cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המרכז לתיעוד יהודי בן זמננו
פרסומים מוקדמים
לפרסומים מוקדמים בשנות הארבעים הייתה חשיפה מוגבלת, כמו "היהודים תחת הכיבוש" ( Les Juifs sous l'Occupation: Recueil de textes francais et allemands 1940-1944) ו"מצב היהודים תחת הכיבוש" ( La Condition des Juifs sous l'occupation allemande 1940-44). משנת 1951 החלו יצירות כמו Bréviaire de la haine (קציר השנאה) של פוליאקוב, בנושא רצח העם היהודי, להגיע לקהל רחב ולקבל ביקורות וחשיפה. בכך הייתה סתירה ראשונה לדעה שרווחה באותה תקופה, לפיה רצח עם של שישה מיליון יהודים היה בלתי אפשרי מבחינה לוגיסטית ולכן לא קרה. מרבית הפרסומים של CDJC לא היו זמינים בחנויות ספרים. האינטרס הציבורי בצרפת בנוגע לשואה היה דל, וההכנסות הכספיות מפעילות ומפרסומים בנושא היו מינימליות.
תגובה לפרסומים מוקדמים של CJDC בצרפת לאחר המלחמה
כתבי עת
ה-CDJC החל לפרסם עלון תקופתי בשנת 1945. העלון המשיך להופיע תחת שמות שונים, אל תוך המאה ה-21. באפריל 1945 פורסם "עלון המרכז לתיעוד יהודי עכשווי" שהדפיס שמונה גיליונות עד ינואר 1946. אלה לא נמכרו בגלוי. בספטמבר 1945 פנה שניאורסון לשר המידע הצרפתי בבקשה לקבל אישור לפרסום, בשם החדש Revue du Centre de Documentation Juive Contemporaine (כתב העת של המרכז לתיעוד יהודי עכשווי). שם כתב העת השתנה ל-Le Monde Juif (העולם היהודי) ביולי 1946, וכתב העת פורסם כמגזין חודשי בן 24 עמודים עם כ-1500 מנויים בתשלום. המהדורה הראשונה פורסמה באוגוסט 1946. בשנת 1995 שונה השם לRevue d'histoire de la Shoah - Le Monde Juif (כתב העת לתולדות השואה - העולם היהודי) וב-2005 שונה ל"כתב העת לתולדות השואה" (Revue d'histoire de la Shoah). ראשי התיבות של CDJC נעלמו מהעטיפה ושולבו במקום זאת כחלק מהלוגו החדש שאומץ על ידי מוזיאון השואה בפריז.
משפטי פשעי מלחמה
אחת ממשימות הליבה של ה-CDJC היא להביא למשפטיהם של מבצעי פשעי מלחמה. CDJC מילא תפקיד בנירנברג ובכמה פעולות משפטיות כגון משפט אייכמן ומשפטיהם של קלאוס ברבי ומוריס פאפון.
משפטי נירנברג
משפטי נירנברג החלו בנובמבר 1945. שניאורסון שלח לנירנברג כחוקר מומחה את לאון פוליאקוב, שהצטרף זה לא מכבר ל-CJDC, עם עוזרו ז'וזף ביליג. הם החלו במפעל היסטוריוגרפיה יהודית של מלחמת העולם השנייה. עדויות רבות שהובאו כעדויות בנירנברג הועברו למרכז והפכו לליבת ארכיוני התצלומים והמסמכים במרכז. לאחר מכן שימשו בצרפת במשפטי פשעי מלחמה רבים, כמו אלה של קלאוס בארבי, מוריס פאפון ואחרים. המרכז היה אחראי להצגת מסמך מפתח - המסמך המקורי שבו ההוראה על מעצרם של ילדי איזיו, שגורשו לאושוויץ ונרצחו עם בואם.
משפט אייכמן
משפטו של אדולף אייכמן בגין פשעים נגד האנושות החל בירושלים ב-11 באפריל 1961. המנהל המדעי של CDJC, ז'ורז' ולרס, היה עד במשפט. המשפט אפשר הפצת מידע על השואה לציבור, ועבור רבים שנחשפו למידע במשפט, היה המשפט העימות הראשון שלהם עם נושא השואה. המשפט עורר עניין גם באירועי המלחמה, וגדל המקום שהוקדש למלחמה בחינוך הציבורי, בזכרונות שפורסמו ובלימודים אקדמיים בנושא.
משפטו של קלאוס בארבי
קלאוס ברבי היה איש גסטאפו שנודע בשם "הקצב מליון" מפני שעינה באופן סדיסטי אסירים בליון. הוא היה אחראי על מעצרו של חבר ההתנגדות הצרפתית ז'אן מולן, ועל חתימה על צו הגירוש לילדים מבית היתומים באיזיו. הוא היה מבוקש בגין פשעים שבוצעו בליון בין 1942 ל-1944. לאחר מעקב התגלה בארבי בשנת 1971 על ידי בני הזוג ביאטה וסרג' קלארספלד. הוא חי בבוליביה והוסגר לצרפת בשנת 1983. משפטו החל ב-11 במאי 1987 בליון. כמו במשפט אייכמן, בית המשפט הכיר בחשיבותו ההיסטורית של המשפט, ובאופן חריג איפשר לצלם אותו.
ברשות ה-CDJC היה מסמך מפתח הנוגע לגירוש הילדים מאיזיו. המוסד סיפק עותק לבתי המשפט בצרפת, וכך התאפשרה העמדתו לדין של בארבי בגין פשעים נגד האנושות. ברבי הועמד לדין בהיעדרו בשנים 1952 ו--1954. החוק הצרפתי אסר האשמה כפולה אולם ההאשמות שהועלו במשפטים הקודמים לא כללו את אירועי איזיו, ולכן התאפשרו האישום החדש, מגובה בראיות שבמברק שסופק על ידי ה-CDJC, העמדתו של בארבי לדין והרשעתו. מברקו של בארבי הוקרא בפני חבר השופטים בנירנברג, אך בארבי לא צוין בשמו כי לא עמד שם לדין. המברק צוטט רק כדרך לתאר את אופיו המנהלי השגרתי של ההרג שביצעו הנאצים. רק במשפט בארבי נקשר שמו של בארבי למברק.
בארבי נידון למאסר עולם ומת בכלא בשנת 1991.
שנות השבעים והשמונים
עד שנות השבעים, כמעט כל מחקרי השואה בצרפת נבעו מ- CDJC ומההיסטוריונים שלה. בשנות השבעים והשמונים, מחקרים שפורסמו מחוץ ל- CDJC הגיעו בעיקר מארצות הברית, קנדה וגרמניה, בהם מחקרו של רוברט פקסטון, Vichy France: Old Old and New Order, 1940-1944 שפרסומו בצרפת חולל סערה. תחילה תקפו אותו הממסד הצרפתי והיסטוריונים צרפתיים, אך בשנת 2009 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
אזכרות ומונומנטים
חלק ממשימת ה-CDJC היא להקים ולתחזק אנדרטאות ולקיים אזכרות לשואה.
אנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני
מסורת של הנצחת החייל האלמוני התקיימה בצרפת מאז התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. כדרך למאבק בהשכחת השואה, הוסיף שניאורסון קבר זיכרון סמלי למרכז CDJC שנחנך באוקטובר 1956. האנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמני (Mémorial du martyr juif inconnu) הוקמה ב-CDJC והפכה לאנדרטה ולסמל מרכזי לזיכרון השואה בצרפת. היא מקום מרכזי לאזכרות לזכר השואה.
בשנת 2005 התמזגו ה- CDJC והאנדרטה לזכר הנספה היהודי האלמוני, ושם הארגון המאוחד שונה ל"ממוריאל דה לה שואה" (Mémorial de la Shoah). הישות החדשה פתחה את שעריה ב-27 בינואר 2005.
אנדרטה בדרנסי
במהלך הכיבוש עברו 90% מהיהודים והאחרים שגורשו למחנות הריכוז, במחנה המעצר דראנסי. בשנים 1942–1944 נכלאו במחנה זה 63,000 יהודים ונשלחו מזרחה.
אדמות לאנדרטה בדראנסי נתרמו על ידי בית העירייה של דראנסי, ובמימון הקרן לזכר השואה. האנדרטה הייתה דרך להכיר לציבור את מחנה המעצר לשעבר כמקום אתר היסטורי ואתר הנצחה.
אוספים ומחקרים נבחרים
במרכז יש ספרייה גדולה. המרכז פרסם מסמכים רבים, בהם מסמכי הגסטאפו הצרפתי, מסמכי השגרירות הגרמנית בפריס, מסמכי הפיקוד הצבאי העליון הגרמני בצרפת ומסמכי הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים. אוסף מסמכים ותמונות התקבל מבעלות הברית לאחר משפטי נירנברג.
ציר זמן
כרונולוגיה נבחרת הקשורה למרכז:
דיוויזיית המשמר המשוריינת (בריטניה)
היסטוריה
ב-17 ביוני 1941 הוקמה הדיוויזיה, והועמדה תחת פיקודו של אוליבר ליס. ב-12 בספטמבר 1942 מונה אלן אדייר למפקד הדיוויזיה, ולאחר אימון הדיוויזיה ברחבי בריטניה במשך 21 חודשים, נחתה הדיוויזיה בנורמנדי כחלק מהמערכה בנורמנדי ב-28 ביוני 1944, כחלק מהקורפוס ה-8 בפיקודו של ריצ'רד אוקונור, ונטלה חלק מבצע גודווד ביולי, ולאחר מכן במבצע בלוקוט ביולי / אוגוסט. לאחר הפריצה של בעלות הברית מנורמנדי, התקדמה הדיוויזיה ברחבי צפון צרפת ובלגיה כחלק מהקורפוס ה-30 בפיקודו של בריאן הורוקס. הדיוויזיה שחררה את בריסל, לאחר התקדמות חסרת תקדים מדוואי, משם, תוך 14 שעות בלבד. הדיוויזיה קיבלה תפקיד מוביל במתקפה הקרקעית במבצע גן השוק בספטמבר. היא הוחזקה בעתודה במהלך קרב הבליטה בדצמבר, ולאחר מכן לחמה בקרב הרייכסוואלד (מבצע וריטבל) בפברואר ומרץ 1945. לאחר התקדמותה בגרמניה והכניעה הגרמנית במאי 1945 נותרה דיוויזיה כחלק מחיל הכיבוש, אך ב-12 ביוני 1945 היא הוסבה לדיוויזיית חי"ר, דיוויזיית המשמר.
ציפה
{{פירושונים|* ציפה (פרי) – החלק הבשרני (העסיסי) של פרי
ראו גם
}}
השטן ואשת האיכר
השטן ואשת האיכר היה מופע בידור וזמר ישראלי מצליח משנת 1971. המופע יוחד לבלדות ושירי עמים, מתורגמים, שהיו בחלקם הגדול שירי כמיהה לחופש ומחאה כנגד דיכוי. המופע והתקליט זכו להצלחה ניכרת ולמאות הופעות ברחבי הארץ.
על המופע
בעקבות הצלחת "הלוך הלכה החבריא" הפיק אמנון ברנזון מופע המשך, "השטן ואשת האיכר", שיוחד לבלדות ושירי עמים, מתורגמים מרוסית, אנגלית וצרפתית. חלק גדול מהשירים בטאו כמיהה לחופש ומחאה כנגד דיכוי. בין השירים הוקראו קטעי קישור שהיו סיפורי-עם מפולפלים ממקור אירי או מעובדים לפי סיפורי קנטרברי והדקמרון.
כל השירים וקטעי הקריאה במופע תורגמו על ידי דן אלמגור ועובדו על ידי אריה לבנון. במאי המופע היה נדב לויתן והמנהל המוזיקלי היה צביקה כספי.
השתתפו בו: אמנון ברנזון, מפיק המופע, יחד עם שני יוצאי להקות צבאיות רפי גרנות ומיכל טל.
בעקבות המופע יצא גם תקליט. המופע והתקליט זכו להצלחה ניכרת ולמאות הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1973 הועלה מופע המשך בתבנית דומה בהפקתו של ברנזון, בשם "החייט ואשת הסנדלר", עם משתתפים אחרים, בהם שלומית אהרון, אולם הופעות מופע זה נקטעו בעקבות מלחמת יום כיפור.
ב-2009 הועלה מופע מחודש של שירי "הלוך הלכה החבריא" ו"השטן ואשת האיכר", בשם "הלכה החבריא לשטן ואשת האיכר".
נבחרת גביע דייוויס של הולנד
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1920. במהלך התקופה היא שיחקה 159 משחקים וניצחה ב-71.
נבחרת הולנד משחקת בצבעים כתום ולבן.
הישגים
2001
1966 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1966.
דובוני אכפת לי: המשאלה הגדולה
דובוני אכפת לי: המשאלה הגדולה (באנגלית: The Care Bears' Big Wish Movie) הוא סרט אמריקאי-קנדי באנימציה ממוחשבת שמבוסס על הזיכיון "דובוני אכפת לי" שבבעלות חברת "Those Characters from Cleveland". הסרט בוים על ידי רון פיטס ולארי ג'קובס ונכתב על ידי ג'פרי אלן סשכטר.
הסרט שודר לראשונה בערוצי הטלוויזיה האמריקאים והקנדים, ויצא ב-DVD ב-18 באוקטובר 2005. בישראל הסרט שודר לראשונה בשנת 2009 בדיבוב לעברית בערוץ הופ!. אורך הסרט הוא כ-75 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית).
תקציר העלילה
הסרט מספר על דובונית הלוואי, דובונית שיכולה לעשות ולהעניק משאלות. מפני שהיא הרגישה שלחברים שלה לא אכפת ממה שהיא עושה, היא מבקשת מהכוכב שלה חברים נוספים שאוהבים משאלות כמוה. דבר זה גורם להופעה של שלושה דובונים חדשים, ולהשלכות ובעיות רבות.
הדמויות והמדבבים
במאית הדיבוב בעברית הייתה אפי בן ישראל, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
הסטת סחר
הסטת סחר (באנגלית: Trade diversion) היא שינוי בדפוסי סחר בין מדינות כתוצאה מתהליכי אינטגרציה כלכליים. הסטת סחר באה לידי ביטוי כאשר הסחר מוסט ממקור ייצור יעיל יותר הנמצא מחוץ לאזור הסחר החופשי למקור ייצור יעיל פחות בתוך אזור הסחר החופשי.
התפתחות המושג
המושג הסטת סחר נטבע לראשונה בשנת 1950 על ידי הכלכלן היידוע ג'ייקוב וינר (Jacob Viner) בספרו "The Customs Union Issue". וינר טוען בספרו כי איחוד מכסים בין שתי מדינות יכול לגרום ליצירת סחר או הסטת סחר. עוד נטען על ידי וינר, כי יצירת סחר מגדילה את הרווחה במדינה שבה היא מתרחשת, לעומת הסטת הסחר אשר גורמת לירידה ברווחה. ההבחנה של וינר הייתה היסוד לניתוח ההשלכות על הרווחה כתוצאה מאיחוד מכסים.
במשך השנים התאוריה של וינר שונתה והורחבה על ידי כלכלנים שונים שאחד הבולטים שבהם הוא ריצ'רד ליפסי (Richard G. Lipsey). בשונה מהניתוח של וינר טען ליפסי כי הסטת הסחר יכולה לגרום גם לירידה ברווחה אך גם לעלייה ברווחה וזאת אם משכללים את השפעות הצריכה בחישובי הרווחה.
כיצד נוצרת הסטת סחר
כתוצאה מאינטגרציה כלכלית (איחוד מכסים, אזור סחר חופשי ו/או הסכם העדפה) בין שתי מדינות או יותר מוסט הייבוא ממדינה שאינה שותפה לאינטגרציה הכלכלית למדינה השותפה בה. דוגמה: למדינה א' יש מדיניות מכס אחידה (נניח 100%) כלפי מדינה ב' ומדינה ג'. מדינה א' מייבאת מוצר X ממדינה ב' בגלל היתרון היחסי שיש למדינה ב' בייצור מוצר זה על פני מדינה א' ומדינה ג'. אולם, לאחר שמדינה א' נכנסת לאינטגרציה כלכלית עם מדינה ג' המכס על מוצר X יורד וכתוצאה מכך זול יותר לייבא את מוצר X ממדינה ג' מאשר ממדינה ב'. כעת כאשר זול יותר לייבא את המוצר X ממדינה ג', יוסט הסחר (הייבוא) של מדינה א' ממדינה ב' למדינה ג' בגלל שהמחיר הזול יותר. מדינה א' מייבאת כעת ממקור יקר יותר (מדינה ג') לעומת האפשרות לסחור עם מקור זול יותר (מדינה ב') שיש לו יתרון יחסי (על פי מודל ריקארדו).
השפעות הסטת סחר על הרווחה
שכלול ההשפעות החיוביות והשליליות של הסטת הסחר יביא לידי ביטוי את מידת ההשפעה של הסטת הסחר על הרווחה במדינה המייבאת. אם כך, הסטת סחר יכולה לגרום במקרים מסוימים לירידה ברווחה של המדינה המייבאת, אולם ישנם מקרים שבהם הסטת סחר תגרום לעלייה ברווחה של המדינה המייבאת. הקביעה אם הרווחה של מדינה תגדל או תרד בעקבות הסטת הסחר תלויה ברמת ההפרש בין מחיר הייצור המקורי של מוצר המיובא במדינות השותפות בהסכם הסחר לבין המחיר הקיים בשאר המדינות שאינן חברות בהסכם הסחר עם המדינה המייבאת. ככל שההפרש גדול יותר, כך הסיכוי שהרווחה תרד גדל.
12 באוקטובר
12 באוקטובר הוא היום ה-285 בשנה (286 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 80 ימים.
צב ביצה מצוי
צב ביצה מצוי (שם מדעי: Mauremys rivulata) הוא מין של זוחל ממשפחת צבי הבריכה. תפוצתו העולמית חופפת אך רחבה מעט מזו של צב היבשה המצוי, החי לצידו גם בישראל. בעבר מין זה נחשב לתת-מין של צב ביצה כספי.
אורך שריונו עד 23 סנטימטר. שריונו שטוח יחסית לצב יבשה ומצופה לוחות קרניים. ראשו חלק ועטוי כיסוי קרני שאינו מחולק למגינים. רגליו, צווארו וזנבו ארוכים יחסית. צב הביצה זריז יותר מצב היבשה. אצבעותיו מצוידות בטפרים ארוכים וחדים ומאוחות בקרומי שחייה. צב הביצה מסתייע בשחייתו בשני זוגות רגליו.
מזון
צב הביצות ניזון מצמחי מים, אצות, דגים, דו-חיים, תולעים, רכיכות, סרטנים, חרקי מים ולעיתים אף פגרים. בשעה שהוא אוכל טרף גדול, הוא מחזיק בו ברגליו הקדמיות וקורע ממנו נתחים בלסתותיו המכוסות במקור קרני חד. הצבים הצעירים ניזונים בעיקר מן החי, בעוד שהמבוגרים יותר ניזונים לרוב מאצות וחומר אורגני נרקב.
התנהגות
צב הביצות מבלה את רוב זמנו במים, ויוצא מהם על מנת להתחמם בשמש. בעת ההתחממות, יעמוד הצב על גדה ללא תנועה לעיתים במשך שעות. כאשר מזהה הצב טורף או אדם, הוא נמלט למים ועשוי אף להתחפר בבוץ בקרקעית ולהסתתר שם.
עונת החיזור כוללת את רוב החורף, ובחודשים אפריל עד אוגוסט מטילה הנקבה את הביצים בגומה קטנה על הגדה, ומכסה אותה בעפר. בכל גומה מספר הביצים נע בין 5 ל-12. הצבים הצעירים בוקעים כעבור תקופה של 3-4 חודשים ופונים מיד למים. הביצים והצעירים מהווים טרף קל לנמיות, חסידות ואנפות.
תפוצה
תפוצתו של צב הביצות נרחבת וכולל את דרום מזרח אירופה וחלקה המערבי של אסיה. בישראל הוא מצוי בצפון הארץ ומרכזה, ופרטים בודדים באזור ירושלים. צב הביצות יכול להימצא בביצות, נהרות, אגמים, בריכות דגים והוא יכול לחיות גם במקורות מים מזוהמים. צב הביצות היה שכיח מאוד בעבר בעמק החולה, אך כיום הוא נדיר יותר באזור זה, אף שתפוצתו בארץ התרחבה בעקבות ריבוי בריכות הדגים ברחבי הארץ.
חרב וולאס
חרב וולאס (באנגלית: Wallace Sword) היא חרב עתיקה מסוג קלאימור המיוחסת לויליאם וולאס, הגיבור הלאומי של סקוטלנד שהוביל את תנועת ההתנגדות הסקוטית נגד ממלכת אנגליה במהלך מלחמת העצמאות הסקוטית. על פי המסורת הסקוטית, שימשה החרב את וולאס במהלך קרב גשר סטירלינג בשנת 1297 ובקרב פולקירק בשנת 1298.
תיאור החרב
מדובר בחרב ארוכה מסוג קלאימור. אורכה הכולל של החרב (כולל הניצב) 163 ס"מ, ואורך הלהב 132 ס"מ. עובי הלהב משתנה בין 5.7 ס"מ בבסיסו, ל-1.9 ס"מ בקצהו. משקל החרב 2.9 ק"ג.
היסטוריה
על פי המסורת הסקוטית, לאחר הוצאתו להורג של וולאס בשנת 1305, סר ג'ון דה מנטיית', מושל טירת דמבארטון קיבל לידיו את החרב. אין תעוד למסורת זו. בשנת 1505, 200 שנים לאחר מכן, ישנו תעוד לכך שג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד רכש נדן חדש המצופה משי בעלות של 26 שילינג עבור "חרב וולאס".
התיעוד הבא המזכיר את החרב הוא משנת 1875, במכתב מאת משרד המלחמה הבריטי המציין שהחרב הועברה בשנת 1825 למצודת לונדון לתיקונים, ובמהלכם הורה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון לד"ר סמיואל מייריק לבדוק את החרב. ד"ר מייריק היה מומחה לבדיקת חרבות עתיקות. מייריק קיבל לידיו את הנדן בלבד ובדק אותו, וקבע כי הנדן מקורו במאה ה-16 (כאמור, זה אכן תקופת יצירת הנדן).
ב-15 באוקטובר 1888 הורה מזכיר משרד המלחמה להעביר את החרב לאנדרטת וולאס.
אוגוסט פושון
אוגוסט פליקס פושון (בצרפתית: Auguste Félix Fauchon; 1856–1939) היה שף, אופה-פטיסייה ואיש עסקים צרפתי ידוע בתחום המזון.
ביוגרפיה
נוכח הצלחת העסק שלו, הוא פתח מאפייה ב-1895 ושלוש שנים אחר-כך פתח את "חדר התה הגדול" בכיכר המדלן 24. ב-1900 השיק את המרתפים הגדולים של יינות-האיכות של חנויות פושון ברחוב רי דה לה קומט, ליד האינווליד. בין שתי מלחמות העולם פתח שירות קייטרינג. בזמן זה, פושון, גם נתן את שמו למיני קפה, שוקולדים, תה, וריבות; הללו נבחרו היטב ושוגרו ללקוחות בצרפת ומחוצה לה, בכך היה המותג הראשון של מזון יוקרה. לאחר מותו של מייסדה, החלה חנות פושון לרכוש מוצרי מזון יוקרתיים מארבעה קצוות תבל.
פושון הלך לעולמו בפריז.
אלה תולדות
אלה תולדות (באיטלקית נקרא הספר La Storia, שם שפירושו גם "ההיסטוריה" וגם "הסיפור". בתרגום לאנגלית נקרא הספר History: A Novel) הוא רומן היסטורי שעלילתו העיקרית מתרחשת במלחמת העולם השנייה. הספר הוא האחד לפני האחרון שכתבה הסופרת האיטלקייה אלזה מורנטה והנודע ביותר שלה. נכתב בשנת 1974.
הספר בנוי במקביל לתקופה ההיסטורית שבין תחילת המאה ה-20 עד לשנת 1967, ומספר, בעיקר, את סיפורו של ילד בתקופת מלחמת העולם השנייה ומעט אחריה בין השנים 1941–1947. הספר מתחיל בפרולוג המפרט בקיצור נמרץ את תולדות האנושות מתחילת המאה ה-20 ועד 1940, ולאחר מכן מתחילה העלילה, שלכל אורכה רצופה קטעים היסטוריים ממלחמת העולם השנייה, עד לסיומה, לבסוף מופיע מעין אפילוג, המתאר בקצרה את המשך תולדות האנושות בין השנים 1951–1967 ומסתיים במילים "וההיסטוריה נמשכת...".
הספר זכה לפופולריות רבה בעולם ובמשאל של סופרים ואנשי רוח מטעם המוסף הספרותי של הטיימס, נאמר על הספר כי הוא הספר הבולט ביותר שייזכר בספרות המערבית במחצית השנייה של המאה ה-20.
עלילה
הסיפור מתחולל ברומא בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בינואר, 1941. במרכזו עומד אוּזֶפֶה (וריאציה של ג'וּזֶפֶּה) שנולד מאונס של אידה, מורה, אלמנה איטלקייה וחצי יהודיה ואימו של נינו, בידי חייל גרמני מזדמן שנהרג זמן מועט לאחר מכן. המלחמה המתחוללת גורמת לנינו להתגייס לצבא האיטלקי הפשיסטי ולהשאיר את כלבו, בליץ, לאוזפה. הפצצה של בנות הברית על עירם גורמת לאידה ואוזפה להפוך לחסרי בית ולחיות יחד עם רבים אחרים בבית מחסה מוזנח, דבר שמתברר אחר כך כהצלת נפשות, שכן כתוצאה מאיבוד ביתם השלטונות האנטישמים לא מצאו את אידה היהודיה בחציה. בשלב כלשהו נינו, שעזב לפני כן לטובת הצבא הפשיסטי, עורק לפרטיזנים ומבקר מדי פעם בבית. בביקורים אלה הוא לוקח את אוזפה לטיולים בסביבה ואף לפגישה אחת עם חבריו הפרטיזנים. לאחר מכן עוזב נינו את הפרטיזנים ומתעסק בענייני העולם התחתון ונהרג לאחר מרדף משטרתי. בלה, כלבתו האחרת של נינו, מוצאת את דרכה אל אידה ואוזפה ויחד איתה עובר אוזפה את התקפי האפילפסיה הקשים שלו עד למותו הבלתי נמנע. בלה נורתה בידי האנשים שבאו לפנות את גופתו, ואידה מתאשפזת בבית חולים פסיכיאטרי.
הנס אלסר
הנס אלסר (בשוודית: Hans Alsér; 23 בינואר 1942 - 15 בינואר 1977) היה שחקן טניס שולחן שוודי. הוא היה אלוף אירופה בתחרויות יחידים בשנים 1962 ו-1970. בשנים 1967 ו-1969 הוא זכה תחרות זוגות באליפות העולם.
חייו
הנס אלסר היה בין שחקני טניס שולחן הבולטים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1959 הוא נכלל בנבחרת שוודיה וזכה במדליה ראשונה באליפות העולם. בשנת 1967 הוא זכה בתחרות זוגות האליפות העולם (לצד של יוהנסון). הוא שיחזר הישג זה בשנת 1969.
בשנים 1962–1970 הוא זכה ב-8 מדליות זהב באליפויות אירופה.
לאחר סיום הקריירה, אלסר החל לאמן נבחרת שוודיה ונבחרת גרמניה המערבית.
הוא נהרג בתאונה אווירית בשנת 1977.
לוך רנוך
לוך רנוך (באנגלית: Loch Rannoch, בגאלית סקוטית: Loch Raineach) הוא לוך (אגם) מים מתוקים שאורכו כ-15 ק"מ, והוא ממוקם במחוז פרת' וקינרוס שבסקוטלנד.
הלוך ממוקם בכיוון - מערב - מזרח, ורוחבו הממוצע כקילומטר. בקצהו המזרחי נשפך האגם לנהר טומל. שטחו של האגם 19 קמ"ר.
לחופו הדרומי של הלוך נמצא פארק יער טיי, וממערב ללוך נמצא אזור ביצת רנוך.
הלוך משמש כיום לאתר תיירות ודיג.
יוסף אוחיון (רב)
הרב יוסף אוחיון (1886–1956) היה דיין, מקובל ורבן של הקהילות היהודיות באיתזראר ובתיזנית שבמרוקו, ומחבר הספר "אבקת רוכל".
ביוגרפיה
נולד בשנת 1886 (ה'תרמ"ו) בעיר איתזראר שבמרוקו לאסתר ולרב מרדכי אוחיון. אביו היה תלמיד חכם שהתפרנס ממסחר.
בצעירותו התחנך בישיבה בעיר איליג אצל הרב שלום אמזלג. שנים אלו עברו עליו בדוחק ובצמצום, בעיקר בגלל הריחוק מבית הוריו.
לאחר סיום לימודיו בישיבה, נישא לשרה בת הרב מכלוף סוויסה, והחל לעסוק במסחר, תוך כדי לימוד תורה. בשנים שלאחר מכן שימש כדיין, וכרב הקהילה היהודית באיתזראר ובתיזנית שבמרוקו.
במשך חייו שימש גם כמוהל, ונהג לסייע כספית למשפחות מעוטות יכולת שלא היה באפשרותן לעשות את סעודת הברית. כמו כן נודע בשקידתו בלימוד התורה, ורבות סופר על כך שלא שם ליבו לחפצים שנעלמו מביתו בעודו שקוע בלימוד. הודות לשליטתו בתורת הקבלה, התפרסם אף כבעל מופת סביב אזור מגוריו.
הלך לעולמו ב-6 באוגוסט 1956 (כ"ט באב ה'תשט"ז), ונקבר בתיזנית. בשנת 2002 הועלו עצמותיו לקבורה בבית העלמין בצפת.
בית שמעון רוקח
בית רוקח הוא מוזיאון לתולדות נווה צדק וגלריה לאמנות, השוכן בביתו של שמעון רוקח (הש"ר), ממייסדי השכונה.
יוסף אוחיון (רב)
ביוגרפיה
חתניו היו הרבנים יעיש כהן ודוד סוויסה. נכדו, הרב יעקב כהן, ייסד את קרן "עוד יוסף חי", שפעלה להעלאת עצמותיו לישראל, וגם הוציאה לאור מספר ספרים העוסקים בתורתו ובדמותו.
בית שמעון רוקח
היסטוריה
הבית נבנה ב-1887 בקצה שכונת נווה צדק והיה אחד מעשרת הבתים הראשונים בשכונה. השירותים והמטבח נבנו מחוץ לבית. ב-1891 נוספה לבית קומה שנייה וכן כיפה עשויה נחושת זהובה, בתכנונו של אדריכל צ'כי. הבית היה מעונו הפרטי והקומה השנייה שימשה את בית הוועד. ב-1922 נפטר רוקח, וילדיו תרמו את ביתו כדי שישמש כמוסד ציבורי, תחילה נתרם לבני ברית שפתחו בו מעון ומאוחר יותר ספרייה שפעלו במקום מספר שנים, אך בהמשך לא נעשה שימוש בבית, ומצבו הידרדר. ב-1982 רכשה אותו נכדתו של רוקח, הפסלת לאה מג'רו-מינץ, ששיפצה ושיקמה אותו, תוך שמירה על אופיו המקורי. על מאמציה לשיקום הבית זכתה מג'רו-מינץ בפרסים מקרן פורד ומהמועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות.
יוסף אוחיון (רב)
חיבוריו
מספר חיבורים בכתבי יד שהיו באמתחתו, כדוגמת חיבור על השולחן ערוך, אבדו ולא יצאו לאור.
בית שמעון רוקח
היסטוריה
ב-1984 נפתח הבית לציבור כמוזיאון לתולדות השכונה וכגלריה ליצירותיה של מג'רו-מינץ. כן נערכות בו הצגות ופעילויות לילדים העוסקות בהווי השכונה.
היסטוריה של לבנון
סדרת המאמרים העוסקים בהיסטוריה של לבנון.
העת העתיקה עד הכיבוש הערבי
שטחי החוף הפורים על שפת הים התיכון של אזור לבנון של היום היוו מוקד להתיישבות מתקופה מוקדמת. ברחבי לבנון פזורים עשרות אתרים של התיישבות מוקדמת זאת הכוללים את העיר גבל, שנחשבת לעיר העתיקה ביותר בעולם שעדין מיושבת. בהתיישבויות הקדומות יותר שנתגלו בלבנון, נמצאו שרידים אף מהתקופה הנאוליתית, שעמדו כרמז לקהילות דייג משגשגות על חופי הים התיכון.
החוף הלבנוני היווה המרכז הפיניקי, עם כנעני שהתפרש גם דרומה וצפונה ביישוביו, וכן הנהיגו אימפריית סחר שחלשה על כל קצוות הים התיכון, וייסדו מושבות רבות, בראשן קרתחדשת.
על פי התאורים המקראיים, מלכי ממלכות יהודה וישראל קשרו איתם קשרים מסחריים ומדיניים הדוקים.
מאז עליית האימפריה האשורית במאה השמינית לפני הספירה היו הר הלבנון וחופיו נתונים לשלטונם של כובשים זרים: מלכי אשור ואחריהם מלכי מצרים, מלכי בבל, מלכי פרס, הסלאוקים ואחריהם קיסרי רומא. הפיניקים המשיכו להתקיים בארצם עד התקופה הרומית, והדבר מתבטא גם בשם "פיניקיה" שהוטבע על מטבעותיהם המאוחרים ביוונית.
התקופה הערבית, הצלבנית והממלוכית (634–1516)
במהלך המאה ה-7 כבשו המוסלמים את סוריה ולבנון זמן קצר לאחר מותו של מוחמד מייסד האסלאם והקימו משטר חדש שהחליף את המשטר הביזנטי.
"לבנון הקטנה" הייתה יחידה אוטונומית אשר התקיימה למן תחילת האלף השני (1000 בקירוב), ונודעה גם בשם "הר הלבנון". שליטי הר הלבנון הראשונים היו אמירים דרוזים מבית תנוך. במהלך המאה ה־11 האמונה הדרוזית החלה להתפתח בלבנון. המרונים והדרוזים שלטו בפועל בלבנון עד לעידן המודרני. הערים הגדולות בחוף עכו, ביירות ואחרות נוהלו ישירות על ידי ח'ליפים מוסלמים.
בתחילת המאה ה־12 החל מסע כיבושים של לבנון על ידי הצלבנים במסגרת מסעי הצלב. ב-1102 הם הקימו את רוזנות טריפולי, ב-1110 כבשו את ביירות וצידון, וב-1024 כבשו את צור. המאה ה־13 התאפיינה בעימותים קשים בלבנון ובסוריה. משנת 1260 נהייתה רוזנות טריפולי למדינת חסות של האימפריה המונגולית, ובסוף המאה ה־13 התמוטטה בפני כוחות ממלוכים.
שלטון עות'מאני (1516–1832)
המערכת החברתית והפוליטית אשר התקיימה בין השנים 1516 עד שנת 1832 היא אותה המערכת שהוקמה כבר בתחילת שלטונם של העות'מאנים בהר הלבנון (למעשה המערכת בקוויה הכלליים התבססה כבר בימי הגעת הדרוזים והמרונים להר הלבנון, ונשארה כשהייתה על פי המדיניות העות'מאנית: "מה שהיה הוא שיהיה"). מערכת שלטונית זאת החזיקה מעמד עד לתקופת שלטון בשיר השני בחסות המצרים (1832–1840).
בשנת 1516 פלשו העות'מאנים לאזור הלבנט מן הצפון. באזור שלט אז האמיר פח'ר אל דין הראשון מבית הנכבדים הדרוזי בית מען. תמיכתו של האמיר בעות'מאנים השתלמה והאימפריה החדשה העניקה לו את הזכות לשלוט באזור הרי השוף והסביבה.
המערכת הפיאודלית בלבנון היא מערכת פיאודלית מיוחדת אשר אינה מתבטאת בכפיפות והתחייבות לאדון, כמו באירופה, אלא בעיקר על חכירה. מרבית האיכרים בלבנון היו במעמד של "חוכרים", אך בכל זאת היו מספר עובדי כפייה. כמו בראש המערכת הפיאודלית האירופית גם בלבנון עמד בראש האדונים שליט-על. בלבנון היה תוארו "אמיר", שנתכנה "אמיר ההר". כאמור, אמיר ההר היה דרוזי מ"בית שהאב" החל מן המאה ה־17, או בן ל"בית מען" לפני כן. במקרה של בעיה או ויכוח על בחירת האמיר התכנסו המשפחות החזקות בעדה ובחרו את האמיר מבין המשפחות הדרוזיות שבקרבן.
על פי השיטה הפיאודלית בלבנון (מוקאטעה), אדמת הר-הלבנון מחולקת ל-24 מוקאטעאת (אזורים). בראש כל מוקאטעה עומד שליט האזור – המוקטעג'י, אשר הוא ראש משפחת נכבדים המחויבת להעביר מס אל אמיר ההר, שהוא בתורו מחויב להפריש מס לואלי של צידון. המוקטעג'י החכיר את אדמתו לאיכר (מוסאקאה) בחוזה (חז'ה) אחת לשנה, או כאשר האדון או השותף (שריכּ) מתו.
בני המעמד השולט, בעלי הקרקעות, ביצעו את העבודה האדמיניסטרטיבית. בראש ובראשונה היה עליהם לשמור על הסדר הציבורי, לדאוג לפירעון חובות ולשפוט בעניינים פליליים. לשם יישום צרכים אלה נהגו ראשי המוקאטעג'י להחזיק חיל פרשים. בעת מלחמה כל מוקאטעג'י היה יוצא בראש חיל הפרשים הפרטי שלו לעזור למלחמתו של אמיר ההר.
שלטון בשיר השני בחסות מצרים (1832–1840)
בעקבות הקרב (שלימים זוהה בכינוי "טבח עין-דארה"), שבו גברו הדרוזים הקייסים על הדרוזים הימנים, היגרו רוב הדרוזים הימנים לאזור הר חוראן בסוריה, אשר חיו בו מעט דרוזים גם לפני כן. ההגירה הפכה את הר חוראן לאזור שבו רוב דרוזי מוחלט. מכאן שמו של האזור עד היום "ג'בל דרוז" (הר הדרוזים, בערבית).
טבח עין דארה (1711) הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון. השטח שהתפנה מאיכרים התמלא עד מהרה בעקבות הגירה של שתי קבוצות אוכלוסייה שונות:
למרות היותם בני דת שונה הפכו הנוצרים-המרונים לאיכריהם של המשפחות הדרוזיות החזקות. הנוצרים-המרונים קיבלו על עצמם, בלית ברירה, את היחסים הקיימים באזור הר-הלבנון של יחסי "אדון-צמית".
היחסים הבין-עדתיים בימיו של בשיר ה-II התחלקו לאפיזודות שונות, בהתאם למצב הכולל. אך המגמה הסופית הייתה מגמה של העמקת הקרע הבין-עדתי שנבע ממדיניותו של בשיר ה-II: "הפרד ומשול". בשיר ה-II, שכיהן תקופה ארוכה מאוד כאמיר ההר, נהג כך לפני שקיבל את חסות שליטי מצרים (עקרון שאומץ בהמשך גם על ידי הטורקים והצרפתים בבואם לשלוט באזור באופן ישיר).
בשיר ה-II, אמנם הוריד את מעמדו של בית ח'זאן המרוני, בית הנכבדים ששלט במחוז כסרואן (מקום מושבו גם של בשיר ה-II), והפכו לצינור הוצאה לפועל של פסקי הדין שנתן.
המפנה הגדול היה בשנות השלטון המצרי של מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא (1832–1840) בלבנון. המצרים אשר רחשו אהדה לצד המרוני, ביטלו את האפליה המקובלת כלפי המרונים ובכך העלו עליהם את רוגזם של הדרוזים.
בתקופת שלטונם של המצרים הושלם המהפך הדמוגרפי באוכלוסיית ההר מבחינת הרכב העדות: המרונים אשר היו מיעוט נהפכו לרוב גדול.
עם התחלת ההתקוממות נגד השלטון המצרי, החליט השליט המצרי, אבראהים פאשא, לבצע גיוס חובה בהר-הלבנון. הדרוזים אשר סירבו להיענות לגיוס החובה, נכנעו לאחר שאבראהים פאשא ו-18,000 מחייליו פרקו אותם מנשקם. 1,500 איש מהדרוזים המורדים התגייסו.
פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה
פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Francesco III d'Este; 2 ביולי 1698 - 22 בפברואר 1780), היה דוכס מודנה בין השנים 1737–1780.
היסטוריה של לבנון
שלטון בשיר השני בחסות מצרים (1832–1840)
לאחר מכן, עם התעוררות המרד הדרוזי הראשון בג'בל דרוז, התנדבו המרונים לעזור לאבראהים פאשא בדיכוי המרד, וחיילים מרונים נשלחו לאזור.
פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה
ביוגרפיה
פרנצ'סקו נולד ב-2 ביולי 1698 במודנה, לרינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולשרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג, בתם של יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג ובנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן. ב-11 בפברואר 1720 התחתן פרנצ'סקו עם שארלוט אגליי ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
היסטוריה של לבנון
הקאימקאמיות (1840–1861)
ברור היה כי הדרוזים (ושאר משפחות השייח'ים) אשר שלטו עד לאותו הזמן ירצו לחזור ולשלוט, אך המרונים התנגדו. הם חשו בהתעצמותם הן מבחינה מספרית והן מבחינת הפוליטיקה הבין-עדתית (במיוחד בזכות תמיכת צרפת ואוסטריה בהם).
פתרונות ביניים רבים נמצאו לכאורה מתאימים לסיפוק המאווים של כל הצדדים, אך רק מעטים יצאו לפועל. במציאות, רוב הפתרונות – שנוסו אחד לאחד – היו בעייתיים, כל פתרון ביקש לצאת מנקודת המוצא של הפתרון הקודם, להרחיבו ולשפרו. כך התגבשה בשלבים, צורת שלטון מיוחדת המסמלת את השינויים והתמורות המהותיים ביחסי העוצמה הדמוגרפית בהר-הלבנון, באותה עת.
פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה
ביוגרפיה
בשנת 1737 מת אביו, ופרנצ'סקו עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו, הדוכסות הגיעה לפשיטת רגל בשל מלחמת הירושה הפולנית ומלחמת הירושה האוסטרית. כתוצאה מכך נאלץ פרנצ'סקו למכור את יצירות האמנות היקרות ביותר של גלריה אסטנזה. הוא היה מנהל זהיר, אבל רוב המדיניות הכלכלית של הדוכסות הייתה בידי הממונה האוסטרי, בלטרם כריסטיאני. בין הצעדים שהוא נקט, השיפוץ העירוני של מודנה ובנייתה של ויה ונדלי, המחברת את העיר לטוסקנה.
היסטוריה של לבנון
הקאימקאמיות (1840–1861)
בשנים 1840–1843, מעט לאחר נסיגתו של אבראהים פאשא מאזור הר הלבנון חלה תמורה גדולה ביחסים בין הדרוזים והמרונים בהר הלבנון ונוצר מתח רב בשטח. על מנת להפיג מתח זה ולהסדיר שלטון בהר ניסח הנסיך האוסטרי, מטרניך, בשנת 1843, במסגרת מאמציה של אוסטריה להשיג שליטה בלבנון, הסדר ייחודי. מטרניך ביקש למנות שני קַאִימַקַאמים (שליטי נפה) שיהיו כפופים לואלי של צידון: אחד מרוני, האמיר חיידר אבו למע, מבית אבו אל־למע (משפחת נכבדים שהתגוררה בלבנון מאז תחילת האלף השני והתנצרה), שישלוט בקאימקאמיה נוצרית. והשני דרוזי, האמיר אחמד ארסלאן, מבית ארסלאן (בית ארסאלאן, בית נכבדים, הוא צאצא לבית תנוך, השליטים הראשונים בלבנון. למעשה הם הגלגול הנוכחי לפלג היזבקי), שישלוט בקאימקאמיה דרוזית.
"המשפחות הנכבדות", משפחות מרוניות אשר היוו את המרכז השלטוני בלבנון, הביעו אי-שביעות רצון מהמצב החדש, וזאת כיוון שנאלצו לעמוד מול מעמד שליטים חדש אשר עמד מעליהם ולא הייתה להם יכולת לתמרן אותו. אצל הדרוזים המצב היה עוד יותר מורכב בגלל הפילוג בעם והעדיפו שליט מחוץ ללבנון אשר יהיו נטול פניות לגבי הפלגים השונים.
הסדר זה לא נתן מענה לאחת מהקשות שבבעיות הר-הלבנון: היישובים המעורבים בקאימקאמיה הדרוזית. בנוסף לבעיות הפנימיות בהר-הלבנון הוסיפו המעצמות האירופאיות שמן למדורה, הן הוסיפו את הסכסוכים והתחרות שהיו ביניהן, לסכסוך שכבר היה קיים בלבנון ובכך שיתקו למעשה לחלוטין את יכולת התפקוד של הקאימקאמיות.
פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה
ביוגרפיה
פרנצ'סקו היה גם המושל בדוכסות מילאנו בין השנים 1754–1771. ב-22 בפברואר 1780 מת פרנצ'סקו בווארזה, ובנו ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו.
היסטוריה של לבנון
הקאימקאמיות (1840–1861)
מחלוקות רבות צצו סביב אי-ההסכמה על דרך השליטה במקומות המעורבים עדתית בקאימקאמיה הדרוזית. לבסוף, החליטו הטורקים לשלוח בשנת 1844 את אחד מנציגיהם, הקפודאן ח'ליל פאשה, לאזור. משימתו הייתה לגבש פתרון אפשרי ליישום, ביחד עם הואלי ועם הקונסולים הזרים. הפתרון שגיבש ח'ליל פאשה היה: מינוי שני וכילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מרוני. הווכילים ייצגו את האיכרים בני עדתם, בפני השייח'ים מן העדה השנייה. הוכילים הם אשר יגבו בשם המשפחות החזקות (המקאטעג'ים), מיסים.
לאחר שנתברר כי בהצעות אלה לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות הקיימת ממילא בהר ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים – מאורעות חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר. גם משום שבעידוד תככנים פנימיים בהר, היו מי שליבו את האש.
פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה
משפחתו
ב-11 בפברואר 1720 התחתן פרנצ'סקו עם שארלוט אגליי ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
היסטוריה של לבנון
הקאימקאמיות (1840–1861)
השייח'ים הדרוזים שלטו רק במרכז ובדרום הר-הלבנון ולכן רק שם מונו וכילים. בצפון הר-הלבנון לקחה הכמורה את תפקיד התיווך.
מרד הר הלבנון (1860–1861)
טאניוס שאהין היה, למעשה, הגורם שליבה, התסיס והוביל את המרד. הוא התחיל את המרד במוקטעת כסרואן, ולאחר מכן השתלט (לעיתים מזומנות גם בדרכים דיפלומטיות) על אזור הצפון. לאחר שהשתלט על צפון הר-הלבנון שלח טאניוס שליחים מטעמו לכיוון מרכז הר-הלבנון, במטרה לגייס כפרים נוספים למרד. אולם בגלל היות אוכלוסיית הכפרים מעורבת מבחינה אתנית, כאשר השליטים דרוזים והאיכרים מרונים, הפכה המרידה באזור זה ממרד מעמדי למלחמה עדתית-דתית (1860). במהירות עוצבו שני המחנות בלבוש "חדש": השייח'ים הדרוזים מול האיכרים המרונים.
בתחילה צלחה ידיהם של המרונים בהנהגתו של טאניוס שאהין. המרונים צעדו ממחוז כסרואן אל מחוז אל־מתן המעורב וביחד עם תושבי האזור הבריחו את הדרוזים הלא מאורגנים מבתיהם והציתו אותם באש.
סנג'ק לבנון (1861–1915)
הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני – דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט. בשנת 1861, עם שוך המרד (שלמעשה היווה את מלחמת האזרחים ה-II של הר-הלבנון), נקבע הסדר שלטוני חדש בהר הלבנון. היה זה הסדר שנכפה על טורקיה העות'מאנית על ידי המעצמות (תקופה קצרה מאוד היה עדיין בתוקף מבנה השלטון על פי ההסכם הישן. בראש כל אחת מהקאימקאמיות עמד שליט חדש. כאמור, השליט של הקאימקמאיה הנוצרית, יוסף כרם, סילק את טאניוס שאהין מהר-הלבנון, לאחר שניסיונות להשגת הסדר עמו כשלו).
ההסדר החדש קבע מפתח עדתי חדש המתבסס על הדמוגרפיה האמיתית באותה תקופה בהר הלבנון. אך למרות זאת, ההסדר היה כולו "הסדר של פשרות" – פשרה בין האימפריה העות'מאנית לבין חמש מעצמות אירופה ובני חסותן. ההסדר החדש ביטל את הפיאודליות ואת סמכויות המוקאטעג'י (אדון המוקטעת) לחלוטין.
בפועל, ההכרה העות'מאנית ב"חוק האורגני" עלתה לאימפריה העות'מאנית בהפסדים קשים. השער העליון הפסיד למעשה את השליטה המוחלטת בשטח שהייתה קיימת למן המאה ה־15 ואף נאלץ לתת הטבות כלכליות שונות לתושבי האוטונומיה. על מנת לצמצם את ההפסדים דרשו העות'מאנים לצמצם את שטחו של האזור ולהגבילו לאזור בהם היה רוב נוצרי מוחלט. פעולה זאת של צמצום השטח טמנה בחובה את זרעי הוויכוח העתיד להתפרץ אחרי מלחמת העולם הראשונה אודות שטחה של האוטונומיה.
על פי מפקד 1911 מנה הסנג'ק האוטונומי של לבנון 419,048 תושבים, מהם 329,626 נוצרים (79.45%) ו-85,232 מוסלמים (20.54%). בין הנוצרים: 242,308 מרונים, 52,356 יוונים-אורתודוקסים, 31,939 יוונים-קתולים. בין המוסלמים: 47,290 דרוזים, 23,413 שיעים, 14,529 סונים.
לבנון הגדולה (1920–1943)
צירוף שטחים רבים אלה הוסיף ללבנון אוכלוסייה מעדות שונות שעד לאותה התקופה היוו מיעוט מזערי בלבד בהר-הלבנון, כדוגמת השיעים. לא כולם היו ערים באותה שעה להשלכות שיהיו למעשה זה לטווח ארוך על יחסי העוצמה ומאבקי השליטה בלבנון. צרפת יצרה ישות מדינית-חברתית שכוללת בקרבה ערב-רב של עדות ודתות בעלות מכנה משותף קטן. יצירת "לבנון הגדולה" גרמה לזעזועים בנדנדת הכוחות וחלוקת העוצמה הפוליטית-חברתית. בין בני העדות השונות שצורפו, לרוב בעל-כורחן, לישות החדשה, נוצרו קונפליקטים ומחלוקות.
שטחה הכולל של לבנון: 10,452 קמ"ר. על פי מפקד 1921 מנתה מדינת לבנון הגדולה 615,221 תושבים, מהם 335,703 נוצרים (55.12%) ו-273,366 מוסלמים (44.87%). בין הנוצרים: 199,181 מרונים, 81,409 יוונים-אורתודוקסים, 42,462 יוונים-קתולים. בין המוסלמים: 124,786 סונים, 104,947 שיעים, 43,633 דרוזים.
מבנה השלטון בלבנון עד קבלת העצמאות לא היה קבוע, אלא השתנה כל כמה שנים על ידי מקור הסמכות: צרפת.
במרץ 1922 הוצא צו המורה על החלפת "המועצה המינהלית" ב"מועצה נבחרת" שנקרא גם "המועצה המייעצת" (ישנן עדויות במחקר כי המועצות פעלו תקופת מה במקביל) – אליה נבחרו 30 חברים, בבחירות לא-ישירות, במאי 1922, על פי מפתח עדתי שנקבע בהתאם למפקד 1921. הבחירות נעשו על פי אזורי בחירה ששרטטו הצרפתים. הבחירות לוו במתח עדתי רב שבא לידי ביטוי במעשי רצח ומחאות מאורגנות, בעיקר מטעם הסונים. הבחירות עצמן הותאמו לצורכי הצרפתים, שדאגו להכניס למועצה את תומכיהם מכל העדות.
על פי החוקה הלבנונית שהתקבלת בשנת 1926, בראש המדינה עומד נשיא (הראשון שבהם היה שארל דבאס, שמונה על ידי הנציב העליון) והיא מושתתת על פרלמנט דו-בתי: סנאט (בית עליון) שחלק מציריו מונו על ידי הנשיא, ומתחתיו – בית הנבחרים (ביה"נ). מכל מחוז-בחירה נכנסו לפרלמנט נבחרים על-פי מכסה עדתית.
במשך השנים, משנת 1927, ניטשו בזירה הפוליטית הלבנונית מאבקי כוח פוליטיים, חלקם מבוימים, בין הסיעות המרוניות השונות. המאבק עסק בשאלה האם כדאי לוותר על "הרפתקת לבנון הגדולה" או האם יש להמשיך ולהחזיק בה. ההתגוששות הבין-סיעתית הפנים-עדתית הביאה לכדי כך שבשנת 1932 פיזר "הנציב העליון", שרל דמין דה מרטל, את הפרלמנט והקפיא את החוקה. הסיבה הרשמית לצעד רדיקלי זה היה תפקוד לקוי של הממשל על פי החוקה. אך למעשה, החוקה מיום הענקתה לא השביעה את רצונם של הצרפתים כיוון שהניחו בפועל לשררה לחמוק מבין אצבעותיהם. הנציב מינה את הנשיא, שרל דבאס, לעמוד בראש ממשלת פקידים, ללא אישור או פיקוח פרלמנטרי.
עם תבוסתה של צרפת במלחמת העולם השנייה, והקמת משטר שיתוף הפעולה צרפת של וישי, נותר תפקידו של "הנציב העליון" מטעם צרפת בידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש וישי. דנץ שיתף פעולה עם הגרמנים במהלך מרד רשיד עאלי אל־כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם. ביוני 1941 יצאו כוחות בריטים, וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, והשלטת אנשי צרפת החופשית במקום אנשי צרפת של וישי.
עצמאות לבנון הגדולה (1943–1975)
לאחר שנתיים, במרץ 1943 – על מנת להחזיר את החיים הפרלמנטרים בלבנון למסלולם – החליטו הצרפתים לערוך בחירות חדשות בלבנון. הנשיא הוחלף. במקומו מונה כנשיא לתקופת המעבר: ד"ר איוב ת'אבת, לתקופת מעבר עד לבחירות. התקנה בחוקה שקבעה כי שליש מצירי הפרלמנט נקבעים על ידי הנשיא בוטלה. לכן נוצר צורך בחלוקה מחודשת של המושבים, כנהוג על פי מפתח עדתי.
הצרפתים מינו את ת'אבת לקבוע מחדש את המפתח העדתי, אך העדפתו הברורה של ת'אבת את הנוצרים גרמה לקולות מחאה רבים, אשר גרמו להתפטרותו. לבסוף הוחלט על ידי צרפת שמבין 55 צירי בית הנבחרים 30 יהיו נוצרים; ו-25 יהיו לא נוצרים. הווה אומר, יחס של 5:6.
הנמקה לחלוקה זאת עוגנה בתוצאות מפקד האוכלוסין של 1932. מפקד אוכלוסין שקבע כי לנוצרים יש בארץ הארזים רוב זעיר: 54.7%; ולעומתם קיים מיעוט גדול של 45.3% המורכב ממוסלמים ומדרוזים.
למעשה מאז כינון החיים הפרלמנטריים מחדש בלבנון – ואף על פי שחלו שינויים במהלך השנים במספר הכולל של הצירים בפרלמנט, נשאר תמיד היחס בין הנוצרים למוסלמים (והדרוזים) 5:6.
מספר הצירים בפרלמנט הלבנוני הוא תמיד כפולה של 11 (השינויים: 55, 77, 99, בהתאמה), כדי לקיים את התנאי של שמירת היחס בין הנוצרים לשאר בני העדות, כפי שנמצא נכון בשנת 1932. יחס זה נשמר גם בחלוקת התפקידים והמשרות בכל שאר רמות השלטון ומחלקותיו. גם בממשלה עצמה התקבע "מפתח עדתי" מקובל אשר קבע כי משרות מסוימות יאוישו על ידי אנשים בני עדה מסוימת.
בבחירות שנערכו באוגוסט-ספטמבר 1943, זכו נציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט. הממשלה אשר קמה – בהנהגת ראש הממשלה, ריאד אלצלח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל־ח'ורי הנוצרי – על סמך אישור הפרלמנט, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי. צרפת התנגדה חריפות לצעד זה. אך הדבר לא מנע מן הממשלה החדשה להודיע בנובמבר 1943 על שינוי סעיפי החוקה הכובלים.
באותה תקופה התגבשה גם "האמנה הלאומית" בין הנוצרים והמוסלמים. "האמנה" מעולם לא נוסחה סופית ורשמית (האמנה אמנם לא נוסחה באופן רשמי, אך קיימים מספר טיוטות של ניסוחים. הטיוטות נוסחו על ידי אישים לבנוניים שונים), אבל ברור לשני הצדדים כי רוחה תקפה. האמנה קובעת כי המוסלמים מקבלים את גבולות "לבנון הגדולה" כ"גבולות קבע" של המדינה ואילו הנוצרים מוותרים על תמיכתה של צרפת וזיקתם הרשמית המיוחדת אליה ומסכימים לקבלת לבנון אל משפחת העמים הערביים (ואכן סטטוס זה בא לידי ביטוי בהצטרפות לבנון ל"ליגה הערבית" ב-22 במרץ 1945). כמו כן הנציחה האמנה את המפתח העדתי של שנת 1932.
"האמנה הלאומית" גרמה לכך שהעימות עם צרפת היה בלתי נמנע. ואכן: ב-11 בנובמבר 1943 נקט בא-כוחה של צרפת בלבנון, גנרל ז'אן הלה, בצעד אימפריאליסטי אלים: הנשיא, ראש הממשלה ושרים רבים נלקחו למעצר. הצרפתים הודיעו כי כל השינויים בטלים ומבוטלים ואף לא חוקיים. הצרפתים גם מינו מחדש את אמיל אדה, הנשיא לשעבר ותומכם, לנשיאות.
העימות הסתיים רק בהתערבות בריטניה. אשר הציבה אולטימטום לצרפת. צרפת – שיצאה חבולה קשות ממלחמת העולם השנייה, לאחר שנכבשה על ידי גרמניה – לא יכלה לעמוד למול בריטניה. ב-22 בנובמבר 1943, ביטלה צרפת את הצו ושיחררה את העצורים. יום זה מוכר בלבנון כיום העצמאות הרשמי של לבנון.
השינויים הדמוגרפיים בלטו לעין. אף-על-פי-כן לא היה להם ביטוי רשמי מיידי בחלוקת העוצמה. משום כך, תנועות פוליטיות-חברתיות שונות קמו במהלך שנות הארבעים והחמישים בקרב השיעים, בקרב הדרוזים ובקרב המרונים. הראשונים, פעלו למען הכרה בעוצמתם הדמוגרפית. השניים, ניסו לבסס מחדש את מעמדם כ"מיעוט בכיר", האחרונים, ניסו למצוא לעצמם דרך לשמור על מעמדם ההגמוני ואף לחזקו, אף על פי שאיבדו את היתרון הדמוגרפי. תנועות אלה למעשה היו מבוססות על ארגונים סמי-צבאיים שקמו החל מאמצע שנות השלושים של המאה העשרים במרכזם ובהנהגתם עמדו משפחות נכבדי לבנון.
התנועה המרכזית של המרונים בשנות קיומה של המדינה הלבנונית במתכונת "לבנון הגדולה" היא מפלגת הכתאיב (הפלנגות) אשר הוקמה, כזכור, עוד בשנת 1936, על ידי פּיֶר ג'ומייל, כארגון סמי-צבאי.
דוגמאות נוספות לארגונים סמי-צבאיים שהיו גם מפלגות פוליטיות הם: המפלגה "המפלגה הסורית-לאומנית. רוב רובה של המפלגה הייתה מורכבת מייוונים-אורתודוקסים אשר הרעיון בדבר סוריה מאוחדת וחילונית דיבר אל לבם. ארגון נוסף, שגם הוא הוזכר היה "אל-נג'אדה" ("העוזרים"), ארגון שהתבסס בעיקר על תומכים סונים. הארגון הדגיש את הערביות והאסלאם. בהמשך תוזכר גם ה"מפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית" של הדרוזים שגם היא החזיקה בכוח צבאי.
כל הארגונים הצבאיים הללו הוקמו, אף על פי שלכאורה הסכימו כל העדות ב"אמנה הלאומית" הסכמות בסיסיות לגבי אופי השלטון בלבנון, גבולות מדינת לבנון ואפילו זהות הלאום בלבנון.
בפועל, לא "האמין" אף אחד מן "המיעוטים" המרכיבים את לבנון כי בבוא עת מצוקה תגן המדינה עליו כמיטב יכולתה. חוסר "האמון" הבסיסי בזולת, ב"אחר", בשונה הוביל ליצירת הארגונים הצבאיים למחצה, של כל אחת מן מהעדות.
השנים שחלפו מהקמת "מדינת לבנון" העצמאית ועד ל"מלחמת האזרחים", היו שנים של בחינה עצמית מחודשת עבור המרונים. חלק ממנהיגי המרונים, שאיבדו את יתרונם הדמוגרפי, הגיעו למסקנה כי עשו טעות היסטורית בדרישתם להקים את "לבנון הגדולה", מכיוון שעם כינונה באה לקיצה ההגמוניה של העדה המרונית.
בשנת 1948 התחוללה באזור לבנון מלחמת השחרור של ישראל שהובילה להקמתה של מדינת ישראל. כתוצאה מן המלחמה ברחו רבבות פלסטינים לתוך שטח לבנון. הוקמו מחנות פליטים לשכן בהם את הפליטים סמוך לערי החוף: ביירות, טריפולי צור וצידון. המדינה הלבנונית – על כל עדותיה ומנהיגיה אימצה, בדומה למדינות ערב האחרות, מדיניות של התעלמות מכוונת מצרכי הפליטים הפלסטינים במישור ההומניטרי: דיור, פרנסה, חינוך וכיוצ"ב. ההתעלמות נבעה משתי סיבות עיקריות: השימוש בפלסטינים ככלי לניגוח ישראל וחשש מהפרת האיזון העדתי העדין שבוסס רק חמש שנים קודם לכן.
לתהליך זה של הגירה לתוך תחומי לבנון לא הייתה השפעה מיידית על מהלך האירועים בלבנון עד שנת 1958, שנת "מלחמת האזרחים" הראשונה (למעשה, הרביעית במניין בדברי ימי לבנון). אך הפלסטינים שיחקו גורם מכריע לאחר מכן. ההגירה גרמה בעיות קשות בלבנון והסיבה ברורה: החל להתבסס מיעוט נוסף גדל והולך בתוך המדינה הלבנונית. מיעוט בעל מאפיינים ייחודיים משלו. אף על פי שהסכנה לאחידות המדינה הלבנונית לא הייתה מיידית הצליחו חלק מהמדינאים לשים עין על "הבעיה הפלסטינית" שעוד תשוב ותעלה בהמשך.
ניסיון ההפיכה נכשל – מנהיג המפלגה, אנטון סעאדה, הוצא להורג – אך הוא היה רק סימן לעתיד לבוא. בספטמבר 1952 הצליח ניסיון שקט לבצע הפיכה: הנשיא הוחלף בנשיא חדש, כמיל שמעון.
בשנות החמישים החל מפנה נוסף, חלה התעוררות מחודשת בקרב הפלג הדרוזי הפרו־ערבי בהנהגת משפחת ג'ונבלאט (זאת אותה משפחת מוקטאג'ים שמקורה בהר-הלבנון). בעקבות התעוררות כללית בקרב המדינות הערביות (לדוגמה: איחוד סוריה ומצרים לכדי מדינה אחת: קע"מ – קהילה ערבית מאוחדת) והשפעתו החזקה של הנאצריזם, גם בקרב הדרוזים בלבנון התבלטו הפן־ערביסטים, בהנהגת כמאל ג'ונבאלט שהיה בן למשפחת נכבדים לבנונית. ג'ונבלאט שהקים בשנת 1949, את "המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית".
עם תחילת התבססות הפלסטינים בדרום לבנון צידד בהם כמאל ג'ונבלאט. כמאל ג'ונבלאט היה גם לאחת מדמויות המפתח אשר עם פרוץ מלחמת האזרחים השנייה (החמישית למניין ימי הלבנון) תמך בפלסטינים.
כמאל ג'ונבלאט היה בעל יומרה לשלוט בכלל לבנון. יומרה זאת הובילה אותו לחיכוך עם הנשיא המרוני. המתיחות שנוצרה בין השניים הובילה לאחר מכן לפרוץ מלחמת האזרחים הראשונה.
בקיץ 1957, נחל המחנה השמאלי, הפרו־ערביסטי, תבוסה קשה בבחירות הפרלמנטריות. ג'ונבלאט טען כי הפסדו נבע ממעשה הונאה מצדו של שמעון. אך למרות התבוסה הקשה של המחנה הפרו־ערביסטי הצליח כמאל ג'ונבלאט, בניגוד לנכבדים רבים אשר הוצאו בהדרגה אל מחוץ לחיים הפוליטיים לאחר הבחירות ב-1957, לשרוד פעמיים, ובשנות ה־60 וה-70 של המאה ה־20, אף גברה השפעתו בקרב השמאל הלבנוני בכלל והדרוזים בפרט.
האופוזיציה "השמאלית" התארגנה והחלה לבקש דרכי-פעולה לא פרלמנטריות על מנת לפתור את המשבר בשורותיה. כוחות האופוזיציה "השמאלית" התארגנו בשנים 1957–1958 ב"חזית לאומית". בשורותיה היו, מנהיגים מכל העדות, מעין פלורליזם שלא היה אופייני לתנועות בלבנון (לא כל החברים ב"חזית לאומית" הביעו נכונות להשתלבות באותה דרגה בתוך הקע"מ וכך למעשה התאפשר הפלורליזם בחזית). "החזית הלאומית" סברה, בהתאם לרוח התקופה, כי יש לחבור לקע"מ. בראש החזית עמדו, צאיב סלאם, עבדאללה אל־יאפי, רשיד כראמי (מוסלמים מעדות שונות) וכמאל ג'ונבלאט (דרוזי).
הממשלה הלבנונית מצידה טענה כי למעשה מלחמת האזרחים היא ניסיון חיצוני של הנאצריזם להשתלטות על לבנון. בפועל סיפקה קע"מ: נשק, כסף, אימון, מחסה וכוח אדם למורדים. קע"מ מצידה הכחישה כל קשר להתפתחויות החמורות בלבנון. במישור הבינלאומי, התומכת העיקרית בעמדתה של ממשלת לבנון הייתה ארצות הברית.
לעומת זאת, ארגון "האומות המאוחדות" נקט עמדה חשדנית. לאחר שקובלנה רשמית שנשלחה ל"ליגה הערבית" כנגד הקע"מ לא נענתה, העבירה הממשלה הלבנונית קובלנה רשמית למועצת הביטחון של "האומות המאוחדות". ארגון "האומות המאוחדות" שלח קבוצה בינלאומית של משקיפים. ואילו ארצות הברית שלחה, ביולי 1958, חיילים להגן על האזור, זאת במסגרת התורה המדינית של נשיאה, דוויט דייוויד אייזנהאור, למנוע בכל מחיר נפילת מדינה נוספת כלשהי בידי תנועות השמאל.
בדיעבד, משקיפי "האומות המאוחדות" לא הועילו לשוך המהומות, אך צבא ארצות הברית כן עזר להפסקת המרד אף על פי שהצבא הלבנוני עמד מנגד.
במשך ארבעת החודשים של מלחמת האזרחים נהגה הממשלה עצמה במורדים ב"כפפות משי". כאמור, הצבא מצדו לא נכנס מעולם אל עומק הקרבות ואפילו הגנתו על המוסדות הציבוריים הייתה חלשה. הצבא עצמו היה מורכב על פי המפתח העדתי והכנסתו לקרבות הייתה קורעת את החברה לגזרים עוד יותר קטנים, כנראה ללא אפשרות חיבור משקם. מפקד הצבא, גנרל פואד שהאב (נצר לנכבדי לבנון), העדיף לשמור על נייטרליות בכוונה לשמור על שלמות הצבא הרב-עדתי כמסר להתעלותו על המחויבות לעדה כלשהי. שהאב שחשש מהעמקת הקרע בין העדות השונות הודיע כי אינו מוכן שהצבא יחרוג מגבולות החוק ואינו מוכן כי הצבא ישפוך דם של לבנונים.
חוסר המעורבות הצבאית יצרה את הצורך בהגנה מקומית/עדתית עצמית על היישובים. הארגונים הסמי-צבאיים – שקמו החל משנות ה־30 – מימשו עכשיו את יעדם בקרבות מלחמת האזרחים. בעוד ההגנה על האזרחים הפרו־מערביים (נוצרים ברובם) נעשית על ידי "אל-כאתיב" (הפלאנגות), בהגנה על המחנה שמנגד נעמדה "המפלגה הסורית-לאומנית" עם ארגונה הסמי-צבאי.
מלחמת האזרחים הראשונה נסתיימה בהסדר פשרה שנתאפשר עם עזיבת הכוחות האמריקאיים וסיומה הקרב של קדנציית הנשיאות של שמעון. עם שוך מלחמת האזרחים חלפה המרידה, אך באוויר נשאר המתח. בפועל, בבחירות החדשות זכו המורדים לשוב ולהיכנס לפרלמנט ואף שלטו בממשלה.
בתום מלחמת האזרחים, בספטמבר 1958, נבחר שהאב, מפקד הצבא לשעבר, לנשיא – בעיקר בעזרת תמיכתם של המורדים. שהאב זכה לתמיכה מצד אנשים רבים מהמחנה השמאל שחשו כי "נייטרליותו" (המזויפת מבחינתם) היא שמנעה את הפסקת המרד.
מלחמת האזרחים השנייה (1975–1990)
מלחמת האזרחים הלבנונית פרצה ב־13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת קודמים בלבנון.
המלחמה פרצה עם התקפתו של פייר ג'מייל, ראש מפלגת הכתאיב, על ידי פלסטינים, בטקס חנוכת כנסייה חדשה בפרוור נוצרי של ביירות, עין־רומאנה. תגובת הנגד לא איחרה לבוא ולאחר מספר שעות נורו בין 22 ל־30 פלסטינים חמושים אשר נסעו באוטובוס באותו אזור.
מאורעות אלה, אשר נודעו בשם מאורעות עין־רומאנה, גררו אחריהם קרבות נוספים בביירות ובסביבתה. למרות מילוי בקשתו של יאסר ערפאת להסגרת האחראים להרג החמושים הפלסטינים, עין־רומאנה הופגזה במשך שלושה ימים על ידי הפלסטינים. הכוחות נחלקו במהרה לשני אגפים: פלסטינים, נציונל־סוציאליסטים לבנוניים, פאשיסטיים לבנוניים, קומוניסטים לבנוניים, נאצריסטיים ודרוזים תומכי כמאל ג'ונבלאט, מחד (אגף זה נודע במערב כ"שמאל הלבנוני"); וכתאיב וליבראליים לאומיים (מל"ל), מאידך (אגף זה נודע במערב כ"ימין הלבנוני"). הצבא הלבנוני נשאר נייטרלי בשלב ראשוני זה של הסכסוך, אך החל להתפרק במהרה ליחידות המרכיבות אותו, לפי עדה ודת.