cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יפן
תקופת יאיואי
בתחילת תקופת יאיואי (ביפנית 弥生時代), סביב המאה ה-3 לפנה"ס, הייתה פריחה של טכנולוגיות חדשות כגון חקלאות אורז, והפקת ברזל וברונזה, שהובאו בידי מהגרים מקוריאה. טכנולוגיות אלה היוו את היסודות לתרבות היפנית המסורתית שעדיין קיימת היום. אוכלוסייה זו גדלה והחברה נעשתה למורכבת יותר: האנשים החלו לארוג בדים, לגור בכפרי-איכרים קבועים, לבנות מבנים מעץ ומאבן, לצבור את הונם על ידי בעלות על קרקעות ולאחסן דגן. בתקופה זו התפתחו מעמדות חברתיים ברורים.
לאחר תקופת היאיואי הגיעה בערך ב-250 לספירה תקופת קופון, שהייתה מאופיינת במדינות מיליטריסטיות חזקות שמרוכזות סביב שבטים בעלי עוצמה. חצר הימטו, באזור אסוקה, השתלטה על השבטים האחרים וצברה הון על ידי השתלטות על קרקעות רבות. בהתבסס על המודל הסיני, הם פיתחו מנהל מרכזי וחצר אימפריאלית והחברה אורגנה על פי עיסוק. רוב האנשים היו איכרים; אחרים היו דייגים, אורגים, קדרים, אומנים, ומומחים פולחניים.
התקופה הקלאסית
היפנים החלו לכתוב את ההיסטוריה שלהם רק במאה ה-5 וה-6 לספירה, כשמערכת הכתיבה הסינית, בודהיזם, קדרות מתקדמת, קבורה טקסית והיבטים תרבותיים אחרים הובאו ליפן על ידי אריסטוקרטים, אומנים, ונזירים מבאקג'ה, ממלכה בקוריאה.
השלב הראשון של הכתיבה ההיסטורית היפנית הגיעה לשיא בראשית המאה ה-8 עם הכרוניקות המאסיביות, קוג'יקי (תיעוד העניינים העתיקים, 712 לספירה) וניהון שוקי (כרוניקות יפן, 720 לספירה). אף על פי שיפן לא הופיעה כלל בהיסטוריה הכתובה עד לשנת 57 לספירה, אז היא מוזכרת בתעודות סיניות כאומה של "ווה", או "עבדים גמדים", הכרוניקות האלה מספרות סיפור אגדי הרבה יותר – הן מייחסות את מוצאם של אנשי יפן לאלים עצמם.
לפי המיתולוגיה היפנית, יפן נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס בידי הקיסר ג'ימו, שהיה צאצא ישיר של האלה אמטראסו. ברוב שנות ההיסטוריה של יפן, הכוח האמיתי היה בידי האצולה, השוגונים, או הצבא, ולאחרונה – ראשי הממשלות.
דרך רפורמת טאיקה משנת 645 הגבירו היפנים את אימוץ התרבות הסינית וארגנו מחדש את הממשל על פי מבנה הממשל הסיני. אולם, הכוח הפוליטי נשאר בידי משפחות האצולה, שניהלו את המדינה בפועל. הקמת המדינה הריכוזית ביפן על פי הדגם הסיני, סללה את הדרך לדומיננטיות של הפילוסופיה הקונפוציאנית ביפן עד למאה ה-19.
בתקופת נארה שבמאה ה-8 הופיעה לראשונה מדינה יפנית חזקה שרוכזה סביב חצר אימפריאלית בעיר הייג'ו-קיו (כיום נארה). החצר האימפריאלית לאחר מכן עברה לנגואקה ואחר כך להיאן-קיו (כיום קיוטו), מעבר המסמן את תחילת "תור הזהב" של התרבות היפנית הקלאסית הקרוי תקופת הייאן.
ימי הביניים ביפן
תקופת ימי הביניים ביפן אופיינה בהתרופפות השלטון המרכזי ובעלייתו של מעמד שליט של לוחמים הקרויים "סמוראי". בשנת 1185 היה הגנרל מינאמוטו יוריטומו הראשון לשבור את המסורת של שלטון לצד הקיסר בקיוטו ועבר לקמאקורה הרחוקה, דרומית ליוקוהאמה של היום. לאחר מותו של יוריטומו, שבט לוחמים אחר, ההוג'ו, שלטו כנציגים של השוגון. מלחמות שפרצו בין הסמוראים לבין עצמם הביאו להתפוררות מדינית, אך איש לא העז להדיח את השושלת הקיסרית. ממשל השוגון הצליח לחסום פלישה מונגולית מקוריאה ב-1274 ו-1281. לאחר תקופה זו הייתה תקופה של מחנות יריבים שלחמו זה בזה וגרמו לסבל רב, תקופה הקרויה "המדינות הלוחמות" או סנגוקו.
שלטונם הארוך של הסמוראים ביסס את ערכיהם כערכי ההתנהגות הנעלים. בראש הערכים הללו עמדו הנאמנות לאדון, אומץ-לב, כבוד, הקרבה עצמית, אורח חיים ספרטני ושליטה עצמית. ה"בּוּשִידוֹ" ("דרך הלוחם") התבסס על יסודות קונפוציאניים, כגון ציות, מילוי חובה ואחריות, אך היה זה קונפוציאניזם בעל אופי צבאי. הוא הושפע גם מן הבודהיזם, בייחוד של אסכולת הזן, שהטיפה לריכוז נפשי, שלווה פנימית, ביצוע מושלם ונכונות למות. הסמוראים הצטיינו כלוחמים, אך גם נודעו לשמצה באכזריותם כלפי אויביהם וכלפי עצמם, ובנכונותם להתאבד בהראקירי ("ריטוש הבטן") כדי להציל את כבודם.
במאה ה-16, סוחרים ומיסיונרים פורטוגלים הגיעו ליפן בפעם הראשונה והתחילו בכך את תקופת "סחר הנאנבאן" ("ברברי דרומי") של תחלופה מסחרית ותרבותית ערה בין יפן והמערב (ואף עם סין). בידי הזרים עלה להקים תחנות מסחר ביפן, אליהן נספחו גם מיסיונרים נוצרים, אשר הביאו להתנצרותה ההדרגתית של כעשירית מן האוכלוסייה, בעיקר בדרום יפן.
היעדר כיבושים זרים וקיומו הרצוף של מוסד הקיסרות סייעו למנהיגים יפנים חזקים לאחד את המדינה היפנית מחדש בכוח הזרוע, במחצית השנייה של המאה ה-16: תחילה אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי וטוקוגאווה איאיאסו חיזקו את שלטונם במדינות הלוחמות ביפן. בהמשך, טוקוגאווה הצליח לאחד את הארץ כולה בכך שניצח את יריביו בקרב סקיגהארה בשנת 1600, העביר את הבירה לאדו (כיום טוקיו), קיבל מן הקיסר את התואר "שוגון" (מפקד צבאי עליון) והחל את שוגונות טוקוגאווה.
שוגונות טוקוגאווה, שהייתה חשדנית כלפי המיסיונרים הקתולים, חסמה כל יחסים עם אירופה, למעט מגעים מוגבלים מאוד עם סוחרים הולנדים באי המלאכותי דג'ימה. עד אמצע המאה ה-17 גורשו כמעט כל האירופאים מיפן, והדת הנוצרית נאסרה. במקביל, היפנים נעשו מודעים יותר למסחר עם סין, במיוחד לאחר שהמנצ'ו כבשו את סין וייסדו את שושלת צ'ינג. המנצ'ו כבשו את קוריאה ב-1637 והיפנים חששו מפני פלישה אליהם גם כן. לפיכך, המדינה נעשתה מבודדת יותר מאי-פעם. עם גירוש הזרים נאסר על היפנים עצמם לצאת מגבולות ארצם ולבנות אוניות גדולות, היכולות להפליג למקומות רחוקים. באופן זה ניתקה יפן את עצמה מן המערב, לתקופה שנמשכה קרוב ל-250 שנה. בתקופת בידוד זו, בּירתה של שוגונות טוקוגאווה הייתה העיר אדו, היא העיר טוקיו של ימינו, ומכאן נגזר גם שמה של התקופה: תקופת אדו. במחקר המודרני, נחשבת תקופה זו לשיאה של התרבות הימי-ביניימית היפנית.
התקופה המודרנית
המדינה שפרצה את שערי יפן למערב הייתה ארצות הברית. ב-1854 הכריח הקומודור האמריקני מת'יו פרי את יפן להיפתח למערב על ידי הסכם קנגאווה. חולשת השוגון הובילה סמוראים רבים למרד, שהביא למלחמת בושין בשנים 1867–1868. בעקבות מלחמה זו התחוללה מהפכה פוליטית שנקראה "אוסי פוקו" ("החזרת השלטון הקיסרי"), ובשפות המערביות קראו לה "רסטורציה". משמעותה הייתה הפלת המשטר הישן בראשות השוגון וכינונו של משטר חדש בראשותו של הקיסר מוצוהיטו. משטר הקיסר התייחס בסלחנות כלפי אנשי המשטר הישן, ובכך מנע מהפכת-נגד. השוגון התפטר, ויתר על מעמדו, ולא נענש. כך החזירה רסטורציית מייג'י את עטרת השלטון הקיסרי ליושנה, כ-700 שנה לאחר שהשלטון "נגזל" מהקיסר על ידי השוגונים ואנשי הצבא. במסגרת הרסטורציה, בשנת 1868 החליט הקיסר מוצוהיטו לפתוח את יפן לסחר חוץ עם מדינות מערביות נוספות - החלטה המסמלת את ראשיתו של תהליך מודרניזציה מהיר שעברה המדינה. יפן אימצה מוסדות מערביים רבים בתקופת מייג'י, כולל ממשל מודרני, מערכת משפט וצבא. רפורמות אלו הפכו את האימפריה היפנית למעצמה עולמית שניצחה את סין במלחמת סין–יפן הראשונה ואת האימפריה הרוסית במלחמה הרוסית-יפנית. עד שנת 1910 כבר שלטה יפן על טאיוואן, קוריאה, וחצי מסחלין.
בתחילת המאה ה-20 הייתה תקופה קצרה של "דמוקרטיית טיישו". מלחמת העולם הראשונה אפשרה ליפן, שלחמה בצד מדינות ההסכמה המנצחות, להגדיל את השפעתה באסיה ואת החזקותיה הטריטוריאליות באוקיינוס השקט. בשנת 1931 פלשה יפן למנצ'וריה, וכבשה אותה. המחאות נגד השתלטות זו הביאו את יפן לעזוב שנתיים אחר כך את חבר הלאומים. ב-1936 חתמה יפן על הסכם אנטי-קומינטרן עם גרמניה הנאצית ושנה אחר כך יצאה להרחיב את תחומי השליטה שלה בסין, מה שהביא לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945). ב-1940 חתמה יפן על הסכם משולש עם גרמניה ואיטליה, שאחריו כונו שלושתן מעצמות הציר. ב-7 בדצמבר 1941 תקפו היפנים את בסיס הצי האמריקאי בפרל הארבור, וכך נכנסה גם ארצות הברית באופן פעיל למלחמת העולם השנייה. ב-19 בפברואר 1942 תקפה יפן את העיר דרווין וגרמה למותם של 243 איש.
לאחר קרבות רבים באוקיינוס השקט, איבדה יפן את הרווחים הטריטוריאליים הראשוניים שלה, וארצות הברית הגיעה לטווח הפצצת מטוסים מטוקיו, מאוסקה ומערים אחרות, וכן הטילה פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי, שלפי ההערכות הביאו למותם של כ-135,000 בני אדם. יפן חתמה על כניעה ללא תנאי לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945.
הכיבוש האמריקאי ביפן הסתיים באופן רשמי ב-1952, אם כי עדיין נותרו כוחות אמריקאיים ביפן, במיוחד באוקינאווה. יפן אימצה חוקה חדשה ב-1947 תחת רשויות הכיבוש שכוננה מחדש את יפן כמדינה בעלת ערכים דמוקרטים. לאחר הכיבוש, במסגרת תוכנית של התפתחות תעשייתית אגרסיבית, מדיניות הגנה כלכלית והטלת משימת ההגנה הצבאית על ארצות הברית, זינק התל"ג של יפן והיא נעשתה לאחת מהכלכלות הגדולות בעולם. ב-19 בדצמבר 1956 הפכה יפן לחברה ה-80 באומות המאוחדות. למרות קריסת מדדי המניות ב-1990, שממנה המדינה עדיין לא התאוששה לגמרי, נותרה יפן מעצמה כלכלית עולמית, ומאז סוף המאה ה-20 החלה גם להפעיל את כוחה האסטרטגי, תוך סיוע (בתפקידים לא קרביים) למלחמת המפרץ, לניסיונות האו"ם לשקם את קמבודיה ולפלישה לעיראק ב-2003.
ממשל ופוליטיקה
הרשות המייצגת את הריבון ונבחרת בבחירות חופשיות ודמוקרטיות היא הדיאט, בית המחוקקים היפני. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה, אשר נבחר מבין חברי הדיאט וממשלתו זקוקה לאמון הדיאט.
הדיאט היפני, הנקרא "קוקאי", בנוי משני בתים: בית נבחרים (בית תחתון) ובית היועצים (בית עליון). בית הנבחרים כולל 480 צירים הנבחרים בבחירות, כאשר 300 מתוכם נבחרים באזורים חד-נציגיים ו-180 מתוכם נבחרים באופן יחסי מתוך 11 אזורי בחירה, לפי בחירה במפלגות ולא בנציג ספציפי. חברי בית הנבחרים מכהנים כ-4 שנים. בית היועצים כולל 252 צירים, כאשר 96 נבחרים בבחירות יחסיות ארציות – 50 כל שלוש שנים – ו-146 נוספים נבחרים בשיטה אזורית מתוך 47 מחוזות מנהליים. כל מפלגה במחוז מציגה מועמדים לפי גודל המחוז.
ממשלת יפן מורכבת מראש הממשלה ומשריו ואחראית כלפי הדיאט. על ראש הממשלה להיות חבר של הדיאט והוא נבחר על ידי חברי הפרלמנט. לראש הממשלה יש את הסמכות למנות ולפטר שרים, שרובם חייבים להיות חברי דיאט. בשנים 1955 עד 2009 שלטה ביפן המפלגה הליברלית דמוקרטית (LDP), למעט תקופה קצרה ב-1993 בה כיהנה מממשלת קואליציה של המפלגות המתנגדות לה; ב-2009 עלתה לשלטון המפלגה הדמוקרטית לאחר שזכתה לראשונה ברוב בבחירות. ראש ממשלת יפן מאז אוקטובר 2021 הוא פומיו קישידה.
יפן היא מונרכיה חוקתית שבראשה עומד קיסר, והינה הקיסרות האחרונה בעולם. הקיסר הוא סמל של המדינה ואחדות העם, אולם הוא אינו מחזיק בסמכויות שלטוניות. שושלת הקיסרים היפנית היא הארוכה ביותר בעולם, ונמשכת מעל 2600 שנה, אך תפקידו של קיסר יפן כיום הוא סמלי בעיקרו. הריבונות, שפעם הייתה מגולמת בקיסר, נובעת כיום מהעם היפני על פי החוקה. הקיסר אחראי רק לחובות טקסיות ואין לו סמכות ביצועית. באירועים דיפלומטיים הקיסר בדרך כלל משמש בתפקיד ראש המדינה.
יחסי חוץ
יפן חברה בארגון האומות המאוחדות מאז 1956 ובארגון המדינות המתועשות ובפורום שרי האוצר הבינלאומי של ה-G-20. יפן נוטלת חלק בפסגת מזרח אסיה והיא תורמת בצורה משמעותית למדינות מתפתחות.
ליפן יש קשרים כלכליים וצבאיים הדוקים עם ארצות הברית. הברית הביטחונית בין ארצות הברית ליפן פועלת כאבן הפינה של מדיניות החוץ של המדינה. בגלל קרבתה למערב, יחסיה של יפן עם קוריאה הצפונית מתוחים.
ליפן מחלוקת טריטוריאלית על איים שונים שהיו נתונים לשליטתה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה. אלה הם ארבעת האיים הקוריליים הדרומיים, שמוחזקים בידי רוסיה, וכן סלעי ליאנקור ("דוקדו" בקוריאנית, "טקשימה" ביפנית), המוחזקים בידי קוריאה הדרומית. איי סנקאקו (בסינית "דיאיוטיי"), שאותם תובעת סין, נמצאים בשליטה יפנית. באיים קטנטנים אלה ישנם מאגרים אפשריים של נפט וגז טבעי. המחלוקת על האיים מעיבה על היחסים בין סין ויפן אף כי הן מנהלות קשרי מסחר קרובים זו עם זו. שתי הכלכלות הן בין הגדולות בעולם, והיקפי המסחר בין שתי המדינות השכנות הם עצומים.
כלכלה
כלכלת יפן היא הכלכלה השלישית בגודלה בעולם (אחרי ארצות הברית, וסין), עם תמ"ג של כמעט5 טריליון (אלף מילארדים) דולר, וכן בהתחשב בשווי כוח הקנייה. המטבע המקומי הוא ין יפני, המטבע השלישי הנסחר ביותר בעולם אחרי הדולר האמריקני והאירו.
שיתוף פעולה ממשלתי-תעשייתי, מוסר עבודה גבוה, שליטה בטכנולוגיה עילית, דגש חזק על חינוך ותקציב הגנה קטן יחסית עזרו לקדם את יפן באורח מהיר ביותר לאחר תום מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-80 של המאה ה-20, והפכו אותה לאחת מהמעצמות הכלכליות הגדולות בעולם, לצד ארצות הברית והאיחוד האירופי. עם זאת, בשנות ה-90 וה-2000 חלה נסיגה משמעותית בקצב הצמיחה של יפן בשל סיבות כלכליות ודמוגרפיות, והיא נאלצה להתמודד עם שנות מיתון ארוכות. ניסיונות ממשלתיים לחדש את הצמיחה הכלכלית, בין היתר על ידי יצירת גירעונות ענק והורדות ריבית דרסטיות, לא זכו להצלחה רבה וכן הופרעו על ידי ההאטה הכללית בכלכלות האמריקאיות והאסייתיות בשנים 2001–2002 והמשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 שהביא למיתון נוסף, לקצב צמיחה שלילי ולשיעור האבטלה הגבוה ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה (5.7%).
התעשייה, המפיקה רבע מהתוצרת הלאומית היפנית הכללית, תלויה מאוד בייבוא של חומרי גלם ודלקים. בשוק הבינלאומי, יפן מפורסמת בתעשיות הרכב והאלקטרוניקה שלה, בהיותה בסיסן של חברות גדולות כמו טויוטה, הונדה, סובארו, ניסאן, מאזדה, סוני, פנסוניק, טושיבה והיטאצ'י. ליפן יש גם פלח שוק גדול בשוק הטכנולוגיה העילית – מוליכים למחצה, כימיקלים תעשייתיים, רובוטיקה, מכונות ייצור ותעשיות אוויריות.
מדע וטכנולוגיה
ביפן, עיקר המיקוד במדע וטכנולוגיה מופנה לכיוון מוצרי צריכה אלקטרונים, רובוטיקה, ותעשיית הרכב. הגורם האחראי על מדע וטכנולוגיה בממשלת יפן הוא משרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה. ביבשת אסיה, יפן היא המובילה בפרסי נובל בתחום המדע. בתחומי התקשורת וטכנולוגיית המידע, ה-ITU דירג את יפן במקום ה-3 באסיה, ובמקום ה-11 בעולם כולו.
גאוגרפיה
יפן היא הארץ בעלת צפיפות האוכלוסין ה-18 בעולם. אולם, כ-73% מהמדינה היא הררית ומיוערת ואינה ראויה לחקלאות, לתעשייה או למגורים בשל תלילות המורדות, האקלים והחשש ממפולות אדמה בשל רעידות אדמה וגשם חזק. לפיכך, צפיפות אוכלוסין באזורים הראויים למגורים היא גבוהה מאוד, בעיקר באזורי החוף.
יפן נמצאת באזור של געשיות פעילה בתחומי "טבעת האש" שסביב האוקיינוס השקט, במפגש בין לוח הפיליפינים, הלוח הפסיפי, הלוח האירואסייתי והלוח הצפון-אמריקאי. מתקיימת גם פעילות געשית תת-ימית, למשל במיוג'ין-שו. ישנן רעידות אדמה תכופות ברמות נמוכות וכן פעילות געשית מפעם לפעם. רעידות אדמה הרסניות, שלעיתים קרובות מביאות אחריהן צונאמי, קורות כמה פעמים במאה. הרעידות הגדולות האחרונות היו בסנדאי ב-2011, בצ'ואטסו ב-2004 והאנשין ב-1995.
ביפן ישנם תשעה אזורים אקולוגיים מיוערים, שמשקפים את האקלים והגאוגרפיה של האיים. מיערות טרופיים ותת-טרופיים באיי ריוקיו ובונין, ליערות מעורבים וממוזגים באיים הראשיים וליערות מחטניים ממוזגים באזורים הקרים של האיים הצפוניים.
אקלים
יפן היא באזור אקלים ממוזג, עם בערך ארבע עונות מובחנות, אך בגלל אורכה מצפון לדרום ובשל הטופוגרפיה שלה, ישנם הבדלים גדולים בין ששת אזורי האקלים העיקריים, אשר מתבטאים למשל בכך שהצפון הרחוק קר מאוד בחורף, ואילו הדרום הרחוק הוא סובטרופי. האקלים מושפע גם על ידי רוחות עונתיות שמגיעות מהיבשת לאוקיינוס בחורפים ולהפך בקיץ. מימי זרם קורושיו מחממים את הצד הפונה לאוקיינוס השקט, ומקיימים את שוניות האלמוגים שלה, השוניות הצפוניות ביותר בעולם. בשל זיהום, רוב השוניות האלה גוססות כיום. בסוף יוני ותחילת יולי יש עונת מונסון, למעט בהוקאידו, כאשר חזית גשם עונתית נמצאת מעל יפן. בסוף הקיץ ותחילת הסתיו, טייפונים מתפתחים מהאזורים הטרופיים שליד קו המשווה ומתקדמים מדרום-מערב לצפון-מזרח, ומביאים איתם גשם כבד.
דמוגרפיה
יפן מונה כ-122 מיליון נפשות. החברה היפנית היא הומוגנית מבחינה אתנית ולשונית, עם אוכלוסיות קטנות של קוריאנים (מיליון), אוקינאווים, אשר שפתם ותרבותם שונות מאלה של כלל היפנים (1.5 מיליון), סינים וטאיוואנים (0.5 מיליון), פיליפינים (0.5 מיליון), וברזילאים, רובם אנשים ממוצא יפני אשר היגרו לברזיל (כרבע מיליון); וכן המיעוט המקומי – האיינו בהוקאידו. כ-99% מהאוכלוסייה דוברת יפנית כשפתם הראשונה.
האזרחות היפנית מוענקת לתינוק כאשר בני משפחתו רושמים אותו – לידה ביפן לבדה אינה מקנה אזרחות. מיעוטים דוברי יפנית חיים לעיתים ביפן למשך שנים רבות מבלי שהם נעשים לאזרחים בארץ לידתם. אנשים ממוצא יפני שחוזרים ליפן מחוץ לארץ מקבלים אזרחות אם לידתם בארץ האחרת נרשמה ביפן על ידי בן משפחה. לפעמים החוזרים האלה אינם נחשבים ליפנים ממש, ויש שחושדים בהם כי הגיעו מהקאסטה ה"טמאה" "בורקומין", קבוצה של אנשים שידוע כי היגרו לארצות דרום אמריקאיות, ויש לעיתים אפליה כנגדם.
האוכלוסייה היפנית מזדקנת במהירות, כתוצאה מגל לידות לאחר מלחמת העולם השנייה, וירידה בלידות עם המודרניזציה של המדינה בחצי השני של המאה ה-20. תוחלת החיים ביפן היא בין הגבוהות בעולם (87.9 לנשים ו-81.9 לגברים ב-2021). בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת נבלם כליל הגידול באוכלוסיית יפן, ובחלקו השני (החל מ-2007) אף נרשם מדי שנה קיטון בגודל האוכלוסייה. ב-1975 ירד שיעור הפריון של יפן לראשונה מ-2, ובשנים האחרונות הוא נע סביב 1.3, לאחר עלייה קלה מהשיעור שאפיין אותה בתחילת המאה. משמעות נתון זה היא ירידה של כשליש בגודלן של הקוהורטות הבין דוריות, כלומר ירידה משמעותית ומתמשכת גם במספרן של הנשים בגיל הפריון. הקיטון הטבעי של יפן ב-2013 היה מעל 240,000 נפש. בשנת 2014, 26% מהאוכלוסייה היו בגילאי 65 ומעלה. משרדי הבריאות והרווחה צופים כי עד שנת 2060, אחוז גילאים אלו יעלה ל-40, ואילו ילדים עד גיל 5 היוו 3.9% מהאוכלוסייה.
אם לא יהיו שינויים מפליגים בילודה או במדיניות ההגירה, צפויה אוכלוסיית יפן לרדת אל מתחת 100 מיליון בשנת 2050, כשאחוז ניכר מהאוכלוסייה יהיו קשישים מעל גיל 65. השינויים במבנה הדמוגרפי הביאו לעלייתן של מספר בעיות חברתיות וכלכליות, בעיקר ירידה פוטנציאלית בכוח העבודה ועלייה במחיר של ביטחונות סוציאליים כמו תוכניות הפנסיה הציבורית. מתכנני המדיניות של הממשל כיום מצויים בוויכוח מתמיד לגבי צורת ההתמודדות עם הבעיה. הגירה ותמיכה בילודה הם שני רעיונות שעשויים להגדיל את כוח העבודה הצעיר. הגירה אינה פופולרית ביותר שכן שיעורי הפשע העולים ביפן מיוחסים לעיתים קרובות לזרים הגרים ביפן.
דת
שתי הדתות העיקריות ביפן הן השינטו ובודהיזם, וחלק גדול באוכלוסייה מקיים את שתיהן. בין 50% ל-80% מהיפנים עורכים פולחני שינטו, כולל צורות שונות של סינקרטיזם עם בודהיזם, לרוב במזבחות ביתיים או במקדשים מקומיים. רוב היפנים, כ-70% במספר סקרים, מדווחים על עצמם כ"חסרי דת" (無宗教, מוּ-שוּקיוֹ), אך הדבר נובע מכך שהקטגוריה המערבית "דת" זרה לתרבות המקומית והופיעה רק בתקופת מייג'י. הגדרה עצמית כ"בן דת השינטו" מתפרשת על ידי הציבור כחברות במסדרים ובאסכולות מאורגנות, ורק כ-3% מהאוכלוסייה מזדהים כך.
קונפוציאניזם או אפילו דאואיזם משמשים כבסיס לקוד המוסרי וכ"שקאי-טונן" (רעיון חברתי משותף) מיעוט אומר כי הוא נוצרי (0.7%) או בן לדת אחרת (4.7%). כמו כן, מאז אמצע המאה ה-19 עלו כתות דתיות הקרויות שינקוסיוקו.
הבודהיזם אינו דת המאורגנת באופן קשיח, ביפן קיימים מספר רב של מסורות בודהיסטיות, רובן המוחלט משתייכים לאסכולת המהאיאנה, אך אין ארגון גג שמאחד את הבודהיזם ביפן ואף מעטים שיתופי הפעולה. למעשה, חלק גדול מהמסורות היפניות קשורות יותר היסטורית ותאולוגית למסורות מחוץ ליפן, לדוגמה הזן היפני מקורו בצ'אן הסיני, ומסורת השינגון האיזוטרית והמיסטית חולקת יותר קוי דמיון עם הבודהיזם הטיבטי מאשר עם כל מסורת יפנית אחרת.
שפה
השפה היפנית אינה מסווגת מבחינה משפחתית, אף כי קיים דמיון תחבירי משמעותי בינה לבין הקוריאנית. מבנה היפנית הוא SOV, הווה אומר שהנשוא מופיע בסוף המשפט, ולאחר המושאים (בניגוד לעברית ואנגלית, למשל, שהן מסוג SVO, בהם הנשוא מופיע לפני המושא).
לפני המאה ה-5, לא הייתה ליפנים מערכת כתיבה משלהם. הם החלו לאמץ את המערכת הסינית, יחד עם היבטים רבים אחרים של התרבות הסינית.
בתחילה כתבו היפנים בסינית קלאסית או בערבוב של סינית אידיאוגרפית ופונטית על מנת ליצור משמעות יפנית. דוגמה לסגנון מעורבב כזה הוא ה"קוג'יקי", שנכתב ב-712 לספירה. אז החלו להשתמש בסימניות סיניות על מנת לכתוב יפנית בסגנון שמכונה מניוגנה, שבו קיימות עשרת אלפים סימניות.
לאחר זמן, פותחה מערכת כתיבה. סימניות סיניות (קאנג'י) שימשו לכתוב מילים שאומצו מהסינית, או מילים יפניות בעלות משמעות מקבילה. הסימניות הסיניות שימשו גם לכתוב אלמנטים תחביריים, ולאחר שפושטו נעשו לשלושה סוגים של כתב: היראגאנה, קאנג'י וקאטאקאנה. כתבים אלו הם כתבי הברות, המכילים כמה עשרות סימנים, בניגוד לאלפי הסימניות של הקאנג'י.
הספרות היפנית הגיעה לשיא במאה ה-11 עם "סיפור גנג'י" מאת מורסקי שיקיבו, אשת אצולה. יצירות ספרות יפניות רבות נכתבו באותה עת בידי נשים, מכיוון שמלומדים יפנים העדיפו לכתוב בסינית.
היפנית המודרנית נכתבת בשילוב של היראגאנה, קאטאקאנה וקאנג'י.
תרבות
בתקופה הפרה-מודרנית פיתחה יפן תרבות מיוחדת לה, באמנות; (איקבנה, אוריגמי - אמנות קיפול נייר, אוקיו-אה, סאקורה - פריחת עץ הדובדבן הלוקחת חלק חשוב בתרבות ובעיקר באמנות היפנית); באומנויות (בובות, יצירות לקה וקדרות), אמנויות הבמה (בונרקו, ריקוד מסורתי, קבוקי, נו, רקוגו), ומסורות אחרות (משחקים, אונסן, סנטו, טקס התה היפני, אדריכלות יפנית, גנים יפניים, חרבות קטאנה וטיפוח עצים ננסיים מיוחדים המכונים בונסאי)), והמטבח היפני המסורתי שפירות ים ודגים לוקחים בו חלק חשוב, וזאת בעקבות כך שהדיג נפוץ מאוד ביפן. בין המאכלים היפניים המסורתיים שנעשו נפוצים ברחבי העולם ניתן למנות את הסושי.
מאמצע המאה ה-19 והלאה, ההשפעות האירופאיות היו החזקות ביותר, כשההשפעה האמריקאית עולה מאוד לאחר מלחמת העולם השנייה. השפעות אלו ניכרות בתרבות היפנית של היום, שמשלבת בין האירופאי, האסייתי והאמריקאי, באופנה, בקולנוע, בספרות, בטלוויזיה, במשחקי הווידאו, ובמוזיקה. כיום, יפן היא יצואנית תרבות חשובה, שזכתה לפופולריות רבה סביב העולם, במיוחד בארצות מזרח-אסיאתיות אחרות. תרומות יפניות הניכרות באופן מיוחד לתרבות העולם הם ה"אנימה" וה"מאנגה" (סוג של קומיקס), הגנדאי גקי (סוגה קולנועית) והבּוּטוֹ, צורת מחול אוונגרדית שהתפשטה מיפן לאירופה, ארצות הברית ואוסטרליה. תרבות יפנית מסורתית ומודרנית זכתה למעריצים רבים באירופה ובאמריקות.
חלק בלתי נפרד מהתרבות היפנית היה במשך מאות שנים סוגים שונים של אמנויות לחימה שחלקן הגדול פותח בה. מענפי הספורט הנפוצים ביפן, שנעשה לסמלה גם בעולם כולו, הוא הסומו; סוג התאבקות במשקל כבד, שאף היווה בעבר חלק מדת השינטו. בין אמנויות הלחימה המסורתיות שפותחו ביפן, ניתן למנות את הנינג'יצו והג'ו ג'וטסו, שחלקים מהן נפוצו עם הזמן גם לשאר העולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה אמנויות לחימה מודרניות-ספורטיביות צברו פופולריות, בהן ניתן למנות את הג'ודו, הקנדו והקראטה לסוגיו - שוטוקאן, קיוקושינקאי, שורין ריו, גוג'ו ריו, אייקידו ועוד.
משחק ההימורים הנפוץ ביותר ביפן הוא המא-ג'ונג ומשחקים בו אף ראשי הפשע. כתוצאה מכך יצא למשחק דימוי שלילי בקרב החברה שומרת החוק ביפן. בשנות ה-90 הקימו קבוצות סטודנטים שגילו את המשחק מחדש קבוצות לקידום המשחק באוניברסיטאות של יפן.
חינוך וילדות ביפן
בשנת 1872 הונהג ביפן חינוך חובה כאחת מהתוצאות של רסטורציית מייג'י. מאז 1947 חינוך החובה מורכב מבית ספר יסודי ואמצעי, מגיל 6 ועד 15. כמעט כל הילדים ממשיכים את לימודיהם בבית ספר תיכון לשלוש שנים, ו-96% ממסיימי התיכון ממשיכים לאוניברסיטה, קולג' או חינוך גבוה אחר. שנת הלימודים היפנית מתחילה באפריל, חלקם לומדים בין הימים שני עד שישי וחלקם בשני עד שבת. בנוסף לחופשים פעם או פעמיים בשבוע, יש לתלמידים ביפן עוד שתי חופשות קצרות באביב ובחורף, וחודש שלם של חופשה בקיץ.
במשפחה יפנית ממוצעת מספר קטן של ילדים; אחד או שניים. הלימודים בבתי הספר היסודיים ובתיכונים מאתגרים וקשים עד מאוד, ולעיתים קרובות נוצרים אצל הילדים מצבי לחץ וחרדה כתוצאה מהתחרותיות הרבה.
ממחקר שבוצע בשנת 2016 ביפן עלה כי 70% מהגברים ו-60% מהנשים שבין הגילאים 18–34 אינם נשואים ואינם נמצאים בזוגיות קבועה. עוד עלה כי 42% מהגברים ו-44% מהנשים שבין הגילאים 18–34 מעולם לא קיימו יחסי מין. כתוצאה מהטכנולוגיה המתפתחת והולכת המביאה לניכור בין בני האדם, התפתחה תופעת ההיקיקומורי, התבדלות מהעולם למשך תקופה ארוכה, דבר המוביל גם לעליה בשיעור הדיכאון.
צבא וביטחון
סעיף 9 בחוקה משנת 1947 מטיל על יפן בעקבות מלחמת העולם השנייה מגבלות בנוגע להחזקת צבא, ויש המפרשים אותו ככזה האוסר על יפן להחזיק כל סוג של כוח מזוין. לעומת זאת, הפרשנות המקובלת של החוקה מהיום שבו נכנסה לתוקף, הן מצד היפנים הן מצד האמריקאים, היא שאין איסור על יפן להחזיק "כוח של הגנה עצמית", כלומר צבא למטרות הגנתיות.
סוכנות ההגנה היא חלק ממשרד ראש הממשלה וכפופה למוסדות האזרחיים. בראש הסוכנות ניצב שר ביטחון הנעזר בשני סגני שר. ראש הממשלה רשאי להפעיל את הכוחות הצבאיים בכפוף להסכמת הפרלמנט. בשנת 1986 הוקמה מועצת הביטחון הכוללת את ראש הממשלה, שר החוץ, שר הביטחון, שר האוצר, מזכיר הממשלה והשר האחראי על המשטרה. פורום זה מתכנס לדון בכל החלטה הנוגעת לשימוש בצבא. מתחת לשכבה האזרחית קיים הפורום הצבאי של ראשי המטות המשולבים. שלושת מפקדי זרועות היבשה, האוויר והים אמורים לייעץ לפורום האזרחי בנושאים צבאיים ובשעת חירום. על פי החוקה הצבא כפוף למוסדות האזרחיים של המדינה בצורה מוחלטת. חיילים לובשי מדים נשפטים על עבירות שביצעו, בתפקיד או מחוצה לו, בבתי משפט אזרחים.
זרוע היבשה מחולקת לחמישה פיקודים לאורך המדינה, ומשרתים בה כ-160,000 חיילים. מרכז הפיקוד נמצא בעיר איצ'יקאווה. היחידות העיקריות בצבא היבשה הן: אוגדה משוריינת, 12 אוגדות חי"ר, חטיבה מוצנחת, שתי חטיבות משולבות, ארבע חטיבות אימון, אגד ארטילרי, שני אגדי נ"מ, כנף מסוקי תובלה ושתי טייסות מסוקי נ"ט. הצי הימי מונה כ-40,000 כוח אדם. במסגרת הכוח פועלות 13 צוללות, 64 משחתות ופריגטות וכמה עשרות שולות מוקשים וספינות סיור. כ-200 מטוסים ו-130 מסוקים משרתים את הצי. בכוח האווירי משרתים כ-50,000 חיילים. חיל האוויר מפעיל כ-400 מטוסים ובאופן כללי נהנה מציוד מתקדם. טייסת מטוסי E-2C (אייוואקס) מעניקה ליפן יתרון מודיעיני לא מבוטל כנגד מטוסי אויב.
חלוקה מנהלית
יפן מחולקת ל-47 יחידות מנהליות אשר לרוב מאוגדות לשמונה חבלים. הונשו, האי הגדול והמיושב ביותר מחולק ברוב סוגי החלוקה לחמישה חבלים שבתוכם מחוזות רבים, שני איים גדולים אחרים, שיקוקו וקיושו אשר מהווים חבל אחד כל אחד, גם הם מחולקים למחוזות שונים. האי הגדול הוקאידו בצפון מהווה מחוז אחד בלבד והוא הגדול ביותר בשטחו מבין המחוזות השונים.
המחוזות הגדולים ביותר מבחינת אוכלוסייה הם: טוקיו, קנאגאווה, אוסקה, אאיצ'י, סאיטאמה וצ'יבה. כולם נמצאים בהונשו, האי המרכזי ביפן.
להלן רשימת המחוזות המלאה לפי חלוקה לחבלים:
יהדות יפן
הקהילה היהודית ביפן קטנה יחסית, והיא מרוכזת בעיקר בערים הגדולות. בשנת 1854 פתחו היפנים את שערי ארצם בפני מהגרים מהמערב, ובין המהגרים ליפן היו גם יהודים. בני הקהילה הראשונים ביפן היו בעיקר מיהדות סין השכנה, ובעיקר משאנגחאי והונג קונג. עד לסוף המאה ה-19 עברו ליפן עשרות יהודים, ובשנת 1870 כבר היו ביוקוהמה כ-50 משפחות יהודיות. קהילות גם נוצרו בקובה ובנגסאקי, שבה הוקם גם בית הכנסת היהודי הראשון בתחומי יפן. בנגסאקי הייתה הקהילה היהודית הגדולה מבין השלוש, ועד היום יש בשלוש הערים הללו שרידי בתי קברות יהודים ישנים.
בשנת 1931 נכבשה מנצ'וריה בידי יפן, וכ-13,000 מיהודי חרבין שישבו בה נכללו תחת השלטון היפני, אך לא נפגעה האוטונומיה הדתית שהייתה שמורה לבני הקהילה.
הפרופסור סטזוסו קוצוג'י, בשל אהדתו ליהדות, עזר רבות לפליטים, פעל להאריך את שהותם הזמנית ביפן ודאג להם למזון, בפעילותו זו הסתכן בנפשו ואף נכלא ועונה. כמה שנים לאחר המלחמה התגייר, עלה לארץ ישראל, ונקרא אברהם סטזוסו קוצוגי.
עם פרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית עזבו אותה רוב יהודי המדינה ועברו לארצות הברית או לסין.
סופרת הילדים הישראלית נעמי עפרי (אז קיטרון) שהתה ביפן בשנות ה-70 של המאה העשרים וכתבה על כך ספר שלום לך, יפן שהיה לרב מכר, ובו תיארה את הבדלי התרבות, את ההומור החסר והצחוק שמובנו אז היה שונה לחלוטין בתרבותם ושבני יפן ביקשו ללמוד, וכן את המסורות על ייחוסם של האצילים ומשפחות המלוכה לשושלת מלכי בית דוד ולעשרת השבטים האבודים מממלכת ישראל.
כיום יש ביפן מספר קהילות יהודיות, המונות כ-1,000 יהודים, וכן חמישה בתי חב"ד. בנוסף פועלים ביפן שני ארגונים בשם "בית שלום" (של כנסיית ישו הקדושה) ו"מקויה" אשר רוחשים חיבה ליהודים מסיבות דתיות-נוצריות ומאמינים בהיותם עם נבחר.
חמי טבריה
חמי טבריה הוא אתר מרחצאות בסמוך לעיר טבריה. ליד טבריה נובעים 17 מעיינות, מהם אחדים גלויים לעין ליד האתר. המים הטרמומינרליים, המכילים מיני מינרלים ומלחים, מגיעים לבריכות, אמבטיות ומקוואות, כשהם בטמפרטורה של 60 מעלות צלזיוס ועוברים קירור לטמפרטורה של 37–38 מעלות. הטבילה במרחצאות מקובלת בין השאר על חולי שגרון, מחלות מערכת העצבים ומחלות עור. בימי החורף והאביב באים מתרחצים רבים למרחצאות.
האתר נמצא בבעלות הקבלן יחזקאל מורד בעל הקומפלקס של "חמי טבריה SPA" הכולל ארבעה מתקנים: הפארק הלאומי חמת טבריה, האתר בו נחנך הספא הראשון בשנת 1929 ובו נמצא חמאם טורקי עתיק, המרכז לטיפולים רפואיים ומתחם הנופש והספא - "מעיינות חמי טבריה" - המנוהל מחודש אפריל 2013 על ידי חברת מעיינות חמשת החושים בע"מ.
מתחם מעיינות חמי טבריה כולל בריכת מים טרמומינרלית מקורה, בריכת מים טרמומינרלית חיצונית, מוקדי ג'קוזי בבריכות הטרמומינרליות, סאונות (יבשה ורטובה) ואגף ספא וטיפולים, יחד עם בריכה חצי אולימפית חיצונית וחדר כושר חדיש.
משמעות השם "חמת"
השימוש בשם "חמת" מבטא את העובדה כי נביעות רבות, מתוקות ומלוחות, של מים חמים נובעים מן האדמה. השימוש במטבע לשון זו אינו מוגבל לטבריה בלבד, הוא נפוץ בכל רחבי עמק הירדן. חמת גדר שוכנת בעמק הצר של נהר הירמוך הנשפך לנהר הירדן שבבקעת הירדן. אזור הבקעה וסביבתה רצוף באתרים אשר בשמם מצוי הרכיב "חמה" או "חמת" דוגמאות לכך: מעיינות חמאם אל-מליח בדרך ממחולה לטובאס בשומרון ו"תל-חמה" ליד המושב מחולה.
תולדות המקום
עוד בימי קדם העריכו את חמי-טבריה בתור אתר רחצה ומרפא. סביבתו נבנתה עיר בשם "חמת" - שם המעיד על סגולות מי המעיין.
על מקורם של המים נאמר בתלמוד: "א"ר יוחנן שלושה נשתיירו מהם (ממעיינות התהום שנפתחו במבול והם נובעים עדין מים רותחים כמי המבול) והם: בלועה דגדר (גדר קשורה לחמת גדר) וחמי טבריא ועיניא רבתי דבירם (המעין הגדול שבבירם - המקום לא זוהה - כנראה בעבר הירדן צפונית מהכנרת)".
בתלמוד הבבלי, מסכת מגילה נאמר: "חמת זו טבריא. ולמה נקראה שמה חמת? על שום חמי טבריא" (ו', א'). בנוסף מוזכר במסכת תענית שזהו מקום מיוחד מאוד כי נתן לטבול בו במים חמים ולהטהר. (שכן מים שחיממו ושאבו אותם באופן מלאכותי פסולים לעניין מקווה)
הרומאים הטביעו על המטבעות שיצקו בטבריה את דמות היגיאה - אלת הבריאות. על הפופולריות של המרחצאות בימי בית שני מעיד המדרש בתלמוד בבלי מספר "ומפני מה אין חמי-טבריא בירושלים ? - כדי שלא יהיו עולי רגל אומרים: אלמלי לא עלינו אלא לרחוץ בחמי טבריא - דיינו, ונמצאת עלייה שלא לשמה." (מסכת פסחים ח:). חכמים הרשו להתרחץ במרחצאות גם בשבת. במאה ה-14 שאלו רבני הארץ את אחד מרבני ספרד המפורסמים בדבר: "זיעה בימי טבריא מותרת בשבת אם לאו". התשובה הייתה: שהזיעה לחלוטין נאסרה ואפילו בחמי טבריא.
'זאב וילנאי בספרו "מדריך ארץ ישראל" משנת 1941 מביא את תוכן מכתבו של חולה שהיה בחמי טבריה:
פיתוח המתחם
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל נבנו ושופצו מבנים במקום, בתכנונם של האדריכלים ב. חייקין והרי לוריא. את תכנון הנוף ביצע האדריכל שלמה אורן ויינברג.
בשנות ה-60 של המאה העשרים פיתחה חברת אפריקה ישראל להשקעות את מתחם "חמי טבריה" כאתר תיירות ונופש מודרני. הוקמו מרחצאות "חמי טבריה הצעירה" והמלונות "גני חמת" ו"גלי כנרת". בשנות ה-80 של המאה העשרים החליטה החברה להוסיף אגף חדש לבית המלון "גני חמת". בחפירות שנערכו לצורך יציקת היסודות נתגלו עצמות וקברים רבים, עקב העובדה שמיקומו של בית המלון נשק לבית העלמין העתיק של טבריה. עם היוודע המקרה פרצו שוב הפגנות ומחאות רבות, בטבריה ובריכוזים חרדיים בישראל. לבסוף הוצעו להנהלת המלון פתרונות הלכתיים-טכניים לפיהם יישארו הקברים במקומם, ובניית האגף התבצע על הגבהה מיוחדת. עם זאת בעדה החרדית החליטו להטיל חרם על בנק לאומי שהחזיק במניות אפריקה ישראל. בשנת 2009, מכרה אפריקה ישראל את "חברת חמי טבריה בע"מ" שמחזיקה בקרקעות ובמרחצאות בשטח של כ-250 דונם, ובמלון "גני חמת" (שנקרא אז "הולידיי אין טבריה"), לאיש העסקים יחזקאל מורד.
האגדה על חמי טבריה
החוקר זאב וילנאי מספר על אגדה ערבית, לפיה בימי שלמה המלך קבלו המעיינות את חומם. היה זה, כאשר החולים באו אל שלמה המלך ואמרו לו:
שעשוע ילדים
שעשוע ילדים הוא פעולה שילדים עוסקים בה לשם הנאה, ואין לה חוקים מוגדרים (בניגוד למשחק).
לימוד שעשועי ילדים
בניית ארמון חול, למשל, היא פעילות אשר בדרך כלל מלמדים הורים לילדיהם בצעירותם.
ערימת ילדים היא שעשוע הנלמד מילדים אחרים, או מומצא בכל פעם מחדש.
תעלולים
תעלולים הם שעשועי ילדים אשר מסבים נזק, עגמת נפש או כאב לבעל חיים או לאדם אחר. כאלה הם למשל:
סלופ מלחמתי
סְלוּפּ מלחמתי (באנגלית: Sloop-of-war) היה כינוייה של אוניית מפרשים מלחמתית בצי המלכותי הבריטי במאות ה-18 וה-19, שנשאה על סיפון התותחים היחיד שלה עד 18 תותחים. מאחר ששיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי כללה רק ספינות בעלות 20 תותחים ומעלה, הקיף המונח "סלופ" את כל כלי השיט המלחמתיים הבלתי מדורגים, ובהם גם את בריגי התותחים (gun-brig) והקאטרים הקטנים ביותר. מבחינה טכנית, אפילו כלי שיט ייעודיים כמו ספינות הרעשה וספינות הבערה סווגו כסלופים מלחמתיים, ולמעשה מילאו תפקידי סלופ (ליווי בעיקר) כאשר לא ביצעו את המשימות המיוחדות להן. ציים נוספים, כמו הצי האמריקני, אימצו גם הם את המונח.
לימים ישמש השם "סלופ" לכינוי אוניות ליווי; במלחמת העולם השנייה היו הסלופים כלי שיט ייעודיים לליווי שיירות, חמושים בכלי נשק ואמצעי לחימה נגד מטוסים ונגד צוללות.
אוגוסט רודן
פרנסואה-אוגוסט-רנה רודן (בצרפתית: François-Auguste-René Rodin; ) היה פסל צרפתי. ידוע בסגנונו הריאליסטי ובמיוחד בזכות פסלו המפורסם "האדם החושב".
ביוגרפיה
רודן נולד בפריז למשפחה ענייה. למרות כישרונו, מוצאו עמד לו לרועץ, ובתחילת דרכו האמנותית לא האירה לו ההצלחה פנים: במשך עשרים שנים תמימות התפרנס מביצוע עבודות גילוף, ושלוש פעמים נדחו בקשותיו להתקבל ל"אקול דה בוזאר" שבפריז.
המפנה חל באמצע שנות השבעים של המאה ה-19, עת סייר באיטליה והתבונן ביצירותיו של מיכלאנג'לו בואונרוטי, מהן שאב את ההשראה ליצירתו החשובה הראשונה (1875 - 1876) - "תקופת הברונזה". דמויותיו הריאליסטיות של רודן ביצירה זו נראו אנושיות והיו רחוקות מרחק רב מן הסגנון המקובל, עד שהאשימו אותו שייצר אותן ביציקת גופותיהם של דוגמנים חיים. אך, "תקופת הברונזה" הוציאה לו מוניטין ובשנת 1880 נרכשה על ידי ממשלת צרפת.
שערי הגיהנום
באותה שנה הזמינה אצלו ממשלת צרפת פרויקט פיסולי ענקי, שעמו נאבק משך כל חייו כמעט – שער ברונזה גדול בשם "שערי הגיהנום", שהיה עתיד להיות הפתח למוזיאון לאמנות עיטורית. אך המוזיאון לא הוקם מעולם והשער עצמו לא הושלם במשך שלושים ושבע השנים מאז ועד מותו של רודן ב-1917.
האב-טיפוס לשערו של רודן הוא "שער גן העדן" - שער הכניסה המפורסם ביותר בתרבות המערב, זה שהציב לורנצו גיברטי במאה ה-15 בפתח הבפטיסטריום של פירנצה.
האדם החושב
"האדם החושב" היושב במרכז מעל שתי דלתותיו של השער הוא בעת ובעונה אחת דיוקנו הדמיוני של דנטה וסמל רוחו החוקרת של האדם, דמותה אומרת כולה אותה פסימיות אינטלקטואלית שהייתה אופיינית לשנות השמונים של המאה ה-19.
"האדם החושב" היה לפסלו הנודע ביותר של רודן והוא הועתק בקנה מידה מונומנטלי גם בשיש וגם בברונזה וזכה לרפרודוקציות רבות בקנה מידה קטן יותר. על קברו של רודן במדון שליד פריז הוצב, לפי בקשתו, העתק עשוי ברונזה של פסל זה. יציקות רבות של יצירה זו בוצעו מאז ובדומה לרוב יצירותיו של רודן אפשר לראותן גם במוזיאוני רודן בפריז ובפילדלפיה.
שועי העיר קאלה
הפסל הושלם בשנת 1888 והוא מתאר את האירוע משנת 1347 במהלך מלחמת מאה השנים בו נכנעה העיר קאלה על גדת התעלה האנגלית לאדוארד השלישי לאחר מצור שנמשך למעלה משנה. רודן עורר מחלוקת כאשר בחר להציג את נציגי העיר כאנשים שבורים וכואבים ולא כגיבורי עירם.
עבודות נוספות
יצירות נודעות נוספות של רודן:
לוקאס גייג'
לוקאס גייג' (באנגלית: Lukas Gage; נולד ב-28 במאי 1996) הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "חוליגן אמריקאי", "אופוריה", "הלוטוס הלבן" ו"את".
ביוגרפיה
גייג' נולד בסן דייגו, קליפורניה וגדל בעיר אנסיניטאס (אנ') בצפון מחוז סן דייגו, קליפורניה. בילדותו נסע למחנה קולנוע בכל קיץ ושיחק בהצגות ופרסומות. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו באקדמיה של סן דיאגיטו (אנ').
קריירה
בשנת 2012 קיבל את תפקידו הראשון בסרט הקצר "Elie's Overcoat" בבימויו של אריק האוול.
בנובמבר 2020 פרסם גייג' קליפ של אודישן ב-Zoom שבמהלכו ניתן היה לשמוע את הבמאי טריסטראם שייפרו מבקר את דירתו של גייג', בלי לדעת שהמיקרופון אינו מושתק. גייג 'קיבל הודעות תמיכה בין היתר מג'אד אפאטאו, ג'נוארי ג'ונס, לינה דנהאם, ג'ו ג'ונאס, אנג'לה קינסי ובילי אייכנר. אף על פי שהוא לא קיבל את התפקיד, הוא אמר שבסופו של דבר הוא מאושר מכיוון שלבסוף קיבל תפקיד לצד מולי שאנון במיני-סדרה של HBO "הלוטוס הלבן" שצולם בהוואי.
באוגוסט 2021 השתתף בווידאו קליפ של הזמרת האמריקאית אוליביה רודריגו לשיר "Brutal". הקליפ בוים על ידי הבמאית הקנדית פטרה קולינס. בקליפ מופיעים השחקן האמריקאי ניקו היראגה, והדוגמנית סאלם מיטשל.
סוספטיביליות חשמלית
בפיזיקה, הסוספטיביליות החשמלית (לעיתים "היענות" או "מניחוּת"; באנגלית: electric susceptibility) של חומר דיאלקטרי, המסומנת \,\chi_e, הוא מדד של הקלות בה ניתן לקטב אותו באמצעות שדה חשמלי. מדד זה קובע את המקדם הדיאלקטרי של החומר, ולכן משפיע על תכונות רבות אחרות של החומר, כגון הקיבול שלו, וכגון מהירות האור בחומר.
היא מוגדרת כקבוע פרופורציה (אשר עשוי להיות טנזור) הקובע יחס בין השדה החשמלי לבין צפיפות הקיטוב  כך שמתקיים
כאשר הוא המקדם הדיאלקטרי של הריק.
הסוספטיביליות של חומר קשורה למקדם הדיאלקטרי היחסי שלו  על ידי
כך שבמקרה של ריק,
ההעתק החשמלי קשור לצפיפות הקיטוב  על ידי
יחסי מלזיה–נפאל
יחסים כלכליים
נפאל ומלזיה מקיימות שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי:
אברקרומבי אנד פיץ'
היסטוריה
אברקרומבי ופיץ' נוסד על ידי היזם האמריקאי דייוויד אברקרומבי ב־4 ביוני 1892 בניו יורק, תחילה כחברה לציוד ספורט שנקראה "Abercrombie Co.". בשנת 1900 הצטרף אליו שותפו עזרא פיץ' והחברה הפכה ל-Abercrombie & Fitch Co (החברה מוכרת גם כ"A&F", "ANF" ו"AF".). באופן רשמי. בשנת 1907, לאחר מחלוקת בין שני השותפים, עזב דוד אברקרומבי את החברה והשאיר אותה לידי עזרא פיץ'. מרגע זה אופייה של החברה השתנה וזו הפכה לחברת אופנה, תחילה לביגוד נשים. ב-1920 נפתחה החנות הראשונה של המותג, בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק (חנות הפועלת עד היום). במשך הזמן המותג התבסס כאחד המותגים החמים ביותר בשוק האופנה בארצות הברית. ב־15 באוקטובר 2004 הפכה החברה לראשונה שהחרימה את הצמר האוסטרלי (בשל התעללות בכבשים). ב־2007 נפתחה החנות הראשונה של המותג מחוץ לצפון אמריקה, בלונדון. בסוף שנת 2008 חלה ירידה של כמעט שליש במכירות של החברה, ככל הנראה בגלל המשבר הכלכלי העולמי, ובשל העובדה שבניגוד ליריבותיה, החברה סירבה להוריד מחירים. ב־אוקטובר 2009 נפתחה חנות דגל במילאנו שבאיטליה, וכן נפתחה חנות דגל בטוקיו, שהיא החנות הגדולה ביותר של המותג בעולם, והגבוהה ביותר במזרח, בעלת 11 קומות.
שיווק
לאברקרומבי ופיץ' שיטת שיווק מיוחדת. לפי השיטה, החברה פותחת מספר מצומצם של חנויות, מה שהופך את המותג למסתורי ולקשה להשגה, וחנויותיה הייחודיות הופכות לפופולריות ועמוסות במיוחד. בנוסף, בחנות המקוונת נמכרים כמעט ורק עודפים. למרות המחירים הגבוהים במיוחד של מוצריה, אלה נמכרים בקצב גבוה, והמותג נחשב למותג המצליח ביותר בארצות הברית. החברה הייתה לחברה הראשונה בעולם שמפרסמת באמצעות קטלוגים שנמכרים בכסף. הקטלוגים של החברה מאופיינים בצילומי דוגמנים בשחור לבן, ובהם דוגמנים המוצגים באופן מיני. שיטת שיווק זו הוכחה רבות כשיטת שיווק יעילה ביותר. דוגמני החברה נבחרים מדי שנה מתוך המוכרים בחנויותיה, שבהן מקפידים להעסיק מוכרים לפי המראה החיצוני שלהם (דבר הגרם למספר לא קטן של תביעות כנגד החברה). חנויות הדגל של החברה ממוקמות בניו יורק, בלוס אנג'לס, בלונדון, במילאנו ובטוקיו, ואלו מפורסמות בשל התורים הארוכים בכניסה לחנות. החנויות של החברה מעוצבות באופן ייחודי; מרבית החנויות חשוכות ומושמעת בהן מוזיקת דאנס בעוצמה גבוהה, אולם אינן בולטות מבחוץ. החנות המפורסמת ביותר של החברה היא חנות הדגל בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק. חנות בעלת 4 קומות ומפורסמת בעיקר בגלל התור הארוך במיוחד המשתרך בכניסה אליה ובעלת העיצוב החשוך והמוזיקה החזקה וריח הבושם המפורסם של החברה.
לאורך השנים המותג צבר תאוצה ועם זאת החלו השערוריות. באמצע 2013 נפתחה מחאה אינטרנטית ויראלית שסחפה אחריה המוני גולשים זועמים על היחס של החברה אל קבוצות בחברה. באחד מראיונותיו אמר מייק ג'פריס, מנכ"ל החברה כי: "בחברה יש ילדים מגניבים ויש ילדים לא מגניבים, אנחנו הולכים עם הילדים המגניבים". על כל זאת, החברה הפסיקה לייצר בגדים מעל המידה הבינלאומית LARGE ולכן חלק מהאוכלוסייה לא יכול ללבוש את בגדי המותג. אחרי ראיונו של ג'פריס התחילה מחאה אינטרנטית ויראלית שנקראה Fitch The Homeless ומטרתה הייתה לייצב את המותג כנגיש לכל שכבות האוכלוסייה ולמחוק את מיתוג הקזואל היוקרתי.
המותג בישראל
עד שנת 2010 לא התקיים ייבוא רשמי של החברה לישראל, למרות המאמצים להביא את המותג לארץ. בשנת 2010, היה ניתן למצוא עודפים של Abercrombie & Fitch ברשת החנויות 'J' קניון ארנה הרצליה וממילא.
ב-6 ביוני 2011 נפתחו שלוש חנויות של המותג בקניון רמת אביב, קניון ארנה הרצליה ובממילא בירושלים, כאשר משווקת המותג בישראל היא "סקאל הולדינגס" שנמצאת בבעלותו של חיים סקאל. שלוש החנויות בארץ משווקות גם את בגדי המותג העילי Hollister Co, המותג הצעיר של החברה, ובהמשך גם את מותג הלבשה התחתונה של החברה: Gilly Hicks. מסיבה לא ידועה החנויות לא נפתחו עם הד תקשורתי בניגוד לחנויות במדינות אחרות ושמן של החנויות הוא: A&F Brands Factory Store ולא Abercrombie & Fitch. מאוחר יותר נפתחו סניפים נוספים של הרשת בפארק הקרח באילת, בקניון הזהב בראשון לציון ובגרנד קניון בבאר שבע. סניפים אלו מצטרפים לסניפים הקיימים בקניון ארנה בהרצליה, קניון רמת אביב ושדרת ממילא בירושלים.
ב־2013 נפתחה החנות השמינית של המותג בגראנד קניון שבאר שבע. בשנת 2014 נסגרה החנות בקניון רמת אביב.
מראה החנויות בישראל שונה מחנויות הדגל בעולם: גודלן של החנויות בעולם עולה על 1000 מ"ר ובישראל גודל החנויות נעות בין 50 מ"ר–300 מ"ר בלבד.
החנויות בעולם חשוכות למדי ובכניסה לחנות מחכה לבאיה גבר עם חזה חשוף המצטלם עם הבאים לחנות, ריח הבושם המפורסם של החברה Fierce נמצא בחנות כל הזמן.
ברית המועצות במשחקים האולימפיים
ברית המועצות השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952). עוד קודם לכן, השתתפה האימפריה הרוסית ב-3 אולימפיאדות בין 1900 ל-1912, ואולם לאחר מהפכת אוקטובר וכינונה של ברית המועצות הקומוניסטית נעדרה ברית המועצות מהמשחקים, כאמור עד 1952. בהמשך נעדרה מהמשחקים עוד פעם אחת, כשהחרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בתגובה על החרם האמריקני על אולימפיאדת מוסקבה (1980). אולימפיאדת סיאול (1988) הייתה האחרונה בה השתתפה ברית המועצות, שכן ב-1991 התפרקה ל-15 מדינות נפרדות. באולימפיאדת ברצלונה (1992), שנערכה חודשים ספורים אחר כך, התחרו 12 מהמדינות במשלחת משותפת (Unified Team), תחת הדגל האולימפי. החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996) מתחרה כל מדינה בנפרד.
הספורטאים הסובייטים הגיעו להישגים גבוהים באולימפיאדות בהן השתתפו. בשש מבין התשע דורגה ברית המועצות במקום הראשון בטבלת המדליות, ובשלוש האחרות במקום השני. אף שהשתתפה רק ב-9 מתוך 27 אולימפיאדות שנערכו, מדורגת ברית המועצות במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, שנייה רק לארצות הברית, ובהפרש ניכר מבריטניה שבמקום השלישי. המדליות הושגו ב-23 ענפים שונים, אך הבולטים שבהם הם ההתעמלות (182 מדליות, מהן 72 מדליות זהב), האתלטיקה (193 מדליות, מהן 64 מדליות זהב) וההיאבקות (116 מדליות, מהן 62 מדליות זהב). בחמישה ענפים – היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, כדוריד וכדורעף, מדורגת ברית המועצות במקום הראשון בטבלת המדליות גם כיום, לאחר שנערכו 7 אולימפיאדות בלעדיה. באתלטיקה ובכדורסל היא מדורגת שנייה אחרי ארצות הברית, בקאנו/קיאק היא מדורגת במקום השני אחרי גרמניה, בקליעה היא מדורגת שלישית אחרי ארצות הברית וסין, בקרב חמש מודרני היא מדורגת שלישית אחרי הונגריה ושוודיה, בהתעמלות אמנותית ובסיף היא במקום הרביעי, ובאיגרוף וכדורגל היא מדורגת במקום החמישי.
ברית המועצות השתתפה גם בתשע אולימפיאדות החורף שנערכו בין אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) לבין אולימפיאדת קלגרי (1988). גם במשחקים אלה הצטיינו הספורטאים הסובייטים. בשבע מהאולימפיאדות דורגה ברית המועצות במקום הראשון ובשתיים במקום השני. בטבלת המדליות של כל הזמנים מדורגת ברית המועצות במקום הרביעי. בעבר דורגה במקום הראשון, אך לאחר שהפסיקה להשתתף עברו אותה נורווגיה (ב-2002), ארצות הברית (ב-2006) וגרמניה (ב-2010). הענפים בהם התבלטה ברית המועצות במיוחד הם סקי למרחקים (68 מדליות מהן 25 מדליות זהב) והחלקה מהירה (60 מדליות מהן 24 מדליות זהב). בהוקי קרח מדורגת ברית המועצות במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי קנדה, בסקי למרחקים במקום השלישי, אחרי נורווגיה ושוודיה, גם בהחלקה אומנותית מדורגת ברית המועצות במקום השלישי, אחרי ארצות הברית ורוסיה, ובביאתלון היא מדורגת במקום הרביעי.
אולימפיאדה אחת נערכה על אדמתה של ברית המועצות, אולימפיאדת מוסקבה ב-1980. בהתמודדות על האירוח הועדפה מוסקבה על פני לוס אנג'לס. עוד קודם לכן, הגישה מוסקבה את מועמדותה לאירוח המשחקים של 1976, אך דורגה במקום השני אחרי מונטריאול.
טארקאנים
טארקאנים או טרחאנים (ברומנית: Tarcani או Tărhani, בהונגרית: Tarkanok או Tárkány magyarság), מיעוט אתני הונגרי בטרנסילבניה, רומניה, שמוצאו המשוער משבטי הכוזרים שהתיישבו בקרישאנה.
ברית המועצות במשחקים האולימפיים
היסטוריה
בעשורים הראשונים לכינונה של ברית המועצות גינה המשטר הסובייטי את הספורט התחרותי בצורתו המקובלת במערב, ובפרט את האולימפיאדות, כ"עיסוק בורגני שנועד להסיח את דעת מעמד הפועלים מדיכויו ולהכין את ההמונים למלחמות אימפריאליסטיות". כתוצאה מכך נמנעה ברית המועצות מחברות בוועד האולימפי ומהשתתפות באולימפיאדות. לאחר עלייתה של ברית המועצות למעמד של מעצמת-על בעקבות מלחמת העולם השנייה, החלו מנהיגיה לראות בספורט הבינלאומי זירה להוכחת יכולותיה. לאחר תקופה קצרה של פסיחה על שתי הסעיפים החליטה ברית המועצות להצטרף לוועד האולימפי הבינלאומי ולהשתתף באולימפיאדת הלסינקי, שנערכה ב-1952.
טארקאנים
הטארקאנים היו שבט קאווארי (שבטים כוזרים יהודים שפרשו מהעם הכוזרי והתלוו לשבטים ההונגרים) שהתמחה בעיבוד מתכת ושימש כשבט הברזלנים של הקאווארים. שמם נודע כיוצרי כלי עבודה וכלי נשק באיכות גבוהה. הטארקאנים התנצרו באותה תקופה בה קיבלו ההונגרים את הנצרות.
ברית המועצות במשחקים האולימפיים
היסטוריה
השתתפותה של ברית המועצות במשחקים הייתה בצלה של המלחמה הקרה, והושפעה ממנה. הדבר בא לידי ביטוי באופן הבולט ביותר בחרמות ההדדיים שארגנו היא וארצות הברית על האולימפיאדות שנערכו אחת אצל השנייה, אך גם באירועים נקודתיים יותר: משחק כדורמים אלים שנערך בצל דיכוי המרד ההונגרי וזכה לכינוי "משחק הדם במים", מחאה צנועה של מתעמלת צ'כוסלובקית מתומכי "האביב של פראג" על דוכן המדליות ואף שערוריית שיפוט במשחק כדורסל שהוכרעה בהתאם לחלוקה הפוליטית בין מזרח למערב. ברית המועצות, שראתה במשחקים הזדמנות להוכיח את עליונותה על המערב, לא היססה לתת לכמה מהספורטאים שייצגו אותה סמים ממריצים לשם שיפור הישגיהם.
טארקאנים
הטארקאנים היושבים ברומניה מרוכזים בקרישאנה, במיוחד במחוז ביחור, סביב היישוב טרקאיה (Tărcaia), שליד באיוש.
ברית המועצות במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת הלסינקי (1952)
הענף בו התבלטו הסובייטים במיוחד הוא ההתעמלות, בו זכו ב-22 מדליות, ובתשע מתוך 15 מדליות הזהב האפשריות. המתעמל המעוטר ביותר היה ויקטור צ'וקארין, שזכה ב-4 מדליות זהב (בקרב-רב, סוס סמוכות, סוס קפיצות ובתחרות הקבוצתית) וב-2 מדליות כסף (במקבילים ובטבעות). בתרגיל המתח סיים במקום החמישי. מתעמל נוסף, הראנט שאהיניאן, זכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות, במדליות כסף בקרב-רב ובסוס הסמוכות, וסיים במקום הרביעי בתרגיל המקבילים. יבגני קורולקוב זכה במדליית כסף בסוס הסמוכות וסיים במקום החמישי במקבילים, ודמיטרו לאונקין זכה במדליית ארד בתרגיל הטבעות. בין הנשים בלטה מריה גורוחובסקי, שזכתה ב-2 מדליות זהב (בקרב-רב ובתרגיל הקבוצתי) וב-5 מדליות כסף (במקבילים המדורגים, תרגיל הקרקע, סוס הקפיצות, הקורה ובתרגיל הקבוצתי על מתקן נייד). נינה בוצ'רובה זכתה במדליית זהב בקורה, במדליית כסף בקרב-רב ודורגה רביעית במקבילים המדורגים. יקטרינה קלינצ'וק זכתה במדליית זהב בקפיצות, וגלינה מינאיצ'בה זכתה במדליית ארד בקפיצות וסיימה במקום הרביעי בקרב-רב.
המתאבקים הסובייטים זכו ב-10 מדליות, בהן 6 מדליות זהב, ודורגו בראש טבלת המדליות. זוכי מדליות הזהב היו דוד צימקורידזה, ארסן מקוקישווילי, בוריס גורביץ', יקיב פונקין, שזאם סאפין ויוהאנס קוטקאס. ראשיד מאמאדביוב ושלווה צ'יחלדזה זכו במדליות כסף וארטם טריאן וניקולאי בלוב זכו במדליות ארד. בסך הכל, מתוך 16 המתאבקים הסובייטים שהתחרו בהלסינקי, 14 סיימו במקום הרביעי ומעלה.
כל שבעת מרימי המשקולות הסובייטים שהתחרו בהלסינקי זכו במדליות. במדליות זהב זכו איוואן אודודוב (עם שיא עולם בקטגוריית המשקל של עד 56 ק"ג - 315 ק"ג), רפאל צ'ימשקיאן (עם שיא עולם בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג - 337.5 ק"ג) וטרופים לומאקין. שלושה מרימי משקולות נוספים, ניקולאי סקסונוב, יבגני לופטין וגריגורי נובאק, זכו במדליות כסף, וארקדי וורוביוב זכה במדליית ארד.
האתלטים הסובייטים זכו ב-17 מדליות, אך רק שתי אתלטיות זכו במדליות זהב: נינה פונומריובה, שקבעה שיא אולימפי בזריקת דיסקוס (51.42 מטר), וגלינה זיבינה, שקבעה שיא עולם בהדיפת כדור ברזל (15.28 מטר), וכן סיימה במקום הרביעי בהטלת כידון. אלכסנדרה צ'ודינה זכתה בשלוש מדליות: מדליות כסף בקפיצה לרוחק ובהטלת כידון ומדליית ארד בקפיצה לגובה. יליסווטה בגריאנצבה זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס, ונינה דומבדזה זכתה במדליית הארד בתחרות זו. ילנה גורצ'קובה זכתה במדליית ארד בהטלת כידון וקלוודיה טוצ'ונובה זכתה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל. גם במקצועות המסלול זכו שתי אתלטיות סובייטיות במדליות. מריה גולובניצ'איה זכתה במדליית כסף בריצת 80 מטר משוכות ונדז'דה חניקינה זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר. בשלב המוקדמות קבעה חניקינה שיא עולם חדש (24.47 שניות), אך בהמשך נשבר שיאה בידי האוסטרלית מרג'ורי ג'קסון, שניצחה במרוץ. הישגי האתלטים הגברים הגיעו בעיקר מענפי המסלול. ולדימיר קזנצב זכה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים, ויורי ליטוייב רשם הישג דומה בריצת 400 מטר משוכות, כמו גם נבחרת השליחים ב-100X4 מטר. אלכסנדר אנופרייב זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר וברונו יונק זכה במדליית ארד בהליכה ל-10 ק"מ. במקצועות השדה, זכה רק אתלט סובייטי אחד במדליה, לאוניד שצ'רבקוב, שזכה במדליית כסף בקפיצה משולשת.
בחתירה, זכה יורי טיוקלוב במדליית זהב. שמיניית החותרים, וכן הצמד גאורגי ז'ילין ואיגור ימצ'וק, זכו במדליות כסף. הקלע אנטולי בוגדנוב קבע שיא עולם בירי מ-300 מטר בשלושה מצבים (1123 נקודות), ולב ויינשטיין זכה במדליית ארד בתחרות זו. קלע נוסף, בוריס אנדרייה, זכה במדליית כסף בירי מ-50 מטר בשכיבה ובמדליית ארד בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים. שישה מתאגרפים סובייטים זכו במדליות: ויקטור מדנוב וסרגיי סצ'רבקוב זכו במדליות כסף, ואנטולי בולקוב, גנאדי גרבוזוב, בוריס טישין ואנטולי פרוב זכו במדליות ארד. במדליית ארד נוספת זכתה הקיאקיסטית נינה סבינה, במקצה ל-500 מטר.
מבין ענפי הכדור הקבוצתיים, רק נבחרת הכדורסל הגיעה להישג משמעותי, כשזכתה במדליית הכסף לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת אורוגוואי 57-61, והפסידה במשחק הגמר לנבחרת ארצות הברית 36-25. נבחרת הכדורמים סיימה במקום השביעי.
אולימפיאדת מלבורן (1956)
אולימפיאדת מלבורן נערכה בצל הפלישה הסובייטית להונגריה, שהביאה לדיכויו של המרד ההונגרי. שלוש מדינות בחרו להחרים את המשחקים בשל כך - הולנד, ספרד ושווייץ. הונגריה עצמה נטלה חלק במשחקים, ונבחרת הכדורמים שלה אף התמודדה מול נבחרת ברית המועצות בבית הגמר. המשחק, שהסתיים בניצחונה של הונגריה, היה אלים במיוחד, וזכה לכינוי "משחק הדם במים", לאחר שכוכב נבחרת הונגריה ארווין זאדור יצא מהבריכה כשהוא מדמם בעקבות אגרוף שקיבל מוולנטין פרוקופייב. בדקות הסיום נאלצה המשטרה המקומית לפנות את הקהל המשולהב, מחשש לתגרה המונית.
המשלחת הסובייטית כללה הפעם 283 ספורטאים, והיא שיפרה את מאזנה ל-98 מדליות, מהן 37 מדליות זהב, שהקנו לה, לראשונה, את המקום הראשון בטבלת המדליות.
גם הפעם היה ההתעמלות הענף הבולט ביותר, והמתעמלים הסובייטים צברו 23 מדליות, מהן 11 מדליות זהב (מתוך 17 אפשריות). ויקטור צ'וקרין זכה הפעם בשתי מדליות זהב אישיות (בקרב-רב ובמקבילים), מדליית כסף אחת (בקרקע) ומדליית ארד אחת (בסוס הסמוכות). ולנטין מורטוב זכה אף הוא בשתי מדליות זהב אישיות (בקרקע ובקפיצות) ובמדליית כסף אחת (בטבעות). בוריס שאחלין זכה במדליית זהב בסוס הסמוכות, אלברט אזריאן זכה במדליית זהב בטבעות, ויורי טיטוב זכה במדליית כסף במתח ובמדליות ארד בקרב-רב ובקפיצות. חמישתם זכו גם, יחד עם פבל סטולבוב, במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית. אצל הנשים בלטה לאריסה לטינינה, בהופעתה האולימפית הראשונה, שזכתה ב-4 מדליות זהב (בקרב-רב, סוס הקפיצות, תרגיל הקרקע ובתרגיל הקבוצתי), במדליית כסף אחת (במקבילים) ובמדליית ארד אחת (בתרגיל הקבוצתי עם מתקן נייד, הדומה במהותו לתרגילי ההתעמלות האומנותית של ימינו). חברתה לנבחרת תמרה מנינה זכתה במדליות כסף בקורה ובקפיצות, ומתעמלת שלישית, סופיה מורטובה, זכתה במדליות ארד בקרב-רב ובמקבילים המדורגים.