cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסי כראדי
יוסי כראדי (נולד ב-10 באוקטובר 1975) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, המשרת כקצין הקשר והתקשוב הראשי (קשר"ר). קודם לכן שרת כמפקד התקשוב וההגנה בסייבר של פיקוד הדרום ועוד תפקידי ליבה בחיל הקשר והתקשוב.
ביוגרפיה
כראדי נולד וגדל באור עקיבא, ילד שביעי ואחרון של ברוריה ושלום כראדי, שעלו מטריפולי שבלוב בשנת 1951.
למד בבית ספר יסודי רבי עקיבא וחטיבת הביניים בבי"ס תחכמוני. בתיכון למד בבי"ס אורט יד ליבוביץ בנתניה.
מתגורר בקיבוץ החותרים.
שירותו בצה"ל
החל את שירותו בצה"ל כטכנאי גנרטורים. עבר קורס קציני קשר. במהלך מבצע צוק איתן שירת כמפקד גדוד התקשוב של עוצבת הפלדה.
בשנת 2018 מונה למפקד הקשר והאלקטרוניקה הפיקודי של פיקוד הדרום, ושירת בתפקיד זה עד אפריל 2020.
בשנת 2020 קיבל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מהמרכז האקדמי רופין.
ב-28 ביולי 2021 החל את תפקידו כקצין קשר ותקשוב ראשי (קשר"ר).
מקלארן 600LT
היא מבוססת בעיקרה על מקלארן 570s.
עיצוב
העיצוב כמעט ולא שונה מה-570s, מה שכן שונה זה כדי לשפר את כושר האווירודינמית, נוספה כנף אחורית בגודל בינוני. צמיגי הגלגלים מיוצרים על ידי פירלי בייצור מיוחד לדגם. במכונית הגבירה מקלארן את השימוש בסיבי פחמן וגם הוסיפה מושבי קרבון להורדת המשקל.
היא ארוכה ב-73.7 מ"מ מה-570s, ומשקלה הופחת מה-570s ב-96 ק"ג.
מפרט טכני
היא כוללת מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 3.8 ליטרים המספק כ-600 כוחות סוס ב-7,500 סל"ד ומומנט מרבי של 63.2 קג"מ בין 5,500 ל-6,500 סל"ד . תיבת הילוכים רובוטית דו-מצמדית בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 2.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 328 קילומטרים לשעה. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 8.2 קלומטרים לליטר.
מקלארן 600LT ספיידר
גרסת הגג הנפתח לגרסה הבסיסית, היא הוצגה בתערוכת הרכב של דטרויט בינואר 2019. היא כוללת את אותו עיצוב ואותו מנוע והספק, אך המהירות המרבית שלה היא 324 קמ"ש עם גג סגור או 315 קמ"ש עם גג פתוח. צבע הבסיס למכונית הוא ירוק.
סטיב ג'ורדן
סטיב ג'ורדן הוא מוזיקאי רב-כלי, מלחין ומפיק מוזיקלי מניו יורק.
ג'ורדן שימש כנגן הקלטות עבור אמנים רבים, ביניהם קית' ריצ'רדס ואריתה פרנקלין. הוא שימש כמתופף בלהקת הסאטרדיי נייט לייב והוציא תוכנית הדרכה למתופפים שנקראת הקצב כאן.
בשנת 2010, הפיק עם ג'ון מאייר את השיר "Half of My Heart" שהוקלט בהשתתפות הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מהאלבום Battle Studies.
הווארד רולינס
הווארד אלסוורת' רולינס הבן (באנגלית: Howard Ellsworth Rollins, Jr; 17 באוקטובר 1950- 8 בדצמבר 1996), היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי. היה מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "רגטיים".
ביוגרפיה
רולינס נולד בבולטימור שם למד תיאטרון ב"אוניברסיטת טווסון", עזב את לימודיו כדי להשתתף באופרת סבון מקומית. רולינס נסע לניו יורק שם הופיע במחזות בברודוויי ובסדרת הטלוויזיה האפרו אמריקאית "שורשים: הדורות הבאים".
תפקיד הקולנועי הראשון של רולינס היה ב-1981 בדרמה של מילוש פורמן "רגטיים", בסרט גילם את ראש המשרתים ווקר ג'ר. היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפריצת השנה.
ב-1984 כיכב בתפקיד הראשי בדרמת הגזענות הצבאית "סיפורו של חייל" בדמותו של הקצין השחור קפטן דבנפורט החוקר רצח של סמל יחידת שחורים בארצות הברית בשלהי מלחמת העולם השנייה. תפקידו הבא של רולינס היה של ורג'יל טיבס בסדרה "כחום הלילה" המבוססת על סרט משנת 1967, אחרי 99 פרקים רולינס נזרק מהסדרה בשנת 1993 לאחר שנעצר והורשע בהחזקת הרואין.
רולינס נפטר בסוף שנת 1996 ממחלת הסרטן לימפומה בה אובחן כחודש לפני פטירתו.
מודל איזינג
מודל איזינג (על שמו של ) הוא מודל מתמטי במכניקה סטטיסטית, המשמש לתיאור פרומגנט, או כל מערכת שקולה של יחידות הנמצאות בסריג ומבצעות אינטראקציית שכנים קרובים. זהו המודל הראשון (והפשוט ביותר) במשפחה רחבה של מודלים מבוססי ספין, אשר מתארים את התנהגותם של חומרים פרומגנטיים בטמפרטורות ושדות מגנטיים שונים. המודל משמש גם לתיאור מערכות שונות שאינן מגנטיות ומשמש מודל חשוב בתחומי מעברי הפאזה.
את המודל פיתח אשר נתן אותו לתלמידו ארנסט איזינג כנושא מחקר לדוקטורט. ב-1925 איזינג, שעל שמו קרוי המודל, פתר את המודל עבור ממד אחד ומצא שלא מתקבל בו מעבר פאזה בטמפרטורה סופית. על סמך זאת הסיק איזינג בטעות כי במודל לא מתרחש מעבר פאזה גם בממד גבוה יותר. מאוחר יותר, ב-1944 הוכיח לארס אונסאגר כי במודל איזינג דו-ממדי מתקבל מעבר פאזה. תוצאה זו נחשבת לחשובה מאוד בתחום הפיזיקה הסטטיסטית בפרט ובתחום הפיזיקה התאורטית בכלל.
הנחות יסוד
המודל מניח כי בכל נקודת סריג מצוי מומנט מגנטי, או 'ספין' S, אשר ערכו הוא בינארי (לרוב מיוצג בתור +1 ו־-1), כאשר בייצוג מרחבי הספין מתואר כחץ שמצביע "מעלה" או "מטה". הספינים מקובעים לנקודות הסריג ואינם יכולים לנוע, אך יכולים לשנות את ערכם מערך בינארי אחד לשני, בהתאם לאינטראקציה ביניהם.
תנאי השפה בבעיה לרוב נלקחים כמחזוריים, כדי להתקרב לגבול התרמודינמי של מערכת אינסופית.
האינטראקציה
המילטוניאן האינטראקציה במודל איזינג, ללא שדה מגנטי חיצוני, מתואר על ידי:
כאשר g הוא קבוע בעל יחידות אנרגיה הנקרא "אנרגיית הקשר". הסכימה היא על כל זוגות הספינים השכנים i,j.
מהתבוננות בהמילטוניאן, רואים שערך אנרגיית הקשר בין שני ספינים סמוכים הוא בינארי - אם שני הספינים מצביעים באותו כיוון אנרגיית הקשר היא g- ואם הם מצביעים בכיוונים מנוגדים אנרגיית הקשר g+. מכאן, בהכרח קיים מספר סופי של מצבי אנרגיה עבור ספין מסוים ושכניו הקרובים. לדוגמה, עבור ספין בסריג דו-ממדי ריבועי (בו ישנם ארבעה שכנים קרובים), ייתכנו רק 5 ערכי אנרגיה לאינטראקציה בין הספין ושכניו. לעובדה זו חשיבות מכרעת לפתרון המודל.
בתוספת שדה מגנטי חיצוני, מתווסף לאנרגיה איבר אינטראקציה של מומנט מגנטי עם שדה חיצוני.
פתרון המודל
כמו בבעיות אחרות שבהן מטפלת הפיזיקה הסטטיסטית, פתרון ישיר של משוואות התנועה במודל איזינג אינו ישים עבור מערכת גדולה, בשל הדרישה (ממשוואות המילטון) לפתרון שתי משוואות דיפרנציאליות לכל נקודת סריג, כלומר מספר עצום של משוואות דיפרנציאליות מצומדות. לכן פתרון המודל משמעו חישוב הגדלים התרמודינמיים המקרוסקופיים של מערכת כזו, כגון אנרגיה חופשית, קיבול חום סגולי ומגנטיזציה, כתלות בטמפרטורה ובשדה המגנטי החיצוני. מגדלים אלו ניתן למצוא את טמפרטורת מעבר הפאזה והאקספוננטים הקריטיים השונים בסביבות מעבר הפאזה.
עבור שרשרת איזינג בממד אחד אין מעבר פאזה, כך שבכל טמפרטורה (שונה מאפס) המערכת היא פרומגנט. למערכת דו-ממדית ומעלה בעלת אינטראקציה כזו יהיה מעבר פאזה יחיד מסדר שני, מפאזה לא-סדורה (פרומגנט) לפאזה סדורה (פאראמגנט), בטמפרטורה קריטית מסוימת. מעבר שכזה ילווה בהתבדרות של החום הסגולי (או מקסימום חד, במערכת סופית).
מרבית השיטות הנומריות משתמשות בסימולציה סטטיסטית (שיטת מונטה-קרלו) המחולקת לצעדי זמן, שבה לכל ספין בצעד זמן נתון ישנו סיכוי לשנות את מצבו, כאשר ההסתברות לעבור למצב כלשהו (מבין שני המצבים האפשריים) נקבעת לפי האנרגיה שתהיה לספין ולשכניו במצב זה. מאחר שמספר החלקיקים במערכת כזו קבוע, התפלגות בולצמן מתארת בצורה טובה את הסתברות המעבר למצב חדש עם אנרגיה נתונה. מאחר שמספר מצבי האנרגיה האפשריים הוא סופי, ניתן לבנות בהתאם להתפלגות טבלה של הסתברויות מעבר כתלות במצב השכנים של ספין מסוים. באופן זה, לכל ספין נדרשת הגרלה של מספר אקראי יחיד, כך שהסימולציה אינה יקרה בזמן מעבד. ניתן לחסוך זמן מעבד נוסף על ידי היפוך של קבוצות ספינים שאין ביניהם אינטראקציה באופן סימולטני.
יישום למודל: מציאת הטמפרטורה בה חומר מאבד את תכונותיו המגנטיות
ניתן לקבוע בקירוב טוב את השדה המגנטי B שיוצר חומר מגנטי בטמפרטורה T לפי התפלגות בולצמן. בהינתן N^+ אטומים שווקטור המומנט המגנטי שלהם מצביע בכיוון השדה המגנטי העצמי של החומר ו-N^- אטומים שווקטור המומנט המגנטי שלהם מצביע בכיוון הפוך לכוון השדה המגנטי, השדה המגנטי שנוצר הוא  (1), כאשר μ המומנט המגנטי של אטום בודד, ρ צפיפות החומר ,m מסת אטום בודד ו-\mu_0 פרמיבליות הריק. לפי התפלגות בולצמן של רמות אנרגיה: נקבל שהיחס בין +N ל-N- הוא : (2) כאשר k קבוע בולצמן. נציב את 1 ב-2 ונקבל: undefined
פתרון נומרי של המשוואה נותן בקירוב טוב את N+ ו-N-	ואת השדה המגנטי B בטמפרטורה T. בנקודת טמפרטורת איבוד המגנטיות מתקיים שהשדה המגנטי העצמי שנוצר על ידי שינוי אקראי קטן בערך N^+ - N^{-} לא חזק מספיק כדי לשמור על האטומים שמצביעים בכיוונו מצביעים בכיוונו, כלומר בניסוח מתמטי: 1=(N+1)/(1-N) = N+/N- > e((μN +- N- )*μ0μ*ρ/m))/kT ) ובנקודה הקריטית TC מתקיים שוויון עבור קירוב מהסדר הראשון של האקספוננט x + 1 = e^x. מכאן נקבל: (1+N)/(1-N) = 1+ N/kTC 2* ρ/m*μ2מכאן נקבל: N/(1 – N) 2 + 1 = 1+ N/kTC 2* ρ/m*μ2מכאן:N) = 2 N - 1)N/kTC 2* ρ/m*μ^2 מכאן נקבל: ρμ0μ2/m=kTC ולכן:  ρ/m(μ0μ2)/k = TC.
TC = 990K בעוד הערך האמיתי של טמפרטורת קירי של ברזל עומד על 1043k ולכן זהו קירוב טוב.
מודלים דומים
מודל איזינג הוא מודל פשטני ביותר לתיאור פרומגנט. קיימים מודלים רבים ומורכבים יותר, אשר בהם לספינים רמות חופש נוספות, החל ממספר מצבים גדול יותר מ-2 (מודל פוץ) וכלה בחופש מרחבי מוחלט (מודל הייזנברג).
שימושים מחוץ לפיזיקה
בשל אופיו הבינארי הפשוט, מודל איזינג הוא שיטה נוחה לפתרון בעיות אופטימיזציה. הפרמטרים השונים של הבעיה ממודלים לספינים על גביש, כאשר עוצמת הקשר ביניהם וקרבתם נקבעים לפי תנאי הבעיה, ופונקציית המחיר היא השקול לאנרגיה. למערכת כזו נותנים להתייצב במינימום האנרגיה, וכך מקבלים פתרון אופטימלי. שיטה זו ידועה בשם Simulated Annealing.
האקדמיה הצרפתית
האקדמיה הצרפתית (בצרפתית: Académie française) היא אגודה מדעית שנוסדה בשנת 1635 בצרפת, ומטרתה קידום ענייני השפה הצרפתית.
היסטוריה של האקדמיה הצרפתית
בתחילה הייתה האקדמיה הצרפתית חוג בלתי רשמי שבו התנהלו שיחות בנושאים הקשורים בשפה הצרפתית. הקרדינל רישלייה, השר הראשי של המלך לואי השלושה עשר, לקח חוג זה תחת חסותו. ב-22 בפברואר 1635, בהתאם לבקשתו של רישלייה, חתם המלך על מסמך רשמי שהיווה את הבסיס המשפטי לקיומה של האקדמיה והעניק לה מעמד של מונופול. מסמך זה נרשם על ידי הפרלמנט של פריז כהוראה מלכותית ב-10 ביולי 1637. תפקידה העיקרי של האקדמיה, כפי שנקבע במסמך הרשמי של ייסודה, היה לתכן את השפה הצרפתית, לקבוע כללים לשימוש בה, ולעשותה מובנת לכל הצרפתים ולכל דוברי השפה הצרפתית. ברוח זו החלה האקדמיה לערוך את "מילון האקדמיה הצרפתית". המהדורה הראשונה של המילון הופיעה ב-1694, והמהדורה האחרונה (לעת עתה) - ב-1992. בסך הכול יצאו לאור שמונה מהדורות, והמהדורה התשיעית נמצאת בשלבי עריכה.
בתקופת המהפכה הצרפתית ביטלה האספה הלאומית את כל האקדמיות המלכותיות, כולל האקדמיה הצרפתית. ב-1792 נאסר עליה לבחור חברים חדשים במקום אלה שנפטרו. ב-1795 חודשו פעולותיה במסגרת המכון של צרפת שנוסד אז. נפוליאון בונפרטה, בתפקידו כקונסול ראשון, החליט להחיות מחדש את האקדמיות המלכותיות. האקדמיה הצרפתית המשיכה ליהנות מחסותם של כל המלכים, הקיסרים והנשיאים הצרפתיים עד היום.
פעולות האקדמיה הצרפתית
האקדמיה פועלת לשמור על איכותה של השפה ולעקוב אחר התפתחותה. היא מוסמכת לקבל החלטות בתחומי הדקדוק, הכתיב והספרות בשפה הצרפתית, אם כי החלטות אלה הן בגדר המלצה שאינה מחייבת את הציבור ואת הממשלה. האקדמיה מוסמכת להעניק פרסים בשטחים הבאים: ספרות, שירה, תיאטרון, קולנוע, היסטוריה ותרגום. היא מעניקה כשישים פרסים מדי שנה, שהחשוב שבהם הוא פרס הפרנקופוניה (הפרס הגדול של כל הארצות הדוברות צרפתית).
האקדמיה מורכבת מארבעים חברים הנבחרים על ידי החברים עצמם. (החברים הראשונים התמנו על ידי רישלייה). הם נבחרים לכל חייהם, אך קיימת אפשרות לסיים את חברותם בגלל התנהגות לא נאותה. כך הודחו לאחר מלחמת העולם השנייה החברים שארל מוראס, אנרי פיליפ פטן, אבל בונאר, ואבל הרמן בשל קשריהם לממשלת וישי. מאז היווסדה שימשו באקדמיה כ־700 חברים ובהם: משוררים, סופרים, מחזאים, פילוסופים, רופאים, מדענים, מבקרי אמנות, אנשי צבא, מדינאים ואנשי כנסייה. כאשר מתפנה מקום באקדמיה על המועמדים להציע את מועמדותם, אך גם חברי האקדמיה רשאים להציע מועמד. המועמד מתקבל כחבר ברוב קולות. אם אין מועמד שזכה ברוב הקולות, על הבחירה להתקיים במועד מאוחר יותר.
צפת
צְפַת היא עיר במחוז הצפון בישראל, הנחשבת לבירת הגליל העליון, ושוכנת באזור הררי בחלקו המזרחי של הגליל. העיר, הממוקמת על פסגות ההרים צפת וכנען, צופה אל ימת הכנרת מדרום-מזרח ואל רכס הרי מירון במערב. גובה רוב העיר כ-600–900 מטר, אך היא כוללת גם את שכונת נוף כנרת, שגובהה 450–600 מטר מעל פני הים. צפת נמנית עם "ארבע ערי הקודש" שבהן התרכזו מרבית בני היישוב הישן, מסוף ימי הביניים ועד סוף המאה ה-19. במאי 2023 מנתה העיר כ-40,000 תושבים.
התקופה הקדומה
במצודת צפת נתגלו מערות קבורה מתקופת הברונזה - התיכונה והמאוחרת, האלף ה-2 לפנה"ס. במקום נמצאו ממצאים עשירים המיצגים רצף קבורה של 800 שנה. נמצאו עדויות לקיומו של יישוב במקום החל מתקופת הברזל – כאשר צפת הייתה בתחום נחלת שבט נפתלי – ועד תקופת בית ראשון והתקופה הפרסית. עם חורבן ערי הגליל על ידי מלך אשור ב-732 לפנה"ס חדרה לאזור אוכלוסייה פיניקית. נמצאו מטבעות המעידים על קיומו של יישוב בצפת בתקופת אלכסנדר ינאי – המאות ה-1 וה-2 לפנה"ס.
השם "צְפַת" מוזכר במקרא פעם אחת: . "צפת" זו, המכונה גם "חרמה", נמצאה ככל הנראה בנגב, מקום מושבו של שבט שמעון, ואין לזהותה עם צפת המוכרת שבגליל.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו הזכיר בכתביו את צפת, יחד עם יישובים נוספים הסמוכים לה, אגב תיעוד פועלו כמפקד הגליל במהלך המרד הגדול:
לאחר חורבן בית שני, משפחות הכוהנים ששרדו עזבו את ירושלים ועברו לגליל, שם הן חיו בקהילות קטנות השומרות על מנהגי כהונה וטהרה רבה. בין כ"ד משמרות כהונה מימי בית שני נמנה גם המשמר הי"ב, הוא: משמרת יקים או פשחור צפת.
בתקופת התלמוד מוזכרת צפת בהקשר להדלקת משואות שנועדו להודיע על קידוש החודש. בקינה איכה ישבה חבצלת השרון של ר' אלעזר הקליר, שחי במאה ה-5 ובמאה ה-6, המתארת את חורבנן של ערי הכהנים בגליל, מוזכרת גם צפת:
רבי אשתורי הפרחי בספר "כפתור ופרח" (פרק י"א) זיהה את צפת עם "צופיה" (כך הוא גורס) המוזכרת בתלמוד : "נופת צופים... רבי יהושע בן לוי אמר זה דבש הבא מן הציפיא".
התקופה הצלבנית
עוד טרם התבססות ההתיישבות של הצלבנים בצפת יש עדויות לקיומו של יישוב יהודי בעיר כבר במאה ה-11. זאת בניגוד לדעה המקובלת, המייחסת את עלייתה של צפת לבנייה הצלבנית. בשנים 1102 או אפילו 1142, היה במקום ריכוז עירוני, לא עיר ממש. מצויה תעודת קניה שנערכה בשנים 1023–1024 בשביל ילד: מוסי בן הבה בן סלמון הצפתי. מאותה השנה (ד'תשפ"ד) נמצאה בגניזה הקהירית כתובה שחוברה בצור עבור זוג יהודי שקבע את מושבו בצפת: נתן הכהן בן שלמה ורחל.
בתקופת הצלבנים הייתה צפת מבצר בעל חשיבות אסטרטגית, שתואר כ"מבצר חזק מאוד בין עכו לים כנרת". בצפת התקיימו זה לצד זה מבצר ועיר. שריד למצודה מהתקופה הצלבנית מהמאה ה-12 מצוי במרכז צפת. צפת כונתה בפי הצלבנים "מפתח הגליל". העיר שלטה על השטח שבין עמק החולה לבין עמק הכנרת ועל עורקי התחבורה שעברו דרך גשר בנות יעקב. הביצורים הראשונים הוקמו בשנים 1102–1103 וזאת על סמך תעודה משנת 1103. בשנת 1168 נמכר המבצר למסדר הטמפלרים. בשנת 1189 פשטו המוסלמים על צפת והרסו את העיר ואת המבצר. מצודת צפת הייתה למבצר הצלבני הגדול במזרח. המבצר המכונה "עצום" נבנה בשנית באמצע המאה ה-13 ביוזמת בֶּנוּאַ ד'אַלִינואֵן (Benedict d'Alignan), הבישוף ממרסיי. תחת שלטון הצלבנים יוחסה למקום קדושה, כאשר נקבע כי זהו מקום המערה של "טוביה". גודל המתחם היה כ-40 דונם. היקף החומה החיצונית הגיע ל-850 מטר, גובה החומה – 28 מטר ועומק החפיר 15 מטר. בחומה החיצונית היו שבעה מגדלים גדולים בגובה של 24 מטר.
לפי ההיסטוריון "אל פאדל" בחיל המצב היו שמונים אבירים ומשרתים וכן חמישה-עשר מפקדים, לכל אחד מהם היו חמישים פקודים וכן בעלי מלאכה. עם כיבוש המבצר נמנו בו אלף שריונות. מעריכים כי בזמן שלום שהו בו 1,700 איש ובעתות מלחמה - 2,200 איש.
צפת שימשה מרכז מנהלי של מחוז שהתגוררו בו 10,000 איכרים ב-260 כפרים וחוות. ההיסטוריון אל עות'מאני כותב:"מצודת צפת הייתה מן האיתנים שבמבצרי הפרנקים, ומאלה שהזיקו ביותר למוסלמים. בתוכה ישבו הטמפלרים, פרשים כעורבים ממש, נכונים לפשיטות על הערים בדמשק ועד דאריא (כנראה "דהריה" - בדרום הרי חברון) וסביבותיה ומירושלים ועד "כרך" (בעבר הירדן) וסביבותיה".
הצלבנים זיהו את צפת עם "ביתוליה" בהקשר ליהודית שלחמה בהולופרנס. הזיהוי של ביתוליה עם "בית אל" גרמה לשרשרת טעויות: גשר בנות יעקב על שם יעקב, חאן ג'וב יוסף – בעמק העולה לצפת – כמקומו של הבור בו הושלך יוסף ו"מערת שם ועבר" בצפת - כמקום בו הודיעו ליעקב על מותו של יוסף.
עם התבססות הצלבנים בצפת, עלה ערכו של המקום, ובמאה ה-13 הייתה למרכז של יהודי הגליל.
התקופה הממלוכית
ביברס הושיב בעיר מוסלמים מהעיר דמשק.
בתקופה הממלוכית היה בצפת יישוב יהודי בן כ-300 משפחות. בתקופה זו נבנה "בית הכנסת אליהו הנביא", המוכר כבית הכנסת האר"י הספרדי.
"תור הזהב"
בצפת ישבו ופעלו במאה ה-16 גדולי המקובלים: רבי משה קורדובירו, האר"י ותלמידו רבי חיים ויטאל, רבי יוסף קארו מחבר ה"שולחן ערוך", המשוררים רבי ישראל נג'ארה ורבי שלמה אלקבץ ורבנים מפורסמים אחרים. מכאן יוזמתו של גדול הרבנים של אותו דור, רבי יעקב בירב, שניסה לחדש את הסמיכה ולהקים את הסנהדרין. בצפת היו באותה תקופה שמונה עשרה ישיבות, עשרים ואחד בתי כנסת, ובית ספר גדול לילדי העניים. היהודים כינוה "בית אל", והיא הייתה אחת מארבע ערי הקודש (שלוש האחרות הן ירושלים, טבריה וחברון).
מצבה הכלכלי של העיר היה משביע רצון. עולי ספרד הביאו עימם את תעשיית הצמר, חומר שעיבודו הצריך משאבי מים רבים, ולשם כך בנו מתקנים שונים כדוגמת המבטשה ואחרים. בעיר היו 3,000 נולי אריגה ותוצרתה התחרתה בתעשיית האריגים של ונציה. אפילו חלק מהחכמים עסקו בתעשיית הצמר. תושביה עסקו גם במסחר בדבש, במשי ובתבלינים. בשנת 1576 הוקם בצפת בית הדפוס הראשון במזרח התיכון. במשך עשר שנים הדפיס חמישה ספרים.
דעיכת הקהילה היהודית
במאה ה-17 הורגשה ירידה במעמדה הכלכלי של העיר. האריגים הזולים מאנגליה דחקו את אריגיה ותעשיית הצמר קרסה. נחתו על העיר מכת הארבה ומגיפות. גם חכמיה המפורסמים הלכו לעולמם, והאחרים עברו לירושלים ולערים אחרות. מגפה קשה במיוחד פקדה את צפת ב-1747. ב-1759 אירעה רעידת אדמה, שבה נמנו כ-300 הרוגים.
התאוששות בהתיישבות היהודית אירעה בשנת 1778, כאשר הגיעה לארץ שיירה בת 300 חסידים שהתיישבו ברובם בצפת (עליית תלמידי הבעל שם טוב). ניתן להגדיר תקופה זו כראשית "היישוב הישן" האשכנזי בצפת. ב-1799, מיד לאחר נסיגת צבאו של נפוליאון בונפרטה מארץ ישראל, נהרס הרובע היהודי על ידי פורעים ערבים מקומיים ורבים מיהודי העיר נטבחו. ב־1808 עלו לעיר גם מתנגדים מתלמידי הגאון מווילנה, שבראשם עמדו ר' מנחם מנדל משקלוב ור' ישראל משקלוב (עליית תלמידי הגר"א). חיזוק זה של היישוב בצפת גרם לפריחה כלכלית מחודשת. אחד העולים, ישראל ב"ק, (שמשך אחריו כ-200 עולים מברדיצ'ב) יסד בה בית דפוס עברי, הראשון בארץ ישראל בעת החדשה.
פריחתה המחודשת של צפת הייתה קצרת ימים. ב-1823 אירעה רעידת אדמה שבעקבותיה הייתה ביזה רבה בעיר. ב-15 ביוני 1834 הייתה הביזה הגדולה בצפת – רבים מיהודי העיר נרצחו או נפצעו ורכוש היישוב נשדד על ידי המון ערבי. ב-1 בינואר 1837 הרסה רעידת אדמה נוספת את כל השכונה היהודית וגרמה למותם של כ-2,000 איש. בזמן הרעש, ניצלו המוסלמים את המצב ושדדו ובזזו את היהודים וצבא טורקי נשלח להגן עליהם ועל הנוצרים. מיד לאחר הרעש שוב פרצה בעיר מגפה וכעבור שנה, ב-1838, פרעו מורדים דרוזים ומוסלמים מצפת והכפרים סביבה ביהודי העיר. המכות שניחתו על יושביה היהודים של צפת, אם על ידי שכניהם הערבים או על ידי חולי ורעש, הביאו להידלדלות היישוב והעיר התרוקנה כמעט לגמרי מיהודיה.
על פי המפקד שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839, ישבו בצפת 1338 יהודים. ב-1856 מצא בה ד"ר פרנקל 2,100 יהודים: כ-1,300 אשכנזים וכ-800 ספרדים. הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, ציין בספרו את "רוחם הגברית" של יהודי צפת "בהשוואה לכל שאר בני אומתם בארץ ישראל" ואת היותם מסוגלים הרבה יותר מהם "לעמוד על שלהם".
העיתון שערי ציון מכ"ג תמוז תרמ"א (1881) מדווח תחת הכותרת: "שמועה על רעש גרמה למנוסה מצפת", ובהמשך הכתבה :"מצפת מודיעים כי פשטה השמועה על פני העיר כי העיר תרגז ותרעש תחתיה, ויען כי רבים מתושבי העיר עוד יזכרו את המהפכה אשר הפך ד' ביום חרון אפו, לפני ארבעים שנה, ופחדו לנפשותיהם וילונו שני לילות מחוץ לעיר, וכאשר נוכחו כי לשווא פחדו, שבו איש לביתו".
השלטון העות'מאני הושיב באזור צפת גולים צ'רקסים בשנות ה-60 של המאה ה-19, ואלג'ירים בשנת 1878, אולי במאמץ לחזק את אופיו המוסלמי של האזור. לפחות שתי משפחות בעיר, ערבי ודלסי, היו ממוצא אלג'ירי. לפי המסיונר הבריטי מאסטרמן, שביקר בצפת בשלהי המאה ה-19, האוכלוסייה המוסלמית בצפת כללה דמשקאים (שהתיישבו בעיר בתקופה הממלוכית), אלג'ירים, כורדים, בדואים מבקעת הירדן, ומהגרים מן הכפרים סביב העיר. במאה ה-19 תושבי העיר המוסלמים המשיכו לתחזק קשרים חברתיים ותרבותיים הדוקים עם דמשק.
היישוב בעיר אומנם גדל מחדש במחצית השנייה של המאה ה-19, ומנה ערב מלחמת העולם הראשונה כ-13,500 נפש, בהם רוב של כ-7,500 יהודים, אבל הניסיונות לפתח בה תעשייה וחקלאות לא עלו יפה, ויהודי צפת התקיימו בעיקר על החלוקה. הקושי בפיתוח של צפת נבע בין השאר מהעדר דרכים סלולות אל העיר (ההגעה לעיר הייתה אפשרית באמצעות רכיבה על בעלי חיים ובהמות משא בלבד), המרחק הרב לנמל ביירות ונמל יפו, והעדר קרקעות מתאימות לחקלאות מודרנית בסביבות העיר. הקהילה היהודית בעיר כמעט ולא הייתה מאורגנת מבחינת ציבורית, ובעיר לא פעלו כמעט מוסדות ציבור.
בעיר פעלו קהילות חסידיות רבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פקד את העיר רעב, מגפות והחרמות רכוש בידי השלטון הטורקי. בין השנים 1916–1918 פקדה את העיר מגפת טיפוס הבהרות שהפילה חללים רבים. הרופא היחיד שפעל בעיר, הד"ר אברהם חיים גרין פעל למגור המגפה.
המיסיונרים האנגלים גורשו מהעיר כאזרחי האויב, ובית-החולים שלהם נסגר. עם התגברות המגפה הוחרם בית-החולים רוטשילד מידי הקהילה היהודית והוקדש לטיפול בנפגעי הטיפוס בניהול רופאים טורקיים. בקיץ 1916 הוסב בית-החולים לבית חולים צבאי עבור פצועי המלחמה הטורקיים.
חלק מתושבי העיר בעלי נתינות זרה גורשו מהארץ, חלק אחר בחר לעזוב את העיר למקומות בטוחים יותר, וחלק גויס בכפייה לצבא העות'מאני ולפלוגות העבודה שלו. כתוצאה מכל אלו פחת מאוד מספר תושבי העיר היהודים, מכ־7,000 בתחילת המלחמה לכ־2,700 בסופה. האוכלוסייה הערבית נפגעה אף היא מהמלחמה, אך בצורה פחותה מהאוכלוסייה היהודית, ומספר תושבי העיר הערביים פחת בכרבע במהלך המלחמה. במהלך המלחמה נשלחו חלק ממגורשי תל אביב לצפת, שהיו בה דירות ריקות רבות באותה תקופה. במהלך המלחמה נסלל בידי הצבא הטורקי קטע הדרך שבין ראש פינה לצפת כדרך כבושה לעגלות (עד אז ניתן היה להגיע לצפת רק באמצעות רכיבה על בעלי חיים).
תקופת המנדט
לפי מפקד 1922, ישבו באותה עת בעיר כ-3,000 תושבים יהודים. בתקופת המנדט השתנה המאזן הדמוגרפי בעיר והאוכלוסייה הערבית הפכה לרוב. צפת (Safed, כפי שמופיעה במסמכים רשמיים מתקופת המנדט) הייתה לבירתה של נפת צפת המנדטורית אשר שימשה כמרכז מנהלי, תרבותי וכלכלי לכפרי הנפה.
במאורעות תרפ"ט 1929 פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי שלא היה מוגן. מספר הנפגעים היהודים היה 18 הרוגים ו-80 פצועים, עד שהתערבה המשטרה הבריטית והניסה את הפורעים. בעקבות זאת עלו תלונות על הזנחת צפת על ידי המוסדות הלאומיים, דבר שהביא להגירה של הצעירים מהעיר ועלו קריאות להקמת שכונות יהודיות ליד העיר העתיקה של צפת. באמצעות 100,000 לא"י שהוקדשו על ידי שרה לוי לצורך כך הוקמה קריית שרה על הר כנען בראשית שנות ה-30. לעומת זאת, הבטחה של קרן העזרה להקים שכונה על אדמת המצודה לא נתקיימה.
בשלהי תקופת המנדט, ועם שיפור המצב הביטחוני שימשה העיר כמקום קיט ליהודי הארץ, אך הקהילה היהודית סבלה מהגירה שלילית של צעירים, ומהעדר תעשייה ואספקה מסודרת ומספקת של מים. בעיר הופעל גנרטור ליצור חשמל רק בשלהי 1944 (שפעל רק בחלק מהיום, סיפק רק חלק מהתצרוכת, וסבל מתקלות), ורק בשלהי 1947 הוחל בסלילת קו חשמל מטבריה (שהייתה מקושרת עם תחנת הכוח בנהריים) לעבר צפת.
על פי תוכנית החלוקה שפורסמה בסוף נובמבר 1947, יועדה צפת להיות בשטחה של המדינה היהודית (על אף שרוב האוכלוסייה בעיר הייתה ערבית), אך כביש הגישה אליה (כביש עכו - צפת) עבר ברובו בשטח המדינה הערבית.
במלחמת העצמאות
ערב מלחמת העצמאות ב-1948, חיו בצפת כ-12 אלף ערבים וכ-2,000 יהודים. הבריטים פינו את המקום ב-16 באפריל 1948 ומסרו לידי הערבים את עמדותיהם אשר שלטו על הרובע היהודי, וכך הושם הרובע במצור. לאחר שעין זיתים וביריה נכבשו על ידי הפלמ"ח הועברה מחלקה לסיוע לאנשי הרובע. ב-5 במאי נכשל ניסיון לכבוש את המצודה שבראש הר צפת. תותחי צבא ההצלה שהוצבו במירון הפגיזו את הרובע. הכוח היהודי, בראשותם של מאיר מיבר ואלעד פלד מנה כ-375 לוחמים שכללו את מחלקת הפלמ"ח ולוחמי "הגנה" נוספים. מולם עמד כוח של כ-2,000 לוחמים ערבים (על פי ספר תולדות ההגנה), או כ-700 איש (על פי מקורות אחרים) מצבא ההצלה וערביי המקום. מעוזי הלוחמים הערבים - המצודה, בנין המשטרה העירונית ובית הספר היהודי "שלווה", נכבשו ב-10 וב-11 במאי לאחר קרבות קשים. כיבוש מבנים אלה הכריע את הקרב על העיר; תושבי העיר והחיילים הערבים נטשו את העיר ואת עמדותיהם ונמלטו, כולל ממבצר המשטרה שבראש הר כנען. למנוסה תרמו ירי המרגמות ובעיקר פצצות ה"דוידקה", שיותר משגרמו נזק ממשי, הפחידו את התושבים הערבים ברעש החזק שגרמו.
לאחר הקמת מדינת ישראל
עם קום המדינה מנה היישוב היהודי כ-2,300 תושבים. בריחת התושבים הערבים הביאה לכך שהעיר נותרה ברובה ריקה. חלק מהבתים הערביים פוצצו במיוחד בשכונת חרת אל אקראד, כחלק מהמדיניות הביטחונית למנוע את חזרתם של הערבים שברחו מהערים המעורבות. לאחר שוך הקרבות נכנסו לחלק מהבתים עולים חדשים ועיריית צפת יזמה פינוי ההריסות והאשפה ואנשי העיר תיקנו חלק מהבתים שנהרסו. לראש העיר הראשון התמנה הרב משה פדהצור (פודהורצר), בן למשפחה ותיקה שהגיעה לצפת עוד בימי האר"י, ומי שעמד בראש הקהילה היהודית בצפת משנות ה-30 והיה אחראי לכך שהעיר לא פונתה בפרעות 1936 ולפני מלחמת השחרור, כפי שדרשו השלטונות הבריטיים. אחד ממפעליו הבולטים כראש עיר היה הקמת קריית האמנים צפת שמשכה אליה את מיטב האמנים הישראלים בשנות ה-50 וה-60 ומיתגה את העיר כמרכז לאמנות הישראלית והיהודית. לסגנו של פדהצור מונה הד"ר אלי סלים כהן.
העיר קלטה עולים חדשים ואף הוקמה מעברה בצפת, משרד השיכון הקים את השכונה החדשה בהר כנען. בשנת 1953 התגוררו בעיר כ-7000 תושבים. ניסיונות להביא לצפת תעשייה לא צלחו בגלל המרחק הרב ממרכזי האוכלוסייה ובצפת נוצר כיס אבטלה. היו שהתלוננו שהמדינה משקיעה בהקמת ערים סמוכות: קריית שמונה וחצור הגלילית במקום לפתח את צפת. בתחילת 1965, לאחר עבודה של כשנתיים, נקבעו שמות לרחובות העיר. בשנת 1968 בתמיכת ישראל חיים ברקוביץ שהיה ראש העיר, החלו חסידי ברסלב להקים את קריית ברסלב בחלק התחתון של הרובע היהודי בעיר העתיקה. העבודות עוררו חששות לפגיעה ברובע היהודי ולדיון ציבורי סביב הקמת הקריה. בשנת 1976 החלה חברת שיכון ופיתוח בהקמת השכונה המערבית של צפת שבשלב הראשון תוכננה לכלול 270 יחידות דיור ובשלב השני 450 יחידות דיור. השכונה המערבית המשיכה להתפתח והגיעה ל-1600 יחידות דיור. בסוף שנות ה-70 הוחל גם בבניית הקריה החרדית "מאור חיים" במערב צפת. עד שנת 1983 הוקמו גם שכונות הדר ובנה ביתך בדרום העיר וקרית חב"ד בשיפולי הר כנען. במהלך שנות השמונים והתשעים הוקמו בצפון העיר על הר כנען השכונות, רמת מנחם בגין, נוה אורנים, איביקור ובשיפולי ההר, בקרבת ראש פינה הוקמה שכונת נוף כנרת שתוכננה להיות שכונת יוקרה שיבנו בה בתי נופש רבים עם נוף למזרח בו נמצאת רמת הגולן והכנרת, אך יעדי השכונה הושגו במידה מועטה, מחיר הדירות לא התרומם ומרחקה היחסי של השכונה ממרכז העיר עמד בעוכריה.
בשנים אלו שוכנו בעיר עולים חדשים רבים שעלו לישראל בגל העלייה מרוסיה בשנות התשעים, כמו כן הוקמו בעיר שני מרכזי קליטה שבהם נקלטו מאות עולים מאתיופיה.
במהלך שנות התשעים והאלפיים הואץ תהליך ההתחרדות של העיר והוקמו בה מוסדות חינוך חרדיים רבים, ישיבות, כוללים ומכללות חרדיות, כמו כן הוקם בה גרעין תורני שבמרכזו ישיבת אורות האר"י, שבראשה עמד עזרא שיינברג.
בשנת 2006 בזמן מלחמת לבנון השנייה הותקפה העיר כמעט מדי יום במטחי טילים והעיר ננטשה ממרבית תושביה עד לאחר המלחמה (בשבוע האחרון נשארו בעיר רק כ-7,000 איש).
בשנת 2011 הוקמה בעיר פקולטה לרפואה שהיא שלוחה של אוניברסיטת בר-אילן. צפת נבחרה על מנת לעודד את פיתוח העיר ויצירת מקומות עבודה חדשים.
באפריל 2020 אושר פרויקט להרחבת הקמפוס לרפואה, על פי התכנון שטח הקמפוס יגדל ל-32 דונם, יוקמו כעשרה מבני מחקר ומעבדות והקמת חיבור בין חלקי הקמפוס מעל רחוב באזור הפקולטה.
אוכלוסייה
להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר
גאוגרפיה
צפת ממוקמת בפינה הדרומית מזרחית של הגליל העליון, והיא העיר היהודית העתיקה השנייה בגודלה אחרי ירושלים. גובהה הוא 845 מ' מעל פני הים, והיא הגבוהה בערי ישראל. ההרים המקיפים אותה גבוהים ממנה: הר ביריה מצפון 955 מ', הר כנען ממזרח 939 מ', ואילו הר מירון שממערבה, השני בגובה מבין הרי ישראל, המתנשא לגובה של 1,204 מ'.
הגבעות עליהן בנויה צפת תחומות על ידי שני נחלים שחרצו בה גאיות עמוקים: נחל עכברה ממזרח ונחל ביריה מצפון.
העיר משתרעת על גבעת צפת (גבעת המצודה) ועל הר כנען ממזרח, שבה נמצא רוב השטח הבנוי. ביניהם נמצא אוכף צר בגובה 766 מ' המשמש ציר כניסה לעיר, וממנו מתפלגות דרכים אל עורקי התחבורה הראשיים המוליכים לטבריה ולעכו. גבעת צפת והר כנען משתפלים דרומה, אולם בעוד שלהר כנען גב הר רחב למדי, גבעת צפת היא צרה ומורדותיה תלולים ממערב וממזרח. אורכה של העיר המשתרעת על גבעת צפת הוא כ 3 ק"מ ורוחבה - לא יותר מאשר 1.3 ק"מ. שיאה הוא בגבעת המצודה הצלבנית שמצפון שגובהה 834 מ'. צפת היא עיר הררית מבותרת ובעלת שיפועי קרקע חריפים, המותירים רק מעט שטחים מישוריים נוחים לבנייה. בהר כנען השיפועים מתונים יותר ואינם עולים על 10 אחוזים, המאפשרים בינוי רב יותר. שטחה של גבעת צפת הוא כ 3,150 דונם, אולם רק כשליש מן השטח ראוי לבנייה, ואילו בהר כנען המשתרע על כ 6000 דונם, השטחים הראויים לבנייה מגיעים לכשני שלישים. תחום השיפוט של העיר משתרע על כ-5,000 דונם.
ביולי 2022 דווח על הימצאותו של מעיין שלא הוכר לפני זה בקרבת מגרש הכדורגל עירוני צפת ונחצבה לו בריכת איגום
אקלים
צפת היא העיר הגבוהה והקרה ביותר במדינת ישראל. מזג האוויר בחורף קר וגשום, ולעיתים יורד בעיר שלג. בקיץ נוח עם אחוזי לחות נמוכים יחסית.
תיירות
בזכות אקלימה ונופיה הפכה צפת לעיר תיירות, שמשכה אליה תושבים מכל קצווי הארץ בעיקר בעתות הקיץ. בתקופת זוהרה כעיר תיירות, בשנות ה-50 וה-60, רחובה הראשי היה הומה אדם. רחוב ירושלים, שלו צורה עגולה, היה רחוב קניות פופולרי. הבידור פרח בעיר, וכלל מועדוני לילה כמו "לילות כנען" ו"השעות הקטנות", שם נוצר השיר של נעמי שמר "כיבוי אורות", כמו גם "שיר הספסל" שמקורו צרפתי ובזכותו התפרסמה הזמרת יעל שרז.
משנות ה-50 פרח בצפת רובע אמנים, שנודע כקריית האמנים צפת על גבול הרובע היהודי ההיסטורי. קריית האמנים, ממוקמת במה שהיה הרובע הערבי לפני 1948, דרומית לרובע היהודי העתיק (או רובע בתי הכנסת), מכיל מספר גדול של גלריות וסדנאות המנוהלות על ידי אמנים ומוכרי אמנות בודדים. כמה גלריות ומוזיאונים מתפקדים בבתיהם של אמני צפת (בית קסטל, מוזיאון פרנקל פרנל). "התערוכה הכללית" מציגה מספר אמנים מייצגים שונים בעבר ובהווה, ושוכנת במסגד (1902), הידוע בכינויו "מסגד השוק".
מועדון מילוא שימש מקום הכינוס של חברי הקריה שמנו ציירים, פסלים וסופרים. עם הציירים נמנו משה קסטל, משה רביב, יעקב מיטלר, אריה מרזר, מרדכי אבניאל, שמשון הולצמן, הירש שיליס, דוד לבקובסקי, ציונה תג'ר, מרדכי לבנון, רחל שביט, יצחק פרנקל ועוד. עם הפסלים נמנו ויקטור חלואני ומשה ציפר (ביותו משמש כיום מוזיאון), ועם הסופרים נמנו יהושע בר יוסף ושושנה שרירא.
בסוף שנות ה-70 החלה דעיכה של צפת כמוקד תיירותי. כיום יש בעיר מספר מפעלי תעשייה, אולם היא עדיין מתקיימת בעיקר על נופש ותיירות. מוקדי התיירות המרכזיים נמצאים בעיר העתיקה בצפת והם כוללים בתי כנסת עתיקים, גלריות אומנים בקרית האומנים, מפעל נרות צפת, מחלבת המאירי וקדוש, המייצרות גבינה צפתית, ומוזיאון בית המאירי.
מאז שנת 1987 מתקיים בעיר בימי הקיץ פסטיבל הכליזמרים בצפת, ובו מגיעים לעיר אלפי מבקרים הנהנים מימים של מוזיקה יהודית. הפסטיבל מתקיים על מספר במות בסמטאות של העיר צפת והוא מתפרס על כשלושה ימים. המופעים פתוחים לקהל הרחב ללא תשלום.
כמקום מגוריו של האר"י ורבי חיים ויטאל מגדולי הקבלה מושכת העיר גם רבים המתעניינים בלימודי הקבלה והיא נחשבת כמרכז עולמי למיסטיקה וקבלה, שרגא ברג נקבר בבית העלמין בעיר וקברו מושך אף הוא מבקרים רבים.
במקום הגבוה ביותר בעיר ובמרכזה, סביב שרידי "מצודת צפת" הוקם "גן המצודה" שתוכנן בשלהי תקופת המנדט הבריטי, על ידי אדריכל הגנים שלמה אורן ויינברג, הגן משתרע על כל השטח העתיק של מצודת העיר, ומשמש דוגמה לתכנון גן רב שכבתי הלוקח בחשבון את הארכאולוגיה, ההיסטוריה, הנוף, הצמחייה והמבקרים. בפסגת הגן מוצבת אנדרטה לזכר הלוחמים בקרבות על צפת בתש"ח. בחורף 1991–1992 נפגעו קשות עצי האורן בגן.
בצפת קיימים מספר מלונות: מלון רות רימונים, מלון כנען ספא, מלון מרכזי, עשרות חדרי אירוח וצימרים.
שיקום ושימור לצד פגיעה בעיר העתיקה
הגורם המשמעותי ביותר בהצלת כמה מהמבנים ההיסטוריים בעיר, שעמדו בפני סכנת הריסה או התפוררות, היא המכללה האקדמית צפת שרכשה כמה מהמבנים ההיסטוריים הבולטים בעיר וקבעה את משכנה במבנים אלה לאחר שעברו ביוזמתה שיקום ושימור באופן מקצועי וברמה אדריכלית גבוהה. הבולטים בהם הוא מבנה בית החולים רוטשילד שהוקם בראשית המאה העשרים, בית ספר כי"ח ומתחם בית בוסל (בית החולים האנגלי) שנבנו בראשית המאה העשרים. במתחם בית בוסל, הסתיים בשנת 2017 שיקום ושימור "בית השער" ובשנת 2018 החל שימור המבנה ההיסטורי המרכזי במתחם.למעט מבנים אלה לא נעשו שנים רבות עבודות שיקום ושימור מבנים היסטוריים ציבוריים.
קברי צדיקים
בית העלמין העתיק בצפת הוא מבתי העלמין העתיקים בארץ ישראל. בית הקברות מצוי לאורכו של המדרון המערבי של העיר צפת. מדי שנה מבקרים בו למעלה מ-700 אלף איש. בשטח בית העלמין נמצא גם מקווה האר"י.
קריית האמנים
בצפת פועלים אמנים, ביניהם ציירים בעלי שם וחשיבות היסטורית בסצנת האמנות הישראלית כגון יצחק פרנקל פרנל, משה קסטל ויוסי ברגנר. הציירים הראשונים הגיעו בשנות ה-30 כאשר הגיע יצחק פרנקל לעיר ב-1934. לאחר מלחמת העצמאות פעלו בה אמנים רבים וחלק נכבד מיצירותיהם נוצרו בצפת ועוצבו על ידי נופיה ואנשיה. קיום עדיין פועלים בצפת גלריות אשר מחזיקות עבודות של אמנים אלו כמו גלריית בית קסטל, התערוכה הכללית ומוזיאון פרנקל פרנל. בצפת פועלים מספר מוקדי תרבות:
דת
צפת מהווה את אחת מארבע ערי הקודש ביהדות, וככזו היא משמשת מרכז דתי חשוב ומוקד עלייה לרגל עבור מאמינים. תהליך ההתקדשות החל במאה ה-16 עת התיישבו בה גולי ספרד והפכוה למרכז דתי. חכמי צפת עסקו רבות בתורת הקבלה והסוד. מרבית העולים לרגל מבקרים בבית הקברות העתיק של צפת ובבתי הכנסת העתיקים, בהם על פי המסורת התפללו ופעלו חכמי צפת. הפעילות הדתית כוללת תפילה באתרים קדושים, השתטחות על קברי צדיקים, תלייה של בדים על עצים סמוכים, הדלקת נרות, טבילה במקווה וכו'.
בצפת ישנן כמה ישיבות: ישיבת הסדר, ישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש, ישיבה תיכונית, ועוד.
רבנים
בעיר פעל רבי אברהם דב מאווריטש, שהיה מנהיג הקהילה החסידית בעיר. במאה ה-19 כיהן בעיר רבי שמואל הלר. בשנת תרע"ט הוכתר הרב אפרים שרגא וינגוט כרב העיר מטעם העדה החרדית. הוא כיהן ברבנות עד לפטירתו בשנת תשי"א. הרבנים לאחר קום המדינה מטעם הרבנות הראשית:
בעשור האחרון עם התיישבותם של בני העדה החרדית בצפת, מונה מורה הוראה מטעם העדה החרדית הרב מאיר ירבלום.
תנועות נוער
בצפת פועלים מספר שלוחות של תנועות נוער כגון הנוער העובד והלומד, אריאל, בני עקיבא, פנסאים, צבאות ה', כנפיים של קרמבו, אחרי ותנועת תרבות.
כמו כן, פועלת בעיר תנועת הנוער המקומית, פסגות, הפועלת לחיזוק הקשר לעיר והתנדבות בעיר. בעיר פועלת גם מועצת נוער שאליה נבחרים נציגים מכל מוסדות וגופי הנוער בעיר, ומקיימים פרויקטים ואירועים לקידום הנוער בעיר.
בנוסף קיימים מרכזי נוער שונים: מרכז הפוך על הפוך, מרכז מוזיקה סלקום ווליום, מרכזי נוער במרכזים הקהילתיים - "שינקלט" שבמרכז "ארזים", "המגדל" שבמרכז "וולפסון" ו"המרתף" שבמרכז "סקטר".
מוסדות אקדמאיים
החל משנת הלימודים תשס"ח, באישור המועצה להשכלה גבוהה (המל"ג), החלו מתקיימות במכללה תוכניות לימוד עצמאיות לתואר ראשון במספר מסלולים. המכללה עובדת בשיתוף עם המכללה האזורית צפת, אשר מאז הקמתה, בשנת 1987, פועלת בסמוך למכללה האקדמית, ונעזרת במתחם הקמפוס שלה, לשם פעילותה השוטפת.
שכונות
צפת מורכבת משש יחידות מבניות עיקריות: העיר העתיקה, שכונת כנען, שכונת קריית שרה, שכונת רמת רזים, שכונת נוף כנרת, השוכנת במורדות לכיוון ראש-פינה ושיכון דרום, החלק התחתון של העיר. קריית שרה, שגובהה 939 מטר מעל פני הים, היא השכונה הגבוהה ביותר בישראל שבתוך הקו הירוק (שכונת רמת ממרא בקריית ארבע והיישובים נווה דניאל ומג'דל שמס גבוהים ממנה). היא הוקמה על ידי שרה (אדלר) לוי בשנת 1928 והיום שוכן בה המכון לרפואה יהודית על שם הרמב"ם.
בשנת 1985 סופח הכפר הסמוך עכברה לשטחה המוניציפלי של העיר.
ערים תאומות
במשך כ-20 שנה, עד שנת 2014, הייתה לצפת ברית ערים תאומות גם עם העיר ליל, צרפת. בעקבות מבצע צוק איתן החליטה מועצת העיר ליל, המקיימת ברית דומה עם שכם, להקפיא חד-צדדית את ברית הערים התאומות, כמחאה על פעולותיה של ישראל ברצועת עזה.
צבי מאיר שטיינמץ
צבי מאיר שטיינמץ (מוכר בשם העט צבי יאיר; ה' בניסן תרע"ה, 20 במרץ 1915 - י"ב באלול ה'תשס"ה, 16 בספטמבר 2005) היה משורר חסיד חב"ד.
תולדות חייו
שטיינמץ נולד בבודפשט וגדל בכפר בריסטר שמרמורש (כיום לופוחיב שליד טיאצ'יב באוקראינה). היה בן יחיד עם שבע אחיות לאביו שלמה דב.
בשנת ת"ש נישא לדבורה לבית אייזנברג מדברצן. שרד את השואה בבודפשט ובשנת תש"ח (1948) עבר לגור בווינה. בשנת תשי"ב (1952) העתיק את מושבו לניו יורק שבארצות הברית.
בהגיעו לברוקלין הכיר את הרבי מנחם מנדל שניאורסון ונעשה חסיד חב"ד. האדמו"ר עודדו בכל עת לפרסם את שיריו ולהמשיך לכתוב, ואת חששו של שטיינמץ לביטול תורה ביטל הרבי באומרו כי שיריו יביאו עוד אלפים ללימוד תורה.
שטיינמץ נפטר בברוקלין ניו יורק בי"ב באלול תשס"ה (2005). הוא נקבר בחלקה הסמוכה לאוהל חב"ד לובביץ'. הותיר אחריו שלוש בנות; רבים מנכדיו משמשים כשלוחי חב"ד ברחבי תבל, ביניהם רבה הראשי של רוסיה, הרב ברל לזר.
יצירתו
את ספרו הראשון, "גשרים" (דברצן, הונגריה, תש"ב), הוציא לאור בימי השואה. בספר שירים ליריים, שבאחדים מהם ניכרים אותות השואה הממשמשת ובאה (אספת נמירוב, בוכה אני עליכם, מכתבו של רבנו יחיאל מנימירוב). קובץ שירים שני שלו נדפס בווינה, בשנת תשי"ב בשם "נתיב" ועל שניהם חתם בשם "בן שלמה".
שלושה קובצי שירה שלו ראו אור בארץ ישראל, מחברת שירים "על החוף" (רמת גן, תשכ"ח).
צבי יאיר שטיינמץ הוא משורר בעל נימה דתית. הסתכלותו בעולם היא של אדם מאמין. לפי ישורון קשת הוא: "משורר הממשיך את הקלאסיקה העברית בלשונו ואת רוח היהדות הצרופה בצביונו".
כלא 6 (הרכב)
כלא שש הוא הרכב ראפ ישראלי המונה שלושה חברים: איתמר אליאסי (יאנג), אמיר פז (בייבי ג'י) ועמית אלק (סיקס).
היסטוריה
ההרכב בתצורתו הנוכחית נוסד בשנת 1998. עוד לפני האלבום הראשון הוציא ההרכב מספר שירים בתפוצה פרטית או באוספים מחתרתיים והשתתפו במספר אירועי להקות צעירות וערבי היפ-הופ.
בשנת 2000 השתתפו כלא 6 באלבום האוסף של חברת מאד מאן, "מיקרופון למקסימום" בשירים "סגנון חופשי" עם סניקס ו"המשחק". ב-2001 השתתפו כלא 6 באלבום השני, "מיקרופון למקסימום 2" בשירים "מכים שנית", גם הוא עם סניקס ו"תמיד קדימה".
ב-2004 השתתפו כלא 6 בשיר "ישראל" ביחד עם סאבלימינל, הצל, שי 360 וצ׳ולו מתוך האלבום "אולסטארז". השיר אף נכלל באלבומם של ההרכב.
באוגוסט 2004 הוציאו כלא 6 את אלבום הסולו הראשון שלהם, "כלא 6", שכלל בתוכו את הסינגלים "פצצת זמן" ו"דיבור חדש".
לאחר צאת האלבום הראשון התפרסמו כלא 6 כאשר התארחו בעיבוד המחודש לשיר "זה היה ביתי", שבוצע על ידי הילה הררי והתארח בבית אחד מני בגר. הסינגל יצא בשנת 2004, בסמוך לתוכנית ההתנתקות, ועורר סערה רבה.
האלבום השני של ההרכב, "חופשי להשתחרר", יצא במרץ 2006 וכלל את הלהיטים "דרך המלך", "לא יכול" (חידוש לשיר "לא יכול להוריד ממך את העיניים" של מאיר אריאל) ו"זה היה ביתי"(שיצא שנתיים לפני).
בשנת 2008 הוציאו ההרכב את שירם, "ג׳רוסלם"
בשנת 2009 התארחו כלא 6 ברימיקס לשיר, "מה אתה אומר" מתוך האלבום של שי 360 "כולם רוצים את האמת" יחד עם פלד ואורטגה, דנידין, מטרו ו-dj בריינדד.
בשנת 2011 הוציאו את השירים "ידיים באוויר" ו"סקסי" ביחד עם הרכב ההיפ הופ "האידיוטים" במסגרת המיקסטייפ של האידיוטים שנקרא "מי אידיוט?"
כלא 6 הופיעו במשך זמן רב בפרויקט "הנוער ינהג אחרת" של עמותת "אור ירוק" המקדמת נהיגה בטוחה בקרב תיכוניסטים ובני נוער.
רולנד נף
רולנד ביט נף (בגרמנית: Roland Beat Nef; נולד ב-1 ביולי 1959) הוא איש צבא שווייצרי בדימוס, אשר שימש לתקופה קצרה כראש הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל) של צבא שווייץ.
ביוגרפיה
נף נולד ב-1 ביולי 1959, בפראונפלד שבקנטון תורגאו. הוא למד משפטים באוניברסיטת ציריך וסיים תואר ראשון. במקביל, הוא למד לנגן בצורה מקצועית בפסנתר ובעוגב, ולמשך זמן קצר עבד כנגן עוגב בכנסיית גוטהירט שבציריך. ב-1988 הוא התגייס לצבא שווייץ ועבר הכשרה כקצין ארטילריה. ב-1999 הוא השתתף בקורס תותחנים בארצות הברית. ב-1 בינואר 2002 הוא מונה למפקד בריגדת הפאנצר ה-4. ב-1 בינואר 2004 הוא הועבר לפקד על בריגדת הפאנצר ה-11. בפברואר 2007 הוא הועבר לפקד על יחידת האימונים של השריון והארטילריה.
ב-31 בדצמבר 2007 מונה נף לתפקיד ראש הכוחות המזוינים (מקביל לרמטכ"ל). באמצע יולי 2008, התגלה שבת-זוגו לשעבר של נף, הגישה נגדו תביעה בטענה שעקב אחריה והטריד אותה במשך חודשים. החקירה המשטרתית נגדו התנהלה במהלך התקופה בה נבחר לתפקיד ראש הכוחות המזוינים, אולם נף הגיע להסדר כספי עם התובעת והתיק נסגר עוד לפני שנף נכנס לתפקיד. לאחר שהפרשייה נחשפה, התעוררה סערה ציבורית עזה בשווייץ, ובעקבות כך, ראש המחלקה הפדרלית לביטחון, הגנה אזרחית וספורט סמואל שמיד, הוציא את נף לחופשה כפוייה ב-21 ביולי. כעבור ארבעה ימים, הגיש נף את התפטרותו למועצה הפדרלית. הוא לא הכחיש את הטענות נגדו, והודה שהתנהג שלא כראוי. ב-20 באוגוסט נכנסה התפטרותו לתוקף. סגנו, אנדרה בלאטמן נכנס לתפקיד במקומו.
מוזיאון הסובלנות
מוזיאון הסובלנות של מרכז שמעון ויזנטל, הוא מרכז כנסים המתוכנן לכלול מתחמי בילוי ותרבות וכן שני מוזיאונים. המבנה נמצא במרכז ירושלים, בבנייה מאז 2005 וצפוי להיפתח בספטמבר 2023
היסטוריה
חלק מן השטח עליו נבנה המוזיאון היה שייך בתחילתו לבית הקברות המוסלמי בממילא. לאורך תקופת המנדט הבריטי פיתוח השטח העירוני הבנוי של ירושלים התקדם מסביב לבית קברות זה, שנחשב עד אז כשטח פתוח. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נסלל המשכו של רחוב הלל (שנקרא במקור רחוב בצלאל) והוקם 'בית אגרון', שנחנך ב-3 ביוני 1969. באותה עת נבנה במקום גם מגרש חנייה עירוני מוסדר לבאי 'בית אגרון', 'בית המהנדס' וגן העצמאות.
את הקמת המוזיאון יזם הרב מרווין האייר, שיזם הקמת מוזיאון דומה גם בלוס אנג'לס, שנחנך ב-1997. לצורך הקמת מוזיאון הסובלנות תרמה עיריית ירושלים את השטח שהוקצה למגרש החנייה. בדצמבר 2000, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוכנית הקמת המוזיאון. כעבור שנה, בדצמבר 2001, אושרה התוכנית סופית כשקיבלה תוקף מוועדת המשנה המחוזית להתנגדויות, לאחר שנקבע כי המוזיאון יופעל כמוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים ויפעל כרשות ציבורית ולא כמוזיאון פרטי. החלטה זו נבעה מהתנגדות שהגיש מוזיאון יד ושם, שחשש כי מוזיאון זה יעסוק בין היתר גם בנושאים הקשורים לשואה. לתוכנית הוגשו בסך הכל שלוש התנגדויות: התנגדות טכנית, התנגדות של תושב הגר בסמוך, והתנגדות מוזיאון יד ושם.
ב-23 בנובמבר 2002 נערך טקס הסרת הלוט מעל דגם המבנה בבית הנשיא בירושלים. עיצוב המוזיאון בתכנונו המקורי נעשה על ידי האדריכל פרנק גרי ונחשב לייחודי בישראל, ועל כן זכה לתומכים ומתנגדים רבים, עוד בטרם נבנה. העיצוב יוצא הדופן התבטא גם בצורתו האמורפית והמיוחדת, כמו גם בציפוי החדשני בזכוכית ובטיטניום; העיצוב הזכיר את מוזיאון גוגנהיים בבילבאו, אף הוא פרויקט של פרנק גרי. עלותו הגבוהה של המוזיאון, בשל העיצוב והציפוי הייחודי, הרקיעה עד לכ-200 מיליון דולרים, מכספי תרומות ומכספי מרכז שמעון ויזנטל.
בין תומכי העיצוב הייחודי המקורי (של המרכז ושל המוזיאון) נמנו גם ראשי העירייה לשעבר אהוד אולמרט ואורי לופוליאנסקי; תומכי התוכנית טענו כי עיצוב זה ימשוך תיירות לירושלים, יחזק אותה בתיירים רבים ויביא תמורה כלכלית. מתנגדיה טענו כי ירושלים אינה זקוקה למונומנט נוסף ומוזיאון בעיצוב כזה, הדורש ציפוי בחומרים שאינם נפוצים בעיר, שיהיה נטע זר בהשוואה לבנייה בנחלת שבעה, המאופיינת בבניית אבן נמוכה וברחובות צרים.
ב-2 במאי 2004 נערך בכיכר טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון, בנוכחות מושל קליפורניה לשעבר ארנולד שוורצנגר. באוקטובר 2004 זכתה חברת מנרב בחוזה להקמת המבנה בעלות 120 מיליון דולר.
בינואר 2010 הודיע האדריכל פרנק גרי כי בחר שלא להיות מעורב יותר ונסוג מעיצוב ותכנון המוזיאון. בספטמבר באותה שנה התפרסם כי משרד חיוטין אדריכלים זכה בתחרות הפנימית לתכנון מחודש של המוזיאון.
ב-12 ביולי 2011 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בירושלים את הקמת מוזיאון הסובלנות לפי התוכנית החדשה, ועבודות הכשרת השטח באתר חודשו. בינואר 2012 נודע שגם משרד חיוטין אדריכלים נטש את הפרויקט בשל עיכוב בתשלומים וסכסוך עם מרכז שמעון ויזנטל העומד מאחורי הקמת המוזיאון, מה שהביא לעיכוב נוסף של הפרויקט. הפרויקט נמסר לתכנון משותף של משרד האדריכלים יגאל לוי מירושלים, בשיתוף עם משרד האדריכלים Aedas הבריטי-סינגפורי; ביולי 2013 התקבל היתר הבנייה האחרון למוזיאון, בעיצוב המחודש.
מרבית הקמת המבנה הושלמה חלקית ב-2019; במאי אותה שנה נערך שם האירוע הראשון: אנשי העסקים לארי מייזל ומייקל שטיינברג, שתרמו כ-260 מיליון דולר להקמתו, ערכו במוזיאון אירוע הצדעה לכבוד איש העסקים מוריס קאהן. על פי התכנון, המשרד צפוי להיפתח בספטמבר 2023.
מבנה
המרכז כולל: מוזיאון; אולם תיאטרון וקולנוע, ובו 380 מושבים; לובי לכנסים; מרכז חינוכי וספרייה. מחוץ למבנה תוכנן בחצר אמפי פארק פתוח ובו כ-1,000 מקומות המיועד להעלאת מופעים קטנים או הקרנת סרטים בקיץ. הוא נבנה ברחוב הלל פינת רחוב מנשה בן ישראל, מול "כיכר החתולות" ושכונת נחלת שבעה הסמוכה, וגובל בבית הקברות המוסלמי בממילא וגן העצמאות. המכלול נבנה במימון מרכז שמעון ויזנטל וכן תורמים נוספים.
המוזיאון כולל, בנוסף לאודיטוריום, גם בית כנסת, מסעדות, כיתות לימוד וחללים לשני תת-מוזיאונים: אחד למבוגרים ואחד לילדים.
בהמשך מתוכננת בניית אגף חיצוני נוסף למוזיאון, מעבר לכביש, באזור "כיכר החתולות"; זה יהיה מבנה ציבור בן ארבע קומות עם מלון בוטיק לאירוח אנשי רוח, וכן חדרי סדנאות ופעילות לצעירים במסגרת המוזיאון.
היינריך השני, דוכס אוסטריה
היינריך השני, דוכס אוסטריה, המכונה יאזומירגוט, שנודע קודם גם כ היינריך האחד עשר, דוכס בוואריה (בגרמנית:Heinrich der Zweite von Österreich ; Jasomirgot   1112–13 בינואר 1177), היה בן למשפחת באבנברג, דוכס בוואריה בין השנים 1141–1156 ושליט אוסטריה בין השנים 1141–1177.
ביוגרפיה
היינריך נולד בשנת 1112, ללאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה ולאגנס מווייבלינגן, בתם של היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברטה מסבויה.
בשנת 1140 מונה היינריך כרוזן הפלטינט שעל הריין, אולם בשנת 1141 מת אחיו לאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה ללא יורשים, והיינריך עלה לשלטון במקומו. בנוסף למרקיזות אוסטריה קיבל היינריך את דוכסות בוואריה, שאותה קיבל אחיו לאופולד מקונרד השלישי, מלך גרמניה, לאחר שהדיח את היינריך העשירי, דוכס בוואריה.
שלא כאביו ששהה ברוב הזמן בקלוסטרנובורג, היינריך קבע את בירתו בווינה, ומאז היא בירת אוסטריה. בשנת 1147 הושלמה בניית קתדרלת סטפנוס הקדוש, ובשנת 1155 בנה היינריך את מנזר המנזר הסקוטי בווינה.
משפחתו
ב-1 במאי 1142 התחתן היינריך עם גרטרוד מזיפלינבורג, בתם של לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וריכנצה מנורטהיים, אך היא מתה כעבור פחות משנה ללא ילדים.
בשנת 1148 התחתן היינריך עם תאודורה קומנה, דוכסית אוסטריה, אחייתנו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אגפית משוישת
אגפית משוישת (שם מדעי: Gymnura altavela) היא מין בטאי ממשפחת האגפיתיים שבסדרת הטחנאים החיה במי האוקיינוס האטלנטי. האגפית מצויה בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד לשם מאכל.
האגפית המוזרה בעלת מבנה סנפירי חזה ארוכים ושטוחים ביותר היכולים להגיע לרוחב 2 מטרים ואפילו 4 מטרים. משקלה מגיע ל-60 ק"ג. היא בעלת זנב קצר ביותר, ראש שטוח עם עיניים קטנות והיא מותאמת לשיוט על פני המים. צבעה ירקרק-חום ולעיתים היא מסווה עצמה על פני החול. האגפית יכולה להשריץ מבטנה עד 8 צאצאים.
היא חיה באוקיינוס האטלנטי במים טרופיים עד ממוזגים-חמימים בעומק של 5–100 מטרים. תפוצתה היא מבואנוס איירס (פרובינציה) בארגנטינה למסצ'וסטס ונדירה במפרץ מקסיקו, חוץ מחופי וירג'יניה. במזרח האוקיינוס האטלנטי היא מצויה מפורטוגל עד אנגולה לרבות בים התיכון והים השחור וכן במדיירה והאיים הקנריים. כמה אגפיות נעות במעלה מים מליחים שונים של ביצות ונהרות. הנקבות כבדות מהזכרים וימצאו בימים עמוקים יותר בממוצע.
האגפית טורפת דגי גרם כמו שרבובוניים, דיונונים ועוד סילוניות וכן סרטנים, רכיכות שונות ואף כרישים קטנים, והיא עטה על טרפה מעליו או מאחוריו ומשתמשת בסנפירי החזה הרחבים שלה כדי להכות את הטרף למוות. היא עצמה נטרפת בידי כרישים כמו פטישן גדול וכמה יונקים ימיים, אך האויב הגדול ביותר שלה הוא האדם הדג אותה. עם זאת דיג של מיני כרישים גדולים בצפון האוקיינוס האטלנטי גרם לאגפית זו להתרבות בכמות גדולה יותר.
פרסי ג'קסון וגנב הברק
פֶּרְסִי ג'קסון וגנב הברק (באנגלית: The Lightning Thief) הוא ספר פנטזיה-הרפתקאות מאת ריק ריירדן. הספר יצא לאור בשנת 2005. הספר הוא הרומן הראשון בסדרת פרסי ג'קסון והאולימפיים המבוססת על המיתולוגיה היוונית, שמספרת את עלילותיו הבדיוניות של האל למחצה – פרסי ג'קסון. פרסי הוא בנו של אל הים המיתולוגי פוסידון. הוא וחבריו, גרובר אנדרווד הסאטיר ואנבת' צ'ייס (בת אתנה) יוצאים למסע כדי למנוע מלחמה בין שלושת האחים המיתולוגיים: זאוס, האדס ופוסידון.
כתב היד פרסי ג'קסון וגנב הברק נמכר במכירה פומבית ל-Miramax Books לפני שיצא לאור ב-28 ביולי 2005. לאחר כ-4 שנים מכר הספר יותר מ-1.2 מיליון עותקים. הספר זכה במספר רב של פרסים הן על תוכנו והן על מכירותיו. ב-12 בפברואר 2010 יצא סרט הקולנוע פרסי ג'קסון וגנב הברק. ספר ההמשך בסדרה הוא פרסי ג'קסון וים המפלצות. הספר יצא בעברית בהוצאת גרף צעיר, בתרגומה של יעל אכמון.
לפני המחנה
פרסי ג'קסון הוא ילד בן שתים עשרה בכיתה ו' בעל דיסלקסיה והפרעות קשב. פרסי לומד בפנימיית "יאנסי", בית ספר פרטי לילדים בעייתיים בצפון ניו-יורק. אמו היא סאלי ג'קסון. היא נשואה לאביו החורג, גבריאל "גייב" אגליאנו, המכור לפוקר ולבירה. הם גרים בעיר ניו יורק, ופרסי חוזר אליהם במהלך חופשות הקיץ.
בטיול בית הספר למוזיאון מטרופולין לאומנות, פרסי מגלה שהמורה שלו גברת דודס היא אריניה שנשלחה על ידי אל השאול ותוקפת אותו במהלך הטיול. מר ברונר, המלווה והמורה ללטינית נותן לו חרב קסומה בצורת עט. פרסי מנצח את האריניה ומחזיר למר ברונר את העט. לאחר מכן, פרסי, מר ברונר וגרובר - חברו של פרסי מתנהגים כאילו לא קרה דבר.
פרסי חוזר לביתו לחופשת הקיץ. הוא ואימו נוסעים לחופשה ביחד במונטוק. אך, זמן קצר לאחר שהם מגיעים, גרובר מופיע ומזהיר אותם. פרסי מגלה שגרובר הוא סאטיר (חצי תיש וחצי אדם). הם נמלטים במכונית ומגיעים לגבעה אליה גרובר מכוון אותם באומרו שזה מקום בטוח בשבילו. לפני שהם מספיקים להגיע לגבעה מתקיף את המכונית מינוטאור. המפלצת נשלחה על ידי האדס, אל השאול, כדי להרוג את פרסי. אמו של פרסי מסבירה לו שאם יעבור את עץ האורן שעל ראש הגבעה, המינוטאור לא יוכל לפגוע בו, אך היא עצמה אינה מסוגלת לעבור את קו הגבול בשל היותה בת תמותה. כשהמינוטאור מגיע אמו של פרסי מתפוגגת בידיו במטר של אור זהוב. פרסי בתגובה תוקף את המינוטאור, מחסל אותו ולוקח כשלל את קרנו.
במחנה החצויים
פרסי שוכב מעולף במשך שלושה ימים במחנה החדש. לאחר שהוא מתעורר הוא פוגש את אנבת' צ'ייס, נערה בת גילו. הוא מגלה שמר ברונר, ששמו האמיתי הוא כירון, הוא קנטאור (חצי סוס חצי בן אדם). הוא מגלה כי המקום שהוא נמצא בו נקרא מחנה החצויים, וכל שוכני המחנה הם צאצאים של אל אולימפי מצד אחד, ובן תמותה מהצד השני.