cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבטין
מן המשפחות הבולטות שמתגוררות בכפר: עמרייה, זבידאת, ח'אלדי, אבו קמיר, אבו ג'בל, תורכמאן, שקור, בושקאר, נעראני, אלפקיר, הנדאוי, תפאל.
היסטוריה
ראשיתה של אבטין בחווה חקלאית שהוקמה על ידי חאג' טאהר קרמאן בשיתוף פעולה עם גורמים יהודיים. בין החווה לבין כפר חסידים התעוררו סכסוכי שכנים על קרקעות. במלחמת העצמאות התרכזו בני משפחת קרמאן בחווה באבטין ובעצת דוד הכהן לא ברחו מארץ ישראל. לאחר מכן מנע דוד בן-גוריון, על פי בקשת דוד הכהן את גירושם. בראשית ימי המדינה נודע הכפר כאחוזת קרמאן או אחוזת אבטין.
בשנות ה-60 היה המקום לכפר בדווי. בשנת 1975 הורחב המקום במסגרת התוכנית ליישוב בדואים במקומות קבועים. תושביו הם בני השבטים עמריה וערב אל ח'ואלד וערב אלזובידאת וערב אלחילף וערב אלתורכמאן וכן משפחות בודדות משבטים אחרים.
על פי החוקרים מקור השם איבטין בשם העיר בֶטֶן המופיעה בספר יהושע כעיר השוכנת על גבול נחלת שבט אשר. בטן מזוהה עם האתר הארכאולוגי תל פר השוכן מצפון מערב ליישוב.
יוסף אשר פולק
הרב יוסף אשר הלוי פולק (תרנ"ח, 1898 – כ"ז באייר תש"ד, 20 במאי 1944) היה רבה של ורפלט בהונגריה וראש ישיבה במקום מתרפ"ב עד שנספה בשואה באושוויץ-בירקנאו.
לפני השואה
נולד לאברהם פולק בפאקש שבהונגריה. למד בעיירת מגוריו בישיבה של הרב יוסף יהודה לייב סופר (מחבר "ילקוט סופר" על התורה ו"לקוטי סופר" על תרי"ג מצוות) שהיה גם ראש אב בית דין העיירה, בישיבת צעהלים בראשות הרב יעקב חזקיה גרינוולד, ובישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר. בשנת תרע"ז נשא לאישה את קראסל בת הרב יהודה אלטמן, אב בית דין מזו-צ'וט מחבר שו"ת מי יהודה וכשנה לאחר מכן נפטרה אשתו בעת לידתה. בשנת תר"פ נשא לאשה את מרת סלאווה בתו של רבי משה טננבוים אב בית דין ורפלט.
בתרפ"ב נבחר לכהונת רבה של ורפלט ושם ייסד ישיבה שגדלה עד לכמאה בחורים. כשראה שהישיבה גדלה הקים פנימייה שבה השתכנו כ-40 תלמידים בשיא התפתחותה. סדר הלימוד היה כמקובל בישיבות הונגריה, לימוד גפ"ת בדרך פשט ולימוד סוגיות מיוחדות בעיון, לימוד הלכה ולימוד חומש עם פירוש רש"י, כשבכל תחום היו מתקיימים שיעורים בכל שבוע. תלמידיו היו כרוכים אחריו כבנים אחרי אביהם,
הרב דרש מתלמידיו לחזור הרבה על תלמודם ולהיבחן פעמים רבות. אך עזר להם להצליח ככול יכולתו והזמינם לביתו בקבוצות והיה מדריכם כיצד ללמוד ולחזור על הלימוד בצורה הטובה ביותר. היה דרש ללמוד בחברותא ועודד גם את בעלי הבתים ללמוד רק בחברותא.
בין תלמידיו ידוע הרב יוחנן סופר מערלוי. תלמידו ר' שרגא נוימן שעסק רבות בזיכרון רבו הקים בשכונת הר נוף בירושלים את בית הכנסת "שארית יוסף אשר" על שם רבו.
בימי השואה
הישיבה נסגרה על ידי ממשלת הונגריה האנטישמית לפי הכיבוש הנאצי, אך חלק נכבד מתלמידיו הסתתר בכרם שבבעלות אחד מיהודי העיירה. הרב הגיע אליהם פעמיים בשבוע, ערך להם תוכנית לימודים, ומסר לפניהם שיעורים שהיו בעיקר בתחום המצוות התלויות בארץ, כדי ללמד על הערך של עבודת האדמה בארץ ישראל. אהבתו של הרב פולק לארץ ישראל הייתה גדולה, והוא אף ביקר בה בתרפ"ט, אך התנגדותו לציונות הייתה גדולה לא פחות, בהתאם להשקפה האנטי-ציונית המקובלת בהונגריה.
בדרשות שהעביר משנת ת"ש הדגיש את הצרות של עם ישראל. למשל, בדרשת חג השבועות באותה שנה, הוא עורר את בני הקהילה לשמוח כפי הציווי "ושמחת בחגך" למרות הגזרות הקשות, ובדרשת שבת הגדול תש"ב אמר בין דבריו: "כמה מאחינו בני ישראל אין להם כזית מצה למצווה אבל מרור יש להם!".
כשיהודים רבים גויסו לפלוגות העבודה ההונגריים, הרב פולק שלמד שחיטה, החליף את שוחטי הכפרים שסביב ורפלט, שגויסו לפלוגות העבודה.
נספה במחנה ההשמדה אושוויץ 2 יחד עם יהודי ורפלט.
בול ארנה
בול ארנה (באנגלית: Ball Arena) הוא אולם ספורט רב תכליתי הממוקם בדנוור, קולורדו. האולם הוא אולמה הביתי של קבוצת דנוור נאגטס מליגת ה-NBA, קולורדו אוולאנש מליגת ה-NHL, קולורדו מאמות' מליגת הלקרוס האמריקאית (NLL) וקולורדו קראש מליגת ה-AFL. בנוסף, באולם נערכים קונצרטים והופעות.
האולם נקרא "פפסי סנטר" מאז הקמתו ועד 22 באוקטובר 2020, אז הוחלף שמו לשמו הנוכחי. הוא בבעלות יזמות הספורט קרונקי של סטן קרונקי.
היסטוריה
האולם הוקם כחלק משדרוג הספורט בדנוור יחד עם קרוס פילד, אולמה של קולורדו רוקיס מליגת ה-MLB, ו-Sports Authority Field at Mile High, אולמה של דנוור ברונקוס מליגת ה-NFL. המקום נבנה על מנת להיות נגיש בקלות. לפני הקמת האולם, דנוור נאגטס וקולורדו אוולאנש שיחקו באולם הספורט מק'ניקולס.
הקמת המבנה ארכה 21 שבועות. השלמתו נחגגה ב-1 באוקטובר 1999 על ידי הופעה של סלין דיון.
האולם אירח את משחקי הגמר של גביע סטנלי ב-2001 בין ניו ג'רזי דווילס לקולורדו אוולאנש, שהסתיימו בניצחון האוולאנש לאחר 7 משחקים. ב-2011 וב-2012 האולם אירח את אירוע UFC.
האולם אירח את ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-2008.
המקום
המבנה ממוקם בשדרות שפיר, רחוב ראשי במרכז העיר דנוור. באולם ישנם פסלים המתארים שחקנים במצבים אופייניים למשחק ההוקי והכדורסל.
במקום גם 3 מסעדות: בלו סקיי גריל, לאנד רובר דנוור קלאב ודה רידג'ליין.
מיילס טלר
מיילס אלכסנדר טלר (בשם מלא באנגלית: Miles Alexander Teller; נולד ב-20 בפברואר 1987) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. זכה להכרה בזכות תפקידיו בסרטים "ארבעה מופלאים", "לחיות את הרגע", "ויפלאש", "21+" ו"מפוצלים".
ביוגרפיה
טלר נולד בעיר הפרוורית דאונינגטאון, פנסילבניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית. סבו מצד אביו היה יהודי-רוסי. אימו מרי היא סוכנת נדל"ן, ואביו מייק טלר הוא מהנדס בכור גרעיני. יש לו שתי אחיות גדולות. בתקופת התיכון, טלר ניגן בסקסופון בלהקת רוק, היה מתופף בלהקת נוער-כנסיות, והיה נשיא של מועדון דרמה.
בוגר בית הספר טיש לאמנויות של אוניברסיטת ניו יורק, שם למד משחק מתודי במרכז לתיאטרון ומשחק ע"ש לי סטרסברג.
ב-2007 מיילס נפצע קשה בתאונת דרכים, מה שהותיר צלקות על פניו ועל צווארו.
קריירה
טלר החל את דרכו כשחקן במספר סרטים קצרים כגון: "Moonlighters" ב-2004, "A Very Specific Recipe" ב-2007, "The Musicians" ב-2008. לאחר מכן, בשנת 2009 התארח בסדרה הקומית "הבלתי רגילים" ברשת ABC.
בשנת 2010 שיחק לראשונה בסרט הדרמה של ג'ון קמרון מיטשל "מחילת הארנב" בתפקיד הנער ג'ייסון שדרס בטעות את בנה של כוכבת העלילה בקה קורבט שמגלמת ניקול קידמן. בשנת 2011 שיחק טלר בסרט המוזיקלי "פוטלוס" בתפקיד הסטודנט וילארד יואיט. בשנת 2012 שיחק בתפקיד קטן בסרט קומדיית הנעורים "פרויקט X".
טלר פרץ לתודעה כשחקן ראשי בשנת 2013 בסרט דרמת ההתבגרות הקומית "לחיות את הרגע" בה שיחק בתפקיד תלמיד התיכון סוטר קיילי, תפקיד שזיכה אותו ביחד עם שותפתו לסרט שיילין וודלי בפרס המשחק הטוב ביותר של פסטיבל סאנדנס. באותה שנה, הופיע טלר גם בסרט הקומדיה "21+" בתפקיד מילר.
ב-2014 זכה טלר לביקורות אוהדות על משחקו בסרט הדרמה "ויפלאש" בתפקיד המתופף הצעיר אנדרו נימן. בנוסף, הופיע טלר בסדרת סרטי הפעולה "מפוצלים", "מורדים" ו"נאמנים" בתפקיד פיטר הייס יריבה של טריס. הוא שיחק גם בסרט הקומדיה "הדייט שהביך אותי" לצד זאק אפרון. כמו כן בשנה זו, כיכב בסרט הקומדיה הרומנטי "סטוץ כפול" לצד ליאו טיפטון (אנלי טיפטון).
ב-2015 טלר כיכב בתור מיסטר פנטסטיק בעיבוד החדש "ארבעה מופלאים" לסרט מבית מארוול קומיקס.
בשנת 2016 שיחק בסרט דרמת האיגרוף "להילחם על זה" לצידם של ארון אקהרט וקייטי סגל. בנוסף, כיכב בסרט הקומי "כלבי מלחמה" לצד ג'ונה היל.
בשנת 2017 שיחק בדרמת המלחמה "כשגיבורים חוזרים" שמבוססת על אירועים אמיתיים לצד היילי בנט.
בשנת 2021 כיכב בקליפ לשיר ״I Bet You Think About Me” של הזמרת- יוצרת טיילור סוויפט
102
אירועים
טראיאנוס חוזר לרומא לאחר ניצחון הרומאים במערכה נגד דאקיה.
הקאה
הקאה היא יציאה של תוכן הקיבה דרך הפה. בלועזית נקראת ההקאה אמזה (Emesis), ותוכן הקיבה (הקיא) נקרא אמזמה (Emesma). הענף הרפואי החוקר את תופעת ההקאה ואת התרופות הגורמות להקאה נקרא אמטולוגיה (Emetology). ההקאה יכולה לבוא כתוצאה ממחלה, הרעלה, גועל וגורמים גופניים נוספים או באופן יזום על ידי האדם. בולמיה היא הפרעה בה אדם מקיא באופן יזום על מנת להיפטר ממזון שאכל ובכך להימנע מקבלת אנרגיה וחומרים מזינים.
בחילה והקאה הן מנגנוני הגנה ביולוגיים שתפקידם לרוקן את הגוף מחומרים מזיקים ומחומרים רעילים.
תהליך ההקאה
בתהליך ההקאה שלושה שלבים:
ההקאה היא תהליך מסובך שבו משתלבים:
בהקאה מופעלות כל הפעולות הללו באופן מותאם.
על פי רוב בהקאה קשורים בחילות, חיוורון, הזעה, קצב לב מוגבר וריבוי רוק.
הקיא הוא מיץ קיבה ובו מזון שנבלע ועדיין לא עוכל - ולפעמים גם מיץ המרה ודם. לעיתים קרובות הקיא מעורב במיצי מרה שהופרשו מכיס המרה ומהכבד, ומכאן צבעו הצהוב האופייני. הקאה היא תהליך רפלקטורי מובהק שאינו ניתן להפעלה מרצון.
גורמים להקאה
פעולת ההקאה מתואמת במרכז ההקאה שבמדוּלה (לשד) שבמוח. קיימים מספר גורמים להקאה:
השפעה פיזיולוגית
הקאה מהווה תופעה רפואית שלילית, בדרך-כלל. הגוף מאבד נוזלים ומלחים רבים, דבר העלול לגרום להתייבשות ולבעיות במחזור הדם (ראו: שלשול). הקאות מרובות ותקופתיות עלולות לגרום להרס זגוגית השן ולשינוי צבע השיניים עקב החומצות, העולות מן הקיבה, שנמצאות בקיא.
תופעות פסיכולוגיות הקשורות להקאה
קיימות שתי תופעות פסיכולוגיות הקשורות להקאה:
הקשר בין שתי התופעות הדוק, ובמקרים רבים אמטופובים "נרפאים" והופכים לאמטופילים.
קרל אייקן
קרל סליאן אייקן (באנגלית: Carl Celian Icahn; נולד ב-16 בפברואר 1936) הוא איש עסקים מיליארדר יהודי-אמריקאי, משקיע ונדבן. מייסד ובעלים של הקונצרן הרב-תחומי Icahn Enterprises שבאמצעותו הוא שולט בתאגידים רבים, על חלקם השתלט בהשתלטות עוינת.
לפי המגזין פורבס היה שוויו הנקי של אייקן בשנת 2017, 16.6 מיליארד דולר, עובדה שהציבה אותו במקום ה-26 ברשימת 400 עשירי תבל של פורבס.
לאחר בחירת דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית שימש אייקן יועץ כלכלי מיוחד לנשיא לענייני רגולציה, אך פרש ב-2017 בשל חשש לניגודי אינטרסים.
היסטוריה עכשווית של ברזיל
עם סיום תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל, שתחילתה בשנת 1964 וסופה בשנת 1985, נכנסה ברזיל לתקופת התפתחות שלטונית-כלכלית מתונה ביותר ורצופה טלטלות עזות ושלטון לא יציב; תקופה שנמשכת עד היום. תקופה זו נקראת גם הרפובליקה החדשה או הרפובליקה הברזילאית השישית.
למרות השינויים במבנה הכלכלה והגדלת כוחם של התומכים בדמוקרטיה, ברזיל עדיין הייתה נתונה להשפעתה של אליטה קטנה. המסורת של שליטת בעלי ההון, תשתיות גרועות, התערבות ממשלתית כבדה במסחר ובתעשייה עכבו את הצמיחה הכלכלית של ברזיל. בנוסף לכך, המצב גרם להיווצרות פערים גדולים עד מאוד בין שכבות האוכלוסייה השונות, כך שרוב האוכלוסייה לא נהנתה מבחינה כלכלית מבוא הדמוקרטיה, אלא להפך; העוני והפערים החברתיים גדלו, וכיום הם מהגדולים ביבשת אמריקה.
כלכלתה של ברזיל היא כיום התשיעית בעולם, והגדולה בדרום אמריקה. אוכלוסיית ברזיל היא החמישית בגודלה בעולם. בשנת 1994 פרננדו אנריקה קרדוסו יצא בתוכנית להחלפת המטבע הלאומי. המטבע החדש "ריאל" יחד עם מדיניות ממשלתית נבונה חנקו את האינפלציה אשר השתוללה בברזיל בעשורים האחרונים. המשבר הפיננסי באסיה, שהתרחש גם הוא בשנות ה-90, גרם לפיחות הריאל הברזילאי ולמשבר כלכלי בברזיל. על מנת להיאבק באינפלציה, שאיימה לחזור לשיעוריה הגבוהים כבעבר, יזמה הממשלה מיסוי כבד שהגיע לשיא של 40% מההכנסה מהעבודה.
המשברים החברתיים הביאו לבחירתו של מנהיג ארגון פועלים בשם לואיז אינסיו דה סילבה למשרת הנשיא בשנת 2003. דה סילבה נהנה מהצלחה מוגבלת במדיניות חוץ, אך נכשל במציאת הפתרון לבעיותיה החברתיות של המדינה. המיסוי הכבד, הגירעון, האבטלה ורעות חולות אחרות נשארו כשהיו לפני בחירתו. גם לאחר סיום כהונתו, מפלגת ונשארה מפלגת השלטון בברזיל עד 2019, אז נבחר איש הימין קיצוני ז'איר בולסונארו.
תקופת המעבר בין הדיקטטורה לדמוקרטיה
ב-15 בינואר 1985 בחר חבר האלקטורים, המורכב מאנשי הקונגרס הלאומי של ברזיל, וכן שישה נציגים מכל מדינה, בטנקרדו נווס, יליד מדינת מינאס ז'ראיס, מדינאי, איש עסקים ומשפטן, שכיהן בעבר כראש ממשלת ברזיל לצד הנשיא ז'ואו גולאר, ונודע כפוליטיקאי ישר ומתון, למשרת נשיא ברזיל. למרבה ההפתעה, התמוטט נווס בפתאומיות יום לפני השבעתו לתפקיד, וכתוצאה מכך עברה משרת הנשיא לסגנו – ז'וזה סרניי (José Sarney), שתמך במשך זמן רב בדיקטטורה הצבאית, והוא הושבע במקומו לתקופת שלטון זמנית עד שיתארגן הקונגרס הלאומי של ברזיל לבחירת נשיא. נווס נפטר ב-21 באפריל של אותה שנה. התקווה והציפיות, שרווחו בעם באותם הימים, כי נפילת המשטר הדיקטוטרי יביאו במהרה לצמיחה של שלטון דמוקרטי לחלוטין ונקי כפיים ולפתרון הבעיות החברתיות והכלכליות שהיו בברזיל באותה התקופה, היו מוטעות. בדומה לשינויי המשטר שנערכו בברזיל בשנים 1822, 1889, 1930, 1946, התגלה גם שינוי זה כתהליך ארוך, קשה ומלא משברים.
שלטונם של קולור ופרנקו
ברזיל השלימה את המעבר לדמוקרטיה, בשנת 1989, כאשר עלה לשלטון הנשיא הראשון שנבחר בבחירות ישירות, ולא על ידי "חבר אלקטורים" (כפי שנבחר נווס), פרננדו קולור דה מלו, לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שבוצעו בברזיל מאז שנת 1960, בהן ניצח פרננדו קולור דה מלו, שזכה ל-59% מקולות הבוחרים. גם תקופת שלטונו של קולור לא אופיינה בעלייה ברמת החיים בברזיל, והוא התפטר מתפקידו בשנת 1992 בעקבות חשיפת פרשת שחיתות שהובילה להעמדתו לדין. לאחר הפרישה, סגנו של קולור, איתמר פרנקו ירש את הנשיאות ושימש בתפקיד עד ה-3 באוקטובר 1994, אז נבחר פרננדו אנריקה קרדוזו (Fernando Henrique Cardoso), שכיהן בעבר כשר האוצר בממשלתו של פרנקו, לתפקיד הנשיא, עם 54% מקולות הבוחרים.
בשנת 1993 נערך במדינה משאל עם חוקתי אודות צורת המשטר שתנהג בה.
שלטונו של קרדוסו
נשיאה השלישי של ברזיל הדמוקרטית, פרננדו אנריקה קרדוזו, התחיל את כהונתו הראשונה כנשיא ב-1 בינואר 1995, ונבחר מחדש לכהונה שנייה בשנת 1998. בתקופת נשיאותו, ניסה קרדוזו לצמצם את הפערים הכלכליים בחברה הברזילאית (פערים המתבטאים, עד היום, בהבדל בין שכונות יוקרה ופאר לבין מגורי עראי כגון הפאבלות), שהיו מן הגדולים ביבשת אמריקה כולה. הוא ניסה לקדם את כלכלת ברזיל, וזאת על ידי סדרת הצעות ויוזמות שהציע לקונגרס בדבר פתיחת כלכלת ברזיל להשקעות זרות ושיפורה כמו גם החלת חוקי רווחה כגון ביטוח לאומי.
באותה העת, לאחר הצמיחה הכלכלית המסוימת, פעלה ברזיל לקבלת תפקיד רשמי כלשהו, בהיותה אחת המדינות החשובות ורבות העוצמה מבין מדינות מדינות העולם השלישי. החל משנת 2004 החלה ברזיל ללחוץ על ארגון האומות המאוחדות כדי לקבל מעמד של חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
לואיז אינסיו דה סילבה
לואיז אינסיו דה סילבה, איש מפלגת הפועלים הברזילאית נבחר לנשיאות ברזיל ב-1 בינואר 2003. תקופת שלטונו של לולה מתאפיינת בהצלחה מוגבלת במדיניות החוץ, יחסים טעונים עם הבנקים הזרים, ואי הלאמת קרקעות או חברות פרטיות – מדיניות שהייתה מקובלת בעבר. כיוון שהמיסוי הכבד, הגירעון, האבטלה ורעות חולות אחרות נשארו כשהיו לפני בחירתו, החלו ארגונים סוציאלים וחסרי עבודה רבים למחות, בטענה כי דה סילבה אינו מקיים את ההבטחות שהבטיח ערב בחירתו.
בשל העוני והייאוש הגוברים והולכים, בעיקר בפרברים ושולי הערים, החלו להתקבץ באזורים עניים, בעיקר בפרבריה של ריו דה ז'ניירו, כנופיות שאינן נשמעות לחוקי המדינה ומשליטות את מרותן על אזורים שלמים. 'ממשלות' מקבילות אלו מתארגנות בשולי העיר, מתחמשות ואוספות כלי נשק רבים; רובים, רימונים ואף טילי כתף. מדי פעם, מתעמתים כוחות המשטרה הצבאית של ברזיל עם חמושים אלה בשולי ריו דה ז'ניירו במטרה להרגיע את הרוחות (ראו ערך המשבר הביטחוני בריו דה ז'ניירו (2010)).
הכלכלה הברזילאית הכילה תעשייה וחקלאות מתוחכמים יותר, ומגזר שירותים מתרחב. הממשלים האחרונים הרחיבו את כניסתה של המדינה לשוק העולמי, עם זינוקים בהשקעות ובפרודוקטיביות במגזרים מסוימים, כגון טלקומוניקציה ומכוניות, אך עדיין היו חסרים ביעילות של נמלי ים, רכבות, ייצור חשמל, שדות תעופה ושיפורי תשתית אחרים. המדינה החלה לפנות ליצוא בשנת 2004 והפכה ליצואנית גדולה.
דילמה רוסף
באוקטובר 2010, בסיבוב השני, ברזיל בחרה לראשונה באישה לראש הרשות המבצעת. דילמה רוסף נכנסה לתפקידה כנשיאה ב-1 בינואר 2011. דילמה המשיכה בתוכניות של לולה.
ביוני 2013, פרצו הפגנות עממיות רבות במדינה, כאשר מיליוני אנשים יצאו לרחובות בכל המדינות כדי להתמודד עם העלאות תעריפי התחבורה הציבורית, האכזריות של המשטרה הצבאית של המדינה, בנוסף לדרישות אחרות. בין האתגרים המרכזיים של המדינה ניתן היה למנות קפיצת מדרגה איכותית בחינוך ובבריאות, צמצום הבירוקרטיה ביזמות ומענה יעיל לבעיות ביטחון הציבור ושכונות העוני של המרכזים העירוניים. ביולי 2013, הפגנות אלו הביאו להשקת תוכנית Mais Médicos, שמטרתה להביא 15,000 אנשי מקצוע בתחום הבריאות לסייע לאזורים מוחלשים בברזיל.
לאחר הבחירות המקוטבות לנשיאות ב-2014, רוסף נבחרה מחדש עם 51.64% מהקולות הכשרים, וניצחה את המועמד איסיו נבס בסיבוב השני. במהלך מסע הבחירות, במרץ 2015 התרחשו הפגנות חדשות במספר מדינות, בעיקר נגד שחיתות, במיוחד על רקע מבצע שטיפת רכב שערכה המשטרה הפדרלית. מבצע שטיפת רכב (בפורטוגזית: Operação Lava Jato) היה חקירה פלילית של המשטרה הפדרלית של ברזיל בקוריטיבה. המשטרה הפדרלית ראתה בה חקירת השחיתות הגדולה ביותר בתולדות המדינה.
כתוצאה מחוסר שביעות הרצון העממית העצומה והגוברת מהממשלה, כוחה הפוליטי של הנשיאה הלך והידרדר עד שקודם תהליך שנועד להביא להדחת דילמה רוסף מנשיאות ברזיל. המעשה גרם למחלוקת גדולה ומחלק את המדינה בין קבוצות אנטי-ממשלתיות (בעיקר ימניות) ופרו-ממשלתיות (בעיקר שמאליות). ב-17 באפריל 2016, אישרה לשכת הצירים את תחילת התהליך, שמכאן ואילך הועבר לסנאט. דילמה רוסף סיימה את כהונתה בעיצומו של משבר כלכלי, הנחשב לאחת החמורים בהיסטוריה של ברזיל, עם אינפלציה ב-2015 שגודלה 10.67%, שיעור האבטלה בספטמבר 2016 שגודלו 11.8%, וירידה בתוצר בשנתיים רצופות: 2015 ירידה של 3.8% ו-2016 ירידה של 3.6%.
מישל טמר
ב-12 במאי 2016, הסנאט הדיח את רוסף לאחר הצבעה: 55 קולות בעד, 22 נגד ו-2 נמנעים. הנשיאה דילמה רוסף הועברה מתפקידה וסגן הנשיא מישל טמר נכנס לתפקידו על בסיס זמני עד למשפט בסנאט בראשות נשיא בית המשפט העליון של ברזיל. ב-31 באוגוסט 2016, הסנאט אישר את הדחתה של דילמה רוסף עם 61 קולות בעד ו-20 נגד. סגן הנשיא מישל טמר הושבע אז לנשיא הרפובליקה עקב התפקיד הפנוי.
טמר הגדיל את ממשלתו כממשלה "רפורמיסטית", השתמש בתמיכה החזקה בו מהקונגרס הלאומי כדי לייצר אג'נדה של רפורמות שנויות במחלוקת, כמו התקרה על ההוצאה הציבורית, החינוך התיכוני, רפורמות בשול העבודה והביטוח הלאומי, שבסופו של דבר הושעו. הצוות הכלכלי של הממשלה, בראשות שר האוצר הנריק מאיירלס, מצליח לשלוט באינפלציה, אך המדינה שמרה על אבטלה גבוהה, שהגיעה ל-13.7% מהאוכלוסייה באפריל 2017.
במאי 2017, לאחר שנה כנשיא, טמר מצא את עצמו מעורב בשערוריות חדשות, במיוחד לאחר שהקליט את השותף של קבוצת J&F, ג'וזלי בטיסטה. טמר ויועצו המיוחד, סגן רודריגו רוצ'ה לורס, ניהלו לכאורה משא ומתן על יתרונות בלתי הוגנים עם הקבוצה, שעבורה רודריגו מצולם ומאוחר יותר נעצר בגין לקיחת שוחד.
ז'איר בולסונארו
ז'איר בולסונארו החל לכהן כנשיא ב-1 בינואר 2019. בולסונארו, מקים מפלגת הברית למען ברזיל, נבחר לנשיא ה-38 של ברזיל ב-28 באוקטובר 2018, עם 55.13% מהקולות הכשרים בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות, לאחר ניצחון על מועמד מפלגת הפועלים הברזילאית, פרננדו חדד, שהשיג 44.87% מהקולות הכשרים.
בולסונארו תמך בהתערבות מעמיקה של צבא ברזיל במתרחש במדינה, לצד תמיכתו בממשלת המיליציה הצבאית ששלטה בברזיל בשנים 1964 - 1985.
השנה הראשונה של ממשלת בולסונארו התאפיינה בהעברת רפורמת הפנסיה לקונגרס, עם שינויים ביחס לניסיון הרפורמה של הממשלה הקודמת. הכלכלה, בראשות השר פאולו גודס, החלה להראות סימני התאוששות כאשר שיעור האבטלה ירד ל-11% בסוף 2019 והתמ"ג צמח ב-1.1% בשנה הראשונה לממשלו.
צמיחה כזו לא נמשכה זמן רב. בשנת 2020, המדינה נכנסת למיתון חדש, שנגרם על ידי מגפת הקורונה. בינתיים, הממשלה שולחת לקונגרס את רפורמת המס והרפורמה המנהלית, בנוסף לצעדים למלחמה בנגיף כמו סיוע חירום ותיקונים לסיוע למדינות ולעיריות. כדי לא להעלות את שיעור האבטלה בתקופת המגפה, משיקה הממשלה את תוכנית "פרונמפה" לשימור העבודה. בתחום התשתיות, עם תקציב מוגבל ל-5.3 מיליארד דולר ארצות הברית בשנת 2020, השיקה הממשלה את תוכנית "פרו-אינפרה" במטרה למנף השקעות פרטיות בתשתיות במדינה, תוך זיכיון של נמלים, שדות תעופה, כבישים מהירים. מסילות ברזל וקווי תמסורת. במקביל הפיץ הנשיא מידע כוזב על המגפה ופגע בצעדי המנע שבוצעו לצורך התמודדות עימה. פרצו הפגנות על רקע התנהלות הנשיא.
הר שגיא
הר שגיא (שם בערבית: ג'בל א-סָמָאוָוה) הוא הר דמוי טרפז בגובה של 996 מטר מעל לגובה פני הים במערב הר הנגב, והוא ההר השלישי בגובהו באזור זה לאחר הר רמון והר חריף.
הר שגיא הוא הר משאר גדול הבנוי מסלע גיר מתקופת האאוקן. אורך במתו כ-4 ק"מ ורוחבה המרבי הוא קילומטר אחד. על במת ההר עובר כביש הגבול. ההר שוכן קרוב לגבול ישראל-מצרים ולכן מהווה יעד אסטרטגי. בהר שוכן מחנה צה"ל של חטיבת פארן, האחראי לביטחון שוטף ולהגנה על יישובי הסביבה ברמת נגב.
ההר מהווה חלק מקו פרשת המים באזור הר הנגב המערבי. הנחלים המנקזים אותו ממזרח - נחל יפרוק בצפון מזרח ונחל שגיא בדרום מזרח - שייכים לאגן הניקוז של נחל פארן. הנחלים המנקזים את מורדותיו המערביים שייכים לאגן הניקוז של ואדי אל עריש. הדרך שנסללה אל אזור הר שגיא ואל פסגתו מבוססת על דרך הפטרולים שכונתה "דרך יאיר", על שם יאיר פלד שפיקד ב-1958 על סלילת הדרך מראש מעלה אילת ועד אזור כרם שלום. כיום כביש 10.
ב-3 ביוני 2023 התרחש באזור ההר פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים בו נרצחו 3 חיילי צה"ל על ידי שוטר מצרי שהסתנן מהגבול ופצע לוחם נוסף באורח קל.
אמנות ספריי
אמנות ספריי היא אמנות רחוב הנעשית בעזרת פחיות ספריי צבע. פרט לגרפיטי, הנעשה על קירות ברחבי העולם, נוצרה אומנות חדשה ומודרנית המשתמשת באותו המדיום, בספריי צבע. אמנות זו החלה בדרום אמריקה לפני כשלושים שנה. כיום ניתן למצוא אמני ספריי בכל העולם. ניתן לראות אותם כורעים על ברכיהם, במרכזים תיירותיים ומציירים בנוכחות קהל, ציורי אינסטנט.
הנושאים המצוירים בדרך כלל על ידי ציירי הספריי הם ציורי חלל, מדע בדיוני, פנטזיה וציורי נוף. היצירה נעשית באמצעות התזה של שכבות צבע ויצירת מרקמים על ידי גילוי השכבות בטכניקות שונות, הנעזרות בעיקר בידיים, ובעזרת סוגים שונים של ניירות, וכן בעזרת חפצים שונים ואקראיים.
הציור נעשה בעיקר על מצע של נייר או פלטות עץ, אך ניתן לצייר על כל משטח חלק ואטום (שאינו סופג את הצבע), כמו מתכת, פלסטיק, גבס וכדומה.
אמנות ספריי בישראל
בישראל התפתחה אומנות הספריי כאמנות רחוב המשתמשת בגרפיטי. אמנים רבים - לדוגמה דורון וינר, רמי מאירי ועדי סנד - ציירו בתוך ועל בניינים רבים, בעיקר בתל אביב. ציורים אלו הפכו לחלק מדמותה של העיר כעיר מודרנית הפתוחה לסוגים שונים של אמנות.
תומאס קרצ'מן
תומאס קרצ'מן  (בגרמנית: Thomas Kretschmann; נולד ב-8 בספטמבר 1962) הוא שחקן קולנוע גרמני. ידוע בזכות הופעותיו בסרטים "קינג קונג", "הפסנתרן", "מבוקש", "האויב שבפנים: אפוקליפסה", "U-571" ו"הנפילה".
ביוגרפיה
קרצ'מן נולד בעיר דסאו שבמזרח גרמניה דאז. בצעירותו הוא התאמן כחלק מהנבחרת השחיה של מזרח גרמניה לאולימפדיה. בגיל 19 ערק למערב גרמניה במסלול שעבר דרך ארבע מדינות ובדרך איבד חלק מאצבעו. הוא למד משחק בברלין.
קריירת משחק
קרצ'מן החל בגיל 25 את קריירת המשחק שלו בטלוויזיה הגרמנית. הפך לכוכב קולנוע בגרמניה הודות לתפקידו בסרט המלחמה "סטלינגרד" בתור הקצין האנס פון ויצלנד.
בשנת 1999 שיחק כמלך אחשוורוש בסרט טלוויזיה שנקרא "אסתר" המבוסס על מגילת אסתר.
בשנת 2000 הופיע לראשונה בהפקה הוליוודית, דרמת המלחמה "U-571" בתפקיד גונטר ווסנר מפקד הצוללת הנאצית "U-571". ב-2002 התפרסם קרצ'מן ברחבי העולם בתפקיד הקצין הגרמני וחסיד אומות העולם וילם הוזנפלד בדרמה הביוגרפית של רומן פולנסקי על חייו של הפסנתרן היהודי-פולני ולדיסלב שפילמן "הפסנתרן".
ב-2003 הופיע בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה המפורסמת "24" בתור סוחר הנשק הגרמני מקס. ב-2004 שיחק בדרמת המלחמה הגרמנית "הנפילה" בתפקיד גנרל הוואפן אס אס הרמן פגליין מפמלייתו של אדולף היטלר (ברונו גנץ). הוא הופיע גם בסרט הזומבים "האויב שבפנים: אפוקליפסה" בתור מייג'ור טימותי קיין מחיילי אמברלה, ובדרמה "ראש בעננים" בתור הקצין הנאצי פרנץ ביטריך.
ב-2005 הופיע בפנטזיה של פיטר ג'קסון "קינג קונג" בתפקיד קפטן אנגלהורן, המפקד של ספינת המסע של צוות ההפקה. ב-2006 זכה להערכה רבה בגרמניה על תפקידו במותחן האימה "אהבת גרים", בו שיחק בתפקיד הקניבל הרצחני אוליבר הארטווין, המבוסס על דמותו של ארמין מייווס. ב-2007 גילם את פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן בסרט הביוגרפי על חייו "אייכמן", וכן שיחק במותחן הפעולה "נקסט".
בריאיון לסרט "אייכמן" נשאל על ידי אחד המראיינים "איך היה לשחק את אייכמן?" והוא ענה "נולדתי הרבה אחרי המלחמה אבל אני עדיין סובל את האשמה הקולקטיבית הזו. לא כיף עבור גרמני לשחק תפקיד כזה.. זה תפקיד עסיסי מאוד, לא יכולתי להתרגש מלשחק את אייכמן. באופן מוזר, יש לי המון חברים יהודים בלוס אנג'לס. אשתי יהודייה. כולם התרגשו מכך שאני משחק אותו, אז רציתי לעשות את זה בשבילם".
ב-2008 הופיע בסרט הפעולה "מבוקש" בתפקיד המתנקש קרוס. בנוסף לוהק לתפקיד הראשי של הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג בדרמת המלחמה "מבצע ואלקירי", אולם לאחר שבריאן סינגר נבחר לביים את הסרט, קרצ'מן קיבל תפקיד קטן יותר בדמותו של הקצין הנאצי אוטו רמר.
ב-2009 שיחק בתור מלך בלגיה לאופולד הראשון בדרמה התקופתית "ויקטוריה הצעירה". ב-2011 דיבב בסרט האנימציה "מכוניות 2" את הרכב הגרמני פרופסור זאנדאף. ב-2013 גילם קצין נאצי בשם פטר קאן בסרטו של פיודור בונדרצ'וק, "סטלינגרד".
בשנת 2019 קרצ'מן שיחק בסרט הדרמה "בלון" בתפקיד סא"ל בשטאזי שרדף אחרי שתי משפחות שניסו לברוח באמצעות כדור פורח ממזרח גרמניה למערב גרמניה; הסרט הוא ביוגרפי והוא המבוסס על סיפור אמיתי שהתרחש בשנת 1979.
חיים אישיים
ב-1997 החל לצאת עם מנהלת הפקות בשם לנה רוקלין, יהודייה ממוצא רוסי והתחתן עמה. הזוג הביאו ביחד שלושה ילדים: שני בנים ובת. במרץ 2009 התגרשו, לאחר 12 שנות נישואים.
לאחר הגירושין, החל לצאת עם דוגמנית גרמניה ממוצא איראני בשם שרמין שריבאר.
בהווה קרצ'מן מנהל מערכת יחסים עם הדוגמנית בריטאני רייס והוא אינו מוכן להתחתן בשנית.
רכס רקטור (אנטארקטיקה)
רכס רקטור (באנגלית: Rector Ridge) הוא רכס סלעי בולט, בעמק ביקון, בהרי קווטרמיין באזור חוף סקוט, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של המצוק 2,105 מטרים מעל פני הים.
המצוק ממוקם בין עמק פרידמן ועמק מאלינס.
מיפוי האזור
עמק ביקון, והאתרים המצויים בו, מופו לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת טרה נובה) אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו בשנת 1992 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמו של קומנדר ג'ק רקטור (Jack Rector), מצי ארצות הברית, שהיה מפקד טייסת VXE-6 באנטארקטיקה במאי 1987 עד מאי 1988.
מקסטק נטוורקס
מקסטק נטוורקס היא חברה טכנולוגיה ישראלית שנוסדה ב-2004 ופיתחה את מערכת התקשורת "סביון", הפועלת תחת תנאים קשים. המערכת מבוססת על טכנולוגיית שידור רדיו אשר עושה שימוש בטכנולוגיית עמית לעמית (P2P), שהופכת כל יחידת קליטה גם ליחידת ממסר. המערכת עושה שימוש ברשת רדיו אלחוטית המכסה שטחים גאוגרפיים גדולים באמצעות שימוש בכל כבאי, שוטר או חובש כתחנת ממסר. המערכת מתבססת על טכנולוגיית רדיו ולא על רשתות סלולריות, אשר נוטות לקרוס בתרחישי אסון. מכשיר הקשר המאפשר תקשורת ללא תשתית קרקעית, לצורך העברת קול ונתונים מיועד ללקוחות ביטחוניים וצבאיים. החברה התפרסמה במבצע חילוץ הנערים מהמערה בתאילנד ב-2018, כאשר הטכנולוגיה שלה אפשרה לאתר את הנערים במערה.
קורט גאורג קיזינגר
קורט גאורג קיזינגר (Kurt Georg Kiesinger; 6 באפריל 1904 – 9 במרץ 1988) היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר מערב גרמניה.
ראשית חייו
לאחר המלחמה נעצר קיזינגר ונשפט בפני בית משפט לדה-נאציפיקציה; הוא זוכה ושוחרר אחרי הצגת פרוטוקולים של המשרד הראשי לביטחון הרייך שהוכיחו כי מנע ועיכב פעילות אנטישמית במחלקתו.
קריירה פוליטית
כבר בזמן קיום הבחירות הראשונות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בשנת 1949 היה קיזינגר מועמד מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) וזכה מטעמה במושב בבונדסטאג. בשנת 1951 הפך לחבר בוועד המנהל של המפלגה.
בזמן כהונתו בבונדסטאג בלט ביכולתו הרטורית המרשימה ובידיעתו המעמיקה בנושאי יחסי חוץ. למרות היותו חבר מוערך בסיעת הנוצרית-דמוקרטית, הוא לא הצליח לזכות בתפקיד בממשלה ולכן עבר לפוליטיקה ארצית. הוא כיהן כראש ממשלת באדן-וירטמברג מ-17 בדצמבר 1958 עד 1 בדצמבר 1966.
כהונתו כקנצלר
קיזינגר נבחר להחליף את הקנצלר לודוויג ארהארד אחרי התמוטטות הקואליציה בשנת 1966. הוא הקים קואליציה חדשה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. הממשלה שהקים החזיקה מעמד שלוש שנים. מנהיג הסוציאל-דמוקרטים, וילי ברנדט כיהן כסגן הקנצלר ושר החוץ. תחת הנהגתו הופחת במידה המתח עם מדינות הגוש המזרחי, למרות שהתנגד לצעדים פייסנים יותר.
אחת מנקודות השפל הגדולות ביותר בכהונתו התרחשה במהלך כינוס של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בשנת 1968. הפעילה האנטי-נאצית ביאטה קלרספלד סטרה לו, תוך שהיא קוראת לו נאצי. עד יום מותו קיזינגר ההמום סירב להגיב בפומבי על התקרית.
בבחירות 1969 העדיפה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית להקים קואליציה עם המפלגה החופשית-דמוקרטית, ווילי ברנדט החליף את קיזינגר כקאנצלר.
קיזינגר המשיך לכהן כמנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית עד שנת 1971 וכחבר הבונדסטאג עד שנת 1980.
קיזינגר מת בטיבינגן, הלווייתו לוותה במחאה מצד פעילים קומוניסטים, שגינו אותו על עברו הנאצי.
בית החלומות של אן
בית החלומות של אן הוא רומן של הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי שיצא לאור לראשונה בשנת 1917. הספר הוא החמישי בסדרת ספרים העוקבים אחר קורות חייה של נערה בשם אן שרלי. עלילת רובם מתרחשת באי הנסיך אדוארד, מקום הולדתה של מונטגומרי וביתה במשך מרבית שנות חייה.
סדרת הספרים נחשבת ספרות קלאסית לילדים וזכתה להדפסות חוזרות ונשנות במשך השנים.
"בית החלומות של אן" הוא הספר החמישי בסדרה והוא מתאר את ראשית חיי הנישואין של אן וחבר ילדותה, גילברט בלייט.
תקציר העלילה
הספר נפתח בחתונתם של אן וגילברט, שנערכת בבוסתן של החווה הירוקה. לאחר חתונתם, אן וגילברט עוברים לביתם החדש, במפגש ארבע הרוחות, שנמצא ליד כפר נקיק סנט מרי. אן מכנה את ביתה "בית החלומות". במפגש ארבע הרוחות, הם מכירים אנשים מעניינים כמו קפטן ג'ים יוצא הדופן, וכן העלמה קורניליה ברייאנט, שסוברים כי הבלייתים, הם חלק מ"הגזע שידע את יוסף". אן פוגשת גם את לסלי מור, שאיבדה בעברה את אחיה ואביה האהובים, ונאלצה להינשא לאיש שפל וחסר מצפון - דיק מור - כדי להציל את אימה, שנפטרה שנה לאחר מכן, מהתמוטטות כלכלית. היא נעשתה חופשייה לשנה כאשר הוא יצא למסע בים ונעלם, אך כעבור שנה קפטן ג'ים מחזיר אותו הביתה והוא חסר אונים לחלוטין עם פגיעה מוחית וללא זיכרון. לסלי נאלצת להפוך למטפלת שלו, ובעצם נראה שחייה מאבדים תקווה - היא קשורה לדיק חסר הדעת לכל חייה ואין לה עתיד או שמץ סיכוי לאהבה אמיתית. עם בואה של אן לארבע רוחות הופכת לסלי לחברה שלה, אולם מדי פעם אן חשה בקנאתה ומרירותה של לסלי כלפיה כיוון שהיא חופשייה ומאושרת כל כך, מה שמעיב מאוד על חברותן.
באמצע הספר, אן יולדת את התינוקת הראשונה שלה, ג'ויס, שמתה זמן קצר לאחר מכן (כמו שקרה לילדה השני של מונטגומרי). לאחר מות התינוקת, לסלי מתקרבת יותר אל אן, שעכשיו לאחר הטרגדיה האישית שלה יכולה להבין יותר את חייה הטרגיים של לסלי ואת חוסר השמחה שלה. לטענתה של לסלי, השמחה שלה, אף על פי שהיא עדיין קיימת, כבר לא כל כך מושלמת, ולכן כעת קטן הפער בין השתיים.
בהמשך הספר, לסלי משכירה חדר בביתה, לסופר ששמו אוון פורד, שהוא נכדו של האיש שבנה את בית החלומות. אן מפגישה את אוון עם קפטן ג'ים, מתוך כוונה שאוון יכתוב את סיפור חייו של קפטן ג'ים ובכך יגשים את חלומו של הקפטן. אוון אכן כותב את הספר, ועל כולם עובר קיץ נפלא ומלא באושר. אך עם סופו ולקראת עזיבתו של אוון, מתברר לאוון שהוא אוהב את לסלי וללסלי שהיא אוהבת את אוון. הם לא מעזים לספר זאת אחד לשנייה כיוון שלסלי נשואה ואינה יכולה להשיב אהבה לאוון, מה שהופך את לסלי לאומללה עוד יותר. אוון עוזב בלית ברירה ובכוונה מוחלטת שלא לחזור לראות את לסלי לעולם, ולסלי נותרת מאחור בודדה ואומללה משהייתה קודם לכן.
זמן קצר לאחר מכן מודיע ד"ר בליית ללסלי שישנו ניתוח חדש שיכול לעזור לדיק ולהחזיר אותו לעשתונותיו. אן והעלמה קורניליה מתנגדות לביצוע הניתוח נחרצות, כיוון שהן יודעות שיחד עם הבראתו של דיק יבואו על לסלי ימים קשים מנשוא. למרות זאת לסלי מחליטה לקחת את דיק לעבוד את הניתוח, שכתוצאה ממנו דיק נרפא וזכרונו חוזר אליו. בעקבות זאת, מתגלה כי הוא אינו דיק - אלא בן דודו ג'ורג' מור; השניים נסעו 13 שנים קודם לכן לקובה, ובמהלך מסע זה דיק נפטר מקדחת צהובה ואילו ג'ורג' (שדמה לו מאוד, שכן אבותיהם היו אחים ואמותיהם אחיות תאומות), שתכנן לבוא לביתה של לסלי ולספר לה על מותו של דיק, ככל הנראה נפגע בקטטת שיכורים שגרמה לו לנזק מוחי. אן כותבת על התפנית המפתיעה והמשמחת לאוון פורד, שמחליט לחזור למפגש ארבע רוחות לפגוש את לסלי. בסופו השמח של הסיפור, לסלי הופכת לחופשייה ונישאת לאוון. אוון מסיים את הספר על חייו של קפטן ג'ים, ושולח אותו למו"ל לקראת פרסום. אן בהריון שוב והפעם יולדת ילד בריא. הילד נקרא ג'יימס מתיו, על שמם של מתיו קטברט, אביה המאמץ של אן, וקפטן ג'ים. נוסף על כך, העלמה קורניליה נישאת.
בסופו של הספר, קפטן ג'ים מקבל את "ספר חייו" שכתב אוון פורד, קורא בו לילה שלם רצוף ועם בוקר אן וגילברט מגלים אותו מת, כשספרו, חלום חייו, פתוח על חזהו בעמוד האחרון - הוא הספיק לקרוא את כל הספר לפני שמת. אן, גילברט, ג'ם ועוזרת הבית שלהם, סוזן בייקר, עוברים לגור בבית מורגן הישן שנמצא בנקיק סנט מרי, מה שגורם לאן עצב גדול מאוד. עם זאת, בית החלומות נקנה על ידי אוון ולסלי והופך להיות בית הקיץ שלהם, מה שמביא לאן נחמה מעטה.
ג'אבר השלישי, אמיר כווית
נולד לבית סבאח ששולטת בכווית מאמצע המאה ה-18. הוא מלך בכווית לאחר בן דודו, סבאח א-סאלם א-סבאח, בדצמבר 1977 וכיהן בתפקיד עד מותו. לפני כן היה ראש הממשלה של כווית במשך כעשר שנים.
ב-1981 פיזר את האספה הלאומית של כווית. לאחר לחץ של ארצות הברית עליו לאחר מלחמת המפרץ, הוא החזיר את האספה ב-1991.
עם מותו הפך נסיך הכתר סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח לאמיר כווית, אך התפקיד נלקח על ידי האספה הלאומית של כווית וניתן זמנית לסבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח.
מירזא מסרור אחמד
מירזה מסרור אחמד (נולד ב-15 בספטמבר 1950) הוא המנהיג הנוכחי של הקהילה המוסלמית האחמדית. התואר הרשמי שלו בתנועה הוא 'הח'ליף החמישי של המשיח'. הוא נכנס לתפקידו בשנת 2003.
ביוגרפיה
מירזה מסרור אחמד נולד ב-15 בספטמבר 1950 ברבווה, פקיסטן, לאביו מירזה מנסור אחמד ואמו סהיבזדי נאסירה בגום. הוא נכדו של מירזה בשיר-אוד-דין מחמוד אחמד, הח'ליף השני של הקהילה המוסלמית האחמדית, ואחיינו של מירזה טאהיר אחמד, הח'ליף הרביעי. למסרור שני אחים ושתי אחיות: מירזה אידריס אחמד, מירזה מגפור אחמד, אמטול קודוס ואמטול ראוף. ב-21 בינואר 1977 נשא לאישה את סהיבזדי אמאטול סאבוח בגום. לזוג נולדה בת, אמטול וריס פאטה, ובן, מירזה וואקס אחמד.
קריירה מוקדמת
מסרור אחמד התגורר בגאנה למעלה משמונה שנים. הוא הקים את בית הספר התיכון האחמדי בסלאגה, שם כיהן כמנהל במשך שנתיים. לאחר מכן היה מנהל בית הספר התיכון האחמדי באסרקיר, שם שימש כמנהל במשך ארבע שנים. לאחר מכן שימש כמנהל החווה החקלאית אחמדיה בדפאלי באזור צפון גאנה בה עבד במשך שנתיים. הוא גידל בהצלחה חיטה בפעם הראשונה בגאנה. הניסוי של גידול חיטה כגידול כלכלי בגאנה הוצג ביריד סחר בינלאומי והתוצאות הוגשו למשרד החקלאות בגאנה. זמן קצר לאחר שירותו בגאנה חזר אחמד לפקיסטן ושימש כמנהל החינוך בקהילה בפקיסטן, וב-10 בדצמבר 1997 מונה לנאזיר עאלה (מנהל ראשי) ואמיר מקומי, עד לבחירתו כח'ליף.
כהונתו כח'ליף
מסרור אחמד החל לכהן כח'ליף החמישי ב-22 באפריל 2003, מספר ימים לאחר פטירת קודמו מירזה טאהר אחמד. במסגרת תפקידו הוא מסייר לעיתים קרובות ברחבי העולם, ומבקר במדינות שונות עבור ג'לסה סלנה (מפגשים שנתיים) של חברי הקהילה. הוא גם מוביל בקביעות תפילות במסגד שלו בלונדון.
על פרשת קריקטורות מוחמד
בשנת 2006, עיתון דני פרסם כמה קריקטורות של מוחמד שהסעירו את המוסלמים ברחבי העולם. אחמד גינה את מפרסמי הקריקטורות ואמר כי מדובר בניצול לרעה של חופש הביטוי. במקביל, הוא גינה את התגובה האלימה של כמה מוסלמים ברחבי העולם. הוא הנחה את קהילתו להפיץ את דמותו של מוחמד בדנמרק כמו גם את שאר העולם. דרשותיו בנושא זה פורסמו מאוחר יותר כספר.
על הקמת מסגד ליד הגראונד זירו
בשנת 2010 תוכננו תוכניות לבניית מרכז קהילתי מוסלמי בן 13 קומות שנמצא שני רחובות ממרכז הסחר העולמי בעיר מנהטן, ניו יורק. אף על פי שהבניין לא היה אמור להיראות ממרכז הסחר, הקמת מסגד קרוב כל כך לגראונד זירו תהיה פוגענית, שכן החוטפים בפיגועי 11 בספטמבר היו טרוריסטים אסלאמיים. מסרור אחמד התייחס לתוכנית להקמת המסגד ליד הגראונד זירו, והצהיר: "אם ייבנה מסגד באתר המוצע, הקהילה המוסלמית האחמדית הייתה רוצה לראות כנסיות, בתי כנסת, מקומות תפילה הינדים ומקומות פולחן של כל הדתות האחרות שנבנו גם הם באזור. זו תהיה דוגמה טובה לכך שמאקט של רוע ואימה נוצרו אחדות ושלום."
על הסרט 'תמימות המוסלמים'
בדרשות יום שישי שנערכו ב -21 וב -28 בספטמבר 2012, גינה הח'ליף את הסרט האנטי-אסלאמי 'תמימות המוסלמים'. לדבריו, רגשות מוסלמים נגד הסרט היו מוצדקים במידה מסוימת, אך עם זאת הוא גינה תגובות קיצוניות כנגד הסרט שבסופו של דבר גרמו לפחות 75 הרוגים ברחבי העולם. בדרשות יום שישי השתתפו כלי תקשורת רבים כולל ה-BBC. בנאומו הוא אמר שיוצרי הסרט יסבלו כולם מייסורים גדולים מאת אלוהים.
על הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו"
ב -7 בינואר 2015 חמושים נאלצו את דרכם למשרדי העיתון הצרפתי הסאטירי שרלי הבדו שבפריז. הם ירו והרגו 12 בני אדם במהלך הפיגוע. ההתקפה נקשרה בקריקטורות שלעגו למוחמד, שהתפרסמו בשרלי הבדו בשנים האחרונות. הח'ליף גינה באופן מוחלט את פיגועי הטרור. לדבריו, להתקפות אין שום קשר לתורתו האמיתית של האסלאם וכי על העבריינים להיענש על פי החוק. הוא הוסיף כי קריקטורות כאלה מכאיבות למוסלמים שוחרי שלום ברחבי העולם ויש לגנותם, אך כל צורה של תגובה אלימה או בלתי חוקית לעולם לא תוכל להיות מוצדקת והיא מנוגדת לחלוטין לתורת האסלאם. הח'ליף גם הצהיר כי היציאה לרחובות במחאה אינה תגובה ראויה, במקום זאת המוסלמים צריכים להגיב בכך שהם מרבים בתפילה.
קונסטנטין, נסיך ליכטנשטיין
קונסטנטין פרדיננד מריה, נסיך ליכטנשטיין ורוזן ריטברג (בגרמנית: Maximilian Nikolaus Maria Prinz von und zu Liechtenstein, Graf zu Rietberg; נולד ב-15 במאי 1972), הוא בנו השלישי של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין.
ביוגרפיה
קונסטנטין נולד בעיר סנט גאלן שבשווייץ ב-15 במאי 1972. אביו הוא הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין ואמו היא מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו. שני אחיו הגדולים הם אלויס, עוצר ליכטנשטיין ומקסימיליאן ואחות צעירה בשם טטיאנה. הוא למד בבית ספר יסודי בוואדוץ וב-1983 נכנס ללימודים בגימנסיית ליכטנשטיין. הוא סיים את לימודיו ב-1992 והחל ללמוד באוניברסיטת זלצבורג. הוא סיים תואר שני במשפטים ב-1997. לאחר מכן עבד בחברת Raiffeisen Private Equity Management AG (RPEM)ואז בבנק ההשקעות האמריקני Brown Brothers Harriman. עד 2011 הוא היה מנהל שותף בחברה הגרמנית Grünwald Equity Beteiligungs-GmbH. מאז 2012 הוא משמש כמנכ"ל וכיו"ר הדירקטוריון של קרן נסיך ליכטנשטיין. כמו כן הוא עובד בתפקידי ניהול בחברות נוספות. הוא גם חבר במועצת אוסטריה למטרות לפיתוח בר קיימא.
משפחתו
ב-14 במאי 1999 הוא נישא בטקס אזרחי בוואדוץ לרוזנת מריה גבריאלה פרנצ'סקה קלנוקי דה קרוספטאק (נולדה ב-16 ביולי 1975). הטקס הדתי נערך בצ'יצ'וב שבסלובקיה ב-29 בינואר 2000. יש להם שלושה ילדים:
אלכסנדר ליטוויננקו
אלכסנדר ולטרוביץ' ליטוויננקו (רוסית: Александр Вальтерович Литвине́нко,, 30 באוגוסט 1962 או 4 בדצמבר 1962 - 23 בנובמבר 2006) היה סוכן ביון רוסי שעבד בשורות הק.ג.ב./פ.ס.ב. בין השנים 1988–1999. בשנת 1999 פוטר ועבר להתגורר ב, שם קיבל מקלט מדיני בשנת 2001 ולאחר מכן קיבל אזרחות בשנת 2006. התנגד למשטר של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. נפטר בלונדון כתוצאה מהרעלה בחומר הרדיואקטיבי פולוניום 210. בינואר 2016 קבעה ועדת חקירה ציבורית בבריטניה כי פוטין אישר ככל הנראה לרצוח את ליטוויננקו.. בספטמבר 2021 בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי רוסיה אחראית לרצח ליטוויננקו, באמצעות שני סוכנים שהרעילו אותו.
שירותו הביטחוני
בשנת 1991 החל לעבוד בשורות המינהל המרכזי של הפס"ב. התמחה בלוחמה בטרור ובפשיעה מאורגנת. רכש ניסיון מבצעי רב והשתתף בלחימה בעימותים שונים של ברית המועצות ורוסיה. משנת 1997 עסק באנליזה של פעילויות פשיעה מאורגנת וכיהן בתפקיד סוכן מבצעי בכיר וסגן מפקד המינהל השביעי של המחלקה לדיכוי ארגוני פשע מאורגן בפס"ב. במהלך שירותו בכוחות הביטחון התקדם בסולם הדרגות מדרגת טוראי לסגן-אלוף (לוטננט-קולונל).
דיסידנט ורדיפת השלטונות
המפנה ביחסיו של ליטוויננקו עם השלטונות חל ב-18 בנובמבר 1998, עת התקיימה מסיבת עיתונאים בה חשף פרטים על הוראה שניתנה לו ולחבריו לרצוח את בוריס ברזובסקי.
המכתב של ברזובסקי
ב-13 בנובמבר 1998 פרסם בוריס ברזובסקי (באותה תקופה - אחד האוליגרכים הרוסים המשפיעים ביותר ומקורב לנשיא רוסיה דאז בוריס ילצין) מכתב פתוח לראש הפס"ב באותה עת, ולדימיר פוטין. במכתב פירט ברזובסקי את המידע שהגיע לידיו בדבר פקודה לרצוח אותו, שניתנה על ידי אחד ממפקדי הפס"ב. עוד מצוין במכתב כי אחד האנשים שהביאו מידע זה לידיעתו היה אלכסנדר ליטוויננקו.
מסיבת העיתונאים
חמישה ימים לאחר מכן, ב-18 בנובמבר, ביחד עם מספר קולגות, כינס ליטוויננקו מסיבת עיתונאים בבית סוכנות הידיעות הרוסית "אינטרפקס". במסיבת העיתונאים נטען כי בנובמבר 1997 הם קיבלו פקודה בעל-פה ממפקדיהם במינהל ללוחמה בפשע המאורגן, יבגני חוחולקוב ואלכסנדר קומישניקוב, להרוג את בוריס ברזובסקי, שכיהן באותה העת בתפקיד ממלא מקום המזכיר במועצת הביטחון הרוסית. לדברי ליטוויננקו וחבריו, הם קיבלו איומים על חייהם בשל סירובם לרצוח את "היהודי ששדד מחצית מן המדינה".
ניסיון ההתנקשות
כשבועיים לאחר שהתקיימה מסיבת העיתונאים, טען ליטוויננקו כי אלמונים ניסו להתנקש בחייו סמוך לביתו והפנה אצבע מאשימה כלפי מפקדיו לשעבר בפס"ב.
מקלט מדיני
ב-1 בנובמבר 2000 היגרו בני משפחה ליטוויננקו לבריטניה ושם ביקשו מקלט מדיני בשל רדיפת השלטונות הרוסיים. במאי 2001 החליטו שלטונות בריטניה להעניק לליטוויננקו מקלט מדיני. לאחר מכן טען ליטוויננקו שהרושם הקיים ברוסיה לגבי ההסכמה להעניק לו מקלט מדיני תמורת סודות מדינה אינו נכון לגביו, וכי לא הייתה כל עסקה בינו לבין שירותי הביון הבריטיים.
במאי 2002, שני גברים בעלי מבטא רוסי צילצלו בביתו באינטרקום בדירתו בלונדון וביקשו לדבר אתו, למרות שכתובתו אמורה להיות חשאית. לאחר חילופי דברים, השיארו מעטפה בתיבת הדואר שלו בה צו משלטונות רוסיה שהורו לו לחזור למוסקבה, לעמוד למשפט. בו הורשע בבגידה.
באוקטובר 2006, שש שנים לאחר הגעתו לבריטניה, הפך אלכסנדר ליטוויננקו לאזרח בריטי מן המניין.
האירועים שקדמו למוות
ב-1 בנובמבר 2006, אמר ליטוויננקו בחקירתו על ידי סוכני הסקוטלנד יארד, כי הוא נפגש עם מכר ישן מהעבודה בפס"ב במוסקבה, אנדריי לוגובוי (שהיה מאבטחו של ראש ממשלת רוסיה בעבר - יגור גאידר), ועם איש שלישי שהציג את עצמו בשם ולדימיר. לדבריו "ולדימיר המסתורי" לא פירט לגבי זהותו והציע לליטוויננקו מספר רב של פעמים לשתות עמו תה.
באותו היום הוא סעד במסעדת הסושי "איטסו" הממוקמת בשכונת פיקדילי בלונדון, עם עיתונאי איטלקי בשם מריו סקראמלו, שטען שיש בידיו מידע מהימן על רצח העיתונאית אנה פוליטקובסקיה ולדבריו העביר לליטוויננקו מידע ומסמכים על קבוצת רוצחים שכירים מסנקט פטרבורג שרצחו את העיתונאית וכעת מתכננים להרוג גם שניהם. סקראמלו שעבד על עניין "ארכיון מיטרוחין" הוא מומחה לחדירות סוכנויות הביון הרוסיות לממשל האיטלקי שאליו ליטוויננקו הפנה מספר טענות כלפי רומנו פרודי וייתכן כי היה מקושר עם הפס"ב.
ב-20 בנובמבר דווח כי סקראמלו מסתתר בלונדון מחשש לחייו.
עריק בכיר של הק.ג.ב. בדרגת קולונל, אולג גורדבסקי שכיהן לפני עריקתו ב-1985 כרזידנט וראש תחנת הק.ג.ב. בלונדון, ונמנה עם חבריו הקרובים של ליטוויננקו אמר לרשת ה-BBC כי הוא מאמין שהסוכן לשעבר הורעל בדירתו בלונדון במהלך הפגישה עם חבר ותיק מן הק.ג.ב. עמו הוא שתה תה לפני שהלך למסעדת הסושי.
ההרעלה
כשחזר ליטוויננקו הביתה, הוא הרגיש ברע, וחשד כי הורעל. לאחר ששטיפת הקיבה שביצע בכוחות עצמו לא הועילה, הוא התפנה לבית החולים.
תליום
החשד הראשון של הרופאים היה שמדובר בהרעלת תליום, שהוא חומר חסר צבע, חסר ריח, מסיס לחלוטין במים ונחשב יסוד רעיל מאוד העלול לגרום לסרטן בחשיפה ממושכת. תליום הוא חומר קשה מאוד לזיהוי, ועוד יותר קשה להוציא אותו מן הגוף שנחשף לו. הרעלת תליום מתבטאת בראש וראשונה בפגיעה במערכת העצבים, נשירת שיער, פגיעה בכבד ובכליות, ובמרבית המקרים גורמת ההרעלה למוות. בעבר תליום היה בשימוש נפוץ ברעל עכברים, אך בשנות ה-70 נאסר לשימוש ומאז הוא חומר שקשה להשיג אותו.
בדיקות ראשוניות שנערכו הראו ממצאים המעידים על נוכחות של כמות תליום קטלנית בגופו של ליטוויננקו. הרופא שטיפל בו בשלב הזה אמר כי ההרעלה התבצעה כתוצאה מפעולה מכוונת.
תליום רדיואקטיבי
לאחר מכן הועלתה סברה נוספת שגרסה כי ייתכן שההרעלה התבצעה באמצעות איזוטופ רדיואקטיבי של תליום. אחד הרופאים שטיפלו בליטוויננקו אמר כי התסמינים שלו מוזרים במקצת מן המצופה מתסמינים של הרעלת תליום, ובנוסף רמות החומר הכימי שנמצאו בגופו הם לא מהסוג שרואים במקרים של הרעלה. כמה שעות לפני מותו, התגלו בתצלומי הרנטגן של ליטוויננקו 3 נקודות כהות לא מזוהות שככל הנראה נוצרו כתוצאה מהשפעת הכחול הפרוסי, חומר שהוזרק לחולה במטרה לרפאו מהשפעותיה של הרעלת התליום. על-פי הערכות הרופאים, סיכויי ההחלמה של ליטוויננקו באותו זמן היו 50/50 אם מצבו לא יתדרדר עוד יותר בחודש הקרוב. מצבו הבריאותי הוגדר כקשה, התפתחו ליקויים במח העצם, וכתוצאה מכך גופו של ליטוויננקו לא יכול היה להמשיך ולייצר די לויקוציטים שתפקידם היה לחזק את המערכת החיסונית של גופו על-מנת שזאת תילחם ברעלנים. סימפטומים אלה הצביעו בבירור כי ההרעלה התבצעה באמצעות חומר רדיואקטיבי בעל זמן מחצית חיים קצר.
בליל 22 בנובמבר שללו רופאיו של ליטוויננקו את האפשרות כי ההרעלה התבצעה באמצעות תליום, או כתוצאה משימוש באיזוטופ רדיואקטיבי של החומר.
פולוניום-210
זמן קצר לאחר פטירתו, ארגון ההגנה הרפואית של בריטניה יצא בהודעה לתקשורת כי בגופו של ליטוויננקו נמצאו כמויות גדולות של האיזוטופ הרדיואקטיבי פולוניום-210, (פי 10 מהכמות שיכולה להרוג אדם) שככל הנראה הגיעו לגופו דרך דרכי העיכול או דרכי הנשימה. עדויות להימצאות האיזוטופ נתגלו במספר מקומות ברחבי לונדון, ובהם בביתו של ליטוויננקו שבשכונת מאסוול היל, באחד מבתי המלון של לונדון, ובמסעדת הסושי שבה ליטוויננקו נהג להיפגש עם אנשים - שם גם התקיימה הפגישה עם מריו סקראמלו ועם אנדריי לוגובוי וולדימיר המסתורי שהתלווה אליו ב-1 בנובמבר. בנוסף נמצאו שרידים של פולוניום-210 במשרדיו של האוליגרך הרוסי לשעבר בוריס ברזובסקי.
לפי דיווחיהם של מקורות בממשלות בריטניה וארצות הברית, זהו ככל הנראה המקרה הראשון שבו נעשה שימוש בפולוניום-210 למטרת הרעלה, וכנראה גם הפעם הראשונה שזכתה לתיעוד של חדירת האיזוטופ הרדיואקטיבי לגוף האדם. מומחה לבטיחות בעבודה עם חומרים רדיואקטיביים, מקסים שינגרקין, אמר כי התאוריה שלפיה ליטוויננקו נחשף לפולוניום-210 במסעדת הסושי היא תאוריה בעייתית, שכן מתוקף תכונות החומר, כל עוד האיזוטופ אינו מאוחסן באופן מיוחד, הוא הופך לתרסיס טיפתי - דבר שהיה גורם לאנשים נוספים במסעדה להיחשף אליו. היות שכל המקומות שבהם נמצאו שרידים של נוכחות החומר היו מקומות שבהם ליטוויננקו נכח בעצמו, סביר יותר להניח שהוא המקור לזיהום במקומות הללו, והחשיפה שלו עצמו התבצעה במקום אחר ובאופן אחד.
ארגון ההגנה הרפואית פתח בחקירה במטרה לאתר אנשים שהיו עלולים לבוא במגע עם ליטוויננקו ויכלו להיחשף אף הם לקרינה. בנוסף פעל הארגון במטרה לבודד את החומר על-מנת שניתן יהיה לברר מה מוצאו והיכן הוא יוצר.
מותו
ב-22 בנובמבר צוות המחלקה לטיפול נמרץ שטיפל בליטוויננקו דיווח על הרעה משמעותית במצבו כתוצאה מאי-ספיקת ליבו או כתוצאה מהתקף לב שאירע במהלך הלילה.
יום למחרת, ב-23 בנובמבר, בשעה 21:21, אלכסנדר ליטוויננקו, בן 43, נפטר בבית החולים האוניברסיטאי של לונדון. דובר הסקוטלנד יארד אמר בהתייחסו לאירוע כי המשטרה חוקרת את מותו שאירע כתוצאה מסיבות שאינן מובנות עד כה. שעות ספורות לפני מותו, ליטוויננקו התאסלם.
המכתב
ב-24 בנובמבר, אלכסנדר גולדפארב, יו"ר "ארגון החירויות האזרחיות" (שהוקם על ידי בוריס ברזובסקי), שהיה חבר קרוב של הנפטר, הקריא מכתב שליטוויננקו הכתיב לו בנוכחות אשתו, בבוקר ה-21 בנובמבר כאשר שכב על ערש דווי.
נוסח המכתב: ."
חבריו של ליטוויננקו
חבר קרוב נוסף של ליטוויננקו, אנדריי נקרסוב אישר בריאיון לרדיו אירופה החופשית כי המכתב נערך בנוכחות עורך דין, ונכתב במקור ברוסית ורק לאחר מכן תורגם לאנגלית.
הכחשות הממשל הרוסי
בתחילת דצמבר 2006 הודיעו שירותי הביון הבריטיים, כי הם משוכנעים ששירותי הביטחון הפדרליים הרוסיים (פ.ס.ב.), הם שהורו על הרעלתו של ליטוויננקו. הממשל הרוסי הכחיש כל מעורבות לעניין ופוטין אף השתתף בצער המשפחה. בסוף דצמבר 2006 התובע הרוסי הביע את החשד כי לאוניד נבזלין, אוליגרך שמנהל את עסקיו הבינלאומיים מישראל, הזמין את רצח הסוכן וביקש את הסגרתו מישראל. דוברו של נבזלין הכחיש את ההאשמה וטען כי כולם מכירים את השיטות של הק.ג.ב.
חקירת הפרשה
במאי 2007, לאחר חקירה מקיפה העיתון הבריטי "הגרדיאן" דיווח כי הסקוטלנד יארד סבור שברשותו ראיות מספיקות כדי להעמיד לדין את איש העסקים הרוסי, אנדריי לוגובוי באשמת הרעלתו של ליטוויננקו. בחקירת האירוע התברר כי לוגוביי הותיר עקבות ראדיואטיביים ברורים במקומות בהם שהה: משרדים, בתי מלון, ובמטוס בו טס. לוגובוי הכחיש מעורבות ברצח, וגורם במשרד המשפטים הרוסי הודיע בתגובה כי "החוקה הרוסית אוסרת הסגרה של אזרחים למדינות אחרות". לאחר שדרישתה של בריטניה מרוסיה לא מולאה החליטה בריטניה ב-17 ביוני 2007 לגרש ארבעה דיפלומטים רוסיים מתחומה, בתגובה הודיע דובר הממשלה הרוסית, כי רוסיה תגרש ארבעה דיפלומטיים בריטים ותתקשה לשתף פעולה עם הבריטים בנושא הטרור.
בינואר 2015, לאחר יותר משמונה שנים, פתחה בריטניה בחקירת מותו של ליטוויננקו. ההחלטה על פתיחת החקירה התקבלה בתום מאבק משפטי עיקש של משפחתו של ליטויננקו, שסבורה כי נרצח בשל הביקורת הקולנית שהשמיע נגד נשיא רוסיה פוטין. כבר ביומה הראשון של החקירה הועלו האשמות קשות נגד נשיא פוטין, שלדברי משפחת ליטוויננקו הורה אישית לרצוח אותו. עורך דינה של המשפחה פתח ואמר: "ולדימיר פוטין הוא פושע פלילי פשוט שמתחפש לראש מדינה, עומד בראש משטר מאפיונרי והורה אישית לרצוח לפני שמונה שנים את אלכסנדר ליטוויננקו", אמר בחקירת מותו של המרגל הרוסי לשעבר.
בינואר 2016 קבעה ועדת החקירה שליטוויננקו נרצח בידי סוכנים של שירות הביטחון הפדרלי, אנדריי לוגובוי ודמיטרי קובטון, כנראה בהוראת ולדימיר פוטין.
בספטמבר 2021, בעקבות עתירה שהגישה אלמנתו של ליטוויננקו מרינה לבית הדין האירופי לזכויות אדם, נקבע כי רוסיה אחראית לחיסול ליטוויננקו, באמצעות שני סוכנים שהרעילו אותו. שוב מי שזוהו כמתנקשים היו אנדריי לוגובוי, ודימיטרי קובטון. השניים נפגשו עם ליטוויננקו בבית מלון, וככל הנראה החדירו לכוס התה שלו את החומר הרעיל. השניים, לא הוסגרו על ידי הרשויות ברוסיה, והכחישו כל מעורבות בחיסול. בית המשפט קבע שיש ראיות מוצקות לכך שהשניים פעל כסוכנים של רוסיה. וכי חוסר יכולתה של רוסיה להפריך את הטענות שהיא תכננה את הרצח מחזק עוד יותר את הסברה שהיא אחראית אליו. בנוסף נחשף כי המבצע המתוכנן והמורכב, כלל רכישת רעל קטלני נדיר, סידורי נסיעה לשניים וניסיונות חוזרים ונשנים להחדיר את הרעל לגופו. דבר שהצביע על כך שליטוויננקו היה יעד המבצע. בתגובה לפסיקה אמרה מרינה ליטוויננקו כי זאת צריכה להיות "נקודת מפנה בפייסנות כלפי פוטין". "עצוב לי מאוד לומר זאת, אבל רוסיה שאהבתי אינה שייכת עוד לקהילת האומות המתורבתות".
בטמן (עיר)
בטמן (בטורקית: Batman; בכורדית: Êlih/ئێلح - אלח) היא עיר בכורדיסטן הטורקית, העיר המרכזית בתת-הנפה ובירת נפת  הקרויה על שמה. בטמן נמצאת 751 ק"מ דרומית-מזרחית לאנקרה בירת טורקיה. העיר משתרעת על רמה מישורית בגובה 550 מטרים מעל פני הים, סמוך לעיר משתלב כיובל נהר הבטמן בנהר החידקל. בפאתי העיר ממוקם שדה הנפט הגדול בטורקיה. קיים שדה תעופה מקומי, ובסיס חיל אוויר אשר סייע במהלך מלחמת המפרץ למטוסים ומסוקים לצאת למשימות חיפוש והצלה בעיראק. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 487,000 תושבים.