cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסכם פריז (1973)
במרץ 1968 עצר נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון את ההפצצות על צפון וייטנאם (מבצע רעם מתגלגל), במטרה לעודד את המדינה להתחיל במשא ומתן. זמן קצר לאחר מכן נקבע מועד לפגישת נציגי שני הצדדים בפריז. שני הצדדים נפגשו לראשונה במאי 1968 לאחר עיכובים ממושכים רבים. אחד מהמכשולים המרכזיים היו שממשלת צפון וייטנאם והוייטקונג סירבו להכיר בממשלת דרום וייטנאם, ולהפך. קושי נוסף היה הדרישה הצפון וייטנאמית על הפסקת ההפצצות של האמריקאים. שני נציגי המשא ומתן העיקריים היו היועץ לביטחון לאומי האמריקאי הנרי קיסינג'ר וחבר הלשכה המדינית הווייטנאמית לה דק טהו. השניים זכו בפרס נובל לשלום בשנת 1973 על מאמציהם, אם כי לה דק טהו סירב לקבלו.
למרות השתלטות צפון וייטנאם על דרומה, הקונגרס האמריקאי סירב להעניק סיוע לדרום.
ההסכם מעולם לא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
סעד זע'לול
פעילותו הציבורית הטרום-מהפכנית
בשנת 1906 נשא סעד לאשה את צאפיה, בתו של ראש הממשלה המצרי באותם ימים, מוסטפא פהמי פאשא, שהיה ידוע בעמדותיו הפרו-בריטיות. דרך הנישואים הצליח זע'לול לקרב עצמו לא רק לחצר הח'דיו ולאליטה השולטת המצרית, אלא גם לנציב הבריטי באותו הזמן, הלורד קרומר. זע'לול שמר בין היתר על קשר טוב עם הנסיך המצרי נאזלי פאזיל, ועם אנשי מפתח במנגנון השלטוני הבריטי במצרים. ניתן להניח כי המפגש הראשון בין זע'לול לבין הלורד קרומר התקיים במסגרת מפגשים בבתי הנסיכים, אליהם הוזמנו שני אישים אלו כאורחים. קרומר התרשם מסעד זע'לול והניע את הח'דיו עבאס חלמי השני למנות את זע'לול לתפקיד שר החינוך בשנת 1906. קרומר תיאר את זע'לול כ"לא רק האדם הראוי והמוכשר, אלא גם המצרי החזק ביותר עמו יצא לי להתמודד עד עתה". בכך ניסה להוביל למינוי אדם מצרי לתפקיד משמעותי בשאיפה להוביל לרפורמות במצרים. לזע'לול לא היה קל בתפקידו כשר חינוך מכיוון שכל המערכת הייתה זקוקה לשינוי מהפכני, מצב החינוך במצרים היה ירוד ובאותה שעה לא היה נראה שמתוך מערכת חינוך זו עתיד לצמוח דור חדש של מנהיגים מקומיים.
זע'לול היה ממונה על תיק החינוך במשך ארבע שנים ועל אף העובדה שהח'דיו עבאס חלמי השני מעולם לא חיבב אותו, הוא הצליח והעלה את מספר בתי הספר במדינה. הוא ערך מספר רפורמות חשובות במערכת החינוך וביניהן החלפת שפת הלימוד במערכת החינוך לערבית (עד אז השפה המרכזית הייתה אנגלית). ההצלחה המשמעותית שלו בתפקיד הייתה בכך שלראשונה הצליח שר מצרי להכפיף את הסמכות שלו על נציגי השלטון הבריטי שהעריכו את אופן התנהלותו. כתוצאה מהצלחתו בתפקיד שר החינוך זכה זע'לול בשנת 1910 לקידום ומונה לשר המשפטים. לאחר עזיבתו של הלורד קרומר את תפקידו, התקשה זע'לול לעבוד בממשלה עקב יחסיו הרעועים עם ממשיכיו של קרומר, אלדון גורסט (כיהן בתפקיד בשנים 1907–1911), והלורד קיצ'נר (כיהן בתפקיד בשנים 1911–1914), ולכן הגיש את התפטרותו מהתפקיד בשנת 1913. במהלך כהונתו כשר המשפטים התמקד זע'לול בשיפור הרמה המקצועית של עורכי הדין המקצועיים ובין היתר עמד בראש הקבוצה שייסדה את אגודת עורכי הדין. לאורך כהונתו כשר החינוך והמשפטים זע'לול דאג לבנות לעצמו תדמית ציבורית חזקה למדי.
המאבק למען עצמאות מצרים
לאחר התפטרותו מתפקיד שר המשפטים הציג זע'לול את מועמדותו לאספה המחוקקת המצרית מטעם מחוז קהיר. לקהל המצביעים הבטיח שבמידה וייבחר הוא יתמקד וייאבק לשינויים בארבעה תחומים עיקריים: מאבק למען רפורמה משפטית, מאבק למען רפורמה חינוכית, מאבק למען רפורמה מוניציפלית בעיר קהיר וקידום רפורמות חקלאיות. מעל הכל זע'לול שאף לקדם את רעיון העצמאות המצרית, תוך מתן דגש נרחב יותר לממשלה עממית במצרים. חתנו מוסטפא פהמי פאשא המליץ לו לוותר על התמודדותו בבחירות אלו, וכך המליצו לו גם חלק מחבריו, בטענה שהמעורבות של הח'דיו ושל הלורד קיצ'נר באספה המחוקקת היא חזקה ובנסיבות אלו יהיה קשה לו לפעול ולהצליח, אך זע'לול לא נרתע מכך, נבחר ברוב מכובד שנשען בעיקר על בני הדור הצעיר במצרים, וביסס עצמו כראש האופוזיציה של האספה המחוקקת. מכס תפקידו הפך זע'לול לאחד החברים המשפיעים ביותר באספה, השמיע ביקורת על תפקודה של הממשלה המצרית, וביסס את התנגדותו לנוכחות הבריטית על אדמת מצרים.
הסחטן
הסחטן (באנגלית: The Racketeer), הוא ספר מתח משפטי שנכתב על ידי ג'ון גרישם ופורסם ב-23 באוקטובר 2012. לספר יש 1.5 מיליון עותקים והיה אחד מהספרים הכי נמכרים ב־2012.
עלילה
מלקולם בניסטר הוא עו"ד במשרד עורכי דין במדינת וירג'יניה. מתברר כי עסקת נדל"ן שביצע בתום לב עם ריימונד פוסט (שופט פדרלי),הייתה כרוכה ברכישת בית ציד מבודד, שם הזמין חברי קונגרס מושחתים לקיים יחסי מין עם ילדות קטינות. הסיפור מתחיל במלקולם באמצע תקופת מאסרו של 10 שנים. מאז שנכנס לכלא, בניסטר התגרש מאשתו, איבד קשר עם בנו, ונוטר טינה קשה נגד הממשלה הפדרלית.
אחרי ששמע על הרצח של השופט פוסט והפילגש שלו, בניסטר עושה עסקה עם ה-FBI שבה הוא אומר להם את שם הרוצח ובתמורה ישחררו אותו מהכלא ויכניסו אותו לתוכנית להגנת עדים.
הוא מודיע להם כי קווין רוקר, סוחר סמים שפגש בכלא, נשבע לברוח ולרצוח את פוסט כנקמה על ניסיון שוחד כושל בו השופט לקח 500,000 $ אך לא קיים את חלקו בעסקה. על פי המידע, ה- FBI עוצר את קווין, ואף על פי שאין לו שום ראיות נגדו, מתמרן אותו להתוודות על הרצח. בעקבות כתב האישום, טוען קווין כי הוא הוכרח להודות בניגוד לאמת.
בניסטר משתחרר ומקבל פנים חדשות (סדרה של ניתוחים פלסטיים), וזהות חדשה: מקס ריד בולדווין. לאחר שה- FBI מגלה כי הכנופיה של קווין רוקר יודעת את מקום הימצאו של באניסטר ומחפשת נקמה, הוא עוזב את התוכנית ויוצא מהרדאר של ה FBI. הוא מקים חברת סרטים מזויפת ופוגש אדם אחר שפגש בכלא, נתן קולי, שלא מזהה אותו. בניסטר משכנע את קולי לקחת חלק בצילום סרט תיעודי על שחיתות ב- FBI. הוא שוכר מטוס פרטי, כדי להטיס את השניים לפלורידה, אבל הוא שותל סמים בתיק של קולי במהלך הטיסה, ומורה לטייס לטוס לג'מייקה, תוך שהוא מכין את השטח לקראת הרשעתו של קווין על "הברחת סמים ואקדח". כאסיר הלבן היחיד בכלא בו כל האסירים והשומרים האחרים שחורים, קולי מוצא את עצמו במהלך של בריונות אכזרית. בניסטר אומר לקולי כי גורמים מג'מייקה הם שהסגירו אותו והם דורשים 500,000 דולר לשחרורו. קולי מספר לבניסטר על מחבוא סודי של זהב בשווי 8.5 מיליון דולר שהוסתר בחצר האחורית שלו, ובניסטר אומר לוונסה, אהובתו ושותפתו, לגנוב את הכסף, לפני שהוא יחזור לארצות הברית. לאחר ששניהם מסתירים את הזהב בהרבה כספות, ונסה - מתברר, אחותו של קווין - חושפת בפני עורכת דינה של קווין כי לאחיה יש אליבי בזמן הרצח של השופט פוסט. לאחר שקיבל דוא"ל על הזהב מבניסטר, מבין ה-FBI שהוא וקווין עובדים יחד. מעצרו וכתב האישום של קווין היו הכל חלק מתוכנית לאפשר לבניסטר לעזוב את הכלא ולקחת את הזהב מהרוצח של פוסט, לפני שניקה את קווין מאשמה.
בתמורה לחסינות גם לעצמו וגם לקווין, באניסטר מגלה ל- FBI כי קולי הוא הרוצח האמיתי של פוסט. לפני שנכלא גילה קולי לבניסטר על הזהב, כשהיו בכלא ביחד - שאותו לקח פוסט מחברת כרייה בתמורה לפסק דין חיובי שנתן להם בנוגע לאישור לכריית אורניום - וסיפר לבניסטר על תוכניותיו לגנוב אותו. הוא סיפר על זה למלקולם בשביל לנסות לשכנע את השופטים לתת לו שחרור מוקדם. בניסטר מבטיח לשלוח זהב עם טביעות אצבעותיו של קולי ל- FBI כהוכחה לאשמתו, הוא גם מצפה מקולי שיודה ברצח כדי לצאת מג'מייקה. הספר מסתיים בכך שבניסטר, וונסה, קווין - שנחשף כחברו הטוב ביותר של באניסטר - ואחיו של קווין חוגגים באי עם כל הזהב.
רקע
מגיבים ציינו שהסחטן הוא ספר יוצא דופן מתוך ספריו האחרים של ג'ון גרישם בכך שדמותו הראשית של הספר, מלקולם בניסטר, הוא ממוצא אפרו אמריקאי. גרישם ציין שהרעיון בא אליו לאחר שנים רבות שבהם אוהדיו עודדו אותו להציג גיבור שחור אבל לפיו, "זה לא עניין גדול. זה לא קשור לגזע."
מכירות
לפי אמזון הספר היה היה הספר השמיני הכי נמכר בשנת 2012.
כאשר הספר יצא לאור, הוא היה במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס ברשימה של ה 11 בנובמבר 2012, והוא נשאר במקום זה עד הרשימה של ה-25 בנובמבר. ב 2 בדצמבר הספר נעקף על ידי האיש האחרון, מאת וינס פלין. למרות זאת ברשימה של ה-30 בדצמבר, חזר למקומו בראש הרשימה, מקום ששמר גם בשבוע הבא. החל מה 18 בפברואר 2013 הספר נשאר ברשימת רבי המכר בשבוע שנגמר ב-24 בפברואר.
הספר לראש רשימת רבי המכר של USA TODAY בשבוע של ה 1 בנובמבר ונשאר שם גם בשבוע הבא. זהו הספר ה-18 שהגיע לראש רשימת רבי המכר USA TODAY.
סעד זע'לול
המאבק למען עצמאות מצרים
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 החליטה בריטניה לפרק את האספה, ולהכריז על מצרים כשטח חסות, או פרוטקטורט בריטי. הח'דיו החדש פואד הראשון בקש בשנת 1917 למנות את זע'לול יחד עם עבד אל-עזיז פהמי לתפקידי שרים, אך מי שהתנגדו למינוי של אלה באותם ימים היו אנשי הממשלה הבריטים. זע'לול המשיך לפעול מאחורי הקלעים וניכר היה שהוא פועל באופן עצמאי עם נטייה לכיוון האופוזיציה. עם תום המלחמה פנה זע'לול יחד עם אישים שונים לנציב העליון הבריטי רג'ינלד וינגייט בדרישה לעצמאות שלמה למצרים. בפועל שאף זע'לול, שלא נשא אז תפקיד רשמי במערכת הפוליטית המצרית, להוביל להקמת משלחת מצרית שתצא למסע בבריטניה ושם תציג דרישה לעצמאות מלאה או לפחות להביא ליותר חופש פעולה מצרי במסגרת שלטון הפרוטקטורט. מעבר לכך, מטרתה של קבוצה זו היה להצטרף לשיחות הנערכות בורסאי, פריז ושם להציג בפני ועידת השלום את הדרישות המצריות. את אירוע זה ניתן לסמל כצעד ראשון לקראת הקמתה של "מפלגת אל-ופד" (המשלחת בערבית). המשלחת בראשו של זע'לול הסתמכה בטיעונה לעצמאות על מסמך "14 הנקודות" של הנשיא האמריקאי וודרו וילסון, בו הגדיר הנשיא את הזכות ל"הגדרה עצמית" של המדינות השונות. זע'לול הפנה את בקשתו לווינגייט, אך זה סירב בתוקף לבקשה. סירוב זה הניע את הלאומיים המצריים להתחיל ולנסות לפעול והקריירה של סעד זע'לול עד לשלב זה שכנעה אותם להאמין שהוא הנכון והראוי לשמש כדובר וכנציג מבחינתם. כעת המטרה הופנתה לכיוון של עצמאות לאומית ורעיון זה החל להיות מופץ בכל רחבי המדינה דרך פרסום של עלונים סודיים. שאיפתם של זע'לול ואנשיו הייתה שיינתן להם המנדט לייצג את מצרים בפני גורמים חיצוניים.
בנובמבר 1918 הוקמה "מפלגת אל-ופד". מפלגה זו הייתה ממשיכת דרכה של "מפלגת האומה", מפלגה שייצגה את משנתו של אחמד לוטפי א-סייד ודברה על הנאמנות למולדת המצרית. בשנים הראשונות לארגונה, הושפעה המפלגה מאירועי המלחמה וניכר היה שהיא מהווה גורם המקשר בין הדור הישן לבין הדור הצעיר שכבר היה מספיק מבוגר להעריך את פועלו של זע'לול. האטרקציה והכוח של מפלגה זו נבעו לא מעט מאישיותו של זע'לול ומעבר לכך המפלגה הצליחה מעצם ייצוגה קבוצות רבות בחברה המצרית. החוקה הראשונה של מפלגת הוופד הצהירה שה"וופד שואבת את כוחה מתוך רצונם של האנשים במצרים להביע עצמם, אם ישירות או אם באמצעות נציגיהם וזאת אל מול הגופים הפועלים". הבריטים אפשרו לבסוף יציאה של משלחת מצרית ממשלתית ללונדון, אך רק לא בראשות זע'לול והוופד. נציגי הוופד ראו בכך התערבות ותחבולה לא ראויה של בריטניה בניסיונותיהם להציג את הבקשות של מצרים, וכעת החלו להחריף היחסים בין אנשי הוופד לבין השלטונות הבריטיים. זע'לול ואנשיו הוזהרו שבמידה ויפעלו אל מול הפרוטקטורט פעילותם עלולה להיפגע, אנשי הוופד לא אהבו את האיום שהושמע כלפיהם וניסו להתלונן על כך בפנייה לראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג', אך זה לא עזר. המשטר הצבאי הבריטי היה נחוש ברצונו למנוע את פעילות הוופד וכתוצאה מכך, ב-8.3.1919 הוחלט על מעצר של זע'לול ושותפיו לופד והגלייתם לאי מלטה. עוד לפני שהוחלט על מעצרם הכירו זע'לול ואנשיו באפשרות שדבר מסוג זה עלול לקרות, ולכן הם ארגנו לעצמם קבוצה של מחליפים ותומכים למקרה שמעצר ייצא לפועל. זע'לול הצליח להשיג לעצמו מעגל נרחב של תומכים וכוחו ניכר באזורים נרחבים במצרים. ההחלטה להגלות את זע'לול והאחרים הספיקה ללאומים המצריים על מנת להביע את התנגדותם לנעשה והובילה אותם להתחיל במחאה המונית הידועה במצרים כמאורעות 1919 או "מהפכת 1919".
מאורעות אלו כללו שורה של אירועים אלימים והתפרעויות בקהיר, אלכסנדריה וערים מרכזיות נוספות כמו גם פגיעה בתשתיות ואף פגיעה בחיי אדם בריטים. הנציב וינגייט שהה באותו הזמן בלונדון, אך האירועים חייבו את תגובתם של ראש הממשלה הבריטי לויד ג'ורג' ושר החוץ שלו ארתור ג'יימס בלפור. אלה החליטו על מינויו של הגנרל אדמונד אלנבי לנציב העליון במצרים על מנת שישיב את השקט לאזור. בנוסף על כך הסיר בלפור את התנגדותו לשילובו של זע'לול במשא ומתן עתידי אל מול מצרים וזה שוחרר מגלותו ופנה לפעילות בפריז. חרף השאיפה הבריטית להפסקת האלימות, זו לא פסקה והאירועים הקשים נמשכו, הבריטים שלחו למצרים ועדת חקירה לבדיקת האירועים ובראשה עמד הלורד מילנר. ועדה זו שהתה במצרים למשך שלושה חודשים ואחת מהמסקנות הבולטות אליהן היא הגיעה, שעל אף ישיבתו בפריז, לא ניתן להגיע להסכם עם המצרים ללא נוכחותו של זע'לול. המשלחת בראשות מילנר הבינה את הצורך לדיון עם זע'לול ואנשיו, ולכן ארגנה מפגש עמו בלונדון בקיץ 1920. מילנר וזע'לול הגיעו לאיזשהו מסמך הבנות, שהשלטון הבריטי הודיע שהוא אינו מחייב אותו, לגבי ההכרה של בריטניה בחלק מזכויותיהם של המצרים. זע'לול האמין שהוופד מייצגים בצורה הטובה ביותר את דעת הקהל המצרית, ולכן אלו מצידם צריכים להאמין בופד ולאפשר למפלגה לפעול. זע'לול ותומכיו הגדירו את מטרתם והיא ששום דבר מלבד השגת עצמאות מלאה למצרים לא יספק אותם ועל מנת שזה יקרה, צריכים להתקיים שלושה תנאים: אחדות לאומית, ביטחון מלא בופד וגמישות פוליטית מצידו של הוופד.
השיחות בין זע'לול למילנר היה מאוד משמעותיות במסגרת התפתחותה של התנועה הלאומית. על פניו נראה היה שבקרב חברי הוופד שוררת הרמוניה, אך זע'לול חשש שקצב איטי של שיחות, כפי שהתקיים באותם ימים עלול לפעול לטובתה של בריטניה ולפגוע באחדותה של האומה. היו לו הסתייגויות לחלק מהעמדות שהוצגו בפניו והוא לא קבל את העמדה הפשרנית שקבלו על עצמם חלק מהמצרים. הוא טען שפשרנות עלולה לפגוע בנכונות הבריטית לקבל את עמדתה של מצרים. אפשר לומר שהשיחות בין מילנר לזע'לול חיזקו את מעמדו של השני כנציג בכיר של מצרים יחד עם ההכרה הבריטית למנהיגותו. השיחות הללו גרמו לפיצול בופד, שכן זע'לול הבין במהלכן את הצורך של מצרים להתפשר בחלק מעמדותיה, אך ככל שהשיחות התקדמו הוא הבין שלא ניתן יהיה להגיע לעצמאות מוחלטת ואפילו לא לעצמאות שלמה בעניינים פנימיים. זע'לול החל להבין שהאנשים סביבו, בתוך מפלגתו מוכנים להגיע לפשרות קיצוניות יותר מאלו שהוא רצה, אך המשיך בקיום השיחות, כאשר הוא ומילנר הגיעו לסוג של פשרה שדיברה על עצמאות פורמלית למצרים, בשעה שיחסים אנגלו-מצריים ימשיכו להתקיים כמו גם המשך נוכחות והשפעה מצד הבריטים בשלל נושאים כגון נוכחות צבא בריטי במצרים והשפעה כלכלית ושיפוטית על הנעשה במדינה. זע'לול לא התלהב יתר על המידה מההסכם אליו הגיעו והוא טען שעל מנת לאשר הסכם זה עליו לפנות לתושבי מצרים עצמה. לבסוף יצא זע'לול לצרפת עם הסכם הפשרה, שסך הכול כולל ויתורים מצד מילנר וכמעט ולא כולל שום התחייבות מצידו. זע'לול האמין שאם הוא יצליח לצייר עצמו כמנהיג הבלעדי והחזק מטעם המצרים, תהיה בידיו האפשרות להשיג תנאים טובים יותר. את עושי דבריו הוא שלח להתייעצויות במצרים, תוך זה שהוא מצרף להם מכתב סודי המופנה לתומכיו השונים בתוך מצרים. כאשר שב זע'לול הוא זכה לקבל פנים אוהדת ביותר, כזו שהראתה שלא מעט מצרים תומכים בו ורואים בו כמנהיגם. זע'לול נשא נאום ובו הגדיר את מטרת העל של כל שיחות עתידיות וזה סילוקו של משטר הפרוטקטורט ממצרים. לכך הוסיף זע'לול את הצורך להשיג עצמאות גם על הנעשה ביחסי החוץ וגם על הנעשה בתוך מצרים כמו גם הצורך שהוופד יוסמך לקדם את ענייניה של מצרים.
בעקבות התמשכות האירועים האלימים והשביתות במצרים החליט הנציב העליון אלנבי לקחת פיקוד על הנעשה במצרים, ויחד עם יועציו העביר אלנבי ללונדון את עמדתו שלפיה יש להכיר בעיקרון של עצמאות מצרים כי אם לא עלולה לפרוץ במצרים מהפכה רצינית. אלנבי החליט להזהיר את זע'לול ושמונה מחבריו לופד שלא ינסו להלהיט את היצרים בקרב האוכלוסייה המצרית. אלנבי אף קרא לזע'לול לצאת ולהפסיק לפעול מתוך קהיר. זע'לול ענה לו שמה שמניע אותו בפעילותו זה הרצון להוביל לעצמאותה של מצרים ואנשי מצרים מצפים ממנו לפעול ולהיאבק למענם, ולכן מלבד דרישה לכך מטעם האומה המצרית, דבר לא יגרום לו להפסיק את פעילותו. אלנבי ואנשי ממשל בריטים שונים הבינו את הכוח הציבורי הגדול בו מחזיק זע'לול. כתוצאה מכך הוחלט שוב לאסור ולהגלות את זע'לול מהמדינה, הפעם לאיי סיישל. אלנבי ניסה להגיע לאיזושהי פשרה ולנסות למנות ראש ממשלה שלא מתוך מפלגת הוופד. בצורה זו האמין אלנבי יתאפשר לבריטניה להכיר בעצמאותה של מצרים ולעזור לה ליצור את חוקת המדינה. עם זאת, ההחלטה להגלות את זע'לול לא נתקבלה בשתיקה על ידי האוכלוסייה המצרית. בערים הגדולות ואף באזורי הפרובינציה החלו התנגשויות אלימות אל מול המשטרה. מעבר לכך, אישים שונים שלאורך התקופה האחרונה לא הסכימו עם כל מעשיו של זע'לול ואף עזבו את הוופד, החליטו לחזור בהם ולהצטרף מחדש לפעילות במפלגה.
ב-28 בפברואר 1922 הכריזה בריטניה באופן חד צדדי על עצמאותה של מצרים תוך השארת אחריות והתערבות בריטית בארבעה נושאים: הבטחת ביטחון וחופש תנועתה של האימפריה הבריטית בתוך מצרים, ההגנה על מצרים מפני איומים מבחוץ תישאר בידיה של בריטניה, בריטניה תהיה אחראית על מעמדם של המיעוטים והזרים ומעמדה של סודאן יוסדר בשלב מאוחר יותר. כאשר בתקופה זו זע'לול נמצא עדיין בגלותו. הוא שב למצרים רק לאחר שנה וחצי ב-17 בספטמבר 1923. כאשר שב זע'לול למצרים הוא זכה פעם נוספת לקבלת פנים חמה מצד האוכלוסייה המצרית. אי הסדר ואי השקט שאפיינו את מצרים לאורך התקופה האחרונה כמעט ונעלמו. למצרים הייתה חוקה חדשה והמדינה נערכה לקראת קיומה של מערכת בחירות. מפלגת הוופד קבלה בחזרה את מנהיגה הגולה זע'לול והייתה יכולה להכין את עצמה ואת קמפיין הבחירות שלה. במהלך הבחירות הראשונות שנערכו במצרים העצמאית בינואר 1924 הצליחה מפלגת הוופד לסחוף אחריה חלקים גדולים מכלל אוכלוסייתה של מצרים. כאשר נספרו הקולות התברר הישגה הגדול של המפלגה והמנהיג העומד בראשה, המפלגה הוכיחה את אחדותה וכוחה והצליחה לזכות ברוב של 190 מתוך 214 המושבים בפרלמנט.
אפשר לראות בניצחונה הגדול של מפלגת הוופד תוצאה של מוטיבציה וההתלהבות, של קמפיין מוצלח ושל יכולת ארגון הראויה למופת, אבל אין ספק שלזע'לול עצמו היה חלק גדול בניצחון הוופד. כעת, זע'לול היה מודע וזהיר יותר להבדלים הקיימים בין הנפשות הפועלות במצרים ועשה הכול על מנת לא להגיד דברים שעלולים להישמע כמו התרסה כנגד המלך או כנגד בריטניה. ניכר היה שהאופי של זע'לול והפופולריות הרבה בה הוא זכה יאפשרו לו להתמודד עם המשימה הלא פשוטה המוטלת על כתפיו. זע'לול לאורך השנים הצטייר כדמות מאוד אנושית, אחד שיודע ליהנות מהחיים ואחד שיודע לקחת סיכונים, אך מבלי לאבד את הראש. נראה היה שזע'לול הוא האיש המתאים לפעול למען מצרים. ביתו ובני משפחתו מייצגים כראוי את האומה המצרית וזע'לול תמיד השתדל לדבר בשפה שתתאים לכלל האזרחים. ב-27 בינואר 1924 המלך פואד הראשון הטיל על סעד זע'לול את מלאכת הרכבת הממשלה.
כהונתו כראש ממשלת מצרים
כאשר התמנה זע'לול לראש הממשלה במצרים עלתה בבריטניה לשלטון לראשונה מפלגת הלייבור ולתפקיד ראש הממשלה התמנה רמזי מקדונלד, זע'לול קיווה שהעבודה מול הממשלה החדשה תהיה מוצלחת יותר מההתמודדות שלו מול הפוליטיקאים הבריטים בעבר. אחת מנקודות המחלוקת הבולטות בין הבריטים לבין זע'לול והמצרים הייתה בשאלת הנוכחות הבריטית באזור תעלת סואץ ובנושא של סודאן. זע'לול התנגד לנוכחות הבריטית בתעלת סואץ וכאשר התרחשו האירועים האלימים בסודאן ביוני 1924 הוא סירב לקבל את האחריות לכך. זע'לול הציע שהצבא המצרי הוא שיגן על תעלת סואץ ואם יהיה זקוק לעזרה, הוא ייפנה לבריטניה בקריאה להתערבותה. הצעה זו לא זכתה לתשובה חיובית מצידה של בריטניה. בריטניה לא הייתה מרוצה מפגיעתה של ממשלת הוופד וזע'לול בסטטוס קוו שהיה קיים בין שתי המדינות. בין הסעיפים שלטענת בריטניה הופרו על ידי ממשלת הוופד היה אי התשלום לצבא הבריטי שיושב במצרים, אי תשלום מס על ההלוואות, הניסיון המצרי להגביל את כוחם של היועצים הבריטים בתחומי הכלכלה והמשפט ועוד. את האשמה בכישלון להגיע להסכמות בין שתי המדינות תלו הבריטים לא פעם בזע'לול עצמו. לזע'לול הייתה אחיזה חזקה בכל הקשור למנהל של המדינה, את זה הוא השיג דרך מינויים של מקורבים לתפקידים חשובים במשרדי הממשל השונים. אולם בעקבות כישלון השיחות בין זע'לול למקדונלד, ובעיקר בעקבות האולטימטום הבלתי אפשרי שהציג הלורד אלנבי בתגובה לרצח מפקד הצבא הבריטי במצרים ומושל סודאן, סר לי סטאק, התפטר זע'לול בנובמבר 1924. ביקורת על כהונתו של זע'לול הגיעה גם מאנשי הוופד וגם מקרב האופוזיציה. ה"ליברליים החוקתיים" העבירו ביקורת על רקע התנהלותו מול בריטניה בנושא סודאן וגם אנשים מתוך מפלגתו לא תמיד אהבו את התנהלותו בכל הנוגע לעניינים הפנימיים של המדינה. במאי 1925 זכתה הוופד שוב בבחירות חדשות בניצחון חלקי וזע'לול נבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים. במאי 1926 שוב הוביל זע'לול את הוופד לניצחון אך נמנע מלהרכיב את הממשלה ושב לתפקידו כיושב ראש בתי הנבחרים. סעד זע'לול מת בשנת 1927.
מורשתו של סעד זע'לול
מותו של סעד זע'לול ב-1927 היווה מכה קשה לתנועה הלאומית המצרית, שכן זע'לול היה הראשון מבין מנהיגיה של מצרים המודרנית הראוי לתואר מנהיג של אומה. הוא הצליח לגייס סביבו את כלל הקבוצות באוכלוסייה המצרית – הוא איחד סביבו עירוניים וכפריים, גברים ונשים, אנשים בני דתות שונות ובעלי מעמד חברתי שונה. בין היתר הצליח זע'לול לקרב את ההנהגה, שעד כה נראתה כמרוחקת מהעם לכלל יושביה של מצרים. עם זאת, הניסיון לבדוק את המורשת שהשאיר אחריו זע'לול הוא אינו ניסיון פשוט בכלל, שכן במשך השנים נמתחה ביקורת, לעיתים קשה, על התנהלותו של זע'לול כדיקטטור. מצד שני יש כאלה הרואים את דמותו והתנהלותו של זע'לול בפן חיובי יותר, כסמל הלאומיות המצרית וכמנהיג עממי חשוב. מקומו המרכזי של זע'לול בתנועה הלאומית המצרית באה לידי ביטוי מחודש בסוף שנות ה-70, עם הקמתה של מפלגת "הוופד החדשה". לאחר שנים שבהן השיח המרכזי במצרים דיבר על סוציאליזם ועל שלטון סמכותי, בחרו אלו שדיברו על ליברליזם ודמוקרטיה להשתמש בדמותו של זע'לול.
ב-12 ביולי 1924 ניצל זע'לול מהתנקשות בחייו בקהיר. בעקבות זאת הקדיש לו המשורר חאפז אבראהים שיר שהסתיים במילים: "אמרו לפושע המתנקש המטורף: ארור אתה! כיצד העזת לירות בכוכב זוהר?! עת ירית בסעד זע׳לול - ירית באומה שלמה!". עם מותו, הקדיש לו חאפז אבראהים קצידה ארוכה, שבאחד מבתיה ערך הקבלה בין מותו של זע'לול לבין רעידת האדמה שפקדה את ארץ ישראל ב-11 ביולי 1927: "אמרו לאלה המקוננים בפלסטין: רעידת האדמה שפקדה אותנו כבדה הרבה יותר". המשורר אחמד שאוקי כתב על מותו של זע'לול קינה ארוכה, שנפתחה במילים: "זה עתה נקבר השמש, כל המזרח כרע ברך ועליו קונן, מי יתן והייתי כיהושע בן־נון, שמנע את שקיעת השמש!".
סטיב דיטקו
'''סטיבן ג'. דיטקו (באנגלית: Stephen J. Ditko'''; 2 בנובמבר 1927 – 29 ביוני 2018) היה אמן, מאייר, וקומיקסאי אמריקאי שעבד לרוב כשותף של סטן לי בחברה מארוול קומיקס. ידוע בעיקר בזכות לקיחת החלק שלו ביצירת הדמויות ספיידרמן ודוקטור סטריינג'.
קריירה
דיטקו החל ללמוד בבית הספר לקריקטוריסטים ומאיירים (לימים בית הספר לאמנויות חזותיות) בניו יורק לאחר שגילה שאחד המאיירים האהובים עליו, ג'רי רובינסון, מלמד שם. הוא נרשם לבית הספר לאמנות תחת ה-G.I. רובינסון, שהזמין אמנים ועורכים לדבר עם כיתתו, הביא פעם את סטן לי, שאז היה עורך של מארוול קומיקס מבשר משנות ה-50 של מארוול קומיקס (שאז נקראה: אטלס קומיקס) ותיאר את הפעם כנקודת המפגש של סטן לי עם דיטקו שממנה התפתחה השותפות ביניהם. כמה זמן לאחר מכן, דיטקו חלה בשחפת ועבר לגור עם הוריו לזמן מה- כאשר החלים, הוא חזר לניו יורק והחל לצייר עבור מארוול קומיקס, החל מארבעת העמודים "There'll Be Some Changes Made" ב-Journey into Mystery גיליון מספר 33 שיצא באפריל 1956. לאחר שהעורך הראשי של מארוול קומיקס, סטן לי, קיבל אישור מהמו"ל מרטין גודמן ליצור גיבור-על חדש "בן נוער" בשם "ספיידרמן", לי פנה במקור לאמן המוביל בחברה, ג'ק קירבי. קירבי סיפר ללי על תפיסת הדמות שלו משנות ה-50, שנקראת באופן שונה עכביש הכסף, שבה ילד יתום מוצא טבעת קסם שנותנת לו כוחות על. היסטוריון הקומיקס גרג תאקסטון אומר שלי וקירבי "ישבו מיד לכנס סיפורים" ולי לאחר מכן הנחה את קירבי לעצב את הדמות ולצייר כמה דפים. "יום או יומיים מאוחר יותר", קירבי הראה ללי את ששת העמודים הראשונים, ולי שנא את איך שהוא צייר את ספיידרמן. לכן החליט לי לפנות לדיטקו, והוא אהב את זה. לאחר מכן, הם הוציאו את הקומיקס הראשון של ספיידרמן באוגוסט 1962.
חיים אישיים ומותו
לדיטקו יש אחיין שנושא את שמו (סטיב דיטקו). ככל הידוע, דיטקו מעולם לא לקח חלק במערכת יחסים ארוכת טווח ומעולם לא התחתן או הוליד צאצאים. ב־29 ביוני 2018 נמצא דיטקו חסר הכרה בדירתו בניו יורק עקב אוטם שריר הלב, מחלה ממנה סבל זמן רב, ונקבע מותו זמן-מה לאחר שנמצא. בסוף אותה שנה, גם שותפו וחברו הטוב- סטן לי, נפטר.
דן בונה
דן בונה (נולד בישראל ב-1969) הוא מדען מחשב ישראלי ופרופסור באוניברסיטת סטנפורד, זוכה פרס גדל לשנת 2013. מחקריו עוסקים בתחומי הקריפטוגרפיה ואבטחת מחשבים.
קורות חייו
בשנת 1996 סיים דוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת פרינסטון בהנחיית פרופסור ריצ'רד ליפטון. זכה במספר פרסים, בהם פרס פקרד, פרס אלפרד סולן (Alfred P. Sloan Award), פרס טרמן (Terman Award) ופרס ה-RSA.
בשנת 2002 היה ממקימי חברת Voltage Security. היה שותף בוועדת הייעוץ לכתיבת האנציקלופדיה לקריפטוגרפיה ואבטחה.
בשנת 2013 הוענק לבונה פרס גדל (בשיתוף עם מת'יו פרנקלין ואנטואן ז'וקס), על מאמרו עם פרנקלין בנושא הצפנה מבוססת מיפוי בי-ליניארי, ופיתוח הצפנת בונה-פרנקלין.
פוליטיקה של ספרד
ספרד היא מונרכיה חוקתית דמוקרטית שבראשה עומד מלך ספרד. היא מתנהלת לפי החוקה שהתקבלה ב-1978 אחרי תום השלטון הדיקטטורי של פרנסיסקו פרנקו.
הרשות המחוקקת היא ה"קורטס חנרלס" ("Cortes Generales"), פרלמנט המורכב משני בתים: קונגרס הנציגים ("Congreso de los Diputados") שהוא הבית התחתון ואשר לו סמכויות רבות יותר, והסנאט ("Senado") שהוא הבית העליון. חברי הבית התחתון נבחרים בשיטה אזוריות-יחסית, בה לכל מחוז בחירה יש כמה נציגים שמתחלקים בין רשימות המפלגות באופן יחסי לתוצאות במחוז. רוב חברי הבית העליון נבחרים בבחירות אישיות, והיתר ממונים על ידי בתי המחוקקים של הקהילות האוטונומיות.
המפלגות הגדולות הן "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" (PSOE) משמאל, והמפלגה העממית (PP) מימין, ובנוסף יש עוד מספר מפלגות קטנות, רבות מהן מקומיות.
בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה אשר זקוק לאמון הבית התחתון של הפרלמנט (הקורטס).
מערכת המשפט היא מערכת עצמאית שבנוסף אליה קיים בית משפט חוקתי.
בנוסף לשלטון המרכזי, לקהילות האוטונומיות שמרכיבות את ספרד יש סמכויות שלטוניות שמשתנות בין קהילה לקהילה.
החוקה
החוקה הספרדית הנוכחית התקבלה ב-1978 במהלך המעבר לדמוקרטיה אחרי מות פרנקו ב-1975. ב-1977 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לפרלמנט שאחרי עידן פרנקו, ובעידודו ולחצו של המלך חואן קרלוס ניגש פרלמנט זה למלאכת כינון החוקה. ועדה בת שבעה חברי פרלמנט מכל צידי הקשת הפוליטית ניסחה את החוקה, והיא אושרה על ידי הפרלמנט ב-31 באוקטובר 1978, ובמשאל עם ב-6 בדצמבר - תאריך שנחגג בספרד כיום החוקה. החוקה נחתמה על ידי המלך וראשי הפרלמנט ב-27 בדצמבר ונכנסה לתוקף יומיים אחר כך.
החוקה פותחת בהקדמה שבה מובעת מחויבות לצדק, לחופש, לביטחון כל האזרחים, לדמוקרטיה, לסדר כלכלי וחברתי צודק, לזכויות אדם, לשלטון החוק, לכיבוד המסורות והשפות של אזרחי המדינה ולחיזוק יחסי שלום ושיתוף פעולה עם כל עמי העולם.
המשך החוקה מחולק לעשרה פרקים המוקדשים לזכויות והחובות של אזרחי המדינה, לכתר, לפרלמנט, לממשלה, ליחסים בין הפרלמנט והממשלה, למערכת המשפט, לכלכלה, לארגון הטריטוריאלי, לבית המשפט החוקתי ולדרכי השינוי של החוקה.
על פי הפרק האחרון של החוקה, שינוי בחוקה צריך להתחיל בתור הצעת חוק רגילה ביוזמה של הממשלה, של חברי הפרלמנט, או של האספות של הקהילות האוטונומיות. עליו לעבור ברוב של שלוש חמישיות מחברי כל אחד מהבתים, ואם יש מחלוקת בין הגרסאות יכול לעבור שינוי שזכה ברוב מוחלט של חברי הסנאט (הבית העליון של הפרלמנט) ורוב של שני שלישים מחברי הקונגרס (הבית התחתון). תוך 15 יום מאישור התיקון בפרלמנט יכולים עשירית מחברי כל אחד מהבתים לדרוש משאל עם לאישור התיקון.
חלק קטן מהסעיפים, הנוגע לזכויות הבסיסיות ולחרויות האזרחיות, וכן לכתר, זוכה להגנה מיוחדת, ותיקונים שנוגעים אליהם צריכים לעבור בתהליך מורכב שכולל קבלה ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הפרלמנט, פיזור מיידי של הפרלמנט, אישור חוזר ברוב של שני שלישים בכל אחד מבתי הפרלמנט החדש ולבסוף משאל עם. אולם הפרק שקובע את ההגנה המיוחדת הזו אינו מוגן בעצמו.
מאז כינונה החוקה שונתה פעם אחת, על מנת לתת לאזרחי האיחוד האירופי שאינם אזרחי ספרד לבחור ולהיבחר בבחירות מקומיות.
חוקת ספרד היא אחת היחידות אשר זכויות האדם המעוגנות בה כוללות לא רק זכויות פרט וזכויות פוליטיות אלא גם זכויות חברתיות.
המלך
מאז קבלת החוקה של 1978 ספרד היא מונרכיה חוקתית. ראש המדינה הוא מלך (או מלכה) אשר מסמל את אחדות ספרד והמשכיותה, ותפקידו הוא טקסי וייצוגי. המלך הראשון שמלך במסגרת החוקה הוא חואן קרלוס הראשון שהומלך עוד לפני כינון החוקה, עם מותו של פרנקו. בתחילה הוא היה גם שליט המדינה בפועל, אולם בניגוד לציפיותיו של פרנקו הוביל את הפיכת ספרד לדמוקרטיה, ואחרי קבלת החוקה הקפיד להישאר מעל למחלוקות פוליטיות. המלך הנוכחי הוא בנו, פליפה השישי, שעלה למלוכה עם פרישתו ב-2014.
החוקה קובעת כי עם קבלת הכתר וההכרזה בפני הפרלמנט על תחילת שלטונו, על המלך החדש להשבע לקיים בנאמנות את חובותיו, לציית לחוקה ולחוקים ולהבטיח את הציות להם, ולכבד את זכויותיהם של האזרחים ושל הקהילות האוטונומיות.
על פי החוקה המלך מפקח על פעולות מוסדות השלטון, ובין סמכויותיו נמצאות חתימה על חוקים, כינוס הפרלמנט או פיזורו והקדמת הבחירות,  הצעת מועמד לראשות הממשלה, מינויו ופיטוריו, מינוי חברי הממשלה ופיטוריהם,   מתן חנינות, הפיקוד העליון על הכוחות המזוינים והכרזת מלחמה או חתימה על הסכם שלום. המלך מפעיל את סמכויותיו אלו לפי בקשת הממשלה או הפרלמנט, או באישורם, ללא הפעלת שיקול דעת עצמאי. בחלק מהמקרים הדבר מעוגן בחוקה עצמה, ובחלק במוסכמה חוקתית.
הפרלמנט
הפרלמנט הספרדי נקרא "קורטס חנרלס" ("Cortes Generales") והוא מורכב משני בתים - הסנאט ("Senado") שהוא הבית העליון, וקונגרס הנציגים ("Congreso de los Diputados") שהוא הבית התחתון.
סמכויות הקונגרס נרחבות יותר משל הסנאט. הממשלה צריכה לקבל את אמונו על מנת להיכנס לתפקידה, ובסמכות הקונגרס להביע אי אמון בממשלה. רוב החקיקה מתחילה מהקונגרס, ועוברת אל הסנאט. אם הסנאט מאשר אותה כלשונה היא עוברת לחתימה על ידי המלך. במקרה שהסנאט דוחה הצעת חוק או מתקן אותה היא חוזרת לקונגרס, ובסמכותו לאשר את התיקונים ברוב רגיל, או לאשר את הנוסח המקורי ברוב מוחלט של חברי הקונגרס, או ברוב רגיל לאחר המתנה של חודשיים.
בקונגרס צריכים להיות על פי החוקה בין 300 ל-400 חברים. חברי הקונגרס נבחרים בבחירות אזוריות ב-52 אזורי בחירה שהם חמישים מחוזות ספרד והערים סאוטה ומלייה שעל חופי מרוקו. מספר הצירים שמוקצה לכל מחוז נקבע לפי הנוסחה הבאה: 102 מהמקומות מוקצים בצורה בלתי פרופורציונלית לגודל המחוז, אלא בהקצאה של שני מקומות לכל אחד מ 50 המחוזות ומקום אחד לכל אחד מהאזורים של סאוטה ומליה. שאר 248 הצירים מחולקים בין המחוזות באופן פרופורציונלי למספר תושביהן. המחוזות הגדולים ביותר הם של מדריד וברצלונה שלכל אחד מהם יש למעלה מ-30 נציגים, לערים בינוניות יש מחוזות בני כעשרה נציגים, אך יש לא מעט מחוזות עם מספר נציגים בודדים, דבר אשר גורם לייצוג יתר שלהם. חלוקת המושבים בין המפלגות השונות בכל מחוז נעשית בשיטה יחסית לפי שיטת ד'הונד ("שיטת בדר-עופר"), כשכל מפלגה מציגה רשימת מועמדים.
בסנאט יש כיום 264 חברים, מהם 208 נבחרים בבחירות בחמישים המחוזות השונים. לרוב המחוזות מוקצים ארבעה סנאטורים, ואילו במחוזות המורכבים מאיים יש בין שניים לשלושה סנטורים לכל אי (או קבוצת איים). הסנאטורים נבחרים בכל מחוז בבחירות אישיות, ולכל בוחר יש זכות להצביע עבור שלושה מועמדים לכל היותר. יתר החברים ממונים על ידי הגופים המחוקקים של 19 הקהילות האוטונומיות של ספרד, כשלכל קהילה אוטונומית מוקצה סנאטור אחד בתוספת של עוד סנאטור על כל מיליון תושבים.
זמן הכהונה המקסימלי של שני הבתים הוא ארבע שנים, ולמרות שהחוקה לא מחייבת זאת, עד כה הבחירות לשני הבתים נערכו תמיד בו זמנית. ראש הממשלה יכול להביא לפיזור הקורטס חנרלס, או כל אחד מבתיו, על ידי בקשה מהמלך.
הממשלה
בראש הרשות המבצעת עומד ראש ממשלת ספרד, אשר תארו הרשמי הוא "Presidente del Gobierno" ("נשיא הממשלה"). הוא עומד בראש "מועצת השרים" ("Consejo de Ministros"), קבינט שמכיל בדרך כלל קצת פחות מ-20 חברים, ואשר מתכנס פעם בשבוע. ראש הממשלה הנוכחי הוא פדרו סנצ'ס מהמפלגה הסוציאליסטית.
ספרד היא דמוקרטיה פרלמנטרית ולכן הממשלה זקוקה לאמון קונגרס הנציגים, הבית התחתון של הפרלמנט. אחרי הבחירות לפרלמנט, או עם התפטרות הממשלה הקודמת, המלך מתייעץ עם ראשי הסיעות ועם יושב ראש הקונגרס, ולאחר ההתיעצות ממנה מועמד לראשות הממשלה. מאז החזרה לדמוקרטיה תמיד היה זה ראש הסיעה הגדולה ביותר, אך אין חובה חוקית לכך. על המועמד לקבל רוב מוחלט של חברי הקונגרס בהצבעת האמון. בהיעדר רוב כזה הוא יכול לקבל את אמון הקונגרס בהצבעה חוזרת ברוב רגיל של המשתתפים בהצבעה. עם קבלת האמון הקונגרס מבקש מהמלך למנות את המועמד לראשות הממשלה, והוא נשבע אמונים בפני המלך. יתר שרי הממשלה מתמנים או מפוטרים על ידי המלך לפי הצעתו של ראש הממשלה.
אם ראש הממשלה המיועד לא מקבל את אמון הקונגרס התהליך מתחיל מחדש, ואם תוך חודשיים אף מועמד לא זוכה לאמון הקונגרס מפזר המלך, באישור יושב ראש הקונגרס, את שני בתי הפרלמנט ומכריז על בחירות חדשות.
הקונגרס יכול להפיל את הממשלה בהצבעת אי אמון לפי בקשת לפחות מעשירית מחברי הבית שצריכים להציג מועמד חלופי לראשות הממשלה. אם ההצעה מקבלת רוב מוחלט של חברי הבית, המועמד שהוזכר שהוצע בה מתמנה לראש ממשלה, והצבעת אי האמון בממשלה הישנה הופכת להצבעת אמון בו. כמו כן הממשלה יכולה לבקש את אמון הקונגרס בהצבעת אמון, אשר אם היא נכשלת בה עליה להתפטר.
מערכת המשפט
בספרד נוהג המשפט הקונטיננטלי.
בראש ההיררכיה של מערכת המשפט עומד בית המשפט העליון (Tribunal Supremo), ומתחתיו בית המשפט הלאומי (Audiencia Nacional) שגם לו יש תחום שיפוט על כל המדינה. מתחתיהם עומדים בתי משפט של הקהילות האוטונומיות, ושל המחוזות (Audiencia Provincial), ומתחתיהם בתי משפט של ערכאה ראשונה, בתי משפט לחקירות, בתי משפט שלום, בתי משפט מנהליים ועוד. את המערכת כולה מנהלת מועצה עצמאית (Consejo General del Poder Judicial) שבראשה עומד נשיא בית המשפט העליון וחברים בה 20 אנשי משפט בהם לפחות 12 שופטים.
בנוסף קיים גם בית משפט לענייני חוקה (Tribunal Constitucional), שאינו חלק ממערכת המשפט, ואשר דן בענייני חוקה וסכסוכים בין המדינה לבין הקהילות האוטונומיות.
קהילות אוטונומיות
באופן היסטורי ספרד מורכבת מלאומים שונים, שלמרות הדומיננטיות הקסטיליאנית, הם בעלי שפות ותרבויות שונות, שזכו גם לזכויות פוליטיות מיוחדות. אולם בתקפות הדיקטטורה של פרנקו דוכאו השאיפות הלאומיות, והתרבויות הנפרדות, בעיקר של הקטלונים והבסקים, ביד קשה.
החוקה שהתקבלה עם החזרה לדמוקרטיה איפשרה את הקמתן של קהילות אוטונומיות ("Comunidades Autónomas"), שיורכבו ממחוזות שכנים, לרוב בעלי עבר ותרבות משותפים. הראשונות שגיבשו את מעמדן היו קהילות שהוכרו כ"לאומיות היסטוריות" ("Nacionalidad histórica"): קטלוניה, ארץ הבסקים וגליסיה, שבעבר היה להם כבר מעמד אוטונומי, ואליהן הצטרפה גם אנדלוסיה. גיבוש המעמד האוטונומי עבורן נעשה במסלול מיוחד ומהיר יותר, ועד היום מידת האוטונמיה שלהן גדולה משל השאר. במהלך השנים שאחרי קבלת החוקה גובשו עוד קהילות אוטונומיות עד שכל שטח ספרד חולק בין 17 קהילות אוטונומיות. מביניהן הכריזו על עצמן עם השנים בחוק האוטונומיה גם ולנסיה, אראגון, והאיים הקנריים והאיים הבלאריים כעל "לאומיות היסטוריות". יתר תשע הקהילות האוטונומית מגדירות את עצמן במונחים שונים כגון "אזורים בעלי זהות היסטורית". שתי הערים הספרדיות בחוף מרוקו, סאוטה ומלייה נמצאות במעמד דומה של ערים אוטונומיות.
על פי החוקה הספרדית, כל קהילה אוטונומית צריכה לגבש את "חוק האוטונומיה" ("Estatuto de Autonomía") של הקהילה אשר זקוק לאישור בתוך הקהילה ולאחריו אישור כחוק על ידי הפרלמנט הספרדי, ושמהווה למעשה את חוקת הקהילה. חוקי אוטונומיה אלה שונים מקהילה לקהילה, אולם כולם חייבים לכלול מערכת משטר שכוללת את שלוש הרשויות. כל הפרלמנטים האזוריים הם בעלי בית אחד ועל פי החוקה שיטת הבחירות בהן דומה לזו של קונגרס הנבחרים הארצי, כלומר ישנן בשיטה יחסית בכל אחד מהמחוזות שמרכיבים את הקהילה. הבחירות לרוב הפרלמנטים מתרחשות אחת לארבע שנים ביחד ללא אפשרות להקדים את הבחירות. רק לקטלוניה, ארץ הבסקים, גליסיה ואנדלוסיה יש את האפשרות לקיים את הבחירות באופן עצמאי במועד שהן קובעות.
המפלגות
מאז השבת הדמוקרטיה, מפלגת השמאל העיקרית היא "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית" - מפלגה סוציאל-דמוקרטית ששורשיה עוד במאה התשע-עשרה, ושבתקופת הדיקטטורה של פרנקו פעלה במחתרת. תחת הנהגתו של פליפה גונסאלס שהנהיג אותה מאז סוף ימי הדיקטטורה היא נטלה חלק חשוב במעבר לדמוקרטיה וכינון החוקה בסוף שנות ה-70, והייתה מפלגת השלטון בשנים 1982–1996 בממשלותיו של גונסאלס ו-2004–2011 בממשלותיו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו. מיוני 2018 חזרה המפלגה לשלטון בראשות פדרו סנצ'ס.
בין 1977 ל-1982 המפלגה העיקרית מימין הייתה "איחוד המרכז הדמוקרטי" ( UCD - "Unión de Centro Democrático"), מפלגת מרכז-ימין בהנהגתו של אדולפו סוארס שבתקופה זו הייתה מפלגת השלטון והובילה את המעבר לדמוקרטיה. אחרי תבוסתה בבחירות של 1982 עברה הבכורה בימין לידי "הברית העממית" (AP - "Alianza Popular") שהקים מנואל פראגה ושלאחר איחוד עם עוד כמה מפלגות ימין ומרכז קטנות ב-1989 הפכה להיות "המפלגה העממית" (PP - "Partido Popular"). המפלגה העממית הייתה בשלטון בשנים 1996–2004 תחת חוסה מריה אסנאר, ומאז 2011 ועד 2018 חזרה לשלטון בראשותו של מריאנו רחוי.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הופיעו מפלגות חדשות משמאל ומימין.
מפלגת "אזרחים" (Ciudadanos) : מפלגת מרכז ימין, נוסדה ב-2006 בקטלוניה על ידי אלברטו ריברה. תומכת בביטול המלוכה ובמשאלי עם.
מפלגת קול (vox) : מפלגת ימין רידיקלי אירוסקפטית, נוסדה ב-2013 על ידי סנטיאגו אבסקל, נציג המפלגה העממית בחבל הבסקים שעזב את המפלגה.
מפלגת פודמוס (Unidas Podemos): מפלגת שמאל (או שמאל קיצוני) שהוקמה בעקבות מחאה חברתית בספרד.
בנוסף לאורך השנים יש ייצוג קטן אך קבוע גם למפלגות לאומניות ואזוריות בעיקר מקטלוניה, ארץ הבסקים, וגליסיה, וגם לאיחוד של מפלגות שמאל קומוניסטיות ורפובליקניות (IU -"Izquierda Unida").
בשנת 2020, בעקבות התחזקות המפלגות הקטנות, הוקמה קואליציה רב מפלגתית לראשונה מאז השבת הדמוקרטיה בשנת 1978.
נועם גמון
נועם גמון (נולד ב-8 במרץ 1997) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן במ.ס. דימונה.
קריירה
גמון גדל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע. ב-16 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0–0 למכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו.
ב-31 בינואר 2017 הושאל להפועל עפולה מהליגה הלאומית עד תום העונה. ב-6 בפברואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0–0 מול הפועל עכו אצטדיון העירוני עכו. עד סוף העונה, גמון ערך 14 הופעות בליגה לאומית. בעונת 2017/2018 האריך את חוזהו בעפולה לעונה נוספת. ב-6 בדצמבר 2017 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו לאומית, לאחר ניצחון 3–0 על הפועל רמת גן באצטדיון גרונדמן. עד סוף העונה רשם 34 הופעות ליגה. בעונת 2018–19 הושאל גמון להפועל עפולה עד תום העונה מהליגה לאומית. גמון רשם 20 הופעות ליגה ועוד שלוש הופעות בגביע המדינה, ועזר להפועל עפולה לסיים בראש הטבלה.
ב-11 ביולי 2019, הושאל גמון להפועל כפר סבא מליגת העל עד לסיום העונה. בסיום העונה חזר לבאר שבע ובמהלך העונה הושאל להפועל רעננה מהליגה הלאומית.
ב-4 בינואר 2023 הושאל למ.ס. דימונה מליגה א'.
מרסי ג'ונסון
מרסי ג'ונסון אוקוג'י (באנגלית: Mercy Johnson Okojie; נולדה ב-28 באוגוסט 1984) היא שחקנית ניגרית.
תחילת דרכה
ג'ונסון נולדה בלאגוס לדניאל ג'ונסון, קצין לשעבר בחיל הים, ואליזבת ג'ונסון, הילדה הרביעית במשפחה מתוך שבעה.
קריירה
מיד לאחר סיום לימודיה בתיכון, היא נבחנה לתפקיד בסרט The Maid, סרט ששיגר אותה לסטטוס של כוכבת. ההופעה שלה בסרט הובילה לתפקידים בסרטים פופולריים, כגון Hustlers, Baby Oku in America, War in the Palace, ועוד רבים. ב-2009 היא זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע, ואז בפרס השחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי 2013 אפריקה קסם לצופים בחירה פרסים עבור תפקידה בסרט הקומדיה Dumebi the Dirty Girl. בדצמבר 2011, היא הייתה הסלבריטאית הניגרית עם מירב החיפושים בגוגל, מעמד שהשיגה שוב ב-2012. מאז ה-1 באפריל 2017 היא מחזיקה בתפקיד היועצת הבכירה המיוחדת למושל מדינת קוגי בנושאי אמנות ובידור.
חיים אישיים
ג'ונסון נשואה לנסיך אודיאנוסן אוקוגי מאז 2011 ויש להם 3 ילדים.
ישראל בר-זכאי
ישראל בר-זכאי (ברדקי) היה חזן ירושלמי, החזן הראשי של בית הכנסת החורבה במשך עשרות שנים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בנובמבר 1889 (ג' בכסלו ה'תר"ן) לאביו ישעיהו, בנו של החזן רבי שלמה ברדקי. הוא היה נינם של הרבנים ישעיה ברדקי ושמואל סלנט ובן נינו של רבי ישראל משקלוב (שעל שמו הוא קרוי).
מתוקף תפקידו כחזן בבית הכנסת האשכנזי המרכזי של ירושלים, הוביל טקסים דתיים ולאומיים חשובים, כמו הקבלת פני הנציב העליון הרברט סמואל, הכתרת הרבנים הראשיים לישראל אברהם יצחק הכהן קוק ויצחק אייזיק הלוי הרצוג, חגיגת יום ההולדת של מלך בריטניה אדוארד השמיני, אזכרה לחללי השואה, אזכרה לחללי שיירת הדסה ועוד.
היה ממייסדי חברה קדישא האחידה "קהילת ירושלים" וניהל אותה. יחד עם הרב אברהם חיים שאג פרסם בשנת 1946 "סדר תפילות לגומלי חסד של אמת לפי מנהגי ירושלים". ב-1967 פרסמו השניים חוברת בשם "דברים על ייסודה ופעולותיה, בעיותיה והישגיה של החברה קדישא", הכוללת נאומים ודרשות בנושא זה משנות ה-60 של המאה ה-20.
היה חבר מערכת העיתונים "מוריה" ו"דואר היום", וניהל את השבועון "הד העם". כתב מאמרים בעניינים שונים בעיתונות.
נפטר ב-15 באוגוסט 1970 (י"ד באלול ה'תש"ל), ונקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
משפחתו
נשא את חיה מיכלא, בת אהרן נפתלי קמרז, ממנה נולדה לו בת אחת, מרים, ובן ישעיהו. הוא התגרש ממנה, ונשא את ציפורה בת אהרן זליג אטינגר (נפטרה בפסח 1944), שילדה לו שני בנים ובת. בנו אברהם נישא לאהובה, בת הרב פנחס אפשטיין ושימש כחזן בבית הכנסת "גן ירושלים" בבתי הורודנא.
לקריאה נוספת
ר' גפני, "החזן של החורבה, שעמד על משמר הרובע היהודי בירושלים", האומה, 227 (אוגוסט 2022), עמ' 92-87.
זהר מנה
זׂהר מנה (17 בינואר 1939 – 30 באוגוסט 2018) היה מדען מחשב ישראלי, פרופסור באוניברסיטת סטנפורד, במכון ויצמן למדע ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה
זהר מנה נולד וגדל בחיפה. הוא קיבל תואר ראשון (1962) ושני (1965) במתמטיקה מהטכניון ותואר דוקטור במדעי המחשב מאוניברסיטת קרנגי מלון שבפנסילבניה בהנחיית אלן פרליס, זוכה פרס טיורינג הראשון ורוברט פלויד (אף הוא זוכה פרס טיורינג). בשנים 1962–1964 שירת בצה"ל כמתכנת. לימד באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1968 ל-1972. בשנים 1972–1995 היה בסגל מכון ויצמן, ובין השאר היה מנחה הדוקטורט של עדי שמיר ונחום דרשוביץ. בשנת 1978 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת סטנפורד, ועד 1995 המשיך להיות פרופסור גם במכון ויצמן. בשנת 2010 פרש לגמלאות מאוניברסיטת סטנפורד.
תחומי מחקרו כללו את תורת החישוביות, לוגיקה של תוכנית מחשב, לוגיקה טמפורלית ויישומיה, הוכחה אוטומטית, חישוב מקבילי, מערכות זמן אמת, מערכות היברידיות, אימות תוכנה, אימות חומרה וסינתזה של תוכניות.
ספרו The Mathematical Theory of Computation, שיצא לאור ב-1974, הוא מראשוני הספרים שעסקו בביסוס מתמטי של מלאכת התכנות. הספר תורגם לצ'כית, איטלקית, יפנית, הונגרית, בולגרית ורוסית. בשנת 2003 יצא לאור מחדש באנגלית בהוצאת דובר.
יחד עם אמיר פנואלי כתב שלושה ספרים בנושאי לוגיקה טמפורלית: כתב גם ארבעה ספרים יחד עם ריצ'רד וולדינגר : ספרו האחרון, שנכתב יחד עם ארון ברדלי, The Calculus of Computation: Decision Procedures with Applications to Verification יצא לאור בהוצאת שפרינגר בשנת 2007.
מנה פרסם גם כ-200 מאמרים מדעיים וכמה עשרות דוחות טכניים.
בשנת 1994 נבחר לעמית ACM. בשנת 2016 הוענק לו פרס הרברנד, יחד עם ריצ'רד וולדינגר.
נפטר ב-30 באוגוסט 2018 בגיל 79, ונקבר למחרת בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה. הותיר אחריו את רעייתו ניצה וארבעת ילדיו.
סדר דרשוביץ-מנה קרוי על שמו ועל שם תלמידו, נחום דרשוביץ.
סובא
סֿוּבָּא (בערבית: صوبا, תעתיק מדויק: צובא) היה כפר ערבי בראש הר צובה ממערב לירושלים.
היסטוריה
סובא יושב לראשונה בתקופה הפרסית וההלניסטית. הצלבנים בנו בכפר מצודה, אשר נקראה בלמונט. המצודה נבנתה לפני שנת 1169. בתי הכפר הראשונים נמצאו בתוך חומות המבצר.
תושבי הכפר התפרנסו בעיקר מגידול דגנים ופירות. בשנת 1834 במהלך מרד הפלחים שימשו הכפר והמצודה כמעוז של תושבי אבו גוש נגד המצרים, כתוצאה מכך נהרסו הכפר והמצודה על ידי אבראהים פאשא.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ירושלים. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בסובא (יחד עם דיר-עמאר, כיום שוכן במקומו בית חולים איתנים) 434 תושבים ו-100 בתים נושבים. בסקר הכפרים שנערך בשנת 1945 בארץ ישראל, הוערך שטח הכפר ב-4,102 דונם עות'מאני, מתוכם 15 דונם בבעלות יהודית ו-5 דונם שטחים ציבוריים. מספר התושבים הוערך ב-620.
מצודה קטנה בתחומי הכפר שימשה לשמירת הדרך לירושלים. במלחמת העצמאות שימש הכפר כבסיס לוחמים כנגד היישובים היהודים. הכפר שימש (בדומה לכפר אל-קסטל הסמוך) בסיס לכוחות הערבים שחסמו את הדרך שהובילה לירושלים. ההגנה תקפה את הכפר שלוש פעמים אך לא הצליחה לכבשו. לבסוף נכבש הכפר בלילה שבין 12 ל-13 ביולי 1948, על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע דני ותושביו ברחו או גורשו ממנו.
על אדמות הכפר נבנה קיבוץ צובה. רבים מבתי הכפר עומדים כיום ללא גגות. בית הקברות של הכפר נמצא למרגלות ההר וביצורים שנחפרו על ידי ההגנה נראים בצדו הצפון-מזרחי של ההר.
שלמה זלמן פינס
הרב שלמה זלמן פינס (ז' בתמוז ה'תרל"ד, 22 ביוני 1874 – י' בחשוון ה'תשט"ו, 6 בנובמבר 1954) היה למדן אוטודידקט ומחבר ספרים תורניים פורה. הוא התכתב עם תלמידי חכמים ידועי שם ופעל גם בענייני ציבור ביהדות שווייץ.
ביוגרפיה
נולד במינסק לדובר פינס, עשיר גדול ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר, דור שישי לגאון מווילנה. אביו שכר רבנים ללמדו גמרא תנ"ך ועברית ומורים שהכינוהו לבחינות הבגרות, ובהם הוא הרב מיכל דוד רוזובסקי אבי הרב שמואל רוזובסקי. לימודים אלו נועדו כדי לפטור אותו מחובת הגיוס לצבא הרוסי. פינס לא למד בישיבה ואת סגנון לימודו רכש מתוך עיון עצמי בארון הספרים היהודי. כמורה דרכו ראה את ראש משפחתו הגאון מווילנה. הוא הושפע גם מרב עירו הגדול ממינסק.
בשנת ה'תרמ"ח נישא לנייטשא זוסמן, בת למשפחה עשירה ומיוחסת מהעיר אוסטרוה, מצאצאי רבי אפרים זלמן מרגליות ורבי פנחס הורוביץ. בתקופה זו העביר שיעורים בתנ"ך והיסטוריה לאגודה של צעירים עובדים, כדי להקנות להם ידיעות יסודיות באמונה היהודית ובתורת ישראל. באותה תקופה עשה הון ממסחר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועליית הבולשביקים לשלטון (1914), היגר לציריך שבשווייץ. במלחמה איבד את רכושו הרב, ושיקע את עצמו בכתיבת ספרים והפצת יהדות בציריך וסביבותיה. הוא המשיך להתפרנס ממסחר. כחלק מפעילות ציבורית-יהודית, ייסד "חברת ש"ס", לימד שיעורים קבועים וארגן מעת לעת ימי לימוד לאקדמאים ופשוטי עם. את המוכשרים בתלמידיו עודד ללכת לישיבות מזרח אירופה.
החל משבט תרע"ה, עמד הרב פינס בקשר הדוק עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק ששהה בשווייץ במהלך מלחמת העולם הראשונה, והעיד על עצמו "שכל ימי שבת הרב שם, לא זזה ידי מתוך ידו" . לאחר המלחמה, החל משנת תרע"ח, הצטרף הרב פינס לתנועת דגל ירושלים שהקים הרב קוק, ולאורך שנים היה מראשי מפיצי רעיונותיה ומגייסי התרומות למפעלי הראי"ה, לצד הרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר. הרב קוק ראה בו שותף נאמן לדרכו והתבטא כלפיו בביטויי חיבה אישית עמוקה. חלק מחילופי מכתביהם נדפסו בספרי השו"ת של הרב קוק ובאגרות הראי"ה. בהמשך עמד פינס בקשרים הדוקים גם עם הרב צבי יהודה קוק, בנו של הראי"ה.
הרב פינס נפטר בציריך ביום שבת, י' בחשוון ה'תשט"ו, 6 בנובמבר 1954. בהלווייתו השתתפו רבנים ואישי ציבור יהודיים משווייץ ומחוצה לה. לפי צוואתו לא הספידוהו, וידידו הרב יחיאל יעקב ויינברג קרא מעל קברו את הפסוק: "תּוֹרַת אֱמֶת הָיְתָה בְּפִיהוּ וְעַוְלָה לֹא נִמְצָא בִשְׂפָתָיו, בְּשָׁלוֹם וּבְמִישׁוֹר הָלַךְ אִתִּי וְרַבִּים הֵשִׁיב מֵעָו‍ֹן" (מלאכי ב, ו).
ספריו
בשנת ה'תר"ע (1910) החל להדפיס קונטרסים בגמרא ובהלכה, שלאחר פטירתו כונסו לספר פנס שלמה.
במהלך השנים פרסם מספר ספרים על התנ"ך ושילב בהם כתיבה מדעית עם נאמנות לדרך המסורתית. בהקדמתו לפירושו לספר ישעיהו כתב: "הפירוש שהנני נותן בזה הוא קנקן כולו מלא חדש, כי לא נכנסו לתוכו אלא ביאורים שלא נכתבו עד הנה על ידי מפרשי המקרא", בהקדמתו לפירוש על תהילים הוסיף "הפירוש למזמורי תהילים... עם היותו נאמן לדרך הקודש - דרך המסורה, כבש לו מסילה חדשה... הוא חותר לרדת את היסודות - עד המאורע, שעליו נוסד המזמור". לאחר פטירתו יצא פירושו לספר הושע. ספריו התקבלו גם בחוגי המדע, ואף מספר חוקרים נוצריים הביאו את דבריו בספריהם.
בשנת ה'תש"ח יצא בהוצאת מוסד הרב קוק ספרו מוסר המקרא והתלמוד בו הוא פורס את שיטתו במקומו של המוסר ביהדות. לדבריו המוסר והאמונה באלוהים קשורים בטבורם זה לזה, משום שמשמעותה של האמונה בה' היא השאיפה לשלמות מוסרית, שאיפה שמתממשת על ידי הזדהות האדם עם קונו כדרשת חז"ל "ודבקת בו - הדבק במידותיו של הקב"ה", מתוך כך נובעת האוניברסליות של המוסר היהודי וערכה של קדושת החיים. קטעים מספר זה הובאו בספר "פרקים במחשבת ישראל" של הרב שאול ישראלי.
טוביאש לעף
טוביאש (טוביה) לעף או לב או לוב (בהונגרית: Lőw Tóbiás; נג'קניז'ה, 5 ביוני 1844 – בודפשט, 7 ביוני 1880) היה עורך דין, מומחה בתחום המשפט, עיתונאי יהודי-הונגרי. אֶחַיו היו ויליאם לוב. עורך דין אמריקאי, עיתונאי, וכן שמואל לעף רופא בלנאולוג וכן הוא אחיו למחצה של הרב הראשי עמנואל לעף. טוביאש לעף הוא אביו של טיבור לעף שהיה נשיא מועצת בית משפט לערעורים (ערכאת ערעור, יושבת ופוסקת בערכאה שנייה או שלישית במסגרת הרשות השופטת בהונגריה), סופר משפטי.
ביוגרפיה
טוביאש לעף הוא בנו הבכור מתוך שבעה ילדיהם של לאופולד לעף שהיה רבה הראשי של סגד ושל אשתו הראשונה לאונטין שוואב בתקופה 1842−1851 (אשתו השנייה מ-1953 הייתה בבט רדליך ממנה נולדו לו שבעה ילדים נוספים). אחרי סיום לימודי המשפטים עבד טוביאש לעף משנת 1867 במחלקה להכנה חוקים במשרד המשפטים. בשנת 1871 הציג בישיבת החוק ההונגרי הראשונה את נושא הנישואים האזרחיים. מ-1872 עד 1880 היה סגן התובע הכללי המלכותי של ממלכת הונגריה (במסגרת האימפריה האוסטרו הונגרית). ככותב ספרי משפט עסק לעף בעיקר במשפט הפלילי, ומגיל צעיר עבד גם כעיתונאי פוליטי. הוא היה אחד המייסדים והעורך של כתב העת "המשפט ההונגרי" עד מותו המוקדם. הוא היה עמית בפשטי נפלו, ה"רפורמה" (Reform), "חדשות סגד" (Szegedi Híradó), "שומר הלשון ההונגרית" (Magyar Nyelvőr) וכ בפסטר לויד. הוא תרגם להונגרית מספר יצירות מרכזיות כגון ספר הלימוד של המשפט הרומי של פרדיננד מקלדי (Ferdinand Mackeldey), האנציקלופדיה למדע המדינה של רוברט מוהל (Robert Mohl). עבודתו העיקרית הייתה העריכה לדפוס של אוסף החומרים הקשורים לחוק העונשין ההונגרי (משנת 1878). קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
חייו הפרטיים
אשתו הייתה אמה הירש, אותה נשא לאישה בבודפשט ב-23 בפברואר 1873.
מאמריו
ב"סקירה של בודפשט"
משפט הונגרי
אלכס ביריוקוב
אלכס ביריוקוב הוא מדען מחשב ישראלי המלמד באוניברסיטת לוקסמבורג.
בשנת 1994 סיים תואר שני בטכניון בהנחיית אלי ביהם ובשנת 1999 סיים דוקטורט בטכניון בהנחיית שמעון אבן ואיל קושילביץ. אחר כך השתלם במכון ויצמן תחת עדי שמיר ואחר כך לימד ב-Katholieke Universiteit Leuven בבלגיה. הוא כתב כשלושים ערכים באנציקלופדיה לקריפטוגרפיה ואבטחה בהוצאת שפרינגר. עבודתו הנודעת ביותר היא פיתוח צופן זרם LEX.
בשנת 1998 פיתח יחד עם עדי שמיר ואלי ביהם את קריפטאנליזה דיפרנציאלים לא אפשריים (Impossible differential cryptanalysis).
מבחן קבלה (ספר)
"מבחן קבלה" הוא ספר לבני נוער מאת הסופרת נאוה מקמל-עתיר. הספר יצא לאור בשנת 2005 בהוצאת ידיעות ספרים. בשנת 2006 זכה הספר בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
"מבחן קבלה" מספר על חייה של סול, נערה בת חמש עשרה, המתגוררת בשכונת עוני בתל אביב עם אביה, אמה ואחותה הקטנה. חייה משתנים בעקבות מבחן קבלה להצגה אליו היא ניגשת. בעקבות מבחן זה סול עוברת אירועים ומצבים חדשים כחלק ממסע ההתבגרות שלה. בהתמודדות עם הקושי, הכאב, העוני והחרם, היא מגלה בעצמה כוחות חדשים, שלא ידעה על קיומם, המאפשרים לה להתגבר על הקשיים בחייה, ואף לעזור לאחרים החווים מצבים קשים אף יותר.
תקציר הספר
סול היא נערה בת 15 שעלתה מרוסיה עם משפחתה ומתגוררת ליד תחנת הרכבת הישנה שבדרום תל אביב.
בתחילת הספר, סול שומעת על אודישנים לתפקיד ראשי בהצגה העירונית וניגשת אליהם. אך היא לא מקבלת את התפקיד, ובמקומה מקבלת אותו חברתה הטובה דניאל. בעקבות אודישן גורלי זה, סול ודניאל מתחילות להתרחק זו מזו ואט אט מפסיקות להיות חברות. בבית סיפרה, סול עוברת חרם, אותו ארגנה מלכת הכיתה, רחל, וסול נותרת לבדה ללא חברים. במצב זה, סול פוגשת את בועז, שלימים יהיה חברה הטוב ביותר. אחיו של בועז מטופל בבית חולים בעקבות פיגוע טרור. בועז מוותר על בית הספר ומטפל באחיו. סול, שלא מוכנה לוותר על בועז, מתחזה לבת דודתו ואוספת את שיעורי הבית שלו בכל יום מחברו הטוב של בועז, קובי. לאחר מכן היא נוסעת לבית החולים ומשאירה לבועז את השעורים בקבלה.
בסוף הספר בועז נכנס לכיתתה של סול ומספר על כל הדברים שהיא עשתה למענו. בעקבות כך מחליטים חבריה לכיתה של סול להפסיק את החרם נגדה. דניאל חוזרת להיות חברתה הטובה ביותר, וסול חוזרת להיות נערה מאושרת.