cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נטע וינר
ביוגרפיה
וינר הוא זוכה פרס נווה שכטר וקרן רבינוביץ ליצירה ישראלית מקורית לשנת 2020. סולן ובין מייסדי להקת ההיפ הופ הערבית-יהודית 'סיסטם עאלי' ומנהל אמנותי של 'בית סיסטם עאלי' בשכונת ג'סי כהן בחולון.
יצירותיו הבימתיות כתובות בערבית, עברית, יידיש ואנגלית ומקיימות מפגש בין תיאטרון, מחול, ספוקן וורד, מוזיקה חיה ואמנויות לחימה. וינר עוסק באמנויות לחימה שונות מגיל 11 וביניהן קרב מגע, ג'יו גיטסו ברזילאי ואיגרוף תאילנדי. משנת 2007 הוא מתאמן ומדריך ווינג צון קונג פו. לאמנויות לחימה יש מימד מכריע ביצירותיו הבימתיות, כשפת תנועה וכערוץ תוכן. וינר שיחק במגוון הצגות, סדרות וסרטים. כיום הוא מרצה בחוג לספרות של מכללת סמינר הקיבוצים וחבר הוועדה האמנותית בתיאטרון תמונע.
במה: תיאטרון, מחול ויצירה רב-תחומית
בשנת 2010 יצר לצד יונתן קונדה, הלחין ושיחק בהצגה 'להשכרה' בבימוי אלון שוובה. ההצגה היא מופע מרפסות בחזית בניין מגורים ברחוב התותחנים 6 בבת ים, בהשראת ספר הילדים 'דירה להשכיר' של לאה גולדברג, וזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר ב'פסטיבל בת ים' לשנת 2010.
בשנת 2011 כתב לצד יונתן קונדה והיה שחקן ראשי בהצגה 'על התל' בבימוי רז וינר, שהוצגה ב'פסטיבל שמונה מעלות' בתיאטרון תמונע.
בשנת 2012 היה כותב שותף ושחקן ראשי בהצגה 'זוהי הארץ' בבימוי אייל וייזר. בהצגה שלושה אמנים בדויים מגיבים לפרס היצירה הציונית. ההצגה זכתה בפרס 'שפת הבמה' בטקס 'קיפוד הזהב' לשנת 2013, ובפרס ה'מאסטר קלאס' בפסטיבל Radikal jung–Münchner Volkstheater. בשנה זו גם היה כותב שותף, מלחין ושחקן בהצגה 'אנו בונים פה נמל' בבימוי רז וינר. ההצגה זכתה בפרס הטקסט הבימתי הטוב ביותר במסגרת 'פסטיבל עכו'.
בשנת 2015 היה יוצר שותף ביצירת המחול 'אני רק שאלה' בפסטיבל 'אינטימדאנס' בתיאטרון תמונע.
בשנת 2016 כתב, ביים לצד סתיו מרין והיה שחקן ראשי בהצגה [https://www.tmu-na.org.il/?CategoryID=166&ArticleID=4010 'חיתוך. דיבור'.] ההצגה עוסקת בזוגיות וביחסי כוח באמצעות מפגש בין תנועה ומילים. היצירה הוצגה בבכורה בפסטיבל עכו וזכתה בפרסים מטעם פסטיבל ישראל ופסטיבל עכו 2016 וכן בפרס 'שפת הבמה' במסגרת פרסי 'קיפוד הזהב' לשנת 2017. מנימוקי ועדת הפרס: "שני שחקנים מערבבים את מילות חיינו הגבוהות והנמוכות, הפוליטיות והפיוטיות לשפת במה ייחודית ומלאת השראה". במהלך סגרי הקורונה בשנת 2020 עיבדו מרין ווינר את היצירה הבימתית לשני פרויקטים נוספים: הסכת רדיו באורך מלא בהפקת 'כאן תרבות', סרט ומיני-אלבום בעל ארבעה פרקים. מבקר התיאטרון יאיר אשכנזי כתב על ההצגה: "שטיפת מוח חסרת מעצורים של האקטואליה הישראלית ובה קטעי ספווקן וורד מבריקים ותנועה מדויקת, אירוטית ואלימה, הממחישים עד כמה מחלחלת ההוויה הביטחונית והפוליטית בישראל אל תוך החיים האישיים ויוצרת סוג חדש של שיח זוגי".
בשנת 2017 היה במאי וכוראוגרף שותף ביצירת המחול 'לא, את' בפסטיבל 'א- ז'אנר' בתיאטרון תמונע. היצירה בוצעה על ידי הסטודנטיות מבית הספר הגבוה למחול RE-SEARCH.
בשנת 2017 הלחין, כתב וביצע את היצירה הבינתחומית 'בזכות השיבה' בפסטיבל 'אינטימדאנס', בתיאטרון תמונע. בשנה זו היה גם שחקן ראשי בהצגה 'איש הכריות' בבימוי ארז דריגס בתיאטרון חיפה.
בשנת 2019 ניהל אמנותית את 'פילבית' (FeelBeit), מועדון פופ אפ ובית תרבות ערבי-עברי בשכונת אבו תור בירושלים. הפרויקט הופק במסגרת אירועי פסטיבל 'מקודשת'. בשנה זו וינר גם כתב, ביים ושימש כשחקן ראשי בהצגה 'מז'יניק' בהפקת אנסמבל תיאטרון תמונע. ההצגה היא חגיגת קרב משפחתית: קול, גוף ומילה בברית ומאבק לחיים ולמוות. ההצגה זכתה בפרס 'הצגת השנה' ווינר זכה בפרס 'במאי השנה' במסגרת פרסי 'קיפוד הזהב' 2019. בשנת 2020 עוּבּדה ההצגה להסכת רדיו באורך מלא בהפקת כאן תרבות.
ההצגה פרי עטו 'איפה יפו' צפויה לעלות בהפקת 'תיאטרון גשר' במהלך שנת 2022.
אלבומים ויצירה מוזיקלית
בשנת 2012 כתב והלחין את הפסקול ביצירה 'מרגנית' מאת האמן ציון אברהם חזן. העבודה זכתה בפרס לקולנוע ניסיוני ווידאו ארט ב'פסטיבל הקולנוע ירושלים'.
בשנת 2013 הוציא ההרכב 'סיסטם עאלי' את אלבום הבכורה הנושא את שמו, בהפקת עמית כרמלי.
בשנת 2016 הוציא וינר את אלבום הבכורה שלו, 'בזכות השיבה' בהפקת דרור רותם. האלבום נע בין זהויות, זמנים, שפות ואופני ביטוי. הוא משלב היפ הופ, מוזיקת כלייזמר, זמר עברי, גרוב וספוקן וורד. האלבום עוסק רבות בחזרה לשורשים ובפירוק והרכבה של זהות באמצעות מוזיקה ושפה. הטקסטים הם מרובי שכבות ומטאפורות, ומבקר המוזיקה רז ישראלי כתב על האלבום כי: "אלבום הבכורה של נטע וינר "בזכות השיבה", בולט בזכות איכות הטקסטים שלו, נתינת כובד המשקל למילים ונאמנות לאמנות שדורשת מחשבה".
בשנת 2017 הוציא ההרכב 'סיסטם עאלי' את אלבומו השני, 'מהרג'אן', בהפקת אורי וינוקור.
בשנת 2019 בוצעה היצירה 'חוף לחוף' פרי עטו של וינר במסגרת אירועי ה'פצ'ה קוצ'ה' בהיכל התרבות תל אביב. את היצירה ביצעה תזמורת אקורדיונים שמנתה שמונה נגנים בגילאים שונים.
בשנת 2021 הוציא וינר את הסינגל 'ילד בשם נטע' בהפקת רועי דורון. השיר הוא מחווה בעברית לשיר A Boy Named Sue של הזמר ג'וני קאש.
קולנוע וטלוויזיה
בשנת 2001 שיחק בסדרה 'משפחה וחצי' בבימוי עופר ויצמן עבור 'רשת'.
בשנים 2004-2005 שיחק בסדרה 'ראש גדול' בבימוי עופר ויצמן עבור 'YES'.
בשנת 2021 שיחק בסדרה 'הד קולך' בבימוי תום שובל עבור 'כאן 11'.
פעילות חינוכית
משנת 2008 וינר מנחה קבוצות נוער בשיתוף עם מגוון עמותות ומסגרות חינוך, ביניהן עמותת 'סדאקה רעות', רשת קידום נוער תל אביב יפו ועמותת 'מקור' לקידום מוזיקה בקהילה.
משנת 2014 וינר משמש כמנהל אמנותי למעבדת התרבות 'בית סיסטם עאלי' בשכונת ג'סי כהן בחולון, תנועה תרבותית-חינוכית ובית יצירה הפועלים לקידום שוויון ושינוי חברתי. המעבדה מקדמת יצירה אמנותית מקורית ייחודית ופורצת דרך, לצד תוכניות חינוך יחידות במינן המייצרות שיח רב תרבותי אמיץ במגוון רחב של אוכלוסיות.
בשנת 2018 יצר וינר את 'אם הזרים – מסע היפ הופ ביפו', מופע חוצות המזמין את הקהל לסיור היסטורי-ארכאולוגי בעיר העתיקה יפו, דרך סיפור חייהן של חמש דמויות עכשוויות. המופע מסופר כולו בראפ וספוקן וורד בערבית, ערבית, רוסית, אנגלית ויידיש.
משנת 2020 משמש וינר כמרצה בחוג לספרות של מכללת 'סמינר הקיבוצים'.
משנת 2022 משמש וינר כמורה לתחום הבינתחומי בתיכון למדעים ואמנויות בירושלים.
קישורים חיצוניים
• דפנה לוי, ראיון אישי עם נטע וינר בפודקאסט ״על החיים ועל המוות״, 28 באפריל 2023
סבריר אינגסון
סבריר אינגי אינגסון (באיסלנדית: Sverrir Ingi Ingason, נולד ב-5 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בפאוק סלוניקי ובנבחרת איסלנד כבלם.
קריירת מועדונים
אינגסון החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת אוגנבליק בשנת 2011, אליה הושאל לבכורה בבוגרים ממועדונו בריידבליק. באותה העונה שיחק 4 משחקים, בהם כבש שער ליגה אחד. בעונת 2012-13 שב לבריידבליק לשתי עונות רצופות. בעונת 2014-15 חתם בקבוצת הכדורגל הנורווגית ויקינג, ולאחר עונה אחת בנורווגיה, חתם בקבוצת לוקרן הבלגית.
ב-19 בינואר 2017 חתם בגרנדה מליגת העל הספרדית.
ב-30 ביוני 2017 חתם ל-3 שנים ברוסטוב מליגת העל הרוסית.
ב-1 בפברואר 2019 נרכש על ידי פאוק סלוניקי תמורת 4 מיליון יורו, וחתם על חוזה ל-3.5 שנים.
קריירה בינלאומית
אינגסון ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת איסלנד בשנת 2014. ב-29 במרץ 2016 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת במהלך משחק ידידות מול נבחרת יוון, שהסתיים בניצחון איסלנדי 3-2. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר יורו 2016, וגם בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2018.
גמישות פנוטיפית
גמישות פנוטיפית (Phenotypic plasticity) לעיתים נקראת גם הסתגלות פנוטיפית, היא תופעה ביולוגית נפוצה בה מערך גנטי (גנוטיפ) נתון מבטא פנוטיפים שונים של תכונה מסוימת תחת תנאים סביבתיים שונים.
השלכות
הגמישות הפנוטיפית מאפשרת לאורגניזם לייצר מופעים שונים או רמות ביטוי שונות של תכונות בהתאם לתנאי הסביבה ובכך לעזור לו להתמודד עם תנאים אלה. עם זאת, בתנאים מסוימים מנגנונים של גמישות התפתחותית עלולים גם לגרום למחלות ולפגיעה באורגניזם.
מחקר
העיקרון הוא נושא מחקר מרכזי ורב-תחומי בביולוגיה מודרנית. בביולוגיה אבולוציונית נחקרת האבולוציה של הגמישות הפנוטיפית כתכונה בפני עצמה וכן ההשפעה של תכונה זאת על מהלך האבולוציה. באקולוגיה נחקר מרחב המופעים של תכונות גמישות בכל מין וההשפעה של מרחב זה על יחסי הגומלין של המין עם סביבתו ועל תפקוד המערכת האקולוגית. בגנטיקה ובביולוגיה התפתחותית נחקרים המנגנונים המולקולריים שמאפשרים ביטוי משתנה של תכונות ממבנה גנטי נתון. בתחומים ביולוגיים נוספים גמישות פנוטיפית היא העיקרון מרכזי להסבר תופעות, כמו גמישות התפתחותית של רשתות עצביות בנוירוביולוגיה, דפוסי התנהגות תלויי-הקשר בהתנהגות בעלי חיים, וכו'. לאחרונה חדר העיקרון ממדעי החיים גם למחקר הרפואי, והתופעה נתפסת כגורם המשפיע על בריאותו של אדם לאורך חייו.
אומוניה (כדורסל)
אומוניה (ביוונית: Ομόνοια) היא קבוצת כדורסל קפריסאית מהעיר ניקוסיה, המשחקת בליגת העל הקפריסאית.
היסטוריה
אומוניה היא חלק מאגודת הספורט אומוניה ניקוסיה. מאמנה הנוכחי הוא קיריאקוס אדאמו הקפריסאי. אומוניה משחקת בצבעים ירוק ולבן. אולמה הביתי הוא אולם אלפטרייה המכיל כ-6,800 מקומות. אומוניה נוסדה בשנת 1948, אך אף פעם לא זכתה באליפות או בגביע קפריסין. למרות זאת היא סיימה כמה פעמים במקום הראשון בסיום העונה הסדירה. בשנת 2003 היא הגיעה לגמר הגביע. ובעונות 2003/04, 2005/06 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הגביע.
הקבוצה השתתפה בגביע קוראץ' בעונות 1995/96, 1996/97.
עונת 1940 בליגה ב'
עונת 1940 בליגה ב' הייתה עונת כדורגל של ליגה ב' בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט.
הליגה הייתה הליגה המשנית שהתקיימה בארץ ישראל בשנים אלו.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. במידה והיה שוויון בנקודות, נקבע הדירוג בטבלה על פי ממוצע השערים.
בליגה היו 26 קבוצות סך הכל, 8 במחוז צפון, 10 במחוז שומרון ו-8 במחוז דרום.
לאחר העונה הסדירה נכנסו 3 הקבוצות הראשונות מכל מחוז לפלייאוף עלייה. הפלייאוף הורכב משלוש המנצחות של המחוזות: הפועל חדרה (אלופת מחוז צפון), דגל ציון תל אביב (אלופת מחוז שומרון) והפועל ראשון לציון (אלופת מחוז דרום).
הפלייאוף הסתיים כאשר הפועל ראשון לציון ודגל ציון תל אביב במקומות הראשונים בבית ועל כן עלו לליגה הארצית בעונת 1941/1942.
בהחלטת ההתאחדות ובגלל חלוקת הליגה הראשונה לאזורים הועלו לליגה הראשונה מחוז תל אביב בעונת 1941/1942 קבוצות נוספות: הפועל רמת גן, הפועל פתח תקווה, מכבי רחובות ומכבי ראשון לציון.
בעונה זו לא היו ירידות ליגה.
מחוז צפון
8 קבוצות התחרו בליגה זו, כאשר הפועל חדרה ניצחה בכל משחקיה וסיימה עם מאזן מושלם של 14 ניצחונות ב-14 משחקים (28 נקודות) ויחס שערים 7-42.
קבוצות המחוז:
עארף א-דג'אני
עארף פשה א-דג'אני (בערבית: عارف الدجاني; 1856 - 14 באפריל 1930) היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1917–1918.
ביוגרפיה
א-דג'אני נולד בירושלים למשפחה ותיקה בעיר, שבאדמותיה מצוי קבר דוד המלך על הר ציון. לאחר מלחמת העולם הראשונה וראשית המנדט הבריטי על ארץ ישראל, מונה לראש עיריית ירושלים. בשנת 1918 היה לנציג בוועד המנהל של האגודה המוסלמית-הנוצרית, מטעמה שימש מאוחר יותר נשיא סניף האגודה בירושלים ונשיא האגודה הכללית.
בספטמבר 1920 הצטרף אל מוסא כאזם אל-חוסייני כשותף בהנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית. בדצמבר אותה שנה, נבחר בקונגרס הפלסטיני השלישי בחיפה לסגנו של אל-חוסייני בראשות הוועד הפועל הערבי, שהוקם לראשונה באותה ועידה.
בזמן יציאת המשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון, נבחר דג'אני לעמוד בראש הוועד הפועל, במקום חוסייני, שנבחר לעמוד בראש המשלחת. דג'אני הגיב לאי צירופו למשלחת בניהול הסברה נגד התועלת שבה ואף הפריע לאיסוף הכספים למענה. שנה לאחר מכן דרש לעמוד בראש המשלחת לחג'אז, וכאשר לא נבחר, יצא נגד ההחלטה לשלוח אותה ונגד מדיניות הוועד הפועל. הוועד הגיב לכך בפיטוריו. ביוני 1922 הוא פוטר מנשיאות הוועד הפועל. הפיטורים הללו הביאו גם להרחקתו מהאגודה המוסלמית-נוצרית הירושלמית. הוא הצטרף אל האופוזיציה, והוביל אותה לצדו של ראע'ב נשאשיבי. באותה תקופה הצטרף אחיו, שוכרי א-דג'אני, אל הארגון האופוזיציוני הראשון, "האגודה המוסלמית הלאומית", מה שפגע במעמדו של עארף.
סימונס דאוקנטס
סימונס דאוקנטס (ליטאית: Simonas Daukantas; 28 באוקטובר 1793 – 6 בדצמבר 1864) היה סופר, היסטוריון ואתנוגרף סאמוגיטי-ליטאי, ממניחי היסודות ללאומיות הליטאית המודרנית.
ביוגרפיה
דאוקנטס נולד בקלביאיי שבסאמוגיטיה, המחוז הצפון-מערבי של ליטא ההיסטורית (ובאותם ימים, בגוברניית וילנה של האימפריה הרוסית), למשפחת יערן. על אף מעמדו הנמוך, הצליח להתקבל לגימנסיה בווילנה ב-1814, וב-1817 זייף מסמכים שהעידו על מוצא מהאצולה ונרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה בעיר. הוא לימד את עצמו פולנית, רוסית, גרמנית וצרפתית כאוטודידקט. הוא השלים את חובותיו ב-1822, אך קיבל את התעודה רק ב-1825 בשל דיכוי אגודות סטודנטים. במהלך שנותיו באוניברסיטה התקרב לאחרים ממוצא ליטאי. כמו כן למד מספר קורסים עם יואכים ללוול, מחשובי ההיסטוריונים הפולנים בזמנו, והחל לטפח את תפישתו הלאומית.
מאז איחוד לובלין ב-1596 היו השפה והתרבות הפולניות דומיננטיות באיחוד הפולני-ליטאי. האצולה בדוכסות הגדולה של ליטא זנחה את השפה הליטאית והותירה אותה רק לשכבות הנמוכות; בניה ראו עצמם כ"gente Lithuanus, natione Polonus" (לטינית: ליטאים במוצאם, פולנים באומתם). מעט השימוש הספרותי בשפה נעשה רק בליטא הפרוסית, מחוץ לאיחוד. בראשית המאה ה-19 התחוללה תנועת תחייה תרבותית בזעיר אנפין בחבל סאמוגיטיה המבודד, שהאצולה הזוטרה בו הייתה עניה וקרובה יחסית לאיכרות ושמרה על זיקה לניב המקומי. היא הובלה על ידי דמויות כמו חוקר הפולקלור דיוניזאס פושקה, שדאוקנטס וחבריו הסטודנטים היו מאוהדיו, ונתמכה גם על ידי הרוזן ניקולאי רומיאנצב ששאף להחליש את הקרבה לפולין (הוא נקט במדיניות דומה כלפי עמים קטנים אחרים). התנועה הסאמוגיטית הייתה מקומית ושמרה על זיקה חזקה לפולניוּת; דאוקנטס, ששאף לייצג את מעמד הצמיתים המופלה שנולד לתוכו ואת תרבותו העממית, היה הראשון לכתוב את ההיסטוריה של הליטאים כלאום בפני עצמו.
ללוול, מורהו הראשי, פיאר את העבר המשותף לנתיני האיחוד תחת מה שתיאר כהשפעה המתרבתת הפולנית והציג את חלוקת פולין כסופו של תור זהב. בעוד שעמיתו לספסל הלימודים של דאוקנטס אדם מיצקביץ', בעצמו בן לאב ליטאי ויליד חבל בו דוברה בלארוסית ישנה, אימץ ראייה זו והפך את ההיסטוריה של האיחוד לנקודת מוצא ללאומיות רומנטית שהפולניות הייתה במרכזה, דאוקנטס נקט בעמדה קוטבית. הוא הקפיד לכתוב את כל ספריו בליטאית – עקב כך הרים גם תרומה לשונית חשובה, וטבע תחדישים רבים – ואת תולדות רפובליקת שני העמים הפך לפרק אפל. תור הזהב של ליטא, לשיטתו, היה בימים שלפני המאה ה-14, בטרם התנצרו השבטים הפגאניים שלה בהשפעת פולין. קבלת הנצרות הפכה במפעלו ההיסטורי לנקודה ממנה התחילה ההידרדרות של עמו, שהפך לשותף נחות באיחוד פוליטי הולך ומתהדק עם השכנה ממערב.
כבר ב-1822 חיבר את ספרו הראשון, "מפעלות הליטאים והסאמוגיטים הקדומים" (Darbai senųjų lietuvių ir žemaičių), שכמו מרבית עבודותיו יצא לאור רק אחרי מותו. מ-1825 עבד כמתורגמן במשרדי מושל ריגה. ב-1835 יצא לסנקט פטרבורג כדי להמשיך בתפקידו בלשכה הכללית לענייני ליטא, בה נשמרו רשומות הדוכסות הגדולה. דאוקנטס מצא חומר רב בארכיב, והעביר מאות מסמכים עתיקים להיסטוריון תאודור נארבוט שחיבר סדרה בת עשרה כרכים על תולדות הדוכסות בפולנית. דאוקנטס סלד מהזדהותו של עמיתו עם הפולנים ובמכתב מ-1843 הפציר בו לדחות את רעיונותיו של ללוול ולא להבליע את ההיסטוריה של ליטא. הוא עצמו הוסיף לחבר סיפורים קצרים בשפת אמו ולנסוע בחופשותיו לאזורי הכפר במולדתו כדי לאסוף מידע אתנוגרפי; הוא קיבל מימון ותמיכה משרידי הרשת שהקים רומיאנצב בזמנו. ב-1838 ערך מילון ליטאי-לטיני והוציא לאור עוד ספר היסטוריה על תולדות סאמוגיטיה.
ב-1845 התפרסם חיבורו המשפיע ביותר (בשם הבדוי י. לאוקיס), "דמותם של אנשי הרמה והשפלה הליטאים הקדומים" (Budą Senowęs Lietuwiû kalneniu ir Żemaitiû). היה זה הפרסום המחקרי המשמעותי הראשון בשפה, ודאוקנטס פרס בו את עיקרי תפישתו ההיסטורית והציג את בני קונפדרציית השבטים הקדומה כפגאנים שחיו בקרבה לטבע בתוך יערות עבותים וקיימו אורח חיים דמוקרטי-למחצה, שהלך והתנוון בהשפעה פולנית. בניגוד ליצירותיו האחרות ששמר לעצמו, "אנשי הרמה והשפלה" זכה לתהודה גדולה בקרב האינטליגנציה דוברת-הליטאית שהחלה להתגבש בארצו והורכבה מבני איכרים שהתקדמו, כמותו. כמו כן, הכחיש את האגדה המקובלת על מוצא עמו, שנטבעה בימי הרנסאנס, לפיה היו הליטאים צאצאיהם של רומאים שנמלטו בימי נירון קיסר. בהסתמך על בלשנות השוואתית ועל הדמיון שמצא בין הליטאית העתיקה לסנסקריט, קבע כי מקורם היה בהודו הקדומה. הוא ערך הקבלה בין מגוון אלוהויות ודיות למעט הידוע על הפנתיאון הליטאי, בהתבסס על רשומות טבטוניות ששרדו. בשנים הבאות ערך אנתולוגיות של סיפורים ושירים עממיים שליקט.
ב-1850 שב דאוקנטס לליטא. הוא התיישב בקאונס והצטרף למעגל המלומדים שפעל סביב בישוף סאמוגיטיה, מודיאיוס ולנצ'יוס, מי שנחשב למבשר הלאומיות הליטאית ולפטרונה בשלבי הנצתה. ולנצ'יוס לא העריך במיוחד את האתנוגרף: למרות נטייתו הפרוטו-לאומית החזקה, אפילו הוא סבר שדאוקנטס מגזים בהתלהבותו הרומנטית ובקבלה הלא-ביקורתית של מקורות ישנים. פעם תהה בפניו אם היה שיכור כשחיבר אחד מספריו. חוגו של הבישוף היה עדיין קרוב יחסית לתנועה הסאמוגיטית: הרוב המוחלט של הציבור כמעט ולא התייחס אליהם. דאוקנטס מת ב-1864.
שחרור הצמיתים ב-1861, מרד ינואר ב-1863 ומדיניות הרוסיפיקציה הקשיחה שנאכפה לאחריו יצרו את התנאים להתפתחותה של תנועה לאומית בשנות ה-70 והלאה. ראשיה של זו, כמו יונאס בסנביצ'יוס, הושפעו רבות מההיסטוריוגרפיה של דאוקנטס, בעיקר מדחייתו המוחלטת את הזיקה לפולין. אף כי אמינותם ואיכותם של חיבוריו נמוכה מאוד, וכתביו נחשבים יותר לספרות מאשר להיסטוריה, בבידול שערך בין תולדות הליטאים לאלו של הרפובליקה המשותפת הניח את התשתית לצמיחת הלאומיות הליטאית. דמותו הופיעה על שטרות ובתי-ספר נקראו על שמו בכל המדינה; גם הכיכר מול ארמון הנשיאות בווילנה נושאת את שמו.
ג'פרי האו
סר ריצ'רד אדוארד ג'פרי האו (באנגלית: Richard Edward Geoffrey Howe; 20 בדצמבר 1926 – 9 באוקטובר 2015) היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית שכיהן כסגן ראש ממשלת בריטניה וכמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים בשלטונה של מרגרט תאצ'ר. בשנים 1970–1992 הוא נקרא סר ג'פרי האו.
האו היה השר בעל הכהונה הארוכה ביותר בקבינט של מרגרט תאצ'ר; הוא כיהן כשר האוצר, מזכיר המדינה, ולבסוף מנהיג בית הנבחרים הבריטי, סגן ראש הממשלה והלורד נשיא המועצה. הוא היה מאנשיה ויועציה הקרובים ביותר של תאצ'ר ובשנת 1990 הוא התפטר מתפקידו במפתיע נוכח חוסר נכונותה של תאצ'ר להישמע להצעות מבריסל לאיחוד המטבע עם מדינות אירופה. יש האומרים כי התפטרותו זירזה את התפטרותה של תאצ'ר מראשות ממשלת בריטניה ופרישתה מהחיים הפוליטיים.
ילדות והשכלה
ג'פרי האו נולד ב-20 בדצמבר 1926 בפורט טלבוט שבוויילס לבנג'מין אדוארד האו, עורך דין וחוקר מקרי מוות ולאלייזה פירנצה (לבית תומסון) האו. הוא התחנך בשלושה בתי ספר בווסטרשייר ובהמפשייר. האו היה לא ספורטיבי, ולא תפס מקום בולט בחברה. בעת מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לשורות משמר המולדת.
הוא עשה קורס במשך שישה חודשים במתמטיקה ובפיזיקה. את שירותו הצבאי בכוחות המזוינים של בריטניה עשה במזרח אפריקה כסֶגֵן. הוא הרצה בסוואהילית לתושבים אפריקאים כנגד הקומוניזם ואף עשה סוג של מסע הסברה למלך בריטניה ג'ורג' השישי.
קריירה פוליטית מוקדמת
האו ייצג את מחוז בבינגטון בבית הנבחרים הבריטי מ-1964 עד 1966. הוא הפך ליושב ראש ה"backbench" (המקום בו יושבים חברי המפלגות הזוטרים, היושבים על הספסלים האחוריים מכונים "יושבי הספסלים האחוריים"). הוא היה חבר בוועדת השירותים החברתיים והפסיד את מקומו בבית הנבחרים לאחר שהובס ב-1966. הוא חזר לפרלמנט כעבור ארבע שנים. בשנים 1970–1974 שימש כנציג מחוז רייגייט, ובשנים 1974–1992 – כנציג מחוז מזרח סארי.
שר האוצר
עם ניצחונה של המפלגה השמרנית בבחירות הכלליות בבריטניה 1979, האו מונה על ידי מרגרט תאצ'ר להיות שר האוצר של בריטניה. במהלך כהונתו הוא תמך בהעלאת שיעורי הריבית הממשלתית על מנת לרסן את האינפלציה, מה שגרם לעלייתה. צעדים אלו פגעו בעסקים, בעיקר בתחום הייצור, ושיעור האבטלה עבר במהרה את קו שני מיליון האנשים. בכך הוכפל השיעור של מיליון המובטלים שהיו בתום כהונת ממשלת הלייבור.
שר החוץ
לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 1983 תאצ'ר מינתה את האו לתפקיד מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים. הוא התנגד למדיניותה הקומוניסטית של ברית המועצות והתנגד לברית ורשה.
את כהונתו פתח בדיונים עם מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, שבו האמין כי יש לו כימיה יוצאת דופן עם ת'אצר. במבט לאחור הוא החשיב תקופה זו (1983–1985) כתקופתו הפוליטית הפורה ביותר, והוא קיים מפגשים עם מדינאים מרחבי העולם, ביניהם פגישתו הבולטת עם מזכיר המדינה האמריקאי קספר ויינברגר בשנת 1982. מדיניות החוץ של בריטניה וארצות הברית הובילו לקץ הקומוניזם באירופה.
סגן ראש ממשלת בריטניה
בחודש יולי 1989, ג'ון מייג'ור היה צפוי להחליפו בתפקיד שר החוץ לכן האו נתמנה לסגן ראש הממשלה, הלורד נשיא המועצה ויושב ראש בית הנבחרים. הוצע לו גם תפקיד מזכיר הפנים, אך לבסוף דחה את ההצעה הזו. הוא התפטר מתפקידו נוכח חוסר נכונותה של תאצ'ר להישמע להצעות מבריסל לאיחוד המטבע עם מדינות אירופה. יש האומרים כי התפטרותו זירזה את התפטרותה של תאצ'ר מראשות ממשלת בריטניה ועזיבתה מהחיים הפוליטיים. האו היה מאנשיה הקרובים ביותר של תאצ'ר והתפטרותו הייתה מפתיעה.
לאחר החיים הפוליטיים
האו פרש מבית הנבחרים ונבחר לבית הלורדים מטעם מחוז סארי בשנת 1992. הוא הפך לורד לכל החיים ב-30 ביוני 1992. הוא כתב ספר העוסק בזיכרונותיו מקריירתו הפוליטית זמן קצר לאחר מכן. בבית הלורדים, האו המשיך לדבר על מגוון רחב של מדיניות חוץ ונושאים אירופיים, והוביל התנגדות לתוכניות ממשלת הלייבור בראשותו של טוני בלייר ב-1997. הוא פרש מבית הלורדים ב-19 במאי 2015. אנתוני הד שיחק את דמותו של האו בסרט "אשת הברזל". האו היה חבר במסדר עמיתי הכבוד, במועצה המלכותית וחבר יועצי המלכה.
מותו
האו מת בגיל 88 ב-9 באוקטובר 2015, ככל הנראה כתוצאה מאוטם שריר הלב.
בן כרמי אייזנברג
בן כרמי אייזנברג (י"ד בטבת תרנ"ב 23 בדצמבר 1891 – י"ח בטבת תר"פ 9 בינואר 1920) היה לוחם ציוני.
ביוגרפיה
בן כרמי נולד במושבה נס ציונה, בנם של בלהה ואהרן אייזנברג ואחיו של עובד אייזנברג. שמו נלקח מן הכרמים הראשונים שנטעו במושבה. למד בבית הספר הירושלמי של אגודת עזרה והרבה לטייל ברחבי מדבר יהודה.
בעת מהפכת הטורקים הצעירים נענה לקריאה לגיוס כללי והתגייס לצבא העות'מאני. התקבל לקורס קצינים והפך בסופו לקצין הטורקי העברי הראשון. השתתף במלחמת הבלקן הראשונה.
מכתביו עולה כי מעשיו נועדו לייצג את עם ישראל וארץ ישראל ולהעלות את קרנה בעיני הטורקים. במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית הרוסית והגיע לדרגת קולונל בצבא הטורקי. למרות פציעתו בקרב ונפילתו בשבי הרוסי המשיך בפעילות למען השבויים והפך למנהיגם. דרגתו "בנבשה" מקבילה לדרגת קולונל או אלוף-משנה בישראל.
בן כרמי חלה בטיפוס הבהרות בתחילת שנת תר"פ ונפטר בבית החולים במחנה ניקולסק-אוסוריסק בגיל 29. בהלווייתו השתתפו יהודים ומוסלמים בני אומות שונות שחלקו לו כבוד אחרון. נרשם בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
בני משפחתו ניסו בתקופות שונות להעלות את עצמותיו ארצה אך הדבר לא עלה בידיהם.
מפלי ילוסטון
מפלי ילוסטון הם זוג מפלי מים על הנהר ילוסטון בתחומי הפארק הלאומי ילוסטון במדינת ויומינג שבארצות הברית.
היסטוריה
השבטים הילידים של אמריקה הכירו ככל הנראה את המפלים במשך מאות שנים. האדם האירופי הראשון שביקר בהם היה הצרפתי בטיסט דושארם (Baptise Ducharme), אשר טען שהגיע אליהם שלוש פעמים - ב-1924, 1826 ו-1839. החוקרים בריג'ר וגרמל טענו שהגיעו אליהם ב-1846. חוקרי משלחת קוק-פולסום-פטרסון נתנו למפלים את שמותיהם בשנת 1969. האיור הראשון שלהם נעשה על ידי החייל צ'ארלס מור (Charles Moore), שהיה בין המלווים של משלחת חקר שסקרה את נהר ילוסטון ב-1870. שנה אחת אחר כך הם צולמו על ידי החוקר ויליאם הנרי ג'קסון. במשך שנים נעשו הערכות לא מדויקות לגבי גובה המפלים.
תיאור המפלים
המפלים שוכנים על הנהר ילוסטון מספר קילומטרים מצפון למוצאו מאגם ילוסטון ובמרחק של כ-400 מטר זה מזה. צפונה מהמפל הנמוך נכנס הנהר לקניון הגדול של ילוסטון, שעומקו עד ל-304 מטר.
גובה המפל העליון הוא 33 מטר, ואילו גובה המפל הנמוך הוא 94 מטר. נפח המים הזורם במפל הנמוך הוא הגדול ביותר מהזורמים במפלי הרי הרוקי בארצות הברית. בעוד שגובה מפל זה הוא קרוב לפי שניים מגובהם של מפלי ניאגרה, הרי שנפח המים הזורמים בו (19 עד 240 מטר מעוקב לשנייה) נמוך מנפח המים הזורמים במפלי הניאגרה. הטעם לכך הוא שרוחב הנהר בראש המפל הוא 21 מטר בלבד, בעוד שרוחב הנהר בראש מפלי הניאגרה הוא 790 מטר.
נקודות תצפית רבות בפארק משקיפות על נוף המפלים.
החיים הקשים של אר ג'יי ברגר
החיים הקשים של אר ג'יי ברגר (באנגלית: The Hard Times of RJ Berger) היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה בערוץ MTV החל מ-6 ביוני 2010 ועד ה-30 במאי 2011.
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-6 ביוני 2010 וכללה 12 פרקים. העונה השנייה יצאה ב-24 במרץ 2011 וכללה 12 פרקים.
הפקה
הרעיון ליצירת הסדרה נבע מסרט קצר המבוסס על סיפור דומה בשם "הסיפור על אר ג'יי", שנכתב על ידי דייוויד קטצנברג והופק על ידי סת' גרהם-סמית'. הסרט הסיפור על אר ג'יי תואר על ידי עיתון הניו יורק טיימס כ"הוקרה קטנה לסרט לילות בוגי". בכירים ברשת MTV התעניינו להפוך סרט זה לסדרת טלוויזיה.
ביוני 2009 הודיעה MTV על פיתוח של מספר סדרות טלוויזיה, וביניהן סדרה זו. הסדרה תוארה כ"30 דקות שלא מפגינות כבוד כלפי גיל ההתבגרות" – שכן גיבור הסדרה הוא נער לא מקובל בן 15, ההופך להיות מושמץ כשברחבי בית הספר מתגלה "המתנה האנטומית" שקיבל בגופו. ה"מתנה" היא איבר מין גדול במיוחד.
באוגוסט 2011 הודיעה MTV כי הסדרה מבוטלת ולא תהיה עונה שלישית.
שחקנים ודמויות
ריצ'רד "אר ג'יי" ברגר (פול לקונו): הדמות הראשית. חנון, מוזר מבחינה חברתית. בן 15 הלומד בתיכון. הוא ביישן וציני, מאוהב בג'ני סוונסון מאז הפעם הראשונה שראה אותה, אך הוא מפוחד מכדי להפגין כלפיה את אהבתו אליה וגם משום שהוא מפחד לחטוף מכות מהחבר שלה, מקס. בפרק הראשון של הסדרה אר ג'יי נדחף למשחק הכדורסל אחרי שקבוצתו אבדה את רוב השחקנים. הוא קיבל את הכדור מספר שניות לסיום המשחק וזרק אותו. הוא החטיא את הסל, ומכנסיו נפלו ואחריהם גם תחתוניו. כל בית הספר ראה את הפין שלו.
מיילס ג'נר (ג'ארב דופלייס): חברו הטוב ביותר של אר ג'יי. הוא שמן ואובססיבי להפוך למקובל ולהצליח עם בנות. בדרך כלל הוא נמצא עם מצלמת הווידאו שלו. כשהוא מגלה את מתנתו של אר ג'יי, הוא דוחק בו כדי להשתמש בה כדי להפוך למקובל, כדי שגם הוא יהיה מקובל. הוא סבל מבעיות במשפחה, כמו מוות אימו, התאבדות החתול שלו ואחיו המשוגעים.
לילי מירן (קארה טייטס): מוזרה חברתית המאוהבת באר ג'יי אחריו היא רודפת כל הזמן. למרות שאר ג'יי לא אוהב אותה בחזרה, היא לא מפסיקה לקוות שהוא יאהב אותה. בעלת חוש אופנה מוזר, והיא מכינה את הבגדים של עצמה. בעונה השנייה היא הפכה לחברה של ילד אחר, ונשארה ידידה של אר ג'יי בסוף העונה השנייה היא מודיעה לאר ג'יי שהיא בהריון ממנו.
ג'ני סוונסון (אמבר לנקסטר): אר ג'יי מאוהב בה. יפה, מקובלת ומעודדת. למרות שהיא מקובלת אופייה לא סנובי. היא ואר ג'יי הם שותפי למידה. בפרקים הראשונים של העונה השנייה היא ואר ג'יי חברים, עד שהם נפרדים.
מקס אוונס (ג'ייסון בלייר): יהיר, אנוכי, מגעיל, ובריון. נוהג להכות את אר ג'יי. הוא החבר של ג'ני סוונסון עד סוף העונה הראשונה מגלים בעונה השנייה שהוא הומו.
סוזן וריק ברגר (בת' ליטלפורד ולארי פוינדקסטר): הוריו של אר ג'יי, עד שהתגרשו בתחילת העונה השנייה.
ג'ריבה סינקלר (מרלון יאנג): מאמן התיכון פינקרטון. בתחילת העונה השנייה אחרי הגירושים של הוריו של אר ג'יי הוא מפתח יחסים עם אמו.
איימי (קייטלין קרוסבי): אחרי שאר ג'יי הידרדר בלימודים היא הייתה המורה הפרטית שלו, בת 17. אחרי שהוא נפרד מג'ני הם הפכו להיות חברים.
אליפות CONCACAF 1971
אליפות CONCACAF 1971 נערכה בין ה-20 בנובמבר ל-5 בדצמבר 1971, והייתה המהדורה ה-5 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. מקסיקו זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדותיה לאחר שניצחה 4 מתוך 5 משחקיה ולא הפסידה אף משחק.
כביש 654
כביש 654 הוא כביש אורך אזורי בבקעת הנדיב, שמתחיל בצומת עם כביש 653 ליד גבעת עדה, ומסתיים לאחר עיקול בכביש, שם מתחיל כביש 6533, ליד המושב אביאל. אורכו הוא 1.9 ק"מ, והוא אחד מהכבישים הארציים הקצרים ביותר בישראל. הכביש נועד בעיקר ליצירת גישה אל יישובי המועצה האזורית אלונה ואל פארק אלונה.
ברל'ה זילברברג
דב ברל'ה זילברברג (11 במרץ 1928 - 3 ביולי 2007) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל, שיאן ישראל וזוכה מדליית כסף מהמכביה השלישית בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה
זילברברג נולד בפולין. בנו של אליעזר. היה בהכשרה של קיבוץ דליה. הוא כונה "הרץ מהרי אפרים". הוא התגייס לפלמ"ח, ושרת בחטיבת הראל, בגדוד הרביעי בפלוגה ז'. הוא לחם בכל קרבות הגדוד. יחד עם רעייתו זהבה חשמונאי היה בין מייסדי קיבוץ הראל ועבד כמזכיר החוץ של הקיבוץ. בשנת 1954 עזב עם משפחתו את קיבוץ הראל וחזר לקיבוץ דליה.
קריירה ספורטיבית
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכו בתל אביב באוקטובר 1950 זכה זילברברג במדליית כסף, בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.60 מטר, אחרי ספילקין מדרום אפריקה (13.34 מטר) ולפני נסים קיוויתי שייצג את אנגליה.
בתחרות שנערכה במרץ 1951 קבע זילברברג בקפיצה משולשת שיא ישראלי חדש של 13.18 מטר שיפור לשיאו של יצחק קלויזנר (13.07 מטר). חודשיים לאחר מכן, הוא שיפר את שיאו והעמידו על 13.26 מטר.
בתחרות שנערכה בתל אביב במרץ 1952 קבע זילברברג בקפיצה משולשת שיא ישראלי חדש של 13.52 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן ה-5 שנים של א. יצחקי (13.28 מטר). שלושה שבועות לאחר מכן, הוא קובע תוצאה טובה משיאו - 13.57 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בתל אביב בספטמבר 1953 זכה זילברברג במדליית ארד, בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.26 מטר, אחרי רוברט ריטנברג מארצות הברית (13.63 מטר) ודוד קושניר מישראל (13.58 מטר).
נפטר ב-3 ביולי 2007.
אוסטקהקה
אוסטקהקה (בשוודית: Ostkaka; "אוסט" היא גבינה ו"קהקה" היא עוגה בשוודית) או בשמותיה הנוספים "עוגת גבינה שוודית" או "עוגת לבן שוודית" היא קינוח שוודי. לאוסטקהקה שורשים בשני מחוזים שונים של שוודיה, האלסינגלנד שבמרכז המדינה וסמולנד שנמצא בדרום, אם כי לכל מחוז יש גרסה משלו לעוגה.
למרות התרגום המילולי של הקינוח (גבינה ועוגה), האוסטקהקה היא אינה עוגת גבינה, שכן עוגה מסוג זה היא עוגת שכבות. על כן בשוודיה, קוראים לעוגת גבינה בשם "עוגת גבינה אמריקאית" או מילולית בשם "צ'יזקייק". אף על פי כן, מסעדות בארצות סקנדינביה השונות מבלבלות לעיתים בין המנות.
מתכון
לפי המסורת בשוודיה, במחוז סמונלד אופים את האוסטקהקה בסיר נחושת גדול. הרגל זה הוביל למנהג שאורחים שמוגשת להם המנה מסיר זה, מקבלים את החלקים שנאפו במרכז הסיר ולא קרוב לדפנות, כך שהם יקבלו את המנה המובחרת יותר ולא את המנות שמכילות שאריות של נחושת.
חג לאומי
מאז 2004, "יום האוסטקהקה" נחגג ב-14 בנובמבר בשוודיה. הוא הוקם על ידי "Ostkakans vänner" ("חברים של אוסטקהקה"), ארגון ללא מטרות רווח שנוסד באביב 2003.
אלכסנדר איינזלן
אלכסנדר איינזלן (באסטונית: Aleksander Einseln; 25 באוקטובר 1931 - 16 במרץ 2017) היה איש צבא אסטוני. שרת בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת קולונל. לאחר פירוק ברית המועצות, והקמתה מחדש של אסטוניה, הפך למפקד כוחות ההגנה של אסטוניה.
ביוגרפיה
איינזלן נולד בטאלין ב-25 באוקטובר 1931. בעקבות כיבוש אסטוניה בידי הצבא האדום ב-1944, נמלטו הוא ואמו לגרמניה. ב-1949 הם היגרו לארצות הברית. ב-1950 הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושרת כצנחן במהלך מלחמת קוריאה. ב-1955 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-1964 הוא סיים קורס קצינים. הוא שירת בכוחות מיוחדים בווייטנאם בין השנים 1965–1966. ב-1968 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ובשנה שלאחר מכן במכללת הסגל של הצבא. בין 1971–1972 הוא חזר לשרת בווייטנאם. כמו כן הוא שרת תקופה בפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית. ב-1985 הוא פרש מהצבא האמריקאי בדרגת קולונל.
ב-1991 התפרקה ברית המועצות, ואסטוניה זכתה בעצמאות מחדש. ב-1993 הוקמו מחדש כוחות ההגנה של אסטוניה, ונשיא אסטוניה לנארט מרי ביקש מאיינזלן לחזור לאסטוניה ולפקד על כוחות ההגנה שלה. איינזלן נטה להיענות לבקשה, אולם שלטונות צבא ארצות הברית איימו להפסיק את הפנסיה שלו ואף לשלול את אזרחותו האמריקנית. עם זאת, לאחר שכמה סנאטורים הביעו תמיכה במהלך הוא קיבל אישור רשמי לצאת לאסטוניה.
איינזלן מונה למפקד כוחות ההגנה של אסטוניה. בינואר 1995, לאחר תחילת מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, הוציא איינזלן צו הקובע כי בכל מקרה של חציית כוחות זרים את הגבול האסטוני, על כוחות ההגנה האסטוניים ליזום הגנה אקטיבית ולא להפסיק להילחם ללא צו מפורש מהנשיא. ב-2014, בעקבות תחילת הסכסוך האוקראיני-רוסי, הוציא המפקד ריהו טראס הודעה על פיה הצו של איינזלן עדיין בתוקף.
ב-4 בדצמבר 1995 הוא פרש מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם שר ההגנה. הוא המשיך להתגורר בטאלין עד פטירתו ב-16 במרץ 2017. האפר שלו נקבר ב-2 באפריל 2018 בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד בוגרים אחרים מקוריאה ווייטנאם.
By the Way (שיר של רד הוט צ'ילי פפרז)
By the Way הוא סינגל משנת 2002 שהוציאה להקת רד הוט צ'ילי פפרז, והרצועה הראשונה באלבומם By the Way.
יחסי קטר–קפריסין
מדינת קטר מיוצגת ברפובליקת קפריסין באמצעות שגרירות רשמית בניקוסיה וקפריסין מיוצגת בקטר באמצעות שגרירות רשמית בדוחה.
By the Way (שיר של רד הוט צ'ילי פפרז)
זהו השיר השישי של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד Modern Rock Tracks (רצועות רוק מודרני) של מגזין בילבורד, והשיר השלישי שלה שהגיע ישירות עם פרסומו למקום הראשון במצעד הזה. הוא נשאר במקום הראשון במצעד במשך 14 שבועות, בדומה לסינגל "Dani California" - שניהם נמצאים במקום השני בין שירי הלהקה מבחינת זמן השהייה הארוך ביותר בראש המצעד, כאשר רק "Scar Tissue" שהה בו זמן רב יותר, 16 שבועות. הסינגל אף שהה במשך 7 שבועות במקום הראשון במצעד Mainstream Rock Tracks (רצועות רוק מן הזרם המרכזי) של בילבורד, והוא הרביעי מבין שירי הלהקה שהגיע לראש מצעד זה.
יחסי קטר–קפריסין
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות החלו בשנת 1955 כאשר קבוצה גדולה של סוחרים, אנשי עסקים ואנשי הצווארון הלבן מקפריסין הגיעו לקטר והחלו להקים שם עסקים וחברות. באמצעות לחץ על הממשלה במקום, החלו לקיים יחסים דיפלומטיים בין השתיים. המדינות המשיכו לתמוך זו בזו גם כאשר כל אחת מהן קיבלה עצמאותה מהבריטים.
By the Way (שיר של רד הוט צ'ילי פפרז)
הקליפ של השיר
בקליפ שהופק לשיר נראה הסולן, אנתוני קידיס, נכנס למונית, שנהגהּ מעריץ של הלהקה. השיר מתנגן תוך כדי קטעי נגינה של הלהקה עצמה, ונהיגתו המטורפת של הנהג שלא מאמין למזלו הטוב. תחילה נדמה שהנהג מעריץ רגיל, והוא משמיע את האלבום של הלהקה אשר ברשותו לשמחתו של קידיס. אלא שאז הנהג כבר לא נוסע למקום מבוקשו של קידיס, הוא נועל את הדלתות, חוטף לו את הטלפון הסלולרי ומגיע לבסוף אל מתחת לגשר חשוך ומפוקפק.
יחסי קטר–קפריסין
הנציגים והנציגויות הדיפלומטיות
השגרירות הקטרית בניקוסיה נפתחה בשנת 2007 שגריר קטר המכהן בקפריסין הוא חוסיין בן אחמד איברהים אאל חמיד. השגרירות הקפריסאית בדוחה נפתחה בשנת 2003. כאשר נפתחה הוכרזה השגרירות כשגרירות הקפריסאית הראשונה במדינה מה-GCC. שגריר קפריסין המכהן בקטר הוא קראלמבוס פנאידייס.
By the Way (שיר של רד הוט צ'ילי פפרז)
הקליפ של השיר
שם הנהג נעמד מול המכונית ורוקד. קידיס מנצל את ההזדמנות וכותב מהר לחבריו שיצילו אותו.
יחסי קטר–קפריסין
שיתופי פעולה מדיניים ומסחריים
הביקור הגדול ביותר בקפריסין מקטר התקיים באפריל 2010 כאשר אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני ביקר אצל נשיא קפריסין דימיטריס כריסטופיאס. שיתופי הפעולה המדיניים העיקריים בין המדינות הם בעיקר בתחום הנדל"ן והפיתוח. בביקור באפריל 2010 חתמו קפריסין וקטר על הסכם ובו מצהירה קטר כי היא תעזור לפתח מלון גדול בניקוסיה. עד שנת 2011 התנפח ההסכם ועד חתימתו הסופית התחייבה קטר לבנות שכונה חדשה בניקוסיה שתכלול: מלון חמישה כוכבים, קניון גדול, מגדלי משרדים ובנייני דירות. נכון להיום קטר מקיימת את ההסכם והשכונה נמצאת בבנייה.
By the Way (שיר של רד הוט צ'ילי פפרז)
הקליפ של השיר
בסיסט הלהקה פלי והגיטריסט ג'ון פרושיאנטה יושבים בבית קפה כשהם מקבלים את ההודעה ויוצאים לדרך.
יחסי קטר–קפריסין
שיתופי פעולה מדיניים ומסחריים
היבוא של קפריסין מקטר כמעט הוכפל מ-2006 ל-2010, בעוד היצוא שלה עלה ביותר מ-50%. בשנת 2010, קטר הייתה היבואנית העשרים ושתיים בגודלה לקפריסין.
By the Way (שיר של רד הוט צ'ילי פפרז)
הקליפ של השיר
הם מנהלים מרדף אחרי המונית, במהלכו קידיס שובר את החלון לרסיסים וקופץ מהמונית לרכבם של פלי ופרושיאנטה.
בסוף הקליפ נהג המונית עוצר לאיש אחר שמבקש מונית ואז מתגלה שהוא צ'אד סמית', מתופף הלהקה.
יוסף שפירא (מבקר המדינה)
יוסף חיים שפירא (נולד ב-5 ביולי 1945) הוא שופט בדימוס, שכיהן כמבקר המדינה ונציב תלונות הציבור של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
שפירא נולד בירושלים. למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר במגמת אלקטרוניקה, ובשירותו הצבאי שימש טכנאי מכ"ם בחיל האוויר. בשנת 1971 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין. בשנת 2000 סיים לימודי תואר שני בקרימינולוגיה באוניברסיטת לסטר באנגליה. למד לימודי תעודה בדיני מחשבים באוניברסיטת בר-אילן וקורס גישור בקריה האקדמית אונו.
עריכת דין
בשנים 1972–1974 עבד כעורך דין במשרד עורכי דין ארד ורובין בירושלים. בשנים 1974–1976 היה עורך דין עצמאי שותף במשרדו של עורך הדין חמן שלח בירושלים, ולאחר מכן בשנים 1976–2003 היה עורך דין עצמאי שותף במשרד עורכי הדין קרמר, שפירא ושניידר בירושלים. במקביל, בשנים 1978–1985 כיהן כתובע צבאי במילואים בבית המשפט הצבאי באזור יהודה ושומרון (איו"ש).
פעילותו בלשכת עורכי הדין
שפירא כיהן כיו"ר ועד מחוז ירושלים של לשכת עורכי הדין בשנים 1995–1999. באותן שנים כיהן במקביל גם כיו"ר בית הדין המשמעתי של המחוז. לאחר מכן, בשנים 2003–2000 כיהן כסגן יו"ר בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
שפיטה
שפירא מילא, במסגרת שירות מילואים, שורה של תפקידי שפיטה בבתי דין צבאיים: 1985–1989: שופט בבית המשפט הצבאי לערעורים באיו"ש. 1989–1990: נשיא בית המשפט הצבאי באיו"ש בדרגת סא"ל. 2003–2007: שופט צבאי בבית הדין מטכ"ל. 2007–2012: שופט בבית המשפט הצבאי לערעורים באיו"ש בדרגת אל"ם.
בנוסף, בשנים 1995–2003 היה חבר בבית הדין למשמעת של משטרת ישראל, ובשנים 2003–2001 היה נציג ציבור בבית הדין להגבלים עסקיים שליד בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2003 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2012.
מבקר המדינה ונציב תלונות הציבור
ב-14 במאי 2012 נבחר על ידי הכנסת לכהן כמבקר המדינה ונציב תלונות הציבור השמיני של מדינת ישראל, והחל את כהונתו ב-4 ביולי באותה שנה.
ב-6 בינואר 2013 פרסם מבקר המדינה את הדו"ח הסופי שלו בפרשת הרפז, ובו ביקורת על התנהלותם של ארז וינר, גבי אשכנזי ואהוד ברק. בעקבות הדו"ח, המליץ שפירא ליועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית מחודשת.
בפברואר 2015, שבועות ספורים לפני הבחירות לכנסת העשרים, פרסם שפירא שני דוחות ביקורת מיוחדים: האחד עסק בהוצאות מעון ראש הממשלה והשני עסק בעליית מחירי הדיור. שני הדוחות זכו לכיסוי תקשורתי נרחב ועוררו דיון באשר לעיתוי פרסומם סמוך כל כך למועד הבחירות לכנסת. דו"ח נוסף שלא פורסם בתקופתו עסק בהתפרצות החצבת בישראל.
שפירא סיים את תפקידו ב-4 ביולי 2019.
בינואר 2021 הוצע לשפירא לעמוד בראש ועדת הבדיקה הממשלתית לנושא רכש הצוללות וכלי השיט. תחילה הסכים, אך בהמשך חזר בו מהסכמתו.
עיסוקים נוספים
בשנת 1981 פרסם את הספר "ירושלים תש"ח" בהוצאת משרד הביטחון.
בשנים 1998–2003 כיהן כיו"ר המועצה הציבורית של קבוצת התיאטרון הירושלמי.
בשנים 2006–2012 היה חבר מערכת כתב העת "רפואה ומשפט" של האגודה לרפואה ומשפט.
בשנים 2011–2012 היה חבר מערכת כתב העת "משפט רפואי וביו-אתיקה" של הקריה האקדמית אונו.
פעולה ישירה (ארגון טרור)
פעולה ישירה (בצרפתית: Action directe, בקיצור AD) היה ארגון טרור צרפתי שמאלני-רדיקלי אשר היה פעיל בצרפת בין השנים 1979–1987. חברי הארגון זיהו את עצמם כ"ליברטריאנים קומוניסטיים" וכחברים ב"מחתרת גרילה עירונית", ובמסגרת זו ביצעו התנקשויות ופיגועים בהם נפגעו עשרות בני אדם. כמו כן, זוהה הארגון פעמים רבות עם ארגונים כ"הבריגדות האדומות" האיטלקי, "סיעת הצבא האדום" (כנופיית באדר-מיינהוף) מגרמניה, צבא השחרור הלאומי האירי ומספר ארגונים נוספים המזוהים עם השמאל הרדיקלי ברחבי אירופה.
היסטוריה
הארגון נוסד בשנת 1977 ממיזוג של שני ארגוני טרור שמאליים צרפתיים: GARI (מצרפתית: Groupes d'Action Révolutionnaire Internationalistes, "קבוצות הפעולה האינטרנציונליסטיות המהפכניות"), ו-NAPAP (מצרפתית: Noyaux Armés pour l'Autonomie Populaire, "קבוצות הליבה החמושות למען אוטונומיה עממית"). ב-1979 הכריז הארגון על כינון "מלחמת גרילה עירונית" והחל משנה זו, ביצעו סדרת פיגועים אלימים בשם "המלחמה באימפריאליזם" ו"ההגנה על הפרולטריון".
במהלך שנות פעילותם ביצעו פעילי הארגון למעלה מ-50 פיגועים שכוונו בעיקרם כלפי הממשל הצרפתי, סוכנויות נדל"ן וניהול נכסים, בניינים בבעלות הצבא הצרפתי, גופים בתעשייה הצבאית, וגופים המזוהים עם ישראל, וכן כלפי ארגונים סוציאליסטיים "מתונים" דוגמת איגוד הפועלים הצרפתי (CNPF), שאת בנייניו ריססו פעילי הארגון במכונת ירייה ב-1 במאי 1979. בפעולות הטרור שביצע הארגון נרצחו 12 בני אדם ונפצעו 26.
לצד פיגועים אלו, הארגון היה אחראי גם למספר רב של מעשי שוד אותם כינו "הפקעת נכסים למען הפרולטריון", ובהתנקשויות באנשי צבא ותעשייה. ב-25 בינואר 1985 רצחו פעילי הארגון ביריות את רנה אודראן, בכיר במשרד ההגנה הצרפתי, בפתח ביתו. הארגון הואשם גם בכך שנטל חלק ברציחתו של ז'ורז' בס, איש עסקים ששימש כמנהל בחברת רנו, שנרצח בפתח ביתו בשנת 1986, אך הארגון הכחיש קשר למעשה.
ב-1984 הוצא הארגון אל מחוץ לחוק על ידי ממשלת צרפת.
ב-1986 פוצצו פעילי הארגון מטען חבלה בתחנת משטרה בפריז. בפעולה זו נרצח מפקח בכיר בתחנה ונפצעו 22 שוטרים נוספים.
חלק מפעילי הארגון שעדיין נתונים במאסר רואים עצמם כאסירים פוליטיים ומבקשים להשתחרר בשחרור מוקדם, כאשר חלקם אף עודדו פתיחת קמפיינים ציבוריים הקוראים לממשלת צרפת לשחררם. ב-2007 הוקלו תנאי המאסר של רוייאן, מנהיג הארגון, והותר לו לצאת מתחומי הכלא לתקופות קצובות, אך שנה לאחר מכן הפך בית המשפט את ההחלטה על פיה לאחר שרוייאן הצהיר כי הוא "מאמין כי מאבק מזוין עודנו הכרחי בשלבים מסוימים של מהפכה" במהלך ראיון לעיתון הצרפתי ל'אקספרס.
בתרבות הפופולרית
הארגון מוזכר מספר פעמים ביצירותיו של טום קלנסי: בספר "משחקים פטריוטיים" מזהה גיבור הספר מחנה אימונים ששימש את הארגון, וכתוצאה מכך, פושטים עליו לוחמי הכוחות המיוחדים הצרפתיים. בספר "קשת שש" (Rainbow Six) מבצעים פעילי הארגון פיגוע גדול בפארק השעשועים "וורלדפארק" (המבוסס על יורודיסני).
Here I Stand
Here I Stand (בעברית: הנה אני עומד) הוא שיר של הזמר המקדוני וסיל גרוונלייב, שיצג את מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2021 שברוטרדם, הולנד.
רקע
במרץ 2020, רשות השידור המקדונית הכריזה כי גרוונלייב נבחר לייצג את מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2020 עם השיר "You". ב-18 במרץ 2020, תחרות האירוויזיון לשנת 2020 בוטלה עקב מגפת הקורונה. זמן קצר לאחר ההכרזה, רשות השידור המקדונית הכריזה כי גרוונלייב ייצג את ארצו באירוויזיון 2021. ב-12 בפברואר 2021, רשות השידור המקדונית פרסמה את שם השיר אותו גרוונלייב יבצע בתחרות, "Here I Stand".
מחלוקת
לאחר פרסום הקליפ, התעוררה מחלוקת בין רשות השידור המקדונית לאזרחי מקדוניה. בקליפ הופיעה יצירת אמנות של ג'נטה ואנג'לי, המזכירה את צבעי דגל בולגריה. בשל ההיחסים המתוחים בין שתי המדינות, אזרחים רבים קראו לרשות השידור המקדונית לפרוש מן התחרות. גרוונלייב, אשר מחזיק באזרחות בולגרית, הכחיש את הטענות ואמר כי: "יצירת האמנות, שהונחה על אחד מכותלי הכנסייה קשורה לישו ולא אל בולגריה". לאחר הביקורות, רשות השידור המקדונית ערכה את הקליפ והסירה את הקטע.
באירוויזיון
ב-18 במאי 2021, גרוונלייב ביצע את השיר בחצי הגמר הראשון של התחרות וכשל בניסיון להעפיל לגמר.
עינית (ציוד אופטי)
עינית היא עדשה המצויה בסוגים מסוימים של מיקרוסקופים או טלסקופים. עינית מצויה במכשירים שבהם מתבוננים ישירות בעצם הנצפה, וזו העדשה האחרונה לפני העין. עינית מודרנית מורכבת ממספר עדשות המוצמדות יחד.
העינית תורמת הגדלה נוספת להמכשיר, ניתנת להזזה לאורך המכשיר לצורך מיקוד, מאפשרת תחום ראייה זוויתי מסוים ומרחק מסוים מהעין.
מכשיר אופטי יכול להיות מצויד בעיניות שונות הנתנות להחלפה בהתאם לנדרש. במכשירים מתקדמים, המשמשים למחקר, נהוג להחליף את העינית במצלמה (CCD) ולצפות בתוצאה על מסך מחשב במקום באופן ישיר, או בנוסף לצפייה ישירה.
מבחינה אופטית, פעולת העינית היא הגדלה של הדמות הממשית שיוצר האובייקטיב בתוך המכשיר, כפי שעושה עדשה מגדילה.
מדינת סוריה
מדינת סוריה (בצרפתית: État de Syrie; בערבית: دولة سوريا) הייתה מדינת מנדט צרפתית שנוצרה על ידי צו מה-5 בדצמבר 1924, החל מה-1 בינואר 1925, מאיחוד מדינת חלב ומדינת דמשק. המדינה ירשה את הפדרציה הסורית (1922–1924) שנוצרה על ידי מתן אספה מרכזית למדינת חלב, מדינת דמשק ומדינת העלווים. מדינת העלווים לא הצטרפה למדינת סוריה.
רקע כללי
בשנת 1920, הוקמה ממלכה ערבית עצמאית של סוריה תחת המלך פייסל מהמשפחה ההאשמית, שלימים הפך למלך עיראק. עם זאת, שלטונו על סוריה הסתיים לאחר חודשים ספורים בלבד, בעקבות ההתנגשות בין כוחותיו הערבים הסורים לכוחות הצרפתים הסדירים בקרב מייסלון. הכוחות הצרפתים כבשו את סוריה מאוחר יותר באותה שנה לאחר שחבר הלאומים הכניס את סוריה למנדט צרפתי.
בעקבות ועידת סן רמו והתבוסה של המלוכה קצרת המועד של המלך פייסל בקרב מייסלון, הקים הגנרל הצרפתי אנרי גורו ממשל אזרחי בשטח. אזור המנדט חולק לשש מדינות. הגדרתן של אותן מדינות התבסס בחלקו על השיוך העדתי בשטח בסוריה. עם זאת, כמעט כל הכתות הסוריות היו עוינות כלפי המנדט הצרפתי וכלפי החלוקה שיצרה. האוכלוסייה הסונית בעיקר בחלב ובדמשק התנגדה נחרצות לחלוקת סוריה.
ב-28 ביוני 1922 הוקמה הפדרציה הסורית שכללה שלוש מהמדינות: מדינת דמשק, מדינת חלב ומדינת העלווים. מדינת ג'בל א-דרוז ולבנון הגדולה לא היו חלק מהפדרציה הזו. הסנג'ק האוטונומי אלכסנדרטה נוסף למדינת חלב בשנת 1923. הפדרציה אימצה דגל פדרלי חדש (ירוק-לבן-ירוק עם קנטון צרפתי), שהפך מאוחר יותר לדגל מדינת סוריה.
הקמת מדינת סוריה
בינואר 1924 החליטה "המועצה הפדרלית הסורית" (נציגי הפדרציה הסורית של "מדינות" דמשק, חלב, והעלווים) על ביטולה ועל איחוד שלוש המדינות. אולם ב-26 ביוני 1924 הודיעו הצרפתים הודיעו על גרסתם שלהם לאיחוד סוריה: איחוד מדינות דמשק וחלב, בתוספת חבל אלכסנדרטה (במעמד אוטונומי). מדינות חלב ודמשק אוחדו למדינת סוריה, בתוקף ב-1 בינואר 1925.
המרד הסורי הגדול
בשנת 1925 פרצה ההתנגדות הסורית לשלטון הקולוניאלי הצרפתי במרד בהיקף מלא, בראשות סולטאן פאשה אל אטרש.
המרד פרץ בג'בל דרוז אך התפשט במהירות למדינות סוריה אחרות והפך למרד כללי בסוריה. צרפת ניסתה לנקום בכך שהפרלמנט של מדינת חלב יכריז על התנתקות מהאיחוד עם מדינת דמשק, אך ההצבעה בוטלה על ידי פטריוטים סורים.
למרות הניסיונות הצרפתים לשמור על השליטה על ידי עידוד פילוגים עדתיים ובידוד אזורים עירוניים וכפריים, המרד התפשט מהכפרים ואיחד את הדרוזים, הסונים, השיעים, העלווים והנוצרים הסורים. לאחר שכוחות המורדים כבשו את דמשק, הגיב הצבא הצרפתי בטכניקות אכזריות של התקוממות נגדית שהגדירו את אלה שישמשו מאוחר יותר באלג'יריה ובהודו-סין. טכניקות אלה כללו הריסות בתים, ענישה קולקטיבית של עיירות, הוצאות להורג, העברות אוכלוסייה ושימוש בשריון כבד בשכונות עירוניות. המרד בסופו של דבר הובס בשנים 1926–1927 באמצעות הפצצות אוויריות צרפתיות על אזורים אזרחיים, כולל דמשק.
לאחר המרד
ב-26 ביולי 1927 הנציב העליון הצרפתי אנרי פונסו, ועוזרו הקולונל קטרו, הודיעו כי צרפת מוכנה לאיחוד מדינת סוריה עם מדינת הר הדרוזים ומדינת העלווים, ומסכימה לבחירות לשם הקמת אספה מכוננת, שתכין חוקה לסוריה. בפברואר 1928 מינה הנציב העליון אנרי פונסו ממשלה בראשות תאג' א-דין אל-חוסני. ב-10 וב-24 באפריל 1928 נערכו בחירות לאספה המכוננת בסוריה בשני שלבים. הלאומיים היו רק כשליש מן הנבחרים, אולם הם היו האגף הדומיננטי בפרלמנט החדש. נוסחה חוקה, אך היא לא אושרה על ידי לשכת הצירים הצרפתית. ב-11 באוגוסט 1928 השעה הנציב פונסו את בית הנבחרים הסורי, כאשר אישר הבית את הצעת החוקה הסורית. בפברואר 1929 החליט פונסו להשעות את האספה המכוננת הסורית לזמן בלתי מוגבל. במאי 1930 הותירו הצרפתים את הממשלה בסוריה בידי ה"מתונים" בראשות תאג' א־דין אל־חוסני, והכריזו חד־צדדית על כינון חוקה בנוסח מתוקן. ב-14 במאי 1930 הוכרזה מדינת סוריה כ"רפובליקה הסורית".
פאוויסה
פאוויסות או פאוויסאי היו בורות גניזה פולחניים, שנמצאו בין כותלי המקדשים של תרבויות עתיקות שונות באגן הים התיכון ושימשו כמקום הפקדה לחפצי פולחן או קורבנות לאחר השימוש הפולחני בהם.
ארכאולוגים מצאו פאוויסות עשירות מאוד באגן הים התיכון ובמיוחד באתרי מצרים העתיקה. בורות גניזה כאלו נמצאו גם בעולם הפיניקי והפוני במהלך חפירות של מקדש סטורן בדוגה, והוכיחו את קיומו של מקום פולחן המוקדש לבעל חמן באותו המקום.
מקור השם הוא מהמילה האטרוסקית לבור (או fovea). בתקופת רומא העתיקה, המונח פאוויסה התייחס לחלל אחסון תת-קרקעי גלילי, שתוכנן במיוחד כדי לאכלס חפצי קודש. מאגרים אלה היו ממוקמים בדרך כלל מחוץ למקדש הראשי אך בתוך השטחים הקדושים המכונה טמנוס (temenos, מיוונית: τέμενος, ברבים: τεμένη, טמנה). הפאוויסה הרומית שימשה מטרה דומה לאוצר היווני, ותפקדה כחלל ייעודי לאחסון מנחות יקרות ערך ופריטים מקודשים.
לקריאה נוספת
* Edward Lipinski (dir.), Dictionnaire de la civilisation phénicienne et punique, Turnhout, Brepols, 1992 ISBN 2503500331
לילי טוביאס
לילי שפהרד טוביאס (Lily Shepherd Tobias 1887–1984) סופרת ומחזאית יהודית-וולשית, אקטיביסטית חברתית, פציפיסטית, סופרג'יסטית וציונית. יקירת העיר חיפה.
חייה המוקדמים
לילי טוביאס לבית שפהרד נולדה בסוונסי כבת בכורה לטוביה וחנה ביילה, מהגרים יהודים-פולנים ציונים שהגיעו לויילס בסוף המאה ה-19. אביה טוביאס שפהראד היה בעל בית מסחר לזכוכית. בשנת 1904 כשהיא בשנות העשרה לחייה היא פיתחה תודעה סוציאליסטית נלהבת והחלה לכתוב קטעים קצרים עבור השבועון הסוציאליסטי המקומי רב ההשפעה,"קול העבודה" Llais Llafur. היא ואחותה קייט, אמו של המשורר דניאל אבסה היו שתיהן תומכות פעילות של מפלגת הלייבור העצמאית. טוביאס הייתה פעילה כסופרג'סטית למען זכות הבחירה לנשים, זכויות סרבני מצפון וזכויות עובדים. בשנת 1911 לילי נישאה לפיליפ וולנטיין (יהושע) טוביאס. היא הייתה חברת ארגון הסופרים הבינלומי פא"ן שמרכזו העולמי היה בלונדון. טוביאס ביקרה בארץ בלווית בעלה באוקטובר 1934 ונערכה לה קבלת פנים בידי הקלוב המקומי של פא"ן בראשותו של שאול טשרניחובסקי. סמוך לאחר ביקור זה עלו לארץ בני הזוג והתיישבו בחיפה.
חייה בחיפה
בני הזוג התגוררו בווילה רחבת ידיים שנקראה "וילה מרחביה" ברחוב התשבי 19 בשכונת כרמל צרפתי שנבנתה בידי אביה והייתה בבעלותו. בעלה, פיליפ ולנטיין ייסד בשותפות עם אביה של לילי, בית חרושת לריקועי זכוכית במפרץ חיפה בשם "מלאכת זכוכית רקועה וחרושת צבעים בא"י בע"מ" שנודע בקיצור בשם "פאלמירה" (Palestine Mirror). בעוד לילי שקדה על כתיבת הרומן השלישי שלה, נהנה הזוג מחיי חברה פעילים ואירח בביתו את אליטת הקהילה האנגלית שהתגוררה בחיפה, ביניהם הקולונל פרדריק קיש וליידי דאונס עימה הייתה בידידות קרובה. לעיתים קרובות נהגה הקליקה האנגלו חיפאית להתגייס במשותף לאיסוף תרומות לאגודות שונות. ביולי 1938 עולמה של לילי נחרד כשבעלה נדקר למוות על ידי פורעים ערבים בדרכו למפעל המשפחתי. שבורת לב היא שהתה במשך מלחמת העולם השנייה בדרום אפריקה ופרסמה פואמות ומאמרים ציוניים בעיתונות המקומית. בינתיים בארץ, נקלע המפעל המשפחתי לקשיים כלכליים ולילי נאלצה לשאת בעול לבדה. היא שבה לארץ לאחר המלחמה ועל אף שלא שבה יותר לכתיבת רומנים, היא פרסמה מספר פואמות וטורי דעה בעיתונות המקומית שבשפה האנגלית. בזמן מלחמת העצמאות, למרות היותה פציפיסטית, היא פרסמה סונטה בה הביעה תמיכה בזכותה של מדינת ישראל להגן על עצמה. בשנת 1967 היא תרמה את הכסף להקמת הקתדרה לטכנולוגיה של הזכוכית בטכניון שנקראה על שם בעלה המנוח ובשנת 1980 הוענק לה תואר יקירת העיר חיפה.
לילי טוביאס נפטרה בגיל 96 ונקברה בבית עלמין חוף הכרמל.