cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריק ברן
קריירה (1938 - 1970)
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, ברן הצטרף לחיל הרפואה האמריקאי והגיע עד לדרגת מייג'ור (רב -סרן בהקבלה לצה"ל). לאחר שחרורו מהצבא התמקם בעיירה כרמל, בקליפורניה, שם חזר להכשרתו באגודה והמכון הפסיכואנליטי של סן פרנסיסקו. בשנים 1947–1949 ברן למד אצל אריק אריקסון. בשנים 1949–1964 ברן החזיק בקליניקה פרטית בכרמל ובסן פרנסיסקו ושמר על קצב גבוה של מחקר, יחד עם הוראה. במקביל (1950) החל לעבוד בבית החולים הר ציון בסן פרנסיסקו, וכיועץ למנתח הכללי של צבא ארצות הברית. בשנת 1951 מונה לפסיכיאטר בכיר במרפאת בריאות הנפש של יוצאי הצבא בסן פרנסיסקו. בין השנים 1964–1970, חייו האישיים הפכו כאוטיים ולכן התמקד בכתביו.
מודל ניתוח עסקאות
ברן הגה את מודל ניתוח העסקאות הידוע בעיקר בראשי התיבות באנגלית TA (Transactional analysis), כדרך להסביר את התנהגות האדם. התאוריה הייתה מבוססת על רעיונותיו של פרויד, אך הרעיונות היו שונים במהותם. פסיכותרפיסטים פרוידיאניים התמקדו באישיותו של המטופל, לעומתם ברן האמין שניתן להסיק תובנות טובות יותר מניתוח התנועות החברתיות שלו. ברן מיפה את מערכות היחסים הבין-אישיות לשלושה מצבי-אגו של האינדיבידואל : ההורה, המבוגר והילד. לאחר מכן חקר את הקשרים בין אינדיבידואלים שונים על בסיס מצב האגו של כל אחד. הוא קרא לקשרים הבין אישיים האלו "עסקאות" והשתמש במושג "משחק" כדי לסמן דפוסים של עסקאות שקרו באופן חזרתי בחיי היומיום. ניתן לאתר את מקורות המודל לחמשת המאמרים הראשונים של ברן על אינטואיציה, אותם החל לכתוב ב-1949. אפילו בנקודה התחלתית זו, בעודו עדיין בהכשרה להיות פסיכואנליסט, מאמריו איתגרו את התפיסות הפרידיאניות על המודעות. אריק ברן הציג את המודל כתאוריה פנומנולוגית המשלבת מרכיבים מגישותיהם של פסיכואנליטיקאים כגון זיגמונד פרויד ורנה שפיץ, לצד נאו-פסיכואנליטיקאים כגון אריק אריקסון. המודל משלב רעיונות ממספר תאוריות, בהן פסיכואנליזה ופסיכולוגיה הומניסטית, ומתחומי דעת רבים, בהם פסיכולוגיה של האישיות, פסיכולוגיה קוגניטיבית ופסיכולוגיה התפתחותית. בשנת 1956, לאחר 15 שנים של ניסיון בפסיכואנליטיקה, אגודת הפסיכואנליטים בסן פרנסיקו סירבה להכיר בו כפסיכואנליסט מן השורה ואף דרשו שנים נוספות של הכשרה. ברן פירש סירוב זה כדחייה והחליט לשנות כיוון מקצועי. עד סוף אותה השנה, כתב עוד שתי עבודות סמינריוניות, שתיהן התפרסמו ב-1957:
כמה חודשים לאחר מכן, ברן פרסם מאמר שלישי: "ניתוח עסקאות - דרך חדשה ואפקטיבית לטיפול בקבוצות" (תרגום מאנגלית - Transactional Analysis: A New and Effective Method of Group Therapy). מאמר זה הוצג על הזמנת המפגש של האזור המערבי של איגוד הפסיכותרפיה האמריקאי בלוס אנג'לס. עם פרסום מאמר זה בכתב העת האמריקאי לפסיכותרפיה, בשנת 1958, שיטת האבחון והטיפול החדשה של ברן, ניתוח עסקאות, הפכה לחלק קבוע מהספרות הפסיכותרפיותית. בנוסף על ניסוח מחדש של הקונספט של מצבי אגו וניתוח מבני, מאמר זה הוסיף את התכונות החדשות והחשובות של מודל ניתוח העסקאות (הניתוח של העסקאות), המשחקים, והתסריט. קבוצת הסמינר שלו משנות ה-50 פיתחו את המושג "ניתוח עסקאות" (Transactional Analysis - TA) כדי לתאר טיפולים המבוססים על עבודתו. עד 1964, התרחב והפך לאגודה הבינלאומית לניתוח עסקאות. אף על פי שהקהילה הפסיכואנליטית ברובה התעלמה מרעיונותיו, מטפלים אחרים רבים השתמשו בהם. בתחילת שנות ה-60 פרסם ברן הסברים טכניים ונימוקים פופולריים למסקנותיו. בשנת 1961 פרסם את ספרו הראשון באורך מלא על המודל, ושמו "Transactional Analysis in Psychotherapy" בתרגום- מודל ניתוח עסקאות בפסיכותרפיה. ספר נוסף "Structures and Dynamics of Organizations and Groups" תרגום - מבנים ודינמיקה של ארגונים וקבוצות, שפורסם בשנת 1963, בחן את אותו המודל בצורה קבוצתית, בשונה מאינטראקציה של אחד על אחד.
כיום המודל נפוץ בתחום הפסיכולוגיה הפופולרית, ומשמש כגישה יישומית בתחומים רבים כגון פסיכותרפיה, הורות, חינוך וניהול.
"משחקיהם של בני האדם - הפסיכולוגיה של יחסי האנוש"
"משחקיהם של בני האדם - הפסיכולוגיה של יחסי אנוש", הוא רב מכר שיצא לאור בשנת 1964, ומכר יותר מ-5 מיליון עותקים. הספר מתאר אינטראקציות חברתיות בתפקוד נורמלי ולקוי. הספר תורגם לעברית על ידי יעקב שרת ויצא לאור בישראל על ידי הוצאת רשפים, בשנת 1973. ד"ר ברן מגיש ניתוח של שלושים וששה משחקים, אותם הוא מסווג לפי קטגוריות. בספר זה ברן לא רק מחלק את היחסים ליחסים משחקיים או אותנטיים, הוא גם עושה חלוקה בתוך היחסים עצמם. ליחסים יותר מפותחים ויחסים פחות מפותחים, כלומר יותר אינפנטיליים. על פי שיטת החלוקה של מודל ניתוח העסקאות, בשיטה זו כפי שהוסבר בפסקה הקודמת מחלקים את כל המשחקים (עסקאות) לשלוש חטיבות: הורה, בוגר, ילד (Parent-Adult-Child). מהות המשחקים המתוארת על ידי ברן היא שסכום המשחקים הוא לא אפס, (כלומר אחד מנצח על חשבון האחר), האדם שמרוויח מהעסקה הוא המנצח במשחק. לעומת זאת "המשחקים" שאנשים משחקים לרוב משתלמים לכל השחקנים, גם אלה שלכאורה מפסידים, משום שהם עוסקים בשווי משקל נפשי או מקדמים אימוץ תפקידים חברתיים הגורמים לנזק עצמי. השחקנים לרוב אינם מודעים לרווח, אלא הם מובילים את המשחק לתסריט חיים לפי אינטראקציות המשפחה ההורית שלהם (הורה, מבוגר ילד) ולפי רגשות מועדפים.
אף על פי שספר זה נכתב עבור תרפיסטים מוסמכים, הוא הפך לרב מכר על פי העיתון הניו יורק טיימס, בעקבות כך קיבל אריק ברן פרסום. הספר הציג בבירור דוגמאות מחיי היומיום לדרכים שבהן אנשים נתפסים למשחק שהם משחקים. ברן נתן להם שמות בלתי נשכחים למשל "עכשיו תפסתי אותך, בן זונה", "רגל מעץ", "למה שלא תעשה... / כן, אבל...", "בוא נילחם אתה והוא". חלק מטרמינולוגיה זו הפכה פופולרית באוצר המילים האמריקאי.
תקציר הספר מתוך אתר סימניה:
אירופה (ירח)
מחקר
נאס"א מתכננת לשגר בשנת 2024 גשושית בשם קליפר אירופה שתיכנס למסלול סביב צדק ותחקור את אירופה באמצעות 45 יעפים בקרבתו. הגשושית לא תיכנס למסלול סביבו עקב הקרינה העזה בקרבת צדק, שתקצר באופן משמעותי את חיי המשימה. נאס"א שוקלת גם להוסיף למשימה, או לשגר כמשימה נפרדת, נחתת אירופה  בשנת 2025–2030..
אריק ברן
"משחקיהם של בני האדם - הפסיכולוגיה של יחסי האנוש"
"בני אדם נוהגים לחיות את חייהם בתחום יחסיהם ההדדיים, בשחקם ב'משחקים', כדי להתחמק מהתייצבות פנים אל פנים מול המציאות, להסתיר נטיות, להצדיק פעולות, או להימנע מהשתתפות ממשית בקשרים אישיים. ד"ר ברן מגיש ניתוח מקיף ומרשים, בשפה בהירה ובהומור, של שלושים וששה משחקים, שאותם הוא מסווג כך: 'משחקי חיים'; 'משחקי נישואים', העשויים להעסיק זוג כדי שיוכלו להמשיך ולקיים את חייהם המתוסכלים או נטולי ההנאה; 'משחקי מין', שבהם מעורר מישהו תגובות אצל זולתו, ואחר כך נוהג כאילו אינו אלא קרבן תמים; 'משחקי חברה', המקיפים רכילות בלתי פוסקת או התלוננות כרונית; 'משחקי חדר הרופא'; 'משחקי עולם תחתון' ו'משחקים טובים'. משך שנתיים ומעלה נכלל הספר בין רבי המכר בארצות הברית. מה הביא להצלחתו המסחררת של ספר מעורר מחלוקת ומדרבן מחשבה זה? גישתו המקורית של המחבר בניתוח מרקם היחסים בין בני אדם מסייעת לבחון לא רק את התנהגות זולתך, אלא אף את התנהגותך שלך - דוגמה זו להבנת דרכי התנהגות חברתית, גם אם אין מה להשיב על כל השאלות המטרידות כל פרט ופרט, התנהגות שהפכה לנושא מעורר ומגרה את הספר."
אירופה (ירח)
מחקר
גם סוכנות החלל האירופאית מתכננת לשגר משימה בשנת 2023 אל עבר הירח אירופה (שני יעפים), JUICE, אך זו תתמקד בשני הירחים הקרחיים האחרים של צדק - קליסטו ובמיוחד בגנימד.
אריק ברן
"משחקיהם של בני האדם - הפסיכולוגיה של יחסי האנוש"
לברן היה חוש הומור בלתי ניתן לריסון, דבר שבא לידי ביטוי במיוחד בכתביו. כאשר למד באוניברסיטת מק'גיל, הוא נהג לכתוב תחת שמות עט הומוריסטיים במאמרים גחמניים בעיתוני סטודנטים שונים.
אירופה (ירח)
מחקר
לאירופה יש פרופיל תקשורתי גבוה בגלל האפשרות שיש עליו חיים, וקיימת פעילות שדלנות קבועה על מנת להבטיח את המשך המחקר עליו.
אריק ברן
חייו האישיים
בשנת 1943 שינה ברן את שמו באופן חוקי מאריק לאונרד ברנשטיין לאריק ברן.
ברן היה נשוי 3 פעמים. אשתו הראשונה היית אלינור מק'ריי. הם התחתנו בשנת 1942, ונולדו להם שני ילדים. הם התגרשו גירושין קשים בשנת 1945. בשנת 1949 הוא נישא בשנית לדורותי דה-מאס, לזוג גם כן נולדו שני ילדים. גם כאן הנישואין לא החזיקו מעמד והזוג התגרש בשנת 1964. לאחר הצלחתו ופרסומו, אריק נישא בשלישית לטורה פטרסון בשנת 1967. הזוג התמקם בכרמל, קליפורניה. גם נישואין אלה לא החזיקו מעמד והזוג התגרש בשנת 1970.
ברן נפטר מהתקף לב ב-15 ביולי 1970.
גמר ליגת האלופות 2012
גמר ליגת האלופות 2012 התקיים באליאנץ ארנה, אצטדיון הבית של באיירן מינכן, ב-19 במאי 2012, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר ליגת האלופות לעונת 2011/2012 היא צ'לסי מאנגליה, שניצחה במשחק את באיירן מינכן מגרמניה בתוצאה 4-3 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר 1-1 בתום ההארכה. משחק הגמר היה סיומה של העונה ה-57 של הטורניר, וה-20 במתכונתו הנוכחית.
באיירן הובילה במשחק 1-0 משערו של תומאס מילר, כ-7 דקות בלבד לסיום המחצית השנייה, אך שער שוויון דרמטי של דידייה דרוגבה כעבור חמש דקות בלבד קבע את תוצאת סיום הזמן החוקי, 1-1. בתוך ההארכה, זכתה באיירן בכדור עונשין מ-11 מטר, אך פטר צ'ך עצר את הבעיטה החלשה של אריין רובן, והקבוצות הגיעו לבעיטות הכרעה, בהן ניצחה צ'לסי בתוצאה 4-3, וזכתה בתואר.
היה זה משחק גמר ליגת האלופות השני בהיסטוריה שבו שיחקה צ'לסי, והזכייה הראשונה בתולדותיה בתואר. בכך, הפכה צ'לסי לקבוצה ה-22, האנגליה החמישית והלונדונית הראשונה שזוכה בתואר. עבור באיירן היה זה משחק הגמר התשיעי בתולדותיה, אך היא נותרה עם ארבע זכיות, בדרך להפסדה החמישי במשחקי הגמר.
צ'לסי
בהגרלת הבתים שובצה צ'לסי בבית ד', יחד עם באייר לברקוזן, ולנסיה וראסינג גנק. צ'לסי סיימה בראש הבית, עם שלושה ניצחונות ביתיים ללא ספיגה, אך לא ניצחה בשלושת משחקי החוץ שלה, ורשמה שתי תוצאות תיקו (ולנסיה וגנק) והפסד אחד (לברקוזן). צ'לסי כבשה בכל משחקיה בשלב זה, ובכיבוש 13 שעריה התחלקו 11 שחקנים שונים.
צ'לסי הוגרלה לשחק בשמינית הגמר מול נאפולי מאיטליה. צ'לסי הפסידה 3-1 במשחק הראשון באיטליה, ועד למשחק הגומלין בסטמפורד ברידג', אצטדיונה הביתי, כבר ביצעה חילופי מאמנים כאשר אנדרה וילאש בואש פוטר ובמקומו התמנה עוזרו, רוברטו די מתאו. עם די מתאו על הקווים, צ'לסי ניצחה 3-1 במשחק הגומלין, שהמשיך להארכה, במהלכה הוסיפה צ'לסי שער נוסף וניצחה 4-1 בדרך לשלב הבא. ברבע הגמר צ'לסי הוגרלה לשחק מול בנפיקה ליסבון מפורטוגל, והפעם רשמה ניצחון כפול על יריבתה, 1-0 במשחק החוץ ו-2-1 בגומלין הביתי, בדרך אל חצי הגמר. ההגרלה סיפקה לצ'לסי מפגש מול אלופת אירופה המכהנת, ברצלונה מספרד. במשחק הראשון ניצחה צ'לסי 1-0 בבית, משערו של דידייה דרוגבה. משחק הגומלין בקאמפ נואו של ברצלונה היה מותח ורווי באירועים, כשברצלונה כבר הובילה על צ'לסי בתוצאה 2-0, כשקפטן צ'לסי, ג'ון טרי, הורחק בכרטיס אדום. למרות הנחיתות המספרית, צ'לסי חזרה למשחק משער של רמירס, שהיה מספיק כשלעצמו כדי להעפיל, ובתוספת הזמן הגדילה לעשות והשוותה את התוצאה ל-2-2, משער של פרננדו טורס. יש לציין כי ברצלונה אף החמיצה כדור עונשין מ-11 מטר במהלך המשחק. בעקבות התוצאה הזו, העפילה צ'לסי לגמר ליגת האלופות השני בתולדותיה. ההרחקה במשחק עלתה לקפטן ג'ון טרי להיעדר ממשחק הגמר. יחד איתו גם רמירס, כובש השער הראשון, וגם ראול מיירלש וברניסלב איבנוביץ' לא יכלו לקחת חלק במשחק הגמר בגלל צבירת כרטיסים צהובים.
באיירן מינכן
בהגרלת הבתים שובצה באיירן בבית א', יחד עם נאפולי (שסיימה שנייה בבית והודחה בשמינית על ידי צ'לסי), מנצ'סטר סיטי וויאריאל. הבית נחשב לקשה מאוד ואף כונה "בית המוות", אך באיירן הצליחה לסיים בראשו, עם ארבעה ניצחונות (ניצחה בכל משחקי הבית שלה בשלב זה), תיקו אחד (נאפולי) והפסד אחד (מנצ'סטר סיטי). מלך השערים של הקבוצה בשלב הבתים היה מריו גומז, שכבש 6 מתוך 11 שעריה של הקבוצה בשלב זה.
בשלב שמינית הגמר הוגרלה באיירן לשחק מול פ.צ. בזל משווייץ, יריבה שנייה מהמדינה לאחר ציריך בשלב המוקדמות. השווייצרים עוד השיגו ניצחון ביתי מפתיע, 1-0, אך בגומלין באיירן הביסה את בזל בתוצאה 7-0, כשמריו גומז הבקיע במשחק 4 שערים, ובאיירן עלתה לשלב הבא. ברבע הגמר פגשה באיירן את מרסיי מצרפת, ורשמה ניצחון כפול באותה תוצאה, 2-0 (המשחק הראשון שוחק בצרפת). כמו צ'לסי, גם באיירן הוגרלה לשחק מול קבוצה מספרד בחצי הגמר, לאחר ששתיהן כבר פגשו יריבה ספרדית בשלב הבתים, וכמו צ'לסי גם באיירן שיחקה את המשחק הראשון בבית. באיירן הוגרלה לשחק מול ריאל מדריד, וניצחה 2-1 במשחק הראשון. ההכרעה עברה למשחק גומלין בסנטיאגו ברנבאו, בו ריאל ניצחה בתוצאה זהה לניצחון באיירן במשחק הראשון, 2-1 בתום הזמן החוקי, והמשחק עבר להארכה. לאחר שגם בזמן ההארכה לא הושגה הכרעה, עבר המשחק לבעיטות הכרעה מ-11 מטר, ובאיירן ניצחה 3-1, כשהחמצה של מגן ריאל מדריד, סרחיו ראמוס, שבעט את הפנדל הרביעי של קבוצתו מעל המשקוף, שלחה את באיירן לגמר ה-9 בתולדותיה. במשחק נקבע עוד כי דויד אלאבה, הולגר באדשטובר ולואיס גוסטבו יחמיצו את משחק הגמר בגלל צבירת כרטיסים צהובים. באדשטובר וגוסטבו ספגו את הכרטיס הצהוב במהלך ההארכה.
סיכום המשחק
על אף שליטה ברורה של באיירן במהלך המחצית הראשונה, הקבוצות ירדו להפסקה בשוויון 0-0. המחצית השנייה הייתה מאוזנת יותר מבחינת ההחזקה בכדור, אך באיירן הוסיפה להיות מסוכנת יותר.
השער הראשון במשחק נכבש כשנותרו 7 דקות בלבד לסיום הזמן החוקי. קשר באיירן, טוני קרוס, הגביה אל ראשו של תומאס מילר, שנגח את הכדור אל הקרקע ומשם מתחת למשקוף ומעל ידיו של שוער צ'לסי פטר צ'ך, וקבע 1-0 לבאיירן.
חמש דקות בלבד מפתיחת ההארכה, הכשיל דרוגבה את קשרה הצרפתי של באיירן, פרנק ריברי, בתוך הרחבה. בעקבות ההכשלה נפצע ריברי והוחלף, לא לפני שאריין רובן ניגש לבעוט את הפנדל, אך החמיץ והבעיטה נהדפה על ידי צ'ך.
בבעיטות ההכרעה, צ'לסי עוד החמיצה את הבעיטה הראשונה שלה מרגלי חואן מאטה, אך כבשה את כל ארבע הבעיטות הנותרות. באיירן, שכבשה את שלוש הבעיטות הראשונות ואף הובילה בשלב זה בדו-קרב, כשלה בשתי הבעיטות האחרונות, כשפטר צ'ך הדף את הבעיטות של איביצה אוליץ' ובסטיאן שווינשטייגר. את הפנדל החמישי והמכריע בעט דידייה דרוגבה אל הפינה השמאלית של מנואל נוייר וכבש, וצ'לסי זכתה לראשונה בתולדותיה בטורניר.
שירי סוף הדרך
שירי סוף הדרך הם שלושה שירים שנכתבו על ידי המשוררת הישראלית לאה גולדברג.
"שירי סוף הדרך" התפרסמו בפעם הראשונה ב-1954 בדבר הפועלת.
השירים, אשר עוסקים במחזור המוות והחיים, זכו לפופולריות ומוקראים באירועי מעבר כגון בת מצווה וטקסי אזכרה, הולחנו ובוצעו, בין השאר, על ידי שם-טוב לוי, גידי גוב ומבצעים אחרים מהציבור הרחב.
בכל שיר יש שני בתים, ובכל בית ארבע שורות.
תוכן השיר
בשיר יש פרידה של הזקן מהחיים. הנער, העלם והגבר הם הדרך (המסמלת את החיים), אך הזקן כבר התעייף ויושב לנוח בצד הדרך. הנער, שעודו צעיר וחושב שהחיים יפים ומהנים, אומר כמה הדרך יפה. העלם, שמתחיל לעבוד, מגלה מהר מאוד שהדרך גם קשה ולא הכל מהנה. הגבר, שחי זמן רב, רואה שהדרך ארוכה. בבית השני של השיר הראשון, מתואר סוף דרכו של הזקן, שנח לצד הדרך, והשקיעה צובעת שיבתו בפז ואדום, ובאותו רגע שואלת אותו ציפור: התזכור מה יפתה, מה קשתה, מה ארכה הדרך?
בשיר אין חריזה, אך יש אנאפורה של המילים: הדרך, עד מאוד, אמר. הניגודים בשיר הם: שקיעה מול זריחה, דיבור מול ישיבה שקטה.
השיר השני עובר מדיבור על הזקן ותיאורו לדיבור אל הזקן ושיקוף תפיסתו את חייו. שתי הפסקאות מביאות את הניגוד בין תפיסת חיו של הזקן בצעירותו לבין תפיסתו בזיקנתו. בבית הראשון כתוב: "אמרת יום רודף יום ולילה לילה" כלומר, שכל יום הוא אותו דבר. "ותראה ימים וערבים פוקדים חלונך ותאמר: הלא אין חדש תחת השמש". כל זה קרה כשהזקן היה בצעירותו וזלזל בחיים, אך בבית השני, כשהאיש מזדקן ושערו הופך שיבה - הוא אומר "ותדע: כל יום אחרון תחת השמש, ותדע: חדש כל יום תחת השמש". הזקן משנה את דעתו ומבין את החידוש בכל יום נוסף.
בשיר שני בתים בני ארבע שורות כל אחד, יש בשיר אמצעי ספרותי של תשובה ושאלה.
המשפט "ותדע כי אין חדש תחת השמש" נאמר בהשראה מדברי שלמה המלך, מחבר ספר קהלת:.
השיר השלישי עובר מהדיבור אל הזקן למונולוג של הזקן עצמו. השיר פונה לאלוהים בתפילה על הרצון והכמיהה של השר אותו שחייו לא יהפכו עליו להרגל, ושלא יפסיק להתפעל מהדברים הקטנים, לא ייקח אותם כמובנים מאליהם, וידע להודות עליהם.
"תפילה" הוא שיר הודיה ובקשה לאל השלובות במילות השיר זו בזו. המשוררת הדוברת בגוף ראשון יחיד מבקשת מהאל את היכולת לברך ולהתפלל - לשאת תפילה אליו, על כל תופעה בטבע הסובב במחזור החיים מהבשלות ועד הקמילה: „עַל סוֹד עָלֶה קָמֵל, עַל נֹגַהּ פְּרִי בָּשֵׁל” - כמו בשיריה האחרים („הדרך יפה עד מאוד”), בכל שלבי החיים הכוללים את הילדות, הצעירות, הבחרות, הבגרות והזיקנה. האני השרה מהללת את חוויית הקיום האנושי באשר היא המזדהרת מול נוכחות האל. הקיום האנושי על פי גולדברג הוא החופש הנובע מנוכחות האל האינסופי בחייה- הַחֵרוּת - להיות ולמצות את מגוון ומירב קשת התחושות, הרגש והתודעה שנחון בהם האדם.
ביורן קויפרס
ביוגרפיה
קויפרס נולד באולדנזל שבהולנד. אביו היה שופט כדורגל. הוא למד מנהל עסקים באוניברסיטת ניימכן. בנוסף, קויפרס מחזיק בבעלות משותפת שלושה סופרמרקטים ומספרה בעיר הולדתו אולדנזל.
קויפרס שופט במפעלים של פיפ"א החל משנת 2006. הוא שפט משחקים ב-2006 באליפות אירופה עד גיל 17, בין היתר שפט במשחק הגמר. בנוסף הוא שפט משחקים במסגרת גביע אופ"א, הליגה האירופית, ליגת האלופות, גביע הקונפדרציות, אליפות אירופה ובמסגרת גביע העולם. בנוסף, הוא נחשב לאחד משופטי העילית של התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית.
ביורו 2012 נבחר קויפרס לשפוט את משחק שלב הבתים בין לבין. במהלך אותו משחק ביצע קויפרס צעד נדיר, בכך שהפסיק את המשחק לשעה עקב סופת רעמים.
קויפרס שפט במשחק הסופר קאפ האירופי בשנת 2011, ובשנת 2013 שפט בגמר הליגה האירופית, בו ניצחה צ'לסי את בנפיקה ליסבון. באותה שנה הוא גם שפט בגמר גביע הקונפדרציות 2013 בו ניצחה את.
בסיום שנת 2013 נבחר קויפרס לשופט השנה, באתר "The 3rd Team ", אתר המתמחה בשופטי כדורגל אירופאים.
ב-24 במאי 2014 קויפרס שפט בגמר ליגת האלופות 2014, בו ריאל מדריד ניצחה 1–4 את אתלטיקו מדריד לאחר הארכה וזכתה במפעל בפעם העשירית בתולדותיה.
קויפרס נבחר לשפוט במונדיאל 2014. הוא שפט במשחק שלב הבתים בין לבין  ואת משחק שמינית הגמר בין  לבין.
במהלך יורו 2016 שפט קויפרס במשחקי שלב הבתים, בין לבין, ובין  לבין. הוא שימש כשופט במשחק רבע הגמר, בו התמודדה המארחת, מול.
בשנת 2017 שפט במסגרת משחקי גביע העולם עד גיל 20, ואף נבחר לשופט בגמר הטורניר, שנערך בסוואן, בו גברה נבחרת אנגליה על נבחרת ונצואלה. הוא שימש כשופט בגמר הליגה האירופית 2018, בו התמודדו אתלטיקו מדריד ומרסיי. היה זה הגמר השני של הליגה האירופית אשר קויפרס לוקח בו חלק כשופט ראשי.
אברהם יצחק אולמן
הרב אברהם יצחק אולמן (נולד בשנת 1947) הוא רב, דיין ופוסק הלכה, חבר בד"ץ העדה החרדית בירושלים.
תולדותיו
נולד בגרוסוורדין שברומניה ליעקב דוב ולשושא, משפחת אביו היא מצאצאי הרב שלמה זלמן אולמן ממאקווא שבהונגריה, בעל "יריעות שלמה". סבו הוא הרב אלימלך גולדשטיין, מחבר הספר "אמירה יפה". בשנת 1960 עלה עם משפחתו לישראל. בצעירותו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק ולאחר מכן בישיבת "בית יוסף צבי" דושינסקי בירושלים. לאחר נישואיו מונה לראש כולל תרביצ"א בירושלים, למו"ץ בעדה החרדית ולאחר מכן לדיין בבית דין של העדה החרדית וכן כמכשיר מטעם מערכת הכשרות של הבד"ץ. כמו כן מכהן כרב בית כנסת 'נר ישראל'-זופניק בשכונת גבעת שאול וכרב השכונה מטעם העדה החרדית. לאחר פטירת הרב יעקב בלוי, מונה במקומו להיות רבו של ועד הכשרות של העדה החרדית.
הרב אולמן משתייך לחסידות דושינסקיא.
בנו הרב חיים צבי אולמן הוא ראש כולל לאקענבאך בירושלים, בנו השני הרב מאיר שמעון אולמן הוא מו"ץ מטעם העדה החרדית בבית שמש. אחותו שרה היא אלמנתו של הרב בנימין אייזנר, איש חינוך דתי-לאומי.
שלום פוז'ארוואץ
שלום פוז'ארוואץ (בגרמנית: Friede von Passarowitz; בטורקית: Pasarofça Antlaşması; באיטלקית: Pace di Passarowitz) הוא הסכם שלום שנחתם ב-21 ביולי 1718 בעיר הסרבית פוז'ארוואץ בין האימפריה העות'מאנית מצד אחד ובין ממלכת הבסבורג והרפובליקה של ונציה מצד שני.
הסכם השלום, ששיקף את המצב הצבאי בשטח לאחר המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) והמלחמה הוונציאנית-עות'מאנית (1714–1718), קבע שהאימפריה העות'מאנית הפסידה את הבאנאט של טימישוארה, אולטניה, צפון סרביה וצפון בוסניה לאוסטריה, והרפובליקה של ונציה איבדה את אחיזתה בחצי האי פלופונז ובכרתים, אך שמרה לעצמה את האיים היוניים ואת דלמטיה.
אור למשפחות
אור למשפחות היא עמותה העוסקת בתמיכה, חיזוק ועזרה למשפחות שכולות ששכלו את ילדיהם בשירות צבאי ובפעולות טרור.
אור למשפחות הוקמה בשנת 2008 על ידי עירית אורן גונדרס. בתחילת דרכה טיפלה בחמש משפחות ונכון ל-2023, מעל ל
5000 הורים ואחים נוטלים חלק בפעילות העמותה.
הזואווי
הזואווי (בלועזית: The Zouave) הוא נושא של כמה רישומים וציורים שנעשו על ידי וינסנט ואן גוך כשהיה בארל.
אור למשפחות
מקור השם: אביה של מייסדת העמותה עירית אורן גונדרס (עירית אפרים בשם נעוריה), נור (אור) אפרים היה מקור להשראה ודוגמה לחיקוי, פעיל חברתי ואיש חסד. עם הנבטת רעיון הקמת ארגון ללא כוונת רווח, החליטה עירית לשלב בשם העמותה את מורשת אביה, לצד מסר ברור של חיבוק המשפחות השכולות.
הזואווי
רקע
ואן גוך קיבל בהתלהבות את המודלים וצייר שני זואבים ביוני 1888. ואן גוך תיאר אותו כצעיר יותר על אף גילו המבוגר, עם פנים קטנות, צוואר ארוך ועיניים נמרצות. דיוקן חצי נוסף שיצר ואן גוך, "לה זואבה (דמות חצי)", מתאר את זואווי שזוף בצבעים בהירים שהוא כינה "שילוב פראי של גוונים לא תואמים". המדים של הזואבים היו כחולים עם צמות אדמדמות, כובע אדום ושני כוכבים צהובים על חזהו, כולם מונחים על רקע דלת ירוקה וקיר כתום.
ואן גוך לא התרשם מן הציור ותיאר אותו כ"מכוער ובלתי מוצלח", אך האמין כי האתגר עשוי לשפר ולהרחיב את הטווח האמנותי שלו. הוא צייר ציור נוסף שגם ממנו לא היה מרוצה במיוחד וציור נוסף, " לה זויב", של החייל על קיר לבן.
אור למשפחות
פעילות העמותה
אור למשפחות מארגנת מפגשים סדירים של הורים שכולים, ביניהם אירועי העצמה, מופעים, תוכני העשרה וסדנאות מגוונות. העמותה מלווה את ההורים השכולים באמצעות פרויקטים ייחודיים שכל מטרתם היא המשך חיים מלאים לצד השכול.
העמותה מובילה את מאבק ההורים השכולים על הזכות החוקית להמשכיות, וזאת באמצעות החקיקה: "חוק המשכיות". הצעת חוק אשר תאפשר למשפחות החללים שנפלו לקצור את זרע בנם שנפל טרם ההלוויה ולשמרו, ובבוא העת ובהתאם להחלטת המשפחה השכולה, לזכות בהמשכיות והבאת ילד לעולם. הצעת החוק אושרה בקריאה ראשונה בכנסת ישראל בספטמבר 2022.
מעניקה מלגות ללימודים אקדמיים לאחים ואחיות של הנופלים במערכות ישראל, לפי מדדים שנקבעים על ידי ועדת המלגות. העמותה גם עוזרת להורים שכולים להביא ילדים נוספים לעולם אחרי האובדן, בעזרתם של מומחי פוריות.
The Man Who Sold the World (שיר)
The Man Who Sold the World (האיש שמכר את העולם) הוא שיר שנכתב ובוצע על ידי דייוויד בואי. זהו שיר הנושא מתוך אלבומו השלישי, ששוחרר בנובמבר 1970 ובבריטניה באפריל 1971.
אמנים נוספים שביצעו לשיר גרסאות כיסוי היו לולו, מידג' יור, וריצ'רד בארון.
נושאי השיר השוו ליצירות האימה והפנטזיה של ה.פ. לאבקרפט. ישנן סברות כי השיר מייצג את חששותיו של בואי לגבי פיצול אישיות, וכי חלקו נכתב בהשראת פואמה מאת ויליאם ה. מרנס בשם "Antigonish";
אמש למעלה במדרגה
הכרתי אדם שלא היה שם
הוא לא היה שם שוב היום
הלוואי שהאיש יעזוב
דייוויד לאברינג
דייוויד לאברינג (באנגלית: David Lovering; ) הוא מוזיקאי ומתופף אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות חברותו בלהקת הפיקסיז, מהקמתה ועד היום, אך לקח חלק גם בשיתופי פעולה עם להקות ואמנים שונים, ביניהם: להקת "The Every Body", האמנית טניה דונלי (Tania Donely), ולהקת "The Martinis". טכניקת התיפוף שלו נחשבה בעיני רבים כפורצת דרך בתחום, וצליל התופים שלו ייחודי לו. מלבד תיפוף הוא מתמחה גם בנגינה על גיטרה וגיטרה בס. כיום הוא מתגורר בבוסטון, מסצ'וסטס וממשיך להופיע בעולם עם הפיקסיז, כולל הופעות בישראל בקיץ 2010, 2017 ו-2020.
תחילת חייו
דייוויד לאברינג נולד בברלינגטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית. הוא למד לתופף בשנות העשרה שלו והצטרף לתזמורת של בית הספר התיכון שבו למד, "Brlington High School". לדברי חברו ג'ון מרפי, לאברינג תמיד היה "מכוון לתופים" בטעמו המוזיקלי. עם תחילת שנת הלימודים העשירית שלו הצהיר לאברינג על שלוש השאיפות העיקריות שלו: להיות חבר בלהקת רוק, להיות מהנדס חשמל ולנגן עם להקת "רוש", הלהקה האהובה עליו אז. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, לאברינג למד הנדסת אלקטרוניקה במכון הטכנולוגי בוונטוורת' בבוסטון. הוא השיג עבודה בחנות 'רדיו שאק' בניהולו של מרפי, חברו מהילדות. לאחר שסיים את לימודיו בוונטוורת' עם תואר שני בשנת 1985, הוא החל לתופף בלהקות מקומיות כמו 'איז וויזאר' ו'ריף רף'. לאברינג העיד כי מספר ז'אנרים שונים של מוזיקה השפיעו עליו, כולל הלהקות "סטילי דן", "לד זפלין" ו"דיו".
פיקסיז
ב-1985 לאברינג השתתף כנגן בחתונה של מרפי חברו משכבר הימים וקים דיל, חברתו ללהקה לעתיד. בינואר 1986 הוצע לדיל לנגן גיטרה בס בלהקת פיקסיז כשרק הוקמה, להקת רוק אלטרנטיבית שהוקמה על ידי צ'ארלס תומפסון (גיטרה ושירה) וג'ואי סנטיאגו (גיטרה). לאחר שגילה הסכימה, מרפי ששמע על כך הציע להביא לאודישן את לאברינג - מכיוון שעדיין חסר מתופף בלהקה החדשה. לאברינג מצידו כבר הפסיק לתופף בשלב זה ולא התרשם מהביצוע של השלישייה לשירי הלהקה. עם זאת, לאחר שניגנו יחד הוא הסכים להצטרף לזמן קצר, ולאחר מכן החליט להישאר באופן קבוע חבר בלהקה. לאברינג והלהקה כתבו והלחינו חומר לאורך 1985 ו -1986 והופיעו במקומות קטנים בבוסטון. הלהקה הקליטה 18 שירים להקלטת דמו בשנת 1987. לאברינג כתב את אחד משירי הקלטת, "Levitate Me" (השיר היחיד שכתב במלואו עבור הלהקה) והופיע על הכריכה הקדמית של הקסטה, כאשר הוא מצולם לבדו רץ עירום עם גבו למצלמה. "Levitate Me" הופיע לאחר מכן במיני אלבום הראשון של הלהקה 'Come on pilgrim', שכלל שבעה שירים נוספים שנלקחו מהקלטת הדמו. הפיקסיז הגיעו שוב לאולפן בשנת 1988 להקליט את אלבומם המלא הראשון Surfer Rosa. תרומתו של לאברינג לשירים כמו "Bone Machine" - המתחיל בסולו תופים בן 10 שניות - "Break My Body" ו- "River Eufrates" ביססה את סגנונו היציב והמדויק. Doolittle, אלבומם המלא השני של הלהקה אשר הפך למפורסם שבהם, התפרסם בשנת 1989. במהלך הקלטות האלבום, שכנע תומפסון את לאברינג לשיר את השיר "La La Love You", שנכתב כ"עצם הרעיון של שיר אהבה". מפיק האלבום, גיל נורטון, אמר בהמשך כי במהלך המפגשים לאברינג הוא "רצה לשיר את [השיר] 'I can't get him away from the microphone'. הוא כל כך 'פרפומר'". בנוסף לתופים וקולות, לאברינג ניגן גיטרה בס בשיר הלפני אחרון של האלבום, "Silver". לאחר יציאתו של האלבום, מערכת היחסים בין חברי הלהקה התמתחה בגלל כמות החזרות והלחץ להוציא לאור שלושה אלבומים בשנתיים. לאחר התאריך האחרון של סיבוב ההופעות "Fuck or Fight" של הלהקה בנובמבר 1989, הלהקה הייתה מותשת מכדי להשתתף במסיבת סוף סיבוב ההופעות שלהן בלילה שלאחר מכן, וזמן קצר לאחר מכן הודיעה על הפוגה. לאחר שהתכנסה הלהקה באמצע 1990, לאברינג עבר ללוס אנג'לס יחד עם שאר הלהקה (מלבד קים דיל, שנשארה בלונדון להקליט יחד עם להקתה "הברידרז" את אלבומם הראשון). הפיקסיז הוציאו שני אלבומים נוספים, (Bossanova (1990 ו (Trompe le Monde (1991. לאברינג שר בתפקיד העיקרי בצד B של השירים "Velouria" ו-"Make Believe"; הפיקסיז המשיכו להופיע באופן זה לאורך 1991 ו -1992. בסופו של דבר הם התפרקו בשנת 1992, בעיקר בגלל מתחים בין תומפסון לדיל, על אף שאלה לא הוכרזו בפומבי עד 1993.
פרויקטים נוספים
לאחר התפרקות הפיקסיז, לאברינג תופף עם כמה אמנים, והצטרף אז ללהקה של סנטיאגו, "The Martinis", והופיע בשיר שלהם "Free" בפסקול של חברת ההקלטות 'אמפייר רקורדס'. עם זאת, עד מהרה עזב את הלהקה כדי להפוך למתופף בשירים של להקת "Cracker". לאברינג עבר מלהקה ללהקה, כאשר תופף עם אמנים רבים, ביניהם טניה דונלי באלבום 'Lovesongs for Underdogs' משנת 1997 ועם להקת 'בוסטון אייני מיוזי'. לאחר שהתמודד עם קושי במציאת עבודה חדשה, לאברינג ויתר על התופים ועבר לבית שכור, שבעליו אסר על תיפוף. לקראת סוף שנות התשעים לקחה אותו חברתו של לאברינג, גרנט-לי פיליפס, לכנס קסמים. הוא התרשם מאוד מכמה מהאשליות, ובהמשך אמר "הייתי צריך לעבוד בזה". חבר נוסף של לאברינג, קרל גרסו, גם הוא מעולם הקסמים והאשליות, הזמין אותם להופעה בטירת הקסמים, מועדון לילה מכוון קסמים בלוס אנג'לס. שם פגש לאברינג את סולן להקת "פוסום דיקסון", רוב זברצקי, והזוג התיידד במהרה. זברצקי שכנע את לאברינג להגיש בקשה להצטרפות של שחקנים נוספים לטירת הקסמים. לאחר שזכה לחברותו, לאברינג מיתג את עצמו מחדש כ"הפנומן המדעי". הפעילות שלו שילבה את הידע שלו בהנדסת חשמל עם ניסיון בביצועי הבמה שלו. החלטתו להמשיך בקריירת הקסם הושפעה מהעובדה שכמוזיקאי הוא "לא יכול היה לעמוד בראש הפיקסיז". בתוך תעשיית הקסמים, לאברינג ביצע ניסויים מדעיים ופיזיקליים במעיל מעבדה בזמן שהוא על הבמה. הוא התנער מתעלולי קסמים מסורתיים, והעדיף "דברים יותר נפשיים, תוך שימוש בכוחות נפשיים". בהמשך הוא הסביר: "אלה כל מיני ניסויים בפיזיקה משופעים ומוזרים באמת שלעולם לא תראו. אני מעדיף שהם [הקהל] יבחרו להגיד האם זה [קסם] או לא? ולא 'הכל מדע' או 'הכל קסם'. אז אני עושה דברים מוזרים שקוסמים אחרים לא עושים ". לאברינג מצטט את אמן הזכוכית ריקי ג'יי, קורא המחשבה מקס מייבן ויוג'ין בורגר כהשפעות על הטכניקה שלו. הופעותיו כרוכות לעיתים קרובות במכונות בנויות עצמית מורכבות.
החור הגדול
החור הגדול או מכרה קימברלי (באפריקאנס: Groot Gat) הוא מכרה יהלומים תת-קרקעי פתוח בקימברלי שבדרום אפריקה, ונטען כי הוא הבור הגדול ביותר שנחפר בידי אדם בעבודת ידיים.
תולדות המכרה
אתר המכרה היה במקור גבעה שטוחה. הכרייה במקום החלה בשנת 1871, ואותו מועד היה גם תחילת פיתוחה של קימברלי, שנקראה בתחילה New Rush. גילוי יהלומים במקום משך לשם זרם של מחפשים, ושנה לאחר מכן כבר התקיים במקום יישוב בן 50,000 נפש. החפירה במקום נעשתה באתים ובמכושים. המחפשים כרו 22 מיליון טון של אדמה וסלעים - ויהלומים במשקל של 2,720 קילוגרמים או 13,600,000 קרט.
תנאי המחיה במקום היו קשים - חום לוהט, מחסור במים ותנאי תברואה ירודים. כורים רבים נהרגו בתאונות כרייה. ב-1888 הסכימו בעלי המכרות השונים שנפתחו במקום לאחד את מאמציהם, וכך קמה חברת הכרייה דה בירס. הכרייה בבור נפסקה ב-1914 לאחר שהפכה לבלתי רווחית ומסוכנת מדי. אז נחפר בסמוך פיר למכרה תת-קרקעי.
אתר המכרה הפתוח נחפר עד לעומק של 240 מטרים. הבור שנוצר עקב כך הוא בקוטר של 463 מטרים ובשטח כולל של 170 דונמים. בהמשך מולא הבור חלקית וכיום מגיע עומקו ל-215 מטרים. בתחתיתו הצטברו מים בעומק של 40 מטרים, וכך נמצא מפלס פניהם 175 מטרים מתחת לפני הקרקע שסביב הבור. האתר מצוי כיום במרכזה של העיר קימברלי.
כיום נעשים מאמצים להביא להכרזה על המקום כאתר מורשת עולמית.
המוזיאון
לאחר תום הכרייה בבור הוא הפך לאתר תיירות. בשנות השישים החלה הקמתו של מוזיאון לתולדות הכרייה במקום ולימיה המוקדמים של קימברלי. המוזיאון התפתח לכלל תצוגה תחת כיפת השמיים הכוללת גם דיורמות של העיר בימיה המוקדמים והצגה של אמצעי כרייה וטכנולוגיות כרייה. המוזיאון נפתח רשמית ב-1971, במסגרת חגיגות שנת המאה לייסוד העיר. בראשית שנות האלפיים השקיעה חברת דה בירס 50 מיליון ראנד בפיתוח החור הגדול כאתר תיירות.
דיפ דיש
דיפ דיש (באנגלית: Deep Dish) הם צמד תקליטני ומפיקי מוזיקת האוס: עלי "דאבפייר" שיראזיניה ושאראם טייבי, שניהם אמריקאים ממוצא איראני.
היסטוריה
דיפ דיש פועלים מהעיר וושינגטון, ונתפרסמו ביצירת גרסאות ריקודים ללהיטים של שר, מדונה וגבריאל ובהופעותיהם החיות. הם גם שיתפו פעולה עם אמנים כריצ'רד מורל והלהקה הבריטית "Everything but the girl" באלבומם "Junk Science" מ-1998. הסינגל "The Future of the Future (Stay Gold)" שהוקלט עם הלהקה הבריטית הגיע למקום הראשון במצעדי פזמוני הריקודים באותה שנה.
רמיקסים נודעים שלהם הם לשירים "Thank you" ו "Stoned" של דיידו, על הראשון הם אף זכו בפרס גראמי. אלבומם השני, "George it on", יצא ביולי 2005. להיט הריקודים "פלאשדאנס" וגרסת הכיסוי ל Dreams של פליטווד מק מתוכו זכו להצלחה. הסינגל השני מאלבום זה, "Say Hello", הגיע גם הוא למקום הראשון במצעדי פזמוני הריקודים גם הוא, בספטמבר 2005.
בבעלות הצמד גם מספר חברות הפקה לאלבומי דאנס (לייבלים): Deep Dish, Yoshitoshi, ו-Yo. הם גם הפעילו חנות בשם "יושיטושי" בשכונת ג'ורג'טאון בוושינגטון שבה נמכרו אלבומי דאנס ואופנת מועדונים. החנות נסגרה ב 2003, אך הלייבלים עדיין פעילים ומפיקים בעיקר סינגלי דאנס 12 אינץ'.
בשנת 2006 הצמד החליט על פירוק לטובת קריירת סולו כמפיקים וכתקליטנים, בפברואר 2014 הצמד הכריז על חזרתם כצמד ועל סינגל חדש בשם "Quincy" שישוחרר ב 17.03.2014.
הופעת האיחוד הראשונה תתקיים במיאמי בוועידת המוזיקה השנתית בתאריך 31.03.2014
תאוצה זוויתית
התאוצה הזוויתית היא קצב שינוי המהירות הזוויתית בזמן. ביחידות SI היא נמדדת ברדיאן חלקי שנייה בריבוע, או רדיאן-לשנייה לשנייה (מידת שינוי המהירות הזוויתית ביחידת זמן). היא מסומנת בדרך כלל באות α.
הגדרה
ההגדרה המתמטית של התאוצה הזוויתית היא הנגזרת של המהירות הזוויתית לפי הזמן:
הקשר בין התאוצה המשיקית a לבין התאוצה הזוויתית הוא:, כאשר r רדיוס הסיבוב.
בדומה לווקטור המהירות הזוויתית, וקטור התאוצה הזוויתית הוא פסאודו וקטור שגודלו כגודל התאוצה הזוויתית וכיוונו נקבע לפי כלל יד ימין, וניתן לקבל אותו על ידי גזירת וקטור המהירות הזוויתית לפי הזמן:. וקטור התאוצה הקווית יחושב לפי מכפלה וקטורית בין וקטור התאוצה הזוויתית לבין וקטור ההעתק:
החוק השני של ניוטון עבור תנועה סיבובית קובע שיש יחס ישר בין התאוצה הזוויתית של גוף קשיח לבין מומנט הכוח השקול המופעל עליו, כאשר קבוע הפרופורציה הוא מומנט ההתמד: <BR>
כוח אוילר
כאשר m המסה, \vec \alpha וקטור התאוצה הזוויתית ו-\vec r וקטור ההעתק.
וספרם
וֶספּרֵם (בהונגרית: Veszprém) היא עיר בחלקה המערבי של הונגריה, ובירת מחוז וספרם.
מיקום
וספרם יושבת על גדותיו של ערוץ הנחל שֵד (Séd), כ-110 ק"מ מבודפשט וכ-15 ק"מ צפונית לאגם בלטון. נתיבי התחבורה העיקריים שעוברים דרכה או בסמוך לה הם הכביש המהיר M7 והכבישים הראשיים 8 ו-82, וכן קווי מסילת ברזל.
היסטוריה
לפי מסורת מקומית העיר הוקמה על שבע גבעות: גבעת המצודה (Várhegy), גבעת בנדיקטוס הקדוש (Benedek-hegy), גבעת ירושלים (Jeruzsálem-hegy), גבעת בית הקברות (Temetőhegy), גבעת העדר (Gulyadomb), גבעת הגולגולתא (Kálvária-domb) וצ'רהאט (Cserhát). על פי מקורות היסטוריים, המצודה של וספרם הייתה קיימת עוד לפני הכיבוש המדיארי. המצודות של וספרם, אסטרגום, וסקשפהרוואר היו כנראה מצודות האבן ההונגריות הקדומות ביותר. הן נבנו בתקופת שלטונו של גזה הראשון, שבה הייתה עדיין נפוצה יותר בניית מצודות על תלוליות עפר מלאכותיות.
וספרם הייתה מקום משכנה המועדף של המלכה גיזלה, אשתו של אישטוואן הראשון. במשך מאות שנים מלכוֹת הונגריה הוכתרו על ידי הבישוף של וספרם, ולכן היא נקראת גם "עיר המְלָכוֹת" (a Királynék városa) עד ימינו.
בתקופת פלישת המונגולים להונגריה המצודה הגנה על העיר והתוקפים לא הצליחו לכבשה.
בתקופת הכיבוש הטורקי העיר סבלה רבות ובין השנים 1552 ו-1684 היא עברה בין העות'מאנים לבין ההבסבורגים כ-10 פעמים.
המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 הייתה תקופת פריחה וצמיחה לעיר. היא הפכה למרכז המסחרי של האזור בזכות שוק התבואה שהתפתח בה. אוכלוסייתה גדלה מ-2,500 ל-14,000 נפש. בתקופה זו נבנו רוב בניני המצודה הקיימים עד היום. התפתחות העיר נעצרה בגלל התנגדות אנשי הכנסייה למעבר קו מסילת הברזל הראשית שנסללה ב-1872 דרך העיר.
קהילה יהודית
בין 1723 ל-1725 שלוש משפחות יהודיות התיישבו בוספרם וב-1736 היו בה 16 יהודים. עד 1830 הקהילה גדלה לכ-100 נפשות. בית הכנסת נבנה בשנת 1865. בית הספר היהודי שנוסד ב-1805 היה פעיל עד לפרוץ השואה ב-1944. בעקבות הקרע ביהדות הונגריה ב-1869, הקהילה של וספרם הצטרפה לזרם הנאולוגי. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה. אוכלוסיית היהודים הגיעה לשיא ב-1880 כאשר מנתה 1800 נפשות, אך הצטמצמה ל-887 בשנת 1941. לאחר כניסת הגרמנים להונגריה ב-19 במרץ 1944, כ-880 מיהודי העיר נלקחו לאושוויץ ורק בודדים שבו. ב-1947 היו בעיר 84 יהודים.
הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע
בחוק איסור לשון הרע, הגנת אמת בפרסום, הידועה גם כהגנת אמת דיברתי, יכולה להגן מפני תביעה פלילית או אזרחית על מפרסם פרסום שיש בו "לשון הרע" אם הפרסום הוא אמת וגם יש בו עניין ציבורי.
מקומה של הגנת "אמת בפרסום" בתאוריה של דיני הנזיקין
הגנת "אמת בפרסום" קבועה בסעיף 14 לחוק איסור לשון הרע. חוק זה הוא בעל אופי נזיקי מובהק אך הוא חיצוני לפקודת הנזיקין, תשכ"ח-1968 ומאזן בין הזכות לשם טוב לבין חופש הביטוי. סעיף 14 הוא נדבך מרכזי בשורת ההגנות המנויות בחוק. אליבא דנשיא בית המשפט העליון אהרון ברק, קבע המחוקק את סעיפי ההגנות (סעיפים 13–16 לחוק) על מנת שהשופט יוכל "לעדן" את האיזון הנ"ל על פי נסיבות המקרה הקונקרטי שלפניו. אם הוכיח התובע כי בוצעה כנגדו עוולה של הוצאת לשון הרע, יוכל הנתבע לנסות ולהיבנות מאחת מההגנות המנויות בחוק: הגנת "הפרסומים המותרים" (סעיף 13), הגנת "אמת בפרסום" (סעיף 14) והגנת "תום הלב" (סעיפים 15–16).
ההתפתחות ההיסטורית של איסור לשון הרע בכלל והגנת "אמת בפרסום" בפרט
בימי המנדט הבריטי הוגדר פרסום לשון הרע הן כעבירה פלילית והן כעוולה אזרחית. העבירה הפלילית הופיעה בפקודת החוק הפלילי, 1936, בסעיפים 201–203 ו-205–209 והעוולה האזרחית הופיעה בפקודת הנזיקין, 1944, בסעיפים 16–22. הוראות אלה הוסיפו לחול גם לאחר קום המדינה בהסתמך על סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948. חוק חדש נכנס לתוקף ב-30 ביולי 1965. החוק עבר מספר תיקונים בנוסף, במסגרת התיקון הראשון לחוק גם נמחק מסעיף 14 הסייג: "ובלבד שהפרסום לא חרג מתחום הדרוש לאותו עניין".
מקרים טיפוסיים בהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה
המקרים "הקלאסיים" בהם יופעל הסעיף הם מקרים בהם עיתונאי, מגיש חדשות, סופר או אדם פרטי מפרסם "פרסום" שיש בו משום הוצאת לשון הרע כלפי אדם פרטי אחר, אישיות ציבורית, ידוען, תאגיד או חברה ממשלתית וכתגובה מוגשת תביעה. המפרסם איננו מכחיש את לשון הרע שבפרסום אלא טוען כי הפרסום הוא "אמת" ויש בו "עניין ציבורי" ולכן עומדת לו הגנת סעיף 14.
דוגמה לפרשה שכזאת היא פרשת דוד אפל נ' איילה חסון. התובע הוא איש העסקים דוד אפל והנתבעת היא כתבת הטלוויזיה איילה חסון. במהדורת החדשות של הערוץ הראשון מיום 22.1.1997 התפרסמה כתבה של חסון בעניין מינוי עו"ד בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה. בכתבה נאמר כי אפל הציע לאריה דרעי לדרוש את מינויו של בראון לתפקיד היועץ המשפטי משום שבראון יוכל לסייע לדרעי להשיג עסקת טיעון שאין עמה קלון בהליכים הפליליים בהם דרעי היה נתון. אפל הגיש תביעה בגין הוצאת לשון הרע וטען כי לא היו דברים מעולם ושיש בהקשר בו הובאו הדברים בכתבה כדי לייחס לו "מזימה" להשפיע שלא כדין על מינוי היועץ המשפטי.
בערכאה הראשונה נקבע כי אין בדברים הנ"ל משום הוצאת לשון הרע והתביעה נדחתה על הסף. על החלטה זו ערער אפל לבית המשפט העליון. ערעורו התקבל ונקבע כי הדברים הנ"ל הם אכן הוצאת לשון הרע והתיק הוחזר לבית המשפט המחוזי להמשך הדיון.
הדיון בבית המשפט המחוזי התמקד בתחולת ההגנות המנויות בחוק. הנתבעים טענו כי גם אם יש בכתבה משום הוצאת לשון הרע, עדיין הדברים היו "אמת" והיה בהם "עניין ציבורי" ועל כן עומדת להם הגנת סעיף 14. בית המשפט קבע כי אפילו בין הצדדים אין מחלוקת כי היה בדברים "עניין ציבורי". בנוסף, על פי בית המשפט, גרסתו של אפל "מעוררת תמיהות ופליאות" ודבריו הם בגדר “עלבון לאינטליגנציה ולשכל הישר". אי לכך ובהתאם לזאת, קבע בית המשפט כי הפרסום היה "אמת" ולפיכך הנתבעים חוסים תחת הגנת סעיף 14. אפל יצא ואוזניו מקוטפות וחויב לשלם לנתבעים הוצאות משפט ע"ס 50,000 ₪ (ראו עוד בפרשת בר-און חברון).
דוגמה נוספת היא פרשת יוסף מדינה נ' חיים יבין. התובע הוא יוסף מדינה, בעל מסעדה והנתבע הוא חיים יבין, עורך תוכנית הטלוויזיה "מבט שני". במסגרת תוכנית הטלוויזיה "מבט שני" מיום 23.7.1985, שעסקה במעצרם של חשודים בטרם משפט, נכלל קטע בו הושמע קולה של שוטרת במוקד המשטרה, האומרת: "רות, כיכר סטרומה, מעל מסעדת מדינה כרגע מתנהל סחר בסמים, אתה יכול להגיע למקום". התובע שהוא בעל מסעדת "שיפודי מדינה", המצויה בקרבת כיכר סטרומה בחולון, ראה בקטע הנ"ל משום פרסום לשון הרע נגדו. הצדדים לא נחלקו על כך כי אכן נתקבלה במוקד המשטרה ההודעה ששודרה בטלוויזיה וכי התובע אינו עוסק בסחר סמים. הנתבעים ביקשו לחסות תחת הגנת סעיף 14.
לגבי יסוד "האמת" נקבע כי לא היה בפרסום כדי לקשור את מעשי העבירה למסעדת "שיפודי מדינה" ולבעליה ולכן השאלה בדבר אמיתות הדבר שפורסם, מצטמצמת לבדיקה אם אכן הגיע לידי השוטרים מידע או חשד כאמור ועל כך לא הייתה מחלוקת.
לגבי יסוד "העניין הציבורי" נקבע כי התוכנית "מבט שני" עסקה בסוגיה שיש בה עניין ציבורי רב ויש לראות בתוכנית "חטיבה אחת" ולכן יש עניין ציבורי גם בקטע הנ"ל. לפיכך, גם בפרשה זו חסה המפרסם תחת הגנת סעיף 14, אך למרות קביעתו בית המשפט המליץ וראה בעין יפה את נכונותו של ערוץ 1 לשדר הבהרה והתנצלות כלפי יוסף מדינה.
דוגמה נוספת היא פרשת אמיליו פלוס נ' דינה חלוץ. התובע הוא איש עסקים שעוסק בנדל"ן והנתבעת היא כתבת במקומון "שתי ערים" השייך לרשת שוקן. ב-29.4.1994 פרסמה חלוץ כתבה שכותרתה: "משרד השיכון בודק חשדות שאמיליו פלוס גנב מיליוני שקלים מכספי המדינה". לאחר הפרסום הגיש פלוס תביעה בגין הוצאת לשון הרע כנגד חלוץ וכנגד רשת שוקן. בערכאה הראשונה נקבע כי "אין ולא יכולה להיות מחלוקת בדבר היות הכותרת בבחינת לשון הרע", אך עומדת לנתבעות הגנת אמת בפרסום (וגם הגנת תום הלב). על קביעה זאת ערער פלוס לבית המשפט העליון. ערעורו התקבל ונקבע כי במציאות האובייקטיבית אין עיגון, ולו עיגון רופף, לנאמר בכותרת ולכן יסוד "האמת" הנדרש כחלק מהגנת סעיף 14 לא מתקיים ומשכך מתייתר הצורך לבחון את יסוד "העניין הציבורי" (בנוסף, נקבע שגם הגנת תום הלב בלשון הרע לא מתקיימת).
אי לכך נקבע כי על הנתבעות לשלם לפלוס הוצאות משפט ע"ס 50,000 ₪ והתיק הוחזר לבית המשפט המחוזי לצורך קביעת פיצויים. ב-10.4.2006 נקבע בבית המשפט המחוזי כי על הנתבעות לפצות את פלוס בכ-100,000 ₪.
סקירת הדין הקיים
כאמור, בתביעה בגין עוולה של הוצאת לשון הרע, אין הכרח כי הפרסום הנדון יהווה דבר שקר על מנת שייחשב כהוצאת לשון הרע, שכן, לעיתים יכול הפרסום להוות אמת אובייקטיבית נכונה לחלוטין ועדיין לקיים את יסודות העוולה.
אולם, במצב דברים שכזה, עומדת לנתבע ההגנה המפורטת בסעיף 14 לחוק הנקראת הגנת "אמת בפרסום" או הגנת "אמת דיברתי". אם יוכיח הנתבע כי נתקיימו שני יסודות הסעיף: "אמיתות הפרסום" ו"עניין ציבורי" תעמוד לו ההגנה. שני היסודות הם יסודות מצטברים אך בה בעת, שונים אחד מן השני בתכלית שכן יסוד "האמת" מעלה שאלה עובדתית (האם הפרסום הוא אמת) ואילו יסוד "העניין הציבורי" מעלה שאלת מדיניות שיפוטית (האם קיימים בפרסום יתרונות חברתיים המצדיקים אותו חרף לשון הרע שבו). בפרק זה נבחן לעומק כל אחד מהיסודות הנ"ל.
מצב-דעתו של הנתבע בעת הפרסום
הגנת "אמת בפרסום" אינה כוללת בתוכה כל דרישה ל"יסוד נפשי" מן המפרסם (יסוד נפשי הוא הביטוי המשפטי המתייחס למצב דעתו של העושה בעת המעשה, לדוגמה: כוונה, מודעות למעשה, אדישות וכו'). דהיינו, הגנת סעיף 14 לא תחול על פרסום שקרי גם אם המפרסם פעל בתום לב ובכנות, היה בטוח לחלוטין כי הדברים אותם הוא מפרסם נכונים וכלל לא התכוון לפגוע בתובע באמצעות פרסומו.
נוסף על כך, גם אם טעותו של המפרסם הייתה סבירה והוא לא התרשל בהליך בירור העובדות ופרסומן, עדיין כל עוד פורסמו דברי שקר, הוא לא יוכל ליהנות מן ההגנה.
נראה כי נוסח החוק יוצר מצב דברים קשה במיוחד כלפי כל מי שטעה ופרסם דבר שקר בתום לב ועל כן, נקבע בסעיף 19(2) לחוק כי בית המשפט רשאי להקל עם המפרסם בשלב קביעת הפיצויים או גזירת העונש אם נראה כי המפרסם היה משוכנע באמיתותה של לשון הרע.
היעדרו של הצורך "ביסוד נפשי" ספציפי (כגון כוונה או חוסר תום לב), במסגרת ההגנה, פועל גם בכיוון ההפוך שכן, הגנה זו תעמוד למפרסם גם אם כלל לא פעל בתום לב, התכוון לפגוע ואפילו אם לא סבר קודם לכן כי יש אמת בפרסום. כלומר, כל עוד הצליח המפרסם להוכיח את יסודות הסעיף האובייקטיביים ("אמת" ו"עניין לציבור") לא יתחשב בית המשפט כלל בכוונותיו, מניעיו, ומודעותו לאמיתות הדברים בעת הפרסום שכן הם לא רלוונטיים כלל בהכרעת השאלה האם עומדת לו ההגנה.
בפרשת קראוס נ' ידיעות אחרונות, ניסו שופטי בית המשפט העליון: חשין, גולדברג והנשיא שמגר להכניס מידה של דרישת תום לב במסגרת סעיף 14, כך שמפרסם אשר פועל בחוסר תום לב לא יזכה בהגנת "אמת בפרסום". באותה הפרשה סירב עיתון "ידיעות אחרונות" לפרסם כתבה אשר מבהירה כי יוסף קראוס, נשוא כתבותיהם הקודמות, זוכה מן האשמות אשר יוחסו לו באותן הכתבות. קראוס טען כי בסירובו של העיתון להצהיר כי הוא זוכה מהאשמות שיוחסו לו פוגע העיתון בשמו הטוב. בית המשפט קבע כי סירובו של העיתון לפרסם עדכון הוא פעולה הלוקה בחוסר תום לב ועל כן לא יחסה העיתון בצל הגנת סעיף 14. דרישה זו של התנהגות בתום לב, במסגרת הגנת סעיף 14, לא הייתה קיימת עד אז והיה נדמה כי בית המשפט הוביל מהלך פסיקתי חדש. אולם, מהלך פסיקתי זה נגדע באיבו בדיון הנוסף באותה הפרשה שכן, דעת הרוב סברה כי למרות התוצאה "הבלתי נעימה" המתקבלת (הפגיעה בשמו הטוב של מר קראוס), אין להשתמש בהיקש מתוך סעיפי "תום הלב" שבחוק ואין להטיל על המפרסם דבר אמת את החובה לפעול בתום לב. בתגובה להלכת קראוס הוסיף המחוקק את סעיף 25א (תיקון: תשס"ג) לחוק איסור לשון הרע הקובע כי אם אמצעי תקשורת פרסם כתבה הכוללת האשמות כלפי אדם ולאחר מכן האשמות אלו בוטלו, מחויב הוא לפרסם לאחר מכן אם נתבקש לכך עדכון לגבי זיכויו של אותו אדם.
המבחנים לקיומה של אמיתות הפרסום
בפרשת קראוס נקבע כי על מנת שפרסום יחשב כ"אמת", על התוכן המובא בו לעמוד בהתאמה למציאות האובייקטיבית "כפי שהוכחה באמצעות הראיות המובאות במשפט". הווה אומר, המציאות אליה משווה בית המשפט את הפרסום היא המציאות אשר מצטיירת מתוך העדויות, הראיות וההוכחות אשר הובאו בדיון לפני בית המשפט.
אמנם, לרוב, המשמעות הטבעית של הפרסום תימצא בתוך שורותיו ובגוף הדברים, אך לעיתים יכול שתשתמע מבין השורות. משמעות משתמעת זו אף היא נקבעת על פי מבחן אובייקטיבי- "על פי המובן הטבעי והרגיל של המילים בעיני הקורא הסביר" ולא על פי האופן בו היא מצטיירת בעיני התובע או הנתבע.
כלומר, בבואנו לבחון את משמעותו של פרסום מסוים עלינו לשאול את עצמנו "כיצד היה האדם הסביר מבין את הדברים והאם גם הוא היה רואה בהם לשון הרע כנגד התובע?". נוסיף כי לעיתים אף ייתכנו מקרים בהם משמעותו של הפרסום תיגזר מכותרתו בלבד ולא מגופו שכן, כבר נקבע בפרשת פלוס נ' חלוץ כי לכותרת משקל כבד יותר על תפיסתו של האדם הסביר את הכתוב מאשר מהדברים המובאים בתוכן עצמו.
העובדה שהנתבע הוכיח כי אותו חלק בפרסום בגינו נתבע הוא אמת, אינה הופכת באופן אוטומטי גם את שאר חלקיו האחרים לאמת. עם זאת, עליו להתאמץ ולהוכיח כי גם שאר חלקי הפרסום נכונים רק אם תביעתו של הנפגע מתייחסת גם אליהם. אם לא כך הדבר יניח בית המשפט באופן אוטומטי לטובת הנתבע כי חלקים אלו מהווים אמת ולא ידון בנכונותם.
במשפט הישראלי, נתבע הרוצה להישען על הגנת אמת בפרסום, חייב לשאת בנטל הוכחת האמת בדבריו. מאידך, בארצות הברית הנטל להפרכת ההגנה ולהוכחת שקריות הפרסום מוטל על התובע וזאת משום שיקולים הנובעים ממבנה החוקה האמריקאית "המקדשת" את חופש הביטוי ומגבילה אותו רק אם הטוען כנגדו מוכיח כי נעשה בחופש זה שימוש לרעה.
סייגים לתחולת היסוד כפי שנקבעו בפסיקה
אחד הסייגים לקיומו של יסוד "אמיתות הפרסום", אשר נקבע בפרשת פלוס נ' חלוץ על ידי השופט חשין, הוא כי הגנת אמת בפרסום לא תגן על פגיעה בכבוד האדם ושמו הטוב כאשר ה"אמת" מבוססת על פעולה פזיזה או שקרית (כגון: מכתב תלונה). כלומר, גם אם הפרסום שנעשה היה אמת לאמיתה והיה בו עניין ציבורי, לא תעמוד לנתבע ההגנה במצב בו הדברים שנטענו בפרסום המדווח היו מבוססים על פעולה פזיזה, שקרית ולא משמעותית כנגד הנתבע. כך למשל, כאשר עיתון מפרסם שישנן חשדות כנגד אדם כי פעל במרמה, אך בפועל כל שקרה הוא שהוגש כנגדו מכתב תלונה פזיז למשטרה, לא תעמוד לעיתון הגנת האמת. הסיבה לסייג זה טמונה בכך שבעקבות הדיווח הפזיז מתערער האיזון העדין הקבוע בחוק איסור לשון הרע שבין השם הטוב לחופש הביטוי והכף נוטה לכיוון האחרון.
על כן, כדי שאותו "מפרסם חוזר" ייהנה מהגנת "אמת בפרסום" מוטל עליו הנטל להוכיח את אמיתות דברי ההשמצה עליהם הוא חזר. עם זאת, נראה שכאשר מדובר בפרסום המהווה עובדה חשובה בפני עצמה ונראה לבית המשפט כי הפרסום החוזר אינו תורם לאמינות הדברים ו/או לא מוסיף להם מימד אמיתי נוסף, יוכל בית המשפט להפעיל שקול-דעת ולהסתפק בהוכחה פשוטה שהדברים אכן נאמרו בעבר ואילו עכשיו הם מובאים רק כציטוט.
אמת משפטית מול עובדתית
אין אמת אחת כאמת אחרת, לכל אדם השקפת עולם משלו ומה שנראה לאחד כאמת לאמיתה עלול להיראות לאחר כשקר מוחלט. כך למשל הגדרות כגון: יופי, טוב ורוע, ניצחון והפסד, יראו לאנשים שונים כדברים שונים בתכלית. הסיבה למצב עניינים זה היא שפנים רבות לאמת: היסטורית, דתית, פילוסופית אומנותית וכו'. השופט, ככל אדם אחר, אינו יכול להגיע להכרעה בין כל האמיתות הללו שכן אין אמת אחת מוחלטת, הכול סובייקטיבי ובעיני המתבונן.
עם זאת, ברור כי ישנו צורך לקבוע קנה מידה שיפוטי אחיד על פיו יוכל בית המשפט לקבוע מהי האמת בגינה נעניק או נשלול את ההגנה האמורה. נראה כי קנה המידה הרצוי היה יכול להיות "האמת העובדתית" שנתפסת פעמים רבות כאמת הבלתי מעורערת והמוחלטת אשר אמיתותה אינה יכולה להיות מוטלת בספק. הבעיה נוצרת כאשר אנו דורשים מן השופט, שהוא כאחד האדם, להגיע לאותה אמת עובדתית טהורה. דרישה זו לעיתים רבות אינה הגיונית שכן אין בידיו כלים מתאימים לגילוי "אמת טהורה" זו, שכן, הוא אינו חשוף לכלל הפרטים והעובדות כפי שהתרחשו במציאות. משום כך, פעם אחר פעם קבעה הפסיקה כי האמת הנדרשת לשם טענת "אמת דיברתי" הנה האמת המשפטית ולאו דווקא האמת העובדתית.
"האמת המשפטית" הנה אותה אמת אליה יכול כל שופט להגיע בעצמו בעזרת הכלים שהעמיד החוק לרשותו וכפי שהיא מצטיירת מהעובדות שהוצגו בפניו ובפני בית המשפט. לעיתים אין מניעה בכך שיהיה פער בין האמת המשפטית לאמת העובדתית לאור הידע והמשאבים המוגבלים שצוינו לעיל, אך גם בית המשפט הסכים זה מכבר כי זהו פער שיש להשלים עמו.
לסיכום, ניתן לומר כי הלכה היא שהאמת הרלוונטית בדיון בעוולת "לשון הרע" היא אך ורק האמת כפי שרואה אותה בית המשפט והשופט היושב בדין, ללא קשר לדעות ואמונות היסטוריות, פילוסופיות, דתיות וכו'.
אמת לשעתה או אמת במלואה
עולה השאלה האם אמת שהייתה נכונה לשעתה ולאחר מכן, עקב השתנות הנסיבות, נתגלתה כשקר עומדת בתנאי "אמיתות הפרסום".
בפרשת קראוס נידונה שאלה זו בהרחבה (לפירוט עובדות המקרה ראו לעיל) ונקבע פה אחד על ידי השופטים כי כאשר משתנות הנסיבות והאמת שפורסמה בדבר "חשדות חמורים כנגד אדם" מתבררת כשקרית, חובה על המפרסם להוציא עדכון לפרסומו אחרת לא תעמוד לו הגנה זו.
אולם, בדיון הנוסף שנערך באותה פרשה התהפכה הקערה על פיה ודעת הרוב החדשה סברה כי אין החוק דורש שהאמת שבפרסום תהיה "אמת במלואה" כל הזמן. די כי תהה האמת נכונה לשעתה (קרי, בעת הפרסום) על מנת לקיים את יסוד "האמת בפרסום". אם השתנו הנסיבות ומה שהיה אמת הופך לשקר אין המפרסם חייב בעדכון פרסומו שכן לדעת רוב השופטים בדיון הנוסף חובה זו כבדה מנשוא ופוגעת בזכויותיו של המפרסם מעבר לנדרש.
עם זאת, בתיקון לחוק משנת 2003 הוסף סעיף 25א לחוק הקובע כי אמצעי תקשורת המפרסם כי ישנם חשדות פליליים כנגד אדם פרטי יהיה מחויב, לאור בקשתו של אותו אדם, לפרסם עדכון בדבר זיכויו או באי הגשת כתב אישום כנגדו. כלומר, בכל הנוגע לאמצעי תקשורת המפרסם פרסום בדבר חשדות פליליים, בלבד, תופסת כיום גישת "האמת במלואה" ולא "האמת לשעתה".
אמת אובייקטיבית מול הבעת דעה
פרופ' מרדכי קרמניצר בספרו "לשון הרע, הדין המצוי והרצוי" גורס כי את תוכנם של הפרסומים השונים ניתן לחלק לשלושה סוגים: פרסומים עובדתיים נכונים, פרסומים עובדתיים כוזבים, והבעות דעה. ישנם מקרים רבים בהם הפרסום הפוגע אינו מהווה תיאור העובדות כהווייתן אלא מבוצע בתצורה של הבעת דעה. ההבחנה בין מהי אמת אובייקטיבית למהי דעה, ללא ספק מהווה שאלה קשה. אולם, לאור התמקדותנו בהגנת "אמת בפרסום" אין צורך בירידה לעומקה של הבחנה זו שכן בפרשת חברת החשמל נ' עיתון הארץ נקבע כי נתבע או נאשם בגין עוולת הוצאת לשון הרע זכאי להסתמך על ההגנה גם כאשר הדברים מנוסחים כהבעת דעה.