cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סאליוט 7 (סרט)
הבדלים בין עלילת הסרט לאירועים במציאות
כפי שנאמר למעלה הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים אבל באופן די קלוש, להלן ההבדלים הבולטים ביותר בין עלילת הסרט לאירועים שהתרחשו באמת בתחנת החלל סאליוט 7:
- בסרט לאחר שהקוסמונאוטים עוגנים בתחנה הם מנסים להציל אותה, אך בסופו של דבר נכשלים ונאלצים לנטוש אותה. במציאות לעומת זאת הקוסמונאוטים הצליחו להפעיל את התחנה והיא פעלה כרגיל עד סוף המשימה.
- בסרט פורצת שרפה בתחנת החלל ואחד הקוסמונאוטים נכווה קשות - במציאות אמנם קוסמונאוט אחד חלה בזמן המשימה אבל מדובר היה במחלה קלה בלבד, לא בפציעה משריפה כלשהי ובוודאי שלא בפציעה חמורה.
- לקראת סוף הסרט מתקבלת ההחלטה בסוכנות החלל הסובייטית להחזיר רק קוסמונאוט אחד ולנטוש את השני בחלל מחוסר יכולת להחזיר את שניהם - במציאות לא היה שום דבר שקרוב לזה.
- בסרט האמריקאים משגרים מעבורת חלל ריקה ממטען כדי לנסות לסייע לצוות סליוט 7 או כדי להשתלט עליה, המעבורת מתקרבת מאוד אל התחנה הפגועה, הקוסמונאוטים מסמנים לטייסי המעבורת שהם בשליטה ואז המעבורת מתרחקת מהם ופונה לדרכה - במציאות אמנם היו שלושה שיגורים של מעבורות חלל בזמן המשימה הנ"ל (שארכה יותר ממאה ימים) אך כולן נשאו לוויינים בתא המטען ואף לא אחת התקרבה לסליוט 7.
מוריץ בלייבטרוי
ביוגרפיה
בלייבטרוי נולד במינכן לזוג השחקנים ממוצא אוסטרי מוניקה והאנס בלייבטרוי. הוא גדל בהמבורג, וכבר בגיל צעיר הופיע בעזרת אימו בתוכניות טלוויזיה מקומיות. כאשר נשר מהלימודים בגיל 16 עבר בלייבטרוי לגור בפריז ולאחר מכן בניו יורק, שם למד בבית ספר למשחק. בלייבטרוי פרץ לתודעה בגרמניה כבר בתפקידו הראשון, כשהופיע בקומדיית הפשע המקומית "לדפוק על דלת גן עדן" בשנת 1997, הופעה זו זיכתה אותו ב"פרס האקדמיה הגרמנית".
בשנת 2001 קיבל בלייבטרוי את "פרס האקדמיה הגרמנית" השני שלו על תפקידו בדרמת המתח "הניסוי של דאס". באותה שנה, השתתף גם בקומדיה הרומנטית "בתוך ג'ולי". בשנת 2005 השתתף בלייבטרוי בדרמת המותחן ההיסטורית של סטיבן ספילברג, "מינכן", המבוססת על מבצע אביב נעורים.
בשנת 2006 קיבל את פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין על משחקו בדרמה "החלקיק האלמנטרי". ב-2008 כיכב בדרמת הפשע הביוגרפית "כנופיית באדר מיינהוף", שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2021 כיכב במיני-סדרה "לזייף את היטלר" בדמותו של זייפן הכספים קונארד קוייאו.
חיים אישיים
בלייבטרוי אב לבן אחד (נולד ב-2008).
איליושין Il-2
איליושין Il-2 "שטורמוביק" (רוסית : Ил-2 Штурмовик) היה מטוס תקיפה סובייטי במלחמת העולם השנייה שיוצר במספרים גדולים מאוד. יחד עם ממשיכו Il-10, יוצר המטוס ב-36,163 יחידות, דבר שעשהו למטוס הצבאי הנפוץ בעולם, והמטוס שיוצר במספרים הגדולים ביותר לאחר הפוליקרפוב Po-2. טייסי הצבא האדום כינוהו בחיבה "איליושה", והחיילים על הקרקע כינוהו בשמות "הגיבן", "הטנק המעופף" או "החייל המעופף".
פיתוח ותכנון
הרעיון למטוס תקיפה משוריין נהגה עוד בשנות השלושים על ידי דמיטרי פבלוביץ' גריגורוביץ' שייצר את המטוסים הדו-כנפיים המשוריינים Tsh-1 ו Tsh-2. באותה תקופה הוגבלו מטוסים משוריינים בביצועיהם, שכן לסובייטים לא היו מנועים חזקים להניעם. האיליושין Il-2 תוכנן על ידי סרגיי איליושין וצוותו בשנת 1938 בלשכת התכנון המרכזי 29 (ЦКБ-29) שהייתה למעשה גולאג. אב הטיפוס הראשון היה מטוס דו מושבי משוריין בשריון של 700 ק"ג פלדה סביב המנוע, תא הטייס, המקרנים ותא הדלק המרכזי. משקלו היה יותר מארבע טונות וחצי, הווי אומר כי כ 15% ממשקלו היה השריון. אב הטיפוס המריא לראשונה ב-30 בדצמבר 1939 וזכה במכרז הממשלתי מול הסוחוי Su-6 שהיה דומה בתכנונו. עם זאת, התכנון הדו מושבי נזנח לטובת גרסה חד מושבית, ЦКБ-57 שהמריא לראשונה ב 12 באוקטובר 1940. מנוע המיקולין AM-35 המקורי בן 1,370 כוחות הסוס הסתבר כחלש מדי, והוחלף במיקולין AM-38 בן 1,680 כ"ס טרם נכנס המטוס לשירות.
בשנת 1941 החל יצור המטוס שזכה לציון Il-2, ו 249 יחידות נבנו לפני שגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות במבצע ברברוסה, 22 ביוני 1941.
הפעלה מבצעית
מטוס האיל-2 מילא תפקיד מכריע במערכה בחזית המזרחית, ובעיני הסובייטים היה המטוס החשוב ביותר בהיסטוריית לוחמת היבשה המודרנית. מטוסי השטורמוביק פעלו ביום ובלילה והיו מסוגלים לחדור את שריונם העבה של טנקי הפנתר והטיגר I הגרמניים, כמו גם להפיל מדי פעם מטוסי מסרשמיט Bf 109 שטייסיהם היו בלתי זהירים או בלתי מאומנים. על חיוניותו של השטורמוביק למאמץ הלחימה הסובייטי מעיד מברק ששלח סטלין לאיליושין: "...(מטוסים) אלו חיוניים לצבא האדום כמו אוויר ולחם".
טבילת האש של המטוס הייתה מספר ימים לאחר פלישת הנאצים, כשרגימנט התקיפה (ShAP) מס' 4 נלחם מעל נהר הברזינה. המטוסים היו חדשים וצוותי הקרקע והאוויר בלתי מאומנים לחלוטין.
לימוד חולשות וחוזקות המטוס הביא לאימוץ טקטיקות משופרות בחיל האוויר הסובייטי. במקום טיסה אופקית וישרה בגובה 50 מטר, נהגו טייסי השטורמוביק לתקוף מימין לשמאל בפנייה וצלילה רדודה של 30 מעלות, בגל של 4-12 מטוסים, שכן למרות שרקטות ה RS-82 שלהם יכלו להרוס רק"מ גרמני בפגיעה יחידה, הן היו כה בלתי מדויקות שנדרש מספר רב של שיגורים להבטיח פגיעה. בהמשך נהגו טייסי שטורמוביק מיומנים לתקוף רק"מ באמצעות תותחיהם בלבד.
השטורמוביק היה מטוס רב עצמה לתקיפת קרקע, אך סבל מאבדות גדולות למיירטים הגרמניים שראו בו טרף קל בשל איטיותו וכושר תמרונו הנמוך. בפברואר 1942 הוחזרה משולחן השרטוטים הגרסה הדו מושבית, Il-2M שבו ישב מקלען אחורי תחת חופה מוארכת. הדגם נכנס לשירות בספטמבר אותה שנה וכל המטוסים החד-מושביים הוסבו לתצורה זו. בהמשך שופר המטוס על ידי החלפת תותחי 20 המ"מ ל 23 מ"מ ואחר כך ל 37 מ"מ, שיפורים אווירודינמיים, שימוש בציפוי עץ במקום מתכת בכנפיים וקיבולת דלק מוגדלת. ב-1943, יוצר הדגם "סימן 3" עם כנפיים חדשות, משוכות לאחור ב-15 מעלות בחלקן החיצוני, מה ששיפר משמעותית את כושר התמרון והביצועים. זו הייתה גרסת השטורמוביק הנפוצה ביותר. יוצרו גם דגמים עם מנוע רדיאלי, על מנת להתגבר על המחסור במנועי המיקולין הטוריים ב-1942. עם זאת, המנוע היה מותקן בלאבוצ'קין La-5 שהיה בעדיפות גבוהה יותר. מטוס הסוחוי Su-2 היה גם כן בעל מנוע רדיאלי, אך יוצר בכמויות קטנות ונחשב לוקה בביצועיו ובחימושו ההגנתי לעומת השטורמוביק. גם צורתו של הסוחוי הזכירה פוקה-וולף Fw 190, מה שגרם לעיתים לכוחות נ"מ סובייטיים ליירטו בטעות.
טייסי לופטוואפה נהגו לתקוף מלמעלה ולכוון אל תא הטייס ושורשי הכנפיים של מבני השטורמוביק מתחתיהם. כמה אלופי טייס גרמניים טענו שהם היו תוקפים מלמטה ומאחור, מחוץ לטווח ראייתו של המקלען האחורי (בדגמי השטורמוביק המאוחרים) ופגעו במצנן השמן החשוף. בראיונות שלאחר המלחמה טייסי שטורמוביק טענו כי תיאור זה אינו סביר, שכן הם היו טסים בגובה נמוך, מתחת 50 מטרים, והמצנן בולט רק 10 ס"מ מגוף המטוס. איום משמעותי יותר לשטורמוביקים היה הנ"מ. תותחי 20 ו 37 מ"מ נחשבו לסיכון הגדול ביותר, שכן תותח 88 המ"מ המאיים היה בעל קצב אש איטי מדי מכדי להיות יעיל כנגד השטורמוביקים שטסו במהירות בגובה נמוך.
שריון המטוס, שהיה בעובי 5-12 מ"מ סביב תא הטייס והמנוע, הקנה למטוס חסינות כמעט מוחלטת בפני נשק קל ומקלעים, ואף היה יעיל כנגד פגיעות אקראיות מתותחים גדולים יותר. ישנן עדויות על עמידות שמשת הטייס המשוריינת בפגיעות ישירות של תותח 20 מ"מ. אך עמדת המקלען האחורי לא הייתה משוריינת כולה, ושיעור האבדות של המקלענים היה גבוה פי 4 משל הטייסים. גורם נוסף לאבדות הגבוהות הייתה ההוראה החד משמעית לא לשוב לבסיס עם תחמושת ופצצות שלא הוטלו. גם החי"ר הסובייטי ביקש לעיתים ממטוסי השטורמוביק לחלוף מעל הגרמנים גם כשאזלה התחמושת, כדי לנצל את המוניטין המאיים שיצא לו בקרבם.
טייסי Il-2 מפורסמים
בין צוותי האוויר שזכו לפרסום במטוסי Il-2 הייתה סרן אנה יגורובה, טייסת שביצעה 260 משימות קרב. היא עוטרה 3 פעמים, מהם האחרונה "לאחר מותה", שכן היא נחשבה כמתה לאחר שמטוסה הופל. היא הצליחה לשרוד במחנה ריכוז גרמני ושבה למולדתה. טייס שטורמוביק אחר, סגן משנה איוואן גריגוריביץ' דרצ'נקו היה אחד מארבעת האנשים היחידים שעוטר במדליית גיבור ברית המועצות ובכל שלוש דרגות עיטור התהילה. הטייסים בגלדינוב, מילניקוב, אלכסנקו וגרדייב עוטרו כל אחד פעמיים במדליית גיבור ברית המועצות.
גיבור ברית המועצות ט. קוזנצוב שרד התרסקות של מטוסו ב 1942, בעת שהופל כששב ממשימת סיור. קוזנצוב הצליח להחלץ משבר המטוס והתחבא בסמוך. למרבה הפתעתו, Bf-109 גרמני נחת ליד שבר מטוסו והטייס הגרמני החל מלקט שאריות מהאיליושין. קוזנצוב פעל במהירות, רץ אל המסרשמיט והצליח לטוס בו חזרה לבסיסו.
ייצור
האיליושין Il-2 יוצר בכמויות עצומות, והיה למטוס הצבאי שיוצר במספרים הגדולים ביותר בעולם. בתחילת המלחמה הייצור היה איטי למדי, שכן המפעלים באזור מוסקבה ובמערב רוסיה הועברו מזרחית להרי אורל, להוציאם מטווח תקיפת הגרמנים. איליושין וצוותו ניצלו את זמן המעבר לתכנון מחדש של ייצור המטוס, וחודשיים לאחר המעבר הייצור התחדש. עם זאת, קצב הייצור היה איטי מדי לטעמו של סטלין והוא שלח לאיליושין את המברק הבא :
לאחר המלחמה שירתו השטרמוביקים במספר מדינות מזרח אירופאיות. אך רובם נגרטו בעידן הסילון. רק קומץ מטוסים נותר כיום, וחלקם שוקמו לתצוגה מוזיאונית משברי מטוסים שהתרסקו.
גוון
גוון (גָּוֶן) הוא צבע קבוע או טווח מצומצם של צבעים.
פירושים
בלשון המקובלת, גוון הוא כל צבע שאינו צבע יסוד וניתן לו שם מזהה פשוט, כגון בז', ארגמן ועוד. קיימים בשפה העברית שמות לגוונים רבים, חלקם בשימוש יומיומי וחלקם בשימוש מקצועי. כך למשל חברות המוכרות צבעים לקירות הבית יכולות להתהדר במאות גוונים, חלקם כמעט ולא ניתנים להבחנה בעין בלתי מזוינת. שמות הגוונים המקובלים ביותר נטולים בהשאלה מעצם המוכר לכל שצבעו דומה לגוון המתואר. למשל "אפרסק" או "צהוב ביצה".
במרחב הצבע התלת־ממדי הקרוי מדד מונסל, גוון הוא אחד משלושת ממדים הפורשים את המרחב, לצד בהירות ורוויה. גוון קובע את קרבת הצבע לצבעי היסוד (כך למשל ניתן להטות את הצבע מאדומים לכתומים ולצהובים); רוויה קובעת אם הצבע יהיה אפרורי ושקט או בולט וזוהר; ובהירות קובעת אם הגוון יהיה בהיר עד כדי לבן, או כהה עד כדי שחור. באמצעות שלושת ממדים אלו ניתן לבטא במדויק כמעט כל צבע הנראה על ידי העין האנושית.
מדידת גוונים בתעשייה
ניתן למדוד גוון בדיוק רב באמצעות ספקטרופוטומטר, מכשיר מדידה הנמצא בשימוש יצרני צבעים וצבענים. כך חברות המייצרות חומרי צביעה שונים יכולות להבטיח כי הגוון באצווה מסוימת זהה לחלוטין לאצווה שתבוא אחריו. במקרים רבים משתמשים בתעשייה בפיגמנטים בודדים לשימוש בצבע, היות שהם נוטים לשמור על גוון אחיד יותר מתערובות של מספר פיגמנטים. במידה והצבע מכיל תערובת פיגמנטים המנסה לחקות במדויק את גוונו של פיגמנט מוכר, התקן קובע כי יש לציין לצד שם המוצר "(גוון)" על מנת למנוע בלבול.
הטיות השם בעברית
גוון היא מילה ותיקה בעברית. באופן טבעי, התפתחו ממנה מילים רבות והטיות שונות, שהשתלבו בשפה. מילות יחס כמו "כגון" ניצלו את הקשר התיאורי בין שם הגוון לעצם המחזיק בו; שמות תואר כמו "מגוון" או "רבגוני" ניצלו את ריבוי הגוונים הקיימים בספקטרום (שהוא למעשה אינסופי); "ססגוני" התבססה על השימוש בגוונים על מנת ליצור מצבי רוח שמחים וחגיגיים.
מדדים לביטוי גוון
גוון הוא שם פרטני יותר מצבע, ונהוג להתייחס לנקודה (או לעיתים לאזור מצומצם) בתוך מרחב צבע כלשהו כאל גוון. במובן זה, ניתן לייצג גוונים במרחבי צבע שונים על ידי וקטור קואורדינטות במרחב. כך למשל במרחב הצבע {R,G,B} הפורש את הגוונים בצגי מחשב, ניתן לייצג גוון על ידי מדידת כמות האדום, הירוק והכחול בו. בתקן ה-RGB הקרוי SVGA ניתן לפרוש מיליוני גוונים שונים: (255,0,0) הוא אדום בוהק, ואילו (255,200,80) הוא צהוב בהיר. קיימים עוד מרחבי צבע רבים, בהם ניתן לייצג גוונים בווקטורים בעלי 4 נקודות, חמש נקודות ועוד, ולפרוש עשרות מיליוני גוונים שונים.
שכונת שפירא
שכונת שפּירא היא שכונה בדרום תל אביב, הקרויה על שמו של מאיר גצל שפירא, סוחר קרקעות ונדבן יהודי מדטרויט. השכונה, שהוקמה בשנת 1924, נמצאת מדרום לתחנה המרכזית החדשה ודרך שלמה (סלמה) ותחומה על ידי דרך חיל השריון ונתיבי איילון ממזרח, דרך קיבוץ גלויות מדרום ושדרות הר ציון ממערב. מתגוררים בה כיום כ-8,500 תושבים. השכונה התאפיינה בבתים נמוכי קומה אך במרקם עירוני צפוף ואוכלוסייתה נחשבת חלשה במונחים סוציו-אקונומיים. מזה שנים רבות שבנייה חדשה בשכונה היא בבתי דירות מודרניים של מספר קומות.
גבולות השכונה
כיום נהוג לכנות בשם "שכונת שפירא" את כל האזור התחום בין התחנה המרכזית החדשה ודרך שלמה (סלמה) בצפון, דרך חיל השריון ונתיבי איילון במזרח, דרך קיבוץ גלויות בדרום ושדרות הר ציון במערב.
אזור זה גדול בהרבה משכונת שפירא המקורית וכולל שכונות רבות שנבנו לאחר הקמת מדינת ישראל.
לפני קום המדינה
שפירא, איש העלייה הרביעית, רכש בשנת 1924 חלקה בפרדסי אבו כביר, בין יפו לתל אביב, ותכנן לקרוא לשכונה על שמה של בתו, נעמי-מרים שפירא. שפירא הסתכסך באותה תקופה עם ראש העיר תל אביב מאיר דיזנגוף, על רקע קריאת רחוב על שמו ועל שם אשתו, סכסוך אשר הוביל לשמות יוצאי הדופן של סמטה פלונית וסמטה אלמונית. מחוץ לגבולות העיר יכול היה שפירא להקים את השכונה היהודית ללא התערבותו של דיזנגוף, וכן היה פטור מתשלומי המיסים הגבוהים שהיו נהוגים בעיר. בשכונה מכר שפירא מגרשים קטנים בשטח של רבע דונם.
בימיה הראשונים השכונה גבלה ביישובים ערביים (הכפר אבו כביר, סכנאת חמאד וסכנאת אל אריינה) ובפרדסים. מדרום לשכונה שכן בית הקברות המוסלמי שייח' מוראד, הנמצא כיום בתחומה של השכונה. מול בית הקברות ניצב בעבר בית יצקר, בו התגורר הסופר יוסף חיים ברנר, וכיום ניצב במקום בית הנוער העובד והלומד. באזור היו אחוזות ובייארות, כגון "הבית האדום" שניצב כיום ברחוב ישראל מסלנט.
השכונה יושבה על ידי עולים ממקומות שונים בעולם, ואופייה ההטרוגני נשמר עד היום. תחילה הגיעו אליה פליטים יהודים שעזבו או גורשו מיפו לאחר מאורעות 1921. קבוצת העולים הראשונה שהשאירה את חותמה בשכונה הייתה של עולים מבוכרה, שנוכחותם בולטת במקום גם כיום. עם מייסדי השכונה נמנה גם רבי רפאל פוזיילוב שעל שמו קרוי רחוב בשכונה, שעלה מסמרקנד שבאוזבקיסטן עם בני משפחתו בשנת 1924. באותם הימים, כמעט מחצית מתושבי השכונה נמנו עם משפחת פוזיילוב. בניו, בנותיו ונכדיו שנישאו רכשו אדמות והרחיבו את שטח השכונה. ב–1945 הקימו רפאל פוזיילוב ובניו את בית הכנסת "אוהל יוסף" פוזיילוב, שבו נערכו תפילות, חגגו את חגי ישראל, השכימו לסליחות וציינו בר מצוות, חתונות, כינוסים ואזכרות.
בשנות השלושים הגיעה לשכונה קבוצה גדולה של יהודים מסלוניקי שביוון. יהודים אלו הקימו בשכונה את בית הכנסת בית תפילה ברח' מקור חיים, שזכה לשם "בית הכנסת של הקומוניסטים" משום שבו לא נגבו כספים ולא חולקו משכורות לנושאי תפקידים.
בשנות ה-50 התיישבו בשכונה קבוצה של עולים מהעיר בלח' שבאפגניסטן, שאף הקימו בית כנסת ליוצאי עירם ברחוב מאור הגולה.
שכונות סמוכות
בסוף שנות ה-20 הוקמה מצפון לשכונת שפירא שכונת צריפים בשם עובד א'. בשנת 1933 רכשו שפיר וקליין את פרדס חאבאב בסמוך לשכונה, חלקו אותה ל-60 מגרשים שעליהם הוקמה שכונת שפיר-קליין. בתחילת שנות ה-30 נוספה גם שכונת גבעת משה, וארבע השכונות פעלו יחד בנושאים שונים, כמו בענייני חינוך. במאי 1936 תוארה שכונת "גבעת משה": "משוכנת היא יוצאי בוכארה ופרס, ברובם. אף בה צריפים צפופים ולא משובחים ביותר, אך לפחות שכונה של יהודים היא". בשנת 1940 הוקמה מצפון לדרך סלמה שכונת גבעת נער.
תחת עיריית יפו
ב-1934 סופחה אבו כביר ליפו, והשכונה הייתה תחת שיפוטה עד 1948. בשנים שקדמו להקמת מדינת ישראל רבו החיכוכים והתקריות בין הערים והגבול הפך לחזית. מהפרדסים שסביב השכונה נורו יריות על בתיה, ועיריית יפו לא סיפקה שירותים מוניציפליים נחוצים לתושבים. ועד השכונות העבריות שבשטח יפו, ובהן שכונת שפירא, פעל לסיפוח השכונות הדרומיות לתל אביב, אך יפו לא הסכימה להפריד שכונות אלו משטח שיפוטה. במכתב של הוועד המצומצם לשכונות העבריות אל הוועד הלאומי מה-1 בנובמבר 1936, מבקשים העותרים סיוע בניתוק היחסים עם עיריית יפו, שכן:
כשנכשלו ניסיונות אלו עלתה הצעה להקים במקום מועצה מקומית שלא תהיה שייכת לתל אביב וגם לא ליפו. גם הצעה זו נדחתה, למורת רוחם של תושבי השכונה, שקבלו על כך שאינם מקבלים כל תמורה עבור כספי המיסים העירוניים שהם מעלים:
עם החרפת העימות בין היהודים והערבים בארץ החלה לפעול בשכונה ההגנה, שהקימה בה תנועת נוער, ואנשי מחתרת מהאצ"ל והלח"י זכו בה למסתור ולמקום התארגנות.
במלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים בסיס צבאי בשכונה ובימי תקופת המאבק שלאחר המלחמה היו הבריטים מכריזים על עוצר חדשות לבקרים.
לאחר הקמת המדינה
בעת הקמת קריית שלום על אדמות אבו כביר, נבנו שבע שכונות: שלוש מדרום לדרך קיבוץ גלויות ושלוש מצפון לה. השכונות מצפון לדרך קיבוץ גלויות, נחשבות היום לחלק משכונת שפירא. אלו כללו:
ביולי 1950 הונחה אבן פינה לשכונת משכנות של הפועל המזרחי. במרץ 1951 היו 12 הבניינים של משכנות, חברת השיכון של הפועל המזרחי, בשלבי בנייה. באמצע שנת 1952 הושלמו 160 הדירות של שיכון הפועל המזרחי. בתחילת 1954 נכנסו המשתכנים לדירות של שיכון פא"י, שכלל 28 דירות. בתי הפועל המזרחי נבדלו משאר בתי קריית שלום בכך שנבנו על גבעה, וכללו מרפסות חזית וגגות אדומים.
שכונות פרדס קטן ופרדס גדול היו כלולות בשיכון הוותיקים של ההסתדרות בקריית שלום, אולם בגלל בידודן הגאוגרפי הוחלט שיהיה להן ועד נפרד ובכך הפכו לשכונות בפני עצמן. בשנת 1961 נסללו רחובות האסיף ובר יוחאי בשכונה.
שנות ה-90 והלאה
בשנות התשעים של המאה ה-20 הושלמה הקמתה של התחנה המרכזית החדשה של תל אביב בשכונת נווה שאנן, בגבולה הצפוני של השכונה. מאז השכונה שינתה מאוד את מעמדה ואופייה. עובדים זרים, פליטים ומהגרי עבודה רבים עברו להתגורר בה ובשכונות הסמוכות לה והשפיעו על ההרכב החברתי ואורח החיים באזור. האוכלוסייה החדשה הצטרפה למרקם החברתי הקיים, ויצרה בה שילוב שלל זהויות ורב-תרבויות, שהביא עמו מתחים רבים עם תושבי השכונה הוותיקים ותושבים רבים נטשוה.
בשנת 2006 הגישה עיריית תל אביב תוכנית אב לשיקום השכונה שערך פרופ' אליהו שטרן, אך תכנון בוסרי הותיר את השכונה עם הבעיות הישנות של שכונות ותיקות, ומבעיות אלו השכונה סובלת עד היום.
בעשור השני של שנות ה-2000 השכונה החלה מושכת אליה גם אוכלוסייה צעירה, משפחות צעירות וסטודנטים בשל הקרבה ללב תל אביב, האופי הקהילתי, זמינות דירות קטנות והמחירים הזולים. כיום השכונה כוללת מגוון קבוצות ותיקות וחדשות - אוכ' מסורתית-דתית ותיקה, "דור המשך", משפחות חדשות חילוניות ודתיות, סטודנטים, מהגרי עבודה וחסרי מעמד.
מוסדות וארגונים בשכונה
בעבר פעל בשכונה שבט הצופים הדתי הראשון בארץ ישראל, "שבט העדה" שפעל משנת 1930 ועד 2000, בהתחלה השבט התמקם בבית הספר תחכמוני ולאחר כמה שנים עבר לשכונת שפירא, צבעי השבט היו ירוק וצהוב. במקומו באותו המבנה פועל "שבט איתן" של תנועת הצופים, שהוקם ב-2002, השבט הנוכחי, שמונה ארבע מאות חניכים, הוא רב תרבותי, ופועלים ילדי מהגרי עבודה ומסתננים מכל העולם וילדי משפחות ערביות. השבט נוטל חלק במאבק על אזרוח ילדיהם של מהגרי עבודה בישראל.
בשנת 2002 התיישבה חבורה של צעירים בוגרי "בית המדרש של בינה" בשכונת שפירא והקימה את "בינה בשכונה". הקבוצה מפיקה אירועים ומפגשים שונים.
בשנת 2006 הוקמה עמותת "הפרדס" עמותה לפיתוח קהילתי בשכונות שפירא וקריית שלום. העמותה הוקמה על ידי צעירים מהשכונה ומחוצה לה. העמותה פעילה במגוון תחומים. מפעילה בין היתר את "מרכז המידע של שפירא וקריית שלום" במרכז הקהילתי בשפירא שהוקם על ידי פעילי שכונת שפירא ותושבי השכונה כחלק מתוכנית האב לשכונת שפירא, בין היתר מפעילה שתי קבוצות סטודנטים תושבי השכונה ועשייה רבה בתחום הקיימות והגינות הקהילתיות.
בשנת 2016 החלה לפעול עמותת "מידברן" בבית השייח מוראד ברחוב ישראל מסלנט שבשכונה. העמותה אחראית על פסטיבל הנושא את אותו שם, שמתרחש מדי שנה בנגב ומושך אחריו אלפי בני אדם.
גרעין "רעות" הוא גרעין בנות שירות-לאומי שפועל בשכונה. בגרעין ישנן כ-20 בנות המפעילות בשכונה מועדוניות לילדים בסיכון ומרכזי תגבור ופעילות חברתית לבני נוער.
בנוסף, בשכונה פועל הגרעין התורני "שקמים" המונה כ-30 משפחות. חברי הגרעין מפעילים פרויקטים חינוכיים שונים, מקיימים פעילות תורנית ומרכזים מתנדבים לעזרה הדדית בקרב בני השכונה.
בשכונה שני גנים ציבוריים: במזרח השכונה הוקם "פארק סוניה" על שם אשתו של שפירא, ובמרכזה "גינת דה מודינה".
בשכונה קיים גם בית ספר ממ"ד בשם "שורשים", בית ספר דתי לאומנויות. בית ספר אליו מגיעים ילדי הגרעין התורני, וילדים נוספים מהשכונה, השואפים למצוינות במגוון תחומים. בנוסף, בתחום החינוך מקימה בימים אלו (2019) עיריית תל אביב יפו, בית ספר ממלכתי חילוני בשם "שפירא" המציע שיטת לימוד חדשה וייחודית דרך מערכת החינוך הציבורית.
אלי חובייקה
אלי חובייקה (בערבית: إيلي حبيقة, תעתיק: אילי חֻבַיקַה; 1956 - 24 בינואר 2002) היה פוליטיקאי ערבי נוצרי לבנוני ומפקד בפלנגות, ידוע בעיקר על חלקו בטבח סברה ושתילה.
שנותיו הראשונות
בשנת 1976 נהרגו קרובי משפחה של חובייקה, כולל ארוסתו, בטבח דאמור - התקפה שלה היה אחראי אש"ף. בשנת 1977, כשהוא בן 21, התמנה לראש יחידת המודיעין של הפלנגות והמשיך בפשיטותיו לתוך מעוזי הפלסטינים וארגוני השמאל. בשנת 1978 הוא הגיע לדרגת מפקד במיליציית הפלנגות והנהיג פשיטה שבמהלכה נהרג טוני פרנג'יה, מפקד יריב בפלנגות. הוא קודם להיות מפקד של הדיוויזיה השלישית של הפלנגות והאחראי על הכוחות המיוחדים. בשנת 1979 קודם להיות קצין הביטחון הראשי של כוחות המיליציה המשולבים של המחנה השמרני ("הכוחות הלבנונים") במלחמת האזרחים.
בפברואר 1982, ארבעה חודשים לפני מלחמת לבנון, התמנה לקצין הקישור עם ישראל בעקבות מפגש בין רפאל איתן לבשיר ג'מאייל.
במהלך מלחמת לבנון (1982)
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982 מונה חובייקה לקצין הקישור בין המיליציות לצה"ל. ב-15 בספטמבר כבשו כוחות צה"ל את מערב ביירות.
חובייקה היה אחראי על הבאתם של 92 הצירים הלבנונים למחנה צבאי בפרברי ביירות, שם נערכה ההצבעה לנשיאות לבנון, בשיר ג'מאייל נבחר לנשיאות. לאחר הרצח של בשיר ג'מאייל, היה חובייקה בין המתכנסים בביתו של המנהיג הנוצרי פייר ג'מאייל, בפגישה הוחלט על גיוס כללי של "הכוחות הלבנונים" על מנת שיוכלו להיכנס למחנות הפליטים הפלסטינים. כ-150 איש התכנסו מדרום למחנות, קבלו תדריך על ידו ובשעה שכוחות אלו נכנסו למחנות סברה ושתילה ישב חבייקה בבנין החפ"ק של עמוס ירון על הגג והאזין לרשתות הקשר של כוחותיו.
הפלנגות נכנסו למחנות הפליטים סברה ושתילה בערבו של ה-16 בספטמבר, ותוך זמן קצר החלו גם במעשי רצח חסרי הבחנה. אנשי הפלנגות יצאו מהמחנות בבוקרו של 18 בספטמבר על פי דרישת צה"ל, ורק במהלך היום החלו להתברר ממדי הטבח. אין מידע מדויק על מספר הנספים בטבח, וההערכות נעות בין 460 ל-3,500 איש.
בשנת 1999 פרסם שומר ראשו לשעבר של חובייקה רוברט חטאם ספר שבו טען שטבח סברה ושתילה תוכנן על ידי חובייקה וחאפז אל-אסד במטרה להביך את ישראל.
על פי עדות שנשמעה על ידי ועדת כהן, כאשר נשאל חובייקה על ידי אחד הקולגות שלו מה יש לעשות ב-50 ילדים ונשים פלסטינים, הוא השיב: "זאת הפעם האחרונה שאתה הולך לשאול אותי שאלה כזאת. אתה יודע מה יש לעשות".
חטאם וסמיר ג'עג'ע, מיריביו של חובייקה בכוחות הלבנונים, טענו שחובייקה היה אחראי גם לרציחתם של ארבעה דיפלומטים איראנים שנעלמו בלבנון בשנת 1982.
בשנת 1985, על פי בקשת ה-CIA, ניסה חובייקה להתנקש בסייד מוחמד חוסיין פדלאללה. פדלאללה ניצל מניסיון ההתנקשות אך 80 עוברי אורח קיפחו את חייהם באירוע. שפיכות הדמים הזאת, שהייתה בניגוד להבטחותיו של חובייקה שעוברי אורח לא ייפגעו, גרמה ל-CIA לנתק את קשריו עם חובייקה.
ב־15 בינואר 1986 הודח חובייקה מהנהגת המיליציות על ידי סמיר ג'עג'ע. צעד זה נעשה עקב התקרבותו של חובייקה לדמשק וחתימתו על "ההסכם המשולש". חובייקה מצא את עצמו במפקדתו תחת מצור, אך ניצל אחרי התערבות סורית ויצא לגלות בדמשק. הוא חזר ללבנון בראש מיליציה פרו-סורית, הוצב בזחלה, ונתן את תמיכתו הפוליטית למישל עאון.
ב־11 באוגוסט 1986 השתלטו תומכי חובייקה הפרו-סוריים על רוב מזרח ביירות, בניסיון להדיח את סמיר ג'עג'ע, מפקדם האנטי-סורי של "הכוחות הלבנונים". תומכי חובייקה השתלטו על כמה ממעוזי ג'עג'ע, בין השאר על תחנת הרדיו "קול לבנון".
אחרי המלחמה
עם תום מלחמת האזרחים בשנת 1990 קיבל חובייקה חנינה והפך לשר לענייני פליטים. בשנת 1992 הוא מונה לשר הרווחה ובשנת 1996 מונה לשר לענייני חשמל ומים. בשנת 1998 נבחר אמיל לחוד לנשיאות, וחובייקה לא התבקש להצטרף לממשלה. בשנת 2000 הוא הפסיד בבחירות ואיבד את מקומו בפרלמנט הלבנוני. ביוני 2001 הגיש עורך דין לבנוני בשם חבלי מלט, המזוהה עם השמאל בלבנון, תביעה נגד חובייקה לבית משפט בלגי באשמת פשעי מלחמה. הדבר התאפשר הודות לחוק שמאפשר לתבוע בבלגיה נאשמים בפשעי מלחמה בכל מקום בעולם. התביעה בוטלה לאחר שהחוק שונה. התביעה אף האשימה את אריאל שרון בלקיחת חלק בטבח סברה ושתילה, אך חובייקה הכחיש שלשרון הייתה אחריות לטבח.
ב-24 בינואר 2002 בגיל 45 נרצח חובייקה יחד עם ארבעת שומרי ראשו בהתנקשות, באמצעות פיצוץ מטען נפץ שהוטמן במכוניתו שחנתה בסמוך לביתו. ארגון אלמוני קיבל את האחריות למעשה, בטענה שחובייקה היה סוכן סורי. חגיגות נערכו במחנות הפליטים הפלסטיניים עם היוודע דבר מותו של חובייקה. ישנה מחלוקת רבה לגבי רצח אלי חובייקה. ממשלת לבנון האשימה את ישראל באחריות לרצח. ישראל דחתה האשמה זו וטענה שמדובר בעלילת דם. מספר ימים לאחר הרצח עצרה משטרת לבנון חשוד. על פי ד"ר מרדכי קידר חובייקה לישראל דוקא היה אינטרס שיעיד בבית המשפט הבלגי. וכי חובייקה היה "פגע רע", שהרבה גורמים בלבנון רצו במותו.
היסטוריה פמיניסטית
היסטוריה פמיניסטית מתייחסת לקריאה מחודשת של ההיסטוריה מפרספקטיבה נשית. לא מדובר בהיסטוריה של הפמיניזם, אשר מתאר את המקורות והאבולוציה של התנועה הפמיניסטית. זה גם שונה מן ההיסטוריה של נשים, אשר מתמקד בתפקידן של נשים באירועים היסטוריים ובתקופות ומסגרות שונות. המטרה של ההסתכלות הפמיניסטית על ההיסטוריה היא לחקור ולהאיר את נקודת המבט של נשים לגבי ההיסטוריה דרך גילוי מחדש של סופרות, אמניות, פילוסופיות, וכדומה, כדי לשחזר ולהדגים את המשמעות של קולות ובחירות של נשים בעבר. היסטוריה פמיניסטית מבקשת לשנות את התפישה של ההיסטוריה על ידי הכללת מגדר בכל היבט של ניתוח היסטורי, וגם לבדוק אירועים והתפתחויות היסטוריות דרך עדשה פמיניסטית ביקורתית. לדברי ג'יל מתיוז, "המטרה של השינוי היא פוליטית: לאתגר את שיטות העבודה של הדיציפלינה ההיסטורית אשר מזלזלת ומדכית נשים, וליצור שיטות ופרקטיקות המאפשרות לנשים אוטונומיה ומרחב להגדרה עצמית"
שתי בעיות ספציפיות אשר היסטוריה פמיניסטית מבקשת להתמודד עמן הן ההדרה של נשים ממסורת היסטורית ופילוסופית, והאפיון השלילי של נשים והנשי בהן; עם זאת, היסטוריה פמיניסטית אינה עוסקת רק בסוגיות של מגדר כשלעצמן, אלא עם פרשנות מחדש של ההיסטוריה בצורה יותר הוליסטית ומאוזנת. "'אם אנחנו לוקחים את הפמיניזם להיות הגבס של המוח זה מדגיש את ההבדלים ואת אי השוויון בין המינים הם תוצאה של תהליכים היסטוריים ולא בצורה עיוורת 'טבעי,' אנחנו יכולים להבין למה פמיניסטית, היסטוריה תמיד הייתה לי משימה כפולה—מצד אחד לשחזר את חייהם, חוויות, במנטליות של נשים מן ההתנשאות עמימות שבו הם היו כל כך בטבעיות, להציב, ומצד שני לבחון מחדש ולשנות את כל הנרטיב ההיסטורי לחשוף את הבנייה ואת פעולתו של מגדר.' —סוזן פדרסן""האישה הנעלמת" היא בין מוקדי המחקר האקדמי הפמיניסטי. חקר ההיסטוריה של נשים חושף מורשת עשירה של תרבות שהוזנחה.
מתיוז מוסיפה שאחת הבעיות שעולות בחקר ההיסטוריה הפמיניסטית היא אי-היכולת להתמודד עם הרעיון של הצטלביות. "ההיסטוריה הפמיניסטית החדשה נולדה לפני כמעט 20 שנה, כזרוע של תנועת שחרור הנשים, או הגל השני של הפמיניזם, והוא ממשיך לשרת את התהליך הפוליטי הזה".
הבנת ההיסטוריה הפמיניסטית
היסטוריה פמיניסטית משלבת חיפוש אחר חוקרות מן העבר, עם פרספקטיבה פמיניסטית מודרנית לגבי כיצד ההיסטוריה הושפעה על ידן. ההיסטוריה הפמיניסטית אינה אך ורק התמקדות בסיפור מחודש של ההיסטוריה מנקודת מבט של נשים, אלא היא מפרשת את ההיסטוריה מפרספקטיבה פמיניסטית. היסטוריוניות פמיניסטיות כוללות "חקר התרבות והחברה" בתיאור תפקיד ההיסטוריון. ההיסטוריה הפמיניסטית נולדה כתחום כאשר נשים החלו בכוונה תחילה לתעד את ההיסטוריות שלהן ושל נשים אחרות, מתוך מודעות שההיסטוריות של נשים שקדמו להן לא תועדו, או הועלמו, ולכן נחשבות כלא היו. כמה מנשים אלה בתחילת ובמהלך התפתחות התחום, גם דאגו לתעד ספציפית את ההיסטוריה של תנועת הנשים וקמפיינים פמיניסטיים, כמו תנועת הסופרג'יזם. ביניהן, סילביה פנקהרסט, סוזן ב. אנתוני ואודרי לורד.
היסטוריוניות פמיניסטיות אוספות חומר כדי לנתח אותו, ומנתחות כדי לייצר חיבורים. הן לא רק מתעדות היסטוריה של נשים, אלא מבקשות לייצר נקודות חיבור עם "ההיסטוריה הציבורית". מטרה נוספת של תחום ההיסטוריה הפמיניסטית היא העלאת החומרים למסדי נתונים דיגיטליים, המאפשרים מחקר מקיף יותר, וכן הצגה של היסטוריות אלטרנטיביות (בין אם בעובדות המוצגות או הפרשנות שבהן) כדי לחזק את הידיעה האקדמית והציבורית שאין היסטוריה אחת בלבד.
שילוב היסטוריות
היסטוריוניות פמיניסטיות חוקרות בעיקר שתי היסטוריות ספציפיות. הראשונה היא ההיסטוריה הציבורית, כפי שהיא מצטיירת על פי אירועים פוליטיים ובתיעוד עיתונאי. השנייה היא ההיסטוריה של נשים וניתוח של מקורות ראשוניים. השילוב של שתי היסטוריות אלה מסייעת לחוקרות לבחון את העבר דרך עדשה פמיניסטית. פרופסור פיטר פיילין מאוניברסיטת צפון קרוליינה כתב במאמרו "אינטגרציה של היסטוריית נשים והיסטוריה רגילה" (Integrating Women's History and Regular History) ש"המטרה היא לעזור לתלמידים להבין את הערכים וההתנהגות של אנשים שאינם דומים להם. דרך עדשת ההיסטוריה אנו נכנסים לתוך חייהם של אנשים אחרים, מנתחים את הכוחות שעיצבו את החיים האלה, ובסופו של דבר מבינים דפוסים של תרבותיות". הוא ציין כיצד התפישה של ההיסטוריה של נשים לעומת ההיסטוריה ה"רגילה" (אותה ניתן לתאר גם כהיסטוריה של גברים), אשר נכתבה בעיקר על ידי גברים, מחולקת ל"היסטוריה ציבורית" ו"היסטוריה ביתית", והוא טוען שהחלוקה בין השניים היא מלאכותית ומומצאת, ושצריך לראות את ההיסטוריה בצורה אחרת, משולבת יותר.
היסטוריוגרפיה פמיניסטית
היסטוריוגרפיה פמיניסטית היא עוד היבט של היסטוריה פמיניסטית. ....
אוסקר דירלוונגר
אוסקר דירלוונגר (26 בספטמבר 1895 – 7 ביוני 1945) היה קצין גרמני נאצי, פיקד על יחידת העונשין הידועה לשמצה שנקראה על שמו בעת מלחמת העולם השנייה. שמו נקשר במעשי הזוועה ובפשעי המלחמה החמורים ביותר שבוצעו. הוא אף לקח חלק במלחמת העולם הראשונה, בעימותים שלאחריה ובמלחמת האזרחים בספרד. את מותו מצא בתום מלחמת העולם בעודו בשבי בידי בעלות הברית, בנסיבות השרויות במחלוקת.
לדעת היסטוריונים וחוקרים רבים, דירלוונגר מתואר כ"רוצח פסיכופתי ומתעלל בילדים", "סדיסט קיצוני" ואף "מומחה בהשמדה וסדיסט הנהנה מנקרופיליה". על פי ההיסטוריון טימותי סניידר, זירות קרב מעטות בלבד במלחמה יכלו להתחרות באכזריותן ובזוועות שבוצעו בהן מול הזירות בהן נכח דירלוונגר.
בין מלחמות העולם
בדוח משטרתי מהימים שלאחר מלחמת העולם הראשונה דירלוונגר מתואר במילים הבאות: "אלכוהוליסט שאינו יציב נפשית, בעל הרגל לפרצי אלימות תחת השפעת סמים". הוא חבר לפרייקור ולמליציות ימניות וצבאיות ונאבק בקומוניסטים גרמנים בחבל הרוהר ובסקסוניה, וכן בלאומנים פולנים בשלזיה עילית. השתתף בניסיונות הפיכה, פוטשים, שנערכו בערים שונות בגרמניה בשנים 1920 ו-1921. השתייך לפרייקור תחת פיקודו של פרנץ ריטר פון אפ. לאחר מכן פיקד על מליציה משלו שכללה סטודנטים אותם ליכד למטרותיו. דירלוונגר פקד על אנשיו לארוב לגרמנים קומוניסטים ולתקוף אותם. בעימותם ביניהם הוא נפצע בראשו מירי, פציעה שהותירה צלקת נצחית. פעילים ימניים כינו אותו "גנדי" בגין גופו הרזה והצנום.
בפרקי הזמן בהם לא התעמת עם גרמנים "אדומים", הוא למד באוניברסיטת גתה בפרנקפורט ובשנת 1922 קיבל דוקטורט במדעי המדינה. בשנה שלאחר מכן הצטרף למפלגה הנאצית, לאס אה ובהמשך גם לאס אס.
בשנת 1934 הוא נידון לשנתיים מאסר בכלא בגין אונס סטטוטורי של נערה בת 14 מאגודת הנערות הגרמניות, לאישום נוסף שימוש בלתי חוקי ברכב ממשלתי וכן נהיגה תחת שכרות. דירלוונגר איבד את מקום עבודתו, את תוארו האקדמי, את דרגותיו הצבאיות והוא אף סולק מן המפלגה הנאצית. זמן קצר לאחר שחרורו מהכלא בלודוויגסבורג, הוא הואשם שוב בגין סעיפי עבירה דומים, התופעה מוכרת כרצידיביזם. בעקבות התערבותו האישית של גוטלוב ברגר שהכיר אותו, הוא הוחזר לשורות האס אס כחלק מכוח מילואים.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, דירלוונגר התנדב לשורות הוואפן אס אס וקיבל דרגה פיקודית. עם התקדמות הלחימה והתבססות גרמניה הנאצית באירופה קיבל פיקוד על דיוויזיה משלו שנקרא "דיוויזיית דירלוונגר". היא הורכבה מציידים שטרם חוילו ולא נכחו בקרבות וכן מחיילים שלחמו בחזית. הסברה הייתה שיכולתם של אנשי הציד לאתר עקבות וכן כישורי הצליפה שלהם יסייעו לגרמנים במלחמתם בפרטיזנים. לימים, גויסו ליחידתו פושעים גרמנים, ואף אסירי מחנות ריכוז דוגמת צוענים, הומוסקסואלים, חולים בנפשם ומתנגדים פוליטית למשטר הנאצי.
היחידה הייתה אחראית על משימות שמירה וביטחון בגנרלגוברנמן, ודירלוונגר עמד בראש פיקוד של מחנה עבודה בפולין כחלק מיחידות גולגולת המת. קונראד מורגן, שופט בשורות הנאצים, חקר את הנעשה על ידי דירלוונגר והאשים אותו ברציחות מיותרות, שחיתות ומעשי זילות אחרים נגד הגזע הארי (לימים מורגן הורד בדרגה ונשלח לחזית המזרחית). לדבריו של מורגן הוא גזל רכוש רב מגטו לובלין וסחט כספים רבים באיומים. אוסקר דירלוונגר החל לבצע מעשה זוועות, ביניהם הפשיט נשים יהודיות מבגדיהן, הצליף בהן ואז הזריק לגופן סטריכנין וצפה בהן גוססות להנאתו ולהנאת פקודיו. לדברי היסטוריון השואה ראול הילברג, במחנה של דירלוונגר החלו לצוץ לראשונה שמועות על הכנת סבון משומן היהודים. סופר שדירלוונגר חתך נשים יהודיות למוות ובישל את בשרן עם בשר סוס כדי ליצור סבון. ההיסטוריון ריצ'רד ס.לוקאס תיאר אותו בספרו כ"סדיסט שהאכזריות שלו הייתה ידועה היטב. אחד מאותם דגנרטים, שבימים שפויים יותר, היה נזרק משורות הצבא הגרמני". אודילו גלובוצניק כתב מכתב להימלר ובו שיבח את דירלוונגר על פועלו בפולין.
טימותי סניידר כתב בספרו "ארצות הדם: אירופה בין היטלר לסטלין" ש"דירלוונגר נהג לכלוא את האוכלוסייה המקומית באסם, להעלותו באש, ואז לירות במקלעים בכל מי שניסה לברוח". אזרחים נלקחו על ידי אנשי יחידתו והוצעדו בצידי ובקדמת השיירה כדי שישמשו כמגנים אנושיים, ואף הוצעדו בשדות מוקשים. הימלר ידע על המוניטין האכזרי של דירלוונגר בפולין הכבושה, ועם זאת החליט להעניק לו את עיטור הצלב הגרמני בזהב ב-5 בדצמבר 1943.
יובל ריבלין
יובל ריבלין (נולד ב-22 באוגוסט 1968) הוא חוקר קולנוע והיסטוריה, מבקר קולנוע ומרצה במגוון מוסדות לימוד בישראל. תחום התמחותו הוא קולנוע וזהות יהודית, ובנושא זה פרסם עשרות מאמרים ואת ספרו "העכבר ששאג – על זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי".
אוסקר דירלוונגר
מרד ורשה
באמצע שנת 1944, בעת מבצע בגרטיון, יחידתו של דירלוונגר ספגה אבדות קשות מול הרוסים. היחידה אורגנה מחדש כ"כוח סער" ולקחה חלק בדיכוי מרד ורשה. על פי ההיסטוריון מרטין ווינדרו, בורשה אנשיו של דירלוונגר לקחו חלק בטבח וולה, ויחד עם יחידות שיטור נוספות ריכזו כ-40,000 אזרחים וירו בהם, בפרק זמן של יומיים לערך. בנוסף לזאת, דירלוונגר הצית שלושה בתי חולים מאוישים בחולים, בעוד שהאחיות "הוצלפו, עברו אונס קבוצתי ולבסוף נתלו עירומות ברחוב יחד עם הרופאים", כאשר הזוועות בוצעו לצלילי שיר גרמני אהוד. לאחר מכן עברו ברובע העתיק של העיר, "שתו לשכרה, אנסו ורצחו את הנתקלים בדרכם, טבחו באזרחים ובלוחמים כאחד ללא הבדל בין גיל או גזע". ברובע העתיק נרצחו כ-30,000 איש, הגרמנים ירו בהם ואת האחרים שרפו למוות בלהביורים. עוד נרשם בספרי ההיסטוריה שאנשיו "שרפו שבויים עם דלק, שיפדו תינוקות על כידונים ותלו נשים ממרפסות הבתים. אריך פון דם באך-צלבסקי, הקצין הבכיר ביותר שהיה אמון על דיכוי המרד הפולני תיאר את דירלוונגר כטיפוס בעל "טבע של שכיר חרב". על פועלו במרד ורשה ודיכוי העם הפולני, דירלוונגר הועלה בדרגה לדרגת אוברפיהרר ב-15 באוגוסט 1944. באוקטובר קיבל את עיטור "צלב האבירים" של צלב הברזל, ממליץ על קבלת העיטור היה אס-אס גרופנפיהרר היינץ ריינפרט (לאחר המלחמה ריינפרט שיקר לגבי פועלו בורשה ואף הכחיש שדירלווגנר היה אחד מפקודיו).
לאחר מכן דירלוונגר נשלח כדי לדכא את המרד הסלובקי ולבסוף הוצב בשטחי קרב בהונגריה ובמזרח גרמניה כדי ללחום בצבא האדום המתקדם מערבה. בפברואר 1945 אוסקר דירלוונגר נורה בחזהו בעיר גובן שבמחוז ברנדנבורג ונשלח לעורף. הייתה זו פציעתו ה-12 והאחרונה במלחמה. מ-22 באפריל החל להסתתר.
יובל ריבלין
בין היתר הוא מלמד במרכז הרצוג, בבית הספר לקולנוע "מעלה", במכללת עלמא, במכללת אפרתה, במכללת יעקב הרצוג, בבית אבי חי, בסינמטק ירושלים, בסינמטק תל אביב, בבית שמואל, בבית הספר לחינוך של יד ושם, במכון ון ליר, במכון שכטר למדעי היהדות, במרכז זלמן שזר ובתיכון הימלפרב. בעבר גם לימד באוניברסיטה העברית בירושלים.
אוסקר דירלוונגר
מותו
דירלוונגר נעצר ב-1 ביוני 1945 בדרום שוואביה על ידי רשויות צרפת בעודו לובש בגדים אזרחים, אסיר יהודי שהיה במחנה ריכוז זיהה אותו והזמין את כוחות השיטור. הוא מת בין 5 ל-7 ביוני 1945 בעודו במעצר, כפי הנראה עקב טיפול רפואי לקוי. סיבות מותו האמיתית אינה ידועה והדבר העלה מספר חשדות. לפי הרשויות של צרפת הוא מת ב-7 ביוני 1945 מסיבות טבעיות. עם זאת, היסטוריונים גרמנים העלו ספקות בנוגע לאמיתותה של תעודת הפטירה. אחד מהם טען כי קצין לופטוואפה חלק את תא המעצר שלו עם דירלוונגר. בליל 5 ביוני הוא ראה שומרים פולנים מכים אותו נמרצות, הכאה שהובילה למותו. לטענה זו לא הוצגה הוכחה ודאית מעולם.
יובל ריבלין
ביוגרפיה
ריבלין נולד בירושלים, ולמד בישיבת נתיב מאיר ובבית מורשה. בהמשך למד ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית, וסיים את לימודי המוסמך בחוג להיסטוריה של עם ישראל, לאחר שכתב תזה בנושא "דפוסים של לימוד תורה בחסידות פשיסחא". בין השנים 1999 ו-2001 לימד כתיבה והוראת קולנוע במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
מאז שנת 1993 הוא מרכז את מגמת הקולנוע והתקשורת בתיכון הימלפרב בירושלים, ובבית הספר פלך, החל משנת 2008.
אוסקר דירלוונגר
מותו
היעדר הסבר ודאי למותו הוביל לשמועות נוספות. אחת מהשמועות הייתה כי דירלוונגר לא נתפס מעולם, התגייס לשורות לגיון הזרים הצרפתי ואף לחם בווייטנאם כחלק ממלחמת הודו-סין הראשונה. השלטונות בפולין דרשו את העמדתו לדין בגין רצח של 30,000 פולנים. ממשלת גרמניה הוציאה את גופתו מהקבר בנובמבר 1960 והציגה אותה לפולנים.
יובל ריבלין
ביוגרפיה
בין השנים 2003 ו-2006 שימש ריבלין מבקר הקולנוע של העיתון מקור ראשון, ומאז עוסק בביקורת קולנוע במסגרת אתר האינטרנט של בית אבי חי. בנוסף, פרסם מאמרים רבים בתחומי קולנוע וזהות יהודית, בספרים שונים ובכתבי העת "דעות", "ארץ אחרת", "תכלת", "נתיב", "דווקא" ועוד.
כתיבתו
ריבלין מתמחה בניתוח השפעת הזהות היהודית על יצירות שונות בקולנוע בארצות הברית ובישראל. במוקד כתיבתו לרוב לא עומד הקולנוע כשלעצמו, אלא ככלי היסטורי ומחשבתי בעל חשיבות, החושף את השאלות והשינויים החלים בתודעתו של הקולקטיב היהודי.
בשנת 2009 יצא בנושא זה ספרו "העכבר ששאג: על זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי", בהוצאת טובי, בשיתוף מרכז יעקב הרצוג. בספרו הוא מתחקה אחר היצירה היהודית-אמריקנית והישראלית מתחילת המאה עד ימינו. במסגרת זו הוא מנתח את יצירותיהם של במאים יהודים, כגון סטיבן ספילברג, האחים כהן, וודי אלן ועוד, ומדגים כיצד הזהות היהודית של יוצרי הסרט משפיעה ומתבטאת ביצירתם, ועל יחסם האמביווילנטי לרוב, כלפי המטען התרבותי היהודי. זהו ספר המחקרים הראשון המתפרסם בעברית, העוסק בזהות יהודית בקולנוע האמריקני. לצד נושא זה הספר גם בוחן את הנראטיב שמייצרים סרטים ישראלים אל מול תהליכי ההתעצבות שעברה דמותו של היהודי בקולנוע האמריקאי, בוחן את ייצוג סרטי השואה, מיתוס היהודי כנווד נצחי אל מול סרטי צ'ארלי צ'פלין, הקולנוע הדתי בישראל ועוד. הספר זכה להתייחסות רבה בעיתונות המודפסת וברשת, ב־ynet, ישראל היום, nrg, וואלה!, אתר כיפה, עניין מרכזי, כתב העת אקדמות ועוד.
קישורים חיצוניים
האזנה להרצאותיו:
חד-סוכר
חד-סוכר או סוכר פשוט (באנגלית: monosaccharide, מונוסכריד) הוא סוג פחמימה הבסיסי ביותר. החד סוכר מכיל קבוצה קרבונילית אחת בלבד, ולכן הוא לא ניתן לפירוק לתתי סוכרים. כמו כן, חד-הסוכרים מהווים את אבני הבניין של כל שאר הפחמימות. זאת מכיוון שכל שאר הפחמימות הן פולימרים אשר חד סוכרים הם המונומרים שלהם. רוב חדי הסוכרים בטבע מיוצרים מפחמן דו-חמצני ומים בתהליך הפוטוסינתזה.
מבנה
מבנה סכמטי של חד סוכר הוא שרשרת של אטומי פחמן, עליה מחוברים כמה קבוצות פונקציונליות של הידרוקסילים, וכן חמצן בקשר כפול המהווה קבוצה קרבונילית. במקרה הבסיסי כל פחמן שאינו קשור לקבוצה הקרבונילית יהיה מחובר לשני הפחמנים שלידו, למימן ולקבוצת הידרוקסיל. סוכר פשוט זה יענה על הנוסחה הכימית: CH2O)n). במקרים יותר מסובכים ייתכנו מודיפיקציות על הסוכר הכוללות קבוצות זרחה, חנקנים, קבוצות גופרית ועוד. תכונה של מבנה המולקולה החד סוכרית היא שכל פחמן המכיל קבוצה הידרוקסילית, פרט לפחמן הראשון ולפחמן האחרון, הוא פחמן כיראלי. לכן עבור אותו מבנה בסיסי של סוכר ייתכנו מספר איזומרים שונים. לדוגמה, הסוכרים גלוקוז וגלקטוז הם בעלי מבנה זהה, אך סידור הקשרים במרחב שונה, מה שמוביל גם לתכונות כימיות וביולוגיות שונות בתכלית.
סיווג חד סוכרים
על מנת לסווג את החד סוכרים לקבוצות, נהוגות כמה מוסכמות בתחום. ראשית, מספור הפחמנים מתחיל מהקצה הקרוב ביותר לקשר הכפול. שנית, לכל הסוכרים מלבד dihydroxyacetone יש לפחות מרכז כיראלי אחד. כמו כן מספר הסטריאואיזומרים משתנה בהתאם למספר הפחמנים הכיראלים. כאשר למולקולה יש n מרכזים כיראלים אזי ניתן להראת מתמטית כי יהיה לה 2^n סטריואיזומרים.
בנתינת שמות למולקולה, התייחסות מקובלת היא למרכז הכיראלי הכי רחוק מן הקבוצה הפונקציונלית. כאשר מציגים את הסוכר בהיטל פישר, אם ההידרוקסיל נמצא בצד ימין אומרים שהמולקולה היא בקונפיגורציית D, אחרת נאמר שהיא בקונפיגורצית L. נוסף לכך, מולקולות אשר נבדלות זו מזו רק בכיווניות של מרכז כיראלי בודד יקראו אפימרים אחת של השנייה.
קטוזות ואלדוזות
חלוקה נוספת בין הסוכרים היא לפי מיקום הקשר הכפול במולקולה. אם הקשר הכפול ממוקם בקצה השרשרת הפחמנית, אזי החד סוכר הוא בעל קבוצת אלדהיד. סוכר זה ישתייך לקבוצת האלדוזות. אך אם הקשר הכפול ממוקם לא על אחד הקצוות, אזי קבוצת הקרבוניל היא הופכת את המולקולה לקטון, ועל כן הסוכר ישתייך לקבוצת הקטוזות.
משפחות של סוכרים
מלבד מיקום הקשר הכפול על השרשרת הפחמנית, נחלקים הסוכרים גם לפי מספר הפחמנים על השרשרת. טריוז הוא סוכר פשוט המכיל 3 פחמנים, טטרוז 4, פנטוז 5, הקסוז 6 והפטוז 7.כאשר חד-הסוכרים הם בעלי מבנה טבעתי, אם הטבעת מחומשת היא תקרא פוראנז, ואם הטבעת משושה היא תקרא פיראנוז.
תכונות פיזיקליות
לאפימרים ודיאסטריומרים שונים תכונות פיזיקליות שונות המתבטאות בתכונות כמו נקודת התכה וקבועי מסיסות. עם זאת כל החד-סוכרים, בדומה לדו-סוכרים, הם מתוקים, מסיסים במים, מתגבשים וצבעם לבן.
כימיה של חד-סוכרים
הקבוצות הפונקציונליות קטון ואלדהיד נוטות להגיב עם אלכוהול ביחס של 1:1 כדי לצור המיקטאל והמיאצטל בהתאמה, בהליך זה נוצר גם מרכז כיראלי חדש על הפחמן הקרבונילי. כמו כן התמרה עם אלכוהול נוסף יוצרת קטאל ואצטל, וכאשר האלכוהול השני הוא סוכר הקשר החדש שנוצר נקרא קשר גלקוזידי. קבוצות ה-OH שעל הסוכרים נוטות להתנהג ככוהלים חופשיים, ולהגיב או עם סוכרים אחרים, או עם קבוצת הקרבוניל של אותו הסוכר אליו הן שייכות. כתוצאה מכך תגובות נפוצות של סוכרים הן ציקליזציה, כאשר יש קבוצת OH שמגיבה עם הקרבוניל בתוך הסוכר, ופולימרזיציה כאשר קבוצת OH אחת מגיבה עם קרבוניל של סוכר אחר. תכונה נוספת של קבוצות ה-OH היא נטייתן להיקשר בקשרי מימן עם מולקולות מים. תכונה זו גורמת לסוכרים להיות עטופים בשכבה של מולקולת מים סביבם. דבר המקנה להם את היכולת לאגור מים, וגם להוות חומר סיכוך.
ציקליזציה של חד-סוכרים
לטריוזות וטטרוזות מבנה של שרשרת ישרה, זאת כיוון שסגירה לטבעת תגרור זווית קטנה בין כל זוג פחמנים, זווית זו תגרום למתח זוויתי במולקולה ולכן היא לא תועדף אנרגטית. עם זאת, חד סוכרים גדולים יותר - בעלי 5 פחמנים או יותר, מצויים לרוב במבנה ציקלי, טבעתי.
תהליך התגובה
הריאקציה שמתרחשת בעת סגירת סוכר ליניארי לטבעת היא תקיפה נוקלאופילית. הקשר הכפול בין החמצן לפחמן מקוטב, ועל הפחמן נמצא מטען חלקי חיובי. בריאקציה קבוצת קרבוקסיל על השרשרת הפחמנית משמשת כנוקלאופיל, ותוקפת את הפחמן הקרבונילי שמשמש כאלקטרופיל. בתקיפה נוצר קשר חדש שהופך את הפחמן הקרבונילי לכיראלי, פחמן זה נקרא גם הפחמן האנומרי של הסוכר.
פולימריזציה של חד סוכרים
מולקולות של חד סוכרים נקשרים זה לזה באמצעות תגובת דחיסה. בריאקציה נוצר קשר O-גליקוזידי (O-glycosidic bond) בין פחמן אנומרי של טבעת אחת לבין קבוצת ההידרוקסיל של הטבעת השנייה וגם משתחררת מולקולת מים. כאשר הפחמן האנומרי המשתתף בתגובה הוא חלק מקבוצת המי-אצטל תוצר הריאקציה יהיה אצטל, באותו האופן כאשר הוא מתחיל כחלק מקבוצת המי-קטאל התוצר יהיה קטאל.
ראשית מציינים את שם הסוכר שהפחמן האנומרי שלו משתתף בקשר יחד עם. בסוגרים רושמים את מספרו הפחמן האנומרי סוג הקונפורמציה בה הוא נמצא ( \alpha או \beta), חץ ימינה, ואז את מספרו של הפחמן עליו נמצאת מולקולת ההידרוקסיל. ולבסוף את שם הסוכר השני בקשר.
סוכרים מחזרים
כאשר הסוכר נמצא במצבו הפתוח, הפחמן הקרבונילי שלו מסוגל להתחמצן. כאשר חדי סוכרים עוברים דימריזציה, לעיתים הפחמן הקרבונילי של שני הסוכרים משתתף ביצירת הקשר ה-O גליקוזידי. במקרה זה לא יהיה הסוכר יכול לחזר כיוון שהוא לא יוכל להיפתח למצב ליניארי. היכולת של סוכרים לחזר משמשת בבדיקות אנליטיות של כמות הסוכרים בתמיסה.
חד סוכרים בביולוגיה
בביולוגיה לחד סוכרים כמה תפקידים מרכזיים אשר ניתן לחלק אותם לשלוש קבוצות עיקריות: מבנה, תקשורת ואגירה והפקת אנרגיה.
מבחינה מבנית החד סוכרים משמשים כחומר מוצא למולקולות ביולוגיות חשובות. לדוגמה בכל חומצת גרעין יש בסיס סוכרי של חד סוכר בשם ריבוז. כמו כן, לסוכרים תפקיד חשוב בתהליך קיפול חלבונים למבנה שלישוני. נמצא כי כאשר סוכרים מסוימים לא נקשרים לחלבונים בתהליך הקיפול, התפרקו או שהתקפלו בצורה פגומה. בנוסף אלמנטים מבניים רבים בחיידקים ובצמחים, אך גם בחיות, בנויים מפולימרים של חד סוכרים כגון, תאית וכיטין.
מבחינה אנרגטית חד סוכרים רבים עוברים פולימריזציה לרב סוכרים ומשמשים לאגירת אנרגיה בתא, אחת משתי המולקולות האורגניות הנפוצות בטבע היא העמילן, ביופולימר המשמש צמחים לאגירת אנרגיה. כמו כן התאים יודעים להפיק אנרגיה באמצעות פירוק חד סוכרים בתהליך הגליקוליזה, וכאשר התאים שייכים ליצורים אווירנים, תהליך הפקת האנרגיה ימשיך באמצעות מעגל קרבס וזרחון חמצוני.
נוסף לכך הסוכרים משמשים להעברת אותות תוך תאיים ובין התאים והסביבה, לעיתים האות יועבר באמצעות הצמדה (מודיפיקציה) של סוכרים לחלבונים וליפידים ולפעמים על ידי היקשרות לרצפטורים. למשל: החד סוכר פרוקטוז 2,6 ביספוספט משפיע על אנזים מרכזי בתהליך הגליקוליזה בשם PFK-1, ובכך מווסת את המטבוליזם של התא.
דרכי זיהוי (אינדיקטור)
ניתן לזהות את חד-הסוכר גלוקוז במים בעזרת מקלונים לזיהוי גלוקוז (clinistix), ולאחר כמה שניות קצה המקלון יהפוך מצהוב לירוק כהה בנוכחות גלוקוז. דרך נוספת היא בעזרת תמיסת בנדיקט, תמיסה זו תהפוך את הנוזל הממיס את הגלוקוז מתכלת שקוף לכתום עכור לאחר כמה שניות עד דקות.
לקריאה נוספת
Lehninger, A. L., Nelson, D. L., Cox, M. M., & Cox, M. M. (2005). Lehninger principles of biochemistry. Macmillan.
קיר הדמוקרטיה
קיר הדמוקרטיה (בסינית: 西单民主墙) היה קיר ברובע שידאן בבייג'ינג אשר עליו, החל מדצמבר 1978 ובעידוד המפלגה הקומוניסטית, כתבו פעילים למען הדמוקרטיה חדשות ורעיונות - לרוב בצורת כרזות ענק, במשך התקופה שנודעה כאביב של בייג'ינג. פעילים אלו עודדו בידי הממשלה לבקר את פעילותה של כנופיית הארבעה והחלטות מדיניות ממשלתיות כושלות קודמות, על מנת ליצור תדמית כביכול דמוקרטית.
הקיר נסגר על ידי השלטון בדצמבר 1979, כאשר הביקורת על התנהלות המשטר בעבר החלה לגלוש לכיוונה של הנהגת המפלגה הקומוניסטית המכהנת.
ראו גם
אלת הדמוקרטיה
קרנוטאורוס
מאפיינים
הקרנוטאורוס הגיע לאורך 7.5–9 מטר ולמשקל של 1.35 טון, והיה קטן בהרבה מרוב הדינוזאורים הטורפים. הייתה לו לסת קצרה מלאה שיניים חדות, זיזים גדולים בקצה ראשו שדמו לקרני פרה, ידיים קטנות עוד יותר מזרועותיו של הטירנוזאורוס רקס ורגליים גדולות ומוצקות.
המאובנים שלו נמצאו בארגנטינה והוא חי לפני 69–72 מיליון שנה בתקופת הקרטיקון. ככל הנראה הוא היה צייד מהיר שצד טרף קטן יותר. דעות אחרות טוענות שהוא היה אוכל נבלות או שצד ממארב.
הקרנוטאורוס תואר בשנת 1985 על ידי הפלאונטולוג הארגנטינאי חוסה בונפרטה.
הומל (מחוז)
המחוז גובל בצפונו במחוז מוהילב, במזרחו ברוסיה, בדרומו באוקראינה ובמערבו במחוזות ברסט ומחוז מינסק.
תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל שכנה כ-16 ק"מ דרומית לגבול, ושטחים נרחבים במחוז נפגעו קשות באסון צ'רנוביל שהתרחש ב-1986. לאחר האסון, פונו התושבים שהתגוררו במרחק של 30 קילומטרים מהכור, מהם רבים במחוז הומל.
הפארק הלאומי פריפיאצקי (Прыпяцкі) שוכן במערב המחוז, ומכסה כ-2% משטחו. אגם צ'ירבונאיה (Чырвонае возера) השוכן בצפון-מערב המחוז, הוא האגם השלישי בגודלו בבלארוס.
טרייסי היקמן
טרייסי ריי היקמן (באנגלית: Tracy Raye Hickman; נולד ב-26 בנובמבר 1955) הוא סופר פנטזיה מצליח המוכר בעיקר בזכות כתיבתו המשותפת עם מרגרט וייס בסדרת "רומח הדרקון". כתב בשיתוף פעולה עם וייס ספרים נוספים דוגמת סדרת "מחזור שער המוות", סדרת "עלילות חרב האופל" ואחרים.
היקמן נולד בסולט לייק סיטי, יוטה שבארצות הברית. נשא לאשה את לורה קרטיס (Laura Curtis) בשנת 1977 ולהם ארבעה ילדים.
פרסם יחד עם אשתו מספר דגמים למשחקי תפקידים בתחום מבוכים ודרקונים ובתחומים אחרים.
הפרויקט של רביבו
הפרויקט של רביבו הוא הרכב מוזיקלי ישראלי המבצע גרסאות כיסוי של שירים שהתפרסמו בשנות השבעים, השמונים והתשעים, מז'אנר המוזיקה המזרחית והמוזיקה בטריפולטאית בישראל.
היסטוריה
ההרכב הוקם בידי המלחין והמעבד המוזיקלי רביב (רביבו) בן מנחם בתחילת שנת 2012 ונקרא על-שמו. יחד עם בן-מנחם, חברים בהרכב גם אחיו, ניר בן מנחם, ואלירן צור. ההרכב הוציא אלבום בכורה בשם "מה נותר מאלה", הכולל מחרוזות בנות 6 שירים כל אחת. המחרוזות באלבום הבכורה כוללות גרסאות כיסוי לשירים מז'אנר המוזיקה המזרחית שהתפרסמו בשנות ה-70 וה-80. גרסאות הכיסוי שבאלבום הן לשירים של זמרים מהזמר המזרחי כדוגמת ניסן כהן-מלמד, חיים משה, דקלון, משה גיאת ואבנר גדסי, לצד שירים של משוררים כדוגמת חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי וזמרים כדוגמת צביקה פיק ויהורם גאון. האלבום זכה למעמד של אלבום זהב לאחר שנמכר בלמעלה מ-30,000 עותקים. עטיפת האלבום צולמה בכרם התימנים בתל אביב כמחווה לזמרים מזרחיים רבים שנולדו וגדלו במקום.
הקליפים לשירים שבאלבום צולמו בסגנון של מפגש חברתי, כאשר משתתפים בהם חברי ההרכב יחד עם רבים מחבריהם, הקליפים זכו למיליוני צפיות באתר יוטיוב. שירי האלבום, הבנויים כמחרוזות ארוכות יחסית למקובל ברדיו, נתקלו בתחילה בקושי מצד תחנות הרדיו שסירבו להשמיעם. ההרכב קיים הופעות רבות ברחבי ישראל והעולם, לרבות בהאנגר 11 בתל אביב, בירושלים וברחובות. בהופעות של ההרכב נוהגים להשתתף זמרים אורחים מהזמר המזרחי כדוגמת חיים משה, אבנר גדסי וליאור פרחי.
ב-20 באוקטובר 2013 יצאה המחרוזת 'זה הלילה' שבדיעבד התברר שלא נכנסה יותר מאוחר לאף אלבום ונשארה כסינגל בודד.
ב-19 בינואר 2014 יצא האלבום השלישי של "הפרויקט של רביבו" - "חם בלב", עם מחרוזות שקטות של קלאסיקות ים תיכוניות וישראליות אהובות. האלבום כלל את המחרוזות "אמא", "הנשמה", "שורשים", "נע ונד", "שבויה באהבה", "תני לי את הלב", "מן הקולות" ורצועת בונוס - השיר "התחלה חדשה" בגרסה אקוסטית.
ב-9 בספטמבר 2014 יצא האלבום הרביעי "המופע בבריכת הסולטן".
ב-23 בדצמבר 2014 יצא האלבום החמישי "שידע כל העולם", אשר בניגוד לאלבומים הקודמים אינו כולל מחרוזות, והוא בעיקר מתמקד ביצירה אישית ומקורית של שירים על ידי חברי הפרויקט. האלבום כולל 18 רצועות.
ב-22 באוקטובר 2015 הוציאו חברי הפרויקט גרסה צרפתית לשיר 'הוי לאהבה' של יואב יצחק (השיר נכלל גם במחרוזת שלהם - 'אני שר').
ב-4 באפריל 2017 יצא האלבום השמיני "אמונה" ובו עשרה שירי מסורת.
ב-13 בנובמבר 2017 לרגל חגיגות חמש שנים, הוציאו "הפרויקט של רביבו" אלבום אוסף כפול וחגיגי בשם "מסע בזמן". האלבום ברובו כולל רצועות מאלבומים קודמים, אך כולל גם שתי מחרוזות מתוך הופעה חיה ('בא לי' + 'דוניה' ו'שיר לדרך'), ובנוסף ארבעה קאברים ששוחררו כסינגלים ('פרי גנך', 'שיר השיירה', 'מסיבה גדולה' ו'שובי לים'). שלושה סינגלים נוספים שוחררו לפני צאת האלבום, אך לא נכנסו אליו: 'הפרידה'; קאבר לשירם של אבי ביטר וליאת בנאי, 'תני לי סימן'; קאבר לשירו של שימי גל, ו'לאן ללכת', שיר שנכתב על ידי חברי הפרויקט על בסיס לחן יווני.
מאז צאת האלבום האחרון 'מסע בזמן', הפסיקו חברי הפרויקט להוציא לאור דיסקים ואלבומים, ועברו לפרסם את המוזיקה שלהם כסינגלים המשוחררים לפלטפורמות המוזיקה השונות כגון יוטיוב וספוטיפיי.
בשנת 2018 הוציאו את: 'הנה היא' (שיר מקורי), מחרוזת 'הלב צמא', 'שירים עד כאן' (קאבר לשירה של להקת חופים), מחרוזת 'רק חיוכים', 'משהו קורה לי' (קאבר לשירו של חיים משה), ומחרוזת 'מלך אמיתי' בשיתוף עם זהבה בן. בנוסף הם הוציאו גרסה חדשה לשיר 'אלופה' לכבוד מונדיאל 2018. בדצמבר של אותה שנה חידשו שיר בשפה הרוסית לכבוד החג נובי גוד.
בשנת 2019 הוציאו את: מחרוזת 'אמא', אין סוף לאהבה' (שיר מקורי המבוסס על הלחן של הכלה מאיסטנבול), מחרוזת 'עד סוף הקיץ', ומחרוזת 'אוהב לחיות'.