cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אילן שיינפלד
פעילותו היצירתית
ספרי הסיפורת שלו, מ"שדלץ" ואילך, כתובים במזיגה של לשון חסידית ולשון העברית המודרנית יחדו. הרומן "שדלץ" הוא מעשייה יהודית על צפרדע החי בעיירה שֶדְלֶץ (Siedlce), עיירת הולדתה של אמו, שבה לא ביקר המחבר מעולם. הרומן, שבישר את תחילת כתיבתו בתחום הסיפורת היהודית, זיכה את שיינפלד בפרס הספרותי מטעם הקרן ע"ש ליב-גולדנברג לשנת 2001.
שיינפלד פרסם גם חמישה ספרי ילדים, וכן שני מדריכים מקיפים לסופרים ומשוררים בתחילת דרכם, בשם "בית ספר למשוררים" ו"הסדנה לשירה".
הוא כתב מספר מחזות, ובהם "היי רימונה" אותו כתב יחד עם אילן חצור וריבי פלדמסר-ירון, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, ושני מחזות לילדים. מחזהו "אריזות", פרויקט הסיום שלו בבית הספר לכתיבת דרמה, הועלה בפסטיבל צו קריאה בצוותא (2007). מחזהו "בנות הים" הועלה בפסטיבל "פותחים במה" בבית ליסין (2008), בבימויו של אסף ציפור, וזכה במקום השלישי במלגת פיתוח מחזה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ובית ליסין.
הרומן השלישי מפרי עטו, "מעשה בטבעת", המספר על תקופה אפלה ביהדות ארגנטינה, במהלכה סרסרו יהודים דתיים בבנות יהודיות, ראה אור בשנת 2007 בהוצאת "כתר" והיה לרב-מכר. הרומן הרביעי שלו, "כשהמתים חזרו," פנטזיה על משיח ישראל שהוא הומוסקסואל, התפרסם בהוצאת כנרת זמורה בשנת 2012.
הרומן השישי של שיינפלד, 'הנזיר היהודי', על פרשת חייו של המרטיר פרנציסקוס מלדונדו דה-סילבה, ראה אור גם הוא בהוצאת כנרת זמורה, בשנת 2021.
שיינפלד הוא בוגר התואר השני לספרות באוניברסיטת תל אביב, תלמיד בית הספר לכתיבת דרמה בניהולו של יובל המון, ובית הספר לתסריטאות בניהולה של עידית שחורי, בתל אביב. בשנת 2007 לימד בתוכנית לכתיבה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
שיינפלד מנחה סדנאות כתיבה במסגרת בתי הספר "אסכולות" ו"חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה ובמסגרות פרטיות.
פעילותו הציבורית
שיינפלד פעל רבות לקידום הקהילה ההומוסקסואלית בישראל. את דרכו החל כעיתונאי בעיתון על המשמר, שם שימש בין השאר כעורך ספרותי, ובהמשך כתב מאמרים על תרבות ואמנות להט"בית למגזין מגעים שנוסד בשנת 1987 . בשנת 1998 הקים את הוצאת "שופרא לספרות יפה", שהוקדשה לפרסום ספרות הומו-לסבית מקורית ומתורגמת. בשנה זו גם פתח בביתו חוג לקריאת שירה הומו ארוטית, ובזה הקדים בעשור ויותר את הקמת מסלולי הלימוד למגדר באוניברסיטאות בישראל. בשנת 2000 הוציא לאור את The Tel Aviv Gay Map, מפת הבילוי הראשונה לגייז בישראל.
בשנת 2000 פתח את "קפה תיאו", בית קפה וחנות ספרים הנקרא על-שם תיאו מאינץ, מראשוני הקהילה ההומוסקסואלית בישראל. בית הקפה נסגר בשנת 2002, עם חובות כבדים, אחרי ששכניו, שלטענת שיינפלד רדפו אותו בשל היותו בית קפה לגייז, השיגו צו שחייב אותו לסגור מדי לילה בחצות, וכך למעשה, מוטטו אותו כלכלית.
בשנת 2003 הוציא שיינפלד את הקובץ "גאים להציג", אנתולוגיה ראשונה מסוגה של טקסטים של כותבים ישראלים העוסקים בהומוסקסואליות לגווניה. בשנת 2005 הכין לקט ראשון של ההיסטוריה של הקהילה ההומו-לסבית בישראל וחזון קהילתי לשנות האלפיים והפיצם ברבים.
שיינפלד מפרסם מכתביו השונים גם כיום, בכלי תקשורת שונים ובעיקר בבלוג שלו. הוא מעביר סדנות שירה וכתיבה ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה בתל אביב, בספריית מעלות ובספריית "יד שטרית" בטבריה ובמקומות נוספים.
ביולי 2006, בעקבות חטיפת גלעד שליט בעזה, ומלחמת לבנון השנייה, כתב ופרסם שיר בשם "תחזקנה" (בעקבות המנון תנועת העבודה, "תחזקנה", מאת ביאליק) ובו הוא מחזק את ידי חיילי צה"ל במלחמתם. היו שהביעו ביקורת קשה על השיר וטענו כי הוא מסית וקורא לביצוע פשעי מלחמה.
באוקטובר 2018 הודיע למשרד מבקר המדינה על מועמדותו לבחירות לכנסת העשרים ואחת, כצעד מקדים להקמת מפלגה חדשה לקידום זכויות הלהט"ב בישראל תחת השם "שווים – מפלגה ישראלית גאה".
בשנת 2020 היה ממובילי המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש, ובספטמבר 2020 נמנה עם מייסדי המפלגה "דמוקרטית" והתמודד מטעמה במערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021, נבחר למקום העשרים ושניים ברשימת הדמוקרטית לכנסת, אך התפטר ממנה אחרי שבראשה נבחר לעמוד האקטיביסט ועורך הדין ברק כהן, שהודיע על כוונתו להסיר את מגלת העצמאות מחוקת המפלגה, ולפעול למען הפיכת ישראל ממדינה יהודית - למדינת כל אזרחיה.
לקראת פסח 2023 ערך שיינפלד את "הגדת ההתנגדות", קובץ דברי שירה והגות המבטאים את המחאה נגד הרפורמה המשפטית, על בסיס טקסטים ששלחו אבי עופר, אורי קציר גל אמיר, חנה סקרה וניצן בר-אבני ואחרים. את ההגדה ליוו צילומי הצלמת חן לאופולד. "הגדת ההתנגדות" הופצה בישראל בעשרות אלפי עותקים, לאחר שמומנה במסע מימון המונים שהצליח לאסוף בתוך ימים ספורים כ-120,000 ש"ח, וכן צורפה לעיתון "הארץ" בחג הפסח.
חיים אישיים
שיינפלד, יליד רמת השרון, הוא מראשוני ההומוסקסואלים שיצאו מהארון בישראל והצהירו על זהותם המינית.
שיינפלד גר כיום ביישוב הקהילתי תובל בגליל המערבי. הוא אב חד-הורי לתאומים שנולדו באמצעות פונדקאות. מאז 2010 הוא מפרסם בלוג בנושא הורות.
לואיס א. ג'ונסון
לואיס ארתור ג'ונסון (באנגלית: Louis Arthur Johnson; 10 בינואר 1891 – 24 באפריל 1966) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמזכיר ההגנה השני של ארצות הברית בין השנים 1949 – 1950. לפני כן הוא כיהן כעוזר מזכיר המלחמה בין השנים 1937 – 1940 וכמפקד הלגיון האמריקאי (ארגון ותיקי המלחמה) בין השנים 1932 – 1933.
ראשית חייו
לואיס ג'ונסון נולד ברואנוק, וירג'יניה למרסלוס וקתרין (לבית ארתור) ג'ונסון. את התואר שלו במשפטים הוא קיבל מאוניברסיטת וירג'יניה. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כעורך דין בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית. בסופו של דבר פתחה הפירמה שלו, "סטפטאו וג'ונסון" משרדים בצ'ארלסטון, וירג'יניה המערבית ובוושינגטון די. סי. ב-1916 הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית ושימש כמנהיג הרוב וכיושב ראש ועדת המשפט. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא ארצות הברית בדרגת קפטן בצרפת, שם הוא חיבר דו"ח מפורט שהוגש למחלקת המלחמה של ארצות הברית על ניהול הצבא ורכש חמרי הגלם. לאחר המלחמה הוא חזר לעבודתו כעורך דין, היה פעיל בארגוני הווטרנים ושימש כמפקד "הלגיון האמריקאי".
עוזר מזכיר המלחמה
ג'ונסון שימש כתת-מזכיר המלחמה של ארצות הברית בין השנים 1937 – 1940 ובמסגרת תפקידו זה תמך באחידות מערכות ההדרכה והאמונים, בהתחמשות בחדש ובהרחבת פעילות ההתעופה הצבאית. הוא התעמת עם מזכיר המלחמה הבדלן, הארי היינס וודרינג בשאלת הסיוע הצבאי לממלכה המאוחדת. באמצע שנת 1940, לאחר שוודרינג התפטר ולאחר שנפילת צרפת חשפה את המצב הרעוע של ביטחונה של ארצות הברית, מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את הנרי סטימסון לתפקיד מזכיר המלחמה במקום את ג'ונסון.
על רקע שאיפתו להתמנות לתפקיד מזכיר המלחמה, חש ג'ונסון שהוא נבגד על ידי הנשיא. במהלך המלחמה הוא לא החזיק בתחומי אחריות משמעותיים בתחום ההגנה, אם כי הוא הסכים עם מדיניותו של רוזוולט בנוגע לגיוס התעשייה למאמץ המלחמתי. מאוחר יותר הוא שימש כאפוטרופוס על נכסי זרים של פעילויותיה בארצות הברית של ענקית תעשיית הכימיה הגרמנית אי גה פארבן. ב-1942 שימש ג'ונסון לזמן קצר כנציגו האישי של הנשיא בהודו, עד שמחלת מעיים שלקה בה אילצה אותו להתפטר מתפקידו ולשוב לארצות הברית.
מזכיר ההגנה
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948 היה ג'ונסון מגייס הכספי הראשי של מסע הבחירות של הנשיא הארי טרומן. התברר שהכספים שגויסו היו חיוניים מאוד לניצחונו של הנשיא בבחירות שנערכו בנובמבר. כמי שיצא ובא באופן סדיר בשערי הבית הלבן, גונסון לא רק שהמשיך לגלות עניין בנושאי ההגנה, אלא גם התמודד באופן פעיל על משרת מזכיר ההגנה. הוא גם היה תומך נלהב בשאיפתו של טרומן למתן את ההוצאה התקציבית על ההגנה. לאחר סדרה של עימותים עם מזכיר ההגנה, ג'יימס פורסטל, על הקיצוצים בתקציב ההגנה, ביקש הנשיא טרומן מפורסטל לסיים את תפקידו ובראשית 1949 מונה ג'ונסון תחתיו.
הקיצוצים בתקציב ההגנה
מזכיר ההגנה ג'ונסון נכנס לתפקידו כשהוא חולק את מחויבותו של הנשיא טרומן ליישם האחדה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולצמצם בצורה דרסטית את תקציב ההגנה לטובת תוכניות ממשלתיות אחרות. כאחד מאוהדם הנלהבים ביותר של הנשיא טרומן, ראה אותו זה האחרון כמועמד האידיאלי לקדם את מדיניות החיסכון בתקציב ההגנה אל מול ההתנגדות המתמשכת של מחלקת ההגנה ושל הכוחות המזוינים.
לדבריו של ההיסטוריון וולטר להפבר, היה הנשיא טרומן ידוע כמי שהתייחס לבקשות התקציביות הביטחוניות באופן מופשט, מבלי להתייחס לצרכים הנדרשים לאור העימותים הצפויים עם אויבים בפוטנציה. טרומן התחיל את התהליך בהפחתת סך כל התקבולים מהסכום הדרוש לצורכי פנים ומהוצאות תפעול חוזרות ונשנות, וכל ייתרה שנוצרה כתוצאה מכך הועבר מדי שנה לטובת תקציב ההגנה. מלכתחילה יצאו טרומן וג'ונסון מנקודת ההנחה שהמונופול של ארצות הברית על תחום הנשק הגרעיני מהווה הגנה מספקת כנגד כל איום חיצוני. חוסר רצונו של ג'ונסון לתקצב מוכנות קונבנציונלית לצבא, לצי ולחיל הנחתים, גרמו עד מהרה למחלוקות עזות עם בעלי הדרגות הבכירות בכוחות המזוינים. החל משנת התקציב 1948 והלאה התבסס תקציב מחלקת ההגנה על סכום שנקבע בשנת 1947 של 14.4 מיליארד דולר ובהדרגה קוצץ בשנים הבאות, עד ינואר 1950, אז הוא הופחת שוב ל-13.5 מיליארד דולר.
ג'ונסון היה גם תומך בהאחדה של הכוחות המזוינים, שאותה הוא ראה כאמצעי נוסף לצמצום ההוצאה התקציבית. במסיבת עיתונאים שהתקיימה למחרת כניסתו לתפקיד, הוא הבטיח קיצוץ משמעותי במספרן של הוועדות במחלקת ההגנה והוסיף, "במגבלות המתאפשרות על פי החוק, אני מבטיח לכם שתתבצע האחדה באופן היעיל ביותר האפשרי". מאוחר יותר, באחד מנאומיו התכופים בנוגע להאחדה, הצהיר ג'ונסון ש"אומה זו לא יכולה עוד לסבול את ההתנהלות האוטונומית של כל אחד מזרועות הכוחות המזוינים... בזבוז משאביה של אמריקה על מערכת הגנה בזבנית הוא מתכון לאסון עבור אמריקה".
כדי להבטיח את אישור הקונגרס לבקשות התקציביות המוצעות של מחלקת ההגנה, הן הנשיא טרומן והן המזכיר ג'ונסון דרשו הסכמה כללית, אם לא תמיכה מוחלטת, של ראשי המטות המשולבים ושל מפקדי המחלקות הצבאיות האחרים כאשר אלו הגיעו למסור עדות לפני הקונגרס. ב-1948 הצהיר יושב ראש המטות המשולבים, גנרל עומר בראדלי ש"הצבא של 1948 לא יכול לפלס את דרכו מתוך שקית נייר". ועדיין בשנה שלאחר מכן, כאשר שימש בתפקידו תחת ג'ונסון, ביצע בראדלי תפנית בעמדתו ותמך בהחלטותיו של ג'ונסון, ודיווח לקונגרס שהוא יבצע "שירות דוב לאומה" אם הוא יבקש להגדיל את ממדיהם של הכוחות המזוינים. גנרל ג'וזף לוטון קולינס הרחיק לכת אף יותר כאשר העיד בפני ועדת ההקצבות של הסנאט, וציין שהצמצומים של ממשלת טרומן בכוחות המזוינים עשו אותם יעילים יותר.
כבר בתחילה הציע ג'ונסון לאחסן או לגרוט את רוב כלי השייט הקונבנציונליים של הצי ושל הנחתים. זמן קצר לאחר מינויו, קיים ג'ונסון שיחה עם אדמירל ריצ'רד ל. קונולי, וחשף בפניו את גישתו בנוגע לצי ולנחתים ועל הצורך בכוחות לא-גרעיניים:
הן טרומן והן ג'ונסון הדגישו את התנגדותם לקיומו של הצי במסגרת טיפולם בנחתים. לטרומן הייתה סלידה ידועה לחיל הנחתים שהחלה עוד בימי שירותו בצבא בימי מלחמת העולם הראשונה ובאוגוסט 1950 הוא אמר, "חיל הנחתים הוא הכוח המשטרתי של הצי וכל עוד אני מכהן כנשיא הוא ימשיך להיות כזה. יש להם מכונת תעמולה שכמעט זהה לזו של סטלין". ג'ונסון ניצל את גישתו זו של הנשיא כדי לצמצם או לדחות רבות מהבקשות התקציביות של חיל הנחתים. הוא ניסה לפרק את הכוח האווירי של הנחתים על ידי העברת נכסיו לזרועות אחרות והציע את פירוקו ההדרגתי של החיל כולו בסדרה של קיצוצים תקציביים והעברת האחריות הפיקודית של יחידות שונות. ג'ונסון הורה שמפקד חיל הנחתים לא יקבל יותר את אותו סוג של רכב שקיבלו ראשי המטה האחרים ולא יירו לכבודו מטחי כבוד באירועים טקסיים. הוא המשיך והגדיר שבעתיד לא תהיה הכרה רשמית בחגיגות "יום ההולדת של חיל הנחתים". יותר מכך, הוא אסר על מפקד חיל הנחתים להשתתף בישיבות ראשי המטות המשולבים כראש זרוע (כולל ישיבות שעסקו במשימות החיל ומוכנותו).
ג'ונסון קידם בברכה את קבלת התיקונים בחוק ההגנה הלאומי של 1947 ובכינוס של הלגיון האמריקאי הוא "שמח לדווח... ש-80 מהבעיות שהיוו מכשול להאחדה נעלמו מיד כלא היו כאשר הנשיא חתם על החוק שהגדיל את הסמכות ואת האחריות של מזכיר ההגנה". בהאמינו שהתיקונים יסייעו לו להשיג הסכמה לקיצוצים תקציביים נוספים, העריך ג'ונסון ששנה לאחר קבלתם, מחלקת ההגנה תוכל לרשום חיסכון תקציבי של מיליארד דולר לשנה (מאוחר יותר הוא טען שמטרה זו הושגה). אחת מסיסמאותיו הייתה שמשלם המיסים יקבל "שווי של דולר של הגנה על כל דולר שיוצא" על ידי הפנטגון, גישה שזכתה לגיבוי מצדו של הנשיא טרומן.
ג'ונסון לא הגביל את הקיצוצים רק לצי ולחיל הנחתים. הוא הורה לגרוט או למכור לארצות אחרות את כל עודפי הטנקים, ציוד הקשר, נושאי הגיסות וכלי הנשק הקלים שנותרו ממלחמת העולם השנייה, במקום לשלוח אותם לנקודות אחסון. הוא אף התנגד לבקשות התקציביות למאגרי עתודה של קלי נשק קלים ותחמושת אנטי-טנקית או לאימוני רגלים אמפיביים בציוד הנחיתה שהועבר אז מהצי לצבא, וכתוצאה מכך מצבו התחזוקתי של ציוד זה החל להתדרדר. אף על פי שחיל האוויר התמודד באופן יחסי עם מעט יותר ביטולי מיזמים וקיצוצים, סירב ג'ונסון לאשר את דרישותיו של החיל להכפלת מספרם של היחידות המבצעיות עד לפרוץ מלחמת קוריאה והעדיף את צמצום המוכנות האווירית הטקטית על פני קיומם של כוחות מפציצים אסטרטגיים גרעיניים.
מרד האדמירלים
הקיצוצים בתקציב ההגנה שהוביל ג'ונסון, שהחלו ב-23 באפריל 1949, הואצו לאחר שהוכרז על ביטול של בנייתה של נושאת העל בהדחק של 65,000 טונות והייתה אמורה להיקרא ארצות הברית. צי ארצות הברית תכנן את האונייה במשך כמה שנים ועבודות הבניה כבר החלו. ג'ונסון, בתמיכת רוב דחוק של חברי צוות המטות המשולבים ובתמיכתו של הנשיא טרומן, הדגיש את הצורך בקיצוץ תקציבי. לפחות ברמיזה, ג'ונסון הפיג את תקוות הצי להשתתף במבצעים אוויריים גרעיניים באמצעות שימוש בנושאת המטוסים. הן מחלקת הצי והן הקונגרס לא היו שותפים להתייעצויות בנוגע לביטול מיזם ה"ארצות הברית". התפטרותו הפתאומית של מזכיר הצי, ג'ון סאליבן, המחישה את הדאגה בנוגע לעתידם של חיל הנחתים ושל כוחות האווירייה הימית ונחישותו של ג'ונסון לחסל את השירותים הללו באמצעות תוכנית קיצוצים הדרגתית.
לאחר מכן, הוכיחו מסמכים שנחשפו שבזמן מרד האדמירלים חיל האוויר צדק מבחינה טכנית בנוגע להערכתו המידית על יכולותיו של ה-B-36. באותה עת הוא אכן היה בלתי פגיע ובלתי ניתן ליירוט בזכות הגובה הרב בו הוא טס. עם זאת, ה-B-36 היה מטוס מעיצוב של התקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ועד שהוא הפך למבצעי והועסק באופן מלא בכנפות ובטייסות של החיל, הוא הפך לפגיע למטוסי הסילון הסובייטים המודרניים, המיג-15 המיירטים, מטוס שמאוחר יותר הפתיע את האמריקאים כאשר הוא הופיע בשמי קוריאה הצפונית. מרגע שהם הועסקו בקרבות בקוריאה, שהתגלגלו להיות מלחמת קוריאה, תפקידם של מפציצי חיל האוויר של ארצות הברית הורחב בהשוואה לזה של מלחמת העולם השנייה לסיוע טקטי בשדה הקרב לכוחות הקרקע. המפציצים הכבדים של החיל באותה עת היו מטוסי ה-בואינג B-29 סופרפורטרס, ששירתו עוד במלחמת העולם בעוד שה-B-36 לא לקחו חלק בקרבות בקוריאה.
בסופו של דבר, הטיעונים של הצי לטובת נושאות המטוסים דוגמת "ארצות הברית" צלחו, אף על פי שלא מהסיבות המקוריות. אף על פי שהיו כישלון יחסי כגורם הרתעה גרעיני אסטרטגי, נושאות המטוסים העצומות הוכחו כמרכיב שלא יסולא בפז ככוח אווירי טקטי שמסוגל להגיע במהירות לשדות הקרב, שלא זקוק לאישורים לעבור בשמיהם של מדינות שונות או לצורך להתארח בבסיסי טיסה במדינות זרות. באופן אירוני, יורשיה של נושאת המטוסים שבנייתה בוטלה, נושאות המטוסים מדגם "פורסטל", ודגמים אחרים שבאו אחריהן, המשיכו לשרת בצי ארצות הברית גם במהלך המאה ה-21, והן מהוות את גרעין התקיפה שלו.
עם זאת, התפתחות מאיימת יותר, אם כי ידועה פחות בהשוואה לוויכוח על נושאות המטוסים, היה הצמצום המשמעותי שהוביל ג'ונסון בכוחן של ספינות הצי, בספינות הנחיתה ובציוד שנדרש למוכנותם של הכוחות הקונבנציונליים. ספינה אחר ספינה נגרעו ממצבת הצי בשל מחסור בתקציבים. הצי וחיל הנחתים, שבעבר היו הכוחות האמפיביים הבולטים בעולם, איבדו את רוב היכולות האמפיביים ואת ספינות הנחיתה שלהם שנגרטו או נמכרו כעודפים.
חקירת הקונגרס
בדוח הסופי שלה לא מצאה הוועדה שום ראיות שתמכו בהאשמות כנגד חלקם של ג'ונסון וסימינגטון ברכש המטוסים. בדוח נכתב שהערכת יכולותיו של ה-B-36 הייתה בתחום אחריותה של "קבוצת ההערכה למערכות נשק" (Weapons Systems Evaluation Group), ושאל לראשי הזרועות השונות להיות שיפוטיים בנוגע לבקשות לשימוש בכלי נשק שונים של עמיתיהם מהזרועות האחרות. בנוגע לביטול מיזם נושאת המטוסים, הטילה הוועדה ספק בנוגע ליכולותיהם של מפקדי חיל האוויר והצבא, שהעידו בסוגיה בוועדה לטובתו של ג'ונסון, להגדיר את סוגי כלי השיט המתאימים לשימושו של הצי. הוועדה התייחסה בשלילה לאופן בו קיבל ג'ונסון את ההחלטה על ביטול המיזם ועל כך שלא נועץ בוועדות הקונגרס לפני שעשה כן. בדוח הוועדה נכתב ש"מחלקת ההגנה היא לא סתם מחלקה שניתן לנהל באופן רגיל. בניהולה לא שותף רק הקונגרס, אלא העם האמריקאי בכללו באמצעות נציגיו בקונגרס. הוועדה לא יכולה לעבור לסדר היום על אופן זה של קבלת החלטות".
הוועדה הביעה את תמיכתה בתהליך האחדה אפקטיבי, אך ציינה ש"אין אפשרות לשאוף ליותר מדי תהליכי האחדה בזמן כה קצר" והעירה ש"היה חוסר רצון מצד הצי לתהליך ההאחדה, דרך התלהבות של הצבא ועד להתלהבות יתרה של חיל האוויר. ...יש לציין שהוועדה לא מצאה בפנטגון ולו איש אחד שתמך בהאחדה".
לבסוף, הוועדה גינתה את פיטוריו של אדמירל לואיס דנפילד, ראש המבצעים הימיים, שהסכים להחלטה לבטל את מיזם נושאת המטוסים, אך העיד בביקורתיות בנוגע לתכנון ההגנה וניהול תהליכי ההאחדה. מזכיר הצי, פרנסיס מתיוס, פיטר את דנפילד ב-24 באוקטובר 1949 בהסבירו שהוא ודנפילד חלוקים בדעותיהם בנוגע למדיניות האסטרטגית ובנוגע לתהליכי ההאחדה. הוועדה הגיעה למסקנה שפיטוריו של דנפילד נבעו משיקולים נקמניים, שכן עדותו של דנפילד הייתה אתגר לממשלה. למתיוס היו רגשות נקמה כלפי לובשי המדים הבכירים בצי במהלך כהונתו שהשפיעו על התחושה, הן של הציבור והן של הקונגרס, בנוגע לבעיות שניצבו בפני ההנהגה האזרחית של הצי, תחושה שגם לא חמקה מעיניהם של אנשי התקשורת באותה תקופה. כפי שדיווח העיתון The Washington Daily News באותה עת, "... למזכיר הצי מתיוס אין שום אמון בצי והוא לא יכול להביס אותו... יותר מכך, מר מתיוס איבד את אמון הקונגרס כאשר החליט לפטר את אדמירל דנפילד". ביולי 1951 התפטר מתיוס מתפקידו כמזכיר הצי ומונה לשגריר באירלנד.
אף על פי שג'ונסון צלח את מרד האדמירלים ללא רבב, המחלוקת החלישה את מעמדו בקרב זרועות הכוחות המזוינים וככל הנראה גם בעיניו של הנשיא. על אף הדגש שג'ונסון נתן לתהליך ההאחדה, מידת ההתקדמות של התהליך שנויה במחלוקת, לאור ההאשמות הנגדיות שהוחלפו בין חיל האוויר לבין הצי במהלך המחלוקת, שהרחיקה לכת הרבה מעבר לסוגיה הראשונית של מיזם נושאת המטוסים לסוגיות הרבה יותר בסיסיות שנגעו בדוקטרינה האסטרטגית, בתפקידיהם של הזרועות ובמשימותיהן ובסמכות מזכיר ההגנה. יותר מכך, הקיצוצים התקציביים הכושלים של ג'ונסון במוכנות של הכוחות המזוינים הניבו עד מהרה פירות מרים עם פרוץ מלחמת קוריאה. רוב ההיסטוריונים מייחסים את מאמציו של ג'ונסון לצמצם באופן משמעותי, אם לא לחסל את כוחו האווירייה של הצי ושל חיל הנחתים, כאחד הגורמים המשמעותיים ביותר שהביאו לפלישת קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית בתמיכתן של סין ושל ברית המועצות. לאחר הסתערותם של כוחות הצפון על הדרום, לא היה שום בסיס אווירי נגיש לחיל האוויר של ארצות הברית כדי שזה יוכל להשיב ממנו מלחמה שערה. כתוצאה מכך, כל הסיוע האווירי במהלך החודשים הרי האסון האלו, המריא מסיפונה של נושאת המטוסים "ואלי פורג'" שהייתה נושאת המטוסים היחידה שנותרה במרחב האוקיינוס השקט לאחר פלישתה של קוריאה הצפונית. עד מהרה הצטרפו ל"ואלי פורג'" שתי נושאות מטוסים נוספות.
NSC 68
באוגוסט 1949, מוקדם מהמועד שצפו מומחי המודיעין של ארצות הברית, ביצעה ברית המועצות את הניסוי הגרעיני הראשון שלה. אירוע זה והנסיגה של משטר הקוומינטנג מסין היבשתית כמעט בו-זמנית, האיצו את הוויכוח בקרב חוגי הממשלה בשאלה אם על ארצות הברית לפתח פצצת מימן. בתחילה חשד ג'ונסון, על אף דגימות אוויר שאישרו זאת, שהסובייטים למעשה לא ביצעו ניסוי גרעיני כלל וכלל. הוא העלה את ההשערה שככל הנראה אירע בכלל פיצוץ מקרי בשדה ניסויים ושלא נדרשת בכלל הערכה מחדש של יכולות ההגנה של ארצות הברית.
בהגיעו למסקנה שכעת פצצת המימן נחוצה כגורם הרתעה וכנשק התקפי, קיבל הנשיא טרומן ב-31 בינואר 1950 החלטה להמשיך בתהליך הפיתוח. ג'ונסון תמך בהחלטת הנשיא. באותה עת הורה טרומן למזכירי מחלקת ההגנה לסקור ולהעריך מחדש את מדיניות הביטחון הלאומי של ארצות הברית לאור הפיצוץ הגרעיני הסובייטי, לאור הניצחון הקומוניסטי במלחמת האזרחים הסינית ועל רקע פיתוחה של פצצת המימן, ולהכין מסמך שיתבסס על הערכותיהם. ג'ונסון ניגש למשימה זו באי-רצון, שכן הוא הבטיח לטרומן שהוא ידבק במשימה להגדיל את ההוצאה על הביטחון. הוא גם היה מתוסכל מכך שמחלקת המדינה לקחה על עצמה ראשונה את הובלת הערכת המדיניות והשפיעה באופן משמעותי על תוכנו של המסמך שכונה NSC 68.
טרומן לא היה נלהב מהתחזיות התקציביות הגדולות שחזה הדוח ומההשלכות שלו על סדרי העדיפות של תקציב הפנים, ובתחילה הוא החזיר את הדוח למחבריו ללא שום הערות לעיון מחודש. אף על פי שטרומן לא נקט בשום צעד פורמלי מיידים בנוגע ל-NSC 68, המסמך זכה לתמיכה משמעותית כאשר ב-25 ביוני 1950 תקפו הצפון קוריאנים את קוריאה הדרומית. גישתו העיקשת של ג'ונסון כלפי חלקה של מחלקת המדינה בהכנת המסמך, השפיעה לרעה על יחסיו, הן עם מזכיר המדינה דין אצ'יסון והן עם הנשיא טרומן. אף על פי שג'ונסון הודה בגלוי ש"חיל החלוץ במערכה על השלום שאמריקה מובילה כיום חייבת להיות מחלקת המדינה", אי-ההסכמות שלו עם אצ'יסון והמגבלות שהטיל על מחלקת ההגנה בקשריה עם מחלת המדינה נמשכו עד שהמציאות של מלחמת קוריאה גרמה לחינו לסור בעיני הבית הלבן.
הכישלון בקוריאה
עד 1950 עלה בידו של ג'ונסון למסד מדיניות שתאמה בנאמנות למדיניות החיסכון בהוצאות ההגנה של הנשיא טרומן, והוא עשה כל מאמץ ליישם אותה גם לנוכח האיומים החיצוניים שהלכו וגברו מצדה של ברית המועצות ובעלות בריתה מקרב המדינות בעלות המשטר הקומוניסטי. כתוצאה מכך הוא ספג את רוב ההאשמות על התבוסה הראשונית בקוריאה ועל הדוחות שדנו במחסור בציוד ועל ההכשרה הלקויה של הכוחות הצבאיים של ארצות הברית. כישלונו של ג'ונסון להכין כראוי את הכוחות הקונבנציונליים, באימונים ובציוד, או אפילו להקצות משאבים כספיים לאחסון עודפי הציוד לטובת צורכי העתיד, הוכח כגורלי עם פרוץ המלחמה בחצי האי הקוריאני.
באופן אירוני, רק חיל הנחתים, שמפקדיו אחסנו את עודפי הציוד והנשק ממלחמת העולם ותחזקו אותו, הוכיח את עצמו כזרוע שעמדה בכבוד במשימה, אף על פי שהם עדיין לא היו בשיא יכולתם האמיתית והיה להם צורך בציוד נחיתה מתאים למבצעים אמפיביים (ג'ונסון העביר את רוב כלי הנחיתה אל הצי ושמר אותם לצורכי אימון של יחידות הצבא). בשל העובדה שכוחותיהם של ארצות הברית ושל קוריאה הדרומית סבלו ממחסור בכלי שריון וארטילריה כדי להדוף את הכוחות של קוריאה הצפונית, כוחות הצבא והכוחות היבשתיים של חיל הנחתים הסתבכו בסדרה של קרבות נסיגה עקובים מדם כאשר האויב התקדם בהתמדה אל דרום חצי האי הקוריאני, ובסופו של דבר צר על פוסן.
השפעתה של מלחמת קוריאה השתקפה היטב בבקשות התקציביות של מחלקת ההגנה לשנת התקציב 1951. במסגרת התוכנית התקציבית לשנה זו תמך ג'ונסון בתחילה בהמלצתו של הנשיא טרומן לתקציב הגנה בשיעור של 13.3 מיליארד דולר, אך חודש לאחר פרוץ הקרבות בקוריאה, הגיש ג'ונסון במהירות בקשה לתקציב השלמה של 10.5 מיליארד דולר (תוספת של 79%) ובכך עלתה הצעת התקציב בשל מחלת ההגנה ל-23.8 מיליארד דולר. בהגישו בקשה זו, הודיע ג'ונסון לתת-ועדת ההקצבות של הקונגרס ש"לאור הלחימה שמתרחשת כעת, הגענו לנקודה שבה השיקולים הצבאיים גוברים באופן ברור על השיקולים התקציביים".
התהפוכות של ארצות הברית והעדיפות המתמשכת שניתנה לביטחון אירופה, הובילו לשינויים מהירים ומהותיים במדינות ההגנה האמריקאית, כולל הגדלה ארוכת טווח של הכוחות המזוינים ודגש רחב על הסיוע שארצות הברית תעניק לבעלות בריתה. בנוסף, הנשיא טרומן סלד מרצונו האנוכיי של ג'ונסון לנהל את ענייני הממשלה. מאוחר יותר ציין טרומן כיצד ג'ונסון "תקף כל אחד מחברי הקבינט... הוא מעולם לא החמיץ שום הזדמנות לומר דברים מרושעים על הצוות המקצועי שלי". לבסוף, מתוך דאגה מהביקורת הציבורית על ניהולה של מלחמת קוריאה, החליט טרומן לבקש מג'ונסון לסיים את תפקידו. ב-19 בספטמבר 1950 הגיש ג'ונסון את התפטרותו מתפקידו כמזכיר ההגנה ועד מהרה מינה הנשיא במקומו את גנרל הצבא ג'ורג' מרשל.
שנותיו האחרונות
עם סיום הקריירה הפוליטית שלו, שב ג'ונסון לעסוק בעריכת דין והוא המשיך בכך עד למותו משבץ מוחי בוושינגטון די. סי. ב-1966 בגיל 75. ג'ונסון נקבר בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית. הוא הניח אחריו את רעייתו, רות פרנסס מקסוול ג'ונסון אות בנותיו ליליאן ורות.
בנאומו האחרון כמזכיר ההגנה, יום לפני סיום תפקידו, ציטט ג'ונסון ממחזהו של ויליאם שייקספיר, מקבת': "כאשר ההמולה תסתיים וכאשר יושג הניצחון בקרב, אני שם מבטחי בהיסטוריונים שימצאו את תפקודי ראוי לשבח, ששירתתי ביושר ובנאמנות העומדים בקנה אחד עם האינטרסים של השלום ושל ביטחון האומה שלנו".
דב כרמי
קורות חיים
כרמי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה) בשנת 1905, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1921. הוא החל בלימודי אמנות בבצלאל ועסק רבות בציור אך משיכתו לתחום האדריכלות הביאה אותו ללמוד את המקצוע. הוא השלים את השכלתו בשנת 1930 באוניברסיטת גנט שבבלגיה.
נישא לחיה, בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה.
עד שנת 1932 עבד בירושלים עם מאיר רובין, ולאחר מכן עבר לתל אביב ופעל בשותפות עם אליהו פיטלסון (אביו של יונה פיטלסון) עד 1936 ועד 1940 עם צבי ברק. הוא עבד בשותפות עם מספר אדריכלים נוספים, בעיקר בתל אביב, ותכנן במהלך הקריירה המקצועית שלו יותר ממאתיים מבנים. בשנות השלושים והארבעים תכנן בעיקר בתי מגורים בתל אביב, אך גם כאלה ברמת גן ובירושלים. בהמשך תכנן מבני משרדים ומבני ציבור כשהבולטים שבהם היו היכל התרבות (בשיתוף האדריכל זאב רכטר) ובית הוועד הפועל של ההסתדרות.
סגנונו העיקרי של כרמי היה מודרניסטי, והוא השפיע רבות על דור של אדריכלים ישראלים. התמחותו הייתה ביצירת פרופורציות הרמוניות, מתוחכמות ועדינות ששילבו בין צורת הבניין וגושניותו ובין פרטיו (פתחי חלונות, מרפסות, כניסות).
כרמי זכה בפרס ישראל לאדריכלות בשנת 1957, והיה הראשון שקיבל את הפרס בתחום זה. מאוחר יותר קיבלו את הפרס גם שני ילדיו, האדריכלים רם כרמי (ה'תשס"ב) ועדה כרמי-מלמד (ה'תשס"ז). נכדתו, יעל מלמד, בתה של עדה כרמי-מלמד, היא מפיקה ישראלית-אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.
נפטר מהתקף לב ב-1962, בגיל 57, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
בשנת 2010 נערכה בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו תערוכה רטרוספקטיבית לכרמי. ב-2018 פרסמה בתו, האדריכלית עדה כרמי-מלמד את הספר "אבא שלי, דב כרמי" המציג עבודות נבחרות שיצר בלוויית טקסטים קצרים ואישיים.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
מגפת הקורונה בגיאנה
מגפת הקורונה התפשטה לגיאנה ב-11 במרץ 2020. מקרה ההידבקות הראשון בגיאנה תועד ופורסם ב-11 במרץ 2020.
ציר זמן
מקרה ההידבקות הראשון במדינה תועד ופורסם ב-11 במרץ 2020 ובו הוצג כי אישה בת 52 שהגיעה מניו יורק למדינה נדבקה בנגיף. עוד פורסם כי אותה האישה הייתה חולת סוכרת תוך שסבלה מלחץ דם. לבסוף, נפטרה אותה האישה בבית החולים היבורי שבג'ורג'טאון.
ב-14 במרץ, דווח כי שלושה מקרי הידבקות חדשים התגלו במדינה. ב-19 במרץ 2020, פורסם כי יש מקרה מוות אחד במדינה, תוך שיש ארבעה מקרי הידבקות. ב-25 במרץ, דווח על מקרה הידבקות נוסף, מה שהעלה את סך המקרים לחמישה. ב-3 באפריל, דווח על 23 חולים ו-4 מתים במדינה. במאי 2020, דווח על 9 מקרי מוות, 82 מקרי הדבקה (2 מתוכם במצב קשה) ו-22 מקרי הבראה במדינה.
נכון לסוף ינואר 2021, ישנם בגיאנה 172 מתים, ו-7,346 מקרי הדבקה מתוכם הבריאו 6,455.
חברת מולדת
חברת מולדת (נקראה גם סטודיו מולדת והקינו סטודיו מולדת) הייתה חברת סרטים בארץ ישראל, שעסקה בצילום ובהפקת סרטי קולנוע, פרסומת ותעודה. החברה נוסדה על ידי ירושלים סגל ונתן אקסלרוד בשנת 1927.
פעילות החברה
בשנת 1927 הקימו סגל ואקסלרוד בשכונת מונטיפיורי את הסטודיו לצילום במטרה להפיק את סרט הראינוע העלילתי העברי הראשון. המעבדה בה פותחו הסרטים נתקלה בקשיים טכנולוגיים רבים, ובגלל היעדר חשמל נאלצו להשתמש במערכת מסובכת של עדשות ולפתח את הסרטים באמצעות אור השמש.
הסרטים הראשונים שצולמו היו סרטי פרסומות וסרטי תעודה ; בחברה הופקו סרטי פרסומת רבים וכן צולמו סרטים דוקומנטריים רבים, בין היתר הקמת נתניה, יסוד תל מונד והנחת צינור הנפט בחיפה, וכן צולמו העדלאידעות של תל אביב. היומנים שצולמו הוקרנו בראינוע "ביתן" ובקולנוע "עדן".
הסרט העלילתי שאמור היה להיות הסרט הראשון שצולם בישראל היה "החלוץ". הסרט מתאר את חייו ומצוקתו של חלוץ שחווה קשיים ומעוניין לעזוב את הארץ ולחזור לאוקראינה ממנה הגיע, אך בסופו של דבר מתחרט ונשאר בארץ. את הסרט החל להפיק אקסלרוד בשנת 1926 בעזרת קואופרטיב שהוקם לצורך הצילומים, אך בגלל בעיות תקציביות הופסקו הצילומים ונגנזו, ונסגר הקואופרטיב. שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1928, החל אקסלרוד בניסיון לצלם שוב את הסרט - סגל היה המפיק, אקסלרוד צילם והבמאי היה אלכסנדר פן. הצילומים החלו אך לאחר זמן מה, גילה סגל, שעסק באותו זמן בעבודות תרגום, כי הצילומים נערכים שלא לשביעות רצונו, וצילומי הסרט הופסקו בשנית.
בשנת 1932 צולם הסרט "ויהי בימי" - קומדיה קצרה בת 18 דקות שצולמה על רקע חגיגות פורים והעדלאידע, בהשתתפות השחקנים משה חורגל ואלינה סטרניצקה, ובהשתתפות שחקנים חובבים, בבימויו והפקתו של חיים הלחמי. הסרט הציג קומדיה של טעויות הכוללת שלושה זוגות במהלך חג פורים - זוג תיירים, זוג חלוצים וזוג יהודים מהישוב הישן. הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה.
לאחר חילוקי דעות מקצועיים, נסגרה החברה בשנת 1934.
ג'ון גלן ביל הבן
ג'ון גלן ביל הבן (באנגלית: .John Glenn Beall Jr; 19 ביוני 1927 – 24 במרץ 2006) היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת מרילנד בקונגרס של ארצות הברית בשנים 1969–1977. קודם לכן היה חבר בית המחוקקים של מרילנד.
ביוגרפיה
ב-1970 התמודד ביל לסנאט של ארצות הברית אחרי כהונה אחת בלבד בבית הנבחרים. בבחירות הכלליות לסנאט במרילנד גבר על הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'וזף טידינגס. שש שנים לאחר מכן, הוא הפסיד את מושבו בסנאט לפול סארביינס עם 39% מקולות הבוחרים. פער אחוזי הקולות בבחירות אלה, 39 האחוזים של ביל לעומת 57 אחוזי התמיכה של סארביינס, הוא אחד מעשר התבוסות הגרועות ביותר של סנאטור מכהן בהיסטוריה של ארצות הברית. ב-1978 התמודד ביל לתפקיד מושל מרילנד לצד אריס ט. אלן כעמיתו למירוץ, אך הפסיד למועמד הדמוקרטי הארי יוז.
בסנאט, ביל נתן את חסותו לחקיקה שייסדה את משרד התקציב של הסנאט ואת משרד התקציבים של הקונגרס האמריקאי. הוא נמנה בין חברי ועדת התקציב של הסנאט שזה עתה נוסדה ב-1974. הוא היה נותן החסות העיקרי ל"חוק מצוקת הרופאים בכוח אדם", שהביא יותר רופאים לאזורים כפריים, ו"חוק פיתוח התעלה C&O", שהקים בין השאר את הפארק ההיסטורי הלאומי צ'ספיק ותעלת אוהיו. ביל כיהן כנשיא ויו"ר עמותת הצדקה "הליגה לילדים נכים" מ-1978 ועד למותו.
ביל חידש את עסק הביטוח שלו בקמברלנד והיה פעיל בקהילה המקומית עד מותו אחרי מאבק במחלת הסרטן. הוא נטמן בבית העלמין בפארק הזיכרון בפרוסטבורג.
Adele Live 2016
Adele Live 2016 היה סיבוב ההופעות השלישי של הזמרת הבריטית אדל. סיבוב הופעות זה נתמך על האלבום 25. סיבוב ההופעות החל ב-29 בפברואר 2016 בבלפסט, אירלנד. במהלך סיבוב ההופעות הופיעה אדל באירופה, אמריקה הצפונית, ובאוקיאניה.
סערה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רכס וייטסייל
שטח הרכס 808 קמ"ר, גובהו 1,414 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם צפונית לנהר וייטסייל.
שם הרכס אומץ רשמית ב-15 ביולי 1936.
שפה רגולרית
בתורת השפות הפורמליות, שפה רגולרית היא שפה פורמלית שאפשר לתאר על ידי אוטומט סופי, האמור לקבוע לגבי מילה נתונה אם היא שייכת לשפה אם לאו. משפחת השפות הרגולריות היא המשפחה הראשונה בהיררכיית השפות של חומסקי.
הגדרה
אוטומט סופי דטרמיניסטי הוא מערכת הכוללת מספר סופי של מצבים וחוקי מעבר ממצב למצב, התלויים בקלט. אחד המצבים מוגדר כמצב ההתחלה. חלק מהמצבים מוגדרים כמצבים מקבלים. האוטומט מתחיל את הריצה במצב ההתחלה וקורא את אותיות המילה הנתונה בזו אחר זו על פי הסדר. הוא עובר ממצב למצב לאחר קריאת כל אות. בכל שלב, המצב הבא נקבע על ידי המצב הנוכחי של האוטומט והאות הנקראת, על פי חוקי המעבר. הריצה מסתיימת לאחר שהאוטומט גמר לקרוא את כל האותיות במילה. אם בסוף הריצה, האוטומט הגיע לאחד מהמצבים המקבלים, המילה מתקבלת; אחרת, היא נדחית. אוסף המלים שהאוטומט A מקבל, (בסימנים, ) נקרא "שפה רגולרית".
את המושג "שפה רגולרית" אפשר להגדיר בדרכים שונות:
דוגמאות
לעומת זאת, השפה אינה רגולרית, מאחר שזיהוי מילים בשפה תדרוש מהאוטומט "לספור" מספר לא חסום של אותיות - משימה שאינה אפשרית עבור אוטומט סופי, שזכרונו מוגבל.
תכונות מרכזיות של שפות רגולריות
אם L_1 ו- L_2 שפות רגולריות, אז האיחוד שלהן (השפה הכוללת את כל המלים שהן חוקיות באחת משתיהן) גם הוא שפה רגולרית. גם השרשור (השפה בעלת המלים w_1w_2, לכל w_1 \in L_1 ו- w_2 \in L_2) הוא שפה רגולרית. אם \ L שפה רגולרית, גם השפה הנוצרת על-ידה (שהיא השפה L^* שהמלים שלה מורכבות מקטעים ) היא שפה רגולרית.
הווה אומר, אוסף השפות הרגולריות סגור תחת פעולות האיחוד, השרשור, והיצירה. משפט Kleene (פורסם ב-1956) קובע שכל שפה רגולרית אפשר לקבל מן השפות הסינגלטוניות (שפות הכוללות מילה יחידה באורך 1), על ידי שלוש פעולות אלה. הוכחת המשפט היא קונסטרוקטיבית: ידוע אלגוריתם לבניית אוטומט המתאר שפה על-פי המבנה שלה כאיחוד, שרשור ויצירה מתוך שפות סינגלטוניות, ובכיוון ההפוך, יש אלגוריתם שיכול לתאר את השפה שאוטומט נתון מקבל, כאיחוד, שרשור ויצירה של שפות סינגלטוניות.
בכל אוטומט אפשר להפוך את המצבים המקבלים ללא מקבלים ולהפך, וכך להחליף את השפה שהוא מקבל, בשפה המשלימה (הכוללת את כל המלים שנדחו קודם לכן). מכאן יוצא שאוסף השפות הרגולריות סגור, בנוסף לפעולות שהוזכרו לעיל, גם תחת הפעולות של לקיחת משלים, חיתוך והפרש.
ידוע שלכל שפה רגולרית קיים אוטומט יחיד (עד כדי החלפת שמות המצבים), בעל מספר מצבים מינימלי, המתאר אותה.
משפט חשוב אחר, של Schulzenberger (מ-1965) מתאר את משפחת השפות המתקבלות מן השפות הסינגלטוניות על ידי פעולות האיחוד, השרשור והמשלים: אלו הן כולן שפות רגולריות, המתאפיינות בכך שבאוטומט המינימלי המתאר אותן אין מעגלים (למעט, אולי, לולאות באורך 1). פירושו של דבר הוא שהחבורה למחצה הצמודה לאוטומט מקיימת את הזהות x^{n+1}=x^n, כאשר n הוא מספר המצבים.
משפט זה מספק גם קשר ללוגיקה מתמטית: השפות המתקבלות מפעולות איחוד, שרשור ומשלים, הן השפות הרגולריות שאפשר לתאר באופן פורמלי במסגרת שפה מסדר ראשון. את כל השפות הרגולריות אפשר לתאר במסגרת שפה מסדר שני. קיומה של שפה כדוגמת (aa)^*, שהיא רגולרית אבל אינה ניתנת לבניה בעזרת איחוד, שרשור ופעולת המשלים, מוכיח שהיכולת התאורית של שפות מסדר שני חזקה מזו של כל השפות מסדר ראשון.
זקוף ת'אוזן
זקוף ת'אוזן (באנגלית: Prick Up Your Ears) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1987 בבימויו של סטיבן פרירס, עם גארי אולדמן, אלפרד מולינה וונסה רדגרייב בתפקידים הראשיים.
התסריט של אלן בנט מבוסס על רומן ביוגרפי בשם זה מאת ג'ון להר משנת 1978, ומספר את סיפור חייהם של המחזאי ג'ון אורטון  ובן זוגו קנת' האליוול  שחייהם הזוגיים ידעו עליות ומורדות עד לסוף הטרגי.
גארי אולדמן היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
ונסה רדגרייב הייתה מטעמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
אלן בנט היה מועמד לפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר.
סטיבן פרירס היה מועמד לפרס דקל הזהב.
תקציר העלילה
6 באוגוסט 1967, שוטרים פורצים לדירה ברובע איזלינגטון בלונדון ומוצאים בחדר אחד את גופתו המכוסה בדם של ג'ו אורטון (גארי אולדמן) ובחדר השני את גופתו העירומה של בן זוגו קנת האליוול (אלפרד מולינה). למקום מגיעה גם הסוכנת של אורטון, פגי רמזי (ונסה רדגרייב) שמוצאת את יומנו האישי ולוקחת אותו לעצמה בהיחבא. מסקנת המשטרה היא שמדובר ברצח והתאבדות וכי האליוול רצח את אורטון במכות מכשיר קשה ואחר כך התאבד בבליעת כדורים שונים. הפרשה עוררה אז סערה בבריטניה משום שאורטון היה מחזאי מצליח ומפורסם.
כעבור עשר שנים מגיע הסופר ג'ון להר (ואלאס שון) אל פגי ושואל אותה אם יומנו של אורטון ברשותה. הוא מתכוון לכתוב ספר על הפרשה. פגי מסכימה ובעזרת אשתו (לינדזי דאנקן) שמדפיסה את כתב היד הקשה לקריאה, הוא מצליח לקרוא את היומן.
אורטון גדל בלסטר והצטיין בהופעות בחוגי משחק שונים. הוא שאף להיות שחקן ולמד אצל המורה מאדאם לאמברט (מרגרט טייזאק) עד שקבל מלגה עירונית ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). שם הוא פגש את התלמיד קנת' האליוול (אלפרד מולינה) שהיה מבוגר ממנו בחמש שנים והם התחילו לגור ביחד כזוג הומוסקסואלים בתקופה בה הדבר נחשב מנוגד לחוק.
כשלא הצליחו במשחק הם פנו לכתיבת ספרים שלא נתקבלו בעיקר בגלל תוכניהם ההומוסקסואלים. מרוב כעס הם חיבלו בספרים בספריה ונדונו לחצי שנת מאסר. בתקופה זו השתחרר אורטון מנוכחותו של האליוול, כתיבתו השתפרה והוא החל להצליח. האליוול המדוכא השקיע עצמו ביצירת קולאז'ים. הוא החל לקנא באורטון על הצלחתו ובעיקר על כך שהתקבל לכתוב עבור הביטלס. אורטון הפסיק לקיים אתו יחסים והסתפק ביחסי מין מזדמנים עם אנשים שונים במקומות חשוכים בלונדון.
כאשר מודיע לו אורטון כי החליט להיפרד ממנו, האליוול רוצח אותו במכות מקל ואחר כך מתאבד בבליעת כדורים שונים.
בית מדרש גור
בית מדרש גור הוא מרכז חסידות גור, השוכן ברחוב ירמיהו בירושלים, בסמוך למתחם בית היתומים שנלר. זהו בית הכנסת הגדול ביותר בעולם כולו.
בניית בית המדרש והפעילות בו
המתכנן הראשי של הבניין הוא האדריכל אהרן אסטרייכר. חזית הבניין תוכננה בהשראת בית המדרש של חסידות תולדות אהרן ברחוב מאה שערים בירושלים, שתוכנן על ידי האדריכל גיורא גור בתחילת שנות האלפיים. מתכנן הקונסטרוקציה הוא משרד ירון שמעוני שחם.
בצמוד לבית המדרש נבנתה דירה למגורי האדמו"ר ומשפחתו המורחבת בעת שהותם בירושלים. הדירה כוללת חדר סמוך לבית המדרש המיועד לקבלת קהל. החל משנת 2012 (תשע"ב) מתגורר האדמו"ר באורח קבע בדירה זו. בעבר כאשר האדמו"ר לא היה בירושלים היה בית המדרש סגור על פי רוב. מאז שהוא גר במקום בית המדרש פתוח ומתקיימות בו תפילות ולימוד במשך כל השנה.
בבית המדרש מתכנסים חסידי גור הבאים לירושלים בשבתות ובחגים שבהם שוהה האדמו"ר בירושלים. בנוסף לתפילות, האדמו"ר עורך בו את הטישים. האדמו"ר מדליק במקום נרות חנוכה. כשהאדמו"ר מכובד בסנדקאות בירושלים, נערכת הברית בבית המדרש.
בעשרת ימי תשובה, בחלק משלושת ימי ההגבלה ובימי החנוכה לומדים בבית המדרש בחורי הישיבות הגדולות של גור בישראל. בחורי הישיבות הקטנות מגיעים לתקופות קצרות יותר.
גידור שטח ציבורי
החניון הציבורי הצמוד לבית המדרש הוא שטח ציבורי פתוח, אשר חסידות גור גידרה וסגרה בשער. העירייה הבהירה שהשטח פתוח לציבור 24 שעות ביממה שבעה ימים בשבוע, אך הגדר והשער לא הוסרו.
ארגוס
ארגוס (ביוונית: Άργος) היא עיר במזרח חצי האי פלופונסוס שביוון, שהייתה פוליס יוונית עוד בתקופת יוון העתיקה. העיר ממוקמת מצפון למפרץ ארגוליס ומצפון לנַאפְפְּלִיוֹ, בירת חבל ארגוליס, ונמלה העתיק של ארגוס.
העיר המודרנית
העיר המודרנית ארגוס מהווה את בירתה המִנהלתית של נפת ארגוס, אחת משלוש הנפות של מחוז המשנה ארגוליס. לפי סקר האוכלוסין של ממשלת יוון של שנת 2001 אוכלוסייתה של ארגוס מונה כ-27,550 נפשות, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר בארגוליס.
שרידים ניכרים של העיר מתקופת ימי הביניים ויוון העתיקה עדיין קיימים בשטחי העיר המודרנית וסביבותיה, דבר המהווה משיכה תיירותית נכבדה. בין האתרים הארכאולוגים המפורסמים בשטחי העיר ניתן למנות את גבעות לאריסה ואספיס, המכילות שרידים של יישוב אנושי מתחילת האלף השני לפנה"ס. כמו כן קיימת בעיר מצודה מתקופת ימי הביניים.
הפעילות הכלכלית העיקרית של תושבי העיר, חוץ מהתיירות, היא החקלאות, כאשר ענף פירות ההדר מהווה את הגידול החקלאי העיקרי. העיר מחוברת לשאר יוון על ידי נתיבי תחבורה העיקריים של כביש חוצה הפלופונסוס, וקו הרכבת של קורינתוס-טריפוליס.
היסטוריה
ארגוס העתיקה מוקמה כחמישה קילומטרים מחופי המפרץ הארגולי, ולפי הומרוס הייתה ממוקמת במרכז מישור חקלאי פורה, ומפורסמת בגידול סוסים. המיתולוגיה היוונית מציינת את דנאוס כמייסדה.
לפי המסורית היוונית העתיקה, הייתה ארגוס העיר העתיקה ביוון. חפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום מראות שהיה קיים במקום יישוב מתחילת האלף השני לפנה"ס, יישוב שקדם לתקופה המיקנית. לא ברור אם היישוב היה נקודת מאחז של המינואים, או שהיה יישוב של הפלסאגים (ילידי יוון המקוריים שקדמו לשבטים ההלנים). שרידי היישוב הקדום ביותר שנמצאו ממוקמים על גבעת "אספיס" ("מגן"), שרידים שכללו גם ביצורים. בתקופה מאוחרת יותר נבנה גם יישוב על גבעת לאריסה, הגבוהה יותר מגבעת אספיס, ושולטת עליה.
העיר נכבשה או עברה לשליטת השבטים האיכאים מידי הפלסאגים או המינואים במהלך האלף השני לפנה"ס, ובעקבות הפלישה הדורית, בערך בשנת 1000 לפנה"ס, עברה לידי השבטים הדורים. ארגוס שימשה כאחד ממרכזי הדורים בפלופונסוס, וכבסיס להתפשטותם ברחבי חצי האי. אוכלוסיית ארגוס חולקה לשלושת השבטים הדורים המסורתיים, וכן כללה מעמד מבני שרידי היישוב הישן, ומעמד של איכרים צמיתים ומשועבדים.
ארגוס הייתה הפוליס החזקה בפלופונסוס לפני עלייתה של ספרטה, והיא הגיעה לשיא כוחה במאה ה-7 לפנה"ס, בתקופת שלטונו של המלך פידון. בתקופתו ניצחה ארגוס את ספרטה מספר פעמים, ארגוס ישבה בראש המשחקים האולימפיים, קבעה מידות משקל שנתקבלו ברחבי יוון, ונטבעו לראשונה על ידיה מטבעות. בתקופה זו השתלטה ארגוס על האזור שידוע עד היום כארגוליס, אזור בו שלטה כמעט ברציפות עד לכיבוש הרומי. מותו של פידון סימל את תחילת התדרדרותה של ארגוס ממעמד של מעצמה מדינית, למעמד של מדינה מדרגה שנייה בפלופונסוס. עליית כוחה של ספרטה והיחלשות מעמד המלוכה בעיר הובילו לירידה משמעותית בהשפעתה וכוחה של הפוליס. לפי המסורת היוונית, נערך בשנת 547 לפנה"ס, קרב מכריע בין ספרטה לארגוס, שארגוס נחלה בו מפלה. שטח החוף בין שתי הערים עבר לשליטתה של ספרטה, וארגוס עצמה ניצלה בקושי מידי כיבוש (לפי פלוטרכוס ארגוס ניצלה רק בזכות התגייסותן של נשות העיר למאמץ המלחמתי).
המאבק בין ספרטה לאתונה על ההגמוניה ביוון, במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, תרם להתגברותה של ארגוס על המשבר שחוותה בתחילת המאה. כעיקרון צידדה ארגוס באתונה, והיוותה אויב קרוב ומר לספרטנים. בשנות ה-60 של המאה החמישית, ערכה ארגוס שורה של מלחמות עם ספרטה, עימותים בהם הניצחון עבר מצד לצד. בשנת 450 או 451 לפנה"ס חתמו ארגוס וספרטה על הסכם שלום לתקופה של שלושים שנה, מה שאפשר לארגוס להתאושש ולצבור כוח מחודש, בזמן שספרטה ואתונה התקיפו זו את זו במהלך המלחמה הפלופונסית. עם חתימתו של שלום ניקיאס בין ספרטה לאתונה, ריכזה ארגוס סביבה את כל הפוליס שנפגעו משלום זה, ובראשם מנטיניאה, קורינתוס ואליאה. הברית הארגיבית יצרה איום רציני על ספרטה, ועל שליטתה בפלופונסוס, ושני הכוחות היו בדרך להתנגשות.
בשנת 418, לאחר שפג תוקפו של הסכם השלום בין שתי הערים, נערך קרב מכריע בין ארגוס וספרטה מול חומות מנטיניאה. ספרטה חוזקה על ידי בנות בריתה בליגה הפלופונסית, בעוד ארגוס נתמכה על ידי אתונה, בני ארקאדיה, ומספר פוליס אחרות ממערב הפלופונסוס. הקרב הסתיים בהפסדה של ארגוס, ובאובדן של חלקים נרחבים מצבאה. התבוסה הובילה לכניסתה של ארגוס לברית עם ספרטה, ולנפילתו של המשטר הדמוקרטי בעיר. הברית עם ספרטה לא החזיקה מעמד זמן רב, וארגוס חזרה במהרה לתמוך באתונה, ולקיים משטר דמוקרטי. יחד עם זו נשארה ארגוס נייטרלית בחלקה האחרון של המלחמה הפלופונסית, והסתפקה בתמיכה מדינית בלבד באתונה.
עם עליית כוחה של תבאי, בהנהגתו של אפמינונדס, במהלך המאה ה-4 לפנה"ס, תמכה ארגוס בתבאיים, ועזרה להם לשבור את ההגמוניה של ספרטה בפלופונסוס. מפלת ספרטה הובילה לחיזוק התנועות הדמוקרטיות והסוציאליות ברחבי כל הפלופונסוס, כולל ארגוס, שבה הובילו תנועות אלה למהומות רחוב בהם נהרגו כאלף אצילים על ידי המון זועם. נפילתה של תבאי, ותחילת השתלטות ממלכת מוקדון על יוון, הובילו את ארגוס לידי המוקדונים, ולתלות מדינית עמוקה במלכיהם. פיליפוס השני, מלך מוקדון, העניק לעיר שטחים מתחומה של ספרטה, ובכך חיזק אותה על חשבון האחרונה. עם מותו של פיליפוס, הצטרפה ארגוס לתנועת המרד במוקדון שפשה בפלופונסוס, והחלה מסלקת את הכוחות המוקדונים שחנו בה. פעולותיו המהירות והנחרצות של יורש פיליפוס, אלכסנדר הגדול, דיכאו במהרה את המרידה היוונית, וארגוס, כמו כל שאר ערי יוון, מיהרה להרכין את ראש בפני שליטה החדש.
מלחמות הדיאדוכים הובילו לתקופה של אי יציבות פוליטית ברחבי יוון כולה, וארגוס לא חמקה מגורל זה. שליטיה התחלפו תדיר, ושלטונם היה תלוי בדרך כלל בכוח חיצוני. ארגוס שימשה כשדה הקרב בין פירוס מלך אפירוס, ובין אנטיגונוס גונאטאס המוקדוני. במהלך ניסיונו לכבוש את ארגוס, בשנת 272 לפנה"ס נהרג פירוס, מה שהשאיר את העיר תחת שליטתה של מוקדון, ושל הרודנים ששלטו בה מטעם אנטיגונוס. כמה שנים מאוחר יותר עברה העיר לידי אראטוס מסיקיון, מנהיג הליגה האכאית, והעיר הייתה חברה לסירוגין בברית האכאית (כאשר היא נכבשה פעמיים על ידי ספרטה בתקופה זו) עד שנת 146 לפנה"ס.
עם כיבושה של יוון על ידי רומא, ולאחר חורבן הברית האכאית בשנת 146 לפנה"ס על ידי הצבא הרומי, עברה ארגוס, יחד עם שאר ערי הפלופונסוס, לידי הרומאים. ארגוס נכללה בפרובינציית איכיאה הרומית לאורך תקופת הקיסרות הרומית, ועם פיצול האימפריה, עברה יחד עם שאר יוון, לידי האימפריה הביזנטית. יחד עם אובדן עצמאותה המדינית, חוותה העיר צמיחה כלכלית ומסחרית רחבה. ארגוס נשארה בשליטה ביזנטית עד למסע הצלב הרביעי, שהוביל לכיבושה של האימפריה הביזנטית על ידי הפרנקים והוונציאנים. העיר עברה מידי הפרנקים לידי הוונציאנים לסירוגין, עד לכיבושו של הפלופונסוס כולו בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1463. הוונציאנים הצליחו להחזיר לעצמם את השליטה בעיר בשנת 1686, רק כדי לאבד אותה בשנית לידי הטורקים ב-1716. עם פרוץ מלחמת העצמאות היוונית, בשנת 1821, שימשה ארגוס כאחד ממוקדי המאבק היווני, ועם הקמתה של יוון המודרנית, עברה, יחד עם כל הפלופונסוס לשליטתה.
מיתולוגיה ודת
ארגוס שימשה כמוקד הפעילות של מספר רב של אגדות המיתולוגיה היוונית. לפי הומרוס היה אגממנון השליט של מיקני וארגוס. דנאוס מוזכר במיתולוגיה היוונת כמייסד העיר, ובעיר זו מתרחשת הרציחה ההמונית של 50 בני אגיפטוס על ידי נשותיהם, בנותיו של דנאוס, הדנאידות. לאחר מותו של דנאוס עברה המלוכה על העיר לידי הבת היחידה שלא רצחה את בעלה. פרסאוס, אחד מגדולי גיבורי המיתולוגיה היוונית, ונכדו של מלך ארגוס, נולד בעיר זו. פיתויה של איו על ידי זאוס, והפיכתה לפרה מסופר על רקע נהר העיר.
ארגוס היוותה את אחד ממרכזי הדת היוונית העתיקה החשובים. מקדש ופולחן הרה שהיה ממוקמים בעיר, היו העתיקים והחשובים במקדשים ובפולחנים הדתיים של האלה הרה ביוון כלה. בשל כך שימשה ארגוס כמרכז פאן הלני דתי חשוב, שמשך אליו עולי רגל ומאמינים מכל יוון. חשיבותו של פולחן הרה לאנשי ארגוס מובלט על ידי העובדה שסדר מניית השנים שלהם נוסד על סדר הזמנים של מינוי כוהנות הרה בעיר. בנוסף לפולחן הרה היה קיים בעיר פולחן לאפולו, שהתרכז במקדש של אפולון ליקיאוס שהיה קיים בעיר.
עגמה
עגמה (בגעז: ዓጋመ, באמהרית: ዓጋሜ, תרגום: "פורה") הוא מחוז היסטורי בצפון אתיופיה וכיום חלק ממדינת תיגראי. על פי המסורת האתיופית המחוז היה מקום לידתה של מלכת שבא. בירתו ההיסטורית של המחוז היא העיר אדיגרט. המחוז הוא גם מקום מושבם ההיסטורי של האירובים.
עגמה היה בעברו חלק מממלכת דעמת ויותר מאוחר חלק מממלכת אקסום. האזכור הכתוב הראשון של האזור הוא במונומנטום אדוליטנום שנכתב במאה ה-3. במהלך ימי הביניים המחוז נכלל בתוך ממחוז בור שכלל חלקים ממדינת עפר ומרכז אריתריאה.
עגמה היה גם מרכזה של שושלת השליטים אשר שלטו על האזור מתקופת השופטים עד למהפכה האתיופית ב-1974.
ממלכת וולאיטה
וולאיטה הייתה ממלכה בדרום אתיופיה. הממלכה הזו סיימה את תפקידה כאשר נכבשה על ידי הקיסר האתיופי מנליק השני, המלך האחרון של וולאיטה טונה הובס, ואז וולאיטה נכבשה בשנת 1896. הממלכה אז נכללה בתוך האימפריה האתיופית. אף על פי כן, היא הייתה בעלת שלטון עצמי ונשלטה על ידי מושלים שמונו על ידי קיסר אתיופיה עד עליית החונטה הצבאית דרג ב-1974.
בעקבות הארגון המנהלי החדש שיזם הדרג הממלכה נעשתה חלק ממחוז סידאמו. בעקבות האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995, וולאיטה הוכנסה למדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, וכיום שטח וולאיטה חופף לשטחה של נפת וולאיטה.
אגם אגנס (קולורדו)
אגם אגנס (באנגלית: Lake Agnes) הוא אגם אלפיני במדינת קולורדו שבארצות הברית.
האגם ממוקם בשטח הפארק המדינתי סטייט פורסט (והוא העמוק באגמי הפארק), ברכס הרי נוור סמר.
את האגם מקיפים צוקי נוקהו, פסגת סטאטיק, הר ריכטהופן, הר מאהלר, ופסגת בראדוק.
לקריאה נוספת
• Colorado Lakes and Reservoirs: Fishing and Boating Guide, P 53 • Ralph Lee Hopkins, Lindy Birkel Hopkins, Hiking Colorado's Geology, PP 52-55
ניקולאי קאסאטקין
ניקולאי אלכסייביץ' קאסאטקין (ברוסית: Никола́й Алексе́евич Каса́ткин; 25 בדצמבר – 17 בדצמבר 1930) היה צייר ריאליסטי רוסי.
קורות חיים
קאסאטקין נולד במוסקבה. הוא למד ציור בין השנים 1873–1883 בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה תחת וסילי פרוב.
בשנת 1891 הצטרף לקבוצת "הנודדים", אשר התמקדה בציור של פשוטי העם ברוסיה למטרות סוציאליות ופוליטיות.
בין השנים 1894–1917 לימד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה.
בשנת 1922 הצטרף לאיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית.
קאסאטקין התמקד בציוריו בתיאור חייהם של העובדים והכורים באזור דונבאס. בעקבות מהפכת 1905 ציורים אלה נועדו לשקף את חיי העובדים במטרה להביא לשינוי חברתי במעמדם. בכך היה קאסאטקין מראשוני סגנון הריאליזם הסוציאליסטי באמנות הסובייטית.
אורית אזולאי
אורית אזולאי (נולדה ב-16 בספטמבר 1962) היא מלהקת לקולנוע ולטלוויזיה, מורה, מרצה ועורכת תסריט; זוכת פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר לשנת 2012 על הסרט "העולם מצחיק", השנה הראשונה בה ניתן הפרס, בשנת 2014 על הסרט "אפס ביחסי אנוש" בשנת 2017 על הסרט "מוטלים בספק" ובשנת 2019 על הסרט "ימים נוראים".
קורות חייה
אורית אזולאי נולדה בשנות השישים וגדלה בשכונת מקור חיים בירושלים. למדה בבית הספר התיכון המקיף של הדסה ע"ש סליגסברג ברנדייס במגמת עיצוב אופנה. בצבא שירתה בגרעין נח"ל, והגיעה לקיבוץ סופה (שהוקם בחבל ימית והועבר אחרי הפינוי לחבל שלום) לאחר השלמת החלק הצבאי של השירות, שם עבדה כתופרת במפעל קטן לבובות. עם תחילת מימוש הסכם השלום בין ישראל למצרים סייעו חברי הגרעין לפינוי והעברת הקיבוץ ובנייתו המחודשת בפתחת שלום, ושם מונתה להיות אחראית לאירועי התרבות של הקיבוץ. עם שחרורה מהצבא עברה לתל אביב והחלה ללמוד קורס בלימודי קולנוע אצל דוד גרינברג וקורס בלימודי משחק אצל יורם לוינשטיין. היא בוגרת לימודי קולנוע בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" (1987-1984) שבשנים 1970–1988 היה בו מסלול ללימודי קולנוע לצד לימודי המשחק. במהלך הלימודים בבית צבי צפתה בהצגות התיאטרון שהועלו בבית הספר ועזרה לחבריה בליהוק סרטי הגמר שלהם. היא הושפעה בעיקר מנחמן אינגבר, אמיל (מילק) קנבל, ולינה וסלבה צ'פלין שכוננו עבורה את התודעה והתשוקה לאמנות הקולנוע.
בשנת הלימודים האחרונה היא עבדה בסרט הגמר של איילת מנחמי "עורבים" כמלבישה, לצד מעצב התלבושות בסרט והאמן בועז תורג'מן.
קריירה
ב-1987, מייד עם סיום לימודיה בבית צבי ליהקה את הפרסומת הראשונה שלה. זו הייתה פרסומת למי עדן, אותה ביים יריב גבר תלמיד כיתתה וצילם רון קדמי. לאחר מכן ליהקה פרסומות רבות עם הבמאים המובילים בתחום. ב-1992 ליהקה את קמפיין מערכת הבחירות עבור מפלגת העבודה. ב-1993 ליהקה את סרט הקולנוע הראשון שלה "שירת הסירנה" בבימוי איתן פוקס, אחריו ליהקה את "שחקנים" של רוני ניניו, סדרת הילדים "קופיקו" בהפקת רון אייזיק "קלרה הקדושה" בבימוי אורי סיון וארי פולמן, "פלורנטין" בבימוי איתן פוקס ועוד מאות פרסומות ועשרות סרטי קולנוע.
בתקופה שהחלה ללהק (טרום ערוץ 2), היו עוד שלוש מלהקות פרט אליה והתחום היה בחיתוליו. פרסומות נעשו רק לקולנוע ותשדירי שירות לערוץ הראשון, והופקו דרמות וסרטים בודדים בשנה. מכיוון שהיו אז רק מספר קטן של סוכנויות שחקנים וסוכנויות דוגמנים שלעיתים לא נתנו מענה לדמויות שחיפשה היא פיתחה שיטת עבודה לחיפוש כישרונות טבעיים במשחק ואנשים בעלי מראה ייחודי אותם מצאה ברחובות, בשווקים, בבתי ספר, בפסטיבלים, במועדונים, בבתי אבות, בספריות וכו... ושכנעה אותם להגיע למבחני בד. רבים מהם לוהקו בפרסומות בסרטים ובסדרות טלוויזיה. היא גילתה הרבה מאוד "נון-אקטור" שכולל ליהוק ילדים ונוער, טיפוסים ודמויות חד פעמיות ללא ניסיון קודם במשחק.
נון אקטור:
במשך כל שנות עבודתה היא פוקדת את בתי הספר למשחק בצפייה במאות הצגות להתרשם מהשחקנים הצעירים ולאתר כישרונות, דבר שמסייע לה כשהיא ניגשת לליהוק פרויקט חדש ומאפשר לה חשיפה של שחקנים צעירים ולא מוכרים.
רבים מהשחקנים שעשו את פריצתם הראשונה למסך הופיעו בסרטים וסדרות שליהקה:
היא ליהקה שחקני תיאטרון ותיקים לתפקידים משמעותיים ראשונים במסך:
בעבודותיה ניתן לראות בתפקידים בלתי צפויים דמויות מהתרבות הישראלית שאינם שחקנים מן המניין:
רבים מהשחקנים שליהקה זכו במהלך השנים בפרסי אופיר ובפרסי השחקן בפסטיבלים.