cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצעי מגבית
מסקנות
עלו מספר מסקנות: לא הייתה הכנה מספקת שהיא תנאי להצלחת פעולה. הוכח שסנוניות מסוגלות לחדור למעגן שמור בעת מלחמה ושהפצחן מהווה אמצעי משמעותי לגרימת נזק. יש צורך באמצעי לזיהוי המטרה על ידי המפעיל עצמו (אמצעי ראיית לילה היה בסנונית הפיקוד, אך לא שימש את מפעילי הפצחנים). יש צורך בקסדה ומשקפי מגן למנוע נתזי מי ים וסינוור עיני המפעילים. אמינות מנועי הסנוניות מהווה בעיה. כמו כן עלה בחומרתו מצב העייפות, עקב חוסר השינה של הלוחמים, שמוביל לפעולות אוטומטיות והשפיע לרעה על יכולת החשיבה בעת הביצוע. לדברי מפקד שייטת 13, סא"ל שאול זיו, "הפצחנים וסירות האם הוכיחו שהן מסוגלות לתמרן היטב בתנאי המבצע. זיהויין קשה לאויב והן מהוות מטרות קשות לפגיעה". לדברי מפקד זי"ס, אל"ם זאב אלמוג, "הלוחמים חזרו מאוכזבים, אך מנקודת ראותי כמפקד הזירה, המטרה העיקרית, כפי שגם הוגדרה מראש, הושגה – גם אם סטי"לים לא הושמדו, אלא 'רק' מזח. האזנות המודיעין לתשדורות האויב הצביעו על כך שהמצרים היו מבוהלים, רדפו אחר 'רוחות רפאים' ועמלו לתגבר את הגנת המעגן."
מבצע מגבית 16 - רקטות לאו
בגזרת הים התיכון תוכננה פשיטה רבת משתתפים על מוצבי המצרים בחוף מזרחית לפורט סעיד. רס"ן גדי שפי קיבל הוראה לעבור עם כל הכוח לגזרת הים התיכון. לוחמי שייטת 13 כבר נמצאו בשדה אופיר מוכנים לטיסה לבלוזה להצטרף לפעולה בצפון סיני. הסנוניות הועמסו לכלי רכב להישלח לחוף רומני.
הנחתה של כוחות שריון במפרץ סואץ עדיין עמדה על הפרק (ב־22 באוקטובר אף הועמסו כוחות שריון על נט"קים). במעגן ע'רדקה נמצאו שתי ספינות טילים מדגם קומאר כשירות לאחר שבשעות היום הצטרף סטי"ל קומאר מנמל סאפאגה. מפקד חיל הים, בנימין תלם, הורה למפקד הזירה לחזור ולתקוף את ספינת הקומאר במעגן ע'רדקה. גדי שפי, שכבר היה בשדה אופיר, הוחזר לבסיס מפרץ שלמה עם הלוחמים כדי לפעול פעם נוספת במעגן ע'רדקה.
מודיעין ותוכנית
פעולות מגבית 11 ו־15 שבוצעו בצורה "רועשת" העמידו את המצרים בכוננות עליונה. יסוד ההפתעה מסירות תקיפה נחלש, והסיכון בביצוע גדל. לא היה מידע מיוחד על שינויי היערכות ביעד.
בעת התדריך האחרון, שניתן על ידי אל"ם אלמוג, הודיע קצין המודיעין כי בליל הפעולה צפוי לפעול באזור המטרה זרקור תותחנים רב עוצמה. אלמוג קבע שנתון זה עשוי לסייע לקבוע את כיוון הכניסה ליעד – מצפון או מדרום. הכניסה הצפונית, הרחבה והפנויה, שהוערכה כעדיפה לחדירה (אף על פי ששנחדרה כבר פעמיים), לעומת הכניסה הדרומית הגדושה בשרטונות. בשטח הובחן שהזרקור ממתין בצד הדרומי ועל-כן הוחלט לחדור בשלישית מצפון.
שעת הפתיחה באש נקבעה על ידי אלמוג לשעה אחת קודם לזריחה. שעה בה הערנות פחותה וניתן להפתיע את האויב.
דרך פעולה ואימון מוקדם
דרך הפעולה נבחרה והוכתבה על ידי מפקד חיל הים, שקבע כניסה על-מימית גלויה למעגן. באותו שבוע הגיעו למחסני זירת ים סוף מטולי קרגו (Carl Gustaf recoilless rifle) ורקטות לאו נגד טנקים שהגיעו לישראל ברכבת האווירית, והגיעו לזי"ס בבוקר הפעולה ביעד. מטולי הקרגו שהוכיחו את יעילותם כנשק מסיים בספינות הדבור של פלגה 915 מספר ימים קודם לכן, היו כבדים להפעלה מסירת סנונית. האלוף תלם הודיע ב־20 באוקטובר למפקד הזירה אל"ם זאב אלמוג שרקטות לאו לביצוע התקיפה יגיעו אליו למחרת, עם שני מדריכים שילמדו את השימוש בהן. 20 רקטות לאו נמסרו לאנשי שייטת 13. החימוש החדש לא היו מוכר ללוחמים, ולכן 10 רקטות הוקצו לאימון מוקדם ו־10 רקטות הוקצו למבצע. לקראת הפעולה בוצע אימון על מטרה צפה של זירת ים סוף. בוצעו מטווח-יום, ומטווח-לילה נוסף עם תחילת התנועה אל היעד. אלמוג קבע שהשיגור יבוצע 80–100 מטר מהמטרה, משום שקרוב מדי למטרה עלול הכוח התוקף להיפגע מפיצוץ טילי סטיקס שבספינות האויב המלאים בחצי טון חנ"ם כל אחד, ואילו רחוק יותר עלול היורה להחטיא את המטרה. אלמוג החליט שבכל "סנונית" לוחם אחד בלבד יבצע את הירי, והוקצו לו 5 רקטות לאו למשימה. נקבע שאותו לוחם ירה 5 רקטות לאו באימונים המוקדמים כדי לצבור מיומנות.
הרכב הכוח
סיכויי הפעולה הסתמנו כגבוליים. אי לכך, דרש מפקד הזירה זאב אלמוג מאלוף תלם לפקד על הפעולה בים בנימוק שניסיונו כמפקד שייטת 13 לשעבר, היכרותו הקרובה את הלוחמים ואת ה"סנוניות", והעדיפות לכך שהחלטות מידיות תינתנה מסירת הפיקוד ולא מחפ"ק מרוחק. אלמוג תיאר את חלוקת הסמכויות בינו ובין שפי: "כדי שגדי, שהיה סגני בשייטת 13, לא יחוש שאני מפקפק ביכולת הפיקודית שלו, הבהרתי לו שהחלוקה בינינו תהיה שאני אפקד על הפעולה והוא יהיה מפקד הכוח. הוספתי, כי הסיטואציה ביעד ושיטת הפעולה המוכתבת הן קריטיות ומחייבות תגובות והחלטות מיידיות. לפיכך, במקום שאתן לו הוראות מהחפ"ק בשארם א-שייח', אתן לו הוראות מתוך ה"סנונית". אני אנהל את המדיניות ואהיה אחראי להחלטות, כפי שהייתי עושה לו הייתי בחפ"ק, ואילו הוא יפקד על הכוח."
הביצוע
ב־21 באוקטובר בשעה 17:00 ניתן לכוח תדריך אחרון במפקדת הזירה. בשעה 17:30 התקבלה ממפקדת חיל הים הוראה לביטול הפעולה. בעקבות שיחה של אל"ם אלמוג עם סגן מפקד חיל הים, תא"ל צבי תירוש, חודש האישור לפעולה.
הלוחמים יצאו מבסיס מפרץ שלמה ב־21 באוקטובר שעה 21:00, עם שלוש סנוניות. הים היה נוח עד גלי. לאחר שעה חלה תקלת מנוע בסנונית השנייה, והצוותים בסירות הוחלפו. לפי הוראת אלמוג חזר יוחאי בן-נון עם הסנונית המקולקלת לשארם א-שייח', ושתי הסנוניות המשיכו בתנועה איטית דרומה. בהמשך הדרך התגלו זרקורים בדרום המעגן ואלמוג החליט להמשיך ישר מצפון. שפי הרגיש ביטחון והתמצא בשטח שבו ביקר בפעולה הקודמת ונע באיטיות במרכז המעבר תוך שמירת מרחק משרטון גיפטון. ההתקרבות נעשתה בשעת הגאות ושפי חשש להתקרב לשרטונות המכוסים מים ואינם נראים.
בעת ההתקרבות למעגן בשעה 03:30 הבחינו הלוחמים מדרום לנתיב הכניסה בצללית של כלי שיט גדול, בקרבת שרטון גיפטון. בטווח של 500 מטר זוהתה הצללית כסטי"ל קומאר, הסנוניות התקרבו לספינת הקומאר כשהן בטור והתכוננו לירי. בהיותן במרחק 100 מטר נתגלו על ידי המצרים בחוף ונפתחה עליהן אש ממזרח, מתותח 23 מ"מ שהוצב על שרטון גיפטון. הסנוניות נמצאו בין מקור הירי בחוף לבין ספינת הקומאר ולכן הירי המצרי לא היה יעיל.
הסנוניות התקרבו במהירות, בטווח 70 מטר מהסטי"ל פנו ימינה כדי לקבל גזרת אש בו זמנית. צללית ספינת הקומאר התבלטה באור הירח. אלמוג פקד לפתוח בירי רקטות לאו. שלושת השיגורים הראשונים מכל סנונית החטיאו את המטרה, ואלמוג הורה להתקדם לעבר המטרה עד 40 מטר ממנה. גם רקטת לאו הרביעית בשתי ה"סנוניות" החטיאה. ברקטה החמישית פגע דני איתן מתחת לגשר הקומאר. שניות ספורות אחריו פגע גם אורי שטיין באזור הירכתיים והקומאר החל לבעור. זוהו אנשים קופצים ממנו למים. מכיוון ספינת הקומאר נפתחה לעבר הסנוניות אש תת-מקלעים. מכיוון מערב שיגרו המצרים רקטות תאורה.
שפי פקד על המפעיל קליאוט להתקרב, למרות שהקומאר כבר היה פגוע ובער במרחק 40 מטר בלבד מהסנוניות. חרטום הסנונית הופנה אל ספינת הקומאר אך הסנונית לא התקדמה. שפי הפעיל את המקלעים הקבועים לצידי החרטום וירה חצי שרשרת כדי להרחיק את המצרים שבמים. מֵי הגאות שכיסו את השרטון לא אפשרו להבחין בו ומדחפי סנונית הפיקוד נתקעו בריף האלמוגים ומנעו את תנועתה. אלמוג התלבט האם לנסות לחלץ את הסנונית או לפוצץ אותה ולהעביר את צוותה לסנונית השנייה, והחליט לנסות לחלץ. כל הניסיונות לשחרר את המדחפים מתוך הריף לא צלחו ואז החליט אלמוג לזחול לעבר חרטום הסנונית כדי לאזן את הסירה (בדרכו נכווה בידיו מקני המקלעים ונפגע מהמשקפת שעל צווארו). כשגם ניסיון זה לא צלח הורה אלמוג לצוות הסנונית לקפוץ למים כדי להקל על משקלה. הם סובבו ודחפו את החרטום אל מחוץ לריף אך המדחף היה עדיין תקוע. לאחר חילוצה החלה סנונית הפיקוד לנוע והוברר שהיא מזגזגת, כיוון שמדחף אחד כנראה נפגע. הסנונית השנייה גררה את סנונית הפיקוד אל מחוץ לאזור המעגן. כשהגיעו מצפון לשרטון גיפטון האיר השחר והכוח יצא מטווח האש. משם נעו במהירות מואטת ובאור יום לשארם א-שייח'.
בדיווח לרמטכ"ל –
מהצד המצרי
ראש מחלקת המודיעין אל"ם רמי לונץ דיווח בקדם מח"י ששתי רקטות פגעו בסטי"ל קומאר שנשרף כליל. לצוות המצרי היו שני נפגעים היתר קפצו למים ונאספו מאוחר יותר. בים סוף נשארו למצרים רק שני סטי"לים.
המצרים פוצצו את ספינת הקומאר הפגועה והסיגו את כוחותיהם למעגן סאפג'ה המרוחק ובכך הכירו שמעגן ע'רדקה איננו מעגן בטוח. מתקפה על אזור בסיס מפרץ שלמה מסאפג'ה חייבה תנועה ארוכה בים שתיתן הזדמנות לפגוע בכלי השיט.
המודיעין הימי דיווח, כי ספינת הקומאר שהושמדה הוא מספר 501. אותו סטי"ל שבפיקודו של נקיב ימי אחמד שאכר טיבע את אח"י אילת שש שנים קודם לכן, ב־21 באוקטובר 1967.
תחקירים
שיחות לוחמים מפקד שייטת 13 קיים חמש שיחות לוחמים בתקופה שלאחר המלחמה. עקב פרישת אנשי היחידה קוימו שיחות לוחמים בבסיס מפרץ שלמה, באבו רודס ובבסיס עתלית. בעתלית נערכו גם שיחות לתומכי הלחימה מהפלגה הטכנית ופלגת המפקדה ולחניכי בית הספר של השייטת. הלוחמים נתבקשו לשמוע ולהשמיע בקורת על שיטות הלחימה וניצול כוח המילואים וגם להציע לקחים לצורך משימות עתידיות. מפקד זי"ס ואנשי מטהו שפיקדו על 6 מתוך 7 הפעולות שביצעה שייטת 13 במלחמת יום הכיפורים לא הוזמנו לתחקיר בעתלית ולא השמיעו את הערותיהם.
מפקד שייטת 13, סא"ל שאול זיו, שלא היה בזירת ים סוף בעת ביצוע מבצעי מגבית, ריכז את התחקירים וההתייחסויות שנערכו בשייטת 13 בחוברת פעילות שייטת/13 במלחמת יום הכיפורים שהופצה בפברואר 1974 למפקדי יחידות חיל הים.
משמעות הפעולות
בכל הפעולות בע'רדקה נעשה שימוש באמצעים ובשיטות יוצאי דופן וחסרי תקדים, כגון: הפלגה בסירות גומי לאורך 200 ק"מ; הפעלה של סירות נפץ – 'פצחנים' - שטרם עברו אישור מבצעי; רקטות לאו אנטי-טנקיות, בלתי מוכרות שוגרו מסנונית כנגד כלי-שיט בהצלחה. הפעולות במעגן ע'רדקה בוצעו ברמה שמעבר ל שהייתה בשייטת 13 קודם למלחמה. את הפעולות ביצע קומץ של כ־20 לוחמים, חציים אנשי מילואים, שהשקיעו את כל מרצם ומאודם ואף הגיעו עד למצב של עייפות קיצונית. עקרונות ההפתעה והדבקות במטרה שיושמו: באמצעים, בשיטה, במיקום ובעיתוי, היו המפתח להצלחה זו. הוברר שפעולות טקטיות ממוקדות מסוגלות להשיג תוצאה אסטרטגית.
כבר לפני השמדת הסטי"ל השני, ב־22 באוקטובר, הצליחו כוחות צה"ל לכבוש שטחים נרחבים ממערב לתעלת סואץ, כולל כיתור הארמייה השלישית של מצרים ממזרח לתעלת סואץ. לפיכך, למרות ההצלחה שבהשמדת שתי ספינות הקומאר, שאיפשרה את מבצע ההנחתה במפרץ סואץ, מבצע זה לא יצא אל הפועל.
20 שנים מאוחר יותר עמד סא"ל אלי גליקמן, לימים מפקד שייטת 13, על משמעותם של מבצעי מגבית:
ויתור על הרקע האדום
בין קציני היחידה נתגבשה מסקנה שלא להעניק רקע אדום לכנפי העטלף לאנשים שפעלו בתוך נמלי האויב. וזאת בניגוד לתקדים שנעשה במלחמת ששת הימים. סגן מפקד השייטת רס"ן גדי שפי התייחס:
מקורות
מסמכי צה"ל
ים שלמה
במלחמת העולם השנייה נערכו בים שלמה מספר קרבות, בין כוחות הצי הקיסרי היפני וכוחות בעלות הברית.
ולדימיר לוצ'יץ'
ולדימיר לוצ'יץ' (בסרבית: Владимир Лучић; נולד ב-17 ביוני 1989) הוא כדורסלן סרבי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בקבוצת הכדורסל באיירן מינכן, וכן בנבחרת סרביה.
ביוגרפיה
לוצ'יץ' נולד בבלגרד בשנת 1989 לוצ'יץ' השתתף בדראפט 2011, אך לא נבחר.
גובהו הוא 2.04 מטרים והוא משחק בעמדות הסמול פורווד והפאוור פורוורד.
מהלך הקריירה
בשנת 2006 החל לוצ'יץ' לשחק כדורסל מקצועי, בקבוצת "סופרפונד" הסרבית.
בשנת 2008 עבר לשחק בפרטיזן בלגרד, עמה זכה 4 פעמים באליפות הליגה האדריאטית (2009–2011, 2013), 5 פעמים באליפות ליגת העל הסרבית (2009–2013), ו-4 פעמים בגביע הסרבי (2009–2012).
בשנת 2013 חתם על חוזה בקבוצת ולנסיה מליגת העל הספרדית. בעונת 2013/2014 זכה עם ולנסיה באליפות היורוקאפ.
בשנת 2016 הצטרף לוצ'יץ' לקבוצת באיירן מינכן הגרמנית. בעונת 2017/2018 זכה עמה הן באליפות ליגת העל הגרמנית והן בגביע הגרמני, ובעונה העוקבת זכה עמה באליפות הליגה הגרמנית.
שיא קריירה
ב-14 באוקטובר 2020 קלע לוצ'יץ' שיא קריירה של 26 נקודות במשחק היורוליג מול מכבי תל אביב.
נקודת איסוף
נקודת איסוף (צרפתית: La Rafle) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2010 בבימויה של רוזלין בוש ובהפקתו של אלן גולדמן, המתאר את פרשת גירושם של היהודים מפריז בתקופת מלחמת העולם השנייה ושילוחם למחנות ההשמדה ("מצוד ולודרום ד'איבר"). הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים ומתמקד בסיפורו של ילד אחד, משפחתו וחבריו ובסיפורה של אחות נוצרייה שסייעה ליהודים.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-10 במרץ 2010 וזכה להצלחה רבה. בישראל הוקרן הסרט לראשונה ב-8 ביולי 2010 בפתיחת פסטיבל ירושלים בהשתתפות הבמאית והשחקנים.
תקציר העלילה
משפחת ויסמן מנסה להסתגל למצב החדש בתקווה שהמלחמה תסתיים והם יחזרו לחיות בצורה רגילה, אולם בחשאי מתנהלות ההכנות לגירוש יהודים מצרפת.
בבוקר ה-16 ביולי 1942 מגורשת משפחת וייסמן יחד עם שכניהם ו-13,000 יהודים נוספים לאצטדיון מרוצי האופניים בפריז, ולודרום ד'איבר, על ידי המשטרה הצרפתית, שם הם מחכים לגורלם, תוך שהם סובלים מצפיפות קשה, כמעט ללא מזון ומים וללא תנאים סניטריים. על השירותים הרפואיים באצטדיון מופקד ד"ר שיינבאום, רופא יהודי, ואיתו מספר מצומצם של אחיות מהצלב האדום, בהם גם אנט מונוד, אחות נוצרייה צעירה שמזדהה עם סבלם ומחליטה להצטרף אליהם למחנה הריכוז בון-לה-רולאנד, אליו הם מועברים כעבור כמה ימים. לאחר מספר שבועות במחנה הריכוז נשלחים המבוגרים מזרחה, למחנות ההשמדה בפולין, ובמחנה נשארים הילדים. ג'ו וייסמן מצליח להימלט יחד עם ילד נוסף. שאר הילדים נשלחים "מזרחה" (למחנות ההשמדה).
בסרט מוצגות תגובות מחאה שונות של תושבי פריז ביחס לאפליית היהודים ופעולות רבות של סיוע והצלה, לצד תגובות אנטישמיות.
יצירת הסרט וביקורות
צילומי הסרט התחילו במאי 2009 ונמשכו 13 שבועות בהשתתפות 9,000 ניצבים. מבנה האצטדיון ששימש כנקודת איסוף ומחנה הריכוז שוחזרו בהונגריה עבור צילומי הסרט. הבסיס לתסריט נכתב על פי עדויות שגבתה הבמאית מג'ו ויסמן ואנט מודו במהלך התחקיר לסרט.
מבקר הקולנוע אורי קליין עינה את הסרט "מלכודת דבש נטולת עוצמה רגשית".
שטיפ
שטיפ (במקדונית: Штип) היא העיר הגדולה ביותר במזרח מקדוניה הצפונית, היא מרכז תעשיית הטקסטיל במדינה ובסמוך אליה נובעים מקורותיו של נהר בְּרֶגָלְנִיצַה. העיר ממוקמת 86 קילומטרים מהבירה סקופיה ו-40 קילומטרים מוולס.
היסטוריה
ב-1913, לאחר מלחמת הבלקן השנייה סופחה העיר לממלכת סרביה ובהמשך לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב- 6 באפריל 1941 נכבשה הממלכה על ידי גרמניה הנאצית והעיר נמסרה לשליטת ממלכת בולגריה תוך הבטחה גרמנית לבולגרים, להכיר בתביעתם לחזקה על העיר לאחר המלחמה. ב-8 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחות בעלות הברית ומועד זה הפך ליום חגה של העיר.
כלכלה
בראשית המאה ה-21 הפכה שטיפ מרכז ארצי ליצור והפצת מוצרי טקסטיל, בשיתוף ומימון חברות מגרמניה, בלגיה, הולנד וספרד. כמו כן בעיר מפעלים לעיבוד עורות וייצור נעליים. בשטיפ תעשיית מזון מפותחות בעיקר בתחום השימורים, ייצור שמן ומוצרי חלב. בעיר הוקם אזור תעשייה חדיש ומתוכנן להקים גם שדה תעופה.
תחבורה
תחנת הרכבת ממוקמת בצפון העיר ברובע זלזניקה ומופעלים דרכה קווים ישירים לוולס וסקופיה שבמערב מקדוניה הצפונית וקוצ'אני שבמזרחה. דרך העיר עוברים הכבישים המהירים: M5 לקוצ'אני, E-75 לוולס ו-R-601 לראדוביש.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מהווה 3.1% מאוכלוסיית מקדוניה הצפונית. 87% מאוכלוסיית העיר הם ממוצא מקדוני, 4.6% הם צוענים, 4.3% ולאכים, 2.7% טורקים והשאר בני לאומים שונים. 49.95% הם גברים ו-50.05% הן נשים. אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון טבעי, (שיעור תמותה לעומת ילודה), ובמגמת הגירה שלילית. בין השנים 1991–2002 קטנה כמות האוכלוסין ב-17.9%.
אקלים
בשטיפ שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.7oc, כשערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0.5oc בינואר ועד 23oc בחודשים יולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 485 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא מאי ובו יורדים בממוצע 58 מילימטרים של משקעים.
ארכאולוגיה ואמנות
בעיר מנזר בן המאה ה-14, שרידי מבצר ביזנטי ובאזאר מקורה מהתקופה העות'מאנית. בסמיכות לשטיפ מצוים שרידי העיר הביזנטית בארגאלה שחרבה במאה ה-6. מ-1986 מתקיים בעיר פסטיבל פופ שנתי המכונה מאק - פסט אשר נודע בכל מקדוניה הצפונית ובחודשים יולי - אוגוסט מתקיים יריד אמנויות שנתי.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בעיר נוסדה ב-1512 עת התיישבו בה 38 משפחות ממגורשי ספרד. היהודים שהוזמנו לשטחי האימפריה העות'מאנית על ידי הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, היו בעלי מקצוע, אוריינים ונקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה. במקום הוקם בית עלמין לקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת יוגוסלביה, קהילת יהודי שטיפ הייתה אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכה ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה 800 נפשות. הרובע היהודי מוקם בצפונה של העיר והיו משפחות מועטות שהתגוררו בדרום העיר. בפרוץ הקרבות נמלטו מקצת מבני הקהילה כנראה לאלבניה.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי, הורמאכט נכנס לשטחה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס להכנעת ממלכת יוגוסלביה. באפריל נמסרה מקדוניה הווארדארית לחזקת הבולגרים, תוך הבטחה להכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות לאחר תום מלחמת העולם השנייה. על יהודי העיר הוחל החוק להגנת האומה, הם נצטוו לענוד טלאי צהוב וכל הגברים בגילאי 20–40 גויסו לעבודות כפייה. באמצעות חקיקה מיוחדת, נמנעה מיהודי שטיפ אזרחות בולגרית והם נותרו מחוסרי אזרחות.
מנהל בנק בעיר שטיפ תיאר את המראות:
.
ב-22 במרץ, 25 במרץ וב-29 במרץ 1943, גורשו כל היהודים שהיו עצורים במחנה מונופול בשלושה משלוחי רכבת אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. רק 196 מתוך 7,160 המגורשים, מתוכם יהודים בודדים משטיפ ניצלו בתום המלחמה.
בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר, אך הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות השואה. ב-13 במאי 2009 הכריזה הנהלת המוזיאון המקומי, כי בכוונתה להתחיל בעבודות שיקום ושימור בית העלמין היהודי העתיק בעיר בסיוע מימון שהתקבל מהממשל המקדוני. מבדיקה שנערכה באתר החרב עולה, כי קיימים שרידים של 120 מצבות המפוזרים על פני המדרון בו ממוקם בית העלמין.
וילי הרולד
וילי פאול הרולד (בגרמנית: Willi Paul Herold), הידוע גם בכינוי "המוציא להורג של אמסלנד" (Der Henker vom Emsland), היה פושע מלחמה וחייל גרמני בסוף מלחמת העולם השנייה שהעמיד פנים כקצין בלופטוואפה שהביא לרצח של אסירים במחנות מתנגדי המשטר באמסלנד, שבסקסוניה התחתונה. הרולד נעצר על ידי הבריטים, נשפט והוצא להורג בעוון פשעי מלחמה ב-14 בנובמבר 1946 במחנה וולפנביטל.
מלחמת העולם השנייה
ב-30 בספטמבר 1943, נקרא הרולד לשירות צבאי. לאחר טירונות עם גדוד צנחנים בטאנגרמינדה, הוא נשלח לאיטליה ולחם באנציו ובמונטה קסינו, היכן שהוא קודם לדרגת רב"ט והוענק לו צלב הברזל מדרגה ראשונה על הרס שני טנקים בריטים בחוף הים של סלרנו.
בחודש מרץ 1945, הועברה יחידתו של הרולד לגרמניה. בתוך הכאוס של נסיגת הצבא הגרמני, הרולד הופרד מיחידתו בתחילת אפריל 1945. ליד גרונאו ובאד בנטהיים, הרולד נתקל במכונית נטושה ובה מטענו של קצין בחיל האוויר הנאצי. הרולד עטה את המדים והחליט להעמיד פנים שהוא קצין ואסף סביבו מספר חיילים, שאבדו בחזית. ב-11 באפריל 1945, הגיעה יחידתו של הרולד למחנה לעריקים גרמנים בשם אשנדורפרמואור (Aschendorfermoor) שהיה אחד ממחנות שכונו בשם אמסלנד ושימשו לכליאת חיילים גרמניים שערקו מהצבא. הרולד סיפר לשלטונות הגרמניים במחנה, כי הוא פועל תחת הוראה ישירה של אדולף היטלר ועד מהרה לקח פיקוד על המחנה. הרולד ואנשיו החלו לרצוח אסירים (למשל, קבוצת אסירים שניסתה לברוח). בתוך שמונה ימים, הרולד גרם למותם של יותר ממאה אסירים במחנות.
בעקבות תקיפה אווירית על המחנה, מרבית האסירים ששרדו הצליחו להימלט. יחידתו של הרולד עזבה את המחנה וביצעה עוד כמה פשעי מלחמה; למשל הם תלו איכר בלר שבפריזיה המזרחית, שהניף דגל לבן וגם רצחו חמישה הולנדים, שנחשדו לכאורה בריגול.
כשהם מתרחקים מחיילי בעלות הברית המתקדמים, הרולד ואנשיו הגיעו לאאוריך, שם הם נעצרו על ידי המפקד הגרמני המקומי. הרולד הודה לבסוף בפשעיו והוא הועבר לנורדן למשפט על ידי הקריגסמרינה. בתוהו ובוהו של הימים האחרונים של המלחמה, הרולד שוחרר בטעות.
מעצר, משפט והוצאה להורג
הרולד היה בדרך לווילהלמסהאפן וחזר למקצוע הישן שלו כמנקה ארובות. הוא נעצר על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-23 במאי 1945 על גנבת ככר לחם. בעקבות חקירת עדים שונים, הרולד זוהה כפושע מלחמה מבוקש. ב-1 בפברואר 1946, אולצו הרולד ואנשיו על ידי הבריטים לקבור את שרידי האסירים שנרצחו במחנה אשנדורפרמואור.
195 גופות נקברו בסך הכל. באוגוסט 1946, נשפטו הרולד ו-12 חיילים נוספים באולדנבורג על ידי הבריטים (בפיקודו של קולונל ה. בראון). הם נמצאו אחראים לרצח של 125 אנשים. ב-29 באוגוסט 1946, נידונו הרולד ועוד שישה נאשמים (קרל האגוולד, ברנרד מאייר, קרל שוטה, יוסף אוילר, הרמן ברנדט, אוטו פאלר) למוות, בעוד חמשת האחרים זוכו. ב-14 בנובמבר 1946, הוצאו הרולד וחמשת הנאשמים להורג בגיליוטינה על ידי פרידריך הר בכלא וולפנביטל.
סיפור חייו של הרולד, הוסרט בסרט קולנוע בבימויו של רוברט שוונטקה בשם "הקפטן" את דמותו גילם שחקן הקולנוע השווייצרי מקס הובאכר.
ג'וני סינס
סטיבן וולף (באנגלית: Steven Wolfe; נולד ב-31 בדצמבר 1978), המוכר בשם הבמה ג'וני סינס (Johnny Sins), הוא אושיית רשת ויוטיובר אמריקאי, שחקן פורנוגרפיה לשעבר ומושא למֶמים רבים ברשת. ברשת הטוויטר יש לו (נכון ל-2020) למעלה מ-427 אלף עוקבים ו-149 אלף עוקבים באינסטגרם. בפייסבוק, עמוד ממים הומוריסטים אודותיו, המנוהל בידי מעריציו, הגיע ליותר מ-85 אלף עוקבים.
ביוגרפיה
סטיבן וולף נולד ב-31 בדצמבר 1978 בעיר פיטסבורג שבמחוז אלגני במדינת פנסילבניה. בהתבגרותו, וולף היה ביישן ומופנם. גופו הראה סימני התקרחות כבר בגיל צעיר, וכשהיה בן 24 הוא החליט לגלח לגמרי את כל שיער ראשו. לאחר שסיים את לימודיו בקולג', סינס החל לעבוד באתר בנייה. ב-2006, בגיל 28, הוא התפטר מעבודתו ועבר לגור בלוס אנג'לס.
פורנו
ב-2006 החל לעבוד כשחקן פורנוגרפיה. הוא חתם אצל חברת "Brazzers" ואימץ את שם הבמה "ג'וני סינס". ב-10 ביוני 2015, אתר "Pornhub" השיק קמפיין מימון המונים באמצעות "Indiegogo" להפקת סרט פורנוגרפי בחלל, ובכך אמור היה להיות הגבר הראשון שיקיים יחסי מין בחלל. עם זאת, קמפיין גיוס הכספים נכשל בהגעה ליעד. לאחר השתתפות ב-2,300 סרטונים, הודיע ב-2019 על פרישתו.
אושיית רשת
בתחילת 2017, סינס ורעייתו קיסה השיקו ערוץ באתר שיתוף הווידאו "YouTube". בסרטונים המועלים, השניים שיתפו את קהל הצופים בחיי היומיום שלהם, תכנים בנושא בריאות וכושר, וכן והעניקו עצות הקשורות ליחסי מין. לאחר גירושיהם, סינס שמר על השליטה בערוץ. הוא מפרסם בו את סרטוני חייו האישיים, כולל תוכנית התזונה שלו ותוכניות אימון. באפריל 2018 סרטון של סינס אוכל חטיפים טורקיים (מוקבנג ) הפך לסרטון הפופולרי ביותר בטורקיה. נכון למאי 2020, לערוץ נרשמו כ-1,550,000 מנויים וכלל הסרטונים שלו זכו ליותר מ-77,000,000 צפיות.
סינס פעיל ברשתות חברתיות נוספות. ברשת הטוויטר יש לו למעלה מ-427 אלף עוקבים ו-149 אלף עוקבים באינסטגרם. בפייסבוק, עמוד ממים הומוריסטים אודותיו, המנוהל בידי מעריציו, הגיע ליותר מ-85 אלף עוקבים.
לג'וני סינס מספר ממים שהפכו לפופולריים בעולם. אחד מהם, בו סינס מוצג כחולה, זכה להצלחה גדולה במיוחד לאחר שהנציב העליון של פקיסטן בהודו, עבדול בסיט, שיתף אותו בטענה שמדובר במפגין שהתעוור מירי כוחות הודיים לאחר שהפגין נגד פירוק האוטונומיה של ג'אמו וקשמיר. לאור זאת, ממים הקוראים בהומור "בבקשה התפללו על ג'וני סינס" זכו לפופולריות ברשת. בישראל, לקראת פתיחת משפט נתניהו, סינס הוצג ברשתות החברתיות כעורך דין יהודי אמריקאי שהסכים לייצג את נתניהו בחינם. בגלל דמויות אנשי המקצוע הרבים שסינס גילם בסרטי הפורנו שלו, כגון מורה, כבאי ורופא, נוצרו ממים רבים המציגים את סינס באירוניה בתור 'האיש המוכשר בעולם'. לעיתים משווים את סינס לגיבור העל סאיטמה מהאנימה ואן-פאנץ' מאן, בגלל דמיונו החיצוני לדמות.
חיים אישיים
וולף מתגורר בלוס אנג'לס. הוא היה נשוי לשחקנית קיסה סינס, אך הם נפרדו ב-2019.
קו זמוסקבורצקאיה
הקו נפתח ב-1938, כרונולוגית הוא נהיה קו מס' 3. עליו נפרסות 24 תחנות ואורך הקו הוא כ-42.8 קילומטרים, והוא חוצה את העיר בערך בקו ישר מצפון לדרום. נסיעה רגילה לאורך כול אורכו של הקו לוקחת כ-55 דקות, המהירות הממוצעת של הרכבות בקו הזה היא 42 קמ"ש. בזמן שרוב הקו עובר מתחת לקרקע, יש כמה תחנות מעל האדמה, בעיקר איפה שהקו חוצה את נהר המוסקבה.
הקו מכיל הרבה דוגמאות של ארכיטקטורת מטרו מוסקבאית קלאסית, ומכיל את התחנה הכי מצולמת בכול מערכת המטרו: "מיאקובסקאיה".
היסטוריה
השלב הראשון של הקו עוקב אחרי עורק התחבורה העמוס ביותר במוסקבה: לנינגרדסקי פרוספקט, וממשיך לכיוון מרכז רחוב טברסקאיה, ומתחבר עם המחוזות הצפון-מערביים: אירופורט, ובגובוי לאורך "תחנת הרכבת בלורוסקאיה" ומרכז העיר ב-1938.
השלב השני, שבנייתו לא הייתה מופרעת במהלך המלחמה, נפתח בשנת 1943 ונמשך אחר הכיכר האדומה דרומה אל מתחת לנהר מוסקבה אל הרובע הצפוף זמוסקבורצקאיה (ומכאן השם) ואז אל תחנת הרכבת "פאבלצקאיה" ובאופן משמעותי יותר אל מפעל סטלין (Zil) בדרום מזרח מוסקבה.
כמה הרחבות נוספות של הקו הן ההרחבה הצפונית ביותר לאורך הכביש המהיר לנינגרד ותעלת המוסקבה לתוך נמל הנהר ב-1964. הרחבה דרומית התקיימה ב-1969 ועברה דרך המחוז התעשייתי "נגאטינו" ופארק "קולומנסקאיה". שאר ההרחבה הייתה לתוך מה שבעתיד ייקרה "קו קחובסקאיה". ב-1984 הרחבה שלישית נבנתה בשני שלבים לצד הדרום-מזרחי של פארק צאריצינו ולתוך אורחובו-בוריסי ומגדלי מגורים.
לאחר פתיחת הקו התגלתה מנהרה מוצפת, והיא הכריחה לסגור את ההרחבה החדשה יום אחרי הפתיחה למשך חודשיים וחצי. בסוף 1985 השלב השני של ההרחבה הושלם, והפך את הקו להיות באורך של 36.9 קילומטרים ו-20 תחנות עם תנועת נוסעים יומית של 1.8 מיליון אנשים.
ההיסטוריה המורכבת והמעוררת השראה של הקו משתקפת בהרכב האדריכלי שלה, במיוחד כי הקו הוא אחד המקומות הבודדים שאפשר לראות בו את המיטב של האדריכלות בסגנון אר דקו הסובייטי של לפני המלחמה. באור הזרקורים שלפני כל התחנות האחרות נמצאת מאיקובסקאיה, תחנה שהיא לא רק המצולמת ביותר ברשת אלא היא גם מראה נפוץ על כריכות של חוברות ומדריכי טיולים לתחום התת-קרקעי במוסקבה.
כאשר הקו נפתח לראשונה ב-1938, בשביל להבדיל בו זמנית על קיומם של שלושה קווים במקום אחד, שיטת הצבעים הוצגה. הקו הראשון (סקולניצ'סקאיה) נצבע בצבע אדום, בגלל נסיבות פוליטיות, למרות זאת, כרונולוגית קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה היה אמור להיות קו מספר 2 ולהצבע בצבע כחול, בזמן שהקו השלישי, קו זמוסקבורצקאיה (הזה), היה אמור להיות מספר 3 ובצבע ירוק. למרות זאת, חלק של קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה, היה כבר בשימוש מהשלב הראשון של הרכבת התחתית עוד כשהיה רק קו אחד עם הסתעפות. המסורת הזאת מאז עברה לכול הערים הסובייטיות לשעבר: הקו הראשון תמיד היה אדום, ואם היו עוד, השני והשלישי נצבעו בצבעים כחול וירוק. בניגוד לכך, רק ברכבת התחתית של מינסק החליטו לא לאמץ את המסורת.
העברות
ההעברה בתחנת קשירסקאיה היא מעבר בין-רציפי.
סוגי רכבות ודפו
את הקו משרתים שני דפו, הראשון: סוקול (מספר 2) והשני: זמוסקבורצקויה (מספר 7) שבהם, מאוחסנים בין 36 ל-39 מערכים של שמונה קרונות. הקו התחיל לקבל רכבות מסוג 81-714/717 ב-1980, כדי להחליף קרונות ישנים מסוגי E, בתהליך שנגמר ב-1987.
אירועים אחרונים ותוכניות עתידיות
כיום הקו כולל שילוב של תחנות שנבנו בתקופות שונות וחלקן נבנו מחדש מאז. כמו כן, הוא אחד מהעמוסים ביותר במערכת וכמה תחנות, שהן כמעט בנות 70 מראות בבירור את גילן. עבודות שיפור בוצעו מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, אך בתקופה האחרונה המספר שלהן גדל. בבלורוסקאיה חל לאחרונה שיחזור נרחב של מתיחת פנים בהחלפת קירות הקרמיקה הישנים בקירות שיש חדשים. בתחנת מאיקובסקאיה המפורסמת בעולם נבנתה היציאה השנייה בשנת 2005. צפוי כי שחזור נוסף ייעשה בתחנות מסגנון "סנט-פד" משנות ה-60 כולל החלפת אריחי קרמיקה ישנים במשטחי אלומיניום.
כאשר הקו נבנה, נשארו כמה אזורים בהם נבנו מנהרות נוספות לעבודות עתידיות על תחנות חדשות. אחת מהן, היטברסקאיה, הנמצאת בין התחנות מיאקובסקאיה ותיאטרלנאיה, שנפתחה בשנת 1979. בנוסף לכך יש עוד, תחנת סובייטסקאיה בין טברסקאיה ותיאטרלנאיה, בגה בין התחנות דינאמו ובלורוסקאיה, וישניקובסקי פירילוק בין נובוקוזנצקאיה ופאבלצקאיה ומוסקובורישה בין תיאטרלנאיה ונובוקוזנצקאיה. האפשרות האחרונה ככל הנראה הכי סבירה להיבנות, בגלל סגירתו של מלון רוסיה והחלפתו בבנייני עסקים חדשים ומלונות.
בנוסף לכך, עוד תחנה אושרה שתיבנה מעל האדמה בין אבטוזאבודסקאיה וקולומנסקאיה. השמות האפשריים היו נאגאטינסקי זאטון או פרוספקט אנדרופובה, למרות זאת השם טכנופארק נבחר. התחנה נפתחה בסוף שנת 2014.
המטרו השלים את הרחבה הצפונית לחוברינו בשנת 2017, והפכה את אותה תחנה לקו הצפוני של הקו. בלומורסקאיה, (תחנת ביניים) נפתחה ב-20 בדצמבר 2018. ההרחבה יוצרת פוטנציאל להרחיב את הקו לעיר חימקי הסמוכה למחוז מוסקבה.
מיכאיל וורונין
מיכאיל וורונין (ברוסית: Михаил Яковлевич Воронин; 26 במרץ 1945 - 22 במאי 2004) היה מתעמל סובייטי. אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), בעל 9 מדליות, מהן 2 זהב ואלוף עולם (דורטמונד 1966).
ביוגרפיה
מיכאיל וורונין נולד במוסקבה. עוד בילדות החל להתאמן במועדון דינמו. בשנת 1964 הוא זכה באליפות ברית המועצות ונכלל בנבחרת שנסעה לאולימפיאדה אך בסופו של דבר לא השתתף בתחרויות.
לימס הדנובה
לימס הדנובה (בגרמנית: Donaulimes) הוא השם שניתן לחלק הגבול הצבאי הרומי לאורך הדנובה בבוואריה שבגרמניה, אוסטריה, סלובקיה, הונגריה, סרביה, רומניה ובולגריה.
מיכאיל וורונין
אלוף עולם
בשנת 1968 הוא התחתן עם זינאידה וורונינה גם היא אלופה אולימפית בהתעמלות. לזוג נולד ילד אך כעבור שנתיים הם התגרשו.
אלוף אולימפי, המעוטר ביותר במשחקים עם 7 מדליות
במקסיקו סיטי 1968 היה וורונין כוכב נבחרת ברית המועצות וזכה ב-7 מדליות, 2 זהב, 4 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, בתרגיל קפיצות ובתרגיל מתח. בתחרות קרב רב אישי הוא הוביל, אך בתרגיל אחרון עשה טעות וכתוצאה מכך זכה במדליית כסף בתוצאה של 115.85 נק', אחרי סוואו קאטו (115.90 נק') ולפני אקינורי נקיאמה (115.65 נק'), שניהם מיפן.
במינכן 1972, למרות פציעתו זכה וורונין בשתי מדליות כסף, בתחרות הקבוצתית ובתחרות טבעות.
לימס הדנובה
ביצורי הגבול כללו מספר רב של מגדלי שמירה, מחנות לגיון ומבצרים. בגלל הגדה הבוצית והמסועפת שלה, היה קשה לפקח על הדנובה. לכן, בניגוד לקו הגבול של הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, שהשתרע מערבית ללימס הדנובה, לא נבנתה חומת גבול. המחנות הוקמו באמצע המאה הראשונה. מאוחר יותר, תחת טראיאנוס, הוקפו המחנות, שבמקור היו מוקפים רק בחומות אדמה, בחומות אבן.
מיכאיל וורונין
אלוף אולימפי, המעוטר ביותר במשחקים עם 7 מדליות
לאחר מינכן 1972 וורונין עזב את התחרויות והיה מאמן במועדון בו הוא התחנך. במשך עשור (1978–1988) הוא היה יושב ראש פדרציה סובייטית להתעמלות. לאחר התפרקות ברית המועצות וורונין נכנס לעסקים אך ללא הצלחה יתרה.
הוא חלה בסרטן ונפטר בשנת 2004 בגיל 59 בלבד.
לימס הדנובה
לאורך הלימס נסללה דרך, שחיברה בין התחנות, המבצרים והמצודות לדלתה של הדנובה, "דרך הדנובה" (בלטינית:Via Istrum). לימס הדנובה הוא מונומנט ארכאולוגי, ומאז 2021 הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה חלקית של הלימס באוסטריה ובבולגריה
המבצר העתיק ביותר באוסטריה היה זה של קרנונטום. מבצר עזר במרחק של 14 קילומטרים לכיוון מערב עד שלוגן (שכונה במועצה ) באוסטריה עילית. המסלול באותה תקופה היה מקביל בערך לכביש Wiener Straße (B1) של היום מווינה ללינץ.
מכיוון שהדנובה לא תמיד הציעה את ההגנה הדרושה, נבנו ראשי גשרים גם על הגדה הצפונית, כמו בשטילפרייד (Stillfried) או באוברלייזר ברג (Oberleiser Berg), נגד המרקומנים. אלו פונו תחת קומודוס בנו של מרקוס אורליוס ורצועה של שטח מת ברוחב שבעה קילומטרים נקבעה לאורך הדנובה.
הביצורים ההולכים ומתפוררים שופצו רק תחת הקיסר ולנטיניאנוס הראשון (364–375) והותאמו לשיטות הלחימה של אותה תקופה. החומות חוזקו והתעלות חודשו. בנוסף נוספו מגדלים לחומות. בשנת 1960 נמצאו שרידי מגדל שמירה ליד אוברנה (Oberranna, שכונה בשטח המועצה ). אבל ביצורים אלו החזיקו מעמד רק עוד מאה שנים. בשנת 488 פינתה האימפריה הרומית את השטח שכיום הוא שטח אוסטריה.
מגדלי הגנה בודדים עדיין נשמרים בבכרנסדורף (Bacharnsdorf) שבאוסטריה תחתית, במאוטרן (Mautern, פאביאניס בתקופה הרומית) ובטרייסמאואר (Traismauer, אוגוסטיאנה בתקופה הרומית). ישנם גם שרידים שמורים בטולן ובצייזלמאואר (Zeiselmauer). ביער קירנברג (Kürnberger Wald) שליד לינץ יש שרידים של חורבות של מגדל שמירה מהתקופה הרומית.
מבצרים באוסטריה
מחנות לגיון באוסטריה היו ב:
מבצרים ומוצבים באוסטריה היו ממערב למזרח ב:
פאנוניה אינפריור
בשנת 103 לספירה חילק הקיסר טראיאנוס את הפרובינקיה פאנוניה לשני חלקים: פאנוניה סופריור (Pannonia Superior) ופאנוניה אינפריור (Pannonia Inferior) או פאנוניה תחתית. הפרובינקיה פאנוניה אינפריור משתרעת לאורך הצד המזרחי של הדנובה, כיום חלק מהונגריה, סרביה, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה. מושבות ועיירות נבנו בכל האזור משני צידי הדנובה, בנוסף למבצרים הרומאים, חיל המצב ובסיסים. כמה מן הבולטים היו (מצפון לדרום מהונגריה, דרך קרואטיה לסרביה):
הדנובה התחתונה
על הדנובה התחתונה, בין בולגריה לרומניה של ימינו, נסללה דרך הדנובה התחתונה (באנגלית: Low Danubian Road), דרך רומית, בגדה הדרומית (בולגריה של ימינו) בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס במאה ה-1 לספירה.
משני צידי הדנובה נבנו מחנות צבא רומאיים (מבצרים), חיל מצב קטן ומגדלי שמירה. כמו כן נבנו יישובים אזרחיים, בעיקר עבור יוצאי צבא ולגיונרים לשעבר. המבצרים הרומיים הבאים היו הראשונים שהוקמו על הדנובה התחתונה במאה ה-1:
אתר מורשת עולמית של אונסק"ו
ב-1 בפברואר 2018 הגישו גרמניה, אוסטריה, סלובקיה והונגריה בקשה משותפת להכללת לימס הדנובה ברשימת המורשת העולמית. הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים, המייעצת לוועדת המורשת העולמית, המליצה על הכללת אתר זה ברשימה. אך ממשלת הונגריה פרשה מתהליך ההכרה בהתראה קצרה, כיוון שרצתה ששרידי העיר הרומית אקווינקום בצפון בודפשט יוחרגו מהמורשת העולמית. המשמעות הייתה שהבקשה התבטלה עבור כל המשתתפים. לאחר תיקון ההסכם, חזרו על התהליך בשנת 2021, אך שוב ממשלת ויקטור אורבן בהונגריה חסמה את הכללת לימס הדנובה באתרי המורשת העולמית זמן קצר לפני סיום תהליך ההכרזה.
ב-30 ביולי 2021 הוחלט במסגרת "ישיבת ועדת המורשת העולמית" השנתית של אונסק"ו שהתקיימה בעיר פוג'ואו בסין לצרף את קטע הלימס של הדנובה המשתרע בבוואריה, אוסטריה וסלובקיה, לרשימת אתרי המורשת העולמית בשם: "גבולות האימפריה הרומית: לימס הדנובה (הקטע המערבי)". החלק ההונגרי של לימס הדנובה אינו כלול בינתיים מכיוון שהונגריה פרשה מהבקשה שהוגשה בתחילה יחד עם גרמניה, אוסטריה וסלובקיה. כתוצאה מכך, אתר המורשת העולמית מכיל 77 אלמנטים בלבד במקום 175. עבור החלקים הממוקמים בבולגריה, רומניה וסרביה, מדינות אלה הגישו בקשות לאומיות, שלגביהם טרם התקבלה החלטה בוועדת המורשת העולמית.
גן השכלים
גן השכלים או פרדס הדעות (בשמו המקורי: בֻּסְתַּאן אַלעִקוּל) הוא חיבורו העיקרי של רבינו נתנאל בירב פיומי. החיבור עוסק במוסר ובפילוסופיה, ונכתב סביב שנת ד'תתק"ז (1147).
על הספר
הספר נכתב בערבית, יהודית-תימנית, והוא מכיל שבעה פרקים. מתכונתו זהה למתכונת הספר תורת חובות הלבבות לרבנו בחיי אבן בקודה, כשרבי נתנאל מביע דעה שונה מרבינו בחיי במספר נושאים. שבעת פרקי הספר הם:
בספר ניכרת בקיאותו של רבי נתנאל במכמני ספרות הפילוסופיה והמידות הערביים, בנוסף לאלה היהודיים. על פי עדותו, כתב רבי נתנאל את ספרו בעקבות ספרו של רבנו בחיי אבן פקודה, "חובות הלבבות" (התפרסם סביב שנת 1080) עליו הוא חולק בעניינים יסודיים ועקרוניים.
בספר מתייחס רבי נתנאל רבות לתנועת האסלאם, שהשפעתה גברה בתימן באותה תקופה, ונותן מענה פילוסופי לטענות המוסלמים כנגד היהדות. בין היתר, מנהל רבי נתנאל פולמוס עם המוסלמים שטענו שהתורה שונתה במהלך הדורות, ומוכיח מתוך הקוראן כי התורה לעולם לא תשונה כיוון שדברי ה' הם נצחיים. הוא מצטט את דברי הקוראן בסורת אלמאידה פס' 42 המדבר על בני ישראל "כיף יחכמונך ועינדהם אלתורייה פיהא חכם אללה, וחכם אללה לא ינסא אבדא", תרגום: "איך ישפטוך ובידיהם התורה שבה משפטי ה', ומשפטי ה' לא ישכחו לעולם".
הספר פורסם לראשונה על ידי האגודה להצלת גנזי תימן, בתרגומו וביאורו של הרב יוסף קאפח, יחד עם שני חיבורים נוספים של רבני תימן - ספר המעלות לדרגות ימות המשיח (על ידי מחבר שלא נודע שמו) ושו"ת רבנו חוטר בן שלמה אלד'מארי. כמו כן, הספר תורגם במהדורה נוספת במכון משנת הרמב"ם. כמו כן, הוציא מכון מש"ה מארז של 2 תקליטורי שמע ובהם שיעורים מפי הרב קאפח, שהקליטו תלמידיו בשיעוריו. לרוב ציבור הלומדים קשה להבין את ההגייה התימנית של הרב קאפח, ולכן בימים אלו גורמים פרטיים עוסקים בתמלול ההקלטות.
לדעת הרב יוסף קאפח, ניכרת השפעת ספרו של רבי נתנאל על איגרת תחיית המתים של הרמב"ם.
הסיירת הגרמנית ליצו (1939)
ליצו הייתה סיירת כבדה של הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, האונייה החמישית והאחרונה בסדרת הסיירות אדמירל היפר, אך היא מעולם לא הושלמה. שדרית הספינה הונחה באוגוסט 1937 והיא הושקה ביולי 1939, אך לאחר מכן ביקשה ברית המועצות לרכוש את הספינה. הקריגסמרינה הסכים למכירה בפברואר 1940, וההעברה הושלמה ב-15 באפריל. האונייה עדיין לא הייתה שלמה כשנמכרה לברית המועצות, כאשר רק מחצית מהסוללה הראשית שלה של שמונה תותחי 203 מ"מ (8 אינץ') היו מותקנים וחלק גדול מהמבנה העילי היה חסר.
שמה שונה לפטרופבלובסק בספטמבר 1940, העבודה על האונייה התעכבה בגלל שיתוף פעולה גרמני-סובייטי לקוי בהכשרת צוות ואספקת ספרות טכנית כדי לאפשר את השלמת הספינה, שהתבצעה במספנות לנינגרד. האונייה עוד לא הייתה גמורה כאשר גרמניה פלשה לברית המועצות ביוני 1941, היא השתתפה לזמן קצר בהגנה על לנינגרד על ידי מתן תמיכה ארטילרית למגנים הסובייטים. היא נפגעה קשות מתותחים גרמניים בספטמבר 1941, טבעה באפריל 1942 ונמשתה בספטמבר 1942. לאחר ביצוע תיקונים, שונה שם הספינה לטאלין והשתמשו בה במתקפת הנגד הסובייטית ששיחררה את לנינגרד ב-1944. לאחר תום המלחמה שימשה הספינה כפלטפורמת אימונים נייחת וכספינת מגורים צפה לפני שפורקה לגרוטאות מתישהו בין 1953 ל-1961.
תכנון
סדרת הסיירות אדמירל היפר של סיירות כבדות הוזמנה כחלק מהחימוש מחדש של הצי הגרמני לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 ודחתה את סעיפי הפירוק מנשק של חוזה ורסאי. ב-1935 חתמה גרמניה על ההסכם הימי האנגלו-גרמני עם בריטניה הגדולה, אשר סיפק בסיס חוקי להתחמשות מחדש של הצי הגרמני; האמנה קבעה שגרמניה תוכל לבנות חמש סיירות כבדות בתפוסה של 10,000 טון ארוך (10,160 ט'). הסיירות מסדרת אדמירל היפר היו נומינלית בתוך מגבלת 10,000 טון, אם כי הם חרגו משמעותית מהנתון.
היסטוריית שירות
ליצו הוזמנה על ידי הקריגסמרינה ממספנת דשימאג בברמן. ליצו תוכננה במקור כגרסת סיירת קלה של הסיירות הכבדות מסדרת אדמירל היפר, חמושה בשנים עשר תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') במקום שמונה תותחי 20.3 ס"מ של האדמירל היפר. אולם הקריגסמרינה החליט להשלים את הספינה באופן זהה לאדמירל היפר ב-14 בנובמבר 1936. שדרית הספינה הונחה ב-2 באוגוסט 1937, והספינה הושקה ב-1 ביולי 1939, אך לא הושלמה.
באוקטובר 1939 פנתה ברית המועצות לגרמניה בבקשה לרכוש את סיירות הסדרה אדמירל היפר הבלתי גמורות, ליצו, זיידליץ, ופרינץ אויגן, יחד עם תוכניות לספינות קרב גרמניות, ארטילריה ימית וטכנולוגיה ימית אחרת. הקריגסמרינה דחה את הבקשה עבור זיידליץ ופרינץ אויגן, אך הסכים למכור את ליצו, כמו גם צריחים של תותחי 380 מ"מ (15 אינץ') וכלי נשק אחרים. המחיר עבור הסיירת הכבדה נקבע על 150 מיליון רייכסמארק,  כמעט כפול מהעלות המקורית של הכלי, שהייתה 83,590,000 רייכסמארק.  מפרט טכני מלא, תוצאות ניסויי מנוע וחלקי חילוף נכללו במכירה. 80 אחוזים מהחומרים היו אמורים להימסר תוך שנים עשר חודשים מיום ההעברה, והיתרה הייתה אמורה להימסר תוך חמישה עשר חודשים.  שמה של ליצו שונה ל"L", שם החוזה המקורי שלה, לצורך ההעברה לברית המועצות.
בפברואר 1940, עם חתימת ההסכם, ליצו הותאמה בברמן. תותחי הסוללה העיקריים שלה הועברו לצבא הגרמני והונחו על תושבות רכבת; היה צורך לפרק אותם ולהחזירם לברמן. לאחר מכן, הספינה נגררה ללנינגרד ב-15 באפריל על ידי חברת גרירה גרמנית פרטית. שני הציים הסכימו שגרמניה תהיה אחראית על הליווי הימי, שכלל משחתות וכלי שיט קטנים יותר קונטר-אדמירל אוטו פייגה מונה למפקד המבצע. בעקבות כך הוביל פייגה ועדה מייעצת שהוקצתה לסייע למאמץ הסובייטי להשלים את הספינה.
שירות בצי הסובייטי
בזמן הגעת הספינה ללנינגרד, רק שני צריחי התותחים הקדמיים הותקנו ומבנה הגשר לא היה שלם. התותחים המשניים היחידים שהותקנו היו תותחי הנ"מ בקוטר 3.7 ס"מ. הצי הסובייטי שינה את שמה של הספינה לפטרופבלובסק ב-25 בספטמבר 1940, והגדיר את מאמץ הבנייה להשלמת הספינה כפרויקט 83. הספינה שימשה השראה למפרטים של עיצוב סיירת כבדה מתוכננת, שהוגדרה כפרויקט 82, למרות שהעבודה הופסקה על ידי הפלישה הגרמנית ב-1941, לפני שהתחילה מחדש ב-1943 לתכנון גדול בהרבה. הכשרה לצוות הסובייטי של הספינה התבררה כשנויה במחלוקת; הסובייטים רצו שהעובדים שלהם יוכשרו בגרמניה, בעוד שהגרמנים העדיפו לשלוח מדריכים לברית המועצות. מחסומי שפה וחוסר ניסיון במשימות הכשרה בינלאומיות הפריעו אף הם למאמץ ההכשרה.
ניסויים ימיים של פטרופבלובסק היו אמורים להתחיל זמן מה בסוף 1941, ולפי תוכנית האימונים, הצוות הסובייטי לא יתחיל להתאמן עד חודש לפני הניסויים. הוחלט כי קצינים סובייטים יתאמנו בבתי ספר ימיים גרמניים בסתיו 1941, וכי חמישה קצינים יתאמנו על סיפון זיידליץ כאשר הספינה הוזמנה לניסויים. מדריכים גרמנים יישלחו גם ללנינגרד כדי להכשיר את אנשי חדר המנועים. בזמן הפעלת פטרופבלובסק, ההכשרה הגרמנית הרלוונטית והמדריכים הטכניים יישלחו לצי הסובייטי, אם כי בגרמנית בלבד.
בזמן שגרמניה פלשה לברית המועצות ביוני 1941, רק 70% מפטרופבלובסק הושלם. בכל זאת היא שימשה כסוללה צפה בהגנה על לנינגרד באוגוסט אותה שנה. כמה ספינות אחרות, כולל הסיירת מקסים גורקי, הצטרפו לפטרופבלובסק בהפגזת הגרמנים המתקדמים. ב-7 בספטמבר ירתה הספינה על כוחות גרמנים שהקיפו את העיר; היא ירתה ארבעים מטחים מצריחי הסוללה הראשיים הקדמיים שלה - שני הצריחים המבצעיים היחידים - וירתה כ-700 פגזים במהלך ההתקפה. ב-17 בספטמבר 1941 הושבתה הספינה על ידי ארטילריה כבדה גרמנית; לאחר שנפגעה 53 פעמים, הספינה נאלצה להעלות את עצמה לחוף כדי להימנע מטביעה.
ב-4 באפריל 1942, מטוסים מ- צי האוויר הראשון פתחו במתקפה גדולה על כוחות הצי הסובייטי בלנינגרד: 62 יונקרס Ju 87, 33 יונקרס Ju 88 ו-37 היינקל He 111 פגעו בספינות בנמל. פטרופבלובסק נפגעה פעם אחת (על ידי הנס אולריך רודל), ספגה נזק חמור וטבעה. הצי הסובייטי משה את הספינה ב-17 בספטמבר 1942 וגרר אותה לנייבה שם היא תוקנה. שמה שונה לטאלין ב-1943 וב-1944 חזרה הספינה לשירות כדי לתמוך במתקפת הנגד הסובייטית להקלה על המצור על לנינגרד. בבדיקה בתום המלחמה נמצא כי רוב המכונות והציוד ניזוקו ללא תקנה. למרות ההצעה להשלים אותה באמצעות חלקים מזיידליץ שנכבשו ועם נשק סובייטי, הספינה לא הושלמה בסופו של דבר, ושימשה כספינת אימונים נייחת לאחר תום המלחמה. מאוחר יותר היא שימשה כקרסקטין צף בנווה, ושמה שונה לדנייפר בשנת 1953. מועד הוצאתה משירות אינו ודאי; אריך גרונר מדווח שהספינה שרדה עד לפירוקה לגרוטאות בשנת 1960. פשמיסלאב בודזבון הצהיר בתחילה ב"כל ספינות הקרב של העולם" של קונווי שהספינה הוצאה משירות בשנים 1958–1959, אך מאוחר יותר בספינות מלחמה של הצי הסובייטי דווח שהיא הוצאה משירות בשנים 1959–1961. טוביאס פילבין מדווח כי הספינה התפרקה בשנת 1953.
יצחק שולהוף
הרב יצחק שולהוף ובשמו המלא רבי יצחק בן זלמן בן משה שולהוף הלוי / איזאק שולהוף (בגרמנית: Itzhak Schulhof; פראג, בין 1645–1648 – פראג, 9 בינואר 1733) היה מלומד יהודי ורב שחווה ומאוחר יותר כתב על המצור על העיר בודה ב-1686.
== ביוגרפיה == אביו, זלמן בן משה, היה גם הוא רב ודיין (חבר בית הדין הרבני של פראג). יצחק למד אצל רבי אפרים הכהן, ולאחר מכן נשא לאישה את בתו הצעירה אסתר. ב-1666 עבר לבודה עם חותנו, שלאחר מותו ב-1678 קיבל לידיו את ההנהגה הרוחנית של הקהילה. במהלך המצור (האוסטרי) על בודה ב-1686, הוא ובנו נתפסו, ואשתו נהרגה. הניצולים הצליחו לזהות 72 גופות של יהודים, ביניהן של אשתו אסתר - ספר הזיכרון בוורמס שומר על זכרם. למחרת המצור, ב-3 בספטמבר (בי"ד באלול ה'תמ"ו, לפי הלוח העברי), שני סוכניו של שמואל אופנהיימר רב ההשפעה, יהודי בחצר הווינאית של בית הבסבורג, שהם היו זנדר (אלכסנדר) זיסקינד טאוסק או טאוסיג, ואישה מסתורית, אלמונית שיחררו אותו מהשבי תמורת כסף וכד יין. את סכום הכופר שילם לזרוס הירש, יהודי מסטומפה. את זכר שחרורו ובריחתו חגגה משפחתו מדי שנה, כ"פורים שולהוף". לאחר שחרורו נסע תחילה לניקולסבורג ולאחר מכן בחזרה לפראג, שם נישא בשנית. עם זאת, מזלו הרע המשיך ללוות אותו, הוא איבד הכל בשריפה ב-1689. הוא מת ב-19 בינואר 1733 (כ"ב בטבת, ה'תצ"ג) בפראג.
יצירותיו
יצחק שולהוף כתב על המצור ועל מות משפחתו בספר זיכרונותיו בשפה העברית בשם "הכרוניקה של בודה" ובעברית "מגילת אופן" (אופן-Ofen, הוא שמו הגרמני ההיסטורי של העיר בודה), ובשני שירי אבל האחד בשם "קינה", והשני בשם "קינה גדולה על חורבן אובן". על אף שתיאוריו אינם חסרי פניות לחלוטין בשל מצבו הנפשי, אך בתוספת מקורות זמינים אחרים, כגון דיווחי המנצחים, אנו מקבלים תמונה מפורטת של מצב היהודים בבודה במהלך שני העשורים האחרונים של השלטון העות'מאני (1686-1666) ומיד לאחר מכן. מה שנותן ליצירותיו של הרב שולהוף ערך מיוחד הוא שניתן להכיר מהן את תקופה זו של ההיסטוריה ההונגרית מהיבט אחר לגמרי, מנקודת מבטו של המיעוט היהודי בעיר.
שיר אבל "קינה"
יצחק שולהוף כתב כאמור שתי קינות על המצור על בודה ב-1686. מתוכם, שיר האבל "קינה" מציג בפני הקוראים בעיקר נתונים ביוגרפיים ואת הטרגדיה האישית של משפחת הרב-המשורר, אך אינו מכיל נתונים היסטוריים כלליים. בהערות המצורפות ליצירה הוא מסביר שכתב אותה לזכרו של בנו, כדי שיוכל להקריא אותה מדי שנה ביום השנה למותו (יארצייט) ולבקש מחילה על חטאיו.
שיר "קינה גדולה על חורבן בודה"
בניגוד לשיר בשם "קינה", שיר זה מכיל הרבה עובדות היסטוריות ותרבותיות מעניינות המשלימות את יצירתו השלישית בנושא דומה, "מגילת אופן". חלק בלתי נפרד מהיצירה הוא הקדמה ופרשנות ממושכת במסורת ז'אנר הקינה העברית המוקדמת המודרנית, המסבירה את הסמליות המורכבת וחושפת מידע נסתר לקורא, ולכן היא הכרחית בהחלט להבנת קריאת היצירה. השיר בנוי כמעט כולו על דגם של צנטו-שירה כמו של ורגיליוס (צנטו=פרטים בודדים מתוך שירים שונים של משורר אחד או יותר, המורכבים בצורה כזו שנוצרת משמעות חדשה לחלוטין), מתוך ציטוטים מקראיים של מספר מילים, השאובים בעיקר ממגילת איכה ומתהילים. בשיר האלפביתי של 22 חלקים מא' עד ת', ראשי הבתים נותנים את אותיות האלפבית העברי, בנוסף, הבתים א'-ז'. מכילים בסתר את חתימת המחבר ("אני, יצחק, מוֹרֵנוּ, בנו של מר ר' זלמן, הלוי") והכוונה לשם העיר כלומר ofen שהוא "תנור" בגרמנית ("עורנו השחיר כמו התנור"). בעזרת הנומרולוגיה מסתתר בו מידע נוסף כמו כינוי המחבר, השנה ושם העיר. מהשיר ומהפירוש המצורף לו ניתן ללמוד גם על כך שבבודה (Ofen) היו באותה תקופה (לפחות) שתי קהילות יהודיות: קהילה ספרדית וקהילה אשכנזית. היו שלוש קבוצות לימוד שונות של כל הלילה על בסיס שבועי (בימי שני, רביעי וחמישי), והקהילה תמכה בקביעות בעניים בארץ הקודש בכסף ללימודיהם שם ואף שילמו כופר של 2,000 טלרים עבור אסירים יהודים שנשבו באזור וינה ב-1683. האמור לעיל מלמד כיצד היהודים בבודה ניהלו חיי קהילה תוססים ומספרם היה רב.
הכרוניקה של בודה (מגילת אופן)
יצחק שולהוף כתב את יצירתו השלישי, יצירת פרוזה, באורך ספר של ממש, את הכרוניקה של בודה, ובשמו העברי "מגילת אופן" כנראה אחרי הקינה גדולה על חורבן בודה. המילה העברית "מגילה" יכולה להוות התייחסות למגילת אסתר ולמגילת איכה המקראית, שכן שני ספרים אלה שרדו לנו בצורת מגילות נפרדות. בעבודה זו מצייר יצחק שולהוף תמונה אידיאלית מאוד של השלטון הטורקי במאה ה-17 ולמרות שהוא כותב על הקיסר ההבסבורגי בכבוד אינסופי (בנוסחת הברכה החוזרת כל הזמן), כיבושה מחדש של בודה על ידי ההבסבורגים היה הטרגדיה הגדולה ביותר האפשרית עבורוֹ. הוא מתחיל את עבודתו כבר בהתחלה על ידי הצגת בודה הטורקית של המאה ה-17 כארץ כנען אמיתית של ארץ זבת חלב ודבש, שבו יש שקט מוחלט, הכל מאוד זול וזמין בקלות. הצדדים האפלים של החיים באותה תקופה, שהיו בשפע גם תחת השלטון הטורקי השוקע, אינם מופיעים כלל. הסיבה לכך היא שלקהילות היהודיות באמת היה גורל טוב יחסית תחת השלטון הטורקי. למרות שבין שאר ההגבלות חל עליהם גם המס המיוחד על לא-מוסלמים, רמה כזו של אפליה כמו במדינות רבות הנשלטות על ידי נוצרים, שבהן, בנוסף להשפלות רבות, גם רדיפת יהודים הייתה נפוצה מאוד באותה תקופה, לא היה אופייני בשלטון הטורקי. לפי שולהוף, לאידיליה זו שם קץ בבירור הרוזן אימרה טקיי, שההרס הבלתי מרוסן שלו הציתה את כעסו של הקיסר והניע אותו לצאת למלחמה נגד הטורקים. הוא כותב בהרחבה לא רק על המצור של 1686, אלא גם על המלחמות שקדמו לו ב-1683 וב-1684, וגם על המצור הלא מוצלח אז על בודה, שעם זאת הסתיים בהצלחת המצור שנמשך מ-18 ביוני עד 2 בספטמבר 1686. מהתיאור שלו עולה כי לאחר שתי אזעקות שווא היו רק כמה מגינים טורקים בעמדות והם כבר לא האמינו שהאזעקה השלישית היא אמיתית. שולהוף ומשפחתו שהו בבית הכנסת בזמן המצור. הוא מתאר בפירוט ונוקב כיצד נפרד ממשפחתו בבלבול הכללי וכיצד הוא עצמו ניצל כמעט בנס.
קוזימו פנצ'לי
קוזימו פנצ'לי (באיטלקית: Cosimo Fancelli; 1620, רומא – 1688, רומא) היה פסל איטלקי.
ביוגרפיה
קוזימו הוא בנו של האמן קרלו פנצ'לי, כמו אחיו ג'אקומו אנטוניו פנצ'לי החל כעוזר של ג'ובאני לורנצו ברניני.
נאמר עליו כי פיסל את דמות הנילוס במזרקת ארבעת הנהרות בפיאצה נאבונה, אמירה זאת מיוחסת גם לאחיו ג'אקומו.
לאחר מכן הוא חבר לפייטרו דה קורטונה בקישוט כנסיות ברומא: כנסיית סנטי לוקא ומרטינה סמוך לפורום רומאנום (1649), כנסיית סנטה מריה דלה פאצ'ה (1656), כנסיית סנטה מריה בוויטה לאטה (1660), סן קרלו אל קורסו (אחרי 1665) וקמרון של סנטה מריה בוליצ'לה (1662-65).
ברניני הטיל עליו לסיים את פסל המלאך המחזיק את המטפחת של ורוניקה הקדושה בגשר סנטאנג'לו.
יחסי הודו–סרי לנקה
יחסי הודו-סרי לנקה הם היחסים הכלכליים והאידאולוגים שבין הודו לסרי לנקה.
טיב היחסים
היחסים בין סרי לנקה להודו מסתכמים ביחסים טובים, הכוללים תיירות רבה, סחר וברית צבאית באופן הדדי. מנהיגי שתי המדינות נפגשים מדי כמה שנים כדי לדון בנושאים אסטרטגיים ושיתופי פעולה אזוריים, כמו בניית אבטחה משותפת באוקיינוס ההינדי כחלק מפרויקט צבאי משותף של שתי המדינות בדרום אסיה.
ביחסים בין המדינות ישנן עליות ומורדות הקשורות בנושאים ורגישיות פוליטיות, סיטואציות ביטחוניות או מצב הבורסה, אך בסך הכל מאז כינון היחסים עם הקמתה של סרי לנקה ב-1948 לא היו שתי המדינות מעולם במצב עוין. כמו כן, מאחר ששכנתה היחידה של סרי לנקה היא הודו, האינטרס הציבורי שעומד לפניה היא שמירה של היחסים עימה חזקים, כדי למנוע התנגשות צבאית שככל הנראה תוביל לנפילתה של סרי לנקה.
היחסים כן הושפעו ממלחמת האזרחים בסרי לנקה מאחר שהודו נכשלה בניסיונה לסיים את המלחמה. בשנות ה-80, תחת לחץ מגורמים טמילים בהודו, נכנס צבא הודו לסרי לנקה בניסיון להפסיק את המלחמה. בשנת 1990, לאחר הסכם הפסקת אש עם הטמילים בסרי לנקה, עזבו ההודים את סרי לנקה. בשנת 1990 הנמרים הטמילים גירשו מהמחוז הצפוני יותר מ-70,000 מוסלמים. בעקבות כך נרצח בשנה שלאחר מכן מי שהיה ראש ממשלת הודו בזמן התערבותה בסרי לנקה רג'יב גנדי על ידי תומכי המפלגה הטימילית בסרי לנקה כנקמה על התערבותה הכושלת של הודו בלחימה. לאחר הרצח, ממשלת הודו גינתה את השלטון הטמילי בסרי לנקה (שהיה קשור בעקיפין לרצח) והטילה כמה סנקציות כלכליות על סרי לנקה. בסוף שנות התשעים חזרו יחסי שתי המדינות להתחמם, ועד מהרה חזרו לסחור.
בשנות האלפיים, כתוצאה מאינטרסים פוליטיים וכלכליים הדדיים, יחסי שתי המדינות התחממו מאוד, ועזרה הדדית בנושאי כלכלה וביטחון היו דבר שבשגרה. לדוגמה, הודו הייתה המדינה הראשונה שהגיעה לסייע לסרי לנקה לאחר הצונאמי בדצמבר 2004. בחודש יולי 2006, אז התקיימה בלבנון מלחמת לבנון השנייה בין ישראל ללבנון, פינתה הודו 430 אזרחים מסרי לנקה מאדמת לבנון על ספינות חיל הים ההינדי, אל דלהי וקולומבו בסיוע חברת אייר אינדיה.
בשנים האחרונות שתי המפלגות הגדולות בסרי לנקה נוקטות בצעדים דומים לשימור ושיפור היחסים הטובים עם הודו, בעזרת תמיכה בהודו בהצבעות האו"ם, סיוע כלכלי ותיירות מרובה. למשל, סרי לנקה תמכה במועמדותה של הודו לחברות קבועה במועצת הביטחון של האו"ם.
אליפות העולם באתלטיקה 1987
אליפות העולם באתלטיקה 1987 הייתה אליפות העולם השנייה באתלטיקה, שנערכה בין 28 באוגוסט ל-6 בספטמבר 1987 ברומא שבאיטליה. בתחרות השתתפו 1,451 אתלטים ואתלטיות מ-159 מדינות, ב-43 תחרויות.
אירועים בולטים
מזרח גרמניה זכתה במקום ראשון באליפות עם 10 מדליות זהב ו-31 מדליות בסך הכל, לעומת ארצות הברית  שסיימה במקום שני עם 10 מדליות זהב ו-20 מדליות בסך הכל.
באליפות זו נקבע שיא עולם אחד בקרב הנשים והשוואת שיא עולם אחד בקרב הגברים.
סביבה היסטורית סקוטלנד
הסביבה ההיסטורית סקוטלנד (בסקוטית גאלית: Àrainneachd Eachdraidheil Alba; באנגלית: Historic Environment Scotland, בראשי תיבות: HES) הוא גוף ציבורי ממשלתי בסקוטלנד, האחראי על מחקר, טיפול וקידום הסביבה ההיסטורית של סקוטלנד. היא הוקמה בשנת 2015 ממיזוג הסוכנות הממשלתית סקוטלנד ההיסטורית עם הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של סקוטלנד (RCAHMS). בין יתר התפקידים, הסביבה ההיסטורית סקוטלנד שומרת על יותר מ-300 נכסים בעלי חשיבות לאומית, כולל טירת אדינבורו, סקארה ברי ופורט ג'ורג'.