cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עדינה כהנסקי
פעילות ציבורית
כהנסקי הייתה חברה באגודת נשים בראשון לציון ובהסתדרות נשים עבריות. היא לקחה חלק פעיל במאבק הנשים בראשון לציון להשגת זכות לבחור ולהיבחר, זכות שעד אז לא הייתה קיימת בארץ ישראל. היה זה המאבק הראשון בארץ ישראל להכרה בזכות הנשים שהוכתר בהצלחה. כתוצאה מפעילות זו, הובילה עם נשים נוספות מאבק על זכות ההצבעה לנשים במושבה ראשון לציון. המועצה החליטה לתת זכות הצבעה לנשים בבחירות שהתקיימו אותה שנה. ב-6 דצמבר 1919 יצאו כל נשות המושבה אל הקלפי להצביע. שתי נשים קיבלו את מספר הקולות הרב ביותר לוועד המושבה: נחמה פוחצ'בסקי ועדינה כהנסקי אשר זכו ברוב קולות המצביעים, פוחצ'בסקי במקום הראשון עם 173 קולות וכהנסקי במקום השני עם 167 קולות. נחמה פוחצ'בסקי ויתרה על זכותה לעמוד בראשות המועצה אך כהנסקי כיהנה כסגן יו"ר וועד המושבה והמשיכה לכהן כחברת וועד המושבה למשך 15 שנה. בנוסף לחברותה בוועד המושבה היא כיהנה כיושבת ראש ועדת הבחירות. כמו כן, היא הייתה חברה בוועד בית הספר העברי הראשון, בהסתדרות נשים עבריות שעסקה בטיפוח האם והילד, ובהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות, שהגנה על האישה בכל הנגע לחיי המשפחה. הייתה פעילה בוויצו וחברה בוועד "הלוואה וחיסכון" של המושבה. בצעירותה הייתה כהנסקי חברה ב"הפועל הצעיר" ומאוחר יותר בחרה להיות חברה בברית הצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים). בשנת 1936 חתמה על מגילת היסוד להקמת מוזיאון רוטשילד במושבה. בסוף ימיה בחרה להתרחק מכל פעילות פוליטית והקדישה עצמה לעבודה חקלאית וללימוד עברית.
יצירה וכתיבה
כתיבתה של כהנסקי התמקדה במכתבים למערכת ובמאמרי ביקורת בעיתונות העברית. כך ניתן למצוא מצד אחד מכתב לרגל מלאות 60 שנה למשורר חיים נחמן ביאליק לצד מאמר המבקר בנחרצות את חברת פיק"א. כהנסקי בחרה לעיתים לפרסם מאמרי עיתונות תחת שם העט: איקס.
יחסי בחריין–מצרים
יחסי בחריין–מצרים הם היחסים הדו-צדדיים בין בחריין לבין הרפובליקה הערבית של מצרים.
היסטוריה
מצרים תמכה באופן בולט על ידי משלוח מומחים בתחומי פיתוח שונים בבחריין במשך כמעט מאה שנה, שהבולט שבהם היה השתתפותם של המורים המצריים בהקמת בית הספר הפרטי הראשון בבחריין בשנת 1919. הנוכחות המצרית עדיין בולטת בממלכת בחריין, בעבודתם של מומחים ויועצים מצריים שונים במשרדים רבים, סוכנויות ממשלתיות ומוסדות פרטיים בממלכה.
תמיכה מצרית בבחריין
מצרים הייתה הראשונה שהכריזה על תמיכה רשמית בבחריין לאורך כל תולדותיה, מאז שהייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאות בחריין בשנת 1971 כדי להתמודד עם הטענות האיראניות, והציגה את שגריר מצרים הראשון בתעודותיו במנאמה בשנת 1973, עד שמצרים אישרה רשמית בשנת 2002 את התיקונים החוקתיים שבחריין שינתה בעקבותיהם למלוכה, עמדתו של השייח' אל-אזהר הגיעה במהלך פגישתו עם נשיא איראן בשולי הפסגה של האסלאם בקהיר בפברואר 2013, שהדגיש את הצורך של כולם לכבד את עצמאות בחריין ואת זהותה הערבית ולא להתערב בענייניה הפנימיים, והוסיף עוד לאיזון המשך התמיכה המצרית בריבונות הממלכה ובערביות.
במהלך המשבר הפנימי בממלכת בחריין מאז פברואר 2011, ההצהרות הרשמיות שפרסם משרד החוץ המצרי לתמיכה בבחריין, אשר בירכו בפברואר 2013 על תחילת הדיאלוג הלאומי שתיאם שר המשפטים והעניינים האסלאמיים עם מפלגות האופוזיציה בבחריין.
תמיכת בחריין במצרים
בחריין תמכה במצרים בכל תנועות השחרור הלאומיות של מצרים, ובמשך כל המשברים שעמדו בפני העם המצרי לאורך המאה ה-20. במהלך מהפכת הקצינים החופשיים ביולי 1952 תמכה בחריין ברפובליקת מצרים. בחריין הייתה אחת המדינות הערביות הראשונות שחידשו באופן יזום את קשריהן עם קהיר בנובמבר 1987 לאחר תקופת ההחרמה הערבית שבאה בעקבות חתימת מצרים על הסכם השלום עם ישראל. בחריין הייתה אחת המדינות הראשונות שתמכו במהפכת ה-30 ביוני 2013, שכן מנהיגי הממלכה אישרו את תמיכתם בכל ההחלטות התורמות לשמירה על ביטחון ויציבות מצרים.
ביקורים רשמיים
ביולי 2011 ביקר ראש ממשלת מצרים ד"ר עיסאם שרף בבחריין ונפגש עם המלך, ראש הממשלה ונשיאי הפרלמנט ומועצת השורה בבחריין. במהלך הביקור נאמר כי ביטחון בחריין הוא קו אדום עבור מצרים. מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה ביקר קהיר באוקטובר 2011, כדי להדגיש את עומק היחסים הרשמיים ההדוקים בין המדינות.
שר החוץ של בחריין השייח' חאלד בן אחמד אל ח'ליפה ומר גאנם אל בואאין, שר החוץ לענייני חוץ של בחריין בישיבות הליגה הערבית, הובילו את המשלחת של בחריין בעבודת הפסגה של ארגון הוועידה האסלאמית שהתקיימה בקהיר בפברואר 2013.
בתי כנסת בהודו
בהודו ממוקמים בתי כנסת רבים, אם כי חלקם אינם משמשים עוד למטרה זו ומצויים במצבי שימור ודרגות שימור שונים. מבנים אלו הוקמו ממחצית המאה ה-16 ועד מחצית המאה ה-20 על מנת לשמש את שלוש הקבוצות השונות של היהודים בהודו - יהדות קוצ'ין, בני ישראל והיהודים הבגדאדיים.
רקע
תולדות היהודים בהודו היו שלוות יחסית לאחיהם במזרח התיכון ובאירופה, שנרדפו שוב ושוב. הם המתינו מאות שנים כדי לבנות את בתי הכנסת הראשונים שלהם, והתפללו במבנים זמניים או בבתים פרטיים. בפועל הם בנו בתי כנסת רבים בכל רחבי הודו, וכמעט כולם מוסיפים לעמוד על תילם. המבנים שנבנו בסופו של דבר היו מגוונים מאוד בקנה המידה ובסגנון.
בכל בית כנסת בהודו נמצאת בימה - מסורת יהודית ספרדית. מאפיינים נוספים של בתי הכנסת ההודיים הם ספסלי עץ, שפע של פנסי זכוכית ומתכת תלויים ומוארים בשמן, חלונות סגורים גדולים, כיסא לטקס ברית המילה ועוד אחד עבור אליהו הנביא, ואזורי ישיבה נפרדים לגברים ולנשים.
מרבית יהודי הודו עלו מרצונם לישראל, אך בהודו קיימת עדיין קהילה של כ-4,500 יהודים (רובם בני ישראל, כמה מאות בגדאדיים וכ-50 יהודי קוצ'ין), שעושה שימוש בבתי כנסת. חלק מבתי הכנסת שאינם משמשים עוד לתפילה הם מוזיאונים לתולדות יהודי הודו.
בתי כנסת קוצ'יניים
בית הכנסת קוצ'אנגדי בקוצ'י היה העתיק ביותר על פי ההיסטוריה המתועדת. הוא נבנה בשנת 1344, נהרס על ידי טיפו סולטאן בשנת 1789 ומעולם לא נבנה מחדש. לוח ועליו כתובת מבית כנסת זה הוא השריד העתיק ביותר שקיים מכל בית כנסת בהודו.
בתי הכנסת בקוצ'ין הושפעו ממסורות בנייה הודיות בשילוב עם השפעותיהם של סוחרים ושל פולשים אימפריאליסטים לאורך הדורות. עד המאה ה-16 והגעתם של הפורטוגזים להודו היו גגות של מבנים מקומיים ממוסגרים לעיתים קרובות בבמבוק ומכוסים בסכך של עלי דקל – טכניקה שממשיכה להיות נפוצה בכפרים של קראלה גם כיום. הגג היה מונח על קירות בוץ או על קירות בנויים פשוטים. עם הזמן, אומצו במקום זאת גגות מעץ (לעיתים קרובות טיק) המכוסים באריחי טרקוטה שטוחים, שנשענו על קירות אבן עבים. כך, הרכיבים המקומיים שולבו בטכניקות בנייה זרות שהובאו להודו על הפורטוגזים ומאוחר יותר ההולנדים. אלו השפיעו גם על ארכיטקטורת בתי הכנסת והשתלבו עם הצרכים של הטקס היהודי.
בתי הכנסת בקוצ'ין הם ייחודיים בכך שהם כוללים שתי בימות. העיקרית נמצאה באזור הישיבה לגברים. השנייה הייתה ממוקמת בגלריה שבה שכנה עזרת הנשים ושימשה בחגים ואירועים מיוחדים.
בתי כנסת בצ'נדמנגאלאם ובפראוור
מספר קהילות יהודיות התקיימו מצפון לקוצ'ין וזאת כבר מהמאה ה-11. נבנו להן עם השנים מספר בתי כנסת ושניים מהם שוקמו, בעיירות צ'נדמנגאלאם ופראוור.
נוכחות יהודית התקיימה בצ'נדמנגאלאם זמן רב לפני שנבנה בה בית הכנסת. במאה ה-17 יזם מנהיג מקומי סובלני בעיירה את הקמתם של ארבעה מבנים דתיים: כנסייה, מסגד, מקדש הינדי ובית כנסת קוצ'יני נוסף. כולם קיימים היום, אחרי שנבנו מחדש או עברו שינויים ניכרים. עד תחילת המאה ה-21 נזקק בית הכנסת השני לשיקום, לאחר שבמשך שנים רבות לא נעשה בו שימוש. בשנת 2005, המשרד ההודי לארכאולוגיה שיחזר את המבנה בסיוע כספים ממשרד התיירות. צוות בינלאומי מארצות הברית וישראל תכנן תערוכת קבע בחללי שני בתי הכנסת, שנפתחו ב-2006. התערוכות מציגות את ההיסטוריה והארכיטקטורה של הקהילה היהודית בצ'נדמנגאלאם ויהודי קוצ'ין האחרים.
גם בעיירה הסמוכה פראוור שוחזר בית הכנסת הנטוש, בית הכנסת בפראבור, ונפתח כמוזיאון בשנת 2015. הבניין משלב מסורת יהודית עם ארכיטקטורה קראלית. בחצרו יש אבן זיכרון המתייחסת להקמתו של המבנה המקורי במקום בשנת 1620.
בתי כנסת בגדאדיים
היהודים הבגדאדיים הגיעו להודו מעיראק, איראן וקומץ מדינות אחרות במזרח הקרוב והתיישבו בה – בעיקר במומבאי, קולקטה ופונה - בקביעות החל מהמאה ה-18. בתי הכנסת שלהם הם מפוארים ובנויים בסגנונות מערביים שונים, בפירוט רב ותוך שימוש בחומרים משובחים. במומבאי מצוי בית כנסת בסגנון הנאו-בארוקי, אחר בסגנון הנאו-רנסאנס נמצא במרכז קולקטה, ושלישי, מבנה בסגנון התחייה הגותית במצב מצוין ממוקם בפונה. בית הכנסת הגדול ביותר באסיה מחוץ לישראל – בית הכנסת אוהל דוד - נמצא בפונה.
חלק מבתי הכנסת הבגדאדיים נבנו בתמיכת משפחת ששון. בכולם נמצאים ארונות קודש גדולים במיוחד. מבחוץ, נראה שדלתותיהם מכסות על פתחו של ארון בגודל סטנדרטי האופייני לרוב בתי הכנסת ברחבי העולם. עם זאת, ברגע שהדלתות נפתחות, מתגלה חדר אחסון שמספיק לאחסון של עד מאה ספרי תורה.
בתי כנסת של בני ישראל
בתי הכנסת ששימשו את היהודים מעדת בני ישראל שהתיישבו במומבאי, אחמדאבאד ופונה בסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 נטו להיות קטנים יותר. הסיבה לכך היא שיהודי בני ישראל היו הגדולים מבין שלוש קבוצות יהודי הודו, ועל כן בנו מספר רב של בתי כנסת. הראשון, בית הכנסת שער הרחמים, נבנה בשנת 1796 במומבאי. הוא נבנה מחדש באמצע המאה ה-19. הארכיטקטורה של רוב בתי הכנסת של עדת בני ישראל אינה מובהקת מבחינה סגנונית. יש דוגמאות למבנים שנבנו בשנות ה-30 במומבאי ואחמדאבאד ועוצבו בסגנון אר דקו טהור. מספר מבנים, שנבנו על ידי יהודי בני ישראל באזור קונקן בחופה של מהרשטרה במאה ה-19, מכילים שילובים מעניינים של השפעות קולוניאליות, מסורות בנייה מקומיות ודרישות טקסיות יהודיות. בעבר התקיימו יותר מתריסר בתי כנסת בקהילות החוף הקטנות הללו, לרבות בפן, אליבג, פאנבל ומסאלה. כיום רבים מהם סגורים או פועלים בצורה חלקית בשל הידלדלות האוכלוסייה היהודית המקומית.
בתי כנסת במדינות טאמיל נאדו, מהרשטרה וג'וג'ראט
בית הכנסת מדרס הוא בית הכנסת היחיד במדינת טאמיל נאדו, הוא נבנה על ידי ז'אק (חיימה) דה פאיבה (פאביה). בית הכנסה היה ידוע גם בשם אסנוגה, שהוא השם לבית כנסת בלאדינו. ז'אק דה פאביה השתייך במקור לקהילה הספרדית באמסטרדם, והגיע למדרס למסחר ביהלומי גולקונדה המקומיים, באבנים יקרות ואלמוגים, הוא פיתח יחסים טובים מאוד עם שליטי גולקונדה ושמר על קשרי מסחר עם אירופה.
במדינת מהאראשטרה יש עשרה בתי כנסת, במיוחד במומבאי, טיין ואזור קונקן השכן. בית הכנסת העתיק ביותר במומבאי (שער הרחמים) נבנה כאמור ב-1796. בתי כנסת מפורסמים אחרים בעיר כוללים את בית הכנסת מגן דוד ואת בית הכנסת אליהו. שני בתי הכנסת בפונה הם אוהל דוד וסוכת שלמה.
בית הכנסת מגן אברהם באחמדאבאד הוא בית הכנסת היחיד בגוג'ראט.
שלפלד
שלפלד (בהונגרית: Salföld) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בשלפלד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 88 תושבים, ובשנת 2020 רק 62 תושבים.
קלאו אדום
קלאו אדום (שם מדעי: Buceros hydrocorax) הוא מין של קלאו אסיאתי החי באיי הפיליפינים. מקור השם "קלאו" הוא בצליל שהקלאו משמיע, הדומה ל"קה-לאוּ". הקלאו האדום אנדמי לפיליפינים.
מאפיינים
כמו כל מיני הקלאו, בעונת הקינון נקבת הקלאו האדום בוחרת לעצמה חור בעץ לקנן בו ומתיישבת בו. למרות מקורם הגדול, הקלאויים אינם מסוגלים לחפור בעצים בגלל שמקורם וקסדתם חלולים. אחרי שהנקבה מצאה מקום לקינון, היא כולאת את עצמה, בעזרת הזכר שמביא לה חומרי גלם (לשלשת ושאריות מזון) עד שהחור בעץ נאטם לגמרי מלבד חור קטן שמיועד להעברת אוכל ולהוצת לשלשת. אטימת החור מיועדת כדי למנוע כניסת פולשים כגון נחשים לקן, כך שהנקבה לא יכולה לצאת והטורפים לא יכולים להיכנס. אחרי שהגוזלים גדלים, הנקבה והם פורצים את הקן בעזרתו של הזכר, והגוזלים כולאים את עצמם, כמו אמם לפניהם. כעת הזכר והנקבה מביאים להם אוכל, ובבוא העת יפרצו שניהם את החור ויעופו לדרכם.
תת-מינים
ישנם שלושה תת-מינים, וכל אחד חי באיים אחרים בפיליפינים: ההבדלים בין תת-המינים כוללים את צבע המקור: בתת-המין hydrocorax המקור כולו אדום, אך בתת-המינים semigaleatus וmindanensis צבע החצי היורד לקצה של המקור הוא צהוב בהיר. הקלאו עדיין נפוץ מקומית, אך סובל מציד ומאובדן בתי גידול. הקלאו האדום נקרא לעיתים "שעון ההרים" בגלל שהוא קורא בדרך כלל בצהריים.
לקסיס נקסיס
לקסיס נקסיס (אנגלית: LexisNexis) היא חברה המאפשרת חיפוש במאגרי נתונים אלקטרוניים של פסקי דין, עיתונות ומידע כלכלי. בשנת 1994 החברה נרכשה על ידי חברת ריד אלסווייר ובשנות האלפיים, פועלת כחטיבה בתוכה.
החברה מאפשרת גישה וחיפוש ביותר משלושה מיליארד מסמכים מסוגים שונים, בהם קובצי חוקים ופסקי דין של מערכת המשפט האמריקאית, אלפי מהדורות יומיות של עיתונים וכן מידע כלכלי ממקורות שונים. כמו כן במאגרי החברה מידע ממערכת המשפט הצרפתית, האוסטרלית, הקנדית, הדרום אפריקאית והבריטית.
במאגר Nexis ישנה אפשרות לחיפוש ביותר מ-20,000 עיתונים, מקורות חדשות, רשומות ציבוריות ומאגרי מידע אחרים.
לקסיס נקסיס מיוצגת בישראל על ידי חברת ארד-אופיר בע"מ.
אירה ויגדורצ'יק
אירה ויגדורצ'יק (נולדה ב-8 במרץ 1964). מאמנת נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, לשעבר, בין השנים 2006–2016, 2017–2021. מאמנת נבחרת רוסיה בהתעמלות אומנותית קבוצתית בין השנים 2023-2021. מאמנת ראשית במועדון עירוני להתעמלות חולון, החל משנת 1988.
קריירה מקצועית
ויגדורצ'יק עוסקת באימון התעמלות אמנותית כ-35 שנה, ונחשבת מומחית בתחומה.
לדבריה, ילדותה ברוסיה המסוגרת והאנטישמית גרמה לה להבליט את יהדותה לאחר עלייתה ארצה, ולשאוף להגיע להישגים בתחום הספורט עבור מדינת ישראל.
בשנת 1988, ייסדה ויגדורצ׳יק את מועדון עירוני חולון, המונה כ-300 מתעמלות ברמות שונות, וכלל עשרות מתעמלות שייצגו את מדינת ישראל באליפויות עולם ואליפויות אירופה, ביניהן איילת זוסמן, עדי שטרום, קרן קסטנבאום, מורן שאשא, ליטל מרון וליטל באומוול. המועדון ייסד בישראל את גרנד פרי חולון ואת גרנד פרי אילת, ואירח את אליפות אירופה בהתעמלות אומנותית בשנת 2016.
מתוך מועדון עירוני חולון להתעמלות אומנותית, ישנן 6 מתאמנות שהגיעו לגמר אולימפי. באולימפיידת בייג׳ינג ב-2008, הגיעו במקצה הקבוצתי רחלי ויגדורצ׳יק, מריה סבנקוב, ורוניקה ויטנברג ואלונה דבורניצ׳נקו. לגמר באולימפיידת טוקיו ב-2020 הגיעה אופיר דיין למקצה הקבוצתי. כמו כן, תחת אימונה והנחייתה של ויגדורצ׳יק, הגיעה אירה ריסינזון, המתעמלת הראשונה במדינת ישראל שזכתה במדליות באליפויות אירופה ואליפויות עולם, לגמר האולימפי באולימפיידת בייג׳ינג ב-2008.
בשנת 1994, יצאה נבחרת ישראל, על בסיס המועדונים עירוני חולון והפועל ראשון לתחרות קבוצתית ראשונה בהתעמלות אומנותית ג׳וניור בסלוניקי יוון. בשנת 1997, בפעם הראשונה במדינת ישראל, יצאה נבחרת ישראל בוגרות, על בסיס מועדון עירוני חולון, לאליפות אירופה ביוון, וסיימו במקום השמיני בגמר התחרות.
בשנת 2006, התמנתה ויגדורצ׳יק למאמנת ראשית של נבחרת ישראל בוגרות, וכבר באותה שנה הגיעה הנבחרת לגמר אליפות אירופה במקצה קבוצתי, בתחרות שנערכה במוסקבה, רוסיה. בשנת 2007, באליפות העולם שהתקיימה בפטרס, יוון, הגיעה הנבחרת בהשתתפות ויגדורצ׳יק, סבנקוב, ויטנברג, דבורניצ׳נקו ופיסצקי לגמר במקום השישי, והעפילה לראשונה לאולימפיידה.
אולימפיאדות
בנובמבר 2021 עברה למוסקבה לאמן את נבחרת רוסיה לקראת לאולימפיאדת פריז 2024. במאי 2023, חזרה ויגדורצ׳יק לישראל, ובימים אלה היא מאמנת באגודת עירוני חולון ומעבירה מאסטר-קלאס בארץ ובעולם והרצאות בתחומי מצוינות, איתור ופיתוח כישרונות, תפקוד במצבי לחץ, התמודדות עם כישלון וכן את סיפורה האישי.
שערוריות במהלך הקריירה
לאורך תקופת אימונה הרבתה ויגדורצ'קי להתנסח באופן שנוי במחלוקת, ועוררה כותרות רבות בתקשורת בשל התבטאויותיה וגישותיה למתאמנות.
לפני המשחקים האולימפיים בריו 2016 פורסם כי ויגדורצ'יק בעטה באחת מחברות הנבחרת והסערה אף העמידה בספק את נסיעתה לאולימפיאדה. ויגדורצ'יק טענה כי מדובר בקנוניה שנועדה לאפשר למאמנת אחרת לצאת במקומה לאולימפיאדה. בעקבות המקרה הוקמה ועדה שלא מצאה דופי בהתנהלותה של ויגדורצ׳יק, ובסופו של דבר היא טסה עם המשלחת לברזיל.
בספטמבר 2016 לאחר תום האולימפיאדה, הסתיים חוזה ההעסקה שלה. במרץ 2017, היא שוב מונתה לתפקיד מאמנת הנבחרת. חודשים לאחר מינויה החלו ניסיונות להדיחה. ויגדורצ'יק טענה כי מדובר בניסיון פוליטי, והחל מאבק בינה ויו"ר האיגוד רז פלד. המאבקים נמשכו חודשים רבים וכללו שימוע שנערך לויגדורצ'יק ובהחלטה של 7 נגד 6 להדיחה. ויגדורצ'יק פנתה לבית הדין לעבודה בתביעה לבטל את פיטוריה ולתת סעד זמני נגד הפיטורים. לאחר שבקשתה נדחתה ערערה ויגדורצ'יק לבית הדין הארצי לעבודה בירושלים, וב-1 במרץ 2018 קבע הרכב של חמישה שופטים כי נפלו ליקויים משמעותיים בפיטוריה, והיא הוחזרה בצו בית משפט לאימון נבחרת ישראל עד להכרעה בתיק. במקביל כונסה אספה כללית של איגוד ההתעמלות ובה הוחלט על הדחתו של פלד מתפקידו ומהנהלת איגוד ההתעמלות.
כחודש לפני הופעת המשלחת במשחקים האולימפיים בטוקיו 2021, נחשפה קלטת אשר ממנה עולה כי היא לכאורה ניסתה לחבל בסיכויי נציגת ישראל לזכות במדליה בתחרות האישית. הנהלת האיגוד החליטה עקב הסמיכות הגדולה למשחקים האולימפיים לטפל בנושא רק לאחר תום המשחקים. ויגדורצ'יק לא הכחישה את הדברים אך כינתה אותם פייק ניוז.
דמותה בתרבות הפופולרית
דמותה שימשה כבסיס לסדרת מערכונים בסדרה "אנחנו במפה" של שלישיית מה קשור. הסדרה הציגה מאמנת קשוחה של נבחרת התעמלות אומנותית בשם זינה. ויגדורצ'יק זעמה על הגחכת דמותה וטענה כי הדמות מציגה אותה ואת יתר מאמני הנבחרת כאכזריים, וכי היא שוקלת לתבוע את יוצרי הסדרה על הוצאת לשון הרע.
חיים אישיים
ויגדורצ'יק התגוררה במוסקבה עד עלייתה לישראל ב-1979. היא הייתה נשואה לאייזיק ויגדורצ'יק ולהם 3 ילדים. בשנת 2017 התגרשה וכיום היא מתגוררת עם בן זוגה אילן אזבי. בתה רחלי ויגדורצ'יק היא מתעמלת ומאמנת התעמלות אמנותית. ויגדורצ׳יק בוגרת מכון וינגייט לחינוך גופני מחזור 88׳.
וילמוש קוהוט
וילמוש קוהוט (בהונגרית: Vilmos Kohut; 17 ביולי 1906 – 18 בפברואר 1986) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
קוהוט נולד ב-17 ביולי 1906 בבודפשט שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אותם הימים. הוא התחיל את הקריירה בפרנצווארוש שם שיחק באופן קבוע בעמדת הכנף השמאלי מעונת 1926/27, אז עוד שיחק לצד אגדת הכדורגל מהונגריה, אימרה שלוסר. באותה עונה זכה עימה בליגה ובגביע ההונגרי וכך גם בעונה אחר כך. ב-1928 זכה במתכונת השנייה של גביע מיטרופה, כשהוא כובש צמד בשני משחקי הגמר נגד ראפיד וינה. ב-1932 זכה בליגה מבלי שקבוצתו הפסידה שום משחק באותה עונה לפני שעבר למרסיי הצרפתית שנה אחר כך. ווילי קוהוט, כך כונה שם, הפך במהרה לאחד הכובשים הראשונים בקבוצה. הוא זכה עימה פעמיים בגביע הצרפתי בשנים 1935 ו-1938 כשבשני הגמרים כבש שער אחד נגד סטאד רן ומץ בהתאמה. ב-1937 הם זכו בתואר האליפות. ב-1938 שב לנבחרת הונגריה לגביע העולם שנערך באותה שנה על אדמת צרפת. הוא כבש בניצחון 0–6 על הולנד המזרחית ההולנדית אך לא שותף במשחק הגמר בו נבחרתו הפסידה לאיטליה 4–2. את עונת 1939/40 שיחק בנים שאז חולקה לשחק בליגה האזורית של דרום-מזרח צרפת עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הסרט הערבי של יום שישי
מדי ערב שבת שידרה הטלוויזיה הישראלית (לימים הערוץ הראשון) סרט קולנוע מצרי, ומשבצת שידור זו זכתה לפופולריות ניכרת וחוצת-מגזרים.
היסטוריה ומאפיינים
שידורי הסרט הערבי החלו עם השקת השידורים הסדירים של הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968 – כשנה לאחר מלחמת ששת הימים, שבה נלחמה ישראל בשלוש מארבע שכנותיה הערביות – ונמשכו לאורך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים, בתקופה שהעולם הערבי בכללותו נחשב בישראל כאויב (ומצדו גילה יחס עוין כלפי המדינה היהודית) ואלמנטים מתרבויות ערב נחשבו ככלל (ובוודאי בזרם המרכזי) כנחותים ודחויים. חרף זאת, רצועה זו זכתה לפופולריות רבה בקרב כל הקבוצות בישראל, והצפייה בסרט הערבי הפכה למעין טקס משפחתי קבוע, מדורת שבט. עם זאת, היחס אליה היה כאל תופעה פולקלוריסטית שאין לקחת ברצינות רבה. שידורי סרטי הקולנוע הערביים, מדי שבוע בערב שבת, נמשכו כשלושה עשורים. ב-1974 נוספו לסרטים כתוביות בעברית.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הוחלט ברשות השידור להעביר את שידור הסרט הערבי מהבמה המרכזית של ערוץ 1 לערוץ צדדי יותר, ערוץ 33, בו שודרו עד לסגירת רשות השידור ופתיחתו של תאגיד השידור הישראלי ב-15 במאי 2017 סרטים מצריים משנות ה-40 של המאה ה-20 ועד לשנות האלפיים אך לפי בקשה מיוחדת שידורי הסרט הערבי חזרו לשדר גם בערוץ מַכַּאן 33 (בערבית) של תאגיד השידור הישראלי, הפעם הסרט משודר ביום שבת בצהריים.
מחקר
בשנת 2015 יצא סרט דוקומנטרי של אייל שגיא ביזאווי ושרה צפרוני בשם "סרט ערבית", המתאר את התופעה.
קישורים חיצוניים
בתרבות:
דיוויזיית השדה השישית של הלופטוואפה
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-6 (בגרמנית: 6. Luftwaffen-Feld-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה תוך שימוש בצוות קרקע עודף של הלופטוואפה ושירתה בחזית המזרחית מסוף 1942 עד יוני 1944, אז הושמדה במהלך מבצע בגרטיון.
היסטוריה
בנובמבר 1943 הועברה האחריות על הדיוויזיה לידי הצבא ושמה שונה לדיוויזיית השדה השישית (L). גדודי היגר שלה הפכו לרגימנטים היגר ה-52, ה-53 וה-54. בתחילת השנה שלאחר מכן, היא קיבלה חלק מהצוות שנותר בחיים של דיוויזיית השדה השלישית (L), שזה עתה פורקה. בקיץ 1944, דיוויזיית השדה הרביעית (L) עדיין הגנה על ויטבסק כחלק מהקורפוס ה-53 בארמיית הפאנצר השלישית. כשהצבא האדום החל במתקפת ויטבסק-אורשה במהלך מבצע בגרטיון ב-22 ביוני 1944, הוקף הקורפוס תוך ימים. הדיוויזיה כותרה בוויטבסק ולאחר מכן הושמדה כשמפקדה, הגנרל רודולף פסל, נהרג בפעולה.
נמל התעופה הבין-לאומי דון מואנג
נמל התעופה הבין-לאומי דון מואנג (בתאית: ท่าอากาศยานดอนเมือง) הוא נמל תעופה בעיר בנגקוק, בירת תאילנד. הוא נמל התעופה הישן של העיר ואחד משני נמלי תעופה המשרתים אותה (האחר הוא נמל התעופה סוברנהומי). בשנת 2017 עברו בו 38,299,757 נוסעים במסגרת 256,760 תנועות מטוסים.
תולדות נמל התעופה
נמל התעופה הוא מנמלי התעופה הישנים ביותר בעולם, ונמל התעופה הישן ביותר באסיה שעודו פעיל. היה זה שדה התעופה השני שהוקם בתאילנד, כאשר נפתח כבסיס של חיל האוויר התאי ב-27 במרץ 1914. הוא החל לשמש כנמל לטיסות אזרחיות בשנת 1924.
בשנת 1933 התנהלו בשטח הנמל קרבות בין כוחות הממשלה לבין מורדים במסגרת מרד בווורדט (Boworadet Rebellion). לאחר כיבוש תאילנד על ידי יפן במלחמת העולם השנייה שימש השדה את היפנים והוא הותקף מספר פעמים על ידי מטוסי בעלות הברית. במהלך מלחמת וייטנאם שימש השדה כבסיס מרכזי של חיל האוויר של ארצות הברית.
בשיא פעילותו כנמל התעופה העיקרי של בנגקוק ושל תאילנד עברו בנמל 38 מיליון נוסעים ו-700 אלף טונות מטען בשנה במסגרת 160 אלף תנועות מטוסים (2004). הוא דורג אז כנמל התעופה השני באסיה וה-14 בעולם כולו מבחינת מספר הנוסעים שעברו בו.
ב-27 בספטמבר 2006, בעקבות פתיחתו של נמל התעופה החדש סוברנהומי, חדל נמל התעופה לפעול בכוונה לסוגרו כליל. למרות זאת הוא שב ונפתח ב-27 במרץ 2007 לשימוש מטוסים בטיסות פנים ארציות. הביאו לכך לחצים מצד חברות תעופה - במיוחד חברות טיסות מוזלות - להפעילו מחדש, נוכח אגרות השימוש היקרות יותר בנמל התעופה החדש ובעיות בטיחות שהתגלו במסלוליו. בעת בה לא היה פעיל, בסמוך לטרמינל בנמל עמדו מטוסים שיצאו מכלל שימוש, והיו בתהליך פירוק.
נמל התעופה הושבת למספר חודשים בעקבות נזק שנגרם לו בהצפות הנרחבות בתאילנד בחורף 2011-2012.
ב-16 במרץ 2012 הורתה ממשלת תאילנד לכל חברות השכר וחברות התעופה הזולה להעתיק את פעילותן מנמל סוברנהומי לנמל דון מואנג. בכך נקבע המשך פעילותו התמידי ובוטלה הכוונה לשרת את מטרופולין בנגקוק באמצעות נמל סוברנהומי בלבד. הביאה לכך העובדה שסוברנהומי תוכנן לקיבולת של 45 מיליון נוסעים, אך כבר ב-2011 עברו דרכו 48 מיליון, והוברר שיש להקל על העומס עליו.
כיום עוברות דרך הנמל טיסות פנים ארציות אך גם טיסות בינלאומיות ליעדים שונים במדינות דרום-מזרח אסיה ומהם. הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי עבור החברות תאי אייר אסיה, נוק אייר ותאי ליון אייר.
מבנה נמל התעופה
נמל התעופה שוכן בצפונה של בנגקוק, בגובה של שלושה מטרים מעל פני הים.
בנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים (03L/21R ו-03R/21L) באורך של 3,700 ו-3,500 מטרים, בהתאמה. ממערב ובמקביל להם ניצבים בשורה בנייני הטרמינלים.
בשדה התעופה שלושה טרמינלים. טרמינלים 1 ו-2 שימשו בעבר לטיסות בינלאומיות וטרמינל 3 שירת טיסות פנים-ארציות.
כיום, טרמינל 1 מטפל בטיסות בינלאומיות בעוד טרמינל 2 (שנפתח מחדש בשנת 2014 לאחר שיפוצים) מטפל בטיסות פנים.
נמל התעופה מחובר למרכז בנגקוק באמצעות כביש מהיר, קווי אוטובוסים וקו רכבת.
תאונות
בין השנים 1976 עד 2001 אירעו בנמל ובסביבתו שש תאונות מטוסים, שבהן נספו 174 אנשים. באירוע החמור ביותר, ב-9 בספטמבר 1988, התרסקה טיסה 831 של וייטנאם אייר בעת גישה לנחיתה בנמל. 76 מבין 90 יושבי המטוס נספו.
זכויות להט"ב בליכטנשטיין
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בליכטנשטיין מתמודדים עם אתגרים משפטיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית היא חוקית מאז 1989, בעוד גיל הסכמה (14) בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הושווה מאז 2001, אך זוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים במשותף ולהינשא כגון תושבים הטרוסקסואלים. עם זאת, מאז 2011 ישנה הכרה בשותפות רשומה בין זוגות חד מיניים, ואימוץ חורג מאז יוני 2021.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית ברחבי ליכטנשטיין בשנת 1989 על ידי הסרת סעיפים 129 ו-130 לחוק הפלילי, אם כי גיל ההסכמה לא הושווה לזוגות הטרוסקסואלים (14) עד 2001.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
בשנת 2001 החלה הרשימה החופשית, אחת משלוש המפלגות הפוליטיות במדינה, לעבוד על טיוטה לחוק שותפות חד מינית. העיתון התקבל על ידי הלנדטאג ונמסר לממשלת ליכטנשטיין. הצעת חוק השותפות הרשומה נדחתה על ידי הפרלמנט בקיץ 2003. הצעה חדשה של הרשימה החופשית אומצה על ידי הלנדטאג ברוב של 19 קולות בעד מול 6 מתנגדים ב-24 באוקטובר 2007. שרת המשפטים אורליה פריק הציגה את טיוטת הצעת החוק עבור השותפות הרשומה באפריל 2010. ב-23 בנובמבר אישרה הממשלה את הנוסח הסופי של הצעת החוק. ב-16 בדצמבר 2010 אושר על ידי הלנדטאג בקריאה ראשונה, ועבר את הקריאה השנייה שלו ב-16 במרץ ופורסם ב-21 במרץ 2011. הארגון השמרני "Vox Populi" הודיע על כוונתו לכפות משאל עם בעניין. על פי החוקה, לארגון היו כ-30 יום לאסוף לפחות 1,000 חתימות עבור כך. משאל העם נערך ב-17 וב-19 ביוני 2011. בסיומו, נקבע כי רוב של 68.8% מהמצביעים אישרו את החוק, שנכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2011.
החל מ-1 בינואר 2017 שותפים רשומים רשאים לרשום "שם" משותף כשווה ערך ל-"שם משפחה" של זוגות נשואים. סקר שנערך באותה שנה על ידי "Liechtensteiner Vaterland" מצא תמיכת רוב בהכשרתם של נישואים חד מיניים בליכטנשטיין, בשיעור של 69%.
בשנת 2018, זוג הומוסקסואלים הגיש תביעה לבית המשפט בטענה שאיסור הכרה בנישואים חד מיניים בליכטנשטיין הוא הפרה של האמנה האירופית לזכויות אדם וחוקת ליכטנשטיין. למרות שבית משפט של הערכאה הראשונה פסק תחילה עבור בני הזוג, בית המשפט המדיני (StGH) קבע בספטמבר 2019 כי איסור נישואים חד מיניים אינו מנוגד לחוקה. עם זאת, בית המשפט הגיע למסקנה כי מספר הוראות של חוק השותפות משנת 2011 הן מפלות, במיוחד הוראותיו האוסרות על שותפים אזרחיים לאמץ את ילדיהם החורגים (מה שידוע כאימוץ חורג).
הורות ואימוץ
רווקים ללא קשר לנטייה מינית רשאים לאמץ בליכטנשטיין, אם כי אין הכרה באימוץ משותף על ידי זוגות חד מיניים. בספטמבר 2019, הורה בית המשפט החוקתי לממשלת ליכטנשטיין לבדוק התרות אימוץ ילדים חורגים עבור שותפים אזרחיים. מאז יוני 2021, ישנה הכרה באימוץ חורג על ידי זוגות חד מיניים.
הגנות מפני אפליה
ב-22 בפברואר 2005, בעקבות ארגון מחדש של המחלקה, הוטל על המחלקה לשוויון הזדמנויות לכלול אפליה על רקע נטייה מינית בתחום אחריותה.
חוק התקשורת שנחקק באוקטובר 2005, מצהיר כי תוכן תקשורתי ייחשב בלתי חוקי אם הוא מסית או תומך באפליה על רקע גזעי או אתני, מין, דת, גיל, מוגבלות או נטייה מינית.
תרומת דם
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) בליכטנשטיין נאסרים לתרום דם נכון לשנת 2021.
תנאי חיים
ארגון הלהט"ב הליכטנשטייני, "Flay", נוסד ב-1998, ומארגן פעילויות חברתיות באזור המשולש בין ליכטנשטיין, פורארלברג ועמק הריין השווייצרי.
פרטיות וזכויות הפרט נחשבות כנכסי יסוד של החברה בליכטנשטיין. אפליה גלויה וציבורית נגד להט"ב נדירה ביותר וכמעט לחלוטין בלתי נשמעת אם בכלל. למרות המוניטין של ליכטנשטיין כאומה קתולית שמרנית, היחס לזוגות חד מיניים ותושבי להט"ב דומה מאד להטרוסקסואלים והם נהנים מקבלה רחבה. לעיתים קרובות ליכטנשטיין מוצגת כ-"משפחה ענקית שבה כולם מכירים את כולם ומתעסקים בעניינים שלהם עם מעט התערבות מאחרים". בין היתר בשל האוכלוסייה המצומצמת, אין ברים או מקומות ספציפיים לתושבי להט"ב.
ויליאם סטראנג
יצירה
הוא עבד בטכניקות רבות: תחריט, נקודה יבשה, מצוטינט, חריטת בור, ליטוגרפיה וחיתוך עץ. הוא חתך תחריט עץ גדול של ״אדם חורש״, שפורסם מאוחר יותר על ידי האגודה לאמנות לבתי ספר. קטלוג שהופק באופן פרטי של עבודתו החרוטה הכיל יותר משלוש מאות פריטים. בין יצירותיו המוקדמות יותר היו "ג'רום הקדוש", "אישה שוטפת את רגליה", "דוכן ספרים ישן עם גבר שמדליק את המקטרת שלו", ו"ראשה של איכרה" - חרוט על מצוטינט. לוחות מאוחרים יותר כמו רעב, וצבא הישועה היו גם חשובים.
כמה מהתחריטים הטובים ביותר שלו נעשו כסדרות - אחת המוקדמות, "המאיירות" של המשורר ויליאם ניקולסון, "הבלדה על תוף אקן", יוצאת דופן בביצוע ברור ועדין בגוונים, מראה מיומנות ועוצמה רבה בשימוש בחומרים וברישום חזק. סדרה נוספת שזכתה לשבחים הייתה "התקדמות הצליין", שחשפה הזדהות עמוקה עם תורתו של ג'ון בוניאן. איורים לספר של סמואל טיילור קולרידג' ו"אלגוריית המוות" של סטראנג עצמו היו נושאים מתאימים לדמיון של האמן. גם כמה מסיפוריו של רודיארד קיפלינג אוירו על ידו. דמותו של קיפלינג הייתה אחת מלוחות הדיוקן המוצלחים ביותר שלו. דיוקנאות חרוטים אחרים כללו את אלה של ארנסט סישל ושל חברו ג'וזף בנוול קלארק, שעמו סטראנג שיתף פעולה באיור "ההיסטוריה של לוסיאן" (1894), "הברון מינכהאוזן" (1895) ו"סינבאד המלח" ו"עלי באבא" (1896).
תומאס הרדי, סר הנרי ניובולט ונכבדים אחרים ישבו גם הם לפני סטראנג.
ציור
סטראנג ייצר ציורים רבים, דיוקנאות, דמויות עירום, קבוצות של איכרים, שהוצגו באקדמיה המלכותית, בחברה הבינלאומית ובמספר תערוכות גרמניות. הוא צייר סדרה דקורטיבית של סצנות מסיפורם של "אדם וחוה" עבור ספרייתו של בעל אדמות וולברהמפטון בשם הודסון; הם הוצגו בתערוכת וויטצ'פאל בשנת 1910.
הוא צייר נופים, בעיקר קטנים בגודלם. בשנים מאוחרות יותר הוא פיתח סגנון של רישום בגיר אדום ושחור, על נייר מוברש. השיטה שלו מעניקה איכויות של דוגמה עדינה ומרקם מעודן והדרגתי הדומה לרישומי הנס הולביין הצעיר.
הוא צייר דיוקנאות בדרך הזאת עבור הספרייה המלכותית בטירת וינדזור. בשנת 1902 פרש סטראנג מהאגודה המלכותית של ציירים-חרטים, כמחאה נגד הכללה בתערוכות שלה, רפרודוקציות חרוטות או חריטות של צילומים.
עבודתו הוצגה לאחר מכן בעיקר בתערוכות של האקדמיה המלכותית, אגודת השנים-עשר והחברה הבינלאומית, אליה נבחר בשנת 1905. סטראנג נבחר גם כחרט עמית של האקדמיה המלכותית כאשר התואר הזה התחדש ב-1906. ויליאם סטראנג היה מאסטר של גילדת פועלי האמנות ב-1907, שם ניתן לראות את דיוקנו.
הוא נקבר בבית הקברות קנסל גרין, לונדון.
משפחה
ב-1885 התחתן ויליאם סטראנג עם אגנס מקסיימון רוג'רסון (נפטרה ב-1933), אף היא מדמברטון. נולדו להם ארבעה בנים ובת אחת. בניהם איאן סטראנג (1886–1952) ודייוויד סטראנג (1887–1967) היו שניהם אמנים. לוויליאם הייתה לפחות נכדה אחת, ג'ואן סטראנג, שנולדה מנישואיו קצרי המועד של דייוויד לסופרן האנגלית דורה לאבט.
בשנת 1955 דייוויד סטראנג נתן חלק הארי של התחריטים של ויליאם סטראנג לגלריה הלאומית של סקוטלנד, ולרבים מהם רשם הערות לצורך הבהרת הנושא.
מרי אנדרסון
ראשית חייה
מרי אנדרסון נולדה בגרין קאונטי, אלבמה, עם תחילת תקופת השיקום של ארצות הברית בשנת 1866. בשנת 1889 היא עברה עם אמה האלמנה ואחותה לעיר הפורחת ברמינגהאם, אלבמה. היא בנתה את דירות פיירמונט בשדרת היילנד זמן קצר לאחר שהשתקעה. בשנת 1893 עברה מרי אנדרסון מערבה לפרזנו, קליפורניה עד 1898, שם היא הפעילה חוות בקר וכרם.
המצאת מגב השמשה
בביקור בניו-יורק בחורף 1902, ברכבת חשמלית ביום צונן, היא הבחינה שנהג הרכבת החשמלית נסע עם שני הפתחים של החלון הקדמי פתוחים עקב קושי בשמירה על החלון הקדמי נקי משלג מימי. כשחזרה לאלבמה היא שכרה את שירותיו של מעצב עבור עיצוב מכשיר המופעל ביד כדי לשמור על השמשה הקדמית ברורה ושכרה חברה מקומית שתייצר מודל עובד המוכן לשיווק. היא הגישה בקשה, וב-1903 הוענק לה פטנט ל-17 שנים עבור מגב שמשה. המכשיר שלה כלל מנוף בתוך הרכב ששלט על להב גומי בצד החיצוני של השמשה הקדמית. המנוף מופעל כדי לגרום לזרוע לנוע קדימה ואחורה על השמשה הקדמית. למנוף חוברה משקולת שמטרה להוות התנגדות אשר תבטיח שיתקיים מגע בין המגב לבין החלון. מכשירים דומים נעשו מוקדם יותר, אבל מכשירה של אנדרסון היה הראשון להיות יעיל. ב -1905 אנדרסון ניסתה למכור את הזכויות להמצאתה באמצעות חברה קנדית ידועה, אך הם דחו את בקשתה ואמרו "אנחנו לא רואים בזה ערך מסחרי שיצדיק את ההתחייבות שלנו". לאחר סיום תוקפו של הפטנט בשנת 1920 ועסקי ייצור הרכב אשר גדלו באופן אקספוננציאלי, מגבי השמשה הקדמית אשר מבוססים על העיצוב הבסיסי של אנדרסון הפכו לציוד סטנדרטי. בשנת 1922, קדילאק הפכה ליצרנית הרכב הראשונה שאימצה אותם כציוד סטנדרטי.
אחרית ימיה
אנדרסון התגוררה בבירמינגהם, שם המשיכה לנהל את דירות פיירמונט עד למותה בגיל 87. במותה, אנדרסון הייתה החברה הוותיקה ביותר של הכנסייה הפרסביטריאנית של דרום היילנד. היא מתה בבית הקיץ שלה במונטיגל, טנסי. הלוויה שלה נערכה בדרום היילנד והיא נקברה בבית הקברות אלמווד.
מורשת
בשנת 2011 היא נכנסה להיכל התהילה הלאומי לממציאים.
פלאוטילה נלי
פלאוטילה נלי (באיטלקית: Plautilla Nelli; 1524, פירנצה – 1588, פירנצה), הייתה נזירה ציירת, הציירת הידועה הראשונה בפירנצה.
רקע
נשים אמניות היו נדירות ביותר בתקופת הרנסאנס. ההכשרה של אמנים באותה תקופה הייתה כשוליות בסדנאות. אבל לפי מנהגי התקופה נשים לא יכלו להתקבל לסדנאות אלו, משום שהדבר היה עלול לפגוע בצניעותן. לעומת זאת דווקא מנזרי הנשים של אותה תקופה, בהיותם קהילות נשים סגורות, "מוגנות מהסכנות לתומתן", אפשרו לנשים התפתחות בתחום היצירה הן בספרות והן באמנות הפלסטית . המנזר שאליו השתייכה פלאוטינלה נוהל על ידי נזירים דומיניקנים ובראשם ג'ירולמו סבונרולה. סבונרולה קידם את הרעיון של ציור יצירות דתיות על ידי נשים וכך הפך המנזר למרכז של נזירות-ציירות. ג'ורג'ו וזארי בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" מציין כציירות נזירות, בנוסף לפלאוטינלה, את אנטוניה אוצ'לו (בתו של הצייר פאולו אוצ'לו. הנזיר הדומיניקני סרפינו רצי בספרו על אותו מנזר הזכיר עוד  נזירות-ציירות שפעלו שם: אגטה טרבלסי, דיוניסיה ניקוליני, פרודנצה קמבי, מרינה רוג'ירי  ומריה אנגליקה רצי.
קורות חייה
נולדה בסוף שנת 1524 למשפחה פלורנטינית אמידה. היא הוטבלה ב-29 בינואר 1529 בשם פוליסנה מרגריטה (Pulisena Margherita). אביה, פיירו דה לוקה נלי, היה סוחר אריגים.
כשהייתה נערה נפטרה אמא ואביה נישא בשנית. לאחר מכן, בגיל 14, הפכה לנזירה ושינתה את שמה לפלאוטילה. היא הצטרפה למנזר הדומיניקני ע"ש סנטה קתרינה מסיינה. במהלך חייה אף שימשה שלוש פעמים בתפקיד אם המנזר.
במנזר פיתחה את כישרון הציור שלה. היא גם הקימה סדנה שאיפשרה לנזירות נוספות להכשיר עצמן כציירות. העבודות שלה ושל תלמידות הסדנה היו פופולריות מאוד בפירנצה וההכנסות ממכירתן תרמו לקיום המנזר.
פלאוטילה נשארה במנזר עד מותה ב-1588.
יצירתה
פלאוטינלה הייתה יוצרת פורייה מאוד, ציירה מיניאטורות וגם תמונות גדולות ממדים, כולן יצירות דתיות.
כבר וזארי ציין שבציורים שלה מורגשת העובדה שפלאוטילה לא הייתה חשופה לדמויות של גברים, לדעתו לשליחים ב"סעודה האחרונה" שלה היו תווי פנים נשיים. מאידך במחקר החדש מציינים את ההקפדה על הפרטים, למשל בפרטי מזון ב"סעודה האחרונה", ורואים בכך ייחוד של הציור הנשי.
גילויה מחדש
למרות שפלאוטילה מוזכרת בספרו של וזארי, לא היה בה עניין במשך הדורות.
רק ב–25 השנים האחרונות נעשו מאמצים לאיתור ולזיהוי יצירותיה ולמחקר ארכיוני על תולדותיה. כחלק ממאמץ זה שוחזרו 20 תמונות שלה. השיא של מאמץ זה הייתה תערוכה מוקדשת לפלאוטילה נלי שהתקיימה בגלריית אופיצי בשנת 2017.
אמנון רכטר
אמנון רכטר (נולד ב-1 בספטמבר 1958) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
רכטר נולד לשחקנית חנה מרון, כלת פרס ישראל, ולאדריכל חתן פרס ישראל יעקב רכטר בתל אביב בשנת 1958. את הכשרתו כאדריכל קיבל בלונדון ב-Architectural Association School of Architecture. כבר בעת לימודיו, השתלב בעבודת המשרד והשתתף בתכנון בית המשפט בעכו שבנייתו הושלמה ב-1994. באותה שנה, עם תום לימודיו שב לישראל והצטרף כשותף למשרדו של אביו. הפרויקט המשמעותי הראשון בו עסק עם הצטרפותו למשרד היה המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ועם פטירת אביו בשנת 2001, המשיך בהובלת המשרד. כיום ממוקם המשרד בכיכר אתרים שבתכנונה השתתף אביו.
רכטר גרוש ואב לתאומים, בן ובת ומתגורר בתל אביב.
מנחם לוי
מנחם לוי (נולד ב-כ"א בתשרי ה'תשט"ו, 18 באוקטובר 1955) הוא שחקן, מחזאי, ומשורר ישראלי. מקים, מפיק ומחזאי תיאטרון האודיו אבות האומה.
נשוי ואב לשמונה, מתגורר בנריה.
ביוגרפיה
נולד וגדל בחיפה כבן בכור להורים שעלו מפולין ב-1936. אביו בנה מפעל לציוד בניין במפרץ חיפה. על ילדותו סיפר:
בשנת ה'תשס"ד, במסגרת תחרות פרסים בנושא "עיבוד דרמטי לאגדות ישראל", קיבל פרס ממחלקת התרבות של מפעל הפיס עבור כתיבת המחזה "הונא – הטרגדיה של בן ראש הגולה מבבל".
תאי סמייל
תאי סמייל אייר (בתאית: การบินไทยสมายล์, באנגלית: Thai Smile) היא חברה לטיסות חסך תאילנדית המופעלת על ידי תאי איירווייז אינטרנשיונל ובסיסה בנמל התעופה בנגקוק סוברנהומי. החברה החלה את פעילותה ביולי 2012. החברה מפעילה טיסות ליעדים כגון מקאו, צ'יאנג מאי, קראבי, פוקט ועוד.
מנחם לוי
ביוגרפיה
בשנת ה'תשע"ד זכה במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר שערכו המתנ"ס והספרייה האזורית מטה בנימין.
תאי סמייל
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
מחלקות בטיסות החברה
מטוסי החברה יהיו בעלי מחלקה אחת בלבד (תיירים) וב-5 השורות הראשונות (30 מושבים) יהיה מרווח גדול יותר לרגליים (מיועד לנוסעי "סמייל פלוס") ותחולק להם ארוחה קלה, חטיף ושתייה. שאר נוסעי המטוס מקבלים חטיף ובקבוק אחד של שתייה. בנוסף תציע החברה שירות הנקרא "סמייל קפה", שבו יהיה ניתן לרכוש ארוחה חמה, חטיפים ושתייה.
מנחם לוי
ביוגרפיה
עסק שנים רבות בחינוך ובלימוד מקצועות היהדות והדרמה במסגרת בתי ספר.
בתיאטרון
בזירה הבין-תחומית: ב-2002 שיחק במופע "מאמרות" שביים אבי אשרף.
בתיאטרון תאיר: ב-2000 כתב את ההצגה "בדרך למעלה" שביים גלעד אלפסי. ב-2002 כתב את ההצגה "אמצע השמיים" שביים גלעד אלפסי. ב-2003 עלה המחזה "הקושאן" שכתב מנחם לוי וביים דביר שרייבר. ב-2004 שיחק בהצגה "מגדל בבל" שכתב וביים גלעד אלפסי. ב-2006 עלה המחזה "לחם של אמונה" שכתב לוי.
תיאטרון אודיו אבות האומה
בשנת 1997 הקים לוי תיאטרון אודיו בשם "אבות האומה" המפיק מחזות אודיו העוסקים בדמויות מן ההיסטוריה היהודית. הרעיון להקמת התיאטרון נולד מתוך הצורך להיפגש עם "שבעת הרועים": אברהם, יצחק, יעקב, יוסף, משה, אהרון ודוד שבנו בעם ישראל קומות רוחניות, וכל אחד הוסיף נדבך נוסף בתכונות הנפש שהושרשו בבנים.
התפיסה שהביאה להקמת התיאטרון היא שבתסכיתים יש יתרון אמנותי ופוטנציאל רב להתפתחות הדמיון. כמו כן עבודת השחקן על הדמות מתבטאת רק באמצעות הקול ולכן נדרש דיוק והבאת רגש רב.
פעילות התיאטרון זכתה להסכמות ועידוד של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שכתב שהמחזות בהפקת התיאטרון "מחדירים אהבת תורה ויראת שמיים", ושל הרב שלמה אבינר שכתב שהם "ערוכים מתוך נאמנות למדרשי חז"ל, מלאים ביראת שמיים בצירוף כישרון אמנותי גדול".
לוי הוא מחזאי הבית של התיאטרון, ובמאי הבית האחראי על בימוי קולות השחקנים הוא יואל פריימן (דרורי).
שבעה רועים
סדרת מחזות האודיו "שבעה רועים", מציגה בצורה חיה ומלמדת את סיפור חייהם ופועלם של אבות האומה. הסדרה מתמקדת בשלבי הילדות וההתבגרות של כל אחד מהשבעה שבהם מתפתחת ומתעצבת אישיותו המיוחדת. ההתוודעות לדמות וכתיבת המחזה נעשים מתוך עיון במדרשי חז"ל ופרשני המקרא שהלכו בדרכם.
הסדרה החלה כתסכית רדיו שבועי בערוץ 7, ולאור ההצלחה נבנתה סדרת מחזות אשר מבוססת על פרשיות השבוע, פרשני התנ"ך, ומדרשי חז"ל.
הפקות נוספות
ב-2009 יצא המחזה "השטר", המתאר את הויכוח על ארץ ישראל שערך גביהא בן פסיסא (חכם יהודי מתקופת בית המקדש השני, בזמנו של שמעון הצדיק) כנציג היהודים, עם בני אפריקה ועם בני ישמעאל, לפני המלך אלכסנדר מוקדון.
ויקר מקרה
ב-2016 יצא המחזה "ויקר מקרה", עיבוד למגילת רות. לאחר יותר מעשר שנים חוזרת נעמי אל אחוזת המשפחה שבבית לחם. את הכאב על אובדן בעלה ושני בניה היא משאירה מאחור, במואב. כעת היא מבקשת להבין את דרכי ההנהגה של בורא העולם: במה טעו בני המשפחה ביציאתם מהארץ בזמן הרעב? מלווה ברות, כלתה המואבייה, הולכת ומתבהרת התמונה. בעזרת אישיותה המיוחדת של רות, מתחולל בנפשה של נעמי השינוי. המפגש עם דרך ההנהגה של בועז, בן דודה, גם הוא מחולל את השינוי. ואילו רות, היא נדרשת למצוא את הדרך, כדי להוליד, מתוך התכונות המואביות שבנפשה, את מלכות בית דוד.
נונו (זמרת)
נעמי אהרוני-גל (נולדה ב-7 בספטמבר 1998), המוכרת בשם הבמה נוּנוּ (באנגלית: Nunu), היא זמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
אהרוני-גל נולדה וגדלה בשכונת כרם התימנים בתל אביב, לדורון גל, כירורג פה ולסת, ולמיכל אהרוני, עורכת דין ומרצה לכתיבה משפטית. סבה מצד אמה היה הסופר והמתרגם אריה אהרוני. היא למדה ב ובמגמת ג'אז בתיכון א' לאמנויות תל אביב. בצעירותה כתבה והלחינה שיר לצופי ים בשם "את חיה בסרט". התגייסה לצה"ל כמוזיקאית מצטיינת, במסלול שמשלב לימודים למוזיקאים מצטיינים ברימון בית ספר למוסיקה יחד עם שירות בלהקה צבאית. במהלך שירותה הצבאי כתבה והלחינה עבור פרויקט של מדור הלהקות הצבאיות שיר בשם "בייבי צהל". השיר יצא לאחר שיחרורה מהצבא כסינגל בביצועה של עדן אלנה, אך נגנז זמן קצר מאוד לאחר שהצבא פרסם אותו ביוטיוב.
קריירה
ב-17 ביוני 2021 הוציאה את הסינגל הבכורה שלה, "בנים". ב-10 באוגוסט 2021, הוציאה את הסינגל "אוהב לא אוהב".
ב-7 בדצמבר, הוציאה נוּנוּ את הסינגל השלישי שלה, "ליבינג דה דרים", שזכה לאהדה רבה ברשתות החברתיות, בפרט טיקטוק.
ב-12 בינואר 2022 הוציאה רוני דואני ביחד עם נוּנוּ חידוש לשיר "אדוני" כחלק מהמיני אלבום "SuperSet" של דואני. ב-10 במאי באותה שנה הופיעה כזמרת החימום, יחד עם דואני, במופע השני של מארון 5 בפארק הירקון בתל אביב.
ב-16 בפברואר 2022 הוציאה נוּנוּ את הסינגל הרביעי שלה, "גוליית 2" ב-16 במאי 2022, הוציאה את הסינגל החמישי שלה, "שוז". ב-6 ביוני 2022, לרגל חודש הגאווה, הוציאה עם שגיא קריב את שיר הגאווה "Cute Boy", בשיתוף עם ליין מסיבות הלהט"ב פוראבר תל אביב. ב-18 ביולי 2022, יצא לאור אלבום הבכורה שלה, סטטוס.
באמצע 2022 השתתפה נונו בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. היא ביצעה את "ישנן בנות". ב-24 באוקטובר 2022, הוציאה נוּנוּ את הסינגל השביעי שלה, "סיוופלה", בהשתתפות ההרכב TOX1C. ב-11 בדצמבר הוציאה יחד עם אנה זק ועדן בן זקן את הסינגל "ראשון בבוקר".
בשנת 2023 נבחרה על ידי פורבס ישראל לאחת מ-30 הצעירים הישראלים המבטיחים ביותר. ב-25 ביוני של אותה השנה הוציאה את הסינגל "אומיגאד", שהגיע למקום השמיני במצעד הרשמי של גלגלצ ולמקום ה-18 במצעד של מדיה פורסט. ב-10 באוגוסט הוציאה את הסינגל "מלאך", שיתוף פעולה עם עיליי אשדות ואבשה.
נונו חיברה את המוזיקה למחזה "כאפות" מאת גיתית פישר ושיר ראובן שמיועד להיות מוצג בתיאטרון הקאמרי בעונת 2024.
הערות שוליים
11.נונו - סיוופלה - Nunu x Tox1c (הקליפ)
ניתוח תנועה לאבאן
ניתוח תנועה לאבאן (באנגלית: Laban Movement Analysis, Laban Movement Studies, או Labanotation) היא שיטה ושפה לתיאור, פירוש והמחשה של התנועה האנושית. השיטה פותחה על בסיס התאוריות של רודולף לאבאן העוסקות במהות התנועה. זו אחת משיטות הניתוח הנפוצות ביותר בעולם לתנועה, והיא משמשת רקדנים, שחקנים, אתלטים, מורים למחול, מורים בחינוך מיוחד, מטפלים ועוד.
פיתוח השיטה
רודולף לאבאן, כוריאוגרף וחוקר תנועה הונגרי, פתח בתי ספר למחול ברחבי אירופה ועסק בחקר התנועה בגרמניה ובבריטניה החל משנות העשרים של המאה ה-20. במקביל לעבודתו האומנותית, חקר לאבאן את התנועה האנושית ואת המוטיבציה הרגשית-מחשבתית המנחה אותה. לאבאן פיתח את רעיון "כתב מחול" (Dance notation), אותו פרסם ב-1928; שיטה זו נקראת כיום על שמו, "Labanotation".
על בסיס התאוריות של לאבאן פותח "ניתוח תנועה לאבאן". ניתוח זה נעשה בלי קשר לסגנון או שיטת תנועה מסוימת (כגון יוגה, בלט, מחול מודרני, אמנויות לחימה ועוד), ולכן ניתן לבחון באמצעותו כל אחד מתחומי התנועה המגוונים. נקודת המוצא של לאבאן היא כי התנועה מייצרת ומבטאת את הצד המנטלי והרגשי של האדם. לטענתו, בין הגוף והנפש ישנם יחסים דו כיווניים: לתנועה ישנה השפעה על הגוף, הדעת והנפש, ובו זמנית היא גם מבטאת צדדים אלו. הנחה זו היא שהפכה את ניתוח תנועה לאבאן לגוף ידע רלוונטי בתחומי הנפש, תחומי הגוף ותחומי אמנות רבים.
מרכיבי ניתוח התנועה
בלימודי לאבאן- ברטנייף (הנהוגים במרכזי הלימוד בארצות הברית) נכללים המרכיבים הבאים:
ניתוח תנועה לאבאן מורכב מארבעה מרכיבים: הם נקראים בקיצור BESS. מרכיבים אלו קיימים בכל תנועה אנושית ועל ידי תצפיות ניתן לנתח אותם.
גוף
קטגוריית הגוף מתארת מאפיינים מבניים ופיזיים של הגוף האנושי תוך כדי תנועה. בקטגוריה זו נבחנים מספר דברים:
חלק גדול של הקטגוריה של גוף פותחה על ידי תלמידתו ושותפתו של לאבאן אירמגרד ברטנייף, בשיטה שנקראת על שמה, "Bartenieff Fundamentals".
מאמץ
מאמץ, או כפי שלאבאן מתאר אותו כדינמיקה (Eukinetics), הוא מערך המתייחס לאיכויות התנועה: כיצד תנועה נעשית מתוך כוונה פנימית. לדוגמה: לתת אגרוף ולהושיט יד לעבר כוס הן תנועות דומות מבחינת ארגון גופני,(שתיהן מסתמכות על הושטה של היד קדימה). אולם, הפעלת הכוח בתנועה, השליטה בתנועה והתזמון שלה מאוד שונה בין שתי התנועות. מרכיבים אלו הם איכויותיה של התנועה, Efforts; אלו מתייחסים לאופן (ה"איך") שבו מבוצעת התנועה, ולכן מתייחס לרגשות יותר מאשר למבנה התנועה. למרכיבים אלו יש חשיבות רבה כשעוסקים ביחסים שבין התנועה לבין מצבים רגשיים.
לאבאן זיהה ארבעה מרכיבים המתארים את איכות התנועה. כל מרכיב נמצא על קו רצף בין שני קצוות מנוגדים המאופיינים כ"לוחמני" ו"מענג". בחירות אלו אינן מודעות ולרוב ייטו ללכת בצירופים אופייניים או על פי נטיות אישיות. בחירות וצירופים אלו יכולים ללמד על אופיו של האדם.
צירופים של מרכיבי מאמץ
לתנועה אנושית מצטרפים לרוב מספר מרכיבי מאמץ. כאשר יש שני מרכיבים דומיננטיים נקרא לצירוף State, צירופים של שלושה מרכיבים נקראים Drive. במצבים אלו שלושה מרכיבים נמצאים במידה שווה והם מתרחשים ברגעים חזקים ומודגשים של החיים. מצב ה-Drive אנרגטי במידה רבה יותר מהרגיל ולא ניתן לשהות בו לאורך זמן כך שהרגעים הללו הם רגעי שיא כאשר נחים מהם במצבי ה-state. לכל אדם יש צירופי מאמץ אופייניים ולכל צירוף אופי נפשי משלו.
צורה
קטגוריית הצורה עוסקת בדרך בה הגוף נע ומתייחס אל סביבתו. היא מהווה חיבור בין הגוף והחלל שסביבו ובכך משקפת את הגישה הפנימית של האדם ויחסיו עם הסביבה החיצונית. ישנן מספר תת-קטגוריות בתוך צורה:
תמיכה בשטף התנועה
תחום זה פותח בהמשך בפרופיל התנועה של קסטנברג (KMP).
מרחב
קטגוריה זו מנתחת את התנועה מתוך התייחסות לחלל בו מתרחשת התנועה, ע"פ תבניות מרחביות, נתיבים ומישורים. חלק מהאנשים ממלאים לחלוטין את המרחב סביבם וחלק בוחרים להתמקם בחלקים מוגדרים מתוך המרחב. המרחב מספק את המכל בו מתקיימים המאמץ והצורה. על פי לאבאן, מרכיב המרחב, כפי שהוא בא לידי ביטוי בתנועת האדם מבטא תשומת לב לעולם החיצון. ללא התנסות במרחב, יחסים אינם אפשריים. לכן קושי בהתייחסות מרחבית ובתנועה עשירה בחלל יסמן קושי ביצירת יחסים ולהפך.
מרחב אישי/ קינספרה
המרחב האישי הוא החלל המקיף את הגוף. גודלו מוגדר על ידי הנקודות הרחוקות ביותר אליהן הגפיים מגיעות מבלי לזוז ממקום אחד. אדם יכול להעדיף מרחב אישי קטן או גדול, להניע את ידיו ולבסס את תנועתו במקום קרוב לגוף או בקצוות הרחוקים ממנו. למרחב האישי השלכות רגשיות רבות הקשורות למקום אותו אני תופס, מה אני מרשה לעצמי ויחסי עם העולם ועצמי. ההתייחסות אליו נקבעת במידה רבה על ידי התרבות בה האדם גדל, במאפיינים כגון מין, דת, מעמד חברתי ועוד.
הרמוניה מרחבית
לאבאן תיאר מערכת גאומטרית מורכבת המבוססת על צורות גבישיות ומבנה הגוף האנושי. הוא חשב כי ישנה חוקיות לדרכי התארגנות ותנועה במרחב. התנועה שלנו במרחב מאורגנת במערכות בעלות מאפיינים הרמוניים, כשם שהרמוניה במוזיקה נוצרת מיחסים הרמוניים בתוך סולמות וצלילים. חוקיות זו משותפת לארכיטקטורה, ציור ואסתטיקה מרחבית. חוקי ההרמוניה המרחבית מתייחסים לכוחות המרחביים (קודקודים/כיוונים, צירים, מישורים וגופים מרחביים) בתוכם ועל פיהם מאורגנת התנועה האנושית. על פי גישה זו כפי שניתן להתאמן על סולמות מוזיקליים כך גם על ה"סולמות" המרחביים ניתן להתאמן וללטש את טווח התנועה ולחשוף את העדפותיו התנועתיות של המתנועע.
מערכת הצירים
מערכת זו מורכבת משלושה צירים אשר לכל אחד שני קטבים מנוגדים. הפעולה המאפיינת מערכת זו היא צירית - דגש על ממד אחד בלבד- ובעיקרה קשורה לעשיית מחוות ולהגנה. מערכת זו נקראת גם המערכת היציבה בשל האיזון של הקטבים זה את זה.
מערכת המישורים במרחב – דו־ממדיות
מישור הוא דו־ממדי, מורכב משני ממדים/ צירים, כאשר האחד דומיננטי יותר מהאחר.
המערכת התלת־ממדית
תנועה המורכבת משלושת הממדים גם יחד (חיצי, אופקי ואנכי). תנועה כזו מכילה רוטציה כלשהי ברמה הגופנית. זוהי התנועה המורכבת ביותר מבחינה התפתחותית, ומשתמשים בה פעמים רבות בחיי היומיום. לדוגמה: קטיפת פרח מהקרקע (מימד אנכי - למטה) אשר נמצא לפני (מימד חיצי - קדימה) ומעט שמאלה ממני (מימד אופקי - שמאלה).
יישומים
ניתוח תנועה לאבאן הוא מקיף וכולל. בהיותו כזה ניתן ליישם אותו הן בתחומים הקשורים לחקר הגוף ותפקודו, בהבנת המרחב (ארכיטקטורה וכו') ובתחומי טיפול והבנת נפש האדם.
מאז התפתחות תוכנות המחשב הגרפיות, ניתוח תנועה לאבאן משמש כבסיס לניתוח תנועה אנושית לצורך פיתוחים בתחום הרובוטיקה, יצירת סרטי אנימציה ועוד.
בשנים האחרונות קיימת פריחה בתחום, עם העניין הגובר ביחסים שבין גוף ונפש. ספרים רבים נכתבים בנושא וקורסים חדשים נפתחים. עם התפתחות המחקרים העוסקים בנוירופסיכולוגיה ובקשרי מוח-תנועה-למידה, משמש ניתוח תנועה לאבאן ככלי יעיל לצפייה וזיהוי קשיים לימודיים והתנהגותיים אצל ילדים ובוגרים.
אידה אפלברוג
קורות חיים
אידה אפלברוג נולדה וגדלה ברובע הברונקס שבניו יורק בארצות הברית, למשפחה יהודית אורתודוקסית. בניגוד לרצון אביה, היא שאפה לרכוש השכלה ולמדה עיצוב גרפי במכון ניו יורק לאמנויות ומדעים ישומיים בין השנים 1948 – 1950. כך היא השיגה עבודה בסוכנות פרסום, שם הייתה האישה היחידה, וסבלה לעיתים תכופות מהטרדה מינית.
חמש עשרה שנים לאחר מכן, היא עברה לשיקגו כאם לארבעה, למען הצרכים האקדמיים של בן זוגה, גידעון הורוביץ. שם, היא למדה למשך שלוש שנים בבית ספר מכון האמנות של שיקגו במסגרת מלגה שקיבלה. לאחר שעזבה את המסגרת האקדמית, אפלברוג עסקה בהכנת תכשיטים במרתף ביתה, אך רק מאוחר יותר, כשהתגוררה בסן דייגו, הציגה לראשונה את יצירותיה.
פעילות מקצועית
ב-1969 עברה אפלברוג, שוב למען אילוצי הקריירה האקדמית של בן זוגה, אל סן דייגו. בתקופה זו הייתה ידועה בשם נישואיה, אידה הורוביץ. בעודה מתקרבת לגיל 40, במאבק בדיכאון ובתחושת תסכול ממצב משפחתי ומקצועי שלא הייתה מרוצה ממנו, היא יצרה את מה שמאוחר יותר ייקרא מיצג ה"מונה ליזה", ויהיה מעבודותיה המוערכות ביותר: אוסף של מעל 150 דיוקנים עצמיים שהיא ציירה מול המראה בחדר השירותים בביתה בסן דייגו, עם דגש על אזור המפשעה.
באותו הזמן אפלברוג לא התכוונה לפרסם את הציורים, וזמן קצר לאחר מכן, בשלהי 1969, היא עברה התמוטטות נפשית בזמן ביקור בגן החיות עם שני בניה. לאחר שהביאה אותם אל ביתה, אשפזה את עצמה בבית חולים המקומי מרסי. בעת שהותה בבית החולים במשך 6 שבועות, היא יצרה מעל ל-100 ציורים שנחשפו מחדש רק ב-2009, ופורסמו בספר רק בשנת 2017. עבודות אלו, המדגימות את מה שהרגישה כשהייתה חולה בדיכאון, הן אינטימיות מאוד בדומה לרבות מיצירותיה של אפלברוג.
אפלברוג קיבלה תשומת לב ציבורית רק לאחר שחזרה לניו יורק ב-1974, עם פרסומם של מספר ספרים קטנים של עבודותיה, אשר שלחה לאמנים אחרים וסופרים. היא פיתחה סגנון ייחודי שמזוהה איתה עד היום – דמויות אדם מופשטות עם קווי חוץ דגושים.