cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תה אסאם
היסטוריה
קיים טקסט רפואי בסנסקריט מהמאה ה-10 על תה אסאם בשם נידאנה שמזכיר עלים בשם שאמאפטרה שמכינים מהם שאמאפאני. זהו כנראה האזכור הראשון לתה בהודו.
לפני המסחור של התה באזור אסאם עלי התה שימשו אנשים לאחר תהליך עיבוד מועט. שיטה זו של שתיית תה נמשכת באזורים מבודדים ליד אסאם.
גילוי התה
מסופר שרוברט ברוס גילה את הצמח גדל בר בטבע. על פי סיפור אחר איש אצולה אסאמי בשם מאנירם דיואן הוביל את רוברט ברוס אל הצמח ב-1823. לפני מותו ב-1825, ברוס העביר את הידע שלו לאחיו צ'ארלס ששלח את זרעי הצמח חזרה לכלכותה ב-1831. ב-1833 הבריטים איבדו את בלעדיות הסחר עם סין ומועצת התה שלחה את המזכיר ג'ורג' גורדון לסין כדי ללמוד את שיטות גידול התה ולהקים שדות תה באסאם. הוא חזר עם ידע רב ופועלים מסין. התברר שהזן המקומי של צמח התה התאים לאקלים המקומי טוב יותר מהזן הסיני. ב-8 במאי 1838 נשלחו 160 ק"ג תה אסאם ללונדון ונמכרו בבית הודו בלונדון ב-10 בינואר 1839. חובבי התה התרשמו מטעמו וכך נולדה תעשיית תה האסאם. צ'ארלס ברוס ואחרים, ובהם מאנירם דיואן, החלו לפנות את הג'ונגל וליצור שטחים לגידול תה.
ב-26 בפברואר 1858 נתלה מאנירם דיואן, מגדל התה המקומי היחיד, על בסיס מכתב ששלח באשמת קשירת קשר והשתתפות במרד הפועלים ההודים נגד הבריטים.
היכל טוטו חולון
היסטוריה
אירוע הספורט הראשון שאירח האולם במועד פתיחתו היה משחק האולסטאר השנתי (המשחק בין קבוצת כוכבי כדורסל מקומיים לשחקנים זרים) כוכבי ליגת העל בכדורסל בעונת 2015/2014 שהתקיים ב-3 במרץ 2015. במאי 2015 אירח האולם את תחרות ה"גרנד פרי" בהתעמלות אמנותית המתקיימת מדי שנה בחולון ועברה להתקיים בהיכל החדש. משחקה הרשמי הראשון של הפועל חולון באולם נערך בספטמבר 2015 במסגרת גביע וינר, והחל מאוקטובר אותה שנה מארחת הקבוצה את משחקיה הביתיים במסגרת ליגת העל בכדורסל באולם.
בחודש יוני 2016 אירח ההיכל את אליפות אירופה בהתעמלות אמנותית.
בחודש מרץ 2017 התקיים בהיכל אירוע הגמר של אליפות הסייבר הישראלית.
בחודש אוקטובר 2017 אירח האולם את משחקי גביע וינר. גם בספטמבר 2019 אירח את משחקי חצאי הגמר וגמר גביע וינר.
ב-6 בינואר 2018 התקיים באולם טקס הנצחה לשתי דמויות עבר היסטוריות של המועדון הפועל חולון ובמסגרתו הוענקו לשני היציעים המרכזיים בהיכל את הכינויים יציע מיכה שמבן, ע"ש מייסד המועדון ב-1947 (הלך לעולמו ב-7 בינואר 2013) ויציע עופר אשד אחד משחקני הקבוצה הגדולים בעבר (הלך לעולמו ב-23 ביוני 2007).
ב-13 ביולי 2019 שודר מהאולם בשידור חי בערוץ 13, גמר הישרדות VIP עונה 2.
סמוריים
הסמוריים (שם מדעי: Mustelidae) היא משפחה של בעלי חיים יונקים בסדרת הטורפים. בעבר כללה המשפחה גם את סוגי הבואשים השונים, אך אלו סווגו למשפחה נפרדת הקרויה כיום "בואשיים".
תיאור המשפחה
הסמוריים נפוצים בכל היבשות למעט אוסטרליה ואנטארקטיקה ובאיים גדולים כמדגסקר. את חברי המשפחה ניתן למצוא באזורי מחיה מגוונים, יבשתיים וימיים. מרביתם ניזונים מבעלי חיים: חולייתנים וחסרי חוליות. המינים במשפחה טורפים מיומנים, שלא יהססו להכניע טרף גדול מהם, מסוגלים ללכוד את טרפם תוך כדי שחייה, על העצים וכן במחילות באדמה (בהתאם למין).
בהכללה, גופם מוארך בעל רגליים קצרות (סמורים). ישנם מינים בעלי גוף גלילי יותר (גיריות). גודלם נע בין 114 מ"מ למטר, משקלם נע בין 35 גרם ל-45 קילוגרם. הם בעלי בלוטות ריח מפותחות הממוקמות בפי הטבעת, ומשמשות אותם למטרות רבות, בעיקר לסימון טריטוריה והגנה עליה. הזכרים גדולים מהנקבות ב-25% באותו מין. האוזניים קצרות. הציפורניים קבועות ואינן נשלפות, במינים מסוימים (שחופרים מחילות) הן עבות ביותר.
סיסטמטיקה וטקסונומיה
הסמוריים והבואשיים נבדלים משאר הטורפים במערכת השיניים- התנוונות הטוחנת השנייה בטור העליון.
הימצאותם של בלוטות ריח מפותחות אצל הבואשיים, היו עוד עילה להימצאותם במשפחה זו. אך כיום מסיקים כי התפתחות הבלוטות קשורה לתופעת אבולוציה מתכנסת. אצל הבואשיים הבלוטה בצורת פטמה (בעל יכולת כוונון) ואילו אצל הסמוריים היא מעין תעלה.
בעבר המשפחה נחלקה ל-2 תת-משפחות: לוטרות וסמורים. כיום המשפחה כוללת כ-23 סוגים ב-8 תת-משפחות ולעוד כמה סוגים נכחדים:
סוגים נכחדים נוספים:
רבייה
הרבייה היא עונתית. אורך תקופת הרבייה משתנה ממין למין, אך לרוב 3–4 חודשים. מרבית המינים חווים השרשה איטית (delayed implantation) של העובר, הנמשכת כ-10 חודשים בצוואר הרחם. השלב הבא הוא ההיריון, הנמשך 30–65 ימים, בסופו ממליטה הנקבה פעם יחידה - מספר משתנה של גורים. הגורים נולדים עיוורים וחסרי ישע, ותלויים בהגנת האם. הגורים נגמלים מינקות בגיל חודשיים לערך. הם מגיעים לבגרות בין 8 חודשים לשנתיים לאחר הלידה. אורך חיים 5–20 שנים בהתאם למין.
התנהגות
פעילים ביום או בלילה, בהתאם למין. גמישים בהתאם לצורת גופם. חלקם טפסנים מצוינים או שחיינים מצוינים. מינים רבים מבלים את מרביתם זמנם על האדמה, אחרים בתוך כוכים ומחילות.
חושים מפותחים הם הראייה, השמיעה ובעיקר הריח. <BR> בלוטות הריח הן מרכיב חשוב בתקשורת תוך-זוויגית ובין-זוויגית, עוצמת הריח ומידת השימוש בבלוטה משתנה ממין למין.
מיקומם בשרשרת המזון
על אף שמרביתם ניזונים מבעלי חיים וממזון שמקורו מהחי, הם ניזונים לעיתים מחומר צמחי. אסטרטגיית הלכידה היא מקריות יותר מהתמחות, אולם מינים רבים מותאמים ללכידת יונקים קטנים. מספר מינים ידועים כאוגרי מזון.
אויביהם הטבעיים של הסמוריים הם נחשים גדולים, טורפים גדולים, דורסי יום ודורסי לילה.
הסמוריים עוזרים בבקרת מספרם של מכרסמים רבים הנחשבים מזיקים. אולם הם לעיתים גם אחראיים לתמותתם של יונקים ועופות נדירים.
הסמוריים והאדם
מינים מסוימים נחשבים כמזיקים בגלל פגיעתם במשק האדם, איומם על המגוון הביולוגי ויכולתם להעביר מחלות כשחפת הבקר הפוגעת בבקר וכלבת.
38% מכלל מיני הסמוריים נמצאים בסיכון בשל פגיעה במקום חיותם ובשל ציד.
צבוע מפוספס
צבוע מפוספס (שם מדעי: Hyaena hyaena) הוא מין במשפחת הצבועיים המצוי בצפון ומזרח אפריקה, המזרח התיכון, קווקז, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית. צבוע מפוספס צוין על ידי IUCN כמין קרוב לסיכון כיוון שהאוכלוסייה העולמית מוערכת במתחת ל-10,000 פרטים, אשר חווים רדיפה ממושכת יחד עם ירידה בכמות הטרף, כך שהיא עשויה להצטמצם בכ-10% בשלושת הדורות הבאים.
צבוע זה הוא הגדול בטורפים שנותרו בישראל והגדול מבין שלושת המינים בסוג צבוע והוא מחזיק מאפייני גחניים רבים אשר אבדו במינים גדולים יותר במשפחה, כמו גולגולת קטנה יותר. למרות שטרפו העיקרי הוא נבלות, ידוע כי פרטים גדולים גם הרגו את טרפם. כמו כן, רק במקרים נדירים התרחשו התקפות של המין על בני אדם. הצבוע המפוספס הוא חיה מונוגמית, והזכרים והנקבות כאחד מסייעים זה לזה בגידול גוריהם. כחיה לילית, הצבוע מופיע בדרך כלל רק בחושך מוחלט, וממהר לחזור למאורתו לפני הזריחה. למרות שלצבוע יש הרגל לזייף את מותו כאשר הוא מותקף, הוא גם עומד איתן נגד טורפים גדולים יותר במחלוקות על אוכל.
הצבוע המפוספס מופיע באופן בולט בפולקלור המזרח תיכוני והאסייתי. באזורים מסוימים חלקי גופם נחשבים קסומים ומשמשים בכישופים או כקמעות. בתנ"ך הצבוע מוזכר, אם כי נעדר בתרגומי תנ"ך לאנגלית. כמו כן, היוונים הקדומים הכירו אותו מחוף הים האגאי של אסיה הקטנה.
מבנה
לצבוע המפוספס יש פלג גוף עליון מסיבי למדי, אך קצר ובעל רגליים ארוכות. הרגליים האחוריות קצרות בצורה משמעותית מהרגליים הקדמיות, ובכך גורמות לשיפוע כלפי מטה בגב. רגליו דקות יחסית וחלשות, וכפות הרגליים הקדמיות כפופות באזור עצמות שורש כף היד. צווארו עבה, ארוך ונטול תנועה במידה רבה, ואילו ראשו כבד ומסיבי עם פנים מקוצרות. עיניו קטנות, אוזניו מחודדות מאוד, רחבות, ונמצאות מעל הראש. כמו כל הצבועים, גם הצבוע המפוספס בעל כריות גדולות בכפותיו, כמו גם טפרים גדולים ועוצמתיים. זנבו קצר והשיער הטרמינלי לא יורד מתחת לגיד האכילס. לנקבות הצבוע המפוספס אין את הדגדגן המוגדל ושק האשכים המזויף שנמצא אצל נקבות הצבוע הנקוד, והן בעלות שלוש פטמות בלבד.
גולגולת הצבוע אופיינית לחלוטין לסוג, היא בעלת רכס של עצם גבוהה מאוד הקרויה Sagittal crest, פנים מקוצרות ועצם המצח בעלת נפח גדול. גולגולת הצבוע המפוספס שונה מזו של הצבוע החום בגודל גולגולת קטן יותר ובמבנה מעט פחות מסיבי. עם זאת, הגולגולת עדיין בעלת עוצמה ומותאמת היטב לשרירי לסת חזקים במיוחד המעניקים לו כוח נשיכה מספיק כדי לפצל עצם ירך של גמל. אף כי רוב השיניים של הצבוע המפוספס קטנות מאלו של הצבוע המנומר, השיניים הטוחנות העליונות גדולות בהרבה משלו. משקלו של בוגר הוא כ-22–55 ק"ג (כשהממוצע הוא 35 ק"ג), אורך גופו, לא כולל הזנב, 85–130 ס"מ, אורך הזנב 25–40 ס"מ וגובה הכתפיים 60–80 ס"מ.
פרווה
פרוות החורף ארוכה ואחידה בצורה יוצאת דופן עבור בעל חיים בגודלו, עם רעמה מפוארת של שערות קשוחות וארוכות לאורך הגב מהצוואר לבסיס הזנב.
פרוות הצבוע בדרך כלל גסה ומבולגנת, אם כי היא משתנה בהתאם לעונה. בחורף, הפרווה צפופה למדי, רכה ובעלת שורשים מפותחים. אורך השערות הוא 50–75 מ"מ באגפים, 150–225 מ"מ ברעמה ו-150 מ"מ בזנב. בקיץ הפרווה הרבה יותר קצרה וגסה, אם כי הרעמה נשארת גדולה.
וריאציות גאוגרפיות
בעבר הוצעו חמישה תת-מינים של הצבועים המפוספסים באפריקה ובאסיה:
החל משנת 2005, לא מוכרים תת-מינים של הצבוע המפוספס. עם זאת, הצבוע המפוספס הוא בכל זאת בעל חיים בעל תפוצה גאוגרפית נרחבת. לצבועים בחצי האי ערב יש רעמה בגב שחורה מודגשת, כאשר שערות הגב האמצעיות מגיעות ל-20 ס"מ. צבע הבסיס של צבועים ערביים הוא אפור עד אפור לבנבן, עם תעלות אפורות כהות וצהובות צבעוניות מתחת לעיניים. לצבועים בישראל יש פרוות גב בצבע אפור ושחור מעורב, במקום להיות שחור בעיקר. הצבועים המפוספסים הגדולים ביותר חיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית, ואילו אלה של מזרח אפריקה וחצי האי ערב הם קטנים יותר.
תפוצה ואוכלוסייה
התפוצה ההיסטורית של הצבוע המפוספס כוללת את אפריקה מצפון לאזור סאהל כולל האזור, מזרח אפריקה דרומה לטנזניה, חצי האי ערב והמזרח התיכון עד לחופי הים התיכון, טורקיה, עיראק, קווקז (אזרבייג'ן, ארמניה, גאורגיה), איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, אפגניסטן (למעט האזורים הגבוהים יותר של ההינדו-כוש) ותת-היבשת ההודית. תפוצת המין כיום היא מטושטשת ברוב אזורי המחיה, מה שמצביע על כך שהוא מתקיים באוכלוסיות מבודדות רבות, בעיקר ברוב מערב אפריקה, רוב סהרה, באזורים במזרח התיכון, בקווקז ובמרכז אסיה.
עם זאת, לצבוע המפוספס יש תפוצה רציפה באזורים גדולים באתיופיה, קניה וטנזניה. התפוצה המודרנית שלה בפקיסטן, איראן ואפגניסטן אינה ידועה, עם אוכלוסייה גדולה למדי בהודו באזורים פתוחים בחצי האי דקאן. במהלך העימות האחרון באפגניסטן דווח על תצפיות תקופתיות במחוז קנדהאר אם כי לא היו מוחלטות.
נתוני האוכלוסיות במדינות שונות בעולם:
בישראל
הצבוע המפוספס הוא הטורף הגדול בארץ והמין היחיד בארץ ממשפחת הצבועיים (אם כי עד לפני יותר מ-10,000 שנה עוד חי בארץ הצבוע הנקוד). אוכלוסייתו בישראל מונה כ-1000 פרטים בוגרים הנמצאים במצב מאוים וחיים בשטחים שאינם מיושבים, למעט מרומי החרמון ושטחי חולות נודדים. אף על פי שהצבועים בישראל התאוששו ברובם ממסע הרעלות הסטריכנין בשנים 1918–1948, והם מוגנים על ידי החוק, שמורות הטבע הנוכחיות בהן חיים הצבועים קטנות מכדי להבטיח אוכלוסיות המתרבות באופן רציף וסדיר.
כמו כן, הצבוע המפוספס בישראל חווה מספר איומים בניהם: הרעלות, ירי, פינוי פגרים של בעלי חיים גדולים (הגורמים להפחתת כמות המזון הזמין לצבועים) ודריסות, כאשר הדריסות מהוות את האיום החמור ביותר על הצבועים בישראל.
בעקבות היותו של הצבוע אוכל כול, בארץ היו מספר תצפיות של צבועים שצדו בין השאר צבי, בכר גמלים, גורי כלבים ועוד.
צבועה מפוספסת מפורסמת החיה בישראל והתפרסמה עקב נוכחותה במודיעין היא רותי שנדרסה למוות על כביש 443 ב-2022.
התנהגויות חברתיות וטריטוריאליות
הצבוע המפוספס הוא חיה לילית, אשר בדרך כלל עוזב את המאורה שלו עם תחילת החושך המוחלט, וחוזר לפני הזריחה. צבועים מפוספסים חיים בדרך כלל לבד או בזוגות, אם כי ידועים קבוצות של עד שבעה פרטים בלוב. בדרך כלל הם אינם בעלי חיים טריטוריאליים, כאשר טריטוריות של קבוצות שונות חופפים זה לזה לרוב. טריטוריות בסרנגטי נרשמו כ-44–72 קמ"ר, ואילו אחד בנגב חי בטריטוריה של 61 קמ"ר. כאשר הם מסמנים את הטריטוריה שלהם, הצבועים משתמשים בעיסה של הכיס האנאלי שלהם (המכונה חמאת צבוע) כדי לסמן בריח עשב, גבעולים, אבנים, גזעי עצים וחפצים אחרים. במפגשים אגרסיביים אחד עם השני הצבועים מדגישים את הכתם השחור בסמוך לחוליות בית החזה והמותניים. בזמן הלחימה הצבועים ינשכו בגרון וברגליים, אך נמנעים מנשיכת הרעמה המשמשת כאמצעי איתות. כאשר הם מברכים זה את זה, הם מלקקים את האזור האמצעי האחורי, מרחרחים אחד את השני, מחליקים את הכיס האנאלי שלהם או מכחכחים זה את זה בגרונם. המין אינו קולני כמו הצבוע הנקוד, וקולותיו מוגבלים לצחוק ויללות.
רבייה וגידול הצאצאים
הצבוע המפוספס הוא בעל חיים מונוגמי, כאשר הזכר חי במאורה עם הנקבה, ועוזר לה לגדל ולהאכיל כאשר נולדים הגורים. עונת הרבייה משתנה בהתאם למיקום; בקווקז, הצבועים מתרבים בינואר-פברואר ואילו אלה בדרום-טורקמניסטן מתרבים באוקטובר-נובמבר. בשבי, הרבייה אינה עונתית. הזדווגות יכולה להתרחש בכל עת של היום, ובמהלכו הזכר אוחז בעור צוואר הנקבה.
תקופת ההיריון נמשכת 90–91 יום. גורי הצבוע נולדים עם פסים, עיניים עצומות ואוזניים קטנות. זאת בניגוד ניכר לגורי הצבוע הנקוד שנולדים כמעט מפותחים, אם כי עם פרוות שחורות ולא מנוקדות. עיניהם נפקחות אחרי 7–8 ימים, והם יוצאים מהמאורה לאחר כחודש. הגורים נגמלים בגיל חודשיים מההנקה ואז מוזנים על ידי בשר שמשיגים שני ההורים. עד הסתיו הגורים בגודל של מחצית גודלם של הוריהם.
בנוסף, בטבע הצבועים יכולים לחיות במשך 12 שנים, ואילו בשבי ידוע שהם הגיעו ל-23.
התנהגויות מגורים
הצבוע המפוספס עשוי לחפור את מאורתו, אך הוא גם חי במאורות הנמצאות בסדקי סלע, מערות, תעלות סחף ומאורות שנחפרו בעבר על ידי דורבנים, זאבים, חזירי יבלות מצויים, ושנבובים. ניתן לזהות מאורות של הצבוע על ידי נוכחות עצמות בכניסותיהם. כמו כן, הצבוע מסתתר במערות, גומחות, בורות, סבך צפוף, קנים ועשבים במהלך היום כדי להתגונן מפני חום או קור חורפי. גודל ומראה מאורות הצבוע משתנים בהתאם למיקום; בקאראקום פתחי המאורות בעלי אורך של 0.67-0.72 ס"מ והמאורות עצמן באורך של כ-4.15-5 מטר, ללא הרחבות רוחביות או חללים מיוחדים. לעומת זאת, מאורות הצבוע בישראל לדוגמה, הרבה יותר גדולות ורחבות ומגיעות לאורך של 27 מטר ומעלה.
תזונה
שפע עונתי של פירות היצהרוניים הוא מקור מזון חשוב מאוד לצבועים באוזבקיסטן ובטג'יקיסטן, ואילו בקווקז מדובר בחגבים. בישראל הצבוע המפוספס ניזון מאשפה, גזר ופירות. במזרח ירדן, מקורות המזון העיקריים שלו הם פגרי סוסים ותאואי מים ואשפת כפר. הוצעה בעבר הטענה כי רק הצבועים הגדולים החיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית תוקפים טרף גדול, ללא כל עדות לכך שקרוביהם הערבים והמזרח אפריקאיים הקטנים יותר עושים זאת. בגלל התזונה מבוססת פגרים של הצבוע, הוא דורש יותר מים כדי לשרוד מאשר מרבית אוכלי הבשר. כאשר אוכלים, הצבועים אוכלים עד אשר הם שבעים, אף כי צבועים עם גורים יעבירו מזון למאורות שלהם. בגלל הכמות הרבה של סידן בתזונת הצבוע, צואתו הופכת ללבנה במהירות רבה ונראית לעין ממרחקים ארוכים.
יחסים עם טורפים אחרים
כמו כן, שועלים מצויים עשויים להתחרות בצבועים מפוספסים על נבלות גדולות. שועלים אדומים מרבים לפנות את מקומם על מנת שהצבועים יפתחו את גופת הנבלה, שכן לסתותיהם החזקות יכולות בקלות לקרוע בשר פתוח שהוא קשה מדי לשועלים. שועלים עשויים להטריד צבועים, בכך שהם משתמשים בגודלם הקטן יותר ובמהירותם הגדולה יותר כדי להימנע מהתקפות הצבוע. לעיתים, נראה כי שועלים מייסרים צבוע במכוון גם כשאין אוכל על כף המאזניים. לפעמים, שועלים מסוימים עשויים לטעות בהתקפותיהם, ונהרגים על ידי הצבועים.
הצבוע המפוספס נוהג לעיתים קרובות לאכול מפגרים של חיות שנהרגו על ידי טיגריסים, נמרים, ברדלסים וקרקלים. קרקל יכול להבריח גור צבוע מנבלה. צבוע בדרך כלל מנצח בקרבות אחד על אחד על פגרים נגד נמרים, קרקלים וגורי טיגריסים, אם כי מובס על ידי טיגריסים בוגרים. בנוסף, הצבוע המפוספס סימפטרי עם אריה אסייתי בפארק הלאומי יער גיר ודובים שפתניים במקלט חיות בר במדינה ההודית גוג'ראט.
טורף בעלי חיים ויבול
הצבוע המפוספס מעורב לעיתים בהרג בעלי חיים, בעיקר עזים, כבשים, כלבים ועופות. על פי הדיווחים ישנו מגוון מינים גדול יותר, אם כי ייתכן שמדובר במקרים של זיהוי נבלות שגוי. למרות שרוב ההתקפות מתרחשות בתפוצה ותדירות נמוכה, מספר גדול של התקפות מתרחש במצרים, אתיופיה, הודו, עיראק, וייתכן כי גם מרוקו. בטורקמניסטן הצבועים הורגים כלבים, בעוד שהם גם הורגים כבשים ובעלי חיים קטנים אחרים בקווקז, ועל פי הדיווחים אירעו כי הם הרגו סוסים וחמורים בעיראק במהלך אמצע המאה העשרים. כבשים, כלבים, סוסים ועזים נטרפים גם בצפון אפריקה, בישראל, באיראן, בפקיסטן ובהודו.
צבועים מפוספסים אף גורמים נזק מדי פעם לשדות מלונים במטעי תמרים בישראל ובמצרים, ובמטעי מלון ודבש במזרח טורקמניסטן.
תקיפת בני אדם
תועדו מספר מקרים בהם צבועים מפוספסים תקפו בני אדם:
אף שהתקפות על בני אדם חיים הן נדירות, צבועים מפוספסים יחפשו גוויות אנושיות. בטורקיה מונחות אבנים על קברים כדי להפסיק חפירות הגופות החוצה. במלחמת העולם הראשונה הטילו הטורקים גיוס על האנשים בהר הלבנון; אנשים שנמלטו מהגיוס ברחו צפונה, שם מתו רבים ונאכלו אחר כך על ידי צבועים.
ציד
צבועים מפוספסים ניצודו על ידי איכרים מצרים קדומים לצורך משימות ושעשועים יחד עם בעלי חיים אחרים שהיוו איום על יבולים ובעלי חיים. ציידים אלג'יראים ראו באופן היסטורי את הריגתם של צבועים מפוספסים מתחת כבודם, בגלל המוניטין של החיה לפחדנות. גישה דומה התקיימה על ידי ספורטאים בריטים בהודו הבריטית. למרות שהצבועים מסוגלים להרוג במהירות כלב בנשיכה יחידה, הם בדרך כלל מזייפים את מותם כאשר בריחה מכלבי ציד היא בלתי אפשרית, והם יישארו במצב זה לאורך זמן רב, אפילו כשננשכו קשה. במקרים נדירים נרדפו הצבועים ונורו על ידי פרשים. אף על פי שהצבועים בדרך כלל לא היו מספיק מהירים כדי לברוח מהסוסים, היה להם הרגל להסתובב לעיתים קרובות במהלך מרדפים, וכך להבטיח מרדפים ממושכים.
בדרך כלל, ניצודו הצבועים מעצם היותם מזיקים מאשר כספורט. בברית המועצות, ציד צבוע לא היה מאורגן במיוחד; רוב הצבועים נתפסו במלכודות המיועדות לבעלי חיים אחרים. כמה ציידים בדרום פנג'אב, קנדהאר וכוויתה תופסים צבועים מפוספסים כדי להשתמש בהם בקרבות צבועים. הצבועים מוגבלים נגד כלבים מאולפים ונמצאים בחבלים על מנת למשוך אותם מהכלבים במידת הצורך. בקנדהאר ציידים צדים באופן מקומי שנקרא "payloch" (רגל עירומה) צבועים על ידי כניסתם למאורות חשופות עם חבל בידם. כאשר הצבוע נמצא בפינה בסוף מאורתו, הצייד ממלמל את נוסחת הקסם "הופך לאבק, הופך לאבן", הגורם לבעל החיים להיכנס למצב מהפנט של כניעה מוחלטת, ובשלב זה הצייד יכול לקשור לולאה מעל רגליו הקדמיות ולבסוף גרור אותו מהמערה. שיטה דומה נהגתה פעם על ידי ציידים ערבים מסופוטמיים, שהיו נכנסים למאורות צבועים ומחמיאים להם, שלדעתם יכלו להבין ערבית. הצייד היה ממלמל "אתה מאוד נחמד ויפה ודי כמו אריה; אכן אתה אריה". ולאחר מכן הצבוע יאפשר לצייד להניח חבל סביב צווארו ולא היה מתנגד לגרירה ממאורתו.
פרוות הצבוע גסה ודלילה, כאשר מעט העורות שנמכרו על ידי ציידים שווקו כפרוות כלב או זאב באיכות ירודה. עם זאת, השתמשו בעבר בעור הצבוע בהכנת עור מזויף. מחיר עור הצבוע בברית המועצות נע בין 45 קופייקות לרובל אחד.
כמזון
ציור קיר שצויר על קברו של מאראוקה בסקארה מציין כי בתקופת הממלכה הקדומה המצרים פיטמו את הצבועים כדי לאכול אותם, אם כי חוקרים מסוימים טוענים כי החיות המצוירות על הקבר היו ממין צבועון הרעמה. עם זאת, הצבוע המפוספס עדיין נאכל על ידי איכרים מצריים, בדואים ערביים וסיניים, פועלים פלסטיניים, טוארגים ואנשים בסומליה. בקרב הבדואים של חצי האי ערב, בשר צבוע נחשב לרוב כתרופה, ולא מזון.
אילוף
הצבוע המפוספס מאולף בקלות וניתן לאמן אותו באופן מלא, במיוחד כאשר הוא צעיר. המצרים הקדמונים התייחסו לצבועים מפוספסים כקדושים, הם כביכול אילפו אותם למטרות ציד. כאשר הם מחונכים ביד איתנה, הם עשויים בסופו של דבר לחבב ולהקשיב בקלות למאלף כמו כלבים מאומנים היטב, אם כי הם פולטים ריח חזק ששום רחצה לא תעביר. בנוסף, למרות שלרוב הם הורגים כלבים בטבע, צבועים מפוספסים שגדלו בשבי יכולים ליצור עימם קשרים.
האל ואליס
הרולד ברנט "האל" ואליס (באנגלית: Harold Brent "Hal" Wallis; 14 בספטמבר 1898 - 5 באוקטובר 1986) מפיק סרטים אמריקני, אשר במשך למעלה מחמישים שנה הפיק כמה מן היצירות המזוהות ביותר עם הוליווד, כגון "קזבלנקה" ו"ניצחון אפל".
חייו
ואליס נולד כארון בלום וולוביץ בשיקגו. בשנת 1922 עבר ללוס אנג'לס ומצא עבודה במחלקת הפרסום של אולפני האחים וורנר. בתוך כמה שנים החל להיות מעורב בהפקת סרטים, ולבסוף הפך למנהל מחלקת ההפקה באולפני האחים וורנר. במהלך קריירה שנמשכה כחמישים שנים היה מעורב בהפקתם של יותר מארבע מאות סרטים באורך מלא.
בין הסרטים הגדולים שיצר היו "קזבלנקה" (1942) אחד מן הסרטים הידועים ביותר בהיסטוריה של הוליווד. על אף היותו מפיק ולא תסריטאי, אחראי ואליס ל"שורת המחץ" הידועה מן הסרט, "זוהי תחילתה של ידידות נפלאה", אותה אומר הגיבור ריק (המפרי בוגרט), למפקד המשטרה המושחת קפיטן ריינו (קלוד ריינס). הפקתו של "קזבלנקה" הייתה אירוע כאוטי, ובתסריט חלו שינויים מיום ליום ומשעה לשעה. את השורה הוסיף ואליס לאחר סיום הצילומים, והמפרי בוגרט זומן במיוחד לאולפן על מנת לדבב אותה.
בשנת 1944 עזב ואליס את האחים וורנר על מנת לעבוד כמפיק עצמאי, ונהנה ממעמד של מפיק מוביל ומהצלחה קופתית וביקורתית. בין היתר הפיק כמה מסרטיו של אלביס פרסלי.
ואליס היה מועמד לשבעת פרסי גלובוס הזהב וזכה פעמיים. בשנת 1974 קיבל פרס "גלובוס הזהב" מיוחד על מפעל חיים. הסרטים שהפיק היו מועמדים לפרס האוסקר שש עשרה פעמים, ובשנת 1943 קיבל את הפרס עבור "קזבלנקה". פעמיים קיבל את הפרס לזכר אירווינג תלברג עבור מפעל חיים בקולנוע.
ואליס היה נשוי פעמיים, לשחקניות לואיז פאזנדה ומרתה הייר. בגיל 88 מת ונטמן בקליפורניה.
העפלה מארצות המזרח
טווח הזמן בו התקיימה עלייה זו נמדד החל מפרסום הספר הלבן הראשון ביוני 1922, שהגביל את העלייה היהודית לארץ, ועד הכרזת המדינה במאי 1948. קיים קושי רב בתיחום ממדי העלייה, אולם מעריכים כי בדרך זו הגיעו לארץ כ-12,000 יהודים.
העולים נחלקו לשתי קבוצות עיקריות: בני עדות המזרח מקהילות ארצות ערב מצד אחד, ויהודים מאירופה, אשר הגיעו בדרכי היבשה דרך ארצות הבלקן למדינות ערב ומהן אל ארץ ישראל, מן הצד השני. חלקם של היהודים האירופאים היה גדול יותר עד ראשית מלחמת העולם השנייה, אולם במהלך המלחמה ואחריה עלה מספרם של יהודי המזרח.
התקופה הראשונה 1922 - 1941
תקופה זו מתאפיינת בעליה מפוזרת של קבוצות קטנות. העולים נעזרו בוועדים מקומיים ובאופן מצומצם יותר גם בנציגי תנועת "החלוץ" שפעלו בערים כדמשק, חלב, בגדאד ומוסול. נקודת המעבר העיקרית לארץ ישראל הייתה כפר גלעדי, שם טיפלו בעולים אנשי "השומר". מניה שוחט מדווחת ב"ספר השומר", שבשנים 1922–1935 שימש כפר גלעדי כתחנת מעבר ל-8,000 עולים (גם יצחק בן-צבי חוזר על מספר זה בספרו "נידחי ישראל").
עליית יהודים אירופאים
העלייה היבשתית מאירופה לא הייתה מסודרת ונערכה על בסיס פרטי ואישי. יהודים שילמו סכומי כסף למבריחים שהסיעו אותם בדרכים שונות לביירות, משם הם הוברחו בעזרת מבריחים ערבים דרך הרי לבנון אל הגליל.
הנתיבים מאירופה ללבנון היו יצירתיים ומגוונים. ארגונים שונים עזרו ליהודים להגיע לסלוניקי: "משרדי הגירה" של הקהילות היהודיות וועדים מקומיים בגרמניה, פולין, צ'כיה ויוגוסלביה, כל עוד התאפשרה פעילותם של אלה. בעזרת תשלום שוחד, קיבלו היהודים בסלוניקי ויזה לעיראק, דבר שאיפשר להם לנוע באופן חוקי לאיסטנבול, ממנה נסעו במכוניות או ברכבת לאדנה ומשם לסוריה ולביירות. מביירות נלקחו העולים בקבוצות, בלילות החשוכים, על ידי ערבים מקומיים שקיבלו שכר רב על פעילותם. המבריחים הערבים הובילו את הקבוצות אל קיבוצי אצבע הגליל (בעיקר כפר גלעדי ואיילת השחר), ולאחר 1938 הובלו עולים גם לכיוון הקיבוצים אילון ומצובה.
גם לאחר שהגיעו העולים לכפר גלעדי, עדיין הם נצרכו לחצות את גדר הצפון שהותירה את יישובי אצבע הגליל מחוץ לגדר משום שנמתחה מדרום להם. על הגדר שמר חיל הספר העבר-ירדני, שבאזור זה כלל חיילים-שוטרים בדואים עם קצינים בריטיים. על המעפילים היה להסתנן ליד ראש פינה ולעבור מתחת לתחנת המשטרה של נבי יושע. הסביבה נודעה כמקום פעילות של מבריחים ושודדים וסחורות החליפו שם ידיים בתנאי קרבה ושכנות. מבצעי ההעפלה שולבו בתנאים ששררו בשטח ונטלו בהם חלק יהודים שהתחזו לערבים, ערבים שסייעו תמורת כסף, ויהודים שפעלו ללא הסוואה בקרבת הגבול.
עלייה ממדינות המזרח
בוכרה ואיראן - קבוצה נוספת של יהודים שעלתה בתקופה זו, הייתה יהודי בוכרה ואיראן. הם נעו ברכב, ברגל ועל גבי סוסים מארצותיהם אל העיר מוסול, משם לאדנה וממנה לסוריה וביירות. נתיב אחר עבר דרך בגדאד וממנה, דרך המדבר, אל גבולה המזרחי של ארץ ישראל. גם על הגבול המזרחי שמר חיל הספר, אולם הגדר לא הייתה שלמה וניתן היה לעבור אותה באמצעות מבריחים מקומיים. אחת משיטות המעבר הייתה חציית אגם החולה באמצעות סירות.
מצרים - ממצרים עלו בתקופה זו כ-700 בני נוער מתנועות "החלוץ" והשומר הצעיר, שאורגנו על ידי עליית הנוער. הם עלו על אף מצבם הכלכלי והחברתי המשופר ולא נדרשו לסרטיפיקטים.
התקופה השנייה 1941 - 1948
התקופה השנייה נבדלת מהראשונה במספר מובנים:
העלייה מאירופה התדלדלה כמעט לחלוטין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבושי הנאצים באירופה. התנועה היבשתית מאירופה מזרחה הפכה לבלתי מעשית.
בעוד שבתקופה הראשונה לא סבלו יהודי המזרח מרדיפות, הרי שעליית משטרים פרו-נאצים בעיראק ובסוריה והתעוררות לאומנית במצרים החלו לסכן את חיי היהודים שם.
החל משנות ה-30, הפכה הנהגת הקהילות היהודיות במזרח להיות ציונית ברוח הציונות המדינית מבית מדרשו של הרצל, ושיתפה פעולה עם תנועות הנוער החלוציות. המוסד לעלייה ב', אשר קם בסוף שנות השלושים, נעזר בהתפתחויות אלה, אשר שיכללו מאוד את דרכי הפעולה ואיפשרו העפלה מסודרת ומאורגנת של קבוצות גדולות יותר. בתקופה זו עלו בין 4,000 ל-7,000 עולים בנתיבים שונים ביבשה, בים ובאוויר.
הארגון הארץ ישראלי
הנהגת היישוב הפקידה את ההעפלה ממדינות ערב בידי "המוסד לעלייה ב'" בראשות שאול אביגור (מאירוב). ה"מוסד" החל לפעול בסוריה ובעיראק כבר בשנות ה-30 באמצעות הפעלת שליחים. חלק מהשליחים היו עובדי "סולל בונה" שנשלחו לעבודות בניין, ורובם היו גם אנשי המחלקה הערבית של הפלמ"ח. הם פעלו כבודדים או בקבוצות מצומצמות, תוך הסתכנות כי יילכדו ויואשמו בריגול. על פעילות ההעפלה היבשתית היה אחראי ליובקה יבזורי. בראשית התקופה השנייה, בשנים 1941–1943, הצטמצמה ההעפלה היבשתית והגיעה עד לכדי - 100 איש לחודש, לכל היותר.
על-מנת להבריח את העולים אל תוך תחומי הארץ, הציע יבזורי באוקטובר 1943, להיעזר באנשי הפלמ"ח שהוצבו לעבודה במשקים הגובלים בגדר הצפון. בדצמבר 1943 החליטו מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה וסגנו יגאל אלון, להקים את "החוליה". יבזורי מונה ל"קצין עלייה" ליד מטה הפלמ"ח. בערך באפריל 1946 עברה "החוליה" לפיקודה של פלוגה ט' שישבה באיילת השחר.
אחת ההחלטות הראשונות במסגרת ארגון ההעפלה היבשתית הייתה שלא להיזקק למבריחים הערבים. לשם כך נשלחו סיירי הפלמ"ח, ביניהם עזרא כדורי ומנשה הראל, להכיר את השטח והתוו את הנתיבים הבאים:
סוריה
מבצעי העלייה בסוריה התמקדו בנוער חלוצי ובילדים אשר נקלטו בקיבוצים בארץ ישראל, רבים מהם בקיבוץ גבע.
מבצע ההעפלה הדרמטי ביותר מסוריה כונה "מבצע האלף", במסגרתו הועברו שיירות, בהן חצו בסך הכל 1,350 ילדים את הגבול לישראל:
חלק קטן מהעולים הגיע לחופי הארץ גם באמצעות סירות דייגים.
האחראי לעלייה הבלתי לגאלית מסוריה היה נפתלי גולומב, ובין השליחים היו רבקה כשדן קוזוינר, רחל ינאית בן-צבי, יאני אבידוב, עקיבא פיינשטיין ומנשה הראל, מהמחלקה הערבית של הפלמ"ח.
עיראק
מעט לאחר הפרהוד, הקהילה היהודית בבגדאד נמצאה במצוקה ומשפחות הביעו עניין בשליחת בני נוער לעלות לארץ ישראל. שליחת העלייה הראשונה הייתה מזל מוצרי, שנשלחה על ידי עליית הנוער לעיראק בפברואר 1942 במסווה של ארכאולוגית חובבת כדי ליצור קשר עם המעוניינים לעלות לארץ ישראל וליצור קשרים בין הקהילה למוסדות העלייה. את העלייה הבלתי לגאלית מעיראק ארגן מ-1942, שליח המוסד לעלייה ב' מוניה מרדור. הוא הגיע לבגדאד במסווה של חייל בריטי, וקשר קשרים עם ההנהגה היהודית ועם אנשי התנועות הציוניות. בעקבותיו נשלחו לבגדאד שמריהו גוטמן, אנצו סרני (בכיסוי של איש "סולל בונה" ) ועזרא כדורי. ראשוני העולים לא היו יהודי עיראק, אלא החיילים היהודים שהגיעו מפולין לעיראק במסגרת צבא אנדרס, והעדיפו לערוק מהצבא ולהגיע לארץ ישראל (איתם באו גם 716 ילדי טהראן, שאושרה כניסתם לארץ). הבריטים פעלו נמרצות כנגד אותה עלייה, ואף שלחו לשם קצין בולשת מיוחד, דבר שהקשה מאוד על המלאכה. העולים הראשונים בקרב יהודי עיראק היו בני נוער, חברי תנועות הנוער החלוציות, אחריהם עלו גם בעלי משפחות.
התנועה הייתה ב"מאה ואחת דרכים, אחת קשה מחברתה". אחת מדרכי התנועה במדבר, בין בגדאד לגבול הצפון של ארץ ישראל, הייתה תוך הסתייעות בנהגי "אגד", שנסעו לעיראק לצורכי הצבא הבריטי והבריחו במכוניותיהם עולים רבים ואף נשק.
בשנת 1947 הובאו מעפילים מעיראק גם דרך האוויר. ביוזמת דוד נמרי גויסו שני טייסים אמריקאיים, שהציעו את מטוסם לאנשי המוסד לעלייה ב' תמורת תשלום ובתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, בוצעו שני מטסים לארץ זו (ואחד נוסף לאיטליה). השליח הארצישראלי שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת) נחת עם הטייסים והצליח לארגן קבוצה מקרב יהודי עיראק שיעלו במהירות על המטוס, שנחת בחשאי בשדה פתוח בבקעת יבנאל. בסך הכל הובאו במבצע זה, שכונה בשם "מבצע מייקלברג", 150 איש. אחת המעפילות בטיסה הראשונה מעיראק הייתה שושנה ארבלי-אלמוזלינו, לימים שרת הבריאות בשנים 1986–1988.
טורקיה
טורקיה הייתה בעיקר מדינת התארגנות לשליחים, אך הם השפיעו גם על צעירים יהודים במדינה זו. דרך טורקיה עלו גם יהודים מבולגריה. כ-50 נערים הגיעו לקיבוץ אשדות יעקב.
צפון אפריקה
מ-1943 החלה עלייה מצומצמת מצפון אפריקה, שגם שם החלו לפעול שליחי "ההגנה". במאי 1947 יצאה מאלג'יר הספינה הראשונה מאזור זה - "יהודה הלוי", כשעל סיפונה 399 מעפילים, רובם מקהילת יהודי מרוקו. לאחר הפלגה קשה ואיטית, נתפסה הספינה על ידי הבריטים כ-30 מייל מחופי הארץ, והמעפילים גורשו לקפריסין. אחריה באו מצפון אפריקה שתי ספינות מעפילים נוספות - "שיבת ציון" ו"הפורצים".
הרקע: הציונות בצפון אפריקה
בארצות צפון אפריקה (מרוקו תוניסיה ואלג'יריה) התרחשה תסיסה ציונית זמן רב לפני קום המדינה. יהודי צפון אפריקה ככלל התאפיינו ביחס חיובי לציונות ולעלייה לארץ. בני נוער רבים דברו עברית, והשתוקקו לכל בדל מידע על ארץ ישראל.
המשלחת הראשונה של היישוב בארץ ליהודי צפון אפריקה, הגיעה לתוניס ב 17.10.1943. הגיעו שלושה שליחים שמיד התחילו בעבודה של תעמולה ציונית. הם לימדו על ארץ ישראל, שרו שירים, ועודדו יהודים להיות מוכנים לעלייה. הם פעלו עם תנועת הנוער המקומית החזקה צעירי ציון.
השליחים הכשירו את השטח גם באלג'יר ובמרוקו. הם הפיצו את הבשורה בין השאר בבתי כנסת בשבתות. הציבור נענה להם. וכך נכתב בדו"ח של השליח רפאל חמל 8.6.1947 '''"הלהט והרצון לעלייה גדול מאוד...עיירות שלימות ממש של 3000 ו-5000 נפשות המוכנים למכור הכל מייד, בתים, עסקים וכו', לקחת מקל ביד ושק על שכם ולעלות ארצה. נחרדנו ממש... שלא ימכרו ולא יעזבו כי אין מקום לכולם יחד..."'''
אניות המעפילים הראשונות
ב 11.1946 חזר שליח ההגנה אפרים לאלג'יר. בתקופה זו התנועה הרוויזיוניסטית או 'ביתר' שלחה מעפילים מצפון אפריקה לצרפת. אניית המעפילים בן הכט הפליגה מצרפת, וכ-70 יהודים הפליגו מתוניס לצרפת והצטרפו אליה, האנייה נלכדה על ידי הבריטים ונוסעיה נלקחו למעצר בקפריסין.
המשטרה הקולוניאלית הצרפתית פיזרה את מחנה העלייה והוא הועבר למקום חלופי באלג'יר- 'בארקי' אליו המשיכו יהודים לזרום-כאשר מאות רבות ממתינים. בשלב זה סבלו המעפילים ממחסור חמור במזון וביגוד. הכסף שהביאו איתם נגמר, והם מכרו את בגדיהם לערבים המקומיים. הג'וינט- ארגון הסיוע היהודי שמאוד עזר באירופה לניצולי השואה, לא עזר בצפון אפריקה מפני שלהגדרתו היהודים שם לא נחשבו פליטים. למעשה היו יהודים אלו חסרי כל, ואחרי שעזבו את ביתם הוא נתפס על ידי ערבים- והם לא יכלו לחזור אליו. השליחים באלג'יר התלוננו גם על היחס של המוסד לעלייה ב' עצמו, מחסור באמצעים ובאניות. ('גם בתוך המוסד לעלייה ב' אנחנו בלתי לגליים').
אניית המעפילים "שיבת ציון" יצאה מאלג'יר ב-16.7.1947 היא נשאה כארבע מאות מעפילים. גם היא נלכדה ונוסעיה הועברו לקפריסין. התנגדותם של המעפילים בנמל חיפה הייתה משמעותית וזכתה לסיקור עיתונאי נרחב.
ההמתנה הקשה והאנייה האחרונה
בינתיים מצב היהודים הממתינים לעלייה הידרדר מאוד, בשל החורף שהקדים. את הנשים והילדים העבירו לעיר, והגברים נותרו במחנה. בניין הקהילה התמלא בפליטים וכן כל מקום אחר עד שבאו מים עד נפש. שליחי העלייה לא יכלו להוריד 'מן' מן השמיים, והמעפילים סבלו רעב ומחלות. תינוק אחד מת מרעב והזנחה. למעלה מארבעה חודשים המתינו המעפילים לאנייה בתנאים לא אנושיים של קור גשם ותקווה שהנה תבוא האנייה. בתקופה זו נוצרו חיכוכים עם היהודים המקומיים שנשאו בעול הפליטים הרבים, ולא פעם השתמשו שליחי העלייה בעל כרחם באיומים על מנת שלא יפנו למשטרה נגד המעפילים.
אניית החלוץ הגיעה ב 4.12.1947 אך נחשפה על ידי המשטרה הצרפתית. רק 44 מעפילים הספיקה להעלות ונאלצה לצאת לים. כארבע מאות מעפילים נותרו על החוף במפח נפש נורא. היא התקלקלה בדרך ונוסעיה עברו לאניית הפורצים מול מפרץ דה פורטו – צרפת. ספינה זו הצליחה להגיע ארצה בשלום!
שאר המעפילים הועברו לצרפת כדי להמשיך ולנסות להפליג משם ארצה. כתשעה חודשים של ניסיונות העפלה ימית עברו על יהודי צפון אפריקה. אנשי המקום נתנו לאנשי המוסד הלוואות ענק, ללא ריבית, וללא מועד קבוע לפירעון, ולרוב גם ללא חתימה. (בראשם של נדיבים אלו עמדו משפחות שרקי, יהונתן, סבאון וזאגה.) המחנות סבלו מחוסר תקציב והכלכלה בהם אפשרה קיום רק בקושי. החיים במחנות צפו"א היו קשים וגרועים בהרבה ממחנות אירופה. בסופו של דבר שלוש אניות מעפילים יצאו מחופי צפון אפריקה, והן נשאו כ-800 מעפילים. מעפילים נוספים נסעו לצרפת והעפילו משם לארץ (לדוג' בבן – הכט). ההעפלה: ההירתמות, המסירות והשהיה הקשה במחנות, הביאו לידי ביטוי את האהבה העזה שחשו יהודי צפון אפריקה לארץ ישראל.
חוץ מאניות אלו אנו יודעים על ניסיונות נוספים של יהודים להעפיל ארצה. אחד מהם היה להסתנן לספינת שמפוליון הלגאלית. היא עגנה בחופי תוניס בדרכה לחיפה, וכחמש עשרה יהודים שבאו לתת לעולים פירות וצידה לדרך, החליטו באופן ספונטני מבלי שהביאו כסף או בגדים להתחבא באנייה. אחד מהם הוא אהרון ויליאם מסיקה שהורד מין האונייה בחיפה. כך סיפר לי נכדו. וכן אניית אגוז שיצאה את חופי מרוקו בניגוד לפקודת השלטונות הערביים. וטבעה בראשית מסעה (זאת כבר אחרי קום המדינה 1961 )
(לכתיבה הסתייעתי במאמריהם של אפרים בן חיים (פרידמן) וכלב קסטל- שליחי הסוכנות לצפו"א. מיתוך שורשים במזרח-יד טבנקין- הוצאת הקיבוץ המאוחד עורך יצחק אברהמי הוצאת הקיבוץ המאוחד תשמ"ו)
מצרים
בעקבות פוגרום שערכו לאומנים מצריים ב-2 בנובמבר 1945 במלאת 28 שנים להצהרת בלפור, במסגרתו שדדו חנויות של יהודים, הרסו בתי כנסת ושרפו ספרי תורה, החליטו רבים מהיהודים להימלט. הבריטים התירו למעוניינים ב"ביקור קצר" בארץ ישראל, להפקיד פיקדון של 60 לירות אנגליות (סכום עתק אז). רבים מיהודי מצרים העשירים ניצלו את ההזדמנות ונסעו ברכב לארץ, "עד יעבור זעם" או שלא על מנת לחזור. עד 1948 הגיעו כ-5,000 יהודים לארץ בדרך זו. הם אינם נספרים בדרך כלל בין עולי העלייה הבלתי לגאלית.
הערכת המפעל ורישומו
מבצע העלייה הבלתי לגאלית מארצות המזרח עמד בצילה של ההעפלה בדרך הים. כמות העולים הייתה קטנה יותר והפעולות חשאיות יותר בעת התרחשותן. היישוב היה מודע להורדת מעפילים מאוניות בחופי הארץ, אך רק מעטים ידעו בזמן אמת על ההסתננויות דרך גבול הצפון.
מפקד הפלמ"ח יגאל אלון העיד על מבצע ההעפלה מהמזרח את הדברים הבאים:
העלייה היבשתית הונצחה במספר ספרים ומאמרים וכן באחד משירי ההעפלה המפורסמים. בין חברי "החוליה" של הפלמ"ח באצבע הגליל היה גם חיים חפר, שהשתתף בהברחתם ארצה של מעפילים מארצות המזרח דרך גבול הצפון. הוא כתב על פעולות אלה את השיר "בין גבולות" מנקודת המבט של חבריו לחוליית הפלמ"ח: "בין גבולות, בין הרים ללא דרך, בלילות חשוכי כוכבים / שיירות של אחים בלי הרף, למולדת אנו מלווים".
צרעות עכבישים
צרעות עכבישים או צרעכבישיתיים (שם מדעי: Pompilidae; באנגלית: spider wasps, pompilid wasps) היא משפחת צרעות בתפוצה עולמית ובה כ-5,000 מינים בשש תת-משפחות. כל המינים הם יחידאיים ורובם תופסים ומשתקים את טרפם. חלק מהם נוקטים חומסנות, כלומר ניזונים ממזון שצדו צרעות אחרות, וחלקם פרזיטואידים.
מורפולוגיה
כמו מעופפים חזקים גדולים אחרים, לצרעות העכביש יש בית חזה מפותח. יש להם רגליים ארוכות ורבות מפרקים. הרגל ארוכה מספיק כדי להגיע מעבר לקצה הבטן. הבטן צרה. הגוף בדרך כלל שחור או כחול, לעיתים בעל השתקפות כסופה, אך קיימים גם מינים בהירים רבים. לרוב המינים כנפיים ארוכות, אך ידועים גם מינים קצרי כנפיים וחסרי כנפיים.
הנקבות גדולות במקצת מהזכרים אם כי מחושיהן מורכבים מעט פחות. הרגליים שעירות ובעלות דורבנות. נקבות וזכרים דומים אלה לאלה (אין דו-צורתיות זוויגית, אך הנקבות מעט גדולות יותר). על הכנפיים השחורות יש במקרים רבים צבעי אזהרה כתומים, אדומים, צהובים או לבנים.
רבייה, הטלת ביצים וגדילה
צרעות העכביש הן יחידאיות, ומשתמשות בדרך כלל בעכביש יחיד כבית גידול לפגיותיהן. הן משתקות אותו בעוקצן הרעיל וגוררות את העכביש המשותק למקום שבו הן מקימות לאחר מכן את הקן (אם כי יש צרעות שמקימות את הקן לפני שיתוק העכביש). ביצה בודדת מוטלת בבטן העכביש והקן נחתם. צרעות עכבישים מגינות על קיניהן בכך שהן מניחות נמלים מתות בכניסה, והכימיקלים המופרשים מהנמלים המתות מרתיעים טורפים. גודל העכביש המשותק קובע את המין שאליו תתפתח הצרעה הפגית, וכן את גודלה. בעכביש משותק גדול מתפתחת צרעה נקבה גדולה. כשבוקעת פגית הצרעה, היא מתחילה לאכול את העכביש מפנימו, בעודו חי. אחרי שהיא אוכלת את החלקים האכילים של העכביש היא מתגלמת ובוקעת כבוגרת בקיץ הבא.
חלק ממיני צרעות העכביש מטילות ביצים בעכביש שעדיין פעיל חלקית, והצרעות שבוקעות ניזונות מנוזלי העכביש (נוזלי הלימפה, ה-Hemolymph, המקבילים לדם ביונקים).
השער להודו
השער להודו (אנגלית Gateway of India; מרטהי गेटवे ऑफ इंडिया) הוא מונומנט המצוי במתחם אפולו באנדר בדרומה של העיר מומבאי בהודו. השער ניצב על קו המים בנמל מומבאי, ובעבר סימל את הכניסה להודו עבור נוסעים שהגיעו אליה דרך נמל מומבאי, הנמל ששימש כשער הכניסה החשוב ביותר אל המדינה.
היסטוריה
השער הוקם במטרה להנציח את ביקורם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת והמלכה מרי במומבאי, קודם לדורבר דלהי בו השתתפו בחודש דצמבר 1911. מעל למעבר המרכזי קבועה הכתובת:
אבן פינה הונחה על ידי המושל הבריטי של העיר ב-31 במרץ 1911, אך עבודות ייבוש הקרקע והנחת היסודות הסתיימו רק ב-1920. הקמת המבנה עצמו נמשכה עד 1924, והוא נחנך ב-4 בדצמבר 1924 על ידי המושל הכללי רופוס דניאל אייזקס, המרקיז מרדינג. כשהסתיים השלטון הבריטי בהודו, עזבו אחרוני חיילי הצבא הבריטי את המדינה, בעוברם דרך השער במהלך טקס שהתקיים ב-28 בפברואר 1948.
מהווה אחת מהנקודות הפופולריות ביותר בקרב תיירים בעיר.
המבנה
המבנה עשוי בזלת צהובה ובטון ולו שלושה מעברים. המעבר המרכזי גדול וגבוה ביחס לשני מעברי הצד, ובארבע פינותיו ארבעה מגדלים נושאי כיפות. השער הוקם בסגנון אינדו-סרצני בשילוב עם אלמנטים מהאדריכלות המוסלמית שרווחה בגוג'ראט במאה ה-16. קוטרה של הכיפה המרכזית הוא 15 מטר והיא מתנשאת לגובה של 26 מטר.
סביבת המבנה
סביבתו של השער עוצבה מחדש עם הקמתו, והוא נבנה על אדמה שיובשה ממי הנמל. עם זאת, הטיילת שאמורה הייתה להוביל דרכו לכיוון מרכז העיר לא הוקמה לבסוף בשל קשיים פיננסיים, ועל כן, קו ישר היוצא מהשער מסתיים בגן ובקבוצת בניינים.
ג'יימס אדוארדס
ג'יימס בורוז אדוארדס (באנגלית: James Burrows Edwards; 24 ביוני 1927 – 26 בדצמבר 2014) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית בקבינט של ארצות הברית, בממשלו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן. אדוארדס היה הרפובליקני הראשון שכיהן כמושל קרוליינה הדרומית מאז תקופת השיקום.
קורות חייו
ג'יימס אדוארדס נולד ב-24 ביוני 1927 בעיר הות'ורן שבפלורידה. שירת בצי הסוחר של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן שירת בכוחות מילואים של צי ארצות הברית. אדוארדס קיבל תואר ראשון ב-1950 ממכללת צ'ארלסטון, שם היה חבר באחוות פי קפא פאי. הוא קיבל תואר D.M.D (דוקטור לרפואת שיניים) ב-1955 מאוניברסיטת לואיוויל, והתמחה ברפואת שיניים באוניברסיטת פנסילבניה. ב-1960 שב אדוארדס לצ'ארלסטון, שם הקים קליניקה לעיסוק מעשי ברפואת שיניים ועסק בכירורגיית פה ולסת. לאחר מכן החזיק במגוון רחב של תפקידים הקשורים לרפואת שיניים בקהילתו.
קריירה פוליטית
ב-1970, נבחר אדוארדס ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית בדרום מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הדרומית. הוא תמך בחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-2 של קרוליינה הדרומית אלברט ווטסון בבחירות לתפקיד מושל המדינה. אדוארדס טען כי יריבו הדמוקרטי של ווטסון, ג'ון ווסט, פעל באופן חשאי ב-1969 נגד מינויו של קלמנט היינסוורת' מקרוליינה הדרומית לבית המשפט העליון של ארצות הברית. מועמדותו של היינסוורת' נכשלה בהצבעה בסנאט של ארצות הברית, ברוב של 45–55, בעקבות טענה כי לכאורה ציירו את היינסוורת' כמתנגד לאיגוד עובדים ולזכויות אזרח. אדוארדס ניבא שווסט כמושל ינחיל "ממשלת אולטרה-ליברלית, הנשלטת על ידי מיעוטים", בהסתמך על קשריו הפוליטיים של ווסט עם יוברט האמפרי ורוי וילקינס, איש האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים.
אדוארדס התמודד לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1971, במסגרת בחירות ביניים שנערכו בתכלית למלא את נציגות מחוז הקונגרס ה-1 של קרוליינה הדרומית הריק, שהתפנה עם מותו של לוציוס מנדל ריברס הדמוקרטי. אדוארדס הפסיד למקורבו של ריברס, מנדל ג'קסון דייוויס.
אדוארדס הצליח להיבחר לסנאט של קרוליינה הדרומית לאחר שיצא לו שם טוב בפוליטיקה המקומית. שנתיים לאחר מכן, התמודד לתפקיד מושל קרוליינה הדרומית ב-1974 עם סיכוי קלוש לנצח. אדוארדס, באופן בלתי-צפוי, הביס את הגנרל ויליאם וסטמורלנד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית, ובבחירות הכלליות ניצח את חבר בית הנבחרים הדמוקרטי ויליאם ג'נינגס בריאן דורן. אדוארדס נבחר למושל הרפובליקני הראשון של קרוליינה הדרומית מאז דניאל הנרי צ'מברלין, שנבחר ב-1876, בשלהי תקופת השיקום.
ערוב ימיו
בימי כהונתו נאסר על מושל קרוליינה הדרומית לכהן שתי תקופות כהונה ברציפות, לכן אדוארדס לא התמודד מחדש לתפקיד המושל ב-1978. ב-1981 מינה הנשיא רונלד רייגן את אדוארדס למזכיר האנרגיה של ארצות הברית. הוא התפטר שנתיים לאחר מכן כדי לשמש נשיא האוניברסיטה הרפואית של קרוליינה הדרומית, תפקיד שמילא במשך שבע עשרה שנים. ב-1997, אדוארדס צורף להיכל התהילה של קרוליינה הדרומית. ב-2008 נתן אדוארדס פומבי לתמיכתו במושל מסצ'וסטס לשעבר, מיט רומני, במהלך התמודדותו למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
בימי כהונתו כמושל ולאחריהם, אדוארדס פיתח מערכת יחסים קרובה עם קודמו הדמוקרטי, ג'ון ווסט, אותו האשים קודם לכן בהטיית מינויו של היינסוורת'.
אדוארדס נפטר משבץ מוחי ב-26 בדצמבר 2014 במאונט פלזנט, דרום קרוליינה, שם נקבר.
יערון חרמוני
היערון החרמוני נחשב למין בסכנת הכחדה. הוא התגלה לראשונה בשנת 1989 בחרמון. נמצא בחרמון ברום 1,200 מטרים ומעלה ואולי גם בלבנון.
תנועות מרכזיות
בפונולוגיה, תנועות מרכזיות הן תנועות המופקות כאשר הלשון נמצאת במרכז חלל הפה בין גב הפה לפתח הפה.
תנועות מרכזיות בעברית המדוברת
פתח וקמץ גדול מייצגים תנועה מרכזית, פתוחה, בלתי-מעוגלת.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–מקסיקו
היסטוריה
בין המאה ה-16 למאה ה-19, במסגרת סחר העבדים האטלנטי, האימפריה הספרדית העבירה שיירות של עבדים מקונגו למלכות המשנה של ספרד החדשה. רוב העבדים הללו התקבלו בוראקרוס, לחופי האוקיינוס האטלנטי. סיום סחר העבדים בידי ספרד היה גורם לפריצתה של מלחמת העצמאות של מקסיקו אשר הופנתה נגד השלטון הספרדי. ביוני 1960 מקסיקו הכירה בעצמאותה של קונגו מהאימפריה הבלגית. במותו של ראש ממשלת קונגו, פטריס לומומבה, הביע שר החוץ המקסיקני, מנואל טלו באורוד (חבר המפלגה המוסדית המהפכנית), את צערו בשם הממשלה המקסיקנית. ב-31 ביולי 1975 סובסדו יחסים רשמיים בין קונגו (נודעה באותה העת בתור זאיר; תחת שלטונו של מובוטו ססה סקו) למקסיקו (תחת שלטונו של לואיס אצ'ווריה אלברס).
בתור חברה זמנית במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, מקסיקו הצביע מספר פעמים בהחלטות האו"ם שנגעו לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בשנת 2007 ביקר שגריר מקסיקו באדיס אבבה, אתיופיה, בקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ופגש בנציגי הממשלה הקונגולזית. בשנת 2019, מאות פליטים קונגולזים נעו לעבר מקסיקו כדי להגר אל ארצות הברית דרך גבול ארצות הברית–מקסיקו. רוב הפליטים ברחו מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עקב התפרצות האבולה במדינה. לאחר שהוסדרו חקיקות בארצות הברית שאסרו על חלק נרחב מההגירה, פליטים קונגולזים רבים השתכנו במקסיקו ללא כוונה לשוב לארצם . ממשלת מקסיקו הציעה לחנך צעירים קונגולזים מטעם כספיה וישנה קהילה של מקסיקנים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רוב תושביה הם פרופסורים וחוקרים. נכון לשנת 2018, סך המסחר בין מקסיקו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מנה 2.3 מיליון דולר אמריקאי.
משה בן-אליעזר
משה בן-אליעזר (גלַמבוצקי) (על פי רוב: מ. בן-אליעזר; י"ז בניסן תרמ"ב, 6 באפריל 1882 – י"ח באב תש"ד, 7 באוגוסט 1944) היה סופר, מתרגם ועיתונאי חבר מערכת הארץ.
קורות חיים
בן-אליעזר נולד בעיירה שצ'וצ'ין שבפלך וילנה, רוסיה (כיום בלארוס), בנו של רב העיירה. למד בישיבת מיר, אך שם התוודע לתנועת ההשכלה. הוא החל את דרכו העיתונאית בעיתון בעריכתו של דוד פרישמן, "הדור". חלק גדול מכתיבתו נעשה תחת שמות עט כ"לזרסון". דבורה בארון, שכבר בגיל 15 פרסמה לראשונה מסיפוריה בעיתונים "המליץ" (1903) ו"הצפירה" (1904), נפגשה עמו ב-1903, ועל אף פער הגילאים ביניהם החלו להתכתב ולבסוף, ב-1904, להתארס. אחרי כתיבה בהזמן, ב"דער יוד" (מיידיש: "היהודי") שיצא בוורשה ובכתב העת הספרותי הלונדוני של יוסף חיים ברנר, המעורר, היגר ב-1906 לניו יורק בהשאירו את בארון באירופה. בן-אליעזר חזר ב-1909 לפולין ונפגש עם בארון. המפגש הרומנטי הסתיים במפח נפש מבחינתה של בארון והיא הכריזה כי החליטה להיות נזירה, אירוסיהם בוטלו, והיא עלתה לארץ ב-1911 והתחתנה, מאוחר יותר, עם יוסף אהרונוביץ.
ב-28 במאי 1912 נשא לאישה את מינה, בת אפרים קפלן, בוואלפ שבפלך גרודנה. בן-אליעזר ומשפחתו עלו לארץ ישראל ב-1925, השתקעו בתל אביב והוא הצטרף למערכת הארץ כעורך המדור הספרותי. בתוקף תפקידו שבו בארון והוא לעבוד הפעם כעורך ומבקר ספרות. ב-1926 מונה לעורך הראשון של בן ארצי, הניסיון השני של הארץ להוציא עיתון לילדים. בעיתון כתבו ממיטב הכותבים של התקופה וביניהם: ביאליק, לוין קיפניס, אשר ברש, יצחק למדן וימימה אבידר-טשרנוביץ.
הותיר אישה, בן, עמנואל (אשר נשא לימים את גאולה, בתו הבכורה של דוד בן-גוריון) ובת, חוה. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
ספריו
לאחר מותו:
המצע האזרחי (פולין)
מפלגת המצע האזרחי (בפולנית: Platforma Obywatelska) היא מפלגת מרכז-ימין בפולין, שעמדותיה משתייכות לזרם השמרנות הליברלית.
מפלגת המצע האזרחי היא חברה במפלגת העם האירופית (EPP) בפרלמנט האירופי והמרכז הדמוקרטי הבינלאומי.
אברהם אלדמע
אברהם אַלְדֶמַע (אַיזנשטיין) (1 באפריל 1884 – 5 ביוני 1963) היה אמן ומורה לאומנות בגימנסיה הרצליה, מראשוני הפעילים בהגנה וחלוץ אנשי התרבות בעיר תל אביב. אלדמע מימש בחייו את פילוסופיית החיים שלו – להיות שמח ואופטימי תמיד, ולהפיץ שמחה ברבים. הוא כונה "רומנטיקן ביום ובכיר הגנה בלילה", עקב יכולתו לשלב פעילות צבאית ותרבותית.
ביוגרפיה
אלדמע נולד בעיירה ברדיצ'ב שבאוקראינה. כבר בצעירותו הראה כישרון לציור ונשלח, כסטודנט לאומנות, לאקדמיה לציור באודסה שם השלים את לימודי התיכון. באותה תקופה היה גם חבר בתנועות מהפכניות ("נרודניקים"). בהשפעת דב בר בורוכוב הצטרף לכוחות ההגנה היהודית באודסה במהלך פרעות 1905. בהשפעתם של בורוכוב וחנה מייזל שוחט התקרב גם לציונות והיה חבר בפועלי ציון.
המצע האזרחי (פולין)
היסטוריה
בבחירות הכלליות ב-2001 המפלגה צברה 12.6% מהקולות ו-58 צירים בסיים, מה שהפך אותה למפלגה הגדולה ביותר באופוזיציה לממשלה בראשות ברית השמאל הדמוקרטית והייתה למפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר.
אברהם אלדמע
ביוגרפיה
לארץ ישראל עלה במסגרת העלייה השנייה והגיע ליפו ב-1906. הוא סייר בארץ ברגל וביקר בירושלים, בית לחם וחברון. כבר בשנתו הראשונה בארץ החליף את שם משפחתו לסמל הפילוסופיה שלו: "אל-דמע" – תמיד בצחוק ובשמחה.
המצע האזרחי (פולין)
היסטוריה
בשנת 2005 המפלגה הובילה בכל סקרי דעת הקהל עם 26% עד 30% של תמיכה ציבורית. עם זאת, בבחירות ב-2005, היא סיימה עם אחוז תמיכה 24.1% והגיעה למקום השני אחרי מפלגת חוק וצדק עם 27%. בבחירות לנשיאות הפסיד דונלד טוסק ללך קצ'ינסקי, לאחר שקצ'ינסקי קיבל כ-46% מן הקולות בסיבוב השני.
אברהם אלדמע
מרכז חיי התרבות של תל אביב עד מלחמת העולם הראשונה
אלדמע הוזמן על ידי יהודה לייב מטמון-כהן למלא את משרת המורה לציור ב"גימנסיה היפואית", שהפכה לגימנסיה הרצליה, משרה שבה כיהן למעלה מ-45 שנים. כמורה לציור היה אחראי על הפן האסתטי של בית הספר ובמיוחד של ההצגות שהועלו בו בחגים ובאירועים שונים. כך למשל, הוא העמיד תפאורות מפוארות והחביא בהן תלמידים-שחקנים אשר יצאו אל הקהל במפתיע וכל זאת בתנאי החיים הקשים של תל אביב הקטנה. "הופעתו, אפילו בימים הקשים והספגניים ההם, הייתה הדורה: מכנסי-רכיבה ('בְּריצֶ'ס' בלשון העת ההיא), חולצה מגוהצת, עניבה גדולה מהרגיל, כובע רחב שוליים, והעיקר: פרח ציפורן אדומה בדש, חדש וטרי מדי יום."
המצע האזרחי (פולין)
היסטוריה
הקואליציה בראשות מפלגת "חוק וצדק" התפרקה בשנת 2007 בשל שערוריית שחיתות של אנדז'יי לפר ותומאש ליפייץ ומחלוקות פנימיות בקרב מנהיגות המפלגה ואירועים אלה הביאו לקיום בחירות חדשות. ב-21 באוקטובר 2007 המפלגה זכתה ב-41.51% מהקולות וב-209 מתוך 460 המושבים בסיים ו-60 מתוך 100 המושבים בסנאט של פולין. המצע האזרחי הפכה למפלגה הגדולה ביותר בשני בתי הפרלמנט, ולאחר מכן הקימה קואליציה עם מפלגת העם הפולני.
אברהם אלדמע
מרכז חיי התרבות של תל אביב עד מלחמת העולם הראשונה
בפורים שנת 1912 החליט אלדמע לארגן קרנבל ברחובות תל אביב. הוא ארגן תהלוכה בה רכב בראש על סוסו ואחריו בובות ענק וכל ילדי תל אביב, יפו והמושבות הקרובות מחופשים. בקרנבל זה נכללו תחרויות ספורט ואף תחרות יופי (אסתר המלכה העברייה) בסגנון בחירת אסתר המלכה במגילת אסתר. ראש העיר מאיר דיזנגוף ביקש מאלדמע להוביל "קרנבל פורים" שכזה מדי שנה, למרות התנגדות החוגים הדתיים שראו בה פריצות.
אלדמע קיבץ סביבו קבוצת חברים שנודעו כ"חבר'ה טראסק". הם נודעו כ"עושים שמח" במעשי קונדס, תהלוכות והצגות רחוב, נשפים וחגיגות.
צעדים ביטחוניים ראשונים
בשנת 1909 נסע להשתלמות בשווייץ, שם נפגש עם חיים בוגרשוב, אשר גייס אותו למאמצי רכישת נשק לטובת הגנת היישובים העבריים בארץ ישראל. אלדמע הבריח שלושה רובים אך נתפס בנמל יפו. עקב היותו נתין רוסי נלקח למעצר במגרש הרוסים בירושלים, נשפט, זוכה ושוחרר לאחר חמישה חודשים. בכלא שעשע את העצירים והסוהרים בנגינה וזכה אף לימי חופש.
במהלך גירוש תל אביב, ב-1917, נשאר אלדמע יחד עם נחום גוטמן, יצחק אולשן ועשרה אחרים חברי הקבוצה היפואית ככוח שמירה על הרכוש היהודי, בשעה שכל תושבי העיר היהודית יצאו לגלות.
שכונת בורוכוב
בשנת 1922 הקימה חברת "שיכון" של ההסתדרות את שכונת הפועלים הראשונה שכונת בורוכוב (גבעתיים). המטרה הייתה ליצור כעין "קיבוץ" בעיר בו יגורו פועלים באווירה שיתופית. אלדמע היה מבין המתיישבים הראשונים בשכונה. בעוד שעבור 21 המשתכנים הראשונים הוקמו בתים קטנים זהים בעלי קומה אחת, בנה אלדמע בית מיוחד ומקושט.
מדי חג ובכל הזדמנות כגון יום תל חי ויום פטירת הרצל קישט את גג הבית בכרזות, דגלים תמונות וצמחים. כל החגיגות בשכונה החל מחגיגת הייסוד, נערכו בבית אלדמע ובחצרו.
לאחר שהתגורר בבית הגדול לבדו כשנה פנתה אליו חנה צ'יזיק, שניהלה בשכונה משק הכשרה לפועלות, ובפיה דרישה כי יאפשר לנערות לגור בביתו הריק ורחב-הידיים במקום באוהלים דולפים במשק. במשך שנה עבר אלדמע לגור במרתף ביתו (ככל הנראה השתלב הדבר עם הקמת הסליק, וראו להלן) בעוד הנערות מתגוררות בביתו המרווח. אלדמע היה רווק בן 41, עד שלבסוף שבתה את לבו אחת הצעירות, זהבה יודלביץ'. בני הזוג נישאו בשנת 1925 בחצר הבית הגדול. בהזמנה לחתונה בעיתון "דבר" נכתב כי השניים "מודיעים בזה, כי הלכו בדרך כל הארץ ובאו בברית הנישואין – עליהם השלום", וכי החברים "מוזמנים לבוא להשתתף בצערם... בביתם 'בית מועד לכל חי'". שושביני החתן היו חברי ה"חבר'ה טראסק", שערכו במקום הילולה שנמשכה כל הלילה כולו, בצירוף יריות באוויר, כמנהג החגיגות אצל הערבים.