cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה רוגובסקה-פלסקה
ביוגרפיה
פלסקה הייתה אשת חינוך בעלת תודעה חברתית מפותחת אשר באה לידי ביטוי בפעילות פוליטית (במפלגה הסוציאליסטית-PPS ) למען פולין ריבונית בעטייה נאסרה מספר פעמים. מאסרה לא עצר את תרומתה לכלל, בעת מאסרה לימדה את ילדי האסירים.
שילוב של תפישתה החברתית; החינוכית, ניסיונה כפדגוגית ואובדן בתה (בשנת 1914) הביאו אותה להחלטה להקדיש חייה לילדים. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבדה בבית יתומים באוקרינה. המקום והזמן הללו היו לנקודת ציון משמעותית בציר עשייתה של מרינה. ב-24 בדצמבר 1915; עת קורצ'אק הגיע לביקור בבית היתומים אשר בו עבדה מרינה. המפגש הניב שיתוף פעולה פדגוגי ייחודי שמבוסס, להלכה ולמעשה, על ההתנהלות הפדגוגית שפותחה ויושמה בבית היתומים היהודי בוורשה; קורצ'אק התגייס לטובת ילדי בית היתומים שהיו במצב קשה. ההתגייסות לטובת הילדים לא פסקה כשתם הביקור. קורצ'אק ייעץ וכתב לעיתון הילדים גם לאחר שפיזית לא נכח במקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה מרינה לוורשה. במסגרת תפקידה הפדגוגי סיירה במוסדות חינוכיים. בעקבות אלה ובברכת קורצ'אק החליטה להקים בית יתומים לילדי פועלים פולנים ברוח הקורצ'קאית.
בית היתומים הפולני "נאש דום" (ביתנו) בניהול מרינה וקורצ'אק
"נאש דום" הוא בית היתומים לילדי פועלים פולנים שניהלו מרינה וקורצ'אק. הניהול היה בשיתוף פעולה חלקי נוכח אי הסכמות בנושאים מסוימים.
קורצ'אק הגייע ל"נאש דום" בכל שבוע בעת שירותו הצבאי.
הוקם גוף ציבורי שעתיד לסייע ל"נאש דום" מבחינה כלכלית ועתיד לתכנן תוכנית פדגוגית יישומית. יאנוש קורצ'אק היה אחד מששת חבריה. בהמשך מרינה הפעילה את קשריה הפוליטיים מן העבר לתמיכה כלכלית ב"נאש דום".
הפדגוגיה הקורצ'קאית ליוותה את חיי בית היתומים ביטוי לכך במאמר שכתבה מרינה ושמהווה בסיס לספר שכתבה ופרסמה בשנת 1928 על אודות בית היתומים "נאש דום" (קורצ'אק כתב במבוא לספרה של מרינה).
שילוב תפישות עולמה הפוליטית והתרבותית באו לידי ביטוי בפתיחת שערי "נאש דום" לפעילות שתשפיע על הסביבה, שתקיים שיתוף פעולה משמעותי. היא בקשה להרחיב את קהל היעד לפעילויות משפחתיות כך ילדי "נאש דום" ייהנו מפעילויות עם משפחות והמשפחות ייהנו מהאפשרויות, מהתכנים, מהפעילויות שמזמן ה"נאש דום". דוגמאות לפתיחת השערים: בשנת 1934 מרינה פתחה מעון יום לילדים כפריים. בשנת 1936 הוכרזה ספריית "נאש דום" כספרייה אזורית.
ליעד המרכזי שהציבה מרינה ופתיחת השערים והרחבת ההשפעה של "נאש דום" על הסביבה להתנהלות על פיו היה מחיר - התרחקות של קורצ'אק ובמידה מסוימת של הקורצ'קאיות שמטפחת את היחיד ביחד הייחודי. יתר על כן, קורצ'אק נאלץ להקדיש את מירב המשאבים לכלכלת ילדי "דום שירוט", בית היתומים היהודי.
בנובמבר 1985 התקיים טקס ב"נאש דום", ורשה בו מרינה קיבלה את אות חסידי אומות העולם ובשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם ניצב שלט שעליו חקוק שמה.
ב-7 בספטמבר 1944 הלכה מרינה לעולמה.
התרסקות Let L-410 של פילאייר
ב-25 באוגוסט 2010 מטוס Let L-410 של חברת התעופה פילאייר מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היה בדרכו מהבירה קינשאסה לבנדונדו. במהלך הגישה לנחיתה בשדה התעופה של בנדונדו התרסק המטוס מסיבה שעדיין אינה ברורה. הסיבות להתרסקות הן ככל הנראה כביית מנועי המטוס באוויר, או לחלופין תנין שהצליח להסתנן לקבינה. בהתרסקות נהרגו 20 נוסעים ונוסע אחד שרד.
מהלך הטיסה
בסביבות השעה 13:00 זמן קונגו, מטוס L-410 תוצרת חברת LET הצ'כית היה בדרכו מנמל התעופה נ'דולו בקינשאסה אל שדה התעופה של העיר בנדונדו. המטוס התרסק אל תוך בניין במיקום של כקילומטר אחד מחוץ למסלול הנחיתה בשדה היעד. לאחר ההתרסקות לא היה כל פיצוץ או שרפה מה שהעלה את הסברה שכיבוי המנועים נגרם ממיצוי כל הדלק הזמין במטוס. טענה זאת הופרכה בידי חברת התעופה פילאייר אשר טענה שמעל 150 ליטרים של קרוסין עדיין היו במטוס בזמן ההתרסקות. חקירה נוספת העלתה את העובדה שהמטוס התרסק עקב איבוד יציבות סטטית שנגרם מתזוזת מרכז הכובד של המטוס אל מעבר למגבלה האחורית. מקרה זה אפשרי לאחר תגובה קיצונית של הטייס לאיבוד כל מערכות ההנעה באוויר.
בעיות בטיחות ותחזוקה לקויה מאפיינות את חברת פילאייר, מה שהוביל לחרם של האיחוד האירופי עליה.
מישל קפאנדו
מישל קפאנדו (בצרפתית: Michel Kafando, נולד ב-18 באוגוסט 1942 בוואגאדוגו) הוא דיפלומט ופוליטיקאי בורקינאי, כיהן כנשיא זמני של בורקינה פאסו ב-21 בנובמבר 2014 - 29 בדצמבר 2015. נכנס לתפקידו בעקבות ההתקוממות שהביאה להדחת הנשיא בלז קמפאורה ששלט במדינה למשך 27 שנה ובעקבות הסכם בין הצבא למפלגות הפוליטיות וקבוצות אזרחיות בנוגע להקמת ממשל מעבר עד לבחירות החדשות ב-2015.
צעירות ולימודים
מישל קפאנדו נולד בשנת 1942 בוואגאדוגו. הוא לימודי תיכון במכללת ז'אן בטיסט בעיר הולדתו. אחר למד בבירת סנגל, דקר ובז'נבה. בשנת 1969 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בורדו בצרפת, אחר כך עשה עד שנת 1972 לימודי מדעי מדינה בפריז. בשנת 1990 סיים עבודת דוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטת פריז 1 -סורבון בנושא:"מדינות מועצת ההסכמה - בנין, בורקינה פאסו, קוט ד'יוואר, ניז'ר, טוגו ומדינות הגוש המזרחי:מעוניות אידיאולודית לפתיחות דיפלומטית, 1990-1960".
קריירה דיפלומטית ופוליטית
קפאנדו מילא תפקידים שונים בשירות החוץ של מדינתו. בשנים 1981–1982 נציג ארצו (אז וולטה עילית) בארגון האומות המאוחדות וגם השגריר בקובה. בשנים 1980-1977 ושוב ב-1983-1982 כיהן כשר החוץ בימי נשיאותו של ז'אן-בטיסט ודראוגו. בשנים 1998–2011, בימי שלטונו של בלז קמפאורה, ייצג שוב את מדינתו באו"ם. הוא פרש לגמלאות בשנת 2011 ועסק בייעוץ ובגידול עופות בפרבר של עיר הבירה. מישל קפאנדו נשוי ואב לשני ילדים.
נשיא זמני של בורקינה פאסו
בעקבות ההתקוממות משנת 2014 הודח ב-31 באוקטובר 2014 הנשיא בלז קמפאורה השלטון נתפס על ידי הצבא. האיחוד האפריקאי דרש שתוך שבועיים השלטון יימסר לאזרחים. בהתאם להסכם בין הצבא לכוחות הפוליטיים וקבוצות אזרחיות במדינה, אומצה ב-13 בנובמבר 2014 אמנת מעבר. ב-21 בנובמבר העביר לטננט קולונל יאקובה איזאק זידה את סמכויות ראש המדינה לנשיא הזמני שנבחר על ידי ועדה, מישל קפאנדו. זידה התמנה על ידי קפאנדו לראש ממשלה והרכיב ממשלה זמנית עד לבחירות. ביולי 2015 החליט הנשיא לקחת מזידה את סמכויות שר הביטחון ולהשאירו בתפקיד ראש הממשלה בלבד. ב-16 בספטמבר 2015, יומיים אחרי שהוועדה לפיוס לאומי ורפורמות המליצה על פירוק המשמר הנשיאותי המיוחד ("הרגימנט לביטחון נשיאותי" RSP), חברים ביחידה זו עצרו את הנשיא קפאנדו ואת ראש הממשלה זידה בעת ישיבת הממשלה. ההפיכה הצבאית שאורגנה ככל הנראה על ידי קצינים שתמכו בעבר בשלטונו של בלז קומפאורה הקימה "מועצה לאומית לדמוקרטיה" בראשות הגנרל בדימוס ז'ילבר דיאנדרה, מפקד לשעבר של RSP ויד ימינו של הנשיא לשעבר קומפאורה. ב-18 בספטמבר 2015 ה"מועצה" הורתה לשחרר את מישל קפאנדו ממעצר. כעבור מספר זמני הוחזרו לו ולזידה מפתחי השלטון.
אזימוט (חברת תעופה)
אזימוט (ברוסית: АО «АЗИМУТ», ממתגת את עצמה כאזימוט) היא חברת תעופה רוסית בעלת מניות משותפות, שממוקמת בנמל התעופה הבינלאומי פלטוב ברוסטוב על הדון, בירת מחוז רוסטוב.
היסטוריה
בשל המיזוג של דונאוויה עם רוסיה איירליינס בשנת 2016, רוסטוב על הדון איבדה את חברת התעופה הראשית שלה, אף על פי שרוסיה המשיכה בטיסות שהופעלו בעבר על ידי דונאוויה. מכיוון שרוסטוב נבחרה כאחת הערים המארחות לקראת מונדיאל 2018 ברוסיה, היה צורך בהפעלת חברת תעופה אחרת שתספק טיסות לחיבור הערים בדרום ומרכז רוסיה. אזימוט נרשמה תחילה כישות משפטית בקרסנודר, אך בהמשך נרשמה ברוסטוב על הדון בפברואר 2017, כאשר בעלי המניות היו הבעלים המשותפים של נמל התעופה הבינלאומי ונוקובו, ויטלי ואנצב, פאבל אודוד ופאבל יקז'אנוב.
במרץ 2017 נחתמו חוזים למסירת ארבעה מטוסים אזוריים של סוחוי סופרג'ט 100. נחתם חוזה נוסף למסירת ארבעה מטוסים נוספים. מסירת המטוסים החלה ביולי 2017, כאשר חברת התעופה קיבלה את הסוחוי הראשון שלה ב-7 ביולי באמצעות חברת הליסינג הממלכתית (GTLK). חברת התעופה מתכננת להגדיל עוד יותר את הצי ל-16 מטוסים.
ב-18 באוגוסט 2017 קיבלה חברת התעופה תעודת מפעיל אווירי (AOC) שאפשרה לחברת התעופה להתחיל בהפעלת טיסות ברישיון. מסלולי טיסות פנים לקלינינגרד, צ'ליאבינסק, וולגוגרד, אסטראחאן, סורגוט וגלנדז'יק, כמו גם מסלולים בינלאומיים לירוואן, פראג, פרנקפורט, איסטנבול ותל אביב תוכננו להיות מופעלים על ידי אזימוט עד שנת 2021.
ב-7 בדצמבר 2017, אזימוט העבירה רשמית את כל הטיסות משדה התעופה רוסטוב על הדון לנמל התעופה הבינלאומי פלאטוב.
אזימוט החלה רשמית בהפעלת טיסות בינלאומיות ב-29 בספטמבר 2018 כאשר החלה להציע טיסות שבועיות לבישקק, קירגיזסטן. ב-1 באוקטובר 2018 טסה אזימוט את טיסתה הראשונה לירוואן שבארמניה והחלה להציע לוח זמנים של שלושה שירותים בשבוע. חברת התעופה, שקיבלה את תעודת מפעיל האוויר שלה (AOC) באוגוסט 2017, פטורה מהדרישה כי על חברות תעופה רוסיות להפגין לפחות שנתיים של פעולות פנים מצליחות לפני שתתאפשר להן לספק שירותים בינלאומיים. זה נובע מהעובדה שהדרישה אינה חלה מדרישת מדינות האיחוד הכלכלי האירו-אסייתי, אשר ארמניה וקירגיזסטן הם חלק ממנה.
בשנים 2014–2018 החברה עבדה עם הפסדים כל הזמן, ואילו בשנת 2018 ההפסדים עלו פי 2.8: מ-165 ל-465 מיליון רובל.
יעדים
החל מחודש אוקטובר 2018 חברת אזימוט מפעילה טיסות ל-23 יעדים פנים ו-4 יעדים בינלאומיים, ארבעתם במדינות אירואסיות: רוסיה, ארמניה, ישראל וקירגיזסטן.
צי מטוסי החברה
צי החברה מורכב ממטוסי סוחוי Superjet 100 בלבד החל מאוקטובר 2019. בנוסף, אזימוט מתכננת לרכוש את איירבוס A220-300 הגדול יותר עם מקסימום ישיבה של 149 נוסעים.
שמות המטוסים
שמות מטוסי חברת התעופה נושאים שמות של נהרות ברוסיה.
וורלד ויז'ן אינטרנשיונל
וורלד ויז'ן אינטרנשיונל (בקיצור: וורלד ויז'ן; באנגלית: World Vision International או בקיצור: World Vision) הוא ארגון תמיכה, פיתוח וסיוע הומניטרי נוצרי-אוונגליסטי אמריקאי. הארגון נוסד בשנת 1950 על ידי הכומר רוברט פירס, הכומר קיונג-צ'יק האן ופרנק פיליס כארגון שירות הנותן מענה לצורכי החירום של ילדים בקוריאה. נכון לשנת 2022, הארגון פעיל בכמעט 100 מדינות.
דינמוטרור
דינמוטרור (שם מדעי: Dynamoterror) הוא סוג דינוזאור טורף בן למשפחת הטירנוזאוריים, אשר התגלה בשנת 2018. המאובנים שלו התגלו בניו מקסיקו, ארצות הברית ושוויכו לתקופת הקרטיקון לפני 78 מיליון שנים מהיום. משמעות שמו היא: "dynamis" - "חזק", "terror" - טרוריסט, כלומר: "טרוריסט חזק". סוג זה הכיל מין בודד - Dynamoterror dynastes, שפירושו: "שליט".
וורלד ויז'ן אינטרנשיונל
היסטוריה
הארגון היה חלק מקואלציות בינלאומיות של ארגון שפעלו נגד גיוס ילדים ללחימה ובמאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים.
דינמוטרור
הדינוזאור שהגיע לאורך ממוצע של 9 מטרים, התגלה בתצורת מנפי שבצפון-מערב ניו מקסיקו משרידים של גולגולת, עצמות חוליות וצלעות וכמהמעצמות הבוהנות. לצידו התגלו מאובנים של הנודוזאור אינביקטארקס (Invictarx), תנינאים כמו הברכיצ'יימפסה והדיינוסוכוס הענקי ושרידים של דינוזאור צרטופסי חסר שם. מאובניו מצויים כיום במוזיאון להיסטוריה של הטבע שבסולט לייק סיטי, יוטה.
וורלד ויז'ן אינטרנשיונל
היסטוריה
השורשים של וורלד ויז'ן אינטרנשיונל הם נוצרים אוונגליסטים. אולם ריצ'רד סטרנס, שהיה נשיא הארגון בין השנים 1998-2018, התנגד לפרוזליטיזם.
מגדל 120
מגדל 120 הוא גורד שחקים עתידי, המתוכנן להיבנות במתחם הבורסה ברמת גן. הבניין צפוי להתנשא לגובה של כ-520 מטרים שיתחלקו בין 120 קומות, מה שעשוי להפוך אותו לבניין הגבוה בישראל, ולבין המגדלים הגבוהים בעולם.
על הבניין
שמו של המגדל נגזר ממספר הקומות שהוא צפוי להכיל, תוך קריצה לברכה הרווחת: "עד מאה ועשרים".
התוכנית הנוכחית
התוכנית הנוכחית, שאושרה בוועדה המקומית לתכנון ובנייה רמת גן בשנת 2019, כוללת בנוסף למגדל שני מגדלים נוספים, בני 88 ו-77 קומות, בעלות כוללת של 5 מיליארד שקלים. על התוכנית מופקד האדריכל אבנר ישר ממשרד ישר אדריכלים. גורדי השחקים יוקמו כחלק מהתוכנית להרחבת מתחם הבורסה ליהלומים. ראש עיריית רמת גן, כרמל שאמה הכהן, החליט עם כניסתו לתפקידו להרחיב את התוכנית ולהקים שלושה מגדלים חדשים: מגדל בן 120 קומות, מגדל בן 88 קומות ומגדל בן 77 קומות.
בקומה האחרונה של הבניין מתוכננות לקום תצפית, מסעדה ומתחם לאירועים מיוחדים.
התוכנית מיועדת לחבר בין תחנת הרכבת ארלוזורוב לבין "הקו האדום" של הרכבת הקלה, מה שיביא להפיכת המרחב שבין תחנת הרכבת, ציר ז'בוטינסקי ושדרות אבא הלל סילבר למתחם עסקים מודרני רציף אחד.
השוואות
בניין זה צפוי להיות הראשון בארץ שיעבור בגובהו את רף חצי הקילומטר; גבוה יותר מכל גורד שחקים, שנחנך בעולם עד שנת 2010.
תומאס רוזנבאום
תומאס פליקס רוזנבאום (באנגלית:Thomas Felix Rosenbaum נולד ב-20 בפברואר 1955) הוא פיזיקאי יהודי-אמריקני המכהן משנת 2014 כנשיא המכון הטכנולוגי של קליפורניה. קודם לכן כיהן רוזנבאום בתפקידים בכירים באוניברסיטת שיקגו.
מגדל 120
השוואות
לשם השוואה, אילו הסתיימה בנייתו בשנת 2019 (השנה בה אושר בוועדה המקומית) היה הבניין העשירי בגובהו בעולם; גבוה מכל בניין מחוץ ליבשת אסיה (אם מתעלמים מהתורן שבראש מגדל החירות בניו יורק).
תומאס רוזנבאום
ביוגרפיה
תומאס רוזנבאום נולד וגדל בניו-יורק למשפחה יהודית שהיגרה ממזרח אירופה. את התואר הראשון בפיזיקה סיים בהצטיינות באוניברסיטת הרווארד בשנת 1977, ואת התואר השני קיבל ב-1979 באוניברסיטת פרינסטון. רוזנבאום סיים שם גם את התואר השלישי ב-1982.
שנה לאחר מכן הצטרף רוזנבאום לסגל אוניברסיטת שיקגו כמרצה בכיר לפיזיקה. הוא קודם לפרופסור חבר בשנת 1986 ולפרופסור מן המניין בשנת 1990. בשנת 2001 קיבל רוזנבאום קתדרה ובשנים 2002–2006 הוא כיהן כסגן נשיא למחקר ופיתוח ולמעבדה הלאומית בארגון (המופעלת על ידי אוניברסיטת שיקגו). בשנת 2007 מונה לפרובוסט (מנהל אקדמי) של אוניברסיטת שיקגו.
רוזנבאום נבחר בשנת 2014 לנשיא השמיני של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
מחקריו
רוזנבאום חוקר את התנהגות החומר בטמפרטורות הקרובות לאפס המוחלט, שבהן מופיעים אפקטים קוונטיים מכניים.
הוא פרסם ספר אחד ויותר מ-170 מאמרים אקדמיים. הוא מחזיק גם בשני פטנטים.
פרסים והוקרות
רוזנבאום הוא עמית החברה האמריקנית לפיזיקה והאגודה האמריקנית לקידום המדע, וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
אופון זהוב-קו
אופון זהוב-קו (שם מדעי: Upeneus moluccensis) הוא דג ממשפחת המוליתיים החי בים התיכון אליו הגיע בהגירה לספסית, וכן באזור האינדו-פסיפי- מהים האדום לקלדוניה החדשה, מצפון ליפן ומדרום לצפון אוסטרליה.
אורכו של אופון זהוב-קו 28 ס"מ והוא בעל גב ורוד-אדום, סנפירי גב צהובים, גוף מוארך וקו זהוב, שהעניק לו את שמו.
אופון זהוב-קו ניזון בעיקר מדגים קטנים יותר וחסרי חוליות כמו סרטנים וחסילונים והוא נפוץ בעומק 10–80 מטר. דג זה מהווה דג מאכל.
מין זה תואר על ידי החוקר פיטר בליקר ב-1855.
קנטאורו (משחית טנקים)
פיתוח
במהלך השנים, השתמשו בפלטפורמה של הכלי למגוון שימושים. בין היתר, נוצרה גרסה של נגמ"ש לחימה המבוססת על הכלי וגם תותח מתנייע.
הנעה
מרכב הקנטאורו הוא אופני, בעל הנעה של 8x8 במטרה לאפשר עבירות גבוהה, והכלי מונע בידי מנוע דיזל בעל 6 צילינדרים, בהספק של כ-520 כוחות סוס. תיבת ההילוכים של הכלי כוללת כחמישה הילוכים קדימה ושני הילוכים לנסיעה אחורה (רוורס).
משקלו הקל של הכלי, שעומד על כ-24 טון, בשילוב עם הספק המנוע והמרכב האופני, מאפשרים נסיעה במהירות גבוהה במיוחד של 108 קמ"ש. כמו כן, לכלי מכל דלק גדול, המאפשר טווח פעולה נרחב, שעומד על 800 ק"מ. הקנאטורו יכול לצלוח נהרות בעומק של 1.5 מטרים ללא הכנה, ולטפס עליות תלולות בשיפוע של 60 מעלות.
המרכב האופני מספק אפשרות לניוד אסטרטגי בין גזרות בקלות, חוסך את הצורך במובילי טנקים איטיים, מאפשר נסיעה במהירות גבוהה ואינו גורם נזק לדרכים סלולות.
מיגון
את הקנטאורו עוטף שריון משופע העשוי מפלדה מרותכת, המיועד להגן על הכלי מפני תחמושת בקוטר 14.5 מ"מ וכמו גם רסיסים. בקדמת הכלי יש שריון עבה המיועד להגן גם מפני תחמושת 25 מ"מ, תוספת בולטת מגבירה את ההגנה גם נגד תחמושת תותחי 30 מ"מ. לקנטאורו גם בארבעה מדוכות עשן בשני צידי הצריח, למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה לייזר ומערכת התרעת לייזר מפני איומי נ"ט. כמו כן, הוא מצויד גם במערכת להגנה מפני איומי אב"כ (אטומי ביולוגי כימי) ומערכת כיבוי אש המופעלת באופן אוטומטי.
חימוש ובקרת אש
בגרסה הראשונה הקנטאורו חומש בתותח 105 מ"מ בקליבר 52, ובגרסאות המאוחרות הוא הוחלף בתותח 120 מ"מ. החימוש המשני של המשחית הם שני מקלעי 7.62 מ"מ שאחד מהם הוא מקלע מקביל והשני הוא מקלע נ"מ החמוש בכ-4000 כדורים.
מערכת בקרת האש של הקנטאורו שודרגה במהלך השנים וגרסתה המתקדמת זהה לזו של טנק האריאטה. מערכת זו היא Turms Fcs שפיתחה חברת Galileo Avionica. היא מאפשרת לכלי לרכוש מטרות נעות באופן עצמאי, שהמשחית נמצא בעמדה או בתנועה. כחלק ממערכת בקרת האש, לתותחן מד טווח לייזר ומערכת דימות תרמי, בנוסף למערכת לבדיקת מהירות וכיוון הרוח, לשם חישוב סטיית הפגז. כמו כן ישנה מערכת לבדיקת הלחות. מערכות בקרת האש המתקדמת, מאפשרות פגיעה בדיוק רב במטרות רכב קרבי משוריין בנוסף לאפשרות לפגוע במסוקים מנמיכי טוס.
שירות
טבילת האש הראשונה של הקנטאורו הייתה במהלך מלחמת עיראק, שכחלק מהכוח האיטלקי שהצטרף לקואליציה בראשות ארצות הברית, נשלחו גם משחיתי טנקים כדי להתמודד מול השריון העיראקי. הקנטאורו שימש את האיטלקים בקרבות על גשרים בעיר נסריה, וכמו כן הקנטאורו הפגיז מבנים בהם הסתתרו חוליות נ"ט או צלפים.
כיום כלים מהמשפחה משרתים מטעם ממשלת איטליה בלבנון, במסגרת כוחות יוניפי"ל 2.
עין קדיס
עין קדיס הוא מעיין ואתר ארכאולוגי מדרום לקדש ברנע שבצפון סיני, סמוך לגבול עם מדינת ישראל. האתר נסקר לראשונה על ידי יוחנן אהרוני. הארכאולוג רודולף כהן ערך באתר חפירה בשנת 1976, כאשר חצי האי היה תחת שלטון ישראל.
באתר מצויה מצודה הנמצאת על גבעה שטוחה. צורתה אליפטית וקוטרה כ-50 מטרים. חומת המצודה היא חומת סוגרים המורכבת משני קירות מקבילים כאשר המרחב שבינם מחולק באמצעות קירות רוחב לחדרים, כאשר למצודה זו 20 חדרים, מהם נחשפו חמישה בחפירות. בחפירות נחשף גם שער המצודה. עובי הקירות של המצודה כ-60 ס"מ והם נשתמרו לגבוה מרבי של 1.7 מטרים. בשער המצודה מצויים שני חדרי משמר קטנים.
באתר נמצאו כלים משני סוגים: כלי חרס שנעשו באבניים האופייניים למאה ה-10 לפנה"ס וכלים גסים שהוכנו ביד האופייניים לנגב. מצפון-מערב לגבעה עליה יושבת המצודה נמצאו שרידיו של יישוב קטן.
אידה ב' ולס
אידה בל ולס-ברנט (באנגלית: Ida Bell Wells-Barnett; 16 ביולי 1862 – 25 במרץ 1931), הידועה בשם אידה ב' ולס, הייתה עיתונאית אפרו-אמריקאית, עורכת עיתון, פמיניסטית, סופרג'יסטית ולוחמת זכויות שחורים בארצות הברית. היא הייתה ממקימי האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים שהוקם ב-1909.
ולס שנולדה לעבדות, ידועה בעיקר עקב מאבקה במעשי הלינץ' כלפי השחורים בארצות הברית. היא התפרסמה בזכות מאמריה הנוקבים נגד התופעה והרצאותיה בנושא בארצות הברית ובבריטניה. הרצאותיה זכו לתמיכה רבה, ותרמו להעלאת המודעות כלפי הנעשה לשחורים בארצות הברית. ולס הראתה את הקשר בין מין, גזע ומעמד. היא הייתה הראשונה שטענה כי מעשים אלה אינם קשורים בבסיסם לאונס של נשים לבנות על ידי אנשים שחורים כפי שהיה נהוג לטעון, אלא נבעו מאינטרסים כלכליים וגזעניים.
ביוגרפיה
בניגוד לאביה של ולס, אימה, אליזבת, סבלה רבות מהעבדות. היא הייתה קורבן לאחד הפשעים הנוראיים ביותר של העבדות, יחד עם שתיים מאחיותיה, היא נמכרה והופרדה ממשפחתה. כמו עבדים רבים, לאחר השחרור ניסתה אליזבת למצוא את משפחתה בווירג'יניה אך ללא הצלחה. אליזבת הייתה טבחית "מפורסמת" כפי שכינתה אותה אידה, ואישה מאוד מאמינה.
לאחר מלחמת האזרחים נולדו לזוג עוד ארבעה בנים ושלוש בנות. לימודים היו חשובים מאוד בבית משפחת ולס. באוטוביוגרפיה שלה כתבה אידה כי. אידה למדה בבית ספר "שו יוניברסיטי" (Shaw University) שהפך לראסט קולג' (Rust College). אימה הלכה עם הילדים לבית הספר עד שלמדה בעצמה לקרוא ויכלה לקרוא את התנ"ך. האם שהייתה הדמות הדומיננטית בגידול הילדים, לימדה אותם את מטלות הבית, לכל ילד הייתה מטלה שעליה היה אחראי. אידה מספרת כי אמא חינכה אותם עם משמעת נוקשה, משמעת, שלדבריה, אף נשים משכילות לא הצליחו להשריש לילדיהם.
בשנת 1878 פרצה מגפת קדחת צהובה במיסיסיפי, מגפה שגבתה קורבנות רבים. 215 לבנים ו-89 שחורים נפטרו, ביניהם הוריה של אידה ולס. אידה הייתה בביקור אצל סבתה כאשר שמעה על המגפה, היא הניחה כי הוריה ואחיה עזבו לבית דודתה וכך ניצלו. אך הוריה נפטרו, בהפרש של יום זה מזה. לאחר קבלת הבשורה דאגה אידה לאחיה ואחיותיה הצעירים ורצתה לחזור להולי ספרינגס באופן מידי, אך משפחתה התעקשה שהיא תחזור רק לאחר קבלת אישור מרופא. כאשר חזרה לביתה היא גילתה שחוץ מאחות אחת כל אחיה חלו בקדחת הצהובה, אחיה התינוק אף מת מהמחלה מאוחר יותר.
בשנת 1895 נישאה ולס לפרדיננד לי ברנט. ברנט היה עורך דין ומייסד העיתון "קונסרבטור", העיתון השחור הראשון בשיקגו. יחד הם המשיכו לפעול למען שוויון זכויות לשחורים. ולס וברנט הביאו לעולם ארבעה ילדים. לאחר הולדת בנם השני בשנת 1897, פרשה ולס מעבודתה בעיתון והפכה לאם במשרה מלאה ועקרת בית. היא האמינה בחשיבות נוכחות האם בבית בשנים הראשונות והמעצבות של הילדים. היא חזרה לעבודה מחוץ לבית רק כאשר בתה הצעירה הייתה בת שמונה.
אידה ב' ולס מתה ב-25 במרץ 1931. הלווייתה הייתה הוכחה להערכת הציבור כלפיה. הכנסייה הייתה עמוסה, אנשים עמדו בתור לראות את האישה שנלחמה רבות על זכויות השחורים. ולס-ברנט שלא קיבלה הכרה על פועלה בחייה, קיבלה כבוד רב לאחר מותה. ההכרה הראשונה הייתה בשיקגו, שם נקרא על שמה פרויקט של דיור ציבורי. ביתה הפך לאתר היסטורי, נעשה סרט דוקומנטרי על חייה, והאוטוביוגרפיה שלה פורסמה. ולס מהווה גם היום השראה לדור חדש של פמיניסטיות.
מורה ועיתונאית
לאחר מות הוריה, נותר לאידה ולאחיה בית אבותיהם שהושאר ללא חוב וכשלוש מאות דולר חיסכון, אך על מנת לשרוד אידה הייתה צריכה למצוא עבודה. בעצת חברי איגוד "בי ברית", החליטה אידה לחפש עבודה כמורה. היא עברה את מבחן ההסמכה וקיבלה עבודה בבית ספר במרחק של שישה מייל מהולי ספרינגס (מקום מגוריה). היא מצאה מטפלת לאחיה והגיעה חזרה הביתה רק פעם בשבוע. בביקורים הייתה מכבסת, מנקה ומבשלת לפני חזרתה לבית הספר.
בשנת 1882 או 1883 (אין מידע מדויק על כך) הוזמנה ולס על ידי דודתה פאני בטלר לעבור לגור בממפיס, טנסי. הדודה חשבה שכך תוכל לעזור לוולס בשמירה על אחיותיה הצעירות שעדיין היו בחסותה, בזמן שהיא מלמדת. היא הסכימה ועברה לגור בממפיס. בזמן שלמדה למבחן ההוראה של ממפיס עבדה מחוץ לטנסי.
בסתיו 1884 קיבלה ולס הסמכה ללמד בבתי הספר בממפיס, שם היא לימדה שבע שנים. ולס הייתה ידועה כמורה טובה, אחראית ומסורה. היא התאמצה להעניק לתלמידיה השחורים את מה שלדעתה היה הדבר החשוב ביותר עבורם: חינוך טוב. היא עצמה המשיכה ללמוד ולהתקדם ברמה האקדמית. ולס לא אהבה ללמד, העבודה הייתה תובענית מדי לדעתה, ועם מעט סיפוקים רגשיים, אך היא ניסתה לעשות את עבודתה בצורה הנאמנה ביותר. לא היו לה אפשרויות פרנסה אחרות מלבד עבודות שירות נחותות, שלטענתה היא לא הייתה יכולה לעבוד בהן.
ללמד בממפיס הייתה משימה לא פשוטה. בבתי הספר של השחורים היו תנאים סניטריים קשים, והם היו צפופים בהרבה מבתי הספר של הלבנים. נשים שחורות רבות ראו בהוראה כדרך לתרום לקידום השחורים בארצות הברית, אך ולס רצתה לתרום בדרך אחרת. עצם היותה מורה שחורה בטנסי לימד את ולס רבות על הפוליטיקה הגזעית והגזענית. סוגיית ההשכלה הייתה מרכזית ביחסי שחורים לבנים וכללה סוגיות מרכזיות כמו אינטגרציה, אוטונומיה של שחורים, הפרדה גזעית, אלימות וזכות הצבעה. להיות מורה שחור/ה בסוף המאה ה-19 משמע להיות בלב הסערה הפוליטית.
בשנת 1884, הייתה ולס בדרכה לבית ספר בוודסטוק, טנסי, כאשר כרטיסן הרכבת דרש ממנה לעזוב את המחלקה הראשונה ולעבור לקרון המעשנים, האחורי, עקב צבע עורה. היא סירבה. נשים שחורות רבות היו מתיישבות במחלקה ראשונה מבלי לדעת האם יוכלו להמשיך כך את הנסיעה. לעיתים הצליחו ולעיתים התבקשו לעזוב. כאשר התבקשו לעזוב עשו זאת לרוב בשקט ובנימוס. ולס נהגה אחרת. כאשר התבקשה לעזוב את הקרון, וכאשר הכרטיסן אחז בידה באלימות היא החזיקה את הכיסא, שילבה רגליים על הכיסא מולה, ונעצה את שיניה בידו. חלק מהנוסעים באו לעזור לכרטיסן וכך עזרו לו להרים אותה ולהזיז אותה מהקרון.
ולס עזבה את הרכבת, חזרה לטנסי, ותבעה את חברת הרכבות. התביעה עוררה הדים רבים מכיוון שהחוק אפשר קרונות נפרדים אך שווים. במקרה הזה קרון המעשנים לא היה באותה הרמה כמו הקרונות האחרים, ומכאן שהקרונות היו נפרדים אך לא שווים. בשנת 1884 זכתה ולס בבית הדין המקומי, שאף פסק שהיא תקבל חמש מאוד דולרים כפיצוי. מאוחר יותר ביטל בית המשפט העליון את ההחלטה ופסק נגד ולס.
תביעתה הפכה למשמעותית מאוד בחייה ולמעשה החלה את הקריירה העיתונאית שלה. בשנת 1887 התחילה ולס לכתוב בעיתון של כנסייה, מאמרה הראשון עסק בתביעתה את הרכבת. במהרה פורסם המאמר בעיתוני כנסיות נוספים ובשבועונים של שחורים. כך גילתה ולס את יכולותיה העיתונאיות.
ולס כתבה על נושאים שהיא עצמה הייתה טרודה בהם: תפקיד הנשים בחברה, אפליה על רקע צבא העור, מעמד, אכזבתה משתי המפלגות בארצות הברית ואכזבתה מהמנהיגות השחורה. העיתונאות הפכה לדבר שהגדיר אותה. כעיתונאית היא מעולם לא הוגדרה ככותבת "נשית", כלומר ככותבת לקהל נשי או על נושאים נשיים. ולס החלה לפרסם מאמרים בעיתון השחור הפופולרי ביותר "פרי-ספיץ" (Free-Speech). בשנת 1885 החלה לפרסם בשם איולה (Iola). היא חשבה שעל העיתונות השחורה להשמיע את הקול הסובל של הציבור השחור ולהציף כל עוולה. ולס גם כתבה מאמרים שביקרו את ההנהגה השחורה, ואת העיתונאים והעורכים השחורים על שתקפו זה את זה.
בתחילת דרכה כעיתונאית ולס לא קיבלה ולא דרשה תשלום עבור עבודתה. בשנת 1885 החלה לחשוב על עצמה כעיתונאית מקצועית והחלה לדרוש שכר. ולס הפכה לכותבת חשובה, הייתה לה היכולת להביע במילים את התסכול של השחורים, היא הפכה לכוח חשוב בעיתונות השחורה, במיוחד לאחר שהפכה לעורכת ולשותפה בבעלות של העיתון "פרי ספיץ".
המערכה נגד מעשי הלינץ'
ולס הקדישה את מרבית זמנה לסוגיית המעשי הלינץ' נגד שחורים (תליה והריגה של שחורים ללא משפט על ידי גברים לבנים). את עיקר הפעילות קיימה בין השנים 1892–1900.
שינוי התודעה של ולס לגבי תופעת מעשי הלינץ' התרחש כאשר כמה מקורבנות הלינץ' היו חבריה, בלינץ' הידוע בשם "הלינץ' בממפיס", נמצאו בבוקר של 9 במרץ 1892 שלושה מחבריה מתים: תומאס מוס, קלוין מקדוול וויל סטוארט. השלושה היו בעלי מכולת בממפיס, שהיוותה תחרות למכולת סמוכה, בבעלות לבנים. כמה ימים לפני הלינץ' פרצה מריבה בין הצדדים (בהסתת הלבנים) ובה נפצעו שלושה גברים לבנים. כתוצאה מכך, הוחרמו על ידי המשטרה כלי נשק בקרב הקהילה השחורה וגברים שחורים נעצרו באופן שרירותי, וביניהם חבריה של ולס. העונש על פי חוק על פציעת אדם לבן לא היה מוות (בניגוד לעונש על הריגת אדם לבן), ובכל זאת ב-9 במרץ על פי "חוק הלינץ'" הלא פורמלי, הוצאו הגברים מתא הכלא, ואף על פי שלא עמדו במשפט ולא הורשעו, הם הוצאו להורג.
תגובתה המידית ללינץ' הייתה כתיבת מאמר מערכת שבו היא קוראת לשחורים לעזוב ערים שבהן אין להם הגנה, ובהן זכויותיהם האזרחיות לא מכובדות, ולעבור לקנזס ואוקלהומה. המאמר שלה השפיע רבות והביא להגירה משמעותית של אלפי שחורים למערב (שם מצבם היה טוב יותר). בהמשך החלה ולס לאסוף נתונים על מעשי לינץ' שונים. בהשראת הנתונים שאספה, פרסמה ולס במאי 1892, מאמר מערכת פורץ דרך בעיתון "פרי ספיץ" שבו היא מעלה שאלות נוקבות על תופעת הלינץ'. במאמר היא אמרה לראשונה בצורה ברורה, כי מעשה הלינץ' נעשים ללא קשר לאונס או תקיפת נשים לבנות. כך היא למעשה העלתה שאלה סמויה: מהי האמת? ולס רמזה לקוראים כי התשובה ברורה ופשוטה יותר ממה שרוצים שיאמינו. היא הזמינה את הקוראים לראות בעצמם את האמת הפשוטה על ידי הכרת העובדות.
פרסום מאמר המערכת עורר זעם רב בקרב הלבנים בממפיס ובמיוחד בקרב העיתונות המקומית הלבנה. המאמר פורסם ללא שם הכותב ולכן, כולם הניחו כי שותפה של ולס (שותף בבעלות על העיתון ובעריכה) פלמינג, הוא כותב המאמר ולא ולס עצמה. עיתונים רבים הביעו זעם על העובדה כי שחור מעז לדבר כך, ואף היו איומים מרומזים לאלימות כלפיו. משרדי העיתון גם ניזוקו, הרהיטים נהרסו, והיה איום במוות למי שיעז להוציא לאור את העיתון לאחר הריסתו. בזמן הזעם ולס הייתה בביקור בניו יורק, היא רצתה לחזור אך הובהר לה שגם היא, על אף היותה אישה תהיה בסכנה. כך עזבה ולס את ממפיס ועברה לגור בניו יורק.
לאחר הגעתה לניו יורק, עיתונים רבים הציעו לה לכתוב עבורם. ולס כבר סומנה כעיתונאית מבריקה. היא הצטרפה לעיתון "ניו יורק אייג" (New York Age), קיבלה מניות בבעלות העיתון ושכר עבור כתיבת מאמרים בנושאים שעינינו אותה. היא המשיכה את הכתבות בנושא הלינץ', ולמעשה מטרתה הייתה לחנך את אמריקה בנושא. היא חידדה את הטיעונים שלה, והתייחסה באומץ לעובדה כי עושי הלינץ' אינם העניים והלא משכילים, אלא אנשי העסקים המובילים. היא התייחסה גם לתירוץ האונס והראתה כי הדבר לא הגיוני (הנשים הלבנות פעמים רבות הודו כי היו יחסים בהסכמה). ולס החלה לדבר באופן מפורש על מצבים בהם יש יחסי מין בין גברים שחורים ונשים לבנות מרצון. היא הביאה דוגמאות למצבים בהם היחסים היו מרצון והגברים השחורים עדיין הואשמו באונס. ולס הצביעה על העיתונות הלבנה והעיתונאים הלבנים כתומכים במעשי הלינץ' על ידי הצגת עובדות מסולפות ועל ידי תמיכה עקיפה בעושי הלינץ'. ולס גם הסבירה את הסיבה האמיתית ללינץ'. לטענתה הסיבה האמיתית למעשי הלינץ' הייתה השחרור מעבדות, התקדמות השחורים, וחוסר הרצון לכך בקרב האוכלוסייה הלבנה.
ולס החלה להרצות על נושא הלינץ' ברחבי ארצות הברית. היא הרצתה באיגוד העיתונאים, בכנס האפרו-אמריקאים, בוושינגטון ובפילדלפיה. במרכז הרצאותיה עמד מיתוס האונס כסיבה ללינץ' והפרכתו. ולס הייתה נואמת יוצאת דופן, היא הייתה אישה, ובנוסף דיברה על נושא שלא דובר עליו, על אונס. למרות האהדה שזכתה לה, היו גם תגובות שליליות מצד הקהילה הלבנה. העיתון "ממפיס קומרשל" (The Memphis Commercial) תקף אותה אישית, את אמינותה ומוסריותה בטענה כי היא מגייסת כספים למטרות אישיות, ואף נאמר עליה שהיא זונה שמחפשת בעל לבן. גם בקרב הקהילה השחורה הועברה ביקורת על ולס. ולס התעקשה על היוזמות העצמאיות שלה, ולא התפשרה על דרכה, וכך הרחיקה לוחמי צדק אחרים.
מאמציה של ולס הצליחו. באמצע המאה ה-19 דעת הקהל בארצות הברית הייתה נגד מעשי הלינץ', הלינץ' הפך למשהו לא מקובל. ניתן לייחס שינוי זה לעבודת השכנוע של ולס בממלכה המאוחדת והשפעת ההרצאות שלה על דעת הקהל העולמית.
המסע בבריטניה
בין השנים 1893–1894 יצאה ולס לסבב הרצאות בבריטניה. הפעילות נגד מעשי הלינץ' לא הייתה יכולה להיות יעילה כפי שהייתה בארצות הברית, אלמלא תשומת הלב הבינלאומית. ולס הוזמנה להרצות בבריטניה על ידי איזבל מאיו וקתרין אימפרי, אקטיביסטיות סקוטית ובריטית, ששילמו עבור הנסיעה כולה. ולס ראתה בהזמנה הזדמנות לפנות לקהל לבן, ולתקשורת הבריטית, כמו כן ראתה בכך הזדמנות לעודד את היבואן הגדול ביותר של כותנה אמריקאית לגנות את שלילת זכויות השחורים, את ההפרדה הגזעית ואת הלינצ'ים.
ההרצאות שלה עסקו במעשי הלינץ' על הגברים השחורים בארצות הברית, על הקשר בין אונס ולינץ' ,על היחס לנשים וילדות שחורות בהקשר של אונס ולינץ', ועל נשים לבנות כאובייקט מיני. ולס השתמשה בדוגמאות רבות. הרצאותיה קיבלו סיקור תקשורתי נרחב. ולס דיברה לקהלים שלא הכירו את נושא הלינץ' בארצות הברית, או שהכירו ולא האמינו שהסיפורים יכולים להיות נכונים. הסיקור התקשורתי הראה כי יש שינוי בדעת הקהל הבריטית, וגדלה ההבנה של הציבור על התופעה. התקשורת הבריטית ציירה את ולס כגיבורת המאבק של נשים שחורות. ולס הצליחה לבסס את מעמדה כמומחית בתופעת הלינץ' כלפי שחורים בארצות הברית.
הזווית הנשית
לנשים שחורות בארצות הברית במאה ה-19 היה אתגר כפול. מצד אחד היו להן את האתגרים הקשורים לצבע עורן ומצד שני את האתגרים עקב היותן נשים. נשים אפרו-אמריקאיות היו מעורבות במאבק לזכות ההצבעה לנשים. הן ראו בהשגת זכות הצבעה לנשים, דרך להילחם למען המטרות שלהן כנשים שחורות, במיוחד נגד הפרדה גזעית בחוק. בין הנשים הללו הייתה אידה ולס, היא ייסדה את המועדון האפרו-אמריקאי לנשים סופרז'יסטיות הראשון בארצות הברית. למרות מעורבותן בסוגיות נשיות, הנושא המרכזי שעניין אותן היה הסוגיה האפרו-אמריקאית, ובמיוחד נושא מעשי הלינץ'.
נאומה של ולס "זוועות מהדרום: חוק הלינץ' ושלביו" ("Southern Horrors: Lynch Law in all its phases") היה נאום היסטורי בהקשר הנשי. הנאום הראה את הקשר בין מין, גזע ומעמד. בנאומה היה על ולס להפריך את הטענות כי מעשי הלינץ' נעשו כתגובה לאונס של נשים לבנות. היה עליה להראות כי מעשי הלינץ' היו שגרתיים וברוב המקרים כלל לא היו תלונות על אונס. בנוסף, ולס הראתה את הצביעות בטענה כי לינץ' נעשה כתגובה למעשה אונס. היא התייחסה למצבים בהם הנאנסת היא אישה שחורה ולא לבנה, והוכיחה כי במצבים הללו לא היו מקרי לינץ', ולכן מדובר בלינץ' עקב הרצון ללינץ' בשחורים ולא מתוך רצון לשמור על נשים ועל כבודן.
נאומה של ולס והקשר שהראתה בין מין, גזע ומעמד, השפיע רבות והיה מרכזי, בהצהרות, בהחלטות ובנאומים של נשים לבנות מהדרום. לדוגמה: ג'סי דניאל איימס (סופרז'יסטית) ייסדה את האגודה של נשים לבנות למען מניעת מעשי לינץ' (ASWPL - Association of Southern women for the Prevention of Lynching). מטרת האגודה הייתה למנוע מעשי לינץ' ולשכנע נשים לבנות דרומיות שהם מנוגדים לאינטרסים שלהן. הן רצו להעלות מודעות לסוגיה באמצעות הנשים הלבנות שכבר היו משוכנעות.
נאומה של ולס לא היה נאום "נשי". נאומים "נשיים" נחשבו נאומים מלאים בדוגמאות, לרוב מחייה האישיים של הנואמת, וללא הוכחות סטטיסטיות. בנאומים נשיים היו מטפורות ואנלוגיות רבות, ונשאלו שאלות רטוריות. הנאום הנשי נחשב כלא אובייקטיבי ולא סמכותי אלא כפונה לרגש של הקהל. נאומיה של ולס היו בוטים, סמכותיים, טענותיה היו ברורות, היא דיברה כמנהיגה וכבעלת סמכות בנושא.
ולס זכתה לתמיכתן של נשים רבות. לאחר מאמריה בניו יורק אייג', שתי נשים (ויקטוריה מתיוס ומריטשה ליונס) החליטו כי צריך לתמוך במאמציה של ולס להילחם בתופעה. הם ארגנו פגישה עם האליטה הנשית של ניו יורק. המטרה הייתה לגייס מספיק כסף על מנת לאפשר לוולס להקים עיתון משלה. האירוע היה הצלחה מבחינת גיוס כספים ולס קיבלה 500 דולר להמשך מאמציה.
האירוע זכה להצלחה לא רק מהבחינה הכלכלית. נשות ניו יורק וברוקלין הקימו את מועדון הנשים השחורות הראשון, מאוחר יותר הוקמו מועדונים בערים נוספות. בנוסף, הפגישה והנאום היו תחילת סדרות הנאומים של ולס ברחבי ארצות הברית על נושא הלינץ'. בעקבות הרצאתה היא קיבלה הזמנות לנאום בפילדלפיה, דלאוור, וושינגטון, צ'סטר ופנסילבניה.
בתרבות הפופולרית
דמותה של אידה ולס, ונשים שחורות אחרות בנות התקופה, העניקה השראה ליוצרי הסדרה האמריקאית "העידן המוזהב", לעיצוב דמותה של פגי סקוט - סופרת אפרו-אמריקאית צעירה שאפתנית שחוזרת הביתה לאחר שסיימה את לימודיה.
נדב פלטי
נדב פלטי (נולד ב-25 באפריל 1959) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי בתחום הטלוויזיה. יו"ר חברת מפל תקשורת ומנכ"ל דורי מדיה גרופ. מפקד סיירת גולני במלחמת לבנון הראשונה.
ביוגרפיה
פלטי נולד וגדל בקיבוץ הזורע להורים שעלו מארצות הברית. ניגן בחצוצרה וזכה על כך במלגות לימודים. בשנת 1976 התגייס לצה"ל, ובחר לשרת בחטיבת גולני. עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לסיירת ושימש מפקד צוות וסגן מפקד הסיירת, ולקח חלק בפשיטות בלבנון, סוריה וירדן. לאחר מכן השתחרר מצה"ל. במלחמת לבנון הראשונה שב לשירות ומונה למפקד הסיירת לאחר שמפקדה, משה קפלינסקי, נפצע קשה, ומחליפו, גוני הרניק, נהרג. לאחר שלושה חודשים קפלינסקי החלים וחזר לפקד על הסיירת. פלטי השתחרר מצה"ל בשנת 1983 בדרגת רב-סרן.
קיבל תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב. עבד כרואה חשבון והיה שותף מנהל בפירמת רואי החשבון BDO זיו האפט.
יחד עם תמי מוזס-בורוביץ' וחברת אפריקה ישראל הקים את חברת "מפל תקשורת" בע"מ (השם "מפל" מורכב מהאות הראשונה של השם "מוזס" ושתי האותיות הראשונות של השם "פלטי"), העוסקת בתחום האינטרנט, המדיה והתקשורת. פלטי מכהן כיו"ר הדירקטוריון של מפל תקשורת וכמנכ"ל דורי מדיה גרופ, וכדירקטור בחברות בנות של דורי מדיה גרופ ובחברות אחרות. כיהן כדירקטור בחברת "כנפיים אחזקות", החברה האם של "אל על", תפקיד ממנו פרש עם מינויה של אשתו לסמנכ"לית כספים בחברה. בשנת 2011 שימש יו"ר טקס האמי הבינלאומי.
נשוי לדגנית, סמנכ"לית כספים בגרנית הכרמל ואחר כך באל על, שאותה פגש במסגרת שירותם בצה"ל. להם שני בנים רז ודר ובת - שני פלטי שולץ מתגורר במושב ירקונה.
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ (19 באוקטובר 1658 – 12 במאי 1708) היה דוכס מקלנבורג-שטרליץ בין השנים 1701–1708.
ביוגרפיה
אדולף פרידריך נולד ב-19 באוקטובר 1658 בגרבוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לאחר מותו של אביו אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין, מאשתו השנייה מריה קתרינה מבראונשווייג-דאננברג, בתם של יוליוס ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומריה מפריזיה המזרחית.
עונת 1982 בגביע ליברטדורס
עונת 1982 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-23 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-7 במרץ 1982 ותחרות הסתיימה ב-30 בנובמבר 1982. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ
ביוגרפיה
ב-12 במאי 1708 מת אדולף פרידריך, ובנו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
עונת 1982 בגביע ליברטדורס
התחרות הסתיימה בניצחון של פניארול בפעם הרביעית בתולדות המועדון. קוברלואה מצ'ילה הפסידה בסדרת הגמר עונה שנייה ברציפות.
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ
משפחתו
בשנת 1684 התחתן אדולף פרידריך עם מריה, דוכסית מקלנבורג-גיסטרו, בתם של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרו ומגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
עונת 1982 בגביע ליברטדורס
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ
משפחתו
בשנת 1702 התחתן אדולף פרידריך עם יוהנה מסקסוניה-גותה, בתם של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ומגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס, אך לא היו לו ילדים ממנה.
עונת 1982 בגביע ליברטדורס
מתכונת התחרות
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
אדולף פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ
משפחתו
בשנת 1705 התחתן אדולף פרידריך עם כריסטינה אמיליה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של כריסטיאן וילהלם הראשון, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ואנטוניה זיבילה, רוזנת בארבי-מוהלינגן, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
עונת 1982 בגביע ליברטדורס
מתכונת התחרות
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
ישראלה אבתאו
ישראלה אבתאו (באנגלית: Israela Avtau; נולדה בשנת 1987) היא דוגמנית ישראלית.
ביוגרפיה
אבתאו נולדה ברמלה, ישראל, כילדה שלישית מתוך ארבעה למשפחה יוצאת אתיופיה. בעקבות עבודתו של אביה, בגיל 5 עברה לאילת עם אימה, עדנה ושאר האחים והאחיות שלה.
לא-שירתה בצה"ל עקב בעיות רפואיות.
היא זכתה בתואר "מיס אילת" בגיל 15. שנה לאחר מכן, בגיל 16, ניצחה בתחרות של סוכנות הדוגמנות עלית בישראל, ונסעה לייצג את ישראל בתחרות הבינלאומית "מראה השנה של עלית" שנערכה בסינגפור, ביחד עם הסגנית הראשונה מאי אקרמן. בגיל 17 עברה להתגורר בתל אביב, בגיל 20 התגוררה מספר חודשים בפריז, ובגיל 21 עברה לניו יורק.
בשלהי נובמבר 2008 פסק בית משפט השלום בתל אביב כי על שי אביטל, מבעלי סוכנות הדוגמנות "עלית מודל ישראל", לשלם לאבתאו פיצוי בסך 100,000 ש"ח לפי סעיף 6(ב) לחוק למניעת הטרדה מינית. בית המשפט קיבל את טענתה של אבתאו לפיה אביטל הטריד אותה מינית בארבעה אירועים שונים, כאשר באחד מהאירועים אביטל חיכך מול עיניה את תמונתה על גבי איבר מינו, ובאירוע אחר נכנס למיטה שבה אבתאו ישנה.
באותה שנה היא הוחתמה בסוכנות הדוגמנות MC2 בבעלותו של עפר רפאלי. בזירה הבינלאומית היא מיוצגת על ידי סוכנות וילהלמינה.
היא דיגמנה בעבר לחברת "AVON", "טומי הילפיגר", "פולו ראלף לורן", "מאוזנר" ו"פאקטורי 54", עשתה את הקמפיין לחברת הסבונים LUX, ובעבר הצטלמה לשער של Elle גרמניה, למודעות של בתי הכלבו האמריקאיים מייסיס, דילארד'ס ונורדסטור.
ב-2013 הופיעה של שער המגזין בריטי "pulse", על גיליון חודש אוגוסט.
בעשור השני של המאה ה-21 שימשה כ"פנים" של חברת הקוסמטיקה הבינלאומית "קליניק", והשתתפה בקמפיין של חברת הקוסמטיקה האמריקאית "Olay" המופץ בעיקר בצפון אפריקה.
משבר הכיסא הריק
משבר הכיסא הריק הוא כינוי למחלוקת בין מנהיגי המדינות החברות בקהילה האירופית לגבי האופן בו יש להמשיך לקדם את תהליך האינטגרציה האירופית. מחלוקת זו הביאה להקפאת פעילות הקהילה והשפיע עליה למספר שנים לאחר פתרונו. המשבר החל ב-1965 על רקע הצעת הנציבות האירופית להאיץ את תהליכי האיחוד הכלכלי בין החברות לצד הרחבת סמכויות מוסדות הקהילה ורצון לצירוף מדינות חדשות לקהילה, בראשן בריטניה. המחלוקת הונעה על ידי נשיא צרפת, שארל דה-גול, והתנגדותו לחלק מהרפורמות שרצתה הנציבות להחיל. דה גול משך את נציגיו ממועצת השרים וכך גרם להקפאת פעילות הקהילה. הקיפאון נפתר בשנת 1966 בפשרת לוקסמבורג, לפיה החלטות הקהילה יתקבלו על פי רוב אך בנושאים בעלי חשיבות לאומית לאחת החברות תחתור הקהילה להסכמה פה אחד. עם זאת, למשבר היו מספר השלכות ארוכות טווח - הגדלת חוסר האמון בין דה-גול למנהיגי שאר המדינות החברות, האטת התרחבות הקהילה ופגיעה ביוקרתם של מוסדות הקהילה. הקיפאון בתהליך האינטגרציה הופשר רק בשנת 1969, לאחר החלפת המנהיגים הפוליטיים בצרפת ובגרמניה במנהיגים שהיו תומכים נלהבים יותר של קידום התהליך. מנהיגי המדינות החברות קיימו ועידה בין-ממשלתית בעיר האג, בה הגיעו להסכמות לגבי התמודדות עם המכשולים שעמדו במרכז המשבר והמשך התקדמות לקראת שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי.
הקמת הקהילה האירופית
בשנת 1958 נכנסה לתוקפה האמנה על הקמת הקהילה הכלכלית האירופית כחלק מהסכמי רומא שנחתמו כשנה קודם לכן. במסגרת אמנה זו הוקמה הקהילה הכלכלית האירופית, הוחלט לקדם איחוד מכסים בין המדינות החברות בקהילה, כלומר לבטל את המכסים בין המדינות החברות ולתאם את המכסים על יבוא סחורות מחוצה לה. נוסף על כך, קודמה בידי צרפת הצהרה על כוונה לגיבוש מדיניות חקלאית משותפת. ממשלת צרפת השקיעה משאבים רבים בפיתוח ומודרניזציה של התעשייה החקלאית שלה. השקעה זו ייצרה עודפים משמעותיים של תוצרת חקלאית אך גם הייתה כרוכה בעלויות גבוהות. הצרפתים שאפו לייצר מערכת מימון משותפת שתקל עליהם לייצא את העודפים ובמקביל תסיר מעליהם חלק מנטל העלויות. האמנה קבעה גם כי יש לשאוף לכך שהחלטות הקהילה הכלכלית בעתיד יתקבלו על פי רוב ולא פה אחד, כך שיאלצו את המדינות החברות להכפיף את רצונותיהן להחלטת הרוב של הקהילה. בשנותיה הראשונות של הקהילה נרשמה התקדמות מהירה במיוחד שאף הקדימה את לוח הזמנים שקבעה האמנה. התקדמות זו נבעה מתמיכת הסקטור העסקי במדינות החברות ומפעולה יעילה של הנציבות אשר הצליחה להשיג הסמכה להאצת ביטול המכסים והתקדמות לקראת תיאום המדיניות החקלאית.
הנס הכלכלי
במהלך שנות השישים, חוותה הכלכלה האירופית התאוששות מרשימה ביותר - היקף הסחר בין חברות הקהילה הכלכלית וביניהן לבין מדינות אחרות גדל משמעותית, האבטלה מוגרה במידה רבה ושיעור ההכנסה הפנויה לכל אזרח עלה. הכנסה פנויה זו נותבה למוצרי צריכה ומותרות בהיקפים גדלים והולכים, מה שהוביל לצמיחה בייצור של מוצרים אלו ומסחר בהם וכך חיזק את תעשיות הייצור המקומיות. דפוסי הצריכה המשתנים יצרו גם תמריצים להרחבת ענפים נוספים כגון הפרסום והתרבות. מערכת אידיאלים מערביים משותפים, שהחלו להתפתח על רקע תוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם השנייה, עודדה שיתוף פעולה ופשרנות בין המדינות האירופיות במניעת התחדשות של מצב המלחמה. נטייה זו, לצד ההצלחה הכלכלית של הקהילה, משכו את התעניינותן של מדינות מחוץ לקהילה בהצטרפות אליה, כאשר המרכזית שבהן הייתה בריטניה.
עמדת צרפת
המדיניות של צרפת בנוגע לקהילה הכלכלית ולשיתוף הפעולה האירופי נבעה במידה רבה ממנהיגותו האישית של נשיאה, שארל דה גול, ומתפיסת עולמו הגאופוליטית. דה גול סלד מהחלוקה למחנות אידאולוגיים בהנהגת מעצמות העל - ארצות הברית וברית המועצות - שנבעה מהמלחמה הקרה. הוא האמין שחלוקה זו אינה יציבה ומסכנת את כל מדינות העולם במלחמה גרעינית הרסנית או לחלופין בהגמוניה בלתי ניתנת לערעור של שתי מעצמות העל. על מנת להגיע ליציבות, תהליכים בין-לאומיים צריכים להיות מונעים על ידי מדינות לאום עצמאיות הפועלות על פי אינטרסים לאומיים פרטיקולריים שיאזנו אלו את אלו וכך ייצרו חלוקת כוח דינמית אך שוויונית ויציבה יותר לטווח ארוך. דיפלומטיה לא צריכה להתבסס על בריתות אידאולוגיות אלא על שיתופי פעולה ארעיים בהתאם לתועלת שניתן להפיק מהם. האינטרס של צרפת, לתפיסתו, היה שמירה על ריבונותה וחופש הפעולה שלה לטובת מקסום כוחה המדיני והשבתה למעמד של מעצמה חזקה ומשפיעה. דה גול ראה חשיבות רבה באינטגרציה האירופית ובנאט"ו ככלים להבטחת ביטחונה ושגשוגה של מערב אירופה וליצירת איזון פוליטי גלובלי. לצד זאת, הוא ראה סכנה בגופים על-לאומיים שייקחו סמכויות רבות מהממשלות הלאומיות ועמד על שימור עצמאותה ומעמדה המוביל של צרפת בתוכן. כמו כן, הוא חשש מפני דומיננטיות ותלות בתמיכה אמריקאית שעלולה להיות לא יציבה. הצטרפות שותפה חזקה כבריטניה לפרויקט האינטגרציה הכלכלית היווה איום על מנהיגותה של צרפת ולכן נגד האינטרס הצרפתי כפי שדה גול ראה אותו.
להנהגה הצרפתית היו גם שיקולים פוליטיים פנימיים ושיקולים כלכליים שהנחו אותה בתהליך האינטגרציה. הרצון לחזק את הסקטורים החקלאיים והתעשייתיים המתפתחים של המדינה על ידי הרחבת שוקי היעד שלהם הניע את דה גול לתמוך בהסרת המכסים מזורזת בין חברות הקהילה הכלכלית ובגיבוש מדיניות חקלאית משותפת. סקטורים אלו היוו חלק ניכר מכלכלת צרפת באותה עת והעסיקו עובדים רבים כך שלממשלה היה חשוב לזכות בתמיכתם כדי לשמור על היציבות החברתית והפוליטית. לכן היא ניסתה לדאוג לרווחתם ככל שתוכל באמצעות הכלים הדיפלומטיים שעמדו לרשותה. צרפת לא הסתפקה בהסכמי מסחר מוגבלים בלבד אלא שאפה ליצור מערכת של סובסידיות כלל אירופיות על תוצרת חקלאית שתקל על את עול הסובסידיות שהיא עצמה סיפקה לחקלאיה. הצרפתים חששו כי ההתרחבות הגאוגרפית, אליה דחפו חלק מהמדינות החברות בקהילה וכללה גם הצטרפות של בריטניה, תבלום את התקדמות תהליך האינטגרציה ותוריד את נושא תיאום המדיניות החקלאית מהשולחן. לבריטניה היו קשרים מסחריים ענפים עם מדינות מחוץ לקהילה, בעיקר עם מדינות חבר העמים הבריטי, כך שתלותה בקהילה הכלכלית הייתה קטנה.
עמדת שאר חברות הקהילה
שאר המדינות החברות בקהילה נאלצו לעשות ויתורים רבים לצרפתים על חשבון האינטרסים שלהן, ויתורים שנתפסו כמחיר שיש לשלם כדי להשאיר את תהליך האינטגרציה בחיים. כך למשל, ההסכמים הראשונים בנוגע למדיניות החקלאית המשותפת סבסדו בעיקר תוצרת חקלאית שהייתה נפוצה בצרפת, כגון דגנים, והפכו את שאר המדינות, בעיקר גרמניה המערבית ואיטליה, ליבואניות מרכזיות של חקלאי צרפת. האיטלקים דרשו את הרחבת הסובסידיות גם לתוצרים חקלאיים שהיו נפוצים באיטליה, כגון זיתים ופירות, ושינוי שיטת המימון של המדיניות החקלאית כך שיקלו את עול התשלום מעליהם. הגרמנים, לעומת זאת, ביקשו להרחיב את הסרת המכסים גם למוצרים תעשייתיים שיוצרו בגרמניה וכך להרחיב את השוק לסחורותיהם, על אחת כמה וכמה אם תושג התרחבות גאוגרפית ויתווספו מדינות נוספות בעלות שוקי צריכה חזקים. תסכולן הלך וגבר בשל מצב עניינים זה, כאשר במקביל התועלת הרבה שהפיקה צרפת מהקהילה הפכו את איומי העזיבה שלה לפחות אמינים. כעת חמשת החברות הנוספות דרשו לערער על הדומיננטיות הצרפתית ולבסס את מעמדן כחברות שוות בקהילה.
התפתחות משבר הכיסא הריק
המחלוקת החלה סביב הצעת הנציבות האירופית, בהנהגת נשיאה בעל הגישה העל-לאומית, וולטר הולשטיין, מה-31 במרץ 1965. הנציבות העלתה לדיון, בצמוד לדיונים על הארכת המדיניות החקלאית המשותפת, יעדים פוליטיים ששאפה לקדם. הוצע להעביר את הפיקוח על המכסים ואת ההכנסות מהם לתקציב הקהילה וכך למעשה ליצור לה תקציב עצמאי. בנוסף, ביקשה הנציבות להכניס שינויים מבניים שיאפשרו לפרלמנט האירופי חירות גדולה יותר לפקח על התקציב. מנגד, נציגי צרפת דגלו בשיתוף פעולה בין-מדינתי שישמר את חירותן של המדינות החברות לפעול לפי האינטרסים הלאומיים, תוך שימור הדומיננטיות של צרפת. ההצעה העלתה חשש בקרב הצרפתים שהגופים העל-לאומיים של הקהילה עלולים להטיל בספק את חלוקת המשאבים שהיטיבה עם צרפת ואת המימון שקיבלו חקלאי צרפת מהקהילה. למדינות החברות האחרות היו גם כן הסתייגויות נקודתיות מהצעת הנציבות, מה שהגדיל את ביטחונם של הצרפתים שיוכלו לצמצם משמעותית את ההצעה. עם זאת, הלחץ שיצר המבנה הקיים של המדיניות החקלאית על כלכלות איטליה וגרמניה דחף אותן להשתמש בהצעת הנציבות כמנוף לחץ לסחיטת ויתורים מצרפת. הצרפתים ניסו לעכב את המעבר למודל העל-לאומי ולהאיץ את יישום המדיניות החקלאית בשינויים קטנים ככל הניתן. הם עשו זאת באמצעות הפעלת לחץ פוליטי על שאר חברות הקהילה ונכונות לבצע ויתורים מוגבלים.
בעת ישיבת מועצת השרים ב-30 ביוני, הפעיל שר החוץ של צרפת, מוריס קוב דה מירוויל, לחץ על נציגי שאר המדינות החברות. הוא ניסה למקד את הדיון במדיניות החקלאית ואיים כי אם לא תושג הסכמה שתאפשר לעמוד ביעדים, יהיו לכך השלכות על המשך תפקודה של הקהילה כולה. למרות ניסיונות אלו, נשארו חברי הוועדה מבוצרים בעמדותיהם וב-1 ביולי כשלה הפגישה והתפזרה ללא תוצאה. על אף שכישלונות ועיכובים כאלו במשא ומתן היו שכיחים, הפעם תגובתה של ממשלת צרפת הייתה חמורה במיוחד. הצרפתים הבינו שעמדותיהן של חמשת המדינות הפכו עיקשות יותר ונכונות פחות לוויתורים ובחרו לקחת את היוזמה לידיהם על ידי קיום איומיהם לפגיעה בפעילות הקהילה. נציגה הקבוע בקהילה הכלכלית נמשך מבריסל ולא השתתף עוד בדיונים של הקהילה. חמשת המדינות, בהנהגת גרמניה, הוכיחו את יכולתן להתנגד בנחישות לדרישות צרפת וכך יצרו משקל נגד לדומיננטיות הצרפתית ואיזון חדש בין חברות הקהילה.
פשרת לוקסמבורג
בבחירות הנשיאותיות שהתקיימו בצרפת בדצמבר 1965 נצפתה ירידה בתמיכה הציבורית בדה-גול והוא ניצח את יריבו, פרנסואה מיטראן, רק בסיבוב השני וברוב קטן יחסית. לאחר הבחירות מיתן הנשיא הצרפתי את גישתו וניאות לפשרות עם המדינות החברות האחרות ועם הנציבות. שאר המדינות החברות, מנגד, חששו מהתפוררות הקהילה והיו נכונות גם הן להגיע לפשרה עם צרפת. בינואר 1966 שש המדינות הגיעו להסכמה שכונתה "פשרת לוקסמבורג". במסגרת הפשרה סוכם כי המדיניות הכלכלית המשותפת תמשיך להיות ממומנת מדמי השתתפות של המדינות החברות, ולא מתקציב עצמאי, ובנוסף כל מדינה חברה תקבל זכות וטו בנושאים שיהיו לתפיסתה בעלי חשיבות לאומית. פשרה זו סיפקה את דה-גול שיכל באמצעותה להמשיך לבלום הצעות שפוגעות באינטרסים צרפתיים ולשמור על ריבונות צרפת בתחומים חשובים עבורו. לצד זאת, היא פגעה ביכולתה של הקהילה לתפקד כגוף על-לאומי. כעת כל מדינה יכלה להטיל וטו על כל החלטה וכך לעכב את התקדמות הקהילה. בנוסף, המשבר שחק את מעמדה של הנציבות ושל הולשטיין העומד בראשה. עצמאות הנציבות וסמכויותיה נפגעו והולשטיין נתפס כיוזם המשבר בשל הצעתו להרחיב אותן. לאחר פרישתו של הולשטיין ב-1967, מחליפו נקט גישה זהירה הרבה יותר והשתדל שלא לפגוע בתחושת הריבונות של המדינות החברות, מה שהפך את הנציבות לחלשה ובעלת יכולת מצומצמת לקדם תהליכים.
ועידת האג
בשנת 1969 נפגשו מנהיגי שש המדינות בעיר האג שבהולנד על מנת לדון בצעדים להתנעה מחדש של תהליך האינטגרציה. המנהיגים הסכימו ביניהם על התרחבות גאוגרפית ראשונה בתולדות הקהילה, כך שתכלול גם את בריטניה ומדינות נוספות. הורחבו הסמכויות התקציביות של הפרלמנט האירופי. הוסכם גם על התקדמות לקראת איחוד מוניטרי דרך יצירת מערכת שערי חליפין למדינות החברות. בנוסף, ועידת האג כוננה את הפרקטיקה של פגישות פסגה בין המנהיגים ככלי לקבלת החלטות משותפת אשר תיקח בחשבון גם את הצורך לקדם את האינטגרציה אך גם את האינטרסים הלאומיים הפרטיקולריים. בשנת 1974 הפכו הוועדות לחלק פורמלי מתהליך קבלת ההחלטות בקהילה האירופית. חלק גדול ממטרות הועידה הושגו תוך מספר שנים, אך עם סייגים מסוימים. ההרחבה הגאוגרפית יצאה לפועל ב-1973 וכללה את בריטניה, אירלנד ודנמרק, כאשר נורווגיה, המדינה הרביעית שהגישה בקשת הצטרפות משכה את בקשתה כשנה לפני כן. המדינות החברות הצליחו, בעזרת הנציבות, להציג עמדה משותפת בתחום יחסי החוץ והמסחר הבינלאומי. הקהילה הקימה גופי מימון שהחלו לסייע בהחלת רפורמות כלכליות ותעסוקתיות והמדיניות החקלאית המשותפת יושמה במלואה בשנת 1972. לצד התפתחויות חיוביות אלו, ההתקדמות לקראת האיחוד המוניטרי והפוליטי נותרה איטית כאשר ניסיונות לתיאום שער חליפין כגון מערכת "הנחש במנהרה" כשלו. בנוסף, על רקע משבר האנרגיה העולמי של שנת 1973 נכנסו המדינות החברות למשברים כלכליים שכללו אבטלה ואינפלציה גואות ואילצו את המנהיגים להפנות את תשומת ליבם לענייני פנים על חשבון פרויקטים שאפתניים כלל-אירופיים.
אופון חום-פס
אופון חום-פס (שם מדעי: Upeneus pori) הוא דג ממשפחת המוליתיים החי בים סוף וחדר גם לים התיכון.
אורכו של דג זה מגיע ל-25 סנטימטרים והוא בעל גוף מוארך שצבעו אפרפר או אדום-חום. גב כהה ופס חום, שהעניק לו את שמו.
דג זה ניזון בעיקר מדגים אחרים ומחסרי חוליות קטנים, כגון תולעים וסרטנאים.
דג זה תואר ב-1989. השם המדעי של דג זה קרוי על שמו של פרופסור דב פור.
פלקו סומבטהי
פלקו סומבטהי (בהונגרית: Falco-SZOVA KC Szombathely) היא קבוצת כדורסל הונגרית מהעיר סומבטהי, המתמודדת בליגת העל ההונגרית ובליגת האלופות בכדורסל.