cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כתב גבל
מספר התווים
גרביני מעריך את מספר הסימנים ב-90. מספר זה מורה שמדובר בכתב הברות, שבו כל תו נהגה כהברה – לרוב צירוף של עיצור ותנועה. אם מניחים שמספר העיצורים נע בין 22 (כמו בכתב הפיניקי) לבין 28 (כמו באוגריתית), ואם מניחים שמספר התנועות הוא שלוש (תנועות A, I ו-U כמו בפרוטו-שמית) או ארבע עד שש (אם מוסיפים להן את התנועות E ו-O ואולי גם אפס תנועה (שווא נח)), אזי המספר הכולל של הסימנים הדרוש נע בין 3×22=66 ו-6×28=168, כלומר זה סדר הגודל הצפוי ממספר הסימנים בכתב הברות בשפה שמית.
קשר למערכות כתב אחרות
אפשר להבחין שחלק מסימני הכתב, למשל, הם עיבוד של הירוגליפים מצריים, אבל יש הרבה אחרים שאינם מזכירים הירוגליפים. לפי הוך (1990), נראה שהרבה מהסימנים נגזרו מהכתב ההיראטי של הממלכה הקדומה, ולא ישירות מסימני ההירוגליפים. ידוע שכבר משנת 2600 לפני הספירה הייתה השפעה חזקה של מצרים על גבל: גבל הייתה נמל היצוא העיקרי לעצי ארז למצרים, ועקב כך הייתה בגבל קהילת סוחרים מצרית גדולה. לפיכך ייתכן שכתב ההברות פותח על ידי מישהו בגבל שהכיר את ההירוגליפים המצריים והשתמש בהם כהשראה לחיבור של כתב הברות חדש שהתאים יותר לשפה הנוהגת בגבל – כפי שבאוגרית הסמוכה, כמה מאות שנים מאוחר יותר, חובר אלפבית בכתב יתדות שהיה קל יותר לשימוש מכתב היתדות האכדי.
לפי בריאן קולס (2014), יש בכתב ההברות 18-22 סימנים המקבילים לאותיות הכתב הפיניקי המאוחר יותר:. אם זה נכון, המשמעות היא שהכתב הפיניקי התגלגל באיזשהו אופן מכתב ההברות. קולס מאמין שהפרוטו-כתב התפתח כפישוט של כתב ההברות, תוך מעבר מהברות לעיצורים, בדומה למעבר שעשה הכתב המצרי (שבדרך כלל לא כולל תנועות). כך, לפי סברתו, הכתובות הן שלב ביניים חשוב בין כתב ההירוגליפים המצריים לבין האלפבית השמי המאוחר יותר, שהתפתח מהכתב הפרוטו כנעני.
דהורמה (1946)
הקורפוס של הכתובות שנמצאו נחשב בדרך כלל קטן מכדי לאפשר פיענוח שיטתי שלו על בסיס ניתוח פנימי של הטקסטים. עם זאת, כבר בשנת 1946, שנה אחת לאחר שדונאן פרסם את הכתובות, טען אדואר דהורמה, מזרחן בעל שם וקריפטואנליסט מפריז, שהצליח לפענח אותן. הוא שם לב שעל גבי אחת מהכתובות שעל לוחות הברונזה הייתה כתובת קצרה במיוחד שהסתיימה בשבעה סימנים כמעט זהים של שברונים, דומים מאוד למספר "111111". הוא הניח שזהו מספר (כנראה המספר שבע, אף שדהורמה חשב שמדובר ב-4×10+3=43, משום שארבעה סימנים היו גדולים במקצת משלושת האחרים), ושיער שצידה האחורי של הכתובת היה התאריך שבו נכתבה.
המילה שמיד לפני שבעה סימני ה"1" מורכבת מארבעה סימנים שונים:. הראשון ביניהם (הימני) - ניזוק אבל ניתן לזיהוי, והסימן השמאלי ביותר, דומים לאותיות 'ב' ו'ת' בהתאמה באלפבית הפיניקי המאוחר יותר. דהורמה פירש את המילה כולה ('ב'...'ת') כמילה הפיניקית 'בשנת', ומכאן קיבל פיענוח של שני הסימנים האמצעיים. לאחר מכן החליף סימנים אלה בהמשך הכתובות וחיפש חלקים של מילים פיניקיות נוספות. בסוף התהליך הוא הציע תעתיקים ל-75 סימנים.
סובלמן (1961)
הארווי סובלמן לא ניסה למצוא ערכים פונטיים לסימנים השונים אלא לקבוע את הגבולות בין המילים ולמצוא תבניות תחביריות בעזרת שיטות בלשניות. על פי דניאלס, יש לקחת בחשבון את התוצאות של סובלמן בכל עבודה עתידית על הטקסטים הללו.
מנדנהול (1985)
בשנת 1985 התפרסם ניסיון תרגום חדש על ידי ג'ורג' א. מנדנהול מאוניברסיטת מישיגן. מנדנהול הניח שהרבה מהסימנים המופיעים באלפבית הפיניקי המאוחר יותר הם בעלי אותו ערך פונטי. למשל הוא מפרש את הסימן שבפיניקית יש לו ערך g ('ג') כהברה 'ga'. הסימן שדומה להירוגליף המצרי  שפירושו "מלך מצרים העליונה" מתפרש על ידיו כ"mulku" (כמו המילה השמית מלך), ומכאן הסימן מתפרש אצלו כ-mu. הדוגמה האחרונה ממחישה שמנדנהול עשה שימוש מאסיבי בעיקרון האקרופוני, שבו מניחים שהערך הפונטי של סימן הברה הוא הצליל של האות השמית של העצם המתואר על ידי הסימן.
מנדנהול הניח שהשפה היא שמית עתיקה מאוד ("שפת חוף עתיקה"), מלפני הפיצול בין השמית הצפונית (שפת האב של הפיניקית והעברית) לבין השמית הדרומית (שפת האב של הדרום ערבית קדומה). הוא תיארך את הטקסטים מוקדם מהמקובל ל-2400 לפני הספירה. כפי שצוין לעיל, ג'יימס הוך (1990) רואה את מקור הסימנים בתווים של הממלכה הקדומה במצרים (2200-2700 בקירוב לפני הספירה), כך שעל פי זה כתב הברות שמי מערבי זה הומצא באותה התקופה.
התרגומים שהציע מנדנהול היו לרוב סתומים: "Adze that Yipuyu and Hagara make binding. Verily, in accordance with that which Sara and Ti.pu established we will be surety. Further: with Miku is the pledge." (מרית מסמך F, הכולל שלושה סימני עדות). הטקסט עם שבעה סימני '1', שהוזכר לעיל (לוח ברונזה C) מתפרש על ידי מנדנהול ככתובה (מסמך נישואין), ובו הסימנים הם "חתימות" של שבעה עדים. עבור מנדנהול, מסמך D (הארוך ביותר) הוא ברית בין מלך לבין הנתינים שלו. את הפיענוח שלו אין לשפוט על בסיס תרגום הסימנים, אלא על בסיס הסבירות של הטקסטים שהוא חושף, וכן על פי השאלה האם טבלת הסימנים והצלילים שלו נותנת תוצאות סבירות בכתובות אחרות שלא נכללו בתהליך הפיענוח שלו.
יאן בסט (2009)
יאן בסט, היסטוריון הולנדי ופרה-היסטוריון, מאמין שהוא פענח בהצלחה את כתב ההברות של גבל לאחר 40 שנות מחקר. אך הביקורות על ספרו משנת 2010 Het Byblosschrift ontcijferd (כתב גבל מפוענח) היו מעורבות. בסט הציע שלכתב קווי א' מכרתים היו מספר מאפיינים שמיים, כפי שהציע לפניו כורש גורדון. אבל רעיון זה נתקל בהתנגדות של כמה חוקרים המתמחים ביוון הקדומה. חוקרים אלה סבורים שכרתים קשורה למקורות התרבות ההלנית.
בנג'מין ויליאמס לידר
בנג'מין ויליאמס לידר (באנגלית: Benjamin Williams Leader; 12 במרץ 1831 – 22 במרץ 1923) היה צייר נוף אנגלי.
שנים ראשונות
לידר נולד בווסטר, ילד שלישי מתוך 11 של אדוארד לידר ויליאמס (1802–1879) ושרה ויטינג (1801–1888). אמו הייתה קווייקרית ונישאה לאביו בכנסייה אנגליקנית.
אביו של לידר היה מהנדס אזרחי ואמן חובב - חברו של ג'ון קונסטבל. בנג'מין כילד היה לעיתים קרובות מלווה אותו בטיולים לרישום לאורך גדות נהר סוורן. אחיו, אדוארד לידר ויליאמס, הפך לימים למהנדס אזרחי בולט וזכור בעיקר כמי שעיצב את תעלת השייט מנצ'סטר - שהייתה נושא הציור הגדול ביותר של לידר. המשפחה הגיעה בסופו של דבר להתגורר ב"בית דיגליס" - שמתפקד עכשיו כבית מלון.
בשנת 1854, בגיל 23, הוא התקבל כסטודנט לבית הספר של האקדמיה המלכותית בלונדון. בשנתו הראשונה, התקבלה תמונה שלו לתערוכה שם, "ילדים מפריחים בועות", שנמכרה לאחר מכן לקונה אמריקאי תמורת 50 פאונד - סכום גדול באותם ימים. בהמשך, עבודותיו הופיעו בכל תערוכת קיץ באקדמיה עד שנת 1922, אז היה לידר בן 91. היו לו גם כמה עבודות מוקדמות שהוצגו במכון הלאומי לאמנויות יפות, בשנים 1857–1858.
קריירה
ההשראה ליצירות המוקדמות הייתה הסביבת הכפרית בווסטר עצמה, "הקוטג'ים, בתי החווה, השבילים, הגדרות, הכנסיות, כולן היו ציוריות ויפות להפליא." עם זאת, לידר לא סיים את מסלול לימודיו באקדמיה המלכותית, וגם הוא לא היה זקוק לכך - ציוריו היו מבוקשים מאוד על ידי קונים עשירים והוא השיג הצלחה מסחרית תוך שנים ספורות.
בשנת 1857 שינה את שמו לבנג'מין ויליאמס לידר, כדי להבדיל את עצמו מציירים רבים אחרים בעלי שם המשפחה ויליאמס.
בסתיו של אותה שנה הוא נסע לסקוטלנד, וצייר "בריכה שקטה בגלן פאלוך" - שהוצג בשנת 1859. אותה שנה הייתה המוצלחת ביותר שלו עם יצירה של ארבעה ציורים שנתלו באקדמיה וכולם נמכרו, כאשר אחד הקונים היה סוחר האמנות אגנו שקנה חלק ניכר מעבודותיו במהלך חייו.
במשך 10 השנים הבאות, לידר חילק את זמנו בציור בין עמק סוורן לווסטר בויילס, והפיק בדים רבים. ביניהם, "אור הסתיו" שנחשב לציור הנוף הטוב ביותר בתערוכה של האקדמיה המלכותית משנת 1865. בשנת 1862 הוא עבר מווסטר לוויטינגטון הסמוכה, שם התגורר עד 1889.
באוגוסט 1876 התחתן לידר עם האמנית מרי איסטלייק (נולדה בערך 1852) ונולדו להם שישה ילדים - הראשון, בנימין איסטלייק לידר (1877–1916), היה אמן, שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1881, ציורו שהוצג באקדמיה המלכותית זכה לשבחים רבים ולידר קיבל תואר עמית של האקדמיה, בשנת והפך לחבר מלא באקדמיה (RA) בשנת 1898.
חיים מאוחרים
בשנת 1889 עברה המשפחה לגילדפורד, סורי, אחוזה גדולה שתוכנן על ידי נורמן שו. לידר התגורר כאן עד סוף חייו. באותה שנה הוא קיבל תואר אביר בלגיון הכבוד, שהוענק על פי המלצתו של האמן הצרפתי מייסוניה.
בשנת 1914 נעשה אזרח כבוד של העיר ווסטר בהוקרה על שירותיו בעיר.
לידר צייר גם באזורים אחרים של בריטניה כולל דבון וסורי וכן בגרמניה, שווייץ, צרפת ובלגיה.
הוא נפטר בסורי בשנת 1923.
יצירה
העבודות המוקדמות של לידר נשאו את השפעתם של האחווה הפרה-רפאליטית עם תשומת לב לפרטים הקטנים והדגשה על ציור ישר מהטבע ("en plein air"). בשנותיו המאוחרות הוא אימץ סגנון משוחרר שהיה אימפרסיוניסטי יותר מאשר עותק מדויק של הטבע, סגנון שהוכיח את עצמו כיותר פופולרי.
על פי כתב העת לאמנות ב-1901, בין היצירות הפופולריות ביותר של לידר במהלך חייו היו, "אור הסתיו", "פברואר" ו"עמק הלוגווי". וכן יצירותיו הטובות - "חולם לאור הירח", "אור ערביים" והדרך העתיקה בצפון ויילס".
ציורי לידר מוצגים במוזיאון ויקטוריה ואלברט וגלריית טייט בלונדון, גלריית האדרספילד, מוזיאון ברמינגהם וגלריית האמנות, ווסטר (האוסף הגדול ביותר של עבודותיו בבריטניה ללא ספק), מנצ'סטר ואזורים אחרים בבריטניה. בגלריית קיימברידג' בסנטה מוניקה, ארצות הברית.
כמה מיצירותיו, נכללות באוסף המוזיאון לאמנות במדיסון, ויסקונסין. רבים מוחזקים גם על ידי אספנים פרטיים.
רדיולוגיה פולשנית
רדיולוגיה פולשנית (באנגלית: Interventional Radiology) היא תת-התמחות במקצוע הרדיולוגיה שעוסקת בטיפולים זעיר-פולשניים מוכוונים אמצעי-דימות למספר מחלות במערכות שונות של הגוף.
הרדיולוגיה הפולשנית עוסקת בטיפול במערכות גוף שונות (לב, מוח, מערכת השתן, כבד ועוד) כשהעיקרון המשותף לכל הטיפולים האלו הוא שימוש בטכנולוגיות, לרבות אמצעי-דימות, על מנת לאפשר הליכים יעילים ועם סיכון מזערי ככל הניתן למטופל. ניתן לומר כי המצאת התומכן הניתן להחדרה על גבי צנתר סימנה את תחילת המגמה של הרדיולוגיה הפולשנית (ראה אנגיופלסטיה).
הרדיולוגים הפולשניים משתמשים באמצעי הדימות השונים: שיקוף, טומוגרפיה ממוחשבת (CT), דימות תהודה מגנטית (MRI), על-קול (US) על מנת לכוון את כלי העבודה בהם הם משתמשים. לרוב, הרדיולוגים הפולשניים משתמשים במחטים הנקראות צנתרים על מנת להגיע לאזור בגוף לפי הכוונת אמצעי הדימות הנבחר. השימוש בצנתרים שונה מהטכניקות בהם משתמשים מנתחים שלרוב כוללות חתכים גדולים יותר בגוף. ניתן לטפל באמצעות הליכים מתחום הרדיולוגיה הפולשנית במספר מצבים רפואיים שבעבר דרשו טיפול ניתוחי. דוגמה להליך כזה הוא הכחדת גידולים סרטניים באמצעות גלי רדיו או הכחדה באמצעות גלי מיקרו. ההליכים מתחום הרדיולוגיה הפולשנית מקושרים לסיכון נמוך יותר באופן כללי, סיכון נמוך יותר לזיהום והפחתת מספר ימי האשפוז בעקבות ההליך. הרדיולוגיה הפולשנית משמשת לטיפול בקשת רחבה של מחלות לרבות מחלות של כלי - דם וסרטן במספר מערכות בגוף. הפרוצדורות מחולקות לרדיולוגיה פולשנית ניתוחית (Surgical Interventional Radiology- SIR) ורדיולוגיה פולשנית של כלי-דם (Vascular Interventional Radiology - VIR).
מרסל פסלר
מרסל פסלר (בגרמנית: Marcel Fässler; נולד ב-27 במאי 1976) הוא נהג מרוצים שווייצרי הנוהג כיום עבור קבוצת המרוצים של חברת אאודי במסגרת אליפות העולם במרוצי סיבולת.
פסלר החל לנהוג עבור אאודי בשנת 2010 וזכה תחתיה 3 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן ובאליפות העולם במרוצי סיבולת לשנת 2012. בנוסף זכה במרוץ 12 השעות של סברינג בשנת 2013.
ביוגרפיה
מרסל פסלר נולד ב-27 במאי 1976 בעיירה איינזידלן בשווייץ. בגיל 7 החל להשתתף במרוצי המיני-קארט ובנערותו עבר להתחרות בקארטינג, במרוצים אלה התחרה בקטגוריות שונות עד לשנת 1993. בין השנים 1993-1995 השתתף במרוץ המפורסם אקול ויניפילד בצרפת וסיים במקום השלישי. בשנת 1995 סיים במקום השלישי באליפות פורמולה קמפוס הצרפתית. בשנת 1996 השתתף פסלר במרוצי הפורמולה רנו הצרפתית ובסוף העונה נבחר לרוקי השנה. בשנים 1997-1998 השתתף באליפות פורמולה 3 הצרפתית ובשנת 1999 עבר לפורמולה 3 הגרמנית.
DTM
בשנת 2000 חזרה קבוצת מרצדס-בנץ להשתתף במרוצי ה-DTM ופסלר החל להתחרות עבורה. בסוף עונה זו סיים במקום הרביעי בטבלת הנהגים לאחר שלא הצליח להשיג ניצחון במהלך כל העונה. בשנים 2001–2002 שוב סיים רביעי אך הצליח להשיג ניצחון אחד בכל אחת מהעונות. בעונת 2003 סיים שלישי לאחר שהשיג ניצחון אחד. במהלך כל השנים ההלו התחרה עם מכונית המרצדס-בנץ CLK. בשנת 2004 החל להתחרות עבור קבוצת אופל במכונית הווקטרה GTS V8 וסיים בסוף עונה זו במקום ה-9 ללא ניצחון ובמקום ה-12 בשנת 2005, ובסוף שנה זו פרש ממרוצי ה-DTM.
מכוניות ספורט
בשנת 2006 החל פסלר להתחרות במרוצי מכוניות הספורט וסיים במקום השני במרוץ 24 השעות של ספא במכונית האסטון מרטין DBR9. בשנת 2007 חזר להתחרות בקטגוריית החד מושביות כאשר השתתף בסדרת מרוצי הגרנד פרי A1 בסיבוב ה-6 שנערך בניו זילנד ובסיבוב ה-9 שנערך במקסיקו. בנוסף בשנה זו ניצח במרוץ 24 השעות של ספא במכונית השברולט קורבט C6.R. בשנת 2009 סיים במקום השני במרוץ מסדרת הלה מאן האמריקני שנערך בוויסקונסין כאשר נהג במכונית אאודי R10 עבור צ'מפיון רייסינג האמריקנית.
בשנת 2010 החתימה קבוצת אאודי את פסלר על חוזה נהיגה במכונית האאודי R15 TDI החדשה שלה מקטגוריית LMP1 הבכירה ב-3 מרוצים בלבד: 24 השעות של ספא, 24 השעות של לה מאן ופטי לה מאן. פסלר סיים את מרוץ הבכורה שלו בספא במקום ה-12, ובמקום השישי בפטי לה מאן. את מרוץ לה מאן סיים פסלר יחד עם צוותו אנדרה לוטרר ובנואה טרלוייה במקום השני לאחר שהקיפו את המסלול 369 פעמים, הקפה אחת פחות מהצוות מס' 3 של אאודי טימו ברנהרד, מייק רוקנפלר ורומן דיומא אשר ניצחו במרוץ, והקפה אחת יותר מהצוות מס' 1 הבכיר של החברה שכלל את הנהגים טום קריסטנסן, אלן מקניש ורינלדו קפלו.
בשנת 2011 השיג פסלר את ניצחונו הגדול ביותר בקריירה לאחר שניצח יחד עם צוותו לוטרר/טרלוייה את מרוץ לה מאן במכונית האאודי R18 החדשה של החברה לאחר מרוץ מותח ודרמטי במיוחד, וזאת לאחר שקבוצת אאודי נשארה כבר משעות הלילה המוקדמות רק עם צוות אחד מתחרה לאחר שהצוותים מס' 1 ומס' 3 פרשו לאחר תאונות קשות בשלבי המרוץ המוקדמים. שנת 2012 הייתה מוצלחת במיוחד עבור מרסל פסלר כאשר יחד עם הצוות ברנהרד/טרלוייה זכה בפעם השנייה בקריירה בניצחון מרוץ לה מאן, בנוסף לניצחונות במרוץ 6 השעות של סילברסטון ובמרוץ 6 השעות של בחריין. בסוף עונת 2012 זכו פסלר וצוותו באליפות העולם במרוצי סיבולת של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). בשנת 2014 זכה פסלר במרוץ לה מאן בפעם השלישית.
עיסא סאלו
עיסא עבדוליי סאלו (בצרפתית: Issah Abdoulaye Salou; נולד ב-4 בפברואר 1999 בגאנה) הוא כדורגלן ניז'רי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ראנס מליגת העל הדנית ובנבחרת ניז'ר.
קריירת מועדונים
ניז'ר גדל במחלקת הנוער של ספורטינג קלאב אקרה. בשנת 2019 חתם בראנס מליגת העל הדנית. ב-8 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על אסביירג במסגרת המחזור ה-32 בליגה לעונת. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו. ב-1 בפברואר 2021 הושאל למשך חצי עונה ליאמרבוגט מהליגה הדנית השלישית, וערך במדיה 16 הופעות ליגה.
הגמל המעופף (סרט)
הגמל המעופף הוא סרט קומדיה ישראלי בבימויו של רמי נעמן שגם כתב את התסריט. עם גדעון זינגר, סלים דאו ולורנס בוברד בתפקידים הראשיים.
העלילה היא אלגוריה ליחסי אנשים בני דתות שונות לפעול למטרה אחת והפעם היא כדי לשחזר את פסל הגמל המעופף בתל אביב שהיה סמל להתחדשות העיר בשנות ה-30 כדי למחות נגד הריסת בתים ישנים לטובת קבלני נדל"ן.
סלים דאו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
תקציר העלילה
הרברט באומן (גדעון זינגר) הוא פרופסור להיסטוריה מודרנית בגמלאות. המשוטט בתל אביב ומחפש גרוטאות בעלות עניין לדעתו. הסרט נפתח בבית העומד להריסה ובאומן עוצר את הדחפור ומתווכח עם הקבלן גולדשטיין (מוסקו אלקלעי) ולבסוף הוא עולה לגג ומתיישב על המעקה ונושא נאום בעד שימור העיר היות שהוא מתנגד להריסת מבנים ישנים. למקום מוזעקים ראש העיר (משה טימור), קצין משטרה (שבתאי קונורטי) וגאולה (גילת אנקורי), תלמידתו לשעבר של באומן ומעריצה שלו. באומן מורד מהגג ולאחר אשפוז קצר בבית חולים חוזר לביתו.
הוא גר בצריף שנבנה על ידי אביו על פרדס ערבי נטוש. חצרו מלאה בגרוטאות ואישה מוזרה (דבורה ברטונוב) נוהגת לחטט שם ולאסוף ניילונים.
במקום עובדים פועלי זבל ערביים וביניהם פארס (סלים דאו), לו נודע על כך שאביו בנה את צריפו של באומן ולכן החליט להתגורר שם משך אשפוזו של באומן. באומן שב לדירה ולאחר קטטה קצרה בין השניים לוקה בהתקף אפילפטי.
בחיטוט מקרי במטען המשאית שלהם, מגלה באומן חלק מפסל - ראש של גמל. באומן מתרגש למראהו ומבקש מפארס להביא לו עוד ממצאים, אבל פארס מביא לו גרוטאות חסרות ערך.
פארס מטפל בו ו"מתנחל" בצריף למורת רוחו של באומן שלא סובל אותו מבחינת תרבות (מוזיקה קלאסית לעומת מוזיקה ערבית), אוכל ומשחקים (שחמט לעומת ששבש) ורצונו לנטוע במקום פרדס בשטח שהיה שייך לאביו לפני 1948.
לחצר מגיעה בקרוון נייד ג'ינה, נזירה לשעבר (לורנס בוברד) שהגיעה מאיטליה לארץ הקודש לעשות טוב עבור אנשים ולכפר על חטאיה לאחר שנזרקה מהמנזר בו שהתה.
באומן ופארס מתלהבים מיופייה ומפסיקים את המריבה כתוצאה מכך. פארס מוצא גם את הגוף של הגמל אך הכנפיים חסרות. בינתיים מתכנן ובונה פארס שהוא "כמעט אינג'נר" את המגדל עליו הם מניחים את הפסל. ג'ינה מביאה להם כנפיים מאחד המנזרים אך הן לא מתאימות. לבאומן ידוע שהכנפיים המקוריות על סמלה המסחרי של "מסעדת אנג'ל" - פסל מלאך מכונף. הם מבקשים אותן מבעל המסעדה ישראל (גבי עמרני) ומבניו רפאל (יגאל עדיקא) וגבריאל (גדי רבינוביץ) אבל נענים בשלילה.
לינדה פיורנטינו
קלורינדה "לינדה" פיורנטינו (באנגלית: Clorinda "Linda" Fiorentino; נולדה ב-9 במרץ 1958) היא שחקנית קולנוע אמריקאית ששיחקה במספר גדול של סרטים אמריקאים וביניהם מטורף עלייך, שיגעון של לילה, הפיתוי האחרון, גברים בשחור 1, דוגמה ועוד. זכתה ב-1994 בפרס השחקנית הטובה ביותר מטעם "איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק" ובפרס שחקנית השנה הטובה ביותר מטעם "איגוד מבקרי הקולנוע של לונדון"
ביוגרפיה
לינדה פיורנטינו נולדה ב-1958 בפילדלפיה, פנסילבניה (ארצות הברית) למשפחה אמריקאית-איטלקית ואחות לשבעה אחים ואחיות. בגיל צעיר עברה המשפחה לניו ג'רזי ופיורנטינו החלה ללמוד בבית הספר התיכון המקומי "וושינגטון טאונשיפ". עם סיום התיכון החלה ללמוד מדע המדינה בקולג' "רוזמונט" שבפנסילבניה אותו סיימה ב-1980. עברה למנהטן שם למדה משחק בבית הספר למשחק Circle in the Square Theatre School הפועל תחת תיאטרון Circle in the Square Theatre.
קריירת משחק
לאחר הפסקה של 3 שנים השתתפה פיורנטינו ב-1988 בסרט "המודרניים" שעלילתו מתרחשת בפריז וכן בדרמה הרומנטית Wildfire. ב-1989 השתתפה בדרמת הפשע The Neon Empire שהוקרן בטלוויזיה בשני פרקים. ב-1991 השתתפה בקומדיה הדרמטית Queens Logic וברומן המוזיקלי Shout.
ב-1992 הופיעה בדרמה הארוטית Strangers ששודר בשלושה חלקים ברשת HBO, בדרמה הרומנטית Chain of Desire  (שהיה רימייק לסרט צרפתי מ-1950) ובדרמת הפשע Beyond the Law. ב-1993 שיחקה במותחן Acting on Impulse ששודר בטלוויזיה.
ב-1994 שיחקה תפקיד מרכזי במותחן הארוטי The Last Seduction וזכתה בשבחי הביקורות ובמספר פרסים והייתה מועמדת לפרסים נוספים.
ב-1995 השתתפה במותחן Bodily Harm, במערבון The Desperate Trail ששודר בטלוויזיה, במותחן הארוטי Jade  ובקומדיית ההרפתקאות Charlie's Ghost Story.
ב-1996 שיחקה במותחן המדע בדיוני Unforgettable ובקומדיה Larger than Life.
ב-1997 השתתפה בקומדיה Kicked in the Head וכן בסרט פעולה מדע בדיוני-קומי גברים בשחור (הראשון) שזכה להצלחה רבה בקופות ועליו הייתה פיורנטינו מועמדת לפרסים.
ב-1998 שיחקה בסרט הפשע Body Count.
ב-1999 שיחקה תפקיד מרכזי בסרט הפנטזיה הקומי דוגמה שזכה להצלחה בקופות.
ב-2000 שיחקה בקומדיית הפשע Ordinary Decent Criminal, בקומדיית מדע בדיוני What Planet Are You From? ובדרמת הפשע Where the Money Is.
ב-2002 שיחקה בדרמת הפשע Liberty Stands Still שהופץ ישירות לרשתות הווידאו. ב-2009 השתתפה בדרמה הקומית Once More with Feeling שהופץ ישירות לרשתות הווידאו.
משפחתה
פיורנטינו נישאה ב-1992 לבמאי ג'ון ביירום איתו שיתפה פעולה בהכנת סרט (שלא הסתיים). הזוג התגרש ב-1993.
פרשת פליקאנו/רוסיני
לאחר גירושיה יצאה פיורנטינו עם חוקר פרטי בשם אנתוני פליקאנו. בזמן שפליקאנו הועמד לדין באשמת איסוף מידע מכפיש על עשירים ומפורסמים בהוליווד יצאה פיורנטינו עם חוקר ה-FBI בשם מארק רוסיני. פיורנטינו ביקשה מרוסיני שיוציא ממאגרי המידע של ה-FBI, ללא אישור הממונים עליו, מידע על פליקאנו בטענה שבכוונתה לעשות סרט על הפרשה כשבפועל הועברו החומרים לעורכי הדין של פליקאנו כדי לסייע לו במשפט. ב-2009 הודה רוסיני בהוצאת מידע אסור מה-FBI ונדון לשנת מאסר על תנאי והורדה בדרגה בעוד שהמידע שהעבירה פיורנטינו לא סייע לפליקאנו והוא נדון ל-15 שנות מאסר.
הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן
הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן (באנגלית: The Ronald Reagan Presidential Library and Museum) הם הספרייה הנשיאותית על שם נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן ומקום קבורתם שלו ושל רעייתו ננסי. הם ממוקמים בעיר סימי ואלי שבמדינת קליפורניה, כ-60 קילומטרים מצפון-מערב ללוס אנג'לס. המתחם, שנחנך ב-1991, הוא הגדול מבין 13 הספריות הנשיאותיות הפדרליות. הוא מנוהל על ידי מינהל הארכיונים והרשומות הלאומי של ארצות הברית.
כתובת המתחם היא הדרך הנשיאותית מס' 40 (40 Presidential Drive), לכבוד היות רייגן הנשיא ה-40 של ארצו.
תולדות האתר
הספרייה הנשיאותית על שם רייגן נועדה לקום בתחומי אוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה והסכם על כך הושג ב-1984, אך בוטל ב-1987 ובאותה שנה נבחר האתר שבעיר סימי ואלי. בניית הספרייה החלה ב-1988. עלות הבניה (60 מיליון דולר) מומנה מתרומות פרטיות. חברת "שיש ירושלים" סיפקה אבן ירושלמית לבנייה. היא נחנכה ב-4 בנובמבר 1991, בטקס שבו נכחו באופן חסר תקדים בנוסף לרונלד וננסי רייגן גם הנשיא המכהן בוש ורעייתו והנשיאים לשעבר ניקסון, פורד וקרטר ונשותיהם, שאליהם הצטרפה הגברת הראשונה ליידי בירד ג'ונסון.
בעת פתיחתה הייתה הספרייה הגדולה שבספריות הנשיאותיות הפדרליות, בשטח של 14,200 מטר רבוע. היא איבדה תואר זה ב-2004 לטובת המרכז הנשיאותי על שם קלינטון בארקנסו. בשנה שלאחר מכן היא שבה להיות הספרייה הגדולה ביותר עם פתיחתו בשטחה של מבנה נוסף - ביתן חיל האוויר מספר אחד (ראו להלן) בשטח של 8,400 מטר רבוע.
בספרייה מתקיימים אירועים שונים בהשתתפות אישי ציבור ומנהיגים מחוץ לארצות הברית המבקרים בה. היא אירחה מספר עימותי בחירות של מועמדי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות ב-2008, 2012 ו-2016. העימותים נערכו בביתן חיל האוויר מספר אחד.
ב-7 ביוני 2004, יומיים לאחר מותו של רייגן, הובא ארונו לספרייה והוצב באולם המבואה שלה, שם עבר קהל על פניו עד 9 ביוני. לאחר מכן הוטס הארון לטקסי פרידה בוושינגטון די. סי. וב-11 ביוני הובא שוב לספרייה. ב-12 לחודש הוטמן הארון בקבר הנשיאותי שנבנה בדרום-מערב המתחם כחלק מתוכנית הספרייה המקורית. ב-11 במרץ 2016 נקברה ננסי רייגן במקום לצד בעלה.
אוספי הספרייה והמוזיאון
בספרייה מופקדות כלל הרשומות מתקופת נשיאותו של רונלד רייגן, ובכלל זה 50 מיליון דפי מסמכים, 1.6 מיליון תצלומים, סרטי צילום באורך של 500 אלף רגל ואלפי קלטות אודיו ווידאו. מופקדים בה גם מסמכים אישיים של רייגן, לרבות אלו משנות כהונתו כמושל קליפורניה.
המוצגים במוזיאון שבספרייה כלולים בתערוכות קבע ובתערוכות מתחלפות, הסוקרות את חייו של רייגן מאז ילדותו באילינוי ואת שנות כהונתו כמושל וכנשיא, לרבות ניסיון ההתנקשות בחייו ב-1981. בין השאר מוצג במוזיאון העתק מלא של החדר הסגלגל מהבית הלבן (העתקו מצוי גם בספריות נשיאותיות אחרות). מוצגים מיוחדים נוספים במוזיאון הם מכונית פורד מוסטנג ששימשה את רייגן בימיו כמושל, קטע מחומת ברלין ומטוס קרב מדגם F-14 טומקט שהשתתף בתקרית מפרץ סידרה ב-1981.
המוצג המיוחד ביותר שבמוזיאון מוצג בביתן חיל האוויר מספר 1. זהו מטוס בואינג 707 ששימש את נשיאי ארצות הברית מניקסון ועד בוש האב (1973 עד 1990; אז הוחלף על ידי מטוס בואינג 747 והפך למטוס גיבוי עד 2001). כדי להציגו בספרייה הוטס המטוס לנמל התעופה בסן ברנרדינו. שם פורק המטוס על ידי יצרניתו בואינג, הועבר בחלקים לספרייה והורכב שם, כשהוא מוצב על גבי כן בגובה של 7.6 מטרים. הביתן מכיל תערוכה נרחבת על כלי הרכב של נשיאי ארצות הברית ונסיעותיהם, לרבות מכונית נשיאותית, מסוק נשיאותי וכלי רכב לליווי הנשיא.בקמפוס הספרייה נמצאת גם כברת דשא המדמה חלק ממדשאת הבית הלבן.
טיילר בלקברן
טיילר ג'ורדון בלקברן (באנגלית: Tyler Jordon Blackburn; נולד ב-12 באוקטובר 1986 ) הוא שחקן, זמר ודוגמן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בזכות משחקו בתור קיילב ריברס בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות" וסדרת הספין אוף שלה "רייבנסווד". משנת 2019 הוא מככב בתור אלכס מאנס בסדרת הטלוויזיה "רוזוול, ניו מקסיקו".
ראשית חייו
בלקברן נולד בברבנק, קליפורניה. יש לו שלושה אחים. הוא ממוצא אנגלי, וולשי, צ'כי ושוודי. יש לו אחות גדולה ושלושה אחים קטנים.
לבלקברן צלקת באורך 4 אינץ' על כתפו השמאלית, שנגרמה כתוצאה מהסרת גידול שפיר בגיל 10.
משחק
בלקברן החל להופיע בשנת 2004 והופיע בסדרת הטלוויזיה "לא מדהימה". בשנה שלאחר מכן הוא גילם מורה בסרט הקצר "he Doers of Coming Deeds".
בשנת 2008 הוא הופיע בתפקיד זעיר בסרט "Next of Kin".
בשנת 2010 הוא הופיע באופרת הסבון "ימי חיינו". באוקטובר אותה שנה, הוא לוהק לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות".
במרץ 2011 הצטרף לצוות השחקנים של פיילוט לסדרה "Brave New World", הסדרה בוטלה על ידי רשת NBC.
בלקברן כיכב גם בתפקיד פיט בסדרת הרשת "וונדי" בת ששת הפרקים. בשנת 2012 שיחק בדרמה "Hiding" לצד אנה וילפאנה, ג'רמי סמפטר, דין ארמסטרונג ודן פיין.
בחודש מאי 2013, פורסם כי ישחק בסדרה "רייבנסווד".
במרץ 2018 הצטרף בלקברן לצוות השחקנים של הסדרה "רוזוול, ניו מקסיקו".
מוזיקה
בלקברן הקליט כמה שירים לסדרות טלוויזיה וסרטים הוא הקליט את "מצא דרך" בשנת 2012 עבור סדרת הטלוויזיה, "סודות ההתבגרות", הוא הקליט כמה שירים עם נובי, כולל "Can't Love Me" שהושמע בפרק הניים עשר של הסדרה רוזוול, ניו מקסיקו.
חיים אישיים
בלקבורן יצא בפומבי כדו מיני ב-19 באפריל 2019 באמצעות ראיון עם הירחון "אדבוקט".
טומאת זיבה
בהלכות טומאה וטהרה, טומאת זיבה היא שם כולל לטומאה של מספר אנשים שטומאה יוצאת מגופם וטומאתם שוה: טומאת זב - (בזכר) וטומאת זבה (בנקבה) טומאת נידה וטומאת יולדת, שהן טומאות מהתורה, וטומאת גויים שעליהם גזרו חכמים טומאה כזבים.
למרות שדיני הטומאה של הזב הזבה הנידה והיולדת שווים לכל דבר ועניין, אופן חלות הטומאה בהם שונה. הזב נטמא רק על ידי הפרשה שנחשבת "זיבה" הנגרמת על ידי מחלה שפוגעת בכלי הזרע ושונה במהותה מנוזל הזרע וכן בסימניה, הזבה והנידה היא אישה שיצאה ממנה דם מצוואר הרחם, ההבדל בין דם נידה לדם זיבות נעוץ בזמן בו הוא יוצא מהגוף, כאשר הוא בא בתחילת המחזור החודשי ועד שבעה ימים (זמן הווסת), הוא נחשב דם נידה (כיוון שהוא טבעי), ולאחר שבעת ימי הנידה, ישנם אחד עשר ימי זיבה ובימים אלו אם ראתה האישה דם (שזו צורה פחות טבעית), היא נחשבת לזבה. טומאת יולדת לעומת זאת נגרמת מכל סוג של לידה אף ללא דם, וכן גם מהפלה בכל צורה שהנפל או הוולד יוצא מבית הרחם חוץ מבניתוח קיסרי.
דיני הטומאה והטהרה
התורה קבעה על הזב והזבה הנידה, והיולדת סדרת חומרות מיוחדות. חומרות אלו אינן קיימות אפילו בטומאת מת:
א. משכב ומושב או מדרס: כאשר הזב יושב או נשען על כלי המיועד לכך, כדוגמת מיטה או כיסא, הכלי נעשה "אב הטומאה", ומטמא אדם וכלים הנוגעים בו, וכן אדם היושב עליו, גם אם לא נגע בו (כגון שפרס סדין חדש על מיטתו של הזב). טומאה זו נקראת "משכב ומושב", או "מדרס". דין מיוחד זה אינו קיים בחפצים שלא מיועדים להישען עליהם. גם אם הזב ישב או שכב עליהם - הם "ראשון לטומאה" בלבד.
ב.מרכב: זהו דין דומה לדין "משכב ומושב", וקיים בחפץ המשמש לישיבה בשעת רכיבה בלבד, כדוגמת אוכף, או אופניים. טומאתו קלה בפרטים מסוימים מ"משכב ומושב": מי שנוגע או נושא משכב או מושב - נטמא ומטמא גם כל בגד או כלי שהוא נוגע בו באותה שעה שהוא נוגע או נושא את המשכב והמושב (זהו דין "טומאה בחיבורין"). לעומת זאת במרכב רק הנושא אותו מטמא את הכלים שהוא נוגע בהם באותה שעה, ואילו הנוגע במרכב נטמא בעצמו אבל אינו מטמא כלים ובגדים.
ג. מעיינות הזב: נוזלי גוף מסוימים היוצאים מן הזב נחשבים אף הם כ"אב הטומאה", ומטמאים אדם או כלים שיגעו בהם. מדובר על הזוב, נוזל הזרע וכן רוק או שתן שלו. המקור לכך הוא במה שנאמר בתורה "וכי ירוק הזב בטהור - וכיבס בגדיו ורחץ במים וטמא עד הערב". טומאה זו נקראת "מעיינות הזב".
ד. טומאת היסט: אדם או כלי שהזב הזיז אותו, גם אם לא נגע בו, נטמא ונעשה "ראשון לטומאה". לדוגמה: כאשר זב מזיז כלי חרס ובתוכו מזון - המזון נטמא. טומאה זו נקראת "היסט". קיים דין נוסף דומה הנקרא "עליונו של זב".
טומאת גויים
מן התורה גוי אינו מקבל טומאה ואינו מטמא כלל בחייו. הדבר נלמד מכך שבפסוקי המקרא על הטומאה נאמר שמצווה זו מופנית ל"בני ישראל". עם זאת, חכמים גזרו שגויים יחשבו כזבים לכל דבר ועניין. גזירה זו נועד למנוע מגורים משותפים של ישראל וגויים, בגלל נוהגים מיניים שרווחו בקרב גויים יותר מאשר בקרב היהודים (לדוגמה איסור משכב זכר).
כמו כן גזרו חז"ל טומאה על נקבות הגויים מגיל שלוש. חז"ל אסרו על ביאת גויה, לא רק בפרהסיא (דבר שעונשו כרת) אלא גם בצנעא (נאסר על ידי בית הדין של החשמונאים). בזמן בית שמאי ובית הלל, כחלק משמונה עשרה הגזירות ההלכתיות שנאסרו בהסכמת רוב חכמי ישראל, נאסר גם ייחוד עם גויה, כדי להרחיק עוד יותר את הגויים מלבוא לידי קיום יחסים אסורים ונישואין עם גויים, ובאותו מעמד גם קבעו שדין גויה מגיל שלוש שבה היא ראויה לביאה כזבה.
עם זאת, מכיוון שטומאת זו היא רק מדרבנן, בכמה דינים יש לנהוג לקולא בטומאת הזיבה בגויים, ואסור לשרוף תרומה וקדשים שנאסרו על ידי טומאת גוי או גויה, וכדי שידעו העם שטומאה זו היא רק מדרבנן חילקו חז"ל הן בזב והן בזבה בכמה פרטים כדי שידעו שמדובר בטומאה מדרבנן:
תמר פרימור
תמרה פורמנסקי, הידועה בשם העט שלה תמר פרימור (נולדה ב-17 ביוני 1936 כתמר ליטובסקי), היא פזמונאית ישראלית, חברה באקו"ם משנת 1997. בין היתר כתבה את מילות השיר "שובב עם לב זהב", שזכה במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים מספר 5 בשנת 1974, ואת מילות השיר "שיר פשוט" שהולחן על ידי יאיר מילר, ומושר באופן קבוע בטקסי הסיום של קורס טיס. בנוסף להיותה משוררת, עוסקת תמר פרימור כמרפאה בתקשור ברוח הקבלה.
ביוגרפיה
בשנת 1942 החלה תמר פרימור ללמוד בבית הספר לילדי עובדים בנשר. בשנת 1950, בהיותה נערה בת 14, עברה תמר פרימור ללמוד בבית הספר הריאלי העברי, בחיפה, ובקיץ 1954 סיימה את לימודיה, והתגייסה לשירות צבאי בצה"ל בחטיבת הנח"ל, ושירתה כפקידת מ"פ וכמורה לעברית של פלוגת מש"קים בקיבוץ יגור. במהלך שירותה הצבאי למדה לימודי ערב בבית מדרש למורים במסגרת מכללת גורדון שבחיפה. עם שחרורה מהשירות הצבאי בשנת 1956, החלה תמר פרימור ללמוד לימודי היסטוריה ותנ"ך במסגרת בית ארדשטיין שבחיפה, אותם סיימה בשנת 1959.
בין השנים 1968 ועד 1973 הנחתה פרימור ערבי ספרות במחלקה לתרבות בעיריית חיפה, וקורסים בכתיבה יוצרת בספריות ילדים. בשנות השבעים המאוחרות ובתחילת שנות השמונים הנחתה פרימור חוגים בכתיבה יוצרת לילדים מחוננים במחלקה לנוער שוחר מדע בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
במהלך רוב תקופת חייה, עסקה פרימור בפעילות ספרותית ענפה, שכללה כתיבת עשרות שירים ושני ספרים, עריכת ספרים, פרסומים ספרותיים, וטור קבוע בעיתון. פרימור אף זכתה בפרסים ספרותיים על כתיבתה.
בשנת 2002, החלה פרימור ללמוד במסגרת רפואה אלטרנטיבית - ביואורגונומי, קורס למרפאים הוליסטים, ומאז היא עוסקת בריפוי בתקשור ברוח הקבלה.
תמר פרימור נישאה ב-25 מרץ 1958 לאבישי פורמנסקי, אותו פגשה בחיפה, בקומונה של תנועת הצופים לאחר שסיים קורס קצינים. לבני הזוג שלושה ילדים - עומר פורמנסקי, שירלי פורמנסקי וברק פורמנסקי, ואחד עשר נכדים. תמר פרימור מתגוררת עד היום בעיר חיפה בישראל.
מאוסף שיריה שהולחנו
מקבץ מאוסף שיריה יצא בתקליטור "שיר השירים" בשנת 1996.
אוקאן
אוקאן (בהונגרית: Okány) הוא כפר במחוז בקש בנפת שרקד.
מיקום
הכפר ממוקם בחלק הצפון-מזרחי של מחוז בקש בדרום המישור ההונגרי הגדול, ליד אחד מהענפים ה"מתים" של נהר השבש-קרש (שם הנהר ברומנית: Crișul Repede, בגרמנית: Schnelle Kreisch שזורם מרומניה להונגריה ומהווה אחד משלושת היובלים העיקריים של נהר הקרש),
נגישות
כביש 4223 בין צ'קמה (Csökmő) ל-Sarkadkeresztúr עובר בכיוון צפון-דרום את היישוב, ניתן להגיע אליו גם מהכביש הראשי 47 וגם מכיוון מושב הנפה שרקאד. הוא מחובר ל-Vésztő בכביש 4235 ול-Zsadány בכביש 4236. ניתן להגיע לכפר ברכבת בקו MÁV 128 מבקשצ'אבה אשר עוצר במקום. תחנת הרכבת אוקאן ממוקמת פיזית בחלק הדרום-מערבי של היישוב, נגיש מכביש 4235.
מקור השם
אין הסבר ברור למקור שמו של אוקאן. עם זאת, שמו של האל הראשי של הדת השאמאנית של ההונגרים לפני הנצרות, האל אוקן, אשר היה נפוץ בקרב ההונגרים הכובשים (התיישבות המדיארים במרכז אירופה), מזכיר בדמיון בולט את שם היישוב, כך שניתן להעלות על הדעת שניתן לייחס את השם לכך.
לפי המילון האטימולוגי לשמות גאוגרפיים של לאיוש קיש, שם הכפר אינו מסתורי כלל: מקורו בשם המשפחה הסרבי-קרואטי אוקן. נשאלת השאלה לכל היותר האם בצורה ההונגרית Okan הפך ל-Okány עם (ny) בסוף שהיא מאותיות האלפבט ההונגרי כ-n רכה. לאיוש קיש נותן גם את המשמעות של המילה בסרבית-קרואטית אוקן (Okan) בצורה של 'איש גדול עיניים' שזו בהחלט פרשנות נכונה.
על כן מבחינת המשמעות היישובים בשם סמש (Szemes) (היום: Balatonszemes, Pusztaszemes ) יכולים להיות קרובים לשם אוקאן. הם נוצרו משם העצם "עין" (בהונגרית: szem) וסביר להניח שזקיפים חיו מוצבים ביישובים אלה - אולם במקרה זה לא מן הנמנע שנוצר מהשם הפרטי Szemes.
מעשי משפט
"מעשי משפט - כתב-עת למשפט ולתיקון חברתי" הוא כתב עת משפטי-אקדמי היוצא לאור מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, היחיד בישראל אשר מתמקד ביחסי הגומלין בין המשפט לבין שינוי חברתי ותיקון חברתי ונועד לשתף ידע, דילמות ותובנות בקרב קהילת העוסקים בתחום: אנשי אקדמיה, עורכי דין פעילים ופעילים חברתיים. מאז השקתו בשנת 2008 יוצא כתב העת לאור פעם בשנה, ומהווה במה למאמרים תמציתיים וענייניים בתחומי עריכת הדין החברתית ויחסי הגומלין בין המשפט לבין שינוי חברתי ותיקון חברתי. בנוסף, כולל כל כרך גם תרגום לעברית של טקסט קאנוני בתחומים המכוסים על ידי כתב העת או בתחומים משיקים.
אוקאן
העבר
אוקאן (Villa Vcan) מוזכר בתחילת המאה ה-13 - בשנת 1220 - בקשר עם אחד מתושבי ה-Oradea Regestrum, "אשר ידו נשרפה על ידי ברזל לוהט באוראדיה". היישוב כונה גם Wkan בצ'רטר מ-1249 וכאוקן ב-1458. אוקאן לא הפך לבלתי מיושב לחלוטין אפילו בתקופה הטורקית (הונגריה העות'מאנית). תושביה כבר במאה ה-16 אימצו את הרפורמציה הפרוטסטנטית. בשנת 1572 קיבלה משפחת באיוני שטר הענקה מלכותי עבור הכפר כולו. לאחר מלחמת העצמאות של ראקוצי הפכה אוקאן לאחוזת האוצר הקיסרי. קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק את אוקאן למשפחת Szlávy (שאחד מצאצאיה היה, יוז'ף סלאבי, ראש ממשלה, מהנדס מכרות, עורך דין, ולאחר מכן חבר באקדמיה ההונגרית למדעים). היישוב מאוחר יותר נפל לידיהם של משפחות Uray, Noszlopy ו-Gorove. בתחילת המאה ה-20 הכפר היה בבעלות משפחת שוורץ היהודית, עם אחוזת אצולה יפה שנבנתה על ידי משפחת סלאבי.
מעשי משפט
הכרך הראשון של כתב העת יצא לאור בינואר 2008 (עורך ראשי של כרכים א-ה: ד"ר עופר סיטבון). העורך הראשי של כרכים ו-ט היה ד"ר יובל לבנת; העורכים הראשיים של כרכים ט-יא היו פרופ' יששכר רוזן-צבי וד"ר הילה שמיר, והעורך הראשי כיום הוא פרופ' עמרי ידלין.
כיום חברים במערכת כתב העת סטודנטים מצטיינים לתואר ראשון במשפטים, ועורכי דין חברתיים שהם חברי מערכת ותיקים משמשים בו יועצים פנימיים.
אוקאן
העבר
אדמותיה של משפחת שוורץ באוקאן היו ממוקמות באזור אוקאן-וסטו. מייסד המשפחה, אברהם שוורץ, פתח תחילה חנות מכולת ולאחר מכן שכר קרקע. גם ילדיו קנו אדמות. עד תחילת המאה ה-20 הם הפכו לבעלים הגדולים ביותר של אוקאן, והחווה המופתית שלהם התפרסמה במהרה. בפאתי הכפר נבנו שתי טירות ובמרכז הכפר אחוזת קיץ. בשנות העשור השני של המאה ה-20, 25% מאוכלוסיית אוקאן התפרנסה מאחוזות שוורץ.
מעשי משפט
מאפיינים
בכתב העת מתפרסמים מאמרים העוסקים בעיקר בעיון ובמחקר של שאלות הלקוחות משדה העשייה המשפטית החברתית.
אוקאן
קהילה יהודית
ידוע מעט על הקהילה היהודית במקום. יהודים התיישבו באוקאן באמצע המאה ה-19. אחרי מלחמת העולם הראשונה הם הואשמו ב"עשיית רווחים מהמלחמה" ובימי הטרור הלבן בהונגריה הותקפו על ידי חיילים משוחררים ורכושם נבזז או הושחת. במלחמת העולם השנייה מעט היהודים שנשארו במקום (כמה עשרות) גורשו לאושוויץ בסוף יוני 1944.
מעשי משפט
מאפיינים
ל"מעשי משפט" מספר מאפיינים ייחודיים המבדלים אותו מכתבי עת משפטיים אחרים שיוצאים מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (כגון עיוני משפט ומשפט חברה ותרבות), ובהם:
אוקאן
קהילה יהודית
אחד היהודים ילידי המקום דוד אנדרה גרוס (ששינה את שמו לדוד גור לאחר עלייתו לישראל) שנולד באוקאן במשפחה יהודית מתבוללת בשנת 1926. בשנת 1943 בגיל 17 עזב לבודפשט ועבד כחניך אצל קבלן יהודי. באותה השנה הצטרף לתנועה הציונית לשומר הצעיר המקומית ועסק בזיוף מסמכים במסגרת המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה. לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה (מבצע מרגרטה) שינה דוד את זהותו ועסק כאמור בהצלת נוער יהודי ושליחתו לארץ ישראל עם התעודות המזויפות.
מעשי משפט
מאפיינים
בנוסף לגרסה המודפסת, לכתב העת גרסה מקוונת, הכוללת נוסח מלא של כל המאמרים שהתפרסמו במסגרתו. כתב העת מתפרסם ברישיון Creative Commons, הכולל פחות מגבלות על זכויות יוצרים, ומאפשר יותר לשתף ולהפיץ את תוכני כתב העת.
כנסים
יציאת כל כרך של "מעשי משפט" לאור מלווה בכנס מיוחד במסגרת סדרת הכנסים "עריכת דין חברתית בישראל". בכל כנס מוצגים נושאים שנדונו בכרך היוצא לאור, לצד נושאים רבים נוספים בתחום המשפט והתיקון החברתי.
הלבנט בונדד
ה"לבנט בונדד" - החברה המזרחית למחסני ערובה בערבון מוגבל (The Levant Bonded Warehouses Co. LTD) היא חברה למחסני ערובה שנוסדה ביולי 1922, כחברת בת של החברה המצרית למחסני ערובה בערבון מוגבל (The Egyptian Bonded Warehouses). לחברה היו סניפים ביפו ובחיפה.
רקע
בתחילת המאה ה-20 שימש נמל יפו כמרכז יצוא ההדרים מישראל. בעת כיבוש הארץ על ידי הבריטים היה הנמל במצב התפוררות. עוד בימי הממשל הצבאי, דרשו סוחרי יפו להוסיף שטחי פריקה ואחסון.
שלטונות המנדט הבריטי החליטו לבנות נמל עמוק-מים בשטחי ארץ ישראל. סוחרי יפו עמלו רבות בשכנוע הבריטים לבנות את הנמל ביפו, אולם לאחר בחינה מדוקדקת הוחלט לבנות את הנמל בחיפה. עם זאת בוצעו שיפורים הדרגתיים גם בנמל יפו.
יסוד החברה
עם הקמת החברה ומיד לאחר מינוי ההנהלה, הוקמה ועדה מקומית שתפקח על העבודה. בין חברי הוועדה היו אליעזר הופיין, שהיה גם סגן נשיא החברה, ושמואל פבזנר.
המחסנים הוקמו ביפו ובחיפה. במסמך שהודפס מטעם החברה ב-1924 נכתב שהמחסנים נמצאים באזור בית המכס עם גישה למסילות ברזל והם "מרווחים, מוארים למדי וגם מכונות לכיבוי אש בשעת סכנה נקבעו בהם". בחיפה נבנו שני בניינים מברזל שעלו כ 7,500 לירות מצריות, וביפו נבנה בניין מאבן ובטון מחוסם במחיר של 8,000 לירות מצריות.
פעילות החברה
החברה פעלה כמחסן ערובה. היא יצגה את הבנקים כלפי הלקוחות, קִבלה על עצמה פדיון סחורות בהתאם להצגת חשבונות מתאימים, שִמשה כסוכן לסוחרים מרחבי העולם ואף הציעה ביטוח כנגד אש וביטוח ימי בהיותה נציגה בארץ של חברה בריטית ותיקה.
הלבנט בונדד תרמה רבות לפעילות הכלכלית בארץ. במשך שלושים שנים דאגה לקבל את כל מטעני העולים מגרמניה ושלחה את החשבונות לסוכנות היהודית.
הלבנט בונדד הפכה לסוכן התחבורה של הצבא הבריטי בעיראק וארגנה הובלת אספקה דרך המדבר. בין היתר, נשלחו בכל חורף מארץ ישראל לעיראק כ-4000 טונות תפוזים.
לאחר הקמת המדינה
עם קום מדינת ישראל עברו חלק מהמניות, שהיו בידי החברה המצרית למחסני ערובה, לידי משרד האוצר.
בשנת 1955 נמכרה הלבנט בונדד לחברה יהודית שווייצרית.
סמואל אדמס (פוליטיקאי מארקנסו)
סמואל אדמס (באנגלית: Samuel Adams; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו בפועל מאפריל ועד נובמבר 1844.
ביוגרפיה
סמואל אדמס נולד במחוז הליפקס שבווירג'יניה. ב-1835 הוא עבר לטריטוריית ארקנסו, שם הוא היה בעל מטעים ופעיל בפוליטיקה המדינתית.
ב-1840 נבחר אדמס לסנאט של ארקנסו. הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ובמהלך תקופת כהונתו השנייה שימש כנשיא הסנאט. ב-29 באפריל 1844 התפטר מושל ארקנסו, ארצ'יבלד יל כדי להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. אדמס, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, נהיה למושל ארקנסו בפועל, וכיהן בתפקיד עד 5 בנובמבר אותה שנה. במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמושל הוא התמקד בעבודות ציבוריות ובחינוך, והותיר בקופת המדינה עודף תקציבי. ב-1846 נבחר אדמס כגזבר של אריזונה, תפקיד בו הוא שימש במשך ארבע שנים.
סמואל אדמס נפטר במחוז סאלין שבארקנסו ב-27 בפברואר 1850. הוא נטמן בבית הקברות ההיסטורי מאונט הולי שבליטל רוק.
נסי גומז
נסי גומז (ונסה רודריגז גומז חרמש; באנגלית: Vanessa Rodrigues Gomes Hermesh) היא זמרת-יוצרת פולק-רוק בריטית-פורטוגזית.
ביוגרפיה
גומז שהתה מספר שנים בקהילת "פאצ'ה מאמא" בקוסטה ריקה המונהגת על ידי הישראלי משה קסטיאל המכונה טיוהאר. שהות זו השפיעה על יצירתה של גומז, שאף הוציאה שיר בשם "פאצ'ה מאמא".
ב-2013 שבה משהותה במרכז אמריקה. משנת 2015 החלה להופיע בפסטיבלים שמתקיימים במדינות באירופה.
ב-2016 גייסה 50,000 דולר אמריקני במסגרת מימון המונים. בשנה זו הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Diamonds & Demons" עליו עבדה עם המפיק והקולנוען דנקן ברידג'מן. תהליך הפקת האלבום ארך 18 חודשים. גומז הקליטה אותו באולפן הממוקם בסירה העוגנת בתעלת ריג'נטס שבלונדון. השיר הראשון ששוחרר מן האלבום היה All Related שזכה להצלחה וחלקים מן הוידאו קליפ שלו צולמו בישראל.
גומז נישאה בשנת 2013 בישראל לישראלי יניב חרמש, והיא מרבה לבקר ולהופיע בישראל. ב-2019 נולדה בתה.
צ'פל
הרובע ה-21 של בודפשט (בהונגרית: Budapest XXI. kerülete), או בשמו המוכר צ'פל (בהונגרית: Csepel), הוא אחד מ-23 הרבעים של העיר בודפשט, בירת הונגריה. הרובע שוכן בדרום העיר, על חלקו הצפוני של האי צ'פל בתוך נהר דנובה. ברובע מתגוררים 76,092 תושבים (נכון ל-2019). עד 1950 צ'פל הייתה עיר עצמאית.
אוכלוסייה יהודית
ב-1880 ישבו בצ'פל רק שני יהודים, בשנת 1900 היו 42 יהודים, ב-1910 ישבו במקום 269 יהודים, ב-1920 היו 501 יהודים, ב-1930 638 יהודים ובשיא ב-1941 902 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של כ-46 אלף.
עד סוף המאה ה-19 לא השתקעו יהודים בצ'פל, בגלל התנגדותם של האוכלוסייה ממוצא גרמני מחד ובגלל חוסר מקורות פרנסה מאידך. מפעליו של מנפרד וייס היו מקור פרנסתם העיקרי של היהודים ומעטים היו סוחרים ובעלי מלאכה. יחס התושבים ליהודי המקום היה תקין בדרך כלל, הפועלים היו מאוגדים רובם במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שלא גרסה פעילות אנטישמית.
הקהילה בצ'פל אורגנה ב-1898, והייתה כפופה לקהילת שורוקשאר (soroksar). ב-1940 נעשתה כפופה לקהילת פשטסנטארז'בט (Pestszenterzsebet). במקום היו חברת קדישא ואגודת נשים. בית התפילה נבנה ב-1930.
מלבד המפעל של וייס, המפעל המרכזי והגדול ביותר, היה מפעל נוסף לבניה שגם הבעלים שלו היו יהודים והיה שם בית חרושת שבו פועלים עבדו התפרנסו שגם הבעלים שלו היו יהודים.
השואה ולאחריה
כאשר התחילו מחנות העבודה באושוויץ, יהודי צ'פל לא שמעו על כך כלום. מאוחר יותר הגיעו ארבעה בורחי אושוויץ וסיפרו על מה שקורה, אך יהודי הונגריה לא האמינו והיו בטוחים שהאמריקאים והבריטים יחסלו את התופעה של האנטישמיות לפני שתגיע אליהם. בשנים 1942–1943 התחילו הרפורמות על היהודים גם ברחבי הונגריה ואנשים התחילו לאבד את עבודותיהם. הנוער היהודי בצ'פל הרגיש צורך להוכיח שהם מסוגלים לעבוד והיו הולכים לעבוד במפעל למרות שבקושי הייתה משכורת ליהודים. בנוסף גברים יהודים גויסו לעבודות כפייה, וחלקם נשלחו למחנה בור ביוגוסלביה.
ב-19 במרץ 1944 נכנסו הגרמנים להונגריה. מגיל 17 הלך הנוער הציוני לסחוב שקי קמח ואוכל לחיילים, ומגיל 22–23 גויסו לחזית המלחמה עם רוסיה או נשלחו לשדות מוקשים על מנת להגן על החיל ההונגרי, מחנות העבודה נקראו "מחנות עזרה לצבא" שבהם היהודים הצעירים עשו את העבודות הנ"ל, בעוד שהמבוגרים נשלחו על רכבות לאושוויץ. היהודים במחנות העבודה בהונגריה לא עטו טלאי צהוב, אלא מן סרט חאקי על היד שלא הורגש כסימון, אלא כחלק מתפקיד. מאוחר יותר כל הצעירים ממחנות העבודה הועברו לבודפשט לוואדאז אוטצה 29, ומשם לגטאות.
ב-10 במאי החל ריכוז יהודי צ'פל לגטו שהוקם במפעל של מנפרד וייס, אליו הובאו גם יהודים מראצקווה, טקל , דמשד , טקשון , קישקונלצהאזה וסיגטסנטמיקלוש , ובסך הכול כ-3,000 יהודים. ב-30 ביוני הם שולחו למרכז השילוחים שנוצר במונור ומשם שולחו בסופו של דבר לאושוויץ.
לאחר המלחמה כ-80 יהודים חזרו לצ'פל והקימו מחדש קהילה קטנה. הם הקימו אנדרטה לזכר קורבנות השואה ואימצו את ספר התורה של קהילת דונהרסטי שנחרבה.
ספורט
הרובע הוא הבית של מספר קבוצות ספורט, ביניהן קבוצת הכדורגל צ'פל שזכתה מספר פעמים באליפות הונגריה.
Terminate (יישום)
טרמינייט (מאנגלית: Terminate) הוא יישום מסוף שיתופי המבוסס על פלטפורמת MS-DOS. במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20 היישום היה בשימוש נרחב בקרב המשתמשים שהתחברו באותה העת למערכות BBS.
התוכנה פותחה על ידי המתכנת הדני בו בנדטסן (Bo Bendtsen). הגרסה היציבה האחרונה של התוכנה, גרסה 5.00, הופצה בשנת 1997.
בהשוואה לתוכנות מסוף דומות שהופצו באותה העת, ל-Terminate היו מספר רב של פיצ'רים כגון מערכת לניהול ספר טלפונים עם אפשרות לחישוב עלויות של שיחות לא מקומיות, פידו מיילר, מנהל קבצים, עורך טקסט, תמיכה ב-ISDN, אפשרות לשליחת פקסים, צ'ט ונגן תקליטורים.
מספר פרוטוקולים של העברת קבצים כמו Zmodem היו כלולים בתוך היישום, בנוסף לתמיכה בפרוטוקולים חיצוניים כמו HS/Link ו-BiModem. התמיכה בפרוטוקולים מתקדמים להעברת קבצים הפכה את התוכנה לפופולרית מאוד באותה התקופה.
כמו כן, התוכנה הייתה מסוגלת לפעול גם בתור מיני BBS אשר איפשר למשתמשים להתחבר למחשב עליו מותקנת התוכנה באמצעות חיבור Dial-up.
שמחה פרידמן (זמר)
שמחה פרידמן (נולד ב-25 בספטמבר 1983, י"ח בתשרי תשמ"ד) הוא זמר-יוצר ישראלי חסידי, חסיד חב"ד.
ביוגרפיה
פרידמן נולד בצפת לאלתר אליהו ולאה פרידמן. למד בישיבות "תומכי תמימים" בלוד ובקריית גת. פרידמן הוא אחיינו של הזמר אברהם פריד ובן דודם של בני פרידמן, אלי מרקוס והאחים מרכוס.
קריירה
את דרכו כמוזיקאי התחיל בהיותו ילד בצפת כשהקים מקהלה ששרה גם שירים מקוריים שלו, והופיעה באירועים שונים. בזמן לימודו בישיבה בקרית גת הקים להקה עם מספר חברים, שהופיעה במספר אירועים. ב-2008 הלחין עבור בן דודו, הזמר בני פרידמן את השיר "המרחם" מאלבומו "טעמו" שהוציא אז.
פרידמן התפרסם בעיקר לאחר חתונתו כשהקים להקה בשם "שמש", שלאחר מכן שונה שמה ל"שמחה", שפרידמן משמש כמנהלה המוזיקלי ואף ניגן בלהקה ובהמשך החל לשמש כסולן הלהקה. במקביל לקריירה החל ללמוד בבית הספר "מזמור".
בחורף 2016 יצא הסינגל השני – "עבור מישהו אחר", אותו כתבה אחותו חנה והלחין פרידמן עצמו. על העיבוד המוזיקלי הופקד יובל סטופל.
בקיץ 2017 פרידמן הוציא לאור סינגל שלישי – "חתן כלה", שיר חתונות בסגנון חסידי אותו כתב והלחין מוטי רוטלר, ועיבד יובל סטופל.
בקיץ 2019 יצא הסינגל החמישי - "לא לפחד".
באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל-קליפ "בוא לפה", שצבר מעל 100,000 צפיות באתר יוטיוב תוך פחות מעשרה ימים לצאתו ונכנס לרשימת הסרטונים החמים באתר. קליפ הסינגל זכה במקום הראשון בקטגוריית "קליפ השנה" במצעד השנה של האתר "כיכר השבת".
ישראל בן-חיים
ישראל בן חיים (נולד ב-31 במאי 1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס ומפקד כנף 15 בחיל האוויר. לאחר שירותו הצבאי כיהן כמנהל נמל התעופה בן-גוריון, מנכ"ל ישראייר ומנכ"ל קמור מוטורס.
ביוגרפיה
בן חיים נולד בישראל, בנם של יעקב וחנה, שני הוריו הם ניצולי השואה. למד בבית הספר החקלאי בנהלל ושירת בצה"ל כטייס בחיל האוויר. פיקד על טייסת 131 בתקופה בה חילצה הטייסת את אנשי המוסד מסודאן ולאחר מכן פיקד על בסיס שדה דב. במאי 1990 החליט להוציא סיור לחופי הארץ בעקבות העלאת כוננות לקראת חג השבועות ולכידת מחבלים על סירה מול חוף געש. הוא הטיס מטוס תצפית מדגם עגור, צוות המטוס איתר סירה חשודה ששטה בים התיכון לעבר חוף ניצנים וזיהה כי מדובר בסירת מחבלים. בן חיים טס מעלייה בגובה נמוך על מנת להפחיד ולעכב את המחבלים והכווין את הכוחות שהביאו לעצירתה ומניעת הפיגוע המתוכנן. על פעולתו זכו בן חיים וטייס המשנה שלו יואש קושניר בצל"ש ממפקד חיל האוויר.
לאחר שחרורו שימש במשך שנתיים סמנכ"ל מבצעים ברשות שדות התעופה ובשנים 1996 עד יוני 2001 שימש מנהל נמל התעופה בן-גוריון. ב-2006 מונה למנכ"ל ישראייר וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים וחצי. ב-2008 מונה למנכ"ל קמור רכב וב-2011 מונה למנכ"ל קמור מוטורס. הוא חבר בוועד המנהל של הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
חואנה הראשונה, מלכת קסטיליה
חואנה הראשונה (ספרדית: Juana I, כונתה לעיתים חואנה המשוגעת, Juana la Loca; 6 בנובמבר 1479 – 12 באפריל 1555), הייתה מלכת קסטיליה ואראגון.
ביוגרפיה
בשנת 1496 התארסה חואנה עם פיליפ היפה, בנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומארי, דוכסית בורגונדיה, וב-20 באוקטובר אותה שנה נערך טקס הנישואים בלייר בבלגיה של ימינו.
בשנת 1497 מת אחיה חואן, נסיך אסטוריאס, ובשנת 1498 מתה אחותה איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל. בשנת 1500 מת גם בנה של איזבלה - מיגל דה פאש, נסיך פורטוגל, ובעקבות כך הפכה חואנה לנסיכת אסטוריאס.
בשנת 1504 מתה אמה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, וחואנה ירשה את ממלכת קסטיליה. אולם, חואנה שהתה באותו זמן בארצות השפלה, שנשלטו בידי בעלה, פיליפ "היפה", ובזמן העדרה שימש אביה פרננדו השני, מלך אראגון כשליט במקומה. פרננדו שאף להותיר בידיו את השלטון על קסטיליה לצמיתות, אך האצולה הקסטיליאנית סירבה לכך והמליכה על עצמה את בעלה של חואנה כפליפה הראשון, מלך קסטיליה. לאחר מותו של פיליפ בשנת 1506, כשחואנה במצב נפשי לא יציב ובנם המשותף, קרלוס מגנט, עודו בן שש בלבד, שב פרננדו לשלוט בקסטיליה בסיועו של ראש השרים, הקרדינל פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס.
ב-26 בינואר 1516 מת אביה פרננדו השני, מלך אראגון, וחואנה ירשה גם את כתר אראגון. האיחוד בין שתי הממלכות היה הפעם הראשונה ששליט אחד שלט על כמעט כל שטחי ספרד של ימינו. בשנת 1517 כלא אותה בנה קרלוס הראשון, מלך ספרד במנזר בטורדסיאס, ושם היא מתה ב-12 באפריל 1555.
משפחתה
ב-20 באוקטובר 1496 התחתנה חואנה עם פליפה הראשון, מלך קסטיליה, ממנו נולדו לה
הכינוי "משוגעת"
היסטוריונים מאמינים כיום כי בעוד שחואנה סבלה ללא ספק מבעיות נפשיות והסימפטומים המתוארים בספרות ההיסטורית תואמים סממנים של מחלת הסכיזופרניה ושל דיכאון קליני, חלק ניכר מבעיותיה הוחרפו בשל מאבקי השליטה שלה מול אביה, בעלה ובנה - שהצליחו, באמצעות אשפוזה בכפייה ותיוגה כ"משוגעת", לשלול ממנה סמכויות אשר הגיעו לה על-פי חוק. מצבה הנפשי תואר כמדורדר במיוחד לאחר אשפוזה בכפייה (ולמעשה כליאתה בבידוד, בלי שנפש חיה דיברה איתה) במנזר סנטה קלרה בטורדסיאס.
ישיבת לידא
ישיבת תורה ודעת (הידועה גם כישיבת לידא, על שם מקום מושבה האחרון בעיר לידא שברוסיה הלבנה) הייתה ישיבה מיסודו של הרב יצחק יעקב ריינס בקיץ שנת ה'תרס"ה בעיר לידא, אך קדם לכך ניסיון נוסף שנים קודם לכן בעיר שווינציאן שבליטא.
המוסד היה מהפכני בשיטתו והכליל הן גישה מודרנית וחדשנית ללימודי קודש, ברוח הביקורת של מייסדו על סדרי הלימוד המסורתיים, והן מידה נרחבת של לימודי חול. ב"תורה ומדע" נלמדו, מלבד גמרא ופוסקים, גם היסטוריה של עם ישראל, תנ"ך וספרות עברית, רוסית וחשבון. היא נחשבת לחלוצת החינוך הציוני-דתי, ועוררה בשעתו התנגדות עזה מחוגים אדוקים.
יסוד הישיבה
כאמור, הישיבה נוסדה לראשונה בשווינציאן שבליטא בשנת ה'תרמ"ב, והתקיימה שם עד שנת תרמ"ד.
שנים מספר לאחר בואו של הרב ריינס לכהן כרב העיר לידא שבלטביא, החל להתכונן לפתיחת הישיבה, עד שלאחר מספר שנים, בחורף שנת תרס"ה-1905, ייסד שם את הישיבה בשנית. בין המשתתפים בוועידה שהביאה להקמת הישיבה השתתף הרב יעקב ברמן ועוד.
בלידא התקיימה הישיבה כ-10 שנים. בשיאה למדו בישיבה כ-300 תלמידים, כשאר אלפי תלמידים נדחו מדי חודש מלהתקבל לישיבה מחוסר מקום.