cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו
ביוגרפיה
הוא נכנע לכוחות הבריטיים בשנת 1945, ונכלא בבית כלא שזכה לשם "כלוב לונדון". הוא שוחרר בעקבות עדויות של אסירים על היחס הטוב שזכו לו ממנו, ועל כן שוחרר. הוא חי בפרנקפורט עד מותו בשנת 1963 בגיל 82.
פרנציסקוס מאסיזי
חייו
פרנציסקוס החל את חייו בשם ג'ובאני ברנרדונה. הוא נולד באסיזי שבאומבריה באיטליה לפיקה בורלמנט ופייטרו ברנרדונה. אביו היה סוחר בדים עשיר ונהג לצאת למסעות בצרפת. פרנציסקוס הוטבל ונקרא תחילה על שם יוחנן המטביל - ג'ובאני. אביו נעדר מטקס הטבלתו בשל מסע לצרפת ועם חזרתו לאסיזי החליט לשנות את שמו לפרנציסקוס, "איש צרפתי", בשל אהבתו לתרבות צרפת.
פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו
ביוגרפיה
בסרט "הבריחה הגדולה", הוא מגולם בידי האנס מאסמר, אם כי שמו שונה ל"קולונל פון לוגר".
פרנציסקוס מאסיזי
חייו
פרנציסקוס לא זכה לתמיכה בקרב משפחתו וחבריו. אביו דחה אותו ומחה על אורח החיים החדש שאימץ בנו. אולם, עובדה זו הניעה את פרנציסקוס לדבוק בגישתו החדשה ובמהרה השלים את המהפך בחייו. הוא החל לעסוק בשיפוץ כנסיות חרבות באסיזי וסייע לנזקקים ולעניים. יום אחד, כשעסק בשיפוץ כנסיית דמיאנוס הקדוש, התגלה אליו ישו וקרא לו ללכת בעקבותיו (כהד ללוקס יד: 26). פרנציסקוס ראה בכך ציווי המכוון אליו באופן אישי. הוא לבש טוניקת קרעים וקשר סביב מותניו חבל. הוא החל להטיף לאורח חיים של פשטות ועוני מתוך מתן דוגמה אישית. תוך זמן קצר אסף סביבו מספר תלמידים וניסח עבור תלמידיו תקנון בסיסי, הוא התקנון המקורי (Regula primitive), המבוסס על האוונגליונים. תקנון זה אבד ולא הגיע בשלמותו לידינו, ידוע כי היה מושתת על שני עקרונות בולטים; האחד, כפיפות מוחלטת לאפיפיור (על מנת למנוע אפשרות שהאפיפיור יוקיע את המסדר ככפירה, כפי שקרה עם התנועה הוולדנסית), והשנייה התמסרות מוחלטת לחיי העוני. בשנת 1209 הלך לרומא יחד עם תלמידיו על מנת לקבל את אישור האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
משנתן האפיפיור את אישורו, שלח את פרנציסקוס יחד עם אחד עשר תלמידיו לקבל טונזורה (תגלחת ראש), המסמלת הצטרפות למעמד הכמורה. אישורו הרשמי של האפיפיור הניע מאמינים נוספים להצטרף לשורותיו של פרנציסקוס. מעתה, אימצה קהילתו את הכינוי "אחים קטנים" (מלטינית: Fratres minors) וחיה במבנים רעועים, תוך דבקות בעזרה לעניים ולנזקקים. מסדר זה יקרא לימים המסדר הפרנציסקני.
בין השנים 1209 - 1210 ערך פרנציסקוס מסעות לספרד וצרפת על מנת להפיץ את משנתו ולהמיר את דתם של המוסלמים שחיו אז בחצי האי האיברי. ב-1213 הפליג במטרה להגיע לצפון אפריקה, אולם מחלה קטעה את מסעו בחצי האי האיברי והוא חזר לאסיזי וצירף למסדר מספר גברים משכילים ומספר אצילים. בין המצטרפים היה תומאסו מצ'לאנו שמאוחר יותר כתב את שתי גרסאות הביוגרפיה של פרנציסקוס.
ב-1215 נסע לרומא להשתתף בועידת לטראנו הרביעית.
בשנת 1219 ערך מסע נוסף באירופה המזרחית ולבסוף הגיע עד מצרים, שם נכח בכיבוש העיר דמיאט על ידי הצלבנים וניסה ללא הצלחה להמיר את דתו של הסולטאן אל-מלכ אל-כאמל. משחזר מערבה החליט לוותר על סמכותו כמנהיג המסדר ופרש לחיי בדידות בהרי האפנינים. על פי המסורת, מעט לפני מותו קיבל את סימני הסטיגמטה, שסימלו את הקשר הרוחני והפיזי, בינו לבין ישו המשיח. ב-3 באוקטובר 1226 נפטר פרנציסקוס באסיזי. שנתיים לאחר מותו הועלה לדרגת קדוש על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
משנתו
פרנציסקוס יצר אידיאל חדש לדמות הנזיר הפורש והציע תפיסה חדשה של חיי נזירות: על הנזיר להתערבב בין הבריות ולעזור לחלשים, לחולים ולעניים באשר הם. עיקרון זה היווה חידוש בקרב תפיסת חיי הנזירות, שעד ימיו התנערו מעקרון הסולידריות.
בניגוד לעקרון הפרישות מן העולם, שהיה סימן ההיכר של הזרמים הבנדיקטינים, טען פרנציסקוס כי "העולם כולו הוא מנזר י" וכי אהבת האל מחייבת לאו דווקא חיי פרישות מן החברה, כי אם מתן סיוע לחלש ולעני מתוך התערות בה. מתוך כך ביטל פרנציסקוס את עקרון הקביעות במנזר. יחד עם תלמידיו הוא נע ונד ברחבי אירופה והמזרח. בניגוד למגמתם של המסדרים הקרטוזיאנים והציסטרציאנים שהקימו את בתיהם הרחק מריכוזי אוכלוסין, הפרנציסקנים פעלו בתוך הערים וגרו בשכונות העוני שבשוליהן. הם העניקו סיוע וסיעוד לנזקקים ולחולים. "בשל מעשים אלו, יש חוקרים הרואים בפרנציסקנים את העובדים הסוציאליים הראשונים במערב האורבני." (מנשה 2005: 234)
תפיסת עולמו של פרנציסקוס בנוגע לדמות הנזיר השמח בחלקו, באה כתגובת נגד לבנדיקטינים שדגלו בתפיסת חיים מחמירה. הוא קרא לחסידיו לשמש "ליצני האלוהים" (בלטינית: joculatores Domini) מתוך מחשבה כי השמחה מקרבת את המאמין לאלוהיו. פרנציסקוס לא ראה בהשכלה מצרך הכרחי. לדידו, אין היא מקרבת את הנזיר לאלוהיו אלא עלולה להרחיק ביניהם.
אהבתו של פרנציסקוס לבריות פרצה אל מעבר גבולות הנצרות. הוא התנגד למסעי הצלב והעמיד כנגדם את עקרון המיסיון אשר גורף כי את הנצרות יש להפיץ מתוך דרכי נעם - מתוך הנחה שגם ישו המשיח היה בוחר בדרך זו. תלמידיו, שאימצו גישה זו, השקיעו בפעילות מסיונרית בארצות האסלאם ובקרב המונגולים. הם עודדו את לימוד השפות המזרחיות, ובהשפעתם התקבלה החלטה אשר אימצה את חשיבות לימוד השפות בוועידה הכנסייתית בוויין שנערכה ב-1311.
פרנציסקוס נמנע מלהחמיר עם תלמידיו אולם לא כך היה בשאלת העוני. בהשראת הכתוב בברית החדשה, הטיף פרנציסקוס לעוני מוחלט ודרש זאת אף מתלמידיו הן כיחידים והן כקולקטיב. נאסר עליהם לקבל תרומות מעבר לצורכי היום והם חיו מעמל כפיהם או מנדבות המאמינים. מתוך תפיסת עולם זו, המעלה על נס את עקרון העוני המוחלט, התחתן פרנציסקוס בנישואים מיסטיים עם "הגבירה עוני". בכך, הנציח אידיאל זה.
מסדרים נוספים בהשראתו
דמותו של פרנציסקוס הייתה להשראה רבה עבור רבים מהאנשים ששמעו אודותיו. קלרה מאסיזי הושפעה רבות מדרשותיו ובמרץ 1212 עזבה את ביתה לטובת הצטרפות לשורות חסידיו. יחד עם פרנציסקוס, ייסדה את מסדר הקלאריסות העניות. היה זה מסדר נשים, אשר היווה מקבילה למסדר הפרנציסקנים של פרנציסקוס.
עבור אותם אנשים שלא יכלו לעזוב את ביתם ולהתמסר לחיי נזירות, ייסד פרנציסקוס את מסדר האחים והאחיות החוזרים בתשובה שקיבלו על עצמם מחד את עקרונות חיי הפרנציסקנים אך מאידך המשיכו לחיות את חייהם בבתיהם.
ביוגרפיות
שלוש הביוגרפיות הרשמיות על חייו של פרנציסקוס נכתבו על ידי תומאס דה צ'לאנו.
הראשונה, שנקראת "חיי פרנציסקוס המבורך" (Vita Beati Francisci) הוזמנה על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי בשנת 1228 לקראת הכרזתו של פרנציסקוס כקדוש. הגיוגרפיה זו מכסה את שנותיו הראשונות של פרנציסקוס ואת הקמת המסדר.
השנייה המכונה "חיים שניים" (בשמה הרשמי: Memoriale Desiderio Animae de Gestis et Verbis Sanctissimi Patris Nostri Francisci), הוזמנה על ידי קרסצנטיוס מיזי שכיהן כמזכיר הכללי של המסדר  (ראש המסדר). עבודה זו, שנכתבה ב-1246 לערך משקפת את הבדל ההשקפה על פרנציסקוס לאחר מותו ומציגה אותו בצורה הנוחה להנהגת המסדר של אותה תקופה (פחות דגש על מוטיב העוני, הוויתור על רכוש וההקרבה).
השלישית, מסה עממית על הניסים שחולל פרנציסקוס הקדוש, נכתבה ב-1255 לערך על פי הוראתו של המזכיר הכללי ג'ובאני די פארמה.
בניסיון להאדיר את שמו של פרנציסקוס, נכתב עליו כי עוד בהיותו תינוק, אמר עליו אדם מבוגר כי יהיה קדוש, בדומה למעשהו של שמעון הקדוש כלפי ישו, על מנת להאדיר את ההשוואה, המתבססת גם על סימני הצליבה (סטיגמטה) שהופיעו על גופו. מסופר גם כי בעלייתו לרגל לרומא ליוו אותו 12 מתלמידיו (כמספר תלמידיו של ישו).
אגדות
אישיותו המיוחדת של פרנציסקוס קרנה פשטות, ענווה, אהבת הבורא והבריות, סגפנות, חסידות עממית ושמחה. הוא האמין כי הטבע עצמו מהווה מראה לאלוהים. הוא השאיר רושם עמוק, שהבשיל תוך זמן קצר לאוסף אגדות אודות מנהגיו וחוויותיו. נפוץ במיוחד אוסף האגדות הקדום "הפרחים הקטנים של פרנציסקוס". אוסף זה מספר אודות דמותו של פרנציסקוס וקשור לפועלו ולתוכן דבריו בנוגע לטבע ולבריות. כך למשל מסופר כי יום אחד, כשטייל פרנציסקוס יחד עם תלמידיו, הבחין בעץ מלא ציפורים. הוא פנה לתלמידיו ואמר: "המתינו כמה רגעים, אני הולך לדבר באוזני אחיותיי הציפורים". הציפורים הקיפוהו, מהופנטות מקולו, נטולות כל פחד ויראה.
ב-29 בנובמבר 1979, הכתיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני את פרנציסקוס כ"הקדוש המגן על בעלי החיים והסביבה".
השפעות לאחר מותו
במרץ 2013 בחר האפיפיור חורחה מריו ברגוגליו מארגנטינה את השם פרנציסקוס כשמו הרשמי, ובכך הפך לאפיפיור הראשון שאימץ שם זה. כנשאל מדוע, ענה כי בחר בשם זה מתוך כבוד והערכה לדמותו של פרנציסקוס הקדוש, כמי שראה את העניים והנזקקים והיה להם כעזר. "הוא שינה את ההיסטוריה", אמר.
דמותו של פרנציסקוס נזכרת רבות גם במוזיקה, בספרות ובאמנות.
לקריאה נוספת
Spoto, Donald''. The Life of Francis of Assisi''. England: Penguin Compass, 2002
מפקד קהילות הונגריה
מפקד קהילות הונגריה היה מעין מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1944 בידי המועצה המרכזית של יהודי הונגריה, לאחר פלישת גרמניה הנאצית להונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה ובתחילת שואת יהודי הונגריה. המפקד נועד למפות את מקומם ומספרם של היהודים החיים בהונגריה באותה עת. המפקד נערך על ידי שליחת שאלון לקהילות, ומלמד רבות את חוקרי התקופה, עד כמה היה מצבם של הקהילות היהודיות בכי רע.
שאלון "מפקד הקהילות"
ב-7 באפריל 1944 שלחה המועצה המרכזית של יהודי הונגריה מכתב מיוחד אל הקהילות היהודיות בהונגריה ובו נכתב (בתרגום לעברית): "בשם המועצה המרכזית של יהודי הונגריה, אנו מבקשים מראשי הקהל הנכבדים להחזיר לנו תוך 24 שעות מקבלת מכתב זה את שני השאלונים המצורפים כשהם ממולאים בפרטים המדויקים בהתאם למצב הקהילה בתאריך 31 בדצמבר 1943. הנתונים מן השאלונים דרושים לנו באופן מיידי לצורך התארגנות הארצית של יהודי הונגריה, על פי פקודת השלטונות. נוכח המצב הנוכחי והאחריות הכבדה המוטלת עלינו, נא לראות קריאתנו זו כמחייבת ולבצעה בדייקנות. אנו מפנים את תשומת לבם של ראשי הקהל הנכבדים לעובדה ש"המועצה המרכזית של יהודי הונגריה" הוא גוף הממונה על ידי השלטונות הממלא את פקודותיו של האחרון ונושא במלוא האחריות לביצוע החובות המוטלים עליו. על כן, הנמנעים מביצוע קפדני ומדויק של ההוראות שמשוגרות אליהם על ידי המועצה המרכזית, צפויים לשאת בתוצאות חמורות".
ראשי הקהילות נדרשו למלא את השאלונים בהתאם לסעיפים הבאים:
לאחר המלחמה
המידע שהתקבל מן הקהילות הועתק על כרטיסים בגודל 23X26 ס"מ, ואלו נתגלו על ידי מנהל הארכיון היהודי הונגרי בבודפשט, בבניין הסמינר לרבנים בתוך שתי ארוניות מתכת שלא נפתחו מאז מלחמת העולם השנייה ועד אותו יום. ובשנת 1994 אחרי שעיבדו את הנתונים בכרטיסים, הוציאו יוסף שוויצר וקינגה פרוימוביץ' את נתוני מפקד הקהילות בשני כרכים בשפה ההונגרית.
מצב הקהילות
על פי התשובות שהתקבלו בשאלונים של המפקד, ובזכות העובדה שמרבית הקהילות שלחו את תשובותיהם, נאסף ידע עצום על מצבם באותה העת. תשובות רבות נכתבו בנימה אישית ובבקשות לעזרה דוגמת: "המשפחות מרוששות לגמרי", "אין הכנסות", "מבני הקהילה הוחרמו", "הרב נעדר", "ראש הקהילה נעדר", "סכנת נפשות", "רוב הגברים בקהילה נמצאים בשירות העבודה" וכן עדכונים על כך שהחל ריכוז היהודים במבני בית חרושת בעיר או מבנים אחרים.
שווינצר ולנדסמן מזכירים בספרם דוגמאות נוספות, על מענה שהתקבל מאחת הקהילות שנכתב בידי אישה שסיפרה כי לא נותרו עוד גברים בקהילה, או מכתב בו נכתב שלא נשאר עוד אדם משכיל בקהילה שידאג לציבור. אחת הגלויות העצובות הגיעה מקהילת נאג'דוברון (Nagydobrony) בתאריך 16 באפריל 1944 ובה מסופר כי כל יהודי הכפר כבר ארזו את מטלטליהם וממתינים להוראות, כפי שנכתב במכתב, נאמר להם כי הם מועברים לאונגוואר, "אנא שאלו ליעד שלנו באונגוואר" מתחנן הכותב. כיום ידוע שהיהודים רוכזו באונגוואר כתחנת ביניים לקראת גירושם למחנה ההשמדה באושוויץ.
לקריאה נוספת
קהילות הונגריה, פרופ' שלמה שפיצר, מפעל מורשת יהדות הונגריה - מכון ירושלים, תשס"ט.
מיכאל גרוס (אמן)
מיכאל גרוס (1920 – 4 בנובמבר 2004) היה צייר ופסל ישראלי, חתן פרס ישראל.
ביוגרפיה
גרוס נולד ללאה וחיים בעיר טבריה, בן למשפחה בת שני ילדים מ"היישוב הישן", דור שישי בארץ ישראל. בגיל שנה עבר עם הוריו למשק בפאתי המושבה מגדל שעל שפת הכנרת, שם גדל. אביו היה מראשוני המתגייסים היהודים למשטרת המנדט הבריטי, ושימש כראש מחלקת החקירות בטבריה. בנעוריו היה חבר בתנועת "המחנות העולים".
עלה לירושלים ב-1936 כשסבל ממלריה. בפרוץ המרד הערבי הגדול באותה שנה תקפו פורעים ערבים את משק הוריו, למרות קשריהם הטובים עם הכפריים הערבים ועם המוכ'תר של הכפר השכן, מג'דל, שדדו את העדר, עקרו את המטעים והעלו את הבית באש. עקב כך עברו הוריו לדירה שכורה בטבריה. דודו מצד אביו נרצח בהתקפה של פורעים על השכונה היהודית בטבריה. בשנים 1935–1940 למד גרוס בסמינר למורים "מזרחי" בירושלים. מורו הראשון לציור שם, היה הפסל זאב בן-צבי. לאחר סיום לימודיו עבר לחיפה ועבד כמורה כללי בבית הספר העממי א' שם. בהמשך שירת כנוטר במשטרת היישובים. השתתף במלחמת העצמאות. לאחרי קום המדינה לימד מתמטיקה ופיזיקה בבית חינוך תיכון בחיפה. לאחר מכן השלים שתי שנות לימוד באדריכלות בטכניון ולמד פיסול וציור בהדרכתם של הפסל משה ציפר, מנחם שמי ואמנים אחרים.
בשנים 1951–1954 למד פיסול וציור באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר בפריז. סמוך לשובו שובו ארצה הצטרף לכפר האמנים עין הוד. ב-1962 עבר לחיפה, אולם המשיך להחזיק סטודיו בעין הוד.
עבודתו האמנותית שילבה טכניקות יצירה וחומרים שונים. לצד עיסוקיו באמנות שימש מורה לפיסול באקדמיה "בצלאל" (1957-1960) ובמכון לאמנות של סמינר "אורנים" (1960-1985).
גרוס היה בין חברי קבוצת האמנים אקלים, שנוסד על ידי רחל שביט-בנטואיץ ואליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים.
יצירותיו של גרוס מוצגות באתרים ובתערוכות ברחבי הארץ ובעולם, בהם: מוזיאון ישראל, המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון תל אביב, קמפוס אוניברסיטת תל אביב, גן העצמאות בירושלים, מתחם הטכניון, בסיס חיל האוויר תל נוף, אוניברסיטת סאו פאולו בברזיל, מוזיאון גוגנהיים ומקומות רבים אחרים. תערוכות יחיד שלו מוצגות בקביעות משנת 1981 בגלריית דביר בתל אביב. גרוס היה נשוי לאמנית אביבה דלסקי.
מיכאל גרוס נפטר בגיל 84.
אלמנתו, אביבה דלסקי-גרוס, תרמה למכללת אורנים יצירה מעזבונו וכן את אוסף השקופיות שבהן תיעד לאורך השנים את יצירותיו.
דורון מיינרט
דורון מיינרט (נולד ב-1960) הוא קצין בדרגת אלוף-משנה במילואים בצה"ל, אשר פיקד על עוצבת ראם.
קורות חייו
בשנת 2022 נפצע קל מתקיפת מתנחלים כאשר השתתף בנטיעות של אנשי שמאל של בין הכפר בורין לגבעת סנה יעקב.
אצבע אלוהים
"אצבע אלוהים" הוא ביטוי מקראי, המתאר אירוע המתרחש במעורבותו של כוח עליון. מקורו של הביטוי בפרשת וארא שבספר שמות, בתגובת המצרים למכת הכינים:.
יום ה-H (שוודיה)
יום ה-H (בשוודית: Dagen H, מבוטא דַאגֶן-הוֹ) הוא כינויו של יום ה-3 בספטמבר 1967 בשוודיה. בשעה 5 בבוקר ביום זה שונה כיוון התנועה בכבישי שוודיה מנהיגה בצד שמאל לנהיגה בצד ימין. האות H היא האות הראשונה של המלה השוודית Högertrafik - תנועה בצד ימין.
ההחלטה על ההחלפה
הטיעונים בעד ההחלפה היו:
עם זאת, השינוי לא זכה לתמיכה גדולה בקרב השוודים. ההצעה נדחתה פעם אחר פעם במהלך 40 השנים שקדמו לכך. במשאל עם בשנת 1955 הצביעו 85 אחוזים מהמצביעים בעד המשך הנהיגה בצד שמאל.
בשנת 1963 אושרה ההחלפה בפרלמנט השוודי - הריקסדאג.
ההיערכות ליום ה-H
בעקבות ההחלטה על ההחלפה הוקמה ה־Statens Högertrafikkomission (HTK) - "הוועדה הלאומית לנהיגה בצד ימין" כדי שתפקח על ביצוע ההחלטה. הוחל בביצועה של תוכנית חינוכית ארבע-שנתית בעזרתם של פסיכולוגים.
עם התקרב יום ה-H, הוצבה בכל צומת קבוצה נוספת של תמרורים ורמזורים, עטופים בפלסטיק שחור. ביום ה-H פשטו עובדים על הרחובות כדי להסיר את הפלסטיק. כמו כן, נצבעו סימני דרך מקבילים על הכבישים בעזרת צבע לבן, שכוסו בסרט הדבקה שחור. לפני יום ה-H השתמשו בשוודיה בסימני דרך בצבע צהוב.
רחובות חד־סטריים גרמו לבעיות מיוחדות. תחנות אוטובוס נבנו בצד השני של הכביש. צמתים עוצבו מחדש כדי לאפשר לתנועה להתמזג.
שרות החשמליות הופסק, והוחלף באוטובוסים. נרכשו מעל אלף אוטובוסים חדשים שדלתותיהם נפתחו בצד ימין וכ־8,000 אוטובוסים ישנים יותר שופצו והותקנו בהם דלתות גם בצד השני. כל מכונית שוודית עברה שינוי, גם דגמים בעלי הגה בצד שמאל, כיוון שהיה צורך לכוון מחדש את אורות הדרך שלהם, שכן כאשר אורות הדרך מופעלים הם פונים מעט לצד הדרך כדי למנוע סינוור של הנהגים הבאים ממול, ועל כן היה צריך לכוונן את כל הפנסים שייטו ימינה במקום שמאלה.
יום ה-H
בין השעות 1 אחר חצות ל-6 בבוקר ביום ה-H נאסרה כל תנועה שאינה חיונית. בסטוקהולם הוארך האיסור כדי לאפשר לצוותי עבודה לסדר מחדש את הצמתים והוא נמשך מ-10 בבוקר יום שבת עד 3 אחר הצהריים ביום ראשון. כל כלי רכב שנסע באותן שעות היה חייב לציית לכללי נהיגה מיוחדים. כל כלי הרכב היו חייבים לעצור בשעה 4:50 לפנות בוקר ולעבור לצד ימין של הכביש. בשעה 5:00 מותר היה להמשיך ולנסוע.
לאחר יום ה-H
ביום שני שלאחר יום ה-H דווח על 125 תאונות דרכים, בהשוואה ל-130 עד 198 בימי שני קודמים. אף תאונת דרכים קטלנית לא יוחסה להחלפה. עם זאת, קשישים רבים ויתרו על נהיגה בשל הצורך להתרגל לחוקי הדרך החדשים. מומחים טענו ששינוי נתיב הנהיגה לנתיב הימני יקטין את מספר תאונות הדרכים, כיוון שנהגים יזכו לשדה ראייה טוב יותר של הדרך שלפניהם. ואכן, מספר תאונות הדרכים בין מכונית למכונית, ובין מכונית להולכי רגל, צנח משמעותית בעקבות ההחלפה.
בר יהודה
{{פירושונים|* רב שמואל בר יהודה – אמורא מהדור השלישי של התקופה שחי בבבל, ומאוחר יותר עלה לארץ ישראל
ראו גם
}}
אליפלט (שיר)
אֱלִיפֶלֶט הוא שיר שכתב נתן אלתרמן והלחין סשה ארגוב. הוא בוצע לראשונה ב-1959 בידי להקת גייסות השריון, חודש על ידי זמרים רבים והפך לאחד משירי הזיכרון הידועים ביותר וחלק מהקלאסיקה הישראלית. הדמות המרכזית שקורותיה מסופרים בשיר היא דמות של אנטי גיבור.
כתיבה, הלחנה וביצוע השיר
"אליפלט" נוצר כעשר שנים לאחר מלחמת העצמאות, מתוך מודעות לציוויי הגבורה של שירת תש"ח ומתוך התכתבות איתה. זהו השיר היחיד שכתב אלתרמן ללהקה צבאית, שהיה שונה מאוד משירי הגבורה שזימרו הלהקות הצבאיות וממרבית שירי הזיכרון שנכתבו בארץ. אלתרמן הקדיש את השיר לבתו, תרצה אתר, שהייתה אז חברה בלהקת גייסות השריון, והיא ביצעה אותו לראשונה במסגרת הלהקה. הוא מוכר גם בביצוע להקת התרנגולים משנת 1961, בביצועו של אריק איינשטיין מהאלבום "תוצרת הארץ" מ-1985 ובביצועו של ברי סחרוף מהאלבום האקוסטי ב-2003. השיר מוּשר במיוחד ביום הזיכרון לחללי צה"ל.
סשה ארגוב הִלחין את השיר בצליל נוגה ומינורי, שנועד להעביר את הנרטיב של אליפלט. כך למשל הבליט את המלים "כי סביב ככינור וחליל/ מנגינה מאירה מצלצלת" כרצ'יטטיב, באמצעות פראזה מלודית שעולה בסולם כמנגינת חליל, ונתן לה בכך מעמד הנבדל משאר השיר, על מנת לתאר את רוחו של הגיבור.
רעיונות מרכזיים
נתן אלתרמן היה בקיא היטב במבנה ובאופיין של הבלדות העתיקות. בעקבות כך, ניתן למצוא בשיר מאפיינים רבים של הבלדה. השיר מתחיל בשיחה בין הדובר לקהל. מתחילת השיר חש הקורא כי זוהי בעצם מעשייה או אגדה עתיקה. עם זאת, הבלדות העתיקות עסקו לרוב בגיבורים שעשו מעשי גבורה על-אנושיים, ואילו בשיר אליפלט ניתן להבין, לאחר זמן מועט של קריאה, כי אליפלט הוא איננו גיבור, אלא אנטי-גיבור. הוא מתואר כילד חסר מזל, אשר מתואר בידי שכניו כי ילד שאיננו נורמטיבי. "כשגוזלים מידיו צעצוע", איננו מתעצבן, ונותר מחויך ומבולבל.
אף על פי שאליפלט מתואר היטב בידי מכריו, הוריו של אליפלט למעשה חסרים בשיר. כנראה שאלתרמן גרם להיעדרות הוריו של אליפלט כדי ליצור תחושת הזדהות גדולה יותר עמו. אליפלט נשאר בדמות הילד המנותק שלא מבין את המתרחש סביבו במשך כל השיר. הוא עובר מהילדות היישר לשדה הקרב, שם הוא מרגיש צורך לעזור במערכה, על אף היותו יודע כי תהייה זו משימה קשה. בסופו של דבר, חוזר הוא לחבריו ומתמוטט בעודו מחייך.
סופו של השיר הוא מפתיע, מפני שאלתרמן מתאר את השיר כשיר חסר סוף והתחלה, ושמותו של אליפלט הוא לא הדבר המרכזי בסיפור. מכאן נשאלת שאלת הרעיון המרכזי למחבר: מדוע עברנו את המסע עם אליפלט, שכן סופו שלו הוא לא הדבר המרכזי בשיר?
הגמול האלוהי שניתן לאליפלט באמצעות המלאך גבריאל, המדבר אל המת כבן משפחה יהודי קרוב, "במרום לנו יש ממך נחת", הוא סיום דתי רציני לחלוטין: האלוהות היא היחידה המבינה נכונה את תמהוניותיו של הגיבור. זו תמהונות אלוהית. זהו סיום מרטירולוגי, ארכאיסטי מאוד, והוא עשוי בנוסח המרטירולוגיה הנוצרית, על דמות המלאך היורד משמיים ונוטל אליו את הקדוש המעונה.
חלקי השיר
החלק הראשון של השיר (שלושת הבתים הראשונים) מתאר את אליפלט כילד, ובא כהקבלה או כהקדמה לחלק השני של השיר (ארבעת הבתים הבאים), המתאר אותו כחייל.
חלק ראשון: אליפלט כילד
חלק זה מתאר את הילד אליפלט. השיר נפתח בשורה "נזמר נא את שיר אליפלט" כלומר, אנשים שרים על אליפלט ממרחק הזמן ומתארים אותו בתחילה כילד תם. הוא מתואר כילד תמים שכל הווייתו היא נתינה ושאינו יודע להתגונן מפני גזילה או שאינו מבין שמנצלים את תמימותו ("אם גוזלים מידיו צעצוע, הוא נשאר מבולבל ומחייך" בבית השני).
הסביבה החברתית אומרת שלאליפלט אין אופי כלל, אך הקורא מבין שאין זה נכון: טבועות באליפלט תכונות כמו פשטות ויושר, שהן בעלות עוצמה דווקא בגלל שאינו שואל "מדוע ולמה" ודווקא בגלל הנאיביות שבו. נקודת המוצא של השיר היא - "נזמר נא". יש המציינים שאלתרמן הביא כאן ביקורת על דחייה חברתית: אנחנו כחברה הסתכלנו על אליפלט מילדותו בשמץ זלזול ורחמים, גזלנו מידיו צעצועים, הצקנו לו קצת, השארנו אותו בשולי החברה, ולאחר שמת זימרנו עליו, אבל לא ניסינו להבין את נקודת מבטו או להזדהות עמו. כנראה שהאנשים בסביבתו של אליפלט חסרו את הפשטות והיושר שלו ודבר זה גרם להם להיות חסרי מנוחה וחסרי מענה, מה שהניע אותם לזמר את שירו. חלק זה של השיר מראה לדעת אותם חוקרים, את חוסר הכבוד של החברה והתייחסותה האיוולת לחריגים שבתוכה, ה"אליפלטים", מה שמראה על העקמומיות שלה וחוסר רצונה לראות את ערוותה שלה.
מקור השם "אליפלט" בתנ"ך - אליפלט מוזכר כאחד מבניו של דוד המלך, נחשב בימינו כשם גלותי ולא שם ישראלי-"צברי" טיפוסי. בדומה לשמות כמו "ירחמיאל" ששימשו ביידיש כשמות נרדפים ל"שלימזל", שימש השם "אליפלט" בספרות העברית לתיאורו של אביון וביש-גדא, כדוגמת אליפלט העגלון, גיבור שירו של יל"ג.
חלק שני: אליפלט החייל
בתים 4–8 של השיר מתארים את אליפלט החייל.התום המוחלט של הילד אליפלט הופך בקרב לגבורה עילאית, שברצונו לחדש את האספקה "הוא זחל כך ישר מול האש". מעשה זה זוכה בסיומו של השיר לגמול אלוהי – המלאך גבריאל יורד משמים ואומר לו ש"במרום לנו יש ממך נחת".
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מצא אנלוגיה בין דמות ה"ביש גדא" בחלק הראשון של השיר, לבין סיפור גבורה קלאסי של הקרבה בחלקו השני. כך למשל, השורות "כשגוזלים מידיו צעצוע, הוא נשאר מבולבל ומחייך" מקבילות בצליל וביחס ל"ובשובו מהומם ופצוע, התמוטט הוא, כרע וחייך". הקבלה זו, בין דמות הגיבור הישראלי הראוי לבין דמות התימהוני, מערערת לדעתו של הירשפלד על אתוס הגבורה הישראלי של לוחמי תש"ח: "אליפלט הופך סמל לחייל המת. החייל המת באשר הוא, הוא ילד תם ש'אין לו אופי אפילו במיל', המוותר על חייו בתום גמור.. פתאום 'אליפלט' אינו שיר על תימהוני אחד, אלא על החייל הישראלי כתם גמור שהכלל מנצל את תומו. הוא שיר המערער על אתוס הגבורה הישראלי ומאיר אותו באור מר ומזעזע". גם סיום השיר עם ירידת המלאך גבריאל אל אליפלט, באה לדעתו כנגד תפיסת המוות של דור תש"ח, שראה במוות סוף מוחלט של חיי האדם.
דעה הפוכה מביאה חוקרת הספרות זיוה שמיר. "אליפלט", נכתב לדעתה כשיר הודיה לנערים שהקריבו את חייהם במאבק על עצמאות המדינה, ולא ככתב אישום על החברה ועל אתוס הגבורה. אלתרמן לטענתה, ענה בשיר זה למקטרגיו הצעירים של אותה תקופה שהאשימו אותו בקולקטיביות יתר, שתיאר יותר מדי את ה"אנחנו" על חשבון ה"אני". הוא לא תיאר כאן דמות נלעגת ומגוחכת, אלא סיפר סיפור עצוב על פרט אחד מתוך הקולקטיב, דמות של אנטי-גיבור עם השם הגלותי אליפלט, שביצע, מיוזמתו, מעשה גבורה כשמסר את חייו כדי להגן על חבריו בעת הקרב. לדבריה, "אלתרמן עומד נפעם מול נכונותו של היהודי החדש, בנם של 'חֶנונִים מוּאָרִים בִּנְגוֹהוֹת הַמַּטְבעֵ' .. לגלות מסירות אין -קץ, לסכן את עצמו, ואפילו להשליך את נפשו מנגד, למען רֵעיו ולמען עתיד עמו. יחד עם זאת, הוא דומע על החיים הצעירים הנגדעים בשדה הקרב, ותוהה בינו לבינו אם הקרבן התמים הזה מחויב המציאות". עוד היא טוענת, כי אליפלט הוא מעין סמל ומשל לעם ישראל כולו, שהופך מאנטי-גיבור יהודי גלותי ודחוי, שאף אחד לא האמין בו ושספג השמצות מכל עבר, ליהודי חדש הבא ללחום על עצמאותו.
סאבא ג'יורג'יו
סאבא ג'יורג'יו (ביוונית: Σάββα Γεωργίου; 22 באוקטובר 1933 – 9 באוגוסט 1992) היה כדורגלן קפריסאי ששיחק בקבוצות אפואל ניקוסיה ומכבי חיפה.
קריירה
ג'יורג'יו נולד בניקוסיה למשפחה ממעמד פועלים וסבו היה יהודי. ג'יורג'יו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אפואל ניקוסיה ובגיל 16 עלה לקבוצה הבוגרת. עד מהרה תפס ג'יורג'יו מקום של כבוד בהרכב הקבוצה והפך לשחקן מפתח. בשנת 1952 חתם על חוזה עם קבוצת בריסטול סיטי האנגלית והיה לקפריסאי הראשון שמשחק מחוץ למדינה. בשנת חתם ג'יורג'יו על חוזה עם מכבי חיפה. אומנם הוא לא היה הזר הראשון ששיחק בישראל, אך הוא היה הראשון שהגיע לישראל במיוחד לשם כך – השחקנים הזרים ששיחקו בקבוצות ישראליות עד אז היו חיילים בריטים. בעונה שלאחר מכן חזר ג'יורג'יו לאפואל ניקוסיה ושם הוא גם סיים את הקריירה שלו. ב־9 באוגוסט 1992 הלך ג'יורג'יו לעולמו.
ניק סידי
ניק סידי (באנגלית: Nick Sidi; נולד ב-22 בפברואר 1966) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
סידי נולד במנצ'סטר שבאנגליה. הוא נשוי לבתה של השחקנית רוזלינד נייט וגיס של השחקנית סוזאנה אליוט-נייט. סידי מרבה להופיע בתפקידי דרמה וקומדיה בטלוויזיה, ומשחק לעיתים קרובות בתוכניות דרמה של ה-BBC.
ניקופול (בולגריה)
ניקוֹפּוֹל (בולגרית Никопол; טורקית Niğbolu; יוונית Νικόπολις) היא עיר נמל בצפון בולגריה. העיר שוכנת במחוז פלבן, על הגדה הדרומית של הדנובה, סמוך לגבול עם רומניה, 229 קילומטרים צפונית מזרחית לבירה סופיה ו-55 קילומטרים צפונית-מזרחית לבירת המחוז פלבן.
העת העתיקה
ראשית ההתיישבות האנושית במקום מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת של שבטים תראקים לתקופת הברונזה המאוחרת. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרומית והוא מתועד לראשונה בכתבים רומיים מ-169. בשלהי המאה ה-4 לאחר הפיצול באימפריה הרומית, עבר היישוב לחזקת האימפריה הביזנטית.
בשלהי המאה ה-10 הקים הקיסר הביזנטי ניקפורוס השני את מצודת ניקופול שהייתה חלק משרשרת מצודות שהגנו על גזרת הדנובה של האימפריה. השם ניקופוליס, שמשמעותו "עיר הניצחון", הוענק ליישוב ב-1059.
התקופה העות'מאנית
ב-1393 כבשו צבאותיו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית את העיר טרנובו שהייתה בירתה של האימפריה הבולגרית השנייה. הצאר הבולגרי איוון שישמן נמלט לניקופול ועמד במשך שנתיים נוספות במתקפות העות'מאניות. ב-1395 נכבשה ניקופול ואיוון שישמן הוצא להורג בעריפה. ב-1396 יצא זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למסע צלב כנגד העות'מאנים וצר על ניקופול, תוך שהוא נעזר באבירים צרפתים וונציאנים. ב-25 בספטמבר 1396 נערך קרב ניקופוליס במהלכו הביסו העות'מאנים את הקואליציה הנוצרית במחיר נפגעים כבד לשני הצדדים. לאחר הקרב נסוגו הכוחות הנוצרים וניקופול הפכה לבירת המחוז (סנג'ק) העות'מאני.
בין המאה ה-15 למאה ה-17 התפתחה ניקופול והפכה למרכז כלכלי, רוחני, מנהלי וצבאי וב-1535 מנתה אוכלוסיית העיר 41,219 תושבים מהם 77.4% נוצרים, 22.1% מוסלמים סונים ו-0.5% יהודים. תהליך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית שלווה באי סדר מינהלי ושלטוני באזור בולגריה הביא לירידה הדרגתית בחשיבותה של ניקופול.
ב-16 ביולי 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נערך קרב ניקופול במסגרתו נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית. העיר עברה לחזקת נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
לאחר עצמאות בולגריה
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, נגרמו נזקים כבדים למבנים ותשתיות בעיר וחלק מאוכלוסייתה נטש אותה. חשיבותה של העיר כצומת מסחרית וצבאית ירדה בהדרגה. רק בשנות ה-20 החלו בשיקום מבני העיר ושיפור תשתיותיה. לאחר מלחמת העולם השנייה חל פיתוח מסוים בעיר והיא הפכה מרכז מינהלי אזורי. בשלהי שנות ה-80 הייתה ניקופול עיר תעשייתית קטנה והמשבר הכלכלי שפקד את בולגריה בשנות ה-90 הביא שוב לנסיגת מעמדה. בראשית המאה ה-21 שימש נמל הדנובה שבעיר, רק לתעבורת תיירים באמצעות מעבורות. ב-2006 הוצף היישוב על ידי הדנובה ונגרמו נזקים כבדים לרכוש.
כלכלה
עיקר התוצר המקומי הגולמי מגיע מתיירות, חקלאות, מפעלי מזון וכן מספר מפעלים לעיבוד עץ. בשטח הרשות המקומית קיימים בנוסף מפעל לייצור סוללות ומפעל ליצור מכונות חקלאיות. במהלך העשור השני של המאה ה-21 מתוכנן להקים סכר ותחנת כוח הידרו אלקטרית, במיזם משותף בין רומניה לבולגריה. הנושא מעורר מחלוקת בין מומחים שונים וארגונים ירוקים, הטוענים שהקמתו של הסכר תגרום לעליית מפלס הנהר ב-7 מטרים באזור ניקופול וטורנו מגורלה ובכך תפגע באזורים חקלאיים נרחבים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון משמעותית בעיקר בשל הגירת עבודה, אך גם בשל זיהום סביבתי שנגרם מהמפעלים הפטרו כימיים המצוים על הגדה הנגדית של הדנובה, בסמיכות ליישוב הרומני טורנו מגורלה. 51.1% מתושבי הרשות המקומית הן נשים ו-48.9% הם גברים.
כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים
כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים הוקמה בין המאה ה-13 למאה ה-14 בעת שהייתה ניקופול מרכז רוחני נוצרי אורתודוקסי באימפריה הבולגרית השנייה. המבנה המרכזי של הכנסייה נותר שמור בעוד שאזור הכניסה למסדרון הראשי חרב. אדריכלות המבנה משלבת ריצוף שתי וערב של הקירות החיצוניים בשיש ובלבנים. הכנסייה בנויה בסגנון אדריכלי ביזנטי המכונה כיפה מוצלבת. במבנה אפסיס אחד וספינה אחת ובשעתו היה בן שלוש כיפות. הכיפה המרכזית המתומנת נשתמרה כמעט בשלמותה. ב-1927 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת לאומית בולגרית.
מנזר סטפנוס הקדוש
מנזר סטפנוס הקדוש חצוב בסלעים מעל גדת הדנובה כקילומטר מזרחית לניקופול. המנזר שהוקם בשלהי המאה ה-10 הרוס בחלקו, אך שרידי חדר מרכזי ששימש כהרמיטאג' (חדר התבודדות), עדיין קיימים וכן חלקי כתובות קיר.
מצודת ניקופול
מצודת ניקופול (בבולגרית מכונה "מצודת שישמן"), ממוקמת על גבעה החולשת על העיר ניקופול ומצוייה מערבית אליה. המצודה הייתה חלק ממערך מצודות שהגן על גבול הדנובה מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה ועד שלהי התקופה העות'מאנית. מרבית המצודה נחרבה ורק חלקה המערבי הכולל את שער הכניסה אליה, עומד על תילו.
כנסיית הולדת הבתולה הקדושה
כנסיית הולדת הבתולה הקדושה הוקמה ב-1840, עידן התחייה הלאומית הבולגרית ונבנתה ברובה מעץ. הכנסייה כוללת עיטורים המגולפים מעץ וכן איקונין שבוצעו ב-1842 על ידי תלמידי בית הספר לאמנויות בעיר טריאבנה שבמחוז גברובו. הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת לאומית בולגרית.
יסוד הקהילה
תיעוד לקהילה יהודית רומניוטית בניקופוליס קיים החל מהמאה ה-10 בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה. ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס טוען שקהילה יהודית מבוססת נתקיימה בניקופול עוד בימיו של הנסיך אספרוך בשלהי המאה ה-7, אם כי אין לכך עדויות ארכאולוגיות. ב-1376 הגיעו לעיר מגורשים מהונגריה והפכו לקהל עצמאי במסגרת הקהילה היהודית שבעיר.
תחת השלטון העות'מאני
בספרי שאלות ותשובות מוזכרת קהילת ניקופול בסמיכות לכיבוש בולגריה על ידי האימפריה העות'מאנית, תקופת הסולטאן באיזיט הראשון. ב-1443 פלשו לאזור צבאות ממלכת פולין והונגריה והעיר ניקופול נכבשה. במשך השנתיים בהן שלטו כוחות אלו על העיר, נרדפו היהודים וחלק גדול מהם נטש את העיר. ב-1471 הגיעו לניקופול מגורשים מבוואריה שהקימו קהילה אשכנזית נפרדת בעיר. בראשית המאה ה-16 החלו להגיע לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל ובעיר הוקמו 6 בתי כנסת לקהלים השונים (רומניוטים, אשכנזים ולאכים, הונגרים ו-2 בתי כנסת ספרדים). רבי יוסף קארו מחבר השולחן ערוך חי בעיר בין 1523 ל-1536 ויסד בה את ישיבת בית יוסף. תשובה בכתב שנתן לשאלה שהציגו לו יהודי בוקרשט מהווה אחד המסמכים הראשונים המעיד על קיומה של קהילה יהודית בבוקרשט. קהילת ניקופול שימשה גם כמרכז אזורי עבור יהדות בוקרשט וחלק מיהודי ולאכיה נהגו להשאיר את משפחותיהם בעיר, שנחשבה למקום בטוח יותר לעומת המחוזות הולאכיים.
בתקופת סולימאן הראשון הגיע גל הגירה נוסף של יהודים מאזור הונגריה. בעת הזו לא מתועדת עוד קהילה רומניוטית בעיר, אלא 3 קהלים: ספרדי, אשכנזי והונגרי. בתקופה זו הואשמו היהודים בגביית ריבית קצוצה מהתושבים הנוצרים, עניין שהוביל לפרעות בקהילה ובריחת המשפחות העשירות מהעיר. בתקופת מוראט השלישי הופחת ערך המטבעות העות'מאנים על ידי יצורם ממתכות זולות. הדבר פגע במיוחד במשפחות העשירות בניקופול שחלקן פשט את הרגל.
לפי הכרוניקאי סטברינוס Stavrinos, ב-1593 כבש מיכאי האמיץ את ניקופול והוציא להורג את העות'מאנים והיהודים. לפי היסטוריון בשם תואני, ב-1595 חצו 2,500 היידוקים את הדנובה, כבשו את המקום, שבו את המושל העות'מאני עם משפחתו ויהודים רבים, הציתו את המקום ושבו לוואלכיה עם השבויים. לפי מקורות נוספים היה זה שוב מיכאי האמיץ שב-1596 ניצל את חילופי השלטון בחצר העות'מאנית כבש את ניקופול, החריב אותה לחלוטין ומרבית יהודיה נרצחו או נמלטו לפלבן. קהילת ניקופול הצליחה להתאושש רק בתקופת מוראט הרביעי.
ב-1688 הגיעו לעיר פליטים יהודים מסמנדריה לאחר שנכבשה על ידי צבא האימפריה הרומית הקדושה ולפי מסמכים עות'מאנים מנתה הקהילה כ-1,000 נפשות. היהודים עסקו במסחר, מלאכה זעירה ומתן הלוואות בריבית. ב-1752 נדפס ספר "שערי בנימין" של בנימין זאב בן דוד מזמושץ שיצא לאסוף תרומות לשיקום בית הכנסת של הבית יוסף בעיר שנפגע משריפה.
בסוף המאה ה-18 פעל בעיר משיח השקר יעקב פרנק ובה נישא והוליד את ביתו. ב-1807, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) נכבשה ניקופול על ידי צבא האימפריה הרוסית. נערכו פרעות ביהודי העיר אשר נטשו אותה, רובם לבלי שוב. בחלק מהתקופה העות'מאנית ידעה הקהילה היהודית גם פריחה רוחנית ובין 1612 ל-1840 נודעו בקרב קהילות הבלקן רבני העיר: יום טוב הכהן, יעקב נחמיאס, מרדכי טווילי, שלמה שאלתיאל, שלמה צרפתי, אברהם מבורך, גבריאל אלמושנינו ואברהם גרשון הלוי.
לאחר עצמאות בולגריה
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה במשבר כלכלי חריף והביא לירידה הדרגתית בחשיבותה של העיר וכפועל יוצא מכך צמצום מספר בני הקהילה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הותקפו יהודי העיר הן על ידי הכוחות העות'מאנים הנסוגים והן על ידי החיילים הרוסים ונמלטו לפלוונא. לאחר שסוכמו זכויות המיעוטים בבולגריה במסגרת קונגרס ברלין ואושרה חוקת טרנובו, החלו מקצת מבני הקהילה לחזור לעיר. ב-1878 תיעדה הוועדה הרומנית לקונגרס ברלין קהילה יהודית בת 175 נפשות בניקופול.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת ניקופול ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה וכללה 210 נפשות. בניקופול נולד ניסים דניאל (1870-1923) ממנהיגי יהדות בולגריה, יו"ר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבולגריה, יושב ראש הנהלת הקהילה בניקופול ומאוחר יותר ברוסה.
המשבר הכלכלי והחברתי שחוותה בולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה הביא להגירת בני הקהילות היהודיות מערים קטנות ובכלל זה ניקופול, למרכזי אוכלוסין מבוססים יותר. ב-1926 התגוררו בניקופול 12 משפחות יהודיות. בעיר לא היו בתי ספר יהודים והתלמידים למדו בבתי הספר הממשלתיים, כאשר הקהילה המקומית הנהיגה בנוסף שיעורי דת ושפה עברית. בעיר היו שני בתי עלמין האחד בן המאה ה-17 והשני מראשית המאה ה-20. שניהם נהרסו בעת עבודות פיתוח וסלילת כבישים. ב-1943 הועלה באש על ידי חיילים גרמנים ושוטרים בולגרים בית הכנסת העתיק "מרן בית יוסף" ולאחר מכן הוחרב. לאחר מלחמת העולם השנייה עלה ברובו קומץ היהודים שנותר בעיר לישראל. ב-1995 הוקם בניקופול פארק "בית יוסף" לזכרו של יוסף קארו ובו לוחות הנצחה המתעדים את פעילותו בעיר. בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר יהודים ספורים.
רובי פאולר
רוברט ברנרד "רובי" פאולר (באנגלית: Robert Bernard "Robbie" Fowler; נולד ב-9 באפריל 1975) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ. פאולר נחשב לאחד מגדולי השחקנים של ליברפול, במדיה כבש 183 שערים בכל המסגרות וממוקם חמישי בדירוג הכובשים שלה בכל הזמנים. לאורך הקריירה שלו שיחק, בין היתר, גם בקבוצות לידס יונייטד ומנצ'סטר סיטי, והוא הכובש השישי בטיבו בהיסטוריה של הפרמייר ליג. פאולר שיחק גם בנבחרת אנגליה, במדיה הופיע בגביע עולם אחד ובשתי אליפויות אירופה.
ראשית חייו
פאולר נולד בליברפול שבמרזיסייד וגדל בטוקסת', מהאזורים הפנימיים של העיר. באותו זמן שמו היה רוברט רידר, כשם משפחתה של אמו. בהיותו בן שש בלבד התרחשו באזור מגוריו האירועים שנודעו כ"מהומות טוקסת'". בצעירותו היה פאולר אוהד של אברטון, וצפה על בסיס קבוע במשחקי הקבוצה בגודיסון פארק. הוא שיחק גם באחת מקבוצות הילדים של המועדון, ובין היתר הבקיע 16 שערים במשחק אחד.
ב-1985, בגיל 10, הצטרף פאולר לאקדמיה של מועדון הכדורגל ליברפול לאחר שזוהה על ידי סקאוט מטעם המועדון. הוא התאמן במסגרת האקדמיה פעם בשבוע במסגרת הסכם עליו חתם עם המועדון. ב-1991 הוא עזב את האקדמיה וחתם על הסכם במחלקת הנוער של ליברפול. פחות משנה לאחר מכן הפך פאולר למקצוען.
ליברפול
במהלך עונת ערך פאולר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ליברפול. מאוחר יותר הוא סייע לנבחרת אנגליה עד גיל 18 לזכות באליפות אירופה לנוער ב-1993, ובספטמבר אותה שנה הבקיע את שערו הראשון במדי ליברפול, בניצחון 1-3 על פולהאם במשחק הראשון מבין שניים במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפוטבול ליג. במשחק הגומלין הבקיע פאולר את כל חמשת השערים של קבוצתו, ובכך הפך לשחקן הרביעי בלבד בהיסטוריה של ליברפול שכובש כמות שערים כזו במשחק בוגרים.
את עונתו המלאה הראשונה בקבוצה הבוגרת,, סיים פאולר ככובש השערים המצטיין של ליברפול עם 18 שערים. בין הופעותיו הבולטות נמנו שלושער נגד סאות'המפטון כבר במשחקו החמישי בקבוצה, ו-12 שערים שהבקיע במהלך 13 משחקיו הראשונים. עם זאת, אותה עונה הייתה מאכזבת עבור ליברפול - הקבוצה סיימה במקום השמיני בלבד בפרמייר ליג ולא הגיעה להישגים גבוהים גם בשאר הטורנירים. מינויו של רוי אוונס למאמן הקבוצה במקומו של גריים סונס יצר תקוות מחודשות לעתיד בקרב המועדון.
בעונת הצטיין פאולר במיוחד כאשר השתתף בכל 57 המשחקים של ליברפול והבקיע 31 שערים, 25 מהם במסגרת הפרמייר ליג. הוא זכה עם הקבוצה בגביע הפוטבול ליג באותה עונה לאחר ניצחון על בולטון וונדררס במשחק הגמר, והגיע להישג יוצא-דופן כאשר הבקיע שלושה שערים במשך ארבע דקות וחצי במשחק נגד ארסנל - שיא כל הזמנים בתולדות הליגה האנגלית הבכירה עד אז. פאולר זכה פעמיים ברציפות בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית בשנים 1995 ו-1996, והוא אחד משלושה שחקנים בלבד שהגיעו להישג זה, יחד עם ראיין גיגס ווויין רוני.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90 נחשב פאולר לחלוץ הטוב ביותר באנגליה מבחינת יכולת הסיום שלו במצבי הבקעה. תדמית זו התבטאה, בין היתר, בכך שהבקיע למעלה מ-30 שערים בכל המסגרות במשך שלוש עונות רצופות, עד 1997. בעונת שיתף פאולר פעולה בהצלחה עם חברו החדש להתקפת ליברפול, סטן קולימור, והשניים היוו יחד את אחת מחוליות ההתקפה היעילות ביותר באנגליה. באוטוביוגרפיה שפרסם תיאר קולימור את פאולר כשחקן הטוב ביותר ששיחק לצידו אי פעם. פאולר הבקיע 28 שערי ליגה ו-36 בכל המסגרות באותה עונה, ובין היתר הבקיע צמד שערים בניצחון 3-4 על ניוקאסל יונייטד, שלימים נבחר למשחק הטוב ביותר בעשור הראשון של הפרמייר ליג. ניצחון זה לא סייע לליברפול לזכות באליפות הליגה; הקבוצה סיימה במקום השלישי בעוד שמנצ'סטר יונייטד זכתה בתואר האליפות. פאולר השתתף עם קבוצתו גם בגמר גביע ה-FA של אותה עונה, אך גם שם היה שותף להפסד למנצ'סטר יונייטד.
במרץ 1996 ערך פאולר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה, והשתתף עמה מאוחר יותר ביורו 1996. בדצמבר אותה שנה הבקיע פאולר ארבעה שערים במשחק מול מידלסברו, כשאחד מהם היה שערו ה-100 במדי ליברפול. בסיום עונת זכה פאולר בפרס על משחק הוגן מטעם אופ"א, על כך שבמשחק מול ארסנל הודה בשני השופט כי לא הוכשל על ידי השוער דייוויד סימן, בניגוד למה שדמה השופט. לאחר שהשופט לא נענה לבקשתו ופסק על בעיטת עונשין לזכות ליברפול, החמיץ פאולר את הבעיטה וג'ייסון מקאטיר הבקיע שער מהכדור החוזר. לאחר אותו משחק העיד פאולר כי לא החטיא את אותה בעיטה במתכוון, על אף שהיא נפסקה בניגוד לרצונו.
על אף היכולת הטובה שהציג, היה פאולר חלק מקבוצת שחקנים בליברפול שכונתה "ספייס בוייס", בשל התקריות הרבות בהן הסתבכו מחוץ למגרש. בעונת סבל פאולר מפציעה שמנעה ממנו לשחק במשך כחצי שנה, וגרמה לו להיעדר מטורניר מונדיאל 1998 בו השתתפה נבחרת אנגליה. ב-1999 היה פאולר מעורב בשתי תקריות על המגרש: האחת עם אוהדי אברטון במהלך משחקה נגד ליברפול, והשנייה עם שחקן צ'לסי, גריים לה סוקס. בעקבות תקריות אלו הושעה משישה משחקים על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית. באותה שנה ובשנים שלאחר מכן ירד מעמדו של פאולר בליברפול של המאמן ז'ראר הוייה, במקביל לפריצה שעשה מייקל אואן בקבוצה ולהצטרפותו של אמיל הסקי. למרות זאת, הוא נכלל בסגל נבחרת אנגליה ליורו 2000.
בעונת היה פאולר שותף לזכייתה של ליברפול בשלושה תארים, במה שנודע כ"טרבל גביעים". על אף שהיה לאופציה השלישית בלבד בעמדת החלוץ הוא כבש 17 שערים באותה עונה, ואף כיהן כקפטן הקבוצה במשחקים בהם פתח בהרכב, לאור פציעתו של ג'יימי רדנאפ. הוא הניף כקפטן את הגביע לאחר שכבש שער נגד ברמינגהאם סיטי ונבחר לשחקן המצטיין בגמר גביע הפוטבול ליג, אותו ניצחה הקבוצה בדו-קרב בעיטות עונשין. בגמר גביע אופ"א מול אלאבס הבקיע פאולר שער שהעלה את קבוצתו ליתרון 3-4, אך אלאבס השוותה בתוך תוספת הזמן. לבסוף ניצחה ליברפול בשיטת שער הזהב, ופאולר הניף את הגביע יחד עם סמי הופייה. גביע ה-FA בו זכה עם הקבוצה באותה עונה השלים זכייה בשלושה תארים בעונה אחת.
לידס יונייטד ומנצ'סטר סיטי
על אף הפופולריות לה זכה פאולר בליברפול, הוא איבד את מקומו בסגל הקבוצה לעיתים והשתתף בדקות משחק מעטות, בשל התבססותם של אואן והסקי בקבוצה וסכסוכים ששררו בינו לבין הוייה. בנובמבר 2001 הוא עבר לקבוצת לידס יונייטד, ששילמה תמורתו 11 מיליון לירות שטרלינג. מעברו של פאולר התבצע חודש בלבד לאחר שהבקיע שלושער במדי ליברפול נגד לסטר סיטי, והוא האשים את הוייה בתקשורת על כך שאילץ אותו לצאת מהקבוצה. פאולר הבקיע 12 שערים לזכות לידס עד לסיום עונת, וסייע לה להשיג מקום במוקדמות גביע אופ"א. בסיום העונה הוא נכלל בסגל נבחרת אנגליה למונדיאל 2002 אך שותף במשחק אחד בלבד בטורניר, בשמינית הגמר מול נבחרת דנמרק.
במשחק אימון לפני פתיחת עונת נפצע פאולר בברכו, ונעדר עד לחודש דצמבר. לאחר ששיחק שמונה משחקים באותה עונה במדי לידס הוא עבר לקבוצת מנצ'סטר סיטי. פאולר לא היה מרוצה בתחילה מהמעבר ונקלע לעימות עם יושב ראש הקבוצה ומאמנה, קווין קיגן, על תנאי חוזהו. לבסוף נכנע קיגן לדרישותיו של פאולר, והשחקן חתם בקבוצה בינואר 2003, תמורת שכר שהיה מותנה בחלקו במספר המשחקים בהם ייקח חלק. תחילת דרכו של פאולר בסיטי הייתה חלשה, והוא הבקיע שני שערים בלבד עד לסיום העונה.
גם בעונת המשיך פאולר לסבול מחוסר התאמה לקבוצתו, ובתשעה מקרים בלבד שותף לאורך כל 90 הדקות של המשחק. הוא הבקיע שבעה שערי ליגה במהלך אותה עונה. הגעתו מריאל מדריד של חברו לשעבר בליברפול, סטיב מקמנמן, הפיחה תקווה מחודשת בפאולר להצלחה, אך זו לא הועילה ושני השחקנים ספגו ביקורת רבה על יכולתם החלשה ביחס לשכר שהם מקבלים. פאולר הפגין שיפור ביכולתו בחצי השני של עונת, אך החמצת בעיטת עונשין שלו במשחק האחרון של העונה מנעה ממנצ'סטר סיטי להעפיל לגביע אופ"א. למרות החמצה זו, זכה פאולר להוקרה בקרב אוהדי מנצ'סטר סיטי, וסיים בין שלושת הראשונים במשאל שחקן העונה של המועדון מטעם האוהדים.
פאולר סבל מפציעות תכופות במהלך החצי הראשון של עונת, מה שגרם לכך ששיחק פעמיים בלבד במהלך ארבעת החודשים הראשונים של העונה. את שער הליגה היחיד שלו בקבוצה באותה עונה הבקיע בינואר 2006, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 1-3 על היריבה העירונית, מנצ'סטר יונייטד. לאחר משחק אחד בלבד הסכימה הנהלת מנצ'סטר סיטי לשחרר את פאולר מהקבוצה על מנת לאפשר לו לעבור בחזרה לליברפול, והוא חתם על חוזה בליברפול עד לסיום העונה.
סיום הקריירה
עם הגעתו לליברפול התקבל פאולר בהערצה על ידי אוהדי המועדון, אשר זכרו לו לטובה את תקופתו הראשונה בקבוצה. במשחק הבכורה שלו בתקופתו השנייה בקבוצה, מול ברמינגהאם סיטי באצטדיון אנפילד, תלו אוהדי ליברפול שלטי עידוד מיוחדים לכבודו, וכאשר נכנס כמחליף במשחק נעשתה לכבודו קימת כבוד. עד לסיום העונה הפגין פאולר יכולת טובה במדי ליברפול וזכה למחמאות מהמאמן רפאל בניטס. קצב הכיבוש שלו, חמישה שערים ב-14 משחקים, היה גבוה מזה של החלוצים האחרים בקבוצה. באותה עונה עקף פאולר את קני דלגליש והפך לכובש החמישי בטיבו של ליברפול בכל הזמנים.
בעונת הבקיע פאולר את שני השערים הראשונים בקריירה שלו בליגת האלופות, במשחק במסגרת שלב הבתים בו הפסידה קבוצתו 3-2 לגאלאטסראיי. בשלב חצי הגמר של הטורניר, נגד צ'לסי, נכנס פאולר כמחליף מספר דקות לפני סיום ההארכה, לפני שליברפול ניצחה בדו-קרב בעיטות עונשין ועלתה לגמר. על אף שלא נכלל בסגל למשחק הגמר, זכה פאולר יחד עם קבוצתו במדליית הכסף של הטורניר מאחר שערך הופעות במסגרתו במהלך העונה. פאולר כיהן במספר משחקים כקפטן של ליברפול; הוא שיחק את משחקו האחרון במדי הקבוצה ב-13 במאי 2007, וזכה לקימת כבוד כאשר הוחלף. ביולי 2007 הפך פאולר לשחקן חופשי, לאחר שהבקיע 183 שערים ב-369 משחקים בכל המסגרות עבור ליברפול.
לאחר עזיבתו את ליברפול חתם פאולר בקבוצת קארדיף סיטי מאליפות הפוטבול ליג - הליגה השנייה בחשיבותה באנגליה. פאולר הבקיע מספר שערים בחודשים הראשונים שלו בקארדיף; הוא סייע לקבוצתו להעפיל לסיבוב הרביעי בגביע הפוטבול ליג בו נפגש באצטדיון אנפילד עם קבוצתו הקודמת, ליברפול, משחק בו הפסידה קארדיף בתוצאה 2-1. עם זאת, בחצי הראשון של עונת הוא סבל ממספר פציעות שגרמו לו להחמיץ משחקים רבים, ובינואר 2008 נודע כי הוא ייעדר ממשחק עד לסיום העונה. הוא חזר לפעילות בסוף העונה ונכלל בסגל בגמר גביע ה-FA בו הפסידה קבוצתו לפורטסמות', אך לא שותף כלל במשחק עצמו.
ביולי 2011 חתם פאולר בקבוצה התאילנדית מואנגת'ונג יונייטד והיה מאמן שחקן. ביולי 2012 פרש פאולר ממשחק פעיל.
סטטיסטיקות קריירה
מקור:
רון לוינטל
רון לוינטל (נולד ב-8 באוגוסט 1970) הוא פוליטיקאי ועורך דין ישראלי. יושב-ראש התנועה החוץ-פרלמנטרית "שינוי". בעבר מנחה טלוויזיה, עיתונאי, עורך עיתונים, שדרן ועורך תוכניות רדיו.
ביוגרפיה
לוינטל נולד, גדל והתחנך בתל אביב. הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה כנער ב"תשדירי שירות" לחפצים חשודים באמצע שנות ה-80, בבימוי יגאל שילון. בצה"ל שירת כקריין בגלי צה"ל, שם גם הגיש בין היתר את התוכנית "שפריץ". לאחר שירותו הצבאי הנחה תוכניות טלוויזיה בערוץ 1, בערוץ 2 ובטלוויזיה החינוכית, ביניהן את התוכניות "זומביט", "רואים 6/6", "להיט בראש" ותוכנית הלייט נייט "חכם בלילה". בשנת 1996 הנחה את תחרות הקדם אירוויזיון, לצדה של טל מן. היה כתב בשבועון "פנאי פלוס", ממקימי תחנת הרדיו האזורית רדיו השרון ("רדיו 99") ועורך עיתון הסטודנטים של המרכז הבינתחומי ("מועד ב'") במהלך לימודיו. למד משפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ובשנת 1999 הצטרף למפלגת שינוי. במקביל לפעילותו הפוליטית המשיך לעסוק בעיתונות בתפקידי עריכה ברשת המקומונים "ידיעות תקשורת", שימש כסגן עורך המקומון "על השרון" ואף שידר בגלי צה"ל את התוכנית השבועית "ציפורי לילה משדכות". כמו כן, השתתף באופן קבוע בתוכנית הטלוויזיה "המקצוענים" (לצדם של אורלי נוי ודוד אופק) בהנחייתה של שירה פליקס בערוץ 10.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2003 למועצת העיר ת"א נבחר למקום הראשון מטעם מפלגת "שינוי", אך הועבר למקום השני לטובת פרופסור זהר שביט. עומד בראש עמותת הדרך אל החופש, הפועלת בתחום הקבורה החילונית ומארגנת מופעי תרבות העוסקים בטקסטים תנ"כיים בפירוש מודרני. לוינטל היה ממייסדי הוועד המנהל של מכון הטקסים החילוני וגם עמד בראשו. הוועד הוא עמותה העוסקת בעריכת טקסי-חיים לציבור הישראלי-חילוני (בעיקר טקסי נישואין אלטרנטיביים), וכיום משמש בה כאחד ממחתני הזוגות. בבחירות שנערכו למועצת העיר ת"א ב-2008 התמודד לוינטל ברשימה חדשה למועצת העיר - "התל אביבים", הפתק של המפלגה בבחירות כלל את המשפט ""חולדאי קונטרול - התל אביבים" ועורר בעקבות כך סערה, שהגיעה עד כדי ערעור של רון חולדאי לוועדת הבחירות, אך רשימה זו לא עברה את אחוז החסימה ולכן לא נבחר להמשיך את כהונתו במועצת העיר.
בבחירות המקדימות של מפלגת "שינוי" לקראת הבחירות לכנסת ה-17, שנערכו בתחילת 2006, הביס לוינטל את חבר הכנסת הוותיק אברהם פורז ונבחר למקום השני ברשימה, אחרי יוסף לפיד, תוצאה שהובילה לפרישתו של לפיד. בסיעת "שינוי" בכנסת נותרו שני חברים, ח"כ אהוד רצאבי וח"כ אילן ליבוביץ'. רשימת "שינוי" לא עברה את אחוז החסימה, וכיום פועלת כתנועה חוץ-פרלמנטרית. בשנת 2015 הוציא לאור את ספרו "ארץ דיבת חלב ודבש".
ב-2021 הופיע בתפקיד אורח כיו"ר הכנסת בתוכנית הטלוויזיה מותק בול באמצע.
יהושע ברנדשטטר
יהושע ברנדשטטר (25 בדצמבר 1891 – 29 באפריל 1975) היה חלוץ וחקלאי, חבר קיבוץ ואיש תיאטרון, מנהל "הבימה" בשנות ה-30, מפיק סרטים וצייר, אמן נאיבי.
ביוגרפיה
ברנדשטטר נולד במשפחה חסידית בטרנוב שבגליציה בשנת 1891. הוא עלה לארץ ישראל בגיל 18 במסגרת העלייה השנייה והיה שומר ופועל חקלאי במושבות הגליל, בסג'רה-אילניה, וביבנאל. ברנדשטטר היה בין מייסדי קיבוץ בית אלפא שלמרגלות הגלבוע. בקיבוץ התמסר לענף הרפת ולגידול פרות לחלב, והיה בין משפרי הפרה החולבת הישראלית. ברנדשטטר נישא לרחל קטינקא (שלאחר גירושיהם חיה עם אהרן זאב). השניים היו הורים לציירת והמאיירת תרצה טנאי (שנישאה למשורר שלמה טנאי) ולהגר ברץ (שנישאה לעמוס ברץ, בנם של מרים ויוסף ברץ).
בשנת 1931, לאחר גירושיו, עזב ברנדשטטר את העמק, השתקע בתל אביב והחל לעסוק בתיאטרון העברי. שנים רבות היה מנהל תיאטרון הבימה. בהמשך נישא למרגוט קלאוזנר, מחלוצות הקולנוע העברי והישראלי, והשתתף במפעלי הקולנוע, האולפנים והסרטים שלה. הוא הפיק סרטים שהיו שעסקו בהווי היהודי והעברי, ויצר כמה סרטים קצרים על חגי השנה. בנו מנישואיו אלה הוא הפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי. נישואיו השניים של ברנדשטטר לא עלו יפה, ולאחר גירושיו נישא לצילי בראב.
ברנדשטטר החל לצייר רק בזקנתו, וציוריו הנאיביים עשו רושם רב על קהילת האמנות בארץ. הוא התפרסם במהרה חרף גילו, וערך תערוכות בישראל ובחו"ל. יצירותיו נקנו על ידי מוזיאונים ומוסדות אמנותיים בישראל ובחו"ל.
ברנדשטטר נפטר באביב 1975 לאחר מחלה קצרה והותיר ילדים ונכדים. נקבר בבית הקברות ביבנאל. ברנדשטטר הוא אחיה של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודה של הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים (בתה); דודו (אחי אמו) של הצייר משה מוקדי; ודודנו של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר).
רום (מסע בין כוכבים)
רום (באנגלית: Rom) הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". רום הוא פרנגי, בנם של קלדאר ואישקה. הוא אחיו הקטן של קווארק ואביו של נוג. את הדמות מגלם השחקן האמריקאי מקס גרודנצ'יק.
ביוגרפיה של הדמות
רום, אשר נולד בסביבות שנת 2335, איננו בעל החוש העסקי הטיפוסי המזוהה בדרך כלל עם הפרנגי. יש לו כישרון לתיקון דברים, אך עד לשנת 2372 הוא עובד באופן בלעדי כמלצר וכמחסנאי בעסק של אחיו קווארק - בר על תחנת החלל חלל עמוק 9. לעיתים קרובות רום מוצג כחסר ביטחון, דבר הנגרם במידה רבה ממנהגו של אחיו לזלזל בו. עם זאת, ישנן ראיות המצביעות לכך שקווארק מנסה להגן על רום מכישלון בלתי נמנע, על ידי מניעה ממנו להקים עסק עצמאי משל עצמו. למרות זאת, אחרי ארבע שנים שחיו על התחנה בין אזרחי הפדרציה ובאג'ור, ואולי בהשראת קבלתו של בנו נוג לאקדמיה של צי הכוכבים, רום מתפטר מעבודתו בבר, לטובת תפקיד של מהנדס תחזוקה בצוות הבאג'ורני.
אודו תיאר את רום כ"אידיוט, אשר לא יכול לתקן קש אם היה כפוף". כפי שמתברר, כישוריו החברתיים של רום עומדים ביחס הפוך לכישרון העצום שלו כמהנדס, אשר לו תפקיד חשוב בהשתתפותה של תחנת החלל במלחמה בדומיניון. בשנת 2373, רום מעצב מוקש בעל יכולת לשכפל את עצמו, על מנת ליצור שדה מוקשים אשר יחסום את הגישה אל חור התולעת וימנע מתגבורת של הדומיניון להגיע אל רביע אלפא במשך מספר רב של חודשים.
רעייתו הראשונה, פרינדורה, היא אם-בנו נוג. היא נשארה מאחור על כוכב הבית של הפרנגים, כאשר רום הגיע לחלל עמוק 9. הנישואים ביניהם התמוססו, ובסופו של דבר - רום התחתן עם ליטה, נערת דאבו באג'ורנית המועסקת בבר של קווארק.
במהלך שבע שנותיו על חלל עמוק 9, רום עבר שינוי מרחיק לכת באישיותו, הן כקולגה, הן כהורה והן בכל היבט אחר של חייו הפרטיים והמקצועיים. הוא הוכיח את עצמו כבעל ערך, במספר הזדמנויות, בעזרתו לבני-עמו להתמודד עם נושאים חשובים שעומדים בפני החברה שלהם. בשנת 2375, הנגוס הגדול זק מינה את רום להיות יורשו, כנגוס הגדול הבא, ובכך הוא הפך למנהיג העם הפרנגי והכלכלה הפרנגית.
נטיות הפוליטיות של רום, לעיתים קרובות, רמזו על היותו שמאלני-ליברלי, בניגוד לאחיו השמרן: הוא מקים את איגוד עובדי הבר של קווארק, ומביע את הערצתו לאחד מאבותיו של מיילס או'בריאן - מנהיג האיגודים המקצועיים בארצות הברית בראשית המאה ה-20 - שון אלויסיויס או'בריאן.
המערכה הגדולה
המערכה הגדולה הייתה מערכת האש המרכזית מבין שלוש מערכות האש שהיו דולקות על מזבח העולה (בנוסף למערכת הקטורת ומערכת התמיד). מערכה זו הייתה המרכזית מבין מערכות האש של מזבח העולה, משום שעליה נשרפו כל הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש לאחר שחיטתם.