cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמפניה (שיר)
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של חסון ב-17 בנובמבר 2019; את תסריט הווידאו קליפ כתב חסון. בקליפ עצמו משתתפת הדוגמנית בר זומר.
זומבים 3
זומבים 3 (באנגלית: Zombies 3) הוא סרט פנטזיה מוזיקלי אמריקאי מקורי של ערוץ דיסני, המהווה המשך לסרטים "זומבים" ו"זומבים 2", שמופק לטלוויזיה ועתיד להיות הסרט האחרון בטרילוגיית "זומבים".
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "דיסני+" ב-15 ביולי 2022, ואילו בערוץ דיסני האמריקאי הוא שודר ב-12 באוגוסט 2022. בישראל הסרט שודר בערוץ דיסני ישראל ב-31 באוגוסט 2022.
תקציר העלילה
לאחר אירועי שני הסרטים הקודמים, עיירת סיברוק הפכה כעת למקום מקלט בטוח עבור מפלצות ובני אדם כאחד. זד ואדיסון, שנמצאים כעת בשנת לימודיהם האחרונה בתיכון סיברוק, עסוקים לקראת עתידם – זד מתכונן לקראת קבלת מלגה אתלטית שתהפוך אותו לזומבי הראשון שיוצא ללמוד במכללה, בעוד אדיסון מתכוננת לקראת תחרות העידוד הבינלאומית הראשונה של סיברוק; אך כשבסיברוק מופיעים חייזרים שהגיעו מחוץ לכדור הארץ, ההרמוניה והסדר מופרים והזומבים, אנשי הזאב ובני האדם נאלצים להתמודד מול שינוי שישנה לנצח את סיברוק.
פיתוח
ב-20 במרץ 2021, נודע על אישורו של הבמאי פול הואן על הפקת סרט שלישי בטרילוגיית "זומבים". ב-22 במרץ, ערוץ דיסני הכריז רשמית על הפקת הסרט. בנוסף, נודע שהסרט יהיה האחרון ויחתום את הטרילוגיה.
צילומים
צילומי הסרט החלו בטורונטו, קנדה; ב-30 במאי 2021, והסתיימו ביולי 2021.
אלמוגית
אלמוגית הוא כינוי לדגים ממשפחת השוניתיים ללא הסוגים Amphiprion ו-Premnas המכונים דגי ליצן. הם עשויים לגדול לאורך של עד 30 ס"מ ויותר. בעוד רובם דגי מים מלוחים, ישנם מינים החיים במורדות הנחלים במים מתוקים. לאלמוגית בדרך כלל צבעים בהירים ובולטים.
חלק ממיני האלמוגית חיים באזורים בעלי מזג אוויר ממוזג כמו דגי הגריבלדי, הזן המתקיים באוקיינוס השקט לאורך חופי דרום קליפורניה ומקסיקו.
בטבע, מין אלמוגית כושית Stegastes nigricans מצמיחה אצות סיביות. כך גם אלמוגיות באוקיינוס ההודי והשקט, לחופי הודו והודו-סין מגדלות סוגי אצה אדומה. היום האלמוגית היא הדג היחיד הידוע למדע העוסק בגידול עצמי במעין "חקלאות". האלמוגית גם ידועה כתוקפנית, בייחוד אלמוגית הדומינו הדו-נקודתית.
מזון
אלמוגיות חקלאיות הן בעלות שטח שליטה (טריטוריה), ומרחיקות בעלי חיים אחרים משטחי גידול האצה שלהן. הן ניזונות מסרטנים זעירים, מיצורים ימיים זעירים, ומאצות. הן "מעשבות" את שטחי הגידול, ומתירים רק לסוגים מסוימים של אצות לצמוח ולהתפתח. הן תוקפות צוללנים הנכנסים לשטחן, ללא חת.
ליקוט
אלמוגית הדומינו Dascyllus albisella עוסקת מעל ל-85% משעות היום בלקט. הפרטים הגדולים יותר באוכלוסייה, מחפשים את מזונם גבוה יותר בעמודת המים. רוב האלמוגיות ניזונות בעיקר מחסילונים ומשטרגליים. לזכרים קיבה קטנה יותר בעונת ההשרצה, לעומת הנקבות, בעקבות השימוש הרב בפעולות ראווה עבור הזווג ובשמירה על הקן. ככל שעוצמת הזרימה יורדת, עולות האלמוגיות גבוה יותר במים, שם ריכוז היצורים הזעירים גדול יותר, ולכן מזונם מצוי ביתר קלות. כשהזרם גובר, הם נוטים לרדת ולחפש מזון דווקא בתחתית עמודת המים, ואז גם קצב התזונה גדול יותר.
הדגים הקטנים יותר נשארים קרוב יותר לשטחי הגידול שלהם, ויש המשערים שהסיבה לכך, לחץ הטריפה מצד דגים האוכלים אלמוגיות.
תחום מחיה
אלמוגית שלש-הנקודות Stegastes planifrons שומרת על שטחה בקנאות רבה, ותוקפת כל פולש. הנקבות עוזבות לזמן מה את חלקתן בעונת ההשרצה, על מנת להטיל את ביציהן בשטחי הזכרים. תנועה מוגברת זו מגדילה את הסיכון לחייהן, ולכן בוקעות וחיות יותר נקבות מאשר זכרים בכל מחזור רבייה. זכרי האלמוגית מגינים על צברי הביצים עד שהדגיגים בוקעים מהן, על ידי שחיה בתנועה מעגלית סביב הקן. הזכרים מתחרים האחד בשני על שטחי הרבייה. זכרים חלשים יותר נאלצים לנדוד לאזורים פחות מניבים, והצלחת זיווגם קטנה יותר. ישנם המוגלים מכל שטח שהוא, וחיים בקבוצה "צפה", ללא שטח. דגים אלו אינם משתתפים בתהליך הרבייה, ומצויים יותר בסכנת ציד וטריפה. אך הם עשויים לתפוש שטח שננטש, ולהפוך לדגים "פעילים" בחברה.
אלמוגית הערב Stegastes adustus מבלה את רוב חייו באזור הקטן מ-60 סמ"ר. שטח זה משמש לה כמקור לנקודות מסתור, תזונה, ואזור רבייה. דגים הנתונים באזור שאינו מוצלח מבחינתם, לעיתים קרובות מנסים לעבור לשטח אחר, מוצלח יותר, וכך בעלי "אחוזה" צריכים כל הזמן להציג נוכחות. עצמת המריבות על אזורי מחיה, קשורה בדרך כלל באיכות אזור המחיה הנדון.
ארנה דו פוטורו
ארנה דו פוטורו (בפורטוגזית: Arena do Futuro; בתרגום חופשי: "ארנת העתיד") היא היכל ספורט זמני שהוקם במיוחד לרגל אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ויפורק לאחר המשחקים האולימפיים והמשחקים הפאראלימפיים. הארנה שהוקמה בפארק האולימפי בארה בשכונה בארה דה טיז'וקה, סמוך למרכז האימונים האולימפי של ריו דה ז'ניירו, בנויה כמבנה ריבועי מחופה עץ בו פעורים חלונות, שהכילה 12,000 צופים. באולימפיאדה היא אירחה את משחקי הכדוריד ובאולימפיאדת הנכים את משחקי הכדורשער. לאחר המשחקים בוצעה חלוקה פנימית של מבנה הארנה שהפך לקומפלקס של ארבעה בתי ספר חדשים לעיר עבור שכונת המגורים שהוקמה במבני דירות הכפר האולימפי הסמוך.
אלמוגית
תחום מחיה
התנועה מחוץ לאזור המחיה, הנקראת "סיורים" מצויה מאוד, ואלו יכולים להגיע עד 16 מטר ויותר. ישנן שלושה סוגי סיורים. הקצר ביותר הוא לצורך ליקוט מזון. הארוכים יותר קשורים בחיפוש בן או בת זוג וברבייה, וסיורים של דגים ללא שטח מחיה (ולכן ללא מזון וללא אפשרות רבייה) עסוקים בחיפוש אחר שטח מחיה משלהם.
חיזור ובחירת בני זוג
במין Stegastes partitus, הנקבות בוחרות את בן זוגן על פי עוצמת החיזור בלבד, ולא על פי גודל - שכן הפלישה לשטחי הרבייה מתרחשת בדרך כלל בלילה כשהזכרים נוטשים את משמרתם.
באלמוגית בוגרגורי Stegastes leucostictus הזכרים מחזרים אחר נקבות גדולות. גודל הנקבות קשור גם לגודל הרחם, ולפוריות גבוהה יותר. מחקרים הראו שלנקבות גדולות יותר יש מספר ביצים רב יותר.
רבייה
הפרטים במין stegastes partitus, הם פוליגמיים ומתרבים עם יותר מנקבה אחת בעונה, לעיתים תוך חיזור אחר מספר נקבות בו זמנית. בין המינים הללו, הברירה הטבעית ההתפתחותית מעדיפה את הזכרים המתחילים בחיזור מוקדם ככל שניתן בעונת ההשרצה, אפילו אם תטולת הביצים המוצלחים יותר, היא בעונה מאוחרת יותר. נקבות בוחרות את הזכר איתו היא תזדווג על פי איכות שטח המחיה שלו, כולל אזורי מסתור החיוניים להן כנגד טריפה, והנקבות בוחנות את התאמת השטח בטרם יטילו את הביצים שם.
השפעת המרחק על ההשרצה
במין אלמוגית כושית Stegastes nigricans נקבות בדרך כלל מתרבות עם זכר בודד בכל בוקר בעונת ההשרצה. עם שחר, הן מבקרות בשטח המחיה של הזכר על מנת להשריץ. המרחק לשטחו של הזכר משפיעה על מספר הביקורים של הנקבה. במרחקים קצרים, הנקבה חוזרת לביקורים רבים, ובכל פעם תשריץ מעט מהוולדות, ואילו במרחק גדול, היא עשויה להשריץ את כל הוולדות בפעם אחת. התנהגות שונה זו מוסברת כניסיון להפחית את הזמן שהנקבה מחוץ לשטחה היא על מנת למנוע פלישת גורמים זרים, שיאכלו או יקלקלו את גידוליה, וכן למנוע "כובשים" בעת העדרה. בנוסף, אם עזיבת שטחה, היא נתונה יותר לסכנת תקיפה וטריפה, סכנה הגדלה ככל שהמרחק משטחה גדל.
אכילת ביצי עצמו (קניבליזם דגיגי)
זכר אלמוגית קורטז (Stegastes rectifraenum) אוכל את בני מינו. מחקרים הראו שדג זה מחסל בעצמו כרבע מתטולת הביצים שלו. הזכרים אוכלים תטולות אם הן קטנות מהרגיל, וכן אלו שבשלבים מוקדמים של התפתחות. נקבות האלמוגית נוטות להטיל את ביציהן ליד זכרים ששומרים על ביצים מתטולה חדשה, שיהוו תחרות לביציה שלה. התנהגות הזכרים מוסברת כהתאמה למצב של תטולה שאינה שווה את ההשקעה ההורית בה.
מחקר
נערכו מחקרים רבים ומעמיקים בנוגע לרביית האלמוגיות, תהליך החיזור, בחירת בני הזוג, דאגת ההורים, ואכילת הצאצאים.
בשנת 2011 עבודתה של ד"ר ליזה לובל בריף ג'ונסטון, על השפעת זיהום PCB על אלמוגית אבודפדוף (Abudefduf sordidus) הראתה שניתן להשתמש בשינויים תוך רחמיים על מנת לכמת זיהום ימי, ולזהות אזורים מזוהמים או נקיים מזיהום בעזרתם.
בשבי
בעלי אקווריומים משתמשים באלמוגית על מנת לייצב אקווריום חדש. לאחר מילוי המים הראשוני באקווריום מכניסים את האלמוגית, והיא מסייעת לייצוב מחזור החנקן ("סייקל") באקווריום. יש המתנגדים לשיטה זו בשל הסבל שהיא גורמת לדג.
קודינהי
קודינהי (במראטהית: कोडिन्ही, באנגלית: Kodinhi) או בכינויו הנפוץ כפר התאומים, הוא כפר במחוז מלפורום, קרלה שבדרום הודו, ליד העיירה טירורנגדי, אשר התפרסם בעולם עקב שעור ילודת התאומים החריג בו.
מרבית תושבי הכפר הם מוסלמים סונים מהאסכולה השאפעית.
גאוגרפיה
הכפר ממוקם כ-35 ק"מ דרומית לקוז'יקוד וכ-30 ק"מ מערבית למלפורום, בירת המחוז. הכפר מוקף על ידי נהר בקווטר מכלל צדדיו מלבד הצד הפונה לכוון טירורנגדי.
ילודת תאומים
קודינהי מונה כ-2,000 משפחות על פי מפקד שנערך בשנת 2008, ובהן כ-250 זוגות תאומים, מעל פי 6 מהשכיחות היחסית הממוצעת של תאומים. על פי ממצאים נראה שיחס התאומים גם עולה בקודינהי עם השנים. הנתון עוד יותר חריג לאור העובדה כי בהודו מספר התאומים היחסי הוא מהנמוכים בעולם.
מספר מחקרים נעשו כדי להסביר את התופעה החריגה של ילודת התאומים בקודינהי אך טרם נמצא לה הסבר מדעי.
ורקלויטה
תנועת וֶרְקְלוֹיְטֶה (בגרמנית: Werkleute – אנשי המעש) הייתה תנועת נוער יהודית-גרמנית שנוסדה בשנת 1932 ופעלה בגרמניה ובארץ ישראל, עד להצטרפות חבריה לתנועת השומר הצעיר בשנת 1938.
היסטוריה
התנועה נוסדה בשנת 1932 בברלין כפלג הגדול מתנועת הנוער שהתפרקה, "קאמראדן" (בגרמנית: Kameraden - Deutsch-jüdischer Wanderbund - "קומראדים – ברית משוטטים גרמנית-יהודית"). לאחר המשבר הכלכלי שפקד את גרמניה בשנת 1929 נחלשה תנועת קאמראדן הליברלית והתפצלה לארבעה פלגים שהגדול מביניהם היה "ורקלויטה" בהנהגתו של מנחם גרסון. על אף שרבים מחבריה היו בני הבורגנות, הייתה התנועה בתחילה קרובה יותר לחוגים סוציאליסטיים ולחוגים קומוניסטיים והתנגדה לשלילת הגולה, וחבריה האמינו כי יהודים ימשיכו לחיות בגולה תמיד; באשר ליהודי גרמניה, סברו כי יש להעמיק במורשת היהודית, אך גם לפעול למען החברה הכללית. אולם בהמשך, בהשפעת מאורעות התקופה ועליית הנאצים לשלטון, נטתה התנועה יותר לכיוון ציוני חלוצי. יחד עם זאת גם נחלשה זיקתה הליברלית כלפי היהדות והתנועה אימצה גישה חילונית, בדומה לתנועות הציוניות.
בשנת 1933 עלו לארץ ישראל שתי קבוצות בוגרים כדי לעבור הכשרה בגבעת חיים ובמשמר העמק. ב-1934 הקימו חברי התנועה את קיבוץ הזורע בארץ ישראל ובשנת 1936 הוקם קיבוץ משמר הדרום, שהתאחד בסופו של דבר עם "הזורע". בשנת 1938 הצטרפו שני קיבוצי התנועה בארץ ישראל לתנועת השומר הצעיר בעקבות היחסים הקרובים עם יעקב חזן, ובעקבותיהם גם יתר חברי התנועה בגרמניה.
בסיסים רעיוניים
במרכז התנועה עמדו הערכים של חיי עדה, במובן שיתופי-קהילתי, ושיבה אל היהדות ברוח ההוגה מרטין בובר שפעל אז בגרמניה. את חיי העדה הגשימו חברי התנועה בקרב הפרולטריון היהודי בגרמניה ובחוגים בתוך התנועה הסוציאליסטית. כוונתם הייתה לעודד אחווה וקשרים בלתי-אמצעיים כתשתית למעשה פוליטי.
קונסטנטין י. אנג'לסקו
'''קונסטנטין י. אנג'לסקו (ברומנית: Dr. Constantin I. Angelescu'''; 10 או 12 ביוני 1869, קראיובה – 14 בספטמבר 1948, בוקרשט) היה פוליטיקאי ורופא כירורג רומני, פרופסור באוניברסיטת בוקרשט. בשנות כהונתו הארוכה כשר החינוך (1922-1928 ו-1933-1937) נודע כרפורמטור של מערכת החינוך הרומנית בין שתי מלחמות העולם. אחרי רצח יון ג. דוקה, כיהן 5 ימים (30 בדצמבר 1933 - 3 בינואר 1934) כראש ממשלה זמני של רומניה.
בשנת 1918 אנג'לסקו היה לזמן קצר הציר הדיפלומטי הראשון של רומניה בארצות הברית.
עמד בראש האתנאום הרומני ואחרי מלחמת העולם השנייה היה יושב ראש אגודת הידידות רומניה-ארצות הברית.
רקע משפחתי ושנות לימודיו
קונסטנטין י. אנג'לסקו נולד בשנת 1869 במשפחתם של דומיטרו אנג'לסקו, סוחר מקראיובה, ושל תאודורה לבית ג'בלסקו, נצר למשפחת קראיובסקו (בית קראיובשט). אחרי לימודים בבית הספר אובדיאנו ובבית הספר התיכון ע"ש קרול הראשון בעיר הולדתו, אנג'לסקו נסע ללמוד רפואה בפריז, צרפת.
בתום לימודיו התמחה בתחום הכירורגיה בשנת 1897. בשובו לרומניה, עבד ככירורג בבית החולים הברנקובסנק, בהמשך בבית החולים "פילנתרופיה", ובשנת 1903 התמנה לפרופסור בפקולטה לרפואה בבוקרשט. כיהן תקופה כמנהל הקליניקה האוניברסיטאית לכירורגיה.
עם נישואיו לוירג'יניה קונסטנטינסקו-מונטיאורו, הבת של איל הנפט הרומני ממוצא יווני, גריגורה מונטיאורו, הפך ד"ר קונסטנטין אנג'לסקו לבעל עיירת הקיט סראטה מונטיאורו. לעיירה, הנמצאת באזור בוזאו אדמות רוויות נפט .ונדל"ן רב.
הקריירה הפוליטית. שר בממשלה
כחסיד מלכתחילה של הצטרפות רומניה לכוחות ההסכמה עורר ככל הנראה את כעסו של ראש הממשלה ברטיאנו, שהעדיף בהתחלה הישארות הממלכה בעמדה נייטרלית. בשנת 1916 הדיח ברטיאנו את אנג'לסקו מתפקידו כשר לרגל הרכבת ממשלת קואליציה לאומית עם מפלגתו של טאקה יונסקו.
בחזרתו לרומניה, בין ינואר-מרץ 1918 התמנה על ידי ברטיאנו לציר הראשון של רומניה בוושינגטון.
כנציג רומניה נצרך אנג'לסקו להגן את מדיניות ממשלתו בסוגיית היהודים שהיו המיעוט היהודי היחיד באירופה שלא קיבל עדיין אזרחות. באותה שנה היה אנג'לסקו סגן יושב ראש המועצה הלאומית לאחדות הרומנים שקמה בפריז בהנהגתו של טאקה יונסקו.
מאוחר יותר היה לשר החינוך בממשלות ה"ליברליות" בראשותו של יון י.ק. ברטיאנו ויון ג. דוקה.
תקופתו ביצע אנג'לסקו רפורמות חשובות בכיוון מודרניזציה של מערכת החינוך ברומניה, בהמשך לשינויים שהונהגו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 על ידי מורו ורבו והדוד שלו דרך הנישואים, ספירו הארט.
אחרי הרחבת הממלכה הרומנית בתום מלחמת העולם הראשונה, דאג אנג'לסקו להשגת אחידות מערכת החינוך בכל השטחים שאוחדו עם רומניה. סיסמתו הייתה:
אנג'לסקו השתתף בעריכת הטקסט החוקתי בנוגע לחינוך, מ-29 במרץ 1923, המושתת על עקרונות חופש ההוראה, חינוך יסודי חובה ובחינם. אנג'לסקו תרם לחקיקת חוק החינוך היסודי הממלכתי והחינוך הנורמלי-יסודי מ-26 ביוני 1924. בשנת 1925 הוא הנהיג ברומניה את בחינות הבגרות (bacalaureat).
בשנת 1930, לגיונר ארומן בשם גאורגה בזה, התנקש בחייו ביריות אקדח על רקע הסדרת חקיקת הקרקעות בקדרילטר, אנג'לסקו נפצע והחלים.
אחרי רצח ראש הממשלה דוקה, אנג'לסקו התמנה לראש ממשלה זמני, אבל המלך קרול השני מיהר להחליפו עם גאורגה טטרסקו. למרות רתיעתו ההתחלתית, אנג'לסקו הסכים לכהן כשר החינוך הלאומי (לפעמים גם שר הדתות) בממשלות בראשותו של טטרסקו.
פעיל במישור התרבות בארצו, אנג'לסקו מילא במשך 24 שנה (1947-1923) את תפקיד היושב ראש של האתנאום הרומני, כמו כן בשנים 1941–1947 היה יושב "ברית התרבות" (Liga culturală).
לפי מקורות אחדים, בשנת 1943 יחד עם ד"ר ניקולאיה לופו, פנה לשלטונות עם הצעה להחזיר לרופאים היהודים את הזכות לעבוד חופשית במקצועם, זכות שבוטלה בחקיקה האנטישמית משנת 1940. בספטמבר 1948 אנג'לסקו נפטר בבית החולים הצרפתי ע"ש ונסאן דה פול בבוקרשט. המוות פטר אותו ממעצר ומשליחתו לבתי הסוהר הקומוניסטי.
בתו, אליסבטה, הייתה נשואה למתמטיקאי אלכסנדרו גיקה. בנו, קונסטנטין ק. אנג'לסקו-מונטיאורו (2000-1905) היה פרופסור למשפטים, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי. בימי הדיכוי הסטליניסטי ברומניה נשלח לעבודות פרך בתעלת דנובה-הים השחור. ילדיו הם יואנה אנג'לסקו, שעבדה ב"רדיו אירופה החופשית" והאבובן ג'ורג'ה אנג'לסקו.
בשנת 2007 צאצאיו וצאצאי משפחת גיקה הצליחו אחרי משפטים ארוכים לזכות בהחזרת המלון בבוקרשט, שהולאם על ידי השלטון הקומוניסטי, לידיהם.
פיוטר סטגניי
פיוטר ולדימירוביץ' סטגניי (ברוסית: Пётр Владимирович Стегний; נולד ב-24 בינואר 1948) הוא היסטוריון ודיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בישראל בשנים 2007-2011.
ביוגרפיה
סטגני הוא היסטוריון במקצועו, למד במכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים ובאקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ.
עבד במספר שגרירויות במזרח התיכון בשנים 1968–1986, בעיקר בסודאן, תימן ומצרים. בשנת 1986 נשלח כיועץ לשגרירות הסובייטית בלבנון וב-1990 חזר למוסקבה, כיהן כסגן מנהל מחלקת מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה עד 1992 משנשלח חזרה למזרח התיכון.
כיהן כשגריר רוסיה בכווית בשנים 1992-1998. בשובו למוסקבה התמנה למנהל מחלקת התיעוד וההיסטוריה במשרד החוץ של רוסיה, תפקיד שמילא עד שנת 2003. ב-1999 היה לחבר במועצה של משרד החוץ הרוסי ובמועצה של שירות הארכיון הפדרלי.
בשנת 2003 מונה לשגריר רוסיה בטורקיה עד שנת 2007, עת נשלח לכהן כשגריר רוסיה בישראל. ב-8 ביוני 2011 עזב למוסקבה ופרש לפנסיה.
ספריו
חלק מספריו הוא כותב תחת שם העט פיוטר פרמינוב.
דומיטיה לפידה הצעירה
דומיטיה לפידה הצעירה (בלטינית: Domitia Lepida Minor; 5 לפנה"ס - 54 לספירה) הייתה אצילה רומאית.
ביוגרפיה
אביה של דומיטיה לפידה היה הקונסול לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס, ואמה הייתה אנטוניה הזקנה, בתם של המצביא מרקוס אנטוניוס ושל אוקטביה, אחותו של אוגוסטוס. הייתה לה אחות גדולה בשם דומיטיה הזקנה, ואחיה היה גנאיוס דומיטיוס אהנובארבוס, בעלה הראשון של הקיסרית לעתיד אגריפינה הצעירה ואביו הביולוגי של הקיסר לעתיד נירון. היא נודעה כאשה יפה עשירה ומשפיעה, שהחזיקה באדמות בקלבריה. טקיטוס כותב שהיא וגיסתה אגריפינה "לא נבדלו הרבה זו מזו. כיוון ששתיהן חסרות בושה היו, נודעות לשמצה ונשי-חמס, התחרו זו בזו בשחיתותן". סוויטוניוס כותב שהיא הואשמה בגילוי עריות עם אחיה, אולם הם התחמקו מהעונש עקב מות טיבריוס.
היו לה שלושה בעלים בחייה. בעלה הראשון היה בן-דודתה מרקוס ולריוס מסאלה ברבאטוס, לו נישאה ככל הנראה בשנת 15. בתם, מסלינה, הפכה לאשתו של הקיסר לעתיד קלאודיוס. ברבאטוס מת ככל הנראה בשנת 20 או 21, זמן קצר לאחר לידתה של מסלינה. בעלה השני היה פאוסטוס קורנליוס סולה, שהיה קונסול סופקטוס בשנת 31, ונצר ללוקיוס קורנליוס סולה. באזור שנת 22 נולד בנם פאוסטוס קורנליוס סולה פליקס, אשר נישא לקלאודיה אנטוניה, בתם של קלאודיוס ואליה פאיטינה. בעלה השני מת בשנת 40 בערך.
בתחילת שלטונו של קלאודיוס, היא נישאה לאפיוס יוניוס סילאנוס. בשנת 42 הוצא סילאנוס להורג באשמת קשירת קשר נגד קלאודיוס, אולם לשונות רעות טענו כי למעשה בתה של דומיטיה לפידה, הקיסרית מסלינה, הפלילה אותו לאחר שלא נענה לחיזוריה. מסלינה לא הייתה נאמנה לקלאודיוס, בשנת 48 הוא יצא למסע וכשחזר הודיעו לו שמסלינה נישאה למאהבה האחרון, הסנאטור גאיוס סיליוס. בזמן שרבים היו מצווים על מותה, הקיסר העניק לה הזדמנות נוספת. אחד מקציניו הבכירים, שראה זאת כחולשה, ציווה על מותה ללא ידיעת הקיסר. השליח שהיה אמור להורגה מצא אותה בחצר עם דומיטיה לפידה, כשזו האחרונה, על אף שהייתה ביחסים גרועים אתה, ניסתה להסביר לה שכלתה עליה הרעה ומוטב לה להתאבד ולמות מוות של כבוד. מסלינה סרבה להקשיב לה, ונדקרה למוות. דומיטיה לפידה קיבלה את הגופה המבותרת.
טקיטוס מספר שדומיטיה ניסתה "בשפת חלקות וביד נדיבה" לרכוש את ליבו של אחיינה הצעיר נירון, שהיה בעל סיכויים טובים לרשת את הכס. הקיסרית אגריפינה, אמו של נירון, חששה מהשפעתה של גיסתה על בנה, ובשנת 54 גרמה להוצאתה להורג בטענה שהפעילה כישופים נגדה, ובטענה שלא ריסנה כראוי את עבדיה ובכך הפרה את שלום איטליה.
הוברט וייזה
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף וייזה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1934 מונה וייזה לראש מטה מפקדת ההגנה האנטי-אווירית תחת פיקודו של גינטר רידל, אשר הועברה בשנת 1935 תחת אחריות הלופטוואפה. בסתיו 1935 מונה וייזה למפקד הנ"מ ב-Luftgau II, ובאוגוסט 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1938 מונה וייזה למפקד Luftgau III (ברלין), והועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1939 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועלה וייזה לדרגת גנרל חיל הנ"מ, ומונה למפקד קורפוס הנ"מ ה-1. וייזה השתתף עם הקורפוס במערכה על צרפת, והגן על מעברי המז, וב-19 ביולי 1940 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט וקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר המלחמה
ביולי 1947 שוחרר וייזה מהשבי, ולאחר מכן התגורר בבאד קוהלגרוב בבוואריה עד מותו ב-14 בפברואר 1950.
מבצע פלצור
מבצע "פלצור", היה פשיטה של חיילי גדוד 51 בגולני במטרה להשתלט על רכס ג'בל רוס (כיום, הר דב) ולחסל את מאורות המחבלים, על מנת שניתן יהיה לחלוש על ה"פתחלנד" ולמנוע ככל האפשר חדירת מחבלים לשטח ישראל. המבצע נערך בליל יום שלישי 2 בדצמבר והסתיים בבוקר 3 בדצמבר 1969.
במהלך המבצע נהרגו כ-50 מחבלים, ביניהם מפקד בכיר בארגון א-צאעיקה. אבדות צה"ל במבצע היו קצין אחד הרוג, סגן שלמה כהן ושישה חיילים פצועים.
רקע
לקראת סוף שנת 1969 הייתה התבססות מוגברת של ארגוני מחבלים בשטחים של מורדות החרמון ועד לנהר החצבני. המחבלים בנו את בסיסיהם בתוך הכפרים ועל ההרים שבסביבותיהם. מתוך בסיסים אלו יצאו המחבלים כדי לבצע מארבים ופיגועים וכדי לחבל בעבודות החקלאות ביישובים הישראלים על גבול הצפון.
ההחלטה לביצוע הפעולה התקבלה בעקבות ריבוי הפעולות האלה, ובעיקר לאחר שבסוף חודש מאי 1969 פוצץ צינור הטפליין באזור הכפר רג'ר, על ידי חוליה של שישה מחבלים. 8,000 טון נפט נשפכו לוואדי עסל ומשם זרמו דרך הבניאס והירדן לכנרת.
בסיס המחבלים בחלקו הצפוני של ג'בל רוס, על קו הפסקת האש, מזרחית לכפר שובא, היה אחד הבסיסים של המחבלים. גודלו של בסיס זה היה כ-600x300 מטר ונצפו בו חמישה אוהלים ושני מקלעי נ"מ.
דרומית לבסיס המחבלים מצויה שלוחה גבוהה (נ.ג. 1529) ודרומה משם ג'בל סומאק (כיום, הר אגס). ההערכה הייתה כי בשתי נקודות אלו עלולים להימצא מחבלים. כמו כן, הייתה הערכה שבסיס ג'בל רוס עלול להיות מתוגבר על ידי מחבלים שינועו בדרך העוברת דרך בירכת-נקר משבעא ובדרך המובילה מכפר שובא דרך בירכת שנונים לג'בל סומאק.
הכנות
שלושה ימים לפני יום ה-"ע" החלו ההכנות לפשיטה. הלוחמים צוידו, פרט לכמויות גדולות של תחמושת, במזון מיוחד שכלל פירות מיובשים, טבליות שוקולד ושתי מימיות לכל לוחם. כל זאת משום שהפשיטה אמורה הייתה להתבצע בגובה רב יחסית (מעל 1,500 מ'), במזג אוויר חורפי של תחילת דצמבר, עם קור עז וקשיי ערפל. ציר התנועה המתוכנן היה קשה במיוחד.
יומים לפני יום ה-"ע" בוצעה תצפית מפקדים אווירית שבה השתתפו המג"ד ומפקדי הכוחות אשר המריאו במטוס קל משדה התעופה במחניים. במהלך התצפית נורתה אש נ"מ לעבר המטוס והטייס נאלץ להסתלק מאזור היעד ולנחות חזרה במחניים.
מהלך הפעולה
לקראת ערב 2 בדצמבר התרכזו הכוחות המבצעים ביער מסעדה (שְׁמוּרַת יַעַר אֹדֶם) כולל הקישור לסיוע האווירי. במקביל התמקמו חפ"ק מח"ט גולני, אל"ם יקותיאל אדם, בתצפית יפעת מעל אזור הרַכֶּבֶל התחתון בחרמון, וחפ"ק הפיקוד במשגב-עם.
לאחר נסיעה מנהלתית אל רחבת חניון האוטובוסים שבחרמון, בשעה 21:20 יצא הכוח הרגלי לכיוון היעד. תנאי השטח הכתיבו תנועה בטור ארוך. הכוח נע לואדי חבושית המוביל לואדי אל-עסל (נַחַל שִׂיאוֹן) ומשם לעבר ג'בל רוס. את הכוח הובילה חולית חוד של ארבעה לוחמים בפיקודו של מ"פ א' ציון זלוף. ציר התנועה הקשה, החשיכה, הערפל והקור, גרמו לכך שטור הלוחמים ניתק מפעם לפעם ובעקבות כך לעיכובים בלוח הזמנים. עיכוב של למעלה משעה וחצי (עד לשעה 02:45) נגרם בגלל הצורך לפנות לאחרו חייל שנקע את רגלו. העיכוב הארוך הביא לחששות פן לא יספיק הכוח להגיע ליעדו לקראת שחר. אלוף הפיקוד, דוד אלעזר פקד להמשיך והחייל פונה לאחור על ידי חוליה בפיקוד סג"ם עודד ספיר מכוח החסימה הצפונית.
בשעה 03:15, רבע שעה לפני המועד שקבע אלוף הפיקוד כמועד שמעבר לו תבוטל הפעולה, דיווח המג"ד דוד כהן כי הכוח הגיע לנקודת הפיצול. בנקודה זו פוצל כוח החסימה הצפונית, 19 לוחמים בפיקודו של מ"פ ב' סגן עובדיה ברקן נעו צפונה לעבר בירכת נקר, יתר הכוח המשיך בתנועה מערבה. לאחר כברת דרך פוצל גם כוח החסימה הדרומית, 19 לוחמים בפיקוד מ"פ ג' סגן יוסי בן הרוש פנו לעבר בירכת שנונים. חפ"ק המג"ד וכוח הטיהור המשיכו לנוע לעבר נ.ג. 1529, אליה הגיעו בשעה 04:45. לאחר עיכוב קל שנגרם בגלל הצורך לזיהוי מדויק של נ.ג. 1529, המשיך הכוח בתנועה לעבר יעד הפשיטה. התנועה הייתה איטית מאוד, הן בגלל השטח הקשה, הן בשל עצירות תכופות לסריקת השטח באמצעות מכשיר לראיית לילה והן בגלל תיילים ממעידים עם קופסאות פח שהניחו המחבלים להתרעה מפני תוקפים.
חפ"ק המג"ד ולוחמי כוח הטיהור הגיעו לנקודת הערכות ותצפית מפקדים על היעד בשעה 06:15, לאחר כתשע שעות הליכה, כאשר כבר הפציע השחר. השטח היה עדיין שקט לחלוטין. בתצפית על היעד לא ניתן היה לראות את האוהלים ולא תנועה כלשהי.
מארק ואלי
מארק תומאס ואלי (באנגלית: Mark Thomas Valley; נולד ב-24 בדצמבר 1964) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הידוע בעיקר בתפקידיו כבראד צ'ייס בדרמת הטלוויזיה "בוסטון ליגל", אוליבר ריצ'רד בדרמת הטלוויזיה "החוק של הארייט", בסדרת המדע בדיוני "פרינג'", כריסטופר צ'אנס בדרמת האקשן של פוקס "מטרה אנושית", וטומי סאליבן בסדרה "בגוף ההוכחה" של רשת ABC.
שירות צבאי
ואלי שירת בברלין, שם שיחק רוגבי בקבוצת הצבא האמריקני, מועדון הכדורגל של ברלין יאנקס רוגבי. ואלי השתתף במלחמת המפרץ כמפקד מחלקות מחטיבת המהנדסים ה-18 ועד פלוגת המהנדסים 73, גדוד התותחנים האווירי 2–3 של יחידת ההגנה האווירית ויחידת התחבורה השביעית.
משחק
ואלי קיבל את תפקידו הראשון בתפקיד "התמים" בשנת 1993, בעת ששירת בצבא ארצות הברית בגרמניה. באותה שנה הוא קיבל את התפקיד של האב פיטבסדרה "עולם אחר". מאוחר יותר הוא השתתף בתפקיד ג'ק דברו באופרת סבון "ימי חיינו" בשנים 1997–1994.
בשנת 2003 שיחק ואלי את הבלש אדי ארלט, קצין משטרה אמריקני בלונדון, בסדרה "קין אדי".
הוא שיחק את בראד צ'ייס בסדרת הדרמה "בוסטון ליגל", ספין אוף של סדרת הטלוויזיה "הפרקליטים". ואלי הופיע גם בסדרת הטלוויזיה "ER" כ"ריצ'רד לוקהארט", בעלה לשעבר של "אבי לוקהארט".
בשנת 2008 הופיע בסדרה פרינג' כסוכן ה-FBI "ג'ון סקוט". הוא שיחק בתפקיד הראשי בדרמה של פוקס "מטרה אנושית".
בשנת 2012 הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "בגוף ההוכחה" של רשת ABC. הוא שיחק את "טומי סאליבן", מושא האהבה של דיינה דלייני. הוא גם השתתף יחד עם דילייני בסדרה קצרת הימים "פסדינה" בשנת 2001.
חיים אישיים
יש לו בת, שרי, ילידת 1987. הוא התחתן עם אנה טורב, שותפתו לסדרה "פרינג'", בדצמבר 2008. הם התגרשו לאחר שנה של נישואים.
מבצע פלצור
מהלך הפעולה
בשלב זה הבחין הכוח בשלושה מחבלים שהתחילו לצעוד מכיוון היעד לעברו, כנראה כדי להתמקם בעמדות תצפית יום. הלוחמים נתנו למחבלים להתקדם ככל האפשר ואז ירו בשלושה. במקביל, הפעיל המג"ד אש מרגמות על היעד (160 ו-120 מ"מ) בטרם מתן הפקודה להסתערות. הקש"א, סגן ישראל בר לב, כיוון את האש בתחילה לצפון היעד ואחר כך למרכזו . הירי ואש המרגמות הקפיצו את כל מתחם המחבלים ונפתחה אש תופת מכל הכיוונים כולל צליפות שקשה היה לזהות את מקורן. מאש זו נפצע ממש בתחילה, הלוחם הראשון, רב"ט נעים אהרון אשר נפגע מכדור בכתף. הרופא הגדודי, ד"ר מיכאל אטלס, טיפל בו תחת אש וביצע חסימת עורקים מאוד מסובכת. על כך ועל פועלו במהלך הקרב, כאשר נע מסלע לסלע, והושיט עזרה לנפגעים תוך כדי סיכון חייו זכה לצל"ש הרמטכ"ל.
עם סיום האש הארטילרית, החלה ההסתערות כאשר כוח הטיהור בפיקודו של ציון זלוף, מתפצל במהירות לשלוש זרועות, כאשר כל אחד מהם נותן חיפוי לעצמו: 16 איש בפיקוד ציון זלוף במרכז; 19 איש בפיקוד שלמה כהן מימין; ו-15 איש בפיקודו של דני פולנסקי באגף שמאל. בכל כוח משנה היה קצין נוסף, באגף ימין סגן בני שביט, במרכז סג"ם עמרם אפרת ובאגף שמאל סג"ם ישראל כהן.
במהלך ההסתערות שבוצעה בתנועה ואש ובחיפוי הדדי בין כוחות המשנה, נהרג סגן שלמה כהן ונפצעו חמישה לוחמים נוספים מהכוח של ציון. על אף הנפגעים, השתלטו הלוחמים על היעד, ושרפו את האוהלים שהיו ביעד באמצעות רימוני זרחן. משך כשעתיים ארכה הלחימה מרגע ההסתערות ועד טיהור היעד כולו. על היעד עצמו נהרגו כ-15 מחבלים ונמצאו אמצעי לחימה ותחמושת רבה, כולל מרגמה 120 מ"מ, מרגמה 81 מ"מ, מקלעי נ"מ ומטול קטיושות שכוון לעבר קריית שמונה.
החסימה הצפונית
החסימה הצפונית בפיקודו של מ"פ ב', סגן עובדיה ברקן, הגיעה לאזור בירכת נקר בסביבות השעה 03:30. עם אור ראשון, תפסו הלוחמים עמדות כשהם נערכים בשתי קבוצות. לקרבתן של עמדות אלו הגיעו תחילה כמה אזרחים מכפר שבעא. חלקם נתפסו ונחקרו בידי חוקר שבויים אשר היה מסופח לכוח. מחקירתם של האזרחים הסתבר שבאזור נמצאים כ-40 מחבלים. זמן קצר לאחר מכן, החל קרב אש בין אנשי החסימה לבין מספר חוליות מחבלים אשר התמקמו בגבעות שמעבר לבירכה. לאחר שנהרגו שלושה מחבלים מתוך חוליה שקרבה לכוח החוסם, יצא לעברם עובדיה עם עוד כמה לוחמים, אולם נאלץ להיחלץ לאחור בשל אש יעילה שכוונה נגדם, כולל אש מרגמות מאזור שבעא. אש זו פסקה לאחר שהקת"ק המסופח לכוח הפעיל כנגדם אש מרגמות.
החסימה הדרומית
החסימה הדרומית בפיקודו של מ"פ ג', סגן יוסי בן הרוש, הגיעה לאזור בירכת שנונים בשעה 04:30 ועם אור ראשון נערכה בשלוש קבוצות משנה אשר המתינו למחבלים. מחבל אחד הגיע לקרבת מקום אולם הצליח להימלט לאחר שזיהה את הלוחמים. שני מחבלים נוספים הגיעו לחסימה באזור ג'בל סומאק והצליחו אף הם להימלט.
פינוי הכוח
עם סיום טיהור היעד וסריקתו, נחתו בו הרמטכ"ל רא"ל חיים בר-לב ואלוף הפיקוד דוד אלעזר (דדו). כל זאת כאשר עדיין אש מחבלים מטרידה נורית מטווחים רחוקים, מהרכסים שמסביב לכפרים שבעא ושובא. לאחר התייעצות מפקדים בשטח הוחלט לפנות את הכוחות במסוקים.
כוח החסימה הדרומית היה הראשון להתפנות במסוקים. הכוח פונה בשעה 10:00. בתחילה התקשה מסוק הפינוי לנחות בשל אש המחבלים. לאחר הפעלת מסוק "בל" חמוש, שותקו מקורות הירי והמסוק נחת. כחצי שעה מאוחר יותר פונתה החסימה הצפונית ולקראת השעה 11:30 פונה גם כוח הטיהור.
תוצאות
לכוח של גדוד 51 היה הרוג אחד - סגן שלמה כהן (שלומינו) אשר פיקד על האגף הימני בכוח הטיהור.
כמו כן, נפצעו שישה לוחמים מפלוגה א':
סג"ם עמרם אפרת - נפצע קל מרסיסים וריקושטים.
טור' מעודי שלמה - נפצע קשה באזור הבטן התחתונה.
רב"ט סבן יצחק - נפצע קל בידו.
ביעד נמצאו 5 אוהלים, 4 מקלעי נ"מ, מרגמה 120 מ"מ, מרגמה 82 מ"מ, מטול קטיושות שכוון לעבר קריית שמונה, מכשיר "קוברה" לחפירה וכן נשק קל ותחמושת רבה.
הבלדה על ג'בל רוס
כמה שבועות לאחר הפשיטה, הוזמנה המשוררת דליה רביקוביץ לסיור מקיף ברמת הגולן במסגרתו גם השקיפה מהחרמון לעבר ג'בל רוס. את המשוררת ליווה המ"פ ציון זלוף – מפקד כוח הטיהור. לאחר הביקור כתבה רביקוביץ את "ג'בל רוס", בלדה נוגה ומאופקת המסתימת במילים: "והבוקר עלה והאיר את ההר ושם על הרכס רק שלמה נשאר". הבלדה הולחנה על ידי אריה לבנון ובוצעה על ידי צוות הווי גולני (באותה עת היו חברים בה נורית גלרון, אבי בטלהיים ושרה בדישי).הבלדה הפכה לחלק בלתי נפרד משירי מלחמת ההתשה ופזמוני להקת גולני.
דב רודברג
בחודשים שלאחר הפעולה, הוחלט לסלול ציר תנועה לכיוון ג'אבל רוס כדי ליצור שליטה על ההר הגבוה ולסלק משם את קיני המחבלים שירו על אצבע הגליל וקריית שמונה. טיהור ה"פתח לנד" עלה לצה"ל ול'גולני' באבדות יקרות. אחד הנופלים היה סרן דב רודברג, יליד קיבוץ עינת, מפקד פלוגה בגדוד 13 "גדעון". ב-3 באוגוסט 1970, לאחר נשלח עם יחידתו לתגבר יחידה אחרת שפעלה באזור החרמון, נפצע אנושות סרן דב רודברג, מפגיעת פצצת מרגמה שירו מחבלים לעבר מוצב צה"ל שבהר. הוא נפטר לאחר שישה ימים (9 באוגוסט 1970). לאחר מותו הוחלט לקרוא את שם ההר על שמו - הר דב.
אחרי 40 שנה
ארבעים שנה אחרי פריצת הדרך להר דב וכמעט 41 שנה אחרי הפשיטה על ג'בל רוס, עלו בסוף חודש אוגוסט 2010 הלוחמים והמפקדים לשעבר עם בני משפחותיהם למוצב הר דב. אליהם הצטרפו גם בני משפחותיהם של שלמה כהן ודב רודברג אשר נהרגו על ההר. תחת מעטה סודיות ואבטחה ומול הנוף המרהיב שחזרו הלוחמים את הקרב הקשה לכיבוש ג'בל רוס.
גנאדי טראסוב
גנאדי פאבלוביץ' טראסוב (ברוסית: Геннадий Павлович Тарасов; נולד ב-14 בספטמבר 1947) הוא דיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בישראל בשנים 2002–2007.
ביוגרפיה
עובד כדיפלומט משנת 1970.
בשנים 1982–1986 כיהן כיועץ לשגריר ברית המועצות באומות המאוחדות בניו יורק. לדברי העיתונאית אנה אזרי, טראסוב ניהל אז מגעים חשאיים לחידוש היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל.
בשנת 1990 חזרה למוסקבה ומונה לגן מנהל מחלקת מדינות מזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ וניהל את מחלקת ישראל. זמן קצר לאחר מכן נשלח לכהן כשגריר רוסיה בערב הסעודית, תפקיד שמילא במשך 6 שנים.
בשנת 1996 מונה למנהל מחלקת המידע והדפוס במשרד החוץ של רוסיה והיה דובר משרד החוץ. ב-1998 נשלח לכהן כשגריר רוסיה בפורטוגל, עד 2002.
ב-1 בפברואר 2002 מונה לשגריר רוסיה בישראל, עד ה-31 בינואר 2007.
הוא חזר למוסקבה וכיהן כשגריר למשימות מיוחדות במשרד החוץ ובשנת 2008 מונה למתאם המיוחד באומות המאוחדות לענייני נעדרים במהלך המלחמות במפרץ הפרסי.
יאן וסלי
יאן וסלי (בצ'כית: Jan Veselý, נולד ב-24 באפריל 1990 באוסטרבה, צ'כוסלובקיה) הוא כדורסלן צ'כי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת ברצלונה מליגת העל הספרדית והיורוליג ובנבחרת צ'כיה.
ראשית הקריירה
וסלי החל לשחק בנוער של קבוצות פריבור ואוסטרבה מעיר הולדתו. ב-2007 עזב את צ'כיה והחל לשחק בסלובן ליובליאנה הסלובנית. ב-2008 חתם במועדון הפאר הסרבי פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית והיורוליג. במדי פרטיזן הגיע וסלי לפיינל פור 2010 ביורוליג, תוך שהקבוצה מדיחה בשלב ההצלבה את קבוצת מכבי תל אביב ומפסידה בחצי הגמר לאולימפיאקוס. באותה שנה זכה וסלי בפרס הכדורסלן הצעיר של העונה באירופה. במדי פרטיזן זכה וסלי בתשעה תארים בשלוש שנים (2009–2011): שלוש פעמים באליפות הליגה האדריאטית, שלוש פעמים באליפות הליגה המקומית ושלוש פעמים בגביע הסרבי.
ב-NBA
ב- העמיד עצמו וסלי לבחירה בדראפט ה-NBA. הוא נבחר בבחירה השישית של הסיבוב הראשון על ידי וושינגטון ויזארדס. וסלי שיחק במדי הויזארדס במשך שתיים וחצי עונות, בהן העמיד ממוצעים של 3.6 נקודות ו-3.4 ריבאונדים למשחק. בפברואר של עונת עבר בטרייד לדנוור נאגטס. בנאגטס שיחק ב-21 משחקים עד תום העונה, והעמיד ממוצעים של 4.4 נקודות ו-3.7 ריבאונדים, יחד עם 1.3 חטיפות למשחק. ממוצעי הקריירה שלו ב-NBA עומדים על 3.6 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק.
פנרבחצ'ה
בעונת נבחר וסלי ל-MVP של חודש ינואר ביורוליג. ב-21 במרץ 2016 נפצע בגיד האכילס, מה שגרם לו להיות מושבת ממשחק פעיל למשך שישה שבועות, שכללו את סדרת ההצלבה נגד ריאל מדריד. וסלי חזר למשחק חצי הגמר נגד לבורל קוצ'ה ויטוריה, בו קלע 14 נקודות בניצחון קבוצתו בהארכה. נבחר לחמישיית העונה ביורוליג לעונה זו, שבה זכה עם פנרבחצ'ה באליפות טורקיה ובגביע הטורקי. ביולי 2016 חתם על הארכת חוזה לשלוש עונות נוספות, עם אופציית יציאה ל-NBA בכל קיץ.
בעונת זכה עם פנרבחצ'ה באליפות אירופה, כאשר ממוצע מדד היעילות שלו לאורך כל העונה עומד על 11.6 נקודות מדד - כולל 9.6 נקודות, 4.5 ריבאונדים, 1.5 אסיסטים וחטיפה אחת, וכשבפיינל פור המדד מראה 13.5 נקודות. בעונה הבאה הגיע וסלי עם קבוצתו לגמר, בו הפסידו לריאל מדריד, שהובלה על ידי סרחיו יוי ולוקה דונצ'יץ', ואותה ניצחו בשנה שעברה בחצי הגמר. בעונה זו קלע וסלי 12.5 נקודות וקלט 5.1 כדורים חוזרים בממוצע.
קריירה בינלאומית
וסלי משחק בנבחרת צ'כיה, ובמדיה השתתף ביורובאסקט 2013 וביורובאסקט 2015. בטורניר היורובאסקט של שנת 2017 לא השתתף וסלי עקב עייפות פיזית ומנטלית אחרי עונת שיא עם פנרבחצ'ה, ועקב חתונתו שהתקיימה ביולי באותה השנה.
Willpower
(בעברית: כוח רצון) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר-יוצר האמריקאי will.i.am. האלבום יצא לאור ב-19 באפריל 2013, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ו-will.i.am Music Group.
ב-26 בנובמבר 2013, יצא מהדורה מחודשת לאלבום אשר מכילה סינגל חדש שנקרא "Feelin' Myself", בשיתוף מיילי סיירוס, ויז קאליפה, פרנץ' מונטנה ודיג'יי מוסטרד. במהדורה זו האלבום לא הכיל את השיר "Let's Go", בשיתוף כריס בראון.
רב הילאי גאון
רב הילאי בן נטרונאי היה גאון ישיבת סורא בשנים 904-896 לערך. הכינוי "רב הילאי גאון" מתייחס לרוב אליו, אם כי היו עוד שלושה גאונים בסורא בשם זה.
חייו
נולד לאביו רב נטרונאי בר הילאי, שכיהן כגאון בין השנים 853–861. סבו רב הילאי בן מרי כיהן כגאון בין השנים 789–798.
עלה על כס הגאונות לאחר פטירת רב האי בן נחשון סביב שנת 896, כשלושים שנה לאחר פטירת אביו. הוא כיהן למשך כ-12 שנה, תקופה שנחשבת די ארוכה ביחס לגאונים אחרים, ונפטר בשנת 904 לערך.
תורתו
רב הילאי היה גאון פורה מאד. תשובות רבות בקובצי תשובות הגאונים מיוחסות לרב הילאי סתם וברובן הגדול כנראה הכוונה אליו.
השתמרו גם כמה מפירושיו לתלמוד, שכנראה נכתבו גם הם כתשובה לשאלה.
לקריאה נוספת
אוצר הגאונים יומא פ"ו ב' התשובות צד 35.
רום (ג'ורג'יה)
רום (באנגלית: Rome) היא בירת מחוז פלויד שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, העיר הגדולה ביותר במחוז ומרכז המטרופולין השוכן על כל שטח המחוז. היא גם העיר הגדולה ביותר בצפון-מערב ג'ורג'יה.
רום שוכנת למרגלות הרי האפלצ'ים והיא נבנתה על מפגש הנהרות אטווה (Etowah) ואוסטנאולה (Oostanaula) המתלכדים בה לנהר קוסה (Coosa). בשל מיקומו האסטרטגי היה אזור זה במשך זמן רב בשליטתם של עמי המוסקוגי (Muscogee) ומאוחר יותר הצ'רוקי. מנהיגי הצ'רוקי כמו מייג'ור רידג' וג'ון רוס התגוררו כאן לפני העברתם הכפויה של האינדיאנים מערבה.
רום התפתחה על שטח של שבע גבעות כשהנהרות השונים זורמים ביניהן, מאפיין גאוגרפי שנתן השראה למתיישבים הלבנים שהקימו אותה לקרוא לה על שם רומא, בירת איטליה. בתקופה שלפני מלחמת האזרחים התפתחה רום כמרכז שווקים וסחר בזכות מיקומה על נהרות, שבאמצעותם נשלח יבול הכותנה העשיר של האזור בדרך לחוף המפרץ של ארצות הברית וליעדי יצוא מעבר לים.
רום התפתחה כמרכז אזורי לשירותי בריאות וחינוך. בנוסף למערכת החינוך הציבורית שלה פועלים בה כמה בתי ספר פרטיים ומכללות ברמה גבוהה.
עידן ההתיישבות האינדיאנית
עמי תרבות המיסיסיפי ידועים כמי שיישבו את האזור בשנת 1000 לספירה לערך. עמים אלו נכחדו ככל הנראה ממחלות שהובאו על ידי הכובשים הספרדים במאה ה-16. הצ'רוקים היגרו לאזור והתיישבו בו במאה ה-17.
קיימת מחלוקת אם ארננדו דה סוטו היה הקונקיסטאדור הספרדי הראשון שנתקל באינדיאנים באזור בו שוכנת כיום רום, אך מקובל להניח שהוא עבר דרך האזור במסעו בשנת 1540. ב-1560 שלח טריסטיאן דה לונה כוח של 140 חיילים ושני נזירים דומיניקנים צפונה לאורך הנתיב בו עבר דה סוטו. הם יצרו קשר עם הנהגת שבטי הקוסה וסייעו להם בפלישה כנגד האזורים המורדים של הנפוצ'ין (כיום טנסי). עם חשיפתם למחלות חדשות שהובאו על ידי הכובשים, עלה שיעור מקרי המוות בקרב עמים אלה בשל העדר חסינות כנגדן. תוך שני עשורים נכחדו עמים אלו. אחריהם הגיעו לאזור שבטי המוסקוגי שהשתלטו על שטחים נרחבים לפני שנדחקו משם על ידי שבטי הצ'רוקי שהגיעו מטנסי. מאוחר יותר התמזג שבט האביהקה, ששכן באזור בו שוכנת כיום רום, עם שבטי המוסקוגי. יחד עם שאר שבטי המוסקוגי הם הפכו להיות מאוחר יותר האוליבהליס שנדדו מערב לאזור בו שוכנת כיום העיר גדסדן שבאלבמה. באמצע המאה ה-18 עברו שבטי הצ'רוקי דוברי השפה האירוקווית לאזור רום של היום וכבשו אותו. הם עברו לשם מאזור טנסי עקב הלחץ שהפעילו עליהם המתיישבים הלבנים שהגיעו מהשטחים שממזרח להרי האפלצ'ים.
כפר צ'ירוקי בשם צ'טוגה (Chatuga) הוקם באזור בסוף המאה ה-18, בתקופת המלחמות הצ'רוקיות-אמריקאיות (1794-1776), במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית ואחריה. הצ'רוקים כינו אזור זה בשם "ראש קוסה". כמה ממנהיגי הצ'רוקי התיישבו כאן, הקימו מטעים, כולל הצ'יפים מייג'ור רידג' וג'ון רוס. במאה ה-20 בוצע שימור לביתו של רידג' כ"בית ראשי השבטים". המקום אומץ על ידי המדינה כמוזיאון והוא משמש להצגת ההיסטוריה של שבטי הצ'רוקי באזור.
ב-1793, בתגובה לפשיטות הצ'רוקי לטנסי, הוביל ג'ון סבייר, מושל טנסי, פשיטת תגמול כנגד הצ'רוקים בקרבת גבעת מירטל, במה שהיה ידוע כקרב הייווטר.
ב-1802 חתמו ממשלת ארצות הברית ומדינת ג'ורג'יה על הסכם שעל פיו מכרה ג'ורג'יה את האדמות במערבה לארצות הברית. בתמורה הסכים הממשל הפדרלי להתעלם מזכויותיהם של הצ'רוקים והעביר אותם מחוץ לג'ורג'יה. ההתחייבות לפנות את הצ'רוקים לא בוצעה באופן מידי וראשי השבטים ג'ון רוס ומייג'ור רידג' הובילו מאמצי התנגדות לצעד זה, כולל הגשת עתירות משפטיות.
ב-1813 התנהלה מלחמה בין צבא ארצות הברית, שבטי הצ'רוקי, הצ'וקטאו וחלק משבטי המוסקוגי מצד אחד, לבין חלק אחר של שבטי המוסקוגי, מצד שני, שזכו לתמיכתם של סוחרים בריטים ושל ממשלת ספרד, עקב האינטרס של אלה האחרונים למנוע את התפשטותה של ארצות הברית. לפני שעברו הצ'רוקים לראש קוסה, פיקד הצ'יף רידג' על פלוגת לוחמים שהייתה חלק מהמיליציה של טנסי, כשרוס משמש כשלישו. יחידה צ'רוקית זו הייתה כפופה לאנדרו ג'קסון (לימים נשיא ארצות הברית) ותמכה באנשי המוסקוגי שהתקרבו למתיישבים האירופאים. יריביהם, שבט ה"רד סטיק" חיו באזורים מבודדים יותר ודבקו בחייהם המסורתיים. מלחמה זו הייתה חלק ממלחמת 1812 שניטשה בין ארצות הברית לבין בריטניה.
ב-1829 התגלה זהב ליד דלונגה שבג'ורג'יה וכך החלה הבהלה לזהב הראשונה בארצות הברית. חקיקת חוק הרחקת האינדיאנים על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-1830, שיישם את ההסכם מ-1802, התאימה מבחינת העיתוי לגילוי הזהב ולשאיפתם של הלבנים להתיישב באזורים אלו ולמחויבותו של מי שהיה אז הנשיא, אנדרו ג'קסון, ליישום ההסכם.
ב-1831, עוד לפני שהחל תהליך גירושם של האינדיאנים, חוקקה האספה הכללית של ג'ורג'יה חוק שהעביר לבעלות המדינה את כל קרקעותיהם של הצ'רוקים בצפון-מערב ג'ורג'יה. השטחים הללו נקראו מחוז צ'רוקי ושנה לאחר מכן חולק שטח המחוז לתשעה מחוזות הקיימים עד היום.
ייסוד העיר
רום נוסדה ב-1834 על ידי מתיישבים לבנים שהתיישבו בהדרגה בג'ורג'יה. מייסדי העיר היו קולונל דניאל ר. מיטצ'ל, קולונל זכריה הרגרוב, מייג'ור פיליפ המפיל, קולונל ויליאם סמית' וג'ון לומפקין, אחיינו של מושל ג'ורג'יה, וילסון לומפקין. רובם לחמו במלחמת 1812. מי שהגה את הרעיון לשם העיר היה קולונל מיטצ'ל שהציע את השם רום בשל גבעותיה ונהרותיה של העיר. הצעתו של מיטצ'ל התקבלה וב-1835 אישרה אספת המחוקקים של ג'ורג'יה את הקמתה של העיר. לאחר מכן הועבר מקום מושב המחוז מליווינגסטון לרום.
בשלב זה האזור היה מיושב ברובו על ידי הצ'רוקים והעיר התפתחה כמרכז שירות לצורכי המגזר החקלאי שהתבסס על גידולי הכותנה שהחלה להתפתח אז. המצאת מנפטת הכותנה בסוף המאה ה-18 הפכה את תהליך העיבוד של הכותנה קצרת הסיבים לרווחי. היה זה סוג הכותנה ששגשג בצורה הטובה ביותר באזורים ההרריים, בניגוד לזו שגודלה באזורי החוף.
רוב שטחם של האזורים ההרריים של ג'ורג'יה התפתח להיות למה שהיה ידוע בשם "החגורה השחורה" (Black Belt), על שם האדמה הפורייה ובהמשך על שם אוכלוסיית העבדים השחורים שעיבדה את מטעי הכותנה. חלק ניכר של אוכלוסיית הצ'רוקים לקח חלק בעיבוד אדמות הכותנה כיבול מסחרי, שעד מהרה החליפה את הסחר בעורות כמקור עושרו של האזור. ב-1836 הגיע דרך נהר קוסה לרום ספינת הקיטור הראשונה, כך הופחת זמן השיווק של הכותנה וקוצר זמן ההגעה מרום לניו אורלינס ולחוף המפרץ של ארצות הברית, בסיס הייצוא העיקרי של הכותנה.
כלכלת רום המשיכה לשגשג. ב-1849 הושלמה סלילתה של שלוחה באורך של 29 ק"מ של מסילת הרכבת המערבית-אטלנטית, כך שופרו דרכי התחבורה אל המזרח. מסילה זו עברה במקום בו עובר כיום הכביש המדינתי מספר 293. ב-1860 מנתה אוכלוסיית העיר 4,010 תושבים ואוכלוסיית המחוז מנתה 15,195 תושבים.
תקופת מלחמת האזרחים
תעשיות הברזל של רום היו מרכז תעשייתי חשוב במהלך מלחמת האזרחים, שסיפק תותחים ואמצעי חימוש רבים למאמץ המלחמתי של הקונפדרציה. באפריל 1863 הגן גנרל צבא הקונפדרציה, נייתן בדפורד פורסט על העיר כנגד התקיפה שניהל קולונל צבא האיחוד, אייבל סטרייט מהאזור שממזרח לסדר בלף שבאלבמה. פורסט הערים על סטרייט שנכנע ק"מ ספורים מרום. בהבינם את פגיעותה של העיר, הקציבו חברי מועצת העיר סכום של 3,000 דולר לבניית שלושה קווי ביצורים. אף על פי שאלו היו מבצעיים באוקטובר 1863, המאמצים לחזקם נמשכו עם התקדמות המלחמה. הביצורים נקראו על שם תושבי העיר שנהרגו במלחמה. פורט אטווי ניצב על הגדה המערבית של נהר אוסטנולה, פורט נורטון ניצב על גדתו המזרחית ופורט סטובל ניצב על הגדה הדרומית של נהר אטווה. מאוחר יותר נבנה מבצר אחד לפחות על הגדה הצפונית של נהר קוסה.
במאי 1864 תקף גנרל צבא האיחוד, ג'פרסון ק. דייוויס, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן, את רום וכבש אותה לאחר שביצע איגוף של כוחות מגיני הקונפדרציה שנסוגו בפיקודו של מייג'ור גנרל סמואל גיבס פרנץ'. גנרל צבא האיחוד ויליאם ונדבר הוצב ברום. עקב ביצוריה של רום ותעשיות הברזל שבה, הייתה רום מטרה חשובה במהלך צעדתו של שרמן דרך ג'ורג'יה ללכידת והשמדת המשאבים של הקונפדרציה. כוחותיו של דייוויס החזיקו ברום במשך כמה חודשים וביצעו תיקונים במערכת הביצורים. עוד לפני שהוציא הגנרל שרמן את סדרת הפקודות בנובמבר 1864 לקראת הצעדה אל הים, הרסו כוחות צבא האיחוד את ביצוריה של רום, את מפעלי הברזל, את קו הרכבת לקינגסטון ומשאבים נוספים שהיו עלולים לשמש למאמץ המלחמתי של הדרום בעת נסיגתם מרום כדי להשתתף במערכה על אטלנטה.
תקופת השיקום
ב-1871 נבנה ברום מגדל מים שניצב על גבעת נילי (Neely Hill) המשקיפה על מרכז העיר. מאוחר יותר הפך מגדל זה להיות מגדל שעון שניתן לראותו ממקומות רבים בעיר. מגדל זה משמש מאז כנקודת הציון הסמלית של העיר והוא מופיע על סמל העיר ועל סמלים של עסקים מקומיים. כתוצאה מכך שונה שמה של גבעת נילי ל"גבעת המגדל" או "גבעת מגדל השעון". בתקופה זו נוסדו ברום בתי הספר הראשונים שלה שב-1868 זכו לראשונה למימון מהמדינה. בתי הספר היו מופרדים גזעית ובתי הספר שיועדו לילדי העבדים המשוחררים פעלו בהיקף המינימלי שנדרש על פי התיקונים החדשים לחוקה. ביטול העבדות הצריך את הסדרתו מחדש של שוק העבודה.
בשל מיקומה על צומת נהרות, סבלה רום לעיתים מזומנות מסדרות של הצפות. השיטפון של 1886 הציף את העיר כך שספינות הקיטור שטו במורד רחוב בראוד. ב-1891, על פי המלצת חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, תיקנה אספת הנבחרים של מדינת ג'ורג'יה את כתב הזכויות של רום כך שהעיר תוכל להקים וועדה שתדאג לבניית סוללות שיגנו על העיר מפני שיטפונות עתידיים. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 ננקטו צעדים נוספים להגנה מפני שיטפונות, כולל הרמת המפלס של רחוב בראוד בכ-4.6 מטרים. כתוצאה מכך, רבות מקומות הקרקע של הבניינים ההיסטוריים של רום הפכו להיות מרתפים.
המאה ה-20
ב-1928 הוקם ברום מפעל לייצור סיב הזהורית (rayon). היה זה מיזם עסקי משותף עם חברה איטלקית. מנהיג איטליה בניטו מוסוליני שלח גוש שיש מפורום רומאנום שעליו נחקק "מרומא העתיקה לרומא החדשה", כדי שישמש כאבן הפינה למפעל החדש. לאחר שהושלמה בניית המפעל ב-1929, כיבד מוסוליני את העיר רום בהעתק עשוי מארד של פסל רמוס ורומולוס היונקים מהזאבה הקפיטולינית. הפסל הוצב בחזית בניין עיריית רום על בסיס העשוי שיש לבן שהובא מהעיר טייט שבג'ורג'יה ועליו הוצבה טבלה שעליה נכתב:
ב-1940 הפכו הרגשות האנטי-איטלקים במהלך מלחמת העולם השנייה כה חזקים עד שמועצת העיר רום החליטה להעביר את הפסל לאחסון כדי למנוע מעשי ונדליזם. הפסל הוחלף בדגל ארצות הברית וב-1952 הושב הפסל למקומו הקודם בחזית בניין העירייה.
השפל הגדול
השפעתו של השפל הגדול על רום הייתה, באופן משמעותי, חמורה פחות בהשוואה לערים אחרות בארצות הברית, גדולות ממנה. מאז שהפכה העיר למרכז חקלאי, ניתן היה לגדל יבולים לאכילה בסביבתה. מפעל הטקסטיל של רום המשיך לפעול וסיפק מקומות עבודה והיווה בלם כנגד הקשיים של תקופת השפל.
לתקופת השפל קדם בדרום ארצות הברית "משבר הכותנה". משבר זה הגיע לרום באמצע שנות העשרים וגרם לחוואים רבים לעזוב, למכור את אדמתם או לעבור לעיסוק בענפים חקלאיים אחרים, כמו תירס. עובדי חוות רבים עקרו ממקומותיהם ואפרו-אמריקאים רבים עזבו את האזור במה שנקרא "ההגירה הגדולה" (Great Migration), בחפשם עבודה בערים, כולל אלו בצפון ובמערב התיכון. יבולי הכותנה הושמדו על ידי סוג של חדקונית (Anthonomus grandis) שהגיעה לג'ורג'יה ב-1915 לאחר שפלשה אליה מלואיזיאנה. חיפושית זו זרעה חורבן בשדות כותנה רבים וגרמה לדעיכת כלכלתה של רום.
בעוד שהאזור הסובב את רום לא היה במצב נואש כמו ערים גדולות רבות בתקופת השפל הגדול, משפחות רבות נאבקו כנגד מצב כלכלי קשה. עבודה לא הייתה בנמצא ומחירי המזון ומוצרים בסיסיים היו בעליה. בין פעילויות הצדקה למען העניים, רכשו תושבים אמידים של העיר כרטיסים להופעה שהועלתה על ידי אומנים מקומיים. רווחי ההופעה שימשו לקניית מצרכי מכולת שנארזו בקופסאות שנמכרו במחירים מסובסדים למשפחות נזקקות.
במסגרת מיזם פרטי ליצירת מקומות עבודה למובטלים, החליט ס.ה סמית' הבן להרוס את מלון ארמסטרונג ולבנות במקומו את מלון גרייסטון. במיזם זה הועסקו פועלים רבים. ב-30 בנובמבר 1933 דיווח העיתון "רום ניוז-טריביון" על עלייה בהיקף הבנייה המקומי.
צ'ארלס ארמינגטון רובינס
צ'ארלס ארמינגטון רובינס (באנגלית: Charles Armington Robins; ) היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-22 בשנים 1947–1951.
ראשית חייו
צ'ארלס ארמינגטון רובינס נולד בדפאיינס, מחוז שלבי, איווה. כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לקולורדו, והתיישבה בלה האנטה שבמחוז אוטרו. ב-1907 הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ג'וול שבליברטי, מיזורי, ולאחר מכן לימד בבתי ספר תיכוניים במיזורי, קולורדו, מונטנה ומיסיסיפי. ב-1913 החל רובינס ללמוד בבית ספר לרפואה בקולג' הרפואי ראש של אוניברסיטת שיקגו, ובמקביל עבד במגוון עבודות לילה כדי לקיים את עצמו. ב-1917 הוא קיבל את התואר דוקטור לרפואה.
קריירה פוליטית
בשנים 1939–1947, במשך ארבע תקופות כהונה, היה רובינס חבר בסנאט של איידהו. ב-1946 הוא התמודד על משרת מושל איידהו. הוא היה המושל הראשון שנבחר לתקופת כהונה שלמה של ארבע שנים, לאחר שכל קודמיו נבחרו לתקופות של שנתיים, זאת לאחר שמשך כהונת המושל הוארכה לארבע שנים בעקבות תיקון לחוקת המדינה. בבחירות הוא ניצח בקלות את המושל המכהן ארנולד ויליאמס, שהושבע כמושל כאשר קודמו, צ'ארלס גוסט, התפטר כדי להתמנות על ידי ויליאמס למושב שהתפנה בסנאט של ארצות הברית.
התיקון לחוקת איידהו, שבמסגרתו הוארכה תקופת כהונת המושל לארבע שנים, יצר גם הגבלת כהונה על פיה לא יכול היה המושל להיבחר ליותר מתקופת כהונה אחת רצופה. הגבלה זו הייתה בתוקף עד 1958, כך שהן רובינס והן יורשו הרפובליקני שנבחר ב-1950, לאונרד ג'ורדן, כיהנו תקופת כהונה אחת של ארבע שנים כל אחד. בהמשך תוקנה חוקת המדינה, לאחר שהתקבל אישור במשאל עם שנערך במסגרת הבחירות הכלליות של 1956.
ב-1948 היה רובינס נציג בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בעודו מכהן כמושל. בשל אי יכולתו להיבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, הוא התמודד בבחירות של 1950 על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות שנערכו באוגוסט אותה שנה על ידי הרמן ולקר.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1951, בגיל 66, העתיק רובינס את מקום מגוריו מסנט מריס ללואיסטון, והיה המנהל הרפואי של מחוז צפון איידהו של משרד השירות הרפואי, שלימים נודע בשם ריג'נס בלו שילד.
חיים אישיים
ב-1919 נשא רובינס לאישה את מרגריט שרמן גרנברי. ב-1938 היא נפטרה כשהייתה בת 46 ולשניים לא נולדו ילדים. ב-1939 נישא רובינס בשנית לפטריסיה סימפסון מסנט מריס, שהייתה אחת האחיות שעבדו איתו. לשניים נולדו שלוש בנות.
במשך חייו היה רובינס חבר בלגיון האמריקאי, באגודה הרפואית האמריקאית, באחווה החברתית פי-גאמא-דלתא, באחווה המקצועית נו-סיגמה-נו ובבונים החופשיים.
צ'ארלס ארמינגטון רובינס נפטר ב-20 בספטמבר 1970 בלואיסטון, בגיל 85. הוא נטמן בבית הקברות לואיס קלארק ממוריאל גרדנס שבעיר.
הארי קארני
הארי האוול קארני (באנגלית: Harry Howell Carney; 1 באפריל 1910 – 8 באוקטובר 1974) היה סקסופוניסט ג'אז וקלרינט אמריקאי, שבמשך ארבעה עשורים היה חבר בתזמורתו של דיוק אלינגטון. הוא ניגן במגוון כלים אך בעיקר השתמש בסקסופון בריטון, והשפיע באופן ניכר על השימוש בכלי זה במוזיקת הג'אז.
ראשית חייו
קארני נולד בבוסטון, מסצ'וסטס. הוא גדל קרוב לחברו העתידי ללהקה ג'וני הודג'ס. קארני החל בנגינה בפסנתר בגיל שבע, עבר לקלרינט בגיל 14 והוסיף את סקסופון האלטו שנה לאחר מכן. הוא ניגן לראשונה באופן מקצועי במועדונים בבוסטון.
השפעות מוקדמות על נגינתו של קארני כללו את באסטר ביילי, סידני בשה ודון מאריי. קארני דיווח גם כי בנגינתו על סקסופון בריטון "ניסה לגרום למשלב העליון להישמע כמו קולמן הוקינס ולמשלב התחתון כמו – אדריאן רוליני".
קריירה
בשנת 1928 הוסיף אלינגטון כוח אדם נוסף, והכלי הראשי של קארני הפך לסקסופון בריטון. הוא היה דמות דומיננטית על הבריטון בג'אז, עד הופעתו של הבי בופ באמצע שנות ה-40. בתוך הסאונד הכללי של להקת אלינגטון, הבריטון של קארני שימש לעיתים קרובות לשם נגינת חלקים מהרמוניות שהיו מעל הגובה הנמוך של הכלי; כך השתנו מקרמי הצליל של הלהקה.
בינואר 1938 הוזמן קארני לנגן עם להקתו של בני גודמן בקרנגי הול. הקלטות מאירוע זה פורסמו "כקונצרט הג'אז המפורסם ב-1938 בקרנגי הול". קארני החל לנגן בקלרינט בס בסביבות 1944. הוא "היה מחבר שותף של "Rockin' in Rhythm" ובדרך כלל היה אחראי על ביצוע סולו הקלרינט המבעבע במנגינה זו".
בשנת 1957 היה קארני חלק מלהקה בראשות הפסנתרן בילי טיילור שהקליטה את האלבום Taylor Made Jazz.
קארני היה הנגן שכיהן במשך הזמן הרב ביותר בתזמורת של אלינגטון. בהזדמנויות בהן אלינגטון נעדר או רצה להיכנס לבמה לאחר שהלהקה החלה לנגן את הקטע הראשון של ההופעה, היה קארני מנצח הלהקה. בדרך כלל נסעה תזמורת אלינגטון באוטובוס תיירים, אך אלינגטון עצמו לא עשה זאת; הוא נסע בנפרד ברכב בו נהג קארני, "נוכחות שקטה ורגועה".