cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוונגרד רוסי
הסופרמטיזם
סופרמטיזם (מלטינית: supremus, עליון) הוא מונח, אשר טבע אותו האמן הרוסי קזימיר מלביץ'. סגנון הציור של הסופרמטיזם הוא אמנות מופשטת בסגנון גאומטרי. מלאביץ' ראה בציור אמצעי להבעת רעיונות מטאפיזיים ונתן לצורות משמעות רוחנית. בספרו "מקוביזם ופוטוריזם לסופרמטיזם - הריאליזם החדש באמנות", משנת 1913, כך הוא כותבי: "'הצורות הסופרמטיסטיות הן הריאליזם החדש בציור. הן הוכחה לבניית צורות משום דבר. בנייה הנעשית על ידי השכל האינטואיטיבי [...] עברתי דרך האפס של הצורות והלכתי מעבר לאפס. כאשר הקובו-פוטוריזם מילא את תפקידו עברתי לסופרמטיזם, ליצירה לא פיגורטיבית'. 'בחלל הנרחב של מנוחה קוסמית הגעתי לאולם הלבן של היעדרות האובייקטים, שהוא הביטוי הנעלה ביותר ללא-כלום החשוף'."בשנת 1915, בתערוכה שנשאה את השם "0,10" ואשר התקיימה בפטרוגרד, הציג מלביץ' לצד 37 ציורים שלו את הציור "ריבוע שחור על רקע לבן". בציור זה, שהיה בעל חשיבות רבה באמנות המאה העשרים, הצליח מלביץ' להגיע להפשטה מוחלטת שטרם נראתה באמנות עד זמנו. בספרו 'העולם של הלא-אובייקטים' (The Non - Objective World) כתב מלביץ: "הסופרמטיסט מוותר בכוונה על התיאור של האובייקט על מנת להשיג את התמצית. ניסיון לבחון את החיים דרך הפריזמה של התחושה האמנותית הטהורה". מלאביץ' תיאר את הסופרמטיזם כאמנות ללא חברה, ללא פוליטיקה וללא תועלת אחרת; ביטוי טהור של מה שניתן לכנות "התחושה האסתטית".
האלמנטים שמהם נבנות התמונות הסופרמטיסטיות הן עיגול, ריבוע ומשולש. לדעתו של מלביץ' הריבוע הוא ה"טהור" ביותר. בעבודותיו התקדם מלביץ' באופן הדרגתי לעבר ההפשטה המוחלטת. בתחילה עדיין השתמש בכמה צבעים ובקומפוזיציות אלכסוניות המבטאות תנועה וזרימה. על מנת ליצור דיאלוג בין האלמנטים הבסיסיים תוך כדי הסטה של קו וצורה ויצירת מתח קומפוזיציוני. למשל, היצירה המכונה "סופרמטיזם" משנת 1915.
המערך הצבעוני של מלביץ' נחלש ומצטמצם לצבעים מועטים בכל מערך. מבחינתו של מלביץ' מתקשרים הצבעים לקונוטציות דתיות ומיסטיות. לעיתים הוא מכנה את המערך הצבעוני בשם ועל ידי כך מכוון את המתבונן להקשרים שונים, לדוגמה, הציור "ריבוע אדום: ריאליזם ציורי של אשה כפרית בשני ממדים" (1915). בשנים 1917–1918, צייר את סדרת העבודות "לבן על לבן" שבה לטענתו "הגיע לקצה היכולת של הצבע". הצמצום הצורני והצבעוני מהווה שיא ומבטא את האינסוף ההמיסטי בציור ובתפיסה הסופרמטיסטית.
קנדינסקי
וסילי קנדינסקי נחשב לאחד הציירים המפורסמים במאה ה-20 ומפורצי הדרך בציור המופשט. הגותו התאורטית, במאמרים ובספרים שפרסם, נחשבת כאבן יסוד בלימודי תולדות האמנות המודרנית. רק מעט משנותיו כאמן, הוא בילה ברוסיה. למשל, ציוריו המוקדמים הושפעו מתנועת האקספרסיוניזם באמנות (הפרש הכחול, אשר פעל במינכן). לאחר שובו לרוסיה ועם תום מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הקומוניסטית, עסק קנדינסקי, בין השנים 1918 ל-1921, בהתפתחויות הפוליטיות הדרמטיות ברוסיה. עיקר עיסוקו היה בתחומי הוראת האמנות ובקידום רפורמות במוזיאונים. הוא הקדיש את זמנו להוראת אמנות המבוססת על ניתוח צבעים וצורות, והשתתף בארגון המכון לתרבות אמנותית במוסקבה. כתוצאה, כמות הציורים שיצר בתקופה זו קטנה. אלא שגישתו הרוחנית-אקספרסיבית לאמנות נדחתה באופן נחרץ על ידי החברים היותר רדיקליים במכון, ונחשבה כאישית וכבורגנית מדי. לכן ב-1921 הוא עזב את רוסיה, ומעולם לא שב אליה אלא נדד בין ארצות אירופה. תחילה הוא היה היה פעיל ב-'באוהאוס', הבית ספר הגרמני לאדריכלות ועיצוב.
אלמנטים גאומטריים תפסו מקום בעל חשיבות הולכת וגדלה הן בציוריו והן בהוראתו, ובמיוחד עיגולים, חצאי-עיגולים, זוויות, קווים ישרים ועקומות. תקופה זו ביצירתו של קנדינסקי הייתה פורייה במיוחד. יצירותיו בתקופה זו מאופיינות בשימוש חופשי במגוון עשיר של צבעים ובמעברים הדרגתיים מגוף צבע אחד לגופי צבע אחרים, כמו בציור "צהוב - אדום - כחול" (1925), שבו מבדל קנדינסקי את עצמו מתנועות הקונסטרוקטיביזם והסופרמטיזם, שהשפעתם באותה עת הייתה ניכרת. בעבודותיו של קנדינסקי ישנן צורות שמשמעותן ברורה, כדוגמת גופים הנדסיים מוכרים כריבועים, משולשים, עיגולים וכדומה, ולצידן גופים חסרי פשר שמשמעותם מעורפלת, ועשויה להיחשף בהדרגה על ידי המתבונן רק לאחר התעמקות בכל רובדי הציור בכללותו. הוא מציב את הצורות והצבעים על גבי הציור באופן שיוצר הרמוניה אמנותית, המהדהדת בנפשו של המתבונן ומעודדת אותו להשקיע מאמץ רוחני בפיענוח חידת הציור על פי נטיות נפשו.
אף על פי כן, הנושאים שבחר היו קשורים לתרבות הרוסית וצוירו במשיכות מכחול עזות ובצבעים כהים - כמיטב המסורת הרוסית. עם מעברו של קנדינסקי לציור מופשט, יצר סדרת ציורים שכינה 'קומפוזיציה' ובה הפשטה של הנוף לכדי צורות חופשיות נטולות כל משמעות. בתמונותיו המופשטות הראשונות, חסרות הנושא, ניסה לבטא אווירה, תחושות והרמוניה ויזואלית בלבד, וזאת באמצעות צורה וצבע דמיוניים וחסרי קשר ישיר לעצמים ממשיים.
הקונסטרוקטיביזם
המונח קונסטרוקטיביזם, שפרושו 'אמנות בנויה' (Construction Art), נטבע לראשונה בשנת 1917 על ידי הצייר קזימיר מלביץ' כדי לתאר את עבודתו של האמן אלכסנדר רודצ'נקו. בשנת 1921 מופיע המונח 'קונסטרוקטיביזם' (Constructivism) ב"מניפסט הריאליסטי" מאת נחום גאבו. בשנת 1922 שימש המונח ככותרת לספרו של אלכסיי גאן (Alexei Gan). ב'הכרזת המרכז הספרותי של הקונסטטרוקטיביסטים', משנת 1924, הגדירו קבוצת סופרים בראשות איליס סלווינסקי וקורנליי זלינסקיי את הנחות היסוד של הקונסטרוקטיביזם. הנחות אלו כללו את הראיה האוטופית של התעשייה כמכשיר לשינוי חברתי.
ביצירתם של האמנים הקונסטרוקטיביסטים ניכרת השפעתם של התעשייה והעיצוב, בשימוש בחומרים ובטכנולוגיות שלא היו חלק מן החומרים המקובלים באמנות עד אז (כגון קורות ולוחות מתכת, פלסטיק, זכוכית ועוד), וכן בשימוש בצורות אמנותיות גאומטריות הלקוחות גם הן מן התעשייה. אסתטיקה תעשייתית זו, השואבת את השראתה גם מתנועות האמנות האוונגרדיות כגון קוביזם או פוטוריזם, שולבה ברעיון כי על האמנות להשתתף באופן פעיל בעיצובה של החברה ברוח המהפכה הבולשביקית.
בין אמני הקונסטרוקטיביזם נמנים ולדימיר טאטלין (1885-1953), נחום גאבו, (1890-1977), אל ליסיצקי (1890-1941), אנטון פבזנר (1886–1962), אלכסנדר רודצ'נקו (1891-1956), אוסקר שלמר (1888-1943), דג'יגה ורטוב (1896-1954). טטלין יצר תבליטים צבועים ובעקבותיהם הוא יצר 'מבני תבליט', שכללו 'תבליטי פינה' התלויים ומשתלשלים על תיל שנמתח לרוחב פינת החדר. ביצירה זו הוא למעשה ייתר את הבסיס לפסל ואת המסגרת לתמונה. אמנותו של רודצ'נקו מתאפיינת לא פעם בציורים מינימליסטיים שלכאורה עשויים ב 'מחוגה וסרגל' בלבד. דומה כי התנועה הממשית והפיזית היא מרכיב דומיננטי ב'מבנים התלויים' שלו.
מאפיין נוסף של האמנות הקונסטרוקטיביסטית היא התגייסותה למען מהפכת אוקטובר. תצוגות של תעמולה פוליטית וכן מופעים אמנותיים נדדו ברחבי רוסיה, והיללו את השחר העולה. האמנות המגויסת ניכרת גם בסרטים שהופקו באותם הזמנים ובין מייסדי הסרט הסובייטי נמנים סרגיי אייזנשטיין, שהוא מחלוצי המונטאז' וכן ולדימיר מאיאקובסקי, אשר היה גם משורר וגם צייר. בשנת 1920 הציג טאטלין את עבודתו הידועה "מונומנט לאינטרנציונאל השלישי". מונומנט זה תוכנן כמגדל לולייני העשוי מקורות מתכת.
במאמר ביקורתי תקף נחום גאבו את העבודה הזאת וטען כי יש לבחור בין בנייה פונקציונלית של בתים וגשרים לבין אמנות. מחלוקת זו הובילה לפיצול התנועה. גאבו ופבזנר חשו כי 'המניפסט הריאליסטי' אשר חתר לרוחניות בתנועה, מותקף על ידי נטייה לשימושיות ולגרסה מרוככת יותר של הקונסטרוקטיביזם בידי טאטלין ורודצ'נקו. התומך המרכזי של הקונסטרוקטיביזם בשלטון היה לאון טרוצקי, אולם לאחר שנת 1921 תמיכתו בהם נחלשה והחלו להישמע קולות אשר התנגדו לקיומה של תנועת אמנות "טהורה". כדי להבדיל עצמם יצרו טאטלין ורודצ'נקו את המונח "פרודוקטיביזם" לתיאור עבודתם. רוחה של תנועת הקונסטרוקטיביזם ליוותה גם מגמות נוספות באמנות הרוסית. מאלבי'ץ, לדוגמה, יזם את תנועת ה"סופרמטיזם", אשר שאפה לשוות לאמנות הקונסטרוקטיביסטית ערכים מטאפיזיים יותר.
מישל דוקרי
מישל סוזאן דוקרי (באנגלית: Michelle Suzanne Dockery; נולדה ב-15 בדצמבר 1981) היא שחקנית וזמרת אנגליה. הייתה מועמדת לפרס גלובוס זהב ולפרס אמי. תפקידה הידוע ביותר הוא כליידי מרי קרולי בסדרת הדרמה של ITV "אחוזת דאונטון". על תפקידה במחזה "שמש בוגדנית" הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ביוגרפיה
מישל סוזאן דוקרי נולדה ב-1981 בלונדון. יש לה שתי אחיות גדולות ממנה, לואיז וג'ואנה. אביה מייקל פרנסיס דוקרי נולד באתלון (Athlone) שבאירלנד, ואימה היא מסטפני שבמזרח לונדון. אם סבתה מצד אימה, מוד מליון, נולדה בשנת 1910 בניוהאם והייתה משרתת.
דוקרי למדה בבית הספר Chadwell Heath Foundation School בצ'דוול הית' שבאסקס. אחר כך למדה בבית הספר למשחק Finch Stage School ובבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה אותו סיימה בשנת 2004.
כשלמדה בגילדהול הייתה דוקרי חברה ב-National Youth Theatre וזכתה במדליית זהב על הופעותיה. הופעת הבכורה המקצועית הייתה ב-2004 בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "חומריו האפלים" מאת המחזאי הבריטי ניקולס רייט עיבוד לספר באותו שם מאת פיליפ פולמן. ב-2006 הייתה מועמדת לפרס איאן צ'ארלסון על תפקידה כדינה דורף במחזה "עמודי החברה" בתיאטרון הלאומי.
עוד בתיאטרון הלאומי הופיעה במחזה "שמש בוגדנית" שעליו הייתה מועמדת לפרס לורנס אוליבייה כשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא זכתה בפרס איאן צ'ארלסון על תפקידה כאלייזה דוליטל ב"פיגמליון" בהפקת פיטר הול בתיאטרון המלכותי, ובסיור הופעות בבריטניה. ב-2010 גילמה את דמותה של אופליה במחזה "המלט" בתיאטרון Crucible לצידו של ג'ון סים.
הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה הייתה במיני סדרה "Fingersmith". ב-2006 גילמה את סוזן סטו הליט בעיבוד לרומן "Hogfather" מאת טרי פראצ'ט. ב-2008 שיחקה בטרילוגיה "The Red Riding" של צ'אנל 4 בתפקיד קתרין, וכן הופיעה כשחקנית אורחת בסדרת המתח "להעיר את המתים". ב-2009 השתתפה בספיישל חג המולד של "קרנפורד" עבור ה-BBC, וכיכבה בתפקיד הראשי בעיבוד לספרו של הנרי ג'יימס "בטבעת החנק".
דוקרי זכתה להכרה בקרב הקהל הרחב ב-2010 כששיחקה בתפקיד ליידי מרי קרולי בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" של ג'וליאן פלוז. העונה הראשונה של הסדרה שודרה ב-ITV בין ספטמבר לנובמבר 2010. בינואר הייתה מועמדת לפרס סאותבנק על הופעתה בדרמה טלוויזיונית. העונה השנייה של הסדרה שודרה ב-2011, ואחר כך שודר ספיישל לחג המולד, שעליו הייתה מועמדת דוקרי לפרס אמי כשחקנית הטובה ביותר. שידור העונה השלישית החל בבריטניה בספטמבר 2012 ובארצות הברית בינואר 2013. דוקרי משתתפת גם בעונה הרביעית של הסדרה.
ב-2012 כיכבה לצידה של שרלוט רמפלינג במיני סדרה של ה-BBC, עיבוד ל-"Restless" ספרו של ויליאם בויד.
עוגה
עוּגה (במלרע) היא מאפה מתוק המוכן בתבנית אישית או גדולה.
עוגות נאפות בתבניות בעלות צורות מגוונות, ויכולות אף להיות מבנה המורכב מכמה צורות.
הגדרות רחבות
עוגות הן מתוקות בדרך כלל, וממותקות לרוב בעזרת סוכר או ממתיקים מלאכותיים, אך קיימים גם מאפים מלוחים שלעיתים נקראים עוגה. עוגה בדרך כלל אפויה בתנור, אבל ישנם מתכונים למיני מתיקה (שוקולד בדרך כלל) להכנה במחבת, במיקרוגל או ללא חימום שלעיתים נקראים עוגה.
אטימולוגיה
בעברית הקדומה המונח "עוגה" ציין מאכל המעוצב בצורת עיגול: "עוג" ו"חוג" שניהם פעלים המקושרים לעיגול. בניגוד לעוגה בת ימינו, שהיא לרוב קינוח, בתנ"ך כתוב כי בני ישראל לקחו עמם בצאתם ממצרים "עֻגֹת מַצּוֹת כִּי לֹא חָמֵץ", כלומר מאפה הדומה יותר לפיתה. עוגות נאפות בתבניות בעלות צורות מגוונות, ויכולות אף להיות מבנה המורכב מכמה צורות.
היסטוריה
לאורך מאות בשנים התפתחו העוגות כחלק עיקרי וחשוב במטבחים רבים, בהתאם לחומרים הזמינים, מזג האוויר וטעם מקומי נרכש. עוגות מסוימות זכו ליחס של נכס צאן ברזל במטבחן, כגון שטרודל וזאכרטורטה מהמטבח האוסטרי, עוגת דובוש הונגרית, ועוגת טירמיסו איטלקית.
עוגות, כפי שאנו מכירים אותן כיום, הופיעו רק במהלך המאות ה-18 וה-19.
האופים הראשונים היו כנראה המצרים הקדמונים. בתקופה זו עוגות היו בעצם לסוג של בצק לחם אליו הוספו ביצים, שומן ודבש כדי להעניק למאפה עושר ומתיקות. גם העוגות האנגליות הראשונות היו סוג של לחם, עגול, שטוח ונוקשה.
במהלך המאה ה-17 הפכו ביצים טרופות למרכיב דומיננטי והכרחי לאפיית עוגות, לצורך התפחה וכדי ליצור מרקם קליל ואוורירי,, במקום שמרים. בהמשך, עם התפתחותם של חומרי תפיחה כימיים, כגון אבקת אפייה וסודה לשתייה (ביקרבונט סודיום).
עוגות לטקסים
עוגת יום הולדת היא חלק מחגיגות ימי הולדת. נהוג להגיש לרוב עוגה בת קומה אחת שחלקה העליון משוטח, ועליו נעוצים נרות קטנים וצבעוניים. מספר הנרות על העוגה הוא הגיל הנחגג באותו יום, בדרך כלל בתוספת נר "לשנה הבאה". מקובלים גם נר או שניים בצורת ספרות המרכיבים את מספר הגיל הנחגג. חתן או כלת יום ההולדת מביע משאלה כמוסה, מכבה את הנרות ומקבל את הפרוסה הראשונה.
במדינות רבות במערב עוגת חתונה היא חלק חשוב בטקס הכלולות. לרוב העוגה בעלת מבנה המונה מספר קומות ויכולה להיות בעלת צורה מפוארת. מקובל כי בקומה העליונה ביותר, שיכולה להיות בגובה פני המבקרים, מציבים פסלונים זעירים של חתן וכלה, לעיתים עשויים מרציפן אכיל. אף על פי שעוגת החתונה לרוב ייצגה פריון ושפע לזוג הטרי, תפקידה התרחב לחלק מטקס החתונה, שבו הכלה והחתן בוצעים מול האורחים פרוסה ממנה, ומאכילים זו את זה.
מונטיין
ג'סיקה אליסה סרו (נולדה ב-14 באוגוסט 1995) מוכרת בעיקר בשם הבמה שלה, מונטיין, היא זמרת אוסטרלית. אלבום הבכורה שלה, "Glorious Heights", יצא לאור ב-5 באוגוסט 2016 והגיע למקום הרביעי במצעד האוסטרלי באותה השנה. האלבום זכה בפרס "פריצת הדרך של השנה" בטקס הפרסים השנתי של ARIA. סרו הגיעה למקומות גבוהים נוספים במצעד האוסטרלי עם שירים נוספים שהוציאה. ב-8 בפברואר 2020 נקבע כי סרו היא זו שתייצג את אוסטרליה באירוויזיון לשנת 2020 שברוטרדם, הולנד עם שירה "Don't Break Me". ב-18 במרץ 2020 הודיעו כי בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברחבי העולם, יבוטל האירוויזיון. לאחר מכן הוחלט כי תשתתף בתחרות ב-2021 עם השיר "Technicolour".
ראשית חייה
ג'סיקה אליסה סרו נולדה בסידני ב-14 באוגוסט 1995, וגדלה בפרברים הצפוניים של העיר, במחוז הילס. אביה, גאס, היה שחקן כדורגל ושיחק בליגת העל האוסטרלית בכדורגל ובליגת העל המלזית. מונטיין מתארת את שורשיה כ"ערבוב ארגנטינאי, ספרדי, פיליפיני וצרפתי.
קריירה
ג'סיקה סרו הגיעה לגמר תחרות של תחנת הרדיו האוסטרלית "טריפל ג'יי" בזמן לימודיה בתיכון עם שירה "Anyone But Me". בנובמבר 2012 חתמה סרו על חוזה פרסום עם חברת כתיבת השירים "אלברט מיוזיק" ובילתה את השנתיים הבאות בשיפור כישורי הכתיבה שלה תחת הדרכתו של מורה בשם מייקל סומובסקי.
בסוף שנת 2013 החליטה סרו לאמץ את שם הבמה מונטיין, בהשראת הפילוסוף הצרפתי-יהודי בן המאה השש עשרה, מישל דה מונטן.
ב-2014 פרצה מונטיין לתודעה האוסטרלית כאשר הוציאה את הסינגלים הראשונים מתוך האלבום "Glorious Heights", שיצא לאור במלואו בחודש אוגוסט 2016. האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האוסטרלי באותה השנה וזכה בפרס "פריצת הדרך של השנה" בטקס הפרסים השנתי של ARIA. בשנת 2019 הוציאה מונטיין אלבום נוסף בשם "Complex", וב-6 בדצמבר באותה השנה אושר כי היא תתמודד על ייצוג אוסטרליה בתחרות האירוויזיון.
ב-8 בפברואר 2020 זכתה מונטיין בתחרות "Australia Decides" של ערוץ SBS והיא נושאת הדגל האוסטרלי באירוויזיון 2020. מונטיין גברה על הזמרת קייסי דונובן ושירה "Proud" בפער של שבע נקודות. לאחר ביטול התחרות, רשות השידור האוסטרלית הודיעה כי מונטיין תמשיך לייצג את ארצה באירוויזיון 2021, עם השיר "Technicolour". ב-18 במאי 2021, מונטיין ביצעה את השיר בחצי הגמר הראשון של התחרות וכשלה בניסיון להעפיל לגמר. זו הייתה הפעם הראשונה בה אוסטרליה נכשלה בניסיון להעפיל לגמר, לאחר שהגיע למקום ה-14 עם 28 נקודות.
אריה סימון
אריה סימון (23 במאי 1913 – 2 בנובמבר 2002) היה איש חינוך ישראלי, חתן פרס ישראל לחינוך (תשל"ה-1975).
ביוגרפיה
סימון נולד בשנת 1913 בעיר מיינץ שבגרמניה. כעבור שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס אביו לצבא ובמשך כארבע שנים שירת כקצין בחזית הצרפתית; מאחר שאמו לא יכלה לטפל בתינוק עקב מחלתה, הוא הועבר לחזקתם של סבתו וסבו, שממנו ספג הווי וערכים יהודיים. למד בגימנסיה ההומניסטית בעירו והיה חבר בתנועת הנוער הציונית "קדימה". למד משפטים באוניברסיטאות היידלברג ופרייבורג, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עבר ללמוד לשונות קלאסיות ופילוסופיה באוניברסיטת בזל. כעבור שנתיים, בשנת 1935, כשהיה בן 22, עלה לארץ ישראל, והשלים את לימודיו בסמינר למורים בבית הכרם. בשנת 1937, בעקבות הזמנתו של ד"ר זיגפריד להמן, צורף לסגל ההוראה של כפר הנוער בן שמן, ועבר להתגורר במקום.
בסתיו 1940, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התנדב סימון לפלוגת חי"ר בבריגדה היהודית, ובהמשך היה לקצין מודיעין של הגדוד הראשון שלה. בתום המלחמה פעל במחנות הפליטים של ניצולי השואה. ב-1946 התמנה לתפקיד פיקודי בחטיבת קרייתי ועד מהרה היה למפקד גדוד 43. באוגוסט 1947, לפני מלחמת העצמאות, עבר לשרת במטה הכללי של "ההגנה" (ואחר כך של צה"ל) כעוזר מיוחד של יגאל ידין לענייני מודיעין, בדרגת רב-סרן. לאחר ארגון אגף המודיעין על ידי חיים הרצוג מונה סימון לסגנו של בנימין גיבלי בש.מ. 1 - ענף המודיעין הקרבי. במסגרת תפקידו עסק באגף המחקרי וגיבש נוהלי עבודה ועקרונות מחקריים ששימשו את הבסיס התורתי של מערך המודיעין, והיה חבר משלחת ישראל למשא ומתן עם מצרים על הסכמי שביתת הנשק ברודוס. לתקופה קצרה שב לבן שמן ושימש מרכז בית הספר וחברת הילדים.
ב-1964 שב לבן שמן, לאחר שהמקום נקלע למשבר. סימון שיקם את כפר הנוער, התאימו לרוח הזמן והוביל ליצירת מסלול לימודים לבגרות. הוא כיהן כמנהל עד 1978. לאחר פרישתו עבר להתגורר בתל אביב עם אשתו. בשנת 1975 זכה בפרס ישראל למפעל חיים בחינוך. בנימוקים לפרס נכתב בין היתר: "בבאר שבע נתגלה במלא היקף, אופיו החלוצי של אריה סימון המחנך. בצדק נאמר, כי מערכת החינוך בנגב הריהי בעיקרה יצירתו".
אשתו אנני הייתה פסיכולוגית ילדים. בתו נעמי, שהייתה עובדת סוציאלית, נפטרה מסרטן. בנו ד"ר דני סימון היה כירורג, המנהל המייסד של יחידת הטראומה במרכז הרפואי קפלן, וניהל את יחידת הטראומה במרכז הרפואי שיבא.
הנצחה
בשנת 2007 נקראה על שמו כיכר בבאר שבע.
לקריאה נוספת
רשימה ביבליוגרפית של פרסומיו: ‫ הערה ביב':
משחקי הקק"ל
משחקי הקק"ל היו משחקי קופסה שנוצרו בידי הקרן הקיימת לישראל החל משנות העשרים של המאה ה-20. המשחקים הביאו לידי ביטוי את מטרות הקרן וסייעו לגיוס תרומות בגולה, ולהחדרת ערכי ציונות לילדי היישוב ומאוחר יותר ילדי מדינת ישראל. במשחקים באה לידי ביטוי השפעת תרבותם של העולים ובמיוחד עולי גרמניה ופולין. המשחקים הופצו על ידי משרדי הקרן ברחבי העולם ובפיתוחם לקחה חלק מועצת המורים למען הקק"ל.
היסטוריה
מרבית הידיעות על משחקים בארץ ישראל של תחילת המאה ה-20 מקורן בספרות אשר עוסקת במשחקי "עשה זאת בעצמך", בעיתוני הילדים של התקופה ובמקורות מקבילים בספרות האנגלית והגרמנית של אותה תקופה. תיאור, תמונות ותרשימים של המשחקים בארץ ישראל בשנות ה-40 וה-50 ניתן למצוא בספר "בשפתנו במראות" (דוד אטינגר).
רק בתחילת שנות ה-20 הוקמו בישראל ראשוני מפעלי המשחקים.
ב-1925 הוקמה "מועצת המורים למען הקק"ל", אשר לקחה על עצמה לכתוב תוכניות לימודים מתקדמות ומשופרות "ברוח המולדת". המועצה הייתה גוף מקצועי פדגוגי שצמח מתוך ארגוני המורים, ונתן לקק"ל את הגיבוי האידאולוגי בכל פעולותיו החינוכיות וכך גם בתכנון המשחקים בהם שולבו רעיונות לאומיים.
בעקבות הגירתם של היהודים לא"י בראשית המאה העשרים, אחוז הילדים והנערים בארץ היה כרבע מכלל האוכלוסייה. אוכלוסייה זו הייתה פוטנציאל השוק העיקרי למשחקי הקופסה שבנדון. (מבלי לקחת בחשבון את ילדי היישוב הישן).
בשנות ה-30 וה-40 נערכו בארץ מספר תערוכות משחקים. כמו כן הבריטים יזמו לקיים במדינות האזור תערוכות למוצרי תעשייה וביניהם משחקים. ב-1943 הם הכינו בעזרת ארגונים יהודיים מת"א קטלוג מוצרים של כל מוצרי התעשייה והיצרנים בפלסטינה. ביניהם גם קטלוג למשחקים וצעצועים. תעשיית המשחקים והצעצועים הארץ ישראלית השתתפה בכל הפעילויות האלו.
הסמלים שנוצרו בין השנים 1897–1948 ושליוו את הציונות עד הקמת המדינה באו לידי ביטוי גם במשחקי הקק"ל. סמלים אלו מלמדים על התרבות חומרית של התקופה ועל הערכים שהועברו באמצעותם. על פי ר. ארבל. אמצעים חזותיים שונים הופצו על ידי התנועה הציונית כדי להעביר מסרים ורעיונות. "בולי הקק"ל, ... גלויות וכרזות עוטרו ואוירו על ידי אמנים... והגיעו כמעט לכל בית ציוני, אלה הפכו לחלק בלתי נפרד מן התרבות הציונית ." גם משחקי הקק"ל נופלים בקטגוריה הנזכרת לעיל כאמצעים חזותיים או תרבות חומרית של הקק"ל. כפי שחלק מהדימויים החזותיים האחרים יוצרו בארצות הגולה כך גם משחקים רבים יוצרו שם, אחרים יוצרו בארץ והגיעו לכל גלויות ישראל. נוצר מין "עולם ציוני" שבו הועברו כרזות ושאר חומרי הסברה ותעמולה כולל משחקים בין קהילות ישראל השונות.
קק"ל יזמה והפיצה משחקי קלפים רבים – רובם משחקי רביעיות. מרגלית עקביא מזכירה בספרה משחקי קלפים "מלכותיים", ומזכירה גם משחקי קלפי רביעיות למטרות לימודיות בתחומי הגאוגרפיה, תנ"ך, צמחים חיות ועוד. אותם קלפים משמשים מאוחר יותר גם ללימוד חגים ומנהגים ונושאי לימוד נוספים.
המשחקים ככלי חברות וגיוס
התנועה הציונית בססה את עקרונות הלאומיות היהודית על שילוב התרבות היהודית בערכים אוניברסליים שהתפתחו באירופה המערבית. המהפכה בעם היהודי שהייתה צריכה להביא לשינוי ביהודים, התרחשה במקביל לזו שעברה על עמי אירופה, תוך בניית לאומיותם במאות ה-18–19. שינוי עמוק זה חייב היה להתהוות בעיקר על ידי חינוך (פורמלי ובלתי פורמלי) המבוסס על סוכני חינוך שונים: הוגי דעות ואנשי רוח, בתי ספר, תנועות הנוער והקק"ל.
בארץ ישראל בתחילת המאה העשרים בתי הספר והאוניברסיטאות, בחינוך פורמלי, היו אמורים להוות את עמוד השדרה החינוכי של היהודי החדש. התרבות היהודית נבעה בעיקר מהקשר לדת והאמונה, ואילו התנועה הציונית הביאה ערכים וסוכני חינוך בלתי פורמלי חדשים, שלא היו מוכרים קודם, כדי ליצור את היהודי החדש בא"י. תהליך חילון החינוך החל כבר באירופה במאה ה-18. המשחקים שנוצרו על רקע זה היו טבועים מיסודם באידאולוגיה ציונית.
דיוקן הצבר – מושא הציונות עולה מספרו של עוז אלמוג כשילוב בין עולם היהדות המסורתית לבין נציג המהפכה הציונית. עוז אלמוג בספרו "הפרידה משרוליק" מציג את התהליכים אשר גרמו לכרסום דמותו של הצבר הפסבדו מיסטי.
גידולו וטיפוחו של הצבר נעשה בחסות אימהות, רופאים, פסיכולוגים, מחנכים, וחוקרים, אשר השקיעו רבות בטפוח הילדים. למערך האקדמי התלו גם גופי עזרה כבתי חולים, בתי יולדות, מעונות. למשחקים נודעה חשיבות להתפתחות הילד ולעולמו הנפשי בעיקר בגילאי הגן.
מפרויד ועד ויניקוט הוא מאמר אשר סוקר את מחקריהם של מספר חוקרים מובילם בתחום המשחקים. פרויד:"משחקם של ילדים יצירה מקבילה ליצירת משוררים". מלאני קליין: "משחקם מקביל לחלומות ולאסוציאציות". אריקסון: "פעילות משחררת, חיזוק כוחות ה"אני", הכנה ליצירת קשרים הדדיים עם סביבתו". ויניקוט:"המשחק אקט של יצירה, מאפיין את כלל ההתפתחות האנושית, גשר בין המציאות הפנימית לחיצונית. המשחק משלב חשיבה ועשייה ותמיד כולל רכיב של הנאה".
יוהאן הויזינגה בספרו "האדם משחק" מביע דעתו בקשר למקור המשחק והשפעותיו. המשחק עתיק מן התרבות, חיות שחקו לפני היות תרבות. המשחק מצוי בכל סוכני התרבות: בשפה, במיתוס ובפולחן. לדידו של המחבר, המשחק והרצינות הם ניגודים בינאריים, "המשחק מתגלגל ברצינות, והרצינות מתגלגלת במשחק ... כללי המשחק ברורים וסופיים והעיקר שאין למשחק תכלית או תועלת אלא להנאה בלבד. משחק פשוט הוא משחק קדוש ובעולמו יושבים ביחד ילד, משורר, והאדם הפרימיטיבי".
בשתוף פעולה פורה בין ירושלים לברלין, פותחו משחקים רבים והופצו ברחבי העולם היהודי בעזרת משרדי הקרן הקיימת שהיו פרוסים ברחבי העולם (בשנות העשרים היו כ-50 משרדים ברחבי העולם).
הקק"ל כגוף לאומי עוסק בין היתר בהעלאת המודעות לארץ ישראל בגולה. כדי להביא תרומות היה צריך לפתח רעיונות שיסייעו "במכירת" רעיון ארץ ישראל. לכך הקים מערך שהפיק וארגן תוכניות ושיטות שונות לכך.
המחקר הקיים והשפעות תרבותיות על אופי המשחקים
משחקי הקק"ל מהווים בין היתר דוגמה לדרך בה משפיעה תרבות על סוג המשחקים. כך למשל המשחקים והצעצועים אותם פיתחו ברבות השנים היפנים נבדלו מאלו של תרבות המערב, כללו מוטיבים מקומיים כמו העפיפונים, והתבססו על תרבותם.
על הקשר בין התפתחות משחקים ותרבויות
ניקולס ויטייקר (NICHOLAS WHITTAKER) הביא את תיאור התפתחותם של צעצועי המאה העשרים במקביל להתפתחותם התרבותית. למשל משחק המכנו שפותח בתחילת המאה העשרים במקביל להתפתחויות המכניות האדירות שקרו באירופה. בימים שלפני מלחמת העולם הראשונה הובילה גרמניה את התעשייה העולמית בעיקר בצעצועי פח ומתיחת קפיץ מכוניות נוסעות, חיות נעות, רכבות טסות על פסים וכו. ניתן גם לציין שבחלקה הייתה תעשיית המשחקים מבוססת על שנאה שלובתה על בסיס לאומי. למשל בין גרמניה ואנגליה פותחו משחקי מלחמה בקופסה, חיילי בדיל, וכו'. משחקים אשר מבטאים את השנאה ההדדית. למשל פותחו משחקים שבהם מתחרים מי יכבוש ראשון את ברלין. ממציאים "נשק" לילדים אשר "ישתתפו" בלחימה נגד האויב ועוד.
השפעת תעשיית המשחקים העולמית
באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית לא יוצרו משחקים באופן תעשייתי אלא השתמשו בחפצים אשר אבדו את ערכם כגון מקלות, גלגלים, סמרטוטים וכו'. התבגרות הילדים לוותה במשחקים מסורתיים שהועברו על ידי שירים, ספורים, פתגמים, אלו קבלו תרגום ויישום חברתי. עד לשנת 1932 הייתה תעשיית הצעצועים האנגלית תעשייה נחשלת.
היציאה מהמשבר הכלכלי הגדול בארצות הברית הביאה עימה טכנולוגיות מודרניות לכל בית, אמצעי השיווק הפכו לזמינים יותר, ובמקביל נוצרו גם משחקי ילדים חדשים שהגיעו לשוק רחב יותר. התפשטות המשחקים המתועשים שינתה את מצב הענף באופן דרמטי. כך למשל השוק האמריקאי שהתבסס על יבוא משחקים עבר ליצור עצמי שלהם. בתחילת שנות ה-30 ירדו מחירי הצעצועים והם זכו לתפוצה נרחבת.(ספרו של K.D. Brown)
גם החומרים השתנו בהתאם והמשחקים שנעשו קודם מחומרים טבעיים הפכו לחומרים מלאכותיים. טכנולוגיות הייצור הותאמו לייצור המוני. בשנות החמישים ובעקבות שינויים בשוק העבודה, הרגלי הצריכה בעולם המערבי ושינויים מבניים בתעשייה חלה מהפכה נוספת בענף. חברות רב לאומיות נכנסו אליו, סטנדרטי היצור עלו ותפוצת המשחקים התרחבה. במקביל לכל אלו נוצרה מעין "אחידות" בצורה ובתוכן של משחקים ברחבי העולם.
גיזר באטלר
טרנס מייקל ג'וזף "גיזר" באטלר (באנגלית: Terence Michael Joseph "Geezer" Butler; נולד ב-17 ביולי 1949) הוא מוזיקאי ובסיסט בריטי, הידוע בעיקר כבסיסט וכותב השירים המרכזי של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת'.
באטלר, שהיה שותף מרכזי ליצירת כמה מהאלבומים החשובים ביותר בהבי מטאל, נחשב לאחד מנגני הבס המשפיעים ביותר בתולדות הרוק הכבד.
תחילת הדרך
באטלר נולד בברמינגהאם בריטניה, להורים קתוליים מעמד הפועלים. את כינויו "גיזר" ("Geezer"; באנגלית: "ברנש", "בחורצ'יק") קיבל כשהיה בגיל שמונה. לדבריו, "בבית הספר נהגתי לכנות את כולם בכינוי 'גיזר'. היה זה סלנג חברי, בדומה לסלנג האמריקאי 'guy', אולם באנגליה המילה היא דו משמעית, ויכולה גם להתפרש כ"ברנש". בסופו של דבר, כולם החלו לכנות אותי 'גיזר'".
בנערותו הושפע באטלר עמוקות מהמיסטיקן המפורסם אליסטר קראולי, השפעות שיבלטו בצורה ניכרת בליריקה שכתב כחבר בלהקת בלאק סבאת'. כבסיסט, הושפע באטלר רבות מג'ק ברוס, נגן הבס של להקת הבלוז רוק קרים.
בסתיו 1967, יסד יחד עם חברו אוזי אוסבורן את להקתו הראשונה שנקראה "Rare Breed". לאחר התפרקות הלהקה, חברו השניים לגיטריסט טוני איומי ולמתופף ביל וורד, ויחד הקימו להקה בשם "Polka Tulk", שאת שמה המירו זמן קצר לאחר מכן ל-"Earth". עקב קיומה של להקה נוספת בשם "Earth", החליפו החברים את שמה לבלאק סבאת', על מנת למנוע בלבול. בספרו האוטוביוגרפי "Iron Man: My Journey Through Heaven and Hell With Black Sabbath" מתאר איומי את באטלר כ"מסומם, מתלבש בשמלות הודיות ושליו מאוד". בתקופה זו, היה עסוק באטלר בהשלמת לימודיו כרואה חשבון. הכשרתו במקצוע זה, סייע ללהקה בענייניה הכספיים בימיה הראשונים.
בלאק סבאת'
כחבר בלהקת בלאק סבאת', היה שותף באטלר ביצירת אלבומיה החשובים ביותר של הלהקה כדוגמת Black Sabbath, Paranoid וMaster of Reality, אלבומים בעלי השפעה מכרעת בז'אנר ההבי מטאל. מלבד כישרונו כנגן בס מחונן, התפרסם באטלר ככותב השירים העיקרי בלהקה, והליריקה האפלה שכתב, שהושפעה מסרטי אימה ואוקולטיזם, נודעה לשם דבר בסצנת ההבי מטאל והשפיע עליו רבות, בעוד שכיום כתיבה מסוג זה הפכה למעין קלישאה של הז'אנר.
בלהקה, בה חבריה השתנו תכופות, נותר חבר באופן רצוף (למעט הפסקות קצרות בין הקלטות), עד לאלבום Forbidden שיצא לאור ב-1995.
בנוסף לבלאק סבאת'
ב-1988 השתתף במסע ההופעות שערך אוזי אוסבורן לאלבום הסולו שלו "No Rest for the Wicked World Tour". בנוסף, ניגן באטלר בשלושה מאלבומיו של אוסבורן.
ב-1995 יצר את ההרכב "GZR", שבעצם היווה את קריירת הסולו שלו. מההרכב יצאו לאור שלושה אלבומי אולפן.
באוקטובר 2006, הקים יחד עם הזמר רוני ג'יימס דיו, טוני איומי והמתופף ויני אפיס את להקת Heaven & Hell, בה היה חבר עד התפרקותה ב-2010, בעקבות מותו של דיו.
חיים אישיים
באטלר נשוי לגלוריה באטלר. בנו טרנס "ביף" באטלר, הוא סולן להקת הנו-מטאל "Apartment 26".
באטלר הוא טבעוני, ואף הופיע בפרסומים של ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים.
סגנון מוזיקלי והשפעה
ככותב שירים, התפרסם באטלר בכתיבתו האפלה, הקודרת ומלאת האימה. היו אף שהאשימו אותו בשטניזם. הליריקה שלו הייתה בעלת מוטיבים מהמדע בדיוני, פנטזיה, דת, אימה ואוקולטיזם. נושאים אלו, שלא היו פופולריים בזמנו, נחשבו לפורצי דרך.
באטלר נודע כאחד הראשונים שעשה שימוש באפקט "וואה וואה" בגיטרה, אפקט שהציג באלבום Master of Reality. בנוסף, ידוע באטלר באקורדים הנמוכים בהם ניגן באלבומיה הראשונים של להקת בלאק סבאת', על מנת להתאים את עצמו לנגינתו הנמוכה של טוני איומי. הסאונד הנמוך והאפל שנוצר, שהפך לסימן ההיכר של הלהקה, היווה השראה רבה למוזיקאים רבים בז'אנר ההבי מטאל.
גיזר באטלר נחשב לאחד מנגני הבס הטובים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של הרוק הכבד. ג'ייסון ניוסטד, בסיסט להקת Metallica, ציין את באטלר כמשפיע ביותר עליו, ואמר: "כל נגני הבס האמתיים מכירים בגיזר כמייסד וכסנדק של הכלי הנבחר שלנו. הכי טוב, אי פעם" ("All true metal bassists look up to Geezer as a pioneer and Godfather of our chosen instrument. The best, ever"). בסיסטים רבים נוספים, כדוגמת: קליף ברטון, סטיב האריס, לס קלייפול, ג'ון מיונג, ועוד רבים ציינו את באטלר כמשפיע ביותר על סגנון נגינתם.
דיסקוגרפיה
אלבומי סולו
עם בלאק סבאת'
עם אוזי אוסבורן
עם Heaven & Hell
שיטת השקשוקה
שיטת השקשוקה הוא סרט תיעודי, דוקו אקטיביסטי ישראלי מ-2008 שיצרו העיתונאי ואיש הטלוויזיה מיקי רוזנטל והבמאי אילן עבודי. הסרט מתמקד בטענות על קשרי הון-שלטון בישראל דרך הצגת הקשרים בין המדינה לבין משפחת עופר. הסרט זכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר, כמו גם בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס התחקיר בטקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי לשנת 2009.
כבר בשלב הפקת הסרט הוגשה על ידי משפחת עופר תביעה נגד יוצריו ואף תחנת שידור ישראלית לא הסכימה במשך כשנה לשדרו. הסרט הוקרן בסינמטקים, באירועים וכנסים שונים, ובכנסת. ב-28 ביולי 2009, כשנה לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, הוא שודר בערוץ 1, ומיד לאחר הקרנתו שודר סרט תגובה מטעם החברה לישראל שבשליטת משפחת עופר. לבסוף, בפברואר 2010 הוסרה התביעה שהגישה משפחת עופר.
הסרט
הסרט בודק את הקשר בין ההון לשלטון במדינת ישראל דרך הקשר בין גורמי ממשל ועיתונות לבין משפחת עופר. הסרט בוחן את הדרך שבה מכרה המדינה נכסים למשפחת עופר כמו מפעלי ים המלח, צים ובז"ן. בין היתר נשאלת השאלה מדוע שילמה המדינה למשפחת עופר סכום של 568 מיליון ש"ח תמורת בתי הזיקוק כאשר הם שייכים למדינה. הסרט מציג דוגמאות לכך שאותם פקידי ממשל שביצעו את העסקאות השנויות במחלוקת בשם מדינת ישראל עם משפחת עופר, התמנו לאחר פרישתם מהמגזר הציבורי לעובדים בכירים בקבוצת האחים עופר. הדוגמה הבולטת לכך בה מתמקד הסרט היא מינויו של החשב הכללי לשעבר במשרד האוצר, ניר גלעד, לתפקיד מנכ"ל החברה לישראל וזאת לאחר חתימת הסכם זיכיון של המדינה עם האחים עופר, המוכר גם כ"הסכם ניר גלעד", שעורר מחלוקת ציבורית ניכרת וספג גם ביקורת חריפה מצד מבקר המדינה עד כדי כך שחברי כנסת ואחרים ביקשו לפתוח בחקירה דקדקנית של פשר העניין ואפילו לפתוח בחקירה פלילית נגד ניר גלעד.
הסרט מציג גם את היחסים ההדוקים בין בכירים במגזר הציבורי והתקשורתי לבין האחים עופר, ידידות קרובה שמתגמלת את שני הצדדים. הסרט מראה כיצד נמנעים תחקירים על מקורבים לאחים עופר באמצעות אנשי מפתח כמו רפי גינת, שבהיותו העורך הראשי של העיתון ידיעות אחרונות ניסה למנוע מעורך המוסף "7 ימים" דאז, ניר בכר, מלפרסם תחקיר שחשף לראשונה את החשדות כי אלי לנדאו ניהל באופן לא תקין מכרז להובלת פחם בהיותו יו"ר חברת החשמל והיטה אותו לטובת חברת עופר אוניות, גינת האשים את בכר בכך שבפרסום הכתבה הוא מבקש למנוע את מינוי לנדאו לתפקיד יו"ר מועצת רשות השידור. עוד הוסיף גינת, כך טען בכר, כי לדעתו מדובר ב"חרא של כתבה" וכי "אתם רוצים להפוך את לנדאו למושחת בכל מחיר". בסופו של דבר, למרות התנגדותו התקיפה של גינת, פורסם התחקיר על אלי לנדאו, ובעקבותיו נפתחה חקירה נגד לנדאו בעניין. לטענת בכר, פרשה זו גרמה מאוחר יותר לפיטוריו בידי גינת.
חלק מרכזי בסרט עוסק בתרומה של סמי עופר למוזיאון תל אביב לאמנות תמורת קריאת המוזיאון על שמו ועל שם רעייתו, ותמורת סעיפים הנותנים, לטענת הסרט, זכויות בעלות על מבנה המוזיאון למשפחת עופר (בעקבות הדיון הציבורי נסוגה עיריית תל אביב מהסכם זה).
הסרט מציג דו"ח של המשרד להגנת הסביבה הטוען כי מפעלי האחים, כמו בז"ן, מזהמים את הסביבה פי כמה וכמה מהמותר בחוק ואת ההשפעות השליליות שזיהום זה גורם. מיקי רוזנטל אף מתעמת בסרט עם בכירה באגודה למלחמה בסרטן לאחר שהאגודה העניקה תעודת הוקרה לסמי עופר על תרומתו. הסרט עוסק גם בקשר השתיקה לכאורה לגבי בעלי הון. במהלך הסרט מנסים יוצריו למכור אותו לתחנות טלוויזיה ונתקלים בסירוב מוחלט וכן בקושי יוצא דופן כשמוגשת תביעה משפטית נגדם.
לגבי חברת הספנות צים, שהליך מכירתה הוא המקור לשם הסרט, מציג הסרט את מחיר ההפרטה של החברה באמצעות עדויות של עובדי מספנה על התנאים במספנות משפחת עופר, ככוח עבודה זול הממולא כיום בעיקר על ידי עובדים זרים. כמו כן הסרט מבקר את ההחלטה של "צים" המופרטת שלא לפעול בנמל אילת, החלטה שבעקבותיה ירד נפח העבודה בנמל באופן משמעותי.
על ציפיותיו למה שישתנה בעקבות הסרט אמר רוזנטל:
המאבק סביב הסרט
כבר בתחילת העבודה על הסרט בתחילת 2008 הוגשה נגד רוזנטל ואשתו (שלא לקחה חלק בעשיית הסרט) תביעה משפטית על הוצאת דיבה ופגיעה בפרטיות בסך מיליון ש"ח, מטעם פרקליטה של משפחת עופר. אף על פי כן החליטו רוזנטל וחברת yes, שהשתתפה במימון הסרט, להמשיך בהפקה. מאוחר יותר נסוגה בה חברת yes מן המימון ורוזנטל מימן את שאר הסרט מהלוואות שלקח. התמיכה הציבורית הרחבה ברוזנטל הביאה יותר מאלף גולשי אינטרנט לחתום על כתב התחייבות, בו כל אחד מהם יישא באלפית מהסכום שרוזנטל יידרש לשלם, אם משפחת עופר תזכה בתביעה.
בסיום עשיית הסרט הודיע סמנכ"ל התוכן של חברת yes יונה ויזנטל כי החליט לא לשדר את הסרט. זאת, לטענתו, בשל סצינות הנוגעות למחלת הסרטן שהוסיף רוזנטל בניגוד לסיכום עמו. לטענת יוצרי הסרט, הם הסכימו להוריד חלק מהחומרים כדי ש-yes יאשרו את שידור הסרט, ובכל זאת הסרט לא עלה לשידור.
פסילת הסרט יצרה רעש רב. בין השאר, התארגנו מספר איגודי יוצרים וכתב העת לקולנוע "מערבון" לכנס בבית העיתונאים בנוגע לצנזורה בעקבות לחץ של בעלי הון.
בסופו של דבר אושר הסרט להקרנה בסינמטק תל אביב, למרות מכתבים מעורכי הדין של משפחת עופר. לאחר מכן הוקרן הסרט גם בסינמטק ירושלים.
בעקבות העניין, פנו ערוץ 10 וערוץ 1 על מנת לשדר את הסרט, אך גם עליהם הופעלו לחצים משפטיים לא לשדרו. האגודה לזכויות האזרח פנתה להנהלת רשות השידור בנושא, בטענה שעל רקע הלחצים העזים למניעת השידור, הופכת שאלת שידורו של הסרט להיות הרת גורל עבור חופש הביטוי והדמוקרטיה בישראל. הנהלת ערוץ 1 הודיעה כי הסרט ישודר, עם תיקונים כלשהם. לבסוף החליטה הנהלת הערוץ לשדרו ללא שינויים, ולאחריו סרט תגובה מטעם החברה לישראל ומשפחת עופר, סרט שעלותו הסתכמה בכחצי מיליון ש"ח. שני הסרטים שודרו בערוץ הראשון ב-28 ביולי 2009 במשדר מיוחד שהונחה על ידי עודד שחר. לאחר הקרנת הסרטים התעמתו באולפן רוזנטל ונציג משפחת עופר, אלי גולדשמידט. גולדשמידט אמר כי "התקשורת שופכת את דמה של משפחת עופר, אומרים עליהם דברים לא נכונים ועושים להם דמוניזציה".
ביולי 2009 ביקש עופר למחוק את התביעה הראשונה על סך מיליון ש"ח והגיש תביעה נוספת על סך של 3.5 מיליון ש"ח. רוזנטל הגיש תביעה נגדית לתשלום הוצאת משפט על התביעה הראשונה בסך 200 אלף ש"ח.
במסגרת הסכם פשרה שנחתם בין הצדדים ב-13 בספטמבר 2009, הוסכם כי משפחת עופר תשלם לרוזנטל סכום של 40 אלף ש"ח עבור הוצאות משפטיות, בתוספת מע"מ. ביוני 2015 נחשפו פרטים נוספים לגבי ההסכם, אשר הושג בעקבות תהליך גישור בין הצדדים שערך מוטי קירשנבאום. באתר NFC פורסם כי מלבד האמור, העבירה משפחת עופר, בעקבות ההסכם, 290 אלף ש"ח לסנגורו של רוזנטל, רונאל פישר, למימון ההליכים המשפטיים של רוזנטל. רוזנטל הכחיש את הפרסום ותבע את יואב יצחק באוגוסט 2015 בסכום של 355 אלף ש"ח.
ביקורות
דווקא בגלל ההתנגדות להקרנת הסרט, במעין אפקט סטרייסנד - הוא זכה להתעניינות תקשורתית יותר מכל סרט תיעודי ישראלי אחר ששודר בשנת 2008. "זה הסרט שאף אחד לא רוצה שתראו. עכשיו כולם צריכים לראות אותו", כתב ירון טן-ברינק, מבקר הטלוויזיה של ידיעות אחרונות. "עזבו הכול ולכו לראות את הסרט הזה. תקבלו הסבר מפורט ומדויק איך המדינה גונבת מאתנו ומעבירה לאחים עופר", כתב גיא מרוז במעריב. עיתונאים נוספים ובהם קובי אריאלי הפצירו בקוראים "לכו לראות את "שיטת השקשוקה". אל תחמיצו".
תיירות באיטליה
ראשית התיירות
בני אדם ביקרו באיטליה במשך מאות שנים, ואולם הראשונים שביקרו מסיבות תיירותיות היו אריסטוקרטים במסגרת הטיול הגדול (Grand Tour), החל בסוף המאה ה-17, ובהמשך באופן מוגבר יותר במאה ה -18.
רומא כעיר הבירה ומרכז הכוח וההשפעה של האימפריה הרומית משכה אלפים אל העיר מכל רחבי האימפריה, שכללה את רוב הים התיכון, צפון אפריקה, בריטניה וחלקים במזרח התיכון. סוחרים הגיעו לאיטליה ממקומות שונים בעולם.
כאשר האימפריה הרומית נפלה בשנת 476 לספירה, רומא לא הייתה עוד מוקד של הפוליטיקה והתרבות באירופה. מנגד היא הייתה מקום מושבו של האפיפיור ששלט בדת הנוצרית] ההולכת וגדלה, מה שהביא לכך שרומא הייתה לאחד ממוקדי העלייה לרגל הגדולים באירופה. עולי הרגל, במשך מאות שנים ועדיין כיום, היו מגיעים לעיר, ואלה היו המקבילה המוקדמת ל"תיירות" או "תיירות דתית".
הרפובליקות הימיות ונציה, ג'נובה ופיזה משכו אליהן אנשי עסקים וסוחרים מכל רחבי העולם, שהגיעו לאיטליה באופן קבוע. במאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 בשיא תקופת הרנסאנס, הגיעו סטודנטים לאיטליה על מנת ללמוד את אדריכלות הרנסאנס האיטלקית, וביניהם היה גם האדריכל האנגלי איניגו ג'ונס.
הטיול הגדול (Grand Tour)
תיירות "אמיתית" באיטליה החלה עם התחלתו של מנהג "הטיול הגדול" (הגרנד טור), במחצית השנייה של המאה ה-17. אריסטוקרטים אירופאים, ברובם מבריטניה, ערכו טיול לאירופה בעיקר לאיטליה וליוון, ויעדים ים תיכוניים אחרים. מטרת הטיול הייתה ללמוד על התרבות המקומית והארכיטקטורה העתיקה. הגרנד טור קיבל דחיפה על ידי הספר "Voyage to Italy" שנכתב על ידי הכומר הקתולי ריצ'רד לסלס שפרסם אותו ב-1670. טורינו הפכה ליעד פופולרי. מילאנו הייתה גם תחנת עצירה פופולרית, אך נסיעה לעיר לא נחשבה כנסיעת חובה, ורבים חלפו ליעדם מבלי לבקר בה, או נשארו בה לתקופה קצרה בלבד. מבקרים שהגיעו באמצעות סירה, נשארו ללון מספר ימין בג'נובה. יעדים חשובים במסע זה היו ונציה, האתרים הארכאולוגים סביב נאפולי ומפרץ נאפולי וכן העיר רומא. יעדים נוספים היו ויצ'נצה, ורונה ופאדובה. בהמשך, ערים טוסקניות כגון פירנצה, סיינה, פיזה, לוקה וסן ג'ימיניאנו, נחשבו גם הן ליעדים חשובים. לאחר גילויים ב-1710, היו פומפיי והרקולנאום יעד מבוקש אף הם. סיציליה נחשבה לחלק משמעותי מהמסלול, ואחדים בהם יוהאן וולפגנג פון גתה, ביקרו באי.
תיירות המונים
לאורך המאה ה-17 והמאה ה-18 היה הגרנד טור מבוצע בעיקר על ידי מלומדים ובני האליטות. בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלה להופיע תחבורה מסילתית באירופה, וזוהרו של הגרנד טור הועם. דבר זה הוביל להתפתחותה של תיירות ההמונים. בתקופה זו המעמד הבינוני בבריטניה החל לתייר באיטליה. גם תיירים מארצות הברית, היה באפשרותם לסייר במדינה, ותיירים רבים אחרים החלו לבקר בארץ המגף. מקומות כגון ונציה, פירנצה, רומא, נאפולי וסיצליה היו למתוירים מאוד. עם התקדמות המאה, הסיבות לביקורים במדינה היו פחות על מנת לספוג את התרבות במקום, ויותר בגלל הטבע במקום ומזג האוויר הנוח. אתרי הנופש על חוף הים כמו אלה בחוף הליגוריאני סביב ונציה, חופי טוסקנה ואמלפי נעשו לפופולרים. חופשות קיץ היו נפוצות בתקופת מפנה המאה העשרים ומלונות ענק נבנו במקומות כמו סן רמו הלידו בסמוך לוונציה, ויארג'ו ופורטה דה מארמי. איים כמו קאפרי, איסקיה, פרוסידה, ואלבה הפכו למבוקשים יותר ובאגמים הצפוניים כמו אגם קומו, אגם מאג'ורה וגארדה ביקרו תיירים רבים יותר. איטליה נותרה יעד תיירותי מבוקש עד לסוף שנות העשרים של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-30. בתקופה זו אירע השפל הגדול ובשל הפגיעה בכלכלה נפגעה גם התיירות העולמית. אי היציבות הפוליטית תרם אף הוא לירידה בכמות התיירות הנכנסת באיטליה.
מלונות זולים רבים והוסטלים נבנו במהלך שנות ה-60 ובתוספת לשיפור במצב הכלכלי באיטליה, משפחות ממעמד הפועלים יכלו כעת לצאת לנופש בחופים. בסוף שנות ה-60 רבים החלו לצאת לנופש בהרים ולחופשות סקי. בפיימונטה ובואל ד'אוסטה אתרי סקי רבים ובקתות סקי החלו להיבנות.
לאחר תקופה של ירידה בתיירות, בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 חל גידול בתיירות באיטליה, וערים כגון מילאנו הפכו ליעדים נחשבים. במילאנו חלה פריחה בתיירות בעקבות מיצובה כבירת אופנה עולמית.
מספרי כניסות תיירים לפי מדינה
הנתונים נכונים לשנת 2015.
צפון מערב איטליה
אזורים: פיימונטה, ליגוריה, ואל ד'אוסטה
אזור זה המהווה את הריביירה האיטלקית כולל את פורטופינו, סן רמו וצ'ינקווה טרה. בחלק זה של איטליה ישנן ערים היסטוריות רבות: טורינו, המרכז התעשייתי הגדול באיטליה, מילאנו, מרכז עסקי חשוב ובירת האופנה, וג'נובה הם היעדים התיירותיים החשובים באזור. לערים אחרות באזור, אאוסטה, ברגמו, ברשה, וקומו יש מורשת תרבותית עשירה, והן סמוכות לאזורי התיירות המשלבים נופים יפים כגון אגם גארדה, אגם קומו ואגם מג'יורה. אתרי סקי נמצאים בססטרייה, קורמאיור, בריי-צ'רוויניה, ליביניו ובורמיו.
צפון מזרח איטליה
אזורים: אמיליה-רומאניה, פריולי-ונציה ג'וליה, טרנטינו - אלטו אדיג'ה, ונטו
חלק זה של איטליה מתגאה בכמה אטרקציות תיירותיות חשובות, כגון ונציה מלאת התעלות, והערים ורונה, וינצ'נזה, פאדובה, טרנטו, בולצאנו, קרמונה, בולוניה, פרארה, מנטובה, פארמה, רוונה, צ'זנה, רימיני וטרייסט. באזור גם מספר רכסי הרים כגון הדולומיטים והאלפים היוליאנים, ואתרי סקי כגון אתרי הסקי בעיירות קורטינה ד'אמפצו ומדונה די קמפיליו.
האזור כולל מטבח ייחודי, לרבות יינות ומאכלים כגון יין פרוסקו ועוגת הטירמיסו בונטו, וקוטצ'ינו, ראגו ופרושוטו באמיליה-רומאניה, פירושוטו סאן דניאל ויינות D.O.C בולפוליצ'לה, אגם גארדה, ואלדוביאדנה, טרניטו ופריולי-ונציה ג'וליה.
מרכז איטליה
אזורים: לאציו, מארקה, טוסקנה, אומבריה
אזור זה הוא מהמתוירים באיטליה והוא מכיל אטרקציות פופולריות רבות. רומא היא מוקד משיכה למונומנטים מתקופת האימפריה הרומית וכמה מיצירות האדריכלות הידועות ביותר, כגון הקולוסיאום הנמנה עם שבעת פלאי תבל החדשים. פירנצה נחשבת למקום מולדתו של הרנסאנס האיטלקי. בטוסקנה, ערים כמו סיינה, פיזה ולוקה נהנות ממורשת תרבותית עשירה. האוכלוסייה באומבריה קטנה יחסית, אך יש בה ערים חשובות רבות כגון פרוג'ה ואסיזי. לאציו וטוסקנה הן יעדים מתויירים ביותר ומהווים מוקד משיכה לתיירות אקולוגית.
דרום איטליה
אזורים: פוליה, בזיליקטה, קלאבריה, קמפניה, אברוצו, מוליזה
דרום איטליה (מוכר גם בשם מצוג'ורנו), ידוע במטבח האופייני לו, אשר מציע מגוון רחב של מזון במחירים נמוכים ביחס לכלל המדינה. האזור ידוע באקלים הים תיכוני עם חופים יפים המהווים מרכיב חשוב בתיירות המקומית. נאפולי היא העיר הפופולרית באזור לתיירות, וחורבות העיר פומפיי הם אתר התיירות עם מספר המבקרים הגדול ביותר. יעדים תיירותיים נחשבים אחרים הם החוף האמאלפיטאני, רבלו, בנוונטו, קזרטה, סלרנו, ופוזולי.
הסאסי במטרה הוא אתר מורשת עולמית מוכר מאוד במחוז בזיליקטה. הערים הראשיות במחוז מוליזה הן קמפובאסו ואיסרניה ואתר התיירות הידוע ביותר באזור הוא בזיליקת בקסטלפטרוסו. חופי קלאבריה מוערכים מאוד בקרב תיירים.
סיציליה
האי סיציליה הוא הגדול במדינה. הוא מתוייר מאוד וידוע בשל הארכאולוגיה, הנוף הימי שבו והמטבח הסיציליאני. באי ערים חשובות כגון פלרמו, מסינה וקטאניה.
אתרי נופש עתיקים
באיטליה שוכנים אתרי נופש מהעתיקים ביותר בעולם, מתקופת הרפובליקה הרומית, בעת שיעדים כגון נאפולי, פומפיי, איסקיה, קאפרי ובמיוחד באיה היו פופולרים בקרב עשירי החברה הרומית.
רומא
בירת איטליה רומא היא יעד תיירותי נחשב. האתרים המובילים בה הם הקולוסיאום, בזיליקת פטרוס הקדוש והפנתאון ברומא הידועים כאתרי מורשת עולמית. אתרי נוספים הם מזרקת טרווי, פיאצה נאבונה, פורום רומאנום, טירת סנטאנג'לו, בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, המדרגות הספרדיות, פיאצה דל פופולו, הטרסטוורה וג'אניקולו.
מילאנו
מילאנו היא אחת היעדים התיירותים החשובים ביותר באירופה, ויעד התיירות השני בחשיבותו באיטליה. אתרי התיירות החשובים בעיר הם קתדרלת מילאנו (Duomo di Milano), כיכר הדואמו, תיאטרון לה סקאלה, אצטדיון סן סירו וגלריה ויטוריו עמנואל, אירת ספורצה, גלריית הפינקוטקה די בררה ורחוב הקניות ויה מונטה נפולאונה.
נאפולי
נאפולי היא אחת הערים העתיקות ביותר בעולם המערבי. מרכז העיר העתיק שלה הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו. העיר יושבת סמוך להר הגעש וזוב ועתיקות פומפיי וארקולנו. לפני איחוד איטליה הייתה נאפולי בירת ממלכת נאפולי היבשתית וממלכת סיציליה שאוחדו לממלכת שתי הסיציליות, והייתה לעיר החשובה והמאוכלסת ביותר באיטליה. העיר ידוע במטבחה הייחודי. בעיר אטרקציות תיירותיות רבות כגון הארמון המלכותי של נאפולי, בזיליקת סנטה קיארה, כנסיית ג'סו נואבו, קאסטל דל'אובו, קאסטל נואובו, הקסטל סן אלמו, קתדרלת נאפולי, תיאטרון סן קרלו, ארמון קאפודימונטה, רחוב ויה טריבונאלי ורחוב ספקנאפולי. הקטקומבות של נאפולי, גלריית המלך אומברטו הראשון, ורחוב ויה טולדו נחשבים אף הם למתויירים בעיר. תחנת ויה טולדו נחשבת לאחת היפות באירופה. המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי הוא המוזיאון שאוצר את מרבית הממצאים שנמצאו בערים פומפיי, הרקולנאום וערים עתיקות אחרות במפרץ נאפולי.
ערים נוספות
ערים בולטות באיטליה בתחום התיירות הן פירנצה, פאלרמו, בולוניה, בארי, ג'נובה, פיזה, טורינו והעיר ונציה.
Don't Break Me
Don't Break Me (בעברית: אל תשבור אותי) הוא שיר שנכתב והולחן על ידי מונטיין, אנטוני אגזי ודייוויד מוסמוסי, ובוצע על ידי מונטיין. ב-8 בפברואר 2020 השיר זכה במהדורה השנייה של התוכנית Australia Decides שמהווה את קדם האירוויזיון האוסטרלי, ונבחר לייצג את המדינה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד. ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את האירוויזיון.
מילות השיר
השיר מדבר על סיומה של מערכת יחסים.
ספודיק
ספּוֹדיק הוא כובע פרווה גבוה ורחב, אשר חובשים חסידים נשואים בחסידויות פולין, וכן נלבש בעבר בידי רבנים מליטא ולטביה.
שימוש
חסידים המשתייכים לחסידויות ממוצא פולני נוהגים לחבוש את הספודיק ככובע הידור בימי שבת וחג ושמחות. בחסידיות הללו נוהגים לחובשו; גור, אלכסנדר, אמשינוב, מודז'יץ, סטריקוב, ראדומסק, סוכטשוב, ראדזין, ואשלג. וזאת בניגוד למנהג בשאר החסידויות לחבוש את השטריימל השטוח. הספודיק עשוי מפרוות פישר, שמגיע בעיקר מקנדה ובאירופה זה נקרא פקאן ממשפחת הסמוריים. בשנים האחרונות החלו לייצר גם מפרווה של bluefox או של חורפן מה שמוזיל עלויות וגם קל יותר
בעבר היה הספודיק מקובל כלבוש רבני ביהדות ליטא, וחבשו אותו רבנים ליטאיים רבים, ללא קשר לתנועת החסידות.
כובע דומה לספודיק הוא הקולפיק, הדומה למדי לספודיק ורבים אף מחליפים ביניהם. הקולפיק קטן יותר מהספודיק ועשוי משער בהיר יותר.
רבי שמחה בונים אלתר, ה"לב שמחה" מגור, פעל לעצירת עליית מחירי הספודיק בישראל, ותיקן תקנה בחסידות על גובה תשלום לספודיק.
רון דאנלופ
רון דאנלופ (באנגלית: Ron Dunlap; 2 בדצמבר 1946 - 28 באוקטובר 2019) היה כדורסלן אמריקאי, ששיחק במכבי תל אביב בשנות ה-70 של המאה ה-20, והיה השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בתולדותיה.
ביוגרפיה
דאנלופ גדל בשיקגו ולמד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. ב-1968 נבחר בסיבוב השני של דראפט ה-NBA בידי שיקגו בולס, אך לא הצליח להשיג חוזה בקבוצת NBA למרות גובהו (2.03 מטרים). מכיוון שהוא לא הצליח להשיג חוזה הוא עבר לשחק בליגת ה-CBA. במקביל לכך עבד בחברה לגילוי נפט.
ב-1971 קיבל הצעה לשחק במכבי תל אביב ונענה לה בחיוב. במהלך שנותיו בתל אביב לא הרשים במיוחד, למרות הציפיות הגבוהות שנתלו בו. הוא שיחק במכבי במהלך שתי עונות, כאשר בראשונה כלל לא הורשה לשחק בליגה הישראלית מאחר שלא היה יהודי. בסיכום כללי קלע 116 נקודות במסגרות אירופיות במדי הקבוצה.
לאחר שעזב את ישראל שב לארצות הברית. בהמשך היה למורה ולמנהל בבית הספר היסודי לינקולן בעיירה אפלטון שבוויסקונסין, שם התגורר.
נפטר באפלטון ב-28 באוקטובר 2019. הותיר אחריו שתי בנות.
פרה פרה
בהשפעת המחאה החברתית בשנת 2011, האלבום מכיל שירי מחאה חברתיים נוקבים, לצד שירים קלילים יותר. בולט השיר "לשבט:לקום!" שמבקר את תרבות תוכניות המציאות ותרבות הצריכה.
היסטוריה
האלבום הושק ביולי 2012, בהופעה באמפי שוני בה התארחו הדג נחש ו-Red Band, ומתוכו הפכו השירים "חמרמורת" ו"תפוס ת'רגע" ללהיטים. השיר "אוטוטו שם" הוכתר על ידי המבקרים כאחד השירים הטובים שיצאו בשנים האחרונות בארץ, והשיר "לשבט: לקום!" היה מועמד לשיר השנה.
מינוי פגרה
היסטוריה
עד שנות ה-40 של המאה ה-20 מינוי במהלך פגרה שמתקיימת במהלך המושב היה בלתי מקובל, נדיר ועורר ביקורת חריפה בסנאט; רק מינויים בפגרה הארוכה שבין המושבים היו מקובלים. מספר מומחים חוקתיים טוענים גם כיום כי הסעיף המקורי הוכנס לחוקה בהתייחסות למינויים אך ורק בפגרה הארוכה בין המושבים, משום שבאותה העת פגרה זו ארכה בין שישה לתשעה חודשים. לטענת מומחים אלו, מנסחי החוקה ציפו כי כאשר מושב הסנאט פעיל, הנשיא יתייעץ עם המחוקקים ויקבל את אישורם למינוי. הפירוש המקובל כיום מאפשר מינויים במהלך המושב, ובכך מאפשר לנשיא לעקוף את אישור הסנאט למינוייו.
מאז מלחמת העולם השנייה החלו הנשיאים למנות במינויי פגרה מועמדים שעוררו ביקורת בסנאט, בתקווה כי בשנה של שירות בתפקיד יוכיח המועמד את עצמו ויזכה לאישור הנחוץ מהסנאט להמשך תפקודו. אולם בתקופה האחרונה, בה גדל הקיטוב בין המפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית, גדלה עמו ההתנגדות לממונה בפגרה, בשל תחושת עקיפת התהליך החוקתי לאישור המועמד.
נשיאים נזקקים למינויי פגרה במקרה של התנגדות פנימית בוועדה בסנאט המאשרת את המועמד לפני העברת האישור למועמד (כפי שהתרחש במקרה של השגריר לאומות המאוחדות ג'ון בולטון), במקרה שרוב הקונגרס הוא מהמפלגה היריבה לנשיא והמועמד בעל עמדות פוליטיות המזוהות מאוד עם הנשיא (למשל בתקופתו של קלינטון). גם במקרה שהקונגרס נשלט על ידי מפלגת הנשיא, חברי הסנאט יכולים לעצור את המינוי בפיליבסטר; במקרה שלא ניתן לשבור את הפיליבסטר (יש צורך ב-60 סנאטורים), נשיאים ממנים בפגרה את המועמד מעורר המחלוקת.
מינויי פגרה התבצעו מימיה הראשונים של ארצות הברית, בין היתר על ידי הנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון. דווייט אייזנהאואר מינה ב-1956 את ויליאם ברנן לשופט בבית המשפט העליון במינוי פגרה. המינוי התבצע בין היתר בשל מאמציו של אייזנהאואר להיבחר מחדש לנשיאות ויועציו סברו כי מינוי קתולי מצפון-מזרח ארצות הברית (ברנאן היה מניו ג'רזי) תסייע לקמפיין הבחירות באזור זה.
הנשיא רונלד רייגן ביצע 243 מינויי פגרה במהלך כהונתו, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ביצע 77 מינויים כאלו בארבע שנות כהונתו. הנשיא ביל קלינטון העניק 140 מינויי פגרה במהלך כהונתו. בשש שנות כהונתו הראשונות, ביצע הנשיא ג'ורג' ווקר בוש 167 מינויי פגרה.
תומאס הרמנס
תומאס הרמנס (בגרמנית: Thomas Hermanns; נולד ב-5 במרץ 1963) הוא מנחה טלוויזיה גרמני.
ביוגרפיה
בשנת 1992 החל להנחות את תוכנית הקומדיה "Quatsch Comedy Club", לאחר מכן כתב והפיק מספר תוכניות קומדיה נוספות.
בשנים 2002, 2003 הגיש את שעשועון הפאנל "Popclub" המהווה גרסה גרמנית לשעשועון הבריטי "Never Mind the Buzzcocks".
מ-2005 ועד 2008 שימש כמגיש הניקוד הגרמני באירוויזיון, ב-2006 היה המנחה של תוכנית הספיישל המיטב של האירוויזיון.
בשנת 2014 הגיש את פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בטקס שנערך באופרה הלאומית של לטביה.
בשנת 2018 השתתף בגרסה הגרמנית של "רוקדים עם כוכבים".
עונת 1973/1974 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל
עונת 1973/1974 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל הייתה העונה השמינית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בשיטת משחק בית/משחק חוץ בהם נקבעו 6 עולות לשלב הבתים. המשחקים בבתים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ שלצורכי חישוב נחשבו כ"מפגש בודד". בהמשך התקיימו משחקי חצי הגמר בשיטת משחק בית/משחק חוץ והגמר במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
התחרות הסתיימה בניצחון של הכוכב האדום בלגרד מיוגוסלביה.
שלב הבתים
בית א' בית ב'