cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפאבליק סיטי
דמוגרפיה
קיימת בעיר אוכלוסייה גדולה של חסרי בית אשר חיים בפארקים ובעיר התחתית. הפשיעה המאורגנת נפוצה בו, כגון ארגון "השילוש המסוכן" אשר נוהג לגבות דמי חסות ברבעים מסוימים של העיר, אותם הם מכנים "טריטוריות" וארגון "האגני קאי" ו"השלישייה האדומה" אשר הרבו לפגוע אלו באלו. ארגוני הפשיעה מאופיינים לרוב בכך שלחבריהם אותה סוג כשפות, דבר שתרם עוד יותר למתיחות בין אוכלוסיית המים, האש והאדמה  , וכן בין חסרי כשפות וכשפים בכלל.
בידור
המצאת ה"תמונוע" (המקביל לטלוויזיה) על ידי איש העסקים וריק והקמת בית הקולנוע על ידו, צברו במהרה פופולריות רבה בקרב התושבים מה שגרם להיווצרות כוכבי קולנוע וסלבס כדוגמת בולין המגלם את "נוטאק" בסדרה "הרפתקאות נוטאק".
ספורט
ענף ספורט ייחודי לרפאבליק סיטי הוא "משחקי האולימפי-כשף", כשבכל משחק מתחרים שתי קבוצות שמונות שלושה שחקנים כל אחת, כשהם נלחמים על זירת הקרבות באצטדיון האוליפמי-כשף באמצעות מגוון הכשפויות על פי חוקי משחק ייחודיים. המשחקים מהווים את הספורט הפופולרי ביותר בעיר ומושכים תיירים מן העולם כולו.
תחבורה
בעיר קיימים שירותי תחבורה מהמתקדמים בעולם האווטאר; בנוסף לרכבי ה"סאטו-מוביל" שהומצאו בעיר, קיים שימוש נרחב בעיר באופנועים ובספינות אוויר. העיר השקיעה בתשתיות נרחבות כגון גשרים תלויים המחברים בין חלקי העיר, מסילת רכבת מוגבהת על עמודים העוברת ברחבי העיר, וכן תחנת רכבת המובילה אל מחוץ לעיר.
בתקופת אווטאר אנג, היה נפוץ השימוש בבעלי חיים לצורך תחבורה כגון כרכרה רתומה לסוס יען.
תקשורת ועיתונות
אמצעי התקשורת הנפוץ ביותר בעיר הוא הרדיו, הדבר סייע לאמון לעורר פחד ובהלה בקרב התושבים בכך שהשתלט על השידור מספר פעמים.
בנוסף, קיימים לפחות חמישה עיתונים מודפסים ברפאבליק סיטי; "יואן ניוז" (בסינית מסורתית: 聯合日報), "חדשות הרפובליקה" (共和國新聞) , "יונייטד דיילי ניוז" (聯合日報) , "הזמנים הסודיים" ו"כתב הרפובליקה".
השפעות
עיצוב העיר על ידי היוצרים ממספר מקומות אמיתיים בעבר ובהווה, כגון שנחאי בסביבות שנות ה-20, הונג קונג החל מהמאה ה-19 ועד שנות ה-30. וערים מערביות כמו ניו יורק, שיקגו וונקובר. ובפרט, הפסל של אנג במפרץ יואה, פארק אווטאר קורה וגשר דרך המשי נוצרו בהשראת פסל החירות, הסנטרל פארק וגשר ברוקלין שבעיר ניו יורק.
תחנת הרכבת עוצבה בהשראת תחנת פנסילבניה שבניו יורק.
ריי מסטנברוק
הנדריקה (ריי) וילהלמינה מסטנברוק (בהולנדית: Hendrika Wilhelmina (Rie) Mastenbroek; 26 בפברואר 1919 – 6 בנובמבר 2003) הייתה שחיינית הולנדית. הייתה אלופה אולימפית (ברלין 1936) בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב מתוך 5 אפשריות, אלופת אירופה בעלת 4 מדליות, מהן 3 זהב מתוך 5 אפשריות, (מגדבורג 1934) ושיאנית עולם.
ביוגרפיה
מסטנברוק נולדה ברוטרדם. היא התאמנה תחת הדרכתה של מה בראון.
אלופת אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במגדבורג, גרמניה בשנת 1934 זכתה מסטנברוק ב-4 מדליות, 3 זהב ואחת כסף, מתוך 5 אפשריות והייתה לשחיינית המצטיינת של האליפות כולה. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:20.3 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:27.4 דקות, לפני שיאנית העולם בת ארצה וילי דן אודן שקבעה את אותה התוצאה ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:41.5 דקות. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.1 דקות, אחרי שיאנית העולם דן אודן (1:07.1 דקות).
ישראל מאיר לוינגר
הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר (נולד בכ"ב בכסלו תרצ"ד, 10 בדצמבר 1933) הוא רב, וטרינר וזואולוג, מומחה לכשרות ולשחיטה. לשעבר רבה של הקהילה האורתודוקסית בבזל, כיום מ"מ רב העיר מינכן, ורב בד"ץ מאור הכשרות.
קורות חיים
נולד בירושלים בשנת 1933 לד"ר אליעזר ותרצה (פאולה) לוינגר, אנשי פועלי אגודת ישראל שעלו לארץ ממינכן שבגרמניה זמן קצר לפני לידתו. סבו, אבי אמו, שימש סגן נשיא התאחדות הסוחרים בבוואריה. המשפחה התיישבה בירושלים והתגוררה בגבול שכונות רחביה ושערי חסד. האב, שהיה מקורב לרב השכונה הרב יעקב משה חרל"פ, עסק במקצועו כרופא ואמו ניהלה פנסיון בביתם.
בצעירותו למד הרב לוינגר בבית הספר "חורב" בירושלים, ולאחר מכן בישיבת באר יעקב ובישיבת כפר הרוא"ה (בתקופה שהיו בה לימודי קודש בלבד). בשנת 1950 הצטרף לגרעין הנח"ל הדתי הראשון "שלהבת", שהקים את קיבוץ שעלבים.
בשנת 1960 הוציא את ספרו הראשון "מדריך להלכות טרפות". הספר כלל תמונות להמחשה ויזואלית של העניינים ההלכתיים הנדונים. הייתה זו תופעה חדשה וחסרת תקדים בספרות התורנית, ומשום כך סירבו הרבנים להעניק הסכמה לספר. מאז נכנס השימוש בתמונות כאמצעי המחשה בספרים תורניים רבים, וכיום הן מהוות אמצעי עזר פופולרי בהדרכה ובלימוד נושאים שונים ובהם ענייני שחיטה והלכות קידוש החודש. ספרו "מדריך להלכות טרפות" יצא עד היום במהדורות רבות.
מיחזור
מִחזוּר הוא תהליך בו מפרקים פסולת ומחזירים אותה למצב של חומר גלם, אשר ישמש לייצור מוצרים חדשים. המחזור מאפשר חיסכון בחומרי גלם בתוליים ומצמצם את כמויות הפסולת והזיהום, ועל כן נודעת לו חשיבות גם כלכלית וגם אקולוגית. מחזור הוא המדרגה הרביעית בסדר העדיפויות של מדרג הפסולת. לפיכך, מחזור מכוון לקיימות סביבתית על ידי החלפת תשומות של חומרי גלם והפניית תפוקות פסולת ממערכת הייצור.
ישראל מאיר לוינגר
קורות חיים
שהותו בשווייץ, שבה נאסרה השחיטה היהודית מסוף המאה ה-19, הביאה את הרב ד"ר לוינגר לעסוק בשאלת מוסריותה של השחיטה היהודית. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא זה, והמנחים שלו היו פרופסור לאנטומיה ופרופסור לפיזיולוגיה, שניהם לא-יהודים, שהסכימו כי השחיטה היהודית אינה כרוכה בצער בעלי חיים. כעבור זמן פרסם הרב ד"ר לוינגר ספרים נוספים המסבירים את הצד המדעי שבשחיטה ומלמדים על מוסריותה. במקור נכתבו הספרים בגרמנית ובאנגלית והם שימשו כלי הסברה מרכזי כנגד דרישת אגודות צער בעלי חיים באירופה לאסור את השחיטה היהודית. לימים תורגם אחד הספרים גם לעברית.
מיחזור
במובן הפשטני, מחזור חומר יביא לאספקה מחודשת של אותו חומר. לדוגמה, נייר משרדי משומש יומר לנייר משרדי חדש; קצף קלקר משומש לפוליסטירן חדש. יש מעט מוצרים שמחיזור שלהם מביא לאספקה מחודשת של אותו החומר באותה האיכות. למשל פחי מתכת, יכולים להפוך שוב ושוב לפחים מבלי לאבד טוהר החומר. אולם, לעיתים קרובות, זה מסובך או יקר מדי למחזר מוצרים בהשוואה לייצור אותו מוצר מחומרי גלם ולכן "מחזור" של מוצרים או חומרים רבים מוביל לשימוש שונה באותו מוצר או לייצור של מוצרים אחרים. למשל בקבוקי פלסטיק ממוחזרים למכלים לפירות.
צורה אחרת של מחזור היא "הצלה" של חומרים שהם חלק ממוצרים מורכבים, בין אם בגלל הערך המהותי שלהם (עופרת מסוללות לרכב, או זהב מלוחות מודפסים), או בגלל אופיים המסוכן (חילוץ או שימוש חוזר בכספית ממדי חום).
ישראל מאיר לוינגר
קורות חיים
בתחילת שנות ה-60 נישא לדבורה, בת למשפחה שטרנבוך השווייצרית. לאחר סיום לימודי הווטרינריה שב הרב לוינגר לישראל ועבד בשירותים הווטרינריים בצפון הארץ. כעבור זמן עבר להתגורר בבני ברק והחל לעבוד במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. לימים עשה דוקטורט נוסף באוניברסיטה העברית בירושלים בחקר מערכת העצבים. הנושא: "מעקב אחרי שחרור והעלמות טרנסמיטרים בחללי מערכת העצבים תוך פרפוזיה של חללים אלו".
מיחזור
ישנם מומחים הטוענים שמחזור הוא למעשה שינמוך, מאחר שמרבית הפעמים החומרים ממוחזרים לרוב אינם איכותיים כמו החומר המקורי. פירוש הדבר הוא שחומרים ממוחזרים לא תמיד מתאימים לייצור אותם סוגים של מוצרים, או שניתן למחזר אותם מספר פעמים מוגבל לפני שהם כבר לא ניתנים לשימוש.
ישראל מאיר לוינגר
קורות חיים
בשנת 1964 הקים הרב ד"ר לוינגר ליד המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת בר-אילן מכון לחקר הטרפות, בשיתוף המכון לחקלאות על פי התורה. באותה תקופה הוציא את ספרו "מזון כשר מן החי", המרכז את כל ענייני הכשרות של בעלי החיים. לאחר פרישתו מאוניברסיטת בר-אילן שימש כמנהל המכון המדעי טכנולוגי לבעיות הלכה בירושלים, והיה אחראי להוצאתם לאור של הספרים הראשונים של המכון. במשך עשור ערך את העלון "תורה ומדע".
מיחזור
היסטוריה
התיעוש דרבן את הביקוש לחומרים זמינים; מלבד סמרטוטים, עלה הביקוש למתכות וגרוטאות ברזל מכיוון שהן היו זולות יותר מעפרת ברזל. חברות מסילות הרכבת רכשו ומכרו גרוטאות מתכת במאה ה-19, ותעשיות הפלדה והרכב רכשו גרוטאות בראשית המאה העשרים. עד מלחמת העולם הראשונה, אלפי רוכלים בארצות הברית סרקו את המזבלות ורחובות הערים ואספו עיבדו ומכרו חלקי מכונות, סירים, מחבתות וכלי מתכת אחרים. בסקר שנערך בשיקגו ב-1919 העריך שמעל 1800 רוכלים עוסקים סחרו במוצרים למחזור. החל מתחילת המאה ה-18 חלק מיצרני המשקאות בבריטניה ובאירלנד, ובמיוחד שוופס, מכרה בקבוקי משקה שנעשה בהם שימוש חוזר עם פיקדון. מערכת מיחזור רשמית לבקבוקים עם פיקדונות שניתן להחזר הוקמה בשוודיה בשנת 1884 וכמעט מאה שנה מאוחר יותר (1984), החלה לפעול מערכת מחזור לפחיות ומשקאות אלומיניום.
ישראל מאיר לוינגר
קורות חיים
הרב ד"ר לוינגר נחשב מומחה בנושאי זואולוגיה ובהבטים התורניים-הלכתיים שלה. הוא חקר את זהותם וכשרותם של בעלי חיים שונים המופיעים במקרא. אחד ממאמריו, העוסק בזיהוי שבע החיות הטהורות המוזכרות בפרשת ראה שבספר דברים, נחשב למאמר יסודי בתחום.
מיחזור
המאה ה-20
בתקופת השפל הגדול בארצות הברית, יצרנים שיווקו מוצרים בעלי פוטנצאל לשימוש כפול ומשפחות השתמשו במכלי ביסקוויטים כקופסאות אוכל ושקי קמח כחומר גלם לבגדים.
ישראל מאיר לוינגר
קורות חיים
בין השנים 1976 – 1979 כיהן כרב בקלן שבגרמניה. בתחילת שנות ה-80 (החל משנת תש"מ) מונה כרב הקהילה היהודית בבזל (IGB), שם כיהן עשרים ואחת שנה, עד שנת תשס"א. היה חבר בוועדה המתמדת של איחוד רבני אירופה ויו"ר ועדת הכשרות של הארגון. הוא ניסה לייסד מערכת כשרות אירופית בעלת תקנים אחידים, אך הניסיון לא צלח. הוא העניק כשרות למוצרי מזון שונים, בין השאר למוצר בריאות המבוסס על שמן דגים.
מיחזור
המאה ה-20
מיחזור היה נושא מרכזי עבור ממשלות לאורך כל מלחמת העולם השנייה. מחסור חומרי משמעותי עקב מאמצי מלחמה, הכריח את המדינות לעשות שימוש חוזר בסחורות ולמחזר חומרים. בריטניה הייתה תלויה ביבוא שהגיע בעיקר דרך הים ונפגע בצורה קשה עם כניסתה למלחמה. מעקות גינה ממתכת הוסרו וסירי מטבח מאלומיניום נאספו בגלל האפשרות להשתמש באלומיניום לייצור ותחזוק מטוסים. בקנדה, הוקמה בינואר 1941, מחלקת הצלה, באגף לשירותי המלחמה הלאומיים. מחלקת ההצלה ארגנה מערך ארצי של ועדות מקומיות בכל הערים והתעשיות במדינה שסייע באיסוף חומרים למחזור. ב-1944 הוספק איסוף ומחזור של גרוטאות מתכת, גומי ושומן ועצמות. בארצות הברית הממשלה הפדרלית פתחה בשנת 1942 בקמפיין מבצע ההצלה לניצחון (Salvage for Victory). חנויות קמעונאיות, מפעלים וערים נתבקשו לאסוף נייר, גרוטאות מתכת, סמרטוטים וגומי. כתבה במגזין טיים הציגה טענה של מומחים כי הפריטים שנאספו בארצות הברית נותרו ללא שימוש ושהקמפיינים היו רק חלק ממאמציי תעמולה להגברת המעורבות והתמיכה של תלמידי בתי ספר במלחמה. איסוף מוצרים למחזור הוספק כליל בסוף שנות החמישים. ראש עיריית לוס אנג'לס, יצא בקמפיין, ב-1960 שקרא לסיים את הצבת פחי מיחזור בצדי הבתים. אולם, לאחר עשור בלבד, נושא המחזור חזר שוב למודעות הציבורית.
ישראל מאיר לוינגר
קורות חיים
בשנת 1994, בתקופת רבנותו בבזל, הוציא הרב לוינגר את הספר "מאור למסכת חולין", המפרש את סוגיות המסכת בליווי תמונות. לימים הרחיב את הספר על מסכתות ועניינים נוספים, ובשנת 2011 הוציא את הספר "מאור למסכתות חולין, בכורות ושחיטת קדשים". כמו כן הוציא בתקופת שהותו בבזל את ההגדה של פסח "הגדת באסעל (בזל)", בשפה הגרמנית. כעבור זמן היא תורגמה לרוסית עבור יהודים יוצאי רוסיה המתגוררים באירופה, ובשנת 2008 הודפסה המהדורה העברית שלה בשם "שיר מזמור לתודה". כמו כן הוציא את פרק שירה מתורגם למספר שפות.
מיחזור
המאה ה-20
בשנות השישים והשבעים מערכת המחזור חזרה לפעול מסיבות שונות: במקום למחזר כדי להפיק את המרב מהחומרים, החלו האמריקאים למחזר כדי להתמודד עם כמויות הפסולת שנוצרו בעקבות שינויים בהרגלי הצריכה, במקביל החלו פעילים סביבתיים לפעול להקמת מרכזי מחזור וב-1970 צוין לראשונה יום כדור הארץ והוקמו 3000 מרכזי מחזור בארצות הברית. בשנות השבעים נוצר הבסיס למערך המחזור בארצות הברית. אולם, לצד המודעות הגוברות והחינוך לשמירת הסביבה עדין נמשך ואף התגבר השימוש בכלים חד פעמיים והטמנת אשפה. הטמנה הייתה זולה יותר ממחזור. בסוף שנות השמונים, החלה סין לייבא מארצות הברית פסולת נייר, פלסטיק, זכוכית, מתכת וחומרים נוספים לשימוש חוזר. חברות סיניות העסיקו אלפי אנשים במיון הפסולת שהוסבה לייצור של נעליים, בקבוקים, צינורות וטלפונים. מכולות עם סחורות סיניות הגיעו לארצות הברית והחזירו חומרי מחזור שמהם נוצרו פרטים נוספים. ייצוא המחזור לסין נפסק בינואר 2018.
ישראל מאיר לוינגר
קורות חיים
כיום הוא מתגורר בשכונת בית וגן בירושלים. בנו הוא ד"ר אוריאל לוינגר. אחיו הם פרופ' יעקב לוינגר, הרב משה לוינגר, ועוה"ד חנניה לוינגר.
מיחזור
המאה ה-20
על אף שהחלו למכור בצורה מסחרית טלוויזיות ומוצרי אלקטרוניקה נוספים כבר בשנות העשרים של המאה העשרים, המחזור שלהם החל רק ב-1991. התוכנית הראשונה למיחזור פסולת אלקטרונית יושמה בשווייץ והחלה מאיסוף מקררים ישנים והתרחבה בהדרגה לכל המכשירים האלקטרוניים. לאחר שמדינות מערביות השיקו תוכניות למחזור פסולת אלקטרונית, רבות מהן לא יכלו להתמודד עם הכמות העצומה של פסולת אלקטרונית והסכנות הכרוכות בטיפול בה. הן החלו לייצא את הפסולת האלקטרונית למדינות מתפתחות שלא הייתה בהן אכיפה של חקיקה סביבתית. עלות מיחזור. במקביל, הביקוש באסיה לפסולת אלקטרונית החל לגדול כאשר מגרשי גרוטאות הבינו כי ניתן לחלץ חומרים יקרים כדוגמת נחושת, כסף, ברזל, סיליקון, ניקל וזהב במהלך פירוק המוצרים. לאחר הפירוק עדין נותרה פסולת רבה שהועברה בעיקרה להטמנה.
איכות המיחזור של חומרים
איכות המיחזור נחשבת כאחד האתגרים העיקריים שיש להתמודד איתו על מנת להגיע לאפס פסולת. איכות המיחזור מתייחסת בדרך כלל לכמות חומר הגלם שניתן להפיק ממוצר ביחס לשני מרכיבים נוספים: חומרי גלם שאינם ניתנים למחזור וחומר שאינו מטרת המיחזור (Non-target material, חומר המסוגל להיות ממוחזר אך אינו חומר היעד לתהליך מיחזור זה). לדוגמה, פלדה ומתכת הם חומרים באיכות מיחזור גבוהה ביותר. ההערכה היא ששני שלישים מכל הפלדה החדשה מגיעה מפלדה ממוחזרת. בקבוקים שקופים מפוליאתילן טרפתאלט אחוז הממוצע של חומרי הגלם שאינם ניתנים למחזור וחומרים שאינם מטרת המחזור הוא 7.5% ואילו בניר מעורב האחוז הממוצע מגיע ל-18.2%. אחוז גבוה של מרכיבים שאינם ניתנים למחזור ואינם מטרת המחזור, משפיעה על היכולת להשיג מיחזור איכותי. אם תהליך המיחזור מייצר חומר באיכות ירודה, זהו תהליך שינמוך או במקרים שלא ניתן להפיק חומר כלשהו הוא נשלך להתמנה או שרפה.
על מנת שתהליך מיחזור יהיה איכותי, הפרדת הפסולת על ידי הצרכנים משפיעה על תהליך המיחזור. הפרדה איכותית תאפשר מיחזור איכותי ואם הפרדה אינה איכותית, נדרש מאמץ נוסף להפריד החומרים לקראת מיחזור. בנוסף, ככל שמערכות איסוף החומרים למיחזור יותר מורכבת (למשל, הפרדה של קרטון מניר, זכוכית צבעונית מזכוכית שקופה וכו') כך איכות החומר המופק תהייה גבוהה יותר.
מיחזור נייר
בתהליך של מִיחזור נייר - מרסקים נייר ישן בתוך מים ליצירת עיסה נוזלית, אשר נפרשת בשכבה דקיקה על רשת לייבוש. בתום הייבוש ניתן לקלף נייר מן הרשת - זהו הנייר הממוחזר.
פייר גריפארי
פייר גריפארי (בצרפתית: Pierre Gripari; 7 בינואר 1925–23 בדצמבר 1990) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה
אביו היה מהנדס יליד מיקונוס ואימו, ספרית ומתקשרת ילידת רואן.
מיחזור
מיחזור נייר
בכל פעם שהנייר עובר את תהליך המיחזור, סיבי הנייר מתפרקים, ואיכות הנייר יורדת. גורמים נוספים שמפחיתים את איכות הנייר הממוחזר הם: הדיו עמו כותבים או מדפיסים על הנייר, וציפוי מבריק מכל סוג. נייר ממוחזר מאיכות נמוכה משמש למוצרים אשר דורשים איכות נייר נמוכה יותר, או שהוא מעורבב עם נייר חדש כדי להעלות את איכותו.
פייר גריפארי
ביוגרפיה
הוריו מתו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נאלץ לנטוש את לימודי הספרות בבית ספר תיכון לואי הגדול כדי להתפרנס ועסק בעבודות מזדמנות: שיווק סחורה חקלאית, שליח של נוטריון ואפילו נגינת פסנתר במסיבות. מ־1946 עד 1949 שירת בהתנדבות בכוחות מוטסים.
מ־1950 עד 1957, הוא עבד כנציג חברת הנפט מוביל (לימים אקסון מוביל) בהסתדרות העובדים הכללית של צרפת (CGT). הוא עזב את העבודה כדי להתרכז בכתיבה. עם זאת, עד שלא הצליח להתפרסם, הוא עבד בתור ספרן במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
מיחזור
מיחזור נייר
אחד משלבי תהליך מיחזור הנייר הוא הלבנה, ומטרתה להשיב לנייר את הצבע הלבן ולאפשר לו לשמש כמשטח יעיל לכתיבה ולהדפסה. תהליך ההלבנה נעשה על ידי חומרים כימיים שונים (כלור במרבית המקרים).
פייר גריפארי
ביוגרפיה
ב־1962, הוא התפרסם בזכות המחזה "ממלא מקום הסגן" (Lieutenant Tenant) שכתב עבור תיאטרון לה גטה-מונפרנס (Théâtre de la Gaîté-Montparnasse), ולאחר מכן עם הספר האוטוביוגרפי "פיירו ירח" (Pierrot la lune), בהוצאת לה טאבל רונד (la Table ronde) ב־1963. כך התחילה הקריירה שלו כסופר. אולם, מרבית היצירות הבאות שלו לא הצליחו. לאחר שעזב את עבודתו במכון, הוא חי חיי עוני.
הוא נתקל בסירוב של שבעה עשר מוציאים לאור עד שב־1974 ולדימיר דימיטרייביץ', חוקר ספרות ממוצא סרבי, קיבל את גריפארי להוצאת הספרים שלו ל'אז' ד'אום (L'Âge d'Homme) ונתן לו חופש יצירתי מוחלט והסכים לפרסם את כל הספרים שלו.
פייר גריפארי עסק גם בביקורת תיאטרון בעיתונים אקרי דה פרי (Écrits de Paris), ספקטאקל דו מונד (Spectacle du monde) ודפנס דה ל'אוקסידן (Défense de l'Occident), המזוהה עם הימין. הוא הופיע לעיתים קרובות ברדיו, בשתי תחנות שונות מבחינה רעיונית: רדיו קורטואזי (Radio Courtoisie) הימני, שבו הרצה באופן קבוע על ניקולאי גוגול (גריפארי ידע רוסית היטב וקרא את גוגול בשפת המקור), וכן בפראנס קולטור (France Culture) הציבורי, בתוכניתו של ברטראן ז'רום. בתוכנית הזאת ז'רום הכריז על מותו של גריפארי ב־30 בדצמבר 1990. ב־13 בפברואר 1991 הוא הקדיש לו שידור מיוחד של 90 דקות של רגעים של הומור, ומובאות מארכיונים.
אישיות
הוא תיאר את עצמו כ"איש מאדים שמביט על עולם בני האדם בסקרנות משועשעת, זר בעולם הארצי". הוא חלק את חייו בין רחוב ברוקה לבין רחוב פולי-מריקור, ולמרות שהיה חובב תענוגות, רוב הזמן נקט באורח חיים בוהמי וכמעט נזירי, ואמר: "יש קורבנות שצריך להקריב... התענוג שבכתיבה שווה את הכול". היה חבר בארגון "מנזה".
מיחזור
מיחזור פלסטיק
אחד מסוגי מיחזור הפלסטיק בארץ כולל מיחזור פלסטיק מסוג PET (פוליאתילן טרפתאלט), המשמש לרוב בייצור גוף בקבוקי השתייה. בתהליך מיחזור זה, בקבוקי השתייה נשטפים, נגרסים ועוברים עיבוד, עד שמתקבלים פתיתים (Flakes). הפתיתים גם מופרדים לפי צבע כאשר ערכם של הפתיתים השקופים גבוה יותר מהצבעוניים (שכן פתית שקוף ניתן לצבוע לאחר מכן לכל צבע שהוא). מפתיתים אלו מיוצרים מוצרים כגון סלסילות לפירות וירקות, תבניות לביצים, סרטי קשירה ומוצרי טקסטיל שונים, וכן החומר פליס (או: פליז) המשמש לייצור שטיחים, שמיכות, מעילים וכובעים.
פייר גריפארי
עמדות פוליטיות
גריפארי היה קומוניסט ואף סטליניסט מ־1950 עד 1956, אך לאחר מכן התקרב לימין הקיצוני הצרפתי, ואף היה חבר בארגון הלאומני אירופ-אקסיון (Europe-Action). עם זאת, הוא נמנע מפעילות פוליטית מובהקת וביטא חוסר עניין עמוק בפוליטיקה, אף שפעל בעיתון של הימין הקיצוני "מיליטנט" במהלך שנות השמונים. לאחר מכן הוא השתתף בארגון בקבוצה למחקר ולימוד של התרבות האירופית (GRECE), והיה חבר הוועד של נובל אקול, כתב העת שפורסם על ידי איגוד ימני זה.
מיחזור
מיחזור מתכת
מיחזור מתכת נחשב ליעיל במיוחד שכן הפחת בתהליך הוא נמוך, ואין הגבלה על מספר הפעמים שניתן למחזר. עלות המיחזור נמוכה פי כמה מעלות כריית חומר גלם בטבע. למשל עלות מיחזור פלדה-קטנה פי ארבעה מעלות הפקתה מתחמוצות ברזל שקיימות בטבע (מגנטיט והמטיט), ועלות מיחזור אלומיניום זולה פי עשרים מהפקתה מהתחמוצת, אלומינה.
פייר גריפארי
עמדות פוליטיות
המילון של הסופרים בשפה הצרפתית (לארוס, 2001) מתאר אותו כ"סופר אירוני, שהחזיק את עצמו בצד" והעיר: "באשר לעמדותיו ה'פשיסטיות', צריך לראות בזה טעם לפרובוקציה אצל אדם שסלד ממצפון טוב ומרעיונות מקובלים, אף אם יהיו 'דמוקרטיים'." על אף זאת, במרץ 1976, גריפארי הכריז בעיתון נסיונל, שנוסד על ידי פרנסואה דופרה והיה מזוהה מפלגת החזית הלאומית: "מכל מקום, הפשיזם לא קיבל את הסיכוי שלו, הוא נוצח על ידי אנשים שלא הסכימו אפילו בין עצמם [...] . הנוסחה הזאת ראויה לניסיון נוסף והגון."
מיחזור
מיחזור מתכת
מיחזור פסולת פלדה ומתכות ברזליות נעשה במפעלי התכה בתנורים שעובדים בטמפרטורות גבוהות, כ-1800°C. פסולת המתכת שנאספת נכנסת לתנור, מותכת ומועברת לתבניות ליציקת מוצרים חדשים.
פייר גריפארי
סגנון ונושאים מועדפים
גריפארי חקר כמעט את כל הסוגות. הוא היה בעל ידע מצוין של מורשות ספרותיות לאומיות, וידע גם כיצד להשתמש במיתוסים עממיים ובפולקלור, ולא בחל אף במדע בדיוני. הוא הצליח ליצור את יקום ספרותי שלם; בספר "העולם האחורי" (L'Arrière-monde) כתב: "הסיפורים היחידים שמעניינים אותי הם אלה שלגביהם אני בטוח מההתחלה שמעולם לא התרחשו, שלעולם לא יתרחשו, שלא יכולים להתרחש."
מיחזור
מיחזור מתכת
על פי סקר הרכב אשפה שנעשה בשנת 1995, בישראל המתכות השונות מהוות כ-4% ממשקל הפסולת הביתית. מתכת במיחזור תעשייתי באה לרוב מכלי תחבורה, מוצרי חשמל ופסולת בניין.
פייר גריפארי
סגנון ונושאים מועדפים
הוא כתב רומנים, נובלות, שירים, סיפורים, מעשיות, מחזות, וביקורת ספרותית.
ביקורת כנגד המונותאיזם
בין נושאים חוזרים ביצירתו:
מיחזור
מיחזור פסולת בניין
מיחזור פסולת בניין מתבצע בעיקר באתרי טיפול ייעודיים לקליטת פסולת בניין. פסולת זו היא לרוב שאריות מפירוק מבנים שונים מענף הבנייה. סוגי החומרים שאותם ניתן למצוא בפסולת זו הם בטון, חוטי מתכת, קרשים מעץ, רעפים, לבנים ועוד. בתהליך זה עוברת פסולת הבניין תהליכים הכוללים הפרדה, גריסה, ניפוי וסינון. התוצרים של תהליכים אלו הם סוגים שונים של חומרים גרגיריים המשמשים לתעשיית הבניה והסלילה. בסמוך למחלף הסירה בהרצליה נמצא אחד ממפעלי המיחזור בארץ לסוג פסולת זה, בו מגיע אחוז הפסולת הממוחזרת ל-94%.
כשמבצעים עבודות הריסה בקנה מידה גדול, ניתן להקים מערך מיחזור נייד בתוך אתר העבודה ולמחזר את פסולת הבניין הנוצרת כתוצאה מתהליך ההריסה, לשימוש מיידי באתרי בניה אחרים, או לשימוש מאוחר יותר לבנייה באותו אתר בו התבצעה העבודה.
פייר גריפארי
ביקורת כנגד המונותאיזם
אחרים, כגון העורך שלו ולדימיר דימיטרייביץ', דוחים את הטענה שהוא היה אנטישמי ומחשיבים את ההתקפות שלו נגד היהדות, בחלק מהמאמרים ומהרומנים שלו לביקורת מכובדת של הדת היהודית: "האשמתו בגזענות היא המצאה מרושעת. הוא פשוט מעולם לא אהב שופטים, רבנים, וכמרים. האדם הסובלני הזה לא סבל את חוסר־הסובלנות הדתית, שזיהה עם תורות מונותאיסטיות".
הומוסקסואליות
גריפארי התמודד עם הומוסקסואליות, שהוא חי איתה ללא תסביכים, בנימה אירונית וטרגית בבת אחת. תפיסתו בנוגע לענייני אהבה היא היסוד לפסימיות שלו.
מיחזור
מיחזור אשפה אורגנית
מיחזור אשפה אורגנית הוא שימוש חלופי לפסולת אורגנית. פסולת אורגנית כוללת שיירי צמחים ומזון ופסולת גינה - גזם. הגזם מהווה אמנם רק כ־3.95% ממשקל הפסולת בישראל, אך הוא עדיין מהווה בעיה באתרי פסולת. כמות הגזם בישראל מוערכת בכ-500,000 טון לשנה, מתוכם מוחזרו בשנת 2002 כ־160,000 טון. השימושים העיקריים בגזם הם ייצור דשונת (בשילוב עם חומרים נוספים כדוגמת חומר אורגני רקבובי, זבלים ובוצות), חיפוי קרקע וכן רפד לרפתות. היתרון במיחזור הגזם הוא בכך שבמרבית הרשויות המקומיות הגזם מופרד משאר הפסולת, כך שאין צורך בהקמת תשתית מיוחדת למיחזור.
פייר גריפארי
סופר לילדים
פייר גריפארי מפורסם בעיקר כסופר לילדים. יצירתו הידועה ביותר, סיפורים מרחוב ברוקה (Contes de la rue Broca), יצאה לאור בשנת 1967. האוסף כולל מספר אגדות, בהקשר המוכר של רובע בפריז העכשווית. חלק מהדמויות הם ילדים של מהגרים.
מיחזור
מיחזור אשפה אורגנית
מיחזור של אשפה ביתית ניתן לבצע על ידי הדשנה ביתית. בטבע מתרחש תהליך תמידי ויעיל מאוד של מיחזור אורגני, כאשר כל הפסולת של אורגניזם אחד (למשל עלים שנשרו מעץ), משמשת כמשאב עבור אורגניזמים אחרים (למשל חיידקים וחרקים הניזונים מהעלים ומפרקים אותם בחזרה לאדמה).
פייר גריפארי
סופר לילדים
המהדורות הראשונות של ה"סיפורים", שיצאו לאור בטאבל רונד, לא משכו תשומת לב, אבל הוצאה מחודשת על ידי בגלימאר הביאו לגריפארי הצלחה ותהילה. בסוף 1970, המאיירים פרננדו פוץ' רוזאדו וקלוד לפואן תרמו לפרסום הסיפורים.
האוסף הזה יצא לאור בגרמניה, ברזיל, בולגריה, יוון, הונגריה, איטליה, יפן, פולין, ותאילנד.
מיחזור
מיחזור אשפה אורגנית
אשפה אורגנית ביתית ניתן להפריד במקור, כך שפסולת אורגנית לא תתערב עם פסולת יבשה ותקשה על מיחזור האשפה.
נשיאי גינאה המשוונית
להלן רשימת נשיאי רפובליקת גינאה המשוונית, מאז הקמת המשרד של הנשיא ב-1968. כיום, נשיא גינאה המשוונית המכהן הוא תאודורו אוביאנג נגמה מבאסוגו.
מיחזור
מיחזור מים
מי שופכין ניתנים למיחזור חלקי, שאחריו הם אינם ניתנים לשתייה, אך יכולים לשמש בהשקיה, והמשקע שבהם ליצירת דשונת.
מים אפורים הם מים שנעשה בהם שימוש בפעולות ביתיות של מקלחת, מי כיורים ושטיפת כלים, וכביסה, והם מהווים כ-50%–80% מהשפכים הביתיים. מים אפורים אינם מכילים פסולת אנושית. מערכות מיחזור מים אפורים ביתיות מסוגלות לאסוף מים אפורים מהבית, לבצע בהן תהליך של סינון וטיהור ולהביא אותן לטובת שימוש שני - הדחת אסלות, השקיה ועוד. ישנן גם מערכות מיחזור מים תעשייתיות המובילות מים משימוש ראשוני כמו קירור וקיטור לשימוש חוזר, או לשימוש של שטיפה ותחזוקה. כמו כן, ברמת השלטון המקומי ישנן מערכות מיחזור מים לעיריות, בתי ספר ומתקנים ציבוריים.
מיחזור טקסטיל
מיחזור טקסטיל הוא התהליך שבאמצעותו ממוחזרים בגדים וטקסטיל אחר לצורך שימוש חוזר או השמשת חומרים. על פי הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית משנת 2015, בכל שנה נאספים בארצות הברית 16 מילון טון של טקסטיל. נכון לסוף 2019, מיחזור טקסטיל נעשה בצורה מוגבלת בהשוואה לשרפה או להטמנה שלו.
בגלל בעיות ההטמנה וזהום הסביבה, השיטה המועדפת למיחזור טקסטיל, בעיקר בגדים, אבל גם טקסטילים אחרים, היא תחזוקה נכונה של מוצרי הטקסטיל, ניקוי בהתאם לחומר מהם הם עשויים ותיקונים שונים, כגון תפרים, גומי שהתבלה והחלפתם של כפתורים שנפלו להטליא על קטעים בלויים וכדומה. שיטה נוספת היא מיחזור משביח לבגדים, פירוק חלקי או שלם של הבגד והפיכתו לבגד שונה, על ידי צירוף חלקים או פיסות בד מבגד אחר או פריט טקסטילי אחר כגון וילון, סדין וכולי. למעשה אפשר להפוך כל פריט טקסטילי למה שרוצים, לתיק, בובה, וילון, שמיכת טלאים או כל מה שמעלה אדם יצירתי על ראשו. אפשר גם לחתוך מהפריט הטקסטילי פסי בד, שאיתם אפשר לסרוג, לקלוע או לקשור על בד קנואס פריטים שימושיים אחרים.
מי שאינו יכול להשתמש או למחזר בגד יכול גם להעבירו במשפחה, לחברים, לתרום אותו לצדקה, לכל מי שרוצה ללבוש כמותשהו. או למכור אותו לחנות יד שנייה.
שלבי מיחזור טקסטילי כוללים מספר שלבים: איסוף הטקסטיל לרוב מפחים מיוחדים לאיסוף טקסטיל. השלב השני הוא מיון הטקסטיל. המיון כולל מספר תתי שלבים. מיון הטקסטיל נעשה לפי גודל הפרטים, סוג הפריט, צבע, חומר עוד. בד ובגדים מורכבים בדרך כלל מפלסטיק סינתטי ומכותנה (חומר מתכלה). הרכב הפריט ישפיע על שיטת המיחזור והעמידות שלו. השלב השלישי, המיחזור עצמו או אם לא ניתן למחזר - הטמנה או שרפה - מושפע מהרכב החומרים בבד. 85% מהטקסיטל בארצות אינו ממוחזר אלא מוטמן או נשרף.
מיחזור שמן
ביו דיזל הוא דלק ביולוגי המיוצר משמנים צמחיים כתחליף לדיזל מחצבי. הוא יכול להיות מופק משמן צמחי נקי (סויה, קנולה, קוקוס, תירס, בוטנים ועוד) או להיות ממוחזר משמן טיגון ואף משומן בעלי חיים. בתהליך ההפקה, הגליצרול (גליצרין), מוצא באופן כימי מהשמן. ביו דיזל יכול לשמש כל מנוע דיזל, וכן לצורך הסקה ביתית.
מיחזור בקבוקים ופחיות שתייה
עם הקמת המשרד להגנת הסביבה, וביתר עוצמה משנת 1998 החלו ניסיונות להעביר את חוק הפיקדון על מכלי המשקה לאיסוף ומיחזור בקבוקי שתיה ופחיות שתייה. החוק נחקק בה'תשנ"ט (1999), ושנתיים אחר כך בעקבות החוק הוקם תאגיד המיחזור אל"ה, ולאחריו הוקם גם תאגיד המיחזור מקור ירוק.
במרכולים הונחו מכונות לאיסוף פחיות (רובם עשויות מאלומיניום), ונבנו תחנות איסוף בערים. כמו כן החלה פעילות איסוף נרחבת בקרב הציבור והתפתחה תופעה של איסוף בידי חסרי אמצעים.
בנוסף לכך הוקמו בארץ מפעלים המשתמשים בפלסטיק PET (פוליאתילן טרפתאלט) שמקורו מבקבוקי שתייה ליצירת רהיטי גן, וכן פליס (או: 'פליז'). מפעל "אביב תעשיות מיחזור", מפעל המיחזור הראשון שעסק בכך, הציב ברחבי הארץ מכלי איסוף, אף הם תוצרת הארץ, שבהם משולב החומר הממוחזר מתוצרתם. הרשות המקומית הראשונה בה הוצבו מכלים הייתה תל אביב-יפו. בשנת 2002 אירע אסון ברמת בית שמש וילדה נהרגה מנפילת מכל מסוג זה. בעקבות האסון שונו התקנים וההוראות לגבי הצבת המכלים והמבנה שלהם.
שיעורי מיחזור לפי מדינה
הטבלה מציגה את דרכי טיפול בפסולת - מיחזור, שרפה, הפקת אנרגיה מפסולת והטמנה - באחוזים נכון לשנת 2017 :
חסרונות וביקורות
מיחזור, יותר מתעשיות אחרות, דורש שיתוף פעולה ותיאום של בעלי עניין רבים, זמן ומאמץ. ישנם מבקרים הטוענים כי מיחזור הוא למעשה שינמוך (Downcycling) משום, שבהרבה מקרים, שתהליך המיחזור מפחית מאיכות חומר הגלם והאחרון אינו איכותי מספיק לייצור המוצר המקורי ולא מחליף את השימוש בחומר הגלם. ביקורת נוספת מעלה את השאלה האם יש צורך למוצרים מחומרים ממוחזרים? האם יש להם שוק? על מנת שחברות ייצרו מוצרים מחומרים ממוחזרים צריך לייצר להם שוק. חסרון משמעותי נוסף של תעשיית המיחזור הוא חשיפת העובדים לרעלים וסכנות.
למרות הפופולריות הרבה שקיבלו פעולות המיחזור בעשורים האחרונים, אלו עדיין פעולות יקרות באנרגיה ומשאבים, בעיקר עצם תהליך המיחזור מייצר גזי חממה ופסולת, בשל הצורך בשינוע ועיבוד הפסולת. החל מינואר 2018, ערים בארצות הברית החלו להטמין או לשרוף אשפה גם על מנת לייצר אנרגיה, זאת משום שסין הפסיקה לרכוש חומרים למיחזור בגלל העלות הגבוהה של הפרדת הפסולת.
חלופות של המיחזור
הן המיחזור והן השימוש החוזר הם "פתרונות קצה", כלומר דרכים לטיפול במוצרים ב"סוף חייהם", כאשר הם במצב של "פסולת". עבור חלק מהמוצרים הללו, ניתן למנוע את הפיכתם לפסולת עוד בראשית חייהם, על ידי עצם ההימנעות מצריכתם. שיטה זו, המכונה "הפחתה במקור", מכוונת להימנעות מצריכת אותם מוצרים שאפשר להסתדר בלעדיהם, כמו חלק מהאריזות והשקיות שניתנות במרכולים (החלופה: לשים כמה מוצרים באריזה אחת, או אריזת חיסכון, הליכה לחנות עם שקית-בד או עם תיק), וכן הימנעות מקניית מוצרים מיותרים.
גת רימון (נחלת מנשה)
גת רימון הייתה עיר לויים בנחלת שבט מנשה שבעבר הירדן המערבי.
אזכור בתנ"ך
גת רימון מוזכרת ברשימת הערים שנתנו שבטי ישראל ללויים בספר יהושע, בתור אחת הערים שנתן חצי שבט מנשה לבני קהת:
במקבילה בספר דברי הימים לא מופיעה גת רימון אלא "בלעם" (היא יבלעם). יש חוקרים הסבורים כי הגרסה הנכונה היא גת רימון והגרסה "בלעם" בטעות יסודה, ויש הסוברים כי עיר הלויים הייתה יבלעם והשם "גת רימון" נשתרבב בטעות בידי מעתיק, בעקבות גת רימון שבנחלת דן שהוזכרה פסוק אחד לפני כן. בקרב הפרשנים יש המסבירים שזו אותה עיר, ויש הסוברים שאלו שתי ערים שונות, שניתנו ללויים מידי שבט מנשה בשתי הזדמנויות שונות. יש המוכיחים ממספד "הֲדַדְ רִמּוֹן בְּבִקְעַת מְגִדּוֹן" כי אכן היה מקום בשם זה באזור בקעת מגידו.
זיהוי
200px|ממוזער|הכפר הפלסטיני [[רומאנה (נפת ג'נין)|רומאנה - זיהוי מקובל לגת רימון]] מכך שגת רימון הוזכרה בסמיכות לתענך, העלו בנימין מזר ויהודה קיל השערה לפיה גת רימון היא "Giti-rimunima" המוזכרת במכתבי אל עמארנה בסמיכות לשונם, ואותה הם מזהים עם רומאנה הצפונית לג'נין.
רחוב ריפר
רחוב ריפר (באנגלית: Ripper Street; מילולית: "רחוב המרטש") היא סדרת דרמה טלוויזיונית, בריטית ששודרה ברשת BBC ומתרחשת ברובע וייטצ'אפל בלונדון הוויקטוריאנית של שנת 1889, כמה חודשים לאחר הרצח האחרון של ג'ק המרטש. בחטיבת "H", המחוז המסובך והידוע לשמצה במשטרת לונדון, המאוכלס באוכלוסייה בעייתית, הבלש המשטרתי אדמונד ריד שרדוף על ידי טעות טראגית מעברו, מלווה בחוקר בנט דרייק והכירורג הצבאי קפטן הומר ג'קסון מנסה להשליט סדר ברחובות לונדון הוויקטוריאנית, כשברקע אורב החשש משובו של המרטש.
פרק הבכורה שודרה בדצמבר 2012. העונה השנייה שודרה באוקטובר 2013. לאחר עיכוב בהפקה הסדרה חזרה לעונה שלישית ששודרה בנובמבר 2014. ביוני 2015 הסדרה חודשה לעונה רביעית וחמישית ונודע שהעונה החמישית תהיה האחרונה. בינואר 2016 שודרה העונה הרביעית ובאוקטובר 2016 שודרה העונה החמישית והאחרונה.
עונה 1
הסדרה נפתחת באפריל 1889, שישה חודשים לאחר הרצח האחרון שביצע ג'ק המרטש ובוייטצ'אפל חטיבת H האחראית לשיטור ברובע שבמזרח לונדון העבודה רבה: זהו מחוז עם אוכלוסייה של 67 אלף תושבים עניים ומדוכאים. אנשי חטיבת H מצויים במצוד אחר ג'ק המרטש אך לא מצליחים לעלות על עקבותיו. כשנשים נוספות נרצחות ברחובות ווייטצ'אפל, במשטרה מתחילים לתהות האם הרוצח חזר.
בין המפעלים, החנויות, בתי הזונות והפאבים, הבלש הפקח אדמונד רייד והבלש סרן בנט דרייק משתפים פעולה עם מנתח של צבא ארצות הברית וסוכן הפינקרטון קפטן הומר ג'קסון בחקירת ההריגות. דרכיהם נפגשות עם זונת הרחוב לונג סוזן, שהגיעה ללונדון עם ג'קסון מאמריקה ומאפשרת לו לשהות בבית הזונות. יחסיהם הופכים למותחים בעקבות משיכתו של ג'קסון לאחת הנערות היפות, רוז ארסקין ובשל מעורבותו הקרובה לחקירותיו של רייד וחטיבה H.
לרייד ורעייתו אמילי יש בת אחת בלבד, מטילדה, שנעלמה והוכרזה כמתה כמה חודשים לפני אירועי הסדרה, בתקרית הנהר במהלך המצוד אחר המרטש. כתב העיתון פרד בסט שמודע לסוד האפל על מותה ובעוד רייד שקוע בתחושותיו הקשות לתקרית, אמילי רעייתו נחושה לפתוח בחיים חדשים ולסייע לנשים האומללות של ויטצ'אפל.
עונה 2
העונה נפתחת בשנת 1890 לאחר שאמילי עזבה את רייד לאחר שהוא נתן לה להאמין שמטילדה לא טבעה למוות. רוז ארסקין עוזבת את בית הבושת של סוזן כדי לעבוד כמלצרית בהיכל המוזיקה, תיאטרון הוורייאטה של בלווט. סרן דרייק נישא לנערה אחרת מנשותיה של סוזן, בלה. שוטר בילוש חדש, אלברט פלייט מגיע למחלקה.
רייד מוצא עצמו במאבק מול הפקח ג'דדיה שיין. לאחר עשור כפקח בכוח המשטרה של הונג קונג, שיין נשלח על רקע ניסיונו הרב על מנת לסייע למחלקה K השכנה, החולשת על הצ'יינטאון. לונג סוזן, השמחה בחלקה כבעלת בית הבושת, מרגישה כמי שחבה לסילאס דוגאן, לאחר שזה השאיל לי מזומנים על מנת לפתוח עסק, לאחר שנודע לה על כוונתו של ג'קסון לעזוב את לונדון.
במהלך העונה מתוארים היסטוריים אמיתיים כמו ההגירה הסינית לבריטניה, הפגנת הנשים של שנת 1888, מלחמת הזרמים, שערוריית הרחוב ברחוב קליבלנד, השחר המוזהב, ג'וזף מריק (הידוע כ"איש הפיל"), משבר ביירינג ואירועים נוספים.
עונה 3
השנה היא 1894. תאונת רכבת בוויטצ'אפל מביאה למותם של 55 אזרחים. לזירה מגיעים ריד, דרייק, ג'קסון, רוז ארסקין, ולונג סוזן שנפגשים אחרי פרידה ארוכה. רייד חוקר את התקרית ומגלה שזו נגרמה בעקבות שוד. מארגן השוד הוא סנגורה של סוזן, רונלד קפשו. כוונתו לגנוב את איגרות החוב האמריקניות על מנת לחלץ את אחוזת אוסידיאן הפיננסית שבבעלותו ולהמשיך בניסיונו לחבר את וייטצ'אפל לחשמל. מתילדה מתגלה על ידי קפשו ומתברר שהיא בחיים, למרות שסוזן סיפרה לריד שהיא מתה מאז חולצה. מטילדה בורחת והיא נאספת על ידי הארי וורד, סרסור צעיר. לאחר שהוא מקבל מידע על המקום שבו נראתה לאחרונה, ריד ובנט מוצאים אותה, אבל היא בורחת. ריד חוזר לביתו והאב ובתו מתאחדים.
עונה 4
השנה היא 1897. זו שנת היהלום למלכותה של המלכה ויקטוריה. ריד כבר פרש מעבודת הבילוש וחי עם בתו מטילדה בהמפטון. הוא מוחזר לוויטצ'אפל לאחר שמבקרת אותו דבורה גורן, שמפצירה בו לחקור רצח רב מידיו של אדם בשם אייזק בלום, שהיא מאמינה כי הוא חף מפשע למעשה.
בינתיים, דרייק הוא כעת הפקח הבכיר ברובע ועדיין מעסיק את ג'קסון, שוויתר על שתייה והימורים ועמל לחסוך כסף עבור סוזן, שנשפטה למוות בתלייה על פשעיה. כשנסיונותיו לשחררה כחוק נכשלים הוא מחליט לזייף את מותה ומשכנע אותה לשלוח את בנה לאימוץ אצל דרייק ורעייתו רוז, בעוד סוזן מתחבאת בעוד ג'קסון מעמיד פנים בפני חבריו כי הוא מתאבל על מותה.
סלאלום (סרט)
תקציר העלילה
לוצ'יו ועוזרו ריקרדו מסתבכים עם כנופיית זייפנים בינלאומית. הזייפנים מתכננים לפגוע בכלכלה האמריקנית, על ידי הדפסת שטרות מזויפים. העלילה מסתבכת, ומובילה אל מצרים.
פוריפיקסיון סנטמרטה
פּוּרִיפִיקַסיוֹן סַנְטָמַרְטָה (בספרדית: Purificacion Santamarta) היא ספורטאית ספרדייה שהתחרתה במשחקים הפאראלימפיים במסגרת המשלחת הספרדית. היא בעלת 16 מדליות פאראלימפיות, מהן 11 מדליות זהב, ושיאנית עולם בתחרויות האתלטיקה.
ארנהם 1980
סנטמרטה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980). בתחרות ל-400 מטר היא קבעה שיא עולם של 1:10.16 דקות במקצה המוקדם (קטגוריה A), ובמקצה הגמר סיימה בזמן של 1:10.92 דקות, וזכתה רק במדליית הכסף לאחר שלו קלר האמריקאית שניצחה במירוץ עם תוצאה של 1:10.32 דקות.
היא השתתפה במשחקים גם במירוץ ל-60 מטרים, אולם לא סיימה את התחרות.
ניו יורק וסטוק מנדוויל 1984
היא התחרתה גם בתחרות הקפיצה לרוחק וסיימה במקום השביעי.
סיאול 1988
באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) שמרה על תוארה כאלופה הפאראלימפית במירוץ ל-100 מטר כשניצחה את התחרות עם תוצאה של 13.48 שניות. בתחרות ל-400 מטר היא זכתה במדליית הכסף עם תוצאה של 1:04.26 דקות, אחרי הסובייטית תמרה פנקובה שניצחה עם 1:04.16 דקות, ובמדליית כסף נוספת בקפיצה לרוחק עם תוצאה של 4.39 מטרים, אחרי ון ריסוויק שניצחה את התחרות עם תוצאה של 4.72 מטרים.
ברצלונה 1992
גם באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) שמרה על תוארה פעם נוספת במירוץ ל-100 מטר כששברה שיא עולם במקצה המוקדם של 13.18 שניות, אותו שיפרה במקצה הגמר כשניצחה עם 13.04 שניות, לפני הספרדייה פוריפיקסיון אורטיז שזכתה בכסף עם 13.43 שניות וטרייסי הילטון הבריטית עם 13.60 שניות. במירוץ ל-200 מטרים היא קבעה שיא עולם במקצה המוקדם של 26.39 שניות, אותו שיפרה במקצה הגמר כשזכתה בזהב עם 26.04 שניות, לפני הינטון שסיימה ב-27.23 שניות ואורטיז שזכתה במדליית הארד עם 28.13 שניות.
במירוץ ל-400 מטרים הוסיפה סנטמרטה מדליית זהב שלישית כששברה שיא עולם נוסף עם 57.79 שניות, לפני הינטון ששיפרה את שיא העולם שקבעה במוקדמות אך סיימה רק במקום השני, ובמירוץ ל-800 מטרים קבעה שיא עולם נוסף, וזכתה במדליית הזהב הרביעית עם תוצאה של 2:19.07 דקות.
אטלנטה 1996
באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) השתתפה בשלושה מקצים, וזכתה במדליית הזהב בשלושתם. בתחרות ל-100 מטר (קטגוריה T10) העפילה לגמר עם שיא פאראלימפי של 12.51 שניות במוקדמות וניצחה את מקצה הגמר עם תוצאה של 12.59 שניות, לפני אדריה סאנטוס הברזילאית שזכתה במדליית הכסף עם 12.92 שניות ובת ארצה של סנטמרטה ראקל דיאז שסיימה שלישית עם 12.99 שניות.
במירוץ ל-200 מטרים קבעה סנטמרטה שיא עולם חדש של 26.01 שניות במקצה המוקדם, אותו שברה במקצה הגמר כשניצחה עם תוצאה של 25.45 שניות, לפני סאנטוס שסיימה שנייה עם 26.15 שניות ומאריה ליגוריו האיטלקייה שזכתה במדליית הארד עם תוצאה של 26.23 שניות. בתחרות ל-400 מטרים היא זכתה במדליית זהב שלישית כשעצרה את השעון על 58.16 שניות.
סידני 2000
סנטמרטה חזרה והתחרתה באותם שלושה מקצים באולימפיאדת הנכים סידני (2000). בתחרות ל-200 מטרים היא לא הצליחה לזכות במדליה, ובמירוץ ל-100 מטרים זכתה במדליית הכסף עם תוצאה של 12.59 שניות, אחרי סאנטוס הברזילאית שזכתה בזהב עם תוצאה של 12.46 שניות במקצה הגמר.
במירוץ ל-400 מטרים הצליחה סנטמרטה לשמור על מדליית הזהב שלה כשסיימה את מקצה הגמר עם שיא עולם של 56.83 שניות, לפני סנטוס שקבעה 59.46 שניות והינטון הבריטית שזכתה במדליית הארד הפאראלימפית עם תוצאה של 1:01.66 שניות.
אתונה 2004
באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) שבה סנטמרטה והתחרתה בפעם האחרונה. היא זכתה במדליית הארד בתחרות ל-200 מטרים עם תוצאה של 26.71 שניות, אחרי סאנטוס שזכתה במדליית הכסף עם 25.60 שניות וצ'ו מיאו וו הסינית שקטפה את מדליית הזהב כשעצרה את השעון על 25.39 שניות.
סנטמרטה התחרתה גם במירוץ ל-100 מטרים, בו העפילה למקצה הגמר, אולם סיימה את התחרות במקום הרביעי בזמן של 13.49 שניות, ובמירוץ ל-400 מטרים בו כלל לא הצליחה להעפיל למקצה הגמר, ואף לא לחצי הגמר כשסיימה את המקצה המוקדם בתוצאה של 1:01.38 דקות.
רולינג סטון
רולינג סטון (באנגלית: Rolling Stone) הוא מגזין אמריקאי העוסק בתרבות פופולרית. המגזין נוסד בסן פרנסיסקו בשנת 1967 על ידי יאן ונר - שהוא עודנו העורך והמוציא לאור של המגזין - ועל ידי מבקר המוזיקה ראלף ג'יי גליסון. המגזין היה ידוע לראשונה על כתיבה נרחבת על מוזיקת רוק ועל דיווחים פוליטיים שנכתבו על ידי האנטר ס. תומפסון. בשנות ה-90, המגזין התרחב והעביר את מיקודו לקהל קוראים צעיר יותר שהתעניין בתוכניות טלוויזיה וסרטים לנוער, וגם כך במוזיקה פופולרית. מאז הוא חזר לשילוב של תוכן הרגיל לו, הכולל מוזיקה, בידור, ופוליטיקה. מלבד כתבות, העיתון גם עורך רשימות המכונות "Best Ever Lists" המדרגות נושאים שונים בעולם המוזיקה (הרולינג סטונז היו גם להקה).
הגיליון הראשון של "הרולינג סטון" היה ב-1967 וכלל את ג'ון לנון על תמונת השער. המגזין ידוע בשימוש שלו בתמונות פרובקטיביות וגם בתמונות השער שלו, הכוללות מוזיקאים, פוליטיקאים, אתלטים, ושחקנים. בנוסף למגזינים המודפסים שלו בארצות הברית, מפורסם גם תוכן באתר Rollingstone.com ומספר מהדורות בינלאומיות.
היווסדות והשנים המוקדמות
מגזין הרולינג סטון נוסד בסן פרנסיסקו ב-1967 על ידי יאן וונר וראלף ג'יי גליסון. כדי להתחיל את העסק, וונר לווה 7,500 דולר ממשפחתו ומההורים של ארוסתו. הגיליון הראשון, שכלל את ג'ון לנון על תמונת השער, עלה רק 25 סנט (המקביל של 1.88 דולר ב-2016).
בשנות ה-70, הרוליג סטון התחיל להטביע חותם עם הסיקור הפוליטי שלו, שבמסגרתו הכתב האנטר תומפסון, ממציא עיתונות הגונזו, החל לכתוב עבור המדור הפוליטי של המגזין. תומפסון פרסם בחלקים את ספרו הידוע ביותר פחד ותיעוב בלאס וגאס במגזין הרולינג סטון, שבו הוא נשאר עורך תורם עד מותו ב-2005. המגזין גם תרם לקריירות של הרבה סופרים נודעים בשנות ה-70, ביניהם קמרון קרואו ופטי סמית'. בשנים האלה המגזין פרסם כמה מהסיפורים הכי נודעים בו, ביניהם הסיפור על כך חטיפתה של פטי הרסט. מראיין אחד, שדיבר בשם הרבה מעמיתיו, אמר כי הוא קנה את העותק הראשון שלו של המגזין כשהגיע לראשונה לקמפוס הקולג' שלו, ותיאר את העותק כ"טקס מעבר".
שער המגזין
כמה אמנים הופיעו בעמוד השער פעמים רבות, וחלק מתמונות אלו נהפכו לאייקוניות. הביטלס, לדוגמה, הופיעו על עמוד השער יותר מ-30 פעמים, אינדיבידואלית או כלהקה. המגזין ידוע בצילומים פרובוקטיביים הכוללים מוזיקאים וסלבריטאים מהתקופה. המגזין Vanity Fair כינה את עמוד השער מ-22 בינואר 1981 המציג את ג'ון לנון ויוקו אונו כ"התמונה הכי טובה של הרולינג סטון בכל הזמנים".
חוסה לואיס צ'ילאברט
חוסה לואיס פליקס צ'ילאברט גונסאלס (בספרדית: José Luis Félix Chilavert González; נולד ב-27 ביולי 1965 ב-לוקה, פרגוואי) הוא כדורגלן עבר פרגוואי ששיחק בעמדת השוער ונחשב אחד השוערים הבולטים של הכדורגל בתקופתו. צ'ילאברט כבש 62 שערים בקריירה שלו, רובם בבעיטות חופשיות או בפנדלים.
צ'ילאברט הוא גם השוער היחיד שהבקיע שלושער.
קוונטין טרנטינו
קוונטין ג'רום טרנטינו (באנגלית: Quentin Jerome Tarantino; נולד ב-27 במרץ 1963) הוא במאי, צלם קולנוע, תסריטאי, מחבר, יוצר טלוויזיה, מפיק קולנוע, סופר ושחקן אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר (מתוך 8 מועמדויות). הוא ידוע כיוצר בעל סגנון ייחודי, הכולל שימוש בעלילות לא ליניאריות, מלל רב, דיאלוגים חריפים ואלימות קיצונית. מוטיב הנקמה שזור ברבים מסרטיו.
קורות חיים
טרנטינו נולד בנוקסוויל, טנסי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא איטלקי ואירי. אביו הוא השחקן והמוזיקאי טוני טרנטינו, ואימו היא קוני מקיו. זמן מה לאחר לידתו התחתנה אמו של טרנטינו מחדש עם המוזיקאי קרטיס זסטופיל, עמו פיתח טרנטינו קשרי חיבה עמוקים. בני זוגה של אמו אהבו קולנוע ולקחו את טרנטינו לראות סרטים, משם התפתחה אהבתו. אמו אובחנה כחולת לימפומה (האבחנה הייתה שגויה), לכן במשך תקופה גר טרנטינו עם סבתו.
המשפחה נדדה במקומות מגורים שונים בקליפורניה. טרנטינו לא סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון, ובגיל 16 פרש מן הלימודים על מנת ללמוד משחק בלהקת תיאטרון נודדת. הוא עבד בין היתר בקולנוע כחול.
קריירה מקצועית
בשנת 1984 החל לעבוד בחנות להשכרת וידאו, שם התיידד עם הבמאי והתסריטאי רוג'ר אייברי שעבד אף הוא באותה החנות. בגיל 22 כתב טרנטינו את תסריטו הראשון "קפיטן פיצ'פאז ושודדי האנשובי". הוא המשיך ללמוד משחק, אך החל להתרכז יותר ויותר בתסריטאות. בשנת 1987 יצר סרט סטודנטים בלתי גמור בשם "יום הולדתו של חברי הטוב ביותר".
בהמשך, דרך סרטיו השונים החיה ופירש מחדש את אבות הטיפוס של הדמויות המופיעות בסרטים הוליוודיים, להם משמשות יצירותיו מעין אנציקלופדיה של מחוות וציטוטים.
קולנוע
כאשר עבד בחנות השכרת הווידאו, כתב טרנטינו תסריט בשם "רוצחים מלידה". הוא מכר את התסריט לחברה להפצת תסריטים עבור 1,500 דולר והבטחה להפצת תסריט עתידי, שיהיה לימים לסרט "כלבי אשמורת". פריצתו הגדולה באה עם מכירתו של תסריט נוסף בשם "רומן על אמת", אותו כתב בסיועו של אברי. בתסריט זה, בו מתאהב בחור צעיר בפרוצה, והשניים הורגים את הסרסור שלה, גונבים את הקוקאין שלו, ומבלים את הסרט בהימלטות מהמאפיה, לה שייכים הסמים. התסריט כלל כמות רבה של מין, סמים ואלימות. הפקת הסרט, בכיכובם של כריסטיאן סלייטר ופטרישה ארקט הביאה לטרנטינו את ההכרה אותה ביקש. תרומתו ל"רוצחים מלידה" הייתה אומנם בכתיבת התסריט הראשוני, אך טיוטה זו עברה שינויים רבים, ביניהם על ידי הבמאי אוליבר סטון, כך שהקרדיט שניתן לבסוף לטרנטינו לא היה של "תסריטאי" כי אם של "כותב הסיפור".
לאחר הצלחת "כלבי אשמורת" החל טרנטינו בעבודה על פרויקט נוסף, הסרט "ספרות זולה", שיצא לאקרנים בשנת 1994. הסרט זכה בפרס דקל הזהב - הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאן, בפרס גלובוס הזהב לסרט הקומי הטוב ביותר, במועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ועל כתיבת התסריט זכה טרנטינו (ביחד עם אברי) בפרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. "ספרות זולה" נחשב כבר עם יציאתו למסכים ליצירה בעלת חשיבות, ולסרט ששינה את פני הקולנוע האמריקני. הסרט הוא בעל עלילה לא ליניארית ומפותלת בצורה בלתי רגילה. סיפור המסגרת שלו עוסק בשוד במסעדה, אך לפני השוד ולאחריו מתאר הסרט, באופן שנון ואלים, את חייהן של דמויות משולי העולם התחתון האמריקני – שני רוצחים שכירים (ג'ון טרבולטה וסמואל ל. ג'קסון), שאחד מהם מסתבך עם אשתו של הבוס כאשר מונה לשמור עליה, והשני הופך למטיף נוצרי נודד, מתאגרף (ברוס ויליס) המסרב למכור את הקרב האחרון שלו, ודמויות נוספות. הפסקול של הסרט, שכלל נעימות ושירים משנות ה-70, היה אף הוא להצלחה מסחרית בפני עצמה. בסרט שיתף טרנטינו לראשונה פעולה עם השחקנית אומה תורמן. הסרט גם חידש את הקריירה של ג'ון טרבולטה שהייתה במשבר.
לאחר "ספרות זולה" ביים טרנטינו פרק בסרט "ארבעה חדרים" (1995), סרט העוסק בארבעה סיפורים המתרחשים באותו מלון בלוס אנג'לס בערב ראש השנה. פרקים אחרים בוימו בידי יוצרים "עצמאיים" אחרים, כאליסון אנדרס, אלכסנדר רוקוול ורוברט רודריגז, שהוזכר פעמים רבות כממשיכו, או אף חקיינו של טרנטינו. בשנה זו יצר עם רודריגז את הסרט "מצאת החמה עד צאת הנשמה", אותו כתב, ובו משחקים הרווי קייטל, ג'ורג' קלוני וטרנטינו עצמו.
סרטו "חסין מוות" היה שיתוף פעולה נוסף עם רוברט רודריגז לאחר "מצאת החמה עד צאת הנשמה" שיצא ב-1996.
בשנת 1997 יצא לאקרנים הסרט "ג'קי בראון". סרט זה היה עיבוד לספרו של אלמור לנארד, אותו מעריץ טרנטינו, ומחווה מודעת לסרטי "בלאקספלויטיישן" משנות ה-70 (סרטי פשע דלי תקציב בהשתתפות שחקנים שחורים, שלוו לרוב בפסקול של מוזיקת "פאנק (Funk)" ו"סול"). בסרט שיחקה השחקנית פאם גריר ששיחקה ברבים מסרטי הבלקספלויטיישן בשנות ה-70. הסרט לא זכה להצלחה המסחרית והביקורתית לה זכו קודמיו, אך לא נחשב לכישלון.
בשנת 1998 הפנה טרנטינו את תשומת לבו אל הבמה, ושיחק בהפקה של מחזה בשם "חכה עד שיחשיך" בברודוויי.
על אף פרויקטים שונים שעמדו על הפרק כסרט המלחמתי "ממזרים חסרי כבוד", בילה טרנטינו את שנות ה-2000 המוקדמות בכתיבתו ובבימויו של "להרוג את ביל", דרמת נקמה בשני חלקים, אשר עמדה בסטנדרטים הגבוהים של סרטיו הקודמים. הסרט הוא מחווה לז'אנרים קולנועיים רבים, ובמיוחד לסרטי "וושיה" (סרטי אמנות לחימה סינים פופולריים), סרטים יפניים, מערבוני ספגטי, וסרטי אימה איטלקיים המכונים "ג'אלו" ("Giallo", בתרגום מאיטלקית: "צהוב"). הסרט כולל אלמנטים צורניים מקוריים, כצילום בשחור לבן של סצינות מסוימות, ואף קטעים נרחבים בטכניקת ה"אנימה" (טכניקת הנפשה יפנית). שני חלקי הסרט (שיצאו לאקרנים בשנים 2003 ו-2004 בהתאמה) הן יצירות העומדות בפני עצמן. משחקה של אומה תורמן כ"כלה" הרצחנית, המתעוררת מתרדמת על מנת לנקום במעניה, שפרצו לחזרה האחרונה לטקס חתונתה, ורצחו את כל הנוכחים, זכה לשבחים רבים. כן זכורות הופעות משנה של שחקנים רבים, כדריל האנה בתפקיד רוצחת בעלת עין אחת, דייוויד קאראדין בתפקיד ביל, ולוסי לו בתפקיד או-רן אי-שיי. הסרט אלים ביותר, וספג ביקורת בשל היותו "שפל חדש במוסריות ההוליוודית". בשנת 2005 ביים טרנטינו סצנה בסרט "עיר החטאים". בשנה זו אף ביים שני פרקים בני שעה בסדרה "זירת הפשע" (CSI). פרקים אלו, שאורכם המשותף הוא כאורכו של סרט קולנוע, מהווים חלק ממכלול יצירתו הקולנועית של טרנטינו. העלילה הבסיסית עוסקת בחוקר משטרה הנכלא בתא שקוף ונקבר באדמה, בעוד שחבריו עושים מאמצים לחלצו (סצנה דומה של קבורה בחיים עומדת במרכזו של "להרוג את ביל 2".) סימני ההיכר הקולנועיים של טרנטינו – הדיאלוג השנון, האלימות הפיזית, הופעות של שחקני עבר, מחוות וציטוטים קולנועיים, מופיעים ברובם אף בפרקים אלו. על תפקידו כבמאי בפרקים אלו היה טרנטינו מועמד לפרס אמי.
טרנטינו משתמש בהשפעתו הקולנועית לקדם יצירות של במאים בלתי מוכרים או יצירות מחוץ לארצות הברית, כאשר הוא נותן להן רשות להשתמש בשמו כ"מציג". הפקה ראשונה מסוג זה הייתה הסרט מהונג קונג "קוף הברזל" משנת 2001 שהוצג בבתי הקולנוע תחת הכותרת "מציג: קוונטין טרנטינו". הדבר הביא לרווחים של 14 מיליוני דולרים בארצות הברית, פי שבעה מתקציבו של הסרט. בנוסף לכך פתח טרנטינו בשנת 1995 חברת הפקה בשם "רעם מתגלגל" על מנת לקדם הפצתם של סרטים עצמאיים וזרים. בשנת 1997 נסגרה החברה על ידי שותפתו העסקית, חברת מירמקס בשל "חוסר עניין".
בשנת 2007, כתב, ביים והפיק טרנטינו את הסרט "חסין מוות", בכיכובו של קורט ראסל. הסרט מספר את סיפורו של סטאנטמן מייק, נהג פעלולן שבעזרת מכוניתו "חסינת המוות" רוצח נשים. חסין מוות הוא סרט מפרויקט כפול משותף של טרנטינו עם רודריגז הנקרא "Grindhouse", כשלצד חסין מוות, ישנו סרטו של רודריגז, "פלנט טרור". שני הסרטים מהווים מחווה לסרטי ניצול - סרטי האימה הזולים של שנות ה-70 שהיו משודרים בהצגות כפולות, אותם העריצו שני הבמאים.
כשנתיים מאוחר יותר, טרנטינו יצא עם סרט חדש (אותו כתב, ביים, הפיק) ושמו -"ממזרים חסרי כבוד". הסרט עסק בנושא השואה ועלילתו מתמקדת בחבורת יהודים אמריקאים שבאו "לנקום" את דם העם היהודי באירופה הנאצית. הסרט עורר סערה ביקורתית, כראוי לסרטיו של טרנטינו, ונחשב גם הוא לסרט אלים ביותר, אך לא ליותר אלים מ"להרוג את ביל". הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר ובהם לפרס על התסריט.
ב-2012 חידש את ז'אנר המערבונים עם "ג'אנגו ללא מעצורים", שבו כיכבו ג'יימי פוקס, לאונרדו דיקפריו, כריסטוף וולץ, סמואל ל. ג'קסון וקרי וושינגטון. סרט זה זכה להצלחה גדולה, הכניס בקופות סכום של כ-425 מיליון דולר, ובעבורו זכה טרנטינו בשנית בפרס אוסקר לתסריט.
בינואר 2014 נחשף שמו של הסרט הבא של טרנטינו, "שמונת השנואים". בראיונות שהעניק לכלי התקשורת גילה כי השלים את כתיבת התסריט, ואף כי זה יהיה מערבון, הסרט לא יהווה המשכון ל"ג'אנגו". זמן קצר לאחר מכן הצהיר כי בשל הדלפת התסריט על ידי סוכני שחקנים שקיבלו אותו, הוא שוקל שלא להפיק את הסרט אלא להפוך אותו לספר. לאחר מכן פורסם כי טרנטינו שוקל בכל זאת להפוך את התסריט לסרט. שם הסרט מתכתב עם המערבון "שבעת המופלאים", ועלילת הסרט מתרחשת בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ומגוללת את קורותיה של חבורת ציידי ראשים שמוצאים מסתור בעת סופת שלגים בעיירה במדינת ויומינג. הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2015 וזכה לביקורות חיוביות לרוב.
במרץ 2018 נודע שהסרט התשיעי ייקרא היו זמנים בהוליווד ותקציבו נאמד ב-95 מיליון דולר ויתרחש בשנות הששים של המאה העשרים ויגולל את קורותיו של כוכב המערבונים ריק דלטון וכפיל הפעלולים שלו וחברו הטוב קליף בות'. דלטון גר ליד השחקנית שרון טייט שנרצחה בידי משפחת מנסון, בקיץ 1969. הסרט הופץ ב-26 ביולי 2019 על ידי "סרטי סוני", ומככבים בו לאונרדו די קפריו, בראד פיט ומרגו רובי. הסרט היה מועמד לכ-10 פרסי אוסקר וזכה בשניים.
בדצמבר 2019 אמר טרנטינו כי "להרוג את ביל: חלק 3" בא בחשבון, אך יעברו לפחות שלוש שנים עד שזה יקרה. אומה תורמן אישרה כי היא סעדה ארוחת ערב עם טרנטינו, ושוחחה עימו על "להרוג את ביל 3", פרויקט שטרנטינו ניסה להוציא לפועל ב-2005 לאחר "להרוג את ביל 2".
מספר חודשים לתוך 2020, טרנטינו צולם בידי פפראצי כשהוא מחזיק בידו כוס קפה, מחברות, מספר עטים וצועד לעבר מכוניתו בלוס אנג'לס, מה שהוביל ליצירת דיווחים ושמועות אודות כך שהוא כותב תסריט חדש. למעשה, אושר רשמית אז ב-2020 כי הוא יצר תסריט עבור סרט אפשרי של "מסע בין כוכבים", מאחר שהוא מעריץ אדוק של הזיכיון.
כוונה לפרוש מהקולנוע
כבר בעת העבודה על "ג'אנגו ללא מעצורים", דיבר טרנטינו על כוונתו לפרוש מתעשיית הקולנוע לאחר שישלים עשרה סרטים ("ג'אנגו" היה סרטו השביעי), ללא הגבלת זמן. הוא חזר על הדברים עם צאת "שמונת השנואים" בשנת 2014, והביע את השקפתו שבימוי הוא משחק של צעירים, והוא עצמו לא צריך להישאר על הבמה עד שאנשים יתחננו לפניו לרדת ממנה, אלא הוא מעדיף "להשאיר אותם רוצים עוד קצת", והוא סבור שאחרי "היו זמנים בהוליווד", הוא הגיע לסוף דרכו בכל הנוגע לסרטי קולנוע. לאחר הפרישה, הוא מתכוון לכתוב ספרים, מחזות וביקורות סרטים. בשנת 2019 שב טרנטינו ודיבר על פרישתו המתוכננת, ואמר שהוא נתן לקולנוע את כל מה שהיה לו לתת, אך הוא מתכוון להמשיך להיות יצירתי, ורואה את עצמו כותב ספרים על קולנוע ומחזות לתיאטרון.