cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיוס כפוי לצי
הסכסוך עם ארצות הברית
בשנה שלאחר מכן, שנת 1806, הלך וגדל מספר האוניות האמריקניות שהוכרזו כשלל על ידי בתי המשפט של האדמירליות, וכמוהו גם מספר המלחים האמריקנים שנתפסו וגויסו בכפייה לצי המלכותי. המתיחות הגיעה לשיאה בתחילת קיץ 1807, כאשר שלושה ימאים מן הפריגטה הבריטית "מלמפוס", שעגנה במפרץ צ'סאפיק, ערקו והצטרפו לצוותה של הפריגטה האמריקנית "צ'סאפיק". לאחר חיפוש ב"צ'סאפיק" נתברר כי העריקים, דייוויד מרטין, ג'ון סטרקן ויליאם וייר, הם ילידי אמריקה שגויסו בכוח בטעות. לרוע המזל נסתבר גם, שאיש צוות אחר שהצטרף לאונייה, ג'נקין רטפורד, הוא עריק בריטי, אך החיפושים אחריו עלו בתוהו. הדבר עורר את חמתו של אדמירל ברקלי, והוא הורה לכל מפקדי האוניות בתחנת הצי בצפון אמריקה לעצור ולערוך חיפוש ב"צ'סאפיק" אם ייתקלו בה בלב ים. שמונה מייל דרומית-מזרחית לכף הנרי יירטה אותה סירת השירות של הפריגטה הבריטית "ליאופרד", אך מפקדה, קומודור ברון, סירב להרשות לקצינים הבריטים לבדוק את הרשימות השמיות של צוותו. "ליאופרד" החלה מתקרבת ומפקדה קרא בקול והזהיר את האונייה האמריקנית, אך ברן השיב לו "איני שומע את דבריך". אז ירתה "ליאופרד" שני כדורי תותח לפני חרטומה של "צ'סאפיק" ומיד אחר כך שילחה לעברה מטח דופן, ומבלי ש"צ'סאפיק" תשיב אש ירתה לעברה מטח נוסף. שלושה אנשי צוות נהרגו ושמונה-עשר נפצעו. צוות ההשתלטות הבריטי לא הסתפק במאסר העריק הבריטי, אלא תפס גם שלושה אמריקנים. תקרית צ'ספיק-ליאופרד עוררה תרעומת ובעקבותיה נשמעה קריאה מכל חלקי הציבור האמריקני למלחמה נגד בריטניה. ג'פרסון ציווה על מושלי המדינות להכין את המיליציות שלהם, אך בסופו של דבר הסתפק בהעברת חוק האמברגו של 1807, שהורה על סילוקן של כל אוניות המלחמה הבריטיות ממימי ארצות הברית ואסר לקיים קשר עימן אם נשארו ולא עזבו.
הגיוס בכפייה ותפיסת האוניות גרמו למתיחות דיפלומטית חמורה בין שתי המדינות, היטו את דעת הקהל האמריקנית נגד בריטניה, והיו אחד הגורמים להתלקחותה של מלחמת 1812. התנהלותה של בריטניה פגעה בכבודה של ארצות הברית, משום שלא היה בכוחה להגן על אוניותיה ומלחיה.
חוקי הגיוס הכפוי לצי בבריטניה
החוק הראשון שהעניק תוקף משפטי לגיוס הכפוי לצי נחקק על ידי הפרלמנט האנגלי ב-1563 בתקופת שלטונה של המלכה אליזבת. הוא נקרא "חוק הנוגע לשיקולים הפוליטיים בדבר החזקת הצי המלחמתי", ועודכן פעמים רבות עד שנת 1631. חוק הנוודים של 1597 מנה שורה של אנשים שניתן היה לגייסם בכפייה לשירות בצי.
חוק הגיוס של 1703, שנועד "להגדיל את מספר הימאים, לעודד את הספנות ולהגן על סחר הפחם", העניק לרשויות הקהילתיות את הסמכות לשלוח שוליות לאוניות ואישר מחדש את גיוסם בכפייה של נוודים (וגבונדים) ומשוטטים בני בלי-בית. ב-1740 הוגבל הגיוס הכפוי לגברים בני שמונה-עשרה עד ארבעים וחמש וכמו כן נפטרו ממנו נוכרים.
החוק האחרון נחקק ב-1835 ואישר מחדש את סמכות המדינה לגייס אנשים בכפייה לצי. הוא הגביל את אורך השירות של המגויסים לחמש שנים והוסיף תנאי, כי לא ניתן לגייס אדם בכפייה פעמיים. בריטניה זנחה אומנם את פרקטיקת הגיוס הכפוי ב-1815, אך הוא נותר בתוקף עד תחילת המאה ה-20; חוקים שונים, המאשרים לגייס בכפייה לצי, מעולם לא בוטלו.
ב-1708 אישר הפרלמנט האנגלי חוק האוסר על גיוס בכפייה במימי אמריקה, מבלי שיקבע בצורה ברורה האם הוא נוגע רק לצי המלחמתי או גם לרשויות האזרחיות, והאם הוא מתייחס רק למלחמה שניטשה באותו זמן או למלחמות בעתיד. שני פרקליטי המדינה של בריטניה הגדולה, האחד ב-1716 והשני ב-1740, קבעו בחוות דעת כי חוק שנת 1708 אינו תקף עוד, אך מתיישבים אמריקנים רבים לא היו שותפים לדעתם.
תחת התות
"תחת התות" הוא רומן מאת יצחק שלו שיצא לאור בשנת 1971.
העברית של שלו מתובלת בלשון התנ"ך, ובמונחים ומנהגים ערביים. במיוחד מוצגים היטב, דרך הדמויות, המזרח והמערב, השמאל המבליג והימין האקטיבי. ביקורת לא נחסכת משום צד או רעיון והקורא מרגיש בתוך הסיפור האנושי גם את סיפורה של הציונות טרם קום מדינת ישראל.
עלילה
הספר מבוסס על המאורעות שהתרחשו בשנה שקדמה למלחמת השחרור ובראשיתה במרחב בו נמצאת העיר נשר. אהובתו של הגיבור הראשי, מרווה, נשואה לפועל בשכונת נשר, הנקראת ברומן גבעת צדף. אהובה אחרת, שרה לינד, גרה בקיבוץ יגור (הנקרא בספר קיבוץ עין-טל). הכפר הערבי בלד א-שייח' (כיום תל חנן) מופיע בספר בשם דר-דלב. הירי של ערביי הכפר על התחבורה היהודית העוברת בו וגם מעשה נקם של ההגנה, שקדם לפעולת הגמול על הטבח בבתי הזיקוק, משובצים בעלילה. ישנם גם תיאורים של עמדות הבטון והמעלה מעל לנשר, אל הר הכרמל.
הרומן מתאר את קורותיו של נער ירושלמי בוגר תיכון היוצא ללמוד אדריכלות בטכניון בחיפה בערך בשנת 1938. הרקע הוא ימי המנדט הבריטי ושלהי המרד הערבי והפרעות. בספר, הקורא מתוודע לשנה גורלית במיוחד העוברת על הנער; חברותו עם חברו לחדר ולספסל הלימודים צבי ישראל הדייקן, הדקדקן ועם זאת הנאמן; ירי שנוי במחלוקת שהוא מבצע במסגרת חברותו במחתרת פורשת; יחסיו עם נערה רצינית הרוצה בו ומחכה לו, ועם נערה קלילה החומדת אותו; ופרשת אהבה גדולה עם אשה מיוחדת נועזת ונשואה לאחר.
אישיותו של הגיבור מעוצבת על ידי שתי דמויות מרכזיות. האחד הוא המבור (המבורגר) איש כבן שישים מלא רעננות חוכמת חיים ורוחב לב; מנהגו הערבי-יהודי המיוחד אופייני לאנשי המעשה של התקופה. השנייה היא מרווה - אישה נשואה ואם לשניים אשר טיפלה בגיבור בינקותו ומבוגרת ממנו באחת עשרה שנים, בין השניים מתפתחת פרשת אהבה סוחפת ועמוקה אשר בונה מחדש את נפשו של הגיבור. כשם שחזק החיבור כך קשה הניתוק ההכרחי וההגיוני. הפרידה מביאה להתאבדותה של מרווה ולנטילת דבר מה חשוב וחיוני מנפשו של הגיבור.
השנה מסתיימת והגיבור שב לירושלים שבה הוא עתיד לגור, ללמוד, להתבגר ולהזדקן. אהבתה הטוטאלית של מרווה ממשיכה ותמשיך לתת בו אותותיה אף שכבר התרגל לרגשות שעוצמתם פחותה.
ריקארדו קוואלקנטה מנדס
ריקארדיניו (בפורטוגזית Ricardinho, בשמו המלא: ריקארדו קוואלקנטה מנדס בפורטוגזית: Ricardo Cavalcante Mendes; נולד ב-4 בספטמבר 1989, סאו פאולו, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ויסלה פלוק
ברזיל
ריקארדיניו החל את הקריירה שלו במועדון הנוער הברזילאי "סנטו אנדרה". בעונת 2009 שיחק משחק אחד בליגת העל הברזילאית ו-6 משחקים באליפות סאו פאולו. בשנת 2010 הוא חתם על חוזה עם קבוצת "מוג'י מירים".
פולין
בפברואר 2011 הוא הושאל לתקופה של שישה חודשים למועדון הפולני "גורניק" מלנצ'נה. שיחק 16 משחקים בליגה הראשונה והבקיע 5 שערים. בקיץ 2011 עבר לקבוצת "ויסלה" מפלוצק, בשורותיה הברזילאי הבקיע 12 שערים ב-33 משחקים. ביולי 2012, הכדורגלן חתם על חוזה עם קבוצת הכדורגל לכיה גדנסק, מליגת העל הפולנית, את עונת 2012/13 ריקארדיניו העביר עם 27 הופעות וכשהוא מבקיע 7 שערים.
שריף
ביוני 2013 חתם על חוזה עם "שריף" מטירספול, על פי דיווח בעיתון פולני עלות העברתו הגיעה לכדי 350 אלף יורו. את עונת 2013/14 שיחק עם הקבוצה בשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-3 באוקטובר 2013 הצליח להבקיע שער במסגרת ליגת אירופה, הברזילאי הבקיע בדקה ה-87 במשחק נגד "טרומסו" הנורווגית, ובכך עזר לקבוצתו להימנע מתבוסה. הקבוצה הוכתרה לאלופת מולדובה בעונת 2013/14. באליפות 2014/15 התקשה להתבלט. ב-13 בדצמבר סייע לניצחון המוחץ של "שריף" נגד "דינמו-אבטו" בתוצאה 7:2. בסוף העונה "שריף" סיימה במקום השלישי באליפות מולדובה וריקרארדיניו הפך למלך השערים של העונה, כשהבקיע 19 שערים. ב-24 במאי 2015 זכה עם הקבוצה בגביע מולדובה 2014/15. ב-25 ביולי זכה עם הקבוצה גם בסופרקאפ המולדובי 2015, במשחק נגד "מילסאמי" שהסתיים בתוצאה 3:1 כאשר ריקארדיניו עוטה את סרט הקפטן. בסיכום עונת 2015 הוכתר לחלוץ הטוב ביותר בליגת העל המולדבית.
"שארג'ה"
בינואר 2016, הושאל למועדון הכדורגל "שארג'ה" מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות אבל בחודש יוני של אותה שנה עזב את הקבוצה, לאחר ששיחק 5 משחקים וכבש שער אחד.
שריף
ב-5 ביולי 2016 חזר לטירספול. בעונת 2016/17 הצטיין שוב והפך למלך השערים של האליפות וזכה עם המועדון באליפות ובגביע. ב-16 ביוני 2017 עבר למועדון הכוכב האדום מליגת העל הסרבית; הוא נשאר בסרביה עד דצמבר אותה שנה.
טוסנו
בינואר 2018 חתם על חוזה עם מועדון "טוסנו" מליגת העל הרוסית לתקופה של שנה וחצי, הופיע לראשונה ב-28 בפברואר בשלב רבע גמר הגביע במשחק נגד "לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק" (2:1), כשעלה כמחליף בדקה ה-57. באליפות עצמה הופיע לראשונה במשחק שהתקיים ב-10 במרץ, כשהחליף בדקה ה-80 במשחק נגד "רובין קאזאן" (0:1).
בעקבות פירוקה של טוסנו, שוחרר חצי שנה לאחר החתמתו וחתם בויסלה פלוק הפולנית.
ברייניגרברג
ברייניגרברג (Breinigerberg) הוא כפר בן כ-1,000 תושבים, בקרבת העיירה שטולברג אשר במחוז אאכן, מדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה.
ההיסטוריה של הכפר והאזור קשורה ישירות למכרות המינרלים שבסביבתו. השימוש במינרל קלמין הוא ייחודי לאזור שטולברג, ונעשה בו שימוש לצורך יצור פליז (סגסוגת של נחושת ואבץ).
ברייניגרברג נזכר במקורות עוד מן התקופה הרומית. 25 מטבעות המתוארכים לתקופה של 100 לפנה"ס ועד 92/3 לספירה, וכן נמצאו בכפר עדויות להתיישבות של בעלי מקצוע מן התקופה הרומית. מבנים מהתקופה הרומית באזור ברייניגרברג מתוארכים לתקופה שבין תחילת המאה ה-2 וסוף המאה ה-3.
ממזרח לכפר נמצא יער שטולברג המהווה חלק משמורת טבע, ויחודה בקיומה של צמחייה עשירה במינרל קלמין האופייני לאדמת האזור. שמורות טבע נמצאות גם באזורים שמצפון ומדרום לברייניגרברג, ובהם שרידי מכרות של המינרל גיר.
הממצאים הארכאולוגיים וההיסטוריים, וכן דוגמאות של הצמחייה הייחודית לשמורת הטבע ובעלי החיים המאכלסים אותה, מוצגים במרכז המידע בכפר אשר שימש בעבר כבית ספר.
שלומי קוריאט
שלומי קוריאט (נולד ב-24 בספטמבר 1976) הוא שחקן, קומיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
קוריאט נולד למשפחה ממוצא מרוקאי במושב בניה וגדל ביבנה. בנעוריו למד במגמת התיאטרון והמשחק בתיכון לאמנויות "תלמה ילין".
בשנת 2011 השתתף בעונה השישית של "רוקדים עם כוכבים", בה זכה במקום הראשון עם הרקדנית הדס פישר.
בשנת 2014 שודרה העונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "גולסטאר", בה קוריאט השתתף.
בשנת 2021 השתתף בתוכנית "סטנד אפ NATION".
תחילת דרכו המקצועית
כשסיים את לימודיו ב"בית-צבי", חבר לקומיקאים יובל סמו ואופיר לובל ויחדיו הקימו הרכב קומי שנקרא, "שלישיית פרוזאק". יחד עם השלישייה הוא הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות ובמופעי בידור שונים ברחבי הארץ, בין היתר הופיעו יחד בתוכניות הטלוויזיה "דומינו" ו"המופע המרכזי" ששודרו בערוץ 2.
בשנת 2003 זכה קוריאט יחד עם "שלישיית פרוזאק" בתואר "אנשי השנה בבידור", ב"טקס אנשי השנה", שהופק על ידי ערוץ 2.
קריירת המשחק
לאחר פסק-הזמן שלקחו "שלישיית פרוזאק", פנה קוריאט גם לתחום הדרמטי ושיחק בסדרות דרמה בטלוויזיה ובתיאטרון. ב-2006 גילם מורה בסרטו של חנן פלד, "מכתבים לאמריקה". באותה שנה השתתף בהצגת הילדים "עכבר העיר ועכבר הכפר" בהפקת התיאטרון שלנו.
בשנת 2007 גילם איש עם כדור בסרטו של ערן קולירין, "ביקור התזמורת"; גילם את דורון בסדרת הטלוויזיה של אורי ובני ברבש, "מילואים" ששודרה בערוץ 2 והחל לגלם את אבי "הטחול" אסולין בסדרת הפשע של HOT3, "הבורר", לצידם של משה איבגי, יהודה לוי, חנה אזולאי-הספרי ואחרים. באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "מסודרים" כשגילם מוביל מחאה של אוהדי קבוצת כדורגל.
ב-2008 גילם את יובל שחורי וג'ו בלאק בסדרת הטלוויזיה שביים שי קפון "בובות".
ב"תיאטרון הבימה" שיחק בין היתר במחזות המחודשים "חלום ליל קיץ" של שייקספיר ו"השוטר אזולאי" של אפרים קישון.
במקביל למשחק בתפקידים דרמטיים קוריאט לא זנח את העולם הקומי. בין השנים 2008–2009 הוא שיחק בין היתר בסדרות הטלוויזיה "הרצועה", ששודרה בערוץ ביפ, ב"טוב שבאת!", שאותה הנחה מוני מושונוב ובעונה השלישית של תוכנית הסאטירה, "שבוע סוף!", ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2010 הנחה את תוכנית הבוקר "קיץ", לצדה של אורנה דץ בערוץ 24 והופיע בתפקיד אורח בעונה השישית של "הפיג'מות".
בשנת 2011 שלומי קוריאט שיחק תפקיד אורח בסדרה החברים של נאור בתפקיד נצח אזולאי, ותפקיד אורח בפרק אחד לפני האחרון של הסדרה החיים זה לא הכל. כמו כן, שיחק בסדרת הקומדיה של ערוץ 2 "השנים הכי יפות" בתפקיד השוטר מוטי כהן.
בשנת 2011 השתתף בסרט הקומדיה של הבמאי אריק לובצקי "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" בתפקיד מכלוף לצידם של ציון ברוך, נטע גרטי, מיכה אוזין סליאן ואורי גבריאל. כמו כן, שיחק בתפקיד נסים בסרט של שמי זרחין העולם מצחיק ובסדרה נשואים פלוס והשתתף בפסטיגל הקרוב לסירוגין עם אלי פיניש. במהלך אותה שנה החל לשחק במחזמר "פרח השכונות" בתיאטרון באר שבע, פרי עטו של קובי אוז.
בשנת 2013 החל לשחק לצדם של ישראל קטורזה והילה סורג'ון פישר בסדרה הקומית "ישראל", המשודרת בערוץ 10. בהמשך החל להשתתף בעונה השנייה של "גולסטאר".
בשנת 2014 עלתה לשידור התוכנית "דרבי הקריוקי של ישראל" בערוץ 24 אותה הנחה קוריאט. בכול פרק לצד אומנים מוכרים שונים ("שופטים").
בשנת 2015 החל להופיע בעונה השנייה של הסדרה שנות ה-80, בתפקיד מורדי, טיפוס תמהוני, נשי ומוחצן, אשר נוטה להתעמר, לאיים ולקלל הרבה, ובסדרה "אטלנטיקה" של HOT בתפקיד צידקי.
בפברואר 2016 החל לשחק במחזה "שלא תתעורר הילדה", מאת שי שבתאי ותומר אבירם ובבימויו של רוני ניניו לצד השחקנים: משה איבגי, אלמה דישי ויוסף אבו ורדה. באותה שנה השתתף בסרטו של שי כנות "ארבע על ארבע" וכמו כן חזר לשחק בסדרה "החברים של נאור" בעונה הרביעית.
ב-2017 שיחק בסרטי הקולנוע "מסע הטבעת" ו"מבצע ביצה". בשנת 2018 גילם את תפקיד צבי בסדרה הקומית ד"ר קראז' המשודרת בערוץ מַכַּאן 33. ב-2019 שיחק בסרטו של אריק לובצקי "סדקים". באותה שנה שיחק גם בקומדיות "אול אין" ו"המוסד" והחל לגלם את סרג'יו קונסטנזה (במקביל למשה אשכנזי) במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור בתיאטרון הבימה. ב-2020 שיחק בסדרה "הבאר" בנוסף באותה שנה שיחק בסרט סנולנד.
בשנים 2022-2021 שיחק בסדרת הנוער ספיידרז בתפקיד דייוויד.
בנובמבר באותה שנה לוהק קוריאט לסדרת הטלוויזיה בת השוטר וישחק לצד ליאנה עיון, עוז זהבי ועוד, קוריאט יגלם את דניאל פאר ויצולם לסדרה בקיץ 2023
חיים אישיים
קוריאט נשוי לאורית קוריאט, ואב לשלושה ילדים. מתגורר בפתח תקווה.
קוריאט ידוע בחיבתו לכדורגל ולאהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
טרוקטוליט
טְרוֹקְטוֹלִיט הוא סלע יסוד פלוטוני מאפי גס גביש המורכב מכמויות משתנות של אוליבין ופלגיוקלז סידני (לברדוריט, בייטאוניט או אנורתיט) ועד 5% פירוקסן, וכמויות זעירות של ביוטיט, הורנבלנדה, מגנטיט ומינרלים סולפידיים, אך אף פעם לא קוורץ. הסלע הוא סוג של גברו, או למעשה אנורתוזיט שהוא עשיר באוליבין ודל בפירוקסן. עם זאת, שלא כמו גברו, הטרוקטוליט אינו מקביל בהרכבו לנתך הסלעים של פרידוטיט. משום כך הטרוקטוליט הוא בהכרח סלע הצטברות של גבישים מתוך מאגמה בתהליך של גיבוש מפריט.
לפלגיוקלז המהווה את עיקר הסלע יש בדרך כלל, גוון לבן שקוף עד חלבי בעוד שלגבישי האוליבין יש גוון חום דבש. האוליבין יכול לעבור התמרה חלקית או מלאה לסרפנטין, תהליך הגורם ליצירת כתמים בגוון אדום, ירוק, חום, צהוב או שחור על הרקע הבהיר של הפלגיוקלז בדומה לעור המנומר של דג הטרוטה, ומכאן שם הסלע במקור בגרמנית: Forellenstein - "אבן הטרוטה". השם הגרמני שימש מקור לשם המדעי של הסלע - ביוונית טרוקטס (τρώκτης) הוא טרוטה.
מקור ותפוצה
בדומה לגברו, הטרוקטוליט נוצר בקרום הימי ומתגלה ביבשה כתוצאה מכיסוי (Obduction - מצב בו לוח טקטוני אחד מטפס על לוח טקטוני אחר) כדוגמת תהליך האורוגנזה. כמו כן מופיעים סלעי הטרוקטוליט בקרום היבשתי כמחדרים פלוטוניים יחד עם גברו, נוריט וסלעים אולטרה-מאפיים אחרים.
מקומות בהם ניתן למצוא טרוקטוליט כוללים את המחדרים הפלוטוניים כדוגמת מתחם וינדימורה (Windimurra Igneous Complex) מעידן הארכאיקון שבאוסטרליה המערבית; במרבץ סולפידים המגמטיים של הניקל-נחושת-קובלט של מפרץ וויזי (Voiseys Bay) בצפון חצי האי לברדור בקנדה; במתחם סטילווטר (Stillwater igneous complex) במונטנה שבארצות הברית; ובמחדר רום, מחדר פלוטוני מהשלישון באי רום (Rùm) שבאיים ההברידיים הפנימיים שבסקוטלנד. טרוקטוליט נמצא גם בשונית מרנסקי שבמתחם בושוולד בדרום אפריקה; ובאופיוליט של מתחם ליזרד שבחצי האי ליזרד (Lizard Peninsula) המכונה גם בקצרה "הלטאה" (The Lizard – השם באנגלית הוא כנראה תעתיק מקורנית ואין לו קשר לזוחל) בקורנוול, שבאנגליה.
טרוקטוליט נמצא לא רק בכדור הארץ אלא גם על הירח. תהליכים טקטוניים וסייסמיים שפעלו בירח עד לפני כ-2.5 מיליארד שנה הביאו ליצירתם של סלעי טרוקטוליט, כמו גם גברו, נוריט ובזלת. כך למשל בנוי הקיר החיצוני של מכתש אריסטרכוס מטרוקטוליט. סלע טרוקטוליט במשקל 155 גרם שהובא מהירח במשלחת אפולו 17 וקיבל את הסימון 76535 כונה הדגימה המעניינת ביותר שהגיעה מהירח.
נורמן פינקלשטיין
נורמן גארי פינקלשטיין (באנגלית: Norman Gary Finkelstein; נולד ב-8 בדצמבר 1953) הוא יהודי-אמריקאי, דוקטור למדע המדינה, העוסק בנושאים יהודיים ובסכסוך הישראלי-פלסטיני. פינקלשטיין ידוע בעמדותיו האנטי-ציוניות.
ישיבת תפארת ציון
ישיבת תפארת ציון (מכונה גם: נצח), היא ישיבה קטנה ליטאית בבני ברק.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בחשוון תרצ"ו (1935) על ידי הרב יעקב שניידמן, בוגר ישיבת בית יוסף שנרתם להקמת הישיבה בהוראת החזון איש.
עם הקמת הישיבה למדו בה שבעה בחורים. בסוף אותו חורף מנתה כשלושים תלמידים. בין תלמידיה הראשונים: אחייני החזון איש, הרב חיים גריינימן, הרב שמריהו גריינימן, הרב נסים קרליץ והרב חיים קניבסקי.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה בבית הכנסת הגדול בבני ברק. מאוחר יותר הוקם בניין הישיבה, בתמיכתם של יעקב הלפרין וחזקיהו יוסף קרלנשטיין, תעשיין חרדי תושב בני ברק וממקורבי החזון איש.
בשנת תרצ"ח עלה לארץ ישראל הרב אברהם יצחק גרשונוביץ, שהיה אב"ד העיירה ז'אבינקה בליטא, ועם בואו מונה לעמוד בראש הישיבה. בשנותיה הראשונות של הישיבה נהגו להגיע אליה רבנים נודעים, ובהם החזון אי"ש והרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפעלר"), על מנת לבחון את תלמידי הישיבה. בתחילת דרכה מסרו בה שיעורים הרב ירוחם אשר ורהפטיג והרב מיכל יהודה ליפקוביץ, חתנו של הרב גרשונוביץ. בשנות החמישים הצטרפו לצוות הר"מים הרב שמריהו יוסף קרליץ גיסו הרב זלמן רוטברג, והרב דב צבי רוטשטיין. המשגיח היה הרב אברהם הורוביץ.
נורמן פינקלשטיין
קורות חייו
הוא החזיק במשרות אקדמיות במספר אוניברסיטאות: ברוקלין קולג', אוניברסיטת ראטגרס, הנטר קולג', אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת דה-פול בשיקגו (בה שימש בדרגת Assistant Professor בין השנים 2007-2001, המקבילה למרצה או מרצה בכיר בישראל). ביוני 2007 החליטה הנהלת אוניברסיטת דה פול שלא להעניק לפינקלשטיין קביעות. רוב חברי המחלקה למדע המדינה, בה שימש כמרצה, הצביעו בעד הענקת קביעות אולם דרגים בכירים יותר דחו את המלצתם. בתגובה תבע פינקלשטיין את המוסד. התביעה הסתיימה בפשרה כספית (שלא פורסמה) ופינקלשטיין עזב את האוניברסיטה. כיום הוא מתפקד כ"חוקר עצמאי" (Independent Scholar).
עמדותיו כלפי ישראל
פינקלשטיין הוא ממבקריה החריפים של מדיניות ישראל כלפי הערבים וכתב שורה של ספרים ומאמרים בנושא.
ישיבת תפארת ציון
היסטוריה
בשנות השישים נחלקה הישיבה לשתי ישיבות - אשכנזית וספרדית. לראשות הישיבה האשכנזית מונה הרב שרגא פייבל שטיינברג, מתלמידיו של החזון איש. לצדו שימשו ר"מים הרב משה צביון הרב אליעזר דינר והרב ישי מנדל. בתחילת שנות השמונים נסגרה הישיבה.
נורמן פינקלשטיין
עמדותיו כלפי ישראל
בספרו "תעשיית השואה" האשים את ישראל בשימוש מניפולטיבי בזכר השואה ובאנטישמיות להצדקת מדיניות בלתי לגיטימית.
ישיבת תפארת ציון
היסטוריה
באותה תקופה פרשה קבוצת ר"מים מישיבת רוז'ין החסידית, בראשות הרב מרדכי עמרם יעקובזון, ופתחה ישיבה קטנה בשם "נצח ישראל". הישיבה החדשה השתכנה במבנה של "תפארת ציון". הרב יעקב שניידמן ניהל את הישיבה. לאחר פטירת שניידמן, בשנת 1995, מונה הרב שלמה קניבסקי לעמוד בראשות הישיבה, שמנתה אז כמה עשרות תלמידים בלבד. תחת ראשותו שבה הישיבה להשתמש גם בשם "תפארת ציון" ומונו אנשי צוות חדשים. עם השנים עלה מספר התלמידים לכ-200. נשיא הישיבה הוא הרב חיים קניבסקי, אביו של ראש הישיבה הנוכחי.
מנהל
נורמן פינקלשטיין
עמדותיו כלפי ישראל
בראיון שנתן בפברואר 2009 לעיתון הטורקי "זאמאן" אמר: "ישראל הופכת למדינה בלתי שפויה ... כל העולם רוצה שלום, אירופה רוצה שלום, ארצות הברית רוצה שלום, אבל המדינה הזו (ישראל) רוצה מלחמה, מלחמה, מלחמה. בשבועות הראשונים לטבח (שבוצע על ידי ישראל) היו דיווחים בתקשורת הישראלית שישראל אינה רוצה להכניס את כל הכוחות לעזה כדי לתקוף את אירן. אחר כך היו דווחים שהיא מתכננת לתקוף בלבנון. זו מדינה מטורפת". וש"עבר הרבה זמן מאז הרגשתי קשר רגשי עם מדינת ישראל, אשר ללא רחמים ובברוטליות לא אנושית ממשיכה את המלחמות הרצחניות האכזריות הללו".
ישיבת תפארת ציון
היסטוריה
הישיבה שוכנת במבנה ישן ברחוב ירושלים בבני ברק. במבנה קיים גם בית כנסת שבו התפלל גם הרב שריה דבליצקי. בשנת תש"ס (2000) פתח הרב שלמה קניבסקי ישיבה גדולה - "ישיבת קריית מלך", השוכנת בסמיכות ל"תפארת ציון".
נורמן פינקלשטיין
עמדותיו כלפי ישראל
פינקלשטיין מצהיר כי התמיכה בישראל בארצות הברית ובאירופה נמצאת בירידה משמעותית מכוון שהמדיניות הישראלית היא "בלתי ניתנת להגנה". לטענתו ירידה בתמיכה זו מורגשת בעיקר בקרב יהודים אשר מגדירים עצמם ליברלים ולא יכולים להזדהות יותר עם המדיניות הישראלית בשטחים.
בינואר 2008 ביקר פינקלשטיין בלבנון כאורח רשמי של ארגון חזבאללה ונפגש עם בכיריו. הגדיר את הארגון כ"מייצג את התקווה" וציין כי "לפעמים אני חושב שזה דבר טוב מאוד שהחזבאללה הביא לתבוסת ישראל, אתם מוכרחים להמשיך להכות על ראשם עד אשר יתעשתו". במהלך ה-23 במאי 2008 לאחר שנחת בנמל התעופה בן-גוריון בדרכו לביקור במחנה פליטים בשטחים, אסרה ישראל את כניסתו, "בשל חשדות לקשרים לגורמים עוינים בלבנון".
פינקלשטיין תומך בפתרון של שתי מדינות על בסיס קווי 67 ופתרון שנוי במחלוקת לבעיית הפליטים הפלסטינים. עם זאת, הוא הצהיר כי שיבה מלאה של כל הפליטים לתחומי ישראל אינה ישימה ולכן אין טעם לשאוף להגשים אותה. כמו כן, פינקלשטיין מתנגד לתנועה האנטי ישראלית BDS, מכיוון שלטענתו היא לא מכירה בזכותה של ישראל להתקיים.
בזמן מבצע עופרת יצוקה ואחריו, האשים את ישראל שהיא יצאה למבצע כדי "לשקם את ההרתעה" כלומר "להטיל אימה על האזור", ובשביל לסכל "מתקפת שלום" של חמאס שהתכוון להגיע להסדר עם ישראל על בסיס גבולות 67. בשנת 2009 הוציא את הספר "הפעם הלכנו רחוק מדי" על מבצע עופרת יצוקה. פינקלשטיין קבע בספר זה כי ישראל לא יצאה למלחמה בעזה אלא לטבח מתוכנן נגד תושבי עזה. שם הספר לקוח מתוך מאמר של העיתונאי גדעון לוי באותו השם.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית הייתה קואליציה של מדינות שהתקיימה בשנת 1809 ופעלה נגד צרפת תחת נפוליאון. הקואליציה הורכבה מאוסטריה, בריטניה, פורטוגל וספרד. ממלכות סרדיניה וסיציליה גם הן היו חלק מהקואליציה, אף על פי שלא השתתפו כלל בלחימה. עיקר הלחימה היה כנגד אוסטריה במרכז אירופה בעוד שבריטניה, פורטוגל וספרד מרדו בשלטון הצרפתי באיבריה כחלק ממלחמת חצי האי. מלחמת הקואליציה החמישית נמשכה כשישה חודשים בלבד והיא חלק מהמלחמות הנפוליאוניות. צרפת נתמכה על ידי מדינות הבובה שלה אשר הקימה במלחמות הקואליציה הקודמות, כגון ממלכת איטליה הנפוליאונית, הקונפדרציה של הריין ודוכסות ורשה.
המלחמה החלה באפריל 1809 עם הפלישה האוסטרית לבוואריה, אחת מהמדינות המרכיבות את הקונפדרציה של הריין. סדרת קרבות התרחשה בין האוסטרים הפולשים לצרפתים במרכז אירופה, אך לאחר שבועיים נפוליאון הדף את האוסטרים חזרה לגבול. לאחר מכן נפוליאון צעד לווינה וכבש אותה במאי 1809, בפעם השנייה מזה ארבע שנים. הצרפתים ניסו לחצות את נהר הדנובה לעבר הכוחות האוסטרים תחת הארכידוכס קרל, דוכס טשן במאי 21, אך נדחקו חזרה בקרב אספרן-אסלינג. אותו קרב היה ההפסד הראשון של נפוליאון מזה עשור. הניסיון השני לחצות את הדנובה כחודש וקצת אחרי צלח ב-5–6 ביולי בקרב וגראם אשר בו הצרפתים הנחילו תבוסה מוחצת לצבא האוסטרי. כתוצאה מההפסד בוגראם, על האוסטרים היה לחתום על הסכם הפסקת האש של צניים, מה שהוביל לחתימת חוזה שנברון באוקטובר 1809, אשר פירק את הקואליציה החמישית והמערכה הסתיימה בניצחון לצרפת.
אוסטריה ציפתה כי פרוסיה תתמוך בה כבעלת ברית קודמת, אולם פרוסיה בחרה להישאר נטרלית.
רקע
משנת 1792 אירופה הייתה שרויה באי שקט הודות לפרוץ המהפכה הצרפתית ותחילת מלחמות המהפכה הצרפתית. מעצמות אירופה יצרו קואליציות כנגד צרפת המהפכנית, הן הובסו במלחמת הקואליציה הראשונה וגם בזו השנייה. בשנת 1799, הגנרל נפוליאון בונפרטה ביצע הפיכה ונטל את השלטון לעצמו. נפוליאון פתח במלחמות להפצת רעיונות המהפכה הצרפתית ולהגדלת כוחו ביבשת. במאי 1803 בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת יחד עם מדינות נוספות ופתחה את מלחמת הקואליציה השלישית, שהייתה למלחמה הראשונה מהמלחמות הנפוליאוניות. תחילה הצרפתים תחת נפוליאון ניצחו בקרב אולם, הובסו ימית בקרב טרפלגר, ולבסוף נפוליאון ניצח כוח רוסי-אוסטרי בקרב אוסטרליץ. התבוסה באוסטרליץ הביאה לחתימת חוזה פרסבורג שסיים את מלחמת הקואליציה השלישית בניצחון לצרפת.
ב-9 באוקטובר 1806 פרוסיה הכריזה מלחמה על צרפת והצטרפה לקואליציה מחודשת. רוסיה, בריטניה ושוודיה נשארו אויבות של צרפת עוד מהקואליציה השלישית ופרוסיה הצטרפה אליהן, הפעם ליצירת הקואליציה הרביעית. ביולי 1806 רוסיה ופרוסיה חתמו על הסכם הגנה סודי כנגד צרפת. הבריטים והשוודים מילאו תפקיד שולי בקואליציה הרביעית, ועיקר הלחימה היה כנגד פרוסיה, ולאחר מכן כנגד רוסיה. באוקטובר 1806 הצרפתים תחת נפוליאון הביסו קשות את הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט והחלו במרדף אחר הפרוסים הנסוגים. הצרפתים כבשו חלקים נרחבים מפרוסיה, אף היא (הבירה הפרוסית), עד שהגיעו לגבול עם רוסיה בפרוסיה המזרחית. על שטחיה של פרוסיה הכבושה נפוליאון הקים את דוכסות ורשה, שהייתה למדינת לווין צרפתית. ב-7 ו-8 בפברואר 1807, הגרנד ארמה תחת נפוליאון נלחם בקרב אילאו כנגד צבא האימפריה הרוסית. הקרב התקיים בתנאי קור כבד ושלג, עם אבדות כבדות לשני הצדדים, אך הוא נגמר ללא הכרעה. לאחר מכן נפוליאון מחץ את הצבא הרוסי בקרב פרידלנד, שלושה ימים לאחר הקרב רוסיה ביקשה הפסקת אש. ביולי 1807 נחתמו חוזי טילזיט, חוזי טילזיט היה שמם של שני חוזים נפרדים שפירקו את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית. האחד נחתם ב-7 ביולי בין נפוליאון לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הוא קבע כי רוסיה תהיה לבעלת ברית של צרפת ותצטרף ל. השני נחתם בין נפוליאון לפרוסיה ולמעשה כפה על פרוסיה להצטרף למערכת הקונטיננטלית. מלחמת הקואליציה הרביעית הסתיימה בניצחון נוסף לנפוליאון.
כעת צרפת הייתה אחרי שורה ארוכה של ניצחונות, חוזה טילזיט הותיר אותה ככוח הדומיננטי במערב אירופה. אוסטריה, על מנת להשיב שטחים שאיבדה במהלך מלחמת הקואליציה השלישית וכדי לשחרר מדינות גרמניות מהכיבוש הצרפתי, הכתה ראשונה ופתחה את מלחמת הקואליציה החמישית.
עם תחילת המלחמה, נפוליאון התפאר ביומנו:
ניקולאי גיזיס
ניקולאי לָזָרֵבִיץ' גִיזִיס (ברוסית: Николай Лазаревич Гизис; 23 בנובמבר 1916 - 18 ביולי 1987) היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
הכנות אוסטריות ובוואריה
התוכנית ההתחלתית של האוסטרים כללה שלושה צבאות עיקריים: הראשון יפלוש לצפון איטליה ושם ינסה לכבוש שטחים קודמים שהיו בבעלות אוסטריה, השני יתעמת עם דוכסות ורשה והצבא השלישי, שהיה הגדול ביותר, יפלוש לגרמניה דרך בוהמיה תחת הארכידוכס קרל, יביס את הצבא של גנרל דאבו ולאחר מכן יתבצר בדרום הריין. אותה תוכנית לא יצאה לפועל בסופו של דבר. ב-12–13 במרץ ניתנה סדרה חדשה של פקודות שהעבירו את הצבא האוסטרי הראשי דרומית לנהר הדנובה מבוהמיה. התוכנית החדשה הייתה לפלוש לבוואריה כאשר הצבא הראשי פועל מדרום לדנובה. המטרה הייתה להגיע לרגנסבורג לפני הצרפתים ולפצל את צבאם בחצי, מה שיאפשר לאוסטרים להתמודד עם כל חצי בנפרד. המניע לאותו שינוי בתוכניות אינו ברור, אך ייתכן שהיה עקב דאגה לביטחונה של וינה אם הצבא הראשי יצעד רחוק מדי לכיוון צפון-מערב ודיווחים על כך שהצרפתים החלו לרכז כוחות בבוואריה.
ניקולאי גיזיס
ביוגרפיה
גיזיס נולד בשם נחמן בעיירה מז'יבוז' למשפחת פועלים יהודים. הוא סיים ארבע שנים של בית ספר ועבד כפועל בקולחוז העיירה.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
אוסטריה מכה ראשונה
בתחילת 1809, רוב הצבא הצרפתי היה בספרד הודות למלחמת חצי האי. נראה היה שנפוליאון יגבור על המרד, אולם מלחמת חצי האי הייתה רחוקה מלהסתיים. לנפוליאון היו שתי תוכניות לפעולות ראשוניות כנגד אוסטריה. אם האוסטרים יתקפו ראשונים, הצבא הצרפתי ירכז את קו נהר הלך אשר זורם דרומה מנהר הדנובה לעיר אאוגסבורג, והמפקדה של הצבא תהיה בעיר. אם האוסטרים לא יפעלו כלל עד אמצע חודש אפריל, מפקדת הצבא תהיה מזרחה יותר, בעיר רגנסבורג. אותן הוראות חלופיות עתידות לגרום בלבול בצבא הצרפתי עם הפלישה האוסטרית. האוסטרים פלשו מוקדם מן הצפוי: ב-10 באפריל 1809, כוחות אוסטרים תחת פיקודו הישיר של הארכידוכס קרל פלשו לממלכת בוואריה שהייתה אחת ממדינות הקונפדרציה של הריין, מדינה קליינטית של הקיסרות הצרפתית. האוסטרים חצו את נהר האין, אחד מהיובלים העיקריים של נהר הדנובה שבאותו זמן סימן את הגבול בין שתי המדינות (אוסטריה ובוואריה). הכוחות האוסטרים קיוו כי על ידי פלישתם, הם יעניקו השראה למהפכה בקנה מידה גדול ברחבי הקונפדרציה של הריין כנגד שלטונו של נפוליאון. האוסטרים הכריזו "מלחמה לשחרור גרמני". אולם, תושבי הקונפדרציה שלפני כן הרוויחו מניצחונו של נפוליאון על אוסטריה התגייסו פעם נוספת לטובתו של נפוליאון. המרשל הצרפתי שהיה אחראי על ריכוז הכוחות של הצבא,, פירש לא נכון את הוראותיו של נפוליאון ובילבל את שתי סדרות ההוראות: הוא הורה לגנרל דאבו לצעוד עם הקורפוס שלו לעיר רגנסבורג, בעוד שאר הצבא יתבצר הרבה יותר מערבה, על הלך. כעת יחידות הגרנד ארמה היו מפוזרים בחזית רחבה במצב מבולבל. ב-17 באפריל נפוליאון הגיע לחזית, הוא גילה לתדמהתו שצבאיו לא היו במקום בו הוא חשב שהם. עמדתו החשופה של הגנרל דאבו בעיר רגנסבורג הדאיגה את נפוליאון במיוחד. נפוליאון שלח מספר שליחים אל דאבו שיורו לו להביא את צבאו לגדה הדרומית של נהר הדנובה ולאחר מכן לצעוד דרום-מערבה ולהצטרף לשאר הצבא הצרפתי. השליחים הגיעו לדאבו רק ב-18 באפריל, והוא החל לנוע עם צבאו רק ב-19 באפריל. במהלך הלילה של 18 באפריל האוסטרים הצליחו לסכל הודעה שנשלחה לגנרל דאבו. הם פירשו את ההודעה בכך שדאבו ישהה ברגנסבורג במהלך 19 באפריל, על כן ארכידוכס קרל, שהיה בפיקוד על הכוחות האוסטרים החליט להזיז את כל צבאו צפון-מזרחה ואז שוב צפונה וינצל את עמדתו הפגיעה של דאבו ויתקוף. אולם צבאו של דאבו החל לנוע מרגנסבורג בבוקר של 19 באפריל, ורוב צבאו של דאבו חמק מהמלכודת. דאבו וקרל נפגשו באותו יום ב, דאבו ניצח את הקרב והאוסטרים תחת קרל נסגו בערב. הניצחון של דאבו איפשר לו להצטרף לשאר הצבא הצרפתי.
למזלם של הצרפתים, האוסטרים התקדמו באופן איטי ולא יכלו לנוע במהירות רבה. למעשה, הצלחתם היחידה של האוסטרים במסגרת הפלישה הייתה ב-16 באפריל ב, בו הם הצליחו להביס חלק מהקורפוס הבווארי. אך גם אותו קרב נגמר בניצחון צרפתי ותבוסה אוסטרית. ב-20 באפריל התרחש קרב אבנסברג בין הגרנד ארמה תחת נפוליאון לצבא האוסטרי תחת ארכידוכס קרל ליד עיר אבנסברג שבממלכת בוואריה. הקרב היה אסון בשביל האוסטרים והסתיים בניצחון צרפתי. ההצלחה היחידה של האוסטרים הייתה כאשר חיל מצב הצרפתי קטן נכנע בעיר רגנסבורג. ההפסד בקרב אבסנברג הכריח את הגנרל האוסטרי לקחת פיקוד על האגף השמאלי של הצבא ולנוס מזרחה חזרה לעיר לנדשט, שם יתפתח קרב נוסף. בינתיים ארכידוכס קרל והאגף הימני נשארו ללא תנועה בכפר. שיפוט לא נכון מצד נפוליאון המשיך ב-21 באפריל כשנפוליאון חשב שעיקר הצבא האוסטרי נסוג מזרחה בעוד שרק מספר קטן של גדודים נשארו באגמול. נפוליאון שלח את המרשל דאבו לאגמול כדי לסיים שם את העבודה עם הכוח האוסטרי הקטן שנשאר שם (שלמעשה היה עיקר הצבא האוסטרי) בעוד שעם עיקר הצבא הצרפתי נפוליאון פנה אחרי הגנרל הילר לעיר לנדשט. בלנדשט נפוליאון נלחם נגד הילר וצבאו בקרב לנדשט. נפוליאון ניצח את הקרב בלנדשט של 21 באפריל, אך לא הצליח לעצור את נסיגתו של הילר מזרחה. בינתיים המרשל דאבו מצא את עצמו מתמודד עם שלושה קורפוסים אוסטרים שלמים תחת תחת פיקודו הישיר של ארכידוכס קרל. בלילה של 21 באפריל נפוליאון הבין את הטעות שלו בנוגע לצבאות של האוסטרים והפנה את עיקר צבאו צפונה לעבר הארכידוכס קרל בכפר אגמול. התוצאה הייתה ב-22 באפריל 1809, בכפר אגמול בבוואריה. נפוליאון קיווה כי יוכל להקיף את הצבא האוסטרי בין נהר הדנובה לכוחותיו של המרשל דאבו, אך נפוליאון לא ידע כי העיר רגנסבורג נפלה לאוסטרים מוקדם יותר, ובכך הם יוכלו להשתמש בה כנתיב מילוט. הצרפתים תחת נפוליאון אכן ניצחו את קרב אגמול אך לא באופן מכריע שהרי הצבא האוסטרי ברח דרך רגנסבורג בבטחה יחסית. למחרת, ב-23 באפריל התקיים ברגנסבורג, הצרפתים תחת נפוליאון הצליחו לכבוש את העיר, אבל רק לאחר שרוב הצבא האוסטרי ברח.
ניקולאי גיזיס
ביוגרפיה
גויס לצבא האדום ב-1937 ליחידת מרגמות, והשתתף לראשונה בקרבות ביוני 1941 ובספטמבר אותה השנה השתתף בקרבות הגנה על הומל. בחורף לקחה יחידתו חלק בקרב על מוסקבה ובקיץ הועבר להגן על סטלינגרד. נפצע בהתקפת נגד של הסובייטים ב-23 בנובמבר 1942. לאחר שחזר מבית החולים הוא מונה למפקד ברגימנט המרגמות מס' 224, שם המשיך לשרת עד סוף המלחמה.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
אוסטריה מכה ראשונה
לאחר קרב רגנסבורג, האוסטרים נסוגו חזרה לאוסטריה. הקרב סיים את החזית הבווארית של המלחמה, דאבו ניצל מעמדתו החשופה והתחבר לשאר הצבא הצרפתי, והאוסטרים הובסו לפחות בארבעה קרבות שונים. הצרפתים בהצלחה הדפו את הפלישה האוסטרית לבוואריה תוך שבועיים.
ניקולאי גיזיס
ביוגרפיה
במהלך קרב קורסק על סמך ידיעותיו חוסלו עשרות מוקדי ירי ומרגמות ועל פועלו עוטר במדליית העוז. בהמשך השתתף בשחרור נפת אוריול והמחוזות המזרחיים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. באוגוסט 1943 במהלך צליחת נהר דסנה נפגע בצידו המערבי. לאחר חזרתו מבית חולים בפברואר 1944 צלח את נהר דנייפר על קרח בסמוך לעיר רוגצ'וב. בהמשך אותה השנה שחרר עם יחידתו את הרפובליקה הבלארוסית.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
נסיגת הילר
נפרד מעיקר הצבא האוסטרי עוד מקרב לנדשט ב-21 באפריל. נפוליאון הצליח להדוף את האוסטרים תחת הארכידוכס קרל חזרה לאוסטריה, אך האגף השמאלי בצבא של קרל תחת פיקודו של הילר היה בעמדה מסוכנת והמשיך להירדף על ידי החלק העיקרי של הצבא של נפוליאון. התנהלות הנסיגה של הילר לא הייתה עקבית, ולעיתים האופטימיות שלו כמעט הביאה אסון לצבא. בסופו של דבר הוא הצליח להימלט עם רוב צבאו ללא פגע. תחילה, הילר הביס כוח צרפתי קטן תחת ב-24 באפריל. לאחר הניצחון הזה הילר נודע לתבוסות של קרל בקרבות אגמול ורגנסבורג, ונסג לאחורי נהר האין, לתוך אוסטריה. במהלך השבועיים הבאים הילר נרדף על ידי נפוליאון ועיקר הצבא הצרפתי (שלפני מספר ימים הדף את קרל). הילר קיבל מספר פקודות לחצות את נהר הדנובה ולהצטרף לשאר הצבא האוסטרי תחת קרל, אך החמיץ מספר הזדמנויות למלא את אותן פקודות. ב-3 במאי (1809) הילר הובס קשות ב ואולץ שוב לסגת. ב-6 במאי הוא האמין שיוכל לעמוד ולנצח ב, אך הובס שוב וחצה את הדנובה ב-8 במאי.
ניקולאי גיזיס
ביוגרפיה
באוגוסט 1944 בהגעת הכוחות לנהר ויסלה חצה אותו באזור פולאווי יחד עם שני אנשי קשר, ובמהלך מתקפה בה חיסל שני לוחמים ותפס שניים נוספים בשבי זיהה שתי יחידות מרגמות ושלוש נקודות אש שנוטרלו. על כך קיבל עיטור התהילה מדרגה השלישית.
את עיטור התהילה מדרגה שנייה קיבל על כיתור יחידה גרמנית גדולה במהלך ינואר-פברואר 1945 במהלך מבצע מתקפה ורשה-פוזנן שבו זיהה יחידות אש ומרגמות רבות ובעצמו חיסל ברימונים עמדת מכונת ירייה מבוצרת ב-14 בפברואר.
נהייה למעוטר בכל הדרגות עיטור התהילה כאשר במהלך הקרב על ברלין ב-16 באפריל סמוך לעיירת לבוס הקרובה לפרנקפורט על האודר קידם את היחידות בכ-3 קילומטרים במידע שהשיג על נקודות האש. זיהה שש נקודות כאלו ותותח נגד טנקים, נפגע והסכים להתפנות רק לאחר התקדמות חייל הרגלים.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
נפילת וינה
לאחר שהדף את האוסטרים חזרה לגבול, נפוליאון צעד לווינה, בירת האימפריה האוסטרית, והטיל עליה מצור ב-10 במאי 1809. תוך שלושה ימים, ב-13 במאי, העיר נפלה לנפוליאון בפעם השנייה.
החזית הפולנית
החזית הפולנית במלחמת הקואליציה החמישית הייתה מלחמה בפני עצמה הנקראת. באותה מלחמה, כוחות אוסטריים נלחמו בכוחות פולנים וסקסונים בתמיכה מועטה של כוחות רוסיים.
האוסטרים הקצו מתוך צבאם כ-30,000-40,000 חיילים לחזית הפולנית. התוכנית האוסטרית באותה חזית הייתה לפלוש לדוכסות ורשה, לכבוש את ורשה (בירתה), להביס את צבא הדוכסות, לחלק מחדש את פולין, ולאחר מכן להצטרף לשאר הצבא האוסטרי באזור בוואריה. ב־14 באפריל 1809, כוחות אוסטרים תחת פרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה פלשו לשטח של דוכסות ורשה, מדינת בובה ובעלת ברית שנפוליאון הקים. פרדיננד פיקד על 30,000 חיילים לערך בתחילת הפלישה, מולו ניצב כוח פולני קטן בהרבה של דוכסות ורשה תחת יוזף פוניאטובסקי שכלל 14,000 חיילם לערך. פרדיננד פתח את הלחימה כשחצה את נהר הפיליצה ב-17 באפריל מדרום לורשה והתקדם לעברה. פוניאטובסקי התקדם לכפר, שם תכנן לעצור בניסיון להדוף את פרדיננד ולהגן על וורשה. הם ניפגשו בכפר ב.
קרב ראזין
קרב ראזין התרחש ב-19 באפריל 1809, בין כוחותיו האוסטרים של פרדיננד קרל יוזף לכוחות פולנים מדוכסות ורשה תחת יוזף פוניאטובסקי בכפר שבדרום ורשה. לאחר יום של לחימה הנה והנה, הנסיך פוניאטובסקי הורה לסגת למבצרים ליד ורשה והשאיר את העיר חסרת הגנה. בסופו של דבר, אבדות הפולנים היו גבוהות יותר והקרב הסתיים בניצחון אוסטרי. לאחר הקרב, פרדיננד, מפקד הכוחות האוסטרים בפולין, עשה טעות קריטית. פרדיננד התעלם מחלק מהפקודות שקראו לו להשמיד את הצבא הפולני, ובמקום ניהל משא ומתן לכיבושה של ורשה בדרכי שלום. ב-21 באפריל 1809, המשא ומתן הושלם, והפולנים הורשו להוציא את כל מה שרצו ואת חפציהם מהעיר. הצבא עזב בשלום עם אספקתו. פרדיננד כבש עם צבאו את העיר ורשה ב-23 באפריל. אולם כיבוש ורשה היה לניצחון פירוס כיוון שפרדיננד הפנה את רוב צבאו לעיר כדי להחזיק אותה (על חשבון חזיתות אחרות). פרדיננד ציפה שפרוסיה יתקבל את כיבושה של ורשה ותיכנס למלחמה לצד האוסטרים, אך הפרוסים נשארו בהחלטיות מחוץ למלחמה. האוסטרים נאלצו להשאיר חיל מצב גדול בוורשה והפולנים קיבלו זמן לארגן מחדש את צבאם.
המשך הלחימה
המהלך הבא של פרדיננד היה לחצות את נהר הוויסלה בגורה, מדרום לוורשה. באותו זמן עיקר הצבא האוסטרי של פרדיננד נמצא היה בגדה המזרחית של הנהר. עבודה להקים גשר החלה, וחטיבה אחת מהצבא האוסטרי תחת הגנרל מור (Mohr) הועברה בנפרד מעבר לנהר והקיפה את הכוחות הפולנים בגדה המערבית של הוויסלה ב-24 באפריל. מור היה במצב מסוכן מאוד, הוא ניצב מול 14,000 חיילים פולנים תחת פוניאטובסקי עם 5,000 חיילים שלו בלבד, ובלי גשר לגדה המזרחית של הוויסלה לברוח דרכו. בלילה שבין 25-24 באפריל, פוניאטובסקי הוביל את חצי מכוחותיו להילחם בגנרל מור, והם נלחמו ב-25 באפריל בשני קרבות קטנים בראדזימין וב. הפולנים ניצחו בראדיזמין והחטיבה של הגנרל מור סבלה מ-400 נפגעים ונאלצה לסגת חזרה לגורה. כעת, פרדיננד החליט להעביר את כל צבאו מעבר לוויסלה, לגדה המערבית. החטיבה של מור הועברה זמנית פעם נוספת לגדה המערבית של הוויסלה, והעבודה על הקמת גשר נמשכה. קבוצת חיילים קטנה נשארה בגדה המזרחית של הנהר כדי לבנות ראש גשר. פוניאטובסקי, ראש הכוחות הפולנים שהיו בגדה המערבית של הנהר, החליט על מהלך אמיץ. במקום לנסות להביס את הצבא של פרדיננד סביב לוורשה, הוא פלש לגליציה המזרחית שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרית עצמה. ההתקפה האמיצה של פוניאטובסקי החלה עם מתקפה על ראש הגשר של הצבא האוסטרי בגורה ב-3 במאי 1809. אותה מתקפה נגמרה בניצחון פולני ברור, והכוחות האוסטרים נלכדו בגדה המערבית של הוויסלה בזמן שהפולנים המשיכו בפלישה למזרח גליציה. ב-6 במאי הם הגיעו ללובלין ומשם התקדמו דרומה לנהר הסן. ב-18 במאי, סנדומייז' נפלה לכוח פולני אחרי מצור קצר, וב-20 במאי נפלה זמושץ'. לאחר הצלחות אלו החליט פוניאטובסקי לעצור את התקדמותו על נהר הסן ולראות כיצד האירועים יתפתחו.
בזמן שהפולנים זכו להצלחה בגליציה, האוסטרים תחת פרדיננד קרל יוזף היו מעורבים במשלחת חסרת-טעם לעבר טורון, בצפון-מערב ורשה. הגנרל מור נשלח בנפרד מהצבא הפולני לעבר טורון, הוא חווה הצלחה ראשונית בין 15-14 ביוני וניסה להטיל מצור על העיר אך נקרא חזרה לעיקר הצבא הפולני כשהגיעו אליו חדשות על הפלישה הפולנית למזרח גליציה. פרדיננד ניסה לשקם את המצב על ידי הובלת רוב הפיקוד שלו דרומה לעבר עיקר הצבא הפולני. פרדיננד תכנן לכבוש מחדש את טורון ומשם צבאו יתפצל לשני גדות הוויסלה. כשהאוסטרים החלו לנוע דרומה, חיילים פולנים חדשים הופיעו בצפון המערכה ובלילה שבין 2-1 ביוני, האוסטרים נאלצו לנטוש את ורשה.
ב-3 ביוני, האימפריה הרוסית הצטרפה למלחמת אוסטריה-פולין לצד הפולנים והצרפתים כשכוחות רוסיים חצו את הגבול לגליציה. רוסיה הייתה בעלת ברית רשמית של צרפת מאז שהובסה במלחמת הקואליציה הרביעית וחתמה עם צרפת על חוזה טילזיט אשר חייב אותה לתמוך בצרפת בזמן מלחמה נגד אוסטריה. לאחר הפלישה האוסטרית לדוכסות ורשה, רוסיה הצטרפה למלחמה בעל כורחה, וב-3 ביוני 1809, הצבא הרוסי תחת הגנרל פלש לגליציה שבאוסטריה. גוליצין התקדם באיטיות ככל האפשר, עם הוראות להימנע מכל עימות גדול או מיותר עם האוסטרים. הכוחות הרוסיים והאוסטרים עדיין החשיבו אחד את השני כבן ברית דה פקטו והמפקדים של שני הצבאות חלקו ביניהם מידע מודיעיני. בנוסף, גוליצין קיבל הוראות לעזור לכוחות הפולנים קצת ככל האפשר. היו התנגשויות זעירות בין חיילים רוסים ואוסטרים עם אבדות מינימליות בלבד.
ניקולאי גיזיס
ביוגרפיה
ב-1970 היה בין הראשונים שקיבל אות 25 השנים הניצחון במלחמת העולם השנייה ישירות ממרשל אנדריי גרצ'קו.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
המשך הלחימה
בתחילת יוני, עיקר המבצעים בחזית הפולנית התרכזו בעיר סנדומייז'. פרדיננד וחצי מכוחותיו האוסטרים שהו מחוץ לעיר, לצפונה. רוב כוחותיו הפולנים של פוניאטובסקי היו בתוך העיר, או דרומית לה, בין נהרות הוויסלה והסן, שזורמים קרוב אחד לשני באותה נקודה. פרדיננד במהרה נאלץ לשנות את תוכניתו לחציית הוויסלה מצפון לסנדומייז' ובמקום החליט לנסות לכבוש את העיר על ידי חציית הוויסלה כנגד לזרם ועימות עם הפולנים בין הוויסלה והסן. פוניאטובסקי נסג לעבר הסן, ותפס עמדה בגורזיצה (Gorzyce, בערך באמצע של השטח בין הסן והוויסילה). ב-11 ביוני, התרחש באזור שבין נהרות הסן והוויסלה קרב קטן בין המשמר המאסף של הצבא האוסטרי והצבא הפולני שהתגונן. הקרב הסתיים בתיקו, אולם הפולנים נאלצו לסגת לגדה המזרחית של נהר הסן. אחת הסיבות לכך היא התנהגותם המאכזבת של הכוחות הרוסים שהתקדמו באיטיות באופן מכוון וסירבו לעזור לפולנים.
ניקולאי גיזיס
ביוגרפיה
נפטר ב-18 ביולי 1987 מאירוע לב. נקבר בשדרת התהילה בעיר.
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית
קרב אספרן-אסלינג
באמצע חודש מאי נפוליאון התמודד עם בעיה רצינית. לאחר שכבש את וינה, ידע כי הארכידוכס קרל והצבא האוסטרי חיכו לו מעבר לנהר הדנובה ליד וינה, אך לא היה בטוח בכך, ולא ידע אם תוכנית האוסטרים תהיה להילחם או לסגת. ניסיון מוקדם לחצות את הדנובה ב-13 במאי בצפון וינה כשל, נפוליאון נאלץ לחפש נתיב חלופי כדי לחצות את הנהר. נפוליאון בחר את הנתיב למזרח וינה דרך העיר עצמה. הקרב התרחש ב-21 ו-22 במאי 1809 בתחומי שני הכפרים אספרן ואסלינג במזרח וינה. ב-19 במאי, החיילים הצרפתים הראשונים חצו את הדנובה לתוך האי, אי גדול בצד הצפוני של הדנובה. הארכידוכס קרל לא התנגד כאשר הצרפתים החלו לחצות את הדנובה, למעשה כוונתו הייתה לחכות שכוח צרפתי גדול מספיק יחצה את הנהר ואז לתקוף, לפני ששאר הצבא הצרפתי יוכל לבוא לעזור. הוא ראה בכך הזדמנות לנצח ניצחון מוגבל כנגד חלק מהצבא הצרפתי. אגפם השמאלי של הצרפתים היה בכפר אספרן תחת הגנרל מסנה בעוד הימני בכפר אסלינג תחת מרשל לאן. שתי העמדות חוברו על ידי קו חיל פרשים שהשתרע ברחבי מישור שידוע כ"".
הקרב החל ב-2:30 בצהריים, 21 במאי באספרן. ההתקפות הראשוניות היו מצד האוסטרים על אספרן, אך הן לא היו מתואמות כראוי ונכשלו. התקפות מאוחרות יותר צלחו והאוסטרים השתלטו על החלק המערבי של אספרן. לעומת זאת, הצרפתים דחו בהצלחה את ההתקפות האוסטריות על אסלינג במהלך היום. לחימה המשיכה ב-3 בלילה, 22 במאי, ותוך ארבע שעות הצרפתים כבשו את אספרן בחזרה. במהלך 21 במאי, הגשרים על הדנובה נהיו ליותר ויותר מסוכנים הודות לזרם החזק של הנהר. למרות זאת, הצרפתים המשיכו לחצות את הגשרים לאורך כל היום והלילה. לנפוליאון היו 71,000 חיילים נוספים בצד השני של הדנובה, אך גם איתם גודל צבאו היה קטן מזה של האוסטרים. נפוליאון תכנן לפתוח במתקפת נגד ב-22 במאי, המתקפה התחילה בצורה טובה יחסית, אך הגשרים שעל הדנובה ניזוקו מתקיפות הארטילריה האוסטריות, מה שקטע את הצרפתים מקבלת תגבורת והעברת אספקה חיונית.
ב-9 בבוקר ב-22 במאי, הגשר של הצרפתים נשבר שוב. כשעה מאוחר יותר ארכידוכס קרל פתח במתקפה מסיבית והשתלט שוב על אספרן, בפעם האחרונה, אך התקשה באסלינג. לאחר כמה שעות האוסטרים חזרו וכבשו את כל אסלינג למעט אסם אחד שהוגן בתקיפות. נפוליאון הורה למשמר הקיסרי תחת המרשל ז'אן ראפ לתמוך בנסיגה מאותו אסם, אולם ראפ הפר את הוראותיו של נפוליאון והוביל התקפה שגירשה את האוסטרים מאסלינג. מאוחר יותר ראפ שובח על ידי נפוליאון הודות לאותה התקפה. למרות זאת, נפוליאון הבין כי צבאו במרכפלד לא יוכל להתנגד עוד לאוסטרים והורה על נסיגה. נפוליאון העביר את הפיקוד לז'אן לאן שמאוחר יותר נפגע מכדור תותח ונפצע אנושות.
ניצחון טקטי אוסטרי
במהלך הקרב נפוליאון איבד את אחד מחברים הקרובים ומרשל מצטיין, המרשל לאן. לאן נפגע מכדור תותח שפגע ברגלו, לא הרבה אחרי שהפיקוד על החיילים הועבר אליו על ידי נפוליאון. הוא במהרה הובהל למנתחו האישי של נפוליאון, המנתח קטע את אחת מרגליו הפצועות, אך לשווא. תוך תשעה ימים מהפגיעה, לאן מת מפצעיו ב-31 במאי 1809. מותו היה מכה מוחצת בשביל נפוליאון, שבכה בגלוי. בנוסף ללאן, הגנרל גם הוא מת מפצעיו שקיבל במהלך הקרב כשרגלו נתלשה על ידי כדור תותח.
וגראם
בניגוד לנפוליאון, קרל לא היה יכול להסתמך על מספר גדול של תגבורות. בשנת 1809 היו לאוסטרים שני צבאות עיקריים בפעולה, אחד תחת ארכידוכס פרדיננד שפלש לדוכסות ורשה בחזית הפולנית, והאחד תחת יוהאן, ארכידוכס אוסטריה שפלש לאיטליה. שתי הפלישות נכשלו, אולם פרדיננד עוכב מאוד בגליציה על ידי כוחות האימפריה הרוסית, שהייתה בעלת ברית רשמית של נפוליאון. לכן ארכידוכס קרל ציפה רק לצבא של יוהאן בלבד שיגיע כתגבורת. אך גם הוא התעכב מאוד, וכשסוף סוף החל לנוע לעבר קרל, הוא היה איטי כל כך שהגיע רק בסיום הקרב. כוחותיהם של אז'ן דה בוארנה והגנרל מרמון הספיקו להגיע לטובת נפוליאון במהלך הקרב, אם כי היו צריכים לצעוד מרחק רב יותר מזה של יוהאן, ארכידוכס אוסטריה. הקרב התרחש ב-5 ו-6 ביולי 1809, במרכפלד, מישור רחב ידיים בצפון-מזרח וינה, בין האי לובאו לכפר.
הדוכס הגדול קרל הציב את חייליו במערך בצורת V: האגף השמאלי על מתלול בגדה הצפונית של הדנובה, האגף הימני בין הכפר וגראם לנהר, ובתווך מפקדתו, שניצבה בווגראם. מאגר התחמושת של האוסטרים היה מספר קילומטרים צפונה מווגראם, בגרוס-אנגרסדורף (Gross-Engersdorf). בבוקר של 5 ביולי, כוחות האוסטרים עמדו על 120,000 חיל רגלים, 15,000 חיל פרשים וכמעט 400 תותחים. הצבא האוסטרי נפרס כשבראש משמר קדמי בפיקוד ארמנד פון נורדמן, הקורפוס הראשון תחת, הקורפוס השני תחת הנסיך פרידריך, הקורפוס השלישי תחת , הקורפוס הרביעי תחת , הקורפוס השישי תחת והעתודה בפיקוד
בתחילת יולי נפוליאון החל להזיז את כוחותיו לתוך האי לובאו. הקורפוס הרביעי כבר היה על האי כחיל מצב תחת מסנה. הקורפוס התשיעי של ברנדוט חצה ללובאו בלילה של 3 ביולי, וב-4 ביולי נפוליאון הורה על חצייתו של עיקר הצבא הצרפתי לתוך האי: חיל הפרשים תחת ה, הקורפוס השלישי וחלק מהקורפוס השני, חצו ללובאו. אחריהם עקבו צבא איטליה, הפרשים הכבדים וצבא דלמטיה תחת מרמון ב-5 ביולי. בסביבות השעה 9:00 בערב של 4 ביולי, הכוחות הצרפתים הראשונים החלו לחצות לעברו השני של הדנובה מחלקו המזרחי של האי לובאו דרך שלושה גשרים, בעוד סערה כבדה משתוללת. עד השעה 11:00 בלילה, ל (הקורפוס השני) ולגנרל מסנה (הקורפוס הרביעי) לשניהם הייתה דריסת רגל מעבר לדנובה.
הקרב
ב-5 ביולי בערב, לאחר שהצרפתים חצו את האי לובאו והגיעו למרכפלד, שני הקורפוסים האוסטרים שהוצבו קרוב ביותר לדנובה נסוגו בכיוונים שונים ככל שהצרפתים התקדמו. למרות ההתקדמות הצרפתית המוצלחת הם התמודדו עם בעיה, הם נפגשו רק עם שני קורפוסים אוסטרים בעוד שלושה קורפוסים אחרים כמעט והיו בלתי נראים לצרפתים, רוב החיילים היו מחוץ לטווח הראייה הצרפתי מאחורי המתלול. הדאגה העיקרית של נפוליאון הייתה שהאוסטרים יסוגו בין לילה, מה שיכריח את הצרפתים לפתוח במרדף מפרך. נפוליאון החליט לתקוף כדי להדביק את האוסטרים במקומם ולגלות כמה גדול היה הכוח מולו התמודד. הצרפתים פתחו במתקפה בערב של 5 ביולי, המתקפה כללה ארבעה קורפוסים מהצבא הצרפתי: הקורפוסים של אז'ן,, ברנדוט, ודאבו. כל אחד תקף קורפוס אוסטרי אחר. כול ארבעת ההתקפות הנפרדות היו מתואמות שלא כראוי, האוסטרים הדפו אותן בהצלחה וכולן נכשלו. הן נפוליאון הן קרל סופקו מהפעילות בערב, הצרפתים סוף סוף הבינו שארכידוכס קרל היה נוכח, והוא היה מוכן לעמוד ולהילחם. לעומת זאת, קרל הדף את הצרפתים בהצלחה ומבלי להשתמש בכל צבאו. נשארו לו מספר קורופוסים שלמים, והוא ציפה כי יוהאן יגיע לעזרתו מהמזרח, אך יוהאן לא הגיע בזמן.
בבוקר של 6 ביולי, גם נפוליאון וגם קרל תכננו להתקיף את האגף השמאלי של יריבם, בהתאמה. ההתקפה של האוסטרים הגיעה ראשונה. קרל שלח שני קורפוסים לנתק את הצרפתים מהנהר ולאגפם משמאל, תוך שהוא יוצר סכנה חמורה. נפוליאון הגיב בכך שהזיז את הקורפוס של מסנה על פני שדה הקרב בחיפוי ארטילרי כבד. בכך בלם נפוליאון את המתקפה האוסטרית והציל את אגפו השמאלי. חולשת הצרפתים באגפם השמאלי קוזזה בכוחו של האגף הימני, שם הגנרל דאבו עם כ-40,000 חיילים ניצב מול 27,000 של הגנרל האוסטרי. דאבו דחק את האוסטרים בקצב יציב. בסביבות הצהריים נפוליאון החליט לשלוח את ה להתקפה סופית על מרכז המערך האוסטרי. 8,000 חיילים שוגרו במערך של מרובע חלול. ההתקפה הסתיימה בכישלון יקר לצרפתים. אותו ריבוע היה חשוף לאש ארטילריה מרוכזת וספג לאבדות כבדות. מבין 8,000 החיילים נותרו במהרה ל-1,500. על אף שההתקפה לא השיגה את מטרותיה העיקריות, היא הצליחה להחליש את האוסטרים.
בסביבות 2:00 בצהריים מרכז הכוח האוסטרי בכפר וגראם נחלש הודות לצורך לשלוח תגבורת לאגפם השמאלי, תחת הגנרל רוזנברג, שלא החזיק מעמד כנגד דאבו. זה איפשר לגנרל הצרפתי לכבוש את הכפר וגראם ולפצל את הכוחות האוסטרים לשניים. לאחר מכן, נודע לארכידוכס קרל כי כוחות התגבורת של יוהאן אליהם ציפה לא יגיעו בזמן לקרב. על כן קרל הורה על נסיגה בשעה 2:30 בצהריים. האוסטרים המפוצלים נסוגו באופן מסודר יחסית, הצבא העיקרי מערבה והאגף השמאלי המפוצל צפונה. בשעה 5:00 בצהריים יוהאן, ארכידוכס אוסטריה הגיע עם הצבא שלו אך זה היה כשהאוסטרים כבר היו בנסיגה, והגעתו לא יכלה להשפיע על תוצאות הקרב.
תוצאות וגראם
קרב וגראם הסתיים בניצחון ברור לצרפתים. היה זה הקרב הגדול ביותר שהתרחש על אדמת אירופה עד אותה עת, והשתתפו בו מעל ל-300,000 חיילים. וגראם נחשב לקרב המכריע שהביא לפירוק הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, ופיצה על התבוסה הצרפתית באספרן-אסלינג. הניצחון של נפוליאון היה מכריע אך יקר. אף כי המספרים אינם ודאיים, נהוג להעריך כי אבדות הצרפתים עמדו על כ-37,500 מתים, פצועים, שבויים או נעדרים. אבדות האוסטרים היו דומות עם כ-41,250 לערך.
יום לאחר הקרב, נפוליאון לא ידע לאן נסוגו האוסטרים. הצבא הצרפתי היה תשוש מכדי לנהל מרדף בערב 7 ביולי, והקיסר שלח גששים כדי לאתר את האויב. קרל הצליח לסגת צפונה לבוהמיה, לעבר העיר. יומיים לאחר קרב וגראם, נפוליאון הורה לרדוף אחר האוסטרים ולמגרם כליל.
קרב צניים
לאחר הקרב בווגראם, נפוליאון איבד כל קשר עם הצבא האוסטרי הנסוג. היו שלושה מסלולים אפשריים שהאוסטרים יכלו לסגת לאורכם: הראשון לעיר שבצפון אוסטריה ולאחר מכן לפראג, השני לעבר העיר צניים (זנוימו) והשלישי צפונה דרך הכביש לעיר ברנו. המסלול הנבחר לנסיגת האוסטרים היה צפון-מערבית לעיר צניים. הגנרל שנשלח למסלול הנכון (צניים) היה הגנרל אנדרה מסנה. אולם הוא נבלם ב-9 ביולי על ידי חיל המאסף האוסטרי ב. באותו יום, ב-9 ביולי, הגנרל הצרפתי אוגוסט דה מרמון שנשלח למסלול לעבר העיר ברנו, פנה מערבה לעבר העיר לה שם נערך קרב עם האוסטרים. מרמון הבין כי עיקר הצבא האוסטרי נמצא מערבה יותר בעיר צניים. ב-10 ביולי מרמון הגיע לצניים עם הקורפוס ה-11 בפיקודו, שהורכב מ-10,000 חיילים צרפתים ובווארים. הכוחות התנגשו ב-10 ביולי ב.
לאחר שהצרפתים הדביקו את האוסטרים בעיר צניים ב-10 ביולי, האוסטרים הציעו הפסקת אש, וקרל ונפוליאון פתחו בשיחות. דה מרמון סירב לקבל את הפסקת האש, ותקף בראש צבאו, כשהוא סבור שמולו ניצב רק חיל מאסף. לאחר הצלחה ראשונית הבין כי עיקר הכח האוסטרי ניצב מולו, וניצחונותיו בתחילה נבעו ממזל. הודות ליתרון המספרי הרב של האוסטרים, הגנרל מסנה נאלץ לבוא לעזרתו של מרמון. למחרת, ב-11 ביולי, מסנה ונפוליאון הצטרפו לקרב. מסנה תקף את האוסטרים מהדרום, ונפוליאון הצטרף למרמון. עם הזמן הצרפתים התקדמו בקרב, אך באיטיות.
לאחר יומיים של לחימה חסרת תועלת עם נזקים דומים לשני הצדדים, בסביבות השעה 7:00 בערב, נפוליאון הגיע עם הבשורה על הפסקת אש והורה למרמון לסיים את הקרב. כך נחתמה ב-12 ביולי (Armistice of Znaim). אותה הפסקת אש למעשה סיימה כל פעילות צבאית נוספת של אוסטריה וצרפת במלחמת הקואליציה החמישית. הארכידוכס קרל, המפקד העליון של כלל הצבא האוסטרי, התפטר ב-23 ביולי 1809, ולעולם לא שב עוד לפיקוד.
חוזה שנברון ופירוק הקואליציה
לאחר שהאוסטרים הובסו בקרבות וגראם וצניים, המגעים לעבר הסכם שלום החלו. חוזה שנברון נחתם בין צרפת לאוסטריה בארמון שנברון ב-14 באוקטובר 1809. החוזה הביא לסיומה הרשמי של מלחמת הקואליציה החמישית בניצחון לצרפת והיה קשוח במיוחד כלפי אוסטריה, שאיבדה שטחים נרחבים ואת גישתה לים. לאחר חתימת החוזה אוסטריה וצרפת נהיו לבעלות ברית לזמן קצר.
מתוך תנאי החוזה היו: