cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מישל דוטריס
ביוגרפיה
ב-1981 שיחקה דוטריס בתפקיד הראשי בסיטקום קצר הימים "Chintz" ששודר ב-ITV. באמצע שנות התשעים של המאה העשרים הופיעה בפרקים אחדים של סדרת הדרמה התקופתית "ברמוול". ב-1999 שיחקה בסרט "קפטן ג'ק" עם בוב הוסקינס. היא הופיעה במספר רב של סדרות טלוויזיה בריטיות בתפקידי אורח בהן "רציחות במידסומר" (1998), "הולבי סיטי" (2002), "Murder in Suburbia" (בתפקיד סינדי ב-2005), ובדרמה היומית "רופאים" (2008). ב-2004 השתתפה בסדרת הדרמה קומית של ה-BBC בשם "A Thing Called Love" בכיכובם של פול ניקולס ורוי באראקלאף.
ב-2012 הופיעה דוטריס בתפקיד גברת וילברפורס במחזה "The Ladykillers" שהוצג בסיור הופעות. ב-2014 גילמה את פאם צ'נדלר, חשודה ברצח, בפרק האחרון של העונה השלישית של הסדרה "Death in Paradise". ב-2015 שיחקה בתפקיד מריון, אמה של כריסטין בפרק "12 הימים של כריסטין" בסדרה "בתוך מספר 9". ב-2016 גילמה את ננסי, המשרתת הנאמנה של הדמות הראשית, בהפקה בווסט אנד של המחזה "נל גווין". ב-2017 שיחקה בתפקיד ג'סי בהפקה הבימתית של המחזמר "נערות לוח השנה" בתיאטרון פניקס בווסט אנד.
ב-2018 חזרה להופיע בטלוויזיה וגילמה את עדנה פריינדשיפ במיני-סדרה "שערורייה אנגלית למדי".
חיים אישיים
בינואר 1987 התחתנה דוטריס עם השחקן אדוארד וודוורד והייתה נשואה לו עד מותו בנובמבר 2009. לבני הזוג נולדה בת בשם אמילי בת'.
מייקל טרבינו
קריירה
בתחילת הקריירה שלו ביצע טרבינו הופעות אורח בסדרות כמו "גבירתי הנשיא", "ללא עקבות", "CSI: מיאמי" ו"בונז". מאוחר יותר הוא גם השתתף בסדרות "מכושפות" ו-"90210".
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום ה-48 ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2010, שנה לאחר מכן עלה בדירוג למקום ה-21. ב-2012 דורג במקום ה-38 ברשימה.
החל משנת 2019, משחק טרבינו בסדרת הדרמה והמדע-בדיוני "רוזוול, ניו מקסיקו" של רשת The CW, המבוססת של סדרת הספרים "תיכון רוזוול" מאת הסופרת מלינדה מץ. טרבינו מגלם בסדרה את קייל ולנטי, רופא ובנה של השריף המקומית.
הקיבוץ הארצי השומר הצעיר
הקיבוץ הארצי - ברית קיבוצי השומר הצעיר בישראל היא תנועה המאגדת בתוכה 85 קיבוצים ברחבי ישראל (נכון לשנת 1996). נוסדה ב-1 באפריל 1927, ובשנת 1999 התאחדה עם תנועת קיבוצי התק"ם ליצירת התנועה הקיבוצית.
היסטוריה
ראשוני העולים מתנועת השומר הצעיר הגיעו לארץ ישראל בשנת 1919. בשנת 1920 הוקם הקיבוץ הראשון של יוצאי התנועה שיסדו את היישוב בית אלפא בשנת 1922. בשנים הראשונות, היה הקשר בין הקיבוצים יוצאי התנועה לתנועה מחוץ לישראל, ובינם לבין עצמם, מזערי ולא מאורגן.
בשנת 1926 החלו נציגי הקיבוצים להיפגש לצורך הקמת תנועה משותפת, וביולי שנה זו התכנסה מועצה ארצית, שהחליטה על הקמת הקיבוץ הארצי. בשלב זה מנתה התנועה ארבעה קיבוצים: מרחביה, עין שמר, מעברות ומשמר העמק. בית אלפא לא הצטרף לתנועה בשלב זה עקב חילוקי דעות.
התחדשות העלייה לארץ ישראל בשנת 1928 הביאה לגידול במספר קיבוצי התנועה, ובמקביל הצטרפו לתנועה קיבוצים קיימים. במהלך שנות ה-30 הוכפלה התנועה כמה וכמה פעמים עד שבסופן הגיעה לכדי כ-7,000 נפש בעשרות קיבוצים ועשרות אלפי חניכי תנועת הנוער שלה, השומר הצעיר, התחנכו להגשמה בקיבוץ על ידי עשרות שליחים לכל רחבי אירופה ואף לארצות הברית. במקביל הוקמו ארגוני-בת שצמחו גם הם במהירות, כמו קרן למימון הקיבוצים, הוצאת ספרים, שבועון שהפך ב-1941 ליומון, ועוד.
בשנת 1946 הקים הקיבוץ הארצי יחד עם השומר הצעיר והליגה הסוציאליסטית את מפלגת פועלים השומר הצעיר. בשנת 1948, ערב קום מדינת ישראל, התאחדה המפלגה עם אחדות העבודה - פועלי ציון והקימה את מפלגת הפועלים המאוחדת - מפ"ם. בבחירות לכנסת הראשונה שנערכו ב-1949 זכתה התנועה ב-19 מנדטים והפכה למפלגה השנייה בגודלה בכנסת.
בשנים הבאות ראתה התנועה גידול נרחב, בעיקר עקב הצטרפות חניכי השומר הצעיר, הן לקיבוצים קיימים והן תוך יצירת קיבוצים חדשים השייכים לתנועה.
בשנת 1999, עקב הישחקות האידאולוגיה הקיבוצית והיעלמות ההבדלים בין התנועות, החליטה מועצת התנועה על איחוד עם התק"ם. למרות האיחוד עם התק"ם עדיין קיים שוני רב בין הקיבוצים, בעיקר על רקע פוליטי ושייכות מפלגתית.
התנועה מתקיימת במאה ה-21 רק בתור ישות משפטית העומדת בבעלות קיבוצי הקיבוץ הארצי ומחזיקה ומנהלת בנפרד מהתנועה הקיבוצית את מוסדות התנועה ההיסטוריים. לצורך ניהול תקין אף נבחרה בפברואר 2010 מזכירות לקיבוץ הארצי בכינוס של קיבוצי הקיבוץ הארצי.
מוסדות תנועתיים
תנועת הקיבוץ הארצי הקימה מספר מוסדות המשותפים לכל קיבוצי התנועה: ועוד שורה ארוכה של מוסדות כלכליים, תרבותיים וחברתיים.
יו קלפרטון
ביין יו קלפרטון (באנגלית: Bain Hugh Clapperton ; 18 במאי 1788 - 13 באפריל 1827) היה קצין ימי סקוטי וחוקר מערב אפריקה ומרכז אפריקה.
ראשית הקריירה
קלפרטון נולד באנן, דמפרישייר, שם אביו, ג'ורג' קלפרטון, היה כירורג. קלפרטון רכש ידע במתמטיקה מעשית וניווט, ובגיל שלוש עשרה עלה על סיפון כלי שיט שחצה את האוקיינוס האטלנטי בקו בין ליברפול לצפון אמריקה. לאחר שיצא למספר נסיעות הוא התקבל לצי הבריטי, ועד מהרה עלה לדרגת איש מקצוע ימי. במהלך מלחמות נפוליאון היה בשירות פעיל, ובקרבות בפורט לואי, מאוריציוס, בנובמבר 1810, הוא היה הראשון שפרץ והפיל את דגל צרפת.
בשנת 1814 נסע קלפרטון לקנדה, הועלה לדרגת סגן, וקיבל פיקוד על ספינה ששטה באגמים הקנדיים. בשנת 1817 כשפורקה השייטת של האגמים, הוא שב לביתו. בשנת 1820 עבר קלפרטון לאדינבורו, שם הכיר את וולטר אודני, שעורר את התעניינותו בנסיעות אפריקאיות.
חקירות באפריקה
לאחר שנכשל הניסיון של סגן ג'. ליון, להגיע לממלכת בורנו (בצ'אד וצפון ניגריה) דרך טריפולי, החליטה ממשלת בריטניה על קיום משלחת שנייה למדינה זו. ולטר אודני הצטרף למשלחת, במטרה להמשיך לבורנו כקונסול, בליווי יו קלפרטון. מטריפולי, בתחילת 1822, הם יצאו דרומה אל מורזוק, שם הצטרף אליהם מאוחר יותר רב-סרן דיקסון דנהאם, שמצא את שני הבריטים במצב עלוב. בסופו של דבר הם המשיכו דרומה ממורזוק ב־29 בנובמבר 1822. בשלב זה נוצרו חיכוכים עמוקים בין קלפרטון לדנהאם, ודנהאם שלח בסתר דיווחים זדוניים על כך שקלפרטון קיים יחסים הומוסקסואליים עם אחד המשרתים הערבים. ההאשמה, שהתבססה על שמועה שהפיץ משרת ממורמר שהודח על ידי קלפרטון בגין גנבה, הייתה מופרכת. בהמשך דנהאם ביטל אותה אך בלי לומר לקלפרטון שעשה זאת. מה שהוביל את ההיסטוריון בוביל למסקנה כי 'עדיין קשה לזכור בכל ההיסטוריה של הגילויים הגאוגרפים .... אדם יותר מעצבן מאשר דיקסון דנהאם'. ב־17 בפברואר 1823 הגיעה המשלחת בסופו של דבר לעיר קוקה (בניגריה), בירת האימפריה של בורנו, שם התקבלו יפה על ידי הסולטאן שייח' אל-קאנייני, לאחר שהיו האנשים האירופאים הראשונים שראו את אגם צ'אד. בעודם בקוקה, ב -14 בדצמבר, קלפרטון ואודני נפרדו מדנהאם כדי לחקור את מהלך נהר הניז'ר. דנהאם נותר מאחור לחקור ולסקור את החופים המערביים, הדרומיים והמזרחיים של אגם צ'אד, ואת החלקים התחתונים של הנהרות וובה, לוגונה ושרי. עם זאת, רק כמה שבועות לאחר מכן מת אודני בכפר מורמור, הסמוך לעיירה קטאגום בדרך לקאנו.
באין מפריע המשיך קלפרטון את מסעו לבדו דרך קאנו לסוקוטו, בירת האימפריה פולאני, שם בהוראת הסולטאן מוחמד בלו הוא נאלץ לעצור, אם כי הניג'ר היה רק במרחק מסע של חמישה ימים מערבה. מותש ממסעותיו, הוא שב דרך זריה וקצינה לקוקה, שם מצא אותו דנהאם ובקושי זיהה אותו.
קלפרטון ודנהאם עזבו את קוקה לטריפולי באוגוסט 1824 והגיעו אליה ב־26 בינואר 1825. השנאה ההדדית שלהם לא השתנתה, הם לא החליפו מילה במהלך המסע בן 133 הימים. הצמד המשיך במסעם לאנגליה, כשהם הגיעו הביתה זכו לקבלת פנים של גיבורים ב -1 ביוני 1825. דיווח על מסעותיהם פורסם בשנת 1826 תחת הכותרת Narrative of Travels and Discoveries בצפון ומרכז אפריקה בשנים 1822–1823 ו- 182.
מיד לאחר שובו לאנגליה, הועלה קלפרטון בדרגה, ונשלח עם משלחת נוספת לאפריקה, כשהסולטאן בלו מסוקוטו התיימר בלהיטותו לפתוח סחר בחוף המערבי. קלפרטון יצא בספינת הצי HMS Brazen שהצטרף לשייטת של מערב אפריקה שעסקה בדיכוי סחר העבדים. הוא חנה בבאדגרי שבמרכז בנין, והחל לחדור פנימה לארץ לחיפוש הניז'ר ב־7 בדצמבר 1825. היו איתו משרתו ריצ'רד לנדר, קפטן פירס, וד"ר מוריסון, מנתח ימי ואיש טבע. לפני שהחודש הסתיים פירס ומוריסון מתו מחום. קלפרטון המשיך את מסעו, וכשעבר במדינת יורובה, בינואר 1826, הוא חצה את הניז'ר בבוסה, המקום בו נפטר מונגו פארק עשרים שנה לפני כן.
מוות
ביולי הגיע קלפרטון לקאנו ומשם לבירת פולאני סוקוטו, מתוך כוונה להמשיך לבורנו ולחדש את היכרותו עם מנהיג קאנורי, שייח' אל-קאנייני. עם זאת, הפולאנים היו במצב מלחמה עם אל-קנייני, והסולטאן בלו סירב לתת לו רשות לעזוב. לאחר מעצר של חודשים רבים, ונגוע במלריה, דיכאון ודיזנטריה, נפטר קלפרטון, והותיר את משרתו לנדר כשורד היחיד של המשלחת. לנדר חזר לחוף, ובפרננדו פו, בצירוף מקרים יוצא דופן פגש את האנטגוניסט הזקן של קלפרטון, דיקסון דנהאם, שהעביר את הידיעה על מותו של קלפרטון ללונדון.
אופטימיזציה הרמונית
אופטימיזציה הרמונית (מִטּוּב תֹּאַם) - היא תת-תחום של אופטימיזציה מתמטית המנצלת את המחזוריות החבויה במבני נתונים ובגרפים תחת אילוצים נתונים. מטרתה לפרק כל תמורה יחידה למחזורים זרים על מנת לתאר את מרחב הפתרונות. מטבע הדברים, אופטימזציה הרמונית נוחה לשימוש בבעיות בהן יש למזער פונקציות מטרה מרוכבת, שכן בבעיות מחזוריות ישנה חשיבות רבה לפאזה.
אם T היא העתקה ליניארית שמיוצגת על ידי מטריצה A לפי בסיס סדור B של התחום של T, אז הוא מרחב וקטורי הקואורדינטות של הגרעין  לפי B, ושני המרחבים איזומרפיים.
אופטימיזציה הרמונית מנצלת את מרחב למזעור פונקציית המטרה.
אלגוריתמי האופטימיזציה ההרמונית נפוצים בשלב העיבוד המקדים של הנתונים בתחומי הלמידה החישובית והבינה המלאכותית, תחומים שהפכו לפופולריים בשנים האחרונות. שימוש באלגוריתמים מסוג זה נמצא יעיל כאשר קיימת התאמה לאופי הקלט הגולמי ואלגוריתם הלמידה.
אחד השימושים הנפוצים של אלגוריתמי האופטימיזציה ההרמונית הוא פירוק מסד הנתונים לאופנים עצמיים ראשונים (המכילים את המידע הגלום במסד הנתונים) ואופנים עצמיים משניים (רעש), באמצעות אלגוריתמים המשמשים לחיפוש בגרף - כגון DFS. את הרעש ניתן לסנן באמצעות טכניקות פשוטות לסינון רעשים. מלבד הכנת מסד הנתונים לפני תהליך הלמידה, אלגוריתמי אופטימיזציה הרמונית משמשים אף כטכניקה להורדת מימד, בשל יכולתם להטיל את מסד הנתונים על גבי מספר קטן של רכיבים.
שומו-ל-אל
סומוּ-לַ-אל (גם סומולאל או סומו-ל-אילו) היה מלך אמורי, המלך השני בשושלת הראשונה של מלכי בבל.
שערי דורא
שערי דורא הוא ספר הלכה העוסק בהלכות כשרות המזון ("איסור והיתר") וטהרת המשפחה. נכתב במאה ה-13 על ידי רבי יצחק בן רבי מאיר הלוי מהעיר דורא (דירן) שבגרמניה. הספר נחשב לספר יסוד בפסיקת ההלכה בנושאים בהם הוא עוסק ואף זכה לפירושים רבים, חלקם נכתבו על ידי פוסקי הלכה בעלי משקל רב.
שומו-ל-אל
הוא מלך בין השנים 1880–1845 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, או בין השנים 1781-1817 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה הנמוכה. הוא היה בנו ויורשו של שומו-אבו מייסד השושלת.
שערי דורא
שם הספר ותוכנו
המחבר קרא לספרו "ספר השערים", ולאחר מכן נקראו "שערי דורא", על שם עירו של המחבר.
שומו-ל-אל
שומו-ל-אל קבע את העיר בבל כבירתו. הוא כבש את העיר כיש והרס את החומות שלה. הוא נלחם כנגד העיר כאזאלו, ששלטה לפני כן בבבל. הוא בנה את חומות העיר בבל ובנה בה תעלות. הוא בנה גם את חומות של הערים סיפר דילבת וכותה
שערי דורא
פירושים על הספר
הספר זכה לפירושים רבים, שעוסקים, מלבד הסברה פשוטה של כוונת המחבר, גם בבירור נוסחאותיו, מקור דיניו וטעמם, וכן בהבאת דעות שונות מכתבי ראשונים ואחרונים בנושא הנדון. כאמור, הספר מתייחד בכך שפוסקים בעלי שיעור קומה יוצא דופן טרחו בפירושו, כדוגמת בעל תרומת הדשן, המהרש"ל ורבי מרדכי יפה.
שומו-ל-אל
הוא עשה כס מפואר לאל מרדוך, מעוטר בכסף וזהב, ובנה מקדש לאל אדד, אל הסערה במיתולוגיה המסופוטמית. עשה פסל לאלה איננה.
שערי דורא
פירושים על הספר
פירושים רבים נוספים עודם בכתבי יד.
שומו-ל-אל
את שומו-ל-אל ירש בנו סביום.
שערי דורא
תפוצת הספר והשפעתו
הספר התפשט במהירות בין יהודי אשכנז, והיה הספר המוסמך להוראת איסור והיתר במשך דורות, עד הופעת השולחן ערוך. הוא מצוטט פעמים רבות בספרי הדורות הבאים, כגון בכתבי המהרי"ל, בבית יוסף ובהערות הרמ"א על השולחן ערוך. הרמ"א אף מכנה אותו: "איסור והיתר שלנו", כלומר, הספר המרכזי "שלנו" ללימוד הלכות איסור והיתר. הרמ"א אף ערך את ספרו "תורת חטאת", העוסק אף הוא בכשרות המזון, על פי מתכונת השערי דורא ובמקביל לסדר הסימנים בו. עדות לתפוצתו הרבה היא מספרם הרב של כתבי היד שנותרו ממנו עוד מאות בשנים לאחר המצאת הדפוס.
עם התפשטות השולחן ערוך איבד השערי דורא את מעמדו כספר לימוד שימושי להוראת הלכה למעשה להמון. בימינו משמשים הספר והפירושים המלווים אותו בעיקר ללימוד מעמיק ובירור מקורות ההלכה.
דפוסים
נכון לשנת תשע"ו, 2016, נדפס הספר ארבע עשרה פעמים (לא כולל מהדורות צילום), חלקן אינן תלויות זו בזו כפי שיפורט להלן. יש ביניהן שינויים רבים הן בנוסח של גוף הספר והן במפרשים הנלווים לו. מהדורת 'מכון המאור' משנת תשע"ב זכתה לתפוצה נרחבת, אך נפלו בו שיבושים רבים, כפי שהראה דוד דבליצקי בהקדמתה למהדורה שלו משנת תשע"ו. להלן פירוט של המהדורות השונות והשתלשלות ההדפסות השונות של החיבור.
ויליאם שומאן
ויליאם שומאן (באנגלית: William Schuman; 4 באוגוסט 1910 – 15 בפברואר 1992) היה מלחין ומנהלן מוזיקה יהודי-אמריקאי.
חייו
שומאן נולד ברובע הברונקס של ניו יורק. כילד ניגן בכינור ובבנג'ו, אבל עניינו העיקרי היה בכדור בסיס. בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון הקים תזמורת ריקודים בשם "בילי שומאן ותזמורת אגודת אלאמו", שניגנה במסיבות כלולות ובר מצווה מקומיות. שומאן ניגן בתזמורתו בקונטרבס.
בשנת 1928 החל את לימודיו בבית הספר למסחר של אוניברסיטת ניו יורק בכוונה לקבל תואר בעסקים, ובמקביל עבד בסוכנות פרסום. כמו כן כתב שירים פופולריים עם א. ב. מרקס, חבר ותיק, ועם פרנק לסר, שכתב מילים לכארבעים שירים של שומאן. (המוזיקה לשירו הראשון של לסר שיצא לאור, "מאוהב בזכרונך", מיוחסת לוויליאם ה. שומאן.)
ב-13 באפריל 1930 הלך שומאן עם אחותו הבכירה אודרי לקונצרט של הפילהרמונית של ניו יורק בקרנגי הול, בניצוח ארטורו טוסקניני. התוכנית כללה יצירות מאת ריכרד וגנר, זולטאן קודאי ורוברט שומאן. על חוויה זו אמר שומאן בהמשך, "השתאיתי למראה ים כלי המיתר וכל הנגנים המעבירים את קשתותיהם הלוך ושוב בבת אחת. החיזיון לבדו היה מדהים, אבל הצליל! הייתי המום. מימי לא שמעתי דבר כזה. כבר למחרת, החלטתי להיות למלחין."
שומאן עזב את הלימודים והתפטר ממשרתו החלקית כדי ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון מאלקין. משנת 1933 למד באופן פרטי אצל רוי האריס. ב-1935 קיבל תואר ראשון בהוראת מוזיקה מן המכללה להכשרת מורים באוניברסיטת קולומביה. האריס הציג את שומאן לפני המנצח סרגיי קוסביצקי, שקידם רבות מיצירותיו. קוסביצקי ניצח על הסימפוניה השנייה של ויליאם שומאן בשנת 1939. ייתכן שהסימפוניה המוכרת ביותר של שומאן, הסימפוניה לכלי מיתר, נכתבה לפי הזמנת קרן קוסביצקי; היצירה הוקדשה לזכרה של נטלי קוסביצקי ובוצעה לראשונה בניצוח קוסביצקי ב-12 בנובמבר 1943.
בשנת 1943 זכה שומאן בפרס פוליצר למוזיקה על הקנטטה שלו, "שיר חופשי", על פי שירים מאת וולט ויטמן. משנת 1935 עד 1945 לימד שומאן הלחנה בקולג' שרה לורנס. ב-1945 התמנה לנשיא בית הספר ג'וליארד ובתקופת עבודתו שם ייסד את רביעיית המיתרים ג'וליארד. בשנת 1961 עזב את ג'וליארד כדי להתמנות לנשיא מרכז לינקולן, משרה בה נשאר עד 1969. בשנת 1987 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.
יצירותיו
שומאן הותיר אחריו מכלול יצירות נכבד. שמונה הסימפוניות שלו, "ממספר שלוש עד עשר", כהגדרתו הוא (שתי הראשונות הוצאו מן החשבון), מוסיפות חשיבות עם השנים. הקונצ'רטו שלו לכינור (1947, גרסה מחודשת ב-1959) זכה לשבחים כ"אחת מן החזקות ביותר ביצירותיו... אפשר כמעט לראות בו סימפוניה לכינור ותזמורת." בין יצירותיו האחרות "שילוש ניו אינגלנד" (1956, מבוסס על מלודיות של ויליאם בילינגס), "פתיחה לפסטיבל אמריקאי" (1939), הבלטים "זרם מעמקים" (1945) ו"ג'ודית" (שנכתב בשביל מרתה גרהם), "מדריגלים בהזמנה בדואר" (1972) לטקסטים מקטלוג סירס רובאק לשנת 1897, ושתי אופרות, "קייזי הגדול" (1953, מבוססת על "קייזי והמחבט" של ארנסט ל. תאייר), המשקפת את אהבת חייו לכדור בסיס, ו"שאלה של טעם" (1989, על פי סיפור קצר מאת רואלד דאל). כמו כן עיבד את יצירתו של צ'ארלס אייבס לעוגב "וריאציות על ,אמריקה'" לתזמורת ב-1963, הגרסה המוכרת יותר של היצירה. עוד יצירה פופולרית של ויליאם שומאן היא "גשר ג'ורג' וושינגטון" (1950), לתזמורת קונצרטים קטנה.
העיר חסרת השם (סיפור קצר)
העיר חסרת השם (באנגלית: The Nameless City) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט, שנכתב בינואר 1921, ופורסם בנובמבר אותה שנה בכתב העת החובבני "הוולברין". יצירה זו נחשבת לחלוצה ביקום הספרותי של המיתוסים של קת'ולהו ואף על פי שלאבקרפט חיבב אותה מאוד, היא נדחתה על ידי שלל כתבי עת ומגזינים עד שהצליחה להתפרסם. העלילה סובבת אדם המגיע למדבר הערבי במטרה לגלות את סודותיה של עיר אבודה.
ירכית
ירכית היא חולצה המיועדת ללבישה באופן ששוליה אינם מוכנסים לתוך המכנסיים או החצאית. הירכית משמשת כחלק ממדי צבא. ירכית כבגד אזרחי מכונה בדרך כלל טוניקה.
העיר חסרת השם (סיפור קצר)
עלילה
חורבותיה של העיר חסרת השם וסודותיה הקבורים בחול זה אלפי שנים מושכים את הגיבור, כך הוא מספר, לצאת למסע אל המדבר שבחצי האי ערב בניסיון לגלות מה היא טומנת בחובה. על אף אזהרותיהם של הערבים תושבי המקום, אשר מפחדים אף להזכיר את עצם קיומה של העיר, יוצא המספר על גבי גמל לכיוונה ונדהם לגלות את שרידיה "בולטים מעל החול החם כפי שגופה הייתה בולטת מתוך קבר שלא נסגר כראוי".
ירכית
ירכית כפריט לבוש במדי צבא
ירכית היא חלק ממדי שרד במספר רב של צבאות בעולם ובאופן היסטורי מקושרת לטוניקה, שהייתה חלק ממדי השרד בעת העתיקה.
העיר חסרת השם (סיפור קצר)
עלילה
במשך מספר ימים תועה המספר בין חורבות העיר תחת השמש היוקדת וסופות החול, כל זאת בזמן שרעשי קרקוש לא ברורים בוקעים מתוך האדמה, עד שלבסוף הוא נתקל בקצה צוק עליו עומדים מבנים מוזרים בעלי תקרות נמוכות שאינם מתאימים למגורי אדם. לא רחוק משם הוא מוצא מקדש פרימיטיבי בעל מזבחים, עמודי אבן, ציורי קיר שונים וגרם מדרגות המוביל מטה, סימנים המעידים בבירור על כך ששהה במקום גזע אינגטיליגנטי כלשהו.
הגמל מראה סימני מצוקה ולחץ לאחר שרוחות מוזרות מתחילות לנשוב, אך המספר גומר אומר בדעתו לרדת אל תוך המקדש. "רק הזיותיו של אדם הנתון תחת השפעת סמים או דליריום יכולות להתקרב לדברים שחוויתי למטה", הוא פותח את תיאורו של המתרחש מתחת לפני האדמה. לפידו נכבה במהירות והוא נאלץ לתעות בחושך עד להגעתו למסדרון אפל שבסופו נקודת אור חלשה. מצדי המסדרון עומדים ארונות עץ בעלי חלונות זכוכית המזכירים ארונות קבורה, ובתוכם מעין מומיות של יצורים ש"צורתם המעוותת מרחיקת לכת בכיעורה אפילו את סיוטיו הגרועים ביותר של האדם". הוא מסתפק בתיאורם כבני אדם נמוכים אשר עברו הכלאה בין תנינים וכלבי ים.
ירכית
ירכית כפריט לבוש במדי צבא
בעבר ירכית הייתה חלק ממדי א' של חיילות צה"ל.
העיר חסרת השם (סיפור קצר)
עלילה
לבסוף מגיע המספר אל מקור האור אשר נמצא מאחורי דלת פליז גדולה הפתוחה למחצה. קולות עמומים נשמעים מאחוריו ועדר של שדים שפניהם מעוותות מרוב שנאה שועטים לקראתו. בלית ברירה הוא עובר בדלת, אשר נסגרת מאחוריו בקול טריקה כציות לפקודת משב רוח חזק. "כשהפסיקה הרוח נזרקתי אל תוך בריכת האפלה של קיבת כדור הארץ", הוא מסיים את עדותו בקדרות משהבין כי גורלו המר נחתם.
השראה
מקור השראה נוסף הוא ככל הנראה המהדורה התשיעית של האנציקלופדיה בריטניקה המגדירה את "אירם, עיר העמודים", תיאור אשר לאבקרפט העתיק ליומנו: "שעדיין, לאחר מותם של כל תושביה, נותרה שלמה, כך אומרים הערבים, בלתי נראית לעיניים רגילות, אך לעיתים, ובמרווחים ארוכים, נחשפת לעובר אורח בר מזל מסוים".
המבקר ויליאם פולווילר טוען שסיפורו של אדגר רייס בורוס "בלב כדור הארץ" מ-1914 הוא אחד ממקורות ההשראה העיקריים של לאבקרפט עבור "העיר חסרת השם", זאת בשל "גזע של זוחלים, המנהרה למרכז כדור הארץ, והעולם הנסתר של יום נצחי" כאלמנטים המשותפים לשני העולמות. באופן כללי יותר, מציע פולווילר, הרעיון של "גזעים זרים החזקים מהאדם וחכמים ממנו", אשר חוזר פעמים רבות בכתביו של לאבקרפט, אולי נובע מתוך כתביו של בורוס. אם כי, שני הסופרים לא היו הראשונים להשתמש ברעיון "העולם האבוד".
עולמו של ה. פ. לאבקרפט
הסיפור מזכיר לראשונה את דמותו של עבדול אלהזרד, הסמכות הבדיונית בעולמו של לאבקרפט בכל הנוגע לתורת הנסתר, אשר מאוחר יותר תהפוך להשפעה ניכרת ברבים מסיפוריו ואף בסיפוריהם של כותבים אחרים, כגון "כלב הציד" מ-1922, "הפסטיבל" מ-1923, "קריאתו של קת'ולהו" מ-1926, "המקרה של צ'ארלס דקסטר ווארד" מ-1927, "הזוועה מדאנוויץ'" מ-1928, "הלוחש בחשכה" מ-1930 ועוד רבים נוספים. ב"עיר חסרת השם" אלהזרד אינו מוכר עדיין כמחברו של ספר הנקרונומיקון המפורסם, אולם מספר פסוקים המופיעים לאורך העלילה המיוחסים לו מתוארים בסיפורים מאוחרים יותר כקטעים מתוך הספר.
"העיר חסרת השם" הוא דוגמה מוקדמת לטכניקת הכתיבה של לאבקרפט הכוללת שילוב אזכורים שונים מההיסטוריה לתוך ספרותו הבדיונית במטרה לספק רקע משכנע לסוגי הרגשות השונים שהוא מנסה לעורר. בנקודה אחת בסיפור משלב לאבקרפט התייחסויות לעם הכשדים אשר חי במסופוטומיה העתיקה, יחד עם "סארנת'", "מנאר" ו"איב", כולם מקומות בדיוניים מסיפורו "האבדון שבא לסארנת'" מ-1920.
ביקורת
אף על פי שלאבקרפט אהב מאוד את סיפורו, "העיר חסרת השם" נדחה פעמים רבות בידי קשת רחבה של מפרסמים, ביניהם "סיפורים מוזרים" (פעמיים), מגזין הפנטזיה והגליאון. הוא התקבל על ידי "מעריץ הפנטזיה" שנסגר לפני שהספיק להוציאו לאור. בסופו של דבר הופיע במהדורת 1936 של כתב העת "סיפורים דמיוניים" אשר פורסם על ידי דונלד א. וולהיים ווילסון שפרד, והודפס שנית במהדורת נובמבר 1938 של "סיפורים מוזרים" לאחר מותו של לאבקרפט.
לין קרטר תיאר את הסיפור כ"אימון טריוויאלי בכתיבת הסגנון הגותי של פו. שוכתב יתר על המידה ומלא בדרמה. הדרך בה האימה מועברת לקורא מגיעה יחד עם נימה מאוד מלאכותית. במקום ליצור בקורא תחושה של פחד, לאבקרפט מתאר תחושה של פחד. הרגש מגיע בתור שם תואר". עם זאת, כן הודה שליצירתו של לאבקרפט יש "כוח מעורר" כלשהו. לאבקרפט עצמו היה נרגש מאוד מיראת כבוד ומפליאה לנוכח המסתורין שבחורבות עתיקות.
שארל הונציגר
שארל לאון קלמאן הונציגר (בצרפתית: Charles Léon Clément Huntziger; 25 ביוני 1880 – 1 בנובמבר 1941) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
הונציגר נולד בלסנוון, ברטאן ב-25 ביוני 1880. הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וב-1900 הצטרף לחיל הרגלים של המושבות. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בזירת המזרח התיכון כראש המטה לחיל המשלוח של מעצמות ההסכמה. ב-1918 השתתף בתכנון המערכה במקדוניה בה תקפו כוחותיו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה את הכוחות הבולגרים והגרמנים בבלקן, והובילו לחתימת הסכם שביתת הנשק במודרוס עם האימפריה העות'מאנית באוקטובר 1918.
ב-1933 מונה הונציגר למפקד כוחות הצבא הצרפתי במזרח התיכון. הוא השתתף במשא ומתן שהוביל למסירת הפרובינציה של אלכסנדרטה מסוריה (אז בשליטת צרפת) לטורקיה. ב-1938 צורף למועצת המלחמה העליונה של צרפת.
מלחמת העולם השנייה
לקראת המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה ב-1940 מונה הונציגר למפקד הארמייה הצרפתית השנייה, שהייתה חלק מקבוצת הארמיות הראשונה, שלחמה באזור שלא היה מוגן על ידי קו מאז'ינו דרומית לגבול עם בלגיה. הארמייה השנייה, שהייתה מוצבת במגננה ליד סדאן, ספגה את עיקר המתקפה הגרמנית וקרסה, תוך שהיא מאפשרת את המבקע מסדאן ועד תעלת למאנש, שהיווה את עיקר התוכנית הגרמנית, והביא לכיתור מבחר הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה. לאחר נסיגת הבריטים מדנקרק במבצע דינמו פיקד הונציגר על קבוצת ארמיות מרכז, שהייתה חלק מ"תוכנית וייגאן" שנועדה לעצור את הגרמנים מלכבוש את צרפת. גם קבוצת ארמיות זו הוכתה על ידי הגרמנים הפולשים בחבל שמפאן, לקראת התמוטטותו הסופית של הצבא הצרפתי.
ב-10 ביוני 1940 נדבר שארל דה גול, שמונה לסגן שר ההגנה, עם פול ריינו, ראש הממשלה, כי הונציגר יחליף את וייגאן בתפקיד מפקד הצבא, על מנת שימשיך את המלחמה ממושבות צרפת באפריקה. דה גול נפגש עם הונציגר בעמדת הפיקוד של קבוצת הארמיות בארסיס-סיר-אוב, והודיע לו על כך, אך בסופו של דבר נרתע ריינו מלהורות על החילופין.
לאחר התמוטטות הצבא הצרפתי, נשלח הונציגר על ידי ראש הממשלה הצרפתי המרשל אנרי פיליפ פטן לדון על תנאי שביתת הנשק עם הגרמנים והאיטלקים. חתימתו של הונציגר באה על מסמך הכניעה הצרפתי שנחתם בקרון רכבת ביער קומפיין סמוך לקומפיין, מצפון-מזרח לפריז, ב-22 ביוני 1940.
לאחר שביתת הנשק היה הונציגר לשר המלחמה של צרפת של וישי ובספטמבר 1941 למפקד כוחות היבשה של צרפת של וישי. חתימתו של הונציגר, לצד חתימתם של אחרים, באה על החוקים האנטישמיים מאוקטובר 1940, המכונים "חוק מעמד היהודים", שהיוו שלב חשוב בדרך להשמדת יהודי צרפת בשואה.
חיים אישיים
בנו, הדיפלומט ז'אק הונציגר, שימש כשגריר צרפת בישראל.
מוטי דלג'ו
מוטי דלג'ו (נולד ב-1944) הוא ראש המועצה האזורית דרום השרון לשעבר, דוקטור לכלכלה בהשכלתו.
חייו
דלג'ו נולד באיראן ועלה כילד בשנת 1949. בשנת 1994 נבחר לראשות המועצה האזורית דרום השרון וכיהן ברצף עד שהודיע על פרישתו בשנת 2018.
דלג'ו הוא ראש המועצה האזורית השני במספר שנות כהונתו באופן רציף (הראשון הוא יעקב לנדאו - שכיהן כ-26 שנים (1954–1980) - כראש המועצה האזורית השרון התיכון וכראש המועצה הראשון של דרום השרון).
בתקופת כהונתו נעשו שינויים במועצה והוקמו היישובים הקהילתיים מתן וצור יצחק. בשנת 2003, כחלק מתוכנית הממשלה לצמצום רשויות מקומיות אוחדה המועצה המקומית לשעבר רמות השבים לתוך המועצה האזורית דרום השרון, המושב גני יהודה אוחד לתוך המועצה המקומית סביון והיישובים צור יגאל וכוכב יאיר התאחדו למועצה המקומית.
בשנת 2008 קיבל דלג'ו תואר ד"ר לכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שזיכתה את דלג'ו בתואר עסקה ב"כלכלת המערכת המוניציפלית הכפרית בישראל", וחקרה את פעולתן של המועצות האזוריות תוך התמקדות במדדי איתנות פיננסית, יעילות באספקת שירותים, עצמאות כלכלית וכדומה.
כבד קצוץ
המתכון הבסיסי כולל טיגון הכבד בשמן או שמאלץ (שומן אווז) או שומן כבש, לרוב עם בצל. לאחר הטיגון מניחים לתבשיל להתקרר, מועכים את הכבד לדרגה הרצויה (ישנן גרסאות עם מרקם גושי ואחרות עם מרקם דמוי משחה), מוסיפים מלח, פלפל שחור, בצל מטוגן או טרי קצוץ דק ולעיתים גם ביצה קשה או תפוח אדמה. בעבר נהגו להגישו עם "אייערלאך" (ביידיש, מילולית "ביצים קטנות") ביצים שלא הוטלו, שנמצאו לעיתים בקרבי תרנגולת, ונראות כחלמונים.
כבד קצוץ נחשב כמעדן, מוגש בארוחות חג ופופולרי כממרח במעדניות יהודיות בארצות הברית ובקנדה ובתרבות הסלאבית במזרח אירופה.
כבד קצוץ רגיש מאוד לטמפרטורה ומתקלקל בקלות, לכן יש לצרוך אותו סמוך ככל האפשר להכנה ולאחסן אותו בקירור לימים בודדים.
כבד הוא מוצר עתיר שומן וכולסטרול, אך גם עתיר ברזל.
בתקופת הצנע בישראל, כאשר כבד לא היה בנמצא, הומצא תחליף מחצילים שכונה חצילים בטעם כבד. למרות שמו, טעמו אינו דומה לזה של כבד קצוץ, והדמיון הוא בעיקר בצבע ובמרקם. מאכל זה הוא ממתכוני הצנע היחידים שעדיין פופולריים במטבח הישראלי, ואף קיימות גרסאות מסחריות שלו.
ביידיש קיים הפתגם "געהאַקטע לעבער איז בעסער ווי געהאַקטע צרות" (משחק מילים: 'כבד קצוץ עדיף מצרות צרורות').
האיים החיצוניים
האיים החיצוניים (בסינית 離島區) הם אחד מ-18 תחומי המנהל של הונג קונג, ונחשבים לחלק מהטריטוריות החדשות. השטח הכולל של התחום 175.3 קמ"ר, ואוכלוסיית התחום הגיעה בשנת 2001 ל-86,667 איש.
הונג קונג מיושבת על פני חצי אי אחד ו-236 איים. האיים החיצוניים הם עשרים האיים הגדולים (למעט האי הונג קונג עצמו), ושאר האיים הנמצאים בצדו הדרומי או הדרום מערבי של הונג קונג.
אלכסנדר גולדשטיין (פעיל ציוני)
אלכסנדר גולדשטיין (23 בנובמבר 1884 – 1949) היה עיתונאי, עורך, מתרגם ופעיל ציוני ברוסיה וביישוב.
ביוגרפיה
גולדשטיין נולד במינסק שברוסיה הלבנה. אביו משה היה סוחר משכיל שכתב מאמרים בעיתון "ראזסוויט", פרסם תרגום ברוסית למחזור התפילה היהודי לחגים, וספר ברוסית אודות ההיסטוריה של היהודים והיהדות. אמו חנה, בת למשפחת אליאשברג, הייתה גם היא בעלת השכלה רחבה. גולדשטיין למד בבית הספר עברית תנ"ך ותלמוד, ובאוניברסיטת סנקט פטרבורג הוסמך כד"ר למשפטים.
בין השנים 1904-1919 ובמהלך תקופת לימודיו באוניברסיטה, היה חבר במערכת העיתון "ראזסוויט", וכשזה נסגר בשנת 1915 בהוראת השלטונות, היה ממיסדי העיתון "יברייסקיה ז'יזן" שהחליפו. בשנת 1918 פרסם ברוסית את הספר "בתוך היהדות" על התפתחות הרעיונות בתוך היהדות בשנים 1905-1917. גולדשטיין תרגם לרוסית את כתבי מרדכי זאב פיארברג שיצאו בהוצאה מיוחדת בשנת 1919. הוא פרסם מאמרים ציוניים וביקורות ספרותיות ברוסית אנגלית עברית יידיש וגרמנית, ותרגומים שלהם הופיעו גם בבולגרית ובהולנדית.
בסביבות שנת 1920 עבר להתגורר בלונדון.
פעילותו הציונית
כבר מנעוריו עסק גולדשטיין בפעילות ציונית. בשנים 1909-1919 היה חבר "המרכז הציוני" ברוסיה ודובר חשוב בוועידות הציוניות השונות שהתקיימו בעשור השני של המאה ה-20.
עם הקמת קרן היסוד בשנת 1920 בלונדון, עסק בארגון התעמולה והפעילות ברחבי אנגליה ובמשלחות מטעם הקרן בבולגריה ובדרום אמריקה. בשנים הבאות המשיך להשתתף באינטנסיביות במשלחות מטעם התנועה הציונית וקרן היסוד ברחבי העולם וביקר במדינות רבות בצפון אמריקה, באפריקה באסיה ובאוסטרליה. בסוף שנת 1925 גורש מרומניה במהלך שליחות מטעם קרן היסוד.
גולדשטיין נחשב לנואם מוכשר היודע להלהיב ולסחוף את קהל מאזיניו. בביקוריו אלה זכה להצלחה בקרב מארחיו וקהל מאזיניו אשר עסקו בעידוד העלייה לארץ ישראל ובגיוס תרומות לפיתוח ובניין הארץ.
אלכסנדר גולדשטיין השתתף בכל הקונגרסים הציוניים החל מן הקונגרס הציוני השביעי, תוך שהוא ממשיך במסעותיו בקהילות היהודיות ברחבי העולם לעידוד העלייה והתרומה למפעל הציוני לכל אורך שנות השלושים של המאה העשרים.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, קבע בה את מושבו, והתמנה ליושב ראש קרן היסוד בארץ ישראל.
אלכסנדר גולדשטיין נפטר בירושלים בשנת 1949.
עמנואל מנדל באומגרטן
עמנואל מנדל באומגרטן (ביידיש: מנחם בוימגארטען;15 בינואר 1828, קרמזיר, מוראביה – 1908, וינה) היה סופר, משורר, עיתונאי ואיש ציבור עברי-אוסטרי.
קורות חייו
עמנואל מנחם (מנדל) באומגרטן נולד בקרמזיר (Kremsier; כיום, בצ'כיה) למהרים ולפעסל.
קיבל חינוך תורני בישיבות שונות לצד חינוך כללי שרכש באופן פרטי. ב-1848 הגיע לוינה, שם התעסק כל ימיו במסחר. בד בבד השתתף בשיעורי כלכלה באוניברסיטה והיה מעורב פעיל בתחומי הספרות והעיתונות היהודיים והגרמניים.
באומגרטן פעל רבות לטובת הפליטים שהגיעו לאוסטריה מרוסיה ומרומניה ותמך בהקמת בתי ספר ליהדות גליציה.
פעילותו הספרותית
עמנואל באומגרטן היה העורך של העיתון הכלכלי-מדיני Der Fortschritt.
בגיל 18 הוציא את ספרו: "רות" - "מליצה מספרת קורות אלימלך ומשפחתו בארבעה שירים".
בשנת 1854 תרגם באומגרטן לגרמנית את הספר "חובת הלבבות" של בחיי אבן יוסף אבן פקודה. באומגרטן הסתמך בעבודה זו על תרגומו העברי של יהודה אבן תיבון.
בשנים 1865–1866 ערך בשיתוף עם אייזיק הירש וייס את הירחון המדעי "בית המדרש", שממנו יצאו ארבע חוברות בלבד. כמו כן, כתב והדפיס מספר שירים ופרסומים בנושאים שונים הקשורים לענייני היהודים כמו התלמוד ועלילות דם. בריינין מתאר את דרך כתיבתו כך: בשנת 1895 הוציא לאור את כתב היד של הספר "מגילת סדרים" של אברהם ברודא בן הרב מרדכי לייפניק, על האירועים שהתרחשו טרם גירוש היהודים מאויסא (אוסזי) אשר במדינת מוראביה. באומגרטן מצא את כתב היד בעזבונו של אחד מבני העיר, והוציא את הספר לאור בצירוף מבוא שכתב. בנוסף, הוציא בשנת תרנ"ו את ספרו של ישראל פרנקל, "ישועות ישראל" לתולדות ישראל במוראביה, בתוספת מבוא והערות.
יצחק מדורא
רבי יצחק בן רבי מאיר הלוי מדורא (דירן) שבגרמניה, היה מרבני אשכנז במאה הראשונה לאלף השישי (המאה ה-13 - המאה ה-14). לספרו שערי דורא נודעה השפעה רבה על פסיקת ההלכה בנושאי כשרות המזון (איסור והיתר).
ריסאני
ריסאני (בערבית الريصاني) היא עיירה במחוז תפילאלת שבדרום-מזרח מרוקו, על גבול רכס דיונות החול ומדבר ארג שבי, אוכלוסייתה מנתה ב-2004 20,469 נפש. העיירה ריסאני נבנתה בצמידות למקומה של העיר סיג'ילמסה שהייתה מרכז מסחרי גדול של כל אזור המגרב וחורבותיה נמצאים בפאתי העיירה.
לעיר הייתה חשיבות בתקופות שונות במהלך ההיסטוריה עקב מיקומה כצומת שבין הצפון והדרום ומכאן היותה מקום בו עברו שיירות והתנהל מסחר. בעבר הייתה ריסאני בירת טפילאלת, והיא מהווה מרכז מסחרי אזורי ומתקיים בה שוק (סוק) המתמחה בעורות וכן סחר בשטיחים ובתכשיטים.
המאוזוליאום של מולאי עלי שריף, אחד מאבות אבותיו של מולאי עלי אל-שריף, מייסד השושלת העלאווית של מרוקו, ממוקם בקצה הדרומי של העיר.
בעיירה (וכן בעיירה ארפוד הסמוכה) התקיימה קהילה יהודית חשובה שמנתה בשיאה למעלה מ-700 נפש, הייתה בה ישיבה ובין המשפחות שחיו בה הייתה משפחת אלבז (שחלק מבניה שינו את שם משפחתם לאבוחצירא) שהגיעה למקום מאלג'יר. בריסאני נולד, גדל וחי הבבא סאלי. כיום (2014) לא נותרו יהודים בעיירה. בית העלמין היהודי נשמר במצב גרוע יחסית ונשמרו במצב טוב בעיקר קברים הנמצאים תחת גג או בין קירות. בבית העלמין קיים מבנה לזכר הרב שמואל אביחצירה, המבנה נשמר ומתוחזק על ידי משפחה מוסלמית מקומית. בעיר גם נולד הרב דוד שלוש, שכיהן כראש ישיבה במרקש.
יצחק מדורא
זמנו
חוקרי תולדותיו חלוקים בשאלה האם היה בתחילת המאה הראשונה לאלף השישי (אמצע המאה ה-13) או בסופה (אמצע המאה ה-14).
כמו כן, נמצא כתב יד ובו עדות בנו, רבי אלכסנדרי, על כך שאביו למד בצעירותו בישיבת בירונא שבבורגון בפני רבי טוביה בן רבי אליהו מוייאנה שבצרפת. הבן מספר שאביו נוכח בעת ביקורו של רבי יחיאל מפריז בישיבת בירונא, כנראה בדרך מסעו לארץ ישראל בשנים 1240- 1260, ומכאן שרבי יצחק נולד בסביבות 1220-1240.
בנוסף לכך, מהר"ח אור זרוע, שחי במחצית השנייה של המאה ה-13, מתייחס לספרו של רבי יצחק, השערי דורא, ומכאן שהיה בן דורו.
רבי יצחק היה בקשר עם הרא"ש, ולעיתים הוא חתום יחד עמו על תשובות שכתבו במשותף.
מתלמידיו: רבי אלכסנדרי זוסלין הכהן, בעל ספר האגודה, רבי שמשון בן צדוק (בעל התשב"ץ קטן).
משפחתו
נשא לאשה את פורא בת רבי יקר הלוי בר שמואל מקלן ("קלוניא"). ידוע גם על בן בשם רבי אלכסנדרי, שעדותו אודות אביו היא המקור להיותו לוי ולפרטים נוספים אודותיו.
באר מילכה
בְּאֵר מִלְכָּה הוא מושב במועצה האזורית רמת הנגב, כ-3 ק"מ צפון מערבית ליישוב כמהין.
היסטוריה
כבר בשנות ה-70 דובר במוסדות המיישבים על הקמת יישוב בבאר מילכה ובינואר 1979 הופקדה תוכנית מפורטת של היישוב. בעקבות הסכם השלום בין ישראל ומצרים דובר על הקמת שישה יישובים באזור ובאר מילכה נועד להיות אחד מהם. בנובמבר 1985 עלתה למקום כיתת משמר שהחזיקה את המקום עד הגעת גרעין הנח"ל לזיקים שהקים במקום היאחזות נח"ל ב-22 בינואר 1986. ב-19 ביוני 1986 התקיים במקום טקס רשמי של עלייה על הקרקע. ביולי 1990 נסגרה ההיאחזות, אשר לטענת הסוכנות סיימה את תפקידה עם הקמת כמהין.
באפריל 1998 יזמה תנועת המושבים הקמת מושב חדש במקום. בנובמבר 2001 החל גרעין מפתח של תנועת בני המושבים להכשרת האזור לעלייה מחודשת על הקרקע. גרעין המשפחות נוסד בשנת 2002, התארגן ביישוב כמהין הסמוך. באוגוסט 2003, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז הדרום אישרה למתן תוקף את הקמת היישוב, והוכרז על תחילת עבודות ההקמה, אך הן התעכבו. ביוני 2006 אוכלס המקום.
ביוני 2007 התגוררו במקום כבר 12 משפחות, אך חברת בזק סירבה לחברו לרשת הטלפונים בגלל העלות הגבוהה.
בשנת 2012 נחנכה רפת ענק במושב, המיועדת לאכלס בשלב הסופי 1000 פרות חולבות. בשלב הראשון של ההקמה הושקעו 13 מיליון שקלים לאכלוס 250 חולבות.
גאוגרפיה
בנקודת המפגש של נחל לבן עם נחל ניצנה נמצאת באר עתיקה, שנקראת בערבית "ביר-מלגה" או "ביר-מלקה". פירוש השם: באר המפגש. הבאר כרויה מדרגות סחף, ותוחמת את אפיק נחל לבן מדרום. עומקה כ-19 מטר, בחלקה התחתון היא חצובה בסלע גיר ובחלקה העליון היא חצובה ומדופנת באבני גיר. על פי הבאר יש תקרה מקומרת עם פתח מלבני מחושק בפסי ברזל. ארבע שקתות יצוקות בטון מקיפות את פי הבאר.
ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה
ההתאחדות ירשה את משרדיה, אנשי צוותה ומתקניה של הנציגות הארצית של יהודי גרמניה שקדמה לה ופורקה על ידי הנאצים לאחר ליל הבדולח. לאו בק המשיך להיות ראש ההתאחדות. בסוף 1939 מינה המשרד הראשי לביטחון הרייך את אדולף אייכמן כממונה מיוחד לענייני היהודים (Sonderreferent für Judenangelegenheiten) אך ההשגחה על משרדי ההתאחדות ברמה המקומית נותרה בידי הגסטפו.
ההתאחדות בוטלה ופורקה ביולי 1943. את הארגון שהחליף אותה ניהל, תחת מינוי של הנאצים, ולטר לוסטיג.
Rockabye
Rockabye הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת המוזיקה אלקטרונית הבריטית קלין בנדיט, בשיתוף הזמרת-יוצרת הבריטית אן-מארי וזמר הדאנסהול שון פול. השיר יצא לאור ב-21 באוקטובר 2016, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק ווורנר. השיר הוא שיר ראשון לאחר עזיבתו של ניל אמין-סמית'.
קרל מריה קרטבני
קרל מריה קֶרטבֶּני (בגרמנית: Karl Maria Kertbeny, לעיתים Carl Maria von Kertbeny; בהונגרית: Kertbeny Károly Mária, 'קרטבני קַארוֹי מריה'; 28 בפברואר 1824, וינה – 23 בינואר 1882, בודפשט; שמו בלידה: קרל מריה בנקרט Karl Maria Benkert) היה סופר, מתרגם, עיתונאי ופעיל זכויות אדם אוסטרי; הוא שטבע את המונח "הומוסקסואליות". נודע גם בתרגומיו לגרמנית מן השירה ההונגרית.
Rockabye
השיר נכלל גם במהדורה המורחבת של אלבום הבכורה של אן-מארי, "Speak Your Mind".
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
נולד בשנת 1824 בווינה בשם קרל מריה בנקרט (Benkert). אביו, אנטון בנקרט, היה סופר וצייר גרמני יליד פשט. האם הייתה שרלוטה לבית גראף. ב-1826, בהיותו בן שנתיים, עברה המשפחה לבודפשט.
Rockabye
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'ק פטרסון, אן-מארי, שון פול, אינה רולדסן ועמאר מאליק והופק על ידי ג'ק פטרסון, סטיב מק ומארק ראלף. השיר עצמו עוסק באם חד-הורית המתקשה בגידול הילד שלה.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בדומה לשאר שירי האלבום.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
לאחר שירות קצר ברגימנט הארטילרי ההונגרי ה-5 בשנת 1843, החל קרטבני לעבוד כעיתונאי וככתב נודד. החל משנת 1845 גילה עניין גובר בספרות, וחיבר יותר מ-25 ספרים בנושאים מנושאים שונים, שבהם דמיין עצמו מתרועע עם ידועני התקופה. בשנים אלה ביקר באיטליה, בשווייץ ובפריז, ועבר להתגורר במשך תקופה קצרה בלונדון. בשנת 1847 שינה את שמו מ"בנקרט" ל"קרטבני" – שם הונגרי בעל צליל אריסטוקרטי.
Rockabye
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר עלה על ידי הלהקה לערוץ היוטיוב שלה. בקליפ עצמו גם מארי ופול משתתפים.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
ב-1848 התיישב בברלין, ולקח חלק במהומות אביב העמים. במקביל, החל לרכוש לעצמו מוניטין בתרגום לגרמנית של יצירות משל סופרים ומשוררים הונגרים כגון שנדור פטפי, יאנוש אראן (Arany János), יאנוש גאראי (Garay János), מיהאי ורשמארטי (Vörösmarty Mihály) ומור יוקאי (Jókai Mór). בנוסף, שלח קרטבני את ידו בחיבור סקיצות בנושאי היסטוריה, פוליטיקה וההיסטוריה של הספרות. עם ידידיו נמנים היינריך היינה, ז'ורז' סאנד, אלפרד דה מיסה, הנס כריסטיאן אנדרסן, צ'ארלס סילספילד (Sealsfield) והאחים גרים.
בשנת 1852 שב קרטבני להונגריה, וכעבור שלוש שנים עזב אותהּ שוב, והוסיף לנדוד בין וינה, ז'נבה, בריסל וברלין. כל אותה העת לא שפר עליו מצבו הכלכלי. רק כעבור שנים, ב-1875, שב סופית לבודפשט.
Rockabye
וידאו קליפ
נכון למרץ 2020 צבר הווידאו קליפ של השיר 2.3 מיליארד צפיות, והוא הסרטון ה-33 הכי נצפה ביוטיוב.
קורטני הודג'ס
קורטני הודג'ס (באנגלית: Courtney Hicks Hodges; 5 בינואר 1887 – 16 בינואר 1966) היה גנרל בצבא ארצות הברית, שנודע כמפקד הארמייה הראשונה של ארצות הברית בקרבות במערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
Rockabye
הצלחה
השיר מוקם במשך תשעה שבועות ברציפות במקום הראשון במצעדים הבריטיים. הוא היה במקום הראשון גם באוסטריה, איטליה, בלגיה, בולגריה, קרואטיה, צ'כיה, דנמרק, פינלנד, גרמניה, הונגריה, לטביה, לבנון, אירלנד, מקסיקו, הולנד, שוודיה, סלובקיה, סלובניה, סקוטלנד, רוסיה, ניו זילנד, שווייץ ועוד.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
מתקופה זו ואילך החל קרטבני לכתוב על הומוסקסואליות – מונע, כדבריו, בידי "עניין אנתרופולוגי", חוש צדק ודאגה לזכויות אדם. בשנת 1869 פרסם פמפלט אנונימי תחת הכותרת: "סעיף 143 בחוק העונשין הפרוסי מיום 14 באפריל 1851 ואישורו-מחדש כסעיף 152 בהצעת חוק העונשין של הקונפדרציה הצפון גרמנית. תכתובת פתוחה ומקצועית עם הוד מעלתו ד"ר לאונהרט, שר המשפטים הפרוסי המלכותי".
קורטני הודג'ס
ראשית חייו
הוא התקבל לאקדמיית וסט פוינט אבל נשר כעבור שנה בגלל ציון נמוך במתמטיקה.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
קרטבני הציג השקפה אשר גרסה כי הומוסקסואליות היא מולדת ובלתי-ניתנת לשינוי (גישה שלימים תכונה "המודל הרפואי"). השקפה זו של קרטבני עמדה בסתירה לדעה ששלטה אז בכיפה, ולפיה "מעשי סדום" בין גברים הם תוצר של כוונת זדון טהורה. בנוסף, טען כי גברים הומוסקסואלים אינם נשיים או רכרוכיים מטבעם, ולראיה הציג מספר רב של גיבורים גדולים לאורך ההיסטוריה שהיו הומוסקסואלים. קרטבני היה הראשון שהעלה טיעונים אלה על הכתב.
בכתביו טבע קרטבני את המילה "הומוסקסואליות", כחלק משיטת הקטלוג שלו את סוגי המיניות השונים; באופן דומה כינה גברים הנמשכים לנשים "הטרוסקסואלים" ('הטרוס' ביוונית = שונה, אחר), מאוננים כונו "מונוסקסואלים" ('מונו' = יחיד, לבד) וחסידי מין אנאלי הם "פיגיסטים" ('פיגה' = עכוז).
קורטני הודג'ס
ראשית חייו
ב-1906 התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי ועבר את מסלול הקידום עד שסיים קורס קצינים ב-1909. לאחר מכן שירת עם ג'ורג' מרשל בפיליפינים ועם ג'ורג' פטון במקסיקו.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
אנשי הלימודים הקלאסיים מצרים על התחדישים שטבע קרטבני, שכן המילה "הומוסקסואל" היא הרכב של מרכיבים מיוונית ומלטינית: התואר היווני homós (שפירושו 'זהה') ושם העצם הלטיני sexus ('מין'). ההרכב "הומוסקסואליות" מוביל לבלבול בין המילה היוונית homós למילה הלטינית homo, שפירושה 'אדם'.
בעקבות קרטבני החלו אישים אשר החשיבו עצמם הומוסקסואלים, כדוגמת קרל היינריך אולריכס, במאבק למען זכויות ההומוסקסואלים; ואילו דווקא קרטבני עצמו משך ידו מן העניין. בשנת 1880 כתב קרטבני פרק בנושא הומוסקסואליות עבור ספרו של גוסטב יגר (Jäger) "גילוי הנפש" (Entdeckung der Seele), אך המו"ל של יגר החליט כי הנושא שנוי מדי במחלוקת, וויתר על הפרק; יגר עצמו, מכל מקום, עשה שימוש בטרמינולוגיה של קרטבני במקומות אחרים בספרו.
קורטני הודג'ס
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
במלחמת העולם הראשונה שירת הודג'ס ברגימנט הרגלים ה-6, הדיוויזיה ה-5, שהייתה חלק מחיל המשלוח האמריקאי בצרפת ונטל חלק בקרבות בחזית נהר המארן. על הצטיינותו הוענק לו צלב השירות המצוין.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
על אף שמעולם לא נישא, טען קרטבני כי הוא עצמו אינו הומוסקסואל.
קורטני הודג'ס
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
בשנים 1920-1924 היה מדריך בווסט פוינט למרות שלא היה בוגר המוסד. בשנים 1925-1926 היה מדריך בבית הספר לחיל רגלים בפורט בנינג בג'ורג'יה. ב-1934 סיים את לימודיו במכללה ללוחמה של הצבא בוושינגטון וב-1938 מונה לסגן מפקד בית הספר לחיל רגלים.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
קרטבני לא זכה לראות בהתגשמותם של האידיאלים שלמענם נלחם; הוא נפטר בבודפשט בשנת 1882, בגיל 58, עני וגלמוד.
קורטני הודג'ס
מלחמת העולם השנייה
במאי 1941 מונה למפקד בית הספר לחיל רגלים ובאותה שנה הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל. בשנת 1942 מונה הודג'ס למפקד הקורפוס ה-10, ובשנת 1943 מונה למפקד הארמייה השלישית. בעת הפלישה לנורמנדיה כיהן כסגנו של גנרל עומר ברדלי, מפקד הארמייה הראשונה.
קרל מריה קרטבני
ביוגרפיה
בשנת 2001 נתגלה קברו מחדש על ידי הסוציולוגית יודית טאקאץ' (Takács), המגלה עניין רב בקרטבני, בבית הקברות קֶרֶפֶּשִׁי (Kerepesi temető) – בית העלמין העתיק והמפורסם בבודפשט, שבו טמונים אישים נודעים רבים בני המאה ה-19 וה-20. בעקבות הגילוי הקימה הקהילה הגאה מצבה חדשה על הקבר.
כתביו
חלקים מהספר פורסמו בספרו של גוסטב יגר "גילוי הנפש" (Entdeckung der Seele) וכן ב-Jahrbuch für sexuelle Zwischenstufen.
קורטני הודג'ס
מלחמת העולם השנייה
ב-1 באוגוסט 1944 מונה הודג'ס למפקד הארמייה הראשונה וברדלי מונה למפקד קבוצת הארמיות ה-12 שכללה את הארמייה הראשונה ואת הארמייה השלישית בפיקודו של ג'ורג' פטון. כוחותיו של הודג'ס השתתפו בקרב כיס פאלז, היו הכוחות האמריקנים הראשונים שנכנסו לפריס ומשם המשיכו ללוקסמבורג ובלגיה.
הארמייה של הודג'ס השתתפה בקרב יער הורטגן. ביקורת נמתחה על הודג'ס בגלל האבדות הכבדות שספגה, הגם שבסוף הקרב נסוגו הגרמנים ונכבשה העיר אאכן, שהייתה העיר הגרמנית הראשונה שנפלה בידי בעלות הברית.
ב-7 במרץ 1945 הצליחו כוחותיו של הודג'ס לכבוש את גשר לודנדורף ליד רמאגן ולהעביר לראשונה כוחות לצד המזרחי של הריין. זה היה בעיקר הישג מוראלי, מאחר שהגשר קרס לאחר מספר ימים ואיבד את חשיבותו האסטרטגית.
ב-15 באפריל 1945 הוענקה להודג'ס דרגת גנרל ארבעה כוכבים.
ב-25 באפריל 1945 נפגשו כוחותיו של הודג'ס עם כוחות של הצבא האדום ליד העיירה טורגאו על נהר האלבה ובכך נחצתה גרמניה. הודג'ס נכח בטקס כניעת גרמניה הנאצית בריימס ב-7 במאי 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה המשיך לפקד על הארמייה הראשונה עד לפרישתו לגמלאות ב-1949. הוא היה צנוע ולא אהב להתבלט, ולפיכך היה מפורסם פחות מעמיתיו.
נפטר בשנת 1966 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
רומן
רומן הוא סוגה ספרותית. בימינו מקובל לכנות בשם "רומן" כל יצירת סיפורת בפרוזה שהיא רחבת היקף דייה; סיפורת מצומצמת יותר מכונה סיפור קצר, נובלה או נובלטה, לרוב בהתאם לכמות המילים שהסיפור מכיל. יש הטוענים שהרומן התפתח באירופה מתוך האפוס (שהוא עלילתי באופיו, שלא כמו יתר סוגי השירה) והרומנס, אבל הרומנים הראשונים התפתחו בנפרד מהשירה האפית. סוג נודע זה, שהוא בעל היקף נרחב ומשתרע לעיתים על כמה כרכים, עבר גלגולים רבים.
היסטוריה
הרומנים הראשונים בעולם המערבי, ובכלל, נכתבו ביוונית עתיקה ובלטינית בין המאה הראשונה לפני הספירה למאה הרביעית לספירה. ידועים לפחות עשרים רומנים כאלה, שהמוקדם בהם הוא ככל הנראה "קלירואה" מאת כריטון. בין הרומנים האלה, שחלקם שרדו בשלמותם או כמעט בשלמותם, ניתן למנות את "דפניס וכלואה" מאת לונגוס, "סטיריקון" מאת פטרוניוס (רק חלק קטן ממנו שרד), "חמור הזהב" מאת אפוליוס, "סיפור אתיופי" ("אתיופיקה") מאת הליודורוס, ועוד.
עד המאה ה־18 התייחס המונח לספרים המתארים עלילות רומנטיות (רומן רומנטי), אך כיום הוא מקיף את כל התחום של יצירת הסיפורת רחבת ההיקף בפרוזה. לעיתים קרובות הרומן מאופיין בעלילה מורכבת ורבת־רבדים, או אף בכמה עלילות מקבילות, וכן בריבוי מקומות, זמנים ודמויות מורכבות (עגולות). המבנה עשוי לכלול אקספוזיציה, הסתבכות העלילה, נקודת מפנה, נקודת שיא, התרה וסיום. אין הסכמה גורפת על הגדרת הרומן, וחוקרים אחדים עשויים לחלוק על האמור לעיל. עם זה, האמור לעיל משקף את הדעות הרווחות ביותר וכן את השימוש היומיומי במילה רומן.
מקור המילה רומן ככל הנראה בגרמנית, שבה הסוגה נקראת Roman. בכמה שפות אירופאיות אחרות משתמשים במונח נוֹבֵל, אשר מקורו במילה הצרפתית nouvelle ("חדשה").
מוסד חופש התוכנה
מוסד חופש התוכנה (Software Freedom Conservancy, לגוף אין קשר למוסד לתוכנה חופשית) היא מוסד ללא כוונת רווח אשר מספק תשתית ארגונית למספר מיזמי תוכנה חופשית, כגון Wine - מימוש חופשי למערכת Microsoft Windows וגיט - מערכת ניהול גרסאות מבוזרת. המוסד מאפשר למיזמים, בין השאר, לקבל תרומות. עבור חלקם הוא גם מחזיק נכסים (כגון שמות מתחם). בנוסף לכך, הוא מספק הגנה משפטית חלקית לפעילים במיזם (במסגרת פעילותם במיזם).
מיזם תוכנה יכול להיות חבר אם הוא עוסק בתוכנה חופשית או תיעוד של תוכנה חופשית, וצריך להיות בעל קהילת משתמשים ומפתחים מספיק גדולה.
הוא נוסד ב-3 באפריל 2006 על ידי המרכז המשפטי לחופש התוכנה (Software Freedom Law Center).
ארגונים אחרים
בהשוואה לקרן התוכנה אפאצ'י ובמיוחד לפרויקט גנו של המוסד לתוכנה חופשית, מוסד חופש התוכנה לא מכתיב כמעט תנאים למיזמים החברים בו (מלבד תנאים בסיסיים, כמו הדרישה שמדובר בתוכנה חופשית).
איגור סמולניקוב
איגור אלכסנדרוביץ' סמולניקוב (ברוסית: Игорь Александрович Смольников; נולד ב-8 באוגוסט 1988 בקאמנסק אוראלסק שברוסיה) הוא כדורגלן רוסי, המשחק בעמדת המגן בלוקומוטיב מוסקבה.
קריירת מועדונים
איגור הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של קבוצת לוקומוטיב מוסקבה. הוא שיחק בשורות טורפדו מוסקבה לפני שהבחינו בו ציידי הכישרונות של הקבוצות הגדולות בליגת העל הרוסית. הוא שיחק בלוקומוטיב עד במרץ 2009 זו השאילה אותו לאורל מיקטרינבורג. במדיה שיחק 12 משחקים לפני שהושאל שוב, הפעם לצ'יטה.
בנובמבר 2009 חזר להרכב לוקומוטיב והיה אמור תחילה להיות מושאל לקבוצת המילואים של לוקומוטיב, לפני שהועבר לבסוף לקבוצה העיקרית.
הוא שיחק כמה משחקים במדי לוקומוטיב בליגת העל הרוסית, ובסוף יולי הוזמן לנבחרת הצעירה, אבל לבסוף ישב על הספסל במשחק הניצחון נגד לטביה.
באוגוסט 2011 הושאל לרוסטוב וביוני 2012 עבר לקרסנודאר.
ב-13 באוגוסט 2013 זניט סנקט פטרבורג וקרסנודאר הגיעו להסכמה לפיה סמולניקוב יעבור לזניט תמורת 6 מיליון יורו. את הופעת הבכורה שלו במדי זניט ערך ב-17 באוגוסט 2013 במשחק נגד אנז'י, וב-9 באוגוסט 2014 הבקיע במדי זניט את שער הבכורה שלו והבקיע את שער הניצחון על דינמו מוסקבה ב-13 בספטמבר 2014, במשחק שהסתיים בתוצאה 3:2 לזניט.
ביולי 2020 עבר לקרסנודאר תמורת חוזה לשנתיים. הוא שיחק במדי קרסנודאר בליגת האלופות וערך את הופעת הבכורה במשחק הגומלין של סיבוב המוקדמות השלישי מול פאוק סלוניקי, ב-30 בספטמבר 2020, במשחק שבו הוא בישל את 2 שערי הניצחון של קרסנודאר שהבטיחה למועדון השתתפות ראשונה בהיסטוריה בשלב הבתים של המפעל. בתום עונת 2020/2021 שוחרר מהקבוצה
לקראת עונת 2021/2022 חתם בארסנל טולה.
קריירה בנבחרת
סמולניקוב היה בהרכב נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 19 ביורו 2007 עד גיל 19, הנבחרת הצליחה לגבור על אנגליה וצ'כיה במשחקי המוקדמות, אף שבטורניר עצמו כשלה להעפיל משלב הבתים.
הוא שיחק במדי במשחק הידידות נגד  ב-19 בנובמבר 2013. הוא צורף להרכב הנבחרת ליורו 2016 בצרפת, לגביע הקונפדרציות 2017 ברוסיה ולמונדיאל 2018. במשחק נגד צבר שני כרטיסים צהובים ונאלץ לרדת מהמגרש בעקבות כך, כבר במחצית הראשונה.
חייו האישיים
איגור נשוי לעיתונאית יקטרינה סמולניקובה. לשניים 2 ילדים.
ישראל הס
הרב ישראל הס (כ"ג בניסן ה'תרצ"ה, 26 באפריל 1935 - כ"ה באלול ה'תשנ"ז, 27 בספטמבר 1997) היה רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן, ר"מ במכון מאיר, ומחברם של ספרים תורניים רבים.
ביוגרפיה
הוסמך לרבנות בידי הרב שלום נתן רענן בשנת ה'תשכ"א.
בשנת תשל"ג (1973) מונה הרב הס לתפקיד רב הקמפוס באוניברסיטת בר-אילן, משרה אותה נשא משך שמונה שנים. בתפקיד זה, נתן הדרכה רוחנית לסטודנטים, שיעורים, שיחות אישיות, ניהל את בית הכנסת, ערך חופות, דאג לכשרות המזון באוניברסיטה, פסק הלכה לסטודנטים, לימד במדרשה לבנות, הוציא את העיתון "אמונות" להחדרת האמונה בסגנון מתאים לסטודנטים, טיפל בבעיות הלכתיות שהתעוררו בפקולטות, נתן פסקי הלכה, וייעץ גם לחברי הסגל האקדמי. הוא עבר עם משפחתו להתגורר ב"שיכון המרצים" שבאוניברסיטה.
בתקופה זו נתן הרצאות באוניברסיטאות אחרות, במכון מאיר, בבתי ספר תיכוניים רבים בסביבה, ומוסדות אחרים. כמו כן ערך עימותים פומביים עם רבנים רפורמים רבים ועם חברי כנסת מהשמאל. נטען כי אמר שהפלסטינים של היום הם צאצאי עמלק ומשום כך יש חיוב להשמדתם הדברים עוררו ביקורת חריפה מצד אישי שמאל.
בתשמ"ג (1983) עבר הרב הס עם משפחתו לירושלים. הרב הס החל ללמד במכללת "אורות" לבנות ביישוב אלקנה והיה לאחד המרצים הבכירים במכללה. במקביל, המשיך הרב הס לתת הרצאות בכל רחבי הארץ. במשך תקופה ארוכה הוא היה בקשר הדוק עם הקהילה באילת, תמך בהם בהרצאות ובשיחות אישיות, ועודדם להתקדם בדרך התורה. בשנתיים האחרונות לחייו חלה בשחמת הכבד. נפטר בכ"ה באלול תשנ"ז, בגיל 62.
משפחתו
בגיל 22 נישא לרבנית אסתר הס, בתו של המקובל הרב מרדכי עטיה.
בנו הוא הרב יאיר הס, רב בישיבת קדומים, ומחבר ספרים.
חתניו הם הרב ירון איתן - רב חוקר במכון הלכה ברורה, והרב רפאל עטיאס - ר"מ בישיבת בני צבי.
שטיסל
הסדרה משודרת בישראל ב-yes Oh. שידור העונה הראשונה החל ב-29 ביוני 2013, והיא כללה 12 פרקים. שידור העונה השנייה החל ב-31 באוקטובר 2015, וזאת כללה גם כן 12 פרקים ופרק נוסף של מאחורי הקלעים. העונה השלישית של הסדרה עלתה לשידור ב-20 בדצמבר 2020 וכללה 9 פרקים.
הסדרה משודרת בנטפליקס וזכתה להצלחה והכרה עולמית.
עונה 1
עקיבא שטיסל (נהגה "קיווע") הוא רווק חרדי ירושלמי בן 26, המתגורר עם אביו האלמן, שלום (נהגה "שוּלֶם") שטיסל. עקיבא, המכונה קיווע, החל לעבוד כמלמד בתלמוד תורה, ומתאהב באלישבע רוטשטיין (איילת זורר), אמו של תלמיד בכיתתו שהתאלמנה פעמיים. הוא מבקש מהשדכן קניגסברג (אברהם מור) לשדך ביניהם, למורת רוחו של אביו, שרוצה שיתחתן עם רווקה. הם נפגשים פעם אחת והיא מסרבת להמשיך. שולם דוחק בקיווע להיפגש עם אסתי בת התשע-עשרה. למרות היסוסיו, הוא מציע לבסוף לאסתי נישואים, על אף שעודו מאוהב באלישבע.
ליפא וייס (זהר שטראוס), גיסו של קיווע, שטס לחצי שנה לארגנטינה במסגרת עבודתו כשוחט, מתפקר שם ונעלם. אשתו גיטי מנסה להסתיר את החרפה מהסביבה ומילדיה. לפרנסתה היא עובדת, תחילה כשמרטפית אצל אישה חילונית, ולאחר מכן בחלפנות כספים בביתה. היא מתוודה על-כך רק בפני בתה הבכורה רוחמי. רוחמי בת ה-15 עוזרת בגידול אחיה ונוהגת לספר להם את הספר "אנה קארנינה", תוך שהיא משנה את שמות הדמויות ומתאימה אותן למגזר החרדי.