cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היהלום שבכתר (2019)
קרבות מקדימים
אז, התקיים קרב זוגות מרובה משתתפים, כשהמנצחים בקרב יקבלו את גביע העולם לזוגות של ה-WWE ויוכתרו כ"זוג הטוב ביותר בעולם". דולף זיגלר ורוברט רוד והלוצ'ה האוס פארטי (לינסה דוראדו וגראן מטאליק, שלוו לקרב על ידי קאליסטו) התחילו את הקרב. רוד ביצע על דוראדו את מהלך הסיום שלו, הגלוריוס DDT, כדי להדיח את הלוצ'ה האוס פארטי. הזוג הבא שנכנס היה קורט הוקינס וזאק ריידר, שהודחו במהרה על ידי זיגלר ורוד, זאת לאחר שהאחרונים ביצעו על הוקינס את המהלך המשותף שלהם, "ספיינבאסטר/זיג-זג". הבאים בתור היו Heavy Machinery (אוטיס וטאקר). השניים ביצעו על רוד את מהלך הסיום המשותף שלהם, הקומפקטור, כדי להדיח את זיגלר ורוד מהקרב. הניו דיי (ביג אי וקופי קינגסטון) היו הזוג הבא, כשהם דאגו להדיח את Heavy Machinery לאחר שקינגסטון ביצע על אוטיס את מהלך הסיום שלו, "צרה בגן עדן". הזוג השביעי שנכנסו לקרב היו אלופי הזוגות של סמאקדאון, הריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון), שתקפו את הניו דיי לאחר שהאחרונים דאגו להדחתם. הזוג הלפני אחרון היה ה-O.C. (לוק גאלוס וקארל אנדרסון), שהדיחו את הניו דיי לאחר שהם ביצעו על קינגסטון את מהלך הסיום המשותף שלהם, ה-Magic Killer. הזוג האחרון שנכנס היה אלופי הזוגות של Raw, ה-Viking Raiders (אריק ואיבר). בסיום, גאלוס ואנדרסון ביצעו על איבר את מהלך ה-Magic Killer, שהספיק להם לנצח בקרב ולזכות בגביע העולם לזוגות של ה-WWE.
בקרב שבא לאחר מכן, מנסור התחרה נגד סזארו. בסיום, כשסזארו ניסה לבצע על מנסור את מהלך ה-Gutwrench Suplex מהחבל העליון, מנסור חמק מכך וביצע במקום את מהלך הפאוורבומב ולאחר מכן טיפס אל החבל העליון וביצע על סזארו את מהלך המונסולט, מה שהספיק למנסור כדי להצמיד את סזארו לניצחון. לאחר הקרב, מנסור קיבל תשואות רבות מעיר הולדתו.
בקטע מאחורי הקלעים, סמיר סינג הצמיד את R-טרות' וזכה באליפות 24/7 של ה-WWE לאחר שטרות' התנגש בדלת בזמן שניסה לברוח.
לאחר מכן, AJ סטיילס (שלווה לקרב על ידי לוק גאלוס וקארל אנדרסון) הגן על אליפות ארצות הברית נגד המנצח בקרב הבאטל רויאל, הומברטו קאריו. בסיום, סטיילס ביצע על קאריו את מהלך הפנומנל פורארם אשר הספיק לו כדי לנצח בקרב ולהגן על התואר בהצלחה.
בקרב שבא לאחר מכן, נטליה התחרתה נגד לייסי אוואנס בקרב הנשים הראשון על אדמת ערב הסעודית. סיום הקרב התנהל כך שנטליה ביצעה על אוואנס את מהלך השארפשוטר, אשר הכריח את אוואנס להיכנע, ולגרום לנטליה לנצח בקרב. לאחר הקרב, נטליה ואוואנס התחבקו וחלקו ביניהן כבוד לקול תשואות הקהל.
הקרב הלפני אחרון היה קרב חמישה נגד חמישה בין קבוצת הוגאן (רומן ריינס, רוסב, ריקושט, עלי ושורטי ג'י; שלוו לקרב על ידי האלק הוגאן וג'ימי הארט) לבין קבוצת פלייר (רנדי אורטון, המלך קורבין, שינסקה נקאמורה, בובי לאשלי ודרו מקינטייר; שלוו לקרב על ידי ריק פלייר). בסיום, ריינס ביצע על אורטון את מהלך הספיר, שהספיק לו כדי להעניק לקבוצת הוגאן את הניצחון בקרב.
ביקורות
האירוע קיבל ביקורות חיוביות בקרב המבקרים והצופים. בעוד שהאירוע זכה לשבחים על כך שהיה יותר טוב מהאירועים הקודמים של הארגון בערב הסעודית, הקרב בין לסנר לוולסקז והקרב בין פיורי לסטרומן לא דורגו כלל. בנוסף, הקרב על האליפות האוניברסלית זכה לביקורות מקוטבות, במיוחד בנוגע להחלטה לתת לוויאט לנצח באירוע זה במקום לעשות זאת קודם לכן באירוע גיהנום בכלוב.
טים פיורואנטי, מאט וילנסקי ומארק ראימונדי מ-ESPN כתבו שאיבוד התואר של רולינס ל"השד" בריי וויאט הותיר אותו ב"שטח הפקר" בצורה שבה הוא גם לא זכה לתגובות מהקהל וגם איבד מהמומנטום שלו, בנוסף לכך שקרב זה ששימש כקרב המרכזי היה ארוך למדי וכלל תאורה עלובה. קרב הצוותים בין הוגאן לפלייר היה שווה צפייה רק בשל העובדה שהשניים היו מעורבים בקרב, והקרב נועד לקדם את ריינס, שלא היה מעורב בעלילה משמעותית מזה חודשים רבים. על טייסון פיורי אמרו שהוא לא היה גרוע בקרב, אך על סטרומן מתחו ביקורת שהוא לא תיפקד כלל כ"מפלצת" שהוא אמור להיות. הקרב בין סטיילס לקאריו היה "מבדר", אך הקהל לא הביע עניין בקרב זה כלל.
קרב הנשים
קרב הנשים בין נטליה ללייסי אוואנס קיבל ביקורות מעורבות על הכתיבה והמשמעות של הקרב, בעוד שאיכות הקרב הוגדרה כממוצעת.
דייב מלצר כתב שה-WWE הצהיר שהקרב היה "פריצת דרך תרבותית משמעותית" בערב הסעודית, אך זאת לא הייתה לדעתו חוויה בולטת למדי בהשפעתה על התרבות המקומית. בקשר לקרב עצמו, מלצר כתב שהוא היה "בסיסי למדי" ונמנע להשתמש במילים חריפות יותר, כשתהה מדוע אוואנס לא השתמשה בדמות הסקסית והחצופה שלה, שאותה היא מגלמת בנוהל. הוא הוסיף ואמר ש"כשהשתיים התמודדו זו מול זה מבלי דמויות של טוב נגד רע ובלי תלבושות הזירה השגרתיות שלהן, זה היה נראה כמו שתי נשים שמתאמנות בחדר כושר".
אלטון ג'ונס מהאתר Heavy ביקר את הקרב באופן חיובי. בזמן שהוא הגדיר את הקרב כ"קרב במחצית דרכו מבחינת איכותית", הוא הוסיף ואמר ש"הקרב התקיים באופן מפורש כדי להציב גבולות חדשים ולשבור תקרות זכוכית בכל מה שנוגע למהפכת הנשים ולתת סיבה לגאווה לנשים היושבות בקהל וצופות בקרב זה מסביב לעולם, ועל כן אני אתן את הכבוד הגדול ביותר".
בצד הנגדי, האתר ניוזוויק כינה את הקרב "חלק מתוכניתו של יורש העצר, מוחמד בן סלמאן, לפתות אירוע ספורט גדול על מנת למצב את המדינה האיסלאמית השמרנית כאחת שהיא ליברלית יותר ולגוון את הכלכלה שלה הרחק מהתלות בתעשיית הנפט כחלק מהסכם "החזון הסעודי 2030" שלה". עוד נכתב ש"החוקרת דנה אחמד מטעם הארגון הלא-ממשלתי, אמנסטי אינטרנשיונל, כינתה את הקרב כדוגמה מצוינת לאופן שבו הרשויות הסעודיות משתמשות בספורט כדי 'לשטוף' את התדמית של המדינה בכל הנוגע לזכויות אדם ברמה בינלאומית".
שערוריית עיכוב הטיסה חזרה
לאחר האירוע, ארגון ה-WWE דיווח שהטיסה בחזרה מערב הסעודית לארצות הברית עם צוות של 175 אנשים (כולל מתאבקים וצוות ההפקה) התעכבה בשל בעיות מכניות במטוס, וכי חלק גדול מהסגל של סמאקדאון (חוץ מאלו שבחרו לטוס עצמאית בחזרה, כמו ברוק לסנר; המתאבק היחיד שהופיע בשתי התוכניות) לא היה מסוגל להגיע בזמן לבאפלו, ניו יורק לתוכנית סמאקדאון של הערב שלאחר מכן. הפרק של התוכנית התקיים כמתוכנן, כשעיקר הפרק נשען על מתאבקים אשר לא לקחו חלק באירוע היהלום שבכתר (כולל מחלקת הנשים של סמאקדאון ומתאבקי התוכנית NXT). רנה יאנג, טום פיליפס, איידן אינגליש ופאט מקאפי מילאו את מקומם של מייקל קול וקורי גרייבס בצוות השידור.
תוצאה לאורך זמן
בתוכנית סמאקדאון לילה לאחר מכן, פול היימן תיאר את הניצחון של ברוק לסנר באירוע היהלום שבכתר כ"חוויה רוחנית". עוד אמר היימן שלסנר עוזב את סמאקדאון ושב בחזרה ל-Raw (ביחד עם אליפות ה-WWE), במטרה לנקום בריי מיסטריו עקב מעשיו לאחר הקרב שלו באירוע. ב-4 בנובמבר בתוכנית Raw, לאחר שתקף מספר חברי צוות ואת השדרן, דיו מדין, לסנר הותקף על ידי ריי מיסטריו בעזרת צינור ברזל. לאחר מכן, הוא איתגר את לסנר לקרב על אליפות ה-WWE באירוע סדרת ההישרדות, קרב שהפך רשמי מאוחר יותר.
מתאבקי התוכנית NXT "פלשו" לתוכנית, כשהם היו אחראים על סדרת תקיפות מתאבקי התוכנית סמאקדאון בנוסף להשתתפותם בקרבות. מנדי רוז וסוניה דוויל נוצחו על ידי הצמד מ-NXT, ריאה ריפלי וטיגן נוקס (שהחליפו את כרמלה ודנה ברוק עקב התקיפה של ביאנקה בלאייר על האחרונות), תומאסו צ'אמפה ניצח את המיז (שאיתגר את צ'אמפה לאחר שהאחרון קטע את המיז בפינת ה"מיז TV"). לאחר שדניאל בריאן התעמת עם מייסד NXT, טריפל H, על הפלישה של NXT לתוכנית, האחרון הודיע ש-NXT תיקח חלק באירוע סדרת ההישרדות. בתגובה, בריאן דרש קרב נגד טריפל H. לעומת זאת, טריפל H קבע קרב לבריאן נגד אלוף ה-NXT, אדם קול, על התואר של האחרון. בקרב זה, קול הגן בהצלחה על חגורת האליפות שלו במסגרת הקרב המרכזי. לאחר הקרב, מתאבקי ה-NXT ביחד עם טריפל H ושון מייקלס, התכנסו בזירה, כשטריפל H הכריז "מלחמה" נגד Raw ונגד סמאקדאון.
איגרות בר כוכבא
איגרות בר כוכבא הן האיגרות שנמצאו מתוך חילופי המכתבים בין שמעון בר כוכבא לאחדים מפקודיו במרד בר כוכבא. מרבית האיגרות נמצאו בשנים 1960–1961 במערת האיגרות. כיום האיגרות שמורות בידי רשות העתיקות והן מהוות חלק מהקורפוס של מגילות מדבר יהודה שנמצאו במדבר יהודה מסוף שנות הארבעים של המאה העשרים. איגרות אלו הן כנראה חלק מהארכיון הצבאי של הסגן של בר כוכבא או מזכירו הצבאי. רבות מהאיגרות עוסקות בענישה ובהעברת אספקה של "אתרוגים ולולבים". סביר כי אלו הן מילות קוד, אך יגאל ידין ראש משלחת החופרים שגילה אותם סבור היה שאכן מדובר בבקשה למשלוח ציוד לצורכי הדת.
האיגרות משמעון בן כוּסִבא הנשיא ואליו זוהו באופן ודאי עם שמעון בר כוכבא, והיגוי שמו אף הוא זוהה באופן ודאי כבן כוּסִיבא על פי אחד המכתבים של חייל יווני (אולי יהודי) בשם "איליאנוס", הכתוב בשפתו. בשורה עצמה במכתב, כתוב השם "סימון" ("שמעון" ביוונית), ומעל השורה הוסיף הכותב את השם "Χωσιβα" ("כוסיבא", בכ"ף רפה), ככל הנראה לשם תוספת זיהוי, מאחר ש"שמעון" היה שם שכיח ביותר.
בין הכתבים שנמצאו במערות המסתור מאותו המרד, גם מסמכים אישיים שאינם איגרות כמו הארכיון של בבתא, אישה עשירה שלקחה עימה את מסמכיה הכוללים חוזי החכרת וקניין קרקעות, ואף גט מנישואין. השלד שלה זוהה בין המתים ולפי הסנדל שלרגליה נמצא שהייתה לה בעיה רפואית.
שפות האגרות
אוסף האגרות הנוכחי מכיל 14 מסמכים בעברית, בארמית וביוונית, ולוח עץ אחד.
ניב העברית של האגרות הוא עברית ארצישראלית דמוית לשון חז"ל באותיותיה, היגויה ותחבירה.
ניב הארמית של האגרות הוא ארמית ארצישראלית.
אחסון האגרות
האיגרות היו צרורות בתוך נאד עור וטמונות תחת סלע. לצד האיגרות נמצאו בקבוקי בושם, חרוזים, מראה וכלי איפור, כך שייתכן שהצרור השתייך לאשתו או לאחותו של יהונתן בן בעיה.
תוכן האגרות
שנים עשר מן המסמכים הם איגרות שנשלחו מבר-כוכבא למפקדי המרד בעין גדי, יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון. בר כוכבא חתם על האיגרות בשם "שמעון בן כוסיבה הנשיא על ישראל". באיגרות שולח בר כוכבא אל פקודיו הוראות בטון תקיף ותוך איומים בעונשים.
בין הטקסטים ניתן למצוא את המסרים הבאים:
חשיבות האיגרות להבנת התפתחות הלשון העברית
חוקרים רבים כיוחנן ברויאר ומשה בר אשר סבורים שאיגרות בר כוכבא, יחד עם לשונם הייחודית ועם עדויות אחרות, מורות על המשך הדיבור בעברית גם אחר חורבן הבית. אך יש הסבורים כי מדובר רק בתכתובת צבאית. יחזקאל קוטשר היה סבור שעברית זו הייתה לשון מדוברת שלא נכתבה עד אז, תוך שימור "הניב המקראי" לצורך הכתב. הוא וחוקרים נוספים נסמכים על שלל ראיות לשוניות.
בספרו שושנת יריחו כותב עמוס קינן על הגילוי שהעברית ממרד בר כוכבא והעברית החדשה שיתפו את צורת הדיבור ת'שמים במקום את השמים, וכן ת'כבלים, בהשמטת האות א' של המילה את, בדומה ל"צברים" הצעירים לוחמי הפלמ"ח במלחמת העצמאות כפי שתועדו בספרי אורי אבנרי ומשה שמיר מהתקופה.
יגאל ידין סיפר שדוד בן-גוריון התאכזב מאוד כשהתברר שהאיגרת הארוכה ביותר הייתה כתובה דווקא בארמית. מצד שני הייתה התרגשות כלל ארצית מכך שדווקא משלחת הרמטכ"ל לשעבר היא שמצאה והביאה לידיו את מכתבי מפקד הצבא, 1900 שנה לאחר המרד.
אלכסנדר ליסיאנסקי
אלכסנדר (סשה) ליסיאנסקי (נולד ב-7 ביולי 1958) הוא מעצב תפאורה לתיאטרון.
קורות חייו
אלכסנדר ליסיאנסקי נולד וגדל בוורונז', ולמד אדריכלות לתואר ראשון ושני במשך חמש שנים באוניברסיטה של העיר. בוורונז' התחתן והוליד את בתו נסטיה. אמו הייתה מורה למתמטיקה ואביו היה מהנדס מכונות. כשהיה סטודנט שנה רביעית ראה את ההצגה "המלט" בתיאטרון טגנקה במוסקבה, עם ולדימיר ויסוצקי בתפקיד הראשי. ההצגה השפיעה עליו מאוד ובמיוחד התפאורה בעיצובו של דוד בורובסקי. ליסיאנסקי החליט להתמחות אצלו.
ליסיאנסקי החל לעצב הצגות סטודנטים, עבד שם שנה, היה מעצב בית בתיאטרון הילדים של וורונז'. אחר-כך גר במוסקבה במשך עשר שנים (1990-1980). בתקופה זו עבד מספר שנים אצל בורובסקי בתיאטרון טגנקה (1987-1985), אדם אשר השפיע עליו מאוד, אחר-כך התמחה בתיאטרון סוברמניק, מהתיאטראות בעלי השם הגדול ביותר ברוסיה. בהיותו בן שלושים, ב-1988, התמנה למעצב הבית של תיאטרון סוברמניק. בסטודיו של ליסיאנסקי במוסקבה ישבו יבגני אריה וקבוצת תלמידים וקולגות שלו והעלו את הרעיון להקים את תיאטרון גשר בישראל.
בשנת 1990, בהיותו בן 32, עלה ליסיאנסקי לישראל עם אשתו ובתו. שנה לאחר מכן עלו גם אביו, אמו ואחותו. בארץ נולד בנו, שלו קרא דוד, על שמו של בורובסקי.
ליסיאנסקי עלה לישראל כחודש לפני מלחמת המפרץ, הוא שכר דירה בשינקין פינת רוטשילד, והיה מוכן להתחיל קריירה מחדש, לאו דווקא בתיאטרון, אבל בדרך מקרה שב לתיאטרון:
בשנים 2001-1995 כיהן כמעצב הבית של תיאטרון גשר. בשנת 1999 עיצב מחדש את אודיטוריום "נוגה" ביפו, ששימש כמשכנו של תיאטרון גשר. בשנת 2001 עזב את גשר ומאז הוא מעצב באופן עצמאי בארץ ובעולם. אלכסנדר ליסיאנסקי לימד בבצלאל (1996-1993), באוניברסיטה העברית (1997-1994), בשנקר ובאוניברסיטת תל אביב עד שסגרו את הפקולטה (2007-1996). הוא הכין באוניברסיטת תל אביב פרויקט סיום לתואר שני בעיצוב במה, ששמו "חלל ל'המלט' על החוף בין חיפה לתל אביב" הוצג בקווארדיאנלה של פראג 99 וזכה בפרס אונסקו. הוא מלמד בשנקר החל מ-2010. רוב המעצבים שעובדים היום בתיאטרון היו תלמידיו באוניברסיטת תל אביב, בהם: מיכאל קרמנקו, קרן גרנק, סבטלנה ברגר, ניסן רפאלי, כנרת קיש ודנה צרפתי. הוא חבר איגוד מעצבי התפאורה ברוסיה וחבר איגוד מעצבי התפאורה של ישראל (אמב"י).
ליסיאנסקי עיצב תפאורה ללמעלה מ-150 הפקות בימתיות, רובן לתיאטרון, מיעוטן לאופרה. ליסיאנסקי עבד בישראל בתיאטראות הבימה, הקאמרי, גשר, החאן ובאר שבע. ועם כל הבמאים החשובים בישראל. הבמאים מיטקו בוזקוב, מישה לוריה ויוליה פבזנר עובדים בעיקר איתו. הוא עובד פעם בשנה עם הבמאי מרק קרזובסקי, בתיאטרון ניקיטסקי וורוט, מוסקבה, רוסיה.
אלכסנדר ליסיאנסקי נשוי לגליה, גננת בגן ילדים ולהם שני ילדים.
דרכו האמנותית
אלה סוסונובסקיה כתבה עליו בכתב העת "במה":
סוסנובקיה מספרת על אופן התפתחותו של עיצוב התיאטרון ברוסיה:
ליסיאנסקי סיפר בריאיון למאירה שפי בכתב-העת "תיאטרון" על האופן השונה בו עובדים במאים ברוסיה לעומת במאים בישראל:
ליסיאנסקי סיפר בראיון על האופן שבו הוא ניגש לעצב הצגה:
ליסיאנסקי מסביר את גישתו לעיצוב הצגות שונות, תוך שהוא מדגים זאת בדרך התמודדותו עם ההצגה "טנגו":
עבודות נוספות
ליסיאנסקי עשה עיצוב לאולם קפה תיאטרון בתיאטרון הקאמרי (2006). ליסיאנסקי עובד בתיאטרון ירושלים החל מ-2009 ועד היום (פברואר 2012). הוא עיצב שלושה פרויקטים: הראשון, כל החלק מאחורי הבמה – מועדון השחקנים ואולם השחקנים של אולם שרובר (האולם הגדול ביותר בתיאטרון). השני, חדר שחקנים ומועדון לאולם רבקה קראון. השלישי, חדרי שחקנים ומועדון שחקנים ובעיקר – בנייה מחדש של אולם הנרי קראון שעד היום היה אולם קונצרטים ולא התאים להצגות תיאטרון והסבתו לשני השימושים. כעת הוא עובד על פרויקט רביעי בתיאטרון ירושלים.
ב-25 בינואר 2012 נפתח במוסקבה בניין תיאטרון ניקוצקי. זהו מבנה לשימור של תיאטרון בן מאתיים שנה וליסיאנסקי עיצב את פנים התיאטרון. ליסיאנסקי הכין ביחד עם מיכאל קרמנקו, מחליפו בתפקיד מעצב הבית של תיאטרון גשר, עיצוב פנים לשתי מסעדות בתל אביב: מועדון "פטיש" (fetish) ומסעדת "דיניץ" (שתיהן נסגרו בינתיים). אחר-כך עיצב לבדו שתי מסעדות בפראג. אחר-כך ליסיאנסקי עיצב חנות לבגדי נשף במוסקבה. המסעדות והחנות הן בבעלותם של אנשי העסקים רומן סורקין, סשה ספיבק ואיליה מרגוליס.
שואת יהודי חבל הסודטים
שואת יהדות חבל הסודטים הוא רצח עם בו טבחו השלטון הנאצי בסיוע משתפי פעולה ובעלי בריתם ממדינות הציר באלפי יהודים צ'כים כחלק מהשואה שהתרחשה בזמן מלחמת העולם השנייה. עקב הטרדות ואלימות, כולל במהלך ליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938), רבים מהיהודים כבר עזבו את חבל הסודטים באמצע 1939. שאר היהודים היו נתונים להחרמת רכוש ולבסוף לגירוש ולרצח. במהלך שנות המלחמה המאוחרות, עשרות אלפי יהודים היו עובדי כפייה ברשת של מחנות ריכוז בחבל הסודטים.
מבוא
צ'כיה שהייתה חלק מצ'כוסלובקיה, הוקמה בשנת 1918 לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בתום מלחמת העולם הראשונה. היא כללה את המחוזות הצ'כיים בוהמיה ומוראביה, סלובקיה, מחוז רוס-סובקרפתיה וחלקים משלזיה האוסטרית. נתוני מפקד האוכלוסין לפני המלחמה, חילקה את אוכלוסיית צ'כוסלובקיה לקבוצות אתניות, בכ-50 אחוזים צ'כית, 22.3 אחוזים גרמנית, 16 אחוזים סלובקית, 4.78 אחוזים הונגרית, 3.79 אחוזים אוקראינית, 1.29 עברית ויידיש ו-0.57 פולנית. קהילות יהודיות גדולות התקיימו בערים ליברץ, טפליצה וקרלובי וארי. יהודי חבל הסודטים היו ברובם אנשי עסקים ותעשיינים. שפת האם של רובם הייתה גרמנית, והם ראו עצמם כגרמנים.
סיפוח חבל הסודטים
לאחר שהמפלגה הנאצית עלתה לשלטון בשנת 1933, דרשה גרמניה "להחזיר" את האוכלוסייה הגרמנית האתנית לצ'כוסלובקיה - ולספח את שטחיה של צ'כיה - לגרמניה הנאצית. בסוף קיץ 1938, איים היטלר בלפתוח מלחמה אירופאית אלא אם כן חבל הסודטים יסופח לגרמניה. חבל הסודטים היה אזור גבול בצ'כוסלובקיה שהכיל אוכלוסייה גרמנית אתנית ברובה וכן את צבא צ'כוסלובקיה שהתכונן למלחמה עם גרמניה. מנהיגי בריטניה, צרפת, איטליה וגרמניה קיימו את ועידת מינכן ב-29–30 בספטמבר 1938, שם הם הסכימו לגרמניה הנאצית לספח את חבל הסודטים בתמורה להתחייבות לשלום מצד היטלר. במקביל, מפגינים למען הסיפוח לגרמניה תקפו חנויות בבעלות יהודים. ב-1 באוקטובר החל צבא צ'כוסלובקיה לסגת, והוורמאכט הקים ממשל צבאי.
לאחר הסיפוח
עקב האלימות נגד יהודי אוסטריה לאחר הסיפוח הגרמני במרץ 1938, היו יהודי חבל הסודטים מודעים לסכנות הכרוכות בשלטון הנאצי. כ-2,000 מתוך 3,000 יהודי קרלובי וארי נמלטו לפראג מיד לאחר הסיפוח. יחידות האיינזצגרופן החלו במעשי ונדליזם ואלימות נגד יהודים מיד עם הסיפוח, ועד תחילת שנת 1939 נעצרו כ-10,000 יהודים. חלקם הוחזקו במרכזי מעצר בחבל הסודטים, בעוד שאלפים גורשו למחנות ריכוז בגרמניה. יהודים רבים שטרם ברחו, לרוב קשישים או בעלי רכוש משמעותי שלא רצו לנטוש, זכו לביקור מהגסטפו זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית ונאלצו לחתום על מסמכים בהם הבטיחו לעזוב תוך שישה ימים, וסבלו מחיפוש במגוריהם באמתלת חיפוש אחר "חומר חתרני" ו"סחורה גנובה". יהודים רבים ברחו עם חפצי ערך אישיים ולעיתים גם מכונות ממפעלים שבבעלותם.
במהלך ליל הבדולח נהרסו רוב בתי הכנסת בחבל הסודטים, אך מספר היהודים שנרצחו אינו ידוע. כ-12,000 יהודים נמלטו מחבל הארץ לאחר ליל הבדולח, ובחודש מאי 1939 נותרו בחבל הסודטים רק 2,363 אנשים שהוגדרו כיהודים "מלאים" על פי חוקי נירנברג (כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה בטרם המלחמה), כ-2,183 "מִישְׁלִינְגים" מדרגה ראשונה וכ-1,396 מישלינגים מדרגה שנייה.
ב-14 במרץ 1939 הכריזה מדינת סלובקיה על עצמאות בתמיכה גרמנית. תוך כדי ביצוע תוכניות שנעשו מאז אוקטובר 1938, פלשה גרמניה למדינת התחתית הצ'כית, והקימה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ובכך נכנסו רוב הפליטים מחבל הסודטים תחת השלטון הנאצי. אלו שלא הספיקו להגר גורשו מהפרוטקטורט, בעיקר לגטו לודז'.
בשנת 1942 החלו לקום בחבל מחנות משנה של פלוסנבירג, גרוס-רוזן וראוונסבריק, רבים מהם בעזרת ארגון שמלט. בשנת 1944 הורחב השימוש במחנות בחבל, בשל העובדה שהוא הופצץ מעט על ידי בעלות הברית, ובכך יכול היה להמשיך להתנהל בבטחה המאמץ המלחמתי הנאצי. אחד ממחנות המשנה הגדולים ביותר בחבל הסודטים היה לייטמריץ, תת-מחנה של פלוסנבירג שבשטחו היה מפעל למטוסים, והיו בו כ-18,000 אסירים (כולל 3,600 יהודים), מתוכם 4,500 מתו. שבעה מחנות משנה לנשים של גרוס-רוזן בחבל הסודטים הכילו 4,000 נשים יהודיות. אלפי יהודים הגיעו למחנות אלו בשנה האחרונה של המלחמה, גם יהודים הונגרים שגורשו בקיץ 1944 וגם יהודים אחרים שפונו מאושוויץ, גרוס-רוזן ומחנות ריכוז אחרים ב-1945. צעדות מוות נרחבות התקיימו בצפון בוהמיה בשבועות האחרונים של המלחמה, ומאמצע אפריל 1945 הועברו מהחבל לטרזיינשטט 12,829 אסירים.
אריזציה
ב-14 באוקטובר 1938 הוציא הרמן גרינג צווים ל"אריזציה" של הרכוש היהודי, שהשפיע על הרייך כולו, כולל חבל הסודטים שסופח באותם ימים. בתוך שבועות נאסר על יהודים להניף את דגל גרמניה, לעבוד כעיתונאים ולהפעיל חנויות קמעונאיות. לאחר ליל הבדולח, הם נדרשו לשלם מס של 20% על כל הנכסים, ובדצמבר חוקי נירנברג הורחבו לארץ הסודטים. היהודים נדרשו להצהיר על נכסיהם עד 31 בינואר 1939. הסיפוח המוחלט של חבל הסודטים לרייך ובריחה של האוכלוסייה היהודית אפשרו לתהליך להתקדם מהר יותר מאשר במקומות אחרים, והוא הושלם ברובו עד סוף 1939. סכום הכסף הכולל שהושג על ידי האריזציה הוערך בכמיליארד רייכסמרק.
לאחר המלחמה
אף על פי שהחוק הצ'כוסלובקי שלאחר המלחמה ראה את כל עסקאות האריזציה כפסולות, ניצולים יהודים התמודדו עם קשיים בהחזרת רכושם. המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה התנגדה להשבה, והעדיפה במקום זאת להלאים עסקים. אזרחותם של היהודים שהכריזו על אזרחות גרמנית במפקד 1930 נשללו, והם נאלצו להגיש בקשה חוזרת לקבלתה, כשבינתיים הם לא היו זכאים לחלוטין להשבה או להטבות סוציאליות כלשהן, מה שהותיר רבים שקועים בעוני.
כתשעים אחוז משלושת מיליון הגרמנים שבצ'כיה גורשו במהלך גירוש הגרמנים מצ'כוסלובקיה לאחר המלחמה, ובהם גם היהודים שאיבדו את אזרחותם הגרמנית. גירוש היהודים הופסק בפתאומיות בספטמבר 1946 עקב סיקור תקשורתי לא חיובי והתנגדות המושל הצבאי של אזור הכיבוש האמריקאי של גרמניה.
מחוז שש
לאחר נפילת משטר האפרטהייד חזרו חלק מהתושבים לבתיהם.
תולדות השכונה
לאחר סיום העבדות בדרום אפריקה בשנת 1833 החלו להתיישב במחוז תושבים רבים, בהם עבדים משוחררים, בעלי מלאכה, סוחרים ומהגרים אחרים, כמו גם מלזים רבים שהובאו כעבדים מאסיה לדרום אפריקה על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית במהלך שליטתה במושבת הכף.
פינוי התושבים
בשנת 1950 נחקק בדרום אפריקה חוק בשם המעגן הפרדה גזעית בשכונות מגורים. עם חקיקת החוק החלה הריסת הבתים במחוז שש. נציגי הממשלה נתנו מספר נימוקים לחוק זה. הם טענו כי אינטראקציה בין-גזעית גורמת לסכסוכים, ולכן נדרשת הפרדה גזעית. כמו כן אמרו שמחוז שש הוא שכונת עוני שיש בה פשע רב, הזקוקה לפינוי ושיקום. למרות הסיבות הרשמיות, רוב התושבים האמינו שהממשלה הייתה מעוניינת בקרקע בגלל קרבתה למרכז העיר ולנמל.
ב-2 באוקטובר 1964 התכנסה ועדה ממשלתית שביצעה תכנון עירוני מחודש למחוז ולמספר שכונות סמוכות. ביוני 1965 הכריז שר השיכון על תוכנית בת 10 שנים לשיקום השכונה, והוקפאו כל עסקאות הנדל"ן במחוז. הוטל איסור של 10 שנים על הקמת בניינים חדשים או שינויי בנייה.
בשנת 1966 קיבל המחוז את שמו הרשמי: "המחוז העירוני השישי של קייפטאון".
ב-11 בפברואר 1966 הכריזה הממשלה על מחוז שש כאזור ללבנים בלבד, במסגרת "חוק אזורי הקבוצות", והתגבר קצב הרס הבתים בשכונה. בתקופה זו נבנו בה כמה בניינים שיועדו ללבנים בלבד. על פי נתונים של מהנדס העיר, ד"ר ס"ס מוריס, בשנת 1966 פונו 33,446 תושבים, מתוכם 31,248 שחורים וצבעוניים. עד שנת 1975 פונו כ-20,000 תושבים נוספים, רובם לבתים שהוקצו עבורם בפרברים של קייפטאון באזור Cape Flats, במרחק של כ-25 ק"מ מהשכונה.
הפינוי הושלם בשנת 1982. מעל ל-60,000 בני אדם גורשו מהשכונה וכמעט כל בתיה נהרסו, למעט מספר כנסיות ומסגדים. בתים בודדים שלא נהרסו נמכרו לתושבים לבנים. אולם תוכניות השיקום של הממשלה לא יצאו לפועל עקב לחץ בינלאומי ופעילות של ארגוני זכויות אדם בדרום אפריקה. ממשלת האפרטהייד הקימה במחוז מעט מאוד מבנים, בהם אוניברסיטת קייפ לטכנולוגיה, שנועדה ללבנים בלבד, ומספר תחנות משטרה. רוב שטח המחוז נשאר שומם עד היום.
שיבת התושבים
לאחר נפילת האפרטהייד ב-1994 הכירה ממשלת דרום אפריקה בתביעות הנדל"ן של התושבים שהתגוררו בשכונה, והם הורשו לבנות מחדש את בתיהם.
הוקמה ועדת בדיקה ייעודית לצורך בירור טענות נדל"ן של תשובי השכונה המקוריים. בשנת 2006 חל סכסוך בין חברי הוועדה לעיריית קייפטאון, אולם כעבור זמן מה יושרו ההדורים.
מוזיאון מחוז שש
בשנת 1994 נפתח מוזיאון מחוז שש, המשמש כאנדרטה לקהילה שהתגוררה בו, וכמקום מפגש ומרכז קהילתי. המוזיאון ממוקם במבנה ששימש ככנסייה ומתעד את אירועי תקופת האפרטהייד ומתאר את התרבות וההיסטוריה של המחוז לפני הפינוי. בקומת הקרקע מוצגת מפת רחובות גדולה של מחוז שש, עליה ציינו בכתב יד תושבים לשעבר היכן היו בתיהם. במוזיאון מוצגים שלטי רחוב מהמחוז הישן, תצוגות המתארות את ההיסטוריה וחיי היומיום של המשפחות שהתגוררו בשכונה, ותיאור תהליכי החקיקה שהובילו לפינוי ולהרס הבתים.
סיפורו של מחוז שש תואר ביצירות תרבות ואמנות רבות בדרום אפריקה. רומנים נכתבו על רקע האירועים במחוז, מספר ציירים ציירו את נופיו, והצגות תיאטרון סיפרו את ההתרחשויות. מספר מוזיקאי ג'אז התגוררו בו, וכתבו שירים על החיים בשכונה ועל המאבק נגד גירוש התושבים.
סרט המדע הבדיוני "מחוז 9" בבימויו של ניל בלומקאמפ מתרחש בשכונה דמיונית של יוהנסבורג, בהשראת האירועים שהיו במחוז שש.
תמיכה בעבדות
תמיכה בעבדות היא תמיכה בזכות קיום העבדות. היא באה לידי ביטוי בנימוקים, יצירות, פעולות, חוקים ותנועות פוליטיות. היא נמצאת בטקסטים דתיים, כתבים של פילוסופים עתיקים, ובכתבים מבריטניה ומארצות הברית במיוחד לפני מלחמת האזרחים האמריקאית, אך גם מאוחר יותר במהלך המאה ה-20.
טיעונים בעד עבדות כוללים אמונה וטענה כי מתן כבוד לאלוהים ולתנ"ך מחייבים גם תמיכה בעבדות; חלק מהאנשים הם עבדים מעצם טבעם ולכן זקוקים להשגחה; מצבם של עבדים טוב יותר מעניים חופשיים; תועלת חברתית מעשית לחברה כולה; העבדות היא חלק מהסדר הטבעי של העולם; עבדות היא הסדר מעשי ומוכח על ידי תרבויות גדולות מרובות ושמרנות - אולי העבדות גורמת עוול לפעמים אבל ביטולה יגרום לשינויים חברתיים קיצוניים שעלולים לערער את הסדר החברתי הקיים.
השקפות עבריות קדומות
השקפות עבריות על עבדות מגוונות הן מבחינה דתית והן מבחינה היסטורית. הטקסטים היהודים העתיקים ומתקופת ימי הביניים מכילים חוקים רבים המצדיקים את עצם קיום העבדות ומסדירים את הבעלות והטיפול בעבדים.
טקסטים המכילים תקנות כאלה כוללים את התנ"ך, התלמוד, משנה תורה מהמאה ה-12 מאת הרמב"ם, ושולחן ערוך מהמאה ה-16 מאת רבי יוסף קארו. חוקי העבדות הישראליים המקוריים שנמצאו בתנ"ך דומים במידה מסוימת לחוקי העבדות של חמורבי מהמאה ה-18 לפני הספירה והתקנות השתנו עם הזמן.
בעידן המודרני, כאשר תנועת ביטול העבדות ביקשה להוציא את העבדות מחוץ לחוק, חלק מתומכי העבדות השתמשו בחוקי התנ"ך כהצדקה דתית ומוסרית למען המשך קיום העבדות.
השקפות פילוסופים באתונה העתיקה
הפילוסוף היווני אריסטו טען שחלק מהאנשים הם עבדים מטבעם, וכתוצאה מאמונה זו, הוא טען שהשעבוד שלהם הוא הדרך היחידה לשרת את טובתם. עם זאת, כמה פילוסופים פוליטיים טוענים כי מה שאריסטו התכוון במילה "עבדות" הוא נושא נתון במחלוקת. אריסטו כתב בכרך הראשון של ספרו "פוליטיקה" :"לפיכך, אלה ששונים [מאנשים אחרים] כמו הנשמה מהגוף או האדם מהבהמה - והם במצב זה אם עבודתם היא השימוש בגוף, ואם זה הטוב ביותר שיכול לבוא מהם. - הם עבדים מטבעם. מבחינתם עדיף להישפט בהתאם לכללים מסוג זה, אם כך הדבר לגבי שאר הדברים שהוזכרו. כי הוא עבד מטבעו המסוגל להשתייך לאחר - וזו גם הסיבה שהוא שייך לאחר - והוא משתתף בתבונה רק במידה שהוא תופס אותה, אבל אין לו אותה."אפלטון תמך בעבדות בדיאלוג החוקים שלו.
דעות אלה תמכו בעבדות ביוון העתיקה, לרבות באתונה העתיקה שבה התקיימה הדמוקרטיה האתונאית. עם זאת דמוקרטיה זו הייתה מוגבלת רק לאזרחים גברים ולא לנשים או לעבדים ולא הכילה רעיונות כמו זכויות האדם אוניברסליות.
הטיעונים של אריסטו בזכות העבדות מכילים הנחה גזענית לפיה לכל האנשים ממוצא מסוים, יש תכונות אופי מסוימות. תומכי העבדות במאות מאוחריות יותר טענו כי אנשים מגזע או מוצא אתני מסוים הם נרפים, עצלנים וטיפשים מעצם טבעם ולכן העבדות מילאה את ה"יעוד" שלהם. הם לא מסוגלים לחיות כבני אדם חופשיים. גישה זו קיבלה חיזוק מכך שרוב העבדים לא זכו לחינוך בסיסי. במקרים רבים עודדו אותם להיות כנועים וצייתנים, לימוד או הבעת דעה היו עלולים לעיתים להחשב חוצפה או חריגה ממעמד שמחייבים עונש. הטיעון של אריסטו מהווה גם כשל לוגי מסוג פנייה אל הטבע לפיו אם דבר הוא "טבעי" אז הוא בהכרח גם דבר טוב.
לפי סייגן חלק מן הפילוסופים הקדומים כמו דמוקריטוס קידמו גישה אוניברסלית יותר לבני האדם וכן דגלו בקיום תצפיות על הטבע, כדי להבינו, לעומת אפלטון שדגל בהבנת העולם בזכות לוגיקה טהורה. סייגן טוען כי הפילוספים האתונאים ובהמשך הכנסייה הקתולית שהושפעה מהם בזו לפילוסופיה קדם-סוקרטית, השכיחו את הגותם כך שנשאר ממנה רק שאריות. דבר זה השפיע הן על המבנה הפוליטי והחברתי והן על התקדמות המדע במשך מאות שנים.
דעות נוצריות מוקדמות
בקרב אבות הכנסייה, דעת הרוב הייתה בעד היתר מוסרי של עבדות. לפי אוגוסטינוס, אלוהים אישר את הלקאת עבדים סוררים: "אתה חייב להשתמש בשוט, השתמש בו! אלוהים מאפשר זאת. אלא, הוא כועס אם לא תצליף בעבד. אבל עשה זאת ברוח אוהבת ולא אכזרית." ג'ון כריסוסטום כתב כי "להטיל משמעת ולהעניש עבדים בורים זה שבח גדול, ולא אולי ציון לשבח".
טרטוליאנוס, תאולוג נוצרי חשוב ואחד מאבות הכנסייה גינה את המרקיוניטים על תמיכתם בשחרור עבדים: "מה יותר לא צדיק, יותר לא צודק, יותר לא ישר, מאשר להועיל לעבד זר באופן כזה שייקח אותו מאדונו, תובע את מי שהוא רכושו של מישהו אחר".
דעות איסלמיות
האסלאם באופן מסורתי מתיר עבדות, אך ממתן אותה. המזרח התיכון היה מרכז שהתפרנס במשך מאות שנים מתפיסת עבדים, שעבוד שלהם, ויצוא שלהם. כמו כן מדינות המזרח התיכון היו אחד המקומות האחרונים בעולם שביטלו את מוסד העבדות בתקופה שבין שנות ה-30 לשנות ה-60 של המאה ה-20.
רוב הגופים האיסלמיים כיום טוענים שעבדות אינה ישימה בעולם המודרני. עם זאת מיעוט של משפטנים איסלאמיים עכשוויים מגנים על העבדות בטענה שהיא עדיין רלוונטית ומותר גם היום, והיא נהוגה באופן פעיל על ידי קבוצות קיצוניות איסלאמיסטיות, כמו בוקו חראם בצפון ניגריה והמדינה האסלאמית בחלקים מסוריה ועיראק.
תנועת עבדות בריטית
תנועת התמיכה בעבדות הבריטית התנגדה לביטול סחר העבדים - מאז החלה המערכה לביטולו לראשונה ב-1783 ועד לביטול הסחר בשנת 1807. לאחר מכן התנועה התנגדה לביטול העבדות עצמה במושבות הבריטיות עד שנחקק חוק ביטול עבדות ב-1833. רוב מגיני העבדות הבריטיים היו בעלי מטעים באיי הודו המערבית הבריטית שנהנו כלכלית מהמשך קיום מוסד העבדות.
התנועת למען המשך העבדות בארצות הברית נעזרה לעיתים בתנועה הבריטית. לדוגמה, תומאס רודריק דה, במאמר שפורסם בספטמבר 1832, ציטט באישור את נאומו של שר החוץ הבריטי (ומאוחר יותר ראש הממשלה) ג'ורג' קנינג בפני בית הנבחרים ב-16 במרץ 1824, המתנגד לביטול העבדות, שבו השווה עבדים משוחררים לפרנקנשטיין של מרי שלי.
תנועה בעד העבדות בארצות הברית
בארצות הברית, התעוררה תנועה בעד המשך העבדות ב-Antebellum South כתגובה לתנועה הגוברת נגד העבדות בארצות הברית בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. צפניה קינגסלי הוא מחברו של מסכת התמיכה בעבדות הפופולרית ביותר, שהוצאה בהוצאה עצמית ב-1828 והודפסה מחדש שלוש פעמים. בשנת 1846, מתיו אסטס פרסם את ההגנה על עבדות כושי, כפי שהיא קיימת בארצות הברית.
רוע הכרחי
חלק מתומכי העבדות טענו שדובר ב"רוע הכרחי", וכי שחרור העבדים השחורים יגרום יותר נזק כלכלי וחברתי מהמשך העבדות. בשנת 1820 טען תומאס ג'פרסון כי המצב דומה לזאב שנתפס באזנו ולא ניתן לשחרר אותו או להחזיקו באופן בטוח, כאשר הצדק נמצא בצד אחד והמשך הקיום נמצא בצד השני. הסופר הצרפתי אלכסיס דה טוקוויל שכתב את החיבור "דמוקרטיה באמריקה" (1835) התנגד לעבדות, אבל חשש ששחרור העבדים יוביל לחברה לא יציבה, שכן לטענתו הדעות הקדומות נגד שחורים גדלות כאשר יש להם יותר זכויות. ב-1856 כתב רוברט אי לי כי רוב האנשים הנאורים יודו כי העבדות היא דבר רע מבחינה פוליטית ומוסרית, וכי גם הלבנים נפגעים ממצב זה, אף יותר מהשחורים. אבל לדעתו השחורים בארצות הברית במצב טוב בהרבה מאשר באפריקה. לדעתו המשמעת הכואבת שהם עוברים, מכשירה אותם להיות גזע טוב יותר, וכי ההשגחה העליונה תקבע כמה זמן דבר זה יימשך.
טוב מוחלט
עם התפתחות תנועת ההתנגדות לעבדות ובמקביל התפשטות המטעים והעבדות, מנהיגים רבים בדרום הפסיקו להתנצל על קיום העבדות ותארו אותה כדבר חיובי. בנאום מפורסם בסנאט ב-1837 טען ג'ון קלהון, כי העבדות "אינה רע, אלא טוב – טוב מוחלט" (positive good). לטענתו, בכל חברה מתורבתת, חלק מהקהילה חי הודות לעמל של חלק אחר. העבד האפריקאי מקבל טיפול מסור מאדונו, דואגים לו בהגיעו לגיל זיקנה ומצבו טוב יותר מפועלים חופשיים באירופה. בשיטת העבדות אין מתח בין ההון לעבודה. לטענתו יתרונות העבדות מבחינה זו ילכו ויתבררו עם הזמן אם לא יהיו הפרעות מבחוץ, ככל שהמדינה תהיה עשירה יותר.
הנרי המונד (Henry Hammond) טען כי העבדות נחוצה כדי לבנות את שאר החברה. בנאום בסנאט ב-1858 הוא הציג תאוריה בשם "Mudsill Theory" (תאוריית היסודות), לפיה מעמד העבדים דומה ליסודות הבניין, הוא חיוני לקיום שאר המעמדות בחברה אשר מבטיחים את הקידמה. הוא טען כי העובדים בשכר בצפון הן גם סוג של עבדים, וכי עבדי הדרום נמצאים בעצם במצב טוב יותר, שכן הם נשכרים לכל החיים, מוגנים מרעב, אבטלה וכו'.
ג'ורג' פיצו (George Fitzhugh) השתמש בהנחה לפיה הלבנים עליונים מבחינה גזעית, וכתב כי האדם השחור הוא ילד מגודל, שחייבים לנהל אותו בדומה לילד. בחיבורו "The Universal Law of Slavery" הוא טען כי עבדות מספקת את כל מה שנחוץ לאדם בחיים, וכי העבד לא יוכל לשרוד בעולם החופשי משום שהוא עצלן, ולא יכול להתחרות בגזע הלבן האירופאי והאינטליגנטי. לדעתו השחורים בדרום הם שמחים יותר במובן מסוים מהאנשים החופשיים בשאר העולם. ללא הדרום העבד יהפוך למעמסה על החברה. בפרסום אחר בשם "Cannibals All!, or Slaves Without Masters" הוא טען כי המערכת של "שכר עבדות" בצפון היא גרועה יותר מהעבדות בדרום.
ב-21 במרץ 1861, אלכסנדר סטיבנס (Alexander Stephens), שהיה סגן הנשיא של הקונפדרציה, הסביר בנאום ההכתרה שלו את ההבדל בין חוקת הקונפדרציה לזו של ארצות הברית ואת ההגנה על העבדות. הוא טען כי:
הוא ציין כי ג'פרסון צדק בתחזיתו כי האיחוד יתפצל סביב שאלת העבדות. וכי האבות המייסדים טעו כאשר חשבו כי מוסד העבדות הוא רוע שאינם יכולים להתמודד איתו, וכי הוא יתפוגג בצורה כלשהי. לטענתו הם טעו לגמרי כאשר הניחו כי קיים שוויון בין הגזעים.
טיעונים פסאודו מדעיים וביקורת עליהם
הטענות לנחיתותם של השחורים זכו כביכול לגיבוי ממחקרים שביצעו כמה רופאים בדרום. החוקר המרכזי שקידם טענה זו היה. בדצמבר 1849 מינתה הוועדה לרפואה של מדינת לואיזיאנה את קארטרייט ליושב הראש שלה, מה שאפשר לו לקדם את מחקריו אודות "מחלות מיוחדות אצל שחורים". בשנת 1851 קארטרייט טען כי אצל שחורים קיימת מחלה נפשיות בשם דראפטומניה – הרצון של עבד לברוח. לטענתו ביחס לאדם הלבן, לאדם השחור יש מוח וריאות קטנים יותר מבחינה פיזיולוגית, המביא לשוני פסיכולוגי - כך שהאדם השחור "אוהב" את עצם היותו עבד ומגלה אהדה למעמד העבדות. מוחו של האדם השחור הוא כמוחו של ילד. לכן, קל למשול באדם השחור כפי שמשתמשים בסמכות הורית כלפי ילדים. האדם השחור מגלה סימפתיה לאדוניו, ואם לא ימשלו עליו הוא ירגיש כי הפך לחריג. הוא גם המציא מחלה נוספת - דיסאתזיה אתיופיקה – שהסבירה כביכול עצלות בקרב שחורים, ואשר ה"תרופה" לה היא מריחת העבד בשמן, הצלפות בשוט ואז עבודה בשמש.
אולימפיאדת הכימיה הבין-לאומית
אולימפיאדת הכימיה הבין-לאומית (באנגלית: The International Chemistry Olympiad, בראשי תיבות: IChO) היא תחרות אקדמית שנתית לתלמידי תיכון. זוהי אחת מתוך 4 אולימפיאדות מדעיות בינלאומיות שמיון אליהן נערך על ידי מערכת החינוך - אולימפיאדת הפיזיקה הבינלאומית, אולימפיאדת המתמטיקה הבינלאומית והאולימפיאדה הבינלאומית במדעי המחשב - ואחת מתוך 14 אולימפיאדות מדעיות בינלאומיות סך הכל.
כיום משתתפות באולימפיאדה 75 מדינות מרחבי העולם. הוועידה הראשונה התקיימה בפראג שבצ'כוסלובקיה ב-1968. האירוע התקיים מדי שנה מאז, חוץ משנת 1971. מרכז המידע הבינלאומי של אולימפיאדת הכימיה הבינלאומית מבוסס בברטיסלבה, סלובקיה.
משלחות
המשלחות שהשתתפו באירועים הראשונים היו ברובן מדינות הגוש המזרחי לשעבר, ועד 1980, אולימפיאדת הכימיה הבינלאומית השנתית ה-12, שהאירוע התקיים מחוץ לגוש באוסטריה. עד 4 תלמידים לכל נבחרת ארצית מתחרים סביב יולי הן במדור תאורטי והן כמגוון ניסיוני, כאשר כמחצית מהמשתתפים מקבלים מדליות.
כל משלחת מורכבת מארבעה תלמידים ושני מדריכים (אחד מהם מוגדר כראש המשלחת או "מורה ראשי"). משלחת עשויה לכלול גם קומץ אורחים ומשקיפים מדעיים. על התלמידים להיות מתחת לגיל 20 ואין להירשם כתלמידים קבועים במוסדות חינוך על-תיכוניים.
אירועים אלה הם גם הזדמנויות מצוינות לתלמידים לפגוש אנשים מכל רחבי העולם אשר חולקים אינטרסים דומים, לבקר במקומות שונים, כדי ליצור קשר עם תרבויות שונות. ככל שמטרות התחרות יוצרות, תחרויות ה- ICHO מסייעות להגברת יחסי הידידות בקרב צעירים ממדינות שונות; הם מעודדים שיתוף פעולה והבנה בינלאומית.
נבחרת ישראל
ישראל התחילה להשתתף באולימפיאדה בשנת 2005. המיונים לנבחרות בהשגחת נבחרות ישראל במדעים, ומאז החלה להשתתף, זכו חברי המשלחות הישראליות בכל שנה במדליות ותעודות הצטיינות.
נושאים
תוכנית הלימודים כוללת נושאים מתחומי כימיה שונים, כולל כימיה אורגנית, כימיה אי-אורגנית, כימיה פיזיקלית, כימיה אנליטית, ביוכימיה, ספקטרוסקופיה ועוד. אף על פי שחלק מהנושאים הללו נכללים ברוב תוכניות הכימיה של בתי הספר התיכוניים, ברוב המקרים, הם מוערכים ברמה הרבה יותר עמוקה ורבים עשויים לדרוש רמה של ידע והבנה הדומה לרמה של השכלה על-תיכונית. בנוסף, המדינה המארחת של כל IChO בעיות סדרה של בעיות הכנה היטב לקראת התחרות מדי שנה. בעיות הכנה אלה מכסות נושאים ספציפיים בעומק רב יותר מאשר בחינוך על-תיכוני טיפוסי. ההכנה לאולימפיאדת הכימיה הבינלאומית דורשת רמה גבוהה של הבנה ועניין בכימיה ויכולת יוצאת דופן להתייחס לנושאים כימיים אחד עם השני, כמו גם עם העולם המעשי.
שלבי המבחנים
חבר מושבעים מדעי, אשר מותקן על ידי המדינה המארחת, מציע את המשימות. חבר המושבעים הבינלאומי, המורכב משני המדריכים מכל אחת מהמדינות המשתתפות, דן במשימות התחרות ומתרגם אותן לשפת העדפת התלמידים. מכיוון שהמדריכים בוחנים את הבחינות לפני שהם ניתנים למשתתפים, כל תקשורת בין החניכים לתלמידים אסורה בהחלט לפני השלמת שתי הבחינות, והתלמידים נדרשים למסור טלפונים ניידים ומחשבים ניידים למארגן.
התחרות מורכבת משני מבחנים, בדיקה תאורטית ובחינה מעשית. לשניהם יש משכים של עד 5 שעות, והם מוחזקים בימים נפרדים, כאשר הבדיקה המעשית נמצאת בדרך כלל לפני הבחינה התאורטית. בבדיקה התאורטית יש ערך של 60 נקודות ובחינה המעשית יש ערך של 40 נקודות. התלמידים מקבלים את הבדיקות מתורגמות לשפות העדפה. חובתם של החונכים לתרגם את הבחינות מאנגלית לפני שהם ניתנים למשתתפים.
כל בדיקה נבחנת באופן עצמאי מהשני, וסכום תוצאות הבדיקות קובע את התוצאה הכוללת של המשתתף. לאחר שהבחינות נערכות ומוערכות על ידי ועדה שמונתה על ידי המדינה המארחת ולפני הצגת פרסים, מדריכים דנים בהערכת הבחינות עם שופטי הוועדה כדי להבטיח את ההוגנות בהערכתם.
היסטוריה
הרעיון של אולימפיאדת הכימיה הבינלאומית פותח בצ'כוסלובקיה לשעבר ב -1968. הוא נועד במטרה להגדיל את מספר המגעים הבינלאומיים ואת חילופי המידע בין האומות. הזמנות הועברו על ידי הוועדה הלאומית הצ'כוסלובקית לכל מדינות ברית ורשה, למעט רומניה (בשל נושאים פוליטיים בין רומניה לברית המועצות). אולם במאי 1968, היחסים בין צ'כוסלובקיה לברית המועצות נעשו עדינים כל כך שרק פולין והונגריה השתתפו בתחרות הבינלאומית הראשונה.
אולימפיאדת הכימיה הבינלאומית הראשונה התקיימה בפראג בין 18 ל -21 ביוני 1968. כל אחת משלוש המדינות המשתתפות שלחה צוות של שישה סטודנטים, וארבע משימות תאורטיות היו אמורות להיפתר. כבר הוצעו הנחיות לתחרויות הבאות. אולימפיאדת הכימיה השנייה התקיימה ב -1969 בפולין, ובולגריה השתתפה גם היא, עם ברית המועצות ועם GDR רק שולחים משקיפים. כל צוות היה מורכב מחמישה תלמידים, והוסיפה תחרות ניסויית. הוחלט להזמין עוד מדינות סוציאליסטיות לתחרויות הבאות ולהגביל את מספר התלמידים לארבעה. האולימפיאדה השלישית ב -1970 אורגנה בהונגריה עם GDR, רומניה וברית המועצות כמדינות חדשות. בתחרות זו חולקו לראשונה יותר משלושה פרסים.
לא היה אולימפיאדה שנערך ב-1971, כמו בסוף התחרות בשנת 1970, מארגן לארח את האירוע הבא לא יכול להיות מוסכם על. זה היה נפתר במשך שלוש השנים הבאות על ידי הסכמה דיפלומטית על ברית המועצות לארח 1972, בולגריה בשנת 1973, ורומניה בשנת 1974, החל את המסורת כדי להחליט על השנים המארחות מראש .. 1972 הייתה הפעם הראשונה שבה משימות הכנה עבור אולימפיאדת הכימיה הבינלאומית נוצרה. כמו כן, במושב המושבעים, הוצע כי הזמנות יש לשלוח וייטנאם, מונגוליה, קובה. לצערנו, הזמנות אלה לא נשלחו, והותירה שבעה להתחרות ב -1973.
ב -1974, רומניה הזמינה את שוודיה ויוגוסלביה לאולימפיאדה בבוקרשט, גרמניה ואוסטריה שלחו משקיפים. הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הייתה המדינה הראשונה של נאט"ו עם משקיף בהווה, וזה היה יכול להתרחש רק משום שממשלת ברנדט קיבלה חוזים במזרח. כך, ב -1975, גם גרמניה המערבית, אוסטריה ובלגיה השתתפו באולימפיאדת הכימיה הבינלאומית.
האולימפיאדה הראשונה במדינה לא-סוציאליסטית התקיימה ב -1980 בלינץ שבאוסטריה, אם כי ברית המועצות לא השתתפה. מאז גדל מספר המדינות המשתתפות בהתמדה. בשנת 1980, רק 13 מדינות השתתפו אך מספר זה גדל ל־21 על ידי אולימפיאדת 1984 בפרנקפורט / מיין. עם נפילת מסך הברזל ופירוק ברית המועצות למדינות עצמאיות בתחילת שנות התשעים, גדל מספר המשתתפים שוב. בנוסף, התעניינותם הגוברת של מדינות אסיה ואמריקה הלטינית התבררה עם מספר המשתתפים. בסך הכל השתתפו בשנת 1998 47 משלחות. כיום, 75 מדינות משתתפות באולימפיאדת הכימיה הבינלאומית.
רשימת המדינות המארחות
להלן רשימת המדינות והערים המארחות את התחרויות:
לוח מדליות שיאי כל הזמנים
להלן רשימת שיאי מס' המדליות ל-10 הדירוגים הראשונים, נכון לשנת 2021:
יחסי דנמרק–הממלכה המאוחדת
בין ממלכת דנמרק לבין הממלכה המאוחדת מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות בנאט"ו.
היסטוריה
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחמה דנמרק לצד צרפת, ובקבות כך הותקפה על ידי הצי הבריטי בקרב קופנהגן (1801) ובקרב קופנהגן (1807), ובלאחר מכן לחמו במלחמת סירות התותחים. בשנת 1814 איבדה דנמרק את השליטה בנורווגיה לטובת שוודיה שלחמה עם בעלות הברית נגד צרפת.
במהלך המאה ה-19 התחממו היחסים בין המדינות, ובשנת 1863 התחתנה אלכסנדרה, נסיכת דנמרק עם אלברט אדוארד, נסיך ויילס, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
לאחר מלחמת העולם השנייה היו בריטניה ודנמרק ממקימי נאט"ו, ובמהלך השנים הצטרפו שתי המדינות לאיחוד האירופי, על אף ששתי המדינות לא הצטרפו לגוש האירו, ובריטניה עדיין משתמשת בלירה שטרלינג, ואילו דנמרק משתמשת בקרונה דנית.
ביקורים ממלכתיים
מרגרט השנייה, מלכת דנמרק ביקרה בבריטניה בשנת 1974 ושוב בשנת 2000, ואילו אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ביקרה בדנמרק בשנת 1957 ושוב בשנת 1979.
ב-19 באוגוסט 2010 ביקר בלונדון ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן, וביקר את ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון.
מדיקה
מדיקה (באוקראינית: Медика, ברומנית: Medyka) הוא כפר בווייוודה פודקרפאטי, בדרום-מזרח פולין, על הגבול עם אוקראינה. זהו מקום מושבו של הגמינה (מחוז מינהלי) מדיקה. הוא שוכן כ-13 ק"מ מזרחית לפשמישל ו-72 ק"מ מזרחית לבירה האזורית ז'שוב.
בשנת 2006 מנתה אוכלוסיית הכפר כ-2,800 תושבים.
מעבר גבול
בין 1939 ל-1948 הכפר השתייך למחוז דרוהוביץ' של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, לפני שהפך לחלק מפולין במהלך שינויי הגבולות. כיום זהו אחד ממעברי הגבול בכבישים הראשיים בין פולין לאוקראינה יחד עם קו רכבת מרכזי העובר בכפר, המחבר בין שתי המדינות.
משפט תומאסן על מעגלים זרים
משפט תומאסן על מעגלים זרים הוא משפט בתורת הגרפים שאומר שבגרף מכוון שהדרגה היוצאת של כל קודקוד בו גדולה מספיק, יש מספר גדול כרצוננו של מעגלים זרים. המשפט הוכח בשנת 1983 על ידי קרסטן תומאסן. בשנת 1996 הוכיח נוגה אלון גרסה הדוקה יותר של המשפט.
ניסוח המשפט
הניסוח מדויק של המשפט הוא:
קיימת פונקציה f:\N \to \N כך שעבור כל מספר טבעי n, בכל גרף מכוון \Gamma שדרגת היציאה של כל קודקוד בו היא לפחות f(n), קיימים לפחות n מעגלים מכוונים ב-\Gamma, שקבוצות קודקודיהם זרות בזוגות.
גרסאות הדוקות יותר
הוכחתו של תומאסן מראה שאפשר לבחור את f להיות f(k)=(k+1)! תוצאה זאת רחוקה מלהיות הדוקה. תומסון מראה כי לכל f מתאימה מתקיים: הוא גם משער שאפשר לבחור את f להיות f(k)=2k-1. אלון התקרב להוכחת השערה זאת והוכיח שאפשר לבחור את f להיות f(k)=64k. עבור ערכים קטנים של k אפשר לקבל תוצאות טובות יותר. לדוגמה, ההוכחה של תומאסן מראה כי עבור k=2 אפשר לבחור את f(k) להיות 3.
במילים אחרות:
שימושים
המשפט משמש בין היתר לפתרון בעיה על פירוק של גרף לתת-קבוצות. הבעיה עלתה בקבוצת הפייסבוק "חפירות על מתמטיקה" ונפתרה על ידי נוגה אלון. הבעיה מדברת על שיבוץ תלמידים לכיתות. לפי תנאי הבעיה נאמר לכל אחד מהתלמידים שהוא יכול לבחור k חברים, ומובטח לו שלפחות אחד מהם יהיה איתו בכיתה. השאלה היא האם קבוצה של תלמידים יכולה לתאם את הבחירות שלהם כך שבהכרח ישובצו בכיתה אחת. קל להראות שאם k<3 אז התשובה היא כן. אלון הוכיח באמצעות משפט תומאסן (עבור n=2) שאם k\geq 3 אז התשובה היא לא.
דה-קולוניזציה של אפריקה
הדה-קולוניזציה של אפריקה היה תהליך לאחר מלחמת העולם השנייה בו חדלו להתקיים הקולוניות האירופאיות באפריקה, ועל חורבותיהן קמו שורה של מדינות עצמאיות.
אולג טבקוב
אולג טבקוב (ברוסית: Олег Табаков; 17 באוגוסט 1935 - 12 במרץ 2018) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1967 ובפרס הפדרציה הרוסית בשנת 1997. בשנת 1988 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
חייו
אולג טבקוב נולד בסראטוב למשפחת רופאים. במהלך מלחמת העולם השנייה אביו גויס לצבא האדום ואמו עבדה בבית חולים צבאי. לאחר המלחמה הוריו נפרדו.
בשנת 1953 סיים טבקוב לימודי בית הספר והחל ללמוד משחק בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בשנת 1956 טבקוב הוזמן להשתתף בסרט. מטעמי צנזורה הסרט לא הוקרן לאחר סיום הפקתו והקרנה התאפשרה רק בשנת 1988.
בשנת 1957 אולג יפרמוב הקים סטודיו לשחקנים צעירים שהתפתחה לתיאטרון סוברמניק. אולג טבקוב היה בין הצעירים בקרב מקימי התיאטרון החדש. בשנים 1957-1983 הוא היה בין שחקניו המובילים. במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הצטלם בקולנוע. לאור היקף העבודה הגדול, בשנת 1964 טבקוב עבר התקף לב. בשנת 1970, לאחר שיפרמוב עזב את התיאטרון, טבקוב מונה למנהל התיאטרון ופעל למינוי של גלינה וולצ'ק למנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 1983 טבקוב קיבל הזמנת אולג יפרמוב ועבר לתיאטרון האמנותי. בשנת 1987 במהלך משבר בתיאטרון הוא תמך ביפרמוב. בשנת 2000 הוא מונה למנהל התיאטרון. הוא הצליח לשקם את התיאטרון שעבר משבר ופיצול והגדיל את הפופולריות שלו.
בשנת 1973 טבקוב החל ללמד משחק. בשנת 1976 הוא אסף 26 סטודנטים והחל ללמד אותם באופן אישי. באותה שנה הוא הצליח לקבל בניין שהיה בעבר מחסן פחם החל לשפץ אותו במטרה להתאים לבניין התיאטרון. בשנת 1978 החלו הופעות, אך טבקוב לא הצליח לקבל למוסד החדש מעמד של תיאטרון. השחקנים עברו לתיאטראות אחרות בעיר אך המשיכו לבוא לחזרות בלילות ומפעם לפעם טבקוב ארגן הופעות. המוסד הפסיק להתקיים כאשר אחד השחקנים לא הצליח לבוא להופעה כי במקום עבודתו התנגדו להשתתפותו בהופעה זו. רק בשנת 1987 המוסד קיבל מעמד של תיאטרון תחת השם "טבקרקה" (קופסה לשמירת טבק). טבקוב מוביל את התיאטרון עד מותו.
משנת 2000 אולג טבקוב היה מנהל אמנותי בתיאטרון האמנותי על שם צ'כוב ותיאטרון "טבקרקה" וגם הופיע כשחקן על במות תיאטראות אלו. בנוסף לכך היה מלמד בבית הספר למשחק, בשנים 1986-2000 הוא היה רקטור של בית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה. במשך כל השנים, במקביל לעבודה בתיאטרון טבקוב הועסק בסרטים רבים.
טבקוב עבד כבמאי גם מחוץ לגבולות רוסיה. הוא ביים כ-40 הצגות בתיאטראות שונות ברחבי העולם.
משפט מיטאג-לפלר
המשפט. תהי סדרה בדידה (סופית או אינסופית) של נקודות בתחום פתוח D במישור המרוכב. נניח שלכל נקודה a_i נתון פולינום p_i(t). אז קיימת פונקציה f שהיא מרומורפית בתחום D, כך שלכל i, ההפרש הולומורפי ב-a_i.
אולה קירק כריסטיאנסן
אולה קירק כריסטיאנסן (7 באפריל 1891 – 11 במרץ 1958) היה נגר דני. ב-1932 הקים את חברת הצעצועים "לגו", מחנות קטנה לעיבוד עץ שמכרה מוצרים ביתיים, ליצרן צעצועי עץ. השם של החברה ניתן לה בשנת 1934. לאחר שפרצה שרפה בסדנה שלו ושרפה את כל המוצרים ב-1942, החברה רכשה בשנת 1947 מכונת הזרקת פלסטיק ועברה לייצור אבני משחק עשויות פלסטיק, שהיו עמידות ובטוחות יותר למשחק של ילדים. ניהול החברה עבר לבנו גודפרד (אנ'), כאשר נפטר.
ביוגרפיה
כריסטיאנסן נולד וגדל בפילסקוב, ילד עשירי למשפחה עניה ביוטלנד. אף על פי שהמשפחה הייתה ענייה, הוא זכה לקבל השכלה תיכונית בסיסית. כבר מגיל שש עבד כחקלאי וסייע בפרנסת המשפחה. הוא למד בבית ספר יומיים בשבוע. בשנת 1905, בהיותו 14, החל לעבוד כשוליה אצל אחיו הבכור. ב-1911 עזב את דנמרק לגרמניה ושם עבד בנגרות במשך כחמש שנים.
בשנת 1916 קנה כריסטיאנסן חנות נגרות בבילונד, מרכז יוטלנד בכסף שחסך לאורך השנים. בשנות ה-20 המאוחרות, התמקד העסק בשיקום ופיתוח מבנים חדשים, וכן בייצור מוצרי בית עבור הקהילה המקומית. בשנת 1924 נשרפו בית המלאכה ובית המשפחה בגלל שני בניו שהתעסקו בשבבי עץ והעסק שלו כמעט נהרס.
למרות כל הקשיים לאורך השנים, תקופת השפל הגדול וכיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הוא הצליח לשמור על עסק שלו. הוא החליט בעיקר לייצר צעצועי עץ, כמו יו-יו, חיות הנמשכות באמצעות חבל ומשאיות מעץ. בכך קיבל את ההחלטה למקד את מוצריו בהתפתחות ילדים.
ב-1942 גרם קצר חשמלי לשריפה שהביאה לאובדן המפעל שלו וכן כל המלאי והשרטוטים שלו. עם זאת, הוא החליט להתחיל מחדש. בשנת 1944 המפעל החדש שילב פס ייצור.
משפחתו
ב-1916 התחתן עם קירסטין סורסן, בתו של יצרן גבינות. לזוג נולדו ארבעה ילדים: יוהנס, קארל גיאורג, גודפרד וגרהרדט. קריסטין נפטרה בשנת 1932. שנתיים לאחר מכן, הוא התחתן עם סופי יורגנסן ונולדה להם בת אחת בשם אולה.
ב-11 במרץ 1958 נפטר כריסטיאנסן, בגיל 66, מדום לב.
אלדאר פנייה
אלדאר פנייה, (במקור: אלדאר אברהם פריד, בהונגרית: Fenyő Aladár; קאניז'ה, 11 ביולי 1891 – בודפשט, 3 באוגוסט 1981) היה שחקן יהודי-הונגרי, גם אחיו אמיל פנייה (1889–1980) היה שחקן. אלאדר פנייה היה משכמו ומעלה בתחום המשחק אבל בצניעותו מעולם לא הודה בכך. על אף היותו שחקן מיומן ואינטליגנטי ביותר, הוא מעולם לא יצא נגד משחק נחות של חבריו לבמה.
ביוגרפיה
אלדאר אברהם פריד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פריד ושל מתילד פופר (1870–1935). ב-1912 סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התאטרון והקולנוע. ב-23 בנובמבר 1913, בבודפשט, נישא לשחקנית ארז'י מאטראי, ממנה התגרש ב-1922. ב-15 ביוני 1920 המיר את דתו לאמונה האוניטרית.
לא היה לו חוזה לאחר מכן.
אשתו השנייה הייתה אילונה הורט, ממנה התגרש ב-1941.
יוסף בן-דוד (גאוגרף)
יוסף (יוסקה) בן-דוד (1933–2012) היה גאוגרף-אנתרופולוג ישראלי, חוקר החברה והתרבות הבדואית בישראל, היה עמית-מחקר במרכז למחקרים חברתיים, המכון לחקר המדבר. בן דוד גם שימש כמרצה לגאוגרפיה במכללת דוד ילין ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנותיו האחרונות הוא פעל כחוקר במכון ירושלים לחקר ישראל ובמכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות. בן דוד נחשב כמומחה בעל שם בתחום הבדואים בנגב. הוא העלה את הדברים על הכתב ותרם תרומה חשובה בעיקר בכל הנוגע להיבט האקדמי של העבודה ולהעמדת דברים על דיוקם תוך הסתייעות במקורות, השוואות והתעמקות בספרות העוסקת בנושא.
זאב אירואסייתי
זאב אירואסייתי (שם מדעי: Canis lupus lupus) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב החי ביבשת אירופה ביערות ובאזורי ערבה.
מאפיינים
תת-מין זה הוא הגדול ביותר בין זאבי העולם הישן ויכול לשקול 39 ק"ג, אך נמצאו גם זאבים ששקלו גם 70–80 ק"ג. אורכם מגיע לאורך 110–148 ס"מ. הפרווה שלהם קצרה וגסה עם גב חום, שערות מעט אדמדמות לאורך צידי הגוף והזנב ופנים אפורות עם לחיים וגרונות לבנים. זאבים אלה נוטים ליילל לזמן ממושך יותר מזאבי אמריקה.
הזאבים של אירופה ואסיה ניזונים מיצורים החיים במשכנות האדם או מפסולת, עקב הפעילות האנושית הצפופה. עם זאת ביערות ואזורים נוספים הם יכולים לצוד מיני פרסתנים כמו אייל קורא, אייל אדום, אייל הכרמל וחזיר בר. טרף זה מצוי בעיקר באזורים הררים במזרח אירופה. בנוסף הם ניזונים מאייל הצפון, מופלון, ביזון אירופי, יעל, צפיר אלפיני, עז הבר, יחמור אירופי ואייל מושק.
הזאבים צדים בלהקות חברתיות ומתואמות העוזרות להפיל חיות הגדולות מהזאב וכן לחסום נתיבי בריחה. הם יכולים לרוץ לאורך קילומטרים רבים ללא הפסקה במהירות. הם קורעים את טרפם בניביהם הגדולים והורגים בנשיכה בגרון או טורפים אותו חי.
כיום הזאבים יותר נדירים מבעבר והם נפוצים בעיקר במזרח אירופה ובערבות אסיה וכן בשמורות באירופה.
כיבוש (סרט)
כיבוש (Conquest) או מריה ולבסקה (Marie Walewska) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1937 עם גרטה גרבו ושרל בואייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "Pani Walewska" של הסופר הפולני Wacław Gąsiorowski (1933), המתאר את רומן האהבה בין נפוליאון בונפרטה לפילגשו הפולנייה מריה ולבסקה.