cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאן שיאן
סכסוך עם יפן
היפנים החלו לקדם את נושא "האוטונומיה" לצפון סין בקיץ 1935. נראה כי יפנים רמי דרג בסין האמינו כי יאן ורבים אחרים בצפון יהיו בעדם בתמורה להגנה מצ'יאנג קאי-שק. יאן פרסם מכתב פתוח בספטמבר שבו הוא האשים את היפנים שרצו לכבוש את כל סין במהלך שני העשורים הבאים. על פי מקורות יפנים, יאן נכנס למשא ומתן עם היפנים ב-1935, אך מעולם לא התלהב מאוד מ"אוטונומיה "ודחה את עמדתם כאשר הבין שהם מתכוונים להפוך אותה לגרורה שלהם. יאן כנראה השתמש במשא ומתן כדי להפחיד את צ'יאנג קאי-שק באמצעות צבאותיו כדי להגן על שאנשי, שכן הוא חשש כי צ'יאנג מתכונן להקריב את צפון סין כדי למנוע לחימה ביפנים.
יאן והמפלגה הקומוניסטית הסינית
אף על פי שיאן העריך את הפילוסופיה ואת השיטות הכלכליות הקומוניסטיות, הוא חשש שהאיום הנשקף מהקומוניסטים הסינים גדול כמעט כמו החשש מהיפנים. בתחילת שנות השלושים הוא העריך שאם הקומוניסטים יפלשו לשאנשי, הם ייהנה מתמיכתם של רוב תושבי החבל. כדי למנוע איום קומוניסטי על שאנשי, שלח יאן כוחות ללחימה בהם וארגן את רשויות האצולה והכפרים כנגדם. הוא גם ניסה, ללא הצלחה מרובה, לבצע תוכנית בקנה מידה גדול של רפורמה קרקעית.
רפורמות אלה לא מנעו את התפשטותן של פעולות הגרילה הקומוניסטיות לשאנשי. האסטרטגיה של לוחמי הגרילה של הקומוניסטים הייתה יעילה ביותר נגד כוחותיו של יאן, שנחשב קורבן למתקפות פתע. הקומוניסטים עשו שימוש טוב בשיתוף פעולה של איכרים מקומיים כדי להתחמק ולמצוא בקלות את כוחותיו של יאן. כאשר תגבורת שנשלחה על ידי השלטון המרכזי אילצה את הקומוניסטים לסגת משאנשי, נמלט הצבא האדום על ידי פיצול לקבוצות קטנות שקיבלו אספקה מתומכים מקומיים. יאן עצמו הודה כי כוחותיו נלחמו בצורה גרועה במהלך המערכה.
מלחמת סין–יפן השנייה
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937 - 1945), רוב האזורים של שאנשי נכבשו במהירות על ידי היפנים, אבל יאן סירב לברוח מהמחוז גם לאחר שאיבד את הבירה המחוזית, טאי-יואן. הוא העביר את מפקדתו לפינה מרוחקת של המחוז, והתנגד למעשה לניסיונות יפניים לתפוס את שאנשי. במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, היפנים עשו לא פחות מ-5 ניסיונות לנהל משא ומתן על הסכם השלום עם יאן, אבל יאן סירב ונשאר בצד הסיני.
ברית עם הקומוניסטים
לאחר הניסיון הכושל של הצבא האדום הסיני להקים בסיסים בדרום שאנשי בתחילת 1936, השתכנע יאן שהקומוניסטים היו איום קטן יותר על שלטונו מאשר הלאומנים או היפנים. הוא נכנס למו״מ והקים ברית עם הקומוניסטים והתיר להם לקיים פעילויות קומוניסטיות בשאנשי.
יאן ניסה לגייס אינטלקטואלים צעירים ופטריוטים לממשלתו כדי לארגן התנגדות מקומית לאיום הפלישה היפנית. ב־1936 הייתה טאי-יואן נקודת מפגש לאינטלקטואלים אנטי-יפנים שברחו מבייג'ינג, טיינג'ין וצפון-מזרח סין, ששיתפו פעולה עם יאן. הוא גייס גם את תושבי שאנשי שחיו ברחבי סין ללא קשר לאגודות הפוליטיות הקודמות שלהם.
היפנים פלשו לחבל שאנשי, וזכו להצלחות צבאיות. כאשר התברר ליאן כי כוחותיו לא יצליחו להדוף את הצבא היפני, הוא הזמין כוחות צבא קומוניסטיים להיכנס שוב לשאנשי. גנרל ז'ו דה הפך למפקד של הצבא השמיני שפעל בשאנשי ונקרא סגן מפקד אזור המלחמה השנייה, תחת פיקודו של יאן עצמו. יאן בתחילה הגיב בחום על כניסתם מחדש והגעתם של הכוחות הקומוניסטיים, והם קיבלו את פניו בהתלהבות. הכוחות הקומוניסטיים הגיעו לשאנשי בדיוק בזמן כדי לסייע להביס כוח יפני חזק יותר, שניסה לעבור במעבר הרים אסטרטגי. לאחר מכן היפנים הגיבו לתבוסה זו על ידי איגוף המגינים ונעו לעבר בירת החבל - טאי-יואן. הקומוניסטים ארגנו מילציות של איכרים, וניצלו את המצב לבצע רפורמות חברתיות וכלכליות רדיקליות, הקשורות בעיקרן לחלוקה מחדש של קרקעות ואדמות. המאמצים הקומוניסטיים להתנגד ליפנים זכו לאהדה גם של האינטלקטואלים בשאנשי. הקומוניסטים עוררו את שנאתם של מיליונים באזור הכפרי של שאנשי אל היפנים. בתוך שנה לאחר בואם מחדש אל שאנשי, הקומוניסטים השתלטו על רוב שאנשי, שלא הוחזקו בידי היפנים.
הקרב על טאי-יאן היה אכזרי וקשה, היפנים סבלו 30,000 הרוגים מספר שווה של פצועים במאמץ שלהם לכבוש את שאנשי הצפונית. יאן עצמו נאלץ לסגת לאחר שרוב צבאו נהרס, כולל כוח גדול של תגבורת שנשלח לשאנשי על ידי השלטון המרכזי. במהלך 1937, רבים מהמנהיגים הקומוניסטים הבכירים, כולל מאו דזה-דונג, שיבחו את יאן על ניהול מסע התנגדות בלתי מתפשר נגד היפנים.
זמן קצר לפני שהפסיד את טאי-יואן יאן העביר את מטהו ללינפן, בדרום-מערב שאנשי, אבל גם משם היפנים דחקו אותו ואילץ את יאן לסגת עם מה שנותר מצבאו מעבר לנהר הצהוב. שם ארגן מחדש את צבאו ללוחמת גרילה וזינב והכה ביפנים, אך השפעת מהלכים אלה על המלחמה כולה היה שולית. בתקופה זו הורעו יחסיו של יאן עם הקומוניסטים, והוא ראה בהם כוח שמנסה לחסל את שלטונו.
בשנת 1940, ידידו היפני של יאן, ריוקיצ'י טנאקה, הפך לראש מטה של הצבא היפני הראשון, שהוצב בשאנשי. לאחר שהתבררה האיבה של יאן עם הקומוניסטים, טנאקה פתח במשא ומתן עם יאן בניסיון לעודד אותו להיכנס לברית אנטי-קומוניסטית עם יפן. יאן הסכים לשלוח נציג ברמה גבוהה כדי להיפגש עם היפנים, וקיבל רשות מהממשל המרכזי לנהל משא ומתן איתם להסכם כדי להשיג את כל כוחותיהם משאנשי תמורת שיתוף הפעולה של יאן. בשנים הבאות 1941–1943, ניהלו עוד כמה פעמים היפנים משא ומתן עם יאן אך ללא תוצאות מעשיות.
לאחר 1945
לאחר כניעת יפן וסופה של מלחמת העולם השנייה, יאן שיאן גייס לצבאו אלפי חיילים יפנים שהיו מוצבים בצפון מערב שאנשי ב-1945, כולל מפקדיהם. על ידי גיוס היפנים לשירותו הוא שמר את המתחם התעשייתי נרחב סביב טאי-יואן וכמעט כל אנשי הניהול והטכניים המועסקים היו יפנים. יאן הצליח לשכנע את היפנים שנכנעו לעבוד בשבילו, ואלה זרמו לבירתו מחלקים אחרים בצפון סין ושרתו את ממשלתו וצבאו. בצבאו היה כוח יפני שעמד על 15,000 חיילים, בתוספת קצינים ששירתו בכל יחידות צבא יאן האחרות. הם סייעו לו להילחם בקומוניסטים, מספרם צומצם עד נפילת בירתו לידי הקומוניסטים באפריל 1949.
בחורף 1947 הוגבלה שליטתו של יאן בשאנשי לשטח הסמוך לטאי-יואן. יאן ציין כי הקומוניסטים התחזקו וצפה כי בתוך שישה חודשים הם ישלטו על מחצית סין. לאחר שהפסיד בדרום שאנשי יאן התחייב להגן על טאי-יואן אולי בתקווה שאם הוא ומנהיגים אנטי-קומוניסטים אחרים יוכלו להחזיק מעמד מספיק זמן, ארצות הברית תצטרף בסופו של דבר למלחמה לצדם ותציל את כוחותיו מחורבן.
בין נובמבר 1948 לאפריל 1949 התקיים קיפאון ולא הייתה התקדמות מצד שני הצדדים. הטקטיקות שבהן השתמשו הקומוניסטים בתקופה זו כללו לוחמה פסיכולוגית, כגון אילוץ קרובים של המגינים הלאומיים לחזית לבקש את כניעתם של המגינים. טקטיקות אלה היו מוצלחות, שכן החל מ־1 בדצמבר 1948, עד מרץ 1949, נכנעו למעלה מ־12,000 חיילים לאומנים.
בבוקר 22 באפריל, הסתיים מסע הקרבות וטאי-יואן נכבשה כולה על ידי הקומוניסטים והשלימו שליטה מלאה על שאנשי.
ראש ממשלת הרפובליקה של סין
במרץ 1949 טס יאן לבירת נאנג'ינג במטרה לבקש מהממשל המרכזי לקבל עוד מזון ותחמושת. זמן קצר לאחר שהגיע לנאנג'ינג, השתלב יאן במריבה בין הנשיא בפועל של הרפובליקה הסינית לי זונגרן וצ'יאנג קאי שק, שהתפטר מן הנשיאות בינואר 1949. אף כי צ'יאנג התפטר, נותרו פקידים וגנרלים רבים נאמנים לו, וצ'יאנג שמר על יותר מ-200 מיליון דולר, דבר שלא אפשר לנשיא החדש להשתמש בהם כדי להילחם בקומוניסטים או לייצב את המטבע. מאבק הכוחות המתמשך בין לי וצ'יאנג שיבש קשות את המאמץ הגדול יותר להגן על הטריטוריה הלאומנית מפני הכוחות הקומוניסטיים.
יאן התמקד במאמציו לקדם שיתוף פעולה בין לי וצ'יאנג. בסופו של דבר ניסה לי להקים ממשלה, עם יאן כראש ממשלה. למרות מאמציו של יאן, צ'יאנג סירב לאפשר ללי לגשת לכסף שצ'יאנג שלח לטאיוואן, והקצינים הנאמנים לצ'יאנג סירבו למלא אחר פקודותיו של לי,
בסוף 1949 נעשה מצב הלאומנים נואש. המטבע שהונפק על ידי השלטון המרכזי ערכו ירד במהירות עד שהוא הפך כמעט חסר ערך. כוחות צבא הנאמנים ללי ניסו להגן על גואנגדונג ועל גואנגשי, בעוד אלה הנאמנים לצ'יאנג ניסו להגן על סצ'ואן. שני הכוחות סירבו לשתף פעולה זה עם זה, והובילו בסופו של דבר לאובדן שני האזורים. ניסיונותיו המתמידים של יאן לעבוד עם שני הצדדים הביאו לבידודו. הקומוניסטים הצליחו לכבוש את כל השטח המוחזק על היבשת עד סוף 1949, ובכך הביסו את לי ואת צ'יאנג. לי יצא לגלות בארצות הברית, בעוד יאן המשיך לשמש כראש ממשלה בטאיוואן, עד 1950, כאשר צ'יאנג השתלט על הנשיאות.
פרישה בטאיוואן
השנים האחרונות של יאן היו מלאות אכזבה ועצב. לאחר שהלך אחרי צ'יאנג קאי צ'ק לטאיוואן הוא נהנה מתואר "היועץ הבכיר" של צ'יאנג, אבל במציאות הוא היה חסר אונים לחלוטין. צ'יאנג אולי סחב איתו טינה ארוכת טווח ליאן בשל פעילותו מטעם לי. יותר מפעם אחת ביקש יאן רשות לנסוע ליפן, אך לא הורשה לצאת מטאיוואן.
יאן נפטר בטאיוואן ב-24 במאי 1960.
מורשת
אחרי מלחמת האזרחים, יאן, כמו רוב הגנרלים הלאומנים שלא החליפו צד, עברו תהליך של דמוניזציה בתעמולה קומוניסטית. רק אחרי 1979, שהתחילו הרפורמות חדשות בסין, החלו לראות את דמותו בצורה חיובית יותר - כגיבור אנטי-יפני פרגמטי. תרומותיו של יאן בתקופת כהונתו מתחילות להיות מוכרות על ידי הממשלה הסינית הנוכחית. אחד ההישגים שלו - הייתה ההצלחה בהדברת מגפות במחוז, מעשה שמוערך מאוד.
יאן התכוון ברצינות לבצע תהליך של מודרניזציה בשאנשי, והוא השיג הצלחה מסוימת. במשך כל שלטונו ניסה לקדם רפורמות חברתיות שלאחר מכן נתפסו כמובנות מאליהן, אך היו לא מקובלות בזמנו: ביטול קשירת כפות הרגליים של נערות. יצירת מקומות עבודה עבור נשים מחוץ לבית. חינוך יסודי אוניברסלי, קיומם של מיליציות איכרים כיחידה בסיסית של הצבא. הוא היה ככל הנראה מצביא הצבאי המחויב ביותר לפרובינציה שלו בתקופתו. בשנות השלושים הפך יאן פתוח יותר ויותר למדיניות חברתית וכלכלית רדיקלית, כולל חלוקה מחדש של עושר באמצעות מיסוי ותיעוש המדינה, אוריינטציה לחינוך מעשי (לעומת "מוסרי") ושילוב בקנה מידה גדול של הטכנולוגיה המערבית.
אלכס ג'יימס (מוזיקאי)
סטיבן אלכסנדר ג'יימס (באנגלית: Steven Alexander James; נולד ב-21 בנובמבר 1968) הוא מוזיקאי ופזמונאי אנגלי, עיתונאי ויצרן גבינה. ג'יימס ידוע בעיקר כבסיסט של להקת בלר.
ביוגרפיה
ג'יימס נולד בבוסקומב, בורנמות' ולמד בבית הספר לדקדוק ממלכתי בורנמות', שם החל לנגן בלהקות. הוא סיפר כי הביטלס הם השראתו להמשיך למוזיקה, והצהיר: ″הייתי מחוץ לבית הספר עם אבעבועות רוח כשג'ון לנון נורה בשנת 1980. ביליתי את השבוע בצפייה בקלטת VHS של סרט הביטלס Help!, ששודר בטלוויזיה ביום מותו. אני עדיין צופה בזה פעם בשנה. ואז קניתי ספר שירים של הביטלס וגיטרה, הבנתי את צורות האקורד והתחלתי לנגן ולשיר. מעולם לא הסתכלתי לאחור."
בשנת 1988 פגש ג'יימס את חברו לעתיד גראהם קוקסון במכללת גולדסמיתס, שם למד ג'יימס צרפתית. קוקסון הכיר לג'יימס את חבריו הטובים דיימון אלברן ודייב רונטרי; אשר באותה תקופה היו חלק מלהקה בשם הקרקס.
בשנת 1989 הצטרף ג'יימס ללהקתו החדשה של קוקסון, אלברן ורונטרי, סימור, שלימים תיקרא בלר, בה חבר עד היום.
כיום ג'יימס חי באוקספורדשייר עם אשתו וחמשת ילדיו ומתפרנס מייצור גבינות וכתיבת כתבות לעיתונים שונים.
שיתופי פעולה מוזיקליים
שלא כמו אלברן וקוקסון, ג'יימס לא הוציא שום חומר סולו, אף שהיה מעורב בפרויקטים צדדיים משותפים אחרים. בשנת 1998 הקים ג'יימס את Fat Les עם השחקן קית' אלן והאמן דמיאן הירסט, והוציא (למעט שלושה אחרים) את שיר הנושא הבלתי רשמי "Vindaloo" למונדיאל פיפ"א בשנת 1998, שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים בבריטניה. ג'יימס בנוסף גם כתב שירים למריאן פיית'פול וג'יין מקדונלד, ועבד עם פלורנס אנד דה מאשין.
כתיבה
אלכס ג'יימס הוא כתב אוכל של The Sun ויש לו טור שבועי, 'Alex James on All Things Food'; כמו כן טור קבוע על חיי החווה והמשפחה ב"סאנדיי טלגרף" שכותרתו" Mucking In". הוא גם כותב טור חודשי על גבינה למגזין Esquire. אלכס תורם למספר עיתונים בריטיים נוספים, כולל The Independent ,The Observer ,The Times, ו-The Sunday Times, וכן את מגזין Q ,The Spectator ו-The Idler.
אוטוביוגרפיה על ניסיונו של ג'יימס עם בלר, Bit of a Blur, פורסמה ביוני 2007 על ידי Little, Brown & Company. מאז היא תוארה כ"המדריך הסופי לבריטפופ".
יחסי אורוגוואי–פינלנד
יחסי אורוגוואי–פינלנד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של פינלנד לרפובליקה המזרחית של אורוגוואי. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
בשנת 1918 קיבלה פינלנד את עצמאותה מרוסיה לאחר מלחמת האזרחים הפינית. באוגוסט 1919 הכירה אורוגוואי בעצמאות פינלנד וב-21 במרץ 1935 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים. בניגוד לארגנטינה או ברזיל, מעט מאוד פינים היגרו לאורוגוואי. במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה ברית המועצות לפינלנד במהלך מלחמת החורף. אורוגוואי תמכה בפינלנד בצורה דיפלומטית במהלך המלחמה וכמחווה, תרמה אורוגוואי 100 אלף פסו ו-10,563 פחיות של 350 גרם קורנביף לעם הפיני. מאז תום המלחמה היחסים בין פינלנד לאורוגוואי נותרו הדוקים.
בשנת 2007, UPM, חברת נייר פינית, פתחה טחנת נייר בפראי בנטוס שבאורוגוואי, ממש מעבר לנהר מארגנטינה. במהלך הקמת הטחנה הגישה ארגנטינה תלונה נגד החברה וממשלת אורוגוואי בה נכתב כי זיהום אפשרי של הנהר על ידי הטחנה. נהר אורוגוואי משותף לשתי המדינות ומוגן על ידי אמנה, המחייבת את שני הצדדים ליידע את האחר על כל פרויקט שעלול להשפיע על הנהר. מלבד נושא הזיהום, ארגנטינה טענה כי ממשלת אורוגוואי לא ביקשה אישור לבנות את הטחנה. אירוע דיפלומטי זה נודע בתור סכסוך טחנת הנייר של נהר אורוגוואי. המחלוקת הובאה בפני בית הדין הבינלאומי בהאג שאמר כי אורוגוואי הפרה את התחייבויותיה הדיוניות להודיע לארגנטינה על תוכניותיה אך לא הפרה את התחייבויותיה הסביבתיות על פי האמנה ולכן המפעל הפיני יכול להמשיך בפעילותו.
בשנת 2013, אורוגוואי פתחה שגרירות בהלסינקי. בספטמבר 2014 ביקר הנשיא חוסה מוחיקה בפינלנד, ראש המדינה הראשון של אורוגוואי שעשה זאת. בשנת 2016 ביקר נשיא פינלנד, סאולי ניניסטה, באורוגוואי. בפברואר 2017, נשיא אורוגוואי, טאבארה ואסקס, ערך ביקור ממלכתי בפינלנד. בשנת 2019 הודיעה חברת UPM הפינית כי תקים בית חרושת שני לנייר באורוגוואי.
הסכמים דו-צדדיים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים כגון הסכם לקידום והגנה על השקעות (2004); הסכם למניעת כפל מס ומניעת העלמת מס ממס הכנסה (2011); הסכם לשיתוף פעולה במכס (2017) ומזכר הבנות לשיתוף פעולה בחינוך (2017).
הרפובליקה הדומיניקנית במשחקים האולימפיים
הרפובליקה הדומיניקנית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964), ומעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף. לאורך השנים צברו הספורטאים הדומיניקנים 12 מדליות אולימפיות, בהן שלוש מדליות זהב.
במשחקים הראשונים שבהם השתתפה הרפובליקה הדומיניקנית, היו הישגי הספורטאים שייצגו אותה סמליים בלבד. הספורטאי הדומיניקני הראשון שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף פדרו נולאסקו שזכה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה נבחרת הבייסבול במקום החמישי.
באולימפיאדת אתונה (2004), 20 שנה לאחר שהושגה המדליה הראשונה, זכה האתלט פליקס סאנצ'ס במדליית הזהב האולימפית הראשונה לזכות הרפובליקה הדומיניקנית, בריצת 400 מטר משוכות. לוחם הטאקוונדו גבריאל מרסדס סיים במקום החמישי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה המתאגרף מנואל פליקס דיאס במדליית זהב, ולוחם הטאקוונדו גבריאל מרסדס זכה במדליית כסף. שתי ספורטאיות נוספות הגיעו להישגים נאים באותם המשחקים - מרימת המשקולות יודלקיס מרידאלין סיימה במקום החמישי, וטניסאית השולחן נייווס שוּאֶה העפילה לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) השיב לעצמו סאנצ'ס בן ה-35 את התואר בריצת 400 מטר משוכות. לוגלין סנטוס בן ה-18 זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, ויאמילט פניה הייתה למתעמלת הדומיניקנית הראשונה שמעפילה לגמר. היא סיימה במקום השישי בתרגיל הקפיצות. נבחרת הנשים בכדורעף העפילה לשלב רבע הגמר, והודחה בידי נבחרת ארצות הברית.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה לוחם הטאקוונדו לואיסיטו פייה במדליית ארד, שהייתה המדליה הדומיניקנית היחידה במשחקים. מרימת המשקולות באטריס פירון סיימה במקום הרביעי, יודרקי קונטרראס סיימה במקום השישי ולואיס גרסיה סיים שמיני. הג'ודוקא ואנדר מתאו סיים במקום השביעי. לוגלין סנטוס לא הצליח לשחזר את הישגו. הוא סיים את חצי הגמר בריצת 400 מטר בתוצאה העשירית בטיבה, ולא העפיל לגמר.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה האתלטית מריליידי פאולינו במדליית כסך בריצת 400 מטר ונבחרת השליחים המשולבת שכלל את פאולינו זכתה במדליית כסף במירוץ שליחים 4X400 מטר. בהרמת משקולות זכה זאגריאס בונט במדליית כסף וכריסמרי סנטנה זכתה במדליית ארד. במדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הבייסבול.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
יעקב אריה אלתר
רבי יעקב אריה אלתר (נולד בכ"ט באייר ה'תרצ"ט, 18 במאי 1939) הוא אדמו"ר בשושלת חסידות גור, המכהן משנת ה'תשנ"ו (1996). חבר נשיאות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ביוגרפיה
נולד בלודז' שבפולין, לרבי שמחה בונים אלתר בעל ה"לב שמחה" וליוטא הענא, בת רבי נחמיה אלתר, אחי סבו. בשנת ה'ת"ש עלה עם אביו וסבו האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר לארץ ישראל. למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת שפת אמת, שם היה חבר בקבוצת ה"ברוינריסטים". בשנת ה'תש"ח - 1948 שהה ה"לב שמחה" באנטוורפן. כאשר שהה אביו רבי שמחה בונים אלתר בשנת ה'תש"ט בקארלסבאד לימדו פרקי משנה הרב יחזקאל גרובנר, מפליטי השואה, לימים רב בדטרויט שבארצות הברית. בחודש כסלו ה'תש"ט הגיע הלב שמחה עם משפחתו לאנטוורפן, ובגין ילדיו בחר להתגורר סמוך למרכזי החינוך התורתי 'יסודי התורה' ו'בית יעקב' ושם למדו בנו ובתו. בתקופה זו למד שם עם רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מנארול.
בתחילת חודש אלול ה'תש"ט 1949 הפליג עם אביו חזרה לארץ ישראל. בכ"א בכסלו ה'תש"ך 1960 נישא רבי יעקב לשושנה, בת הרב מנחם וייץ, ר"מ בישיבת חידושי הרי"ם בתל אביב. למד בכולל בית תלמוד להוראה בבני ברק ועשה שימוש אצל האדמו"ר רבי נחמן כהנא מספינקא.
פעילות ציבורית
בצעירותו התפלל בשטיבל שד"ל לאחר שהתפלגו שם. פתח עם חבריו הקרובים שטיבל ברחוב רש"י בבני ברק בחדרו שם היה יושב כל השבוע ולומד עם החברותא הרב ישראל פישביין, והיה ממשיך גם שעות לבד, בהמשך עבר השטיבל (בשבתות) לבית תלמוד להוראה ברחוב הרב מלצר, גם לאחר התמנותו לאדמו"ר המשיך להתפלל בשבתות בשטיבל זה,(כאשר לא היה בירושלים) כתוצאה מכך הפך המקום לשטיבל המרכזי של החסידות לשם הגיעו מהארץ ומחו"ל.
כבר בחיי אביו, רבי שמחה בונים, היה הרב יעקב אלתר מעורב בצורה פעילה בפוליטיקה הפנים-חרדית, ומשנחלש אביו בחודש אלול ה'תשמ"ה אוקטובר 1985 הוביל בפועל את החסידות יחד עם דודו רבי פנחס מנחם אלתר. הוא הוביל את ההתנגדות למאבקו של הרב שך להחרמת חסידות חב"ד ליובאוויטש, שהביא לתמיכתה של חסידות חב"ד באגודת ישראל בהבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת ה'תשמ"ט 1989 ולהקמתה של תנועת דגל התורה. עם פטירת אביו בחודש תמוז ה'תשנ"ב 1992 הועברה האדמו"רות לדודו רבי פנחס מנחם אלתר. לאחר פטירת דודו בחודש אדר ה'תשנ"ו (1996) מונה רבי יעקב אריה לאדמו"ר הנוכחי על פי התחייבות שכתב רבי פנחס מנחם אלתר בימי ה"שבעה" של רבי שמחה בונים אלתר.
הרב אלתר נחשב לאיש החזק באגודת ישראל. בצוותא עם דגל התורה הליטאית מרכיבות שתי המפלגות את סיעת יהדות התורה והשבת בכנסת. באופן מסורתי הוצב נציג חסידות גור בראש הרשימה (ובאופן חריג בתחילת הנהגתו יצג מאיר פרוש את גור במקום הראשון.) ובראשות הסיעה בכנסת של יהדות התורה, עד לכנסת השש עשרה, שבה מונה נציג חסידות בעלז לעמוד בראשות הסיעה. נציגו הפוליטי הבולט של האדמו"ר מגור, החל מהכנסת החמש עשרה הוא יעקב ליצמן. לקראת הכנסת העשרים וחמש התמנה לעמוד בראש סיעת יהדות התורה מטעם הסיעה המרכזית באגודת ישראל הרב יצחק גולדקנופף המשמש כחזן בתפילות השבתות ימים טובים וימים הנוראים בחסידות גור ומשמש גם כמזכיר ועדת הרבנים למען קדושת השבת והיה חבר מועצת עיריית ירושלים ומנכ"ל רשת גני ילדים ומעונות יום של בית יעקב ובית פתחיה.
הרב יעקב אלתר יחד עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן הקימו את רשת "נתיבות משה". שני הרבנים נסעו לארצות הברית ולאירופה להתרמת הקהילות המקומיות המתגוררות שם עבור מוסד זה ועבור מוסד "החינוך העצמאי" ורשת "שובו", בשנים ה'תשנ"ח 1998, ה'תשס"ו 2006 ו -ה'תשס"ז 2007, וכן לחיזוק ועידוד הקהילות היהודיות במקום. לאחר נסיעותיהם המשותפות שררה מתיחות בין חצרות הרבנים שהובילה לשורה של מהלכים מנוגדים בין אגודת ישראל ודגל התורה. בבחירות לראשות עיריית ירושלים תמכו שני הציבורים במועמדים שונים ודגל התורה הקימה עמותה חדשה לחינוך העצמאי בשיתוף פעולה עם סיעת שלומי אמונים. באלול תשע"ו הופיע הרב שטינמן בחתונתו של נכדו של הרב אלתר, צעד שהתפרש כקריאה לפיוס ולשלום. שבועיים לאחר מכן השיב הרב אלתר ביקור גומלין, אולם בניגוד לפומביות שהפגין הרב שטינמן בהתפייסות עמו, בחר הרב אלתר לעמעם ולהסתיר את פגישתו עם הרב שטינמן ופעל אקטיבית לבל ייצא תצלום ממפגש הסליחה.
בשנת ה'תשמ"ה, כאשר התאפשר ליהודים להגיע לפולין, יצא בראש משלחת לטפל ולשקם ציוני אדמו"רים שנחרבו במלחמה.
בשנת ה'תשנ"ט 1999 היה היוזם של ההפגנה הגדולה ביותר כנגד בית המשפט העליון בנושאי דת ומדינה.
דרכו בהנהגת חסידות גור
הרב אלתר מקפיד שלא להיפגש עם מחללי שבת, למעט פגישה מתוקשרת עם מפכ"ל המשטרה ופגישות עם עורכי דין, רופאים ומומחים שונים הנדרשים לו לצורך עסקיו או הנהגת חצרו. הוא נמנע מראיונות ונאומים פומביים ובעבר גם העדיף שתמונותיו לא תתפרסמנה. ממעט להתבטא בציבור ובדרך כלל אחד מחסידיו ומקורביו מביא את ברכתו לאירועים.
בשנים ה'תש"ס - ה'תש"ע הוביל שינויים בחסידות, ובהם: שינוי שיטת הלימוד בישיבות גור מעיון לבקיאות והוביל את מהפכת לימוד הגמרא בשיטת 'מזומנים' לידיעת הש"ס בעל פה. לימוד ההלכה, בעיקר בספר משנה ברורה, שכל בחור מחויב ללמוד מינימום שעה מדי יום. ריכוז כל תלמידי ישיבות גור בזמנים מוגדרים בשנה בירושלים. הפעלת תלמודי התורה בשעות אחר הצהריים של שבת. צימצום משמעותי של חופשת בין הזמנים לכשבוע בלבד. הארכת תקופת הלימודים בתלמודי תורה עד כיתה י"א, הקמת רשת מתיבתות לבחורים לאחר סיום התלמוד תורה, העברת הבחורים מגיל 20 בערך ומעלה לישיבות מיוחדות עבורם. פתיחת רשת כוללים 'חדוותא' ו'חבבין' לאברכים שעובדים כל היום המונה מעל 1,600 לומדים. . כיום בהנהגתו יש 29 ישיבות.
הוא ידוע בזהירותו המופלגת בכל הקשור לחיי אדם, בשל כך הוא אינו מתיר לחסידיו להתגורר מעבר לקו הירוק, לנסוע בטרמפים או ללכת לכותל דרך הרובע המוסלמי, בשל כך הוא ממליץ לחסידיו הגרים בחיפה לעזוב את העיר בשל זיהום האוויר ממפרץ חיפה.
האדמו"ר מגור מתנגד לשימוש בטלפונים ניידים בשל חששו מ"הנזק הרוחני שיתרחש מהשימוש בהם" ולכן יזם ופעל לשימוש בטלפונים כשרים.
הרב אלתר מדורג שלישי ברשימת העשירים שברבני ישראל, עם הון של 350 מיליון ש"ח (נכון לשנת 2012). עושרו בא לו בירושה מאביו שהשקיע טרם קום המדינה בנדל"ן. בין היתר, הוא אחד מבעלי הקרקעות הגדולים ביישוב ארסוף. למרות עושרו המופלג היה מתגורר בבניין מגורים רגיל רחוב רשב"ם בבני ברק. בשנת ה'תשע"ב עבר להתגורר בדירה בבניין בית המדרש של החסידות ברחוב ירמיהו בירושלים.
חסידות גור בהנהגתו מונה כיום (תחילת תשפ"ג) כ-15.000 משפחות שהם כ-100.000 נפשות.
בתקופת הנהגתו התפצלה החסידות ופלג ממנה פרש בראשות בן דודו רבי שאול אלתר והקים את קהילת פני מנחם. פעמים רבות נטען כי הוא אינו יודע דבר על כך ואינו מעודד את החרמות והנידויים שהכריזו בכירים בחצרו נגד הפורשים, אולם יש הטוענים כי כל הצעדים נעשים בהנחיותיו הישירות או העקיפות.
משפחתו
הרב אלתר נשוי לשושנה, לזוג תשעה ילדים:
נויזידל אם זה
נויזידל אם זה (בגרמנית: Neusiedl am See, בצ'כית: Nezider, בקרואטית: Niuzalj, בהונגרית: Nezsider בסלובקית: Nezider) היא עיר במחוז נויזידל אם זה במדינת בורגנלנד שבמזרח אוסטריה, השוכנת לחופו הצפוני של הנויזידלרזה.
לב טוב (מחזה)
לב טוב הוא מחזה פרי עטו של גלעד עברון, שעלה בתיאטרון הבימה ב-25 ביוני 1999, בבימויו של חנן שניר.
עלילה
המחזה מתייחס גם לרומן "המהמר" (הקוביוסטוס) של דוסטויבסקי בתארו את האווירה הסהרורית השורה על חבורת אנשים השקועה בהימורים עד צוואר, כמו גם בהצבת קוטב עלילתי משני אודות דודה עשירה שכולם ממתינים לבואה. עושרה, כך מבקש להאמין קרוב משפחתה המתגורר גם הוא במלון ההימורים, עשוי להצילו אותו מחורבן כלכלי. אלא שהדודה החריפה והמרושעת נופלת בעצמה בקסמי גלגל הרולטה ומפסידה את כספה מול עיניו האירוניות והבוחנות של איש המאפיה הממשיך לאמוד את בריאותם הנפשית והפיזית של המסובים לשולחן.
אמצעים תיאטרליים
הבמאי חנן שניר החריף את מאפייני הקומדיה המקברית באמצעות סגנון שהדגיש היבטים סהרוריים ולא ריאליסטים. כך למשל נתלו על התקרה סלים שמדי פעם נטפו דם על ראשי השחקנים, או באמצעות היפוך תפקודים סביב שולחן ההימורים, כאשר בכל פעם בעת סיבוב גלגל הרולטה, שעטו השחקנים בריצה סביב השולחן עד נפילת הכדור למקומו.
פקודת העיריות
פקודת העיריות [נוסח חדש] היא פקודה המסדירה את פעולתן של העיריות בישראל.
היסטוריה חקיקתית
כפי שניתן ללמוד משמה, פקודת העיריות היא דבר חקיקה שמקורו בתקופת המנדט הבריטי. הפקודה נחקקה בשנת 1925, ובשנת 1964 נקבע לה נוסח חדש. מאז תוקנה הפקודה יותר מ-140 פעמים.
בנוסף לפקודת העיריות נחקקו במהלך השנים עשרות חוקים אחרים המסדירים נושאים שונים הקשורים בשלטון המקומי, ובהם חוק הרשויות המקומיות (בחירות) וחוק הרשויות המקומיות (תרנים לאנטנות טלוויזיה ורדיו).
ב-21 במרץ 2007 אישרה הכנסת בקריאה הראשונה את הצעת חוק העיריות. הצעת חוק זו הוכנה במשך מספר שנים במשרד הפנים, והיא נועדה להחליף את פקודת העיריות, את פקודת המועצות המקומיות ואת מרבית החוקים האחרים, ואולם הכנסת ה-17 לא השלימה את דיוניה בהצעת החוק, והכנסת ה-18 לא החילה עליה דין רציפות. במהלך הכנסת ה-18 הגישו חברי הכנסת פאינה קירשנבאום ומאיר שטרית את הצעת החוק כהצעת חוק פרטית, אולם תהליך החקיקה לא התקדם.
תוכן הפקודה
הפקודה עוסקת במיסוד עירייה, גופי העירייה, היחסים עם השלטון המרכזי, כח אדם ותקציב. לא כל ההוראות הנוגעות לפעילות העיריות מוסדרות בפקודת העיריות.
כינון עירייה
הפקודה מסמיכה את שר הפנים לכונן עיריות בצו, והיא קובעת את התנאים לכך. הפקודה קובעת מתי רשאי השר להפוך מועצה מקומית או קבוצת מועצות מקומיות לעירייה, וכן מתי ניתן לבטל עירייה. כן קובעת הפקודה את סמכות השר לשנות את תחום השיפוט של עירייה. סמכות זו שעוגנה כתיקון לחוק מיד לאחר מלחמת ששת הימים אפשרה את סיפוח מזרח ירושלים לתחומי העיר ירושלים.
מועצת העירייה
הפקודה קובעת מה יהיה מספר חברי המועצה, כנגזרת ממספר תושבי העיר. המספר המינימלי הקבוע הוא 9 (בעיר שבתחומה מתגוררים פחות מ-5,000 תושבים) והמספר המקסימלי הוא 31 (בעיר שבתחומה מתגוררים למעלה מ-100,000 תושבים), ובכל מקרה הוא אי-זוגי.
הפקודה קובעת מי פסול מלכהן כחבר מועצה, ומטילה על חברי המועצה הגבלות שונות שנועדו למנוע ניגוד עניינים. היא קובעת גם הוראות בדבר השעיה של חבר מועצה, התפטרותו, והגבלות על חברי מועצה שפרשו מסיעותיהם.
עוד קובעת הפקודה את המספר המקסימלי של סגני ראש העירייה (גם כאן, המספר תלוי במספר תושבי העיר).
התערבות השלטון המרכזי בניהול העירייה
הפקודה קובעת מספר מקרים שבהם רשאים שר הפנים או הממונה על המחוז להתערב בניהול העירייה. השימוש בסמכויות אלה נחשב קיצוני, מאחר שמדובר בהתערבות במילוי תפקידו של גוף נבחר. מרבית הסעיפים המקנים סמכויות מעין זו נוספו בחוקי הסדרים שונים, כחלק מניסיון האוצר להביא לניהול מאוזן של העיריות, שרובן נמצאות בגירעונות.
Love Songs (אלבום של טינה טרנר)
Love Songs (בעברית: שירי אהבה) הוא אלבום אוסף של הזמרת האמריקאית טינה טרנר אשר יצא ב-3 בפברואר 2014 על ידי חברות התקליטים רינו אנטרטיינמנט ופרלופון. האלבום מכיל אוסף של 18 שירי אהבה שטרנר הוציאה לאורך הקריירה שלה.
האלבום זכה להצלחה רבה ודורג כאחד מ-60 אלבומי השנה בהונגריה.
פקודת העיריות
התערבות השלטון המרכזי בניהול העירייה
הפקודה קובעת, למשל, כי אם הממונה על המחוז סבור כי העירייה אינה ממלאת חובה שמוטלת עליה על פי דין, הוא רשאי להוציא לה צו למילוי אותה חובה, ואם גם אז אינה ממלאת אותה, רשאי הוא למנות אדם שימלא את התפקיד במקומה. במקרה שבו השר סבור כי העירייה אינה פועלת מספיק לגביית ארנונה ותשלומים ומסים עירוניים אחרים, הוא רשאי למנות גובה שיבצע זאת במקומה. סמכות נוספת של השר היא מינוי חשב מלווה בעירייה שנמצאת בגירעון.
בעוד שהסמכויות שהוזכרו הן התערבות בעניינים נקודתיים, בסמכותו של השר גם לפזר את המועצה ולמנות ועדה למילוי תפקידיה או ועדה למילוי תפקידי המועצה וראש העירייה. המקרים בהם רשאי שר הפנים לעשות כן הם: אם סבר כי העירייה אינה ממלאת את חובותיה; אם ועדת חקירה מיוחדת, שהקים לשם כך, מצאה כי המועצה או ראש העיר אינם ממלאים את תפקידיהם כראוי; אם העירייה אינה עומדת בשיעורים מסוימים (הקבועים בתקנות) של גירעון שוטף, גירעון מצטבר, גביית ארנונה וגביית תשלומי אספקת מים.
אם מועצת העירייה לא מאשרת את תקציב העירייה במועדים הקבועים בפקודה, פיזור המועצה מנדטורי, ושיקול הדעת של השר מצטמצם לשאלה האם להדיח גם את ראש העירייה בנוסף לפיזור המועצה.
עובדי העירייה
הפקודה מסדירה תנאי הכשירות, דרכי המינוי ודרכי הפיטורים של העובדים הבכירים בעירייה. הפקודה מחייבת את מינויים של מנכ"ל או מזכיר, מהנדס, מבקר, גזבר, ווטרינר. חובת המינוי ותנאי הכשירות של היועץ המשפטי ומנהל מחלקת החינוך מוסדרים בחוקים ספציפיים לעניין זה, אך דרכי המינוי הקבועות בפקודה חלות עליהם.
הפקודה קובעת גם כללים שונים למניעת ניגוד עניינים של כלל עובדי העירייה, וכללים בדבר העסקת קרובי משפחה, שנועדו למנוע נפוטיזם.
תקציב העירייה
הפקודה מפרטת הוראות בדבר אופן הכנת התקציב, המועדים לאישורו במועצה ועריכת דוחות שנתיים. תקציב העירייה טעון את אישור שר הפנים, ובמקרים מסוימים הוא אף רשאי לערוך בו שינויים.
חובותיה וסמכויותיה של העירייה
הפקודה מפרטת את התחומים שהעירייה חייבת לדאוג להם. בין היתר, מדובר בתחזוקת רחובות, ביוב, הסדרת שווקים, תברואה, פיקוח על כלבים, הכנת המשק לשעת חירום ועוד.
כן מפורטות סמכויותיה של העירייה. בסמכותה של העירייה, בין היתר, להקים מבני ציבור וגנים ציבוריים, לנטוע עצים, לדרוש מבתי עסק לנקות את המדרכות הסמוכות אליהם, להסדיר שעות פתיחה של בתי עסק, להסדיר את השיט בנהרות, להסדיר בתי עלמין, לייסד חברות, ועוד.
לשם ביצוע חובותיה וסמכויותיה, רשאית מועצת העיר להתקין חוקי עזר.
ארנונה
רוב ההוראות לגבי תשלומי ארנונה אינן בפקודת העיריות, אלא בחוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב), התשנ"ג-1992. בפקודת העיריות נותרו בעיקר הסעיפים העוסקים בדרכי הגבייה, ולא בעצם הטלת הארנונה.
חוקים נוספים העוסקים בשלטון המקומי
פקודת המועצות המקומיות היא החוק המקביל לפקודת העיריות, לגבי מועצות מקומיות ומועצות אזוריות. בניגוד לפקודת העיריות המפורטת, מרבית ההסדרים אינם מופיעים בפקודה, אלא בצווים שהוציא שר הפנים מכוחה. סעיפים רבים בפקודה מחילים הוראות מפקודת העיריות על המועצות המקומיות.
חוקים רבים אחרים חלים הן על עיריות והן על מועצות מקומיות. חוקים מרכזיים הם:
קורבן גר
בהלכה, קורבן גר הוא קורבן עולה שהגר מקריב עם השלמת תהליך גיורו, כחלק מכניסתו לעם ישראל שכרת ברית עם ה' במעמד הר סיני. מעת שנחרב בית המקדש, אין הגרים מקריבים קורבן זה.
מקור הדין
דיני הגיור נלמדו ממעמד הר סיני, שבו, על פי המסופר בספר שמות, נכנס עם ישראל לברית עם ה'. למעמד זה קדמו מילה וטבילה, ובמסגרת המעמד הוקרבו קורבנות הברית, כפי שנאמר בפרשת משפטים:. חכמים למדו מכך שגם כל גר שמתגייר צריך מילה (אם הוא זכר), טבילה וקורבן, על מנת להתגייר.
דיני הקורבן
קורבן הגר הוא שני תורים או שני גוזלי יונה, שבשונה משאר הקינים - שניהם מוקרבים כקורבן עולה. אמנם ניתן להביא את קורבן הגר גם מבהמה. כמו כן, ניתן להקריב שני קורבנות אחד לעולה ואחד לשלמים, כפי שהקריבו ישראל בעת מעמד הר סיני
בוהומיל הראבאל
בוהומיל הראבאל (בצ'כית: Bohumil Hrabal; ) היה סופר צ'כי.
ביוגרפיה
בוהומיל הראבאל נולד ב-28 במרץ 1914 ב-Židenice, פרבר של ברנו, ששכנה אז באימפריה האוסטרו-הונגרית. אימו, Marie Božena Kiliánová, הייתה לא נשואה. עד גיל שלוש, הראבאל גדל בעיקר אצל סבא וסבתא שלו בברנו, בשעה שאימו עבדה בעיירה Polná במבשלת בירה, שם הכירה את בעלה לעתיד, František Hrabal. הזוג התחתן ב-1917, נולד להם בן (Břetislav Josef Hrabal), וב-1919 עברו לנימבורק (Nymburk), עיירה קטנה כ-45 ק"מ מזרחית מפראג על נהר האלבה, שם אביו החורג של הראבאל הפך למנהל מבשלת בירה.
ב-1935 החל הראבאל ללמוד משפטים באוניברסיטת קארל בפראג. את התואר קיבל רק ב-1946, מאחר שהאוניברסיטאות בצ'כוסלובקיה נסגרו ב-1939 ועד תום הכיבוש הנאצי. במהלך המלחמה עבד כפועל ברכבת, ולאחר המלחמה עבד במגוון עבודות: סוכן ביטוח, סוכן מכירות נודד, פועל בתעשיות המתכת בקלאדנו (Kladno), פועל בתחנה לאיסוף נייר, ועוזר במה בתיאטרון בפראג. ב-1956 התחתן הראבאל עם Eliška Plevová.
את דרכו הספרותית החל הראבאל כמשורר, עם פרסום אוסף שירים ב-1948. הוא החל לפרסם ספרים לפרנסתו החל מ-1963. ב-1968, לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, נאסר על הראבאל להמשיך ולפרסם. כמה מיצירותיו הידועות ביותר יצאו בשנים לאחר מכן במהדורות סאמיזדאט מחתרתיות. ב-1975 הראבאל נתן ראיון שהכיל אמירות אוהדות למשטר הקומוניסטי, לכעסם הרב של כמה ממתנגדי המשטר, אך ראיון זה אפשר לו לשוב ולפרסם את ספריו, גם אם תחת מגבלות. בהמשך נמנע הראבאל ממעורבות פוליטית.
כתביו
הראבאל פרסם עשרות סיפורים ורומנים במהלך חייו - כל כתבי הראבאל בצ'כית יצאו ב-19 כרכים. קורות חייו, מנעוריו במבשלת השיכר בנימבורק ועד העבודות השונות בהן עסק, מצאו דרכן לתוך סיפוריו. כתיבתו אסוציאטיבית וציורית, ולעיתים קרובות כתב במשפטים ארוכים; כך למשל ספרו "שיעורי ריקוד למבוגרים ולמתקדמים" כתוב כולו כמשפט אחד. רות בונדי, שתרגמה אחדים מספריו לעברית, תארה את כתיבתו כך: "לרוב, הוא מוותר על רצף העלילה. כתיבתו היא אסמבלאז'ים וקולאז'ים, צירוף של תמונות, אסוציאציות, עלילות, הרהורים, מציאות אותנטית, ליריקה של היום-יום, דמיון פרוע, שפה היונקת משורשי הלשון הצ'כית בתוספת מלים שהן פרי המצאתו."
רבים מספריו של הראבאל עובדו לסרטים צ'כיים. בעיקר ידוע הסרט רכבות שמורות היטב משנת 1966, בבימויו של יז'י מנדל, שמבוסס על רומן של הראבאל באותו השם משנת 1965. הסרט, מהבולטים שבסרטי הגל הצ'כוסלובקי החדש, זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1968.
דראגומיר יובאנוביץ'
דְרָאגוֹמִיר יוֹבָאנוֹבִיץ' (בסרבית קירילית: Драгомир Јовановић, בסרבו-קרואטית: Dragomir Jovanović; 27 ביולי 1902, פוז'ארוואץ, ממלכת סרביה-17 ביולי 1946, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה) היה פוליטיקאי סרבי, משתף פעולה עם הנאצים, אשר כיהן כמפקד משטרת ביטחון הפנים, ובהמשך כראש עיריית בלגרד הממונה מטעם ממשלת הבובות של מילאן נדיץ'. לאחר מלחמת העולם השנייה, נשפט, הורשע והוצא להורג.
קורות חייו
דראגומיר יובאנוביץ' נולד בפוז'ארוואץ. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע לבלגרד, גויס למשטרה המקומית ובהמשך מונה למפקד המשטרה. לאורך שנות כהונתו כמפקד משטרת בלגרד, עמד יובאנוביץ' בקשרים אישיים עם היינריך הימלר וריינהרד היידריך והחל מ-1937 נועד עימם מספר פעמים. ככל הנראה היה חפרפרת של הגרמנים. קשריו הטובים עם הגרמנים סייעו לו בהמשך בקבלת מינויים לתפקידים ביצועיים.
במקביל לכהונתו בממשלת ההצלה הלאומית תמך ומימן בסתר את הצ'טניקים. הוא רקם קשרים אישיים עם מנהיג התנועה דראז'ה מיכאילוביץ' וסייע לכוחותיו גם בהברחת נשק. בשלהי 1944, כאשר כוחות הפרטיזנים של טיטו נעו לעבר בלגרד במטרה לשחרר אותה מהכיבוש הגרמני, נמלטו נציגי "ממשלת ההצלה הלאומית" ובכלל זה דראגומיר יובאנוביץ' מבלגרד. במאי 1945 הגיע לאוסטריה, ניסה להבריח את הגבול לשווייץ, אך נלכד על ידי כוחות צרפתיים סמוך לעיר ברגנץ. בהמשך, הוסגר ליוגוסלביה והועמד לדין בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים ופשעים נגד העם היוגוסלבי. הוא הורשע וב-17 ביולי 1946 הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
שלמה גורן
הרב שלמה גורן (במקור: גורונצ'יק; כ"א בשבט ה'תרע"ח, 3 בפברואר 1918 – כ"ד בחשוון ה'תשנ"ה, 29 באוקטובר 1994) היה הרב הצבאי הראשי מקום המדינה ועד תשל"א (1971). שימש למשך תקופה קצרה הרב הראשי של תל אביב-יפו ולאחר מכן הרב הראשי לישראל בשנים תשל"ג – תשמ"ג (1972–1983). פוסק ומחבר ספרים רבים, ובפרט בהלכות מדינה והלכות צבא, חתן פרס ישראל לספרות תורנית בתשכ"א (1961), ופרס הרב קוק בתש"ג בעבור השנים תש"א–תש"ג (1941–1943) ובתשמ"ה (1985).
ביוגרפיה
נולד בעיר זמברוב שבפולין לאברהם וחיה ציפורה פייגא גורונצ'יק. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בתחילה התגוררה המשפחה בכפר חסידים, שאביו היה בין מייסדיו, ושם למד בבית הספר של תנועת "המזרחי".
עבר עם משפחתו לירושלים, ולמד בתלמוד תורה "עץ חיים", שם הוכר כעילוי. בגיל 12 החל ללמוד בישיבת חברון בירושלים – מקרה חסר תקדים בישיבה זו. בגיל 17 הוסמך לרבנות ופרסם את ספרו הראשון "נזר הקודש" (חידושים על משנה תורה לרמב"ם הלכות פסולי המוקדשים). בגיל 21 פרסם את ספרו "שערי טהרה", שבו ליקט את קטעי התלמוד הבבלי והירושלמי השייכים למשניות של מסכת מקוואות (שעליה אין תלמוד ערוך), וחיברם למעין תלמוד על מסכת מקוואות.
בשנים 1940–1944 למד פילוסופיה כללית, לימודים קלאסיים ומתמטיקה באוניברסיטה העברית.
ב־1945 נשא לאשה את צפיה, בתו של הרב דוד כהן (הרב הנזיר), מתלמידיו המובהקים של הראי"ה קוק.
ב-1946 התמודד מול הרבנים איסר יהודה אונטרמן ושמואל ברוט על תפקיד רבה האשכנזי של תל אביב, אך לא זכה לאף קול.
תקופת שירותו הצבאי
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית הצטרף לארגון "ההגנה". הוא לא היה שבע רצון מהתנהלות "ההגנה" בשנים שבין מלחמת העולם השנייה להקמת מדינת ישראל, ועבר לארגון הלח"י. עם זאת, התנגד לפעולות טרור של הלח"י ולפגיעה בערבים רק בשל היותם ערבים.
במלחמת העצמאות
עם ראשית מלחמת העצמאות החליט לעזוב את הלח"י ולהצטרף חזרה ל"הגנה", בשל דעתו כי בשלב זה מוטלת חובה על כל הארגונים להתאחד כנגד האויב הערבי. הרב גורן היה יכול לקבל פטור מגיוס עקב היותו רב, אך הוא סירב לפטור והתנדב להצטרף לכוחות הלוחמים. במסגרת הלחימה העירונית בירושלים שימש כצלף. במהלך חורף 1948 הוצע לרב גורן על ידי הרב הרצוג והרב מימון (ועל דעת בן-גוריון) להתמנות כרב הראשי של הצבא העברי. הוא סירב, בשל אי־רצונו בקריירה צבאית. הופעל עליו לחץ על ידי הרבנים הראשיים, הרב מימון ודוד שאלתיאל (מפקד הצבא בירושלים) לקבל את המינוי. לבסוף התרצה לקבל את המינוי, בתנאי שיתאפשר לו להמשיך לקחת חלק בפעילות הלחימה.
במסגרת פעילותו בירושלים ארגן הרב גורן את הכשרת המטבחים והכנות הכשרות לקראת פסח, בסיוע בחורי ישיבות. הוא ארגן את סדרי הפסח הציבוריים לחיילים במספר אולמות במחנה שנלר. סדר פסח זה הפך לדגם לסדרי פסח עתידיים בצה"ל, ובהמשך בחברה הישראלית כולה.
על רקע המחסור במזון בירושלים בתקופה זו, נקלע הרב גורן לסכסוך חריף עם דב יוסף לגבי הקצאת מלאי מצות שהיה בעיר. בעוד יוסף ייעד את המצות לאזרחים, ולחיילים את מלאי החמץ, דרש הרב גורן להקצות את המצות לחיילים. במהלך עימות זה פרץ הרב גורן למפעל המצות בסיוע חיילים, והעביר את המצות למטה הפלמ"ח בשכונת בית הכרם. סכסוך נוסף התגלע עם יוסף בקשר לשימוש בבוליביף, בשר משומר לא כשר שהיה בירושלים בכמויות גדולות מעודפי הצבא הבריטי. בעוד יוסף רצה להשתמש בבוליביף לצורך הצבא, התנגד לכך הרב גורן (כל זמן שהיה מזון זמין אחר לאותה שעה לצבא), והציע להעמיד את הבוליביף לפצועים שהיו מאושפזים בבתי חולים ולקשישים.
נושא אחר שאליו נדרש הרב גורן באותה תקופה היה נושא חילול שבת לצורך ייצור תחמושת לצבא ולצורך הכנת ביצורים. באחד מימי שישי נקרא הרב גורן בדחיפות למפקדת הצבא בירושלים, שם הודיע לו דוד שאלתיאל כי התקבלה ידיעה מודיעינית על כך שהלגיון הירדני מתכוון לכבוש את ירושלים בעזרת טנקים בבוקר השבת. מניעת הכיבוש הצריכה חפירת תעלות נ"ט בליל שבת, והכוח הזמין לביצועה היה בעיקר בני הישיבות. שאלתיאל ביקש מהרב גורן לרתום את בני הישיבות למטרה זו. הרב גורן שכנע את הרב הרצוג לחתום על הצורך במעשה זה, אך נכשל בניסיונו לצרף את הרב דושינסקי לחתימה (אף שלדברי הרב גורן, גם הרב דושינסקי הסכים כי הדבר מחויב מבחינה הלכתית). בערב שבת עבר הרב גורן בריכוזי בני ישיבות, תיאר להם את המצב הצבאי וביקשם להצטרף לפעולות החפירה. לבסוף הגיעו מעל אלף בחורי ישיבות למטרה זו. התעלות שנחפרו מילאו בהצלחה את תפקידן ועצרו את פלישת הכוח המשוריין בבוקר השבת.
כרב צבאי ראשי
במהלך ההפוגה הראשונה נפגש הרב גורן עם דוד בן-גוריון, לצורך מינויו הרשמי כרב ראשי לצה"ל. השניים חלקו תפישת עולם דומה לגבי הצורך בהיותו של צה"ל צבא אחיד ושוויוני, ללא יחידות נפרדות לדתיים וחילונים. הרב גורן הביע בעיני בן-גוריון את דעתו כי לשם כך יש צורך בכשרות ובשמירת שבת בכל הצבא, באופן ממלכתי, וכי בכל בסיס צבא צריך שיהיה בית כנסת, אך אין להטיל חובה על החיילים לבקר בו (בניגוד לצבא הבריטי שבו הוטלה חובה על כל החיילים לצעוד עד הכנסייה, אך לא להיכנס אליה). בסיום הפגישה הציג בן-גוריון את הרב גורן בפני הרמטכ"ל יעקב דורי. בשל החשיבות שראה בן-גוריון בנושא, ביקש בן-גוריון מהרמטכ"ל להציב משרד לרב גורן בסמוך ללשכתו של בן-גוריון, לצורך מגע ישיר במקרה הצורך. גם דורי הציע לרב גורן ערוץ ישיר עמו, למרות הכפיפות של הרבנות הצבאית לאכ"א, בשל חשיבות הנושא. תוצאה נוספת של הפגישה הייתה עברות שם המשפחה מגורונצ'יק לגורן.
הנושאים העיקריים שעמם נדרש להתמודד הרב גורן היו שמירת השבת, כשרות והתרת עגונות הנעדרים. ביוזמת הרב גורן ובהסכמת בן-גוריון הוקמה ועדה שבה היה חבר הרב גורן עם שני קצינים בכירים נוספים, לצורך קביעת פעולות הצבא החיוניות שחייבות להיעשות אף בשבת. אחד מסלעי המחלוקת היה קיום אימונים ותמרונים בשבת, שלהם התנגד הרב גורן בתוקף. בנושא הכשרות קבע הרב גורן נהלים המיושמים עד היום בצה"ל, כגון איסור בישול חלבי במטבח הצבאי.
במהלך חורף 1949 התבקש הרב גורן בידי בן-גוריון לבדוק מה עלה בגורל 87 נעדרי הפלוגה הדתית של חטיבת אלכסנדרוני שהושמדה כולה במהלך מבצע חיסול בדצמבר 1948 בכיס פלוג'ה, ולבדוק את ההתנהלות הצבאית של הקרב, לאור טענות משפחות החללים. בתיאום עם הכוח המצרי שהיה בכיס פלוג'ה, נכנס הרב גורן למקום מלווה על ידי רס"ן גמאל עבד אל נאצר שהיה קצין המודיעין בכוח המצרי שם, ובפניו הוצג קבר האחים של חללי הפלוגה הדתית.
בשלהי מלחמת העצמאות התברר כי ישנם כ־1,000 חללים שגופתם נשארה מעבר לקווי האויב. הרב גורן הפעיל לחץ לפיו במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות יתאפשר לפנות גופות אלו לקבר ישראל. לחץ זה נשא פרי, ובעקבותיו יצא הרב גורן לגוש עציון, לנווה יעקב, לבית הערבה, ללטרון, לג'נין ועוד. הרב גורן ארגן את קבורת חללים אלה בהר הרצל. ביולי 1951 נסע הרב גורן בתיאום עם שלטונות ממלכת ירדן לבית לחם כדי להביא לקבר ישראל את גופת חלל מלחמת העצמאות. בדרכו חזרה לירושלים התירו לו מלוויו הערבים להתפלל בקבר רחל.
לאורך שנות כהונתו כרב צבאי ראשי התיר הרב גורן עגונות רבות, החל מהעגונות של חללי מלחמת העצמאות, ובפרט חללי הקרב בכפר עציון. מאוחר יותר התיר גם את עגונות חללי הצוללת דקר והמשחתת אילת שטובעה מול חופי מצרים.
כרב הראשי לצה"ל קבע הרב גורן נוסח אחיד לסידור בצה"ל.
במלחמת ששת הימים
לקראת יום העצמאות תשכ"ז (1967) יצא הרב גורן לאוסטרליה לצורך סיוע למגבית היהודית המאוחדת. שם הגיעו אליו הידיעות על סגירת מצרי טיראן בידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר. הרב גורן הצהיר בנאומיו על ביטחונו כי יוכל להתפלל בכותל המערבי עוד לפני חג השבועות, והחליט לחזור לארץ קודם למתוכנן.
לפי זיכרונותיו של הרב גורן, הוא נשלח על ידי הרמטכ"ל יצחק רבין להשפיע על השרים הדתיים משה חיים שפירא וזרח ורהפטיג, שאותם ראה הרמטכ"ל כמתנגדים העיקריים ליציאה למלחמה בממשלה, להסכים ליציאה למלחמה. הרב גורן העביר להם את הערכות כמה ממפקדי הצבא שהביעו ביטחון בניצחון במלחמה. לדברי הרב גורן, בעקבות שיחתו עם השרים, הסכימו השניים לתמיכה ביציאה למלחמה ובמינוי משה דיין לשר הביטחון.
לרב גורן נודע על החלטת הממשלה הסודית בדבר יציאה למלחמה, והוא החל בהכנות לקראתה. הוא הכין מראש נאום לשידור בקול ישראל בעת פרוץ המלחמה, בו שילב קטעים מספר דברים פרק כ'. בבוקר הראשון למלחמה, 5 ביוני, הופץ הנאום למערכות:
הרב גורן דאג גם לגיוס אנשי הרבנות הצבאית שתפקידם טיפול בחללים. קודם למלחמה שהה הרב גורן עם הכוחות הממתינים על הגבולות, לצורך חיזוק המורל. לחיילי חטיבת השריון הדרומית שחנו על הגבול אמר: "להתראות ליד הכותל המערבי בירושלים המשוחררת".
בעת פרוץ המלחמה הצטרף הרב גורן לכוחות חטיבה 11, שישבה ליד נחל עוז ויעדה היה המוצב עלי מונטר, כשהוא מצויד בשופר ובספר תורה קטן. הקומנדקר שבו היה הרב גורן נפגע מפגז מצרי, ומרבית אנשיו נפצעו. הוא סייע לטיפול בפצועים וחזר לבסוף רגלית לנקודת המוצא. כשנודע לו כי נפתחה החזית הירדנית במלחמה הוא עלה לירושלים והצטרף לחטיבה 55 בפיקוד מרדכי גור. הוא נכנס עם אנשיה לעיר העתיקה דרך שער האריות והיה מן הראשונים שהגיעו לכותל המערבי, לאחר כיבוש הר הבית. הוא אמר שם ברכת שהחיינו, אל מלא רחמים והלל בברכה. את כניסתו לעיר העתיקה ואת התפילות ליווה בתקיעות שופר. בספר "הר המריבה" הביא נדב שרגאי עדויות שלפיהן שקל הרב גורן לאחר כיבוש הר הבית את האפשרות של פיצוץ המסגדים ואף שיתף אישים מצמרת צה"ל ברעיון זה. הרב גורן הכחיש כי שקל ברצינות אפשרות מעין זו. בשל טעות בהערכת מיקומם של הכוחות הלוחמים, הרב גורן ונהגו היו הראשונים שהגיעו לקבר רחל ולמערת המכפלה. הוא החתים את ראשי הערבים בחברון על כתב כניעה.
במהלך קיץ 1967 החליט הרב גורן לקבוע במערת המכפלה ארון קודש ובו ספר תורה, מחשש ששר הביטחון משה דיין יורה להחזיר את המקום לניהול מוסלמי, בדומה למה שנעשה בהר הבית. כעבור מספר ימים הודיע דיין לרב גורן כי עליו להסיר את דגל ישראל שנתלה על המבנה, להוציא את ארון הקודש, וכי כל יהודי הנכנס למבנה מחויב לחלוץ נעליו, כמקובל בכניסה למסגד. הרב גורן נאבק ביתר שאת בהחלטה זו, לאור כישלונו בהחלטה לגבי העברת הר הבית לניהול הווקף, ובעקבות מאמציו הושהתה הפקודה.
לאחר המלחמה כתב יורם טהרלב פזמון בשם "רבנו גורן" למנגינה עממית. השיר שזכה לביצועים של אריק לביא, יפה ירקוני, מייק בורשטיין ואחרים, מתאר בנימה הומוריסטית את קורות הרב גורן במלחמה.
כהונתו כרב הראשי לישראל ולאחריה
בשנת תשכ"ח (1968) נבחר לרב הראשי של תל אביב אולם החל למלא את התפקיד רק בשנת תשל"א (1971), אז השתחרר מצה"ל ולמחליפו כרב צבאי ראשי מונה הרב מרדכי פירון. בתמוז תש"ל (1970) החל לכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית, במקומו של הרב יהושע קניאל שנפטר.
בז' בחשוון תשל"ג (15 באוקטובר 1972) נבחר לרב הראשי האשכנזי לישראל, בהחליפו את הרב איסר יהודה אונטרמן. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1983. תקופת כהונתו התאפיינה במחלוקות ובמאבקים בינו ובין הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף.
פרשת גיורה של הלן זיידמן
בשנת 1970 ביקשה הלן זיידמן (לשעבר שנון), נכרית מארצות הברית שהתגוררה בקיבוץ נחל עוז ונישאה ליהודי כהן חבר הקיבוץ בנישואין אזרחיים להירשם כיהודיה במרשם האוכלוסין, לאחר שעברה גיור רפורמי. הרבנות הראשית התנגדה לכך בתוקף, והתעורר חשש שבג"ץ יקבל את עמדתה של זיידמן במה שיתפרש כמתן הכרה לגיורים רפורמיים. כדי למנוע תוצאה כזאת, הרב גורן, שהיה אז הרב ראשי לצה"ל, גייר את זיידמן בתוך יממה. לאחר שהגיור לא הוכר בשל חוסר סמכותו של הרבצ"ר לגייר, אישר הרב עובדיה יוסף, רבה הראשי של תל אביב אז, את הגיור, בגיבויים של הרבנים הראשיים ניסים ואונטרמן. רבנים חרדיים רבים תקפו את הגיור וטענו כי הוא לא כלל קבלת מצוות, בשל העובדה שהלן הייתה נשואה לכהן (דבר שאסור לפי ההלכה) והמשיכה להתגורר בקיבוץ חילוני, דבר שמעורר חשש כבד שאין בכוונתה לשמור תורה ומצוות. יש שראו בפרשיה את תחילת הקרע בין הרב גורן לרבנים החרדיים.
לאחר פרישתו מהרבנות הראשית
הרב גורן פרש מתפקידו כרב ראשי בשנת ה'תשמ"ג כאשר הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא החליפו. לאחר שפרש הקים סמוך לכותל המערבי בירושלים את ישיבת האידרא (אידרא בארמית פירושה "גורן") ועמד בראשה עד לפטירתו. כיהן כנשיא ישיבת הר ברכה בשתי שנותיו האחרונות, ובתקופה זו נסע מדי שבוע להעביר בה שיעור.
הרב גורן הביע דעות ניציות תקיפות בעניינים מדיניים. בעת פולמוס החתימה על הסכמי אוסלו כינה את ההסכמים "שטניים" וקרא להרוג את יאסר ערפאת, וכן הצטרף לאיחוד הרבנים למען ארץ ישראל. בעקבות ההסכמים יצא בגילוי דעת שלפיו יש לסרב לפקודת פינוי יהודים מביתם ביהודה ושומרון וחבל עזה ומסירתו לידי הפלסטינים. עם זאת, פסק שאין איסור הלכתי במסירת שטחי רמת הגולן.
נפטר בתל אביב בליל שבת פרשת חיי שרה התשנ"ה ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
הגותו ומשנתו ההלכתית
על הרב גורן הוטל להעמיד את היסודות לרבנות צבאית, ולפסוק בנושאים הלכתיים הקשורים לצבא, וזאת ללא מסורת בנושאים אלו בספרות ההלכתית.
במהלך מלחמת העצמאות הנהיג לראשונה היתר לאכילת מצה בערב פסח בצה"ל, למרות איסור דרבנן על כך, על רקע חוסר אפשרות לאספקת מזון אחר לחיילים, והצורך לבצע את הכשרת הכלים קודם לערב פסח. היתר זה נוהג גם כיום בבסיסי צה"ל ובמטבחים ארגוניים גדולים.
במהלך מלחמה זו נשאל הרב גורן לגבי קבורת מתנדבים נוצריים שנפלו במהלך הלחימה. הוא פסק לקבור אותם בבית קברות אחד עם חללים יהודיים, אך בחלקה נפרדת (על מנת למנוע בעייתיות במקרה שבני המשפחה יבקשו להציב צלב על הקבר). מודל זה אומץ בהמשך בבתי הקברות הצבאיים בישראל.
התיר לחיילים לצאת בשבת מחוץ לתחום שבת לצרכים שונים, כגון לשמוע תקיעת שופר בראש השנה, לתפילה במניין ולשיעור תורה, על בסיס פרשנות להיתר המובא במשנה שלפיו במחנה צבאי אין חל איסור יציאה מחוץ לתחום שבת.
ראה בדרשה התלמודית "עד רדתה - אפילו בשבת" מקור לכך ששבת "הותרה" במקום מלחמת מצווה, ולא רק "דחויה", כלומר שיש להתייחס למלחמה כאילו אין שבת כלל. כפועל יוצא מכך - סבר שאין לנשק צה"לי דין מוקצה של "כלי שמלאכתו לאיסור", הואיל ועיקר שימושו הוא להיתר.
התיר לחיילים הנמצאים בלחימה בפועל לאכול ולשתות ביום כיפור (וכאשר ניתן – אכילה ושתייה פחות מכשיעור האיסור בהפרשי זמן).
גילה חיבה מיוחדת לתלמוד הירושלמי, לו ייחס מסורת הלכתית שונה מן התלמוד הבבלי. בשנת 1961 אף זכה בפרס ישראל לספרות תורנית על ביאורו לתלמוד ירושלמי מסכת ברכות.
כרב ראשי לישראל ניסה למצוא דרכים הלכתיות שיקטינו את החיכוך בין ההלכה והחברה הישראלית. כך, בין היתר, הציע דרך הלכתית להתיר ממזרים תוך שימוש בהפקעת קידושין. גם כשסיים את כהונתו כרב ראשי לישראל יצא בפומבי נגד דרישת הרבנות הראשית לחייב את העולים מאתיופיה בשנות השמונים לעבור גיור לחומרא.
משנתו המדינית
הרב גורן פרש את משנתו המדינית במאמרים שחלקם קובצו בספרים תורת המדינה, משנת המדינה ומשנת הגורן. מכתביו עולה שבעקבות יוספוס פלביוס הרב גורן תמך בתאוקרטיה, שהגדיר "קיום חוקה בסיסית אלהית בלתי משתנה, בעלת צדק מוחלט, ולא חוקה הנקבעת בידי בני אדם." הוא תיאר את המשטר היהודי הראוי כמורכב מסנהדרין ומלך, כיוון "שלפי ההלכה חייבים להפריד בין הרשות המחוקקת שהיא הסנהדרין לרשות המבצעת שהיא המלך". במקומות אחרים הוא ציין שהסנהדרין הייתה גם הנציגה של העם. הרב גורן אימץ את דברי רבנו ניסים גירודני (דרשות הר"ן, י"א) שעל פי הבנת הרב גורן טען שלמלך יש סמכות לחוקק מערכת חוקים מקבילה לתורה ולהקים מערכת משפט שתשפוט על פי החוקים אלה:"נמצנו למדים, שישנן בתורה שתי מערכות של צדק. האחת – משפט התורה באמצעות הסנהדרין, המבטא את ביצוע הצדק המוחלט, הבלתי משתנה ובלתי תלוי בעולם. השנייה – משפט המלכות המבטא את הצדק היחסי, המוכר גם הוא בהלכה, כפי שהוכיח הר'ן בדרשותיו."על פי זה לא שלל הרב גורן את כל הרשויות של המשטר במדינת ישראל, כולל הרשות השופטת, וזאת, בניגוד לעמדה הרבנית המקובלת:"הרשות המחוקקת גם אם היא חילונית, אם נגדיר אותה כפועלת בסמכות המלכות בישראל, כפי שקבע זאת בספר 'משפט כהן', גאון ישראל הרב קוק זצ'ל, היא עצמה מעוגנת בהלכה... כך שהכח השלטוני מהווה רשות מחוקקת ורשות שופטת עצמאית, וכבר האריך בזה מאוד רבנו נסים."במקביל טען הרב גורן שההלכה תומכת בכפייה דתית: על אף ההכרזות של הרמב"ם ורב סעדיה גאון וסיעתם בדבר הבחירה החופשית... אין זה אלא במישור השמיימי-טבעי. מפני שתורת ישראל אינה נותנת בחירה חופשית לאדם אלא כופה היא את אמונתה, ערכיה ומצוותה על כל האנושות. ואף קבע כי חובתה של המדינה לפעול על פי ההלכה, כגון בתחום הגיור: "אין כל הצדקה חוקית ומוסרית לשום נציגות, ממשלה או שלטון, להרוס מסורת של אלפי שנים, ולקבוע נוהל לקבלת גרים שלא לפי ההלכה".
הנצחה
על שמו נקראו רחובות מרכזיים במספר ערים בישראל. בירושלים הכביש היורד אל הכותל נקרא "מעלות הרב גורן" ובתל אביב הרחוב של מחלף ההלכה גם כן נקרא על שמו.
בשנת 2016 הוסב שמה של מכינת קריית מלאכי למכינת "עז שלמה" על שם הרב גורן. נבחר עם אשתו לשמש כדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ז.
כיכר גורן בפתח תקווה נקראת על שמו, בה הייתה אנדרטה לזכרו שהוסרה לאחר בקשת משפחתו.
לקריאה נוספת
בקולנוע:
שמעיה אביאלי
שמעיה אביאלי (נולד ב-13 באוקטובר 1960) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס פלמחים וכנספח אווירי בארצות הברית. לאחר שחרורו כיהן כראש סיב"ט.