cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע מורמבצווינה
השלכות
הגינוי למבצע היה הן ברמה המקומית והן ברמה הבינלאומית. אנה טיבאיג'וקה, מנכ"לית מרכז האו"ם להתיישבות האדם, מונתה על ידי מזכ"ל האו"ם לשליחה מיוחדת לחקור את השפעת פינוי משכנות העוני. הדו"ח הועבר לממשלת זימבבואה ב-21 ביולי 2005 ופורסם יום למחרת לציבור הרחב. הדוח קורא לעצור מידי את המבצע ולהפסיק את הריסת משכנות העוני, ומגדיר את המבצע כ"אסון יזום" אשר הפר את החוק הבינלאומי ומוביל למשבר הומניטרי רחב היקף. הצעדים שנקטה הממשלה מתוארים כחסרי הבחנה וכגורמים לסבל אנושי רב.
סיבות אלטרנטיביות למבצע
ממשלת זימבבואה טענה כי מבצע מורמבצווינה נועד על מנת להחזיר את הסדר על כנו אולם תזמון המבצע, בסמוך לבחירות, בשילוב ההרס וחוסר היציבות שהמבצע הביא העלה השערות כי היו סיבות אחרות למבצע:
גינוי מבצע מורמבצווינה
כנסיות וארגונים אזרחיים קראו לממשלה להפסיק את המבצע יום לאחר שהחל. פורום ארגוני זכויות אדם הזימבבואי קרא להתערבות בינלאומית במצב. מספר מנהיגים ממדינות המערב גינו את המבצע וקראו למנהיגי אפריקה ללחוץ על מוגמה וממשלתו. קונדוליזה רייס, דאז מזכירת המדינה האמריקאית, הציעה שמנהיגי אפריקה יפעילו לחץ על ממשלת זימבבואה לסיום המבצע. חברת הפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת הלייבור, קייט הוואי, קריאה לראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר, ללחוץ על ממשלת דרום אפריקה שתפעיל לחץ על ממשלת זימבבואה. המבצע גם גונה על ידי שר החוץ של ניו זילנד, פיל גוף (Phil Goff).
תגובת האו"ם
קופי אנאן, דאז מזכ"ל האו"ם, שיגר שליחה מיוחדת אנה טיבאיג'וקה לזימבבואה כדי לחקור את השפעת המבצע ולדווח על ממצאיה. הדו"ח ביקר בצורה חריפה את הממשלה. הוא מתאר את הפעילות במהלך המבצע כהרסנית ולא אנושית והמהווה הפרה ברורה של המשפט הבינלאומי.
תגובת ממשלת זימבבואה לדו"ח האו"ם
שר החוץ של זימבבואה, סימבראש מאמבנגגווי (Simbarashe Mumbengegwi), דחה את הביקורת של האו"ם וטען כי הדוח מוטה ומטעה. הוא טען כי הדו"ח השתמש "שפה שיפוטית", אשר מוכיחה את "הטיה מובנה נגד המבצע".
חצי הכדור הדרומי
חצי הכדור הדרומי הוא חציו (המיספירה) של כדור הארץ הממוקם מדרום לקו המשווה. הוא כולל חמש יבשות או חלקים מהן (אנטארקטיקה, אוסטרליה, כ-90% מאמריקה הדרומית, שליש מאפריקה, ומספר איים המשויכים לאסיה), ארבעה אוקיינוסים (ההודי, האטלנטי הדרומי, הדרומי, והשקט הדרומי), את ניו זילנד ואת מרבית האיים הפסיפיים באוקיאניה. 80.9% משטח חצי הכדור הדרומי הם מים, בהשוואה ל-60.7% המהווים את שטח חצי הכדור הצפוני. חצי הכדור הדרומי כולל 32.7% משטחי היבשה של כדור הארץ.
מאפיינים
הודות לנטיית ציר הסיבוב של כדור הארץ ביחס לשמש ולמישור המילקה, הקיץ בחצי הכדור הדרומי נמשך מדצמבר עד אמצע מרץ והחורף נמשך מיוני עד אמצע ספטמבר. 22 בספטמבר או 23 בספטמבר היא נקודת השוויון האביבית ו-20 במרץ או 21 במרץ היא נקודת השוויון הסתיוית. הקוטב הדרומי מצוי במרכזו של חצי הכדור הדרומי.
בחצי הכדור הדרומי, השמש נעה ממזרח למערב דרך צפון השמיים, בניגוד למתרחש בחצי הכדור הצפוני, שם השמש נעה דרך דרום השמיים. צלליות שיוצרת השמש נעות נגד כיוון השעון לאורך היום, והשעות בשעוני שמש מתקדמות נגד כיוון השעון גם כן. במהלך ליקויי חמה הנצפים מנקודה בדרום חוג הגדי, הירח נע משמאל לימין על פני דיסקה שמכסה את השמש.
קבוצת הכוכבים קשת, המכילה את מרכז הגלקסיה, היא קבוצה דרומית וכך גם שני ענני מגלן. לכן, בתנאי ראות טובים ניתן לראות מחצי הכדור הדרומי את שמי הלילה בצורה מושלמת, יחד עם מספר כוכבים בוהקים.
ליערות בחצי הכדור הדרומי מאפיינים מיוחדים המבדילים אותם מאלה המצויים בחצי הכדור הצפוני. צ'ילה ואוסטרליה, חולקות בין היתר מינים ייחודיים של עץ אשור ואשור דרומי, ובניו זילנד ישנם עצים מהמינים הקרובים אשור כסוף ואשור אדום. אקליפטוס הוא מין שמקורו באוסטרליה, אך כיום ניטע גם בדרום אפריקה ובאמריקה הלטינית לצורך ייצור זול, ובאופן הולך וגובר גם לשימושי דלק ביולוגי.
גאוגרפיה ואקלים
האקלים בחצי הכדור הדרומי נוטה להיות מתון יותר בהשוואה לאקלים המאפיין קווי רוחב דומים בחצי הכדור הצפוני, פרט לאנטארקטיקה, שם האקלים קר בהשוואה לאזור הארקטי. זאת מכיוון שבחצי הכדור הדרומי ישנם יותר אוקיינוסים והרבה פחות קרקע; מים מתחממים ומתקררים לאט בהשוואה לקרקע. הבדלים אלו מיוחסים גם למעברי חום באוקיינוסים ולפערים בלכידת גזי החממה בשני חצאי הכדור.
בחצי כדור זה, כוח קוריוליס גורם לסופות ציקלון ולסופות טרופיות להסתובב עם כיוון השעון (בניגוד למתרחש בחצי הכדור הצפוני). באזור הדרומי הממוזג, המהווה חלק מחצי הכדור הדרומי, הרוב המכריע של השטח הוא אוקיינוס.
דמוגרפיה
נכון ל-2015, יותר מ-800 מיליוני אנשים חיים בחצי הכדור הדרומי, ואלו מהווים כ-10%–12 מסך כל האוכלוסייה האנושית. מתוך 800 מיליוני האנשים הללו, 200 מיליון חיים בברזיל, שהיא המדינה הגדולה ביותר בשטחה בחצי הכדור הדרומי; 145 מיליון חיים באי ג'אווה שבאינדונזיה, שהוא האי המאוכלס ביותר בעולם. המדינה המאוכלסת ביותר בחצי הכדור הדרומי היא אינדונזיה, שבה 267 מיליון איש בסך הכל (כ-30 מיליון מהם חיים מצפון לקו המשווה, והיתר מדרום לו). פורטוגזית היא השפה המדוברת ביותר בחצי כדור זה: 230 מיליון איש דוברים פורטוגזית, בשמונה מדינות שונות.
ערי המטרופולין הגדולות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן ג'קרטה (33 מיליון איש), סאו פאולו (22 מיליון), קינשאסה-ברזוויל (17 מיליון), בואנוס איירס (16 מיליון), ריו דה ז'ניירו וסורביה (12 מיליון בכל אחת), ניירובי ולימה (10 מיליון בכל אחת), באנדונג (9 מיליון), לואנדה (8 מיליון), דאר א-סלאם (7 מיליון), סנטיאגו וסמראנג (6 מיליון), סידני, בלו הוריזונטה ומלבורן (5 מיליון בכל אחת). מרכזים כלכליים ומסחריים חשובים בחצי כדור זה כוללים בין היתר את סאו פאולו שהיא מקום מושבה של הבורסה B3; סידני המהווה משכנה של שוק הביטוח האוסטרלי; ג'קרטה המהווה מקום מושבה של הבורסה האינדונזית; יוהנסבורג שבה ממוקמת בורסה; ובואנוס איירס, שבה נמצאת הבורסה הוותיקה ביותר בחצי הכדור הדרומי.
עם המדינות המפותחות ביותר בחצי הכדור הדרומי ניתן למנות את אוסטרליה, מדינה שבה התוצר הלאומי הגולמי לנפש עומד על 51,885 דולר אמריקאי, ומדד הפיתוח האנושי הוא 0.944, מה שמציב אותה במקום השמיני בעולם בדו"ח שהוגש בשנת 2020. ניו זילנד אף היא מפותחת למדי, עם תמ"ג לנפש של 38,675 דולר אמריקאי ומדד פיתוח אנושי של 0.931, נתונים המציבים אותה במקום ה-14 בעולם נכון לשנת 2020. המדינות הכי פחות מפותחות בחצי הכדור הדרומי נמצאות באפריקה ובאוקיאניה. מוזמביק ובורונדי ממקומות בתחתית, עם מדדי פיתוח אנושי של 0.456 ו-0.433 בהתאמה (מקומות 181 ו-185). התמ"ג הממוצע לנפש בשתי מדינות אלה נמצא מתחת ל-550 דולר אמריקאי, סכום המהווה שבר קטן בלבד מההכנסה של האוסטרלים ושל הניו זילנדים.
הדתות הנפוצות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן נצרות (בדרום אמריקה, בדרום אפריקה, באוסטרליה ובאוקיאניה), אסלאם (ברוב איי אינדונזיה וכן בחלק מאפריקה הדרומית) והינדואיזם (בעיקר באיים באלי, מאוריציוס, לומבוק וסביבתם).
העיר העתיקה ביותר שמאוכלסת באופן רציף בחצי כדור זה היא בוגור, הנמצאת בג'אווה המערבית, ונוסדה בשנת 669 לספירה. כתבים עתיקים מממלכות הינדואיסטיות שהתקיימו באזור, מציגות בבירור את שנת 669 לספירה כשנה שבה בוגור נוסדה. אולם, מספר ממצאים מראים כי זנזיבר, נמל עתיק עם כ-200 אלף תושבים באזור החוף של טנזניה, עשויה להיות עתיקה מבוגור. טקסט יווני-רומי שנכתב במאה הראשונה לספירה, הנקרא "הפריפלוס של הים האריתראי", מזכיר את האי מנותיאס כנמל הסחר בחוף המזרחי של אפריקה, שהוא ככל הנראה האי הטנזני בן ימינו אונג'ואה, שבו שוכן חבל הארץ זנזיבר.
התרבויות המונומנטליות העתיקות ביותר בחצי הכדור הדרומי הן נורטה צ'יקו וקסמה-סצ'ין, שתיהן מאזור החוף הצפוני של פרו. תרבויות אלה הקימו ערים, פירמידות וכיכרות באזור עמקי הנהרות של צפון פרו. חלק מהחורבות שנמצאו באזורים אלה מתוארך לשנת 3600 לפנה"ס.
דינה סנדרסון
דינה סנדרסון (נולדה ב-16 בדצמבר 1986) היא שחקנית ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה
סנדרסון נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב. אביה הוא המוזיקאי דני סנדרסון ואמה הייתה העיתונאית נעמי סנדרסון.
בילדותה למדה בבית ספר היסודי גורדון ובנעוריה למדה בתיכון עירוני א' במגמת קולנוע ודרמה. שיחקה לראשונה בהיותה בת תשע בהצגה "סיפור משפחתי" בתיאטרון הקאמרי לאחר שסנדרה שדה המליצה לה להיבחן לתפקיד. בהיותה בת 17, בכיתה י"ב, שבה לשחק בקאמרי בהצגה "עקר בית" ושיחקה בו ברציפות למעלה מעשור, כולל בתקופת שירותה הצבאי ובזמן לימודיה בבית הספר למשחק, עד לשנת 2015.
בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל, בו הייתה שותפה להעלאה של הפקה מקורית. היא בוגרת הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין 2010. בכיתתה למדו בין השאר נעמה שטרית ורות רסיוק. בזמן לימודיה שיחקה בשתי הפקות, אחת מהן היא המחזה "למה לא באת לפני המלחמה", מאת עינת ברנובסקי, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי. היא גילמה את דמותה של ניצולת שואה בת חמישים מפולין.
שיחקה בסרטו של יוסף סידר "מדורת השבט" (2004).
בטלוויזיה סנדרסון השתתפה ב"טינופת", תוכנית שיחת הסלון הלילית. בסדרה "עספור" גילמה את דמותה של תמר, ישראלית בת עשירים הלנה בספרד במלון של רלי אאוחניה (מרתה הרמידה). בינה ובין ניוטון (חנן סביון) מתנהל מעין רומן. כמו כן שיחקה ב"אגדת דשא", "אבידות ומציאות", "אמא'לה", "סימני שאלה", "השועלים" ו"קטמנדו". בתוכנית "קאמבק" היא גילמה מבחר דמויות סאטיריות.
שיחקה בסרטי סטודנטים (אוניברסיטת תל אביב, סם שפיגל). זוכת פרס השחקנית המצטיינת בבית הספר סם שפיגל לשנת 2006, על תפקידה בסרט הסטודנטים "תיקו" של ורד ירוחם. איתה שיחקו רמי הויברגר בתפקיד אביה ומיכאל מושונוב בתפקיד בן זוגה.
בהצגה "האריסטוקרטים" גילמה את דמותה של דבי בן כנען, בתם של אלוף-משנה יאיר (גיל פרנק) והגר (לימור גולדשטיין) בן כנען ואחותו התאומה של עוז (עידו רוזנברג). היא שיחקה את דבי בשתי תקופות שונות בחייה: בגיל 10 ובגיל 30.
דינה סנדרסון הייתה מועמדת פעמיים לפרס השחקנית המבטיחה בפרס התיאטרון הישראלי. לראשונה על תפקידה בהצגה "עקר בית", בבימויה של עדנה מזי"א, בשנת 2004 ובשנית על תפקידה בהצגה "האריסטוקרטים", בבימויו של עמרי ניצן בשנת 2010.
הצטלמה בניו יורק לפרסומת של חיש גד מטעם מפעל הפיס, ביחד עם פריס הילטון. הצטלמה ביחד עם גידי גוב לפרסומת לבזק.
בשנת 2013 שיחקה סנדרסון בהצגה "חברות הכי טובות", מאת ענת גוב, בבימויו של גלעד קמחי, ביחד עם שמרית לוסטיג וכנרת לימוני כחברות הצעירות ומיה דגן, שרית וינו-אלעד ויעל לבנטל, כחברות הבוגרות. היא מגלמת את דמותה של תרצה, שמרצה את כולם. כמו כן היא משחקת בקאמרי בהצגה "סטמפניו".
באוקטובר 2014 הצטרפה כחברת הפאנל הנשית הקבועה בעונה החדשה של "מועדון לילה" בערוץ 2.
כתבה ביחד עם עופר סקר את "אורי ואלה", סדרה קומית המבוססת על חייה שבה היא גם משחקת לצד שלמה בראבא, פבלו רוזנברג וגל תורן. הסדרה עלתה לשידור ב-24 בנובמבר 2016 ב-Hot 3.
ב-2020 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "קיבוצניקים", בנוסף החלה לייצג קמפיין פרסום של מקדונלד'ס.
ב-2021 שיחקה בסרטו של גורי אלפי "עוד סיפור אחד", לצד דניאל גל, גורי אלפי ומעיין בלום. מאותה שנה, החלה להיות הפרזנטורית של מקדונלד'ס ישראל.
חיים אישיים
סנדרסון מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה יובל שפרמן ואם לבן ובת.
אחיה הוא אדם סנדרסון, מוזיקאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה.
תיאטרון
בתיאטרון הקאמרי
בתיאטראות שונים
קולנוע
סרטי סטודנטים (שניים מתוך רבים)
קישורים חיצוניים
ראיונות
אנרגיית קשר כימית
אנרגיית קשר כימית (אנגלית: Bond Energy; סימול: E), היא הערך המייצג את מידת חוזקו של קשר כימי. זו היא האנרגיה שיש להשקיע על מנת לפרק מולקולה לאטומים בודדים.
אנרגיית הקשר נמדדת, בדרך כלל, ביחידות של J·mol−1, המבטאות את מספר הג'אולים שיש להשקיע כדי לפרק את הקשרים במול של מולקולות.
לדוגמה, אנרגיית הקשר הממוצעת של C-H במתאן, העומדת על 414 KJ·mol−1, מייצגת את השינוי באנתלפיה הנדרש לפירוק מולקולת מתאן לאטום פחמן וארבעה רדיקלי מימן. לחלופין, נהוג לייצג את אנרגיית הקשר הכימית ביחידות של אלקטרון וולט למולקולה. לדוגמה, אנרגיית הקשר הממוצעת של C-H במתאן היא 4.29 אלקטרון וולט למולקולה. במונחי אנרגיית פוטון, זו נמצאת בתחום העל-סגול הקרוב.
התאמה בין אנרגיית קשר לאורך קשר
לדוגמה, הרדיוס הקוולנטי של האטום בור מוערך ב-83 פיקומטר, אבל אורך הקשר B-B במולקולת הוא 175 פיקומטר, ערך גדול בהרבה. מתוך הנתונים הללו ניתן להסיק שהקשר בין שני אטומי בור הוא קשר יחיד חלש. לעומת זאת, הרדיוס המתכתי של רניום הוא 137.5 פיקומטר, כאשר במולקולת אורך הקשר Re-Re הוא 224 פיקומטר. מהנתונים הללו ניתן להסיק שהקשר האמור נחשב חזק. קשר זה מכונה קשר מרובע.
גורמים המשפיעים על אנרגיית הקשר
ישנם מספר גורמים מרכזיים המשפיעים על אנרגיית הקשר:
שש חברות בע"מ
שש חברות בע"מ (באנגלית: ''') היה מיזם משותף של חברות בנייה, שהוקם כדי לבנות את סכר הובר על נהר הקולורדו בנבאדה ובאריזונה.
החברות שהיו שותפות למיזם הן:
אלי ברדה
אליהו (אלי) ברדה (נולד ב-כ"ז בשבט ה'תשי"ז 29 בינואר 1957) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כראש עיריית מגדל העמק משנת 1998.
ביוגרפיה
ברדה נולד בטבריה. בנערותו עברה משפחתו להתגורר במגדל העמק. ברדה בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
קריירה צבאית
ברדה שירת בצה"ל במשך 22 שנים כקצין ההדרכה של חטיבת גולני וקצין הדרכה בפיקוד הצפון. ב-1998 השתחרר משירות הקבע בדרגת סגן-אלוף.
ראש העיר מגדל העמק
בנובמבר 1998 התמודד בבחירות המקומיות בראשות רשימת מפלגת גשר וכמועמדה לראשות העיר מגדל העמק. הוא ניצח בסיבוב השני את סוזן עמור, רעייתו של ראש העיר היוצא שאול עמור. ב-2002 עבר למפלגת הליכוד, יחד עם ראש המפלגה דוד לוי. הוא נבחר לראשות העיר גם בבחירות 2003, 2008 (ברוב של 64%) ב-2013 (ברוב של 70%) לאחר שניצח את עמוס גלם וב-2018 (ברוב של 56.97%) לאחר שניצח את יקי בן חיים.
ברדה דוגל בפרויקטים של התנדבויות, עליהם קבלה העיר פרסים והוקרה לאורך השנים. בשנת 2009 הוקמה היחידה להתנדבות עירונית בהובלת אילנה פרץ עייש. היחידה הפכה מודל למערך המתנדבים לשעת חירום שאומץ ברמה הארצית, ייצוג משרד הרווחה בגרמניה ופולין בנושא הפעלת מתנדבים ועוד.
בפעם העשירית יזם בשנת 2022 במגדל העמק את הבאת האנימציה והקומיקס לגליל באירוע של פסטיבל האנימיקס.
פרסים לעיריית מגדל העמק
בשנות כהונתו זכתה עיריית מגדל העמק בפרסים מהם:
תפקידים ציבוריים נוספים
מ-2014 הוא מכהן בנוסף גם כיו"ר האספה הכללית של מרכז השלטון המקומי וכחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
פלילים
בשנת 2016 נחקר שפרסם אודות חוב של עמוס גלם בעת שהתמודד מולו בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013.
חיים אישיים
ברדה נשוי לרותי, ואב לארבעה. בנו איתי ברדה, הוא מנכ"ל חברת הגמל והפנסיה של בית ההשקעות הלמן-אלדובי (מונה לתפקיד בינואר 2015).
דיק ואן דייק
ריצ'רד ויין "דיק" ואן דייק (באנגלית: Richard Wayne "Dick" Van Dyke; נולד ב-13 בדצמבר 1925) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, קומיקאי ומנחה טלוויזיה אמריקאי בעל קריירה המתפרשת על שבעה עשורים. הוא כיכב בסרטים "Bye Bye Birdie" (1963), "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" (1968) ו"מרי פופינס" (1964). בטלוויזיה הנחה בין 1961 ל-1966 את "המופע של דיק ואן דייק" יחד עם מרי טיילר מור.
שנים ראשונות
ואן דייק נולד במיזורי וגדל באילינוי. אביו היה בן למהגרים מהולנד ואמו הייתה צאצאית למתיישבים שהגיעו לאמריקה על סיפון ה"מייפלאואר".
במלחמת העולם השנייה שירת כקריין ברדיו חיל האוויר של ארצות הברית. בשנת 1948 נשא לאשה את מרג'רי וילט (Margerie Willett), ממנה התגרש ב-1984.
אחיו, הזמר והשחקן ג'רי ואן דייק נפטר ב-5 בינואר 2018.
רדיו ובמה
במהלך שנות ה-40 נודע כשדרן רדיו ו-DJ. לאחר המלחמה הקים עם חברו פיל אריקסון צמד בשם "Eric and Van–the Merry Mutes" (אריק וואן, האילמים המאושרים) במסגרתו ביצעו דיבוב כביכול לצלילי תקליטים ישנים. המופע נדד במועדונים בחוף המערבי ובשנות ה-50 שובץ בטלוויזיה.
ב-1959 הופיע לראשונה על בימת ברודוויי במחזה "The Girls Against the Boys", לאחר מכן נבחר לתפקיד הראשי במחזמר "Bye Bye Birdie", שהועלה 607 פעמים מאפריל 1960 ועד אוקטובר 1961. המחזמר זכה בארבעה פרסי טוני, כולל פרס טוני לוואן דייק בתור השחקן הטוב ביותר. עם זאת, הוא לא הופיע עוד על הבמה פרט לתפקיד ראשי בקומדיה "The Music Man" בינואר 1980 והופעות אורח.
קריירה טלוויזיונית
בין השנים 1957–1958 הופיע ואן דייק בתוכנית המערכונים "המופע של פיל סילברס" ב-CBS, ב"מופע של פאט בון" (The Pat Boone Chevy Showroom) ב-ABC וב"מופע של פולי ברגן" ב-NBC. לאחר מכן הנחה את תוכנית הבוקר של CBS, בה שימש וולטר קרונקייט שדרן חדשות.
ב-1961 קיבל את תוכניתו המופע של דיק ואן דייק, בה גילם את דמותו של כותב מערכונים בשם רוב פטרי, את אשתו לורה גילמה הקומיקאית מרי טיילר מור. לצד בני הזוג, שזכו לביקורות נלהבות על הכימיה והעיתוי הקומי הנפלא ביניהם, כיכבו קומיקאים משובחים בתפקידי משנה. התוכנית זכתה לארבעה פרסי אמי לסדרה קומית, כאשר ואן דייק זכה בפרס שלוש פעמים עבור שחקן בתפקיד ראשי בסדרה קומית.
בין השנים 1971–1974 כיכב ואן דייק בקומדיית המצבים "מופע דיק ואן דייק החדש", שלא היה לה כל קשר ל"מופע" של שנות השישים ובו גילם מנחה תוכניות אירוח. על אף שואן דייק היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, התוכנית זכתה להצלחה פחותה מקודמתה וירדה מן המסך לאחר שלוש עונות.
בהמשך הופיע ואן דייק במספר הופעות טלוויזיוניות, כך למשל דיבב ב-1973 את דמות-עצמו המצוירת בפרק מסדרת האנימציה "סקובי דו" בשם "סקובי-דו פוגש את דיק ואן דייק", הופיע בפרק בסדרה "קולומבו", היה מועמד לפרס אמי על תפקידו כאלכוהוליסט בסרט הטלוויזיה מ-1974 "הבוקר שאחרי" ושיתף פעולה עם הקומיקאי אנדי קאופמן בסדרה הקומית "Van Dyke and Company" ב-1976. בשנת 1977 החליף במשך שלושה חודשים את הרווי קורמן בתור הדמות הגברית הראשית לצד קרול ברנט ב"מופע של קרול ברנט". בעשור שלאחר מכן מיעט להופיע בטלוויזיה. ב-1989 היה מועמד, לראשונה מאז 1977, לפרס אמי על תפקידו במספר פרקים של הסדרה "בנות הזהב", כמאהבה של הדמות שגילמה ביאטריס ארתור.
תפקידו כתובע מחוזי פלטצ'ר (D.A. Fletcher) בסרט "דיק טרייסי" מ-1990. זכה לקאמבק טלוויזיוני ככוכב הסדרה "אבחנה: רצח" ששודרה בין 1993 ל-2001 ב-CBS בה גילם את דמותו של הרופא המשפטי ד"ר מארק סלואן למשך 8 עונותיה. ב-2003 הופיע בתפקיד אורח כרופא בסדרה "סקראבס".
בינואר 2013 זכה בפרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
בפברואר 2023 השתתף בעונה התשיעית של "הזמר במסיכה" בארצות הברית, כשהתחפש לדמות גמד גינה, והוא בן 97. בכך שבר שיא את שיאו של ויליאם שאטנר בתור המשתתף המבוגר ביותר אי פעם בתולדות התכנית בארצות הברית וככל הנראה גם בכל הגרסאות האחרות של התכנית ברחבי העולם עד כה. הוא המפורסם הראשון של אותה עונה שנחשף, אחרי ששר בתחפושת את השיר When You're Smiling שמזוהה עם בילי הולידיי ופרנק סינטרה.
קריירה קולנועית
תפקידו הקולנועי הראשון של ואן דייק היה בעיבוד הקולנועי למחזה "ביי ביי בירדי" שהופק ב-1963, ואן דייק שיחק בסרט, כמו בהצגה, בתפקיד הראשי. שנה לאחר מכן גילם תפקיד כפול בסרט "מרי פופינס" הן כמנקה הארובות ברט והן כיו"ר מועצת הבנק בו עובד אביהם של הילדים עליהם שומרת מרי פופינס. עבור תפקיד זה אופר באיפור כבד והקרדיט ניתן ל-Nackvid Keyd (שיכול אותיות שמו). אחד השירים אותם ביצע בסרט, "Chim Chim Cher-ee", זכה בפרס אוסקר לשיר הטוב ביותר ופסקול הסרט זכה בפרס גראמי. ב-1964 שיחק ב"לואיזה וששת בעליה" לצידה של שירלי מקלין. ב-1967 שיחק בסרט "גירושין בנוסח אמריקה" לצדה של דבי ריינולדס. מבין כל שמונת הסרטים הנוספים בהם שיחק בשנות ה-60, רק "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" זכה להצלחה.
בשנת 1990 לוהק, לאחר היעדרות ארוכה, על ידי וורן בייטי לתפקיד מפתיע כתובע המחוזי פלטצ'ר (D.A. Fletcher) בסרט "דיק טרייסי". כמו כן הופיע בסרטיו של בן סטילר "לילה מוטרף במוזיאון" (2006) ו"לילה מוטרף במוזיאון 2" (2009), אולם הופעתו בסרט זה נחתכה בעריכה וניתן לצפות בה רק בקטעים שצורפו לגרסת ה-DVD.
בשנת 2018 השתתף בסרט "מרי פופינס חוזרת" בתפקיד אורח בגיל 92 – ושוב היה יושב ראש הבנק (גילם את בנו של הדמות שהוא שיחק בסרט מ-1964, וכן בעקבות מות השחקן שעשה זאת אז – ארתור מאלט, שנפטר ב-2013), כשהוא גם רוקד בסרט זה.
מתילדה בלינד
מתילדה בלינד (באנגלית: Mathilde Blind; 21 במרץ 1841, מנהיים – 26 בנובמבר 1896) הייתה סופרת, משוררת ומבקרת ספרות בריטית.
ביוגרפיה
בלונדון מתילדה למדה בבית ספר לבנות. בהמשך היא עברה לציריך, אך בהיותה אישה לא קיבלה אישור להגיע להרצאות של אוניברסיטת ציריך. היא לקחה שיעורים פרטיים אצל קונו פישר. בשנת 1866 אחיה פרדיננד התנקש באוטו פון ביסמרק והתאבד בכלא. בשנת 1867 בלינד פרסמה ספר שירים Poems שהוקדשו לזכר אחיה ולמורה של בלינד מהפכן איטלקי ג'וזפה מציני. השקפת עולם של בלינד הושפעו רבות ממהפכנים רבים שהיו באים לבית המשפחכה לרבות קרל מרקס ולואי בלנק. כמו כן היא הייתה מעורבת בתנועת נשים.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 בלינד החלה לפרסם את היצירות שלה תחת שמה. בשנת 1870 היא העבירה הרצאה על יצירות של פרסי ביש שלי. במשך 15 שנים היא עבדה כמבקרת ספרות כתב עת ב- Athenaeum.
בעקבות ביקור בסקוטלנד, בלינד פרסמה מספר ספרי שירה. בשנות ה-80 היא כתבה ספר ביוגרפי על ג'ורג' אליוט ומאדאם רולאן.
ספר פרוזה היחיד של בלינד "Tarantella" לא זכה להצלחה יתרה. בשנת 1893 הוא תורגם לצרפתית ואך יצאה מהדורה נוספת של הספר באנגלית.
בשנת 1889 היא פרסמה ספר שירה The Ascent of Man כתגובה לתאוריה של צ'ארלס דרווין.
בלינד נפטרה בשנת 1896 בלונדון.
רגינה ספירשטיין
משפחתה
רגינה נולדה בשנת 1915 בבנדין, פולין, ליוסף ורוז'ה ספירשטיין. אביה ניהל מסעדה ובר בחזית ביתם.
רגינה הייתה השביעית מבין שמונה ילדים. אחיה היו חנה גיטלה, מרדכי, יצחק, אזל, טוניה, צסיה ודוד. הילדים למדו בבתי ספר פולניים ודיברו יידיש בבית.
גטו בנדין
רגינה ומשפחתה, למעט מרדכי שהיגר לארצות הברית, נאלצו להיכנס לגטו בנדין שם מת אביה של רגינה מהתקף לב. אמה נפטרה לפני הגירוש לגטו.
בהיותה בגטו נישאה רגינה ליוסף שיינטל, שמת זמן קצר לאחר שנישאו.
מרד אושוויץ
באוגוסט 1943 גורשו רגינה, אחותה, גיסותיה וילדיהם לאושוויץ, שם הופרדו בני המשפחה. רובם נרצחו מיד עם הגיעם ומעטים נבחרו לעבודה בכפייה. רגינה נידונה לעבוד ב-Weichsel-Union-Metalwerke או Union Munitions Plant, מפעל לחימוש באזור תעשייה בין אושוויץ I לאושוויץ II, שם הועסקה בחדר אבק השריפה.
רגינה, יחד עם מספר אסירות שעבדו במפעל התחמושת, כולל אסטוסיה (אסתר) ווייסבלום, אנה היילמן, רוז מת', ואלה גרטנר, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה פעלו יחדיו כדי להגניב אבק השריפה החוצה במטפחות לכיסיהן או לחיקן. כשהיה נערך חיפוש הן היו זורקות את אבק השריפה על האדמה ומשפשפות את אדמה ברגליהן. את אבק השריפה אספה רובוטה, והעבירה אותו לידי הזונדרקומנדו, יחידות לטיפול בקורבנות ההשמדה בתאי הגזים, שעמן נמנו אסירים יהודים, שפעלו במחנות השמדה ועסקו בהוצאת הגופות מתוך תאי הגזים ושריפתן במשרפות. לאחר חודשי פעילות אחדים הוצאו להורג גם אנשי הזונדרקומנדו, וגופותיהם פונו על ידי היחידה הבאה בתור.
ב-7 באוקטובר 1944 השתמשו אסירי הזונדרקומנדו באבק השריפה כדי לפוצץ את הקרמטוריום הרביעי בבירקנאו. אלה, רוזה, אסתר ורגינה נעצרו ועונו על תפקידן במרד. הנשים נתלו בפומבי בבירקנאו ב-5 בינואר 1945.
אחיה של רגינה, מרדכי, שהיגר לארצות הברית, ואחייניתה, רוז רכניץ' (רוזה איקוביץ'), היו בני משפחתה היחידים של רגינה ששרדו את השואה.
יידישה רונדשאו
יידישֶה רוּנְדְשַאוּ (בגרמנית: Jüdische Rundschau) היה עיתון יהודי בשפה הגרמנית שהופיע בין 1902 עד סגירתו ב-1938 בברלין, והיה השבועון היהודי-גרמני בעל התפוצה הרחבה ביותר. הוא היה ביטאונה של התאחדות ציוני גרמניה.
העיתון התפתח מכתבי העת Berliner Vereinsbote ("ברלינר פראיינסבוטה", 1895–1901) ו-Israelitische Rundschau (איזראליטישֶה רונדשאו", 1901–1902).
המוציא לאור היה היינריך לֶוֶוה. העורכים הראשיים היו, במהלך השנים, יוליוס בֶּקֶר, פליקס אברהמס, הוגו הרמן, לאו הרמן, פריץ לוונשטיין (Löwenstein), האנס קלֶצֶל (Klötzel), רוברט וֶלְטְש והאנס בלוך.
היידישה רונדשאו החל לצאת ב-1902, בתחילה כשבועון ומ-1919 פעמיים בשבוע. מדי פעם הופיעו גם הוצאות מיוחדות, במיוחד אחרי 1925. משנת 1936 חזר העיתון למתכונת שבועית. אחרי ליל הבדולח בסוף שנת 1938 נאלץ העיתון להפסיק לצאת. ממשיכו היה "יידישה וֶלְטְרונדשאו" (Jüdische Weltrundschau). קהל היעד של העיתון היה הנוער היהודי, ומטרתו הייתה להביא לידיעתו את המצע הפוליטי הציוני כפי שבוטא בתוכנית בזל (1897). העיתון דיווח לקוראיו על כל החדשות מהעולם היהודי בגרמניה ומחוצה לה. בשל מלחמתו באנטישמיות עלתה תפוצתו לקראת סוף רפובליקת ויימאר עד קרוב ל-40,000 עותקים.
זניצה
זניצה (בבוסנית: Zenica, ) היא העיר הרביעית בגודלה בבוסניה והרצגובינה, ובירת קנטון זניצה-דובוי. העיר שוכנת באזור הררי לגדת נהר בוסנה, וממוקמת במרכז המדינה כ-70 קילומטרים צפונית לבירה סרייבו.
היסטוריה
במקום קיים היה יישוב עוד מתקופת האימפריה הרומית, ובימי הביניים הוא הפך למרכז כלכלי וצבאי חשוב. בעיר נשארו מספר שרידים מתקופה זו כגון מבצר וראנדוק. ב-1436 ניתן לעיר השם זניצה. ב-1468 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית וזניצה נותרה בחזקת העות'מאנים עד 1878, עת סופחה בוסניה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה נכללה זניצה בשטחי יוגוסלביה וב-1992, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה העיר בשטחי בוסניה והרצגובינה.
הקהילה היהודית
במהלך המאה ה-18 החלה התיישבות יהודים בעיר. ב-1903 נחנך בית הכנסת בזניצה, והוא שכן בעיר העתיקה (סארה צ'ארשיה). ב-1910 מנתה הקהילה 294 נפשות וב-1921 התגוררו בזניצה 210 יהודים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בזניצה 195 יהודים. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים ובהמשך הם גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ. מספר מועט של ניצולים חזרו להתגורר בעיר, אך לא חודשה הפעילות הקהילתית. ב-1968 התגוררו בזניצה 30 יהודים.
ערים תאומות
לזניצה תשע ערים תאומות:
קריית טאהש
קריית טאהש (נהגה: טוֹש; באנגלית: Kiryas Tosh) היא שכונה חסידית בבּוּאַבְּרִיאַן שבמחוז קוויבק, שהוקמה על ידי רבי משולם פייש לאווי (השני), האדמו"ר מטאהש. נכון לשנת 1999 התגוררו בקריה כ-2000 איש.
שם
קריית טאהש, נקראת על שם העיירה נירטש בהונגריה, ליד גבולות סלובקיה ואוקראינה, שבה חיו ופעלו שושלת אדמו"רי טאהש.
היסטוריה
באדר תשי"א עקר הרב לאווי למונטריאול שבקנדה. לאחר פסח הקים בעיר את בית המדרש "אוהל אלימלך". ב-3 באוקטובר 1952 התאגדה בעיר "קהילת טאש" (בצרפתית: Tasher Congrégation).
עוד מראשית שהייתו במונטריאל החליט לבסס את קהילתו מחוץ לעיר, כדי להתבודד מהשפעות העולם החיצון. בשנת 1963, באמצעות הלוואה בתנאים נוחים של 500,000 דולר קנדי שקיבל מהתאגיד הפדרלי למשכנתאות, הוא הקים שיכון חסידי בשם "קריית טאהש" בפרבר בּוּאַבְּרִיאַן הרחוק כ-30 ק"מ ממונטריאול. למקום עברו שמונה-עשרה משפחות של חסידיו. הוא הקים שם ישיבה בראשותו. ב-1973 היו בה 120 לומדים. ב-1999 דיווח כתב ניוזוויק ג'ושוע האמר כי בקריה גרו כאלפיים נפש ועוד ששת אלפים איש היו פזורים בקהילות טאהש בעולם.
ב-1979 הובילו האדמו"ר וראשי הקהילה מהלך לקבלת מעמד מוניציפלי עצמאי לקריה והיפרדות מבואבריאן. ממשלת קוויבק הודיעה כי תסכים אם העירייה תקבל זאת; ראש העיר תמך ברעיון משיקולי מיסוי. עם זאת, המהלך סוכל לאחר שדעת הקהל והתקשורת יצאו כנגדו, מחשש שיתאפשר לחסידות לחוקק חוקי-עזר עירוניים בהתבסס על דת.
כרב הקריה כיהן הרב אלימלך לאווי, בן האדמו"ר, עד שנת 2015, בה הוכתר לאדמו"ר על מקום אביו.
מוסדות ציבור וקהילות
בקריה יחידת הצלה עצמאית, המגישה שירותי רפואה, מה שהופך אותה לאחד משלושת המקומות בקנדה כולה להם יש יחידות הצלה עצמאיות. כמו כן הוקם בקריה ארגון שומרים, המורכב מלמעלה מ-20 צעירים המסיירים ברחובות ומגיבים כאשר קוראים לעזרה, בשיתוף פעולה עם כוחות המשטרה המקומיים.
תקנות
הרב לאווי הודיע על תקנון המחייב את כל תושבי קריית טאהש. כדי להתגורר בקהילה זו, התושבים צריכים לציית לתקנון זה.
על פי התקנון, חל איסור להחזיק בעיתונים או בספרים שתוכנם אינו מתאים לערכי הקהילה. על כל האירועים הציבוריים להיערך בהפרדה מלאה, עם מחיצה. המזון המוגש באירועים חייב להיות בכשרות רבני הקהילה. כן הותקנו תקנות בנוגע לבגדי הנשים, על פי מנהגי הצניעות של הקהילה.
בפוליטיקה
ב-1995, לקראת משאל העם על מתן עצמאות לקוויבק, נקט האדמו"ר בעמדה הפוכה מזו של מרבית היהודים בחבל ושל בני המיעוטים בכלל, שחששו מעלייתם לשלטון של הלאומנים דוברי-הצרפתית. ב-12 בפברואר הופיע נציג מטעם "קריית טאש" בפני הוועדה הממשלתית שעסקה בנושא והביע בשם הרב תמיכה מלאה בעמדתם של הבדלנים. בעקבות כך זכה רבי לאווי לאהדה רבה בשורותיהם. ב-12 באוקטובר, שבועיים וחצי לפני המשאל, ביקר בקריה ראש ממשלת קוויבק, תומך העצמאות ז'ק פַּארִיזוֹ , ונכח בחנוכת בית כנסת. לבסוף, מחשש לעורר איבה מצד הרשויות הפדרליות, חילקו התושבים בקריה את קולותיהם בין שני הצדדים במשאל.
קמקורה
קַמַקוּרָה (ביפנית: 鎌倉市 – קמקורה-שי) היא עיר במחוז קנאגאווה בדרום-מזרח האי הונשו ביפן.
בקמקורה יש אוכלוסייה מוערכת של 172,929 נפשות (נכון ל-1 בספטמבר 2020) וצפיפות אוכלוסייה של 4,359 נפשות לקילומטר רבוע על פני השטח הכולל של 39.67 קילומטרים רבועים. קמקורה הוגדרה כעיר ב-3 בנובמבר 1939.
קמקורה הייתה בירת יפן דה פקטו בשנים 1185–1333 כמקום מושבה של שוגונות קמקורה, והפכה ליישוב המאוכלס ביותר במדינה במהלך תקופת קמקורה. קמקורה היא יעד תיירות מקומי פופולרי ביפן כעיר חוף עם מספר גבוה של פסטיבלים עונתיים, כמו גם מקדשים בודהיסטים ושינטו עתיקים.
אטימולוגיה
השם קמקורה מופיע בכרוניקה קוג'יקי מ-712, ומוזכר גם באסופת השירה מהמאה ה-8, וכן במילון  משנת 938. עם זאת, העיר מופיעה בבירור בתיעוד ההיסטורי רק עם הקמת שוגונות קמקורה על ידי מינאמוטו נו יוריטומו ב-1192.
ישנן השערות שונות לגבי מקור השם. לפי התיאוריה הסבירה ביותר, קמקורה, מוקפת בשלושה צדדים בהרים, נמשלה הן לאח בישול (竃, קמה, קמאדו) והן למחסן (倉, קורה), מכיוון שלשניהם יש רק צד אחד פתוח.
הסבר נוסף וציורי יותר הוא אגדה, המספרת כיצד עצר בחוף  בדרכו למחוז איבראקי של ימינו, שם רצה להתפלל ב לנפילת. הוא חלם על איש זקן שהבטיח את תמיכתו, וכשהתעורר, הוא מצא ליד מיטתו סוג של חנית בשם. קמאטרי הקים במקום מקדש לחנית שנקרא. לאחר מכן הפך קמה-יארי בתוספת אוקורה לשם קמקורה. עם זאת, נראה שאגדה זו ואגדות דומות חוברו רק לאחר שצאצאו של קמאטרי,, הפך לשוגון הרביעי של שוגונות קמקורה בשנת 1226, זמן מה לאחר שהשם קמקורה כבר הופיע בתיעוד ההיסטורי. פעם הוא נקרא גם רנפו (鎌府) קיצור של שוגונות קמקורה (鎌倉幕府).
היסטוריה מוקדמת
השרידים המוקדמים ביותר של יישובים אנושיים באזור מתוארכים לפחות לפני 10,000 שנים. כלי אובסידיאן ואבן שנמצאו באתרי חפירה ליד מקדש ג'וראקו-ג'י (常楽寺) תוארכו לתקופת האבן הקדומה (לפני 100,000 ל-10,000 שנים). בתקופת ג'ומון, פני הים היו גבוהים מימינו וכל הקרקע המישורית בקמקורה עד מקדש צורוגאוקה האצ'ימנגו ובהמשך מזרחה עד טוצוקה-קו (戸塚区) וסאקה-קו (栄区) של יוקוהמה הייתה מתחת למים. לפיכך, שברי החרס העתיקים ביותר שנמצאו מגיעים מיישובי גבעות מהתקופה שבין 7500 לפנה"ס ל-5000 לפנה"ס. בשלהי תקופת ג'ומון הים נסוג והציוויליזציה התקדמה. במהלך תקופת יאיואי (300 לפנה"ס–300 לספירה), הים נסוג עוד יותר כמעט עד לקו החוף של היום, והכלכלה עברה באופן קיצוני מציד ודיג לחקלאות.
תקופת קמקורה
האירועים יוצאי הדופן, הדמויות ההיסטוריות והתרבות של עשרים השנים שעוברות מלידתו של מינאמוטו נו יוריטומו ועד לרצח אחרון בניו היו לאורך ההיסטוריה היפנית הרקע וההשראה לאינספור שירים, ספרים, דרמות ג'ידאי גקי טלוויזיוניות, מחזות קבוקי, שירים, מאנגה ואפילו משחקי וידאו; והם נחוצים כדי להבין הרבה ממה שרואים בקמקורה של ימינו.
יוריטומו, לאחר התבוסה וההשמדה הכמעט מוחלטת של משפחתו בידי קלאן טאירה, הצליח תוך שנים ספורות לעבור ממבוקש נמלט המסתתר מאויביו בתוך גזע עץ להיות האיש החזק ביותר בארץ. לאחר שהביס את קלאן טאירה, הפך יוריטומו לשליט דה פקטו של רוב יפן ומייסד שוגונות קמקורה, מוסד שנועד להחזיק מעמד 141 שנים ובעל השלכות עצומות על ההיסטוריה של המדינה.
עידן השוגונות של קמקורה נקרא על ידי היסטוריונים תקופת קמקורה, ואף על פי שסופה נקבע בבירור, תחילתה אינה מוסכמת. היסטוריונים שונים הציבו את תחילתה של תקופת קמקורה בנקודת זמן שונה בטווח שנע מהקמת הממשל הצבאי הראשון של יוריטומו בקמקורה (1180) ועד להעלאתו לדרגת סאי-אי-טאישוגון (征夷大将軍) ב-1192. נהגו לחשוב שבמהלך תקופה זו, הכוח האפקטיבי עבר לחלוטין מהקיסר בקיוטו ליוריטומו בקמקורה, אך התקדמות המחקר גילתה שלא כך היה. גם לאחר ביסוס כוחו של השוגון במזרח, המשיך הקיסר לשלוט במדינה, במיוחד במערבה. עם זאת, אין להכחיש כי לקמקורה הייתה אוטונומיה מסוימת וכי היא עלתה על הבירה הטכנית של יפן מבחינה פוליטית, תרבותית וכלכלית. השוגונות אפילו שמרה לעצמה אזור בקיוטו בשם רוקוהרה (六波羅) שבו חיו נציגיה, שהיו שם כדי להגן על האינטרסים שלה.
בשנת 1179, יוריטומו התחתן עם, אירוע בעל השלכות מרחיקות לכת על יפן. בשנת 1180, הוא נכנס לקמקורה, ובנה את מקום מגוריו בעמק שנקרא אוקורה (Ōkura) (בנישי מיקאדו של היום).
בשנת 1185, כוחותיו, בפיקודו של אחיו הצעיר מינאמוטו נו יושיצונה, ניצחו את כוחות קלאן טאירה ובשנת 1192 הוא קיבל מקיסר יפן את התואר סיי-אי טאישוגון. אולם כוחו של יושיצונה גרם ליוריטומו לקנא; היחסים בין האחים הפכו לעכורים, וב-1189 קיבל יוריטומו את ראשו של יושיצונה כבוש במשקאות חריפים. מאותה סיבה, בשנת 1193 הוא הרג את אחיו השני. הכוח בידיו היה כעת מוחלט, אך שושלת מינאמוטו וכוחה היו עתידים להסתיים באותה מהירות ובאופן בלתי צפוי כפי שהחלו.
בשנת 1199, יוריטומו מת בנפילה מסוסו בגיל 51, ונקבר במקדש שעד אז שיכן את האלה שהגנה עליו. הוא הוחלף על ידי בנו בן ה-17,, תחת השלטון של סבו מצד אמו,. התפתח קרב ארוך ומר שבו קלאנים שלמים כמו, ו נמחקו על ידי בני קלאן הוג'ו שרצו להיפטר מתומכי יוריטומו ולגבש את כוחם. יוריה אכן הפך לראש קלאן מינאמוטו ומונה באופן קבוע לשוגון בשנת 1202, אך באותה תקופה, הכוח האמיתי היה בידיו של קלאן הוג'ו. יוריה תכנן להחזיר את כוחו, אך נכשל ונרצח ב-17 ביולי 1204. בנו הראשון בן השש כבר נהרג במהלך מהומה פוליטית בקמקורה, בעוד בנו השני יושינארי נאלץ להפוך בגיל שש לכומר בודהיסטי תחת השם. מכאן ואילך כל הכוח יהיה שייך לקלאן הוג'ו, והשוגון יהיה רק שליט בעל סמכויות סמליות. מכיוון שהוג'ו היו חלק מקלאן טאירה, ניתן לומר שטאירה הפסיד בקרב, אך בסופו של דבר ניצח במלחמה.
בנו השני של יוריטומו והשוגון השלישי שהה רוב חייו בהתרחקות מהפוליטיקה ובכתיבת שירה, אך בכל זאת נרצח בפברואר 1219 על ידי אחיינו קוגיו מתחת לעץ הגינקו הענק שגזעו עדיין עמד ב עד שזה היה נעקר על ידי סערה בשעות המוקדמות של 10 במרץ 2010. קוגיו עצמו, האחרון בשושלת שלו, הוצא להורג בעריפת ראש כעונש על פשעו על ידי קלאן הוג'ו שעות ספורות לאחר מכן. בקושי 30 שנה מהקמת השוגונות, ושושלת סיווה גנג'י שיצרה אותה בקמקורה באה אל קיצה.
בשנת 1293, רעידת אדמה חמורה הרגה 23,000 בני אדם ופגעה קשות בעיר. בתוך הבלבול שלאחר רעידת האדמה, ביצע הוג'ו סדאטוקי, העוצר (執権, שיקן) של שוגונות קמקורה, טיהור נגד טאירה נו יוריצונה הכפוף אליו. במה שמכונה תקרית שער הייזן, יוריצונה ו-90 מחסידיו נהרגו.
מאמצע המאה השלוש עשרה, העובדה שהווסאלים (ה) הורשו להפוך לבעלים בפועל של הקרקע שהם ניהלו, יחד עם המנהג שכל ילדי הגוקנין יכלו לרשת, הובילה לחלוקה של הקרקע ולכדי היחלשות כתוצאה מכך של השוגון. זה, ולא חוסר לגיטימציה, היה הגורם העיקרי לנפילת קלאן הוג'ו.
על פי המכון למחקר על מערכות עולמיות, הייתה קמקורה העיר הרביעית בגודלה בעולם בשנת 1250 לספירה, עם 200,000 תושבים, והעיר הגדולה ביותר ביפן, שהאפילה על קיוטו בשנת 1200 לספירה. עם זאת, למרות השמדת הכוח הפוליטי והצבאי של קיוטו על ידי קמקורה ב ב-1185, וכישלונו של הקיסר להשתחרר משליטת קמקורה במהלך, טקהאשי (2005) תהה אם למעשה הייתה קיימת הגמוניה פוליטית כלל ארצית. טקהאשי טוען שאם קמקורה שלטה בקאנטו, לא רק שהקיסר היה למעשה עדיין שליט קנסאי, אלא שבתקופה זו העיר הייתה במובנים רבים פוליטית ומנהלית עדיין תחת הבירה העתיקה של קיוטו. קמקורה הייתה פשוט מרכז מתחרה של כוח פוליטי, כלכלי ותרבותי במדינה שבירתה הייתה קיוטו.
נפילת שוגונות קמקורה
ב-3 ביולי 1333, תקף המצביא, שהיה נאמן לקיסר, את קמקורה כדי להקים מחדש את השלטון האימפריאלי. לאחר שניסה להיכנס דרך היבשה דרך מעבר קוואיזאקה ומעבר גוקוראקו-ג'י, הוא וכוחותיו המתינו לשפל, עקפו את כף אינמוראגסאקי, נכנסו לעיר וכבשו אותה.
בדיווחים על אותה תבוסה הרת אסון של הוג'ו מתועד שכמעט 900 סמוראי הוג'ו, כולל שלושת העוצרים האחרונים, התאבדו במקדש משפחתם, טושו-ג'י, שהריסותיו נמצאו באומצ'י של היום. כמעט כל הקלאן נעלם בבת אחת, העיר נבזזה ומקדשים רבים נשרפו. אזרחים פשוטים רבים חיקו את בני קלאן הוג'ו, ולפי ההערכות סה"כ למעלה מ-6,000 התאבדו. בשנת 1953, 556 שלדים מאותה תקופה נמצאו במהלך חפירות ליד צורוגאוקה האצ'ימנגו, כולם אנשים שמתו ממוות אלים, כנראה ביד כוחותיו של ניטה.
תקופות מורומאצ'י ואדו
נפילת קמקורה מסמנת את תחילתו של עידן בהיסטוריה היפנית המאופיין בכאוס ואלימות הנקראת תקופת מורומאצ'י. שקיעתה של קמקורה הייתה איטית, ולמעשה השלב הבא בתולדותיה, שבו, כבירת חבל קאנטו, היא שלטה במזרח המדינה, נמשך כמעט כל עוד השוגונות התקיימה. קמקורה תצא ממנו הרוסה כמעט לחלוטין.
המצב בקאנטו לאחר 1333 המשיך להיות מתוח, כאשר תומכי הוג'ו עורכים מרידות ספורדיות פה ושם. בשנת 1335,, בנו של העוצר האחרון , ניסה להקים מחדש את השוגונות בכוח והביס את השליט בפועל של קמקורה במוסאשי, במחוז קנאגאווה של ימינו. הוא הובס בתורו ב על ידי אשיקאגה טאקאוג'י, שהגיע עם כוח מקיוטו כדי לעזור לאחיו.
טאקאוג'י, מייסד שוגונות אשיקאגה, שלפחות באופן נומינלי, שלטה ביפן במהלך המאות ה-14, ה-15 וה-16, הקים תחילה את מקום מגוריו באותו אתר בקמקורה, אך בשנת 1336 הוא השאיר את קמקורה באחריות של בנו ויצא מערבה במרדף אחר ניטה יושיסאדה. לאחר מכן החליטו בני אשיקאגה להישאר לצמיתות בקיוטו, מה שהפך את קמקורה לבירת הקמקורה-פו (鎌倉府) (או קאנטו-פו (関東府)), אזור הכולל את מחוזות סאגאמי, מוסאשי, אווה, קאזוסה, שימוסה, היטאצ'י, קוזוקה, שימוצוקה, קאי ואיזו, שאליהם נוספו מאוחר יותר מוצו ודווה, מה שהופך אותו למקבילה לקאנטו של היום, בתוספת המחוזות שיזואוקה ויאמאנאשי של ימינו.
שליט קמקורה נקרא, תואר המקביל לשוגון, שקיבל בנו של אשיקאגה טקאוג'י, , לאחר שמונה ל של קאנטו, או משנה לשוגון, ב-1349. מוטוג'י העביר את התואר המקורי שלו ל, שהחזיקה בעבר בתואר התורשתי שיצוג'י (執事). מוטוג'י נשלח על ידי אביו כי זה האחרון הבין את החשיבות של השליטה באזור קאנטו ורצה להחזיק שם את אשיקאגה בשלטון, אבל הממשל בקמקורה היה מאופיין מלכתחילה במרדנות שלו, כך שהרעיון של השוגון מעולם לא באמת עבד ובפועל הוביל לתוצאה הפוכה. עידן הקאנטו קובו היה בעצם מאבק על מעמד השוגון בין ענפי קמקורה וקיוטו של קלאן אשיקאגה, מכיוון ששניהם האמינו שיש להם תביעה חוקית לשלטון. בסופו של דבר, היה צריך לכבוש מחדש את קמקורה בכוח בשנת 1454. חמשת הקובו שתועדו על ידי ההיסטוריה, כולם צאצאים של מוטוג'י, היו: מוטוג'י,, , ו. הקובו האחרון נאלץ לברוח ל, במחוז איבראקי של ימינו, והוא וצאצאיו לאחר מכן נודעו בשם הקוגה קובו. על פי ה, ספר הדרכה שפורסם ב-1685, יותר ממאתיים שנה מאוחר יותר, המקום בו הייתה אחוזת הקובו עדיין נותר ריק על ידי האיכרים המקומיים בתקווה שיום אחד הקובו יחזור.
תקופה ארוכה של כאוס ומלחמה באה בעקבות עזיבתו של הקאנטו קובו האחרון (תקופת סנגוקו). קמקורה ניזוקה קשות ב-1454 ונשרפה כמעט לחלוטין במהלך. רבים מאזרחיה עברו לאודווארה כשחשיבותה התגברה כעיר האם של. המכה האחרונה לעיר הייתה ההחלטה שהתקבלה בשנת 1603 על ידי השוגון של טוקוגאווה להעביר את הבירה לאדו הסמוכה, כיום טוקיו. העיר מעולם לא התאוששה וחזרה בהדרגה להיות כפר הדייגים הקטן שהייתה לפני הגעתו של יוריטומו. המילון ההיסטורי והגאוגרפי של יפן של אדמונד פפינו, שפורסם ב-1910 במהלך תקופת מייג'י המאוחרת, מתאר זאת כך:
תקופת מייג'י והמאה ה-20
בשנת 1890 הגיעה מסילת הברזל, שעד אז הגיעה רק לאופונה, לקמקורה והביאה אליה תיירים ותושבים חדשים, ואיתם שגשוג חדש. חלק מהדנקזאורה העתיקה (שדרה מורמת) הוסר כדי לאפשר לקו יוקוסוקה החדש של מערכת הרכבת לעבור.
הנזק שנגרם על ידי זמן, מאות שנים של הזנחה, פוליטיקה ומודרניזציה הוחמר עוד יותר על ידי הטבע בשנת 1923. מוקד רעידת האדמה והצונאמי בקאנטו באותה שנה היה עמוק מתחת לאי איזו אושימה במפרץ סגאמי, במרחק קצר מקמקורה. רעידת האדמה הרסה את טוקיו, עיר הנמל יוקוהמה, ואת המחוזות שמסביב של צ'יבה, קנאגאווה ושיזואוקה, וגרמו נזק נרחב בכל חבל קאנטו. דווח כי הים נסוג במהירות חסרת תקדים, ואז גלים מיהרו בחזרה לכיוון החוף בחומת מים גדולה בגובה של למעלה משבעה מטרים, מטביעים חלק ומוחצים אחרים מתחת למפולת של פסולת הנישאת במים. מספר ההרוגים הכולל מרעידת אדמה, צונאמי ואש עלה על 2,000 קורבנות. חלקים גדולים מהחוף פשוט גלשו לים; ואזור החוף ליד קמקורה היה הוגבה בכ-2 מטרים; או במילים אחרות, במקום בו הייתה רק רצועת חול צרה לאורך הים, נחשף מרחב חול רחב במלואו מעל קו המים.
היה הכרח לשקם מקדשים רבים שנוסדו לפני מאות שנים, וזו הסיבה שלקמקורה יש רק אחד בקטגוריית הבניין (השרידן ב). חלק ניכר מהמורשת של קמקורה אבד מסיבות שונות במהלך מאות השנים תחילה ולאחר מכן נבנה מחדש.
גאוגרפיה
מוקפת מצפון, מזרח ומערב בגבעות ומדרום במים הפתוחים של מפרץ סגאמי, קמקורה היא מבצר טבעי. לפני בנייתן של כמה מנהרות וכבישים מודרניים שמחברים אותה כעת ל, אופונה ו, ביבשה ניתן היה להיכנס אליה רק דרך מעברים מלאכותיים צרים, שבהם שבעה החשובים ביותר נקראו (鎌倉七 口), שם שמתורגם לפעמים כ"שבעת הפיות של קמקורה". הביצור הטבעי הפך את קמקורה למעוז שניתן להגנה בקלות.
לפני פתיחת הכניסות, הגישה ביבשה הייתה כל כך קשה שהכרוניקה מדווחת כי  חזרה לקמקורה מביקור במקדש סוטוזן שבאיזו בסירה. על פי אזומה קגאמי, השוגון הראשון של קמקורה, מינאמוטו נו יוריטומו, בחר בה כבסיס חלקית משום שזו הייתה אדמת אבותיו (יוקרי נו צ'י שלו), חלקית בשל מאפיינים פיזיים אלו.
מצפון לעיר ניצב הר ג'נג'י (源氏山, גנג'יאמה) (92 מטרים), שעובר לאחר מכן מאחורי הדאיבוצוומגיע ל ואל הים.
מצפון למזרח, קמקורה מוקפת בהר רוקוקוקן (六国見) (147 מטרים), הר אוהירה (大平山) (159 מטרים), הר ג'ובו (鷲峰山) (127 מטרים), הר טנדאי (天台山) (141 מטרים), והר קינוברי (衣張山) (120 מטרים), המשתרעים עד לליג'ימאגאסקי והאי המלאכותי ואקאה (和賀江島), על הגבול עם הכפר קוצובו (小坪) וזושי. ממישור הסחף של קמקורה מסתעפים עמקים צרים רבים כמו העמקים אוריגאיאצו, שקאדוגאיאצו, אוג'יגאיאצו, קמגאיאצו, היקיגאיאצו ומצובגאיאצו.
את קמקורה חוצה הנהר נאמרי (滑川, נאמריגאווה), העובר ממעבר אסאינה בצפון קמקורה אל חוף הים בחוף באורך כולל של כ-8 קילומטרים. הנהר מסמן את הגבול בין אזור לחוף יואיגהמה.
במונחים מנהליים, עיריית קמקורה גובלת עם יוקוהמה בצפון, עם זושי במזרח ועם פוג'יסאווה במערב. הוא כולל אזורים רבים מחוץ לשבע הכניסות כמו יאמאנוצ'י, קושיגואה (腰越), שיצ'יריגהמה ואופונה, והוא תוצאה של המיזוג של קמקורה עם הערים קושיגואה, שנטמעה ב-1939, אופונה, שנטמעה ב-1948, ועם הכפר פוקאסווה, שנטמע ב-1948
שדרת ואקיאמה אוג'י ושש השדרות של השוגונות
התוואי המאפיין המגדיר של קמקורה הוא, במרכז העיר. כביש (参道, סאנדו) באורך 1.8 קילומטרים עובר ממפרץ סגאמי ישירות אל המקדש. כביש זה ידוע בשם ואקיאמה אוג'י (若宮大路, שדרת ואקיאמה), הרחוב הראשי של העיר. הוא נבנה על ידי מינאמוטו נו יוריטומו כחיקוי של סוזאקו אוג'י (朱雀大路) של קיוטו, ואקיאמה אוג'י היה הרבה יותר רחב, תחום משני הצדדים בתעלה בעומק 3 מטרים ולצדה עצי אורן.
בהליכה מהחוף לכיוון המקדש, עוברים דרך שלושה טוריאי, או שערי שינטו, הנקראים בהתאמה איצי' נו טוריאי ('שער ראשון'), ני נו טוריאי ('שער שני') וסאן נו טוריאי ('שער שלישי'). בין הראשון לשני ממוקמת "צומת גֶבָּה" (下馬四角), שכפי שהשם מעיד (גבה ביפנית, "רד מהסוס"), היה המקום בו הרוכבים נאלצו לרדת מהסוסים מתוך כבוד לאל ולמקדשו.
כ-100 מטרים (330 רגל) אחרי הטוריאי השני, מתחילה הדנקזאורה, שביל מוגבה שלצידו עצי דובדבן המסמן את מרכז קמקורה. הדנקזאורה הופכת רחבה יותר בהדרגה, ונותנת אפקט של מראה ארוך יותר ממה שהיא באמת במבט מהמקדש. כל אורכה נמצא בניהול ישיר של המקדש. מינאמוטו נו יוריטומו גרם לחותנו ואנשיו לשאת ביד את האבנים כדי לבנות אותו כדי להתפלל ללידה בטוחה של בנו. הדנקזאורה הגיעה עד לגבה, אך היא קוצרה באופן דרסטי במהלך המאה ה-19 כדי לפנות מקום ל החדש.
בקמקורה, רחובות רחבים ידועים כאוג'י (大路), רחובות צרים יותר כקוג'י (小路), הרחובות הקטנים המחברים בין השניים כזושי (辻子), וצמתים כצוג'י (辻). קומאצ'י אוג'י ואימה קוג'י נמתחים בהתאמה מזרחה ומערבה מוואקיאמה אוג'י, בעוד יוקו אוג'י, הדרך שעוברת ממש מתחת לסאן נו טוריאי, וכיוונה של שדרת אומצ'י אוג'י, שעוברת מקוצובו לגבה והאסה, הוא מזרח–מערב.] ליד שרידי "האמה נו אוטוריאי" נמתחת שדרת קורומה אוג'י (נקראת גם ביווה קוג'יi). ששת הרחובות הללו (שלושה עוברים מצפון לדרום ושלושה ממזרח למערב) נבנו בזמן השוגונות וכולם עדיין בשימוש מסיבי. היחיד שהשתנה הוא קורומה אוג'י, שקטע ממנו נעלם.
קיטה-קמקורה (ימאנוצ'י)
צפונית-מערבית לקמקורה שוכנת ימאנוצ'י, המכונה בדרך כלל קיטה-קמקורה בגלל נוכחותה של תחנת הרכבת של  (JR). עם זאת, מבחינה טכנית ימאנוצ'י מעולם לא הייתה חלק מקמקורה ההיסטורית מכיוון שהיא נמצאת מחוץ לשבע הכניסות. ימאנוצ'י הייתה הגבול הצפוני של העיר במהלך השוגונות, והמעברים קובוקורוזאקה וקמגאיאטסו החשובים, שניים משבע הכניסות של קמקורה, הובילו ישירות אליה. שמה בזמנה היה פעם סקאדו-גו (尺度郷). עמדת הגבול שכנה בעבר כמאה מטרים מעבר לתחנת הרכבת קיטה-קמקורה של ימינו לכיוון אופונה.
אף על פי שהיא קטנה מאוד, ימאנוצ'י מפורסמת באווירה המסורתית שלה ובנוכחות, בין היתר, של שלושה מחמשת מקדשי של הזן בודהיזםi בעלי הדירוג הגבוה ביותר בקמקורה,  (鎌倉五山). שלושת המקדשים הגדולים הללו נבנו כאן מכיוון שימאנוצ'י הייתה הטריטוריה הביתית של, ענף של קלאן טאירה ששלט ביפן במשך 150 שנה. בין אזרחיה המפורסמים ביותר של קיטה-קמקורה היו האמן איסמו נוגוצ'י ובמאי הקולנוע יסוג'ירו אוזו. אוזו נקבר במקדש.
אתרים בעיר
בקמקורה יש הרבה מקדשים בודהיסטים בעלי משמעות היסטורית ומקדשי שינטו, חלקם, כמו סוגימוטו-דרה, בני יותר מ-1,200 שנה. קוטוקו-אין, עם פסל הברונזה החיצוני המונומנטלי של אמידה בודהה, הוא המפורסם ביותר. צונאמי במאה ה-15 הרס את המקדש ששיכן בעבר את פסל הבודהה הגדול, אך הפסל שרד ומאז נשאר בחוץ. ה"דאיבוצו" (大仏, ביפנית: פסל בודהה גדול) האייקוני הזה הוא ללא ספק בין הדימויים הבודדים שמייצגים את יפן בדמיון הקולקטיבי של העולם. בקמקורה גם שוכנים גם מה שמכונים "חמשת מקדשי הזן הגדולים".
בשל המורשת האדריכלית העשירה של קמקורה העיר הציעה כמה מהאתרים ההיסטוריים שלה להכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. אף על פי שחלק גדול מהעיר נהרס ברעידת האדמה הגדולה בקאנטו של 1923, מקומות מקודשים ומקדשים שניזוקו, שנוסדו לפני מאות שנים, שוחזרו מאז בקפידה.
זרם הניצ'ירן
קמקורה ידועה בקרב בודהיסטים בכך שהייתה ערש הבודהיזם של ניצ'ירן במהלך המאה ה-13. המייסד לא היה יליד המקום; הוא נולד ב, כיום חלק ממחוז צ'יבה. אבל זה היה אך טבעי שמטיף יגיע לכאן משום שהעיר הייתה המרכז הפוליטי של המדינה באותה תקופה. ניצ'ירן התמקם בבקתת קש בנפת מצובאגאיאצו (בתרגום מילולי עמק מחטי האורן), שבו שלושה מקדשים (מיוהו-ג'י, אנקוקורון-ג'י וצ'ושו-ג'י), נלחמים במשך מאות שנים על הכבוד להיות היורש האמיתי של ניצ'ירן. במהלך חייו הסוערים ניצ'ירן בא והלך, אבל קמקורה נשארה תמיד בלב פעילותו הדתית. כאן, כשעמד להיות מוצא להורג על ידי העוצר של קלאן הוג'ו בגלל היותו עושה צרות, הוא ניצל לכאורה בנס; בקמקורה הוא כתב את "ריסשו אנקוקו רון" (立正安国論), או 'מסה על שלום ויושר', והאגדה הזאת אומרת שהוא ניצל על ידי קופים שגם האכילו אותו. קמקורה הוא גם המקום שבו הטיף.
כמה אתרים בקמקורה החשובים לבודהיזם של ניצ'ירן הם:
יאגורה
יאגוּרה (やぐら) הוא סוג של קבר. מערות שנחפרו על צלע גבעות בימי הביניים כדי לשמש קברים לאישים ולכוהנים בכירים. שתי דוגמאות מפורסמות הן האנדרטות של הוג'ו מאסקו ומינאמוטו נו סאנטומו בבית הקברות שלג'ופוקו-ג'י, כקילומטר אחד מתחנת הרכבת של קמקורה.
הקברים נמצאים בדרך כלל בבתי הקברות של רוב המקדשים הבודהיסטים בעיירה, הם רבים מאוד גם בגבעות המקיפות אותה, ומעריכים את מספרם באלפים. ניתן למצוא את יאגורה מבודדת או בקבוצות של אפילו 180 קברים, כמו בהיאקוהאצ'י יאגורה (百八やぐら). רבים מהקברים נטושים כעת ובמצב שימור גרוע.
הסיבה מדוע הם נחפרו אינה ידועה, אך סביר להניח שהמסורת התחילה בגלל היעדר אדמה שטוחה בגבולות הצרים של שטחה של קמקורה. המסורת החלה בתקופת קמקורה (1185–1333), נראה שהמסורת דעכה במהלך תקופת מורומאצ'י שלאחר מכן, אז החלו להעדיף מחסנים ובתי קברות רגילים.
פסטיבלים
בקמקורה יש פסטיבלים רבים ( (祭り)) ואירועים אחרים בכל אחת מעונות השנה, בדרך כלל על סמך המורשת ההיסטורית העשירה שלה. לעיתים קרובות הם ממומנים על ידי עסקים פרטיים, ובניגוד לאלה בקיוטו, הם אירועים בקנה מידה קטן יחסית שבהם משתתפים בעיקר מקומיים ומעט תיירים. בינואר במיוחד יש פסטיבלים רבים כי זהו החודש הראשון בשנה, ולכן רשויות, דייגים, עסקים ובעלי מלאכה מארגנים אירועים להתפלל לבריאותם ובטיחותם, ולשנת עבודה טובה ומשגשגת. המקומות המקודשים והמקדשים הרבים של קמקורה, בראשם סמלי העיר צורוגאוקה האצ'ימנגו וקנצ'ו-ג'י, מארגנים גם אירועים רבים, מה שמביא את המספר הכולל של האירועים ליותר ממאה.
רכבת
ל של יש שלוש תחנות בתוך העיר. היא הצפונית ביותר. בהמשך נמצאת. במרכז העיר נמצאת, תחנת הרכבת המרכזית בעיר.
תחנת קמקורה היא הטרמינל של. מסילת רכבת זו עוברת מערבה ל, וחלק מתוואיה עובר במקביל לחוף הים. לאחר היציאה מתחנת קמקורה, הרכבות עוצרות בשמונה תחנות נוספות בעיר. אחת מהן היא, הקרובה ביותר למקדשים וקוטוקו-אין. התחנה הבאה בקו היא, רקע לאחת הסצנות בסרט "אחותנו הקטנה" משנת 2014.
חינוך
בקמקורה פועלים מוסדות חינוך רבים. בעיר פועלים שישה עשר בתי ספר יסודיים ציבוריים ותשע חטיבות ביניים. הממשלה הלאומית מפעילה בית ספר יסודי אחד וחטיבת ביניים אחת, ויש שני בתי ספר פרטיים ושש חטיבות ביניים פרטיות. ברמה הבאה נמצאים ארבעה בתי ספר מחוזיים ושישה תיכונים פרטיים. בקמקורה פועל בית ספר מיוחד של המחוז.
היא האוניברסיטה (בפועל מכללה לכלכלת בית וטיפול בילדים) היחידה בעיר.
ממשל ומנהל
לקמקורה יש ראש עירייה ומועצת עיר, כולם נבחרי ציבור. מועצת העיר מונה 28 חברים.
ערים תאומות
לקמקורה ברית ערים תאומות עם:
שכר צבאי בארצות הברית במלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה שולם לחיילי וקציני הצבא והצי האמריקניים שכר על פי מאפיינים אישיים שונים, ובראשם הדרגה והוותק.
לדוגמה, בחודש יוני 1942 שולם לבעלי הדרגות הבאות שכר חודשי בסיסי כדלקמן (בסוגריים - השכר במחירי 2011):
תוספות חודשיות שולמו על השכר הבסיסי בגין מקצוע צבאי, הצבה ועיטורים:
בנוסף לכך שולמו לקצינים תוספות קיום חודשיות: לקצין ללא תלויים שולמו 21 דולר (238) לחודש, לבעל שני תלויים – 42 דולר (476), ולבעל שלושה תלויים – 63 דולר (714).
השכר הצבאי בארצות הברית היה פטור במשך כל שנות המלחמה מניכוי מס הכנסה.
נואומנה
נוֹאוּמֵנָה (בלשון רבים, מיוונית עתיקה: noumena) או נוֹאוּמֵנוֹן (בלשון יחיד: noumenon) הוא מונח פילוסופי המצביע על מה שאינו מופיע כתופעה (פנומנון: phenomenon; ברבים פנומנה: phenomena) הניתנת לניסיון אנושי. בהגותו של הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט, האידיאליזם הטרנסצנדנטלי "עולם התופעות" (פנומנה) מותנה בניסיון האנושי, ואילו הנאומנה היא הצבעה על אפשרות של מציאות של "הדבר כשלעצמו", כלומר של דבר או דברים שהם בלתי מותנים בתפיסה האנושית. קאנט טוען כי על הנואומנה לא נוכל לדעת דבר חיובי, אלא מדובר ב"מושג־גבול" של הפילוסופיה הביקורתית, שנועד למנוע מהמטפיזיקה לקבוע שיפוטים דוגמתיים מעבר למה שניתן לתפוס בניסיון, בכפוף לקטגוריות של השכל ולצורות ההסתכלות הטרנסצנדנטאליות של חלל וזמן. כלומר, המושג נועד לסמן תחום שלא נוכל להגיע לתוכו, אך שהתבונה מתפתה ושואפת לעשות זאת. כאשר התבונה מבקשת להחיל את הקטגוריות על הנואומנה, היא מפיקה טעויות שונות הבאות לידי ביטוי, בין היתר, באנטינומיות.
בחיבורו ביקורת התבונה הטהורה, בסיום החטיבה הראשונה, "האנליטיקה הטרנסצנדנטאלית" מתוך "תורת היסודות הטרנסצנדנטאלית", ישנו פרק קצר בשם "על הטעם להבנה של כל המושאים בכלל בין פנומנה לנומנה" ובו נכתב:
ארמניה (קולומביה)
ארמניה (בספרדית: Armenia) היא בירתה של קינדיו, קולומביה. ארמניה הוקמה בשנת 1889 וביססה את כלכלתה על חקלאות, שאיפשרה התפתחות ניכרת בין שנות העשרים והשמונים, בזכות בום הקפה.