cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרמן שטרוק
ארץ ישראל, 1922–1939
מעורבות מרכזית נוספת של שטרוק הייתה חידוש מוסד "בצלאל" הירושלמי. עם הקמת "בצלאל החדש" בשנת 1934, על ידי הסוכנות היהודית, שימש שטרוק כחבר בוועד המנהל של המוסד. מוסד "בצלאל" נסגר בשנת 1929 ופתיחתו מחדש שיקפה את הפריחה התרבותית ואת השפעת האמנים שעלו מגרמניה בשנים אלו. התגייסותו של שטרוק לקידום רעיון חידוש המוסד הייתה מוחלטת. הוא שימש כחבר בוועד המקים של המוסד וב"חברת בצלאל החדש" שאספה כספים למפעל זה. בחודש ינואר 1935, לדוגמה, נשלחו ליהודי גרמניה בקשות לתרומות ולתמיכה עבור המוסד בירושלים. לבקשה זו צורפה הבטחה כי תרומה בסך 5 לירות ארץ ישראליות תזכה את התורם בתחריט נוף בחתימתו של שטרוק. היענות התורמים לפנייה הייתה מועטת. יוסף בודקו, תלמידו של שטרוק, התמנה למנהלו הראשון של המוסד. אף ששטרוק עצמו לא שימש כמורה במוסד, הוא שלח את תלמידיו הפרטיים ללימודים במוסד. בנוסף יעץ להנהלת "בצלאל" בתחומים שונים ובהם גיוס כספים למוסד ברחבי העולם.
שטרוק העריץ את הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ארץ ישראל, עד כדי כך שלפי דבריו, פטירת הרב בשנת 1935 גרמה לו צער שמנע ממנו לצייר, כיוון ש"עבודתו של אמן זקוקה להשראה".
עם מותו של שטרוק ניתן לראשונה במוסד פרס להדפס על שמו של שטרוק ובו זכה יוסי שטרן. עדות למעמדו של שטרוק בקרב אנשי "בצלאל" ניתן ללמוד גם מה"מלון למונחי הגרפיקה" שחיבר מרדכי נרקיס בשנת 1936 (תרצ"ז) בהוצאת ועד הלשון העברית, ואשר הוקדש לשטרוק על ידי המחבר.
תקופת מלחמת העולם השנייה
ערב מלחמת העולם השנייה גבר מאוד זרם הפניות של יהדות גרמניה אל שטרוק. שטרוק ניסה והצליח לעזור לרבים מהם על ידי השגת סרטיפיקטים (אישורי עלייה), אולם בעקבות עומס הפניות הרב הדפיס כרטיס תשובה מוכן: "בגלל המספר הבלתי פוסק של פניות ובקשות אלי, הנני נאלץ למרות כל רגשי השתתפותי במצבו הקשה לתת את התשובה הבאה: אפשרותי להשיג בשביל מישהו סרטיפיקט או לסייע לקבלתו על ידי דרישה אזלה...".
יצירתו מאותן שנים התעלמה מהמתרחש באירופה. הוא התמקד בתיאורי נוף ובציור אקוורלים. מחלת הכליות שבה חלה החלה להשפיע על תפקודו היומיומי. בשנת 1939 נסע לפריז כדי לנסות ולטפל במחלתו, אולם ללא הועיל. בחודש דצמבר 1943 הפך מצבו של שטרוק לקריטי, והוא איבד את הכרתו עד למותו ב-11 בינואר 1944.
מותו של שטרוק נתפש כאירוע חשוב בקרב היישוב העברי. בהלווייתו, שיצאה מביתו, השתתפו אלפים. מסע ההלוויה עבר בישיבת "תפארת ישראל" אל בית העלמין החדש של חיפה. בהלווייתו השתתפו גם נציגים רבים של עולם האמנות הארץ-ישראלי כגון משה קניוק, מנהלו של מוזיאון תל אביב, ונציגי אגודת הציירים והפסלים. ביום ההלוויה נסגרה הגלריה בבנין "הבימה" וב-9 במרץ נפתחה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית ובה הוצגו כ-60 עבודות שנעשו לאחר עלייתו לארץ ישראל. תערוכה נוספת מיצירותיו הוצגה גם ב-"בית הנכות בצלאל" ובגלריית בן אורי בלונדון בשנה זו.
יצירתו של הרמן שטרוק
עיקר יצירתו של שטרוק היה עשייה גרפית בטכניקות הדפס שונות. גדעון עפרת מצא בתיאורי הנוף של שטרוק זיקה לאמנותה של "אסכולת ברביזון" (Barbizon school) הצרפתית, לצד ההשפעה האימפרסיוניסטית והאקספרסיוניסטית, בהשפעתם של יוזף ישראלס ומקס ליברמן. הנופים של שטרוק ממעטים בחשיבות הדמויות שבהם. הנוף ביצירתו המוקדמת מציג קו פרספקטיבי הנפרש לאורכה של היצירה, אולם ברבות מעבודותיו הדימוי המתקבל נוטה לשטיחות ולהדגשת הצורניות והשטיחות שבקומפוזיציה. הדיוקנאות שיצר שטרוק מדגישים את ההיבט הפיזי של הדמויות וממעיטים בתיאור רגשי-אקספרסיבי שלהם.
שטרוק נתפש כבעל מעמד של כבוד בחיי התרבות של ישראל – כבכיר האמנים היהודים שעלו לארץ. בעבודתו תרם יותר מכל אמן אחר לפיתוחה של אמנות הגרפיקה בארץ ישראל, הודות לידיעותיו המעמיקות בפרטי הטכניקה של אמנות ההדפס ולתלמידיו הרבים, שכיהנו בתפקידי מפתח במוסדות האמנותיים בארץ ישראל. אולם, השפעה זו הייתה מוגבלת בעיקר לצדדים הטכניים של היצירה. האמנים הצעירים של שנות העשרים ושנות השלושים של המאה ה-20 לא ראו ביצירתו מודל חיקוי, והעדיפו את השפעת האמנות המודרניסטית ובייחוד האקספרסיוניסטית מאירופה.
במרוצת השנים לא היו שינויים מהותיים בעבודתו הגרפית של שטרוק. יצירותיו נבעו ממסורת ארוכה שהוא לא ראה צורך לערער עליה. לקראת סוף ימיו התמסר יותר לציור תמונות שמן וציור בצבעי מים בפורמטים (משטח העבודה) קטנים באופן יחסי. אולם, מבקרים רבים, כגון קרל שוורץ, העדיפו את יצירתו הגרפית המוקדמת יותר. בעבודותיו המאוחרות ניתן דגש רב יותר על דימוי הנוף. קווי המתאר של הנוף חדים יותר וכך גם הקונטרסט (ניגודיות) בין הדימוי לרקע. עבודות אלו ממעטות להשתמש בפרספקטיבה וברבות מהן, בייחוד בתיאורי הדקלים הרבים שיצר, מתואר הנוף בצורה סכמטית. ברבים מן ההדפסים משנים אלו מקבל הנייר גוון כהה כתוצאה משמוש בטכניקות צריבה כגון אקווטינטה או שימוש בטכניקת קרומית רכה.
אתרים לזכרו
על שמו של שטרוק נקרא בית הספר "אהרן" בקריית שמואל, גן שטרוק בשכונת הדר הכרמל בחיפה, וכן רחובות בישראל.
באוקטובר 2013 נפתח מוזיאון הרמן שטרוק בשחזור ביתו בחיפה.
טירת כרמל
היסטוריה
בתקופה הצלבנית התקיים בתחומי טירת כרמל, כפר נוצרי בשם סנט ג'ון דה טירה (St John De Tīra).
בשנת 2017 נחשף מכלול ארכיטקטוני שהתקיים כמעט ברציפות כ־1,700 שנה, החל בתקופה הרומית וכלה בעת החדשה וכן נמצאו מטבעות, כלי חרס, צמידי זכוכית וממצאי מתכת המעידים כי באזור התקיים יישוב מפותח כבר מהמאה השלישית לפני הספירה (התקופה התלמית).
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596 מופיע הכפר עם 52 בתים ו־286 תושבים.
העיירה נכבשה לבסוף בידי צה"ל ב־16 ביולי 1948, בקרבות עשרת הימים שבין שתי ההפוגות. בתקופה זו התבצרו בכפר כ־700 חיילים עיראקיים מצוידים בנשק רב, בתחמושת ובמכוניות משוריינות שהשאירו אחריהם הבריטים. ההתקפה נערכה לאחר שהעיירה סירבה למסור את נשקה ולהסגיר את החיילים הזרים, ענתה ביריות אל הכביש והתקיפה כמה פעמים את מחנות הצבא הסמוכים של ההגנה. בהתקפה הזו, שבה נכבשו גם כפר לאם ואל־סרפנד, נעשה שימוש בפעם הראשונה בספינות מלחמה שהפגיזו את א־טירה מהים. התושבים האחרונים שעדיין היו בעיירה גורשו לכיוון ג'נין, שכם וטולכרם, וחלקם נלקחו בשבי. תוך כדי הקרב נהרג חייל צה"ל אחד ונפצע חייל נוסף, ובקרב תושבי טירה והחיילים העיראקיים ששהו בו היה מספר גדול של הרוגים, פצועים ושבויים.
הקמת טירת כרמל
בסוף 1948 הוחלט לשכן עולים בבתי א־טירה הנטושים. בתוך חודשים ספורים שכנו בהם 700 משפחות, כ־2,900 נפש בסך הכול. חלקם החלו לעבד את אדמות העיירה, ואחרים השתלטו על חנויות ובתי מלאכה נטושים. בית הספר של א־טירה, שנבנה בתקופת המנדט, החל לשמש את התושבים החדשים. העולים שיושבו בעיירה היו בתחילה בעיקר יוצאי בולגריה, פולין, טורקיה וצ'כוסלובקיה. הבחירות הראשונות למועצה המקומית (אז תחת השם "ועד הכפר טירה") נערכו ב־13 ביוני 1950, ומפלגת מפא"י זכתה בהן ברוב.
נוסף להתיישבות בבתי העיירה הוקמו בשטח המישורי שממערב שתי מעברות לשיכון אלף משפחות – "מעברת טירה צפונית" ו"מעברת טירה דרומית". היישוב חובר לרשת החשמל בספטמבר 1950, אך סבל מבעיות בהספקת המים.
ב־1953 כבר גרו במקום 17,000 תושבים.
במרץ 1951 הוקמה המועצה המקומית "טירת הכרמל", שבה היו חברים חברי הוועד שנבחרו ביוני 1950, ובראשה עמד משה אידלמן, שמילא את תפקידו בהתנדבות. באפריל 1953 התקיימו בחירות ראשונות למועצה ואברהם טיומקין נבחר לשמש כראשה. בשנת 1954 סופחו שתי המעברות לשטח המוניציפלי של טירת כרמל.
טירת כרמל הוכרזה כעיר בשנת 1992.
ביוני 2012 אושרה תוכנית מתאר לשכונת החותרים, בה על פי התכנון יוקמו קרוב ל־2,200 יחידות דיור, פארק שכונתי, אצטדיון כדורגל ואזור היי־טק.
בשנת 2016 נחתם "הסכם גג" בין משרד האוצר לעיריית טירת כרמל, ולפיו היישוב צפוי להכפיל את מספר תושביו בתוך חמש שנים.
שלום רוזנברג
שלום רוזנברג (1935 – י"ב באדר ה'תשפ"ג, 5 במרץ 2023) היה הוגה דעות יהודי דתי, ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, בה היה ראש החוג למחשבת ישראל. רוזנברג עסק בעיקר בפילוסופיה של הדת, יחסי דת ומוסר, יחסי דת ומדע, ופרשנות והרמנויטיקה בהגות היהודית והכללית.
יחסי אוסטריה–אורוגוואי
ישנה קבוצה קטנה אך משמעותית של אוסטרים שחיים כיום באורוגוואי. חלק מהם הם מעמד האצולה האוסטרי לשעבר. החל משנת 2009 תקף בשתי המדינות הסכם לביטחון חברתי שנחתם על ידי השתיים.
שלום רוזנברג
ביוגרפיה
רוזנברג נולד בשנת 1935 בבואנוס איירס שבארגנטינה למהגרים ממזרח אירופה. בילדותו למד בבתי ספר יהודיים ואצל מלמדים פרטיים ששכר אביו בנציון. את הלימודים הכלליים השלים במסגרות אקסטרניות. בבואנוס איירס גם רכש השכלה אקדמית בהנדסה אזרחית (1950–1957) ובמקביל למד בישיבת "חפץ חיים". בהמשך למד בפקולטות למתמטיקה ומשפטים באופן חלקי.
טירת כרמל
הקמת טירת כרמל
בינואר 2017 הושלמו העבודות לפינוי המתחם הראשון של בסיס מרכז ההובלה של צה"ל שנמצא סמוך לעיר. על שטחו ייבנו כ־4,000 יחידות דיור חדשות.
במאי 2019 אושרה הקמתה של שכונת מגורים נוספת בעיר, הצפויה לכלול כ־550 יחידות דיור חדשות. נוסף לכך יורחב פארק הכרמל.
באוגוסט 2023 אושרה תוכנית מתאר הכוללת תוספת של כ-12,000 יחידות דיור שייתנו מענה להיקף אוכלוסייה של למעלה מ-86,000 תושבים, בנוסף להקצאת חוף ים.
בעיר שוכן המרכז לבריאות הנפש "מעלה הכרמל", בית חולים פסיכיאטרי ממשלתי.
בית תנחום, בית הכנסת לעולי קווקז
ב־2003 נחנך בטירת כרמל בית הכנסת לעולי קווקז "בית תנחום", שנקרא על שם אבי התורמים להקמתו. זה אחד מבתי הכנסת המפוארים ביותר בישראל מבחינת העיצוב האמנותי: עבודות עץ מגולפות, נברשות מצופות זהב, חלונות ויטראז', עבודות פסיפס רבות, שיבוץ הקירות באבני חן, ארון קודש מהודר ועוד. במקום נמצא גם מוזיאון ליהודי קווקז. בית הכנסת הוא אטרקציה תיירותית בטירת כרמל ונערכים בו סיורים מודרכים.
בתרבות
עלילת הסדרה הקומית "שנות ה־80" בכיכובו של שלום אסייג שנולד בעיר, מתרחשת בטירת כרמל. עם זאת, הסדרה לא צולמה בעיר.
שלום רוזנברג
ביוגרפיה
בשנת 1963 עלה לישראל, ולמד בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, בזכות מלגה בחסות ארגון אונסק"ו, בה השלים את לימודי התואר הראשון בפילוסופיה ובמחשבת ישראל בשנת 1965.
בין מוריו: הרב יעקב פינק – רבו בתקופת בגרותו; הפילוסוף היהודי-צרפתי עמנואל לוינס; מר שושני – שנחשב בעיניו כגדול מוריו, דמות מסתורית שרוזנברג ואחרים מזהים כהלל פרלמן. בין מוריו באקדמיה: אפרים אלימלך אורבך, שמשון רוזנטל ויוסף בן שלמה, שלדבריו גרם לו לאהבת הפילוסופיה.
קריירה
בשנים 1966–1968 חזר לארגנטינה ולימד פילוסופיה יהודית ב"מדרשה העברית" בבואנוס איירס. חזר לישראל בשנת 1968 והשלים באוניברסיטה העברית את התואר השני בהצטיינות יתרה. עבודת המאסטר שלו עסקה במושג האינסוף בימי הביניים (1969). עבודת הדוקטורט שלו, בהצטיינות יתרה, עסקה בלוגיקה ואונטולוגיה בפילוסופיה היהודית במאה ה-14, בהדרכתו של שלמה פינס (1974).
החל משנת 1970 החל ללמד בחוגים לפילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. בשנת 1974 מונה למרצה, בשנת 1978 למרצה בכיר. הפך לפרופסור חבר בשנת 1982, ומונה ב-1992 כפרופסור מן המניין, כיהן כראש החוג למחשבת ישראל בין 1985 ל-1986, ומשנת 2004 היה פרופסור אמריטוס.
היה פרופסור אורח במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת סאו פאולו, ועוד. שימש כחבר באקדמיה לפילוסופיה יהודית בארצות הברית. היה חבר בוועדה בינלאומית שעסקה בהוצאה לאור של תרגומי אבן רושד, ובמסגרתה היה ממונה על התרגומים העבריים. היה חבר במערכת 'מחקרי ירושלים במחשבת ישראל' ו'דעת', ובוועד המנהל של המכון לחשיבה וליהדות בת זמננו שעל יד אוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2002–2003 היה חבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך. היה חבר בוועדה למונחי הפילוסופיה של האקדמיה ללשון העברית, וראש החוג למחשבת ישראל במכללת הרצוג שבאלון שבות. השתתף בכתיבה באנציקלופדיה העברית (ערכים משיח, ור' חסדאי קרשקש). שימש כראש החוג למחשבת ישראל בבית מורשה ובמכון לנדר שבירושלים, ולימד במרכז האקדמי שלם קורס של מחשבה יהודית בעת החדשה.
מחקריו ושיטתו
רוזנברג יצר גשרים בין ההגות היהודית לפילוסופיה הכללית והשתמש בהישגיה של הלוגיקה החדשה והכלים הפילוסופים שפותחו במאה ה-20 כדי להגיע להבנה שלמה יותר של ההגות היהודית הקלאסית, באמצעות חקר קטגוריות לוגיות ואונטולוגיות. בין מאמריו הבולטים, מאמר על מושג האמונה והקטגוריות האפיסטמיות בימי הביניים, ומאמר על האונטולוגיה הניאואפלטונית. רוזנברג עסק במחקר המתודות ללימוד התלמוד, ובעיקר י"ג מידות שהתורה נדרשת בהן. והוא חשף כתב יד של הרלב"ג לבניית תחשיב מתמטי עבור לוגיקה מודלית.
רוזנברג השתמש בין היתר בקולנוע, בספרות כללית, באגדות עם ובפסיכולוגיה כדי להסביר ולהמחיש תפיסות ורעיונות בהגות היהודית והכללית.
פעילות ציבורית
רוזנברג השתתף בייסוד מעלה - המרכז לציונות דתית ובהקמת בית מורשה. השתתף בחוגי הידברות, בהם חוג "הגות" וכחבר המועצה הציבורית של נאמני תורה ועבודה. לאחר רצח יצחק רבין, יזם התקרבות בין דתיים לחילוניים בחוג בשם "שחרית", שעם משתתפיו נמנו העיתונאים ירון לונדון ואמנון דנקנר. מאז שנת 2000 היה בעל טור שבועי בעיתון "מעריב" בנושא פרשת השבוע, והיה בעל טור חודשי בעלון "שבת בשבתו" במשך כשנתיים. בעיתון "מקור ראשון" היה מספר שנים בעל טור בענייני פרשת השבוע, בו כתב על פרשת השבוע מנקודת מבט פילוסופית, והוא המשיך לפרסם מאמרי הגות כמעט מדי שבוע בעמוד האחרון של מוסף שבת של עיתון זה. אנשי הכת היפנית מקויה יצרו איתו קשר.
חיים אישיים
נישא לד"ר רנה, פסיכולוגית קלינית, והיה אב לשבעה. התגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים. ניהל אורח חיים טבעוני.
כתבים
ספריו תורגמו לאנגלית, לגרמנית, לספרדית וליפנית.
פרופ' רוזנברג פרסם כמאתיים מאמרים בבמות שונות, בהם:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
OKH
ה-OKH (ראשי תיבות בגרמנית של "Oberkommando des Heeres" - מפקדה עליונה לכוחות היבשה של הוורמאכט) היה ארגון צבאי בגרמניה הנאצית, ששימש כמפקדה לכוחותיה הצבאיים ביבשה בין 1936 ל-1945. ה-OKH היה כפוף למפקדה בשם OKW (ראשי תיבות ל-"Oberkommando der Wehrmacht", מפקדה עליונה של הוורמאכט). בפועל, קיבל ה-OKW כמה מסמכויות הביצוע והתכנון של ה-OKH, כאשר משנת 1941 ואילך היה ה-OKW אחראי למבצעים במערב, ואילו ה-OKH היה אחראי למבצעים בחזית המזרח.
במקביל ל-OKH היו מפקדות דומות לצי (OKM - Oberkommando der Marine) ולחיל האוויר (OKL - Oberkommando der Luftwaffe). שלוש מפקדות אלו היו בתאוריה כפופות ל-OKW, אך למעשה פעלו באופן עצמאי.
מפקדי ה-OKH (בראשי תיבות - OBdH קיצור ל- Oberbefehlshaber des Heeres), היו:
ה-OBdH לא עסק בתכנון מבצעים. משימה זו הייתה משימתו של המטה הכללי, כך שהאדם החשוב ביותר בצבא היבשה היה ראש המטה הכללי (Chef des Generalstabs des Heeres).
צבא היבשה היה תמיד הגורם המוביל בתכנון מערכות הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, ולא היה תכנון משולב של כל שלוש הזרועות. תפקיד ראש ה-OKW לא נועד לכך, ולא היה בידו את המשאבים לשם כך.
ה-OKW הוקם בשנת 1938 במהלך שינוי מהותי במבנה הצבא הגרמני, בו ניצל היטלר שורה של שערוריות מין (חלקן מפוברקות), שכונו פרשת בלומברג-פריטש על מנת להיפטר ממפקדים בכירים בצבא (ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש) על מנת לנסות ולאחד את כל שלושת הפיקודים של הצבא תחת סמכותו. באותו מהלך הפך "המטה הכללי" ל"מטה הכללי של כוחות היבשה", אם כי סמכויות התכנון שלו נותרו כשהיו. נראה כי מטרת הקמתו של ה-OKW הייתה פוליטית, למנוע מן "המטה הכללי" את תכנון האסטרטגיה רבתי, והפיכתו למחלקה מקצועית העוסקת בתכנון על פי הוראות פוליטיות המתקבלות מן ה-OKW או ישירות מהיטלר.
במהלך המלחמה הלכו והוגבלו סמכויותיו המקצועיות של ה-OKH, כאשר היטלר העניק סמכויות גוברות והולכות ל-OKW. כך, למשל, מערכת הפלישה לנורווגיה תוכננה לחלוטין מחוץ ל-OKH.
ראשי המטה הכללי בזמן הרייך השלישי היו:
המפקדות של ה - OKH וה - OKW, היו במחנה צבאי מוסווה ביער ליד העיירה צוסן (Zossen) , כ - 40 ק"מ מדרום לברלין. המקום השתרע על כ - 5-6 קמ"ר והיה בנוי מביצורים תת-קרקעיים שהוגנו על ידי חטיבת ס"ס. המקום היה סודי ביותר. המפקדה של ה־OKH הייתה ידועה בשם הקוד מייבך 1 ומפקדת ה OKW כונתה מייבך 2. שתי המפקדות היו מוקפות בגדרות תיל ומופרדות באופן מושלם אחת מהשנייה. שלא כמו מפקד ה-OKH שניהל את פעולותיו מצוסן, הבכירים ממפקדת ה- OKW כמו ראש המטה, פלדמרשל וילהלם קייטל וראש המבצעים אלפרד יודל, ליוו כל הזמן את היטלר ורק המנגנון המבצעי של ה- OKW נשאר בצוסן ובאמצעותו הם פיקחו על צבאות החזית המערבית וכן היה מנגנון זה לשכת קשר לכל הוראות היטלר לכל הכוחות המזוינים הגרמנים. בצוסן הייתה גם מרכזת-500, הגדולה במרכזיות הטלפון, הטלטייפ והאלחוט הצבאי בגרמניה.
מפקדת צוסן נכבשה ב-22 באפריל 1945 על ידי כוחותיו של המרשל איבן קונייב.
היטלר כמפקד ה-OKH
מתקפת הנגד של הצבא האדום בקרב על מוסקבה יצרה את התנאים, שאיפשרו להיטלר לקחת לידיו את הפיקוד האישי על ה-OKH. המשבר הצבאי שיצרה המתקפה הסובייטית, ביחד עם התנגדות רוב הקצינים הבכירים במפקדת ה-OKH לפקודתו של היטלר, שאסרה על המשך הנסיגה של הכוחות הגרמניים במרחב מוסקבה, ובריאותו הלקויה של מפקד ה-OKH, ולטר פון בראוכיטש הקלו על היטלר להשלים את השתלטותו על ה-OKH. כתוצאה מכך הפך היטלר ל"מפקד עליון" בפועל של צבא היבשה הגרמני, והיה מעורב בניהול המבצעים הצבאיים, לעיתים עד לרמת הגדוד הבודד.
גנרלים רבים, בספרי זכרונות שנכתבו לאחר המלחמה, ניסו ליצור מיתוס כאילו היו אלו פקודותיו ה"חובבניות" של היטלר, שהביאו לתבוסה אותה נחל הוורמאכט. נראה כי הסכמתם של אלו לכפוף עצמם לשיקול דעתו גם בעניינים מקצועיים, סיפקה להם תירוץ נוח למחדליהם. לא מתן הפקודות המבצעיות הוא שהיווה את הבעיה ברוב המקרים, שכן היטלר היה בעל אינטואיציה צבאית ראויה, וחלק ניכר מפקודותיו אכן תאמו את המצב הצבאי, אלא האסטרטגיה הכוללת של ניהול מלחמה כלל עולמית, במספר חזיתות בעת ובעונה אחת.
לקראת סוף המלחמה, בהיותו מסוגר בפיהררבונקר, אכן איבד היטלר את הקשר עם המציאות, והפקודות שנתן לצבאו היו שגויות ודמיוניות. בימיו האחרונים הוא עסק בהזזת יחידות שכבר לא היו קיימות, או שעוצמתן הייתה נמוכה בהרבה ממה שייחס להן היטלר, על גבי המפה. בצוואתו הוריש היטלר את הפיקוד על ה- OKH לפילדמרשל פרדיננד שרנר, והאחרון החזיק בתואר זה שהיה למעשה ללא משמעות, עד לכניעה ב-8 במאי 1945.
משפטי נירנברג
חלק ממדיניות בעלות הברית שיזמו את משפטי נירנברג היה העמדתם לדין של ארגונים, על מנת להקל על ההליך במשפטיהם של יחידים. כך, די יהיה בכך שיוכח כי אדם מסוים הוא חבר בארגון שהורשע, על מנת שניתן יהיה להרשיעו גם בפשעים בהם הורשע הארגון. ה-OKW היה בין הארגונים שהועמדו לדין, וכמוהו גם "המטה הכללי", שהיה חלק מן ה-OKH. עם כל זאת, ה-OKH עצמו לא הועמד לדין. הארגונים הצבאיים שהועמדו לדין (ה-OKW והמטה הכללי) זוכו, בניגוד לארגונים אחרים, כגון ה-RSHA ושאר זרועות ה-SS שהורשעו.
גובה (מוזיקה)
בתאוריית המוזיקה גובה הוא מונח המציין את התדר היסודי של צליל. הגובה הוא אחד משלוש התכונות הבסיסיות העיקריות של הצליל הנשמע, יחד עם עוצמת הצליל (loudness) וגוון הצליל (timbre).
גובה הצליל הוא תחושה, כלומר תופעה פסיכו-פיזיולוגית הקשורה לגורם פיזי חיצוני. בפועל, את תדר היסוד האמיתי ניתן למצוא על ידי מדידה פיזיקלית. אולם סולם הגבהים הזה עשוי להיקלט באופן שונה באזנינו, בעיקר בגלל צלילים עיליים. הגובה היחסי של תו של סולם מוזיקלי נקרא "דרגה".
גובה הצליל מושפע מאורך הגל המופק מרעידות באוויר
גובה יחסי וגובה מוחלט
גובה מוחלט פירושו תדר מדויק (למשל, התדר המוחלט של קולן A (של התו לה) הוא 440 הרץ, וזהו גובה מוחלט).
גובה יחסי פירושו היחס בין התדרים, כלומר המרווחים, במסגרת מונחים סולפג'יים. טרנספוזיציה, או השאה, היא שיטה להתאמת הצלילים, כך שהגובה המוחלט של כל תו "יידחה" כך שיתאים לכלי נגינה מסוים, מנעד מסוים וכדומה, תוך כדי שמירת המרווחים (שהם למעשה הגבהים היחסיים).
כלים המפיקים גובה מוחלט מול כלים שאינם
רוב האינסטרומנטיים המנגנים את המלודיה של היצירה, מפיקים גובה צליל מוחלט. כלים שאינם כאלה הם למשל בעיקר כלי הקשה כמצילה, תוף, וכדומה. גם דיג'רידו נבל פה וכלים אחרים אינם מפיקים גובה צליל מוחלט.
יצחק בן מאיר
רבי יצחק בן מאיר (המכונה בדרך כלל ריב"ם, ר"י בר"מ, ולעיתים רחוקות רבי יצחק צרפתי) היה פרשן התלמוד, פייטן ומבעלי התוספות, נכדו של רש"י. חי בין השנים 1095–1135 לערך.
משפחתו
ריב"ם היה בנם של רבי מאיר בן שמואל "אבי הרבנים" ויוכבד בת רש"י, ואחיהם של רשב"ם, רבנו תם ור' שלמה. היו לו שבעה בנים. ייתכן שאחד מהם הוא החכם המוזכר בתוספותיו של רבינו שמשון משאנץ בשם ר' שלמה גיסו של ר"י הזקן, ואולי הכוונה אינה לבנו של ר' יהודה ב"ר יום טוב אלא לבנו של ריב"ם, שהיה אחיה החורג של אשתו של ר"י.
קורות חייו
רבי יצחק בן מאיר היה מגדולי דורו, לצד אֶחָיו נכדי רש"י; בין היתר למד אצלו גם אחיינו הצעיר רבי יצחק, שכונה לימים ר"י הזקן והפך לגדול הדור בצרפת. אין פרטים רבים הידועים על תולדות חייו.
ריב"ם נפטר בגיל מוקדם, בחיי אביו ואמו; עם פטירתו קונן עליו אחיו רבנו תם:
אלמנתו של ריב"ם נישאה לרבי יהודה ב"ר יום טוב מפלייזא, קרובו הצעיר של בעלה הראשון (ר' יהודה היה נכדו של הריב"ן חתן רש"י, וריב"ם היה בנו של רבינו מאיר חתן רש"י).
בתו של ר' יהודה ב"ר יום טוב נישאה מאוחר יותר לר"י הזקן, וכך הפכה אלמנת רבו ריב"ם לחמותו של ר"י, שהיה דן איתה במנהגיו של רבו ריב"ם, וכדברי ר"י:
יצירתו
ריב"ם חיבר תוספות למסכתות רבות, והוא מוזכר פעמים רבות בתוספות שנדפסו על הש"ס. בנוסף שלח ידו בפיוט, בדומה לאחיו רבנו תם, והשתמרו ממנו כיום כמה פיוטי סליחות (כמו הפיוט "ישראל עמך תחינה עורכים").
קוורנר רייקה
קוורנר רייקה (בקרואטית: KK Kvarner Rijeke) היא קבוצת כדורסל קרואטית מהעיר רייקה על מפרץ קוורנר, המתמודדת בליגת העל הקרואטית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1946 והשתתפה בליגה היוגוסלבית לשעבר בסך הכל 6 עונות.
בעונות 1976/77, 1980/81, הגיעה הקבוצה לגמר הגביע היוגוסלבי, אך הפסידה לקבוצות יוגופלסטיקה ספליט וציבונה זאגרב בהתאמה.
הקבוצה משחקת בליגה הקרואטית הבכירה מאז הקמתה. מספר עונות התנדנדה בין הליגה הראשונה לשנייה. בעונת 2000/01 סיימה במקום השלישי. בעונת 2010/11 הגיעה עד לרבע גמר הגביע והפסידה לצ'דביטה זאגרב.
במסגרת אירופאית
הקבוצה השתתפה בעונת 1977/78 בגביע ספורטה והגיעה עד לשלב בית רבע הגמר, בו סיימה במקום הרביעי והאחרון. כמו כן השתתפה הקבוצה בגביע קוראץ' בעונות 1994/95 (הודחה בסיבוב השני על ידי סקאליג'רה ורונה), 2000/01 (הודחה בסיבוב השני על ידי טורק טלקום), 2001/02 (הודחה בסיבוב הראשון על ידי ק.ק. קאפושוואר). בעונת 2001/02 הקבוצה הייתה בין הקבוצות הראשונות שהקימו את הליגה האדריאטית, בה השתתפה במשך עונה אחת בלבד.
שמות ואולם הבית
מאז שנת 2009 מארחת הקבוצה בהיכל מלאדוסט שהוקם בשנת 1973 ומכיל 3,960 מקומות ישיבה. ההיכל משמש גם את קבוצת הכדוריד המקומית. בשנת 2000 היה אחד משני האולמות שאירחו את אליפות אירופה בכדוריד.
קהילתנות
קְהִלָּתָנוּת (לעיתים מכונה בלעז קוֹמוּנִיטַרְיָאנִיזְם) היא זרם חשיבה ביקורתי במדע המדינה, שהחל להופיע בסוף המאה ה-20, המתנגד באופן מתודולוגי לאינדיבידואליזם ותחת זאת מבכר גישה קולקטיביסטית, ותומך בתופעות חברתיות כגון החברה האזרחית. על אף שזרם זה אינו אחיד, ההוגים צ'ארלס טיילור, אלסדייר מקינטאייר, מייקל וולצר, מייקל סנדל ויוסף רז נתפסים פעמים רבות ככקהילתנים.
לנוכח הגיוון בתוך הגישה, יש המגדירים את הקהילתנות דרך אופן התנגדותה לתאוריות ליברליות עכשוויות, ולא לפי תוכן ההגות של הוגיה, עניין המבהיר אופייה הביקורתי. על אף ההבדלים בתוך הקהילתנות, ניתן לקבוע שהקהילתנים מציבים את הקהילה, ולא את האינדיבידואל, במוקד הניתוח הפוליטי, ומדגישים את השפעת הקהילה על עיצוב זהותו של כל אדם. מתוך כך, הקהילתנים קוראים על-פי רוב לצמצום מקיף של פערים חברתיים וכלכליים, ומדגישים את השוני בין התפיסות המוסריות של קהילות שונות.
בעיניים קהילתניות, קיימים ערכי טוב שמתבטאים באופן שונה בחברות שונות. לכן, בניגוד להוגים ליברלים, הקהילתנים מבקשים לקבוע מה נכון וראוי תוך התייחסות לחברה בה הם פועלים, כלומר לא באופן נייטרלי. מצד שני, הקהילתנים שונים מהוגים פוסט-מודרניסטיים ורב-תרבותיים בכך שהם לא אומרים שהכל תלוי הקשר, ומתעקשים על קיומם של ערכים מסוימים. הקהילתנות אינה בהכרח מנוגדת למגמות מתונות בליברליזם או לסוציאל-דמוקרטיה, והיא מדגישה את הצורך לאזן את זכויות האדם של היחיד ואת אינטרס היחיד עם זה של הקהילה בכללותה. היא טוענת כי האני האוטונומי אינו גורם מבודד ואטומיסטי, אלא גורם המעוצב וקשור בקשר שלא ניתן לנתקו לקהילה בה גדל, לערכיה של הקהילה, ולקשרים הבין אישיים שפיתח במסגרתה.
אבן יסוד בתפיסה הקהילתנית היא ההבנה לפיה המדינה אינה יכולה להיות נייטרלית מבחינה מוסרית, וזאת בניגוד לתפיסות ליברליות שטוענות שעל המדינה להימנע משיפוט ערכי ולאפשר לכל אדם לחיות לפי ערכיו. לדוגמה, סנדל טוען שהוויכוחים הפוליטיים הם ויכוחים בין תפיסות טוב שונות, כך שהם תמיד מוטים ערכית. לא רק שהוא מטיל ספק בהיתכנות של שלטון נייטרלי מבחינה מוסרית, שכן בעיניו כל מדיניות משקפת תפיסות או ערכים כלשהם, הוא גם מתנגד לשאיפה לכינון שלטון שכזה, וקובע שהמדינה לא צריכה להיות מצע שיאפשר לכל אחד לפתח תפיסת טוב עצמאית, אלא מסגרת לגיבוש תפיסת טוב משותפת. לדבריו, הצדק הוא "טיפוח המידות הטובות ודיון תבוני על טובת הכלל".
יוניס קנדי שרייבר
יוניס מרי קנדי שרייבר DSG (10 ביולי 1921 – 11 באוגוסט 2009) הייתה פילנתרופית אמריקאית ובת למשפחת קנדי. היא ייסדה את ה-Special Olympics, ארגון ספורט לאנשים עם מוגבלויות פיזית ושכליות. על מאמציה למען אנשים בעלי מוגבלויות, הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית ב-1984.
שרייבר הייתה אחותם של נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, הסנאטורים רוברט פ. קנדי ואדוארד קנדי. כמו כן, הייתה החותנת של ארנולד שוורצנגר. היא הייתה נשואה לסרג'נט שריבר, שהיה שגריר ארצות הברית בצרפת וכן המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1972.
חיים מוקדמים, השכלה וקריירה מוקדמת
יוניס מרי קנדי נולדה בברוקליין, מסצ'וסטס, ב-10 ביולי 1921. היא הייתה החמישית מתוך תשעת ילדים של ג'וזף פ. קנדי האב ורוז פיצג'רלד.
שריבר התחנכה במנזר הלב הקדוש שבלונדון, ולאחר מכן במכללת מנהטנוויל. את התואר הראשונה שלה בסוציולוגיה למדה באוניברסיטת סטנפורד, שם סיימה ב-1943. אחרי כן עבדה במחלקת בעיות מלחמה מיוחדות של מחלקת המדינה האמריקאית. בהמשך עברה לעבוד כמזכירה ראשית במשרד המשפטים האמריקנית במסגרת פרויקט העוסק בעבריינות נוער. עבדה כעובדת סוציאלית במשך שנה במוסד התעשייתי הפדרלי לנשים. בשנת 1951 עברה להתגורר בשיקגו, שם עבדה במקלט לנשים ובבית המשפט לנוער.
עבודת צדקה ופרסים
בשנת 1957, נהייתה שרייבר סגנית הנשיאה של קרן ג'וזף פ. קנדי ג'וניור. היא העבירה את התמקדות הארגון מארגוני צדקה קתוליים למחקר על גורמים למוגבלות שכליות ודרכי טיפול הומניות בהן. ההתעניינות של שרייבר במוגבלויות שכליות הגיעה לשיאה בייסוד הSpecial Olympics, בין היתר.
שרייבר, פעילה ותיקה בנושאי בריאות ילדים ונכות, דגלה בהקמת פאנל הנשיא לפיגור שכלי ב-1961, שהיה משמעותי בתנועה לשילוב אנשים עם מובלויות בחברה בארצות הברית וברחבי העולם. שריבר הייתה המייסדת העיקרית של המכון הלאומי לבריאות הילד והתפתחות האדם (NICHD), חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות, ב-1962.
בשנת 1962 ייסדה שרייבר את Camp Shriver, מחנה לילדים עם צרכים מיוחדים שהתקיים בביתה, חווה במרילנד. מחנה שרייבר התפתח ל-Special Olympics, שאותה ייסדה שרייבר בשנת 1968. המשחקים הראשונים נערכו בשיקגו, אילינוי, ונערכו בעזרת התכנון והמימון של קרן ג'וזף פ. קנדי הבן. בנאומה בטקס הפתיחה אמרה שרייבר כי אירוע זה מוכיח "עובדה בסיסית מאוד, שילדים יוצאי דופן - ילדים עם פיגור שכלי - יכולים להיות ספורטאים יוצאי דופן, העובדה שבאמצעות ספורט הם יכולים לממש את הפוטנציאל שלהם לצְמִיחָה.'" באותה השנה הקמו ה-Special Olympics כארגון צדקה ללא מטרות רווח. מאז השתתפו כמעט שלושה מיליון ספורטאים.
ב-1969 עברה שרייבר להתגורר בצרפת, שם המשיכה לעסוק במוגבלויות שכליות. החלה לארגן פעילויות עם ארגונים בפריז, שמטרתן העיקרית לסייע למשפחות של ילדים בעלי צרכים מיוחדים ולספק פעילויות עבור ילדיהם. בעודה בפריז פיתחה את היסודות להתרחבות בינלאומית של ה-Special Olympics.
בשנת 1982, הקימה את מרכז יוניס קנדי שרייבר הלאומי לקהילה של אכפתיות באוניברסיטת יוטה, סולט לייק סיטי. התוכנית נפרסת מגן חובה עד כיתה י"ב, ומהווה חינוך מקיף עם דגש על מוגבלויות. התוכנית אומצה על ידי כמעט 1,200 בתי ספר בארצות הברית ובקנדה.
על עבודתה בהלאמת ה-Special Olympics קיבלה שרייבר את פרס האזרחות העולמית של Civitan. ההסברה שלה בנושא זה זיכתה אותה גם בפרסים ובהכרות אחרות, כולל תארים של כבוד מאוניברסיטאות רבות. שרייבר הייתה לאמריקאית השנייה ולאישה הראשונה והיחידה שהופיעה על מטבע אמריקני בעודה חיה. דיוקנה הופיע על דולר הכסף המיוחד שהופק בשנת 1995 לכבוד ה-Special Olympics. בצידו האחורי של המטבע מופיע הציטוט, "כאשר אנחנו מקווים לטוב שבהם, התקווה נולדת בנו מחדש", ציטוט המיוחס לשרייבר.
בשנת 1998, שרייבר נכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
בשנת 2002 הוענק לשרייבר פרס תיאודור רוזוולט, פרס שנתי המוענק על ידי האגודה הלאומית לאתלטיקה. ב-2006, במסגרת חגיגת המאה של ה-NCAA (ארגון הספורט האוניברסיטאי בארצות הברית), נבחרה שרייבר כאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר, במקום התשיעי ברשימה. עוד בשנת 2006, קיבלה תואר אבירותמהאפיפיור מהאפיפיור בנדיקטוס ה-16, והייתה לגבירה ממסדר גרגוריוס הקדוש הקדוש (DSG). אמה, רוז, קיבלה את התואר בשנת 1950 מהאפיפיור פיוס ה-12.
עוד בשנת 2008, שינה הקונגרס האמריקאי את שמו של ה-NICHD למכון יוניס קנדי שרייבר הלאומי לבריאות הילד והתפתחות האדם. בדצמבר 2008, מגזין ספורטס אילוסטרייטד בחר בשרייבר לפרסספורטאית השנה, פרס המורשת הראשון של המגזין. ב-9 במאי 2009, גלריית הדיוקנאות הלאומית של מכון סמיתסוניאן (NPG) בוושינגטו חשף דיוקן היסטורי של שרייבר, הדיוקן הראשון שהוזמן עבור אדם שלא כיהן כנשיא ארצות הברית או כגברת ראשונה. בדיוקן מתוארת שרייבר עם ארבעה ספורטאים של ה-Special Olympics. הדיוקן צויר על ידי דייוויד לנז,, הזוכה בתחרות הפורטרטים של אאוטווין בוצ'בר ב-2006. בספטמבר 2010, אוניברסיטת המדינה של ניו יורק בברוקפורט, שבה התקיימו משחקי ה-Special Olympics של 1979,שינתה את שמו של אצטדיון הכדורגל שלה ל"אצטדיון יוניס קנדי שריבר". ביולי 2017, קיבלה שרייבר את פרס האומץ על שם ארתור אש בטקס פרסי ESPY, כבר לאחר מותה.
מעורבות פוליטית
שרייבר הייתה פעילה בקמפיין של אחיה ג'ון לנשיאות ארצות הברית ב-1960.
אף על פי שהזדהתה עם המפלגה הדמוקרטית, שרייבר הייתה תומכת נלהבת של התנועה נגד הפלות. בשנת 1990 כתבה שרייבר מכתב ל"ניו יורק טיימס", בו גינתה קבוצה לזכויות הפלות על כך שהשתמשה בציטוט של הנשיא קנדי מחוץ להקשרם כתמיכה בעמדתם. שרייבר הייתה אחת מכמה דמוקרטים בולטים שהוציאו פרסומת בהיקף עמוד שלם בעיתון הניו יורק טיימס המביעה התנגדות ל"הפלה לפי דרישה" במהלך ועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1992 (זאת מכיוון שהמפלגה אימצה אז מצע המדגיש את תמיכתה בזכות להפלות). שרייבר הייתה תומכת בכמה ארגונים נגד הפלות: פמיניסטיות למען חיים באמריקה, רשימת סוזן ב. אנתוני ודמוקרטים למען חיים באמריקה.
למרות היותה דמוקרטית, שרייבר תמכה במועמד הרפובליקני למושל קליפורניה בקמפיין 2003, חתנה ארנולד שוורצנגר.
ב-28 בינואר 2008, בהיותה בת 86, הייתה שרייבר נוכחת באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון הבירה, כאשר אחיה, הסנאטור אדוארד מ. קנדי, הכריז על תמיכתו בקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה.
חיים אישיים
ב-23 במאי 1953, בגיל 31, נישאה יוניס לסרג'נט שרבר בטקס קתולי בקתדרלת סנט פטריק בניו יורק. בעלה שימש כשגריר ארצות הברית בצרפת בין השנים 1968 ל-1970 והיה המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית ב-1972 (עם ג'ורג' מקגוברן כמועמד לנשיאות ארצות הברית). נולדו להם חמישה ילדים: רוברט סרג'נט שרייבר השלישי, מריה אוינגס שרייבר, טימותי פרי שרייבר, מארק קנדי שרייבר ואנתוני פול קנדי שרייבר. לשרייבר היו תשעה-עשר נכדים.
שרייבר הייתה קרובה לאחותה רוזמרי קנדי, שהייתה מוגבלת שכלית מלידה ושמצבה החמיר עקב ניתוח לובוטומיה.
בשנת 2005, לקתה שרייבר בשבץ ושבר בירך. ב-18 בנובמבר 2007, בגיל 86, היא אושפזה בבית החולים הכללי של מסצ'וסטס בבוסטון, שם נשארה מספר שבועות.
מותה
ב-7 באוגוסט 2009 אושפזה שרייבר בבית החולים קייפ קוד בהיאניס, מסצ'וסטס עם מחלה לא ידועה. ב-10 באוגוסט נקראו קרוביה לבית החולים. שרייבר נפטרה למחרת בהיותה בת 88. שבועיים לאחר מותה, ב-25 באוגוסט, נפטר אחיה הקטן, הסנאטור טד קנדי
משפחתה של שרייבר פרסמה הודעה בעת מותה, המצוטטת כאן חלקית:
לאחר מותה של שרייבר, אמר הנשיא ברק אובמה כי היא הייתה "אישה יוצאת דופן, אשר לימדה את האומה שלנו - ואת העולמנו - ששום מחסום פיזי או נפשי לא יכול לרסן את כוחה של הרוח האנושית".
הלוויה וקבורה
ב-14 באוגוסט 2009 נערכה עבור שרייבר מיסת רקוויאם בכנסייה הקתולית פרנסיס אקסבייר הקדוש בהיאניס, מסאצ'וסטס. לאחר המיסה נקברה שרייבר בבית הקברות של קהילת סנט פרנסיס אקסבייר בסנטרוויל הסמוכה. האפיפיור בנדיקטוס ה-16 שלח מכתב תנחומים למשפחתה. מכיוון שאחיה טד התמודד אז עם סרטן מוח סופני, הוא לא יכול היה להשתתף בהלוויה, ואחותם ג'ין קנדי סמית' נשארה איתו. טד מת שבועיים לאחר מכן, והותיר את ג'ין כבתם האחרונה של ג'וזף ורוז קנדי, עד מותה ב-17 ביוני 2020 בגיל 92.
עלי שכטמן
עלי שֶכטמן (בכתיב יידי: שעכטמאן; ברוסית: Эли Шехтман; בצרפתית: Eli Chekhtman; 8 בספטמבר 1908 - 1 בינואר 1996) היה סופר יידיש, אחד מחשובי הסופרים היהודים במאה ה-20.
קורות חיים
נולד בכפר ואסקוביץ' שליד העיר ז'יטומיר באוקראינה. קיבל חינוך יהודי-מסורתי. סיפורו הראשון פרסם בשנת 1927. בשנת 1930 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו, "אָפן שיידוועג" ("על פרשת דרכים"). ב-1932 התפרסם הרומן "פאַראַקערטע מעזשעס" ("תלמים חרושים") פרי עטו.
ב-1941 גויס שכטמן לצבא האדום בעת מלחמת העולם השנייה ולחם כחובש קרבי ביחידת תותחנים. לאחר המלחמה, בזמן משפט הרופאים ורדיפת האינטליגנציה היהודית, נאסר שכטמן, נחקר ונכלא. מזלו שיחק לו והוא שרד את אימי המשטר של סטלין.
לאחר מותו של הרודן שוחרר הסופר והחל ביצירתו האפית - הרומן "ערב". שני הספרים הראשונים של "ערב" התפרסמו ב-1962 בברית המועצות לשעבר.
עלי שכטמן עלה לישראל בשנת 1972. בשנת 1973 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש, שחולק אותה שנה לראשונה, "על הרומן "ערב" ושאר יצירותיו". ב-1078 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ב-1981 פרסם את הרומן האוטוביוגרפי "רינגען אויף דער נשמה" (ספרים 1 ו-2), וב-1988 ראה אור גם החלק השני (ספרים 3 ו-4) של רומן זה. הרומן תורגם לעברית על ידי יהודה גור-אריה וראה אור בשם "טבעות בנשמה" (ספר 1) ו-"לילות של כוכבים כבויים" (ספר 2), ב-1992 יצא הרומן לאור על שני חלקיו בסדרת "קלאסיקה".
ב-1983 סיים שכטמן ופרסם ביידיש את הרומן "ערב" במלואו (שבעה ספרים).
ב-1964 תורגמו שני הספרים הראשונים של הרומן "ערב" לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצאו לאור תחת השם "...À la veille de" בפריז.
ב-1967 תורגמו שני הספרים הראשונים של הרומן הזה לאנגלית על ידי יוסף זינגר ויצאו לאור תחת השם "EREV" בניו-יורק.
ב-1975 תורגמו ארבעת הספרים הראשונים של הרומן לעברית על ידי צבי ארד והתפרסמו תחת השם "בטרם".
ב-1996 יצא ביידיש קובץ סיפורים תחת השם "Tristia".
עלי שכטמן נפטר בגיל 88 ב-1 בינואר 1996.
ספרים של עלי שכטמן תורגמו לרוסית על ידי אלמה שין ופורסמו בישראל:
ב-2000 יצאה לאור קומץ נובלות מספר "Tristia" בשם "Сонаты".
ב-2001 יצאו לאור שני הספרים הראשונים של הרומן "רינגען אויף דער נשמה" תחת השם "Кольца на душе".
ב-2005 יצאו לאור כל שבעת הספרים של הרומן "ערב" תחת השם "Эрев".
ב-2008 יצא לאור הרומן "בײַם שקיעה-אַקער" תחת השם "Последний закат".
ב-2012 יצאו לאור שני הספרים האחרונים של הרומן "רינגען אויף דער נשמה" תחת השם "Вспахать бездну".
ב-2018 תורגם הרומן ״ערב״ לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצא לאור תחת השם ״EREV - a la vielle de".
אדם צ'רניאקוב
אדם צֶ'רניַאקוב (בשם מלא בפולנית: Adam Abram Czerniaków; 30 בנובמבר 1880 – 23 ביולי 1942) היה איש ציבור יהודי-פולני בפולין שבין מלחמות העולם, שכיהן כחבר מועצת העיר ורשה, כחבר הסנאט של פולין וכסגן יושב ראש הקהילה היהודית בוורשה. במלחמת העולם השנייה כיהן כראש היודנראט בגטו ורשה. לפני הקמת הגטו מונה לראש הקהילה היהודית בוורשה על ידי ראש העיר, ולאחר-מכן על ידי הגסטפו כראש היודנראט.
קורות חיים
אדם צ'רניאקוב היה מהנדס במקצועו, ולימד בבית ספר מקצועי יהודי. בשנים 1927–1934 היה חבר מועצת העיר ורשה, וייצג במועצה את סקטור התעשיינים. ב-26 במאי 1930 נבחר לסנאט הפולני. בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה חבר הוועד הפועל של הקהילה היהודית, ומילא את תפקיד סגן יושב ראש הקהילה. הוא היה חבר ההנהלה של הוועד האזרחי היהודי, שהוקם בימי המצור על העיר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, וב-23 בספטמבר 1939, ימים אחדים לפני נפילת ורשה בידי הגרמנים, מינה אותו ראש העיר של ורשה, סטפן סטאז'ינסקי (Starzyński), כראש הקהילה היהודית. ב-4 באוקטובר, נקרא צ'רניאקוב אל שלטונות הכיבוש הגרמנים, שהטילו עליו להקים יודנראט בן 24 חברים והוא בראשו.
ביודנראט הראשון היו אנשים בעלי מעמד ציבורי מוכר ודמויות בולטות בגופים פוליטיים, בהם מרדכי שמואל זיגלבוים (הבונד), אפולינרי הרטגלס (מראשי הציונים), יצחק (איצ'ה) מאיר לוין (מראשי "אגודת ישראל"), אברהם וייס (מפעילי "המזרחי"), אברהם גפנר (יושב-ראש מרכז הסוחרים היהודים בפולין), יוסף יאשונסקי (מנהל "אורט" בפולין), סטניסלב שרשבסקי (יושב-ראש אגודת "טופורול" לעידוד החקלאות) ואחרים.
רוב העסקנים היהודיים שהיו ביודנראט הראשון עזבו את ורשה ויצאו לחוץ-לארץ, כאשר עדיין ניתן היה לצאת. גם לצ'רניאקוב נקרתה אפשרות לצאת, אך הוא סירב וביקר את המנהיגים הנמלטים מן העיר.
ב-22 ביולי 1942 החלה האקציה הגדולה בגטו - פינוי של יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה טרבלינקה. היודנראט נדרש לספק מדי יום 6,000 איש מיושבי הגטו אשר "יועברו למזרח". צ'רניאקוב ידע מה הגורל הצפוי ליהודים הנשלחים וכי הגטו עומד בפני כליה. הוא הרגיש שאינו יכול לשתף פעולה עם הנאצים ולהחליט מי יחיה ומי ימות. ב-23 ביולי, במשרדו, ביקש את מזכירתו להביא לו כוס מים. כשהלכה, התאבד בבליעת כמוסת ציאניד. על פי עיתון ״דבר״ מתאריך 31 בדצמבר 1942 התבקש צ׳רניאקוב מהשלטונות הגרמניים להוציא לגירוש את כל ילדי הפנימיות וילדי בתי היתומים ולשם וידוא ביצוע המשימה, הוטל עליו להפקיד את אשתו כבת ערובה, אשר תוצא להורג במידה והילדים לא יימסרו. לאחר התאבדותו צ'רניאקוב לא השאיר פתק המספר לאן מובלים אלו ש"נשלחים למזרח" אף על פי שכנראה ידע. עם זאת, לפי אחת הגרסאות השאיר מכתב לאשתו, ובו נכתב בין השאר: "תובעים ממני להרוג במו ידי ילדים מבני עמי. לא נותר דבר זולת המוות".
ביומנה כתבה תושבת הגטו, מרי ברג, אודות התאבדותו של צ'רניאקוב: "ראש הקהילה, אדם צ'רניאקוב, התאבד באמש, ה-23 ביולי. הוא לא עמד בנטל. לפי מידע המגיע אלינו, הוא נקט בצעד הקיצוני לאחר שהגרמנים ציוו עליו להגדיל את מספר היהודים המגורשים. הוא לא ראה מוצא מלבד בריחה מהעולם הנורא הזה. חבריו הקרובים, אשר היו האחרונים לראותו בחיים, מספרים שהראה אומץ לב וחריצות עד הרגע האחרון".
צ'רניאקוב היה דמות שנויה במחלוקת בקרב תושבי הגטו. עמנואל רינגלבלום ויצחק קצנלסון מותחים עליו ביקורת חמורה, רואים בו מתבולל המתחבר עם מתבוללים, ואדם הנוטה לחשיבות עצמית ולטקסים פומביים מגוחכים. לעומתם, לוחם המחתרת מרדכי טננבוים (תמרוף) מציין ביומנו כי הכיר רק שלושה אנשים ישרים בין ראשי היודנראטים, ואחד מהם הוא צ'רניאקוב.
צ'רניאקוב ניהל יומן באורח רצוף מ-6 בספטמבר 1939 עד יום מותו, ובאמצע שנות ה-60 הגיע היומן ל"יד ושם". ביומן שמונה פנקסים ובהם 1,009 עמודים זעירים, ערוכים בסדר כרונולוגי. פנקס מספר 5 (מ-14 בדצמבר 1940 עד 22 באפריל 1941) אבד. יומנו ראה אור בעברית. יש האומרים כי מטרתו של היומן עבורו הייתה לשמש בסיס לספר שרצה צ'רניאקוב לכתוב על המאורעות.
אדם צ'רניאקוב מופיע בסרט התעמולה האנטישמית הנאצי "היהודי הנצחי", כשהוא ניצב ליד מנורת שבעת הקנים ומדבר בתנועות ידיים גסות, לפי דרישת הבמאי.
יהודי ורשה, שהוקירו את פועלו ומעשהו האמיץ, קברו אותו בבית העלמין היהודי בוורשה, במקום מרכזי. על קברו ניצבת מצבה גדולה ומרשימה המנציחה את סופו הטראגי.
ג'ורג'טו ג'וג'ארו
ג'ורג'טו ג'וג'ארו (באיטלקית: Giorgetto Giugiaro; נולד ב-7 באוגוסט 1938) הוא מעצב רכב איטלקי.
ג'וג'ארו נחשב לממציא סגנון "קיפולי הנייר" הזוויתי בעיצוב מכוניות, ששלט בשנות השבעים והשמונים והתאפיין בזוויות ישרות וקווים חדים. הוא גם תכנן מספר מכוניות תצוגה ומכוניות על, לצד מכוניות נפוצות הנוסעות יום יום בכבישים.
חייו
ג'וג'ארו נולד בגארסיו, בצפון מערב איטליה, והתעניין בצעירותו בציור בהשפעת סבו שהיה צייר פרסקו בכנסיות ואביו, מאריו, שהיה צייר איקונות. בגיל 14 הוא נשלח לבית ספר לאמנות בטורינו, ולמד גם שיעורי ערב בבית ספר טכני. כישרונו אותר על ידי דאנטה ג'יאקוזה, המנהל הטכני של פיאט שגייס אותו לעבודה במחלקת תכנון כלי הרכב המיוחדים ב-1955, כשג'וג'ארו היה בן 17 בלבד.
כאשר הג'וליה GT הוצגה להנהלת אלפא-רומיאו בתום שלושה חודשי עבודה, היא התקבלה ישירות ליצור ללא כל שינוי, ייצור שנמשך 14 שנים.
שותפו למשרד היה אלדו מאנטובאני, מהנדס גופים שהכיר בברטונה ומבוגר ממנו ב-11 שנה.
ג'וג'ארו נחשב למעצבו של המיניוואן הראשון, הלנצ'יה מגא-גמא של 1978, שלא הגיע לייצור משמעותי אך נחשב לבעל השפעה על תעשיית הרכב.
הכוחות המזוינים של בריטניה
הכוחות המזוינים של בריטניה (באנגלית:  His Majesty's Armed Forces, או  British Armed Forces, או  Armed Forces of the Crown) הם הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת. הכוחות המזוינים מורכבים משלוש זרועות: השירות הימי (הכולל את הצי המלכותי הבריטי ואת חיל הנחתים המלכותי), הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי.
המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא צ'ארלס, מלך הממלכה המאוחדת, שאליו נשבעים אנשי הכוחות המזוינים אמונים. על פי חוקת בריטניה כפופים הכוחות המזוינים לכתר. עם זאת, על פי חוק הזכויות 1689, לא ניתן להחזיק צבא קבע בעתות שלום ללא הסכמת הפרלמנט. הפרלמנט נותן את הסכמתו אחת לחמש שנים על ידי חקיקת חוק הכוחות המזוינים (Armed Forces Act). הכוחות המזוינים מנוהלים על ידי מועצת ההגנה (Defence Council) של משרד ההגנה שבראשו עומד שר ההגנה.
הכוחות המזוינים של בריטניה אחראים על הגנתה של הממלכה המאוחדת, של הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים ושל שטחי חסות של הכתר הבריטי, יחד עם קידום האינטרסים הביטחוניים הרחבים יותר של בריטניה, ותמיכה במאמצי שמירת שלום בינלאומיים. הכוחות פעילים כמשתתפים קבועים בכוחות נאט"ו ובקואליציות אחרות. בריטניה אף חברה בארגון חמש המעצמות (FPDA – בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, מלזיה וסינגפור).
משימותיהם של הכוחות המזוינים בשנים האחרונות כללו את מלחמת אפגניסטן, מלחמת עיראק, ההתערבות בסיירה לאון, משימות שמירת שלום בחבל הבלקן ובקפריסין והשתתפות בתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב. חיילות המצב והמתקנים של הכוחות המזוינים מוצבים באסנשן, בליז, ברוניי, קנדה, דייגו גרסיה, איי פוקלנד, גרמניה, גיברלטר, קניה, קטר ובאקרוטירי ודקליה.
הממלכה המאוחדת ביצעה לראשונה ניסוי בנשק גרעיני בשנת 1952 ובכך הייתה למעצמה הגרעינית השלישית בעולם. נכון לשנת 2012 בריטניה היא אחת מחמש המעצמות הגרעיניות המוכרות, כשלרשותה עומדים 225 ראשי חץ גרעיניים. מתוך אלה, 120 מראשי החץ מחומשים ופעילים.
היסטוריה
עם חקיקתם של חוקי האיחוד של 1707, מוזגו הכוחות המזוינים של אנגליה ושל סקוטלנד לכוחות המזוינים של ממלכת בריטניה הגדולה. ב-1815, עם תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו, עלתה בריטניה כמעצמת-העל החזקה בעולם והאימפריה הבריטית זכתה בתקופה של שלום יחסי, הקרויה "השלום הבריטי" (Pax Britannica), עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. משנת 1707 ועד שנת 1914, הכוחות המזוינים לקחו חלק מרכזי בעימותים מרכזיים בעולם כמו, מלחמת שבע השנים, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת קרים.
המבנה הניהולי הנוכחי של מערכת ההגנה של בריטניה קיים מאז 1964, כאשר הוקם משרד ההגנה שממלא את תפקידיהם של האדמירליות, משרד המלחמה ומשרד האווירייה.
המלחמה הקרה
השקיעה הכלכלית והפוליטית שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם שינוי הגישה בחברה הבריטית ובממשלתה, השתקפו בתפקידים העולמיים של הכוחות המזוינים. שקיעתה הממושכת של בריטניה התגלמה באופן דרמטי בתבוסה הפוליטית במהלך משבר סואץ ב-1956. הספר הלבן הביטחוני של שנת 1957 ביטל את גיוס החובה והקטין את סדר הכוחות מ-690,000 איש ב-1957 ל-375,000 איש ב-1962. בחפשה חלופה זולה יותר להחזקת צבא קונבנציונלי גדול, הפעילה הממשלה דוקטרינה של השמדה הדדית מובטחת. בתחילה כללה דוקטרינה זו שימוש בפצצות בהטלה חופשית שהופעלו על ידי חיל האוויר המלכותי, אך אלה הוחלפו בסופו של דבר על ידי טילים המשוגרים מצוללות. למרות שנתנו הבטחות לארצות הברית שבריטניה תציב את כוחותיה ממזרח לסואץ, התקיים תהליך של נסיגה הדרגתית ממשימותיה של בריטניה במזרח במהלך שנות השישים, בעיקר משיקולים כלכליים. באמצע שנות השבעים, פינתה בריטניה כוחות שהיו מוצבים באופן קבוע מעדן, בחריין, מלזיה, מאוריציוס, עומאן, שארג'ה וסינגפור. תוקפו של ההסכם עם מלטה פג ב-1979 ושל ההסכם עם דרום אפריקה פג ב-1975.
בשעה שהתגברה החשיבות בהתמקדות בשותפות במשימות של נאט"ו במהלך שנות השבעים, עימותים בעצימות נמוכה בצפון אירלנד ובעומאן, תפשו מקום חשוב במשימותיהן של הכוחות המזוינים. בעקבות עימותים אלה בא שטף של התקוממויות כנגד השלטון הקולוניאלי הבריטי בעדן, קפריסין, קניה ומלזיה. בשנות השישים התרחשה גם מלחמה בלתי רשמית כנגד אינדונזיה בבורנאו ומצבים חוזרים ונשנים של אי-שקט אזרחי במושבות הבריטיות הצריכו מעורבות צבאית.
לאחר המלחמה הקרה
הממשלות בראשות המפלגה שמרנית הובילו שינויים בשנות התשעים, כשהן שואפות להפיק תועלת ממה שנתפס כ"פירות השלום" שלאחר המלחמה הקרה. למרות קריסתה של ברית המועצות, המשיכה הנוכחות הצבאית בגרמניה, אך בהיקף מצומצם יותר. ההתנסויות במהלך מלחמת המפרץ עוררו מאמצים מחודשים לשפר את הלכידות המבצעית המשותפת ואת יעילותם של הזרועות השונות על ידי הקמתה של מפקדה קבועה משותפת ב-1996.
משימותיהן הבינלאומיות ההולכות וגדלות של הכוחות המזוינים המשיכו מאז תום המלחמה הקרה. מצב זה הצריך את הכוחות המזוינים לקחת חלק לעיתים קרובות בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות או של נאט"ו ולהיות חלק ממבצעים רב-לאומיים אחרים. חוסר תמידי בכוח אדם האיר באור הזרקורים את הבעיה של מתיחת הכוחות יתר על המידה במהלך העימותים בעיראק ובאפגניסטן. בעיה זו גרמה לקשיים בשימור כוח האדם ואתגרה את יכולותיהם של הכוחות המזוינים לבצע את משימותיהם מעבר לים.
מסמך סקירה אסטרטגית מוכוון מדיניות חוץ פורסם ב-1998. במרכזה של סקירה זו עמדו המשימות מעבר לים ושילוב בין זרועי, ומטרתו הייתה לשפר את היעילות ולצמצם את ההוצאות על ידי איחוד משאבים. רובן של טייסות המסוקים אוחדו תחת פיקוד משותף ובשנת 2000 הוקם כוח משותף למטוסי ההרייר, שאיחד את המטוסים הללו ששירתו בצי ובחיל האוויר. בשנת 1999 הוקם כוח תגובה מהיר משותף, שברשותו משאבים בין-זרועיים חשובים.
תהליך הארגון מחדש בעידן שלאחר פיגועי 11 בספטמבר החל בספר הלבן שפורסם ב-2004 ועסק בסוגיות בשינוע כוחות בעולם המשתנה. מיזמי הצטיידות עתידיים השתקפו במסמך זה, כולל רכישתן של שתי נושאות מטוסים ושל סדרה חדשה של רכבים קרביים משוריינים עבור הצבא. צמצומים בכוח האדם, בציוד ובתשתיות בוצעו אף הם. ההחלטה להקטין את ממדיו של הצבא ל-36 גדודי חיל רגלים סדירים (בהשוואה ל-40) ולאחד את הרגימנטים שכללו רק גדוד אחד, הייתה שנויה במחלוקת, במיוחד בסקוטלנד ובקרב יוצאי הצבא. כדי לעמוד במשימה של יצירת יחידות קלות ובינוניות המסוגלת לבצע פריסה מהירה, הוכרז שרגימנט של טנקי המערכה צ'אלנג'ר 2 ורגימנט של תותחים מתנייעים AS-90, יוסבו למשימות קלות יותר.
בינואר 2007 שהו במשימות מעבר לים יותר מ-30,000 מאנשי הכוחות המזוינים, ששירתו במגוון של תפקידים. משימות שמירת שלום, עזרה הומניטרית וסיוע באסונות המוניים, היו משימות שהתרבו בשנות האלפיים, רבים מהם במסגרת האו"ם ונאט"ו. הכוחות המזוינים לקחו חלק במאמצים ההומניטריים והשיקומיים לאחר רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004) וברעידת האדמה בקשמיר (2005).
באותה תקופה היו מוצבים כ-140,000 איש באנגליה, 13,200 איש בסקוטלנד, 7,000 בצפון אירלנד ו-6,200 בוויילס. הסכסוך בצפון אירלנד הצריך את הכוחות להגיש סיוע לרשויות האזרחיות החל משנת 1969, כאשר הנוכחות הצבאית שם הגיע לשיא של מעל 20,000 איש ב-1972. אלימות על רקע לאומני החלה להיפסק לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב ב-1998 והצבא האירי הרפובליקני הכריז על סיום המאבק המזוין שלו ב-2005. הסיוע הצבאי למשטרת צפון אירלנד הסתיים רשמית ב-1 באוגוסט 2007, וכתוצאה מכך צומצמה הנוכחות הצבאית לזו המתאימה לזמני שלום.
כתוצאה מפרסומו של מסמך בנושא ההגנה באוקטובר 2010, חתם ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון על הסכם לחמישים שנה עם נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, לשיתוף פעולה ביטחוני בין שתי המדינות.
כיום
הכוחות המזוינים של בריטניה הם כוח מקצועי שנכון לאפריל 2021 מעסיק כוח אדם של 153,290 חיילי קבע (כולל כ-4,010 חיילי גורקה נפאלים שמשרתים בחטיבת גורקה ). בנוסף, רשומים 37,420 אנשי מילואים ו-8,170 אישיים שמוגדרים כ"אישיים אחרים" בכל זרועות הכוחות המזוינים.
נכון ל-2020 תקציב הביטחון של בריטניה הוא החמישי בגודלו בעולם (על פי המכון למחקרי שלום בסטוקהולם), כשהיא מוציאה על ביטחונה יותר מאשר מדינות כמו גרמניה, יפן, וצרפת. בספטמבר 2011, פורסם כי תקציב הביטחון אמור להספיק לשמור על מעמדה של בריטניה כאחת המעצמות הצבאיות הגדולות בעולם וכן כאחד הכוחות הצבאיים העיקריים של נאט"ו. מדדי הכמות והאיכות שלה נמצאים במגמת שחיקה בהשוואה לעלייתן של המעצמות העולות ביבשת אסיה, אך הם יישארו משמעותיים עד לשנות העשרים של המאה ה-21 וייתכן שאף מעבר לכך.
מבנה ארגוני
כמונרך וכראש המדינה, צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת הוא ראש הכוחות המזוינים והמפקדת העליונה שלהם. יחד עם זאת, מוסכמות חוקתיות ארוכות שנים העבירו את הסמכות הביצועית דה-פקטו לידיהם של ראש הממשלה ושל שר ההגנה, ואלה, על בסיס תמיכת הממשלה, מחליטים את ההחלטות העיקריות על משימותיהם של הכוחות המזוינים. המלך, בכל אופן, נותר הסמכות העליונה של הכוחות, כשהקצינים והחיילים נשבעים אליה אמונים. סמכות זו אמורה לכלול את הכוח למנוע שימוש לא חוקתי בכוחות, כולל השימוש בנשק הגרעיני.
משרד ההגנה הוא המשרד הממשלתי והגורם הפיקודי העליון שאחראי על התווית וביצוע מדיניות הביטחון. נכון לאפריל 2021 הוא העסיק 60,000 אזרחים. בראש המשרד עומדים שר ההגנה ושלושה תתי-שרים: שר לענייני הכוחות המזוינים, שר לענייני רכש ושר לענייני החיילים המשוחררים.
האחריות לניהול הכוחות מסורה בידיהן של כמה ועדות: ועדת הביטחון (Defence Council), ועדת המטה הכללי (Chiefs of Staff Committee), ועדת הניהול הביטחוני (Defence Management Board) והמועצות של הזרועות השונות. ועדת הביטחון, שבה חברים נציגים בכירים של הזרועות השונים ושל משרד ההגנה, מהווה את הבסיס החוקי לניהול הכוחות. בראש המועצות של הזרועות השונים יושב שר ההגנה.
ראש מטה ההגנה הוא המפקד המקצועי העליון של הכוחות המזוינים ובתפקיד זה מכהן קצין בדרגת אדמירל, מרשל אוויר ראשי או גנרל. עד לשנות התשעים קודמו הקצינים שמונו לתפקיד לדרגה הבכירה ביותר הנהוגה בזרוע ממנה הם הגיעו לתפקיד. ראש מטה ההגנה, יחד עם תתי-השרים במשרד ההגנה, הם היועצים הראשיים לשר. בראש כל אחת מהזרועות עומד קצין מקצועי בכיר: ראש מטה הצי, ראש המטה הכללי של הצבא וראש מטה חיל האוויר.
כוח האדם של הכוחות המזוינים מוצב במספר טריטוריות שמעבר לים, למרות שהביטחון הפנימי בטריטוריות אלה הוא באחריותם של כוחות משטרה מקומיים. חילות מצב מוצבים באסנשן, דייגו גרסיה, איי פוקלנד, גיברלטר ובמובלעות של אקרוטירי ודקליה שבקפריסין. בשנת 2006 מנו כוחות אלה מעל 5,000 איש. יחידות צבא על בסיס האוכלוסייה המקומית מוצבות בברמודה, באיי פוקלנד ובגיברלטר. למרות שמשימתם העיקרית של כוחות אלה מוגדרת כהגנת הטריטוריה שלהם, חלקם התנדבו למשימות מבצעיות מעבר לים. הרגימנט המלכותי של גיברלטר מילא בשנים האחרונות תפקידים בעיראק.
כוח המשלוח המשולב
על הקמתו של כוח המשלוח המשולב של הממלכה המאוחדת (UK Joint Expeditionary Force) הוכרז בדצמבר 2012 על ידי ראש מטה ההגנה, סר דייוויד ריצ'רדס. כוח המשלוח מיועד להיות כוח משולב, עם יכולות באוויר, בים וביבשה, תוך שאיפה להיות בעל רמות גבוהות יותר מבעבר שהושגו בפעולות משותפות עם צבאות של מדינות אחרות. כשהוא כולל יחידות בגדלים שונים ומגוונים, חיל זה אמור להיות הבסיס למערך האימונים של הכוחות המזוינים של בריטניה. חיל זה אמור להיות הגרעין של כל הפעילות הצבאית של בריטניה בכל מקום, בין אם במסגרת נאט"ו, בין אם במסגרת קואליציות או באופן עצמאי.