 1992 ועד 1995, כמו כן הוא משמש עד עתה כחבר במועצה האקדמית של המוסד.
תחומי התמחותו במחקר — ספרות הנבואה הקלאסית; החוק המקראי; ספרות המגילות הגנוזות; פרשנות המקרא בימי הביניים. כתב וערך שבעה עשר ספרים ועוד כמאה מאמרים.
הישגיו במחקר
ברין פרסם חיבורים רבים על ספרות הפרשנות של ימי הביניים, ובכלל זה בארבעה ספרים, האחד מוקדש לר' יוסף קרא, והאחר, ״רעואל וחבריו״ מוקדש לספרות הפרשנית הביזנטית, וזאת על פי כתבי יד מגניזת קהיר. השלישי, ״עיונים ב׳לקח טוב׳ לחמש מגילות״ (תשע״ח), הרביעי, ״פרשנים ביזנטיים יהודים באלף השני לספירה״ דן במשנתם של ארבעה פרשנים מיוון ומאיטליה הדרומית הביזנטית. נוסף על אלה פרסם מחקרים על פרשנים אחרים, כגון מחקרו החלוצי על ר׳ יהודה החסיד.
ספריו
* .Studies In Biblical Law- From the Hebrew Bible to the Dead Sea Scrolls .JSOT, Supplement Series, Sheffield Academic Press, Sheffield,1994
דוואן צ'יז'ווי
דְווָאן צִ'יזְ'ווֵי (באנגלית: Duan Qirui; 6 במרץ 1865 – 2 בנובמבר 1936) היה מצביא ופוליטיקאי סיני, מפקד של צבא בייאנג ומנהל בפועל של הרפובליקה של סין (בבייג'ינג) מ-1924 עד 1926. הוא היה גם ראש ממשלת הרפובליקה של סין ארבע פעמים בין 1913 ו-1918. הוא היה האיש החזק ביותר בסין מ-1916 עד 1920.
קריירה מוקדמת
בשנת 1885 נכנס דוואן צ'יז'ווי לאקדמיה הצבאית של טיינג'ין, שהתמחתה בארטילריה וסיים את לימודיו במקום ראשון בכיתתו. לאחר סיום הלימודים הוא נשלח ללושאן כדי לפקח על בניית ביצורים ארטילריים והגיע לידיעתו של לי הונג-ג'נג, ששלח אותו ללמוד מדעי הצבא בגרמניה במשך שנתיים. לאחר חזרתו לסין הוא מונה לראשונה כקצין בצבא בייאנג ולאחר מכן הפך למורה וחונך באקדמיה הצבאית של ויחאי. עד מהרה הוא קבל את חסותו של יואן שה-קאי אשר מינה אותו כמפקד ארטילריה בצבא החדש.
לראשונה דוואן פעל בשדה הקרב במרד הבוקסרים, שם הוא שירת את יואן בפרובינציית שאנדונג. יואן נתן לו את הפיקוד על חטיבה בצבא בייאנג ב-1904. ב-1906 הוא מונה לראש המכללה של בודינג, מה שאיפשר לו להתחיל לגייס את חבורת הקצינים הזוטרים שיהיו נאמנים לו. יואן ארגן את נישואיה של אחייניתו, שאותה אימץ, לדוואן במאמץ לבסס את כוחו ולבסס את נאמנותו של דוואן.
לאחר פרוץ מרד ווצ'אנג ב־1911 נגד שושלת צ'ינג, פיקד דוואן על הארמייה השנייה של הצבא הלאומני נגד הצבא המהפכני בקרב יאנגשיה, והצליח להחזיר את האנקו ואת האניאנג. אחרי שיואן שייקאי שינה את מהלך המהפכה של שינהאי בכך שהכריח את הקיסר להתפטר, דוואן תמך בו. על נאמנותו זו יואן מינה אותו מושל צבאי של פרובינציות חונאן והובי. הוא נקרא לשרת בממשלה של יואן כשר המלחמה בשנת 1912, ולאחר מכן כראש ממשלה בשנת 1913, תוך שמירה על תפקידו כשר המלחמה.
מאחר שתמך בפומבי בהתפטרותו של הקיסר עוד בשנת 1911, נתמך קידומו של דוואן על ידי הקואומינטאנג.
פוליטיקה
דוואן עלה לשלטון כבעל ברית של יואן שיקאי, אך במשך הזמן בין השניים נוצרו מחלוקות בנושאים שונים. בין השאר בגלל העובדה שדוואן צבר כוח והשפעה על צבא בייאנג כשר המלחמה, ובכך ערער את שליטתו של יואן על הצבא. כשדוואן הבין שכוחו הולך וגובר, הוא הפך ליותר עצמאי, ובהדרגה קרא תיגר על הנשיא בנוגע למינויים ולרפורמות בצבא. מאחר ששניהם היו חמי מזג, המריבות ביניהם ״התחממו״ עוד יותר, ויואן החליט בסופו של דבר לפגוע בכוחו דוואן. לאחר כישלונו של דוואן וצבא בייאנג לדכא את מרד באן לאנג, יואן יזם טיהורים בצבא מתומכי דוואן, גייס צבא חדש שיהיה נאמן ליואן עצמו ויהיה עם כישורי לחימה טובים יותר מאלה של דוואן. כשדוואן חלה בסוף 1914, הוא לא היה מסוגל לעצור את תוכניות הנשיא, ולכן פוטר כשר המלחמה במאי 1915.
מאחר שציפה בסופו של דבר להחליף את יואן בנשיאות, התנגד דוואן לניסיונו של יואן להכריז על עצמו כקיסר בסוף 1915. לאחר שכמה מחוזות הכריזו על עצמאות מממשלתו של יואן, ניסה דוואן לשחק את המתווך בין המורדים ליואן, בדיוק כפי שיואן עשה במהלך מהפכת שינהאי. ידידותם מעולם לא התאוששה, גם לאחר שיואן קיבל את תפקיד ראש הממשלה, בין היתר משום שיואן ויתר על סמכויותיו אלה. דוואן שימש כראש ממשלה לסירוגין בין השנים 1913–1918, ועמד בראש כמה ממשלות, כחלק מסדרה של קואליציות שבריריות. ניסיונו של יואן להקים את שושלת הקיסרות שלו הרס את אחדותה של סין, ומחוזות רבים הכריזו על עצמאות דה פקטו מבייג'ינג כבר בשנת 1915.
כראש הממשלה
בשנת 1916, כאשר יואן שיקאי היה על ערש דווי, הוא התקשר עם כמה מהדמויות הפוליטיות והצבאיות החשובות ביותר בממשלתו, כולל דוואן, לשמוע את צוואתו הפוליטית האחרונה. יואן היה מסוגל רק לומר את המילה: "החוקה", שאף אחד לא היה מסוגל לפרש. החוקה של יואן משנת 1914 קבעה, כי במקרה של מותו הקרב של נשיא סין, יציין הנשיא את שמותיהם של שלושה אנשים שירשו אותו. לאחר מותו תיפתח הקופסה ויבחר אחד מן השמות.
יואן נפטר ב-6 ביוני 1916. כשהקופסה נפתחה, דוואן צ'יז'ווי, לי יואנהואנג ושו שיצ'אנג היו השמות שהוא ציין. בתחילה אף אחד לא רצה לקחת את הנשיאות. דוואן התייעץ עם מנהיגים צבאיים בכירים אחרים בצפון סין, והעריך כי לי הוא החלש והפחות פופולרי מבין השלושה, ולאחר מכן לחץ עליו בהצלחה לקבל את הנשיאות, אולי מתוך המחשבה שנשיא חלש ולא פופולרי יהיה קל יותר לתמרן. דוואן שירת תחת לי כראש ממשלה, אך שלט בו - ובשאר הממשלה - ופעל כדיקטטור מעשי של צפון סין, שנתמך בעיקר על ידי מצביאים עצמאיים למחצה. דוואן ולי לא ניסו מעולם לאשר את מינויו של לי לנשיא בעזרת בחירות לפרלמנט או בבחירות כלליות, דבר שמצביע על הזלזול של דוואן ברפורמה חוקתית.
דוואן צ'יז'ווי, במינויו כראש ממשלה, סירב להכיר בחוקת 1912 הישנה. הוא התנגד גם לנשיא לי יואנהונג וגם לסגן הנשיא פנג גוזאנג, המפקד הצבאי השני החשוב ביותר של צבא בייאנג אחרי דוואן עצמו. ב־15 ביוני 1917 פרסם האדמירל של הצי הראשון של סין, לי טינג-שיין, יחד עם מפקדים ימיים בכירים נוספים, הצהרה התומכת בחוקת 1912 ואיים להתעלם מהוראות מבייג'ינג אם לא יחזירו את החוקה. הם הכריזו על סולידריות עם הצבא הלאומי בדרום מערב סין שגם תמך בחוקה. בסופו של דבר הצליח פנג לשכנע את דוואן להתרכך, והממשלה החליפית שקמה בדרום הסכימה להתבטל עם חידוש הפרלמנט. אף על פי כן, הפרלמנט והמדינה נותרו חלוקים כתמיד בין צפון לדרום. דוואן ומנהיגי בייאנג האחרים סירבו להיכנע לתכתיבים של חברי פרלמנט דרומיים, שהשתייכו בעיקר למפלגת הקוומינטנג של סון יאט-סן בגואנגדונג, הם נתמכו על ידי צבאות מהדרום מחוץ לבייאנג. דוואן החליט לפעול נגד מפקדי הצבא הדרומי על ידי העברתם לתפקידים אחרים ובכך לשבור את כוחם הפוליטי. כדי לעשות זאת הוא החליט להדיח את המפקד הצבאי הפרו-קומינטאנג של חונאן; אולם הקבינט שלו סירב לבצע זאת. למרות זאת, יד ימינו של דוואן ומזכיר הממשלה, שו שו-שנג, הוציא פקודות מיוזמתו לפתוח בהתקפה על הונאן.
מלחמת העולם הראשונה
באותה העת הגנרל המלוכני, ג'אנג שון, צעד עם צבאו לבייג'ינג והודיע ​​על חידוש שושלת צ'ינג ב־1 ביולי 1917. הגנרלים של צבא בייאנג ואחרים, בראשות סגן הנשיא פנג ג'ואזנג התנגדו למהלך, גייסו את כוחותיהם וסיימו את הניסיון המלכותי הקצר הזה. דוואן הוחזר לשלטון בעוד שלנשיא לי יואן-הונג, נמאס מהפוליטיקה של בייאנג, והוא התפטר מהנשיאות. כעבור כמה ימים, ב־14 באוגוסט 1917, נכנסה סין למלחמת העולם הראשונה, לצד בעלות הברית. דוואן הכריז מלחמה על גרמניה ועל האימפריה האוסטרו-הונגרית והשתלט על המובלעת הגרמנית והאוסטרו-הונגרית בטיינג'ין. בהיכנסו למלחמה קיווה דוואן לקבל הטבות לסין מבנות הברית, כגון ביטול של הסכמים רבים שסין נאלצה לחתום עליהם בעבר. הוא גם קיווה כי סין תוכל להשיג יוקרה בינלאומית על ידי מעורבותה ב"מלחמה הגדולה ".
האסטרטגיה של דוואן הייתה עתה לנהל משא ומתן על הלוואות פיננסיות עם יפן, תמורת ויתורים, כדי לממן כוח צבאי להשתלטות על הדרום. הכיסוי הפוליטי למהלך הזה היה כניסת סין למלחמת העולם הראשונה. עקב מצב האשראי הדל של הממשלה והוצאות המלחמה באירופה, מה שהפך את המימון המערבי והמקומי לבלתי אפשרי, דוואן ניהל בחשאיות את השגת ההלוואה הראשונה מיפן ב -29 בספטמבר 1917. בתמורה הוא הציע ליפן את הזכות להציב חיילים במחוז שאנדונג, כמו גם את הזכות לבנות ולהפעיל שם שתי רכבות חדשות. כאשר נחשף בעתיד המהלך הזה, הוא גבה מחיר פוליטי גבוה, אבל בינתיים קיבל דוואן את הכסף לחיזוק הצבא שלו. המהלך הפך מאוחר יותר לחלק מבעיית שאנדונג.
חבורת אנחווי
לאחר שפנג גואז'אנג החזיר את דוואן לתפקיד ראש הממשלה, הוא החל את ההכנות לגייס כוחות לכיבוש הדרום. הדרום הגיב על ידי הקמת ממשלה יריבה נוספת נגד הצפון וארגן תנועה להגנת החוקה. דוואן שיגר שני כוחות נאמנים של פנג גואז'אנג לדרום כדי לכבוש את הונאן, הציר המרכזי של סין המרכזית; אחד המפקדים האלה היה וו פאיפו. וו תמך בהעדפתו של פנג לפיוס בדרכי שלום עם הדרום וסירב להילחם. דוואן יצא נבוך על ידי הפיאסקו הזה, ונאלץ להתפטר בפעם השנייה כראש הממשלה בנובמבר 1917.
אף על פי כן, לדוואן עדיין הייתה השפעה אדירה בבייג'ינג בקרב המפקדים הצבאיים השונים שעדיין היו נאמנים לו. פנג גואז'אנג נאלץ להחזיר אותו מחדש לממשלה כשר המלחמה, ושוב שלח דוואן כוחות לדרום. הוא גם הורה לג'אנג דזוו-לין, שליט צבאי במנצ'וריה, לשלוח חיילים לבייג'ינג כדי להמשיך ללחוץ על פנג להחזירו לראשות הממשלה. עם זאת, וו פיאפו שוב סירב למלא את פקודותיו לפלוש למחוזות הדרומיים. לנוכח האיום של פנג גוז'אנג, קאו קון וו פאיפו התמזגו עם "חבורת ז'ילי". דוואן ניסה לחזק את מעמדו על ידי יצירת מפלגה פוליטית בשם חבורת אנחווי. הוא גם השתמש בכספי הלוואות שקיבל מיפן, כדי לבנות את כוחותיו הצבאיים, באמצעות קצינים יפנים שהכשירו את כוחותיו.
כהונתו של הנשיא פנג גואז'אנג הסתיימה ב־10 באוקטובר 1918; בניסיון לפייס את הדרום, הוא הסכים לא להעמיד את מועמדותו מחדש לבחירות, בתנאי שגם דוואן יפנה את משרד ראש הממשלה. גם מעמדו של דוואן החל להחלש כאשר הופיעו שמועות על יחסיו הסודיים עם היפנים. כאשר נחשף עניין הלוואות יחד עם ההסכם הסודי עם יפן להעביר את שאנדונג ליפנים, בזמן וועידת השלום של ורסאי, החלו מהומות גדולות בעיר הבירה. את המהומות האלה יזמו סטודנטים אנטי אימפריאליסטים והם נודעו בשם התנועה של הארבעה במאי 1919. יריביו של דוואן, קאו קון וו וו פאיפו מחבורת של ז'ילי, דחקו אותו לפינה על ידי ארגון ברית של מנהיגים צבאיים, כולל ג'אנג זאולין, שהתנגד לדוואן. הם גם דרשו את פיטוריו של שו שו-צ'נג, מפקדו הראשי של דוואן, ב -4 ביולי 1919. כגמול, דוואן אילץ את הנשיא החדש לפטר את קאו ואת וו גם אם לא הייתה שום דרך חוקית לסלק אותם בפועל. הוא גם שינה את שם צבאו וגייס אותו למלחמה עם חבורת ז'ילי ותומכיה.
ירידתו של דוואן
הסכסוך נודע כ"מלחמת ז'ילי-אנחוי" ונמשך בין 14 ביולי עד 18 ביולי 1920. אף שצבאו של דוואן הוכשר על ידי יפן, הוא נכנע בקלות לכוחות ז'ילי של וו פאיפו ולבעלי-בריתו. לאחר שכוחו הצבאי התנפץ, דוואן נמלט למובלעת היפנית בטיאנג 'ין. החבורה של אנחוי החלה לאבד את גיבושה, כיוון שכמה מחבריה הזדהו עם חבורת ז'ילי או עם חבורת פנגטיאן של ג'אנג זואולין. רק ג'ה-ג'יאנג נותרה בידיה של חבורת אנחווי, אם כי בסופו של דבר גם היא נפלה ב -1924.
שאנדונג נותרה כמובלעת על ידי חבורת ז'ילי, אבל לאחר מכן, המשטר של חבורת אנחוי הטיל עליה תנאים קפדניים של נייטרליות. אף על פי כן, כמה פוליטיקאים של חבורת אנחווי נותרו פעילים בממשלה, כשחבורת ז'ילי וסיעתו של פנגטיאן החלו להילחם זה בזה. ג'ין יונפנג, שהיה בן חסותו של דוואן, מונה לראש הממשלה באוגוסט 1920. חברי אנחווי אחרים תיווכו בסתר בין ג'אנג זואולין לפנג יו-צ'יאנג, מנהיג חשוב בחבורת ז'ילי, כשהחליט האחרון להתקומם נגד בעלי בריתו לשעבר פרצה מלחמת ז'ילי-פנגטיאן השנייה.
חזרה כמנהל כללי
תבוסתם של וו פאיפו ושל חבורת ז'ילי הכריחה אותם לסגת דרומה. ז'אנג זואולין המנצח, במהלך בלתי צפוי מינה את דוואן צ'יז'ווי כמנהל הכללי החדש של הממשלה ב -24 בנובמבר 1924. דוואן נחשב לבחירה נייטרלית, מאחר שלא עמד לרשותו בשלב זה צבא משלו. בנוסף, במקום "הנשיא" דוואן נקרא עכשיו "מנכ"ל", שם שמרמז כי התפקיד היה זמני ולכן חלש מבחינה פוליטית. דוואן פנה לסון יאט-סן ולקואומינטאנג שבדרום כדי לפתוח מחדש את המשא-ומתן לקראת איחוד. סון דרש לבטל את "האמנות הבלתי שוויוניות" עם המעצמות הזרות ולהרכיב אספה לאומית חדשה. כדי ליצור לחץ ציבורי, דוואן הבטיח לכנס אספה לאומית חדשה בתוך שלושה חודשים. מאידך הוא לא יכול היה לבטל באופן חד-צדדי את "החוזים הלא שוויוניים", שכן בזכותן המעצמות הזרות הכירו רשמית במשטרו של דוואן. סון נפטר ב -12 במרץ 1925 והמשא ומתן התמוטט.
עם כוחה הצבאי הדל, ממשלתו של דוואן הייתה תלויה לחלוטין בפנג יאשיאנג וג'אנג זאולין. דוואן ידע כי שני אלה לא מסתדרים, והוא ניסה בחשאי לנגח אחד בשני. ב־18 במרץ 1926 התקיימה צעדת מחאה נגד המשך הפגיעה הזרה בריבונות הסינית, וכן התרחשה באותה העת תקרית בטיאנג'ין בהשתתפות ספינת מלחמה יפנית. דוואן שיגר צבא כדי לפזר את המפגינים, וכתוצאה מכך נהרגו 47 מפגינים והיו מעל 200 פצועים, כולל מייסד המפלגה הקומוניסטית הסינית. האירוע קיבל את השם הטבח של 18 במרץ. חודש מאוחר יותר פנג יושיאנג שוב מרד הפעם נגד חבורת פניטאן. דוואן הודח ונאלץ לברוח לג'אנג להגנה. ג'אנג, שהתעייף מהפוליטיקה הכפולה של דוואן, סירב להחזיר אותו לשלטון לאחר שכבש מחדש את בייג'ינג. רוב המצביאים של אנחווי כבר עמדו לצד ג'אנג. דוואן צ'יז'ווי הגלה את עצמו לטיאנג'ין ולאחר מכן עבר לשאנגחאי ושם נפטר ב -2 בנובמבר 1936.
חיים אישיים
דוואן זכה למוניטין כאישיות קשוחה וסמכותית, אך ללא אהבה גדולה למשרות ציבוריות. הוא הראה שיש לו "נטייה בודהיסטית", ונהנה מבדידות. הוא האציל סמכויות רבות על פקודיו, ותמך בדרך כלל בהחלטותיהם. התעניינותו המקצועית העיקרית הייתה אימון חיילים. בממשלה הוא העדיף מערכת של קבינט, שבה התקבלו החלטות בקרב קבוצה קטנה של אנשים רבי עוצמה, ולא כמו דיקטטורה של אדם אחד, של יואן שיקאי או את צורת הממשל הפתוח שהוצעה על ידי סון יאט-סן.
דוואן היה ידוע גם בתור שחקן מעולה של משחק סיני הנקרא גו. בדרך כלל הוא ניצח כי יריביו חששו להביס אותו, למעט חתנו, שהיה גם הוא פטרון של המשחק הזה, ולא חשש להביס את חותנו. לדוואן היו ארבע בנות.
לאחר פרישתו של דוואן מהפוליטיקה הוא הפך לבודהיסט מסור, בנה בית תפילה בביתו והתפלל בכל בוקר. רבים מפקודיו לשעבר באו לעיתים קרובות להתפלל אתו. ביום הראשון וביום ה -15 של כל חודש (לוח שנה ירחי), דוואן הלך למקדשים כדי להשתתף באירועים בודהיסטיים שונים. הוא הפך צמחוני לאחר הטבח של 18 במרץ כמעשה של חרטה וחזרה בתשובה על מעשיו בטבח.
יוסי מלר
יוסף (יוסי) מלר (7 בספטמבר 1927 – 1 בדצמבר 2010) היה כדורגלן ומאמן ישראלי ששיחק בעמדת הבלם, לוחם ההגנה והאצ"ל, ויקיר העיר נתניה לשנת תשס"ד.
ביוגרפיה
מלר היה מראשוני התושבים בעיר נתניה, יליד כפר תבור ובן ליצחק ואסתר מלר, מייסדי ראש פינה וכפר תבור, היה חבר בהגנה ובאצ"ל והיה מעורב בפרשת הסרג'נטים, ולימים חבר תנועת הליכוד אשר שובץ במקום ה-100 ברשימת הליכוד לכנסת ה-17. במהלך חייו פעל רבות להנצחת פעילות האצ"ל.
ב-1942 הצטרף מלר למכבי נתניה ושם שיחק במשך 17 שנים, עד ינואר 1959 כאשר עזב את הקבוצה והצטרף לבית"ר נתניה. באפריל 1960 מונה כמאמן הקבוצה במקביל להיותו שחקן בקבוצה, וכיהן בתפקיד עד 1962.
בשנת 2004 הוענק למלר עיטור יקיר העיר נתניה לשנת תשס"ד.
חיים אישיים
מלר היה נשוי לאליה פרידמן, ולהם שתי בנות, עו"ד טליה אביבי ומזכירת הכנסת ירדנה מלר-הורוביץ.
סיימון קריצ'לי
סיימון קריצ'לי (באנגלית: Simon Critchley; נולד ב-27 בפברואר 1960) הוא פילוסוף אנגלי, פרופסור לפילוסופיה (בקתדרה על שם הנס יונאס) בNew School for Social Research (שלוחה הניו סקול).
במחקריו, קריצ'לי מאתגר את התפיסה המקובלת (מאז אפלטון ואריסטו) שפילוסופיה מתחילה בפליאה, ולעומת זאת טוען שהפילוסופיה מתחילה באכזבה. קריצ'לי דן בייחוד בשתי צורות של אכזבה אותן הוא מכנה: "אכזבה דתית" ו"אכזבה פוליטית". בעוד אכזבה דתית נובעת מחוסר אמונה ומובילה לבעיית משמעות החיים מול הניהיליזם, אכזבה פוליטית נובעת מהאלימות בעולם בו אנו חיים, ומעלה את שאלת הצדק בעולם לא צודק. בנוסף, לשני תחומי מחקר אלה, עבודותיו האחרונות של קריצ'לי התרחקו מהכתיבה האקדמית והיו בעלות צורות כתיבה ניסיוניות יותר, ועסקו במגוון רחב של תחומים כמו הומור, שייקספיר, דייוויד בואי, התאבדות, הטרגדיה היוונית וכדורגל.
ביוגרפיה
סיימון קריצ'לי נולד בהרטפורדשייר, אנגליה, למשפחה ממעמד פועל שמקורה בליברפול. הוא מעריץ של מועדון הכדורגל ליברפול והעיד כי ההערצה לקבוצה היא בגדר "המחויבות הדתית" היחידה שלו. בבית הספר היסודי למד היסטוריה, מדעים, צרפתית, רוסית וספרות אנגלית. במהלך תקופה זו, הוא פיתח עניין לכל החיים בהיסטוריה העתיקה. לאחר שנכשל במכוון בבחינות הכניסה לאוניברסיטה, קריצ'לי עבד במספר עבודות מזדמנות, כולל במפעל תרופות שבו הוא נפצע קשה בידו השמאלית. במהלך תקופה זו, הוא הפעיל בסצנת הפאנק באנגליה, וניגן במספר להקות שכשלו.
בגיל 22 חזר קריצ'לי ללמוד באוניברסיטת אסקס תחילה בחוג לספרת ולאחר מכן בחוג לפילוסופיה. הוא השתתף לזמן קצר באגודת השירה וכן באגדות הסטודנטים הקומוניסטית (שם הוא קרא לראשונה בכתבי אלתוסר, פוקו, ודרידה). לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס קנאני בפילוסופיה בשנת 1985, קריצ'לי עבר לאוניברסיטת ניס שם כתב את התזה שלו תחת דומיניק ג'ניקאוד, שעסקה בהתגברות על המטפיזיקה אצל היידגר ואצל קרנפ. בשנת 1987, קריצ' לי חזר לאוניברסיטת אסקס כדי לכתוב את הדוקטורט שלו, שהושלם בשנת 1988, והיוו את הבסיס לספרו הראשון האתיקה של דקונסטרוקציה.
בשנת 1988 קריצ'לי הפך למרצה באוניברסיטת קארדיף. בשנת 1989 חזר לאוניברסיטת אסקס כמרצה, שם הפך לרידר בשנת 1995 ולפרופסור בשנת 1999. במהלך תקופה זו הוא שימש תחילה כסגן דירקטור (1990-96) ולאחר מכן כדירקטור (1997–2003) של המרכז ללימודים תאורטיים במדעי הרוח והמדעים החברתיים. בין השנים 1998–2004 היה מנהל התוכנית בקולג' הבינלאומי לפילוסופיה. הוא שימש מרצה אורח באוניברסיטת גתה בפרנקפורט (1997–98, 2001), אוניברסיטת ראדבאוט (1997), אוניברסיטת סידני (2000), אוניברסיטת נוטרדאם (2002), בית הספר למשפטים קרדוזו (2005), אוניברסיטת אוסלו (2006) אוניברסיטת טקסס באוסטין (2010). מ-2009 עד 2015, הוא ניהל את בית ספר קיץ באוניברסיטת טילבורג. הוא שימש גם כפרופסור לפילוסופיה בבית הספר האירופי לתארים מתקדמים. מאז 2004, קריצ'לי היה פרופסור לפילוסופיה במכון למחקר חברתי של הניו סקול, שבו הוא הפך לפרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם הנס יונאס בשנת 2011. מאז 2015, הוא שירת במועצת המנהלים של קרן אונאסיס.
האתיקה של הדקונסטרוקציה: דרידה ולווינס (1992)
קריצ'לי דוחה שתי פרשנויות מקובלות לדרידה, שמדובר במטאפיזיקאי עם 'תשתית' משלו או כניהיליסט חסר ערך. וטוען כי מרכז החשיבה של דערדה הוא תפיסה של חוויה אתית. באופן ספציפי, תפיסה זו של חוויה אתית חייבת להיות מובנת במונחי לוינס, שבהם האחר מטיל ספק באגו, בתודעה העצמית ובהבנה הרגילה של האדם.
מעט מאוד... כמעט כלום: מוות, פילוסופיה, ספרות (2004)
החיבור פותח בבעיית "האכזבה הדתית", שלדידי קריצ'לי מייצר את שאלת משמעות החיים. דרך דיון מקדים ארוך בנושא הניהיליזם, קריצ'לי דוחה את הסברה כי אשרור של ישות סופית יכול לממש את משמעות החיים. במקום זאת, הוא טוען האות האולטימטיבי לסופיות האנושית הוא העובדה שאיננו יכולים למצוא משמעות סופית. במקום זאת, עבור קריצ'לי, תגובה נאותה לניהיליזם מורכבת מראיית חוסר המשמעות כאתגר או כהישג. קריצ'לי מפתח את התזה הזו באמצעות דיונים בכתבים של בלאנשו, לוינס, קאבל, הרומנטיקנים של יינה, אדורנו, דרידה, בקט, וסטיבנס.
אתיקה-פוליטיקה-סובייקטיביות: מאמרים על דרידה, לוינס והגות צרפתית עכשווית (1999)
אוסף זה מביא יחד מספר מאמרים שפורסם בעבר. בין המאמרים הללו, קריצ'לי דן במגוון של דמויות, כמו הגל, היידגר, ז'נה, דרידה, לוינס, רורטי, ארנסטו לקלאו, לאקאן, ז'אן-לוק ננסי, ובלנאשו, ובמנושאים כמו פוליטיקה, סובייקטיביות, גזע בקאנון הפילוסופיה המערבית, פסיכואנליזה, קומדיה, וחברות.
פילוסופיה קונטיננטלית: הקדמה קצרה מאוד (2001)
החיבור מהווה הקדמה קצרה להגות המכונה "פילוסופיה קונטיננטלית". הוא טוען כי המונח פילוסופיה קונטיננטלית הוא שנוי במחלוקת, ומתבסס על ההיסטוריה שלו וכמו גם על דרכי ההנגדותו לפילוסופיה אנליטית או אנגלו-אמריקאית. קריצ'לי סבור כי ניתן לאפיין את הפילוסופיה הקונטיננטלית קבוצה מובחנת של מסורות פילוסופיות המכסות מגוון בעיות, אולם עדיף לדבר אודות הפילוסופיה בכללותה מאשר להציב את ההבחנות בין המסורות הפילוסופיות. קריצ'לי מגן על טענות אלה באמצעות דיונים בהוגים כמו קאנט, פיכטה, הגל, ניטשה, הוסרל, היידגר, קרנפ, ודן במגוון סוגיות כגון היחסים בין ידע וחוכמה, ספרות, מדע, פוליטיקה, וניהיליזם.
על הומור (2002)
בחיבור זה קריצ'לי בוחן את התפקיד המרכזי של הומור, בדיחות, צחוק, וחייוכים בחיי אדם. באופן ספציפי, הוא מגן על הטענה הכפולה כי מחד הומור עוסק בפרקטיקות המשותפות שלנו ובהתאמה הדדית זה עם זה, ומאידך הומר גם מאתגר את אותן פרקטיקות ורגישות חברתיות, ומראה כיצד הם עשויים להשתנות ממצבם כיום.
דברים בעלמא הינם: פילוסופיה בשירה של וולאס סטיבנס (2005)
בחיבור זה קריצ'לי מציג שתי טענות מרכזיות:
באופן ספציפי, קריצ'לי טוען כי השירה של סטיבנס מציעים לקוראים גישה חדשה ליחסים בין תודעה, שפה ודברים חומריים, אשר מתגברת על בעיות של התורת ההכרה המודרנית. הספר כולל גם התייחסות דומה לקולנוע של טרנס מאליק דרך מאמר אודות "הקו האדום".
תובעני לאין שיעור: אתיקה של מחויבות, פוליטיקה של התנגדות (2007)
בהתייחסו לנושא "האכזבה הפוליטית", קריצ'לי טוען לתפיסה של חוויה אתית וסובייקטיביות. הוא מאתגר את ההנחות המודרניות של קאנט בדבר של אתיקה ואוטונומיה, וטוען לתפיסה "הטרו-אפקטיבית" (hetero-affective) של חוויה אתית שבה הסובייקט מחולק בין עצמו לבין דרישה מוסרית, אותה הוא חווה אף שאינו יכול למלא לחלוטין. מהתמונה הזו, קריצ'לי מפתח תיאור של החוויה של מצפון הקודם לרפלקסיביות אודות היחס בין מצפונו לפעולה פוליטית. הגישה המתגבשת מכונה אתיקה נאו-אנרכייסטית.
ספר הפילוסופים המתים (2009)
הספר פותח בהנחה שחיי האדם העכשוויים אינם מאופיינים על ידי פחד מוות, אלא על ידי אימת השמדה ומה שמחכה לנו לאחר המוות. קריצ'לי דוחה כל בריחה ממוותנו או בהצטברות חסרת שכל של עושר או מקלט מטאפיזי, וממשיך קיקרו בחקר הדעה ש 'להתפלסף זה ללמוד איך למות'. לשם כך, קריצ'לי דן במוותם (ובחייהם) של פילוסופים כמו תאלס ואפלטון, קונפוציוס ואבן סינא, אליזבת נסיכת הפפאלץ, הגל, היידגר ופרנץ פאנון.
על הוויה וזמן של היידגר (2008)
חיבור זה מציג שתי דרכים להתקרב לחיבור הוויה וזמן של היידגר. האחת בקריאה 'לאחור' מהעבודה המאוחרת יותר להוויה וזמן. והשנייה לקרטא את היידגר 'קדימה' דרך מסורת הפנומנולוגיה. בין היתר קריצ'לי מתנגד לגישה הרואה בהבחנה של היידגר בין "אותנטי" ובין "לא אותנטי" כהבחנה מוסרית או נורמטיבית.
איך להפסיק לחיות ולהתחיל לדאוג: שיחות עם קרל סדרשטרם (2010)
הספר מורכב מסדרה של ראיונות בין קריצ'לי לבין קרל סדרסטרם המבוסס על סדרת טלוויזיה שוודית. קריצ'לי דן בחייו ועבודתו דרך הסוגיות חיים, פילוסופיה, מוות, אהבה, הומור, ואותנטיות.
אובייקטים בלתי אפשריים (2012)
הקובץ מאגד סדרה של ראיונות עם קריצ'לי שנערכו בין 2000 ל-2011. קריצ'לי דן בעבודתו ובהתפתחותו באמצעות מגוון נושאים כמו דקונסטרוקציה, ניהיליזם, פוליטיקה, ספרות, פאנק, וטרגדיה.
אמונתם של חסרי האמונה: ניסויים בתאולוגיה פוליטית (2012)
קריצ'לי חושב מחדש על אמונה כמושג פוליטי מבלי להיכנע לפיתויים של דחיית האמונה האתאיסטית או לחיבוק האמונה התיאיסטי. לשם כך, קריצ'לי דן ברוסו, באדיו, פאולוס היידגר ואחרים. הוא גם מגן על השקפתו של אי-אלימות כנגד הביקורת שהופנתה כלפיו על ידי סלבוי ז'יז'ק.
הישמרי, אשליה! דוקטרינת המלט (2013)
חיבור שכתב במשותף עם אישתו ג'יימיסון וובסטר, ומתבסס על קריאות שונות בהמלט (פרשנויותים של הוגים כמו קרל שמידט, ולטר בנימין, הגל, פרויד, לאקאן, וניטשה) במטרה להציע קריאה צמודה ושלמה של המלט.
אלף-בי"ת של אי-אפשרות (2015)
הספר מורכב פרגמנטים של עבודה נטושה לכאורה, אשר מתוארכת בעיקר לשנים 2004–2006. הפרויקט הראשוני היה לפתח תיאוריה של אובייקטים בלתי אפשריים שיקבלו את הצורה של ישויות אלפביתיות. ערכים אלה יעסקו בתופעות, מושגים, איכויות, מקומות, תחושות, אנשים והלכי רוח שונים.
בואי (2014)
קריצ'לי דן בספר בהשפעת המוזיקה של דייוויד בואי עליו באופן אישי לאורך כל חייו. החיבור משקף העומק הפילוסופי של עבודתו של בואי. זה ספר של מעריץ שמנסה להעניק את הכבוד האסתטי המתאים לעבודתו של בואי באמצעות ניתוח זהיר של מילות השירים וחקר סוגיות כמו אותנטיות, בידוד, אמת וכמיהה לאהבה.
תיאטרון הזיכרון (2014)
סיפור סמי-אוטוביוגרפי על אמנות הזיכרון בהשראת עבודתו של פרנסיס ייטס ואדולפו ביו קזארס, אך בבסיסו דיון בזיכרון כשלעצמו ביח לחיבורו הגדול של הגל פנומנולוגיה של רוח. הספר עוסק בבניית תיאטרון זיכרון, בניסיון המזויף לשלוט ביחס של אדם למוות ובפירוק הדרגתי של הדימוי הסטנדרטי של הפילוסוף.
הערות על התאבדות (2015)
קריצ'לי גורס כי על התאבדות יש לחשוב כתופעה רצינת ומפוכחת, וזאת בניגוד לנטייה הרווחת להתנגד להתאבדות מטעמים מוסרניים או דווקא להלל אותה (כמו במות קדושים). לשם כך, קריצ'לי בוחן התאבדויות רבות ומרהר על הגידול בהתאבדות בחברה שלנו.
על מה אנחנו חושבים כשאנחנו חושבים על כדורגל (2017)
במסה זו קריצ'לי טוען שיש לכדורגל מקום ייחודי בחברה, בכך שהוא בעת ובעונה אחת מבטא חברותיות וסולידריות (למנשל ביחסים בין קבוצה לאוהדיה, היווצרות קבוצות דרך כנסיות מקומיות או קבוצות קהילתיות שונות), אף שהכדוגל בלתי נפרד מתרבות הצריכה, ההון והניכור של חיי החברה המודרניים. לדבריו, זהו ניסיון לכתוב פואטיקה של כדורגל.
טרגדיה, היוונים, ואנחנו (2019)
בספר זה קריצ'לי טוען שטרגדיה מבטאת אוריינטציה פילוסופית שמאתגרת את הסמכות המסורתית של הפילוסופיה על ידי מתן קול למה שהוא סותר, ומגביל על בני אדם. בפיתוח הפילוסופיה של הטרגדיה הוא פונה לסופיסט הקדום גורגיאס והפרקטיקה הסופיסטית של אנטי-לוגיה, אשר בוחנת את שני הצדדים של בדיון כדי להפוך את הטיעון החלש להיראות חזק יותר. בנוסף לגורגיאס, קריצ'לי דן באסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אפלטון, אריסטו ואחרים.
פרויקטים נוספים
בשנת 2009, קריצ'לי כתב סדרה של מאמרים עבור הגרדיאן בנושא "הוויה וזמן" של היידגר.
מאז 2010 ועד לסגירתו ב2021, קריצ'לי ייסד עורך וניהל (יחד עם פטר קטפנו) את הבלוג The Stone מבית הניו יורק טיימס. בבלוג פרסם גם מאמרים רבים פרי עטו. בין ההוגים שפרסמו מאמרי דעה תחת הבלוג נמנים לינדה מרטלן אלקוף, שילה בנחביב, פיטר סינגר, ג'ודית באטלר, נועם חומסקי, ארתור דנטו, מרתה נוסבאום, סטיבן פינקר, וקורנל וסט.
יחד עם סופר טום מקארתי, קריצ ' לי הוא חבר מייסד של INS (nternational Necronautical Society) ומשמש כפילוסוף ראשי.
קריצ'לי הוא חלק מהצמד המוזיקלי Critchley and Simmons יחד עם ג'ון סימונס. ביחד הם הוציאו עד כה ארבעה אלבומים: Humiliation (2004); The Majesty of the Absurd (2014); Ponders End (2017); and Moderate or Good, Occasionally Poor (2017).
ב-2020 הקליט פודקאסט העוסק ב"הוויה וזמן" של היידגר תחת השם Apply-degger.
דינמו מוסקבה (כדורסל נשים)
מועדון כדורסל הנשים דינמו מוסקבה (ברוסית: ЖБК Динамо Москва) הוא מועדון כדורסל הנשים ששייך לאגודת הספורט דינמו מוסקבה. הוא מהמוערכים ביותר בתולדות ברית המועצות וברוסיה כיום. הקבוצה אף זכתה בגביע היורוקאפ ב-2007 ומתמודדת בליגת העל הרוסית בכדורסל נשים.
הוקמה ב-18 באפריל 1923 בדומה למקבילתה - קבוצת הכדורסל לגברים של דינמו מוסקבה. המועדון היה הקבוצה החזקה בברית המועצות עד לסוף שנות ה-50.
בעונת 2010/2011 הקבוצה הפסידה בשלב שמינית גמר היורוקאפ לקבוצת אליצור רמלה. בשנים 2013, 2014 זכתה שוב ביורוקאפ לנשים.
בעונת 2016/2017 סיימה במקום הרביעי באליפות רוסיה.
הרולד הולט
הרולד אדוארד הולט (באנגלית: Harold Edward Holt; 5 באוגוסט 1908 - 17 בדצמבר 1967) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השבעה עשר. להולט הייתה קריירה פרלמנטרית של 32 שנים, כולל שנים רבות כשר בכיר בממשלה, אך כראש ממשלה הוא כיהן 22 חודשים בלבד, עד להיעלמותו בדצמבר 1967 בעת ששחה בחוף צ'ביוט שליד פורטסי שבוויקטוריה, וההנחה היא שהוא טבע. תקופת כהונתו הקצרה כראש ממשלה הגבילה את השפעתו הפוליטית והאישית, במיוחד בהשוואה לקודמו בתפקיד, רוברט מנזייס, שכיהן כראש ממשלה בסך הכול 18 שנים.
כיום, הולט זכור בעיקר בשל חלקו השנוי במידה מסוימת במחלוקת בהרחבת מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, בשל אמירתו "כל הדרך עם LBJ (נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון)" ובשל נסיבות מותו. לדעתו של הביוגרף שלו, טום פריים, כל אלה האפילו על ההישגים של הולט בקריירה הפוליטית הארוכה שלו.
ראשית חייו
הרולד הולט נולד בפרבר סטנמור של סידני כבכור מבין שני בניהם של תומאס ואוליב הולט. הוא ואחיו קליף בילו את ראשית חייהם בסידני ולמדו בשלושה בתי ספר שונים בסידני ובאדלייד בין השנים 1913 – 1919. ב-1921 רשם תומאס הולט את בניו לקולג' ווסלי במלבורן, שאחד מתלמידיו המצטיינים היה ראש ממשלת אוסטרליה לימים, רוברט מנזייס. באותה תקופה עזב תומאס הולט את עבודת ההוראה ונכנס לשותפות ברשת תיאטראות. בתקופה מסוימת בשנת השלושים הוא שהה בלונדון.
ב-1918 התגרשו הוריו של הרולד הולט וב-1924, כאשר הוא היה בן 16, מתה אמו והוא לא נכח בטקס ההלוויה שלה. המחסור בחיבה הורית, גירושי הוריו ומותה בטרם עת של אמו, החדירו רגש בדידות וחוסר ביטחון בהולט הצעיר, גרמו לו לחפש תמיד את ההכרה בהישגיו והגבירו את הלהיטות שלו לרצות את האחרים ואת הצורך שלו להיות אהוב. אירוע שעיצב את חייו היה מופע השירה שלו במסיבת הסיום של בית הספר שלו ב-1926. אף אחד מבני משפחתו לא נכח באירוע ותחושת הבדידות שלו באותו ערב נותרה איתו עד יומו האחרון.
הולט קיבל מלגת לימודים בקווינס קולג' באוניברסיטת מלבורן והחל את לימודי המשפטים שלו ב-1927. הוא הצטיין בתחומים רבים בחיי האוניברסיטה. יחד עם קבוצות הקריקט והפוטבול האוסטרלי של האוניברסיטה הוא זכה בפרסים וכן בפרסים על תחרויות נאום וכתיבת מאמרים. הוא היה חבר בקבוצת הדיבייט של האוניברסיטה ונשיא הן של קבוצות הספורט, המועדון החברתי ואגודת הסטודנטים למשפטים של האוניברסיטה.
למשך שלוש שנים היה הולט ביחסי זוגיות עם ויולה (לולה) ת'רינג, שאביה היה שותפו של אביו של הולט לעסקים, אך בסופו של דבר היא דחתה את הצעת הנישואין שלו כדי להתחתן עם אביו. כך הייתה להולט אם חורגת שאתה הוא יצא במשך שלוש שנים.
ב-1930 סיים הולט את לימודי התואר הראשון שלו במשפטים. בנובמבר 1932 הוא החל להופיע בבתי משפט בוויקטוריה ושימש כעורך דין זוטר במשרד עורכי דין. בתקופת השפל הגדול הוא התקשה למצוא תעסוקה. אביו, שהיה אז בלונדון, רצה שהוא ימשיך את לימודיו באנגליה, אך הקשיים הכלכליים מנעו זאת בעדו.
ראשית הקריירה הפוליטית
מנקודת זמן זו הקדיש עצמו הולט אך ורק לקריירה הפוליטית שלו למעט אהבתו לעיסוק בספורט, בעיקר ספורט ימי. הוא היה מכור לעבודה ובדרך כלל עבד 16 שעות ביממה והסתפק ב-4–5 שעות שינה כל לילה.
ב-1939 נבחר רוברט מנזייס, שהולט היה בן חסותו, להיות ראש הממשלה לאחר מותו הפתאומי של ג'וזף ליונס ולאחר תקופת הכהונה הקצרה של מחליפו ארל פייג'. האנרגיות של הולט, מסירותו ויכולותיו גרמו לו להתקדם במהירות ובאפריל 1939 הוא מונה להיות שר בלי תיק שסייע בעיקר לשר האספקה והפיתוח. באוקטובר אותה שנה הוא מונה להיות השר הממונה על מחקר מדעי ותעשייתי ובחודשים נובמבר-דצמבר הוא שימש כשר האווירייה בפועל.
במאי 1940 מבלי להתפטר מתפקידו, התגייס הולט לכוח האימפריאלי האוסטרלי השני (2nd AIF) ושירת שם כתותחן. אך כמה חודשים לאחר מכן נהרגו שלושה שרי ממשלה וכמה מאנשי הצמרת הביטחונית בהתרסקות מטוס בקנברה. מנזייס קרא להולט לשוב משירותו הצבאי ומינה אותו כשר בלי תיק ועוזר לשר המסחר והמכס. שירותו הצבאי הקנה לו את הכינוי "הולט התותחן" (Gunner Holt).
באוקטובר 1940 קודם הולט להיות שר בקבינט ומונה להיות שר העבודה והשירות הציבורי. אחד ההישגים החשובים שלו בתפקיד זה היה העברתו של חוק קצבאות הילדים שחוקק באפריל 1941.
באוגוסט אותה שנה, נאלץ מנזייס להתפטר עקב מרידה בשורות הספסלים הקדמיים במפלגה. הוא הוחלף על ידי מנהיג מפלגת הכפר, ארתור פאדן. הולט היה בין אלו שהסירו את תמיכתם במנזייס, אם כי הוא מעולם לא חשף את מניעיו לעשות זאת. באוקטובר 1941 הובסה הממשלה בהצעת אי-אמון, מנהיג מפלגת הלייבור, ג'ון קרטין הוזמן להרכיב ממשלה חדשה ומנזייס התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת אוסטרליה המאוחדת. ב-1944 פורקה מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומנזייס הקים מפלגה חדשה, המפלגה הליברלית ויצר קואליציה עם מפלגת הכפר. הולט היה אחד מהחברים הראשונים במפלגה זו.
שר בממשלה
לאחר שמונה שנים באופוזיציה, נצחה קואליציית האנטי-לייבור בבחירות של 1949 ומנזייס החל את כהונתו השנייה כראש ממשלה, הארוכה ביותר בתולדות אוסטרליה. בבחירות אלה, מחוז הבחירה שמטעמו רץ הולט כל השנים כמעט ונמחק בעקבות שינוי של גבולות מחוזות הבחירה. הוא עבר למחוז בחירה חדש שנוצר אז והיה מחוז שהיה די בטוח עבור מועמד ליברלי שאוכלוסייתו הייתה די מבוססת. הולט זכה בבחירות בקלות יחסית. הוא מונה לכהן בתפקידים היוקרתיים של שר העבודה והשירות הציבורי (1958-1949) וכשר ההגירה (1956-1949) ובאותה תקופה הוא סומן על ידי התקשורת כיורשו של מנזייס וכראש ממשלה פוטנציאלי. כשר ההגירה המשיך הולט את תוכנית ההגירה שיזם קודמו בתפקיד, ארתור קאלוול. עם זאת, הוא נקט בגישה אכפתית וגמישה יותר בהשוואה לקאלוול, שהיה תומך נלהב במדיניות אוסטרליה הלבנה.
בתפקידו כשר העבודה הצטיין הולט והוא תואר כאחד משרי העבודה הטובים ביותר מאז איחוד אוסטרליה. למרות שהתנאים בשלו אז לאי-שקט תעשייתי, ההשפעה הקומוניסטית על האיגודים המקצועיים הייתה אז בשיאה, והאגף הימני בממשלה הטיף לעימות עם האיגודים. השילוב של צמיחה כלכלית יחד עם גישתו הנאורה של הולט בנוגע ליחסי העבודה, גרמו לירידה חדה במספר שעות העבודה שהמשק האוסטרלי הפסיד עקב שביתות, מיותר משני מיליון ב-1949 ל-439,000 ב-1958.
הולט קידם שיתוף פעולה נרחב יותר בין הממשלה, בתי המשפט, המעסיקים והאיגודים המקצועיים. היו לו יחסים טובים עם מנהיגי עובדים כמו אלברט מונק, נשיא מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה וג'ים הילי, המנהיג הרדיקלי של פדרציית עובדי הנמלים והוא זכה במוניטין בשל סובלנותו, איפוקו ושאיפתו להתפשר, למרות שהחלטתו השנויה במחלוקת לשלוח כוחות צבא להשתלט על הנמלים במהלך שביתה בספטמבר 1953, גרמה לו לספוג ביקורת קשה.
מעמדו האישי והפוליטי של הולט התחזקו במהלך שנות החמישים. הוא היה חבר בוועדות ובמשלחות לחו"ל רבות, הוא מונה כחבר במועצה המלכותית ב-1953 וב-1954 צוין שמו כאחד מששת הגברים האוסטרלים המקפידים ביותר על לבושם. ב-1956 הוא נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה הליברלית ויושב ראש הסיעה בפרלמנט, ומנקודת זמן זו ואילך הוא סומן באופן ברור כיורשו של מנזייס.
בדצמבר 1958, בעקבות פרישתו של ארתור פאדן, ירש אותו הולט בתפקיד שר האוצר, ובכך רכש לעצמו את המעמד של האיש מספר שלוש בממשלה ומספר שתיים במפלגה הליברלית. הוא הגיש את התקציב הראשון שלו באוגוסט 1959 והישגיו כללו רפורמות במערכת הבנקאות, כולל הקמתו של הפדרל רזרב בנק של אוסטרליה והתוכנית למעבר למטבע עשרוני.
עם זאת, בנובמבר 1960 עשה הולט את אחד המשגים הגדולים בקריירה הפוליטית שלו. הוא הגיש תקציב מקוצץ במטרה להאט את קצב הצריכה, לרסן את האינפלציה ולצמצם את הגרעון, אך צעדו זה גרם לצמצום בהיקף האשראי בשיעור שלא היה ידוע מאז 1945. הכלכלה האוסטרלית נכנסה למיתון. שוק ניירות הערך צנח, ההשקעות הפרטיות, פעילות הבנייה ומכירות כלי הרכב, הואטו באופן משמעותי, שיעור האבטלה עלה לכמעט שני אחוזים (הנתון הגבוה ביותר מאז השפל הכלכלי) וכמה חברות גדולות התמוטטו.
משגה זה הזיק לקריירה של הולט והביא את הקואליציה למצב מסוכן שבו היא כמעט והפסידה בבחירות של 1961. במשך רובו של ליל הבחירות נראה היה שמפלגת הלייבור קרובה להפיל את ממשלתו של מנזייס, אך ניצחון דחוק של חבר הפרלמנט ביל סנדן סגר את הגולל על האפשרות שמנהיג הלייבור ארתור קאלוול יחליף את מנזייס כראש הממשלה. ניצחונו של חבר הפרלמנט ג'יימס קילן העניק לקואליציה את היתרון הדרוש של מושב אחד בפרלמנט. על הולט נמתחה ביקורת קשה, תדמיתו הציבורית ניזוקה ומאוחר יותר הוא תיאר את השנים 1960–1961 כשנים הקשות ביותר בחייו הציבוריים. אך כמו שהכלכלה התאוששה עד מהרה, התייצבו מניותיו הפוליטיות של הולט.
הולט המשיך לכהן בתפקיד שר האוצר עד ינואר 1966, כאשר פרש מנזייס מהחיים הפוליטיים. בתמיכתו של מנזייס, נבחר הולט להיות מנהיג המפלגה הליברלית וראש הממשלה. באותה עת הוא כבר היה חבר פרלמנט במשך כמעט 31 שנים, הזמן הארוך ביותר בו המתין פוליטיקאי כל שהוא (למעט ממלאי מקום לראשי ממשלה שנפטרו) לתפקיד ראש הממשלה.
ראש ממשלה
ביום אוסטרליה, 26 בינואר 1966 הושבע הרולד הולט כראש ממשלת אוסטרליה השבעה עשר. תקופת כהונתו הקיפה כמעט את רובן שתי השנים הקלנדריות של 1966 ו-1967. משמעות אורכה הקצר יחסית של תקופת כהונתו הייתה שהשפעתו האישית והפוליטית בתפקיד הייתה מוגבלת והוא ייזכר בעיקר בשל הנסיבות הדרמטיות של היעלמותו ומותו המשוער. האופן חסר המזל בו סיים הולט את חייו האפיל על האירועים החשובים שקרו במהלך כהונתו, בעיקר חלקו בהמשך המעורבות האוסטרלית במלחמת וייטנאם והרחבתה.
תקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה התרחשה במהלך התקופות המתוחות ביותר במהלך המלחמה הקרה וממשלתו התמודדה עם כמה אתגרים הקשורים למדיניות החוץ שאין לקנא בהם. הקו המדיני, הכלכלי והצבאי של אוסטרליה עוצב מחדש כאשר ארצות הברית וברית המועצות התחרו על השליטה בעולם בכמה זירות מאבק. קשריה של אוסטרליה עם בריטניה התרופפו במהירות כאשר זו האחרונה פינתה את בסיסיה ממזרח לתעלת סואץ, חיזרה אחר השוק האירופי המשותף וכתוצאה מהגידול בהשקעות האמריקניות באוסטרליה, האויבת לשעבר של אוסטרליה, יפן, תפסה את מקומה של בריטניה כשותפה העיקרית של אוסטרליה בשוק הסחר העולמי.
מבחינה אסטרטגית, עמדה תקופה זו בסימן החלטתו הגורלית של נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון להסלים את המלחמה בדרום-מזרח אסיה. מעורבותה של אוסטרליה בווייטנאם התרחבה באופן משמעותי בתקופת שלטונו של הולט, כשחיילים אוסטרלים נלחמו ונהרגו בקרבות נואשים כמו קרב לונג טן. אי השקט הציבורי בנוגע למלחמה, מספר החללים שהלך ועלה והוויכוח הציבורי בנוגע למוסריותה של המלחמה, היוו דלק למנועי האופוזיציה מבית, כמו תנועה בעל השפעה משמעותית שהתנגדה לגיוס החובה.
דאגה נוספת התרחשה על רקע טיהור הקומוניסטים באינדונזיה, שבמסגרתו הודח הנשיא סוקרנו והוחלף על ידי סוהארטו ובמקביל החלה המפלגה הקומוניסטית של סין במהפכת התרבות הרת האסון. המצב הבינלאומי המסוכן הגיע לנקודת משבר ביוני 1967, כאשר מלחמת ששת הימים הציתה את המזרח התיכון ושישה ימים לאחר מכן ביצעה סין את הניסוי הראשון שלה בפצצת מימן. המרוץ לחלל החל לצבור תאוצה, ובמקביל התנהלו מלחמות על רקע תהליך הדה-קולוניזציה, הפיכות התרחשו בארצות רבות ורעב ומרידות אלימות התחוללו באזורים נרחבים בדרום אמריקה, מרכז אמריקה, אפריקה ואסיה.
תהליך העברת השלטון ממנזייס להולט בפברואר 1966 היה חלק ולא לווה בבעיות כל שהן ובבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה זכה הולט לתמיכה ציבורית רחבה ונתן לקואליציה רוב של 41 מושבים בפרלמנט, הגדול ביותר בתולדות אוסטרליה עד לאותה עת.
בתחום הרפורמות החוקתיות, האירוע שללא ספק הוא המשמעותי ביותר בתקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה, היה משאל העם שנערך ב-1967 ובו רוב מוחץ של אזרחי אוסטרליה הצביעו בעד מתן סמכות לממשלה לחוקק חוקים הנוגעים לאבוריג'ינים.
בתחום הפוליטיקה המפלגתית, אחד המאפיינים הבולטים ביותר של תקופת כהונתו הקצרה של הולט כראש ממשלה היה שמותו הבלתי צפוי פתח תקופה חסרת תקדים של מבוכה במפלגה הליברלית וירידה מהירה בכוחה האלקטורלי של קואליציית האנטי-לייבור. במשך 22 שנים, מהקמת המפלגה ב-1944 ועד לפרישתו של מנזייס ב-1966, היה למפלגה הליברלית מנהיג אחד בלבד. לאחר פרישתו של מנזייס, היו למפלגה שלושה מנהיגים במשך תקופה של שש שנים: הולט, גורטון ומקמהון. בבחירות שהתקיימו בדצמבר 1969 היו חסרים למפלגת הלייבור בהנהגתו של גוף ויטלם ארבעה מושבים בלבד כדי לנצח את המפלגה הליברלית. לעומת זאת, ב-1972 הצליחה הלייבור לסיים את תקופת השליטה הארוכה של הקואליציה בניצחון משכנע בבחירות שהתקיימו אז.
וייטנאם
במהלך תקופת כהונתו של הולט כראש ממשלה, הייתה מלחמת וייטנאם הנושא המרכזי במדיניות החוץ האוסטרלית. ממשלת הולט הרחיבה באופן משמעותי את מעורבותה של אוסטרליה במלחמה והולט הגן בתוקף על מדיניותה של ארצות הברית באזור. הוא גם יצר יחסי קרבה עם נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, שאתו הוא נפגש לראשונה במלבורן ב-1942.
בעוד שהולט הצהיר שידידותו עם ג'ונסון השתקפה במערכת היחסים ההדוקה בין שתי המדינות, הדיפלומט האוסטרלי לשעבר, אלן רנאוף, היה יותר ציני בהערכה שלו למצב. בפרק הדן במלחמת וייטנאם בספרו על מדיניות החוץ האוסטרלית משנת 1979, "המדינה המפוחדת", הציע רנאוף באופן בוטה שלמעשה הולט "פותה" על ידי ג'ונסון, וממשל ג'ונסון מתח ביקורת על ממשלתו של הולט על כך שאינה עושה די ולחץ שוב ושוב על אוסטרליה להרחיב את מחויבותה בווייטנאם.
עם כניסתו לתפקיד, הכריז הולט שלאוסטרליה אין כל כוונה להרחיב את מחויבותה בווייטנאם, אך חודש בלבד לאחר מכן הוא הודיע שאוסטרליה תשלש את מספר החיילים שהיא הפעילה בווייטנאם ל-4500, ובכך יצרה כוח משימה עצמאי שהיה מוצב בבסיס נואי דאט. חמישה חודשים לאחר מכן נאלץ הולט להודיע על נפילתו של החייל האוסטרלי הראשון בווייטנאם, טוראי ארול ויין נואק שהיה בן 21 בנופלו. זמן קצר לפני היעלמותו, אישר הולט הגדלה נוספת של מספר החיילים והתחייב לשליחתו של גדוד שלישי לווייטנאם, החלטה שבוטלה בסופו של דבר על ידי גורטון.
בביקורו בארצות הברית בסוף יוני 1966, נשא הולט נאום בנוכחותו של הנשיא ג'ונסון. את נאומו הוא סיכם בדברים שללא ספק ימצו את תמיכתו בג'ונסון, במדיניות האמריקנית בווייטנאם ואת המעורבות האוסטרלית במלחמה:
לאחר ביקורו בוושינגטון נסע הולט ללונדון ובנאום שנשא ב-7 ביולי הוא מתח ביקורת קשה על בריטניה, צרפת ועל בעלות ברית אחרות של ארצות הברית על סירובם להתחייב לשליחת כוחות לווייטנאם.
ב-20 באוקטובר 1966 הגיע הנשיא ג'ונסון לביקור בן שלושה ימים באוסטרליה, על פי הזמנתו של הולט, הביקור הראשון של נשיא אמריקני מכהן באוסטרליה. הביקור עמד בסימנן של ההפגנות הראשונות נגד המלחמה שהתקיימו באוסטרליה. בסידני, נשכבו מפגינים לפני הרכב שהוביל את הנשיא ואת ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, רוברט אסקין ומאירוע זה זכורה הוראתו הידועה לשמצה של אסקין "לדרוס את הממזרים". במלבורן, קיבל את פניו של ג'ונסון המון שהוערך ב-750,000 איש, אף על פי שקבוצה קולנית הפגינה נגד הביקור, השליכה צבע על מכוניתו של הנשיא וצעקה: "ג'ונסון, ג'ונסון, כמה ילדים הרגת היום?" (LBJ, LBJ, how many kids did you kill today?).
בדצמבר, חתמה אוסטרליה על הסכם שנוי במחלוקת עם ארצות הברית שאפשר לה להקים מתקן תקשורת אסטרטגי סודי בטריטוריה הצפונית. ב-22 בדצמבר 1966 הכריז הולט שהכוח הצבאי של אוסטרליה בווייטנאם לא יוגדל שוב מעבר ל-6300 חיילים, 12 טנקים, שתי שולות מוקשים ושמונה מפציצים.
בחירות 1966
הולט הוביל את הבחירות הראשונות והיחידות שלו כראש ממשלה ב-26 בנובמבר 1966, כשהוא מתמקד בעיקר בסוגיית וייטנאם ובאיום הקומוניסטי מאסיה. מנהיג הלייבור, ארתור קאלוול התנגד בתקיפות למעורבותה של אוסטרליה במלחמה והבטיח שאם מפלגתו תנצח בבחירות, יוחזרו החיילים הביתה. ההתנגדות לשירותם של חיילים אוסטרלים מעבר לים הייתה מאז ומתמיד חלק ממדיניות הלייבור.
למרות ההתנגדות מבית למלחמה שהחלה להתפתח אז, באופן כללי מעורבותה של אוסטרליה בווייטנאם זכתה עדיין לתמיכה ציבורית. הקואליציה נחלה ניצחון מרשים בבחירות, זכתה במושבים רבים של הלייבור והרוב שלה בפרלמנט היה הגדול ביותר מאז איחוד אוסטרליה. המפלגה הליברלית הגדילה את מספר המושבים שלה בפרלמנט מ-52 ל-61 ומפלגת הכפר הגדילה את מספר מושביה מ-20 ל-21 כשמספר המושבים של הלייבור ירד מ-51 ל-41.
1967
בראשית שנת 1967 פרש ארתור קאלוול מתפקידו כמנהיג הלייבור והוחלף על ידי גוף ויטלם. ויטלם הוכיח את עצמו כאופוזיציונר משפיע יותר, הן בתקשורת והן בפרלמנט ועד מהרה החלה מפלגת הלייבור להשתקם מהתבוסה שלה בבחירות, כשויטלם מתנגח עם הולט שוב ושוב בפרלמנט. באותה תקופה, החלו גם לצוץ המתחים בין השותפות לקואליציה על רקע המדיניות הכלכלית. לאורך כל התקופה בה שימש כמנהיג המפלגה הליברלית, כפה מנזייס משמעת סיעתית, אך מהרגע בו הוא פרש, החלו המחלוקות לצוץ מעל פני השטח. כמה מאנשי המפלגה הליברלית החלו לחוש אי שביעות רצון ממנהיגותו החלשה של הולט מבחינתם. העיתונאי אלן בירד העריך כי הולט ספג ביקורת פנימית רבה במפלגה בחודשים האחרונים לחייו ושהוא נתפס כ"מעורפל, לא מדויק ומתחמק" ו"נחמד עד לנקודה שבו הגינותו נתפסת כחולשה".
הפופולריות של הולט ומעמדו הפוליטי ניזוקו מטיפולו הלקוי בכמה מחלוקות שצצו במהלך 1967. באפריל, פרסמה רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC תחקיר שמתח ביקורת על החלטת הממשלה שלא להאריך את כהונתו של יושב ראש מועצת הרשת. הולט הגיב לביקורת ואמר שהטענות נגועות בשיקולים פוליטיים שהיו מעורבים בפרשה.
במאי נגרמה להולט מבוכה רבה על רקע דרישות לחקירת אסון התנגשות של שתי ספינות של הצי המלכותי האוסטרלי בטריטוריית מפרץ ג'רוויס בפברואר 1964 ועקב כך הוא איבד חלק ניכר של התמיכה בו בתוך המפלגה הליברלית. כמה ימים לאחר הדיון הודיע הולט על הקמת ועדת חקירה מלכותית בנושא.
ביוני, טס הולט ללונדון דרך קנדה, שם הוא פתח את הביתן האוסטרלי באקספו 67' במונטריאול. בשובו ממסעו הוא נפש יחד עם הנשיא ג'ונסון ורעייתו במעון הנופש הנשיאותי בקמפ דייוויד.
פרשת מטוס האח"מים
באוקטובר הסתבכה הממשלה בעוד פרשה מביכה על שימוש לא ראוי לכאורה במטוס האח"מים, שעלה לדיונים כאשר ג'ון גורטון (אז מנהיג הקואליציה בסנאט) הניח על שולחן הפרלמנט מסמכים שהראו שהולט הטעה שלא במתכוון את הפרלמנט בדיון מוקדם יותר על הפרשה. התמיכה במנהיגותו ירדה עוד יותר כאשר הוא סירב להדיח את שר האווירייה, פיטר האוסון, כדי להרגיע את השערורייה, ובכך הוא חיזק את המבקרים בתוככי המפלגה שטענו שהולט "חלש" וחסר את העריצות של מנזייס.
בנובמבר 1967 ספגה הממשלה מפלה נוספת כאשר בבחירות לסנאט זכתה המפלגה הליברלית ב-42.8% של המושבים, מול 45% של הלייבור. כמו כן איבדה הקואליציה שני מושבים בבית הנבחרים בבחירות ביניים. בין השאר יוחסו הכישלונות הללו לטיפולו הלקוי של הולט בפרשת מטוס האח"מים. בדצמבר, ימים ספורים לפני היעלמותו של הולט, נפגש איתו המצליף הראשי של המפלגה, דדלי ארווין, כדי להתריע בפניו על אי השקט ששרר אז במפלגה. על פי דבריו של רייד, ארווין לא היה מודאג בנוגע למדיניותו של הולט. חששותיו היחידים היו בנוגע לסגנון מנהיגותו של הולט, תפקודו בפרלמנט ותדמיתו הציבורית. ארווין גם טען שהולט לא היה צריך להגיב בעצמו על המתקפות של האופוזיציה, אלא להשאיר את התפקיד הזה בידיהם של שריו.
היעלמותו
בבוקרו של יום ראשון, 17 בדצמבר 1967 נסע הולט יחד עם שלושה מידידיו ושני שומרי ראשו ממלבורן כדי לצפות באלק רוז, שייט היאכטה שהקיף את העולם במסע שהחל והסתיים בבריטניה. בצהריים, הגיעה החבורה לאחד מאתרי השחייה והצלילה שהיו חביבים על הולט, חוף צ'ביוט, בפוינט ניפין, ליד פורטסי, בחוף המזרחי של מפרץ פורט פיליפ שבוויקטוריה. הולט החליט להיכנס למים כדי לשחות, אף על פי שהגלים היו חזקים ועל אף שחוף צ'ביוט היה ידוע לשמצה בזרמים החזקים שלו וזרמי הסחף המסוכנים שלו.
כשהוא מתעלם מהפצרות חבריו לא לעשות זאת, נכנס הולט למים ועד מהרה הוא לא נראה יותר. מתוך חשש מהגרוע מכול, הם הזעיקו עזרה. תוך זמן קצר, שרץ החוף כוחות משטרה, צוללנים של הצי המלכותי האוסטרלי, מסוקים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, כוחות צבא ומתנדבים. עד מהרה התפתחה פעילות זו לאחד ממבצעי החיפושים הגדולים ביותר בתולדות אוסטרליה, אך עקבותיו של הולט אבדו לחלוטין.
יומיים לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 1967 הוציאה הממשלה הודעה רשמית שהכריזה על מותו של הרולד הולט. המושל הכללי, הלורד קייסי, הזמין את מנהיג מפלגת הכפר וסגן ראש הממשלה, ג'ון מק'איוון, להישבע אמונים כראש ממשלה זמני, עד אשר המפלגה הליברלית תבחר מנהיג חדש.
הולט היה שחיין מיומן וצוללן מנוסה, וניחן במה שהביוגרף שלו, טום פריים, כינה, "כוחות מדהימים של סיבולת מתחת למים". עם זאת, בריאותו לא הייתה מושלמת בימים שלפני מותו. מוקדם יותר באותה שנה הוא התמוטט בהיותו בבניין הפרלמנט, וככל הנראה הוא סבל ממחסור בוויטמינים בנוסף לחששות בקרב בכירי מפלגתו על מצב ליבו הלקוי.
בספטמבר 1967 סבל הולט מכאבים בכתפו שנבעו מפציעה ישנה ולצורך טיפול בהם נרשמו לו משככי כאבים חזקים. הוא התעלם מעצת רופאו האישי, להימנע ממשחק טניס ומשחיה עד שכתפו תחלים וככל הנראה קיבל מרשם למורפין מרופא אחר. טום פריים ציין גם שהולט נקלע למצוקה פעמיים בשעה שעסק בצלילה מוקדם יותר באותה שנה. במקרה הראשון, הוא נקלע למצוקה נשימתית כאשר צלל באותו מקום בו נעלם וידידיו נאלצו לסייע לו לצאת מהמים כשהוא מתנשם בכבדות, פניו כחולות והוא מקיא מי ים.
טקס האשכבה
ב-22 בדצמבר נערך טקס אשכבה להולט בקתדרלה האנגליקנית של סנט פול במלבורן, בנוכחות אישים מכל רחבי העולם, כולל הנשיא ג'ונסון וצ'ארלס, נסיך ויילס. בין המנהיגים האסיאתים שנכחו בטקס היו נשיא דרום וייטנאם, גווין ואן תיו ונשיא קוריאה הדרומית, פאק צ'ונגהי. טקס זה היה אחד האירועים הראשונים שהועברו בשידור טלוויזיה אל מחוץ לאוסטרליה באמצעות לוויין.
השערות
ההשערות של התקשורת התמקדו באפשרות שהולט שלח יד בנפשו. העיתונאי ריי מרטין יצר סרט דוקומנטרי שהוקרן בנובמבר 2007 ונקרא "מי הרג את הרולד הולט?", שהעלה את ההשערה שהולט התאבד. המגזין האוסטרלי The Bulletin פרסם כתבה שתומכת בתאוריית ההתאבדות. לביסוס הטענה, ציטט המגזין שר בממשלתו של הולט, דאג אנתוני, שדיבר על הדיכאון שהולט היה שרוי בו בימיו האחרונים. טענת ההתאבדות נדחתה בתקיפות על ידי בנו של הולט, סאם, על ידי הביוגרף שלו טום פריים, ועל ידי מי שהיה שר בממשלת הולט ולימים ראש הממשלה, מלקולם פרייזר.
ב-23 באוקטובר 2008 שידרה רשת ABC סרט דוקו-דרמה בשם "ראש הממשלה נעדר" (The Prime Minister is Missing) בכיכובו של רומי ראו בתפקיד הולט. סרט זה כלל את אותן עובדות שהיו הרקע לתוכניתו של מרטין, אך דחה את האפשרות שהולט התאבד. הסרט גם ציין את העובדה שהולט סבל מהכאבים בכתף ושהוא קיבל עצה להימנע משחייה.
חקירה
ב-1985 שונה החוק בוויקטוריה וב-2003 פתחה יחידת הנעדרים של משטרת המדינה 161 תיקי נעדרים מלפני 1985 שבהם היה חשד לטביעה, אך אף גופה לא נמצאה. בנו של הולט, ניקולאס, אמר שאחרי 37 שנים לא נותרו כמעט עדים מהאירוע ובחקירה לא התגלו עדויות חדשות. ב-2 בספטמבר 2005 קבע חוקר מקרי המוות כי הרולד הולט טבע עקב תאונה ב-17 בדצמבר 1967.