cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Starlink
תחילת השיגורים (2018–2019)
בפברואר 2019, SpaceX Services Inc (חברה בת של SpaceX). הגישה בקשה לרשות התקשורת הפדרלית לקבל רישיון להפעלת עד מיליון תחנות לווייניות קבועות על כדור הארץ שיתקשרו עם הלוויין הלא גיאוסטציונרי שלה (NGSO) מערכת סטארלינק.
עד אפריל 2019, SpaceX ההצלחה לסיים את המחקר והפיתוח של לוויין ולהתחיל לייצר את הלוויינים, עם השיגור הראשון המתוכנן של רשת גדולה של לוויינים למסלול, והצורך הברור להשיג קצב שיגור ממוצע של לפחות 44 לוויינים חדשים במשך 60 החודשים כדי להשיג את 2,200 הלוויינים ששוגרו כדי לתמוך בהקצאת רישיון של רשות התקשורת הפדרלית שלהם. SpaceX אמרו שהם יעמדו בתאריך היעד של מחצית מרשת הלוויינים "במסלול בתוך שש שנים ממועד האישור... והמערכת המלאה בעוד תשע שנים".
עד סוף יוני 2019, SpaceX שיגרה את כל 60 הלוויינים אך איבדה קשר עם שלושה; 57 הנותרים עבדו כמתוכנן. 45 לוויינים הגיעו לגובה המסלול הסופי שלהם של 550 ק"מ, חמישה עדיין הרימו את מסלוליהם, וחמישה נוספים עברו בדיקות מערכות לפני שהם מעלים את מסלוליהם. שני הלוויינים הנותרים נועדו להוצאה מהירה מהמסלול ולהיכנס מחדש לאטמוספירה על מנת לבחון את תהליך ביטול המסלול של הלוויין; גם השלושה שאיבדו קשר היו צפויים להיכנס מחדש, אך יעשו זאת באופן פסיבי מגרירה אטמוספירית מכיוון ש-SpaceX כבר לא הצליחה לשלוט בהם באופן פעיל.
באוקטובר 2019, אילון מאסק בדק בפומבי את רשת סטארלינק באמצעות חיבור אינטרנט מנותב דרך הרשת כדי לפרסם ציוץ ראשון לרשת החברתית טוויטר.
האצת השיגורים (2020-היום)
באפריל 2020, SpaceX שינתה את הארכיטקטורה של רשת סטארלינק, הגישה בקשה לרשות התקשורת המציעה להפעיל יותר לוויינים במסלולים נמוכים יותר (540 ק"מ ו-570 ק"מ) בשלב הראשון ממה שרשות התקשורת אישרה בעבר. ל-SpaceX הייתה בעבר אישור רגולטורי מרשות התקשורת להפעיל עוד 2,825 לוויינים במסלולים גבוהים יותר בין 1,110 ק"מ ל-1,325 ק"מ. רשות התקשורת אישרה את הבקשה באפריל 2021.עד יוני 2020, SpaceX הגישה לרשויות הרגולטוריות הקנדיות בקשה לרישיון להציע שירותי אינטרנט מהירים של סטארלינק בקנדה. בנובמבר היא קבלה את האישור.
עד אוגוסט 2020, טילי הפאלקון 9 שלחו 58 לווייני סטארלינק של SpaceX במקביל עד אז הצליחו לייצר 653 לוויינים. כיום SpaceX מייצרת כ-120 לוויינים בחודש.
ב-4 בנובמבר 2020, SpaceX ערכה מבחן לסטארלינק. בודקי בטא של סטארלינק דיווחו על מהירויות של מעל 150 מגה-ביט לשנייה, מעל הטווח שהוכרז עבור מבחן הבטא הציבורי.
רשות התקשורת העניק ל-SpaceX סובסידיות פדרליות בשווי כמעט 900 מיליון דולר לתמיכה בלקוחות פס רחב כפריים באמצעות רשת האינטרנט הלווייני סטארלינק של החברה. SpaceX זכתה בסבסוד כדי להביא שירות ללקוחות ב-35 מדינות בארצות הברית.
SpaceX פרסמה מסלול חדש של 10 לווייני סטארלינק ב-24 בינואר 2021, לווייני סטארלינק הראשונים במסלולי קוטב. השיגור גם עבר את השיא של סוכנות החלל ההודית בשיגור הכי הרבה לוויינים במשימה אחת (143), והעלה ל-1,025 את המספר המצטבר של לוויינים שנפרסו עבור סטארלינק עד לאותו תאריך.
בפברואר 2021, SpaceX הודיעה שלסטארלינק יש למעלה מ-10,000 משתמשים, ופתחה הזמנות מוקדמות לציבור. מאסק קבע שהלוויינים נעים ב-25 מסלולים המקובצים. בפברואר 2021, SpaceX השלימה גיוס של 3.5 מיליארד דולר נוספים במימון הון במהלך ששת החודשים הקודמים, כדי לתמוך בשלב עתיר ההון של ההטמעה התפעולית של סטארלינק, בתוספת פיתוח השיגור של סטארשיפ.
באפריל 2021, SpaceX הבהירו שהם כבר ייצרו שלושה דורות של לווייני סטארלינק, כאשר כל אחד היה פחות יקר מהקודם. הדור השלישי היה כבר עם קישורי לייזר בין-לווייניים.
עד מאי 2021, SpaceX הודיעה שיש להם יותר מ-500,000 הזמנות סטארלינק על ידי צרכנים וכמעט 100,000 משתמשים ביוני 2021. כמו כן, הוכרזו הסכמים עם גוגל ומיקרוסופט לספק שירותי מחשוב ורשת בקרקע עבור סטארלינק. Viasat עשתה ניסיון חוקי לעצור זמנית את השיגורים של סטארלינק.
עד 1 באוקטובר 2021, SpaceX מכרה 5,000 הזמנות מוקדמות של סטארלינק בהודו, והודיעה שסנג'אי בהרגבה, שעבד עם אילון מאסק כחלק מצוות שהקים את PayPal, יעמוד בראש מיזם סטארלינק פס רחב בהודו.
שלושה חודשים לאחר מכן, בהרגווה התפטר החל מ-31 בדצמבר 2021 "מסיבות אישיות" לאחר שממשלת הודו הורתה ל-SpaceX להפסיק את מכירת ההזמנות המוקדמות לשירות סטארלינק עד ש-SpaceX תקבל אישור רגולטורי לאספקת שירותי אינטרנט לווייניים במדינה.
בפברואר 2022, SpaceX הכריזה על Starlink Business, מהדורת ביצועים גבוהים יותר של השירות. הוא מספק אנטנה בעלת ביצועים גבוהים יותר ומהירויות רשומות של בין 150 ל-500Mbit/s, בעלות של 2,500$ לאנטנה ודמי שירות חודשיים של 500$. המשתמשים ייהנו גם מתמיכה 24/7, עם עדיפות. משלוחים מתפרסמים כדי להתחיל ברבעון השני של 2022.
ב-3 בפברואר 2022 שוגרו 49 לוויינים כקבוצת סטארלינק 4–7. עקב עלייה משמעותית בגרר האטמוספירי שנגרם על ידי סערה גיאומגנטית בדירוג G2 ב-4 בפברואר, עד 40 מהלוויינים הללו היו צפויים ללכת לאיבוד. עד 12 בפברואר, 38 לוויינים נכנסו מחדש לאטמוספירה בעוד 11 הנותרים המשיכו להרים את מסלוליהם.
ב-26 בפברואר 2022, ארבעה ימים אחרי הפלישה הרוסית לאוקראינה, פנה הממשל האוקראיני בבקשה אישית דחופה לאילון מאסק לספק שירותי סטארלינק כתחליף לרשת התקשורת האוקראינית שהוחרבה בתקיפות רוסיה. מאסק נענה ללא שהיות וסיפק ערכות סטארלינק ללא תמורה. מאז הפכה סטארלינק לא רק לתשתית התקשורת האזרחית של אוקראינה, אלא גם לתשתית התקשורת הצבאית, והיא רכיב קריטי במאמץ המגננה האוקראיני.
במרץ 2022, SpaceX הודיעה שסטארלינק הגיעה ל-250,000 מנויים, הגשה ממאי 2022 לרשות התקשורת דיווחה על למעלה מ-400,000 מנויים. החל ממרץ 2022, האתר ותנאי השירות אינם מתארים עוד את השירות כ"בטא" אלא עדיין "חדש, בפיתוח".
נכון ל-18 במאי 2022, ל-SpaceX יש למעלה מ-2,300 לווייני סטארלינק מתפקדים במסלול. הם ממשיכים לשגר עד 53 נוספים לכל טיסה של פלקון 9. במאי 2022, SpaceX ביצעה שלושה שיגורים תוך פחות משבוע.
באוגוסט 2022 הכריזו SpaceX וחברת התקשורת הסלולרית T-Mobile US על שותפות להוספת שירות סלולרי לווייני ללווייני דור 2 של סטארלינק.
ביום 23 בספטמבר 2022, הודיע אילון מאסק כי יפעיל את שרותי האינטרנט הלווייניים של סטארלינק מעל איראן, וזאת במטרה לסייע למפגינים שם המוחים נגד המשטר האיראני על מותה של אישה בת 22 בעת שהייתה במעצר.
ב-25 בספטמבר הודיע אילון מאסק שיוצרו מעל למיליון מקלטי קרקע של סטארלינק.
השפעה סביבתית
מספרם הגדול של הלוויינים גורם לחשש מצד הקהילה האסטרונומית בגלל זיהום אור. האסטרונומים טוענים שמספר הלוויינים ישבשו את התצפיות של הכוכבים הנראים לעין וכי בהירותם באורכי הגל האופטי והרדיו ישפיעו רבות על התצפיות המדעיות.
SpaceX ניסתה למתן ולהפיג את החששות הללו על ידי יישום מספר שדרוגים ללווייניה. מטרת שדרוגים אלו היא להפחית את בהירותם במהלך שיוטם בחלל.
הגברת פסולת החלל
עוד בסוף 2017 SpaceX הגישה מסמכים לרשות התקשורת הפדרלית כדי להבהיר את התוכנית להפחתת פסולת החלל, שבמסגרתה החברה הייתה צריכה:"'... ליישם תוכנית מבצעים לביטול מסודר של לוויינים לקראת סוף חייהם השימושיים (בערך חמש עד שבע שנים) בקצב מהיר בהרבה מהנדרש על פי סטנדרטים בינלאומיים. [לוויינים] יעברו את המסלול עד נעים בהנעה למסלול סילוק שממנו הם ייכנסו מחדש לאטמוספירה של כדור הארץ תוך כשנה לאחר השלמת משימתם.'"במרץ 2018, רשות התקשורת הפדרלית העניק אישור SpaceX ל-4,425 הלוויינים הראשוניים, בתנאים מסוימים. ביניהם SpaceX תצטרך לקבל אישור נפרד מאיגוד התקשורת הבינלאומי (ITU). רשות התקשורת הפדרלית תמכה בבקשה של נאס"א לבקש מ-SpaceX להשיג רמה עוד יותר גבוהה של אמינות מהתקן שבו משתמשת נאס"א בעבר עבור עצמה: שרפה באטמוספירה של 90% מהלוויינים לאחר שסיימו את תפקידם.
הלוויינים מצוידים במדחפי-הול מוּנעי קריפטון המאפשרים להם לעזוב את מסלולם בסוף חייהם. בנוסף, הלוויינים מתוכננים למנוע התנגשויות באופן אוטונומי בהתבסס על נתוני המעקב שמוטמעים בהם.
פרטים טכניים
ב-15 באוקטובר 2019 הוועדה הפדרלית לתקשורת של ארצות הברית (FCC) הגישה בקשה לאיגוד התקשורת הבינלאומי (ITU). הודעה זו, מטעם SpaceX, נשלחה כדי שיאשרו ליצר מערך ספקטרום עבור 30,000 לווייני סטארלינק נוספים שמטרתם להשלים את הצבת 12,000 לווייני סטארלינק שכבר אושרו לפני-כן על ידי הרשות התקשורת הפדרלית. SpaceX יצרה הסכמים עם Google Cloud Platform ו-Microsoft Azure בשביל לספק בשותפות שירותי מחשוב ורשת עבור סטארלינק על גבי הקרקע עד סוף 2021.
ב-17 באפריל 2020, בתיעוד לרשות התקשורת הפדרלית, טענו ב-SpaceX שגובה שיוט לווייני נמוך יותר יקרב את הלוויינים לצרכני סטארלינק ויאפשר לרשת "לספק פס רחב עם זמן המתנה קצר לאמריקאים ללא שירות באזורים כפריים ובמקומות שלא ניתנו שירותי רשת בעבר. שירותים אלו עומדים בקנה אחד עם השירות שהיה בעבר רק באזורים עירוניים מרושתים". השינוי ישפר את השירות עבור משתמשי ממשלת ארצות הברית באזורי הקוטב ויאפשר פריסה מהירה יותר של רשת האינטרנט – לפי הצהרת SpaceX. מסלולי הלוויינים הנמוכים יסייעו להבטיח שהלוויינים ייכנסו מחדש לאטמוספירה בזמן קצר יותר במקרה של תקלה. מסלולי הלוויינים הנמוכים גם יאפשרו לשדר אותות ברמות הספק מופחתות עקב הקרבה הפיזית לכדור הארץ. לדברי SpaceX מסלולי הלוויינים יאפשרו לצי רשת הלוויינים לספק שירות בצורה מותאמת וכך יאפשרו להפחית הפרעות רדיו ברשתות אלחוטיות לווייניות וקרקעיות אחרות.
שירותים
SpaceX מתכוונת לספק קישוריות אינטרנטית לוויינית לאזורים מוחלשים בכדור הארץ ולספק שירותים במחירים תחרותיים באזורים עירוניים יותר. החברה הצהירה כי תזרים המזומנים החיובי שלה, ממכירת שירותי אינטרנט לווייני, יהיו הכרחיים כדי לממן את תוכניות המאדים שלה.
שוק האינטרנט הלווייני
שירותי אינטרנט לווייני החלו להיות משווקים בשנות ה-2000, ובין הבולטים מערכת BGAN של אינמרסט, ומערכת של טוראיה.
בתחילת 2015 הכריזו שני יזמים המשקיעים בתעשיית החלל על מיזמים באינטרנט לווייני באותו השבוע. הראשון הוא אילון מאסק, מנכ"ל SpaceX, שהכריז על הפרויקט שייקרא מאוחר יותר סטארלינק. השני הוא ריצ'רד ברנסון, שהכריז על השקעה ב-OneWeb, קונסטלציית אינטרנט לווייני עם כ-700 לוויינים מתוכננים שכבר רכשו רישיונות לשימוש בתדרי תקשורת ללוויינים שלהם.
תוכניות לעתיד
ל-SpaceX יש תוכניות ארוכות טווח לפיתוח ולפריסה של מערכת תקשורת לוויינית שתשרת את חזונה על מאדים.
באפריל 2021, מאסק צייץ בטוויטר שמשתמשים יוכלו להעביר את יחידת השידור האישית של סטארלינק לכל מקום עד סוף השנה לאחר שיגור לוויינים נוספים ועדכוני תוכנה. הגרסה הראשונית הנוכחית של סטארלינק מוגבלת לעבודה בטווח של כמה מיילים מהכתובת הרשומה של מקבלי שירות הרשת הלוויינית.
מעורבות במלחמה באוקראינה
לסטארלינק משחקת תפקיד משמעותי מתחילת מלחמת אוקראינה–רוסיה. ביום הראשון לפלישה, מערכת הלוויינים של צבא אוקראינה הותקפה במתקפת סייבר והצבא האוקראיני נדרש למצוא פתרון מהיר. מיכאילו פדורוב, שר הטרנספורמציה הדיגיטלית ניסה לתקשר ברשתות החברתיות עם אילון מאסק על מנת שיספק לאוקראינה תחנות של סטארלינק. ב-26 בפברואר 2022, הודיע מאסק כי לווייני Starlink הופעלו מעל אוקראינה בעקבות בקשה של ממשלת אוקראינה להחליף שירותי אינטרנט שנהרסו במהלך הפלישה הרוסית. השימוש בלווייני סטארלינק היו אזרחיים וצבאיים כאחד. כולל למטרות ריגול.
בספמטבר 2022, עלתה השאלה מי ישלם עבור שרותי האינטרנט שסטארלינק מספקת לאוקראינה וכן SpaceX הביע אי נוחות מהשימוש הפוגעני בלוויינים והגבילה את טכנולוגיית התקשורת של Starlink לשימוש צבאי במערכות נשק. המימון לשירותי הלווין הוסדר כך שחברת האם ספגה את חלק מהעלויות, ארצות הברית ומספר בעלות ברית נוספות. באוקטובר 2022, הפנטגון התערב במטרה להסדיר את השימושים בלווייני Starlink באוקראינה. ביוני 2023, מחלקת ההגנה של ארצות הברית, חתמה הסכם עם SpaceX למימון השימוש בלוויינים.
Blackpink Arena Tour 2018 "Special Final In Kyocera Dome Osaka"
הוא אלבום ההופעה הראשון של להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק. אלבום ההופעה יצא לאור ב-22 במרץ 2019, על ידי חברת התקליטים YGEX. בסמוך לצאתו, יצא אלבום ההופעה השני של הלהקה, Blackpink 2018 Tour ‘In Your Area’ Seoul.
רקע והפקה
סיבוב ההופעות הראשון של הלהקה "Blackpink Arena Tour", החל ביולי 2018. במהלך סיבוב ההופעות התקיימו שמונה הופעות בשלוש ערים שונות ביפן, בהן נכחו בסך הכול למעלה מ-125,000 צופים. האלבום מכיל בתוכו קטעים של המעריצים של הלהקה, שצולמו ב-24 בדצמבר 2018. במסגרת הקלטת האלבום, ביצעה הלהקה את להיטיה הידועים "Boombayah", "Whistle", "Stay", "Playing with Fire", "As If It's Your Last" ו-"Ddu-Du Ddu-Du".
את אלבום ההופעה תכננו להוציא ב-19 במרץ 2019, אך צאתו נדחתה ל-22 במרץ באותה השנה.
הרווקה
הרווקה (באנגלית: The Bachelorette) היא תוכנית מציאות אמריקאית, ששודרה לראשונה ברשת ABC ב-8 בינואר 2003. התוכנית היא ספין אוף של התכנית הרווק וחלק עיקרי בזיכיון "הרווק".
נכון למרץ 2021, צוות התוכנית הודיע על שידור עונות ה-17 וה-18 בהמשך השנה.
פורמט התכנית
כל הכללים בתוכנית מותאמים לפי הכללים של הרווק - תוכנית המקור. כפי שהשם מרמז, הסדרה סובבת סביב רווקה, בדרך כלל מתמודדת לשעבר מעונת "הרווק" הקודמת, וקבוצה של גברים בעלי פוטנציאל רומנטי (בדרך כלל 25 גברים); זו בעצם גרסה הפוכה מגדרית של תוכנית המקור. התוכנית מתחילה ברווקה שעומדת מול האחוזה ומברכת לשלום כל מתמודד בנפרד, כשהם פוגשים את הרווקה לראשונה. אחרי כל "טקס ורד", לפחות מתמודד אחד לא מקבל ורד והולך הביתה; לכן מאגר המתמודדים מצטמצם, ובסופו של דבר משאיר את הרווקה להחליט בין שני מתמודדים ב"טקס הורד האחרון".
במרץ 2021, לאחר שמנחה התוכנית, כריס הריסון, הודיע כי הוא לוקח הפסקה מהזיכיון, קייטלין בריסטו וטיישה אדמס, שהיו הרווקות בעונות ה-11 וה-16 (בהתאמה) של התוכנית, הוכרזו כמנחות של העונה ה-17.
ליהוק "הרווקה"
עונה 11 הייתה העונה הראשונה שכללה שינוי באופן הליהוק. מכיוון שהמפיקים לא יכלו להחליט בין שתי המתמודדות מהעונה ה-19 של הרווק - קייטלין בריסטו ובריט נילסון, 25 הגברים שהשתתפו היו צריכים להחליט איזו מתמודדת תהיה הרווקה. בסופו של דבר, יותר גברים הצביעו עבור קייטלין ובריט נשלחה הביתה בלילה הראשון.
במרץ 2022, הוכרז שיהיו שתי רווקות בעונה אחת. למרות שעונה 11 כללה שתי רווקות בפרק הראשון, זו הייתה הפעם הראשונה ששתי הנשים יהיו "הרווקות" במשך כל העונה.
הפיכת 10 באוגוסט 1792
הפיכת 10 באוגוסט 1792 (בצרפתית: Insurrection du 10 août 1792) הייתה תפיסת השלטון בפריז על ידי כוחות השמאל הרדיקלי בבירה, שתבעו להדיח את המלך לואי השישה עשר לאחר שהואשם בשיתוף-פעולה עם האויב במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. ההפיכה הייתה אבן דרך במהפכה הצרפתית והביאה לבסוף לביטול המלוכה ולכינון הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
רקע
מתחילת המהפכה הצרפתית תבעו כוחות השמאל, כמו היעקובינים והקורדליירים, זכות בחירה לכל ושינויים קיצוניים בסדרי המדינה. הם עיינו את המלך ועוד ב-1789 קראו קיצונים כמו קאמי דמולן להדיחו, על אף שהיו אלה קולות שוליים. המנוסה הכושלת לווארן ב-20 ביוני 1791, בה נמלט לואי מפריז כשהוא מותיר אחריו מכתב בו התנער כליל מכל הצעדים שאולץ להסכים להם, ערערה באחת את מעמדה של המונרכיה. קריאות לשפוט את המלך שנתפס והוחזר לבירה בעוון בגידה הפכו לנפוצות. מועדון הפייאנטים השמרני התפלג מהיעקובינים על רקע תביעות אלה, תפס את השלטון ודיכא את הרדיקלים באלימות בטבח שאן דה מארס ב-16 ביולי 1791. מועדון הקורדליירים, בנשיאות ז'ורז' דנטון, פוזר; דנטון, העיתונאי המתסיס ז'אן-פול מארה ואנשי שמאל רבים אחרים יצאו לגלות או ירדו למחתרת. הפייאנטים אפשרו להם לחזור עם הכרזת חנינה כללית ב-15 בספטמבר, שניתנה על רקע השלמת "חוקת 1791" שנועדה לבסס סדר פוליטי יציב.
אבל ניסיון הפייאנטים להגיע לפשרה יציבה עם המלך, שתרגיע את דעת הקהל ותבסס את הישגי המהפכה באמצעות יצירת מלוכה חוקתית מתפקדת, נכשל. באמצעות הווטו שהובטח לו בחוק, לא חדל מלנסות להכשיל יוזמות שונות לפעולה נגד האצילים האנטי-מהפכניים הגולים ונגד כמרים שסירבו להישבע אמונים לחוקת הכמורה. בחשאי, ניהל מגעים עם האימפריה הרומית הקדושה וממלכת פרוסיה בתקווה להתערבות צבאית. סרבנותו של לואי הביאה לבסוף לנפילת הפייאנטים ולעליית הז'ירונדינים לבכורה באספה המחוקקת. הם הכריעו כי המסלול היחיד שיאפשר את ביצור המהפכה הוא הכרזת מלחמה על האצילים הגולים, שמצאו מחסה באימפריה הרומית הקדושה והפעילו משם את סוכניהם בצרפת בשורה של ניסיונות מרי קטנים וכושלים, שתאלץ את המלך לחשוף את פרצופו האמיתי. אם יתמוך בעימות, תתברר נאמנותו והצבא הצרפתי אף ידביר את קני האויבים מחוץ. אם לאו, אפשר יהיה להיפטר ממנו.
החשדנות העמוקה נגד הכתר תועלה לתחייה פוליטית של כוחות השמאל, שכמעט והודברו לאחר שאן דה מארס. הם עיינו לא רק את השליט אלא גם שמרנים כמו המרקיז דה לה פאייט, בו ראו בובה של לואי ולחלופין עריץ השואף להקים דיקטטורה צבאית. לצד השנאה כלפי הכתר, עלו שוב תביעותיהם הרגילות: חוקה שוויונית יותר מאשר הנוסח שיצרו הפייאנטים, זכות בחירה לכל, פופוליזם כלכלי, רדיפת הכמרים הסרבנים וכל מי שנחשד בבגידה, וכולי.
קריאת הז'ירונדינים למלחמה לא יכלה להיות נוחה יותר בעבור המלך, שהיה משוכנע שעימות מזוין יסתיים בהתמוטטות מהירה של הצבא שרבים מקציניו האצילים ערקו; מכה כזו למהפכנים מצד מלכי אירופה, כך סבר, הייתה מחלישה את סמכותם ומחזקת את מעמדו שוב. הוא נעתר להם בחפץ לב, במה שנועד גם להקנות לו נקודות בדעת הקהל, והכריז מלחמה על פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל 1792. כפי שצפה, הצבא הצרפתי הפולש נחל מיד סדרת תבוסות משפילות, וכעבור מספר חודשים עמדו אוסטריה ופרוסיה להעביר את המלחמה לשטח ממלכתו עצמה. עננת החשדות שהקיפה את לואי בעיני הציבור לא דעכה כלל, ומסיתים ומתסיסים האשימו אותו בחרישת מזימות עם האויב, בהיקף מוגזם שעלה בהרבה על מה שאכן עשה בסתר. ב-20 ביוני, לאחר שפיטר את שריו הז'ירונדינים, ארגנו אנשי הסיעה הפגנת ענק בארמון הטווילרי. המון זועם נכנס לחדריו, איים עליו וגידפו ישירות במשך שעות.
המתנדבים בפריז
ב-28 ביוני הגיע לה פאייט לפריז מהחזית לאחר ששמע על הפריצה לטווילרי. הוא נשא נאום קשה באספה, בקריאה להשיב את שלטון החוק ולפזר את היעקובינים, וערך פנייה גלויה אל המשמר הלאומי. אם קודם היו יכולים אויביו רק להאשימו בתכנון הפיכה, עתה נראה הדבר ודאי. מארה ויתר העיתונות הרדיקלית התריעו מפני דיקטטורה צבאית ממשמשת ובאה וקראו לעם להתגונן. השתלחותו של הגנרל במועדון דחפה להקצנה אף את רובספייר החששני, שנמנע מלהשתתף ב-20 ביוני. פניותיו של המצביא נענו ריקם, והוא שב לפיקודו לאחר שהוקע כבוגד בידי נואמים יעקובינים וצלמים בדמותו נשרפו ברחובות.
לואי חש היטב בלחץ מההמון. ב-14 ביולי נשבע מחדש אמונים לחוקה. לא היה די בכך. עוינות כלפיו חלחלה גם מאזורי הספר, ובשבוע לאחר מכן הגיעו עתירות ממרסיי, מליון, מאנז'ה ומעוד תריסר ערים שהוקיעו את עקרון המלוכה בירושה ותבעו לשפוט אותו באשמת בגידה. המתנדבים בפריז הגישו כמה עתירות משל עצמם בדרישה לשפוט את לה פאייט. בשלב זה, הז'ירונדינים נמלאו חרדה מהתעצמות הרגש האנטי-מלוכני, שהם עצמם עוררו בתעמולה משולהבת מזה חודשים, ולו מפני שהדחת הרשות המבצעת באמצע מלחמה נראתה להם בלתי ישימה ומסוכנת. הם דבקו בתוכניתם המקורית, לאלץ את המלך למנות ממשלה מטעמם. כמה ז'ירונדינים בולטים נכנסו למשא-ומתן חשאי עם לואי השישה-עשר בתקווה שהאווירה הציבורית הטעונה תסייע לסחוט ממנו ויתורים.
הצהרת ברונסוויק
הלחץ לא חדל מלגאות מכל העברים, כשהיסטריה סוחפת את הציבור. באמצע יולי פרסו לה פאייט ומרשל צרפת ניקולאוס לוקנר את צבאותיהם מחדש באזור המז, בהמתנה למתקפה אוסטרית-פרוסית מיידית. הגנרל שארל פרנסואה דומורייה, ממקורבי הז'ירונדינים, סירב לפקודתו של לוקנר לחבור אליו ושיגר איגרת בהולה בה הטיח בשני עמיתיו כי הם מפקירים את הדרך לבירה ומותירים אותה חשופה. התביעות להדיח את מפקד המשמר הלאומי לשעבר באשמת קנוניה עם ה"אריסטוקרטים" והאויב קיבלו משנה תוקף, והוגשו עתירות לאספה המחוקקת בנדון. ב-20 ביולי החליט דנטון להתעלם מהחוק שאסר על אזרחים שאינם פעילים להשתתף באסיפות של הגופים הנבחרים, ועודד את הציבור לנכוח במועצה ברובע תיאטר פראנסז בראשותו. תוך ימים אחדים הלכו אחרות בעקבותיו. ב-25 ביולי המחוקקת נכנעה והעניקה לכך גושפנקא רשמית. כל האסיפות הפוליטיות בפריז עברו למצב של כינוס מתמיד, בלי להתפזר, והוקם מטה מרכזי לתיאום בין ארבעים-ושמונה הרבעים. הצעד נועד לאפשר גם גיוס מתנדבים מיטבי – כעבור שבוע הורתה האספה לכל הרשויות העירוניות בממלכה לצייד כל מי שבא מיוזמתו בכל נשק שהוא, אפילו רומח, ולשלחו לחזית – אבל בפועל אפשר רדיקליזציה וגיוס של ההמון, בהיקף שלא נראה מאז קיץ 1789. באותו יום ממש חתם המפקד העליון של בעלות הברית, הדוכס מברונסוויק, על הצהרה שנועדה לזרוע אימה בצרפתים, למוטט את רוחם לקראת הפלישה ולהרתיעם מפגיעה במשפחה המלכותית. היא נוסחה על ידי כמה מנציגי המהגרים האריסטוקרטים במחנהו, גם בהשראת נאמנה הוותיק של המלכה מארי אנטואנט, אקסל פון פרסן. ההכרזה כללה הבטחה שאין בכוונת הפרוסים והאוסטרים אלא לשחרר את המלך ובני ביתו מ"שביים", כי "הטעויות והמשגים" של העם ייסלחו ברוחב לב, ויוענקו רחמים לכל מי שיקדם בברכה את הפולש, בעוד שרכושם ובתיהם של המתנגדים יישרפו. הדוכס הודיע שהוא רואה בכל תושבי פריז אחראים אישית לבטיחותם של לואי ומארי אנטואנט, ואם הם ייפגעו באופן כלשהו תישא העיר ב"נקמה שתיזכר לעד... ותושמד כליל."
כשהצהרת ברונסוויק התפרסמה בבירה ב-2 באוגוסט, היא שכנעה את אחרוני המהססים באמיתות כל השמועות וההאשמות שסבבו מזה חודשים על מזימה חובקת-כל שהמלך עמד בראשה. האמת הייתה מורכבת יותר: אף כי לואי ציפה שהפלישה תשפר את מצבו, התיאום בינו לבעלות הברית היה לקוי ביותר, והוא לא שלט בשני אחיו הסוררים; המלכה, שדרבנה פעולה צבאית מבחוץ יותר מבעלה, תיעבה את הדוכסים מפרובנס וארטואה באופן אישי. בכל אופן, המעט שנותר ממעמדו התמוטט כליל. ב-3 בחודש הגיש פטיון, בשם ארבעים-ושבעה רבעים, תביעה להדיח את המלך ולהעמידו למשפט. הגוף היחיד שיהיה מוסמך לדון אותו, הוסיף, היה ועידה (קונבנט) לאומית חדשה שתורכב בבחירות כלליות עם ייצוג רחב יותר לעם, מה שהרדיקלים תבעו מאז ניסוח ההגבלות והחסמים של "אזרח פעיל" בראשית המהפכה. כמו כן, תהיה זו אספה מכוננת חדשה שיוטל עליה להכין חוקה נוספת, שהרי המלוכה החוקתית כשלה. ב-4 באוגוסט הודיע רובע מקונסיי שאיננו מכיר עוד בלואי כמלך. ב-5 בחודש הפנה רובע גרבייר עצומה למחוקקת בקריאה "להדיח את המלך... הצילו את המולדת, או שנעשה זאת בעצמנו." באותו היום פרסם קונדורסה טור: "בקרב אנשים נאורים הדואגים לטובת הכלל, השאלה היא לא האם המלך בוגד או אם צריך להדיחו, אלא רק האם כדאי הדבר בשעה שהאויב בשער." הוא עצמו עוד התנגד להפיכה. הפגנת המונים בשאן דה מארס שתבעה משפט ללה פאייט וללואי נערכה למחרת.
המהירות שבה התקדמו המאורעות הותירה את השחקנים העיקריים חסרי אונים. לרובספייר לא הייתה כמעט השפעה על מה שהתרחש בשבועות הקרובים: הוא קרא בעיתונו "מגן החוקה" לזהירות מאלימות שתספק תירוץ ללה פאייט להפעיל את הצבא, ובנאום ב-29 ביולי נקט בטון הססני ומתחמק לגבי סוגיות השעה הבוערות. הוא הסכים ש"חייבים להציל את המדינה בכל האמצעים הקיימים, והדבר היחיד שאינו חוקי הוא מה שיוביל לחורבנה", ובכך אותת שלפחות לא יתנגד להפיכה; אך מאידך, כדברי הביוגרף דייוויד ג'ורדן, יתר דבריו היו מעורפלים במכוון ונועדו לכסות אותו למקרה של כישלון. מכל בחינה מעשית, עמדתו לא הייתה שונה משל הז'ירונדינים. מנהיגיהם של אלו התרוצצו בין החצר לאספה בניסיון למצוא שיווי-משקל חדש, וחלקם התנגדו בפומבי להפלת לואי השישה-עשר מכסו. גנסונה, גואדה וורניו  ניהלו כולם תכתובת חשאית עם לואי. בדיעבד, הואשמו הז'ירונדינים בצביעות, בוגדנות ונסיגה מהעקרונות הרפובליקניים שחלקם דגלו בהם, אך ההיסטוריון סי.ג'יי מיטשל הבהיר שהתנהלותם נבעה לא רק מכך שאף מפלגה גדולה לא דגלה במפורש בהדחת המלך באותה תקופה – גם שונאיו, תובעי קיצוץ סמכויותיו ובעלי הנטייה הרפובליקנית – אלא בעיקר מהחשש העמוק מהתמוטטות כוללת, שאכן התממש לבסוף. רבים מהיעקובינים מלבד רובספייר חששו אף הם מכישלון או מאנרכיה שתבוא בעקבות ההצלחה, ומנהיגים בולטים במועדון התריעו בסנקילוטים וברדיקלים.
ההפיכה
מי שתפסו את עמדת הבכורה היו מארגני השטח, שגייסו לצדם את המוני המתנדבים מהפרובינציה ואת האספסוף הסנקילוטי, כשהם נהנים מתמיכה גוברת גם במועדון היעקוביני. ליבת הכח של אלו נשענה על כמה ועידות מקומיות מגובשות מאוד בגדה השמאלית והחטיבה שבאה לפריז ממרסיי בראשות שארל ברברו, ובראש ובראשונה על מועדון הקורדליירים של ז'ורז' דנטון, קאמי דמולן וחבריהם. ב-8 באוגוסט עלתה להצבעה באספה המחוקקת ההצעה להדיח ולשפוט את לה פאייט. כמה ז'ירונדינים הצביעו בעדה, בלב ובלב, אבל הפייאנטים היו מוכנים היטב. היא נדחתה ברוב מוחץ של 406 מול 224. לאחר שבוע של סירוב לפעול נגד המלך, המחוקקת איבדה את שאריות מהימנותה בעיני הרדיקלים.
בערב 9 באוגוסט נפגשו ברברו וכמה מאנשי החטיבה ממרסיי עם ידידים פריזאים. נדונה האפשרות של פעולה חמושה, והובטח למתנדבים שפריזאים חמושים מרבעי סט. אנטואן וסט. מרסו יצטרפו אליהם אם יקרה הדבר. באסיפות הרבעים התסיסו והסיתו תומכי ההפיכה שפעלו כמעט עצמאית ועם מעט תיאום ביניהם. ברבעים רבים ניצחו המתנגדים בני כל ההשקפות, מאנשי רובספייר ועד מלוכנים, אבל שכונות בגדה השמאלית כמו הלומברדים ורובע מקונסיי נפלו לידי מבקשי ההדחה. משם התפשטו הידיעות וסחפו עוד רבעים.
לקראת חצות נאספו אל האוטל דה ויל נציגים מעשרים-ושמונה רבעים שנענו לקושרים, בגיבוי של המון תומך. הם הדיחו את הקומונה הפריזאית הקיימת לאחר לילה סוער של דיונים וויכוחים, שהסתיים רק בשלוש לפנות בוקר. ראש העיר פטיון היסס אך הבטיח סיוע, ונותר בתפקידו על אף שנעצר. מפקד המשמר הלאומי, המרקיז דה מונדה, הודח ונשלח למאסר אך נרצח על ידי הסנקילוטים ברגע שהוצא מהבניין. במקומו התמנה אנטואן ז'וסף סנטר, קצין שתמך בלהיטות ברדיקלים שהלכו ותפסו עמדה גם במשמר מאז הוסרו מבחני ההכנסה למתגייסים. במשך הלילה עמלו סנטר והאחרים להשליט את מרותם על הרבעים שטרם הצטרפו ועל שישים גדודי המשמר הלאומי שהיו פזורים בעיר, שהיו כולם המומים ומבולבלים לנוכח המהלך הפתאומי. רבות מהיחידות אוישו על ידי מלוכנים ונאמני לה פאייט, ועל ארמון הטווילרי הגן כח מעורב של 4,000 חיילים, כולל החיל השווייצרי האישי של המלך. עם עלות השחר, לאחר לילה קדחתני של ארגון מזורז, עמדו לרשות הקומונה החדשה 25,000 איש. הם צעדו אל הארמון.
לואי, שקיבל דיווחים שוטפים כל אותו הלילה (פטיון היה לצדו כשזומן לאוטל דה ויל על ידי הקומונה המהפכנית), סקר את מגיניו. אנשי המשמר הלאומי קיבלו אותו בצעקות של "תחי האומה!" ו"יבוטל הווטו!" על אף הפצרותיה של המלכה להישאר ולהילחם, הוא לא סמך על יחידותיו והחליט להימלט אל מבנה האספה המחוקקת הסמוך ולבקש מקלט. הוא הורה לשווייצרים לעזוב את עמדותיהם הקדמיות ולהתבצר בארמון. בשמונה בבוקר נקהלו המהפכנים לפני הטווילרי, ויחידות המשמר במקום הצטרפו אליהם. המלך מצא את האספה יותר מחצי-ריקה, עם פחות מ-300 צירים. היתר לא הופיעו, בין אם מפחד ההפיכה או מנחישות לא להעניק לה לגיטימציה בכך שהצעותיה יועברו בפורום מתפקד. אלה שנותרו נמנו כמעט כולם עם היעקובינים, וההצעות שהוגשו ונדחו מזה שבוע וחצי היו יכולות עתה להיענות ברוב מוחץ. רק מאמץ כביר של הז'ירונדיני פייר ויקטורניאן ורניו מנע מהצירים לבטל את מוסד המלוכה ולהכריז על רפובליקה בו ביום. לואי נאסר ונשלח למצודת ההיכל. בטווילרי, פתחו השווייצרים באש על המתגודדים. כאלף איש מתו ב-10 באוגוסט, כמה מאות מהפכנים ושש-מאות שווייצרים שנקרעו לגזרים על ידי ההמון לאחר שנכנעו.
חודש לאחר מכן, לאחר שהאויב נהדף מצרפת, בוטלה המלוכה והוכרזה רפובליקה ב-21 בספטמבר. לואי הכלוא הועמד למשפט על בגידה ונערף בגיליוטינה ב-21 בינואר 1793.
Six Feet Under (שיר של בילי אייליש)
Six Feet Under הוא סינגל הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש. השיר יצא לאור ב-17 בנובמבר 2016, על ידי חברות התקליטים דארק-רום רקורדס ואינטרסקופ רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר הועלה לראשונה ל-SoundCloud והיה זמין להשמעה בשאר רשתות הסטרימינג פרק זמן לאחר מכן.
בארצות הברית קיבל השיר את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים.
רקע וכתיבה
השיר בדומה ל-"", "" ו-"Wish You Were Gay" נכתב על ידי פיניאס או'קונל שגם הפיק אותו. איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי (Music Canada) העניק לשיר את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים במדינה.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של בילי אייליש ב-25 ביולי 2018, שנתיים לאחר צאתו כסינגל. נכון למרץ 2020, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-10 מיליון צפיות. בהמשך, פורסם הווידאו קליפ הרשמי של השיר, אשר זכה להצלחה גם כן.
באוגוסט 2016, הועלתה ליוטיוב הופעה של אייליש עם השיר, אשר זכתה להצלחה וצברה למעלה מ-23 מיליון צפיות.
רפאל חיים אבולעפיה
רפאל חיים אבולעפיה (28 במרץ 1893, ראשון לציון – 1977, ירושלים) היה מאנשי הגדודים העבריים, פעיל במחתרת ניל"י, מנהל בית חולים משגב לדך וממקימי אגודת הספורט מכבי. הנשיא הגדול של הבונים החופשיים 1970.
קורות חיים
רפאל נולד ב-1893 בראשון לציון לשלמה אבולעפיה ורבקה אבולעפיה (לבית פריימן) שהיו ממייסדי תל אביב. רפאל היה הבכור משמונת ילדיהם של שלמה ורבקה (ביניהם בוסתנאי אבולעפיה). למד בבית הספר היסודי של כי"ח ובגימנסיה הצרפתית ביפו. ב-1909 נפטר אביו ורפאל החל לעבוד על מנת לפרנס את המשפחה. ב-1911 עבר לנס ציונה שם לימד ערבית וצרפתית במשך 3 שנים. ב-1914 חזר לתל אביב והיה ממקימי אגודת מכבי.
כשהחלו הטורקים לגייס חיילים בארץ ישראל, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, חשש רפאל שיגויס לצבא הטורקי ולכן ברח למצרים. שם התנדב לגדוד נהגי הפרדות ולאחר אימון נשלח עם הגדוד למערכה בגליפולי. בקרב, שהסתיים בתבוסת הבריטים, נפצע רפאל ונשלח להחלמה באלכסנדריה. לאחר החלמתו נשאר בעיר והחל לסייע לאנשי מחתרת ניל"י שהגיעו לעיר ובמספר מקרים אף התגנב רפאל ארצה על מנת לקבל ידיעות עבור האנגלים ולמסור נשק, תרופות וכסף.
ב-1918, עם תום המלחמה, חזר רפאל ארצה והתיישב בתל אביב. ב-1933 רכש בית דפוס והחל להוציא עיתונים בתחומים שונים (כלכלה, קולנוע ועוד).
ב-1940 עבר לירושלים ומונה לנהל את בית החולים משגב לדך. בתקופת מלחמת העצמאות מונה על ידי ועדת המצב לטפל בהספקת מזון ונשק למגיני העיר העתיקה. לאחר המלחמה עבד בעיריית ירושלים. על פעילותו למען העיר זכה בתואר יקיר ירושלים.
היה שותף ליסוד היישוב אביחיל שהוקם על ידי חיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה במסגרת הגדודים העבריים.
שימש בתפקידים בכירים בכירים בארגון הבונים החופשיים והיה נשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל ב-1970. ראה פירוט בהמשך.
משפחתו
רפאל נישא ב-1917 למרים חד גדיא לבית ניסנהולץ אותה הכיר במצרים כשהיא ברחה לאלכסנדריה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. לזוג נולדו 2 בנות (שולמית [1917 - 2008], נישאה לגבריאל צפרוני, ואורה [1923 - 2017]). לאחר גירושיו, ב-1934, נישא לשושנה לבית שמעונוביץ ונולד להם בן (שלמה [1940-]).
פועלו במסדר הבונים החופשיים
ב-1970 נבחר לנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל. שימש בתפקידים בכירים בארגון והוציא לאור את עיתון הארגון הבונה החופשי.
1871 בצרפת
שנת 1871 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 884 שנות לאום.
יחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת
יחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת הם יחסים מורכבים אשר החלו במלחמות ותחרות על שווקים בעולם ועד ליחסים המיוחדים מאז 1940, אשר כללו ברית צבאית הדוקה ושותפות בנאט"ו. לשתי המדינות היסטוריה, דת ושפה משותפת, ומערכת משפט קרובה. בין המדינות היסטוריה בת מאות שנים וכיום מספר גדול של מהגרים מבריטניה חיים בארצות הברית ולהפך. יש הרואים בקשר המיוחד בין המדינות את אבן היסוד של הסדר העולמי המודרני.
שתי המדינות יחד מהוות אחוז עצום מהסחר העולמי ויש להן השפעה מדינית ותרבותית משמעותית במדינות וטריטוריות רבות בעולם. הן הכלכלות הגדולות והמדינות המאוכלסות ביותר בעולם האנגלו-סקסי עם אוכלוסייה של 385 מיליון יחד. העובדה שהשפה המרכזית בשתי המדינות הללו היא אנגלית, נתנה לשפה תפקיד דומיננטי במגזרים רבים בעולם המודרני והיא מהווה לינגואה פרנקה במדינות רבות אחרות.
כיום, בריטניה מאשרת כי יחסיה עם ארצות הברית היא "השותפות החשובה ביותר בין שתי מדינות" במדיניות החוץ הבריטית הנוכחית, ומדיניות החוץ האמריקאית מאשרת גם כן כי יחסיה עם בריטניה היא מערכת היחסים החשובה ביותר שלה. על כך מעידים שיתוף הפעולה הפוליטי וכן בתחומי המסחר, הפיננסים, הטכנולוגיה, האקדמיה, כמו גם האמנויות והמדעים. המדינות משתפות מודיעין צבאי וממשלתי והשתתפו בפעולות לחימה משותפת ומשימות שלום בעולם. נכון לינואר 2015, בריטניה היא חמישית מבחינת יצוא ושביעית מבחינת יבוא הסחורות מארצות הברית.
רוב הבריטים תופסים את ארצות הברית באופן חיובי, וארצות הברית מגיעה באופן עקבי לשלישייה הראשונה בסקרים. כמו כן, על פי סקר גאלופ 2015, ל-90% מהאמריקנים דעה חיובית לגבי בריטניה.
מקור
לאחר כמה ניסיונות כושלים, היישוב האנגלי הקבוע בצפון אמריקה התכנס בשנת 1607 בג'יימסטאון, מושבת וירג'יניה. עד 1624, מושבת וירג'יניה תחדלנה להיות מושבת צ'רטר, המנוהלת על ידי חברת וירג'יניה של לונדון, ותהפוך למושבת כתר. אל המושבה היגרו פלג פרוטסטנטי קטן אשר התבסס באנגליה ובאמסטרדם. הפלג שלח קבוצת מתיישבים על ספינת המייפלאואר. לאחר גיבוש אמנת המייפלאואר בה העניקו לעצמם סמכויות נרחבות של ממשל עצמי, הם הקימו את מושבת פלימות' הקטנה בשנת 1620. בשנת 1630 הפוריטנים הקימו מושבה גדולה הרבה יותר שנקראה מפרץ מסצ'וסטס. בה הם ביקשו לתקן את הכנסייה האנגליקנית על ידי יצירת כנסייה חדשה וטהורה יותר בעולם החדש.
מושבות אחרות הוקמו בפרובינציה של מיין (1622), במחוז מרילנד (1632), במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס (1636) ומושבת קונטיקט (1636). אחר כך הוקמה הפרובינציה של קרוליינה (1663) (אשר חולקה בשנת 1729 למחוז צפון קרוליינה ומחוז דרום קרוליינה). מחוז ניו המפשייר נוסד בשנת 1691. לבסוף הוקמה הפרובינציה של ג'ורג'יה בשנת 1732. מחוז ניו יורק הוקם בשנת 1674 מתוך המושבה ההולנדית הכבושה, "הולנד החדשה" ומחוז ניו ג'רזי התפצל מניו יורק. בשנת 1681 הוענק לויליאם פן צ'ארטר מלכותי מידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה, כדי לייסד את פרובינציית פנסילבניה. כל המושבות דיווחו בנפרד ללונדון. בין השנים 1686–1689 היה מאמץ כושל לקבץ את המושבות לתוך הדומיניון של ניו אינגלנד.
הגירה
במהלך המאה ה-17, כ-350,000 ולשים ואנגלים היגרו כתושבי קבע לשלוש עשרה המושבות. במאה שלאחר מכן צאצאיהם חוקקו את חוקי האיחוד של 1707, אשר הובילו להגירה נרחבת ביותר של סקוטים ואירים.
תקופת הקולוניזציה הבריטית מהווה את תחילת הליברליות המנהלית, המשפטית ובמוסדות המסחר אשר הובילו להתפחות סוציו-אקונומית חיובית. במקביל, המדיניות הקולוניאלית הייתה קוואזי-מרקנטיליסטית, שעודדה סחר בתוך האימפריה על פני סחר עם כוחות אחרים. היא הקשתה על עליית הייצור במושבות, שהוקם כדי להגביר את הסחר והעושר של ארץ-האם. בריטניה עשתה רווחים הרבה יותר גדולים ממסחר בסוכר של המושבות המסחריות שלה באיים הקריביים.
הקמת מוסדות עבודת הכפייה היה מאפיין נוסף של התקופה הקולוניאלית. כל שלוש עשרה המושבות היו מעורבות בסחר העבדים. העבדים במושבות התיכוניות ובמושבות ניו אינגלנד בדרך כלל עבדו כמשרתי הבית, שוליות, פועלים ובעלי מלאכה. לפני כן, עבדים במושבות הדרום עבדו בעיקר בחקלאות, בחוות ובמטעים וגידלו ניל, אורז, כותנה וטבק לייצוא. מלחמת הצרפתים והאינדיאנים התקיימה בין השנים 1754–1763, והייתה הזירה הצפונית של מלחמת שבע השנים. הסכסוך, הרביעי מסוגו במלחמה הקולוניאלית בין צרפת ובריטניה בצפון אמריקה, הביא לרכישת צרפת החדשה על ידי בריטניה, אשר הכילה אוכלוסייה קתולית צרפתית. במסגרת אמנת פריז אשר נחתמה בשנת 1763, הצרפתים ויתרו על השליטה בלואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי, אשר נודעה גם כשמורה אינדיאנית, לטובת הבריטים.
דת
הקשרים הדתיים בין המטרופול והמושבות היה מובהק. רוב הכנסיות הגיעו במקור מאנגליה (או גרמניה). הפוריטנים של ניו אינגלנד שמרו רק לעיתים רחוקות על קשר עם הנונקונפורמיסטים באנגליה. קרובים הרבה יותר היו היחסים הטראנס-אטלנטיים המתוחזקים על ידי הקווייקרים, במיוחד בפנסילבניה. המתודיסטים שמרו גם כן על קשרים הדוקים.
הכנסייה האנגליקנית הוקמה באופן רשמי במושבות הדרום, ופירוש הדבר היה כי מיסים מקומיים שילמו את השכר של המיניסטר, לקְהִלָּה הייתה אחריות אזרחית כגון הקלה על העניים, והאצולה המקומית שלטה בקהילה. הכנסייה בוטלה במהלך המהפכה האמריקאית. האנגליקנים באמריקה נשלטו על ידי הבישוף של לונדון, היה ויכוח ארוך בשאלה האם להקים בישוף אנגליקני באמריקה. הפרוטסטנטים האחרים חסמו כל מינוי. לאחר המהפכה הכנסייה האפיסקופלית שהוקמה זה עתה בחרה בישוף משלה שהתרחק מלונדון.
המהפכה האמריקאית
שלוש עשרה המושבות החלו לחוות בהדרגה מידת מה של שלטון עצמי מוגבל ביותר. בנוסף, מדיניות המרקנטיליזם הבריטית הפכה מחמירה יותר והייטיבה עם מדינת האם. כך שהביאה למגבלות סחר שפגעה באופן מלאכותי בצמיחת הכלכלה הקולוניאלית והגבילה את פוטנציאל ההשתכרות של בתי העסק קולוניאליים. בעקבות החובות ממלחמת הצרפתים והאינדיאנים, עליהם המושבות האמריקניות היו אמורות לעזור לשלם, נוצרו מתחים בין השנים 1765–1775 בנושאי מיסוי ללא ייצוג ושליטה על ידי המלך ג'ורג' השלישי. בעקבות החובות ממלחמת הצרפתים והאינדיאנים, עליהם המושבות האמריקניות היו אמורות לעזור לשלם, נוצרו מתחים בין השנים 1765 - 1775 בנושאי מיסוי ללא ייצוג ושליטה על ידי המלך ג'ורג' השלישי. המתחים לובו בעקבות שורה של מיסים שהטיל הפרלמנט הבריטי כמון חוק הבולים של 1765 ובהמשך, חוק התה של 1773, עליהם מחה המון זועם של המתיישבים במסיבת התה של בוסטון באמצעות השלכת כל מטען התה שהיה באוניות אשר עגנו בנמל בוסטון. בשנת 1770 אירע טבח בוסטון בו פתחו המעילים האדומים באש על אזרחים, מעשה שהוביל למרד בקרב המתיישבים הזועמים. הפרלמנט הבריטי הגיב להתרסה של המתיישבים על ידי העברת מה שנקרא בפי המושבות "חוקי הכפייה" בשנת 1774. בסופו של דבר השתלשלות האירועים הפעילה את הטריגר ליריות הראשונות בקרבות לקסינגטון וקונקורד ב-1775 ובאופן ממשי, את תחילת מלחמת העצמאות האמריקנית עצמה. הניצחון בריטי בקרב גבעת בנקר ביוני 1775 יוביל למתחים קשים עוד יותר. מטרת השגת העצמאות הושגה ברוב המכונים פטריוטים, בעוד מיעוט המכונים נאמנים ביקשו להישאר כנתינים בריטיים ללא הגבלת זמן. כאשר הקונגרס הקונטיננטלי השני התכנס בפילדלפיה במאי 1775, הדיונים שנערכו על ידי אישים ידועים כמו בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון, ג'ון הנקוק, סמואל אדמס, וג'ון אדמס הבשיל לכדי חיפוש אחר עצמאות מלאה ממדינת האם. בכך, מגילת העצמאות, אשררה פה אחד ב-4 ביולי 1776, הייתה הזדמנות רדיקלית ומכרעת. ארצות הברית של אמריקה הפכה למושבה הראשונה בעולם שהשיגה עצמאות בעידן המודרני.
בתחילת 1775 הפטריוטים אילצו את כל הפקידים והחיילים הבריטים לצאת מתוך האומה החדשה. הבריטים חזרו בכוח בחודש אוגוסט 1776, וכבשו את ניו יורק, שהפכה לבסיס שלהם עד תום המלחמה בשנת 1783. הבריטים, באמצעות הצי החזק שלהם, יכולים ללכוד נמלים גדולים, אבל 90% מהאמריקאים חיו באזורים כפריים בהם שלטון באופן מלא. לאחר שהפטריוטים לקחו בשבי כוח פלישה בריטי שירד מקנדה במערכת סרטוגה ב-1777, צרפת נכנס למלחמה כבת ברית של ארצות הברית, וצירפה את הולד וספרד כבנות בריתה. בריטניה איבדה את העליונות הימית ולא היה לה בעלות ברית חזקות. האסטרטגיה הבריטית התמקדה מחדש בדרום, שם הם ציפו כי מספר גדול של נאמנים יילחם לצד המעילים האדומים. הרבה פחות נאמנים אחזו בנשק מאשר בריטניה הצטרכה. מאמצי המלוכה לשלוט בכפרי בדרום נכשלו. כשהצבא הבריטי ניסה לחזור לניו יורק, צי החילוץ הופנה לאחור על ידי הצי הצרפתי והצבא הבריטי נתפס על ידי כוחות אמריקאים-צרפתים בפיקודו של גנרל ג'ורג' וושינגטון בקרב יורקטאון ב-1781. הקרב, חתם למעשה את המלחמה.
הסכם שלום
חוזה פריז סיים את המלחמה בשנת 1783 בתנאים נוחים למדי לאומה החדשה.
אירועי המפתח התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ הצרפתי, הרוזן דה ורז'ן, הציע פתרון שזכה להתנגדות נחרצת מצד בת בריתו, ארצות הברית. צרפת הותשה מהמלחמה וכל הצדדים חפצו בשלום למעט ספרד, אשר התעקשה להמשיך בלחימה עד כיבוש גיברלטר מידי הבריטים. דה ורז'ן הגה עסקה לה ספרד תסכים במקום גיברלטר. ארצות הברית תזכה בעצמאות שלה אבל תוגבל לשטח שממזרח להרי האפלצ'ים. בריטניה תיקח את השטח שמצפון לנהר אוהיו. באזור שמדרום לו תוקם מדינה אינדיאנית עצמאית תחת שליטה ספרדית שתהווה אזור חיץ. האמריקאים הבינו כי הידידות עם צרפת הייתה חסרת תועלת במשא ומתן וכי הם יכולים להגיע לעסקה טובה יותר ישירות מול לונדון. ג'ון ג'יי פנה לבריטים כדי לשאת ולתת ישירות מולם, ללא צרפת וספרד. ראש ממשלת בריטניה הלורד שלבורן, שהיה האחראי על המשא ומתן, הסכים לכך. הבריטים ראו הזדמנות להפריד בין ארצות הברית לצרפת ולהפוך את המדינה החדשה לשותפה כלכלית רבת ערך. התנאים המערבים היו שארצות הברית תקבל את כל השטח שממזרח לנהר המיסיסיפי, מצפון לפלורידה, ומדרום לקנדה. הגבול הצפוני כמעט זהה לזה הקיים היום. ארצות הברית תזכה בזכויות דיג מול חופי קנדה, והסכימה לאפשר לסוחרים בריטים ולנאמנים לנסות ולשחזר את רכושם. זה היה הסכם משתלם ביותר עבור ארצות הברית, ובכוונה תחילה מנקודת המבט הבריטית. ראש הממשלה שלבורן חזה סחר דו כיווני רווחי מאוד בין בריטניה לבין ארצות הברית אשר יגדל במהירות, כפי שאכן קרה.
סוף המהפכה
נאמנים דרומיים עשירים היגרו עם עבדיהם, לרוב לכיוון המטעים באיי הודו המערבית הבריטיים. הבריטים לקחו גם 3000 שחורים חופשיים, עבדים לשעבר שלחמו בצבא הבריטי, איתם הלכו לנובה סקוטיה. רבים מצאו בה עוינות והיגרו לסיירה לאון, שהייתה מושבה בריטית באפריקה.
המולדת החדשה השתלטה על כמעט כל הקרקע ממזרח למיסיסיפי, מדרום לנהר סנט לורנס והימות הגדולות. המושבות הבריטיות של מזרח ומערב פלורידה ניתנו לספרד כתגמול. השבטים האינדיאניים שכרתו ברית עם בריטניה היו המפסידים הגדולים; הבריטים התעלמו מהם בוועידת השלום, ורובם עברו לשליטה אמריקנית, אלא אם כן הם היגרו לקנדה או לטריטוריה ספרדית. הבריטים שמרו על מבצרים במערב התיכון האמריקאי (במיוחד במישיגן ובוויסקונסין), שם הם סיפקו נשק לשבטים האינדיאניים.
הסכם ג'יי
הסחר התחיל מחדש בין שני העמים כשהמלחמה הסתיימה. הבריטים התירו לכל לייצא לאמריקה אבל אסר על כמה יצואני מזון אמריקאים לייצא למושבותיה באיי הודו המערבית. היצוא הבריטי הגיע ל-3.7 מיליון ליש"ט, בהשוואה ליבוא של רק 750,000 ליש"ט. חוסר האיזון יצר מחסור בזהב בארצות הברית.
ההיסטוריון ברדפורד פרקינס טען שההסכם היה הראשון שייצר מערכת יחסים מיוחדת בין בריטניה וארצות הברית, עם חלק שני תחת לורד סולסבר. לדעתו, ההסכם עבד במשך עשר שנים כדי להבטיח את שלום בין בריטניה ואמריקה שאופיין כתקופת ההתקרבות הראשונה כפי שפרקינס סיכם: "במשך כעשר שנים היה שלום על הגבול, הכרה משותפת של הערך בקיום יחסי מסחר, ואפילו, על ידי השוואה בין התקופות הקודמות והבאות... מחלוקות עם צרפת ... דחפו את כוחות דוברי האנגלית לשיתוף פעולה הדוק יותר". החל מסף מלחמה בשנת 1794, הסכם ג'יי הפיג את המתחים, ולדברי פרקינס: "דרך עשור של מלחמת עולם ושלום, ממשלות משני צידי האוקיינוס האטלנטי הצליחו לגרום ולשמר סבר פנים אשר לעיתים קרובות התקרב לידידות אמיתית".
ההיסטוריון ג'וזף אליס מוצא את תנאי החוזה "חד-צדדיים לטובת בריטניה", אבל טוען כי קיים קונצנזוס בקרב היסטוריונים שזה היה "מציאה ממולחת עבור ארצות הברית". לדבריו, ההסכם השפיע על הפיכתה של אנגליה, ולא צרפת, לכוח האירופי ההגמוני בעתיד. הוא הכיר בתלות המסיבית של הכלכלה האמריקנית בסחר עם אנגליה. במובן מסוים זה היה תצוגה מקדימה של דוקטרינת מונרו (1823), בקשירת הפיתוח הביטחוני והכלכלי של ארצות הברית לצי הבריטי, אשר סיפק הגנה משמעותית ביותר במהלך המאה ה-19. לדבריו, ההסכם דחה בעיקר את המלחמה עם אנגליה עד שאמריקה הייתה מסוגלת יותר מבחינה כלכלית ופוליטית להילחם לבד.
ארצות הברית הכריזה על נייטרליות במלחמות בין בריטניה וצרפת (1793 - 1815), והרוויחה מאוד ממכירת מזון, עץ ואספקה לשני הצדדים.
תומאס ג'פרסון התנגד להסכם ג'יי כי הוא חשש שזה יחזק אויבים פוליטיים אנטי-רפובליקאים. עם זאת, כשג'פרסון מונה לנשיא ב-1801, לא הפר את ההסכם. הוא השאיר לשר הפדרליסט, רופוס קינג, לשאת ולתת בלונדון בנוגע להחלטה בסוגיות בדבר תשלומים וגבולות. הידידות נהרסה ב-1805, כשהיחסים הפכו עוינים יותר ויותר כהקדמה למלחמת 1812. ג'פרסון דחה את חידוש חוזה ג'יי באמנת מונרו-פינקני של 1806 כפי שסוכם על ידי הדיפלומטים שלו בלונדון; הוא מעולם לא שלח אותו לסנאט.
סחר העבדים הבינלאומי דוכא לאחר שבריטניה הגדולה העבירה את ביטול חוק סחר העבדים בשנת 1807, ובארצות הברית חוקק חוק דומה באותה השנה.
מלחמת 1812
כנקמה על המצור שהטילה בריטניה על צרפת, ארצות הברית הטילה אמברגו סחר באמצעות חוק האמברגו של 1807. החוק כלל את הביקור והחיפוש של סוחר נייטרלי, וגרם לדיכוי הסחר הפרנקו-אמריקאי לאורך המלחמות הנפוליאוניות. אנשי הצי המלכותי גם עלו על ספינות אמריקאיות וחשדו במלחים בהיותם עריקים בריטים. התרחבות מערבה לתוך המערב התיכון (אוהיו וויסקונסין) מנעה מהשבטים האינדיאניים לקבל תחמושת ותמיכה מסוכנים בריטיים. ואכן, המטרה של בריטניה הייתה הקמת מדינה אינדיאנית עצמאית שתחסום את התפשטות אמריקנית.
לאחר שהדיפלומטיה והחרם נכשלו, סוגיית הכבוד הלאומי והעצמאות באה לידי ביטוי. אנדרו ג'קסון, שעדיין נשא צלקות ממלחמת העצמאות הראשונה, היה משוכנע כי מדובר במלחמת עצמאות שנייה. העימות המתקרב היה על הפרות של זכויות אמריקאיות, אך גם על זה היה גם הצדקת הזכות של הזהות האמריקאית. לבסוף ביוני 1812 הנשיא ג'יימס מדיסון הכריז על מלחמה, והתגבר על ההתנגדות בשל אינטרסים עסקיים בצפון-מזרח. האסטרטגיה האמריקנית קראה למלחמה נגד הספנות הבריטית ובעיקר ניתוק משלוחי מזון במטעי הסוכר הבריטיים באיי הודו המערביים. כיבוש קנדה הייתה טקטיקה שנועדה לתת לאמריקנים עמדת מיקוח חזקה. המטרה הבריטית העיקרית הייתה להביס את צרפת, כך קרה עד שבשנת 1814 המלחמה נעשתה הגנתית בעיקרה. כדי לגייס בעלי ברית בקרב האינדיאנים, שהונהגו בידי טקומסה, הבריטים הבטיחו שמדינה אינדיאנית עצמאית תוקם בשטח האמריקאי. פלישות אמריקאיות חוזרות ונשנות על אדמת קנדה נכשלו בגלל הכנה לקויה, מעט מאוד גנרלים, והסירוב של יחידות מיליציה לעזוב את אדמתם. האמריקאים השתלטו על ימת אירי בשנת 1813 והרסו את כוחם של האינדיאנים, בעלי בריתם של הבריטים בצפון מערב ובדרום מזרח. הפלישה הבריטית על מפרץ צ'ספיק ב-1814 הגיעה לשיאה ב"שריפת וושינגטון", מתקפה קשה על הבירה האמריקאית, אך המתקפה הבריטית שהגיעה לאחר מכן בבולטימור נהדפה. הפלישה הבריטית למדינת ניו יורק ב-1814 הובסה בקרב על פלטסבורג, והפלישה על לואיזיאנה שפרצה לפני שהידיעה על הפסקת אש הגיעה לגנרל אנדרו ג'קסון, הובסה לחלוטין בקרב על ניו אורלינס בשנת 1815. המשא ומתן החל בשנת 1814 והפיק את הסכם גנט, אשר החזיר את הסטטוס קוו. לא הושגו הישגים טריטוריאליים בקרב שני הצדדים והתוכנית הבריטית ליצור אומה אינדיאנית ננטשה. בריטניה שמרה את הזכות התאורטית של גיוס כפוי לצי, אך הפסיקה לבחון מלחים, בעוד ארצות הברית ירדה מהנושא. ארצות הברית חגגה את התוצאה כמנצחת ב"מלחמה השנייה לעצמאות". הבריטים, הביסו לבסוף את נפוליאון בווטרלו, חגג את הניצחון ובמידה רבה שכחו את המלחמה נגד אמריקה. המתיחות בין ארצות הברית וקנדה נפתרו באמצעות דיפלומטיה.
מלחמת 1812 סימנה את סופה של תקופה ארוכה של סכסוך (1775 - 1815) ופתח עידן חדש של שלום בין שני העמים.
מחלוקות 1815 - 1860
בכמה אירועים הגנרל האמריקאי וינפילד סקוט נקט דיפלומטיה נבונה על ידי הדחקת הרגשות כדי להגיע לפשרות מקובלות. סקוט טיפל בפרשיית הספינה קרוליין ב-1837, במהלכה מורדים מצפון אמריקה הבריטית (כיום אונטריו) נמלטו לניו יורק והשתמש בספינה אמריקנית קטנה שנקראה קרוליין כדי להבריח אספקה לקנדה לאחר שהמרד שלהם דוכא. בסוף 1837, מיליציה קנדית חצתה את הגבול לתוך ארצות הברית ושרפה את הספינה, מה שהוביל למחאות דיפלומטיות, התפרצות של אנגלופוביה ותקריות אחרות.
המתיחות בגבול המעורפל מיין-ניו ברונסוויק שילב קבוצות יריבות של חוטבי עצים במלחמת ארוסטוק ב-1839. לא היו יריות אבל שני הצדדים ניסו לשמור על כבוד לאומי ולהשיג עוד כמה קילומטרים של אדמה מיוערת. לכל צד הייתה מפה סודית לפיה לצד השני יש בסיס משפטי טוב יותר. לפיכך, הושגה פשרה בקלות באמנת וובסטר-אשברטון בשנת 1842, אשר הסדירה את הגבול של מיין ומינסוטה. בשנת 1859, מלחמת החזיר מדממת לא קבע דבר בשאלה איפה גבול צריך להיות במערכת יחסים לאיי סן חואן ואיי מפרץ. אבל, אמנת קלייטון-בולוור הוכיחה את עצמה כצעד חשוב בשיפור היחסים.
היחסים בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת היו מתוחים לעיתים קרובות, ואפילו גבלו במלחמת כשבריטניה כמעט תמכה בקונפדרציה בחלקה הראשון של מלחמת האזרחים האמריקנית. משנות ה-40 ועד שנות ה-60 של המאה ה-19 מנהיגי בריטניה התמרמרו שוב ושוב ממה שהם ראו כטיפוח האספסוף הדמוקרטי על ידי וושינגטון, כמו בסכסוך גבול אורגון בין השנים 1844 - 1846.
עם זאת, בדעת הקהל בקרב בריטים מהמעמד הבינוני הייתה תחושה של "יחסים מיוחדים" משותפים בין שני העמים על בסיס שפה, הגירה, אוונגליזם, מסורות ליברליות, וסחר נרחב. אוכלוסייה זו דחתה את המלחמה, והכריחה את לונדון לפייס את האמריקאים. בשנת 1861 אירעה פרשת טרנט, במהלכה חיל הים האמריקני תפס באופן בלתי חוקי שני דיפלומטים של הקונפדרציה על ספינה בריטית. בשנת 1861 אירעה פרשת טרנט, במהלכה חיל הים האמריקני תפס באופן בלתי חוקי שני דיפלומטים של הקונפדרציה על ספינה בריטית. לונדון, שכמעט הצטרפה למלחמה, הציגה קו אדום ממנו וושינגטון נרתעה.
בין השנים 1844 - 1848 שתי האומות טענו לבעלות על אורגון. רוב האזור לא היה מיושב, מה שהקל על פתרון המשבר ולסיומו ב-1848, אז הוחלט כפשרה לפצל את האזור באופן שווה, עם קולומביה הבריטית לבריטניה, וושינגטון, איידהו, ואורגון לאמריקה. ארצות הברית אז הפנתה את תשומת לבה למקסיקו, שאיימה במלחמה לצורך סיפוח טקסס. בריטניה ניסתה ללא הצלחה למתן את המקסיקנים, אבל כשהמלחמה החלה היא נשארה נייטרלית. ארצות הברית זכתה בקליפורניה, בה הבריטים ראו אינטרס זמני בלבד.
מלחמת האזרחים האמריקנית
במלחמת האזרחים האמריקנית אחת המטרות העיקריות של הקונפדרציה הייתה לזכות בהכרה מבריטניה וצרפת. בזכות כך, ציפו מנהיגי הקונפדרציה, ההכרה תוביל את בריטניה למלחמה מול ארצות הברית, ובכך תאפשר לקונפדרציה לזכות בעצמאות. בזכות דיפלומטיה אמריקאית פיקחית, אף אומה לא הכירה מעולם בקונפדרציה והמלחמה עם בריטניה נמנעה. למרות זאת, הייתה הרגשה ניכרת כי בריטניה תומכת בקונפדרציה ומסייעת לדרום לנצח כדי להחליש את ארצות הברית. בתחילת המלחמה בריטניה הוציאה מנשר המציג עמדה נייטרלית. מנהיגי הקונפדרציה הניחו לאורך כל המלחמה שבריטניה בוודאי תיכנס למלחמה כדי להגן על אספקת הכותנה שלה. הנחה זו הייתה אחת הסיבות שהקונפדרציה חשה מלכתחילה ביטחון לצאת למלחמה. עם זאת, אנשי הדרום מעולם לא התייעצו עם האירופים, והתמהמהו בשליחת דיפלומטים. עוד לפני שפרצו הקרבות באפריל 1861, אזרחי הקונפדרציה (ללא כל רשות ממשלתית) ניתקו את משלוחי הכותנה במאמץ להפעיל את "דיפלומטיית הכותנה". היא נכשלה כי לבריטניה היו מחסנים מלאים בכותנה ואף נהנו מעליית המחירים. רק ב-1862 נוצר מחסור אקוטי בכותנה.
פרשת טרנט בסוף 1861 כמעט גרמה מלחמה. ספינת מלחמה של הצי האמריקאי עצרה את ספינה אזרחית בריטית בשם "RMS Trent" וכוחות חיל הים עצרו שני דיפלומטים של הקונפדרציה, ג'יימס מוריי מייסון וג'ון סלידל. בריטניה התכוננה למלחמה ודרשה את שחרורם המיידי. הנשיא לינקולן שחרר מייד את הדיפלומטים והאירוע הסתיים בשקט יחסי.
בריטניה הבינה כי כל הכרה של קונפדרציה עצמאית לכך תטופל אקט מלחמתי נגד ארצות הברית. הכלכלה הבריטית הייתה להסתמך בכבדות על סחר עם ארצות הברית, בעיקר ייבוא תבואה זולה, אשר במקרה של מלחמה, תנותק על ידי האמריקאים. ואכן, האמריקאים היו פותחים במלחמת חורמה ימית נגד כל צי הסוחר הבריטי.
למרות הזעם והמחאות האמריקניות האינטנסיביות, לונדון התירה לאונייה "CSS Alabama", אשר נבנתה בבריטניה, לעזוב את הנמל ולהפוך לספינה התקפית תחת הדגל הימי של הקונפדרציה. המלחמה הסתיימה בשנת 1865; בוררות יישבה את הנושא בשנת 1871, עם תשלום של 15.5 מיליון דולר בזהב עבור הנזקים שנגרמו.
סוף המאה ה-19
היחסים היו קרירים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 כשהאמריקנים התרעמו על פעילויותיהם של הבריטים והקנדים במהלך מלחמת האזרחים. לאחר המלחמה, הרשויות האמריקניות הסתכלו לכיוון השני כמו ה"אחווה הפניאנית" האירית אשר תכננה ואף ניסתה לפלוש לקנדה. הפניאנים נכשלו אבל פוליטיקאים אמריקאים ממוצא אירי, כוח עולה במפלגה הדמוקרטית, דרשו יותר עצמאות לאירלנד והשתמשו ברטוריקה אנטי בריטית שנקראה "לסובב את זנב האריה" - מרכיב עיקרי בקמפיין הבחירות שפנה לבוחרים ממוצא אירי.