cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וולגה אוליאנובסק (הוקי שדה)
היסטוריה
המועדון נוצר בשנת 1968 על בסיס מועדון ההוקי וולגה אוליאנובסק. מאז 1970 השתתף באליפות ברית המועצות וזכה שלוש פעמים באליפות ברית המועצות ולאחר מכן השתתף בגביע אירופה לאלופות (1975).
המועדון לא שרד את התפרקות ברית המועצות ופורק בשנת 1991.
לבל (כפר)
לבל (בהונגרית: Levél) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי לבל
בלבל חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
קרב אג'נדיין
קרב אג'נדיין (בערבית: معركة أجنادين) הוא קרב שהתחולל בארץ ישראל בתאריכים לא ידועים, ככל הנראה במהלך החודשים יולי - אוגוסט 634 (או 636 על פי מקור אחר), בין צבא האימפריה הביזנטית לצבא האימפריה המוסלמית. מיקומו המדויק של שדה הקרב איננו ברור אך ההשערה היא כי נערך באזור שפלת יהודה. הקרב הסתיים בניצחון מוסלמי ובהשמדת רוב הצבא הביזנטי שחנה בארץ ישראל.
מקורות היסטוריים
עיקר התיאורים של הקרב, ככל הנראה נגועים במיתוס ובהגזמה, ניתן למצוא אצל היסטוריונים מוסלמים ובהם ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9 אחמד אל-בלאד'רי(ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב את היצירה המונומנטלית פתוח אלבלדאן (ערבית:فتوح البلدان), בעברית: "ספר כיבוש הארצות", שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית, שכתביו מתארים את הכיבוש המוסלמי של הלבנט הוא מוחמד בן ג'ריר אל- טבארי (ערבית: أبو جعفر محمد بن جرير الطبري) שעבודתו ההיסטוריה של נביאים ומלכים (ערבית: تاريخ الرسل والملوك) מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם על פי הקוראן ועד לשנת 915.
היסטוריונים אלו מבססים את עבודתם על ספרים מוקדמים של היסטוריונים מוסלמים בני המאה ה-8 - אל-ואקידי, שספרו ספר ההיסטוריה והמלחמה הוא אוסף של מסורות וסיפורים המתייחסים לימים המוקדמים של האימפריה המוסלמית ואבן אסחאק, היסטוריון מוסלמי מהמאה השמינית, שכתב מסורות הקשורות לנביא מוחמד והח'ליפים הראשונים - כתביו לא שרדו ושימשו כבסיס לכתבים מאוחרים יותר ובעיקר אל-טבארי.
המקורות המוסלמיים בהם נמצא עיקר המידע על הקרב מופיעים נתונים סותרים על הקרבות המכריעים שנערכו בארץ ישראל בין הצבאות המוסלמים והביזנטיים. לפי אל-בלאד'רי נערך הקרב הגדול הראשון באג'נדין בשנת 634 אבל קובע מספר תאריכים אפשריים במהלך חודשים יולי-אוגוסט והקרב השני בירמוך בשנת 636. על פי גרסת אל- טבארי נערך הקרב הראשון בירמוך בשנת 634 והקרב השני באג'נדין בשנת 636, בספר אחר מספר אל- טבארי על קרב נוסף או שמא אחד מאותם קרבות שנערך באג'נדין בשנת 643, בגלל סתירה זו קבעו חוקרים מודרניים כי אל- טבארי נסמך על מקור לא אמין בתיאור קרבות ההכרעה.
המקורות ההיסטוריים הביזנטים אינם מזכירים כלל את קרב אג'נדיין בשמו ותיאורי הקרב מתערבבים בתיאורי קרבות שאירעו בסמיכות זמנים - דתין וייתכן שגם קרב הירמוך. עם זאת בכרוניקה הפרנקית כרוניקת פרדגאר שנכתבה בשנת 660 בקירוב מתואר קרב בין הביזנטים למוסלמים שככל הנראה מתאר קטעים מהעימות הידוע בשם אג'נדיין.
רקע היסטורי
אזור "סוריה הגדולה" (בערבית: بلاد الشام "בילאד א-שאם" תרגום לעברית: ארץ השאם) כולל את עבר הירדן, וארץ ישראל ומחולק לשלושה חלקים נפרדים - חוף ים ובו אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים, הינטרלנד חקלאי עשיר, מיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית, בעוד החלק המדברי הגדול נשלט על ידי שבטים ערבים שבו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד. השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב, וברובן שכן חיל מצב קבוע. בצפון סוריה הייתה חומס מרכז ביזנטי עיקרי, בארץ ישראל - שימשה קיסריה כמרכז שלטוני. את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערבים נוצרים או פגאניים. עם מותו של הנביא מוחמד (570-632) עלו לשלטון הראשידון או הח'ליפים ישרי הדרך (בערבית: الخلفاء الراشدون) הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי הערבי אל השטחים הנשלטים על ידי האימפריה הביזנטית בסדרת פשיטות שנהדפו על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים. יתר הצלחה נחלו המוסלמים מול האימפריה הסאסאנית. במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערבים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית, שבה ראו מקור לעושר.
הצבא המוסלמי
שלושת הגדודים המוסלמיים שפעלו בארץ ישראל ועבר הירדן תחת עמר אבן אל-עאץ- הידוע ככובש מצרים הביזנטית, שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה המוסלמית לארץ ישראל, ויזיד בן אבו סופיאן איחדו כוחות והקימו את המחנה המוסלמי במקום לו ניתן השם אג'נדיין. התגבורת הגיע בדמות ח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם, וידוע כי מעולם לא הובס בקרב. הוא היה דמות מורכבת, רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ. גדוד פרשים ורוכבי גמלים שבפיקודו שמספרם לא עלה על 1000 לוחמים יצא מעיראק ובמסע בזק חצה את המדבר, הופיע בעורף קווי ההגנה הביזנטים ובזכות ההפתעה הצליח לכבוש את בוסרה (ערבית بصرى) ולעיתים בוסטרה או בוסרה אלשאם - עיר עתיקה השוכנת כ-35 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר דרעא בגולן הסורי ששימשה כבסיס ביזנטי בעל חשיבות אסטרטגית. ולהתאחד עם גדודי הצבא המוסלמי שעתה מנה כ 15,000 לוחמים.
הצבא הביזנטי
הצבא הביזנטי שנלחם באג'נדיין הורכב מיחידות חיל מצב מקומיות ומפקדו העליון היה אחיו של הקיסר הידוע בשם תיאודור. אדם זה נלחם כמצביא בשירות הקיסר במהלך הקרבות עם הצבא של האימפריה הסאסאנית ומינויו מצביע על חשיבות הקרב בעיני הביזנטים. מפקד נוסף - ככל הנראה המפקד הצבאי הישיר מופיע בכתובים בשם וורדאן ככל הנראה שימש גם כמושל חומס - המרכז הצבאי מינהלתי של האימפריה בסוריה, וככל הנראה ממוצא ארמני. הרכב כוחות הצבא הביזנטי בקרב איננו ברור אך ייתכן כי מפקדים בדרגה כה גבוהה פיקדו על גדודים מובחרים מצבא השכירים הביזנטי מארמניה וקונסטנטינופול. אל גרעין זה הצטרפו - ככל הנראה - גדודים של בדואים ושבטים ערבים בני בריתה של האימפריה. על פי מחקרים מודרניים מנה הצבא הביזנטי כ 10,000 לוחמים. מסיבות לא ברורות אך ככל הנראה מתוך גילוי זהירות והיצמדות לתורת הלחימה הביזנטית נדרש הצבא הביזנטי לחודשיים להערכות תוך ויתור מוחלט על אלמנט ההפתעה ומתוך שבחירת שדה הקרב ניתנת למפקדי הצבא המוסלמי.
שדה הקרב
מיקומה של אג'נדיין איננו ידוע, והשם עצמו לא מופיע בכתבים היסטוריים הקודמים או מתעדים את שמות המקומות בארץ ישראל ולחלופין לא נשתמר השם במקום כלשהו - עובדה שחותרת תחת כל ניסיון אקדמי לאתר את המקום. על פי ההיסטוריון המוסלמי אל- טבארי אג'נדיין נמצאת בתחומי ארץ ישראל בין רמלה לבית ג'וברין. מחקרים מודרניים של תחילת המאה התשע-עשרה מצביעים על אזור שפלת יהודה בין רמלה לבית גוברין וליתר דיוק באזור בית נטיף בסמוך לחורבות העתיקות הידועות בשם הערבי ג'נאבה אל פוקה וג'נאבה אל שרקייה בהן נתגלו בשנת 1975 חורבות מבנים מהתקופה הביזנטית מערות ובורות מים
המחקר האקדמי המודרני קיבל את הזיהוי ששדה הקרב - אג'נדין נמצא בין רמלה לבית גוברין והחוקרים מצביעים על עמק האלה כמיקום מדויק יותר. עם זאת יש מקורות ערבים הקובעים את מקומה של אג'נדין ומיקום הקרב באזורים אחרים, היסטוריונים מוסלמי אחרים כגון יאקות בן עבדאללה אלחמאווי מציינים כי אג'נדיין נמצאת בצפון ארץ ישראל בפרבינציית אורדון כלומר באזור רמת-הגולן. ומקורות אחרים כגון אבן-פדלאללה אל-עמרי מצביעים על עבר הירדן וסוריה ומערערים בכך את הקביעה החד-משמעית לכאורה ויתר על כן מצביעים על האפשרות כי אג'נדין נמצאת העבר הירדן המזרחי או בחורן.
המזרחן מיכאל יאן דה חויה שפעל בסוף המאה ה-19 מתייחס במחקרו לאפשרות שאג'נאדין נמצאת בעבר הירדן המזרחי, באזור החורן או בפרובינציית אורדון אך מגיע למסקנה כי זיהי זה שגוי מאחר שהוא סותר את תוכנית המערכה המוסלמית ומגיע למסקנה כי נשארת רק אפשרות אחת, והיא שאג'נאדין נמצאת במקום שממקמים אותה רוב המקורות הערביים-בקרבת בית ג'ברין.
עם זאת, מיקום הקרב בשלב זה של המערכה עמוק בתוך השטח הביזנטי, לאחר סדרת קרבות בעבר הירדן שבמהלכם הקפידו הצבאות המוסלמיים לשמור את דרכי הגישה למדבר ודרכי נסיגה מהירות אינו מתיישב עם הזהירות המופגנת של המצביאים המוסלמיים ובראשם ח'אלד בן אל-וליד. שדה הקרב בבית גוברין נותן יתרון משמעותי לביזנטים ומאפשר לחיל הרגלים שלהם אפשרות תמרון מול חיל הפרשים המוסלמי ומאידך מציב את הצבא המוסלמי בסכנת ניתוק כיתור והשמדה בעומק השטח הביזנטי.
החוקר הישראלי פרופסור משה שרון מעלה במחקרו "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים - רקעם ומקורותיהם" את ההשערה כי זיהוי אג'נדין בבית גוברין - עמק האלה בטעות יסודו וכי לקרבות אג'נדין וקרב הירמוך יש קווי דמיון המקורות המוסלמיים הדנים באירועים ובתקופה. יתר על כן פרופסור משה שרון מצביע על העובדה כי בסמוך לעמק האלה, כ-5 ק"מ מדרום לבית שמש, בין תל בית שמש לגן לאומי תל עזקה נמצא תֵּל יַרְמוּת הקרוי בערבית: חִ'רבּת אל-יַרְמוּך, וכי הזהות בין שם התל לשם הנהר באזור רמת הגולן בו נערך קרב הירמוך עשוי להצביע כי מדובר בקרב אחד ולא בשני קרבות נפרדים.
מהלך הקרב
מעט מאוד ידוע על מהלך הקרב והמעט אפוף במיתוסים המקשים לשחזר אירועים ולהפריד אגדה מהיסטוריה. הצבאות נערכו זה מול זה כאשר הן הביזנטים והן המוסלמים חילקו את החזית לשלוש יחידות נפרדות כאשר המחנה נמצא בעורף, ידוע כי המוסלמים שמרו יחידת פרשים כעתודה ניידת ומפקדי הצבא ניצבו במרכז. האירועים שקדמו ללחימה מתוארים בפירוט במקורות המוסלמיים אך יש להניח כי תיאורים אלו סוגננו לכלל יצירה ספרותית וכוללים נאומים חוצבי להבות של מפקדי הצבא. על פי הסיפורים לוחמים מהצד המוסלמי ביצעו מעשי גבורה שונים עוד בטרם התלקחו הקרבות והמפקדים הביזנטיים ניסו להניע את המוסלמים מלחימה אך נתקלו בהצעה להמיר את דתם או להילחם. הקרב שהתפתח היה מר ללא תימרונים אך עקוב מדם.
זהרה
זהרה גיליץ' (בטורקית: Zehra Gülüç; נולדה ב-6 בנובמבר 1998) היא זמרת-יוצרת טורקייה. בשנת 2020, הוציאה את סינגל הבכורה שלה "Cennetten Çiçek", אשר זכה להצלחה והפך לאחד מהשירים הטורקיים המצליחים ביותר בשנות ה-20 של המאה ה-21, תוך שצבר למעלה מ-128 מיליון צפיות ביוטיוב, בפחות משלושה חודשים.
קרב אג'נדיין
יום קרב ראשון
הקרב החל במטר של חיצים ואבני קלע מצד הצבא הביזנטי ולאחר מכן יצאו לוחמים גיבורים משני הצדדים וניהלו דו-קרב במהלכו נהרגו המושלים הביזנטיים של רבת עמון וטבריה. המוסלמים תקפו את החזית הביזנטית והלחימה נמשכה עד לשעות הערב ללא הכרעה.
יום הקרב השני
ביום הקרב השני שינו הביזנטים את הטקטיקה שלהם והזמינו את ח'אלד בן אל-וליד למשא ומתן מתוך מטרה לרצוח אותו במארב מתוכנן מראש, התוכנית נכשלה והכוח הביזנטי הושמד על מפקדו, אירוע זה ערער את רוחם של הביזנטים, המוסלמים נטלו את היוזמה והתקיפו את הצבא הביזנטי שברו את המערך הביזנטי והרגו את מפקדיו.על פי מקורות אחדים אבדות הצבא המוסלמי בקרב היו כבדות ככל הנראה מכל הקרבות לכיבוש הלבנט ובהם מספר גדול מהצחאבה (ערבית:الصحابة), שהם בני לווייתו של מוחמד והמוסלמים הראשונים. אחמד אל-בלאד'רי מונה לעומת זאת 14 הרוגים בסך הכל ומונה אותם בשמם, אבן-אסחאק מונה 2 הרוגים "מוסרי חדית' ובסך הכל 5 הרוגים, עובדות העשויות להצביע כי הקרב עליו מדובר היה לא יותר מעימות מוגבל בין יחידות צבאיות קטנות יחסית.
זהרה
2020: תחילת הקריירה והפריצה
זהרה נולדה ב-6 בנובמבר 1998, במרסין, טורקיה. היא התחילה את דרכה כאשר הוציאה את השיר "Kopаrdılаr Seni Benden", עם אונור בייראקטאר בפברואר 2020. השיר זכה להצלחה, תוך שהצליח לצבור קרוב ל-10 מיליון צפיות. לאחר מכן, לקחה הפסקה על מנת להקליט את סינגל הבכורה שלה. לבסוף, ביוני 2020 הוציאה את "Cennetten Çiçek", כסינגל הבכורה הרשמי שלה. ביממה הראשונה לצאתו, צבר למעלה מ-3.3 מיליון צפיות והיה לאחד מהקליפים הטורקיים הבודדים באותה השנה שעשו זאת.
קרב אג'נדיין
לאחר הקרב
על פי המסופר בכתבי ההיסטוריון הביזנטי תיאופנס המוודה תיאודורוס, אחיו של הרקליוס הצליח לברוח משדה הקרב לחומס שם פגש בקיסר ודווח לו על התבוסה. בתגובה נערכו חילופי גברי בצמרת ההנהגה הצבאית הביזנטית ותיאודורוס נשלח חזרה - בבושת פנים - לקונסטנטינופול שם נכלא.
זהרה
2020: תחילת הקריירה והפריצה
סינגל הבכורה שלה זיכה אותה בזמן מהיר להצלחה חסרת תקדים, היות שבפחות משלושה חודשים, מונה הצפיות שלו עמד על למעלה מ-128 מיליון צפיות, דבר אשר הכניס אותו לרשימת 100 הקליפים הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים. הצלחתו התבטאה גם בספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-11 מיליון השמעות. מעבר להצלחת השיר ברשתות הסטרימינג השונות, הוא הצליח לכבוש את פסגת מצעד טורקיה טופ 20; המצעד החשוב ביותר בעולם המוזיקה הטורקי. במשך ארבעה שבועות רצופים היה השיר במקום השני במצעד, תוך שבשבוע החמישי שלו הצליח להעפיל על הלהיט "Kendime Sardım" של אוגוסהן קוץ' שהיה בפסגת המצעד במשך שמונה שבועות רצופים. כמו כן, חסמה זהרה עם "Cennetten Çiçek" את השיר "Bela" של האנדה ינר, תוך שהשני מביניהם ("Bela") נשאר במקום השני מבלי שהצליח לכבוש את פסגת המצעד.
קרב אג'נדיין
לאחר הקרב
קרב אג'נדיין הוציא את רוח הלחימה ממפרשי הצבא הביזנטי, והביא לשינוי במדיניות והאסטרטגיה הביזנטית במקום להיכנס לעימות בשדה הקרב חזרו הביזנטים לטקטיקה של היתקלויות שתפקידם להתיש את כוחו של היריב. לצורך מימוש מדיניות זו נסמכו הביזנטים על עומק השטח וקווי הגנה מבוצרים, מתוך תקווה כי הצבא הערבי יתיש עצמו בלחימה בלתי פוסקת. אסטרטגיה זו, שבדרך כלל הוכחה כיעילה בעיקר כנגד פושטים איבדה את עוקצה במאבק מול הפולשים המוסלמים, שהיו בעלי מוטיבציה גבוהה. לקחי הקרב לא נלמדו והעימות הגדול הבא - קרב הירמוך הביא להשמדת הצבא הביזנטי ואובדן הלבנט.
התבוסה באג'נדיין הכתה בתדהמה את הממשל האזרחי והכנסייתי הביזנטי שלא היה ערוך להתמודד עם פלישה עוינת שערערה אל החיים וניתקה רווי אספקה ותקשורת. הרקליוס עזב את בסיסו בחומס ועבר לאנטיוכיה עדות ברורה לטלטלה שעברה האימפריה הביזנטית.
שוד ימי במצר מלאקה
שוד ימי במצר מלאקה מהווה איום על בעלי אוניות וספנים המשיטים ספינות לאורך נתיב המים בן ה-800 קילומטרים. שודדי ים תקפו ספינות בנתיב זה כבר במאה ה-15, והם פועלים בו גם כיום. על פי ה-IMB (הלשכה הימית הבינלאומית - International Maritime Bureau) הצליחו סיורים ימיים מתואמים של אינדונזיה, מלזיה וסינגפור, ואבטחה משופרת על כלי השיט לצמצם במידה משמעותית את השוד הימי בשנים האחרונות.
הגאוגרפיה של מצר מלאקה מסייעת למלאכתם של שודדי הים. המצר היה, ועודנו מעבר ימי חשוב בין הודו לסין, שנעשה בו שימוש רב לתעבורה ימית מסחרית. בתקופה המודרנית התרחב השימוש בו והוא הנתיב בו עובר הסחר בין אירופה, ויצואניות הנפט של המפרץ הפרסי לבין הנמלים השוקקים של מזרח אסיה. המצר צר, כולל אלפי איונים, ונשפכים אליו נהרות רבים, תנאים אידיאליים לשודדי ים להתחבא ולהתחמק מהניסיונות ללכוד אותם.
היסטוריה
שוד ימי במצר מלאקה בנוסף לאינטרס הכלכלי המניע את השוד הימי הייתה גם כלי פוליטי חשוב. שליטים הסתמכו על שודדי הים באזור על מנת לחזק את שלטונם. דוגמה אחת היה הנסיך מפלמבנג (עיר היסטורית בסומטרה), הסולטאן פראמסוורה (Parameswara; 1414-1344). הנאמנות של הפירטים מבני האוראנג לאוט (Orang Laut) לפראמסוורה מנעה משליטים סמוכים לכבוש שטחים מממלכתו ובסופו של דבר הוא ייסד את סולטנות מלאקה. בין המאה ה-15 למאה ה-19 שיחק המצר תפקיד מרכזי במאבקי הכוח הפוליטיים של דרום-מזרח אסיה. מלבד המעצמות המקומיות כללו השחקנים גם מעצמות קולוניאליות כדוגמת פורטוגל, הולנד, ובריטניה. שרידים לנוכחות אירופאית זו, מצויים כיום בקברים התת-מימיים של כלי שיט שאבדו בסופות, במעשי שוד ימי, בקרבות וכתוצאה מספנות גרועה. אלו מפוזרים בייחוד בים סין הדרומי ובמצר מלאקה.
כאשר הגיעו מתיישבים אירופאים לאזור במאה ה-18 וה-19 התגבר השוד ימי במצר. הסיבה העיקרית להגעת האירופאים הייתה הרצון לשלוט על המסחר המשתלם בתבלינים. צ'ארלס קורן (Charles Corn) מחבר הספר "ניחוחות גן העדן: סיפור המסחר בתבלינים" (The Scents of Eden: A Narrative of the Spice Trade) כתב כי "תבלינים הניעו את הכלכלות בעולם באותם ימים כפי שנפט מניע אותם כיום".
התעבורה המסחרית המתגברת שעברה במצר ומצבם הכלכלי המעורער של התושבים המקומיים הניעו רבים לעסוק בשוד ים. בשוד ימי השתמשו לעיתים כצורה של התנגדות פוליטית לקולוניאליזם. מרבית שודדי הים היו מבני הלאנון (Lanun) במאלאית: "שודד", ילידים שחיו בכפרים לאורך החופים. שודדי ים סינים, שגורשו מסין של שושלת צ'ינג השתתפו גם הם בשוד ספינות סוחר.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 החליטו בריטניה והולנד, המעצמות הקולוניאליות ששלטו באזור, לחסל את השוד ימי הגואה. הם סימנו קו הפרדה לאורך המצר, כשכל צד אחראי למלחמה בשודדי הים בצד שלו של קו ההפרדה. קו הפרדה זה נהיה ברבות הימים הגבול בין מלזיה לאינדונזיה במצר. פטרולים תכופים וטכנולוגיה ימית טובה יותר בנוסף לשיפור ביציבות המדינית ובתנאים הכלכליים באזור, אפשרו למעצמות האירופאיות להפסיק את השוד הימי באזור עד לשנות ה-70 של המאה ה-19.
רקע
כ-40% מהסחר העולמי עובר כיום במצר מלאקה, בעיקר נפט מהמפרץ הפרסי לסין ולכלכלות המשגשגות האחרות של דרום-מזרח אסיה ומוצרים מוגמרים מהן למזרח התיכון ולאירופה. כ-50,000 ספינות עוברות במצר מדי שנה. הכמות הגדולה של הספינות העוברות דרך המרחב המצומצם של מצר מלאקה (בנקודה הצרה ביותר מגיע רוחב המצר ל-2.8 ק"מ בלבד) מקילה על פירטים לאתר קורבנות פוטנציאליים.
בתחילת המאה ה-21 החמירה בעיית השוד הימי במצר מלאקה. ב-2004 התבצעו בעולם 325 תקיפות וניסיונות תקיפה של שודדי ים, מתוכן התבצעו תשעה במים הטריטוריאליים של מלזיה, שמונה במים הטריטוריאליים של סינגפור ו-93 במים הטריטוריאליים של אינדונזיה. אופי התקיפות נע משוד מזומן ורכוש אישי של ספנים, שוד הסחורות שבבטן הספינות, גנבת חלקי מנועים, ועד חטיפה מאורגנת תמורת דפי כופר. ב-2005 הוסיפה חברת החיתום לוידס של לונדון אזור זה לרשימת אזורים בסיכון מלחמתי, הכרזה שהוסיפה עוד אחוז לפרמיה על ביטוח המטען העובר במצר. אבל בסופו של דבר סך כל הנזקים הישירים משוד ימי והנזקים העקיפים (עליית דמי הביטוח והוספת אמצעי אבטחה לספינות) היו מוגבלים ביחס לסך הסחר שעבר במצר, והם לא הרתיעו את חברות הספנות.
שודדי הים המודרניים
שוד ימי מודרני מסווג לשלוש קטגוריות:
הלחימה בשוד הימי
בתגובה להגברת מעשי השוד הימי הגבירו שלוש מדינות האזור, אינדונזיה, מלזיה וסינגפור את המאמצים לפטרל במצר באמצעות מטוסים וספינות על מנת לרסן את השוד הימי, ואחר כך הצטרפו אליהם תאילנד והודו העושה שימוש במל"טים. סינגפור הייתה מעוניינת בתמיכה בינלאומית במאמצים אלו, אבל מלזיה ואינדונזיה התנגדו להתערבות בינלאומית. על פי דיווחי הלשכה הימית הבינלאומית מרבית הפירטים באזור הם מאינדונזיה, אם כי מבין מדינות האזור דווקא הצי האינדונזי הוא המצויד פחות מאחרים להילחם בשוד הימי. המאמצים נשאו פרי והמגמה החלה להתהפך. ב-2005 דיווחה הלשכה הימית הבינלאומית על 79 מקרי תקיפה וב-2006 על 50. באותה שנה ביטלה לוידס את ההכרזה על המצר כאזור בסיכון מלחמתי. באוקטובר 2007 דיווחה הלשכה שאינדונזיה ממשיכה להיות האזור שבו מתרחשים מעשי התקיפה הרבים ביותר של שודדי ים, 37 מאז ינואר 2007, אם כי מדובר בשיפור מול תשעת החודשים המקבילים ב-2006.
בנוסף לפטרולים אוויריים וימיים נעשה שימוש בטכנולוגיה במלחמה נגד הפירטים. לדוגמה, הדוח השנתי של הלשכה הימית הבינלאומית לשנת 2006 מציין שמאז 2004 הותקנו בספינות בנפח של 500 טון ומעלה מערכות אתראה ואבטחה. מערכות האבטחה כוללות מכשירים המשדרים את מיקומה המדויק של הספינה. יתר על כן, הפדרציה של איגודי בעלי ספינות אסייתים (Fasa - ראשי תיבות של Federation of Asian Shipowners' Associations) הקימה מאגר נתונים על מנת לספק מידע מעודכן על המקומות שבהן התבצעו תקיפות, סוג התקיפות, ותוצאת התקיפות. המערכת, "מרכז שיתוף מידע" (ISC - Information Sharing Centre), הוא אחת התוצאות מברית בין 14 מדינות להילחם בשודדי הים. השר לתחבורה של סינגפור הכריז כי "שוד ים הוא בעיה חוצה מדינות וזו הפעם הראשונה שהוקם גוף בינלאומי שייעודו הבלעדי הוא להילחם בבעיית השוד הימי באסיה".
אלכסנדר ליאפונוב
אלכסנדר מיכילוביץ' ליאפונוב (ברוסית: Алекса́ндр Миха́йлович Ляпуно́в; 6 ביוני 1857 - 3 בנובמבר 1918) היה מתמטיקאי ופיזיקאי רוסי. נודע בעיקר בזכות פיתוח התחום של תורת היציבות עבור מערכות דינמיות ובזכות הוכחת משפט הגבול המרכזי.
ביוגרפיה
ליאפונוב נולד בירוסלבל ששכנה באימפריה הרוסית. אביו, מיכאיל ליאפונוב, היה אסטרונום. אחיו, סרגי ליאפונוב, היה מלחין ופסנתרן. בשנת 1863 אביו פרש מן האקדמיה והתמקם יחד עם משפחתו בנחלה השייכת למשפחת אשתו במחוז סימבירסק (אוליאנובסק, כיום). לאחר מותו של אביו ב-1868 האחריות לחינוכו של ליאפונוב עברה לידי דודו. במשפחת דודו למד ליאפונוב יחד עם קרובת משפחתו ואשתו לעתיד נטליה רפאילובנה. בשנת 1870 עברו ליאפונוב ומשפחתו אל ניז'ני נובגורוד. את לימודיו בגימנסיה הוא סיים בהצטיינות בשנת 1876.
בשנת 1876 ליאפונוב החל ללמוד במחלקה למתמטיקה פיזיקלית הנמצאת באוניברסיטת סנקט פטרבורג, אך לאחר כחודש עבר ללמוד במחלקה למתמטיקה של האוניברסיטה, שם פעלו באותה העת אישים כדוגמת פפנוטי צ'בישב ותלמידיו אלכסנדר קורקין ואיגור זולוטרב. את עבודתו הראשונה כתב ליאפונוב תחת הדרכתו של הפרופסור למכניקה ד.ק בובילב. בשנת 1880 ליאפונוב קיבל מדליית זהב על עבודתו בתחום ההידרוסטטיקה, ועבודה זו הייתה הבסיס לפרסומו המדעי הראשון שעסק ב"שיווי המשקל של גוף כבד הנמצא בנוזל כבד הכלול בכלי בעל צורה קבועה ועל הפוטנציאל של הלחץ ההידרוסטטי". ליאפונוב השלים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1880.
תחום מרכזי במחקריו של ליאפונוב כלל יציבות של סיבוב מסה נוזלית בתוספת בדיקת אפשרויות ליישומים אסטרונומיים. נושא זה הוצע על ידי ליאפונוב וצ'בישב כנושא עבודת המאסטר, אותה הגיש בשנת 1884 עם הכותרת "יציבות של אליפסואידים עבור נוזלים בסיבוב". בסתיו של שנת 1885 ליאפונוב עבר לאוניברסיטת חרקוב שם מונה לראש מחלקת המכניקה באוניברסיטה. בחופשת החורף של שנת 1886 ליאפונוב חזר לסנקט פטרבורג על מנת להינשא לנטליה רפאילובנה. בשנת 1888 החל לפרסם חומרים מעבודתו על יציבות של תנועה דינמית. עבודות אלו הובילו לעבודת הדוקטורט המפורסמת שלו: "הבעיה הכללית של יציבות בתנועה" (באנגלית: "The general problem of the stability of motion"). ההגנה על עבודת הדוקטורט נעשתה באוניברסיטת מוסקבה באוקטובר של שנת 1892, עם ניקולאי ז'וקובסקי כבוחן. חיבור זה יחד עם התזה תורגם גם לצרפתית. בשנת 1893 קודם ליאפונוב לדרגת פרופסור-חבר באוניברסיטת חרקוב.
בשנת 1902 חזר ליאפונוב לאוניברסיטת סנקט פטרבורג לאחר שמונה לפרופסור מן המניין במחלקה למתמטיקה שימושית. בשנת 1908 הוא לקח חלק בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים שהתקיים ברומא. כמו כן בתקופה זו הוא היה שותף בפרסום עבודות נבחרות של לאונרד אוילר.
ביוני של שנת 1917 עברו ליאפונוב ואשתו לאודסה בעקבות מחלת השחפת ממנה סבלה אשתו. על אף המעבר מצבה של אשתו החמיר והיא נפטרה באוקטובר של שנת 1918. ביום פטירתה של אשתו ליאפונוב ניסה להתאבד באמצעות יריית כדור אקדח בראשו. הוא נפטר כשלושה ימים לאחר מכן ביום בו נערכה לווית אשתו. במכתב שהשאיר ביקש להיקבר יחד עם אשתו.
עבודתו
ליאפונוב תרם בכמה תחומים, כגון משוואות דיפרנציאליות, מערכות דינמיות ועוד. עיקר עבודתו התמקדה ביציבות של נקודת שיווי המשקל עבור תנועתן של מערכות מכניות והשפעת הכבידה על חלקיקים. במסגרת עבודתו פיתח ליאפונוב מספר שיטות קירוב חשובות. בעבודה משנת 1899 פיתח ליאפונוב את האפשרות להגדיר יציבות עבור מערכת המורכבת ממספר משוואות דיפרנציאליות רגילות. נוסף על כך הוא יצר את התאוריה המודרנית עבור יציבות של מערכות דינמיות.
מספר עקרונות מתמטיים נקראים על שמו, כגון אקספוננט ליאפונוב ויציבות במובן ליאפונוב.
חולד מזרח-תיכוני
חולד מזרח-תיכוני (שם מדעי: Spalax ehrenbergi) הוא מין של חולד ממשפחת החולדיים, החי במזרח התיכון וייתכן שמצוי גם בישראל. למרות זאת הוא אינו חלק מהמינים של "חולד ארץ ישראלי".
בטבע החולד מצוי במזרח התיכון במצרים, עיראק, טורקיה ולאורך הלבנט הכולל את סוריה, לבנון, ירדן וכנראה גם בישראל. עם זאת ייתכן שמדובר במינים של חולדים ארץ ישראלים שנחשבו בעבר כתת-מינים של מין זה.
החולד חיים מתחת לקרקע בסביבות של מישורים, שדות לחים וחורש ים-תיכוני והוא יכול להתחפר עד לעומק של 80 מטרים מתחת הקרקע, בסביבה דלת חמצן. החולדים מתרבים במהירות ועלולים לגרום לפגיעה בבית גידולם עקב אכילתם ההרסנית והרגלי החפירה ההורסים שורשי צמחים רבים.
כסניה פמפילובה זילברברג
כסניה פמפילובה זילברברג (ברוסית: Ксения Ксенофонтовна Зильберберг 20 לספטמבר 1885 – 9 באפריל 1957) הייתה פעילה ציונית, סופרת ועיתונאית ישראלית נוצריה, ילידת רוסיה אשר עלתה לישראל והתיישבה בקיבוץ נען.
בתה כסנצ'יקה (מרינה) זילברברג סרני נישאה לאמיליו סרני, אחיו של אנצו סרני. נכדתה הסופרת היהודייה־האיטלקייה קרלה סרני כתבה את הרומן "משחק הממלכות" על אביה ואחיו אנצו סרני וכן על סבתה כסניה.
זילברברג הרבתה לכתוב ב"מבפנים" וב"דבר הפועלת" בעיקר על אנשי המהפכה ועל הספרות הקלאסית הרוסית וכן על מעמד האשה בספרות הקלאסית ספרה הראשון "עם דורי" יצא לאור ב-1957, זמן קצר לפני מותה בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ביוגרפיה
כסניה פמפילובה נולדה בשנת 1881 בקרים, רוסיה, למשפחת אצילים פרבוסלבית. אמה מריה דמיטרייבנה פמפילובה (סטרוגנובה) ואביה קסנופון ניקולאביץ' פמפילוב. בגיל 11 נכנסה לגימנסיה בסימפרופול, אז התחברה עם נערות יהודיות והחלה להתעניין ברעיון הציוני.
פעילות מהפכנית ברוסיה
ב-1901 נסעה למוסקבה על מנת ללמוד באוניברסיטת מוסקבה. שם הייתה מעורבת במהפכת הסטודנטים בפברואר 1902 שהשפיעה על מהפכת 1905. בהפגנה זו חברו יחד סטודנטים ופועלים. הם התבצרו באוניברסיטה, חסמו את האולמות בשולחנות ובספסלים כדי שלא יאסרו אותם, נאמו ושרו. הדרישות העיקריות היו חופש השביתה, ביטול החוקים המאפשרים רק לעשירים ללמוד באוניברסיטה, וקבלת נשים לאוניברסיטה כסטודנטיות מן המניין, ולא רק כמשתתפות בקורסים אחדים. כסניה נבחרה לנאום והייתה האשה הראשונה בתולדות אוניברסיטת מוסקבה שהורשתה לשאת דברים.
אוקמולינסק
עונשם של משתתפי השביתה היה הרחקתם ממוקדי הפעילות, ומאות סטודנטים, כולל כסניה פמפילובה ולב זילברברג הוגלו לחמש שנים לאוקמולינסק. היה זה לאחר שנסללה מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, וחלק מהדרך עשו הסטודנטים במסע ברכבת, לאחר מכן ברגל, בעגלות, בסירות עד שהגיעו לתחנת ביניים בבית הכלא האלכסנדרובסקי.
בגיל 21, במהלך פעילותה בפלוגה הלוחמת של הסוציאל-רבולוציונרים הכירה את לייב זילברברג. הוא היה ממשפחה יהודית שהתנצרה, והשניים נשאו. זילברברג היה ראש "הפלוגה הלוחמת" של הסוציאל-רבולוציונרים, הגוף שביצע פיגועים קטלניים באישי המשטר הצארי. בבית הכלא היה לב זילברברג אחד המנהיגים. הוא ארגן קופה לעזרה הדדית, מטבח משותף וספרייה. כסניה ערכה רישום וקיטלוג של כל הספרים שנאספו מהסטודנטים. באוקמולינסק נישאו, וביתם היה לזירת ויכוחים של הסטודנטים הגולים. שם התחזקה השקפתם שיש למגר את המשטר המושחת בכוח.
פעילות נגד המשטר במוסקבה
ב-1903 הם שוחררו והורשו לשוב לרוסיה תחת פיקוח. הם החליטו להמשיך לפעול נגד המשטר, למרות הסכנות הכרוכות בכך. מכיוון שנאסר עליהם לחיות בערים ראשיות, הם פעלו במחתרת בעיר שדה, אך נתפסו שנית. בהמשך הם עקרו למערב אירופה, תחילה לבלגיה, שם התחזה לב לסטודנט במכון האלקטרו-טכני, וכסניה – לסטודנטית לכימיה באוניברסיטת לייז'. דירתם שימשה מעבדה לייצור דינמיט, וכסניה נהגה להכין את הפצצות בעצמה. ב-1904 השתתפה כסניה בוועידת המפלגה בשווייץ, ולאחר מכן לקחה חלק בארגון דפוס מחתרתי וטיפלה במשלוח החומר בחשאי לרוסיה. בפעולותיה במפלגה התיידדה גם עם פנחס רוטנברג, לימים מקים חברת החשמל בארץ-ישראל. ב-1906 נולדה בתם כסניוצ'קה. בתחילה נמסרה הילדה לסבתא, על מנת שכסניה תוכל להמשיך בפעילותה.
הוצאתו להורג של לב
במכתב ביקש מכסניה שתפסיק לעסוק בפעילות ותגדל את בתם במסירות ואהבה. את המכתב שמרה כסניה בתליון על צווארה. לאחר מותו נמלטה עם בתה למערב, וחייתה בצרפת ובאיטליה שם פגשה יהודים רבים, ציונים, חלקם היו כבר בארץ ישראל. שמה התוודעה למה שקורה בארץ ישראל, בייחוד בקיבוץ והתלהבה.
המעבר לאיטליה
ב-1911 כשמלאו לבתה חמש, עברו השתיים לאיטליה, והתגוררו בדירה קטנה ברומא. לפרנסתה ארחה בדירתה אורחים והייתה מבשלת לסטודנטים, למהגרים וגולים מרוסיה, ולסופרים ועיתונאים איטלקים. פעילי הקהילה הציונית ברומא, ביניהם דנטה לאטס, באו לביתה על מנת לפגוש נציגים מישראל שלמדו באיטליה או מילאו שליחות. ביניהם היו גם משה בילינסון ויעקב צור. היא גילתה עניין רב בסיפורים על ארץ-ישראל ועל העם היהודי ממנו הגיע בעלה. תיאוריהם על ארץ הקודש, ועל הנופים שהכירה מהברית החדשה, ועל החברים הבונים חיי שיתוף ועבודה עניינו אותה מאד. בהדרגה התחזקו בה המחשבות שכדי להמשיך את צוואת בעלה, עליה להתקרב לשורשים שמהם ניתקה משפחתו ולעבור לגור בארץ ישראל. דרך בלינסון ולאטס התוודאה גם לרחל ינאית ויצחק ובן צבי וברל כצנלסון. היה זה בלינסון שהשיג לה סרטיפיקט לעלות לארץ ישראל.
מות בתה
שנים ספורות לפני מלחמת העולם השנייה הפסיקה בתה כסניצ'קה-מרינה את הקשר עם אמה במצוות המפלגה הקומוניסטית. במכתב הודיעה לאמה שעליהן לנתק כל קשר, ותירצה זאת שכך פעלה גם אמה כאשר הפקידה אותה בידי סבתא, כלומר שזאת הדרך הנכונה למי שמתמסר למאבק חברתי. "הן תדעי כי אני פועלת בשורות המפלגה הקומוניסטית... פעולתי היא מרכז חיי, כשם שהיא מרכז חייו של אמיליו. הפעולה חשובה לנו מן המשפחה, מן הילדים... אילו צריך היה שאעזוב אותם ואלך למקום אחר, הייתי עוזבת אותם... במעמקי נפשך אין את יכולה שלא לשמוח על שכל מאמצייך לעשות אותי אדם, לא רק שלא כלו לריק אלא הביאו את אשר ראוי לך ולאבי... אני יודעת שלא רק תתקוממי נגד החלטתי אלא גם תתגאי בעוז רוחי... אני לא אכתוב לך, ואת לא תכתבי לי אבל הן את יודעת שאת אמי ותהיי לי תמיד אמי וכל אהבתי."הקשר נותק, וכשכסניה שחיה בנען רצתה בזמן מלחמת העולם השנייה לקבל ידיעות על משפחת בתה באיטליה, הייתה הולכת ברגל מנען לגבעת ברנר לראות את המכתבים שהתקבלו במשפחת סרני.
בראשית שנות החמישים חלתה בתה במחלה ממארת, וכסניה באה לטפל בה על ערש דוואי בבית החולים בלוזאן, שווייץ.
מותה והלווייתה
בהלווייתה השתתפו רעיית הנשיא, רחל ינאית בן-צבי, שר הפנים, ישראל בר-יהודה, דוד כהן, חברי מזכירות הקיבוץ המאוחד –יצחק טבנקין, יוסף שכטר, בני מרשק, אהרן ציזלינג ועוד.
היא קבורה בבית הקברות בקיבוץ נען.
כתיבתה העיתונאית
כסניה פרסמה מסות ורשימות ב"מבפנים", "העבר", "דבר הפועלת", "במעלה", "דבר" ו"דבר לילדים". ברשימותיה עסקה בדמויות אנשי המהפכה ברוסיה, אנשי רוח וספרות, בעיקר הספרות הרוסית הקלאסית. בכתיבתה ניסתה לקרב את הקוראים לתרבות הרוסית שרבים גדלו על ברכיה. במסה מפורטת על פושקין ציינה את השפעתו על הסופרים הצעירים. בעיקר התפעלה מכך שפושקין תיאר את החיים של העם הרוסי הפשוט, והרס את הדעות הקדומות על עם נחשל. היא הזכירה את מסותיו של בלינסקי, אבי הביקורת החברתית בספרות הרוסית, שקבע כי פושקין היה ליצירה הרוסית מה שפטר הגדול היה למדינה הרוסית – מנפץ הישן ויוצר החדש.
כסניה כתבה מסה על צ'רנישבסקי, שספרו "מה לעשות" גרם שינוי מהותי בתפישות ששלטו במחשבה הרוסית במאה ה-19, והוציא נשים מתוסכלות מהתלות המסורתית באב ובבעל. מכיוון ששחרור האשה היה קרוב לה מנעוריה, כתבה גם על ורה פיגנר, המהפכנית מדור הנרודניקים, שישבה בכלא עשרים שנה וחזרה לפעולות מחאה גם לאחר שהשתחררה. במאמר מנתה את עיקרי תנועת "הירידה אל העם" שעיצבו לא רק את חייה של פיגנר אלא גם את חייה שלה.
רחל כצנלסון שזר, שערכה במשך שנים את "דבר הפועלת", הדגישה את יחסה של כסניה לפועלת העברייה, וציינה שגם לפני שהופיע ספר זיכרונותיה "עם דורי" הכירו אותה קוראי העברית כסופרת, שרשימותיה היו בחלקן מסות מקיפות.
ספרה – עם דורי
ב-1957, זמן קצר לפני מותה, יצא ספרה "עם דורי", ספר זכרונות שעסק בשפחתה בקרים, סיפר על אבות אבותיה הקוזאקים, הוריה שהיו מורים כפריים, ומספר את סיפור בני דורה, אלה שהקריבו את חייהם האישיים למרד בשלטון מושחת. "עם דורי" מבטא את הולדתה של התסיסה העממית שהובילה למהפכת 1905, ומזכיר הרבה רבולוציונרים שהכירה אישית, ותיארה בהערכה ואהבה. הספר מעלה גם את התרשמותה של כסניה מהספרות הרוסית שהשפיעה עליה, המוזיקה שאהבה, והנופים של מרחבי רוסיה הענקית, מקרים עד סיביר, בעונות השנה המתחלפות.
משחק הממלכות
נכדתה, קלרה סרני, סופרת, הוציאת את הספר "משחק הממלכות". במהלך חייה היא לא ידעה כמעט דבר על כסניה ובני המשפחה בארץ. כתיבת הספר נעשתה בעקבות מסעה לארץ ישראל מסע אשר הציג בפניה את שורשיה המשפחתיים. היא ביקרה בקיבוצים, בארכיונים שונים, נפגשה עם עדה סרני (דודתה) ועם יוצאי איטליה שהכירו את הוריה וסביה, ואף באה לבית הקברות בנען, לקברה של סבתה. כשנשאלה איזו דמות מכל קרובי המשפחה יקרה לה ביותר, השיבה שזו סבתה כסניה, שזרמה עם החיים, חיתה את החלום המהפכני בדרכה, ולא השתעבדה לדוגמות הרסניות. גם את דחף הכתיבה, אמרה, ירשה מכסניה. הספר, מתאר שלושה דורות במשפחת סרני. באיטליה הפך הספר לרב-מכר ובבתי ספר רבים נהפך לספר לימוד. הספר תורגם לעברית על ידי מירון רפפורט (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995).
Beautiful (שיר של אמינם)
ביקורת
השיר קיבל ביקורות אוהדות ונחשב להיות השיר הכי טוב באלבום Relapse. המגזין רולינג סטון אמר על השיר כי הוא "בלדה השראתית עם ביצוע נוגע ללב". פיצ'פורק טענו כי "Relapse hits something of a stride with 'Beautiful'". השערות רבות עלו בנוגע למי שר את פזמון השיר, עם השערה כי פאול רודג'רס שר אותו. "Beautiful" דורג ב-"Top 40 single" של בילבורד הוט 100. בנוסף, השיר הגיע למצעד הסינגלים הבריטי בתאריך ה-17 במאי 2009 במקום 38 ואז הועלה למקום 31 ודורג בהמשך אחרי שיר אחר של אמינם, "We Made You", מאז השיר הגיע לשיאו בדירוגים למקום ה-12. שיר זה הפך לשיר מספר 21 הכי טוב של אמינם מתוך Top 40 Single של אמינם בבריטניה. בארצות הברית, השיר דורג במקום ה-17 בבילבורד הוט 100.
וידאו קליפ
הווידאו נפתח עם המילים "in 1950, Michigan was 1 of 8 states in America that collectively produced 36% of the world's GNP" ו-"Detroit was the greatest manufacturing city in the world." לאחר מכן הקטע נקטע ומראה איך העיר נראית כיום, כאשר אמינם הולך דרך שלושה מבנים נטושים מאותה התקופה: התחנת המרכזית של מישיגן, התחנה ליצרני מכוניות הקודמת, ואצטדיון הטייגר, עם עוד דמויות נוספות בכל מבנה, הכוללות אישה זקנה עם מזוודה, מספר פועלים המחזיקים בתיבות העבודה עם הכלים שלהם וקבוצת בייסבול שכונתית. עם זאת, השיר המקורי כולל שלושה בתים, ובווידאו ישנם רק שני בתים. ישנן שתי גרסאות לשיר זה, האחד ארוך יותר ללא צינזור מילים, והשני הקצר יותר עם הווידאו עם צנזור מילים. בינואר 2016.
הצוות שהשתתף בעשיית השיר
קרדיטים לאנשים הבאים שלקחו חלק בעשיית השיר והאלבום Relapse.
אופנת יוניסקס
אופנת יוניסקס (באנגלית: Unisex Fashion) הוא מונח כללי שנטבע בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, ומתייחס לסגנון לבוש והופעה המטשטשים את גבולות המגדר ויוצרים נייטרליות מגדרית. בגדים ואביזרים שכלולים באופנה זו מעוצבים באופן שמותאם לשני המינים, ומיועדים לנשים וגברים כאחד.
הגדרה
המונח יוניסקס נטבע בארצות הברית בשנת 1968, וככלל מתאר סגנון לבוש המטשטש וחוצה גבולות מגדריים תוך שאיפה לייצור מראה אנדרוגיני. להתפתחותו של הסגנון הובילו מספר שינויים חברתיים שהתחוללו במערב במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. הבולטים שבשינויים אלה היו ראשיתו של הגל השני של הפמיניזם ועליית התנועה לשחרור האישה אשר קראו תיגר על נורמות מסורתיות בכל תחומי החיים, וביניהם האופנה, ושאפו למגר את דימויי הגבר המאצ'ו והאישה השברירית.
עם זאת חשוב לציין שהיבטים של אופנת יוניסקס הופיעו גם בתקופות מוקדמות יותר. היבטים אלה באו לידי ביטוי בעיקר בלבוש נשי ששילב פריטים וגזרות מלבוש גברי, כגון מכנסיים ועניבות, אך כך גם באביזרי אופנה, תכשיטים ועיצובי שיער.
המאה ה-19
עדויות ראשונות לאופנת יוניסקס ניתן לראות בשלהי המאה ה-19, במסגרת שינויי האופנה שהתחוללו כתוצאה מהשפעתה של התנועה לרפורמה בלבוש הוויקטוריאני אשר קידמה עיצוב של בגדים נוחים יותר לנשים. בתקופה זו, בתרבות המערבית יוחסו לנשים ולגברים תפקידי מגדר שונים. לגברים יוחס תפקיד אקטיבי, ואילו לנשים פסיבי, תפקיד של אובייקט המיועד למבט הגברי. חלוקה מגדרית זו באה לידי ביטוי גם בלבוש, וקיבעה את הנורמה לפיה על גברים ללבוש מכנסיים המאפשרים לנוע בקלות, ואילו על נשים ללבוש שמלות רחבות, ששמרו על צורתן באמצעות אביזרי לבוש כגון קרינולינה, אשר עקב קשיחותה ומשקלה הרב הגבילה את תנועתן של הנשים.
ניסיונות ראשונים לביסוס של תפקידים נשיים חדשים ואקטיביים יותר באמצעות לבוש הופיעו במאה ה-19 באנגליה ובארצות הברית. חברות בתנועת הנשים התחילו להביע את התנגדותן ללבישת מחוכים, וקידמו מעבר ללבוש נשי נוח יותר, שכולל נוסף לשמלות גם חליפות מכנסיים ומכנסי-חצאית המאפשרים עיסוק בספורט ובפרט רכיבה על אופניים. בבגדים אלה ניתן לראות דוגמאות ראשונות ללבוש יוניסקס. עם זאת רק נשים מעטות אימצו את רפורמת הלבוש בתקופה זו ושילבו בלבושן פריטי לבוש חוצי מגדר.
המאה ה-20
בשנות ה-20, נראו ביטויים בולטים יותר לאופנת יוניסקס באופנה המערבית. נשים שנאלצו לצאת מהבית ולהשתתף במשק היצרני במהלך מלחמת העולם הראשונה פיתחו סגנון לבוש ששיקף את מעמדן החדש ונגד את תדמית האישה התלותית שאפיינה את עולמן הישן. הן הפגינו את העצמאות החדשה שלהן באמצעות בגדים בסגנון "א-לה-גרסון", בתרגום מצרפתית "נערי". כדי להשיג מראה נערי, נשים נהגו להשטיח את החזה בעזרת חזייה דמוית תחבושת וללבוש שמלות שהסתירו את קו המותניים. אף על פי שזו לא הייתה אופנת יוניסקס במובנה הנוכחי, היה בה ביטוי לטשטוש של גבולות מגדריים. סגנון "א-לה-גרסון" נעלם לגמרי בשנות השלושים, ואת מקומו תפסה אופנה ממוגדרת יותר שהגיעה לשיאה בשנות ה-50 ושיקפה את החזרה לתפקידי מגדר מסורתיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60, חל שינוי בתפיסות חברתיות רבות ומושגים כגון גיל, מגדר ומעמד קיבלו משמעות חדשה. כתוצאה מכך חל שינוי גם באופנה, מעצבים התחילו להשתמש בבדים וחומרים חדשים ופיתחו סגנונות עיצוב ששיקפו את רוח התקופה. אחד מסגנונות אלה היה אופנת יוניסקס שהגיעה בתקופה זו לשיאה. המושג יוניסקס נטבע ב-1968, ותיאר טרנד באופנה שהופיע לראשונה בתצוגות אופנה בפריז. כמו כן בשנה זו חנויות רבות בארצות הברית הקדישו לאופנת יוניסקס אגפים נפרדים, אך אלה נסגרו עד 1970. בשנות ה-70, אופנת יוניסקס באה לידי ביטוי גם בעיצובים אנדרוגנים שנועדו לשני המינים, וגם בשילוב פרטי לבוש, גזרות, צבעים והדפסים, שאפיינו עד כה את האופנה הנשית, בלבוש גברי ולהפך. בתקופה זו גברים התחילו ללבוש הדפסים פרחוניים, גזרות צמודות ותכשיטים מגוונים. לעומת זאת נשים צירפו למלתחותיהן פריטים כגון טוקסידו, עניבות ונעליים גבריות.
שנות ה-80, לעומת זאת, התאפיינו באופנה ממוגדרת יותר. אם כי ביטויים לאופנת יוניסקס עדיין נראו בתצוגות האופנה הגדולות, כגון תצוגותיו של ז'אן-פול גוטייה בהן נראו גברים ונשים בטוניקות ומכנסי-חצאית זהים. בלבוש הנשי התבטא סגנון היוניסקס במקטורנים עם כריות כתפיים שהעניקו מראה של כתפיים רחבות וגבריות. בשנות ה-90, ביטויים לאופנת יוניסקס נראו בעיקר בבגדי ספורט ובלבוש יומיומי שנקרא גם "קז'ואל". למרות שהמיגדור בבגדים התגבר ובא לידי ביטוי באופן מובהק גם באופנת ילדים, רשתות ביגוד פופולריות, כגון GAP, שיווקו חולצות טי, מכנסי ג'ינס, סוודרים וסווטשירטים בגזרות אחידות לגברים ולנשים, כפי שעשו זאת עוד בשנות ה-70 וה-50.
המישור (סדרת טלוויזיה)
המישור (באנגלית: The Level) היא סדרת פשע בריטית ששודרה ברשת ITV החל ב-30 בספטמבר 2016. הסדרה בת ששת הפרקים מתמקדת בסמלת בילוש ננסי דוולין (קרלה קרום), בלשית ביחידת הפשע הלאומית, שמוצבת במחלקת חקירות פליליות של המשטרה בברייטון כדי לחקור את רציחתו של פרנק לה סו (פיליפ גלניסטר), איש עסקים מפוקפק שאיתו היה לה קשר בעבר. מכיוון שננסי הייתה נוכחת בזירת הרצח, היא מתאמצת להסתיר את מעורבותה, בעוד היא נמצאת תחת עינה הפקוחה של פקד מישל ניומן (לינדזי קולסון). הסדרה צולמה בעיקר ברחובות ברייטון. נתוני הצפייה של הסדרה היו גבוהים, והשחקנית קרלה קרום רמזה על אפשרות להפקה של עונה שנייה.
תקציר עלילה
פרנק לה סו (פיליפ גלניסטר), איש עסקים מפוקפק, קובע פגישה עם סמלת בילוש ננסי דוולין (קרלה קרום), בלשית ביחידת הפשע הלאומית, שהגנה עליו מתביעות בהזדמנויות אחדות. אבל פגישתם נקטעת כשמגיע למקום אדם לא ידוע שיורה למוות בפרנק. ננסי נפגעת מרסיס של כדור. מחלקת החקירות הפליליות של משטרת מזרח סאסקס מתחילים לחקור את הרצח. פקד בילוש מישל ניומן מקצה את ננסי דוולין לטיפול בחקירה, כשהיא אינה מודעת לכך שננסי הייתה נוכחת בזירת הרצח. שותפה לחקירה של דוולין הוא סמל בילוש שון "גאנר" מרטין (נואל קלארק), אבל בשל החיכוכים בין השניים ניומן מזמנת את הבלש קווין או'דאוד (רוב ג'יימס-קולייר) להצטרף לחקירה.
ננסי מתאמצת להסתיר את מעורבותה בפעילותו של פרנק. ידידותה עם בתו של פרנק, היילי (לורה האדוק), מקשה יותר על מצבה. עד מהרה מתברר שיש חפרפרת בין אנשי צוות החקירה. ננסי חושדת שגאנר הוא המדליף, אבל ערב אחד בהיותה בחדר המלון של או'דאוד היא מגלה תצלומי מעקב שנעלמו מוקדם יותר באותו יום. כשהיא מתמודדת עם הלחצים של החקירה, ננסי נאלצת לעזור לאמה, תרזה (סוזן פאקר), שסובלת ממחלת נפש. היא מגלה שאמה הסתירה ממנה סוד במשך עשרים שנה - את העובדה שננסי היא בתו של פרנק.
דייוויד פוסטר וולאס
דייוויד פוסטר וולאס (באנגלית: David Foster Wallace; 21 בפברואר 1962 - 12 בספטמבר 2008) היה סופר אמריקאי שזכה בפרסים ספרותיים רבים. הרומן פרי עטו "Infinite Jest" בן 1,079 העמודים נכלל ברשימת השבועון "טיים" כאחד ממאה הרומנים הגדולים (שראו אור בין השנים 1923–2006).
קורות חייו
דייוויד פוסטר וולאס נולד באית'קה שבמדינת ניו יורק. אביו דוקטור לפילוסופיה ואמו מורה לאנגלית. בנערותו היה שחקן טניס ודורג בין המקומות הגבוהים בליגת הנוער האמריקאית.
וולאס למד תואר ראשון באנגלית ובפילוסופיה, והתמחה בלוגיקה מודלית ומתמטיקה. על עבודת הגמר שלו בפילוסופיה זכה בפרס ע"ש גייל קנדי. עבודת הגמר שלו באנגלית הפכה מאוחר יותר לרומן הראשון שפרסם "The Broom of the System". בשנת 1985 סיים את לימודיו בהצטיינות, ובשנת 1987 סיים את התואר השני בכתיבה יוצרת, באוניברסיטת אריזונה. בשנים שלאחר מכן לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטאות ובקולג'ים שונים בבוסטון, אילינוי, ובלוס אנג'לס.
בשנת 1989, כשעבר מאריזונה לבוסטון, שקע בדיכאון ובדחפים אובדניים ובעקבות כך אושפז לטיפול פסיכיאטרי, והחל ליטול תרופה נוגדת דיכאון ששמרה על איזונו הנפשי בשנים הבאות. ביוני 2008 ניסה וולאס לשים קץ לחייו. בעקבות כך אושפז שוב בבית חולים פסיכיאטרי וקיבל טיפולים בנזעי חשמל. ב-12 בספטמבר יצאה אשתו מן הבית למספר שעות והשאירה את וולאס לבדו. כשחזרה בלילה גילתה כי התאבד.
יצירתו
המוות והפחד הקיומי הם נוכחים קבועים ביצירתו של וולאס. עם זאת, כתיבתו מאופיינת בהומור חריף ומיוחד ובתפיסת עולם עמוקה ובסיסית של חמלה. הוא מציג ביצירותיו התבוננות חודרת ומעמיקה על החיים המודרניים המערביים בכלל ועל החברה האמריקאית בפרט. בתוך מצבי קיצון של ניכור הוא מציג את הרגש העז, את החום האנושי ואת הכמיהה להכלה.
בראיונות עמו ציין וולאס את סרטו של דייוויד לינץ' קטיפה כחולה מ-1986 כסרט מכונן שהשפיע עליו השפעה מכרעת. הוא דיבר על הערצתו לסופר ג'ון בארת ועל השתחררותו מהשפעתו של בארת מאוחר יותר. הוא דיבר בהערכה על הסופר דון דלילו ועל כתביו המוקדמים של ג'ון אפדייק.
יצירתו אופיינה לעיתים כפוסט-פוסטמודרנית וכחלק ממגמת "הכּנוּת החדשה" (New Sincerity).
כתביו
רומנים
סיפורים קצרים
מסות ועיון
שאיופטרי
שאיופטרי (בהונגרית: Sajópetri) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית שאיופטרי קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-1,529 תושבים בשנת 1999 עד 1,394 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-8%).
בשאיופטרי חיו מעט יהודים ובמקום גם היה בית קברות יהודי שנהרס ועל גביו נבנתה שכונת מגורים.
שירותי הנהר של לונדון
חברת שירותי הנהר של לונדון (באנגלית: London River Services Limited) היא חברת בת של התאגיד הסטטוטורי Transport for London (TfL). היא אחראית על כלל תחבורת שיט הנוסעים בנהר התמזה בלונדון, בירת בריטניה. מלבד הפעלת מעבורת ווליץ', החברה לא מפעילה בעצמה סירות או שירותי שיט, אלא מעניקה רישיונות להפעלת תחבורה, סדירה ותיירותית, על ידי חברות פרטיות, ומפקחת על הפעילות. בשנת 2014 השתמשו 3.8 מיליון נוסעים בתחבורת הנהר הסדירה.
רקע
נהר התמזה שימש כנתיב תחבורה בלונדון במשך מאות שנים. הניסיון הראשון להסדיר את השיט בו התקיים בשנת 1197. במשך מאות שנים היה רק גשר אחד נטוי על הנהר בעיר - גשר לונדון - ודרך המעבר השגורה על פני הנהר הייתה באמצעות שיט בסירות. במאה ה-19 החל שימוש בספינות קיטור לשם הובלת נוסעים בנהר. באמצע המאה כבר השתמשו בתחבורה הסדירה בנהר כ-15 אלף איש ביום. עם עליית העומס התרבו תאונות השיט בנהר.
בניית גשרים נוספים על פני התמזה ומנהרות תחתיו כמו גם פיתוח תחבורת הרכבות הביאו לירידה במספר הנוסעים בנהר. שירותי התחבורה בנהר התמידו אל תוך המאה ה-20, שבמהלכה גם הופעלו בו ספינות כאוטובוסי מים, אך לאחר סגירת נמל לונדון בשלהי שנות השישים הצטמצמה פעילות שיט הנוסעים בנהר לשיט של ספינות תיירים.
בשנת 1997 השיק משרד התחבורה של בריטניה את פרויקט תמזה 2000, שכוון להחייאת שירותי תחבורת הנוסעים בנהר לקראת תחילת המילניום החדש. בעקבות זאת הוקמה בשנת 1999 חברת שירותי הנהר של לונדון. תפקידה בנוסף לניהול שירותי הנהר החדשים ופיקוח עליהם היה לשלב ביניהם לבין שירותי התחבורה האחרים של לונדון רבתי. במסגרת זו נעשה גם שימוש בשירותי הנהר במותג ובלוגו דומים למותגי התחבורה האחרים של תאגיד TfL ומתפרסמות מפות תחבורה בנהר בדומה למפות הרכבת התחתית ויתר שירותי התחבורה הציבורית במטרופולין.
השירותים
חברת שירותי הנהר מפעילה באמצעות רישיונות לחברות פרטיות שלושה סוגים של תעבורת נוסעים:
תשלומים
מערכת התשלומים לשירותי הנהר פועלת בנפרד ממערכת התשלומים המרכזית של שירותי התחבורה הציבורית האחרים בלונדון. תעריפי שירותי הנהר הם גם ככלל גבוהים יותר מאשר אלו של השירותים האחרים. חברות השיט הפרטיות מנהלות את מכירת הכרטיסים באופן עצמאי באמצעות דלפקים משלהן, ושכיח למצוא בסמוך למזח אחד מספר דלפקי כרטיסים של מספר חברות שונות. עם זאת, כרטיס התחבורה הלונדוני, ה-Oyster, מתקבל כאמצעי תשלום באוטובוסי הנהר.
מזחים
32 מזחים ממוקמים בגדות נהר התמזה בתחומי לונדון רבתי - 21 בגדה הדרומית ו-11 בגדה הצפונית. הם משמשים כתחנות נוסעים ומשרתים את התחבורה בנהר לכל סוגיה. אין שירות נהר המקשר בין כולם יחד. חברת שירותי הנהר מנהלת ישירות שמונה מהם.
חמישה מן המזחים (מסומנים בכוכבית) נפתחו בשנת 2000 לאחר שנבנו במימון נציבות המילניום של בריטניה במסגרת פרויקט תמזה 2000.
אלו המזחים לפי סדרם במורד הנהר (ממערב למזרח). המזחים בגדת הנהר הצפונית מופיעים מימין והמזחים בגדה הדרומית מופיעים משמאל:
20 מהמזחים ממוקמים בקרבת תחנות של קווי הרכבת הבינעירוניים ושל קווי הרכבת התחתית ורכבת הדוקלנדס, שנוסעי כלי השיט יכולים להשתמש בהם בדרכם אל המזחים ומהם.
מאוריציו קאגל
מאוריציו קאגל (בגרמנית: Mauricio Kagel 24 בדצמבר 1931 – 18 בספטמבר 2008) היה מלחין יהודי ארגנטינאי-גרמני. נודע בעניין שגילה בפיתוח הצד התיאטרלי של הביצוע המוזיקלי.
ביוגרפיה
קאגל נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה, למשפחה יהודית שנמלטה מברית המועצות בשנות ה-20 של המאה ה-20. קאגל למד מוזיקה, תולדות הספרות ופילוסופיה בבואנוס איירס. בשנת 1957 הגיע כמלומד לקלן, גרמניה, שם חי עד מותו.
בשנים 1960–1966 ושוב מ-1972 עד 1976 לימד בסמינר הקיץ הבינלאומי למוזיקה חדשה בדרמשטדט.
קאגל עסק בהוראה באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבאפאלו בשנים 1964–1965 כפרופסור לתאוריה של המוזיקה וכן באקדמיה לקולנוע ולטלוויזיה של ברלין כמרצה אורח. הוא כיהן כמנהל הקורסים למוזיקה חדשה בגוטנבורג ובקלן והיה פרופסור לתיאטרון מוזיקה חדשה בקונסרבטוריון של קלן משנת 1974 עד 1997.
בהזמנת ולטר פינק, היה המלחין השני שהשתתף ב"דיוקנאות מלחינים חיים" בפסטיבל המוזיקה של ריינגאו בשנת 1991. בשנת 2000 קיבל את פרס ארנסט פון סימנס.
בין תלמידיו היו מריה דה אלוויאר, קרולה באוקהולט, בראנימיר קראסטיץ', דייוויד זאואר, ריקרד שפר, חואן מריה סולארה, ג'רלד בארי וצ'או מינג טונג.
קאגל מת בקלן ב-18 בספטמבר 2008 אחרי מחלה קשה, בגיל 76.
ראמה העשירי, מלך תאילנד
מאהה וצ'יראלונגקון, ראמה העשירי (בתאית: สมเด็จพระเจ้าอยู่หัวมหาวชิราลงกรณ์; נולד ב-28 ביולי 1952) הוא מלך תאילנד. המלך הוא איש צבא במקצועו, הוכשר באקדמיה הצבאית בקנברה ונטל חלק פעיל במאבק נגד המפלגה הקומוניסטית של תאילנד בשנות השבעים של המאה העשרים. ב-1978 שימש גם כמפקד השומרים המלכותיים, אך עזב את התפקיד והפך לנזיר בודהיסטי למשך תקופה, כמקובל בקרב גברים בודהיסטים בתאילנד. בשנת 1976 קיבל תואר ראשון כללי מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס בנוסף להכשרתו הצבאית ובשנת 1982 קיבל תואר ראשון נוסף במשפטים מהאוניברסיטה הפתוחה סוחוטאי ת'אמאתיראט.
משפחתו
המלך הוא בנם היחיד של ראמה התשיעי, מלך תאילנד ושל סיריקיט קיטיאקון. הוא נישא בשנת 1977 לבת-דודתו מצד אמו, לזוג נולדה בת אחת ב-1978. אולם בסמוך לנישואיו החל להתרועע עם שחקנית מפורסמת. אשתו החוקית סירבה להתגרש ממנו עד 1993, אז הגיש נגדה תביעת גירושין. במהלך המשפט האשים הנסיך דאז את אשתו כאחראית לכישלון הנישואין, אולם אשתו לא יכלה להגיב לאשמה זו, מפני שהחוק בתאילנד אוסר לפגוע בבית המלוכה. הוא נישא בשנית ב-1994 לפילגשו ואם חמשת ילדיו, אולם נישואים אלו הסתיימו לאחר שנתיים, כשאשתו נמלטה לבריטניה יחד עם בתה כשהוא מאשים אותה בניאוף. הוא חטף את בתו מבריטניה והשיב אותה לתאילנד.
ב-2001 נישא בשלישית לאחת מעובדות הארמון, נישואים אלו נשמרו בסוד עד 2005. מנישואין אלו נולד לו בן נוסף, שהוכתר כנסיך ובעקבותיו הועלתה אשתו לדרגת נסיכה. נישואים אלו הסתיימו ב-2014 בעקבות חשיפת פרשת שחיתות בקרב בני משפחתה של הנסיכה. הנסיכה איבדה את מעמדה המלכותי וקיבלה כפיצוי כ-200 מיליון באט.
ב-1 במאי 2019 נישא בפעם הרביעית לסוטהידה, שהייתה מפקדת המשמר המלכותי של וצ'יראלונגקון בדרגת לוטננט גנרל בשנים שקדמו לחתונה, לאחר מספר שנים של שמועות לא מאושרות על יחסים ביניהם.
דרגות ותפקידים רשמיים
המלך מחזיק בדרגת גנרל בצבא המלכותי של תאילנד, מרשל אוויר ראשי בחיל האוויר המלכותי התאילנדי ובדרגת אדמירל בצי המלכותי התאילנדי. אולם בחלוף השנים הפך תפקידו לבעל משמעות טקסית בלבד, אם כי בעבר שימש כטייס ב-F-16 פייטינג פלקון.
ככל שאביו הזדקן, החל הנסיך להשתתף יותר בטקסים שונים כממלא מקום אביו.
ב-2016 ירש את כס המלכות לאחר מות אביו, ובתום תקופת האבל, ב-4 במאי 2019, הוכתר באופן רשמי כמלך תאילנד.
ביקורת ציבורית
החוק בתאילנד אוסר על השמעת ביקורת על בית המלוכה, והנסיך בכללם. עם זאת, במשך השנים אורח חייו של הנסיך דאז עורר ביקורת ציבורית רבה. ב-2002 המגזין Far Eastern Economic Review (FEER) פרסם תחקיר כי לנסיך ולראש הממשלה התאילנדי באותה העת, תאקסין צ'ינוואט עסקים משותפים. הממשלה הטילה איסור על הפצת המגזין בתאילנד וכתבי המגזין נעצרו. כתבה ב-The Economist באותה השנה בה נכתב כי הנסיך מוערך פחות בקרב אזרחי תאילנד מאשר אביו, גררה אף היא איסור על הפצת העיתון במדינה. ב-2010 התפרסמה כתבה בעיתון שתיארה את הנסיך כ"מתועב ומטיל מורא" וכ"בלתי צפוי עד כדי אקסצנטריות". במסמכים שנחשפו בפרשת קייבלגייט נמסרה הערכה בידי בכיר במשרד החוץ הסינגפורי כי הנסיך מהמר בקביעות.
ב-2009 חשף האתר ויקיליקס וידאו ממסיבת יום הולדת לכלב הפודל המלכותי, פו פו. בווידאו נראית רעייתו של הנסיך כשהיא חשופת חזה. הווידאו פורסם בין השאר בתוכנית טלוויזיה ברשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC, המבקרת את התנהלות בית המלוכה התאילנדי.
מלך תאילנד
לאחר מותו של ראמה התשיעי, ב-13 באוקטובר 2016, הודיע מאהה כי יירש את כס המלוכה לאחר תקופת האבל. כחודש וחצי לאחר מכן, ב-29 בנובמבר באותה שנה, הוכר בידי ממשלת תאילנד כמלך, וב-1 בדצמבר 2016 קיבל על עצמו מאהה את תפקיד המלך באופן סופי. הכתרתו הרשמית נערכה ב-4 במאי 2019.
מאז ההפיכה הצבאית בשנת 2014, עמד ראש הצבא, הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה בראשות הממשלה, ועיגן את שלטונו בבחירות במרץ 2019 תחת חוקה שהוא עצמו כתב. בפברואר 2020 החלו הפגנות, אחרי שבית המשפט הורה על פיזור מפלגה פרו-דמוקרטית חדשה, אשר צברה פופולריות בעיקר בקרב צעירים והייתה למפלגה השלישית בגודלה בבית הנבחרים בבחירות 2019. מוחים דרשו את התפטרות ראש הממשלה וחלק גם את צמצום הסמכויות של המלך. בהפגנות של נאמני המלוכה, הגיב המלך למוחים: 'אנחנו אוהבים את כולם באותה מידה", והגדיר את תאילנד כארץ של פשרות . ראשי ההפגנות לרבות אנון נמפה ציינו מספר פעמים שהם לא מתנגדים למוסד המלוכה, אך דורשים לבצע שינויים
יחסי אנגולה–ספרד
יחסי אנגולה–ספרד הם הדו-צדדיים בין אנגולה לספרד.
יחסים דיפלומטיים
ספרד ואנגולה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-19 באוקטובר 1977. ההסכם נחתם במטה האו"ם בניו יורק בין שגריר ספרד, חיימה דה פיניאס, לבין מקבילו האנגולי, אליסיו דה פיגירדו. מאז היחסים הדו-צדדיים היו מצוינים. ב-20 במאי 1987 נחתם בלואנדה הסכם שיתוף פעולה כללי בין לואיס יאנז ברנובו, שר המדינה לשיתוף פעולה ולאמריקה הלטינית, לבין פדרו דה קסטרו ואן-דונם, שר התעשייה. בהסכם נקבע החזקת ועדת שיתוף פעולה משותפת.
ההוכחה להבנה הטובה בין שתי הממשלות הייתה פתרון בעיית החוב. באפריל 2006 החוב שצברה אנגולה עם ספרד היה 1.191 מיליארד דולר, שהציבו את ספרד כנושה השנייה של אנגולה אחרי צרפת. בדצמבר 2006, במסגרת מועדון פריז, אנגולה שילמה את קרן החוב (732 מיליון דולר). תשלום זה הושלם במשא ומתן על ריבית ברירת מחדל (276 מיליון דולר) בסוף 2007.
יחסים כלכליים
ההשפעה של רכישת נפט גולמי על ידי ספרד ברורה. 99% מהיבוא הספרדי מרוכז בנפט. מנגד, היצוא הספרדי לאנגולה הוא מגוון מאוד: מזון, משקאות ומוצרי צריכה מהווים 25%, בעוד שהנותרים 75% הם דלקים, מוצרי ציוד ומוצרי תעשייה. אנגולה היא שוק חשוב לספרד באפריקה שמדרום לסהרה.