cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קומונת רלהיין
היסטוריה
לקומונה נוסחו רשימת כללים שחייבו את כלל חבריה. נאסר עליהם האלכוהול והטבק לעישון או לעיסה, וכן הימורים מכל סוג. החברים נדרשו לעבוד 12 שעות ביום בקיץ, ומזריחה עד שעת ערביים בחורף, עם שעה הפסקה לארוחה מדי יום. בתחילה השתכרו חברי הקואופרטיב הגברים ב-8 פני ליום, והנשים 5 פני. מאוחר יותר פיתחה הקומונה 'תווי עבודה' כחלופה לכסף, שהיו ניתנים להמרה במכולת הקואופרטיבית שמחיריה היו נמוכים מאלה שאפיינו את הסביבה הכללית והירק בה ניתן בלא הגבלה. באופן זה שמרה הקומונה על עצמאות משקית וייצור עצמי. אם ירצו לרכוש מוצרים מחוץ לקומונה, נדרשו לפנות לגזבר הקומונה על מנת להמיר את תווי העבודה במטבעות. הקבוצה הלכה והתבססה והגיעה ל-81 חברים בשנתה השנייה (35 גברים. 23 נשים ו-23 ילדים ונערים).
הקבוצה רכשה גם ציוד חדש והייתה בין היתר לבעלים הראשון באירלנד של מכונת-קציר. בעוד שבחלקים אחרים של אירלנד הייתה התנגדות חריפה מצד מעמד האיכרים לתהליכי מיכון, ומכונות חקלאיות אף נהרסו על ידי איכרים מתנועת הלודיטים ודומיה שחששו כי הן יובילו להפחתת שכר ולנישול מעבודה - בקומונה, בהיעדר איום מפני נישול כלכלי, קידמו אותו דווקא בברכה. מבקר שנכח בעת הצגת מכונת-הקציר החדשה כתב כך: "אנשים שמחים אלו קיבלו את פני המכונה חוסכת-העבודה כאילו הייתה חברתם הטובה ביותר, עם מוזיקה וצבעים... המכונה הומצאה על ידי אדון מאן מקלסו, סקוטלנד. המכונאי שהועסק על ידי רלהיין נשלח לסקוטלנד על מנת להשגיח על תהליך העבודה וללוות את המכונה ליעודה. לחברים לא היה חשש".
על פי עדותו של קרייג: "מדי יום נרשמה העבודה על גיליון מיוחד שהיה חשוף לעין כל במהלך השבוע העוקב. החברים יכלו לעבוד או שלא לעבוד על פי שיקול דעתם. אם אין עבודה, אין תיעוד, ולכן, אין שכר. למעשה היה ההסדר מועיל. לא היו בטלנים... יתרון שיטת תווי העבודה התבטאה במהרה בהצלת החברים. לא היה להם חשש לתעסוקתם, לשכרם או למחיר צורכיהם. כל אחד יכול היה לקחת מזון צמחוני כמה שרק רצה. ההוצאות של הילדים, למזון או לחינוך, סופקו מתוך הקרן המשותפת מגיל ינקות".
על אף אופייה הדתי של אירלנד, על פי עדות שנרשמה מפי מבקר במקום, "הדת היחידה שנלמדה בחברה הייתה הפרקטיקה הבלתי פוסקת של קידום אושרם של כל גבר, אשה וילד, במידה רבה ככל יכולתם". חברי הקואופרטיב היו קתולים, למעט כאמור משפחת ונדלויר, אדוורד קרייג וזוגתו מארי. משעזבה המורה הקתולית בבית הספר של הקומונה, לאחר שבן-זוגה נדחה בהצבעה על הצטרפותו לחבורה - נכנסה מארי בנעליה. האיכרים חששו כי תחנך את ילדיהם בניגוד לאמונותיהם - אך לאחר שנשאה דברים בפני אספת החברים והתחייבה שלא כך יהיה הדבר, בית הספר חזר לפעולתו בהנחייתה. התנ"ך לא שימש ספר לימוד, והוראת הדת נותרה למלמדים ולהורים; אבל שום כומר או מלמד דתי לא קיבל שום דבר מכספי הקואופרטיב. אף על פי כן, לדבריו אותו מבקר, היו הן הכומר הקתולי והן הכומר הפרוטסטנטי היו אוהדים למערכת זו משעה שהבינו אותה, בין היתר מכיוון שלתושבי הקומונה הייתה אפשרות לתרום להם חלק מרווחיהם בשעה שהעוני פשה במקומות אחרים. על חברי הקומונה נאסר ללגלג זה על דתו של זה והם אף נמנעו מלפעול להמיר זה את אמונותיו הדתיות של האחר.
סופה של הקומונה
הקומונה התפרקה רק שנתיים לאחר הקמתה, ב-23 בנובמבר 1833. על אף הכללים שקבע ונדלוק לקומונה - שמר על סגנון חייו הפרוע, והרגלי ההימורים שלו הביאו לחיסול הניסוי החברתי. הוא איבד את כל רכושו בהימורים, ולאחר שניסה להונות את הבנק על מנת להלוות כספים גם נרדף על ידי החוק ונאלץ לברוח מהארץ. חברי הקומונה היו חסרי אונים מפני נישולם, ונתברר להם כי החוזה שכרתו מול ונדלויר חסר כל ערך משפטי. חברי הקומונה נפגשו בפעם האחרונה ב-23 בנובמבר 1833 ונסחו הצהרה על פיה 'חוו שביעות רצון, שלווה ואושר במשך שנתיים, בהתאם לסידורים שהוצגו על ידי מר ונדלויר ומר קרייג', וכי אינם נוטרים להם אשמה על כך שההתאגדות מגיעה לסיומה. קרייג היה מריר על סיום הניסוי וחש אחריות אישית כלפי חברי הקומונה שנותרו עם 'תווי עבודה' חסרי ערך כלכלי בידיהם, והחליף אותם בכסף אמיתי על חשבונו האישי - 25 לירות שטרלינג. מקובל לספר כי ונדלויר סיים את חייו בתור נהג רכבת בארצות הברית. קרייג חזר לאנגליה והמשיך לפעול בתנועה הקואופרטיבית. איכרי הקבוצה התפזרו וחזרו אל אופן חיים שלפני הקומונה.
השפעה
על אף זמן קיומה הקצר, נחשבת רלהיין לאחד הניסיונות המוצלחים בהגשמת רעיונותיו החברתיים של אוון. בעלי אדמות נוספים באירלנד ניסו ליישם חלק מהרפורמות שלה במטרה לצמצם את סבלם של האיכרים וכן את הפוטנציאל שיתקוממו. יש המעריכים כי ייתכן והייתה ממשיכה לפעול לולא הביא עליה ונדלויר את סופה. מנגד, כ-15 שנים לאחר התפרקותה עברה אירלנד טלטלה חריפה בעקבות משבר רעב תפוחי האדמה הגדול, שקשה להעריך כיצד הייתה צולחת.
בניגוד לרעיונותיו המקוריים של אוון שדיבר על קומונות גדולות יחסית בנות מאות חברים, ייתכן ודווקא גודלה הצנוע של הקבוצה אפשר את חיזוק מרקמה החברתי והמוסדות הדמוקרטיים שיצרה. גם העובדה שבניגוד למשל לניסיון האווניאני בניו הרמוני, הגיעו חברי הקבוצה מרקע חברתי דומה. מרבית העדויות שנותרו מהקומונה ועליה, מתבססות על מסמכים ודברים שכתבו ונדלויר וקרייג, וכן על התרשמותם של מבקרים מהמעמד הגבוה שהגיעו לבחון אותה. לא נשארו עדויות מפי תושביה עצמם שיוכלו להעיד כיצד הם חוו אותה ועד כמה התחברו לרעיונותיה. עם זאת, העובדה שצמחה לאורך השנתיים שהתקיימה, ושעשרות אנשים ביקשו להצטרף אליה - מעידה ככל הנראה כי היה באורחות חייה כוח משיכה באשר למעמד האיכרים האיריים שבסביבה. ככל הנראה הושפע כוח משיכה זה גם ממצבו הרעוע של אותו מעמד בתקופה זו, שכלל אבטלה, עוני וחוסר ביטחון עליהם הקומונה ענתה. ב-1882 פרסם קרייג דו"ח מפורט אשר פרסם את קורות הניסיון ומסקנותיו. מספר סוציאליסטים איריים הפיצו אף הם את סיפורה ועשו בו שימוש בבניית תנועת הפועלים האירית. גם בתנועת הפועלים הבינלאומית התייחסו כמה הוגים מרכזיים כקאוטסקי ולנין לניסיון. ב-1899 נזכר סיפורה בעיתונות הנארודניקית ברוסיה, והיא הוזכרה גם בכתבי פעיל הקואופרציה הגרמני פרנץ אופנהיימר.
רלהיין השפיעה בין היתר על מייסד הציונות בנימין זאב הרצל, אשר ציין בספרו אלטנוילנד כי הייתה לאחר ממקורות ההשראה לניסוח העקרונות הקואופרטיביים של 'החברה החדשה' היהודית בארץ ישראל בכלל, וההתיישבות הקואופרטיבית 'כפר חדש' בפרט. בספרו זה תיאור את השתלשלות העניינים וסיכם את ניסיונה של רלהיין כך:
ב-2003 הוקם מרכז רלהיין ללימודים אוטופיסטים באוניברסיטת לימריק במטרה להעמיק בחקר התאוריות האוטופיסטיות ואופני הגשמתן.
דסטין לאנס בלאק
דסטין לאנס בלאק (באנגלית: Dustin Lance Black; נולד ב-10 ביוני 1974) הוא במאי ותסריטאי אמריקאי ופעיל למען זכויות להט"ב. בלאק הוא זוכה פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לשנת 2008 על התסריט שכתב לסרט "מילק".
ביוגרפיה
בשנת 2000 ביים בלאק את סרטו הראשון, "מסעו של ג'ארד פרייס", שעסק בצעיר המגיע ללוס אנג'לס ומתמודד עם מיניותו. ב-2001 ביים את הסרט התיעודי "On the Bus", בו גם היה אחד המשתתפים, שעסק במסעם של שישה גברים הומוסקסואלים לפסטיבל "ברנינג מן" בנבדה. ב-2003 בים מספר פרקים בגרסה האמריקנית של תוכנית המציאות "המתחזים", ובין 2006 ל-2009 נמנה עם צוות הכותבים של סדרת הטלוויזיה "אהבה גדולה" של רשת HBO, שעסקה במשפחה מורמונית פוליגמית.
בלאק גילה עניין רב בסיפורו של הארווי מילק, חבר מועצת העיר סן פרנסיסקו שנרצח ב-1978 על רקע הומופובי. הוא החל לחקור את תולדות חייו ונפגש עם אנשים מסביבתו הקרובה, וגיבש תסריט לסרט המבוסס על חייו. בסיועו של אחד מעוזריו לשעבר של מילק, קליב ג'ונס, גייס את הבמאי גאס ואן סנט, וב-2008 יצא הסרט, "מילק". בלאק זכה לפרסים רבים על התסריט שכתב, ובראשם פרס אוסקר. בין היתר, זכה גם בפרס אינדפנדנט ספיריט, פרס גילדת הכותבים של אמריקה ובפרסי אגודות מבקרי הקולנוע של בוסטון, דאלאס וסן פרנסיסקו. בנוסף, היה מועמד לפרס באפט"א.
באותה שנה יצא סרט ביוגרפי נוסף שבלאק כתב את התסריט שלו, "פדרו", שעסק בחייו של פדרו זמורה, כוכב ריאליטי אמריקאי ממוצא קובני, שמת ב-1994 מאיידס. התסריט שכתב היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה. ב-2010 ביים את הסרט "וירג'יניה", וב-2011 כתב את התסריט לסרט "ג'יי. אדגר", סרט ביוגרפי אודות ג'ון אדגר הובר, בכיכובו של לאונרדו דיקפריו. עוד באותה שנה כתב את המחזה "8", המבוסס על האירועים סביב "הצעה 8", שעם קבלתה בשנת 2008 אסרה מדינת קליפורניה על נישואים חד-מיניים.
בשנת 2017 שידרה רשת ABC מיני-סדרה שבלאק יצר וכתב, "כאשר אנו זורחים", העוסקת בתולדות המאבק לזכויות להט"ב בארצות הברית. את הסדרה ביים גאס ואן סנט, ומשתתפים בה, בין היתר, גאי פירס, מרי-לואיז פרקר, רייצ'ל גריפית'ס, קארי פרסטון ומייקל קנת' ויליאמס. הסדרה זכתה במספר פרסים ברחבי העולם ושודרה גם בצרפת, בריטניה, ניו- זילנד, ומדינות נוספות.
בשנת 2021 החל בלאק לעבוד על פיתוח המיני-סדרה "תחת נס השמיים" המבוססת על ספרו באותו שם מאת ג'ון קראקאוור. במיני-סדרה מככבים בין היתר השחקנים אנדרו גארפילד וסם וורת'ינגטון, והיא עלתה לשידור ברשתות הולו ו-FX Networks באפריל 2022. עוד באותה השנה החל לעבוד על תסריט לסרט Rustin – ביוגרפיה של פעיל זכויות הלהט"ב ביירד רסטין. הסרט עתיד לצאת במהלך שנת 2023 בשירות נטפליקס.
חיים אישיים
בלאק יצא מהארון בשנת הלימודים האחרונה שלו באוניברסיטה. הוא בן זוגו של הקופץ למים הבריטי טום דיילי מאז 2013, ובשנת 2015 השניים התארסו. ב-6 במאי 2017 השניים נישאו בטקס בטירה באנגליה ולאחר כמה ימים שיתפו את נישואיהם בעמודים שלהם ברשתות החברתיות.
יחסי הממלכה המאוחדת–פרו
יחסי הממלכה המאוחדת–פרו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של פרו והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
בריטניה מייצגת 0.4% מההגירה הבינלאומית של פרואנים לשנת 2013. בנוסף, הבריטים מייצגים 1.4% מהגרים בפרו בין 1994–2012.
היסטוריה
פרו ובריטניה כוננו את קשריהם הדיפלומטיים בשנת 1823, עם מינויו של צ'ארלס תומאס רוקרופט לקונסול הכללי בפרו.
יחסי סחר
בריטניה ופרו מנהלות הסכם סחר באמצעות הסכם סחר חופשי בין פרו ל. ההסכם נכנס לתוקף ב-1 במרץ 2013. ב-15 במאי 2019 חתמו פרו, יחד עם אקוודור וקולומביה, על הסכם סחר עם הממלכה המאוחדת בעיר קיטו, על בסיס זה שנחתם עם האיחוד האירופי.
רסלמניה 15
רסלמניה 15 (או בשמו המוכר יותר WrestleMania XV) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-World Wrestling Federation (ה-WWF, כיום ה-WWE). האירוע נערך ב-28 במרץ 1999, באולם פירסט יוניון סנטר שבפילדלפיה, פנסילבניה.
שנים עשר קרבות התנהלו באירוע, כולל שניים שהוקלטו לתוכנית Sunday Night Heat. בקרב המרכזי, סטון קולד סטיב אוסטין ניצח את דה רוק בקרב ללא חוקים וזכה באליפות ה-WWF. בקרב הלפני אחרון, אנדרטייקר ניצח את ביג בוס מן בקרב גיהנום בכלוב. כמו כן, שש מבין שבע חגורות אליפות פעילות הוגנו, בנוסף לכך שזה היה אירוע הרסלמניה הראשון שבו הוגנה אליפות ההארדקור. רשימת הקרבות כלל גם קרב ברול פור אול, קרב בלתי מתוסרט בין המתאבק בארט גאן לבאטרבין למתאגרף/לוחם MMA, באטרבין. בנוסף, אירוע זה סימל את הופעתו האחרונה של גורילה מונסון ב-WWF, כשהאחרון נפטר בחודש אוקטובר של אותה השנה.
אנדראס אכנבאך
אנדראס אכנבאך (בגרמנית:  Andreas Achenbach; 29 בספטמבר 1815 – 1 באפריל 1910) היה צייר נוף וים גרמני בסגנון רומנטי. הוא נחשב לאחד ממייסדי בית הספר לציור בדיסלדורף. אחיו, אוסוולד, היה גם צייר נוף ידוע.
ביוגרפיה
אביו, הרמן, (1783–1849) היה סוחר במקצועו, אבל עבד במספר מקצועות. בשנת 1816 הוא הפך למנהל מפעל מתכות במנהיים. שנתיים לאחר מכן הם עברו לסנט פטרסבורג, שם רצה אביו להקים מפעל עם כסף שאמו קיבלה כירושה.
כאן לקח אנדראס שיעורי רישום ראשונים. הפרויקט נכשל, והם חזרו למחוז הריין בשנת 1823. עד מהרה הקים אביו מבשלת בירה בדיסלדורף, עם פונדק שהיה מועדף על ידי קהילת האמנות המקומית.
שם, בשנת 1827, החל את השכלתו האמנותית ברצינות, והשתתף בקורסים באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, שם למד אצל וילהלם פרידריך שדו והיינריך כריסטוף קולבה. בשנת 1831, בן שש עשרה בלבד, הוא השתתף בתערוכה מקומית ומכר ציור אחד. בשנה שלאחר מכן הוא למד ציור נוף אצל יוהאן וילהלם שירמר. בשנת 1836 בעקבות סכסוך עם הנהלת בית ספר לציור, ביחד עם אדוארד וילהלם פוזה וכמה תלימים נוספים הוא עזב את הלימודים ועבר למינכן.
הוא ערך מסע לימוד להולנד וזכה להצלחה אמיתית ראשונה בשנת 1836 בתערוכה בקלן, שם נרכש אחד מציוריו על ידי מושל מחוז הריין, הנסיך פרידריך. לאחר סיור בבוואריה ובטירול, הוא התיישב בפרנקפורט ובסיועו של אלפרד רטל, פתח סטודיו.
הוא נסע לעיתים קרובות בחברת אחיו, ברחבי סקנדינביה ואיטליה. שניהם הפכו למבקרים קבועים באוסטנדה. הוא חזר לביתו לעסקים המשפחתיים בשנת 1846.
באותה שנה הוא השתלט על המבשלה והפונדק. אביו, אף שפרש טכנית, הפך לרואה חשבון. בשנת 1848 הוא התחתן עם מארי לואיז הוברטיין קתרין ליטשלאג (1827–1889), המכונה לואיז. נולדו להם חמישה ילדים.
הוא היה אחד החברים המייסדים של אגודת אמנות המכונה "מלכסטן" (קופסת הצבעים) וסייע להם לרכוש את האחוזה לשעבר של משפחת ג'ייקובי בפמפלפורט, שהפכה ל"מלקסטנפארק".
הוא לימד מעט מאוד סטודנטים מלבד אחיו, ובראשם אלברט פלם, מרקוס לארסון, אפולינרי גורבסקי וויליאם סטנלי האסלטין.
הוא זכה באותות הצטיינות רבים במהלך חייו, כולל מסדר לאופולד (1848), מסדר סטניסלאב הקדוש (1861) ומסדר אולף הקדוש (1878). הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה בשנת 1853 ולחבר באקדמיה לאמנויות יפות של מילאנו בשנת 1862.
בשנת 1885 הוא מונה לאזרח כבוד של דיסלדורף.
הוא נקבר בקבר מפואר עם פסל מאת קרל יאנסן.
פרוכת ארון הקבורה של בנימין זאב הרצל
פרוכת ארון הקבורה של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל היא יריעת בד רקומה שהוכנה באוסטריה בשנת 1936, ונועדה לכסות את ארונו של הרצל עם העלאת עצמותיו לקבורה בישראל. הפרוכת נעלמה בשנת 1949 לאחר טקס הלוויה, ומקום המצאה נותר בגדר תעלומה במשך 70 שנה, עד שנמצאה בשנת 2019 במחסני קק"ל.
יוזמת הפרוכת
בשנת 1935, בקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן, הוחלט בין השאר כי עצמותיו של הרצל תועלנה מאוסטריה לארץ ישראל בתוך שנה.
בהמשך להחלטה פנתה ההסתדרות הציונית, באמצעות מחלקת הנשים הציוניות של ויצו, לאדריכל אוסקר שטרנד בבקשה לתכנן את הפרוכת, ולאמן היודאיקה ארתור וייס, בבקשה להוציא לפועל את ביצועה. הפרוכת הוכנה כמתוכנן אך יוזמת העלאת עצמותיו של הרצל לישראל לא יצאה לפועל. מלחמת העולם השנייה הייתה ככל הנראה הסיבה לדחיית התוכנית להעלאת עצמותיו של הרצל, והתוכנית יצאה לפועל רק בשנת 1949, לאחר קום המדינה.
הפרוכת, בצבע תכלת-לבן, הייתה רקומה בזהב. נרקם עליה אריה בתוך מגן דוד, ולצדו שבעה כוכבי זהב כאזכור לכוכבי הזהב שהציע הרצל לדגל המדינה היהודית ושבע שעות העבודה היומיות שהיו חלק ממשנתו של הרצל. מעליהן נרקמו מילים מתוך חזון העצמות היבשות בספר יחזקאל ופסוק מספר תהילים קכ"ו. בחלקו התחתון נרקמו המילים האחרונות מתוך ספרו של הרצל "מדינת היהודים". בתחתית הפרוכת חתמו נשות ויצו במילים "נשי אוסטריה העבריות לכבוד המנהיג תאודור בנימין זאב הרצל לזכר העלאת עצמותיו לארצנו שנת תרצו".
הפרוכת נמסרה בשנת 1939 למנחם אוסישקין למשמורת על ידי משלחת חברות ויצו מאוסטריה ונשמרה מאז בחדר הרצל שבבניין הקרן הקיימת עד לטקס הקבורה של הרצל בישראל באוגוסט 1949.
הפרוכת במסע הקבורה של הרצל
באוגוסט 1949, עם הוצאת ארונו של הרצל מקברו בווינה, לקראת העלאת עצמותיו לישראל, הונחה עליו הפרוכת (שהובאה מישראל), והיא כיסתה אותו לאורך כל הדרך כפי שניתן לראות בתמונות רבות שתיעדו את המסע, החל מטקס פתיחת קברו של הרצל בבית הקברות בווינה, דרך טקס קבלת הארון בנמל התעופה לוד, הצבתו בתל אביב ועד לטקס קבורתו בהר הרצל בירושלים.
בתום הטקס, ולפני הורדת הארון לקברו, הוסרה הפרוכת מהארון, והיא הייתה אמורה להגיע לפי התוכנית, ל"חדר הרצל" (שבשנת 1949 היה במשרד הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל), שם הייתה אמורה להיות מוצגת ולהישאר. באופן מסתורי, היא לא הגיעה ליעדה ונעלמה.
החיפושים אחר הפרוכת
מאז טקס הקבורה ועד מציאתה לאחר 70 שנה נעשו מספר מאמצים לאתר את הפרוכת ההיסטורית האבודה, ולנסות להבין מה עלה בגורלה, אך ללא הועיל. חלק מניסיונות אלה תועדו בתיק מספר 3532 ואורכבו באוספי הארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
ביולי 2019, 115 שנים לפטירתו של הרצל ו-70 שנה לאחר העלאת עצמותיו לישראל, בוצע שחזור של הפרוכת על ידי הההסתדרות הציונית העולמית עבור מוזיאון הרצל. ב-7 באוגוסט 2019, שבועיים לאחר חשיפת הפרוכת המשוחזרת ו-70 שנה לאחר שנעלמה, הפרוכת המקורית נמצאה במחסני קק"ל.
כלכלת פינלנד
כלכלת פינלנד היא כלכלת שוק מפותחת.
היסטוריה
עד למאה ה-20 הייתה פינלנד אחת המדינות העניות והנחשלות באירופה, למרות שקמה תעשייה במחצית המאה ה-19, רוב תושבי פינלנד התקיימו בעיקר מחקלאות, מצב שנמשך עד מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה התעשייה בפינלנד הואצה, תוך 20 שנה התפתחה במדינה תעשיית חשמל, פטרוכימיה, בניית מכונות וספינות.
הצמיחה המהירה של כלכלת פינלנד שקשורה גם לסחר עם הגוש המזרחי נקטעה עם התפרקותה של ברית המועצות ב-1991. בשנות המשבר הכלכלי התוצר הלאומי גולמי נפל ב-13% ושיעור האבטלה בה עלה מ-3.4% ב-1990 ל-18.4% ב-1994. המשבר הביא לשינויים קיצוניים בכלכלה הפינית, חברות רבות הופרטו לייצוב התקציב הלאומי. במקביל החלה הממשלה להשקיע רבות בהשכלה הגבוהה בתחום הטכנולוגיה, כך גם תעשיית האלקטרוניקה כשבראשה חברת נוקיה.
בשנת 2012 נכנסה פינלנד למיתון שנמשך עד לחודש יוני 2014, לאחר קריסת המפעל הלאומי נוקיה שתרם כ־4% מדי שנה לתמ"ג המדינה. לאור התוצאות החלשות, בחודש יוני התפטר ראש הממשלה הקודם, יורקי קאטאינן, ואלכסנדר סטוב החליפו לאחר הצבעה בפרלמנט. סטוב הכריז על מספר רפורמות בהן העלאת גיל הפרישה, העלאת מיסים, פתיחת שערי פינלנד להגירה מוגברת, וקיצוץ מזערי ביותר של מערכת הרווחה.
ב־2014 ירד דירוג האשראי של פינלנד ממושלם (AAA) לרמת "כמעט מושלם" (AA+) בעיקר עקב החוב הציבורי הגדול. עם זאת, האופק הכלכלי של המדינה הועלה מ"שלילי" ל־"יציב".
כיום פינלנד היא אחת המדינות העשירות והמתקדמות ביותר בעולם. רמת החיים בה גבוהה במיוחד ובירתה הלסינקי מדורגת שנים כאחת מהערים הטובות ביותר למחיה. מדד הפיתוח האנושי במדינה עומד על 0.926, המקום ה-12 בעולם.
סמוטריץ' (נהר)
נהר סמוטריץ' (באוקראינית: Смотрич; בפולנית: Smotrycz) הוא נהר ביובל השמאלי של הדניסטר. הנהר נמצא ברמת פודוליה שבמערב אוקראינה. אורכו הוא 168 ק"מ, ואגן הניקוז שלו משתרע על פני 1,800 קמ"ר. רוחבו הממוצע של הנהר הוא 10–15 מטר, ובנקודה מסוימת הוא אף עולה על 40 מטר.
שם המשפחה סמוטריץ' נגזר משם נהר זה והעיירה סמוטריץ' הממוקמת על גדותיו.
יחסי הולנד–לוקסמבורג
בין ממלכת הולנד לבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
ימי הביניים
באזור הולנד ובלגיה של היום, חיו לפני כאלפיים שנה שבטים קלטים וגאלים. בשנת 57 לפנה"ס הרחיב יוליוס קיסר את כיבושי האימפריה הרומית והגדיל את שטחה עד לאזור "גאליה-בלגיקה", אזור החופף לשטחי בלגיה והולנד של היום, אך במאה הרביעית מסר הקיסר יוליאנוס את גאליה-בלגיקה לפרנקים. במאה השביעית הומרה דתם של תושבי המקום לנצרות, ובמהלך ימי הביניים נשלטה בלגיה יחד עם שאר ארצות השפלה בידי ממלכות סמוכות שונות.
ארצות השפלה
במאה ה-14 הגיע תור הזהב של המדינות באזור, תחת שליטתו של הדוכס לבית בורגון הצרפתי. בתקופה זו פרחו הכלכלה, התעשייה והאומנות. הערים הפלמיות איפר, ברוז' וחנט שגשגו בזכות ייצור האריגים והבגדים, ובזכות הסחר בהם. בהמשך הפכה אנטוורפן לעיר נמל חשובה שאפשרה העברת סחורות לכל אירופה מהאיים הבריטיים ואליהם. באמצע המאה ה-15 הגיעה השקיעה. ארצות השפלה עברו לידי ספרד ההבסבורגית, ותושביהן פתחו במאבק ארוך נגד שלטונם של הספרדים הקתולים.
בשנת 1568 פרצה מלחמת העצמאות של מדינות השפלה, "מרד ארצות השפלה". מלחמה זו ארכה 80 שנה, ובסופה גירשו הולנד והמחוזות בני בריתה את הספרדים מעל אדמתם, ואילו בלגיה ולוקסמבורג נותרו בשליטת ספרד הקתולית ונודעו כארצות השפלה הדרומיות או ארצות השפלה הספרדיות. במסגרת חוזה אוטרכט (1713), שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, עברו ארצות השפלה הספרדיות לידי אוסטריה. בעקבות המהפכה הצרפתית פלשו הצרפתים לאזור, ובשנת 1794 כבשו את ארצות השפלה האוסטריות. הכיבוש הצרפתי היה הזרז להתבססות התנועה הלאומית הפלמית, שהתנגדה לשלטון צרפת. ארצות השפלה לשעבר הפכו לחלק אינטגרלי מצרפת, שחילקה אותן מחדש לתשעה חבלים. בשנת 1795 הוקמה הרפובליקה הבטאווית, אשר נכבשה זמן קצר לאחר מכן על ידי צרפת, ובשנת 1806 הפכה על ידי נפוליאון לממלכת הולנד אשר התקיימה עד לשנת 1810.
המאה ה-19
בקונגרס וינה, אחרי תבוסת נפוליון בשנת 1815, האזור ניתן לשליטת וילם הראשון, מלך הולנד כהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ושטחי לוקסמבורג היו תחת שלטונו באוניה פרסונלית. כעבור 15 שנה, בשנת 1830, התרחשה המהפכה הבלגית: המחוזות הדרומיים (הקתולים) של ארצות השפלה מרדו בשלטון ההולנדי הפרוטסטנטי. הם זכו בעצמאות, והקימו את ממלכת בלגיה, שכללה כשני שלישים של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
בשנת 1867 הציעה הממשלה הצרפתית לווילם השלישי, מלך הולנד סכום של חמישה מיליון גילדן הולנדי בתמורה ללוקסמבורג, בהנחה שביסמרק יכבד את חלקו בהסכם שסוכם קודם מלחמת אוסטריה–פרוסיה. כיוון שהיה מצוי בבעיות כלכליות, וילם קיבל את ההצעה ב-23 במרץ 1867, אך הצרפתים הופתעו כאשר התברר להם כי ביסמרק לא מתכוון לכבד את ההסכם. ביסמרק איחד את רוב גרמניה הצפונית תחת הכתר הפרוסי, ואף הגיע בחשאי להסכמים עם המדינות הדרומיות ב-10 באוקטובר. ביסמרק חזר בו מההסכמה שנתן לנפוליאון השלישי בביאריץ ואיים לפתוח במלחמה, לאחר שנדחף לכך על ידי עיתונים לאומניים בצפון גרמניה.
מספר שרים ממדינות אחרות מיהרו להציע הצעות פשרה על מנת למנוע את פתיחת המלחמה, שהייתה עשויה לגרור לתוכה את ארצותיהם. שר החוץ של אוסטריה, הרוזן בויסט, הציע להעביר את לוקסמבורג לבלגיה הנייטרלית, ובתמורה לכך צרפת תתפשר עם בלגיה מבחינה טריטוריאלית. אולם, המלך לאופולד השני, מלך הבלגים סירב לוותר על אדמותיו, ובכך דחה את הצעתו של בויסט.
נפוליאון שאף לסגת מתוכניותיו לאור הכעס שהתעורר בקרב הציבור הגרמני ולאור המבוי הסתום שאליו הגיעו הצדדים; כמו כן, הוא לא רצה להיראות בפני המעצמות כאחד שדוגל במדיניות של התפשטות טריטוריאלית. מסיבה זו דרישתו היחידה של נפוליאון הייתה שפרוסיה תסיג את חייליה מלוקסמבורג, ואיים לפתוח במלחמה אם היא לא תעשה זאת. על מנת להימנע ממצב זה הצאר הרוסי אלכסנדר השני קרא לעריכתה של ועידה בינלאומית בלונדון. לבסוף נחתם הסכם לונדון, ובו נקבע כי לוקסמבורג תהיה נייטרלית, ותישאר באוניה פרסונלית עם הולנד.
המאה ה-20
בשנת 1940 נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרו תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944 (לוקסמבורג) ו-1945 (הולנד).
שיתוף פעולה
שתי המדינות חברות בנאט"ו, באיחוד האירופי ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ומשתפות פעולה ביניהם במגוון תחומים. מכיוון ששתי המדינות חתומות על אמנת שנגן, המעבר בין הגבולות חופשי ואין שום הגבלת מעבר ביניהם.
יואל קרויס
יואל (יואליש) קרויס (נולד בשנת ה'תשל"ג (1973) בירושלים) הוא תושב שכונת מאה שערים, מכונה לעיתים בתקשורת "קמב"ץ העדה החרדית", אף על פי שהוא אינו נושא תפקיד רשמי.
ביוגרפיה
נולד לאברהם משה קרויס, חסיד תולדות אהרן. למד בתלמוד התורה ובישיבה של חסידות תולדות אהרון, אולם עוד בצעירותו התקרב לפלג "תורה ויראה" של נטורי קרתא. הוא אינו מחזיק בתעודת זהות בשל אידאולוגיה אנטי ציונית. שמו גם אינו רשום ברישומי האוכלוסין הישראליים, משום שנולד בבית הוריו ולא בבית חולים. נשוי לרחל, בת הרב אברהם יעקב אפשטיין, שהיה מרבני ישיבת "תורה ויראה" ונכדתו של הרב אהרן קצנלבוגן ממייסדי נטורי קרתא, ולהם 19 ילדים.
קרויס השתתף בהתקרבות שחלה בין אנשי "תורה ויראה" לבין פלג אחר, "נטורי קרתא של העדה החרדית". בכך היה שותף לרב זליג ראובן קצנלנבוגן, לרב אלתר קויפמן ולחמיו הרב אפשטיין (שהוא חתנו של הרב אהרן קצנלנבוגן ממייסדי "נטורי קרתא" וישיבת "תורה ויראה").
בשנים 1991–2013 השתתף קרויס במאבקים של ארגון אתרא קדישא נגד חפירות של רשות העתיקות. הוא השתתף גם בארגון הפגנות העדה החרדית ונטורי קרתא נגד ניתוחי מתים וחילולי השבת בירושלים.
בשנים 2005–2016 היה חבר בוועד שכונת גאולה.
הוא מוכר גם בזכות אוסף של עשרות אלפי פשקווילים שברשותו. הוא משתף פעולה עם אנשי הספרייה הלאומית וסורק עבורה את האוסף שלו.
בשנת 2012 הוציא קרויס לאור ספר ששמו "משנתו של רבי עמרם", העוסק במשנתו ובדמותו של הרב עמרם בלוי, מי שנחשב המנהיג והמייסד של נטורי קרתא.
למרות אורח חייו הצמחוני, קרויס הפעיל משחטת עופות בשכונת מאה שערים, משיקולי כשרות. ביולי 2011 המשטרה סגרה את המשחטה ועצרה אותו, בשל פעילותה שלא כחוק. ב־2016 נידון בבית משפט השלום בירושלים לשבעה חודשי מאסר ולקנס של 50 אלף ש"ח, בשל אי דיווח על המשחטה. לאחר ערעור בבית המשפט המחוזי, קוצר עונש המאסר לחמישה חודשים, וקרויס פתח בהליך ערעור בבג"ץ שלא התקבל. בשנת 2017 נפתח פרויקט מימון המונים באתר GiveBack כדי לסייע לקרויס לשלם קנס של 250,000 ש"ח שהוא חייב למס הכנסה ולמע"מ, וכדי לסייע בכיסוי הוצאות ההליכים המשפטיים וצורכי משפחתו בתקופת ריצוי עונש המאסר. ב-10 במאי 2017 החל לרצות את עונשו בכלא מעשיהו. כעבור כחודש וחצי, ב-29 ביוני 2017 זכה קרויס לחנינה מהנשיא ראובן ריבלין.
בחודש ינואר של שנת 2021 קרויס השתתף בקמפיין של "עמותת נקי" להסברה למגזר החרדי על ניקיון במרחב הציבורי. בקמפיין, קרויס משתתף בסרטון בו הוא טוען כי ניקיון הוא ערך חשוב ואף "קודם לתורה" בבחינת "דרך ארץ קדמה לתורה".
קישורים חיצוניים
ספרו, משנתו של רבי עמרם חלק א (להורדה)
ספרו, משנתו של רבי עמרם חלק ב (להורדה)
גמר גביע אירופה לאלופות 1963
מילאן זכתה בתואר לראשונה בתולדותיה, חמש שנים לאחר שהפסידה לריאל מדריד בהופעתה הראשונה בגמר המפעל. היא הייתה לאיטלקית הראשונה אי פעם שמניפה את גביע אירופה. בנפיקה הגיעה לגמר המפעל בפעם השלישית בתולדותיה. היא הגיעה כאלופה המכהנת פעמיים ברציפות, לאחר שגברה שנתיים קודם לכן 3-2 על ברצלונה, ושנה קודם לכן 5-3 על ריאל מדריד.
לראשונה בתולדות המפעל, לא הגיעה אף קבוצה ספרדית לגמר המפעל. בשבע העונות הראשונות של המפעל, הגיעה ריאל מדריד לשישה גמרים (חמישה ניצחונות והפסד), וברצלונה הגיעה לגמר אחד (הפסידה לבנפיקה).
מילאן העפילה לטורניר בזכות זכייתה באליפות איטליה לעונת. היא הקדימה את יריבתה העירונית אינטר מילאנו בחמש נקודות בראש הטבלה. בנפיקה, שסיימה שלישית בלבד בליגת העל הפורטוגלית עונה קודם לכן, זכתה בכרטיס למפעל בזכות זכייתה באליפות אירופה.
אצטדיון ומבלי אירח את גמר המפעל לראשונה בתולדותיו. לעיני כ-45 אלף צופים, העלה אאוזביו את בנפיקה ליתרון לאחר 19 דקות. ז'וזה אלטפיני איזן את התוצאה בדקה ה-58, ולאחר 11 דקות השלים צמד ומהפך למילאן, וקבע את תוצאת המשחק, 2-1 בסיום.
מילאן
מילאן החלה את דרכה אל הגמר בסיבוב המוקדם מול יוניון לוקסמבורג. חולשתה של היריבה והעוצמה ההתקפית של מילאן באו לידי ביטוי באופן בולט בצמד המשחקים. במשחק הראשון בסן סירו הביסה מילאן 8-0 את יריבתה, עם חמישה שערים של ז'וזה אלטפיני וצמד של ז'וזה ז'רמאנו דה סאלס. גם הגומלין הסתיים בתבוסתה של יוניון בביתה, 6-0 עם שלושער של אלטפיני וצמד של ג'ורג'יו רוסאנו. בסיכום שני המפגשים, 14-0 מרשים למילאן בדרך לשמינית הגמר.
ברבע הגמר פגשה מילאן את גלאטסראיי הטורקית. במשחק הראשון בחוץ נקלעה מילאן לפיגור כבר לאחר ארבע דקות, אך עד למחצית הצליחה להשלים את המהפך, ורבע שעה לסיום כבשה פעם נוספת בדרך לניצחון חוץ 3-1. משחק הגומלין היה לתצוגה התקפית של מילאן, שהביסה את גלאטסראיי 5-0 עם שלושער של אלטפיני וצמד של ג'ינו פיבאטלי. 8-1 לאיטלקים בסיכום שני המפגשים.
בחצי הגמר פגשה מילאן את דנדי הסקוטית. המשחק הראשון נערך בסן סירו, ובמחצית עמדה התוצאה על שוויון 1-1. אלא שבמחצית השנייה הצליחה מילאן להכריע את המשחק בצורה מרשימה. צמדים של בריסון ושל ברונו מורה במחצית השנייה קבעו 5-1 למילאן בסיום. במשחק הגומלין בחוץ גברה דנדי 1-0 על מילאן משער שנכבש סמוך לסיום, אלא שהניצחון לא הספיק, ומילאן עלתה לגמר השני בתולדותיה עם 5-2 בסיכום שני המפגשים.
בנפיקה ליסבון
בשלב חצי הגמר פגשה בנפיקה את פיינורד ההולנדית, שחיפשה את הכרטיס הראשון בתולדותיה ושל קבוצה הולנדית כלשהי לגמר. המשחק הראשון באצטדיון פיינורד הסתיים ללא שערים, וההכרעה עברה לליסבון. עד למחצית הובילה בנפיקה 2-0, במחצית השנייה הגדילה את יתרונה עוד יותר, וגם שער מצמק של ההולנדים לפני הסיום לא סייע. 3-1 לבנפיקה, שהעפילה לגמר בפעם השלישית ברציפות.
סיכום המשחק
משחק הגמר הפגיש בין מילאן של המאמן נראו רוקו לבין בנפיקה ליסבון, אלופת השנתיים האחרונות, אך ללא המאמן בלה גוטמן שהוביל אותה לשתי הזכיות, כשבמקומו על הקווים פרננדו ריירה הצ'יליאני. למן הפתיחה הציגה מילאן יכולת הגנתית מצוינת בהובלתם של הקפטן צ'זארה מלדיני, מריו דויד וג'ובאני טרפטוני. החלק האחורי של מילאן תסכל את חלוציה של בנפיקה, שכמעט ולא מצאו שטחים פנויים בחצי המגרש האיטלקי. השליטה בחלק הראשון של המשחק הייתה שייכת לאיטלקים, עם יכולת מצוינת של ג'אני ריברה בקישור, אך ז'וזה אלטפיני הפגין חוסר ריכוז מול השער והתוצאה נותרה מאוזנת.
לאחר 19 דקות הצליחה בנפיקה לעלות ראשונה על לוח התוצאות. מסירה של טרפטוני במרכז השדה נבלמה היטב על ידי ז'וזה אוגוסטו טורס, שהוציא התקפה מהירה. בסיום ההתקפה קיבל אאוזביו את הכדור כשהוא חופשי מול השער. הוא פרץ לרחבה ובעט לפינה הרחוקה של השוער ג'ורג'יו גצי, 1-0 לבנפיקה. עד לסיום המחצית ניסתה מילאן למצוא את השוויון, אך נתקלה בחוסר ריכוז מול השער וכן ביכולת מצוינת של השוער אלברטו דה קוסטה פריירה, ולא הצליחה למצוא את הרשת. עוד לפני תום המחצית יכלה גם בנפיקה להכפיל את יתרונה, אך גצי מנע ממנה את הכיבוש.
המחצית השנייה נפתחה ללא אירועים מיוחדים, למעט הזדמנות טובה לכיבוש של טורס שהחמיץ מול גצי. הקצב בפתיחת המחצית השנייה שיחק לטובתה של בנפיקה שנראתה קרובה לזכייה שלישית ברציפות. אלא שאז החל ריברה להשתלט על מרכז השדה, ולהפגין משחק יצירתי בקישור שהחזיר את מילאן למשחק. שיתוף הפעולה העיוור עם אלטפיני בא לידי ביטוי, ומילאן מצאה את השוויון בדקה ה-58. ריברה מסר כדור על סף הרחבה לאלטפיני, שהסתובב ובעט כדור חלש אך מדויק לפינת שערו של קוסטה פריירה, שוויון 1-1.
לאחר השוויון החלה מילאן לחפש את השער השני, והייתה קרובה להשיג מהפך מהיר לאחר התקפה יפה שהסתיימה בעצירה של קוסטה פריירה במצב של אחד על אחד. מן העבר השני, הזדמנות טובה לבנפיקה לאחר אגרוף כדור לא מספיק טוב של גצי הסתיימה בבעיטה מעל השער ממצב קורץ. בדקה ה-69 הושלם המהפך. ריברה חטף כדור במרכז המגרש, שהגיע לרגליו של אלטפיני. שחקני בנפיקה טענו לנבדל, אך השופט אישר את המשך המהלך, ואלטפיני פרץ כשהוא לא מכוסה עד לרחבה של בנפיקה. הבעיטה הראשונה של אלטפיני נהדפה על ידי קוסטה פריירה, אך הוא הגיע הראשון לכדור החוזר ובעט אותו פנימה, 2-1 למילאן. צמד השערים של אלטפיני העלה את מאזנו ל-14 שערים בטורניר, שיא שערים חדש.
עד לסיום לא הצליחה בנפיקה לאיים משמעותית על השער של מילאן, שבעצמה הייתה קרובה לשער שלישי בהתקפות מתפרצות מסוכנות. התוצאה נשמרה עד לסיום, 2-1 למילאן, אלופת אירופה לראשונה בתולדותיה.
Un-Break My Heart: The Remix Collection
Un-Break My Heart: The Remix Collection הוא אלבום הרמיקסים הראשון של הזמרת טוני ברקסטון אשר הופץ ב-12 באפריל 2005 על ידי Sony BMG Music Entertainment, לה-פייס רקורדס, ולגסי רקורדס, חברות הבת של סוני מיוזיק.
האלבום כולל אוסף של רמיקסים לשירים בולטים שיצאו במהלך הקריירה של ברקסטון עד לנקודה זו. שם האלבום הוא בהשראת להיט הענק של ברקסטון "Un-Break My Heart".
רקע
על הרמיקסים לאלבום עבדו מפיקים כמו הקס הקטור, דייוויד מורלס, פרנקי קנוקלס ועוד. האלבום קיבל ביקורת חיובית מאתר "AllMusic" אשר שיבח את השינוי המוזיקלי שעשתה ברקסון ואת הפקותיו של הקטור ובכך העניק לאלבום 3 כובים מתוך 5.
מהירות סרט
Film speed
אשרף אל-עג'רמי
אשרף עיד אל-עג'רמי (בערבית: أشرف العجرمي; נולד ב-1961) הוא חבר פת"ח, לשעבר שר לענייני אסירים ברשות הפלסטינית (2007–2009) וממובילי יוזמת ז'נבה.
ביוגרפיה
נולד ב-1961 במחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה ועזב שם כדי ללמוד הנדסה בהונגריה. בזמן לימודו הצטרף לחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין. ב-1982 נסע ללבנון והשתתף בלחימה שבין אש"ף לישראל. חזר לארץ ב-1984 ונעצר בידי ישראל והיה כלוא במשך שתים-עשרה שנים (1984–1996). שלוש שנים טרם שחרורו, הביע תמיכה בהסכם אוסלו שנחתם ובהקמתה של הרשות הפלסטינית. שוחרר רק לאחר כינון הרשות הפלסטינית.
לאחר שחרורו מהכלא הישראלי, עבד כמנהל בכיר במשרד המידע הפלסטיני כאחראי לענייני ישראל, ולאחר מכן מונה לסגן מנהל יחידת מדיה חיצונית. באוקטובר 2003, עם צאת יוזמת ז'נבה, הביע בה תמיכה. לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ב-2007, הצטרף לממשלת החירום של סלאם פיאד וכיהן כשר לענייני אסירים עד 2009. לאחר פרישתו מהממשלה, הקים ב-2010 את "מרכז דאמור למדיה ותקשורת" במטרה להביא את הצד הפלסטיני לישראלים בצורה כזו שתתרום להגעה להסכם שלום.
ב-2013, השתתפותו בכנס של יוזמת ז'נבה בכנסת עוררה סערה בחוגי הימין בשל עברו בכלא הישראלי.
הוא בעל תואר ראשון באנגלית, סופר וחוקר.
ג׳וליה דראגוני
ג׳וליה דראגוני (נולדה ב-7 בנובמבר 2006) היא שחקנית כדורגל איטלקייה המשחקת בעמדת הקשר בנבחרת איטליה ובקבוצת ברצלונה.
נעורייה ותחילת דרכה
היא הצטרפה לאקדמיית הכדורגל פרו ססטו, המעורבת לבנים ובנות, ב-2015 ושחקה באקדמיה עד 2019.
דראגוני הצטרפה לקבוצת הנוער של אינטר מילאנו ב-2020.
על אף שהייתה רק בת 14, דראגוני שחקה בקבוצת הנערות עד גיל 19.
אינטר מילאנו (2023–2022)
דראגוני ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת של אינטר ב-20 בנובמבר 2022, כשהיא בת 16 בלבד, כשנכנסה כמחליפה בדקה ה-74 במשחק הליגה נגד פיורנטינה.
היא הייתה לשחקנית הצעירה ביותר שמשתתפת בסריה א מאז שהפכה לליגה מקצוענית.
היא ערכה עוד 3 הופעות בקבוצה הבוגרת של אינטר ב-2022.
ברצלונה (2023 –)
ב-31 בינואר 2023 חתמה דרגוני על חוזה לשנתיים וחצי בקבוצת ברצלונה.
היא ערכה כ-10 הופעות בקבוצת המילואים של ברצלונה, כבשה 4 שערים וסייעה להן לסיים במקום הראשון בטבלה.
דראגוני הייתה בסגל של ברצלונה לליגת האלופות אך לא שותפה באף משחק.
נבחרת איטליה
דראגוני ייצגה את נבחרת איטליה בגילאים מוקדמים לנערות עד גילאי 16, 17 ו-19.
במרץ 2023 היא זומנה לסגל הנבחרת הבוגרת למשחק ידידות מול נבחרת קולומביה.
היא נכללה בסגל הנבחרת לגביע העולם ב-2023.
דראגוני ערכה את הופעת הבכורה שלה במונדיאל ב-24 ביולי 2023 בניצחון 1-0 על נבחרת ארגנטינה.
דייוויד מארש
דייוויד מארש (באנגלית: David "Dave" Marsh, נולד ב-29 בדצמבר 1957) הוא מאמן אמריקאי בשחייה ושחיין עבר. שימש בתפקיד מאמן ראשי של נבחרת הנשים של ארצות הברית בשחייה באולימפיאדה (ריו דה ז'ניירו 2016) ועוזר מאמן נבחרת הגברים של ארצות הברית בשחייה ב-2 אולימפיאדות (אטלנטה 1996 ו-סידני 2000).
קריירת שחיין
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-31 ביולי 1980 סיים מארש במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.78 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 57.03 שניות ועלה מהמקום השלישי למשחה הגמר.
קריירת מאמן
מארש שימש כמאמן ראשי באוניברסיטת אובורן שבאלבמה (1990–2007) וזכה 7 פעמים באליפות המכללות עם קבוצת הגברים (1997, 1999, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007) ו-5 פעמים באליפות המכללות עם קבוצת הנשים (2002, 2003, 2004, 2006, 2007). שימש כמנכ"ל ומאמן ראשי בקבוצת SwimMAC קרוליינה, שארלוט משנת 2007. הוא הוביל את קבוצתו ל-3 זכיות ברציפות באליפות ארצות הברית בשחייה.
מארש אימן 49 שחיינים אולימפיים, בהם יואב ברוק ואיתן אורבך מישראל, מ-19 מדינות שונות.
בין השחיינים שאימן היו אלופים אולימפיים, אלופי עולם ושיאני עולם בשחייה:
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו שחייניו ב-8 מדליות, מהן 6 זהב: ראיין לוכטה - מדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי, אנתוני ארווין - 2 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי במוקדמות, קייטי מיילי - 2 מדליות, זהב וארד, זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב במוקדמות וארד במשחה ל-100 מטר חזה, קתלין בייקר - 2 מדליות, זהב וכסף, זהב במשחה שליחות 4x100 נטר מעורב, וכסף במשחה ל-100 מטר גב, ג'ימי פייגן - מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי במוקדמות.
בדצמבר 2016 מונה מארש לתפקיד מאמן העל של נבחרת ישראל בשחייה.
מצעד הגאווה בזאגרב
מצעד הגאווה בזאגרב (באנגלית: Zagreb Pride; בקרואטית: Zagrebačka povorka ponosa) הוא מצעד גאווה שנתי שמתקיים בזאגרב, קרואטיה, החל משנת 2002. מצעד הגאווה בזאגרב הוא מצעד הגאווה הראשון שהתקיים בדרום-מזרח אירופה. לאורך השנים, מצעד הגאווה בזאגרב נתמך על ידי ארגוני זכויות אדם, שגרירויות בין-לאומיות ועיירית זאגרב. בדרך כלל, מצעד הגאווה מתחיל בכיכר ניקולה שוביץ' זרינסקי, מרכז זאגרב.
חוקת מייג'י
חוקת האימפריה היפנית (ביפנית: 大日本帝国憲法), הידועה יותר בשם חוקת מייג'י (明治憲法), הייתה רשימת חוקי היסוד של האימפריה היפנית, שעמדה בתוקף מ-29 בנובמבר 1890 ועד 2 במאי 1947.
בעת כניעת יפן ב-2 בספטמבר 1945 נטלו בעלות הברית את הריבונות על האימפריה היפנית, והשעו את חוקת מייג'י. במהלך תקופת הכיבוש האמריקאי החליף המפקד העליון של כוחות הברית, גנרל דאגלס מקארתור, את חוקת מייג'י בחוקה חדשה, שהחליפה את השלטון הקיסרי בדמוקרטיה ליברלית, על פי הדגם המערבי, ושבה ניטלה מן הקיסר כל סמכות מעשית.
רקע
בראשית תקופת מייג'י התקיים דיון ציבורי בנוגע לשאלת החוקה הכתובה. גורמים שמרנים חששו מכל דבר דמוקרטי או רפובליקני, והעדיפו שינויים הדרגתיים. לעומתם, תנועת החירות וזכויות האנשים דרשה את כינונה המידי של אספה לאומית, וקבלת חוקה כתובה.
ניסוח
איטו הירובומי התמנה לעמוד בראש משרד ממשלתי שתפקידו היה לחקור סוגים שונים של חוקות, וב-1882 הוא הוביל משלחת למסע מסביב לעולם שמטרתה הייתה בחינת חוקות שונות ללא תיווך. חוקת ארצות הברית נפסלה בשל היותה ליברלית מדי, והשיטה הבריטית נפסלה בגלל היותה מסורבלת מדי ומעניקה כוח רב מדי לפרלמנט. השיטות הצרפתית והספרדית נחשבו קרובות מדי לדספוטיזם. המבנה החוקתי של הקיסרות הגרמנית, ובייחוד זו של פרוסיה, היה המתאים ביותר ליפן, לפי ראיית המשלחת.
ממשלה חדשה בראשותו של איטו החליפה את מועצת המדינה הזמנית ב-1885, והתפקידים הביורוקרטים שנוסדו במאה ה-6 בוטלו. את מקומם תפסה המועצה הקיסרית ב-1888, שתפקידיה היו בחינת נושא החוקה וייעוץ לקיסר מוצוהיטו.
את ועדת החוקה הרכיבו אינואואה קוואשי, קנקו קנטרו, איטו מיוג'י ואיווקורה טוטומי, יחד עם מספר יועצים זרים, בעיקר גרמנים, בראשם המשפטן היהודי-גרמני אלברט מוסה. הנושא המרכזי בו עסקה הוועדה היה מציאת האיזון בין הריבונות הנטועה בקיסר, לבין גוף נבחר מחוקק שבכוחו להגביל את סמכויות הריבון. לאחר מספר טיוטות, הגישה הוועדה לקיסר את הנוסח הסופי באפריל 1888.
הכרזה רשמית
הקיסר מוצוהיטו הכריז רשמית על החוקה החדשה ב-11 בפברואר 1889, אך היא נכנסה לתוקפה רק ב-29 בנובמבר 1890. המושב הראשון של הדיאט של יפן נערך באותו היום. המבנה הארגוני של הדיאט הציג השפעות בריטיות, בעיקר הכללת בית לורדים ונאום מן הכס, אותו ערך הקיסר באותו יום. חלקה השני של החוקה, שעסק בזכויות האזרחים, נשא דמיון לחוקות בנות התקופה באירופה ובצפון אמריקה.
מבנה
חוקת מייג'י הכילה 76 סעיפים בשבעה פרקים. לרוב כוללים העתקי החוקה את הפתיחה המכילה את השבועה הקיסרית ואת ההכרזה הרשמית מטעם הקיסר אודות קבלת החוקה. שבעת הפרקים הם:
ריבונות קיסרית
בניגוד למחליפתה, חוקת מייג'י התבססה על עיקרון הריבונות הטמון באופן טבעי בקיסר, על סמך השושלת הקיסרית של יפן. סעיף 4 קובע ש"הקיסר עומד בראש האימפריה ומבטא בעצמו את זכות הריבונות". הקיסר מחזיק בכוחן של שלוש רשויות הממשלה, אף על פי שאישור הדיאט נדרש גם הוא לחקיקת חוקים. חוקי המדינה נכתבו בשם הקיסר.
ישנם מספר סעיפים הסותרים זה את זה בנוגע למי הסמכות העליונה, לקיסר או לחוקה. סעיף 3 קובע ש"הקיסר קדוש ולא ניתן לחללו", סעיף שהכניסו גורמים שמרנים על מנת לחזק את מעמד הקיסר אל מול החוקה. לעומת זאת, סעיף 4 מגביל את הקיסר בכך שהוא קובע שכל זכויותיו מוגבלות לכתוב בחוקה. סעיף 11 מעניק את השליטה בצבא ובצי לקיסר. סעיף זה היה נתון לפרשנות לפיה אין הצבא או הצי נתונים לשליטתו של אף מנגנון, מלבד הקיסר. לעומת זאת, סעיף 55 קובע שפקודותיו של הקיסר חסרות מעמד חוקי עד אישורן על ידי "שר המדינה". מצד שני, שרים אלה מונו ופוטרו על ידי הקיסר, ללא צורך באישור הממשלה.
גופי הממשלה
הקיסר החזיק בסמכויות הרשות המבצעת והיה רשאי למנות ולפטר את כל שרי הממשלה. הזכות להכריז מלחמה הייתה גם כן בלעדית בידי הקיסר, וכמו כן הזכות לכרות ברית שלום, להכתיב הסכמים ואמנות, לפזר את בית הנבחרים ואף לחוקק חוקים. בנוסף, הייתה השליטה על צבא יפן ועל הצי הקיסרי היפני נתונה בידי הקיסר, ולא בידי הדיאט. החוקה קבעה גם שחברי הממשלה אחראים אך ורק בפני הקיסר, ולא בפני הדיאט.
במסגרת החוקה הוקם גוף מחוקק שהתחלק לשני בתים: הבית העליון, בית האצילים, שבו היו חברים חברי המשפחה הקיסרית, בני האצולה היפנית ואנשים שהקיסר מינה באופן אישי; ובית תחתון, בית הנבחרים, שחבריו נבחרו על ידי ציבור הבוחרים, שבאותה עת היו רק גברים בעלי רכוש. סמכות החקיקה הייתה משותפת לדיאט ולקיסר, ועל מנת שהצעה תהפוך לחוק, נדרשה הסכמת כל הגורמים. עם זאת, לדיאט הייתה הזכות ליזום חקיקה ולאשר את תקציב המדינה.
תיקונים
סעיף 73 נתן מענה לצורך בתיקונים לחוקה. הסעיף קבע שעל מנת להתחיל בדיון על התיקון, על הקיסר למסור לדיאט את הצעת החוק, בדמות הכרזה או פקודה. על מנת לדון בנושא נדרשה נוכחות של לא פחות משני שלישים מחברי הדיאט, ועל מנת לקבל את התיקון נדרשה תמיכתם של לפחות שני שלישים מהנוכחים. לאחר מכן עבר התיקון לאישור הקיסר, ובסמכותו היה להטיל עליו וטו. אף על פי כן, מעולם לא הוגשה בקשה לתיקון החוקה, מיום כינונה ב-1890, ועד החלפתה ב-1947.
על מנת לשמור על רציפות חוקתית, כאשר הוחלפה חוקת מייג'י בחוקה החדשה ב-1947 נעשתה קבלת החוקה החדשה בדרך של תיקון חוקת מייג'י. עם זאת, על פי סעיף 73 לחוקת מייג'י, היה צורך באישור הקיסר על מנת לערוך כל שינוי, ואכן חוקת 1947 קיבלה את אישור הקיסר הירוהיטו. אך אישור זה עמד בניגוד לאמור בחוקה החדשה, שקבעה שהחוקה עצמה ואישורה נתון בידי אזרחי המדינה.
אומוני אובולי
אומוני אובולי (באנגלית: Omoni Oboli; נולדה ב-22 באפריל 1978) היא שחקנית, תסריטאית, מפיקה ובמאית קולנוע ניגרית.
ביוגרפיה
אובולי נולדה בבנין סיטי, במדינת אדו שבניגריה. בתואר הראשון, היא למדה צרפתית באוניברסיטת בנין.
קריירה
את הקריירה הקולנועית שלה החלה אובולי בסרט Bitter Encounter (1996), שבו היא שיחקה תפקיד מזכירה. סרטה הבא היה Shame. בסרטיה הבאים, היא שיחקה את התפקיד הראשי: Not My Will, Destined To Die ו- Another Campus Tale. אחרי הצלחה קצרה זו בשנת 1996, היא חזרה ללימודים כדי לסיים את התואר הראשון, ואז נישאה מיד עם תום לימודיה. לתעשיית הקולנוע חזרה שוב רק כעבור עשור.
בין התסריטים שכתבה אובולי הם Wives On Strike, The Rivals, סרט שהיא גם הייתה מפיקה שותפה שלו, ועבורה היא זכתה בפרס הדרמה הבינלאומית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומיים של ניו יורק. אובולי גילמה תפקידים בסרטים מהזרם המרכזי של התעשייה הניגרית, כולל: Figurine (2009), Anchor Baby (2010), Being Mrs Elliot, Fifty (2015). בין הסרטים שהיא ביימה כלולים Being Mrs Elliott, The First Lady, Wives on Strike, ו-Okafor's Law.
אובולי הקימה את קרן אומוני אובולי, אשר מטרתה היא סיוע לנשים וילדים נזקקים בחברה הניגרית.
מחלוקת משפטית
עם צאת הסרט Okafor's Law בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-2016, האשים התסריטאי ג'וד אידדה את אובולי שהפרה את זכויות היוצרים שלו, וכי הוא כתב את הסיפור שבבסיס הסרט וחלק מהתסריט,במרץ 2017, בערב הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט, קיבלה אובולי צו מניעה בעקבות תביעה מצד Raconteur Productions, והאירוע בוטל, וכך גם הקרנות עתידיות. ואולם, הצו הוסר כעבור שלושה ימים, בהיעדר ראיות מספקות בבית המשפט להצדיק את גניזת הסרט. הסרט יצא בבתי הקולנוע ב-31 במרץ, התאריך המקורי לצאת הסרט. עם זאת, נערכו שימועים בבית המשפט במהלך החודשים אפריל ומאי 2017, בהם אובולי ואידדה (לא צד בתביעה) העידו. נכון לאוקטובר 2018, לא פורסמה קביעת בית המשפט בתקשורת.
פרסים
ב-2010 היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפרסי הקולנוע של לוס אנג'לס, ואת פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של הארלם. היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע ב-2011.
בשנת 2014, היא זכתה בפרס שחקנית הקולנוע הטובה ביותר של השנה בפרסי ELOY, עבור משחקה בסרט Being Mrs Elliott. ב-2015, הוענק לה פרס "אישיות השנה" מטעם Sun Nollywood.
בלסטוציסט
בלסטוציסט (או כִּיסְתָה רִאשׁוֹנִית) היא המבנה שנוצר בשלבי ההתפתחות הראשוניים של היונקים.
בבני אדם, הבלסטוציסט נוצרת כ-5 ימים לאחר ההפריה, כאשר חלל נוצר במורולה, השלב הראשוני ביצירת העובר, המורכב מ-16 תאים. לבלסטוציסט קוטר של כ-0.1–0.2 מילימטר, והיא מורכבת מכ-200–300 תאים, ולאחר מכן עוברים התאים תהליך התחלקות מהיר. כשבעה ימים מאוחר יותר עוברת הבלסטוציסט השרשה, כאשר היא משתרשת אל דופן הרחם, ממשיכה בהתפתחותה, כולל תהליך הגסטרולציה.
אולד פאשנד
הקוקטייל פותח במהלך המאה ה-19 וקיבל את שמו בשנות השמונים של אותה מאה. זהו גם אחד מששת המשקאות הבסיסיים המופיעים בספר The Fine Art of Mixing Drinks של המחבר דייוויד א. אמברי.
היסטוריה
ההגדרה המתועדת הראשונה של המילה "קוקטייל" הייתה בהדסון, ניו יורק בתגובה למכתב של קורא בעיתון The Balance and Columbian Repository שביקש להגדיר את המילה ב-6 במאי 1806. בגיליון של אותו עיתון ב-13 במאי 1806 כתב עורך העיתון כי מדובר בריקוח של משקאות חריפים, ביטרס, מים וסוכר. ג'יי.אי. אלכסנדר מתאר את הקוקטייל באופן דומה בשנת 1833, כפי שהוא נתקל בו בעיר ניו יורק.
בשנות השישים של המאה ה-20, היה מקובל להוסיף לקוקטייל קוראסאו, אבסינת וליקרים אחרים. המתכון המקורי, אם כי ביחסים מעט שונים, חזר לאופנה וכונה "מיושן" (old-fashioned). הקוקטיילים הפופולריים "המיושנים" היו מיוצרים מוויסקי, כאשר שיפון פופולרי יותר מבורבון.
אנדמיה
באפידמיולוגיה, הדבקה נחשבת אנדמית (באנגלית: endemic) בתוך אוכלוסייה כאשר היא נשמרת בקביעות ברמה בסיסית באזור גאוגרפי ללא קלט חיצוני. לדוגמה, אבעבועות רוח הן אנדמיות (במצב יציב) בבריטניה, אך מלריה אינה. מדי שנה מדווחים על מקרים מסוימים של מלריה בבריטניה, אך אלה אינם מובילים להעברה מתמשכת באוכלוסייה בגלל היעדר וקטור מתאים (יתושים מהסוג אנופלס). אומנם מקובל לומר כי איידס הוא "אנדמי" במדינות רבות באפריקה, מה שאומר שהוא קיים באזור, אך זהו שימוש במילה בצורתה האטימולוגית, ולא האפידמיולוגית. מספר מקרי האיידס באפריקה הולכים וגדלים, ולכן המחלה אינה במצב יציב אנדמי. בכל אופן, את התפשטות האיידס באפריקה יש לכנות אפידמיה.
כדי שזיהום המתבסס על העברה בין אדם לאדם יהיה אנדמי, כל אדם שנדבק במחלה חייב להעביר אותו לאדם אחר אחד בממוצע. בהנחה שמדובר באוכלוסייה רגישה לחלוטין, פירוש הדבר שמספר ההתרבות הבסיסי (R0) של הזיהום חייב להיות שווה 1. באוכלוסייה בה יש אנשים חסינים, מספר ההתרבות הבסיסי כפול שיעור האנשים הרגישים באוכלוסייה (S) חייב להיות 1. זה לוקח בחשבון את ההסתברות שכל אדם שאליו המחלה עלולה להיות מועברת רגיש אליה, ובעצם מבטל את המגזר החסין של האוכלוסייה. לכן, כדי שמחלה תהיה במצב יציב אנדמי המצב צריך להיות:
באופן זה, הזיהום לא דועך וגם מספר האנשים הנגועים אינו גדל באופן אקספוננציאלי אך הזיהום אמור להיות במצב יציב אנדמי. זיהום שמתחיל כאפידמיה גם ידעך בסופו של דבר (עם אפשרות שהוא יתפרץ מחדש בצורה מחזורית הניתנת לחיזוי באופן תאורטי) או יגיע למצב יציב אנדמי, תלוי במספר גורמים, ביניהם ארסיות המחלה (כמה היא אלימה) ואופן ההעברה שלה.
אם מחלה נמצאת במצב יציב אנדמי באוכלוסייה, היחס לעיל מאפשר לנו לאמוד את ה-R0 (פרמטר חשוב) של זיהום מסוים. זה בתורו יכול להיות מוזן למודל מתמטי למגפה.
גור (מחוז)
גור (בפשטו/דארי/פרסית: غور) היא אחת מבין 34 מחוזות אפגניסטן. מחוז גור, ביחד עם המחוזות הראת, פראה ובאדגיס, מרכיבים את אזור צפון-מערב אפגניסטן. שטח המחוז הוא 36,478.8 קילומטר רבוע ואוכלוסייתו 700,296 איש. בירת המחוז היא העיר צ'חצ'רן. גור היא מקום הולדתו של מוחמד מגהור, שליט השושלת הגורית והשליט המוסלמי הראשון שכבש לתוך תת-היבשת ההודית את נהר הגנגס עד אל חבל בנגל.
כלכלה
מחוז גור הוא מבין הגדולים ביותר באפגניסטן ורוב הכלכלה מפותחת על חקלאות, בייחוד גידולי אופיום. עם זאת, במחוז גור ישנם שבעה משאבי הטבע מרכזיים המשמשים תפקיד חשוב בכלכלת המחוז ואלו הם:
עקב אירועי מלחמת אפגניסטן (2001–2014) והמלחמה בטליבאן, כ-25,000 משפחות נעקרו מהמחוז, חלקם שבו בהמשך וחלקם עברו לגמרי. לרוב 70% מהם חזרו לבתים הכפריים שלהם ורק 30% עדיין לא שבו. משרד ההגירה של גור הקצה שטחים להקמת בתים חדשים ולהשיב את האוכלוסייה העקורה. רק 750 משפחות קיבלו אדמות ו-62 החלו בבנייה בעוד אחרים עדיין לא יכלו להתחיל בגלל מחסור במים וחוסר בכסף לרכוש חומרי בניין.
ביטחון
עקב סמיכות האזור לפיתוח אפיום ישנה תעשיית פשע בעייתית אשר רוב פעולתה מקורה במחוז פראה השכן ממערב. עם זאת, השטח ההררי והתשתיות הלא מפותחת שלו הופכים אותו לשדרת תחבורה פחות סבירה. אופיום שמקורו בהלמנד ונע בסחר לא חוקי מתחת לפני השטח לעבר מרכז אסיה עשוי להיות נפוץ יותר במחוז גור עקב מיקומו כנקודת מעבר. הברחת סחר לא חוקי הופכת בעייתית יותר עקב מחסור בכוחות ביטחון המוצבים יותר ויותר במחוזות פראה והראת.
חלוקה מנהלית
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז פראה ואוכלוסייתן.
יחסי זימבבואה–ספרד
יחסי זימבבואה–ספרד הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין זימבבואה לספרד. לזימבבואה אין שגרירות במדריד אך יש לה שגרירות בפריז המוסמכת לספרד. לספרד יש שגרירות בהארארה.
יחסים דיפלומטיים
ספרד כוננה יחסים דיפלומטיים עם זימבבואה בעקבות עצמאותה, ופתחה את שגרירותה בהארארה בשנת 1981.
אין שום סכסוך דו צדדי הפתוח עם המדינה.
יחסים כלכליים
יחסי הסחר הדו-צדדיים בין ספרד לזימבבואה אופיינו תמיד בצניעותם ובגירעון המאזן המסחרי לספרד.
שיתוף פעולה
ספרד מחויבת להתפתחות המדינה האפריקאית באמצעות האו"ם ובאמצעות קרן הפיתוח האירופית של האיחוד האירופי, שספרד היא התורמת החמישית בגודלה.
הבחירות הפרלמנטריות ביפן 2005
הבחירות הכלליות ביפן 2005 נערכו ב-11 בספטמבר 2005 עבור 480 המושבים בית הנבחרים של יפן, הבית התחתון של הדיאט של יפן. הבחירות נערכו לאחר ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי, מנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית, פיזר את הבית ב-8 באוגוסט בשל רצונו לחזק את מפלגתו לקראת העברת חוק חדש.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית השיגה 296 מושבים, הרוב הגדול ביותר בבית ביפן בתקופה שלאחר הכיבוש האמריקאי, ויחד עם הקואליציה בראשותה שלטה המפלגה על רוב מיוחס בבית התחתון.
רקע ותוצאות
לאחר שהצעתו להפריט את רשות הדואר של יפן, ולחלקה לארבע חברות פרטיות נתקלה בהתנגדות בבית היועצים של יפן, ועברה ברוב זעום בבית הנבחרים, על אף התנגדות גורמים בתוך המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ראה זאת קואיזומי כהצעת אי אמון והחליט לפזר את הבית התחתון.
קואיזומי אף הכריז שחברי מפלגתו שהצביעו נגד הצעתו בבית היועצים לא יופיעו ברשימת המפלגה בבחירות, וכתוצאה מכך קמו שלוש מפלגות של פורשים: מפלגת האנשים החדשה, מפלגת דאיצ'י החדשה ומפלגת יפן החדשה, וכולן הכריזו שיתנגדו להצעתו של ראש הממשלה. חברים נוספים מהמפלגה הליברלית-דמוקרטית פרשו ורצו כמתמודדים עצמאיים.
קואיזומי שאף להפוך את מסע הבחירות למשאל עם בנושא הפרטת רשות הדואר, והבטיח להתפטר אם לא תשיג מפלגתו את הרוב הדרוש. היריבה העיקרית של המפלגה הליברלית-דמוקרטית הייתה המפלגה הדמוקרטית, שראתה בבחירות הזדמנות להדיח את יריבתה מהשלטון בו החזיקה במשך חמישים שנה, ושאפה לערוך רפורמות בממשלה. מנהיג המפלגה הדמוקרטית, קצויה אוקאדה, הבטיח גם הוא להתפטר אם תכשל מפלגתו בהשגת הרוב בבית.
הבחירות נערכו ב-11 בספטמבר ואחוז ההצבעה עמד על 67%, עלייה של 7% לעומת הבחירות הקודמות. המפלגה הליברלית-דמוקרטית נחלה ניצחון בבחירות, השיגה 296 מתוך 480 המושבים בבית התחתון, ולראשונה מאז הבחירות הכלליות ב-1990 השיגה מפלגה אחת רוב בבית הנבחרים. ביחד עם שותפתה הפוליטית, מפלגת קומייטו החדשה, החזיקה הקואליציה ב-327 מושבים, בעוד מפלגת האופוזיציה, המפלגה הדמוקרטית, איבדה מושבים לראשונה מאז הקמתה, ונותרה עם 113. מנהיג המפלגה, אוקאדה, התפטר באותו היום.
בבחירות אלה גם נשבר שיא במספר הנשים שנבחרו לבית הנבחרים - 43: 26 במפלגה הליברלית-דמוקרטית, 4 במפלגת קומייטו החדשה, 2 במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובמפלגה הדמוקרטית, כל אחת, ושתי מתמודדות עצמאיות. השיא הקודם עמד על 39, והוא נקבע ב-1946.