cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מושב הזקנים הכללי המאוחד
בנייה מסביב למושב הזקנים
בשנת 1921 הונחה אבן הפינה להקמת שכונת רוממה בשכנות לא קרובה לבית האבות. כוונת המתכננים הייתה לבנות ברוממה 24 בתים, אך עיכובים בבנייה (כנראה בשל קשיים כספיים) הביאו לכך שעד יוני 1923 נבנו תשעה בתים בלבד. במפה בריטית משנת 1924 בקנה מידה של 1:2,000 מסומנים בשכונה רק 11 בתים. עם הזמן, החלו בתי השכונה "לחבוק" את מושב הזקנים. תנופת הבנייה לא פסחה על הכפרים הערביים, הכפר ליפתא הלך והתפשט במעלה ההר, ותושביו הקימו את "ליפתא עילית" בצמוד לשכונת רוממה. מדרום הלך וגדל הכפר שייח' באדר, ותושבים אמידים יוצאי הכפר החלו בונים בתים פרטיים לאורך רחוב יפו חלקם בצמוד למושב הזקנים. בנייה זו גרמה לכך שבאזור התגוררו זה בצד זה יהודים וערבים במשך כל תקופת המנדט.
המהפך המשמעותי חל באזור עם פרוץ מלחמת העצמאות, תקיפות הגדנ"ע על שייח' באדר הביאו לנטישה המונית של הכפרים הערביים בסביבה, תחילה ננטש שייח באדר ולאחריו ליפתא, עד כי האזור הפך ליהודי בלבד. וזאת כחלק מתהליך ההפרדה הכללי שהתחולל בעיר כולה.
מנהלי וגבאי המוסד
בתקופה הראשונה כיהנו יחיאל מיכל פינס, יצחק אייזיק בן טובים, הרב אברהם אלקנה זקס וישראל דב פרומקין כמנהלי וגבאי המוסד. מזכיר וסופר המוסד היה אליהו האניג, ובמשך תקופה מילא את מקומו של פרומקין בניהול המוסד. בשנות ה-20 כיהנו כמנהלי וגבאי המוסד עקיבא עליאש (אביהם של המשפטן מרדכי עליאש והבנקאי אלכסנדר עליאש), שלמה ינובסקי ושלמה ראט.
העתקת בית האבות
בשנת 1966 עברה תחנת האוטובוסים המרכזית של ירושלים ממשכנה ברחוב יפו, סמוך ל"בניין העמודים", למבנה חדש שהוקם בשטח בו שכן מושב הזקנים. בכך תמה תקופה זו בתולדות המוסד שעבר למשכנו הנוכחי בשכונת קטמון ליד מנזר סן סימון בירושלים. ושמו שונה ל"נווה הורים", במשכנו החדש של המוסד שוכנים, על פי אתר האינטרנט של בית האבות, כ־300 דיירים מקשישי ירושלים והסביבה.
האתר מציין כי התקציב השנתי השוטף מגיע ל כ-30 מיליון שקלים. כ-90% מכוסה על ידי הגורמים המאשפזים, בעיקר משרד הבריאות, משרד העבודה והרווחה הרשויות המקומיות וקופת החולים. הגרעון השנתי המגיע ל 10% מהתקציב וממומן מתרומות ועזבונות מהארץ ומחו"ל.
בניין המושב זקנים בעיר העתיקה שימש כפנימיה של ישיבת הכותל, עד להשלמת מבנה הישיבה החדש בסוף שנות השמונים.
לזגינים
לזגינים (בלזגינית - "лезгияр"; ברוסית - "лезгинцы") הם קבוצה אתנית המרוכזת בדרום דאגסטן ובצפון-מזרח אזרבייג'ן. הקבוצה דוברת שפה משלה, השפה הלזגינית.
יש המתעדים את ההיסטוריה הלזגינית החל מימי ממלכת אלבניה הקווקזית. ב-331 לפנה"ס לחמו לזגינים תחת הצבא הפרסי נגד צבאו של אלכסנדר הגדול בקרב גאוגמלה. ב-55 לפנה"ס לחם המצביא הרומי פומפיוס נגד "אלבנים" ובהם לזגינים וקבוצות אתניות אחרות. במהלך המאה ה-19 נקראו "לזגינים" כל השייכים לקבוצות האתניות הדוברות שפות צפון-מזרח קווקזיות, לרבות האווארים, הלאקים ורבים אחרים. כיום משויך השם לקבוצה האתנית הדוברת לזגינית ומרוכזת בעיקרה בדאגסטן ובאזרבייג'ן. דתם של הלזגינים היא האסלאם. רובם סונים ומיעוטם שיעים.
רוב הלזגינים מתגוררים באזרבייג'ן ובדאגסטן (רפובליקה המהווה חלק מהפדרציה הרוסית). מספרם הכולל של הלזגינים הוא כ-600,000. חציים מתגוררים באזרבייג'ן וכחצי מיליון מתגוררים בדאגסטן. היתר מתגוררים בארצות שונות בקווקז, במזרח אירופה, וקיימת פזורה לזגינית גם במזרח התיכון ובארצות הברית.
על פי דיווחי ארגונים המסקרים את זכויות האדם באזרבייג'ן, הלזגינים במדינה סובלים מאפליה כלכלית וחינוכית.
הערות שוליים
xmf:ლეკეფი (ლეზგინეფი)
יריב אופנהיימר
יריב אופנהיימר (נולד ב-5 בדצמבר 1976) הוא פעיל שמאל פוליטי ישראלי, לשעבר מנכ"ל, מזכ"ל ודובר תנועת "שלום עכשיו" וכיום חבר הנהלת הארגון, בנוסף להיותו מנהל קואליציית שתי המדינות בארגון "יוזמת ז'נבה".
ביוגרפיה
החל את דרכו הפוליטית כאשר היה בן 15, כפעיל בנוער העבודה במהלך הבחירות לכנסת השלוש עשרה. לאחר שחרורו מצה"ל חזר לפעול במסגרת המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה ולאחר מספר חודשים מונה למנהל אגף הנוער של המפלגה. במסגרת תפקיד זה ניהל את פעילות הנוער במסע הבחירות של אהוד ברק לראשות ממשלת ישראל העשרים ושמונה. לאחר ארבע שנים מונה לדובר תנועת "שלום עכשיו", ולאחר שנה וחצי בתפקיד הדובר מונה גם למזכ"ל התנועה. סיים את תפקידו באפריל 2016.
פעילות ציבורית
במסגרת פעילותו ב"שלום עכשיו" עסק אופנהיימר במאבק בעד פתרון שתי המדינות, הפסקת הבנייה בהתנחלויות ופינוי המאחזים. הוא פרסם מאמרים ב"מעריב", ב"ידיעות אחרונות" וב"הארץ", והופיע בעשרות אירועים ועימותים פומביים עם אנשי ימין.
בשנה שקדמה לתוכנית ההתנתקות היה אחד היוזמים של הקמת "מטה הרוב" שארגן מאבק ציבורי והפגנות בעד היציאה מרצועת עזה. במהלך כהונתו כמזכ"ל "שלום עכשיו" הגישה התנועה עתירות רבות לבג"ץ בדרישה לפנות מאחזים מרכזיים ואתרים נוספים שנבנו באופן בלתי חוקי לטענתם. הפעילות המשפטית הובילה בין היתר לפינוי המאחז מגרון ומבנים מהמאחז עמונה.
ב-2009 שלח צוות צילום על מנת לראיין חברי כנסת מהימין, תוך התחזות לסטודנטים. אופנהיימר הודה כי עמד מאחורי המעשה וקצין הכנסת הגיש תלונה נגדו במשטרה על התחזות. בעקבות זאת נאסרה כניסתו של אופנהיימר למתחם הכנסת על ידי יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין. בבירור שנעשה בלשכת יושב ראש הכנסת הודיע אופנהיימר שחלה אי הבנה, וכי "שלום עכשיו" לא יחזרו על פעולות מסוג זה בכנסת. בעקבות זאת חידש יושב ראש הכנסת את אישור הכניסה של אופנהיימר.
בשנת 2011 פרסם העיתון "הארץ" את "התיק הישראלי" של ויקיליקס ובו נחשף כי אופנהיימר קיים קשר עם אנשי שגרירות ארצות הברית שבמסגרתו העביר להם מידע על הבנייה בהתנחלויות.
אופנהיימר מרבה להשתמש בעמוד הפייסבוק שלו על מנת לקדם מאבקים ציבוריים. בין היתר הוביל קמפיין לפסילת תנועת "אם תרצו" מהשתתפות בתחרות "מיליון סיבות טובות" שאורגנה על ידי בנק לאומי, בנימוק שתקנון התחרות אינו מאפשר את השתתפותן של עמותות בעלות מטרות פוליטיות. בעקבות הביקורת מימין ומשמאל החליט הבנק לבטל את התחרות.
אופנהיימר התנגד לכמה הצעות החוק שניסתה להוביל הקואליציה בכנסת השמונה-עשרה ובהן חקיקה המגבילה את מקורות המימון של עמותות ו"חוק ההסדרה" שנועד למנוע את ביצוע החלטת בג"ץ בבית אל.
במערכת הבחירות לכנסת ה-19 פנה אופנהיימר לוועדת הבחירות המרכזית בנוגע לשימוש שעשתה מפלגת הבית היהודי בתמונות של חיילי צה"ל במדים במסגרת תעמולת הבחירות שלה. יו"ר ועדת הבחירות, השופט אליקים רובינשטיין, קיבל את העתירה וקבע כי השימוש בתמונות אכן סותר את חוק תעמולת הבחירות לכנסת ועל כן חייב את מפלגת הבית היהודי לשלם קנס של 3,000 ש"ח למדינה ופיצוי של 1,000 ש"ח לאופנהיימר על הוצאותיו.
במקביל לפעילותו ב"שלום עכשיו" נבחר אופנהיימר לוועידת מפלגת העבודה. הוא התמודד על מקום ברשימת המפלגה לכנסת, פעם אחת על המקום המשוריין לצעירים ופעמיים בפריימריז הארציים. בכל המקרים לא הצליח להיכנס למקום ריאלי. בבחירות המקדימות לכנסת התשע-עשרה זכה לתמיכה של כ-8,000 מתפקדים והוצב במקום ה-27 ברשימת המפלגה. לאחר פרישתו של עמיר פרץ (שנבחר במקום השלישי) מהמפלגה בבוקר יום הגשת הרשימות, "הוקפצו" כל מועמדי המפלגה במקום אחד והוא הוצב במקום ה-26. אופנהיימר טען שיש לחשב מחדש את ההצבעות באופן שייקח בחשבון את המקומות המשוריינים ברשימה, אך דרישתו לא התקבלה.
אופנהיימר קיבל איומים על חייו, ולתקופה קצרה העמידה משטרת ישראל אבטחה ליד ביתו.
ב-2015 הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו כמנכ"ל שלום עכשיו, אך לא ממזכ"לות התנועה. באפריל 2016 מונה אבי בוסקילה לתפקיד המנכ"ל, ואופנהיימר פרש גם מתפקיד המזכ"ל, אך נותר חבר הנהלה.
אופנהיימר השתתף בתוכנית הפאנליסטים "הפטריוטים" בערוץ 20 ובתוכנית "המילה האחרונה" בגלי צה"ל.
ב-2018 הודיע על הצטרפותו למפלגת מרצ. בפריימריז של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הגיע למקום ה-13, ולקראת הבחירות לכנסת ה-22 דורג במקום ה-11 ברשימה. לקראת הבחירות לכנסת ה-25 התמודד בבחירות המקדימות במרצ, והוצב במקום ה-13 ברשימה.
חיים אישיים
ב-2018 התחתן. במהלך הטקס הודיע כי כשיאמר "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני" הדבר אינו כולל את מזרח ירושלים. הוא אב לבן.
קישורים חיצוניים
מאמרי דעה שפרסם:
מערת קדומים
מערת קדומים או מערת הקפיצה, הידועה במחקר גם בשם מערת קפזה (Qafzeh Cave), היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי הנמצא למרגלות הר הקפיצה (הר קדומים), מדרום לנצרת. באתר נמצאו שרידים חשובים של האדם הקדמון. זו אחת הדוגמאות הקדומות בעולם לבני אדם בעלי אנטומיה מודרנית.
החפירות במקום נערכו בשנים 1933–1936 על ידי משה שטקליס ורנה נוויל, ובהפסקות בין 1965 ל-1979 בראשות ברנאר ונדרמרש.
ממצאים
במקום התגלו כירות אש, כלי אבן מהתרבות המוסטרית, עצמות אדם ועצמות בעלי חיים, שמעידים כי המערה שימשה הן כמקום מגורים והן כאתר קבורה.
הממצאים כללו 13 שלדים שלמים, שישה מהם שייכים למבוגרים והשאר לילדים. חמישה מבני האדם נקברו באופן מסודר בקרקע המערה, ושניים מהם נקברו מסיבה כלשהי עם קרני אייל. השרידים מתוארכים ל-85,000 עד 100,000 שנים לפני זמננו.
ממצא חשוב נוסף היה שרידי אוכרה שנמצאו הן על עצמות והן ב-71 ריכוזים לפני שימוש, ומשמעות הדבר היא כי פולחן קבורה טקסי בעל משמעות סמלית רווח כבר לפני כ-100,000 שנים. את המחקר על שרידי אוכרה הובילה אראלה חוברס מהאוניברסיטה העברית בתחילת שנות ה-2000, לאחר שחזרה לבדוק את ממצאי החפירות שהיו מאוחסנים במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית.
ג'ין מ. אואל
ג'ין מרי אואל (באנגלית: Jean Marie Auel; נולדה ב-18 בפברואר 1936) היא סופרת אמריקאית. היא ידועה בזכות סדרת הספרים "ילדי האדמה", שהראשון והידוע מביניהם הוא שבט דוב המערות, המתרחשת באירופה הפרה-היסטורית ועוסקת, בין השאר, ביחסים בין האדם המודרני, ההומו ספייאנס, לבין הניאנדרטלים. נכון לשנת 2010 נמכרו ספריה בלמעלה מ-45 מיליון עותקים ברחבי העולם.
ראשית חייה והשכלה
אואל נולדה בשיקגו למשפחה ממוצא פיני. היא למדה באוניברסיטת פורטלנד והצטרפה למנסה. לאחר מכן, בשנים 1965–1976, עבדה ככותבת טכנית ומנהלת אשראי בטקטרוניקס. בשנת 1976 קיבלה תואר שני במנהל עסקים בשנת 1976.
קריירה כסופרת
בשנת 1977 החלה אואל בתחקיר היסטורי לקראת כתיבת ספריה. היא קראה על עידן הקרח ועל התפתחות האדם, ביקרה באתרי ארכאולוגיה פרה-היסטוריים ברחבי אירופה והתייעצה עם מומחים עולמיים בנושא. מחקרה כלל קורסים בכישורי הישרדות, שכללו בניית מערות קרח, הדלקת אש, עיבוד עורות, וסיתות כלי נשק מאבן.
על הישגיה קיבלה אואל תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של פורטלנד, פסיפיק יוניברסיטי, פורטלנד סטייט יוניברסיטי, אוניברסיטת מיין ואוניברסיטת מאונט ורנון.
חיים אישיים
אואל מתגוררת בפורטלנד, אורגון ואם לחמשה ילדים.
הדלקת הנרות במקדש
הדלקת הנרות במקדש היא מצווה מדאורייתא שקוימה מדי ערב בבית המקדש בנרות של מנורת שבעת הקנים, ומדי בוקר בהדלקת נר התמיד והטבת יתר הנרות והכנתם להדלקה.
על פי המדרש, מטרת הדלקת הנרות לא הייתה תאורה, אלא כעדות לכך שהשכינה שורה בישראל. טעם נוסף המוזכר בספר החינוך הוא לפאר ולכבד את בית המקדש.
סדר ההדלקה
הטיפול בנרות והכנתם להדלקה הם חלק מרכזי במצווה, ובמובן מסוים אף חשוב מן ההדלקה עצמה, מכיוון שהטבת הנרות נעשית על ידי כהן בלבד, בעוד הדלקת המנורה יכלה להיעשות על ידי אדם שאינו כהן, כל עוד הוא אינו נכנס להיכל.
הדלקת הנרות והטיפול בהם נעשו בבוקר ובערב; בערב הודלקו כל הנרות עם כמות שמן של חצי לוג בכל נר, כמות שמספיקה גם ללילות החורף הארוכים, ובבוקר היו מדליקים מחדש את שני הנרות המזרחיים, לפני ההדלקה מחדש, היו מוסיפים לנרות שמן ומסירים את האפר מהפתילה. באותה הזדמנות היו מנקים ומחליפים את הפתילה והשמן לנרות האחרים שכבר כבו. אם כל הנרות כבו היו מדליקים אותם מחדש מאש מזבח העולה. עבודה זו נקראת "הטבת הנרות" או "דישון המנורה", והיא התקיימה כחלק מהעבודה היומית במקדש, לאחר זריקת דם תמיד של שחר. הדלקת כל שבעת הנרות הייתה נעשית רק בערב, והיא הייתה העבודה האחרונה שנעשתה במקדש.
נר התמיד
חז"ל דורשים ש'נר תמיד' היה גם כינוי לנר יחיד שדלק ללא הפסק באופן ניסי, וממנו הדליקו את שאר הנרות. בתקופת שמעון הצדיק הנר מעולם לא כבה ובארבעים השנים שלפני חורבן בית שני פסק הנס לחלוטין והנר כבה בכל בוקר.
שמן זית זך
הנרות במנורה הודלקו בשמן זית. בפסוק בספר שמות נאמר "שמן זית זך כתית למאור", ומכאן למדו חז"ל שהשמן ששימוש למילוי המנורה היה באיכות הגבוהה ביותר המכונה "ראשון שבראשון". שמן זה בא מהזיתים המובחרים הנמסקים מצמרת עץ הזית, ושעברו כתישה - ולא טחינה שעלולה לגרום לעכירות בשמן.
הפתילות
בשונה מהשמן לא הייתה הגדרה ספציפית לחומר שממנו נעשו הפתילות, ונקבע להלכה כי כל פתיל שכשר לנרות שבת כשר למנורה, דהיינו כל פתיל שבוער היטב - מתאים למצוה. בפועל השתמשו בבד מבגדי כוהנים בלויים.
אהוד נצר
אהוד נצר (מנצ'ל, 13 במאי 1934 – 28 באוקטובר 2010) היה ארכאולוג ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה באדריכלות של תקופת בית שני ובפרט בתקופת הורדוס. בנם של יוסף ופועה מנצ'ל.
פעילותו הארכאולוגית
בשנת 1958 השלים תואר בוגר באדריכלות מהטכניון. בשנות ה-60 השתתף כאדריכל בחפירות במצדה בניהולו של יגאל ידין, ובעבודות השיקום ובניית אתר המבקרים במקום. בין 1972 ל-1978 השלים דוקטורט בארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בארמונותיו של המלך הורדוס בהרודיון וביריחו. בתקופה זאת נהג לנהל חפירות בחורף בארמונות החורף ואחוזת המלך ביריחו ובקיץ בהרודיון. נצר החל להרצות באוניברסיטה העברית ב-1981, ונתמנה לפרופסור ב-1990.
בעקבות מלחמת ששת הימים השתתף בשיקום שכונות עתיקות בירושלים – משכנות שאננים, ימין משה והרובע היהודי.
בין 1985 ל-1993 ניהל את החפירות הארכאולוגיות בציפורי. תקופה זו התאפיינה בתגליות מרשימות של פסיפסים, מרכז עיר עם מבנים מונומנטליים, ורצפת פסיפס של בית כנסת. בעקבות תגליות אלה הפך אתר ציפורי לגן לאומי ולאתר ביקור פופולרי לקבוצות מרחבי הארץ והעולם.
לאורך השנים ניהל נצר גם חפירות באתרים הרודיאניים בבניאס, בקיסריה, במבצר קיפרוס, ביריחו ובקפריסין, וכן ניהל חפירות נוספות במצדה, וערך את הכרך השלישי בדו"ח המסכם של תוצאות החפירות במצדה.
ב-1996, כמדריך-שותף של אורנה אליהו-אורון, ארכאולוגית וחוקרת אומנות אשר עבדה עמו בחפירות ציפורי, גילה נצר יחד עם אליהו-אורון בעליית הגג של בית הכנסת טקומבאגם ברובע ארנקולם של העיר קוצ'י בדרום הודו, היכל בן למעלה מ-400 שנה מטיפוס סגנוני שלא היה ידוע עד אז לעולם המחקר. ההיכל מוצג כיום באולם בית-הכנסת.
נצר חפר שנים רבות באתר ההרודיון, החל מ-1972. הוא חשף את מערכות בורות המים והמנהרות מימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא ומבנים רבים בעיר התחתונה. שנים רבות הוא חיפש את קברו של הורדוס, לאור תיאורו של יוסף בן מתתיהו. לבסוף, ב-2007 חשף נצר בהרודיון קבר שלהערכתו הוא קברו של הורדוס (מה שאכן אושש), לאור הפאר של המאוזוליאום והסרקופג. ב-2008 חשף ממצאים ארכאולוגיים נוספים, בהם תיאטרון ושני קברים נוספים, המחזקים לדבריו את השערתו.
ב-25 באוקטובר 2010, בעת ביקור עם קבוצת ארכאולוגים, נפל נצר בהרודיון, נפצע באורח קשה ונפטר כעבור שלושה ימים בבית החולים "הדסה" עין כרם בירושלים. הותיר אשה וארבעה ילדים. בשנת 2013 הוצגה במוזיאון ירושלים תערוכה: "הורדוס – מסעו האחרון של מלך יהודה", התערוכה במוזיאון הוקדשה לזכרו של פרופ' נצר.
קישורים חיצוניים
מאמרים והרצאות
יחסי טורקיה–ירדן
יחסי טורקיה–ירדן (בטורקית: Türkiye-Ürdün ilişkileri, בערבית: العلاقات الأردنية التركية) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הטורקית ובין הממלכה הירדנית ההאשמית.
היסטוריה
בשנת 1516 כבש הסולטאן סלים הראשון את שטחי הסולטנות הממלוכית, ובכלל זה את אזור ירדן, לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק, כחלק מהמלחמה הממלוכית-עות'מאנית. לאחר מכן שלטה האימפריה העות'מאנית באזור, עד לשלהי מלחמת העולם הראשונה, עת הובס צבא האימפריה העות'מאנית על ידי כוחות הצבא הבריטי, אשר הסתייע בבני השושלת ההאשמית, אשר לחמו לצידם כחלק מהמרד הערבי, וקיבלו בתמורה את השליטה באמירות עבר הירדן, אשר מאוחר יותר הוכרזה כממלכה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו באמצעות חתימת "חוזה הידידות" ב-11 בינואר 1947. שגרירות טורקיה בעמאן פועלת מאז ה-28 באפריל 1947. היחסים בין המדינות מבוססים על הבסיס האיתן של קשרי האחווה בין הטורקים והירדנים, ולמעלה מ-40 הסכמים ותזכירי הבנות נחתמו בין המדינות עד היום, המציבים את המסגרת החוקית של שיתוף פעולה דו צדדי.
יחסים כלכליים
חקיקת הסכם הסחר החופשי וההסכם לפטור מוויזה בשנת 2009 שידרגו את רמת היחסים. הסכם הסחר החופשי נכנס לתוקף במרץ 2011. היחסים הכלכליים והמסחריים בין המדינות נמצאים במגמת צמיחה, והיקף הסחר הגיע ל-815 מיליון דולר בשנת 2013. היקף ההשקעות הטורקיות בירדן עומד על כ-300 מיליון דולר, והערך הכולל של עבודות קבלנות שביצעו חברות טורקיות מאז שנת 2000 הגיע ל-2,4 מיליארד דולר.
טורקיה פועלת בשיתוף פעולה וסולידריות עם ירדן לקידום השלום והיציבות באזור.
שיתוף פעולה תרבותי
שיתוף פעולה תרבותי מהווה היבט חשוב ביחסים הדו-צדדיים בין המדינות. מרכז התרבות הטורקי של יונוס אמרה, שנחנך בשנת 2011, מציע קורסים בשפה הטורקית בהשתתפות למעלה ממאה ירדנים, ומארגן פעילויות תרבות שונות. המחלקה לשפה הטורקית באוניברסיטת ירדן הוקמה בשנת 2010. כ-3,500 אזרחים טורקים מתגוררים בירדן.
מריו לנצה
מריו לנצה (באנגלית: Mario Lanza, 31 בינואר 1921 - 7 באוקטובר 1959) היה זמר טנור וכוכב סרטי קולנוע אמריקאי בסוף שנות ה-40 ושנות ה-50 של המאה ה-20.
קול הטנור בסגנון הליריקו-ספינטו של לנצה היווה השראה לגדולי הטנורים של ימינו, ביניהם פלאסידו דומינגו, לוצ'אנו פאווארוטי, חוסה קאררס ואנדריאה בוצ'לי.
ביוגרפיה
מריו לנצה נולד בפילדלפיה, פנסילבניה בשם אלפרדו ארנולד קוקוצה. הוא החל לשיר בגיל צעיר בהפקות מקומיות עד שיום אחד שמע אותו המנצח המפורסם סרגיי קוסביצקי, שנתן לו מלגה ללימודים בטנגלווד, מסצ'וסטס. קוסביצקי אמר ללנצה כי קול כמו שלו מתגלה פעם במאה שנים.
לנצה נתן את הופעת הבכורה שלו בטנגלווד ב-7 באוגוסט 1942, באופרה "נשות וינדזור העליזות" של אוטו ניקולאי, וזכה לביקורות נלהבות. בניו יורק טיימס נכתב עליו, כי "טנורים בודדים יכולים להשתוות לקולו מבחינת איכות, חמימות ועוצמה".
הקריירה האופראית שלו נקטעה בגלל גיוסו לצבא במלחמת העולם השנייה. הוא שירת בחיל האוויר בהופעות לפני חיילים.
בשנת 1945 הופיע לנצה בסדרת תוכניות ברשת הטלוויזיה CBS ופתח במסע קונצרטים ברחבי ארצות הברית, קנדה ומקסיקו. בקונצרט ב"הוליווד בול" שמע אותו לואי ב. מאייר, מנהל מטרו גולדווין מאייר, שהחתים אותו על חוזה לשבע שנים. הייתה זו נקודת מפנה בקריירה הקצרה של לנצה, ששינה את שמו לקראת ההופעות בסרטים למריו לנצה, בהוקרה לאמו, מריה לנצה.
אדם פישר
אדם פישר (בהונגרית: Ádám Fischer נולד ב-9 בספטמבר 1949 בבודפשט) הוא מנצח יהודי-הונגרי. הוא מנהל מוזיקלי כללי של תזמורת היידן האוסטרו-הונגרית, מנצח ראשי של התזמורת הקאמרית הדנית, ומנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של דיסלדורף.
מריו לנצה
לנצה ככוכב סרטים
לנצה לא היה שחקן גדול. בכל סרטיו הפגין את כישרונו הייחודי - קול הטנור שלו. שני סרטיו הראשונים "נשיקת חצות" ו"הזמיר מניו אורלינס" היו הצלחות גדולות וב-1951 הופיע בסרטו המפורסם ביותר, "קארוזו הגדול", בו גילם את הטנור אנריקו קארוזו. לנצה היה אז בשיאו. הוא הוכתר על ידי השבועון טיים כאליל וכמלך עולם תקליטי הפופ, הרבה לפני אלביס פרסלי והחיפושיות.
ב-1952 הופיע בסרט בגלל שאת שלי לצידו של ג'יימס ויטמור.
אדם פישר
ילדות ונעורים
אדם פישר הוא אחיו הבכור של המנצח איוואן פישר. אביו ודודו היו גם הם מנצחים. המשפחה גרה מול בית האופרה של בודפשט. כשאדם היה בן חמש ושמע לראשונה את סימפוניית ההפתעה של יוזף היידן, גמלה בלבו ההחלטה להיות למנצח, כדי שיוכל להבהיל את קהל המאזינים. אדם ואחיו איוואן שרו במקהלת הילדים של בית האופרה הלאומי של בודפשט, והופיעו כשניים משלושת הילדים חליל הקסם של מוצרט. בהיותו בן 7 ערך אדם פישר את הופעת הבכורה שלו כמנצח, כשהוביל להקת ילדים בביצוע סימפוניית הצעצועים.
מריו לנצה
לנצה ככוכב סרטים
בשנת 1954 עמד להופיע בסרט "הנסיך הסטודנט". הוא הסתכסך עם הבמאי ועם אולפני ההסרטה ופוטר. הוא הוחלף בשחקן אחר אבל היה זה קולו של לנצה שהופיע בפסקול של סרט זה. פיטוריו של לנצה סימנו את תחילת ההתדרדרות שלו. הוא החל לעלות במשקל ולצרוך אלכוהול. בשנת 1956 הופיע פעם אחרונה בהוליווד בסרט "סרנדה" לצידן של ג'ואן פונטיין ושרה מונטיל. ב-1957 החליט לנצה לעזוב את הוליווד ולעבוד באיטליה. הוא הופיע בסרט "שבע הגבעות של רומא" (הידוע גם כ"להתראות רומא") והופיע בקונצרטים רבים ברחבי אירופה. סרטו האחרון היה "בפעם הראשונה". בריאותו החלה להתערער. הוא סבל מהתקף לב ובעקבותיו מדלקת ריאות ותסחיף ריאתי. הוא מת ברומא בגיל 38.
אדם פישר
קריירה
פישר למד נגינה בפסנתר והלחנה בקונסרבטוריון ע"ש בלה בארטוק בבודפשט (Béla Bartók Music High School), וניצוח אצל הנס סווארובסקי בווינה. הוא זכה בפרס ראשון בתחרות גואידו קאנטלי במילאנו. הוא החל את דרכו כעוזר למנצח ופסנתרן חזרות, וזכה לפריצת דרך כמנצח כשהחליף את קרל בהם החולה בניצוח על פידליו. הקריירה שלו החלה בניצוח אופרה במינכן, פרייבורג ועוד ערים בגרמניה. בשנת 1982 הופיע לראשונה באופרה של פריז, בניצוח על "אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, וב-1986 ניצח לראשונה בלה סקאלה, מילאנו, על חליל הקסם. בין 1987 ל-1992 היה המנהל המוזיקלי הכללי בקאסל.
מריו לנצה
לנצה ככוכב סרטים
לאחר מותו היו שמועות שהוא נרצח על ידי זריקת רעל בהוראתו של המאפיונר לאקי לוצ'יאנו לאחר שסירב להופיע בקונצרט לכבוד המאפיה. שמועות אלה לא הוכחו עד היום. אשתו ההמומה של לנצה חזרה לארצות הברית ומתה כעבור 4 חודשים ממנת יתר של סמים.
אדם פישר
קריירה
בשנת 1973 החל שיתוף הפעולה הממושך של פישר עם האופרה של וינה. בינואר 2017 עוטר בתואר חבר כבוד של הלהקה.
מריו לנצה
לנצה ככוכב סרטים
הקריירה של לנצה הייתה קצרה וטרגית. נער פשוט שעלה במהירות לשיאים וסיים את חייו בגיל צעיר. זמרת הסופרן היווניה מריה קאלאס ציינה על לנצה: "האכזבה הגדולה ביותר שלי הייתה, שלא התאפשר לי להופיע עם הטנור הטוב ביותר ששמעתי".
אדם פישר
קריירה
בשנת 1987 ייסד פישר את "תזמורת היידן האוסטרו-הונגרית" באתר המקורי של אחוזת ניקולאוס אסטרהאזי, פטרונו של היידן. התזמורת מופיעה באולם המקורי שבו ניצח היידן על רוב הסימפוניות שלו בחצר הנסיך. פישר יזם את פסטיבל היידן בפריזנשטאדט שבאוסטריה. הוא הקליט את מכלול הסימפוניות של היידן לחברת נימבוס, ההקלטה הדיגיטלית הראשונה של המחזור, עם תזמורתו. ביולי 1989 יזם פישר את פסטיבלי גוסטב מאהלר הראשונים בקאסל. בשנת 1998, התמנה פישר למנצח ראשי של התזמורת הקאמרית הלאומית של דנמרק. פישר הקליט את כל האופרות סריה של מוצרט עם תזמורת היידן, והוא מקליט את כל הסימפוניות של מוצרט.
בשנת 2006 ייסד פישר את פסטיבל וגנר בבודפשט. הפסטיבל מתקיים לא בבית האופרה אלא באולם קונצרטים, ונעזר במולטי-מדיה להשלמת התפאורות. ההצגות, שאורכן מגיע לעיתים ליותר משש שעות, הן הכלאה בין הצגת אופרה לאופרה קונצרטנטית, אבל הזמרים שרים ללא פרטיטורות ולמעשה, משחקים את תפקידיהם. הפסטיבל מושך מדי שנה קהל של חסידי וגנר נאמנים, כמוהו כפסטיבל ביירויט הוותיק.
בסוף שנת 2010 התפטר פישר ממשרת המנהל המוזיקלי של האופרה הממלכתית של הונגריה במחאה על חוק התקשורת השנוי במחלוקת, שעבר בהונגריה ב-2011.
פישר הצטרף לאנדראש שיף, מיקלוש ינצ'ו ואחרים במכתב פתוח, שגינה את טיפול הממשלה ההונגרית בסוגיות אלה.
פישר זכה לעיטור המופת הדני ממלכת דנמרק ותואר פרופסור לשם כבוד שקיבל מנשיא אוסטריה. ב-2018 זכה בפרס וולף לאמנות, "על היותו מנצח רב השראה ומגן רהוט על זכויות אדם".
הקלטות
פישר הקליט לנימבוס, CBS, EMI, הונגרוטון ודלתה. ב-1982 זכה בגראן פרי דו דיסק. הוא הקליט עם תזמורת היידן האוסטרו-הונגרית את כל הסימפוניות של היידן ושל מוצרט וכן את כל האופרות סריה של מוצרט.
ג'אטי (בודהיזם)
בבודהיזם, ג'אטי (Jāti פירוש מילולי הן בסנסקריט והן בפאלי הוא לידה) מתייחס להתעוררות ישות חיה חדשה בגלגל החיים (כלומר בסמסרה).
לידה יכולה להתממש בצורות שונות, על פי הפילוסופיה הבודהיסטית, לידה יכולה לקרות באחת האפשרויות הבאות:
ג'אטי הוא החוליה ה-11 מתוך תריסר החוליות (נידאן), ומכאן שכל מה שנולד חייב להזדקן ולמות.
ליים
ליים הוא כינוי למספר מינים של פירות הדר או הכלאות שלהם. צבע הפרי ירוק כהה עד צהוב, קוטרו נע בין שלושה לשישה סנטימטרים. הפרי בשרני, ומזכיר בצורתו וטעמו את הלימון. מיני הליים בדרך כלל קטנים מהלימון, ומתוקים יותר.
הליים הנפוץ בשווקים הוא הליים הפרסי (Citrus × latifolia) הירוק וגדול, והליים הארצישראלי (Citrus limettioides).
כמו יתר פירות ההדר, הליים עתיר בוויטמין C. מלחים בריטיים השתמשו רבות בליים ובלימונים כדי למנוע את מחלת הצפדינה. בטעמו ובתמצית הליים משתמשים בייצור משקאות הספרייט וקוקטיילים כדוגמת מוחיטו וקפיריניה.
לליים, בניגוד ללימון אין גרעינים.
המכון למחשבה כלכלית חדשה
המכון הוקם בתרומה של 50 מיליון דולר על ידי ג'ורג' סורוס ומאז נוספו לו תורמים נוספים.
טבצ'ינגה
טבצ'ינגה (בפורטוגזית: Tabatinga; במקור: Forte de São Francisco Xavier de Tabatinga) היא עיר במדינת אמזונאס שבברזיל. העיר שוכנת בקרבת מפגש שלושת הגבולות (Tres Fronteras) שבין ברזיל, פרו וקולומביה. יחד עם העיר הקולומביאנית השכנה לטיסיה והעיר הפרואנית השכנה סנטה רוסה דה יברי (Santa Rosa de Yavari), היא יוצרת מטרופולין שמספר תושביו עולה על 100,000 איש המשתרע לאורך נהר האמזונאס. ההתיישבות הפורטוגזית הראשונה באזור הוקמה במאה ה-18 כמוצב צבאי. טבצ'ינגה הפכה לעיר עצמאית ב-1 בפברואר 1983. קודם לכן היא הייתה חלק מהעיר בנז'מין קונסטן. העיר נחשבת לנקודת הכניסה הראשית של סם הקוקאין לברזיל. טבצ'ינגה היא מקום מושבה של דיוקסיה קתולית.
המכון למחשבה כלכלית חדשה
על חברי המועצה המייעצת שלו נמנים אמרטיה סן, ג'וזף שטיגליץ, כרמן ריינהרט וחוקרים נוספים.
EPANET
תוכנת EPANET (ראשי תיבות: Environmental Protection Agency Network Evaluation Tool) היא תוכנה למידול זרימת מי שתייה בקוד פתוח. המערכת פותחה ומתוחזקת על ידי חטיבת אספקת מים ומשאבי מים בסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית. גרסה ראשונה שוחררה בשנת 1993.
התוכנה מאפשרת חישוב הפסדי עומד אורכיים ומקומיים על פי משוואות הייזן-וויליאמס, דרסי-ויסבך ומנינג. כמו כן, התוכנה מאפשרת הדמיה של משאבות, מגופים, מאגרים ואביזרי צנרת שונים. EPANET משמשת כפותר רשת פופולרי עבור רשתות צנרת.
EPAnet נתמכת עבור מערכת ההפעלה Windows של מיקרוסופט.
מי אביבים
מי אביבים 2010 בע"מ הוא תאגיד מים וביוב המספק שירותי מים וביוב בתחום המוניציפלי של עיריית תל אביב-יפו. הוקם בשנת 2010 מכוח חוק תאגידי המים והביוב תשס"א-2001 וכפוף לרשות הממשלתית למים ולביוב. מטה התאגיד שוכן בפארק עתידים בתל אביב. כיום עומדת בראש התאגיד מ"מ המנכ"ל והמהנדסת הראשית רוסקה ניקולאייב.
מאפיינים
התאגיד פועל בתחום העיר תל אביב-יפו, ובכך משרת למעלה מ-460,000 תושבים. בכך הוא מהווה את אחד מתאגידי המים הגדולים בישראל, שני רק לחברת הגיחון.
רוב המים מסופקים לתאגיד על ידי מקורות, ובנוסף לכך, התאגיד מפיק כ-10.5% ממי הצריכה שלו מבארות מים. נכון לשנת 2020, פחת המים של התאגיד עומד על 6.86%.
הביוב בעיר מתועל לקווי הביוב הראשיים של השפד"ן.
תאגיד מי אביבים משתף פעולה עם חברות הזנק מקומיות בתחום המים, הביוב והתיעול לצורכי ניטור ותחזוקה.
פרשת השוחד במי אביבים
במהלך דצמבר 2013, עצרה משטרת ישראל 20 מעובדי התאגיד לחקירה ביחידת להב 433, ביניהם בכירים, בחשד לניתוב קריאות שירות, דיווחי עבודה כוזבים והטיית מכרזים עבור ארבע חברות קבלניות תמורת שוחד. במהלך החקירה כנגד החשודים תאגיד מי אביבים גיבה את פעולת המשטרה ושיתף פעולה בחקירה.
בפברואר 2018 הוגשו כתבי אישום כנגד 14 עובדי מי אביבים וארבע חברות קבלניות. ביניהם המפקח מיכאל קרמר, עליו נגזרו בהסדר טיעון קנס בגובה 50 אלף ש"ח ומאסר על תנאי של חצי שנה. בעקבות ההרשעות הגישה החברה תביעות אזרחיות נגד המורשעים ואח'
גרמניה (אפקוט)
ביתן גרמניה הוא אחד הביתנים באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה.
תיאור הביתן
הביתן הגרמני נבנה כדוגמת כיכר עיר קטנה בגרמניה, אולם אין מדובר בהעתקת כיכר עיר ספציפית, אלא בשילוב של מספר סגנונות ארכיטקטוניים ממספר אזורים שונים בגרמניה. במרכז הכיכר מצוי פסל של ג'ורג' הקדוש הנלחם בדרקון. בכיכר מצוי מגדל שעון גרמני טיפוסי, ובחלקה האחורי של הכיכר מצוי בירגרטן המוכר מאכלים טיפוסיים של המטבח הגרמני ובעיקר של המטבח הבוורי. בכיכר מספר חנויות המוכרות מוצרים גרמניים תיירותיים כגון בובות ושעוני קוקייה. בכפר מתרחשת כל העת חגיגה של אוקטוברפסט ובה מוצגים מופעים האופייניים לפסטיבל זה. הבירגרטן מצוי באולם הכניסה של המתקן שהיה מתוכנן להיבנות בביתן זה.
בכניסה לכפר מצוי דגם של כפר גרמני וכן מספר רב של דגמי רכבות נוסעות בכפר. דגם זה נבנה עבור פסטיבל פרחים שנערך בפארק השעשועים ונועד להיות דגם זמני, אולם בשל הפופולריות הרבה שלו הוא הושאר כתצוגת קבע.
היסטוריה
הביתן נפתח עם הקמת פארק השעשועים בשנת 1982. בביתן זה אין כיום מתקן שעשועים אולם בעת שתוכנן היה אמור להיות בו מתקן הכולל מסע סירות במורד נהר הריין. המתקן עתיד היה להיקרא "מסע על הריין" והיה אמור להציג את הפולקלור והתרבות הגרמנית (בדומה למתקן שנבנה בביתן מקסיקו באותה שנה, ובמתקן המאלסטרום שבביתן נורווגיה שנבנה שש שנים מאוחר יותר).
תוכנית המתקן משנת 1976 מציינת שהמתקן עתיד היה לכלול נופים מהנהרות ריין, טאובר, רוהר ואיזר ובהם קתדרלת קלן. המבנה בו אמור היה להיות המתקן אכן נבנה, אולם לבסוף, משיקולי תקציב, לא נבנה המתקן עצמו. באולם הכניסה למתקן נמצא הבירגרטן של הביתן, ובמקום בו אמור היה להיות המתקן עצמו מצוי כיום מחסן תצוגות של פארק השעשועים ומשטחי חזרות לצוותי פארק השעשועים.
וייפר (קומיקס)
וייפר (באנגלית: Viper, "צפע") היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Captain America #110 מפברואר 1969 ונוצרה על ידי הכותב ג'ים סטראנקו.
את דמותה של וייפר בסרט הלייב אקשן "וולברין" גילמה השחקנית סבטלנה חודצ'נקובה. בסדרת הלייב אקשן "סוכני ", השחקנית מלורי ג'נסן מגלמת את AIDA, מודל חיקוי אנושי המשתמשת בדארקהולד על מנת ליצור גוף אנושי. AIDA מתגלה כגרסת ההיקום הקולנועי של מארוול לווייפר.
ביוגרפיה בדיונית
וייפר היא האלטר אגו של אופליה סרקיסיאן, יתומה מאב ומאם אשר נלקחה על ידי ארגון הידרה וגודלה תחת חסותו של קומנדר קראקן. במרוצת השנים היא הפכה לתלמידתו הטובה ביותר ועלתה בשורות הארגון. הפכה למנהיגת הארגון תחת השם מאדאם הידרה, לחמה לראשונה בקפטן אמריקה ולכדה אותו כאשר ניסתה לזהם את אספקת המים של העיר ניו יורק. השתמשה בריק ג'ונס כפיתיון והכניעה את קבוצת האוונג'רס באמצעות גז, ותכננה לקוברם בעודם בחיים. נהרגה לכאורה כשקפטן אמריקה וריק ג'ונס התחמקו מטילים שירתה לעברם, והיא נלכדה בפיצוץ.
בהמשך, היא חוזרת ומנתקת את קשריה עם הידרה. היא עוזרת לנבל בשם ג'ורדן סטרייק להימלט ממעצר בוירג'יניה, רק כדי להתנקש בחייו ולקחת ממנו את שם הקוד שלו, וייפר, כמו גם את המנהיגות שלו על קבוצת "יחידת הנחשים". היא השתלטה על נושאת המטוסים המרחפת של סוכנות הביון S.H.I.E.L.D. ותכננה לרסק אותה על בניין הקונגרס האמריקאי. לשם כך היא העסיקה את הסמוראי הכסוף ואת בומרנג, ולחמה בגיבורים כספיידרמן, ספיידרוומן, האלמנה השחורה, שאנג-צ'י וניק פיורי.
וייפר נכנסה לעימות גם עם קבוצת אקס-מן, וזאת כאשר היא ניסתה להתנקש בחייה של מאריקו ישידה בשם בן בריתה ומאהבה, הסמוראי הכסוף. היא כמעט והרגה את חברות האקס-מן סטורם ורוג. כמו כן, היא התעמתה עם קבוצת המוטנטים החדשים והייתה אחראית למותה לכאורה של קארמה (כפי שהתברר בהמשך, זו האחרונה נחטפה בידי מלך הצללים).
מאדאם הידרה הקימה ארגון טרור משלה ובמשך השנים לחמה בגיבורים ובנבלים כאחד. רצונה בניהיליזם ונכונותה להפיץ מוות בכל אשר תלך הקשה על נבלי-על אחרים לחבור אליה. היחיד שראה בכך מעלה היה הגולגולת האדומה, שפיתח עמה מערכת יחסים לזמן מה. מערכת יחסים זו הסתיימה כשהגולגולת גילה שהיא משתמשת במשאביו כדי לממן מעשי טבח ללא כל סיבה מוצדקת ורווחית לשניהם. היא גם העסיקה כפילות של עצמה לתקופה מסוימת, אך אחת מהן ניהלה רומן עם המעניש במהלך כנס בינלאומי בלאס וגאס והזהירה את סוכנות על תוכנית אדוניתה לגנוב טילים גרעיניים במוסקבה. וייפר ראתה בכך פגיעה חמורה באנונימיות שלה והרגה באופן אישי את הכפילה הבוגדנית.
כמאדאם הידרה, היא הערימה על וולברין שיתחתן עימה כדי להבטיח את שלטון אימפריית הפשע שלה במדריפור - שלטון שמשאביו נועדו לממן פעולות טרור של הידרה. אף על פי שהיו אלה נישואי נוחות, מרומז על כך שהיו לה רגשות כלפיו. מאוחר יותר, היא הייתה חברה במועדון הלפייר בקצרה, תחת הכינוי "הנסיכה הלוחמת הלבנה". בנוסף, היא התחברה לארגון היד וחידשה את קשריה עם הסמוראי הכסוף. היא הופלה משלטונה במדריפור בידי טוני סטארק, שהיה מנהל בשעתו.
באירועי שלטון אפל עוזבת וייפר את מאהבה הסמוראי הכסוף ומצטרפת לברון סטרוקר ולמועצה השלטת של הידרה. מתברר כי קונטסה ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין החליפה אותה כמאדאם הידרה, אך בעימות בין השתיים וייפר נורתה. היא הוחזרה לחיים בידי ארגון היד, והיא קוראת לעצמה בשנית "מאדאם הידרה". במהלך הפחד עצמו, היא מצטרפת לארגון H.A.M.M.E.R החתרני לאחר שנורמן אוסבורן נמלט ממתקן הכליאה "הרפסודה". לאחר תבוסתו של אוסבורן וקבוצת האוונג'רס האפלים שלו, מאדאם הידרה משתמשת במשאבי ארגון H.A.M.M.E.R כדי להקים מחדש את הידרה. היא מזהירה את ספיידרוומן ואת הוקאיי מפני ניסיון שוד במחסן אספקה של, אך למעשה מנצלת את הסחת הדעת כדי לתקוף מתקן נוסף של הסוכנות ולשחרר מספר חברים מגזע הסקרול משני הצורה שנותרו מאחור לאחר "פלישה סודית".
לאחרונה, מאדאם הידרה הובילה מתקפה על מגדל האוונג'רס בזמן שהקבוצה לא הייתה במקום. היא ושארית כוחותיה הובסו בידי אנג'ל וגרסתו הצעירה יותר מיקום חלופי.
פסטיבל המדע של מכון ויצמן למדע
פסטיבל המדע של מכון ויצמן למדע היה פסטיבל המוקדש למדע, תרבות וטכנולוגיה שהתקיים בין השנים 2000–2012. עד לשנת 2010 הוא התקיים בחול המועד פסח, ולאחר מכן התקיים בסוכות. הפסטיבל כלל תצוגות, תחרויות, מופעים, סדנאות, תצפיות, תערוכות, סיורים, הרצאות והדגמות המיועדות לילדים, בני נוער ומבוגרים. הפסטיבל אורגן בתחילת דרכו על ידי היחידה לפעולות נוער ("צעירים במדע") שנטמעה בהמשך במכון דוידסון לחינוך מדעי, המאגד את הפעילויות החינוכיות של מכון ויצמן למדע.
רבות מהפעילויות בפסטיבל נערכו בגן המדע על שם קלור שבמכון ויצמן ובסביבתו של גן המדע. גן המדע, המהווה מוזיאון מדע הפועל תחת כיפת השמים, כולל עשרות מוצגים המדגימים עקרונות פיזיקליים ותהליכים אקולוגיים.
סדנאות מעשיות
בין הפעילויות בפסטיבל התקיימו סדנאות מעשיות שמסבירות שאלות מדעיות. להלן מספר דוגמאות:
תחרויות
הפסטיבל כלל תחרויות המציבות בפני המשתתפים אתגרים אינטלקטואליים. להלן מספר דוגמאות:
הרצאות וסיורים
במסגרת הפסטיבל ניתן היה לשמוע הרצאות של מדעני מכון ויצמן ולסייר ברחבי המכון בליווי מדריכים. בימי הפסטיבל התקיימו ביקורים במרכז המבקרים של מכון ויצמן, במגדל השמש ובביתו של חיים ויצמן, הנשיא הראשון של מדינת ישראל ושל מכון ויצמן למדע.
הפסטיבל כלל גם מופעי מוזיקה ותערוכות אמנות. בערבים התקיימו רבי-שיח שבהם המדענים שוחחו עם הקהל על נושאים אקטואליים מחזית המדע.
תולעי ריסים
תולעי ריסים (שם מדעי: Turbellaria) היא מחלקה אחת מתוך שלוש שנמצאת תחת מערכת תולעים שטוחות. דוגמה לתולעי הריסים היא פלנריה.
מאפיינים
מנגנון הובלה – הובלת חמצן ותוצרי נשימה בדיפוזיה בלבד. הובלת מזון מעוכל בדיפוזיה מהמעי המסועף. סילוק פסולת חנקנית בעזרת פרוטונפרידיות המפוזרות בגוף.
קליטת מזון – המזון נשאב בהדרגה על ידי הפרינקס (פתח הלוע) השרירי. הפרשות תאי הבלוטה מסייעות להחלקת הטרף פנימה ואולי אף מתחילות את תהליך העיכול, המזון הנבלע עובר לאורך המעי בעזרת פעילות תאי השריר הנמצאים סביב למעי. אפיתל המעי מורכב משני טיפוסי תאים: א. תאים בעלי יכולת לשלוח פסוידופודיה התופסים חלקיק מזון מחלל המעי ומעבירים אותם לתוך התאים - פגוציטוזה. ב. תאים בעלי גרנולות (גרגרים)
תנועה – בתולעי הריסים התנועה בעיקר על ידי התכווצות שרירים מתחת לעור ומעט בעזרת הריסים.
פיקדון מובנה
פיקדון מובנה הוא מוצר מובנה שבו מושקעים כספים לתקופת זמן מוגדרת מראש ולא ניתן לסחור בו.
בפיקדון מובנה קרן ההשקעה בדרך כלל מובטחת בערכה הנקוב ואילו התשואה תלויה בקיומם של תנאים שונים, שנקבעו מראש בתנאי הפיקדון. הסיכון הכלכלי למשקיע בפיקדון מובנה הוא נמוך יחסית וכרוך בעיקר באובדן הנזילות למשך תקופת הפיקדון, ולאובדן התשואה האלטרנטיבית חסרת הסיכון שהיה ביכולתו לקבל במשך התקופה על השקעתו.
פיקדונות מובנים רבים מסוגים שונים אשר חלקם "אקזוטיים" מוצעים על ידי בנקים ובתי השקעות ללקוחותיהם. ההשקעה בפיקדון מובנה מאפשרת למשקיע מעין "הימור" מוגבל של השקעה בסיכון גבוה שבה במקרה שטעה יקבל בחזרה את מלוא השקעתו המקורית ואם צדק יוכל לשפר את התשואה באופן משמעותי.
פיקדון מובנה ככלי השקעה יכול להתאים למגוון רחב של סוגי משקיעים. שונאי הסיכון מבטיחים לעצמם לכל הפחות את קרן ההשקעה שלהם, ואילו אוהבי הסיכון יכולים לבחור לעצמם פיקדונות מובנים בעלי מאפיינים קיצוניים יותר של אובדן תשואה מוחלט לעומת תשואה גבוהה יחסית.
The Book of Taliesyn
The Book of Taliesyn (הספר של טאליסין) הוא אלבומה השני של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בשנת 1968.
האלבום נחשב לאחד ממבשרי הרוק המתקדם.
היסטוריה
בעקבות ההצלחה הבלתי צפויה לה זכתה הלהקה בארצות הברית לאחר שחרור אלבום הבכורה שלהם Shades of Deep Purple, האיצו חברות התקליטים בחברי הלהקה לפקוד את האולפנים ולהקליט חומרים מקוריים לאלבום הבא. סיבה נוספת להקליט חומרים חדשים, הייתה העובדה שהלהקה סבלה ממחסור בשירים על מנת לבצע אותם בהופעות החיות, שהיו מבוקשות ביותר בארצות הברית.
בתחילת אוגוסט 1968 נכנסו חברי הלהקה לאולפן, והחלו בהקלטות שנמשכו עד אוקטובר. בדומה לאלבומם הקודם, מכיל האלבום השפעות של רוק פסיכדלי ורוק מתקדם. עם זאת, סגנון השירים נוטה להיות כבד ומאופיין יותר ל"דיפ פרפל"- סגנון שיוצג היטב באלבומם Deep Purple in Rock. בנוסף, שירי האלבום ארוכים ומגוונים יותר, דבר שיכול להצביע על התרחבות היצירתיות של הלהקה כשזו הגיעה לכתיבת חומר מקורי. כמו כן, צליל האלבום נחשב לנקי ומלוטש יותר מאלבומם הקודם, וכולל פחות קאברים. עטיפת האלבום נוצרה על ידי המאייר ג'ון ורנון לורד.
Listen, Learn, Read On
שיר בעל קצב מהיר ותיפוף אגרסיבי ביחס לשאר שירי האלבום.
Wring That Neck
"Wring That Neck" הוא הקטע האינסטרומנטלי היחידי באלבום, והוא נחשב לאחד הקטעים הכבדים שיצרו דיפ פרפל באותה תקופה, כשהוא נטול השפעות פסיכדליות כמעט לחלוטין. השיר נכתב בשיתוף פעולה מיוחד ויוצא דופן בין בלקמור וסימפר. שם השיר נלקח מביטוי שהיה שגור בפיהם של חברי הלהקה כשרצו לתאר את עבודתם המאומצת של הגיטריסט או הבסיסט על כליהם, "Wring That Neck" - בתרגום חופשי: "לסחוט את צווארה של הגיטרה". הלייבל האמריקאי התעקש לשנות את שם השיר, ולבסוף יצא תחת השם "Hard Road" בגרסתו האמריקאית של התקליט.
Kentucky Woman
הסינגל "Kentucky Woman" נכתב במקור על ידי ניל דיימונד בשנת 1967 ויצא גם הוא כסינגל. בדומה להצלחתו של דיימונד, זכה השיר להצלחה רבה במצעדים. השיר נחשב בעיני מבקרים רבים לאחד משירי ההבי מטאל הראשונים בהיסטוריה.
Shield
"Shield" הוא השיר בעל ההשפעות הפסיכדליות ביותר באלבום, והוא משקף את אווירת ילדי הפרחים ששררה בסוף שנות ה-60 בעולם. קצב תיפופו של פייס בשיר שונה במיוחד מתיפופו הרגיל וזאת על מנת ליצור "צליל זכוכיתי". כמו כן, השיר מאופיין ב"באס ליין" מודגש וחזק. השיר נחשב על ידי מעריצי הלהקה כאחד מהשירים הטובים ביותר שיצרו חברי ההרכב הראשון של הלהקה, וכיצירת מופת אלמותית.
מאז 1969, לא בוצע השיר מעולם בהופעה חיה.
Anthem
בדומה לשיר "April" באלבום Deep Purple, השיר שופע השפעות ממוזיקה קלאסית כשהאורגן מהווה כלי דומיננטי ומרכזי בו. קטע מחרוזתי-תזמורתי קצר מנוגן באמצעו של השיר. בשל המבנה המורכב שלו, השיר מעולם לא הוקלט בביצוע חי. "Anthem" נחשב לאחד מהשירים הנודעים ביותר של דיפ פרפל, ואף נחשב לקלאסית רוק.
River Deep, Mountain High
הקטע האחרון באלבום נכתב ברובו בידי המפיק פיל ספקטור ובוצע במקור על ידי אייק וטינה טרנר. הלהקה עיבדה אותו באופן מיוחד ליצירת רוק מתקדם בת 10 דקות. לרדיו הוא יצא כסינגל קצר וערוך. השיר זכה להצלחה רבה במצעדים בארצות הברית ובקנדה.
הצלחה וביקורות
למרות הצלחתו האדירה בארצות הברית, בבריטניה האלבום קיבל בצאתו ביקורות מעורבות, כשחלקם מהללים את היצירתיות של הלהקה וחדשנותה, וחלקם האחר מבקר אותה על ערבוב מיותר ומתיש של סגנונות שונים. עם זאת, במשך השנים, שיפר האלבום את המוניטין שלו ונחשב עד היום בעיני המעריצים כאחד האלבומים החשובים של הלהקה ומהטובים ביותר שבהם.
רשימת השירים
צד ב'
העולם (איים מלאכותיים)
איי העולם (בערבית: جزر العالم) הוא שמם של אוסף איים מלאכותיים מול חופי דובאי באיחוד האמירויות הערביות. זהו מעין ארכיפלג מלאכותי של 300 איים שקווי המתאר הכלליים שלו מדמים את מפת העולם. האיים בעולם מסמלים מדינה או חלקי מדינה, לדוגמה קליפורניה, אך לא כל המדינות מיוצגות.
בניית הפרויקט החלה בספטמבר 2003 והיא מתבססת על שימוש בסלעים וחול שנחפר מקרקעית הים וללא סיוע של בטון. הפרויקט נהגה על ידי שליטה לשעבר של דובאי, מכתום בן ראשד מכתום, כשנתיים לפני שהחלו עבודות הבנייה והוא גם שהציב את הדרישה להקמת האיים בעזרת חומרים טבעיים בלבד. ניהול ופיתוח הפרויקט מתבצע על יד חברת נחיל מדובאי, שאחראית גם לפרויקט איי התמרים הממוקם בסמוך.
מאפיינים
ממדיו של הפרויקט עומדים על תשעה קילומטרים לאורך ושישה קילומטרים לרוחב. גודלם של האיים, המוקפים בשובר גלים באורך 27 קילומטר, נע בין 20 ל-80 אלף מטר רבוע והמרחק הממוצע ביניהם עומד על 100 מטר. חופי האיים והשובר מוסיפים לקו החוף של דובאי כ-232 קילומטר. מיקומו של פרויקט העולם הוא כארבעה קילומטרים מחוף ג'ומיירה וכחמישה קילומטרים מצפון לאי התמרים המכונה ג'ומיירה ובורג' אל-ערב.
איי העולם מיועדים ברובם למכירה לגורמים פרטיים. הם חולקו לכמה קבוצות המאפיינות את השימוש הצפוי בהם:
התחבורה בין האיים ליבשה ובינם לבין עצמם צפויה להתבסס על ספינות ואף באמצעות מטוסים. שתי קבוצות איים בקצוות משמשות כמרכזיות תחבורה ומסביב לכל אחת ממוקמות מספר מרכזיות קטנות. אספקת החשמל לאיים מגיעה מהיבשה במערכת תת-קרקעית. כל אי אחראי על חיבורו למערכת החשמל, המים, השפכים והמחזור.
השתלבות בסביבה
בתכנונו של פרויקט ה"עולם" נעשו מאמצים למזער את הפגיעה בסביבה, במיוחד מכיוון שאיים מלאכותיים גורמים לשינויים משמעותיים במערכת האקולוגית בסביבתם. לדוגמה, נזק מסחיפת חול עשוי להיגרם לאיים כתוצאה מגלי הים, אבל גם לחופים המקוריים של דובאי. כדי להגן על האיים, הם מוקפים בשובר גלים הבנוי מסלעים וצורתו אליפטית. מבנה האיים תוכנן כך שזרמי המים ביניהם ינועו בכיוון ידוע מראש ויסייעו לשמירה על איכות המים ואף יסייעו לייעל את התנועה הימית בין האיים.
שובר הגלים נבנה במקטעים שאינם רציפים כדי לסייע בתחלופת המים. בדיקות שבוצעו על ידי מלווי הפרויקט מצאו איכות מים טובה יותר בסביבת ה"עולם" מאשר מול חופי דובאי. באזור אף נוצרה מערכת אלמוגים חדשה ואותרו כ-31 סוגי בעלי חיים המתקיימים לצד הפרויקט.
שיווק ותוכניות פיתוח
עלות הבנייה הכוללת של ה"עולם" מוערכת ב-14 מיליארד דולר. האיים שיועדו לעבור לבעלות פרטית הוצעו בשנת 2008 במחירים הנעים בין 15 מיליון ל-50 מיליון דולר, פרט לאחד שהוצע ב-250 מיליון דולר. עד אותה עת נמכרו כ-60 אחוז מהאיים.
סיום הקמת שובר הגלים בתחילת 2008, סימן את סוף השלב הראשון בפרויקט. לאחר מכן החלו להימסר האיים לרוכשים לצורך המשך פיתוח. עד שנת 2008 נודע על מספר תוכניות פיתוח. לדוגמה:
יחסי הודו–ניו זילנד
יחסי הודו–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של הודו לבין ניו זילנד.
היסטוריה
שתי המדינות היו בעברן חלק מהאימפריה הבריטית והן חברות כיום בחבר העמים הבריטי. היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1952 אך לא היו הדוקים תחילה. להודו כיום יש שגרירות בוולינגטון הבירה, וקונסוליה באוקלנד. לניו זילנד שגרירות בניו דלהי, קונסוליה במומבי, לשכות סחר בניו דלהי ומומבי וקונסול דיפלומטי בצ'נאי.
בתחום היחסים הצבאיים, כוחות ניו זילנדים והודים היו שותפים לכוח שמירת השלום בקוסובו ובסודאן.
בשנת 2015 ייצאה הודו לניו זילנד סחורה ב-379 מיליון דולר וייבאה סחורה בסך 419 מיליון דולר, כאשר הודו מייבאת בעיקר עץ, פחם עץ, צמר, פרוות, פירות, אגוזים, ועורות גולמיים. ניו זילנד מייבאת מהודו בעיקר מוצרים רפואיים, פנינים, אבנים יקרות, כלי רכב וחלפים לרכב, מוצרי טקסטיל, מכונות, פלסטיק ומוצרי פלסטיק.
שיתוף פעולה בתחום ההשכלה
בשנת 2012 נוסד ביוזמת אוניברסיטת ויקטוריה בווילינגטון מכון המחקר ניו זילנד-הודו שנועד לעודד מחקרים הנוגעים להודו למחקרים בנוגע ליחסי המדינות. בשנת 2017 הוגשו 9429 בקשות לאשרות סטודנט בידי אזרחי הודו, ירידה לעומת כ-25000 בקשות ב-2015. בניו זילנד שוהים כ-23,000 סטודנטים הודים, כאשר ממדינה אחת בלבד מגיעים יותר סטודנטים זרים ללמוד בניו זילנד.
Auld Lang Syne
Auld Lang Syne הוא ביטוי בסקוטית שפירושו, "זמנים עברו" או "לפני זמן רב". זה שמו של שיר סקוטי של המשורר הסקוטי רוברט ברנס משנת 1788. השיר מדבר על ידידות שעומדת במבחן הזמן.
ברנס ליקט את המילים מפואמות מוקדמות יותר ובעיקר מהבלדה Old Long Syne שנכתבה על ידי ג'יימס ווטסון ב-1711. בשיר שלו יש מילים סקוטיות רבות בתוך הטקסט האנגלי. כיום מקובלת הגרסה האנגלית שבה נשאר רק הביטוי הסקוטי Auld Lang Syne. המנגינה היא סקוטית עממית.
בעיקר בארצות דוברות אנגלית נוהגים לשיר אותו בהזדמנוית שונות בעיקר בטקסי פרידה. בתחילת שנה אזרחית חדשה, עשר שניות לפני חצות מתחילים בספירה לאחור ובדיוק ב-24.00 שרים את Auld Lang Syne. סצנות כאלה מופיעות במחזות ובסרטים רבים. אחת הסצנות הידועות היא בסרט גשר ווטרלו שם מופיע השיר בשמו הידוע הנוסף, ולס הפרידה (Farewell Waltz), שלצליליו רוקדים רוברט טיילור וויוויאן לי כשנגני התזמורת מכבים בהדרגה את הנרות.
שרים זאת גם בסיום שנת לימודים ובלוויות. בסקוטלנד הוא הפך לשיר המסורתי של Hogmanay, חגיגת ראש השנה האזרחית של סקוטלנד.
שמשון בר-נוי שר זאת בשם "ולס הנרות" במילים עבריות של יחיאל מוהר שאין להן קשר לשיר באנגלית.
להלן הגרסה האנגלית:
ארכיטקטורה פורנזית
ארכיטקטורה פורנזית (באנגלית: Forensic Architecture) היא סוכנות מחקר מולטי-דיסציפלינרית שבסיסה בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון, שבעזרת טכניקות אדריכליות מנהלת מחקרים על אירועי אלימות והפרת זכויות אדם לרוחב העולם. הקבוצה נוסדה ומנוהלת בידי האדריכל הבריטי-ישראלי אייל ויצמן.
הסוכנות משתמשת, מנהלת ומפתחת מחקרי אדריכלות, טכניקות אדריכליות ומדיה מתקדמים עבור ובשיתוף קהילות אזרחיות שנפגעו ממצבי אלימות, עימותים מזוינים והרס סביבתי, שהופעלו בעיקר מצד מדינות ותאגידים. הסוכנות מורכבת מצוותים אינטרדיסציפלינריים של חוקרים הכוללים אדריכלים, אמנים, קולנוענים וצלמים, מתכנתים, עיתונאים חוקרים, ארכאולוגים, משפטנים ומדענים. ארכיטקטורה פורנזית פועלת באופן קבוע לצד ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם וקבוצות של פעילי סביבה וצדק, ומצליבה מגוון רחב של מקורות מידע ותיעוד, כגון דיווחים חדשותיים, אמצעי חישה מרחוק, ניתוח חומרי ועדויות אנושיות. בניגוד לעבודה הרגילה של אדריכלים, שמתכננים את הבניין לפני הקמתו וחוגגים את "לידתו", הארכיטקטורה הפורנזית פוגשת בבניין ברגע מותו, או הפצצתו. "אנחנו רואים את עצמנו כארכאולוגים או פתולוגים," טוען ויצמן: "אנחנו מסתכלים על בניינים כמו שפתולוגים מסתכלים על גופות ולומדים על מה שקרה. אנחנו הטכנאים שמייצרים תיקי ראיות, כמו תיקי בניין. אנחנו שמאי היי־טק פוליטיים ועוכרי שלווה שקוראים את ההיסטוריה דרך הבניין, ואוספים ראיות לפשעי מלחמה, הפרת זכויות אדם, נזקים אקולוגים".
ארכיטקטורה פורנזית מהווה, כמו כן, שדה מחקר אקדמי ופרקטיקה חדשה שמפותחת במרכז למחקרי אדריכלות בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון. מטרתה להפיק ולהציג עדויות ארכיטקטונית ביחס למבנים וסביבות אורבניות ולייצוגיהם התקשורתיים, אך במקביל גם ליצור גוף של מחקרים היסטוריים, תאורטיים ואמנותיים בנושא הפרקטיקות הפורנזיות בנות זמננו, במטרה להעריך באופן ביקורתי את האפיסטמולוגיה, הנחות המוצא, הפרוטוקולים ומדיניות הפקת הידע שלהם. מאחר שכיום הידע והכלים הפורנזיים מצויים בעיקר בידי סוכנויות המדינה ומסייעים להן לזהות, להפעיל, להסדיר ולהעלים אלימות, הארכיטקטורה הפורנזית מבקשת להשתמש בכלים האלו בכיוון ההפוך, להחזיר מבט פורנזי נגד המדינה (counter-forensics).
היסטוריה
ארכיטקטורה פורנזית הוקמה בשנת 2010 כפרויקט מחקר במרכז למחקרי אדריכלות בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון. הפרויקט פותח כתגובה להתכנסות של מספר תופעות, כגון האורבניזציה של שדה הקרב (כפי שטוען ויצמן, "בתקופה בה רוב האנשים שנהרגים בעימות מזוין מתים בתוך מבנים, העיר אינה יכולה עוד להיתפס אך ורק כאתר של לחימה, אלא יש להבינה כמנגנון אתו מנוהלת המלחמה. כששוקע לבסוף אבק הקרב, האופן בו הוא שוקע יכול להפוך לעדות"), שחיקת האמון בעדויות ביחס לפשעים והפרת זכויות אדם שמבצעת המדינה, הצמיחה וההתפשטות של מדיה בקוד פתוח, השימוש המוגבר במצלמת הטלפון החכם לשם תיעוד הפרת זכויות אדם בעימותים אורבניים, והצורך להעניק לחברה האזרחית את האמצעים להפקת עדות לשם פנייה לסעד משפטי ופוליטי. השילוב של המסגרת התאורטית והמחקרים המעשיים של הסוכנות נועדו לאפשר את היפוך המבט הפורנזי, כלומר, כינון כלים להפיכת המחקר הפורנזי לפרקטיקה אנטי-הגמוניית שתוכל להפוך את היחסים בין פרטים והמדינות, לאתגר ולהתנגד לאלימות מדינתית ותאגידית ולעריצות האמת שלהם.
פרויקטים
הפרויקט הראשון של ארכיטקטורה פורנזית היה חקירת הריגתו של המפגין הלא חמוש באסם אבו רחמה בבילעין בידי מיכל רימון גז שנורה עליו על ידי חייל צה"ל שניצב מעבר לגדר (17.4.2009). המחקר נערך לאחר שהצבא סגר את חקירת המקרה, והוא נעשה עבור עורך הדין ופעיל זכויות האדם מיכאל ספרד שיצג את הוריו של אבו רחמה ואת ארגון בצלם. החקירה בנתה מודל פנורמי תלת־ממדי על סמך שלושה סרטוני וידאו שקלטו את הפגיעה באבו רחמה, אך התמקדה בעיקר בפריים בודד מתוך סרטון וידאו שצילם האמן דוד ריב. פריים זה רשם בצורת קו מטושטש את מסלול התנועה של רימון הגז שנע במסלול ישיר לעבר אבו רחמה, בניגוד לטענת הצבא, לפיה הרימון נורה לאוויר אך פגע במכשול שהסיט אותו ממסלולו. התחקיר הוצג בסופו של דבר בפני בית המשפט העליון הישראלי, אך לבסוף העתירה נדחתה. בשנת 2011, למכון לארכיטקטורה פורנזית הוענק מימון למשך ארבע שנים על ידי המועצה האירופית למחקר. באותה שנה צוות של ארכיטקטורה פורנזית החל לערוך חקירות באשר למדיניות של הרשויות הלאומיות והבינלאומיות האירופיות ביחס להגירה ברחבי הים התיכון. צוות זה, המכונה "אוקיינוגרפיה פורנזית", פרסם את הדו"ח הראשון שלו ב-2012, וחקר את מותם של 73 מהגרים שננטשו להיסחף במשך שבועיים באזור המעקב הימי של נאט"ו.
בשנת 2012 הסוכנות לארכיטקטורה פורנזית הציגה דו"ח בפני מדינות החברות באמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים של האו"ם, בנוגע לשימוש בתחמושת זרחן לבן בסביבות עירוניות במהלך התקיפות הישראליות על רצועת עזה בדצמבר 2008 ובינואר 2009, הידועות כמבצע עופרת יצוקה. הדו"ח אילץ את ישראל להודות לראשונה על השימוש שהיא עורכת בתחמושת זו, ולאחר מכן להצהיר כי צה"ל יפסיק להשתמש בתחמושת זרחן לבן באזורים מיושבים. באותה שנה הסוכנות ערכה מחקר בשיתוף עם הסטודיו SITU ועם "הלשכה לעיתונות חוקרת" (Bureau of Investigative Journalism) תחת הכותרת "היכן תוקפים הרחפנים", חקירה שהוזמנה בידי חוקר מיוחד של האו"ם לזכויות אדם ולחימה בטרור, בן אמרסון. הבחירה בארכיטקטורה פורנזית הייתה בעקבות ההבנה שהרחפנים האמריקאים עברו מתקיפות של אנשים וכלי רכב בדרכים לתקיפת מבנים באזורים מאוכלסים בצפיפות. בעקבות זאת, העדויות על תקיפות הרחפנים קיבלו ממד ארכיטקטוני.