cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סאפוק
היסטוריה
בין 1888 ו-1974 היו שלושה מחוזות; סאפוק מערב, סאפוק מזרח ואיפסוויץ'.
ב-1943, מצא גורדון בוצ'ר את אוצר מילדנהול, אוצר של כלי כסף מתקופה בה האימפריה הרומית שלטה באיים הבריטיים.
אגדת הסופר
"אגדת הסופר" הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, הנכלל בקובץ "אלו ואלו". הסיפור עוסק ברפאל הסופר, שהוא סופר סת"ם, אשתו מרים שמתה בדמי ימיה וספר התורה שכתב רפאל לזכרה.
תקציר העלילה
רפאל הסופר הוא סופר סת"ם העוסק במלאכתו בקדושה ובטהרה. במיוחד נהג להזמין אצלו כתיבת ספר תורה מי שהיה חשוך בנים או שמתה עליו אשתו. רפאל עסוק בעבודתו בדירה הקטנה שלו ושל אשתו, הנמצאת סמוך לבית הכנסת הגדול ולבית המדרש הישן, כמה פסיעות מהמקווה המשמש את רפאל להיטהרות. אשתו "מרת מרים הצנועה יושבת בית ומרחיבה את דעתו בדירה נאה ובכלים נאים". לאחר שהיא מסיימת את מלאכות הבית, מתקינה מרים בגד ליתום, כסגולה לכך שתזכה לבן, משום שלזוג לא היו ילדים. למרים גם קמיע שנתנה לה אמה, סגולה לזרע בן קיימא.
על כותל המזרח של הבית תלוי "מזרח" שרקמה מרים בנעוריה, ומולו מראה שה"מזרח" משתקף בה. לאחר טבילתה מרים "נותנת דעתה להתקשט לפני בעלה, מיד נראה לה מן המראה אותו מזרח וציוריו ואותם שני האריות שפיותיהם פתוחים, מיד היא נרתעת לאחוריה". וסיפור המפגש ביניהם ממשיך:
לאחר שנואשה מרים מלזכות בבן, פנתה אל בעלה ובקשה שיכתוב ספר תורה גם למענם, אך רפאל ענה: "אלקים עוד לא כלא רחמיו מאתנו. עוד ראה נראה זרע על פני האדמה". לא כך קרה, משום שמרים חלתה ומתה, "ולא הניחה אחריה לא בן ולא בת".
לאחר שבעת ימי האבל החל רפאל לכתוב ספר תורה לזכר נשמת אשתו המנוחה. ימים רבים עסק בכך, עד לסיום הכתיבה. כאשר סיים את כתיבת הספר "גלל את הספר והגביהו למעלה בריקוד ובשמחה גדולה והיה מפזז ומרקד ומשורר לכבוד התורה". תוך כדי ריקוד נזכר רפאל כיצד פגש את מרים לראשונה. היה זה בליל שמחת תורה. רפאל הצעיר הלך עם ספר תורה בהקפות, וילדה קטנה ובידה דגל שמחת תורה שבראשו תפוח ונר דולק נישקה את ספר התורה שבידי רפאל, ו"נשמט הדגל מתוך ידה וצנח הנר על מעילו של רפאל". "אחרי החג תבע אביו של רפאל את אבי הנערה לדין על דבר אותה אצטלא של רפאל שנשרפה מחמת אותה תינוקת, והרב שהיה משתעי בלישנא דחוכמתא אמר אל אבי הנערה, אם ירצה השם ליום חתונתם תעשה לו מלבוש חדש. מיד הביאו צלוחית יי"ש וכתבו תנאים. ולחתונתם של רפאל ומרים תפרו לו מלבוש חדש."
רפאל המשיך לרקוד עם ספר התורה שכתב לזכר אשתו, ותוך כדי ריקוד זכה לחוויה מיסטית: "והבית מתמלא ספרי תורות הרבה, וזקנים הרבה מרקדים, וברקדם אינם מרימים את רגליהם ואינם כופפים את ברכיהם אלא כאותם שאין להם קפיצין, והם מרקדים בלא תנועה ומסבבים את גופותיהם, ומרים עומדת באמצע ופניה מכוסים, והיא מרקדת בכתפיה, ושתי זרועותיה מזדקפות בחללו של החדר, והיא מתקרבת ובאה אצל ספרו של רפאל." בסופה של חוויה זו "הקדוש ברוך הוא פשט טליתו של אורה והעולם עומד בתפילת לחש של ערבית. העששית דעכה והפתילה שקעה בתוך השמן. פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר. ואורה גלמה את פניו של רפאל הסופר שצנח עם ספרו, ושמלת חופתה של אשתו פרושה עליו ועל ספרו."
ההקדשה
בפתח הסיפור מופיעה ההקדשה: "מוקדש לנוַת ביתי לאסתר תחי'". ביטוי זה מופיע בגוף הסיפור בתיאורה של מרים: "ובין התנור ולכירים יושבת נות ביתו הצנועה".
ההקדשה לאסתר, אשתו של עגנון, הביאה לפרשנות בדבר האופן שבו משקף הסיפור את תחושתו האישית של עגנון. אריאל הירשפלד כתב על כך:
מעשה האמנות
מקום מרכזי בסיפור זה מוקדש למעשה האמנות, דרך יצירתו של האמן. סיפור נוסף שבו עוסק עגנון במעשה האמנות הוא "עגונות". אמנם סופר סת"ם אינו סופר – סופר סת"ם אינו בודה דבר מלבו, אלא להפך – נדרש להקפיד ולדייק בחזרה על טקסט שאותו הוא מעתיק, אך בסיפור שלפנינו מוצגת גם מלאכתו של רפאל הסופר כמעשה אמנות, שרפאל משקע בו את נפשו, ואף, לאחר שכדי להיטהר טבל בנהר שמימיו מכוסים קרח, "זכה רפאל הסופר להכיר את סוד ה'".
אריאל הירשפלד רואה ב"אגדת הסופר" "וריאציה יהודית-מודרנית של סיפור אורפיאוס היווני". גם אורפיאוס הוא אמן, שנישואיו הובילו למותה של אהובתו.
עקרותה של מרים
לעקרותה של מרים מקום מרכזי בסיפור. רפאל הסופר כותב ספרי תורה לפי הזמנתם של חשוכי בנים, ובהיפוך עלילתי גם אשתו מזמינה אצלו ספר תורה, לאחר שנואשה מלהרות וללדת.
המספר מציג את סיבת עקרותה בגישה הספוגה יראת שמים, בעקבות ההסבר התלמודי לעקרותם (הזמנית) של אברהם ויצחק: "בנים לא היו להם. מפני שהקדוש ברוך הוא מתאווה לתפילתם של צדיקים עצר את רחמה". הסצנה שבה רפאל ומרים מתקרבים זה לזה ביום טבילתה של מרים, אך מחמת הצדיקות נרתעים ופורשים בשתיקה איש לפינתו, העלתה פירושים אחרים לסיבת העקרות. פרשנים אחדים, ובהם י"מ תא-שמע, ארנה גולן מיכל ארבל ואריאל הירשפלד סבורים, על פי סצנה זו ורמזים נוספים, שעקרותה של מרים נובעת מפרישות - בני הזוג אינם מקיימים יחסי מין. דן מירון, בשיחה עם גרשם שלום, ציין אף הוא, בעקבות סצנה זו: "ראשית, נראה לי, שעגנון מרמז במהלך הסיפור, שבני הזוג כלל אינם מקיימים מגע מיני" והוסיף "האנשים האלה מצפים לבן כנס. פרי בטן ללא מגע מיני." שלום שלל פרשנות זו, וטען שסצנה זו אינה אלא מעשה מסוים, אך אינה מייצגת גישה החוזרת על עצמה.
ארנה גולן ואשר א' ריבלין רואים בפרישותו של רפאל חטא כפול שלו, הנרמז בלשון הסיפור: שלא קיים מצוות פרו ורבו שהוא מצווה עליה, ושמנע מאשתו את עונתה.
טבילה
לטבילה מקום מרכזי בסיפור. מדי בוקר רפאל "יורד לתוך מקוה טהרה וטובל גופו הקלוש במים" ולאחר ארוחת הבוקר הוא חוזר וטובל. בעת כתיבת ספר תורה, וקודם שכתב שם קודש (שמו של האל) רפאל "חזר וטבל במקוה טהרה".
מרים טובלת ביום טבילתה ו"לובשת בגדים נאים ככלה ביום חופתה", אך בכך אין תועלת (כאמור בסעיף הקודם).
לאחר פטירתה של מרים, ביום חורף שבו המקווה היה סגור, "וכשהגיע רפאל לכתוב את השם לא מצא מקוה טהרה. נטל גרזן והלך אל הנהר אשר מחוץ לעיר ושבר את הקרח וירד וטבל ג' טבילות" ובעקבות זאת זכה "להכיר את סוד ה'". טבילה זו היא נקודת מפנה, המסיימת את מעצור הכתיבה שאחז ברפאל בכתיבת ספר התורה. מיכל ארבל מעירה על כך:
פסקת הסיום
פסקת הסיום היא שיאה של חוויה מיסטית שחווה רפאל: "פתאום קפצה לשון של אש והאירה את החדר. ואורה גלמה את פניו של רפאל הסופר שצנח עם ספרו, ושמלת חופתה של אשתו פרושה עליו ועל ספרו."
פרשנים אחדים רואים סיום זה כמתאר את מותו של רפאל. ריבלין מוצא הקבלות אחדות בין התיאורים שבסוף הסיפור (קודם לפסקת הסיום) ובין האגדות על מותו של משה.
גרשם שלום, שראה בסיפור זה כחלק מפסגת יצירתו של עגנון, שוחח עם עגנון על הסיפור בשנת 1920 לערך, וזה תיאורו:
ד"ר צחי וייס העיר על דבריו אלה של שלום: "גרשם שלום, הרגיש כי לפניו סיפור מיסטי על רפאל הסופר שחווה חוויה אקסטטית במהלך הריקוד עם ספר התורה. אולם הוא לא העלה על דעתו את המשמעות המלאה של אותה חוויה שעגנון התייחס עליה, שעניינה איחוד מיסטי בעל אופי מיני עם ספר התורה-אשתו של רפאל הסופר, שניהם דימויים סימבוליים לשכינה."
שלום ממשיך ומספר שבשנת 1960 שוחח שוב עם עגנון על הסיפור, ועגנון התכחש לחלוטין לפרשנות שנתן 40 שנה קודם לכן. "הוא נתן לזה פירוש אחר לגמרי, איזה פירוש אורתודוקסי".
לשון הסיפור
"אגדת הסופר" מסופר כסיפור יראים, ולפיכך פעמים רבות משובץ דיבורם של רפאל ומרים, וכן דיבורו של המספר, בציטוט פסוקים מהמקרא ומחז"ל. דוגמאות:
על זיקתו הנרחבת של סיפור זה (ואחרים) ללשון המקורות העיר י"מ תא-שמע: "בקורת ספרותית-מקצועית, שלא קדמה לה עבודת חיטוט מקיפה בספרות ההלכה והאגדה - אשר באמצעותה אנו עמלים לפענח את אשר צפן הסופר, הריהי כמרכבה ההולכת לפני הסוסים."
בנוסף, מכיל הסיפור הפניה לעולמם הפנימי של סיפורי עגנון, בהזכירו את ר' גדיאל התינוק, שבו עוסק הסיפור "מעשה רבי גדיאל התינוק", הנכלל אף הוא בקובץ "אלו ואלו".
תולדות הסיפור
גרעין הסיפור נכלל בסיפורו של עגנון "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", שפורסם בהמשכים בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר", ולא נכלל בקובץ כל סיפוריו של עגנון.
בספרו האוטוביוגרפי "מברלין לירושלים" מספר גרשם שלום:
הסיפור ראה אור לראשונה בעברית בוורשה בשנת ה'תרע"ט (1919) ב"ערכים - קבצים לשאלות החיים ולספרות" שבעריכת פישל לחובר.
בשנת 1921 יצא לאור בהוצאת הספרים "יודישער פרלאג" (Jüdischer Verlag) קובץ סיפוריו של עגנון "בסוד ישרים", ובארבעת הסיפורים שבו נכלל גם "אגדת הסופר".
במסגרת כל כתבי עגנון, בגרסתם הראשונה, שיצאה לאור בשנת 1931 בהוצאת שוקן, "אגדת הסופר" נכלל בכרך השלישי, שנקרא "מאז ומעתה". בגרסתם השנייה, שיצאה לאור בשנת 1953, נכלל "אגדת הסופר" בכרך השני, "אלו ואלו" (המקביל ל"מאז ומעתה").
פילנדיה
העיר ממוקמת בצד המערבי של רכס הקורדיירה המרכזית בקולומביה, שהוא חלק מרכס הרי האנדים, 26 ק"מ צפונית לבירה המחוזית ארמניה.
הרוח במעטפת
הרוח במעטפת (ביפנית: 攻殻機動隊, באנגלית: Ghost in the Shell, בקיצור: GitS) הוא זיכיון אנימה מדע בדיוני יפני מז'אנר הסייברפאנק שמקורו בסדרת מאנגה בכתיבתו ובאיורו של מסאמונה שירו. המאנגה, שפורסמה בשנת 1989, סיפרה את סיפורו של הארגון הבדיוני למלחמה בטרור קיברנטי "מדור 9" בראשותה של מייג'ור מוטוקו קוסאנאגי, ומתרחשת באמצע המאה ה-21 ביפן.
במרץ 2017 יצא סרט לייב אקשן אמריקאי המבוסס על הסרט המקורי, בבימויו של רופרט סנדרס ובכיכובה של סקרלט ג'והנסון.
סקירה
רקע המאנגה (והמדיה שנוצרו בעקבותיה) הוא סייברפאנק/פוסט-סייברפאנק בדומה לטרילוגיית המשרעה של ויליאם גיבסון (ראה נוירומנסר), אולם בניגוד לסופרי הז'אנר, שירו מתמקד בהשלכות האתניות והפילוסופיות שבמיזוג בין אדם למכונה, בהתפתחות של אינטליגנציה מלאכותית וקיומה של מערכת ממוחשבת שמאבחנת ואומדת את הזהות האנושית וייחודה על פני זהויות אחרות.
"הרוח במעטפת" הוא מותחן משטרתי עתידני העוקב אחר עלילותיה של מוטוקו קוסאנאגי, חברת השירות החשאי הבדיוני "מדור 9" של הוועדה הלאומית לביטחון הציבור ביפן, שמתמחה בלחימה בפשעי טכנולוגיה, טרור ולוחמה קיברנטית. למרות שהיא שוות ערך לשאר חברי הקבוצה, קוסאנאגי מתפקדת כראש הצוות, והכינוי המיוחס לה הוא "מייג'ור", עקב דרגתה הקודמת בכוחות המיוחדים. היא מסוגלת לביצועים על-אנושיים כיוון שרק מוחה וחלקים מעמוד השדרה שלה הם אורגניים, שאר גופה מכני. היא ובאטו, חברה לצוות, הם הקיבורגים היחידים שהצליחו לשמור על זהותם האנושית (להלן: רוח, Ghost) ואשר פגיעים כמו כל אדם להתקפת "האקינג-רוח", היינו, פריצה למוחם של אנשים ושליטה בהם.
שמה של מוטוקו קוסאנאגי מתייחס לאחד משלושת אוצרות יפן (ראה מיתולוגיה יפנית), ושירו מתייחס אליהם בחוברת המאנגה השנייה. נוסף לכך, הוא מציין ששאב השראה לסיפור מ"הרוח במכונה" של ארתור קסטלר.
המדיות השונות בזיכיון
המדיות השונות של GitS מציגות עלילה נפרדת ולעיתים חלופית לסיפור המרכזי שהוצג במאנגה. כך למשל, סרט האנימה הראשון מתרחש בתקופת זמן שונה לזו שבסדרת האנימה.
סרטי האנימה
המאנגה עובדה לארבעה סרטי אנימה. השניים הראשונים בוימו על ידי מאמורו אושי (ביצת המלאך, נילס הולגרסון, פטלייבור), ואת המוזיקה הלחין קנג'י קוואי (מוריביטו: שומר הרוח).
סרט הלייב אקשן
במרץ 2017 יצא לאקרנים סרט לייב אקשן אמריקאי "הרוח במעטפת" המבוסס על הסרט המקורי, בבימויו של רופרט סנדרס ובכיכובה של סקרלט ג'והנסון.
יחסי סינגפור–סן מרינו
יחסי סינגפור–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סינגפור לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סקירה כללית
שתי המדינות הן מדינות זעירות (מיקרו-מדינות), בין העשירות בעולם ובין המפותחות בעולם.
המגעים שבין סן מרינו לבין סינגפור החלו בתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת. היחסים בין שתי המדינות כוננו באופן רשמי ב-12 בדצמבר 2005, כמה ימים קודם, ב-9 בדצמבר, ניסחו שתי המדינות את ההצהרה המשותפת על כינון היחסים: "הרפובליקה המרוממת של סן מרינו ורפובליקת סינגפור מבקשות לחזק ולפתח את יחסיהן הידידותיים, שתי המדינות הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים בדרג השגרירים החל מ-9 בדצמבר 2005.
בשנת 2015 ייצאה סן מרינו לסינגפור סחורה בשווי 24 אלף דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקר מכונות לרחיצת מכוניות. באותה השנה ייבאה סן מרינו מסינגפור סחורה בשווי 7.28 אלפי דולר אמריקאי. הסחורה כללה משחקי וידאו בלבד.
דיטריך פון יאגו
דיטריך וילהלם ברנהרד פון יאגו (בגרמנית: Dietrich Wilhelm Bernhard Von Jagow; 29 בפברואר 1892 – 26 באפריל 1945) היה חובל, פוליטיקאי ודיפלומט גרמני, חבר במפלגה הנאצית, ברייכסטאג ובשטורמאבטיילונג, בין האחראים לשואת יהודי הונגריה. התאבד בשלהי מלחמת העולם השנייה.
ילדות
דיטריך פון יאגו נולד למשפחה אריסטוקרטית בפרנקפורט על האודר, פרובינציית ברנדנבורג, ב-29 בפברואר 1892. בן דודו היה, שר החוץ של גרמניה בין השנים 1913–1916. מגיל צעיר הטמיעו בו הוריו את ערכי מעמד היונקרים, עם דגש חזק על מסירות עמוקה למדינה.
לוחם מיליציות
יאגו התקדם בשורות המיליציות במהרה, ובראשית 1922 שלח אותו אדולף היטלר להקים את השלוחה הראשונה של המפלגה הנאצית בטיבינגן. בכך הפך לאחד המנהיגים הנאצים הבולטים והחשובים ביותר בווירטמברג. באותה העת עבד גם כמרצה אורח באוניברסיטת אברהרד קרלס. עם קבלת הפרופסורה שלו, ניצל יאגו את עמדתו על מנת להנחיל את תורת הפולקסגמיינשאפט בה האמין לתלמידיו.
מעט לאחר מכן הצטרף לסגל ההנהלה של חנות הספרים המפורסמת "אוסיאנדר", משרה שקיבל הודות לעזרתם של שני חובלים אשר עבדו במקום, אותם הכיר זה מכבר. כעבור מספר חודשים מינה אותו היטלר למפקח, ומאוחר יותר לראש המטה, של ארגון השטורמאבטיילונג בווירטמברג.
לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה בנובמבר 1923, עזב יאגו את המפלגה הנאצית, אך נותר פעיל במספר מיליציות קטנות בוירטמברג. בחמש השנים הבאות השתתף בפעילויות, ובמקרה אחד ב-1925, הוביל קבוצת סטודנטים לתגרת רחוב עם חברי ארגון הרייכסבאנר-רוט-שוורץ-גולד, אחת הזרועות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-1927 הצטרף לארגון קסדת הפלדה, וכעבור שנתיים שב לשורות המפלגה הנאצית.
בשלהי שנות ה-20 החל יאגו לשמש כמנהיג המקומי של המפלגה הנאצית באסלינגן אם נקר, וכמנהיג בפועל של החלוקה המנהלית שהוקמה בוירטמברג. ב-1931 מונה למנהיגה של קבוצת השטורמאבטיילונג "דרום-מערב", אשר הייתה אחראית על כל יחידות המיליציה בחלקה הדרום-מערבי של גרמניה.
מאוחר יותר באותה שנה הסתכסך עם פריץ באואר, שופט סוציאל-דמוקרטי אשר שימש כיושב הראש של אחת מזרועות מפלגתו. כסוציאל-דמוקרט, יהודי, והומוסקסואל, הגשים באואר את כל המושאים שיאגו, אשר היה ידוע בתור אישיות מיליטנטית ואנטישמית, שנא ותיעב. בשנה הבאה נבחר כחבר ברייכסטאג, עמדה פוליטית בה החזיק עד למותו.
קצין שטרומאבטיילונג
תחת השלטון הנאצי שירת יאגו במגוון תפקידים, כאשר הראשון מביניהם היה, ככל הנראה, נציב משטרת וירטמברג, מינוי שקיבל באופן אישי מידיו של היטלר ב-8 במרץ 1933, מכוח הסמכות שהוענקה לו עם שרפת הרייכסטאג. כמפקד המערך המשטרתי המקומי נודע יאגו ב האכזרי שהנהיג, בייחוד לאחר שהרשה לאנשי השטורמאבטיילונג שנמצאו בפיקודו להכות יהודים, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים. במהלך ערב אחד במרץ 1933, הורה על מעצרם של יותר ממאתיים פעילי המפלגה הקומוניסטית ללא כל סיבה נראית לעין.
בהמשך נאבק לסגירתם לאלתר של כל משרדי המפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית בוירטמברג, בטענה כי איימו על הסדר הציבורי. כמו כן, בשטוטגרט הוביל את אנשיו באופן אישי לסגירת הסניפים המקומיים של המפלגות הללו.
באותם ימים עמל יאגו על הטלת חרמות על העסקים היהודים בוירטמברג, וכן על הקמת מחנה הריכוז הייברג, אשר נפרס על שטח קטן בתוך בסיס אימונים צבאי מקומי. היה זה מראשוני מחנות הריכוז, בו נכלאו מתנגדי המשטר השונים. בראשיתו הכיל המחנה כ-1,902 אסירים, ובתוך תשעה חודשים צמח מספר זה ל-15 אלף. במהלך חייו הקצרים של המחנה נהרגו בו כארבעים אסירים בידי השומרים, עובדה שיאגו ציין בגאווה בדיווחים התכופים ששלח לברלין.
לא חלף זמן רב בטרם השתמש יאגו בסמכותו על מנת להורות על מעצרו של יריבו המושבע, פריץ באואר, ב-23 במרץ, ללא כל חשד סביר. באואר נכלא במחנה הריכוז החדש שהקים, ובמהלך שהותו במקום הוכה והושפל פעמים רבות בידי אנשי השטורמאבטיילונג.
בחודשים הבאים התערער מעמדו של יאגו בעקבות מאבק כוחות פוליטי שהתעורר בין לבין, שבסופו הועבר לפרנקפורט כמפקד חוליית השטורמאבטיילונג החמישית. ביוני 1933 קודם לדרגת אס. אה. אובר-גרופנפיהרר.
במהלך ליל הסכינים הארוכות החליטו אנשי השוצשטאפל להוציא להורג את יאגו, אולם רק במזל הוא הצליח להינצל מידיהם. לאחר מכן סופח לברלין ושימש כראש הענף המקומי של השטורמאבטיילונג בברנדנבורג, בין יולי 1934 לינואר 1942. עם הגעתו צבר מוניטין רב בשל הלהיטות העמוקה שהפגין בציד יהודים, וב-1935 מונה כחבר במועצת העיר.
באותה העת עזב יאגו את הכנסייה האוונגליסטית של וירטמברג, בה היה חבר במשך שנים רבות, באומרו כי השקפותיו הנציונל-סוציאליסטיות לא עלו בקנה אחד עם אמונתו הדתית. הוא שב לקריירה המוקדמת שניהל בחיל הים, כאשר שנתיים קודם לכן, ב-1933, סופח כקצין למצבת המילואים של ה, לימים הקריגסמרינה, ובין השנים 1936–1937 שימש כקצין מודיעין במלחמת האזרחים בספרד.
כאשר מגזין הפולקסגמיינשאפט נאסר לפרסום בעקבות מאמר חתרני שפרסם, בו הופיעה ביקורת על ההערצה שחשו הגרמנים למלך פרוסיה פרידריך השני, פנו עורכיו של כתב העת אל יאגו בתחינה שיעזור להם. האיסור בוטל ב-23 באוקטובר 1936, עם התערבותו של רודולף הס.
יאגו שב לשרת כחובל במשרה מלאה בספטמבר 1939, כאשר מונה למפקד שולת המוקשים טננברג, אשר שייטה בים הבלטי. מאז ומתמיד התגאה בערכי היונקרים שרכש בילדותו, אותם שילב עם רעיונות האידאולוגיה הנאצית, ובמכתב ששלח לבנו באותו החודש עודד אותו לזכור את ערכיהם המשפחתיים, שתיאר בתור. כמו כן הפציר בו שלא יהפוך ל, קרי פחדן מוסרי, וכי יישאר נאמן ל.
בשנתיים הבאות עבר לפקד על השייטת ה-18 של הקריגסמרינה, אשר כללה ספינות סיור, ספינות טורפדו ושולות מוקשים, והפליגה לאורך תעלת למאנש. הוא נהג להוביל את כוחותיו למפגשים ליליים עם ספינות הצי המלכותי הבריטי, בניסיון להוכיח את השליטה הגרמנית בתעלה.
שגריר בהונגריה
בעקבות יריבויות ארוכות שנים בין השוצשטאפל לבין משרד החוץ הגרמני, ולאחר מרד הלגיונרים והפרעות בבוקרשט בהם תמך הצד הראשון במנהיג הפשיסטי הוריה סימה, והצד השני, יחד עם הוורמאכט, בראש הממשלה יון אנטונסקו, החליט שר החוץ הגרמני דאז, יואכים פון ריבנטרופ, לרסן את סמכות השוצשטאפל, ולמנוע מאנשי הארגון לנהל מדיניות חוץ שחתרה תחת משרדו.
לפיכך שלח ריבנטרופ כמה מאנשי השטורמאבטיילונג, תוך שהוא מנצל את המתיחות שהתקיימה בין שני הארגונים, לשגרירויות שונות במזרח אירופה. ביניהם היו, לרומניה,  לקרואטיה, אדולף היינץ בקרלה לבולגריה,  לסלובקיה, ודיטריך פון יאגו להונגריה. אלו שהכירו את יאגו מקרוב ידעו כי כאשר קיבל את החדשות על מינויו החדש כדיפלומט, שכן העדיף להילחם בשדה הקרב. החברה ההונגרית דאז נשלטה בידי, אשר החזיקו באדמות רבות ואיישו את מרבית משרות המשרדים הרמים. לא היה זה צירוף מקרים, אפוא, שיאגו, בן למשפחה אריסטוקרטית בעצמו, נבחר לשמש כשגריר.
יאגו העביר את מרבית שנות מלחמת העולם השנייה, החל ב-1941 ועד 1944, בהונגריה. הפוליטיקאי מיקלוש קאלאי תיאר אותו באומרו,. השגריר האמריקאי בבודפשט,, תיאר את יאגו בתור.
על אף שמונה לו עוזר אישי, האינטלקטואל, לא התמצא יאגו בהונגריה כלל, ולא למד לדבר את שפת המקום. האליטה ההונגרית הכירה זה מכבר, ולמדה להתרגל, לבורות שהפגינו הגרמנים בכל הנוגע לתרבותם ומנהגיהם, ולא הופתעה מכך. אישיותו המיליטנטית, אשר הובילה אותו להפגין זלזול רב כלפי אזרחים מכל סוג, הקשתה עליו ליצור קשרי חברות חדשים בבודפשט. כמו כן, רקעו המשטרתי לא סייע לו כלל כדיפלומט, והוא נחשב לטיפוס חצוף ויהיר, אשר השרה אווירה בריונית ולא נעימה על סובביו.
הממשלה ההונגרית חוקקה סדרת חוקים אנטישמיים ב-1939 שנועדו לצמצם את פעילות היהודים בקרב כלל האוכלוסייה, והגבילו את מעורבותם העסקית, המקצועית והאמנותית, ל-5 אחוזים. יאגו התלונן, עוד מיומו הראשון בבודפשט, שהחוקים לא היו מספקים, וכי על ההונגרים לחוקק תקנות נוקשות יותר, ולהגביל את המספר ל-0 אחוזים.
בתור שגריר נהג להפעיל לחץ רב ותמידי על הממשלה ההונגרית כי תבצע את חלקה בהשלמת. בעקבות דרישותיו, הגבירה הממשלה את חומרת החוקים והתקנות שנחקקו כנגד יהודים, ואף על פי שסירבה, תחילה, לגרשם, חייבה את כל הגברים היהודים בעבודות כפייה.
מלבד השאלה היהודית, עסקה סמכותו של יאגו גם בהשגחה על אזורי חבל הבלקן, גיוס פולקסדויטשה (גרמנים אתנים) שחיו בהונגריה לשורות השוצשטאפל, ופיקוח על אספקת המזון ההונגרית שהגיעה לגרמניה, אשר החזיקה בידיה יותר אנשים מאשר אוכל למחייתם, והסתמכה על אדמותיה העשירות של הונגריה, בייחוד אלפלד, לשם כך.
על אף שיחסיו של יאגו עם השוצשטאפל לא היו קלים, הוא נדרש מתוקף תפקידו לוודא כי השוואבים, קרי הגרמנים האתנים שחיו באלפלד ומשפחותיהם הגיעו משוואביה, והסקסונים, דהיינו אלו שחיו בטרנסילבניה ומשפחותיהם הגיעו מסקסוניה, יצורפו לשורות הארגון ולא ל.
דיווחו של יאגו מ-1941 ציין כי כאשר ניסו אנשי הצבא ההונגרי לגייס כשמונים ושישה אזרחים שוואבים מהכפר קולה, רק אחד, גיבן שידע כי לא יצליח להתקבל לשורות השוצשטאפל, התנדב בשמחה, בעוד שכל השאר כבר הצטרפו לכוחות הגרמניים בתקווה להילחם בחזית המזרחית. על אף ציפיותיהם הנלהבות, שובצו כולם במשרות שנועדו להילחם בכוחות הפרטיזנים בחבל הבלקן.
כשגריר, נדרש יאגו לוודא שכל משפחות המגויסים יזכו לתמיכה כלכלית, אשר לא הגיעה ישירות מהשגרירות, אלא מהפולקסבונד דר דויטשן אין אונגרן, המחלקה שהוקמה במיוחד לשם כך. מאחר שכל הגברים שגויסו היו אזרחים הונגרים שנדרשו על פי החוק לשרת בצבא המלכותי, הפכה הפעילות לאסורה על פי החוק ההונגרי, והובילה להגשת מספר תלונות רשמיות. רק ב-1942, עם ביקורו של ריבנטרופ בבודפשט, נפגש הלה עם ראש הממשלה, ופתר את הסוגיה.
בחודשים הבאים הוביל המדינאי האנטישמי אדמירל מיקלוש הורטי לפיטוריו של ראש הממשלה ברדוסי, והחליפו במיקלוש קאלאי. יאגו לא ראה את השינוי כדבר חשוב, וכתב בדיווחו לברלין כי.
כמו כן דיווח יאגו כי קאלאי תיאר בנאומו הראשון כראש ממשלה ב-19 במרץ 1942 את המלחמה נגד ברית המועצות בתור, והורה למשטרה לפשוט על כל סניפי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בכך שלח מאות יהודים שהיו פעילים סוציאל-דמוקרטים לעבודות כפייה בראשות הצבא המלכותי, אשר החזיקם תחת תנאים אכזריים ביותר. במכתביו לריבנטרופ תיאר יאגו את קאלאי כאויב הדבר שכונה בהונגריה דאז בתור, דהיינו מדיניות אשר העדיפה נידוי חברתי ושימוש באפליות וחרמות כפתרון לשאלה היהודית, על פני אלימות מופגנת. עם זאת, ביולי 1942, סתר יאגו את דבריו הקודמים וציין כי קאלאי הציג נאמנות, מבחינה מעשית, לברית עם גרמניה, וכי ממשלתו. בחודשים הבאים גילה כי טעה בהערכת טיבו האמיתי של קאלאי.
בחלוף הזמן ועם התקדמות המלחמה, פנה מרטין לותר, הדיפלומט האחראי על השאלה היהודית מטעם משרד החוץ הגרמני, ליאגו, והודיע לו כי משימתו העליונה מעתה והלאה הייתה לשכנע את ההונגרים בחשיבות הפתרון הסופי.
בפגישה נוספת שהתקיימה כעבור שלושה ימים עם הרוזן גיצי, דרש יאגו לשאלה היהודית, באומרו כי הונגריה מוכרחת לגרש את כל היהודים שבין גבולותיה לצורך יישוב מחדש במזרח, בקשה עליה חזר פעמים נוספות לאחר מכן. נאומו העתידי של קאלאי אכזב את יאגו, אשר התלונן כי ראש הממשלה תיאר את השאלה היהודית בתור עמן התמודדה מדינתו, וכינה את אלו שביקשו פתרון עבורה בתור.
קוסטרומה
קוסטרומה (ברוסית: Кострома) עיר ברוסיה כ-352 ק"מ צפונית מזרחית למוסקבה, בירת מחוז קוסטרומה. העיר ממוקמת על גדת הוולגה ומהווה נמל חשוב.
דיטריך פון יאגו
שגריר בהונגריה
לאחר חמישה ימים הגיעו יאגו ללשכתו של קאלאי ונפגש עמו. קאלאי טען כי הונגריה תיאלץ להתקדם לכיוון פתרון השאלה היהודית בצעדים קטנים, שכן מרבית אנשי מעמד הביניים שבה היו ממוצא יהודי. דבריו הרגיזו את יאגו, אשר האשים אותו בכך שלא הבין את השאלה היהודית, אותה תיאר בתור בה היו מעורבות כל אומות ומדינות העולם. כמו כן טען כי כל דאגותיו של קאלאי בנוגע לעתידה הכלכלי של הונגריה לאחר גירוש היהודים עשויות להיפתר בקלות בעזרת שיתוף פעולה של מומחים הונגרים וגרמנים.
השניים נפגשו שוב בנובמבר אותה שנה. קאלאי המשיך לעכב את התקדמות הפתרון הסופי, וטען כי האיכרים ההונגרים לא החזיקו בלבם כל רגשות אנטישמיים, כך שאקטים של גירושי יהודים עשויים למשוך תלונות מעשיות, כגון מחסור בכוח אדם, בייחוד מאחר שכל הגרמנים האתנים, קרי השוואבים והסקסונים, כבר גויסו לשורות השוצשטאפל.
קוסטרומה
היסטוריה
לפי המסורת, נוסדה העיר בשנת 1152 על ידי יורי דולגורוקי במסגרת התרחבות לשטחים לאורך נהר הוולגה. בכרוניקות משנת 1213 העיר כבר מוזכרת כיישוב משמעותי. בשנות ה-30 של המאה ה-13 העיר נכבשה על ידי כוחות של באטו חאן. בשנת 1239 העיר כבר שוקמה מחדש ובשנת 1246 היא נהפכה להיות בירת הנסיכות. בשנת 1272 הנסיך ואסילי מקבל את התפקיד של הנסיך ולדימיר (הנסיך הראשי של כל הנסיכים הרוסים) אך לא מעביר את מקום מושבו לולדימיר ונשאר בקוסטרומה. במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 סביב העיר נבנו מנזרים להגנתה. בתקופת הצרות העיר נכבשה פעמים על ידי הפולנים. המנזר איפטייב ליד העיר היה מקום מסתור של משפחת רומנוב. עם בחירת מיכאל רומנוב לכהונה הוא עזב את המנזר. לאור האמור לעיל העיר נחשבה למולדת של שושלת רומנוב והם התייחסו לעיר בכבוד רב. בשנת 1773 העיר נהרסה כליל על ידי שרפה גדולה. היא נבנתה מחדש בהתאם לתוכנית שאושרה על ידי יקטרינה הגדולה ומהווה דוגמה של תכנון ערים של המאה ה-18.
דיטריך פון יאגו
שגריר בהונגריה
במעין ניסיון סחיטה, אמר קאלאי ליאגו כי אם יגורשו היהודים מהונגריה, הוא ייאלץ לסגור לאלתר את כל מוסדות הלימוד שעסקו בלימוד השפה הגרמנית, ולעצור את גיוס השוואבים והסקסונים. יאגו השיב לו בזעם כי אין מקום להשוואה בין יהודים-הונגרים לבין הגרמנים האתנים שחיו בהונגריה, והזהיר אותו שלא לסגור את בתי הספר, בטענה כי סייעו לכל "הגרמנים האבודים" להשיב את ה הטמונה בהם.
במהלך החודשיים הבאים דיווח יאגו לברלין כי לא ציפה מהממשלה ההונגרית להקשיב להפצרותיו בדבר גירוש יהודיה למחנות ההשמדה. בחודש דצמבר הבטיחו לו הרשויות המקומיות כי הממשלה התכוונה לחוקק חוק אשר ידחוק את היהודים לשולי החברה, אך באותה נשימה הדגישו כי מספרם הדומיננטי של היהודים בקרב מעמד הביניים ההונגרי עשוי להאט את תהליך המיגור, שאם ייעשה באופן חפוז מדי, עשוי להפיל את הכלכלה ההונגרית. יאגו הודה בכעס כי ההנחה הזו הייתה נכונה מטבעה, וכי כתוצאה מאותו.
קוסטרומה
היסטוריה
העיר מהווה נמל חשוב על הוולגה. היא גם חלק של טבעת הזהב של רוסיה ומהווה מוקד תיירותי לאור המנזרים סביבה וכנסיות במרכז העיר.
דיטריך פון יאגו
שגריר בהונגריה
יאגו חזר על בקשותיו בדבר גירוש יהודי הונגריה עוד מספר פעמים לאורך שנת 1943, אולם הרשויות ההונגריות הצליחו להתנער מכולן, דבר שפגע בתדמיתו הפוליטית בברלין, והצליח לעכב את הפתרון הסופי במשך זמן נוסף.
קוסטרומה
היסטוריה
בעיר ארבעה מוסדות להשכלה גבוהה, שדה תעופה והיא צומת חשוב של מסילות הברזל. בעבר היו קיימות בעיר שתי קבוצות כדורגל, דינמו קוסטרומה וספרטק קוסטרומה, אך הן התאחדו לקבוצה אחת הנושאת את השם ספרטק.
דיטריך פון יאגו
שגריר בהונגריה
כעבור חודש פנה מרטין לותר ליאגו וביקש לדעת האם הצעתם של ההונגרים עדיין נחה על השולחן. ב-18 בפברואר השיב לו כי לא היה בטוח האם הסליני והומלוק דיברו בשם הממשלה ההונגרית או לא. באותה העת כבר איבד הורטי את אמונו בניצחונה של גרמניה הנאצית, ככל הנראה בשל ההפסד שנחלה בקרב על סטלינגרד, אך יאגו עדיין לא ידע על כך. הוא שלח מברק נוסף שעסק בעניין לברלין, אך מכתבו מעולם לא נמצא בין שרידי הארכיון הדיפלומטי של משרד החוץ הגרמני, וככל הנראה הושמד מסיבות לא ידועות.
זמן מה לאחר מכן פנה הברון, מבכירי , ליאגו, בדבר ביקורה הקרוב של המשלחת הדיפלומטית של ארצו ללשכתו של מרטין בורמן, במינכן, ב-12 במרץ 1943. ויי חפץ בכך שבורמן יפעיל לחץ על חברי המשלחת, לפעול בנוגע לקידום השאלה היהודית. יאגו הסכים להעביר את דבריו הלאה, לברלין, יחד עם פתק שהפציר ברשויות הגרמניות שלא לחשוף את פניו האמיתיות. במהלך הפגישה האשים בורמן את חברי המשלחת בכך שהונגריה לא ביצעה את חלקה בהגשמת הפתרון הסופי, והתריע על כך שהדבר עתיד היה להשפיע על יחסי שתי מדינותיהם.
לאורך השנה הבאה פנו דיפלומטים הונגרים שונים ששהו בטורקיה, תחת מעטה סודיות, לכוחות בריטים ואמריקאים, בטענה כי לא רצו להילחם לצדה של גרמניה יותר. ריבנטרופ כתב ליאגו ב-29 במרץ 1943, על כך שלמד ממקורותיו, קרי השגרירות ההונגרית בברלין ויירוט תשדורות הטורקים, כי ההונגרים פתחו בשיחות עם בעלות הברית בטורקיה בדבר שביתת נשק. יאגו הזועם נפגש עם קאלאי באותו היום, האשים את ממשלתו בניהול השיחות הנסתרות, והזהיר אותו כי גרמניה לא תרשה להונגריה לעזוב את ברית מדינות הציר. קאלאי הודה בקיום השיחות, אך טען שאנשיו עצרו את כל המגעים עם בעלות הברית, לאחר שאלו דרשו מהם כניעה ללא תנאי. יאגו דיווח לריבנטרופ שלא האמין לדבריו של קאלאי.
בימים הבאים נסע קאלאי לרומא על מנת להיפגש עם בניטו מוסוליני. יאגו דיווח לריבנטרופ על כך שהשמועות בבודפשט סברו כי מטרת נסיעתו של קאלאי הייתה בחינת המצב באיטליה, והצעת הרעיון כי איטליה, הונגריה ופינלנד, יבקשו לחתום על שביתת נשק מאוחדת עם בעלות הברית. השמועות התגלו כנכונות, ויאגו הודיע לריבנטרופ כי המצב טמן בחובו, אותן ייחס ליהודים ההונגרים.
דיווחיו של יאגו מאותה תקופה מהווים את ניצניו של מבצע מרגרטה, בו כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה במהלך מרץ 1944, מחשש כי תחליף צדדים. לדבריו, ראש הממשלה לשעבר של הונגריה, בלה אימרדי, טען בפניו כי יסכים לשמש כמנהיג תחת ממשלת בובות גרמנית.
יאגו התעמת עם קאלאי פעם נוספת ב-9 באפריל 1943 בנוגע לביקורו ברומא, בו שוחח עם, שגרירה לשעבר של הונגריה בלונדון. ברצה היה אנגלופיל ידוע ויאגו חשד, ובצדק, כי ביקורו ברומא, שבמהלכו יצר קשר עם בכירים בוותיקן, היה קשור בצורה כלשהי למאמציה של הונגריה להתנתק מבריתה עם גרמניה. אופי פגישתם היה כעוס ולא נעים, ויאגו דיווח לריבנטרופ כי התרשם שקאלאי חש שלא בנוח בזמן שהטיח בפניו את האשמותיו.
סימנים מקדימים נוספים בדבר התדרדרות היחסים שבין שתי המדינות המשיכו להופיע, ובחלוף הזמן ניצב יאגו אל מול מחאה רשמית שהוגשה בפניו בנוגע לנסיגה הגרמנית לנהר הדון, לאחר קרב סטלינגרד, אשר במהלכה נערכו מספר טבחים בידי אנשי השוצשטאפל בפלוגות הונגריות שהורכבו מיהודים שהועבדו בכפייה. כמו כן, שר ההגנה ההונגרי החדש, וילמוש נאג' נאג'בצוני, הורה לשפר את תנאיהם של היהודים אשר הועבדו בעבודות אלו.
יאגו פנה אל אדמירל הורטי ב-15 באפריל 1943 בדרישה כי יסלק שני חברים מהבית העליון של ועדת ענייני החוץ, פרנץ קורין ו, מאחר שהיה זה דבר מביש, בעיניו, לראות שני גברים בעלי דם יהודי, דנים בסוגיות פוליטיות. הורטי סירב לדרישתו בטענה שהיה זה עניין הונגרי פנימי אשר לא נגע לשגרירות הגרמנית.
בחלוף הזמן החל הממונה על יאגו, ריבנטרופ, להרגיש כי הלה נכשל בתפקידו כשגריר, ובאפריל 1943 שלח את אדמונד וזנמאייר להונגריה על מנת לבצע הערכת מצב חדשה. וזנמאייר דיווח כי המורל ההונגרי בדבר הניצחון המשותף צנח לאחר התבוסה שנחלה גרמניה בקרב סטלינגרד, ושמרבית ההונגרים רצו לפרוש מהמלחמה. ב-25 במאי אותה שנה דיווח יאגו לברלין כי שוחח עם, השגריר האיטלקי בבודפשט, אשר סיפר לו כי בשיחה שניהל עם קאלאי נודע לו שאסטרטגיית ראש הממשלה הייתה למשוך זמן עד לניצחון בעלות הברית, כך שלא ייאלץ לגרש את יהודי הונגריה.
בימים הבאים שוחח דמה סטויאי עם מחליפו של מרטין לותר במשרד החוץ הגרמני,, בנוגע לשאלה היהודית. במברק ששלח לברלין ב-2 ביוני כתב יאגו כי לא האמין שסטויאי דיבר בשם ממשלתו של קאלאי.
היטלר איבד את אמונו בממשלתו של הורטי, ובמרץ 1944 החליט לכבוש את הונגריה במסגרת מבצע מרגרטה על מנת למנוע חתימה על שביתת נשק עם בעלות הברית. ב-15 במרץ צפה הורטי בהופעת אופרה, כאשר קיבל זימון דחוף מידיו של יאגו, אשר ביקש לפגוש אותו באופן מידי בשגרירות הגרמנית. עם הגעתו, מסר לו יאגו מכתב מהיטלר, בו נכתב כי הפיהרר רצה לראותו בטירת, אוסטריה, ב-18 במרץ. כאשר נפגשו התוודה בפניו היטלר כי התכוון לכבוש את הונגריה. הורטי הסכים להמשיך בתפקידו כעוצר המדינה, אולם קאלאי פוטר ממשרתו כראש הממשלה, והוחלף בסטויאי.
העובדה שנותרו בהונגריה כ-762 אלף יהודים בזמן כיבושה נראו ככישלון לו היה יאגו אחראי באופן אישי, והוא הוחלף באס. אס. בריגדפיהרר אדמונד וזנמאייר. הוא שב לברלין ב-8 במאי אותה שנה, וכעבור מספר ימים יצאה לדרכה מבודפשט הרכבת הראשונה שיועדה להגיע לאושוויץ. ממשל סטויאי החל להגשים את חלקו בפתרון הסופי.
מפקד פולקסשטורם
לאחר שחרורו משירות משרד החוץ, מונה יאגו בספטמבר 1944 למפקד פלוגת הפולקסשטורם ה-35 בשלזיה. בכל שנותיו כשגריר לא נהנה יאגו אפילו מעט מהעולם הדיפלומטי אליו נכנס, וקיבל בברכה ובזרועות פתוחות את אורח החיים הצבאי שהכיר ואהב. בני משפחתו סיפרו מאוחר יותר כי נראה הרבה יותר מאושר כאשר פיקד על פלוגתו החדשה, מאשר בכל שנותיו בבודפשט. באותה העת עברו הוא ומשפחתו להתגורר באחוזה בגרוס-מינכן, כיום, פולין.
יאגו הפגין גבורה יוצאת דופן בחזית הלחימה שב, וב-21 בינואר 1945 הצליח להשמיד ארבעה טנקים סובייטים לבדו, בעזרת הפאנצרפאוסט שלו. באותה פעולה נפצע אנושות ואיבד את אחת מעיניו. על אף כן, נודע כי חש גאווה על חלקו בלחימה.
הוא נותר בבית החולים עד למרץ 1945, אז עברו הוא ומשפחתו לקונסטנץ בשל התקדמות כוחותיהם של בעלות הברית. באפריל אותה שנה נשלח למשימה דיפלומטית באיטליה, לכפר פאסאנו, בו פעלה המפקדה הצבאית הגרמנית. הפקודות המדויקות שנמסרו לו מפיו של ריבנטרופ אבדו.
בדרכו ליעדו עצר יאגו בדרום טירול, מראן, כיום מראנו, אזור שסופח לרייך כשנתיים קודם לכן. ב-26 באפריל החליט להתאבד בביתו של השגריר הגרמני באיטליה,, וירה לעצמו בראש. במכתב ההתאבדות שהשאיר אחריו כתב כי לא רצה לחיות בעולם שנשלט בידי יהודים, דבר שהאמין שיתרחש לאחר תבוסתה של גרמניה.
מורשת
על אף מסירותו העמוקה לאידאולוגיה הנאצית, נוקה יאגו מאשמה במידת מה בידי שופט מגרמניה המערבית, אשר פסק ב-13 בפברואר 1950 כי היה לא יותר מ, שכן לא נתפש בתור ואף פעל ב. אלמנתו של יאגו נידונה לחיי עוני יחד עם שבעת ילדיהם, וייתכן שפסיקת בית המשפט נועדה להקל על חייהם, בכך שהתירה להם לקבל קצבת שאירים.
בנו של יאגו, הנינג, המשיך להגן על אביו לאורך שנים רבות, והתעקש כי היה. כמו כן טען בנו כי התאבדותו של אביו הייתה מחאה פוליטית כנגד המשטר הנאצי, אשר הלכה יד ביד עם הקוד האריסטוקרטי שעיקרו הוא כבוד, על פי יאגו חי.
סרז'יו (סרט, 2020)
סרז'יו הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי על דיפלומט האו"ם סרז'יו ויירה דה מלו. את הסרט ביים גרג בארקר, מתוך תסריט מאת קרייג בורטן. מככבים בו ואגנר מורה, אנה דה ארמס, גארט דילהאנט, בריאן פ. אוביין, ויל דלטון, קלמנס שיק ובראדלי ויטפורד.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-28 בינואר 2020 והוא הופץ ב-17 באפריל 2020 על ידי נטפליקס.
הפקה
ביולי 2018, הוכרז צוות השחקנים שכולל את וגנר מורה, אנה דה ארמאס, גארט דיילהאנט, בריאן פ. אוביין, וויל דלטון וקלמנס שיק, כשגרג בארקר ביים מתוך תסריט מאת קרייג בורטן, עם נטפליקס כחברת הפצה. באוקטובר 2018 הצטרף בראדלי וויטפורד לצוות.
הצילומים החלו באוגוסט 2018.
I
I (איי) היא האות התשיעית באלפבית הלטיני.
היסטוריה
מקורה של האות I באות היוונית יוטא (Ι, ι). האות ייצגה ביוונית את תנועת החיריק. בלטינית נוספה לה משמעות של העיצור י|יו"ד.
מקור האות היוונית באות השמית "י" אשר ייצגה את המילה יד וצוירה כמו יד של אדם.
בדומה לאות יו"ד בעברית, משמשת האות I גם באנגלית לייצג דיפתונגים (כדוגמת הצירה המלא בעברית).
ייצוגים נוספים
באלפבית פונטי האות I מיוצגת על ידי המילה "אינדיה" (India - הודו).
ב-ASCII מיוצגת האות על ידי 73 (I) ו-105 (i).
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי שתי נקודות: ··
בכתב ברייל:
הברבורים של לאונרדו
הספר הברבורים של לאונרדו הוא רומן היסטורי מאת קארן אסקס, ובו מתוארות חצרות משפחת ד'אסטה ומשפחת ספורצה בצפון איטליה, בתקופת הרנסאנס, כשברקע מתוארת עבודתו האמנותית של לאונרדו דה וינצ'י ב-20 השנים בהן עבד בחצרו של לודוביקו ספורצה במילאנו.
העלילה מתפרשת על פני השנים 1489 – 1506, תקופת הרנסאנס באיטליה. הספר, כמקובל בספרים מעין אלו, מערבב בין עובדות היסטוריות לבין דמיון. הסיפור מסופר דרך עיניהן של שתי אחיות לבית ד'אסטה, בנותיו של ארקולה הראשון ד'אסטה דוכס פרארה. איזבלה ד'אסטה וביאטריצ'ה ד'אסטה. ולצידן פילגשיו של לודוביקו ספורצה, צ'צ'יליה גלראני ולוקרציה קריוולי.
שתי האחיות לבית דאסטה נישאו, כמקובל באותה תקופה, על מנת לקיים בריתות פוליטיות בין פרארה למדינות אחרות ומצאו עצמן בתחרות על עוצמה ויוקרה. הבכורה, איזבלה, היא יפה, שאפתנית, נרקיסיסטית, מתוחכמת ואספנית אומנות נלהבת. בגיל 16 היא נישאת לרוזן פרנצ`סקו גונזגה בן ה-23, שליט מנטובה וראש צבאה של ונציה, שמתגלה בהמשך כאופורטוניסט המפר התחייבויות וכפלרטטן. היא מוצאת שפה משותפת עם גיסה חובב האומנות, מתכתבת איתו ומגלה לו את סודותיה, וכמעט שמתפתית לבגוד בבעלה עם גיסה. אחת מתשוקותיה הגדולות היא לזכות בכך שלאונרדו יצייר אותה. האחות הצעירה בשנה, ביאטריצ'ה, הפשוטה למראה, חובבת סוסים ורכיבה, נישאת בגיל 15 ללודוביקו ספורצה בן ה-40 המכונה "אל מורו" (המורי), המשמש עוצר (שליט) לג'אן גלאצו ספורצה הילד, דוכס מילאנו והשליט בפועל של מילאנו.
הברבורים המוזכרים מתייחסים לציורו של לאונרדו את סיפור לדה והברבור וכן לברבורים ששלחה איזבלה ד'אסטה לגיסה, לודוביקו ספורצה.
פרק ראשון - פורטונה (גלגל המזל)
פרק זה, המתרחש בשנת 1489 בעיר פרארה, מציג בפני הקורא את שתי האחיות, משפחתן וסיפור אירוסיהן, כל אחת לארוסה. איזבלה הבלונדינית המעודנת קוראת לטינית ברהיטות, מדקלמת את האקלוגות של וירגילוס, מנגנת, שרה, שולטת באומנות הנאום ובמתמטיקה ואוספת חפצי אומנות. ביאטריצ'ה השחרחורת שגדלה בחצרו של סבן, המלך פראנטה מנאפולי, רוכבת על סוסים ובעלת רוח הרפתקנית. בפרק מוזכר כי רק סדר שליחת השליחים קבע מי מבין האחיות תאורס למי מבין החתנים, ואילו היה סדר הזמנים שונה היו מתארסות כל אחת לגבר האחר.
בפרק מתוארות הנסיבות בהן הצטרף לאונרדו לחצרו של ספורצה ב-1490. על פי הכתוב בספר, מעבר זה הוא תוצר של עלבון שעלבו בלאונרדו בשהותו בפירנצה, כאשר הנסיך לורנצו נתן לבוטיצ'לי לצייר ציור קיר, ובמקביל, לא שלח את לאונרדו לקשט את הקפלה של האפיפיור.
פרק שני - איל מאטו (השוטה)
פרק זה, המתרחש בשנת 1491 פותח בציטוט אחד מתוך ציטוטים רבים המופיעים בספר, מפנקסו של לאונרדו. הפרק מתאר את נישואיה של ביאטריצ'ה ואת התאקלמותה במילאנו.
דמויות נוספות המתוארות בהרחבה בפרק הם ג'אן גלאצו ספורצה, הדוכס של מילאנו חלוש האופי, השתיין וחובב הנערים הצעירים, ורעייתו איזבלה מנאפולי הכלואה בנישואין לא מוצלחים. האביר גליאץ די סנסוורינו, המאורס לביאנקה ג'ובאנה, בתו של לודוביקו מאחת מפלגשיו.
פרק שלישי - איל דיאבולו (השטן)
פרק זה, המתרחש בשנת 1491 מתאר את המשך חגיגת וטקסי הנישואין, את ההתקרבות בין איזבלה ללודוביקו, את הדרך שבה הצליחה איזבלה לשכנע את גליאץ להראות לה את ציור צ'צ'יליה, הגבירה עם החמוס.
לודוביקו שיכן את לאונרדו באחד מארמונותיו (קורטה וקיה) על מנת שהאמן יצור פסל פרש לזכר אביו של לודוביקו (פרנצ'סקו ספורצה). הפרק מתאר את תיסכולו של לודוביקו מכך שהפסל עדיין לא בשלבי הקמה למרות עשר השנים שחלפו והכסף שהושקע.
איזבלה, במאמציה לגרום לכך שלאונרדו יצייר פורטרט שלה, ובכך היא תזכה בחיי נצח, מגיעה למגוריו של לאונרדו, בעת שהותה במקום היא רואה עבודות שונות של לאונרדו ובהן ציור של מריה וישו, השונה מהמקובל לציורים מסוג זה, בכך שהוא מציג אותם כדמויות פשוטות על רקע פשוט. בנוסף היא מתוודעת לעובדה שלאונרדו צמחוני, שוקד על המצאות שונות ועוסק גם במתמטיקה ונחשפת לסקיצות ראשונות של ציורי הברבורים של לאונרדו.
לאחר חזרתה לביתה במנטובה שלחה איזבלה זוג ברבורים ללודוביקו.
פרק רביעי - לי אימאנטי (האוהבים)
לאונרדו מתקדם בהכנת פסל הפרש לזכר אביו של לודוביקו, ומצייר את תמונת לדה והברבור. בציורו הברבור בגודל אנושי מחבק את לדה בעזרת כנפו. כאשר ביאטריצ'ה מגלה כי בעלה סיכם עם לאונרדו שיצייר קודם אותה ואז את אחותה, היא מחליטה שאינה מעוניינת בהסדר זה ומבטלת את הציור.
פרק חמישי - ל'אימפרטריצ'ה (הקיסרית)
פרק זה, המתרחש בשנת 1493 מתאר את ההתקרבות בין ביאטריצ'ה לבעלה ובמקביל את ההתרחקות בין לודוביקו לאיזבלה. שתי האחיות יולדות ילדים. ביאטריצ'ה משלימה עם קיומו של צ'זרה, בנו הבלתי חוקי של בעלה מצ'צ'יליה ומאפשרת לו (ולאימו) להגיע לארמון לפגוש את לודוביקו. לודוביקו כורת ברית עם הקיסר מקסימיליאן ומארס לו את אחייניתו, אחותו של ג'אן גאלאצו וכן כורת ברית עם צרפת ומתחייב שלא להתנגד לכך שצרפת תכבוש את ממלכת נאפולי כל זאת במטרה שצרפת וגרמניה יתמכו בשאיפתו לקבלת התואר הרשמי של הדוכס ממילאנו.
לאונרדו עדיין לא השלים את עבודתו על פסל הפרש אולם תכנן אורווה עם מים זורמים לשקתות והזנת מספוא אוטומטית. הוא עובד על אמצעי שיאפשר לו לעוף, מסופר כי צייר קישוט מזבח בקפלה של אחוות ההיריון ללא חטא הנמצאת בכנסיית "סן פרנסיסקו גרנאדה" ובו השתמש בפניה של צ'צ'ליה גלראני לדמות המלאך אריאל ובפניה של לוקרציה קריוולי לדמות הבתולה.
פרק שישי - ל'אימפרטור (הקיסר)
פרק זה, המתרחש בשנת 1495 מתאר את מותו של ג'אן גלאצו, בדיוק ברגע שבו לודוביקו גייס תמיכה מספקת על מנת לזכות בתואר "הדוכס של מילאנו" ומשיא את דודניתו, אחותו של גלאצו לקיסר. ביאטריצ'ה ולודוביקו משנים את שמו של בנם, ארקולה, ל"מקס" כמחווה לקיסר מקסימיליאן. לודוביקו משיא את בתו ביאנקה לארוסה וביאטריצ'ה יולדת את בנה השני.
לודוביקו מציע לפרנצ'סקו גיסו, הון עתק, אם יסכים זה לפקד על הצבא הצרפתי, אך פרנצ'סקו מסרב. שארל, נכנס, בדרכו לנאפולי, בראש צבאו לפירנצה, סיינה ופיזה אחרי שפיירו דה מדיצ'י נכנע ללא קרב. לואי, בשלב זה בעל התואר דוכס אורליאן תובע לעצמו את תואר הדוכס של מילאנו. לודוביקו, שנחרד מהאפשרות שיאבד את תוארו, מנסה לארגן קואליציה נגד מלך צרפת ומציע לפרנצ'סקו את הפיקוד על הצבא האיטלקי המאוחד.
פרק שביעי - איל באגאטו (הקוסם)
בפרק זה, המתרחש בשנים 1495–1496 מתוארת הכתרתו של לודוביקו כדוכס מילאנו וכרוזן של פאביה.
הצבא הכל איטלקי, בפיקודו של פרנצ'סקו, ממומן בין היתר על ידי כל אוצר הממלכה של מילאנו ורוב תכשיטיה של איזבלה. הצבא הצרפתי עוזב את נאפולי בדרכו צפונה בעוד הצבא הכלל איטלקי יורד דרומה לקראתו. בקרב פורנובו שהתחולל על גדות הנהר טארו ניצח הצבא האיטלקי. לודוביקו סובל משבץ מוחי אחרי ששמע כי לואי, הדוכס מאורליאן, כבש את נובארה, אולם אחרי מצור בן מספר חודשים שהטילו כוחות איטלקיים על העיר, נכנעו הצרפתים ונסוגו.
אנדריאה מנטניה, צייר החצר של מנטובה, צייר את איזבלה בדמות המוזה ההרה שבמרכז, בציורו "ונוס ומארס על הר פרנטוס" המתאר את תשע המוזות.
פרק שמיני לה מורטה (מוות)
שנת 1497, ביאנקה ג'ובאנה מתה כתוצאה מהרעלת מזון ולודוביקו מתנחם בזרועות פילגשו, לוקרציה הנכנסת להיריון כתוצאה מיחסים אלו. בתה השנייה של איזבלה מתה. ביאטריצ'ה שנמצאת בסוף הריונה השלישי מתה תוך כדי לידה מוקדמת ואף התינוק נולד מת.
לאונרדו מצייר את לוקרציה קריוולי ומסיים את "הסעודה האחרונה", תוך שהוא מוותר על מוטיבים מקובלים בציורים אלו. לישו אין הילת קדוש ובמקום זאת הוא מואר באור שמגיע מהחלון, על פניו הבעת השלמה עם הגורל. יהודה יושב באותו צד שולחן יחד עם האחרים ולא בנפרד.
את קברה של ביאטריצ'ה מעצב כריסטופורו סולארי.
פרק תשיעי - לה טורה קאדנטה (המגדל המתמוטט)
בפרק זה, המתרחש בשנת 1499, מסופר כי הוונציאנים פיטרו את פרנצ'סקו מפיקוד על צבאם כששמעו שהוא מנהל משא ומתן עם שארל, מלך צרפת.
שארל מת ויורשו, לואי מאורלאן הכריז שבכוונתו לכבוש את איטליה. לודוביקו, בתגובה, חידש את הברית שלו עם הקיסר מקסימיליאן ומציע לפרנצ'סקו את הפיקוד על הצבא המילנזי-גרמני. פרנצ'סקו ההפכפך מסכים אולם כעבור זמן קצר מפר את ההסכם ופונה לוונציאנים בבקשה להחזיר לו את תוארו כמפקד צבאם, הוונציאנים, שכבר נכוו מבוגדנותו, מסרבים והוא מסכם שנית את העסקתו בצבא המילנזי-גרמני. במקביל, פרנצ'סקו בוגד גם באשתו.
הוונציאנים כורתים ברית עם לואי ה-12 כנגד מילאנו ופרנצ'סקו מציע עצמו לברית החדשה כמפקד הצבא. הדוכס ארקולה, אביהן של איזבלה וביאטריצ'ה תומך בברית החדשה וכמוהו מנהיגים איטלקים נוספים.
הצבא הצרפתי מתקדם ללא התנגדות משמעותית לעבר מילאנו ואיזבלה מציעה מקלט במנטובה לידידיה. מגיעים צ'צ'יליה עם ילדו של לודוביקו, לוקרציה עם ילדו של לודוביקו. לאונרדו שהגיע אף הוא מכין רישום של איזבלה.
אחרית דבר - איל מונדו (העולם)
הצרפתים כבשו את מילאנו, בוזזים את העיר ומחריבים את פסל הפרש של לאונרדו.
לאונרדו חוזר למילאנו יחד עם ציור המונה ליזה ומציע את שרותיו ללואי.
בסיום הפרק מתארת המחברת מה קרה לנפשות ההיסטוריות וליצירות האמנות המוזכרות בספרה אחרי פרק הסיום.
ודיוס פוליו
פובליוס ודיוס פוליו (בלטינית: Publius Vedius Pollio, מת בשנת 15 לפני הספירה) בן לעבד משוחרר וחבר מעמד הפרשים ברומא העתיקה במאה הראשונה לפני הספירה, חבר אישי של הקיסר אוגוסטוס. נודע לשמצה עקב עושרו הרב והראוותני ואופיו האלים והרצחני. סמל להתדרדרות המוסרית של הרפובליקה הרומית.
תחילת דרכו
פוליו היה בן לעבד משוחרר שהצליח לצבור הון רב, כך שככל הנראה ירש הון ראשוני גדול והשתייך מגיל צעיר למעמד הפרשים, השני בחשיבותו מבין מעמדות האצולה.
פוליו היה בעליה של אחוזת ענק בפאוסיליפום (ביוונית: פאוסיליפון כלומר "שחרור מדאגות") שליד נאפולי ובית מידות במרכז העיר רומא, על גבעת האסקויליניום.
תקרית העבד
סיפור החוזר אצל מספר מחברים מרומא העתיקה בגרסאות שונות מעט, מספר שבמהלך ביקור הקיסר אוגוסטוס באחוזת פאוסיליפון ביקש ודיוס כי עבד צעיר מסוים יגיש לקיסר יין יקר מתוך גביע מפואר ויקר ערך. העבד לא נזהר, הפיל את הגביע מידו ושברו לרסיסים. ודיוס פוליו כה זעם על העבד עד כי ציווה להשליכו מיד אל בריכת המורנות הטורפות, למען יהיה מאכל לדגים בעודו בחיים. העבד מיהר ליפול על פניו לפני הקיסר והתחנן שישפיע על אדונו שיעניש אותו במיתה אחרת ולא באופן כה מזעזע. הקיסר, בצעד שביזה את המארח, הקים את העבד על רגליו וציווה כי כל כלי הבדולח של ודיוס פוליו יישברו לרסיסים ויושלכו אל הבריכה, כעונש על אכזריותו ורדיפת הבצע שלו.
יחסו של אוגוסטוס
מן הניתוח של סיים עולה כי פוליו היה איש מרכזי וקרוב ביותר לאוגוסטוס בתקופת עלייתו לשלטון, זאת בצד התייחסות מבזה לה זכה מידי בני האצולה הוותיקה שלא ראתה בעין יפה מתעשרים וודאי לא מבין שורות העבדים המשוחררים זה-מקרוב. אופיו של פוליו היה חסר מעצורים, רצחני וגאוותני. הוא סיפק לקיסר לעתיד שירותים מפוקפקים וזכה בתשלום ניכר, אולם, עם עלייתו של אוגוסטוס לכס השלטון הוא החל לראות בפוליו איום מבחינות אחדות. ודיוס פוליו ייצג תקופה ומעשים שאוגוסטוס ביקש לשכוח ולהניחם מאחוריו. פוליו יצר קשר בלתי רצוי בין הקיסר לבין מעמד וסוג אנשים מהם ביקש להתנער כדי לשוות לשלטונו לגיטימציה רחבה. בנוסף לכך, אנשים חסרי מעצורים מסוגו של פוליו יכלו בקלות להחליף נאמנות בתמורה לכבוד או בצע כסף ולמרוד בקיסר. פוליו אף יכול להשתמש באחוזתו הגדולה והמבוצרת כבסיס וראוי מבחינת אוגוסטוס לסלקו.
ייתכן ששעת הכושר של אוגוסטוס הייתה השפלתו של ודיוס פוליו בלבה של סעודה רבת משתתפים, בה הצליח אוגוסטוס לנצל את האירוע המקרי של האיום על העבד לשם זכייה בהתפעלות ציבורית מיחסו הטוב וההוגן ובה-בעת להתנער סופית מפוליו הרצחני. אין ספק שאוגוסטוס מחה את זכרו של פוליו על ידי ההריסה המוחלטת של אחוזתו והקמת המרכז המסחרי "פורטיקוס ליוויה" על מקומו.
בתרבות ובספרות
חובב שחקר את הנושא מציין כי חיפוש שמו של פוליו העלה ש"מאות כתבות, מאמרים, מחקרים ואזכורים נכתבו עליו במשך אלפיים השנים האחרונות. מסתבר שבדיוס זה הוא גיבור תרבות, נכתבו עליו ספרי ילדים, ספרי שירים, ספרי זימה, פורנוגרפיה, חיבורים עיוניים, אזכורים הקשורים לחירות, לעבדות, לזעם, לקנאה, לכעס, לשנאה, לגידול דגים, לאדריכלות, לארכאולוגיה, לנצרות, לשירה עתיקה, בקיצור, כמעט להכל". בפרט מציין אותו כותב "יש את מצדיקי העבדות באמריקה (שמראים עד כמה הם הומאניים יחסית לרומאים...), מתנגדי עבדות, ראשוני הכנסייה הנוצרית, מטיפים דתיים ועוד".
בפרט ניתן לציין את ספרה של מאריסה מוס, המספרת את סיפור המשפחה שבניה היו עבדים בביתו של ודיוס ושאחד מבניה היה כביכול הנער שנידון למוות בפרשת גביע הבדולח.
בספר פומפיי של רוברט האריס נמצאת סצנה שבה הגיבור נוכח בהוצאה מחרידה להורג העוקבת אחר סיפור העבד של ודיוס פוליו.
צבי יעבץ מציין כי לא מן הנמנע שדמותו של פוליו וחבריו שימשו השראה לדמותו של העבד המשוחרר העשיר והגרוטסקי, טרימאלכיו, ב"סטיריקון" לפטרוניוס.
בלגן
בָּלָגָן (או בלאגן) הוא שם עצם בסלנג בעברית ישראלית ופירושו אי-סדר, מהומה וגם אנדרלמוסיה, הן במובן פיזי והן במובן מנטלי. משם העצם נגזר שורש מרובע: ב.ל.ג.נ, ממנו נוצרו פעלים בבניינים שונים, כגון: מְבֻלְגָּן, בִּלְגֵּן, הִתְבַּלְגֵּן.
אטימולוגיה
מקורה של המילה בפרסית (بالا-خانه, נהגתה: "בָּאלָא-חָ'אנֶה") במשמעות מרפסת או עליית גג. המילה נקלטה בטורקית (ונהגתה: "בלה האן") וממנה גם ברוסית, במשמעות מחסן, ובהגייה "בלגן". החל מהמאה ה-18 שימשו מחסנים כאלו להצגות תיאטרון מבדחות, שכונו אף הן "בלגן", ומהן הורחב השימוש במילה לתיאור מצבי אי סדר. בשפות סלאביות המילה או השתלשלויותיה קיימות במשמעות המקורית (מרפסת, עליית גג) או במשמעות המאוחרת (אי סדר). המילה בלגן במשמעות אי סדר הגיעה לעברית עם העליות הראשונות. מילה נרדפת בסלנג הישראלי היא ברדק, שגם מקורה ברוסית.
משמעות
אי סדר הוא מושג יסודי בתפיסה האנושית, החל מנוכחותו במיתוסי בריאת העולם כדוגמת ה"תוהו ובוהו" התנ"כי והכאוס במיתולוגיה היוונית וכלה במושגי האנטרופיה והכאוס בתאוריות פיזיקליות מודרניות.
בחיי היומיום הבלגן הוא פעמים רבות גם מקור ללכלוך, שכן קשה לנקות אזור מבולגן, ולכן בלגן שנותר על כנו זמן רב גורר הצטברות לכלוך. סידור הבלגן הביתי הוא מטלה שיש שמתמודדים עמה באופן שגרתי, ויש שמתייחסים אליה בדחיינות. ביצוע מטלה זו נתפס פעמים רבות כמתאים לילדים מגיל צעיר כחלק מהמאמץ המשפחתי לתחזוקת משק הבית, ואי ביצועה מוביל לעיתים לעימות של הורים עם ילדיהם.
בתרבות
בתרבויות רבות תחילת עונת האביב נתפסת כמבשרת התחדשות, וככזו היא מעוררת מוטיבציה לשינוי וטיהור פיזי ורוחני, המיושמת לעיתים בניקיון יסודי - ניקיון האביב. ביהדות, ההכנות לפסח, חג האביב, מוּנעות מסורתית על ידי הצורך להכשיר את הבית מחמץ ומספקות גם הן עילה לניקיון וסדר יסודי.
ערוץ המזרח התיכון
היסטוריה
התחנה החלה את פעילותה כתחנת רדיו, בספטמבר 1979, בשם The Voice of Hope ("קול התקווה"), פרי יוזמה של כת נוצרית אוונגליסטית בשם High Adventure, בראשות מטיף בשם ג'ורג' אוטיס שגייס תרומות למען הקמתה. התחנה פעלה ממרג' עיון בחסות צבא לבנון החופשית. התחנה שימשה לשידורי דת נוצריים ושידורי תעמולה של מפקד צבא לבנון החופשית סעד חדאד. אך בעיקר שודרה בה מוזיקה קלה, ביולי 1981 אף שיתפה פעולה עם שידורי קול ישראל.
בלגן
בתרבות
יש המאמינים כי משרד או שולחן עבודה מבולגן מעיד על בלגן מנטלי או חוסר מקצועיות של בעליו. סברה מנוגדת היא כי הבלגן מעיד על יצירתיות ודינמיות. עשוי להתקיים גם "בלגן מאורגן" שבעליו מתמצא בו היטב, וסידורו עלול להשפיע לרעה על תפקוד יוצרו.
ערוץ המזרח התיכון
היסטוריה
בפברואר 1981 החלה התחנה בשידורי ניסיון של ערוץ טלוויזיה בשם "כוכב התקוה", לצורך השידור הוקמה תחנת ממסר סמוך לבינת ג'בל. לצורך מימון שידורי התחנה גיסו תרומות בארצות הברית, אך תכננו לשדר פרסומות ויצרו קשר עם איש העסקים הישראלי חיים שיף כשותף לשיווק שירותי הפרסום בישראל. באוגוסט 1981 הגיעה לנמל חיפה ניידת שידור שרכשה התחנה בארצות הברית. ניידת השידור הוצבה בצידו השני של שער פאטמה בשטח לבנון. שידורי התחנה נחנכו באופן רשמי באוקטובר 1981. ב-9 במרץ 1983, נפגעה ניידת השידור של התחנה בפיצוץ מכונית תופת, באירוע לא היו נפגעים. אחר כך עברה לשדר מגבעה ליד משגב עם, עדיין בצידו הלבנוני של הגבול (התחנה לא קיבלה אישור לפעול משטח ישראל).
בלגן
בתרבות
תורת הפנג שווי הניו אייג'ית רואה בבלגן מכשול שיש לטפל בו.
ערוץ המזרח התיכון
היסטוריה
מ-10 באפריל 1982 ועד יולי 2001 תחנת הטלוויזיה מומנה על ידי Christian Broadcasting Network, הערוץ היה אחד הערוצים הזרים היחידים שנקלטו בישראל בתקופה שבה שודר בה הערוץ הממלכתי היחיד. שידורים אלו נקלטו מתחנות שידור בלבנון, ועל כן הערוץ היה מוכר בכינוי ערוץ "לבנון" וגם ערוץ "חדד" (של שם מפקד צבא לבנון החופשית סעד חדאד). בישראל, הערוץ התפרסם במיוחד בגלל השידורים של ארגון היאבקות מקצועית בשם WCCW, שבסיסו היה בטקסס. השידורים זכו לכינוי "קאץ'". כוכבי הארגון, משפחת ואן אריק, התפרסמו מאוד בישראל בעקבותיו ונהיו חלק מהתרבות הישראלית.
בלגן
בתרבות
שיאני הבלגן הם אספני גרוטאות כפייתיים (תסמין של טורדנות כפייתית) הממלאים את בתיהם עד אפס מקום בחפצים ובאשפה.