cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק אייזנר (כדורסלן)
בית"ר ירושלים
כן הוביל את בית"ר ירושלים להישג השיא שלה אי פעם - גמר גביע המדינה של עונת 1972/1973, כאשר במשחק הגמר קלע 19 נקודות, אך גם הן לא מנעו מקבוצתו את התבוסה 118:79 למכבי תל אביב.
במהלך עונת 1975/1976 הודיע אייזנר כי לא ישחק יותר בבית"ר. בסיום העונה ירדה בית"ר ירושלים ליגה. אייזנר תחילה חתם במכבי תל אביב, אולם בסוף לא עבר אליה. בעונת 1976/1977 שיחק במדי בית"ר בליגה הארצית.
באוגוסט 1977 פרש אייזנר מכדורסל מקצועני, עזב את ישראל למשפחתו שבסינסינטי והחל לעסוק במנהל עסקים.
תקרית הפגיעה ברמי גוט
ב-3 בדצמבר 1971 אירחה בית"ר ירושלים את הפועל תל אביב במגרש הכדורסל בעמק המצלבה (שנקרא אז "עמק הבכא") במסגרת המחזור השמיני של הליגה הראשונה בכדורסל.
בדקה ה-23 החטיא אייזנר מתחת לסל של הפועל אביב ולאחר שהכדור נקלט בידי אחד משחקני הפועל תל אביב, שלח אייזנר מרפק חזק לפניו של קפטן הפועל תל אביב רמי גוט, אשר נפל בעוצמה על הרצפה. במגרש לא הייתה אלונקה, ובמשך 20 דקות שכב גוט על הקרקע מחוסר הכרה כשפיו ואפו מדממים, עד אשר הובהלו לבית החולים שערי צדק, שם אובחן כי גוט סבל מזעזוע מוח ו-3 שברים בלסתו. יום למחרת הוא עבר שני ניתוחים, את מזונו קיבל דרך צינורות והוא היה חבוש בפניו. אנשי בית"ר כולל אייזנר באו לבקרו אך לא הורשו להיכנס לחדרו. עקב התקרית נאלץ גוט לפרוש מכדורסל בגיל 28 בלבד.
איגוד הכדורסל הקים את ועדת צלטנר, שחקרה את האירוע במשך חצי שנה, אולם הסתפקה בדרישה לתיקון שמונה ליקויי בטיחות בלבד. הפועל תל אביב הגישה תלונה במשטרה נגד אייזנר, שהבשילה לכדי כתב אישום שהוגש במארס 1972 לבית המשפט המחוזי בירושלים. ב-15 ביוני 1973 הורשע אייזנר בפגיעה מכוונת, ונדרש לשלם לגוט 1,500 לירות ולמדינה 5,000 לירות, או לחלופין לרצות עונש מאסר של שישה חודשים. ב-5 במרץ 1974 דחה בית המשפט העליון ערעורו של אייזנר.
במקביל, הגיש גוט לבית משפט המחוזי בתל אביב תביעה אזרחית נגד אייזנר על חבלה חמורה במתכוון, עם דרישה לפיצויים בסך 100 אלף לירות. באוקטובר 1976 נפסק כי על אייזנר לפצות את גוט בסכום שיכול להגיע עד 90,000 ל"י, כאשר לא נקבעה אחריות שילוחית וקנס על בית"ר ירושלים. אייזנר עצמו הגיב לפסיקה באומרו "אני המום, הרוס. אין לי קבוצה בארץ ואין לי איך לשלם את הסכום. שייקחו ממני את האוטו....אין לי איש בארץ שאוכל לבכות על כתפו מאחר שאני בודד בארץ. גם אני נפגעתי במשחקים, אפילו איבדתי שיניים....לא יודע איך אגייס את הכסף, אולי יושיבו אותי בבית-סוהר במקום...".
נבחרת ישראל
אייזנר שותף ב-76 משחקי נבחרת, קלע במדיה 605 נקודות בממוצע של 7.9 נקודות למשחק. העפיל עם הנבחרת לשתי אליפויות אירופה (1973, 1975), וכן במשחקי אסיה 1974 במסגרתה זכתה ישראל במדליית הזהב.
== סטטיסטיקה ==
Lalaloopsy
היסטוריה
ב־19 ביולי 2010, MGA Entertainment הודיעה על השקת קו צעצועי בובה, "כפתורי ביטי" (נוצר על ידי אמנדין קונסורטי), הכוללת שמונה בובות סמרטוטים מקוריות בגודל 13 אינץ' '. לכפתורי הביטי היה קו התג "תפור קסום! לתפור חמוד! ". כל דמות בובה נוצרה עם נושא בדיוני, המשקפת את היום בו נתפרו, את הבד ממנו נתפרו ואת חיית המחמד שלהם. אייזק לריאן, מנכ"ל MGA Entertainment, אמר כי "כפתורי ביטי נועדו ללמד ילדים שכולם ייחודיים בדרכם המיוחדת שלהם. המותג החדש מקדם את הרעיון שדברים ישנים יכולים להפוך לחדש, הכל יכול להיפטר מחדש ושום דבר לא אמור לבזבז ". על פי הודעות לעיתונות של החברה, הבובות "נועדו לעודד את הדמיון והיצירתיות של הילד" ו"לימדו שיעורי חיים חשובים כמו גיוון, אינדיבידואליות והרעיון שכל דבר ראוי לחיים שניים ". עם שחרורו, שמונה הבובות המקוריות היו עוגיית סוכר מפוררת, ניצוצות תכשיטים, ביג טופ ביג, בי ספלי-א-לוט, קשקשים של כפפות, דוט סטארלייט, כרית נוצה וכרית ספוט ספלאטר.
הבובות התחלפו מ"כפתורי הביטי" ל "להלהלופסי" זמן קצר לאחר ההשקה. בנובמבר 2010 זכה קו הצעצועים Lalaloopsy בקטגוריית "בובה גדולה" בטקס פרסי ה- People's Play, והופיעה למחרת בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית Live with Regis and Kelly.
הבובות המקוריות של לאלאלופי תוארו על ידי The Early Show של CBS בנובמבר 2010 כ" הצעצוע החם ביותר של העונה ", ו- MSNBC התייחסו אליהם כ" Tickle Me Elmo השנה ". הניו יורק פוסט תיאר אותם כ"יצירת היסטריה דמוית כרוב בקרב קונים בחג. " ב -21 בדצמבר 2010 בובות Lalaloopsy היו במקום הראשון בסריקות "החיפושים החמים ביותר של גוגל בחופשה של גוגל". על פי החיפושים של גוגל אחר בובות Lalaloopsy היו "עלייה של 20% מתחילת דצמבר."
ב־13 בפברואר 2011 התווספו שלוש דמויות חדשות: Patch Treasurechest, עציץ הפרחים וטיפי טומבלינה לקו 8 הקיים. עוד הוכרז כי החברה תרחיב את קו הצעצועים כך שיכלול גרסאות מיני חדשות של הבובות וכן תכונה המיועדת ל- DVD שיצאה באביב 2012.
מיני סדרות נוספות נוצרו כמו גם בובות בלעדיות עם נושאי חג שניתן למצוא רק בחנויות קמעונאיות מסוימות. ב־28 ביוני 2011 נוספו שלוש דמויות חדשות: מרינה אנשורס, סהרה מיראז 'ו- Misty Mysterious וכן מערכות משחק נוספות. כמו כן הוכרז על פיתוח תואר Nintendo DS, כאשר תאריך השחרור הרשמי הוא 6 בנובמבר 2011. כל משחק הגיע עם אחת מארבע בובות מיני.
ב־16 בנובמבר 2011 MGA הודיעה כי בובת האחות החדשה שנוצרה - Rosy Bumps 'N' Bruises, נתרמה ליותר מאלף כונני דם של הצלב האדום ברחבי הארץ כדי לסייע במודעות. למחרת היום הודיעה בידור MGA על יצירת חמישה אתרי אינטרנט שיוצגו ב- Teletoon וכי עדכונים עתידיים יפורסמו על קיר הפייסבוק של לאלופי.
MGA המשיכה להוסיף תווים נוספים לקו הצעצועים Lalaloopsy. החל מספטמבר 2016, יש למעלה ממאה תווים. קו הצעצועים הראשי כולל בובות בגודל 13 אינץ ', המיני-סדרה, ומגוון ערכות משחק מיני ובובות קטיפה וכן Lalaloopsy Littles, אחים קטנים יותר של הבובות בגודל 13 אינץ'.
ספין אוף הידוע בשם "ללה-אוופסייה" יצא בסוף 2012. הקו הקצר מועד הראה נסיכות דלעת ובובות בת ים עשויות קצף, וכן מיני ללה-אופסיות מפלסטיק. בשנת 2013 הם קיבלו סרט ישיר ל- DVD שכותרתו "Lala-Oopsies: A Sew Magical Tale". הקו הופסק באותה שנה.
ביולי 2015 התווספה שורה בשם "מסיבת סופר מטופשת", הכוללת דמויות קלאסיות מובחרות עם מבטים מחודשים להפליא.
הדמויות שופצו מחדש, אך הפעם כל הקו התחלתי מחדש כאשר התוכנית "אנחנו ללאלופי" עלתה לראשונה ברשת נטפליקס בשנת 2017. המהדורה האחרונה בקו המחודש הייתה סדרה 4 של Mystery Minis שיצאה בשנת 2018.
נועם אקריש
נועם אקריש (נולד ב-10 באוקטובר 2001) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הגארד-סמול פורוורד בקבוצת עירוני נהריה מליגת העל בכדורסל.
ביוגרפיה
אקריש בנו של שחקן העבר ניסים אקריש, גדל ביבנה. החל לשחק בבית ספר לכדורסל של אליצור יבנה עד שבכיתה ט' עבר לשחק במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון. במקביל למד בגימנסיה הריאלית שם שיחק בנבחרת בית הספר תחת המאמן נדב זילברשטיין. בכיתה י"א הגיע עם נבחרת בית הספר לשלב רבע הגמר באליפות בתי הספר. בכיתה י"ב עבר לשחק באירופה באקדמיה של הכוכב האדום בלגרד. בתום שנה חזר לישראל ועבר לשחק בעונת 2019/20 בקבוצת הבוגרים של הפועל נהריה.
שברולט וגה
שברולט וגה, (באנגלית : Chevrolet Vega) היא מכונית קומפקטית, (קופה - משפחתית), אשר יוצרה על ידי חברת שברולט, מבית ג'נרל מוטורס בין השנים 1970–1977. יוצרו 2,006,661 יחידות.
חברת פונטיאק, מבית ג'נרל מוטורס ייצרה בין השנים 1972-1977 את דגם ה- "פונטיאק אסטרה", דגם כמעט זהה ל- "שברולט וגה".
סוהייל
סוּהייל, או λ במפרש, הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים מפרש. השם הוא קיצור של שמו בערבית, السهيل الوزن "א-סוהייל אל-וואזן". הקידומת סוהייל ניתנה בערבית למספר כוכבים שונים: רגור נקרא "סוהייל אל מוחליף", נאוס נקרא "סוהייל הדר" וקאנופוס נקרא רק "סוהייל". בסופו של דבר קיבלו הכוכבים האחרים שמות שונים והשם סוהייל נשאר רק לכוכב הזה.
תכונות
סוהייל הוא על-ענק כתום מסוג ספקטרלי K4 Ib שנמצא במרחק של כ-544 שנות אור ממערכת השמש. מסתו מוערכת בכ-7 מסות שמש, רדיוסו כ-210 רדיוסי שמש, דומה לרדיוס מסלולו של כדור הארץ סביב השמש, והוא מאיר בעוצמה של פי 3,100 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 8,500 ממנה בצירוף הקרינה בתחום התת-אדום, וזאת בשל טמפרטורת פניו הנמוכה מזו של השמש ומוערכת בכ-3,800 קלווין. סוהייל נמצא בשלבי התפתחות מתקדמים, הוא כבר סיים ללהתיך מימן להליום בליבתו והוא ככל הנראה מתיך הליום ליסודות כבדים יותר. בהירות נראיתו של סוהייל משתנה בין דרגות 2.14 ו-2.30 באופן לא סדיר כך שהוא מוגדר כמשתנה לא-סדיר איטי, אך השינוי קטן ואיטי מכדי להיות מורגש ללא אמצעי מדידה מדויקים. לסוהייל רוח סולרית צפופה ואיטית שנושבת ממנו במהירות של כ-30 קילומטר בשנייה ושגורמת לו לאבדן מסה של כ-3 מיליארדיות מסת שמש בשנה. מסתו קרובה לגבול שמעליו הופכים כוכבים לסופרנובה ומתחתיו לננס לבן כך שעתידו אינו ידוע בוודאות.
הוא חזר (סרט)
הוא חזר (בגרמנית: Er ist wieder da) הוא סרט קומדיה ביקורת מדינית ופוליטית גרמני משנת 2015 שבוים על ידי דויד וננדט (Wnendt). הסרט מבוסס על הרומן הסאטירי רב-המכר "הוא חזר", של הסופר טימור ורמש מ-2012. הסרט היה אחד מ-8 סרטים שהוצעו לייצג את גרמניה בטקס פרסי האוסקר ה-89 ולהתמודד עבור פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא נבחר.
עלילת הסרט
שבעים שנה לאחר התאבדותו, אדולף היטלר (אוליבר מזוקי) מתעורר בברלין, בפארק שבו עמד הפיהררבונקר.
הוא מבולבל, ומפרש מצבים מודרניים מנקודת מבט נאצית. הנקרים בדרכו מניחים שהוא שחקן שמתחזה להיטלר. בשיטוטיו הוא מגיע לדוכן עיתונים ומתחיל לקרוא על גרמניה של ימינו. דרך העיתונים, הוא מגלה מדינה שונה לחלוטין מהמדינה שאותה עזב ואידאולוגיה שאינה לטעמו כלל.
לאחר מכן היטלר נתקל בפביאן זווצקי (פביאן בוש) מתחנת הטלוויזיה MyTV, שבאופן מקרי צילם סרט דוקומנטרי על ילדי ברלין בפארק שבו היטלר התעורר. זווצקי מוצא פוטנציאל בידורי בהיטלר ומציע לו להופיע בתוכנית טלוויזיה. בהתחלה זווצקי חושב על תוכנית בנושא חיות אך הרעיון יורד מהפרק כשהיטלר יורה בכלב עם אקדחו המוסתר. היטלר מציע לזווצקי שנושא התוכנית יהיה פוליטיקה. השניים יוצאים למסע ברחבי בגרמניה, בו היטלר מצולם בעודו מנהל דו-שיח עם המקומיים, לומד על מצוקותיהם, ומבטיח לסייע להם. היטלר מתנגד למפלגת השלטון מאחר שלדעתו מדובר ב״שתיינים חברתיים בווארים״, ועדיין נוטר טינה חזקה כלפי המפלגה הסוציאליסטית דמוקרטית בתור המפלגה של אויביו הישנים פרידריך אברט ואוטו וולס. המפלגה היחידה שהיטלר מסכים איתה לרוב היא מפלגת הירוקים, הודות לאג׳נדה שלהם המזכירה לו את התוכנית הנאצית ״דם ואדמה״. בו בזמן, היטלר מתפרנס כצייר רחוב.
לאחר שהוא חוזר לברלין, זווצקי מציג את היטלר ואת הרעיון שלו למנהלי תחנת הטלוויזיה MyTV. יו״ר התחנה, קטיה בליני (קטיה ריאמן), מחליטה להשתמש בהיטלר באחת מתוכניות הקומדיה של MyTV. לפני התוכנית, היטלר לומד על האינטרנט ומשתמש ברשת כדי ללמוד על העולם המודרני ולתכנן את חזרתו לפוליטיקה. כשהוא בשידור חי, היטלר מציג את תוכניותיו הישנות לשליטה עולמית, אך ללא כוונה כלל הופך ללהיט קומדיה. כשכישרונו הקומדי של היטלר תופס תאוצה, כריסטוף סנסנברינק (כריסטוף הרבסט), אחד ממנהלי MyTV, מגלה את הסצנה הלא ערוכה מסרט התעודה של זווצקי בו היטלר יורה בכלב. סנסנברינק מציג את התיעוד בשידור חי והורס את הקריירות המתפתחות של היטלר ושל היו״ר בליני. כתוצאה מכך סנסנברינק מקודם לתפקיד מנהל התחנה.
בעזרתם של בליני ושל זווצקי, היטלר מפרסם אוטוביוגרפיה על חייו החדשים במאה ה-21, שכותרתו Er ist wieder da (״הוא חזר״, בגרמנית) וספרו נעשה לרב מכר. פופולריות הספר משכיחה את תקרית הכלב. זמן קצר לאחר מכן, ספרו של היטלר מעובד לסרט. בחסרונו של היטלר, רייטינג והכנסה מפרסומות ב-MyTV יורדים דרסטית וסנסנברינק, לאחר התקף זעם (מחווה לסצנה הפופולרית ועתירת הפרודיות מהסרט הנפילה), מחליט שהוא חייב להיות המפיץ של סרטו החדש של היטלר.
היטלר משחק את עצמו בסרט ובמהלך הצילומים הוא מוכה על ידי ניאו נאצים שחושבים אותו למתחזה ורמאי. היטלר מתאשפז, החדשות על הכאתו מעוררות סימפתיה ציבורית והוא משחזר את מעמדו הגבוה בקרב העם הגרמני. בזמן שהיטלר מחלים, זווצקי צופה בסרטו הישן על הילדים ששיחקו בגן מעל הפיהררבונקר ומבחין בכדור אנרגיה ברקע (הדומה לזה שבסרט שליחות קטלנית), שלאחר התפוגגותו היטלר מופיע לראשונה. הוא חוזר לאתר, ומוצא על הקרקע עלים שרופים. חדור אימה, זווצקי מבין שהיה מדובר בהיטלר האמיתי במשך כל הזמן. הוא ממהר לבית החולים על מנת להתעמת עם היטלר, אך מוצא שם רק את קטיה, שאומרת לו שהיטלר חזר לאולפן הסרטים. לאחר שקטיה לא מבינה אותו באומרו שהוא מצא את היטלר האמיתי, זווצקי משתולל ומשחית בזעמו את חדר האשפוז.
זווצקי מגיע לאולפן הסרטים, שם הוא מאלץ את היטלר לעלות לגג באיומי אקדח. היטלר מסביר לו ברוגע שהוא נבחר על ידי העם הגרמני, ושאם הוא מפלצת, אז כך גם כל אלה שהצביעו עבורו. דבריו של היטלר גורמים לזווצקי לירות בו. היטלר נופל מהגג אל מותו, אך לפתע מופיע מאחורי זווצקי, וטוען שאינו יכול להיהרג, מאחר שהוא בעצם חלק שנמצא בכל גרמני. אותה סצנה נחשפת בתור חלק מהסרט המצולם, בו דמותו של זווצקי גולמה על ידי שחקן במסכת סיליקון. זווצקי האמיתי נלקח לבית חולים לחולי נפש כתוצאה מהתפרצותו בחדר האשפוז.
ברגע שהעבודה על הסרט מסתיימת, היטלר חש כי הוא נמצא בדרכו לקאמבק פוליטי. הוא יותר פופולרי מאי פעם, וגרמנים לאומנים נותנים להיטלר תקווה שגרמניה אכן מוכנה לחזרתו לשלטון. הסרט מסתיים בצילומים מתוך הפגנות ימין עכשוויות, אליהם מגיב היטלר באומרו ״אני יכול לעבוד עם זה״, בעודו נוסע במושב האחורי של מרצדס w31, וגברת בליני לצידו.
הצלחה וביקורת
בויד ואן הויג׳ מהוליווד ריפורטר נתן לסרט ביקורת גרועה, באומרו שהסרט "... לא מציע שום דבר בעל משמעות לגבי החברה הגרמנית העכשווית או לסיכוי שהרעיונות והשיטות של היטלר ישתרשו מחדש״
אדם טיילור מאינדפנדנט, בכתבה על תגובתם של הגרמנים לצילומים עצמם, קרא לתוצאות ״מפתיעות״ ו״קצת מטרידות״.
ולדימיר קומארין
ולדימיר קומארין, הידוע גם כולדימיר ברסוקוב, המכונה גם "קום", הוא איש עסקים רוסי, לשעבר סגן נשיא חברת הנפט הפטרבורגית (PTK) בין 1998 ל-1999 ובוס ארגון הפשע אחוות טמבוב של סנקט פטרבורג.
חייו
קומארין נולד בטמבוב, לאחר שירות צבאי חובה הגיע ללנינגרד ללמוד. בשנות השמונים ריצה את עונשו הראשון בגין החזקת נשק וזיוף מסמכים. לאחר מכן פגש את ואלרי לדובסקיך, אף הוא מטמבוב ויחד הם הקימו את ארגון הפשע טמבוב. החבורה הזמינה בתחילה רק אנשים מאזור טמבוב (ומכאן שמה - טמבוב). בהיותה עדיין לא מספיק חזקה כדי לפעול באופן עצמאי, התמזגה הכנופיה עם הארגון הפלילי הגדולה וליקו לוקי (מווליקי לוקי, אזור פסקוב) ועסקה בעיקר בגביית דמי חסות מסחריים.
בשנת 1989 הורשעו חברי כנופיה מרובים של קומארין בגין השתתפות בקרב יריות עם כנופיה עבריינית אחרת, מאלישב. פסק הדין היה די קל, כביכול משום שהתובע המחוזי הוכה קשות על ידי האלמונים במהלך החקירה. לאחר שסיים משפט קצר, החבורה של קומארין השתלטה במהירות על תחום גביית דמי החסות בכל רחבי רוסיה הצפון-מערבית - לנינגרד, פסקוב, נובגורוד, קרליה - כשהיא מאתגרת את ענייני העסקים של 'הכנופיה המארחת' לשעבר, וליקו לוקי. התכתשות עקובה מדם עם כנופיית וליקו-לוקי גרמה לקומארין ליפול לתרדמת בת חודש. זרועו הימנית הייתה חייבת לעבור קטיעה בכתף וכדורים פילחו את בטנו, חזהו וריאותיו. עד היום יש לו עדיין שברי קליעים בלבו.
במהלך אמצע שנות 1990 ניסה קומארין להכשיר את הרווחים הפליליים של כנופייתו באמצעות מגעיו הנרחבים עם העירייה בראשות אנטולי סובצ'אק (1991-1996), כאשר ולדימיר פוטין שימש כעוזרו. קומארין היה משקיע עיקרי בחברת הזיקוק Kirishinefteorgsintez (רוסית: Киришинефтеоргсинтез) והיה חבר בדירקטוריון חברת הנפט הפטרבורגית (PTK) ובכך הפכך קומארין לספק הבנזין היחידה בעיר.
מאז סוף שנות ה-90 נהרגו כמה מבכירי ארגונו של קומארין כמו גם יריביו ופורסמה שורת חקירות בענייניו הפליליים בעבר. ביוני 2003 הזכיר המגזין "דר שפיגל" כי על פי המשרד הגרמני לענייני פלילים, חברת SPAG הגרמנית הייתה חשודה במעורבות בתוכנית להלבנת הון של קומארין, שהיה בעלים משותף של המיזם המשותף של SPAG עם ממשלת סנקט פטרבורג כאשר פוטין, אז פקיד העירייה, היה יועץ למשרד זה במהלך שבע שנים. באפריל 2004 המשטרה הגרמנית חקרה את קומארין אך לא הוגשו כתבי אישום. הוצע כי הסיבה לכך הייתה יחסיו הטובים של קומארין עם הפוליטיקאים הרוסים מיכאיל גלושצ'נקו ואלכסנדר פילאטוב. על פי החשד, לאחר שסירב לפרוש מעסקה לטובת פוליטיקאי קרוב לוולדימיר פוטין, קומארין נעצר בפשיטה של המשטרה הרוסית על ידי 300 קציני כוחות מיוחדים משטרתיים ב-24 באוגוסט 2007. התובע הכללי יורי צ'ייקה האשים אותו בשוד ומעורבות בהקמת ארגון פשע. הוא הואשם גם בניסיון הרצח של איש העסקים סרגיי ואסילייב, יריב בעסקי הנפט. בשנת 2006 ריססו שני גברים עם רובים אוטומטיים את מכוניתו של וסילייב בירי, פצעו אותו והרגו את אחד משומרי ראשו.
קומארין ביקש לנקות את דמותו באמצעות תרומות לעמותות צדקה ולכנסייה הרוסית האורתודוקסית בה היה חסיד אדוק, כמו גם להבטיח את שחרורם של שני ילדיו החטופים של סרגיי בורודולין, איש העסקים הרוסי. במהלך תקופה זו, עשרות ידוענים ופוליטיקאים השתתפו במסיבת יום הולדתו ה-50 בשנת 2006. קומארין התראיין אצלי אנדריי קונסטנטינוב, מחבר הספר פטרבורג העבריינית. מאז 2004 שימש קומארין-ברסוקוב כעוזרו של חבר הפרלמנט העירוני בסנקט פטרבורג, אלכסנדר נבזורוב, עיתונאי רוסי ידוע, שטען כי קומארין "אדם נקי לחלוטין" והזמין את קומרין לגלם את המלך לואי ה-14 בסרטו. עם זאת, במהלך שנות 1990, נבזורוב סיקר פשיטות מרובות על כנופייתו של קומארין בתוכניות טלוויזיה בפריים-טיים שהפכו את הכנופיה למוכרת לשמצה בקרב הציבור.
לאחר חקירת 2007–2009 נידון קומארין ל-14 שנות מאסר בתוספת קנס בגין גביית דמי חסות, הונאה, הלבנת הון וניסיון רצח. הוא ערער על פסק הדין בבית הדין האירופי לזכויות אדם ובשנת 2011 הופחת עונשו בשנתיים וחצי. בשנת 2012 מתחילה חקירה ארוכה נוספת על ענייניו של קומארין, שהואשם בהריגתה של גלינה סטארובוייטובה. העד העיקרי נגד קומארין היה מיכאיל גלושצ'נקו, שבתורו נידון בשנת 2015 ל-17 שנות מאסר על הזמנת רצח סטארובוייטובה.
במרץ 2019 הוא נידון על ידי בית המשפט בסנקט פטרבורג ל-24 שנות מאסר בגין יצירת כנופיית הפשע טמבוב.
מספר פרנטל
מספר פרנטל (באנגלית: Prandtl number. מסומן לרוב כ-Pr) הוא מספר חסר מימד, הנקרא על שמו של לודוויג פרנטל, שמייצג את היחס בין דיפוזיית התנע, לבין דיפוזיית החום. הערך של מספר פרנטל מתקבל לפי הנוסחה הבאה:
כאשר הסימונים ויחידות המידה שלהן:
שכבות גבול
מספר פרנטל, כמו כן, יכול להצביע על יחס בין גודל של שכבת גבול של המהירות לבין שכבת הגבול התרמית. הסיבה לכך היא ששכבת הגבול של המהירות תלויה בצמיגות של נוזל (לדוגמה, כמה רחוק הוא מעביר תנע מתנאי אי-החלקה על השפה), ואילו שכבת גבול תרמית תלויה בדיפוזיית החום (לדוגמה, כמה רחוק עובר חום מטמפרטורה על השפה).
ניתן לומר באופן כללי כי קיים קשר
כאשר n היא חזקה חיובית ואילו {\delta} מייצג את עובי שכבת הגבול של המהירות ו-{\delta_T} מייצג את עובי שכבת הגבול של הטמפרטורה.
מעבר חום
מכיוון שמספר פרנטל מצביע על היחס בין עובי שכבת הגבול של המהירות לשכבת הגבול התרמית, ניתן לראות אותו משחק תפקיד בחישובים שונים של מקדמי הסעה כאשר ישנה הסעה טבעית או מאולצת. לדוגמה עבור מקרה של זרימה מאולצת על פני פלטה קיימת הקורלציה הבאה, אשר מקשרת בין מספר נוסלט מקומי (שממנו ניתן להסיק על מקדם ההסעה המקומי) לבין מספר פרנטל וריינולדס.
(עבור מקרה בו Pr>=0.6)
סולט
סולט או סאלט (Salt) היא מילה באנגלית שפירושה "מלח".
אלכסנדר קדוגן
הקריירה הדיפלומטית
בשנים 1930–1933 עבד קדוגן כיועץ משרד החוץ בענייני חבר הלאומים ועל משימה זו זכה למינויו כעמית מסדר האמבט. ב-1933 אחרי עלייתו של היטלר לשלטון וכשגורל ועידת פירוק הנשק היה ברור, הסכים קדוגן להישלח לנהל את הצירות הבריטית בבייג'ינג במקום מוריס אינגרם. הוא נכנס לתפקיד ב-3 בספטמבר 1933 קודם בתור ציר. משפחתו הגיעה ב-1934, אחרי שהממשלה הסינית פינתה את בייג'ינג בגלל הפלישה היפנית. קדוגן, שהתמנה בינתיים כשגריר בריטי ראשון בסין, פגש את צ'יאנג קאי שק וניסה לשכנעו בתמיכת בריטניה. למרות העדרו של ממשל סיני ריאלי, עשה קדוגן את המיטב אולם ללא כל תמיכה ממשרד החוץ. ב-1935 נדחתה שוב המלצתו להרחיב הלוואה שנועדה לממשלה הסינית. "על אף טענותיהם שמתכוונים "להישאר בסין" הם "לא עושים דבר", כתב על ממוניו. ולהישאר זה אומר לגביהם לשלם מחיר כלשהו בכסף או איזשהו מאמץ או סיכון. לסינים נמאס מאיתנו. ואין כל טעם במגעים שלי איתם אם לא אוכל לתת להם עידוד כלשהו". ב-23 בספטמבר 1936 הוחלף כשגריר בסין על ידי יוקנצ'בול-הוגסן. באותה שנה, 1936, התבקש קדוגן על ידי מזכיר המדינה החדש, אנתוני אידן, לשמש כסגן תת-מזכיר. הצטער לעזוב את סין באופן פתאומי כל כך אולם נענה להצעה ושב ללונדון. אחרי עזיבתו את סין הדברים הידרדרו עוד יותר. איטליה תקפה את אתיופיה וגרמניה כבשה את ריינלנד. תוך כדי הערכת מצד המליץ קדוגן לבחון מחדש את היסודות הנקמניים יותר שבחוזה ורסאי "שהיו יותר בסגנון של שביתת נשק. עם זאת, הצעתו לא התקבלה על ידי רוברט ונסיטארט ועל ידי אידן. הייתה הרגשה ששינוי בחוזה רק יגביר את שאפתנותה של גרמניה. קדוגן לא סבר כך וכתב ביומנו: אני מאמין, שכל עוד מאפשרים לה לטפח את הטינה, תביעותיה רק תתגברנה יחד עם חימושה". הוא ביקש לקנות את לבה של גרמניה תוך מאמץ להעלות על הנייר את טרוניותיה ולא התרגש כמו עמיתיו מהאפשרות שגרמניה תשתלט על מרכז אירופה. קדוגן חש שאיבד את הסבלנות לגבי העדר הכיוון האסטרטגי במשרד החוץ. הוא קבל: "אי אפשר לומר ש"מדיניותנו" עד עכשיו צלחה. למעשה אין לנו מדיניות; אנחנו רק מחכים לאירועים הבאים".
תת-מזכיר מדינה קבוע
ב-1 בינואר 1938 החליף קדוגן את רוברט ונסיטארט בתפקיד תת-מזכיר המדינה הקבוע. עמד במקביל בראש השירות הדיפלומטי של הוד מלכותו. (Head of HM diplomatic Service) הוא סבר שסגנון קודמו היה רגשי ולא מסודר בהשוואה לגישתו התמציתית והיעילה. עם זאת לא היו הבדלים משמעותיים במדיניותם, על אף שסלידתו של ונסיטארט כלפי הדיקטטורים הייתה מן המפורסמות. בימי משבר הסודטים היה קדוגן מודע לדבריו לחוסר מוכנותן של בריטניה וצרפת למלחמה ותמך במדיניות "הרגעתו" של היטלר. ב-28-2928-29 באפריל 1938 כשאדואר דאלאדייה ניסה לשכנע את הבריטים להתנגד לדירושתיו של היטלר לגבי צ'כוסלובקיה, אם צריך גם בשיתוף ברית המועצות, הריך קדוגן את הבקשה הצרפתית כ"דוגמה נהדרת אך איומה של טמטום".
בשלהי שנת 1938 נתגלה על ידי ה-M15 ניסיונו של ראש הממשלה צ'מברלין לפתוח ערוץ קשר עם היטלר בלי ידיעת משרד החוץ הבריטי באמצעות, מזכיר העיתונות שלו, ג'ורג' סטוארד וד"ר פריץ הסה, יועץ תקשורת של שגרירות גרמניה בלונדון, שהיה קשור ללשכתו של יואכים פון ריבנטרופ. קדוגן שחשש לעתיד היציבות הפוליטית במקרה של התפטרות של שר החוץ, יידע אחרי היסוסים את הליפקס ושניהם הצתליחו לשים קץ לניסיון בלתי חוקתי זה של צ'מברלין לחתור על ידי צעדים נוספים ל"פיוסו" של היטלר.
עם זאת כשבוועידת מינכן נענו ראש הממשלה נוויל צ'מברלין ושר החוץ הלורד הליפקס לדרישות הפיהרר על חשבון שטח צ'כוסלובקיה, התנגד קדוגן וניסה לשכנע את צ'מברלין לשנות את החלטתו. אך צ'מברלין השתכנע מנימוקי הליפקס. ב-29 במרץ 1939 הודיע קדוגן לשגריר צרפת בלונדון, שארל קורבן, שהממשלה הבריטית קוראת לממשלות צרפת, פולין וברית המועצות להצהיר ש"כל פעולה נגד עצמאותה של מדינה אירופית נחשבת לפגיעה בשלום אירופה כולה ובביטחונה והופכת עניין משותף" הנזקק להתיעצות מידית של ארבע הממשלות. פולין היססה להסכים להצהרה כזאת מחשש מפני ברית המועצות וכן מפני גרמניה מול העדר תוכנית ממשית שתלווה את ההצהרה. אז בריטניה ויצרה על הרעיון והבטיחה לפולין סיוע צבאי במקרה של תוקפנות גרמנית
בקיץ 1939 השתתף קדוגן בניסיונות המו"ם לשלום עם היטלר בתיווך הדיפלומט החובב השוודי בירגר דהלרוס. אולם לא קיבל את דעתו של השגריר הבריטי בברלין, נוויל הנדרסון שסבר שאפשר להוביל את היטלר בנקל. אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה התחזק מעמדו של קדוגן במשרד החוץ. גם הלורד הליפקס וכן אנטוני אידן כשחזר להיות שר החוץ בשנת 1940 הסכימו עם קו מחשבתו. קדוגן כיהן בתפקיד בין השנים 1938–1946. ב-22 ביוני 1941 העדיף ראש הממשלה צ'רצ'יל שלא להראות מראש לשר החוץ אידן ולקדוגן את טקסט נאומו ברדיו שבו הבטיח לעזור לברית המועצות שהותקפה על ידי הנאצים. באוגוסט 1942 ליווה את צ'רצ'יל בפגישה הראשונה עם סטלין ובאותה שנה גם לפגישה עם רוזוולט. באוגוסט1941 לקח קדוגן חלק פעיל בהכנת האמנה האטלנטית שנחתמה על ידי צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית, רוזוולט. מאוחר יותר, קודגן ייצג את בריטניה בוועידת דמברטון אוקס ב-1944, בה התוודע לאדוארד סטטיניוס ולאנדריי גרומיקו. עבודתו זיכתה אותו בהערכה. וינסטון צ'רצ'יל אמר בפרלמנט "ממשלת הוד מלכותו לא יכלה למצוא נציג מוכשר יותר מסר אלכסנדר קדוגן ואין כל ספק שהושלמה משימה חשובה ביותר". ביומנו האישי לא חסך קדוגן לעיתים הערות שליליות לגבי תפקודו של צ'רצ'יל בזמן המלחמה. בהכנות לוועידת יאלטה עשה קדוגן מאמצים עילאים כדי לגרום ל"פולנים של לונדון" בראשות סטניסלב מיקולייצ'יק להשלים עם אבדן השטחים המזרחיים של פולין לטובת ברית המועצות. אחרי ש-22,000 קצינים ואקדמאים פולנים נטבחו ביריות על ידי הסובייטיים בקאטין, כתב קדוגן ביומנו ב-18 ביוני 1943 ש"שנים לפני קאטין נהגה הממשלה הסובייטית לטבוח ברבבות מאזרחיה, ואם יכולנו להשליך את עצמנו לזרועותיה ב-1941 אינני מוצא שקאטין הופך את עמדתנו לעדינה יותר. דמם של הרוסים זועק לשמיים בדיוק כמו זה של הפולנים. אבל זה מאוד מגעיל. איך יוכלו הפולנים לחיות אי פעם בידידות עם הרוסים ואיך נוכל לדון עם הרוסים על הוצאתם להורג של "פושעי מלחמה" גרמנים כשהתרגלנו עם כל זה?" קדוגן היה מעורב גם בדיונים על הרכב הממשלות הזמניות ביוגוסלביה וביוון. הוא ליווה את ראש הממשלה צ'רצ'יל לוועידת קוויבק השנייה וכן לוועידת יאלטה ב-4–11 בפברואר 1945. דייוויד דילקס, עורך יומניו, ציין שבעיני קדוגן יאלטה הייתה דומה למינכן. שני ההסכמים פגעו בצורה חמורה בזכויותיהן של מדינות שלא יכלו להתגונן מול שכניהם הגדולים והתוקפנים; שניהם שיקפו עובדות צבאיות וגאוגרפיות; אף אחד לא הייתה סיבה לגאווה או לחרטה עזה, מכיוון שלבריטניה לה היה בזמן אמיתי כוח מספיק לנהוג אחרת; שניהם נראו טובים יותר בזמן החתימה מאשר בכיבוי האורות. בינואר 1944 כתב קדוגן ביומנו:"הם (הדיפלומטים הסובייטים) הם הקבוצה המסריחה והמצמררת ביותר של יהודים שנתקלתי בה מעודי"
האומות המאוחדות
בסוף המלחמה קיווה קדוגן להתמנות לשגריר בוושינגטון אבל הידע שלו על ארצות הברית היה מוגבל. בסופו של דבר התפקיד נלקח על ידי דיפלומט מוכשר אחר:סר ארצ'יבלד קלארק קר. ב-1946 הוחלף קדוגן כתת-מזכיר המדינה על ידי אורם סארג'נט במקום זאת, כנראה בעקבות ניסיונו בחבר הלאומים ותפקידו בדמברטון אוקס ומעורבותו במלאכת ניסוח אמנת האו"ם בסן פרנסיסקו ב-1945, החליט שר החוץ החדש מטעם הלייבור, ארנסט בווין וראש הממשלה החדש קלמנט אטלי למנות אותו נציג קבוע ראשון של הממלכה המאוחדת באומות המאוחדות. קדוגן כיהן בתפקיד זה בשנים 1946–1950. בתוקף תפקיד זה היה מעורב קדוגן במשא ומתן בנושאי פירוק הנשק והשימוש באנרגיה הגרעינית, בדיונים לגבי התפשטות ברית המועצות במזרח אירופה וההסגר על ברלין, חלוקת הודו והסכסוך בין הרפובליקה של הודו ופקיסטן בקשמיר. עסק בתוכנית חלוקת ארץ ישראל והסכסוך הערבי-ישראלי, בהשלכות המהפכה הקומוניסטית בסין, בקבלתן באו"ם של מדינות שונות, בעבודת וועדות האו"ם השונות ובפרוצדורות בירוקרטיות רבות. באותה תקופה, מציין דייוויד דילקס, הרגיש קדוגן הרגיש תסכול רב מול חוסר גמישותו של הדיפלומטים הסובייטים, שהיה אסור להם להתערבב עם שאר המשלחות או להחליף דעות באופן בלתי פורמלי. בנקודה מסוימת שאל את עצמו: איך יכולים עשרה אנשים להתדיין עם בובה של פיתום? הוא ראה הקבלות רבות בין מעשי הסובייטיים בתחילת המלחמה הקרה ואלו של הגרמנים ערב מלחמת העולם השנייה. קדוגן העיר לצ'רצ'יל: "מה שבולט לעין הוא המידה שבה הכל משחק לידי הרשע, אם הוא מספיק בוטה. כל ממשלה ישרה נאבקת בזמן שלום כשידיה קשורות. את הבוטות המזהירה של הרוסים אנחנו יכולים להעריץ אך לא לחקות אותה. היא מעניקה להם יתרון גדול."
אף על פי שלא זכה מעולם לפרסום גדול כדמות ציבורית, נהנה קדוגן מיוקרה בתוך החוגים הדיפלומטיים. כיבדו אותו על בזכות המיומנות, האופי והניסיון. יחד עם אשתו הוקף בידידים רבים אותם אירח בביתם בהילנדייל, לונג איילנד. בזמן הפנוי שיחק גולף, קנסטה ואת משחק הרמי או הג'ין הקרוי "אוקלהומה ג'ין" ונהנה מאירועי תרבות ומסיבות בניו יורק, מטיולים בחיק הטבע בלונג איילנד ומקריאה מחדש של הספרות הקלאסית האנגלית
בלקסיקון הדיפלומטי הסובייטי משנת 1948 חתום על ידי אנדריי וישינסקי וסולומון לוזובסקי, צוין כי "קדוגן היה נציג טיפוסי של הדיפלומטים המקצועיים הבריטים: מנוסה, בקיא, בעל דם קר, בלתי מפלגתי באופן רשמי, אך למעשה שמרן משוכנע, תומך בגוש האנגלו-אמריקאי ואויב ברית המועצות".
שנותיו האחרונות
אחרי פרישתו ממשרד החוץ בשנת 1950, בשנת 1951 כיהן קדוגן כמנהל "חברת תעלת סואץ" וכמנהל ה-National Provident Bank. ב-1952 צ'רצ'יל ששב לשלטון שנה קודם מינה את קדוגן ליושב ראש מועצת המנהלים של BBC. כשקדוגן אמר לו שהוא חסר את הכישורים הדרושים, השיב לו צ'רצ'יל: אין צורך בכישורים. כל מה צריך הוא להיות הוגן". "ורגיש, אני מניח" הוסיף קדוגן. צ'ר'ציל הנהן. בהתמנותו בתפקיד הודה קדוגן שמעולם לא ראה תוכנית טלוויזיונית של BBC ושמה שראה בטלוויזיה האמריקאית לא אהב. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1957. בעשור האחרון לחייו התחיל קדוגן להתמסר יותר ויותר לאהבתו המאוחרת לאמנות. בשנות ה-1950 לקח קדוגן חלק במפקשי הוועד האזורי של לונדון של איגוד האומות המאוחדות UNA (United Nations Association) ושל איחוד דוברי האנגלית (ESU - English Speaking Union), ארגון צדקה חינוכי ובינלאומי שקידם את הידידות בין אנגליה לארצות הברית. בזמן מלחמת העצמאות של ישראל ב-19 באוקטובר 1948, אחרי שכוחות צה"ל התקדמו בנגב קרא קדוגן באו"ם להטלת סנקציות על ישראל.
קדוגן והיהודים. הסכסוך בארץ ישראל
קדוגן היה כמו רבים מבני האצולה הבריטית בעל דעות שליליות למדי כלפי היהודים, כפי שבאו לידי ביטוי גם בהערתו לגבי מוצאם היהודי של הדיפלומטים הסובייטים שאיתם ניהל מגעים. בשנת 1940 התפטר שר ההגנה של בריטניה, לסלי הור-בלישה היהודי, לדבריו, גם בגלל הרגשות האנטי-יהודיים של עמיתיו השרים. הלורד הליפקס וסגנו, קדוגן, הביעו התנגדות למינויו של הור בלישה כשר ההסברה בטענה ש"שליטה יהודית על התעמולה שלנו תהיה אסון גדול".
כנציג מדיניות בריטניה באו"ם פעל נגד תוכנית החלוקה של ארץ ישראל ונמנע בהצבעה ב-כ"ט בנובמבר 1947 בעצרת הכללית של האו"ם. בהמשך התמנה לאיש הקשר של בריטניה ביחס ל"ועדת ארץ ישראל", וועדת האו"ם ליישום החלטת החלוקה. התנגד בשם ממשלת בריטניה להיווצרות כוח צבאי יהודי בארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי וכן לכל התערבות של "ועדת ארץ ישראל" של האו"ם בניהול חלק כלשהו של ארץ ישראל לפני סיום המנדט הבריטי. ב-14 בינואר 1948 הזהיר קדוגן את וועדת ארץ ישראל של האו"ם כי "הערבים הבהירו שכוונתם להתנגד בכל הכוח שברשותם ליישום תוכנית החלוקה של פלסטין." .ב-21 בינואר הזהיר ש"הוועדה תיאלץ להתמודד עם השאלה איך למנוע שפיכות דמים בהיקף הרבה יותר רחב מזה של היום". לדבריו "למעמד הבינלאומי של הוועדה תהיה בעיני הערבים משמעות קטנה אם הכלל, בעוד שהרג יהודים יעמוד כעת מעבר לכל שיקול אחר". אחרי סיום המנדט הבריטי, הקמת מדינת ישראל ופלישת צבאות ערבים לארץ ישראל ב-28 במאי 1948 הציע קדוגן שביתת נשק של ארבעה שבועות שבזמנה תיאסר כניסת אנשים כשירים ללחימה וציוד רפואי עבור שני הצדדים. מועצת הביטחון של האו"ם אישרה החלטה ברוח זו תוך שינויים לגבי הצדדים שיילקחו במקרה הפרות תנאי שביתת הנשק.
חייו הפרטיים
קדוגן התחתן בשנת 1912 עם ליידי תאודוזיה אצ'סון, ב-28 שנים צעירה ממנו, בתו של הרוזן גוספורד הרביעי, ארצ'יבלד אצ'סון. נולדו להם בן, אמברוז, ושלוש בנות:פטרישה, סינתיה וגיליאן.
אלכסנדר קדוגן מת בווסטמינסטר בשנת 1968 בשנת 83. אלמנתו, ליידי תאודוזיה, מתה באוקטובר 1977.
ספרים
יומן. 1945-1938 בעריכת דייוויד דילקס לאורך השנים, בין 1933–1968, ניהל קדוגן פנקסי יומן אישי שמעטים ידעו על קיומם. פרסומו בשנת 1971 על ידי ההיסטוריון דייוויד דילקס עשה סנסציה אחד הקטעים מיומן זה התפרסם במיוחד הודות לספרו של ז'אן לקוטיר על שארל דה גול. בו מתוארים הריבים והחרמות בין מנהיגי בעלות הברית ב-5 ביוני 1944 ערב הפלישה לנורמנדי, קטע שנרשם אחרי שיחה סוערת במיוחד בין צ'רצ'יל לדה גול: "זה ממש פנסיון של בנות. רוזוולט, ראש הממשלה ו- יש להודות גם דה גול - מתנהגים כמו בנות בהתחלת ההתבגרות. פשוט אין מה לעשות." לקוטיר העיר על כך: נראה שלקדוגן הייתה דעה פסימית לגבי הבנות המתגברות".
לקריאה נוספת
(אנדריי וישינסקי, סולומון לוזובסקי - הערך אלכסנדר ג'ור' מנטגיו קדוגן - בלקסיקון הדיפלומטי, בהוצאה הממלכתית לספרות פוליטית, מוסקבה 1948) Bruce Strand - Sir Alexander Cadogan and the Steward-Hesse Affair:British Cabinet Politics and Future British Policy december 2019'' Routledge, New York, Oxford 2009 (עבודה באוניברסיטת סורבון בהדרכתו של אוליבייה וייביורקה)
קישורים חיצוניים
«Un autre récit des accords de Munich 1er octobre 2018 Le Monde diplomatique Publications de l'École Française de Rome Année 1984 54-2 pp. 165-186
יהודה קרינסקי
הרב חיים יהודה קרינסקי (מכונה: יודל; נולד בט"ו בכסלו תרצ"ד, 3 בדצמבר 1933) הוא יו"ר המוסדות המרכזיים של חסידות חב"ד העולמית ודובר חב"ד הרשמי.
במשך שלושים ושש שנים שימש קרינסקי כאחד ממזכיריו האישיים של הרבי מלובביץ'. הוא מינה אותו לעמוד בראש המוסדות המרכזיים של תנועת חב"ד העולמית – מרכז לענייני חינוך, מחנה ישראל והוצאת הספרים קה"ת ולשמש כמייצג חב"ד העולמית הרשמי בפני התקשורת וגורמים בעלי השפעה. הוא גם מזכיר אגודת חסידי חב"ד העולמית.
קורות חיים
נולד כבן זקונים במשפחה בת תשעה ילדים, לשמעיה ועטא קרינסקי בבוסטון, מסצ'וסטס. בתש"ז בגיל 12 החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין שבניו יורק. בשנת 1956 (תשט"ז) היה אחד מהשליחים ששלח הרבי מחב"ד לישראל לעודד את תושבי כפר חב"ד לאחר הפיגוע בבית הספר למלאכה, בכ' אלול תשי"ז התחתן עם דבורה קזיניץ. מסדר הקידושין ויוזם השידוך היה הרבי מלובביץ'.
בתחילת שנת תשי"ח (1957) התחיל לעבוד במזכירות הרבי, תחת ניהולו של יו"ר המוסדות והמזכירות הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב. עם כניסתו לתפקיד הטיל עליו הרבי מלובביץ את תפקיד דובר חב"ד ומייצגה כלפי התקשורת וגורמים בעלי השפעה. במסגרת זו הקים את "LNS" (Lubavitch News service) - שירות החדשות לעיתונות של חב"ד, ניהל קשר עם עיתונאים והיה איש הקשר בין הרבי לגורמי ממשל, מנהיגים ופילנתרופים מרחבי העולם.
הוא אף מונה למזכיר מוסדות חב"ד העולמית ומופקד על קרנות הצדקה, כספי התנועה ופעילותה.
במקביל לתפקידיו, שימש כנהגו האישי של הרבי מחב"ד בנסיעותיו לקבר חותנו הריי"צ.
בשנת 1972 מונה למזכיר הראשי של אגודת חסידי חב"ד העולמית ולמנהל הוצאת הספרים קה"ת.
בשנת 1977, לאחר התקף לב ממנו סבל הרבי, ניהל את הטיפול בבריאותם של הרבי ואשתו הרבנית ועמד בקשר רצוף עם רופאם.
הקים עם בנו הלל דוד בשנת תש"מ את ארגון JEM, שקיים שידורי טלוויזיה מהתוועדויותיו של הרבי ומפיק כיום את פרסומי המדיה של חב"ד.
בשנות השמונים הקים בהנחיית הרבי את הקרן לפיתוח מחנה ישראל' שגייסה עשרות מיליוני דולרים בשנה ותומכיה זכו לפגישה אישית דו-שנתית עם הרבי. הוא אף הקים את כינוס השלוחים העולמי.
ב'משפט הספרים' ייצג קרינסקי את אגודת חסידי חב"ד, והוצג שם כדוברו האישי של הרבי מחב"ד.
בשנים 2008 ו-2009 נבחר קרינסקי במקום הרביעי בדירוג הרבנים המשפיעים בארצות הברית של העיתון ניוזוויק, ובשנים 2010 ו-2011 נבחר למקום הראשון.
חייו האישים
לקרינסקי שישה ילדים
חמישה קברים לקהיר
חמישה קברים לקהיר (באנגלית: Five Graves to Cairo) הוא סרט מלחמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1943 בבימויו של בילי ויילדר, עם פרנצ'ו טון, אן בקסטר, אריך פון שטרוהיים ואקים טמירוף בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי בילי ויילדר וצ'ארלס בראקט והוא מבוסס חלקית על המחזה "מלון אימפריאל" של לאיוש בירו מ-1917.
העלילה מתרחשת בשנת 1942 במסע הכיבוש של ארווין רומל ומספקת הסבר בדיוני לסיבת כישלונו בקרב אל עלמיין. אריך פון שטרוהיים מגלם את ארווין רומל בצורה קומית/מגוחכת. הגנרל האיטלקי מוצג כחדל אישים שמושפל כל הזמן בידי "בני בריתו" הגרמנים ומתעניין בעיקר באופרות.
תקציר העלילה
יוני 1942, קורפורל ג'ון ברמבל (פרנצ'ו טון) הוא ניצול יחדי מטנק לאחר כיבוש טוברוק על ידי קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל. הוא נודד בחולות ובשארית כוחותיו הוא מגיע לעיירה סידי הלפאיה (שם פיקטיבי), ונכנס שם למלון "קיסרית בריטניה" שנראה שומם ומתמוטט במבואה.
במלון נמצאים בעל המלון, פאריד (אקים טמירוף) והחדרנית מוש (אן בקסטר). פאריד מסתיר את ברמבל, ולאחר זמן קצר נכנסים הגרמנים ובראשם לוטננט שווגלר (פטר ואן אייק) והגנרל האיטלקי סבסטיאנו (פורטוניו בוננובה). שווגלר מודיע כי המלון יהפוך למפקדה של רומל.
פאריד מלביש את ברבמל בבגדי מלצר ואומר לו כי מעתה יזדהה בשם דבוס - המלצר הקודם שנהרג בהפצצה.
רומל נכנס בשחצנות ונפגש עם דבוס ומהשיחה מבין ברומבל שדבוס ריגל לטובת הגרמנים. רומל מתרברב כי בעוד כמה ימים ייכנס לקהיר, והבריטים ינסו לברוח אבל משום שיש לו הסכם עם מוזס (משה רבנו), ים סוף לא ייחצה למענם, ואז הוא ישלוף את הסיגר מפיו של צ'רציל ויגרום לו לומר "הייל"...
מוש היא פליטה מצרפת. אחיה נשבה בדנקרק כי הבריטים לא פינו אותו. היא מבקשת מרומל שידאג לשחרורו, אך הוא אינו מתערב. שווגלר מוכן לעזור לה תמרת "חסדיה".
ג'ון ווטון
ג'ון ווטון (באנגלית: John Wootton; בסביבות 1686 – 13 בנובמבר 1764) היה צייר אנגלי של נושאי ספורט, סצנות קרב ונופים.
חמישה קברים לקהיר
תקציר העלילה
קבוצת קצינים שבויים בריטים מוחזקת במלון. רומל מזמין אותם לארוחה ודבוס מגיש ומקשיב. משום שרומל קצת שתוי והוא לא מפחד שהשבויים יגלו את סודותיו וכי דבוס הוא מרגל למענו, הוא מגלה כי בשנת 1937 השתתף במשלחת "ארכאולוגית" של פרופסור קרונשטטר, וכי הם חפרו בחמישה מקומות במצרים והטמינו שם דלק, אספקה ותחמושת להתקפה בעתיד - חמישה "קברים" בדרך לקהיר.
ג'ון ווטון
ביוגרפיה
הוא נולד בסניטרפילד, ווריקשייר (ליד סטרטפורד), והוא זכור בעיקר כחלוץ בציור נושאי הספורט - יחד עם פיטר טילמנס וג'יימס סימור - ונחשב לצייר מבוקש בז'אנר הזה בזמנו. ציוריו היו אופנתיים מאוד ומבוקשים על ידי אנשי השכבות הגבוהות ביותר של החברה הבריטית. אלה כללו דמויות כמו ג'ורג' השני, מלך בריטניה, פרדריק, נסיך ויילס, ודוכס מרלבורו.
חמישה קברים לקהיר
תקציר העלילה
ברומבל מגלה את המפה ומעתיק אותה. כעת רוצה רומל לשלוח אותו לקהיר על מנת שיהיה במפקדה הראשית ויכין את בואו לשם. בינתיים מופצץ המלון, ובמרתף מגלה שוונגר את גופתו של דבוס האמיתי. הוא רודף אחרי ברמבל, אך ברמבל הורג אותו. הגרמנים מאשימים את מוש ברצח, כי לטענתם כעסה על שווגלר שניצל אותה והמברקים לשחרור אחיה היו מזויפים. הם מוציאים אותה להורג.
ג'ון ווטון
ביוגרפיה
סביר להניח שהוא קיבל הכשרה אמנותית מיאן וויק לפני 1700. ווטון אולי החל את החיים כצייר של משפחת הדוכסים מבופור. עבודתו המוקדמת ביותר ששרדה היא דיוקן הסוס בוני בלק (1711). הוא נשאר פעיל עד מותו בשנת 1764, ובסיסו היה בבירת מרוצי הסוסים האנגלים בניומרקט, והוא הפיק מספר רב של דיוקנאות של סוסים וגם תיעוד מפגשים חברתיים במסגרת ציד או רכיבה.
חמישה קברים לקהיר
תקציר העלילה
ברמבל מגיע לקהיר, מוסר את מיקום "הקברים" והבריטים מפוצצים אותם, דבר שגורם לכישלונו של רומל במערכה הזאת.
ג'ון ווטון
ביוגרפיה
הוא אימץ סגנון נופי קלאסי המבוסס על אלה של הצייר הצרפתי גספאר דוגה, והציג אותם בכמה ציורי נוף טהורים, כמו גם נופים של בתים כפריים ונושאי סוסים. הוא הציג אלטרנטיבה לאמנים ההולנדים והפלמיים השונים שקבעו בעבר את סגנון הנוף שהיה שכיח בציור בבריטניה, ובאמצעות אמנים מתווכים כמו ג'ורג' למברט, הצייר הבריטי הראשון שביסס קריירה בציורי נוף, השפיע רבות על אמנים בריטים אחרים. כגון תומאס גיינסבורו.
חמישה קברים לקהיר
תקציר העלילה
ברמבל חוזר למלון עם הכוחות הבריטיים המתקדמים, ובידו שמשיה שקנה למוש, אותה הוא מניח על קברה.
ג'ון ווטון
ביוגרפיה
ג'ון ווטון נפטר בלונדון ב־13 בנובמבר 1764.
דוגמאות לציור בעלי החיים שלו ניתן למצוא בגלריית טייט בלונדון, במוזיאון וירג'יניה לאמנויות יפות, בריצ'מונד, במרכז ייל לאמנות בריטית, ובאוסף פורטלנד בגלריית הארלי וקרן.
The Golden Ratio
The Golden Ratio (בעברית: יחס הזהב) הוא אלבום האולפן החמישי והאחרון של להקת מוזיקת הפופ השוודית, אייס אוף בייס. הוא הוקלט בתחילת 2009 עד אמצע 2010. זהו האלבום היחיד בו השתתפו שתי זמרות חדשות בלהקה: קלרה הגמאן וג'וליה ויליאמסון. בתחילת הקלטותיו, השתתפה ייני ברגרן, אך חלקיה נגנזו.
The Golden Ratio הוא אלבומה הראשון של הלהקה שהורכב ממוזיקה חדשה לחלוטין מאז אלבומה, Da Capo, שיצא לאור בשנת 2002. האלבום נכנס למצעד האלבומים הגרמני והתברג במקום ה-20 ובמקום ה-100 בשווייץ. במצעד האלבומים האירופאי של בילבורד התברג האלבום במקום ה-86.
רקע
הלהקה אמרה כי האלבום The Golden Ratio הוא התוצאה הסופית של שלוש שנות עבודה באולפנים של אולף ויונאס. האתגר העיקרי של חברי הלהקה היה למצוא מה יהיה צלילה של אייס אוף בייס בעשור השני של המאה ה-21. לאחר שנה של ניסויים, הם הבינו שהם רוצים לאמץ ולשמר את הצליל המקורי של אייס אוף בייס ולהפוך אותו לעכשווי בו-זמנית. לאחר יציאת האלבום, הוקלטה גם גרסה אקוסטית שלו שמעולם לא יצאה. בפברואר 2012 יצאה גרסת אייטונס אמריקאית לאלבום.
סינגלים
הסינגל היחיד שיצא מהאלבום היה "All for You". הוא נשלח לתחנות רדיו באירופה באמצע יולי 2010, ויצא כסינגל בפורמטים דיגיטליים ופיזיים ב-10 בספטמבר 2010. הקליפ שלו יצא ב-27 באוגוסט 2010. הוא צולם בשחור-לבן וכלל בתוכו קטעים שונים של שתי הזמרות החדשות בלהקה, וקטעים של אולף ויונאס.
קידום
"Mr. Replay" הופץ כסינגל השיווקי הראשון מתוך האלבום לפני יציאתו והיה שירה הראשונה של אייס אוף בייס בהשתתפות קלרה ויוליה. השיר נכלל באלבום אוסף שיצא לאור ביולי 2010. "Mr. Replay" תואר כ"מיזוג של כל שיר שאייס אוף בייס אי פעם הקליטה", וכלל שירת רקע של לקס מרשל. השיר זכה לביקורות מעורבות מטעם המבקרים, שהרגישו שהוא דומה מדי לשיריה הישנים של הלהקה. השיר מופיע בפורמט מעט שונה באלבום בהשוואה למהדורה השיווקית שלו.
שיר הנושא מתוך The Golden Ratio תוכנן לצאת כסינגל רשמי בשוודיה; עם זאת, הוא יצא כסינגל שיווקי בלבד וחתם את יציאת האלבום.
ביקורת
The Golden Ratio זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. ב-Rock & Review הפנו כלפי האלבום ביקורת חיובית וקבעו כי: "מבחינת קולית, The Golden Ratio הוא כל מה שאתה מצפה מאייס אוף בייס וזה די קשה להגיד שאחיותיהם של יונאס ברגן נעדרות, מכיוון שהזמרות החדשות עושות עבודה מצוינת במילוי המקום שבו מאלין וייני עצרו".
ב-ScandiPop החמיאו לאלבום וכתבו כי: "זה אלבום טוב להפליא. הלהקה חזרה לכל מה שעשה אותה כל כך מבריקה כשרק התחילה את הקריירה שלה בשנות ה-90".
פורטנוי
פורטנוי (מרוסית: портной) הוא שם משפחה שפירושו "חייט".
ג'ניפר גרייס
ג'ניפר גרייס (באנגלית: Jennifer Gareis; נולדה ב-1 באוגוסט 1970) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
גרייס נולדה בפנסילבניה. היא בוגרת תואר ראשון בחשבונאות ובמנהל עסקים. ב-1992 זכתה במקום שלישי בתחרות מיס פנסילבניה ארצות הברית, וב-1994 נבחרה למיס ניו יורק, ובתחרות מיס ארצות הברית שנערכה באותה שנה בטקסס דורגה בשלב הראיונות בששת המועמדות המובילות, שלבסוף זכתה לו פארקר, מיס דרום קרוליינה.
ב-2002 דורגה על ידי המגזין "מקסים" כאחת מ-100 הנשים הסקסיות ביותר בעולם.
משחק
את תפקיד המשחק הראשון שלה קיבלה ב-1996 בתפקיד מינורי בסרט "שתי פנים למראה".
ב-1997 החלה לשחק באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" את דמותה של גרייס טרנר. את תפקיד זה עשתה עד 2002, ושבה לתפקיד אורח עם אותה הדמות ב-2004 וב-2014.
בשנת 2000 שיחקה בדרמה "בלוז לעיר המזל" ושיחקה בקומדיה המצליחה "איזה מין שוטרת".
בשנת 2005 הופיעה בשני פרקים של הסדרה "ורוניקה מארס".
החל משנת 2006 משחקת גרייס באופרת הסבון הפופולרית "היפים והאמיצים" בתפקיד דונה לוגן.
המלך הרועה
המלך הרועה (באיטלקית: Il re pastore; בגרמנית: Der König als Hirte) היא אופרה מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט משנת 1775. הלברית האיטלקית נכתבה על ידי המשורר והליברטיסט פייטרו מטסטאזיו (Pietro Metastasio), ונערכה על ידי הכומר ג'מבטיסטה וארסקו (Giambattista Varesco). האופרה בשתי מערכות והועלתה בזלצבורג ב-23 באפריל.
תולדות האופרה
האופרה המלך הרועה הוזמנה על ידי הרוזן הארכיבישוף הירונימוס יוזף פון קולורדו מזלצבורג (1732–1812) (Hieronymus Joseph von Colloredo) לכבוד ביקורו הקרוב בעיר של הארכידוכס מקסימיליאן. מקסימיליאן היה בנם הצעיר של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מלותרינגיה ולאחר מכן הפך לארכיבישוף של קלן ולבישוף של מינסטר.
מוצרט קיבל את ההזמנה בתחילת האביב של 1775 והאורח היוקרתי היה צפוי להגיע באפריל. מכיוון שלא היה הרבה זמן להלחין, היה צריך לקצר את הלברית של מטסטאזיו. בבכורה ניצח המלחין בעצמו. מעט נותר בכתובים על קורות היצירה לאחר מכן. היא הוצגה שוב בזלצבורג רק ב-1906 ולאחר מכן במינכן באותה השנה. האופרה הוצגה שוב בדסאו ב-1933, כאשר זיגפריד אנהייסר (Siegfried Anheisser) תרגם את הלברית לגרמנית.
הובלת הלחן של האופרה והתיזמור מייצגים התקדמות משמעותית בסגנון הלחנת האופרות של מוצרט. ברצ'יטטיבים ניתן כבר למצוא רצפי צ'מבלו, ומוצאים באופרה חלקי מבוא קצרים במקום האקורדים הרגילים. סולו הכינור, כמו גם החליל והאבוב ממלאים תפקיד משמעותי במספר מקרים, בליווי האריות. בנוסף להרכבן של תזמורות של אותה עת, השימוש בקרנות אנגליות היה חידוש. כמו כן יש גם הרבה יותר אלמנטים וירטואוזיים בשירת האריות מבאופרות קודמות של המלחין.
מערכה 1
אליסה, למרות הרקע האצילי שלה, אוהבת את אמינטס, שחי את חייו כרועה פשוט. היא שמחה לבקר את אהובתה ולספר לו שאמה הסכימה שתינשא לו. אלכסנדר מוקדון הביס והרג בקרב את סטראטוס, עריץ צידון שבפיניקיה, שכבש בעבר את כס המלכות שלא כדין לאחר שהדיח את אלסאוס מהשלטון. המלך הבריח את בנו כשעוד היה ילד, כך שאמינטאס לא יודע דבר על מוצאו המלכותי. אלכסנדר מוקדון מחליט לבקר את הצעיר במסווה בחברת אגנורה. ההתנהגות והגישה האצילית של אמינטס משכנעת אותו שהוא באמת רואה מולו זרע מלכותי. כשהם חוזרים לארמון, אגנורה מעוכב על ידי רועת צאן שהיא לא אחרת מאשר טמיריס, בתו של סטראטוס ואהובתו של אגנורה. הגבר מייעץ לה לחשוף את זהותה לאלכסנדר מוקדון, אך הנערה מסרבת לעשות זאת, וכך עליהם להיפרד. אליסה משיגה בינתיים גם את הסכמת אביה לנישואיה עם אמינטס. היא מבשרת בשמחה את החדשות הטובות לאהובתה כאשר אגנורה מפריע להם ומעביר את הזכות המלכותית לאמינטאס. הוא מגלה לו כי אמינטאס למעשה (בפיניקית: עבד־אלנִם, עבד האלהים), השליט החוקי של צידון, וכי אלכסנדר מוקדון מבקש שאכן יעלה על כס המלוכה בצידון, לה הוא זכאי. הוא גם מגלה לאמינטאס שאביו הורה בזמנו שבנו יובא בסוד מוצאו רק כאשר איש ראוי יגלה לו אותו. האושר של אליסה איננו יודע גבול. היא מציעה לדחות את החתונה, שכן המשימה החשובה ביותר כעת של אהובהּ היא לארגן מחדש את מדינתו.
מערכה 2
אגנורה חושף בפני אלכסנדר מוקדון את זהותו של טמיריס, מבקש ממנו סליחה ומבהיר את כוונותיו לגבי הנערה: הוא רוצה להתחתן איתה. אבל המלך מחליט בסופו של דבר שלמען השלום, ילדיהם של מלך צידון לשעבר ושל גוזל כסאו חייבים להינשא ביניהם. טמיריס מסרבת לעשות זאת, בוחרת בעונש במקום להתמסר ליריבו של אביה. לאחר מכן, אליסה מבקשת מהשליט לאפשר את נישואיה לאמינטאס, הרועה, שכן הוריה כבר נתנו את הסכמתם. אבדולונימוס מופיע שוב לבוש כרועה צאן. הוא מוותר על כס המלכות והכוח אם זה המחיר של להיות עם אהובתו. אלכסנדר הגדול מתרגש מכך, משנה את דעתו: אליסה צריכה להיות המלכה לצד אבדולונימוס, ואגנורה צריך להתחתן עם טמיריס. לאחר מכן הוא סולח לנערה, כי הילדים אינם אחראים לאשמת הוריהם.
האריות החשובות
מערכה 1
מערכה 2
בורחס (פירושונים)
בורחס (Borges) הוא שם משפחה ספרדי.
פיילי
{{פירושונים|
טרוי קוטסור
טרוי מייקל קוטסור (באנגלית: Troy Michael Kotsur; נולד ב-24 ביולי 1968) הוא שחקן וקולנוען אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
פיילי
ראו גם
}}
טרוי קוטסור
ביוגרפיה
קוטסור נולד במסה, אריזונה ב-24 ביולי 1968 לג'ודי ולאונרד סטיבן "לן" קוטסור, שהיה מפקד המשטרה של מסה. כשהיה קוטסור בן תשעה חודשים, גילו הוריו שהוא חירש, ולמדו שפת סימנים כדי שהמשפחה תוכל לתקשר. הוריו עודדו את קוטסור לעסוק בספורט ולהתיידד עם ילדים שומעים בשכונה שלהם. הוא החל להתעניין לראשונה במשחק כשהיה תלמיד בבית הספר היסודי. בתיכון, המורה שלו לדרמה עודדה אותו להשתתף במופע הכישרונות, והוא ביצע מערכון פנטומימה, שהתקבל בחיוב והניע אותו לעסוק בתיאטרון.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, התמחה בתחנת הטלוויזיה האמריקאית KTSP-TV. הוא אומנם שאף לביים סרטים, אבל בהתמחות הוא סייע לעורך ולא הרגיש מחובר לאנשים. הוא סיפר,. לאחר מכן למד באוניברסיטת גאלדט משנת 1987 ועד שנת 1989 ולמד תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע.
כשקוטסור קיבל הצעת עבודה למשחק מהתיאטרון הלאומי ללקויי שמיעה, הוא נענה לה ועזב את גאלדט לסיבוב הופעות במשך שנתיים, והופיע בשתי הצגות. בשנת 1994 הוא החל לעבוד ב־Deaf West Theatre בלוס אנג'לס, שם שיחק וביים מספר הפקות. על הבמה, התפקידים שלו כללו את סטנלי ב"חשמלית ושמה תשוקה" ולני ב"על עכברים ואנשים".
בשנת 2001, קוטסור והשחקן לייל קאנוס לוהקו יחד בהפקה של המחזמר "Big River" משנת 1985. קוטסור וקאנוס גילמו שניהם את אביו של האקלברי פין, פאפ, כשקוטסור עושה את שפת הסימנים וקאנוס מדבר ושר. הצלחת המחזה הובילה אותו לעלות בברודוויי. היה לו גם תפקיד משני ב-"Sue Thomas: F.B.Eye", גם הוא עבד כמומחה לשפת סימנים עבור התוכנית. מאז היו לו תפקידי טלוויזיה וקולנוע.
ב-2012 כיכב קוטסור בהצגה "סיראנו", המבוססת על "סיראנו דה ברז'ראק". המחזה, בבימויו של סטיבן זאקס, הועלה לראשונה באפריל 2012. בעקבות "סיראנו", קוטסור ביים את הסרט העלילתי "No Ordinary Hero: The SuperDeafy Movie", שיצא לאור ב-2013.
בשנת 2021 הופיע קוטסור בסרט העלילתי "CODA", בתפקיד משני בתור אב חירש לבת מתבגרת שומעת. הבמאית שאן הדר ראתה לראשונה את הופעותיו בהפקות תיאטרון וליהקה אותו כחלק מהאנסמבל. על תפקידו בסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
קוטסור אמור לככב ב-"Flash Before the Bang", דרמת ספורט עם שחקנים חירשים.
חיים אישיים
קוטסור נשוי לשחקנית דין בריי.
פקארד פטרישיאן
פקארד פטרישיאן (באנגלית: Packard Patrician) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה האמריקאית פקארד (שם מלא: "Packard Motor Co") אשר יוצרה בין השנים 1951–1956 בארצות הברית.
מקור שם דגם "פטרישיאן": פטריקים, (בלטינית: "patricii") הוא שמה של קבוצה חברתית מהמעמד הגבוה ברומא העתיקה.
לורה אשלי
לורה אשלי (7 בספטמבר 1925 - 17 בספטמבר 1985), הייתה מעצבת אופנה ולשית ואשת עסקים מצליחה שבנתה אימפריית אופנה. עיצוביה של לורה אשלי מאופיינים בסגנון אנגלי רומנטי ניאו – ויקטוריאני כפרי מהמאה ה-19, מזוהים בעיקר בדוגמאות של פרחים ושושנים ובשימוש בבדים ובחומרים טבעיים. לורה התחילה את פעילותה בעיצוב בדים ומשם התרחבה לעיצוב בגדים, אביזרים ופריטי ריהוט.
ביוגרפיה
לורה אשלי נולדה ב-7 בספטמבר 1925 בבית סבתה אשר בווילס, תחת השם לורה מאונטניי (Laura Mountney). היא גדלה וחונכה כנוצרייה בפטיסטית. לורה למדה בבית ספר מרשל'ס אשר במרפיר טידפיל בווילס עד 1932, אז נשלחה לבית ספר אלמווד (Elmwood)  בקרוידון. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזרה לווילס ובהיעדר מקום בבתי ספר אחרים, החלה ללמוד בבית ספר למזכירות באברדר. בשנת 1942 כשהיא בת 16 עזבה לורה את הלימודים והתגייסה לשירות הנשים המלכותי. בתקופה זו הכירה במועדון הנוער וולינגטון את המהנדס ברנרד אשלי, שלימים יהיה בעלה. לאחר המלחמה הוצב ברנרד בהודו והם שמרו על קשר מכתבים. השניים נישאו בשנת 1949. בשנים 1945–1952 עבדה אשלי כמזכירה בפדרציית הנשים הלאומית בלונדון. אשלי למדה באופן עצמאי עיצוב, והחל משנת 1954 החלה את הקריירה המקצועית שלה כמעצבת.
ללורה ולברנרד נולדו ארבעה ילדים: ג'יין, דייוויד, ניק ואמה.
מעט לאחר יום הולדתה ה-60, נפלה אשלי במדרגות הבית של בתה ג'יין. בעקבות הנפילה סבלה אשלי משטף דם במוח, ואושפזה בבית החולים בקובנטרי. היא נפטרה כעבור עשרה ימים ב-17 בספטמבר 1985 ונקברה בחצר כנסיית יוחנן המטביל, בקארנו אשר בווילס.
ביוגרפיה מקצועית
לורה למדה עיצוב באופן עצמאי והחלה את קריירת העיצוב במטבח דירתה בלונדון בשנת 1953. את ההשראה לעיצוביה קבלה בביקורה במוזיאון ויקטוריה ואלברט, בתערוכת עבודות יד מסורתיות ושמיכות טלאים. כיוון שלורה וברנרד לא מצאו בדים שאהבו, החליטו לייצרם בעצמם. לורה ואלברט השקיעו £10 ברכישת עץ, צבעים ובדי פשתן, ולמדו את מלאכת הדפסת הבדים באופן עצמאי מספרים שונים. הם התחילו לייצר מטפחות ראש  (צעיפים מרובעים המקופלים לחצאי משולשים ומשמשים לכיסוי הראש )  עם הדפסים ויקטוריאניים שהפכו במהרה להצלחה גדולה ונמכרו ברשתות שווק גדולות כמו ג'ון לואיס. לאחר מכן החלו לייצר גם מגבות מטבח, מפיות וסינרי גינון עם הדפסים ויקטוריאניים רומנטיים. ברנרד עזב את מקום עבודתו והצטרף ללורה. בשנת 1954 רשמו השניים את החברה "אשלי Mountney בע"מ". בשנת 1955, בעקבות תחושתו ששם אישה יתאים יותר לעיצובי החברה, שינה ברנרד את שם החברה ל"לורה אשלי". בעקבות התרחבות המכירות עוברת ב 1955 משפחת אשלי מלונדון לבית גדול יותר בקנט, על גדות  נהר דרנט. בשנת 1960, עוברת המשפחה לווילס למקום הולדתה של לורה. בשנת 1979, בשיא התרחבות החברה, עוברת משפחת אשלי לצפון צרפת.