cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המועצה להשכלה גבוהה
תקצוב
הוועדה לתכנון ולתקצוב, הידועה יותר בראשי תיבות שמה - ות"ת היא ועדה הפועלת במסגרת המועצה להשכלה גבוהה בישראל ואחראית על חלוקת תקציב המדינה המוקדש להשכלה גבוהה לאוניברסיטאות ולמכללות הפועלות בישראל במסגרת החלטת הממשלה מספר 666 משנת 1977.
הות"ת מונה 7 חברים: 4 פרופסורים, 2 נציגי ציבור ואיש סגל בכיר מאחת המכללות המתוקצבות. כיום, פרופ' יוסי מקורי מכהן כיושב ראש הוועדה לתכנון ולתקצוב. חברי ות"ת מתמנים על ידי שר החינוך ובאישור המל"ג לתקופה של שלוש שנים.
תקציב המועצה להשכלה גבוהה וועדת המשנה שלה, הוועדה לתכנון ולתקצוב, למימון ההשכלה הגבוהה בישראל הוא כ-11 מיליארד שקלים.
היסטוריה
ניסיון ראשון להקים את המל"ג היה בשנת 1952 בהמלצת ועדה בראשות יעקב דורי. בהמלצת הוועדה הוצגה הצעת חוק המועצה למוסדות ההשכלה הגבוהה והמדע, תשי"ב-1952, שהציעה הקמת מועצה בת 33 חברים (בהמשך צומצם מספר החברים), ובהם נשיא בית המשפט העליון, הרמטכ"ל, היועץ המשפטי לממשלה והיועץ הכלכלי לממשלה. הצעת החוק נותרה בוועדת החינוך של הכנסת, בטענה שמעורבות הממשלה רבה מדי ופוגעת בחופש האקדמי. הצעת חוק שנייה הוגשה בשנת 1955 וגם היא לא עברה בכנסת בגלל החשש לפגיעה בחופש האקדמי.
ב-1956 הוקמה ועדה לבדיקת הבעייתיות שבמימון הממשלה בראשות נגיד בנק ישראל, דוד הורוביץ. הוועדה המליצה למנות מועצה מיוחדת שתפקח על המוסדות האקדמיים ועל היחסים ביניהם לבין השלטון. המלצות הוועדה קובעו ב, ומיד לאחר חקיקתו החלה המועצה לפעול. החוק קיבל את העמדה ש"חברי המועצה ייבחרו בשל מעמדם האישי בשדה ההשכלה הגבוהה" והגן על החופש האקדמי של כל מוסד "לכלכל ענייניו האקדמיים והמנהליים, במסגרת תקציבו, כטוב בעיניו". קביעות אלו נועדו למנוע מהממשלה, שהעבירה תקציבים גדלים והולכים לאוניברסיטאות מלהשפיע על הלך הרוחות במוסדות האקדמיים ולפגוע בנייטרליות המפלגתית שאמורה לאפיין את המוסדות הללו.
בשנת 1972 הוקמה הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) כוועדת משנה של המל"ג, כדי לחלק את תקציבי המדינה למוסדות להשכלה גבוהה בין המוסדות. בהתאם לכך שונה חוק המל"ג ב-1975 על מנת לאפשר את פעולת הות"ת וב-6 ביוני 1977, ניתן למל"ג גושפנקה נוספת בהחלטת הממשלה מספר 666.
בתיקון לחוק משנת תשנ"ה (1995) נקבע מעמד המכללות האקדמיות בישראל ונקבעה זכותן להעניק תארים. בתיקון משנת 2002 הוכרה זכותן של המכללות להעניק תואר שני.
בשנת 2005 קיבלה המועצה להשכלה גבוהה החלטה בה נקבעו המתווה והקריטריונים הייחודיים למתן הסמכה למכללות אקדמיות להעניק תואר פרופסור-חבר בתחומים ספציפיים באופן עצמאי. בדצמבר 2011 אושר לחמש מכללות, המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, מכון טכנולוגי חולון, המכללה האקדמית נתניה, המרכז הבינתחומי הרצליה והמסלול האקדמי המכללה למינהל, להעניק לאנשי סגל תואר פרופסור. מל"ג סייגה אישור זה בדרישה כי במכללה יהיו לפחות חמישה פרופסורים בתחום של המועמד שהמכללה מבקשת להעניק לו תואר פרופסור.
בדצמבר 2005, תוקן החוק והוכנס נציג סטודנטים נוסף למועצה להשכלה גבוהה, אשר מייצג את הסטודנטים מן המכללות המתוקצבות בישראל.
על פי החוק "מספר חברי המועצה ייקבע מתקופה לתקופה על ידי הממשלה על פי המלצת שר החינוך והתרבות, ובלבד שהמספר לא יפחת מתשעה-עשר ולא יעלה על עשרים וחמישה, ושר החינוך והתרבות ביניהם". כיום מונה המל"ג 25 חברים. החוק מוסיף וקובע כי "חברי המועצה יוצעו לנשיא המדינה על ידי הממשלה; לפחות שני שלישים מהם יהיו בעלי מעמד בשדה ההשכלה הגבוהה".
פרויקטים עיקריים
הפרויקטים העיקריים המופעלים על ידי המועצה להשכלה גבוהה הם:
המועצה להשכלה גבוהה - יהודה ושומרון
עד פברואר 2019 סמכות המועצה לא חלה על מוסדות אקדמיים ביהודה ושומרון, ולצורך הטיפול במוסדות אקדמיים ישראליים באזור הוקם גוף נפרד עם סמכויות מקבילות, המועצה להשכלה גבוהה יהודה ושומרון (מל"ג יו"ש). הסמיך את המועצה להשכלה גבוהה להכיר בתואר שהעניק מוסד להשכלה גבוהה שניתן לו היתר על ידי מל"ג יו"ש.
ב-12 בפברואר 2018 אושר בכנסת תיקון לחוק המועצה להשכלה גבוהה, לפיו סמכות המועצה להשכלה גבוהה תחול, החל מפברואר 2019, גם על מוסדות ישראליים ביהודה ושומרון, כגון אוניברסיטת אריאל בשומרון (ובכך יתבטל הצורך במל"ג יו"ש).
היינריך וולף
היינריך וולף (בגרמנית: Heinrich Wolf); 20 באוקטובר 1875 - דצמבר 1943) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי. בשיאו היה ממוקם במקום ה-11 בעולם מבחינת מד-כושר, לפי אומדן אחר היה במקום התשיעי.
בשנת 1899 חלק וולף מקום 5–7 בתחרות וינה (ניצח: גזה מארוצי). בשנת 1900 חלק מקום 7–10 בתחרות מינכן (ניצחו: גזה מארוצי, קרל שלכטר והרי נלסון פילסבורי). בשנת 1902 חלק מקום 5–7 בתחרות מונטה קרלו (ניצח: גזה מארוצי), חלק מקום 5–6 בתחרות הנובר (ניצח: דוד ינובסקי) וניצח, יחד עם דוד ינובסקי בתחרות וינה.
וולף סיים בתיקו דו-קרב עם אוסיפ ברנשטיין +1 -1 =6 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1903 סיים במקום השביעי בתחרות מונטה קרלו (ניצח: זיגברט טאראש). בשנת 1904 חלק מקום 8–9 בתחרות קובורג (ניצחו: רודולף סוידרסקי, קורט פון ברדלבן וקרל שלכטר), וחלק מקום 4–5 בתחרות וינה (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1905 סיים במקום העשירי בתחרות אוסטנדה (ניצח: גזה מארוצי), חלק מקום 7–10 בתחרות ברמן (ניצחו: גזה מארוצי ודוד ינובסקי), סיים במקום השני, אחרי קרל שלכטר בתחרות וינה.
בשנת 1908 ביקש אלוף העולם עמנואל לסקר מוולף לשמש כעוזרו בדו-קרב על אליפות העולם שקיים נגד זיגברט טאראש. בנוסף לוולף התבקש גם שמעון אלאפין לשמש כעוזרו של לסקר; זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של אליפויות העולם שנעשה שימוש בעוזרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק וולף מקום 6–7 בתחרות פיסטיאן בשנת 1922 (ניצח: יפים בוגוליובוב), חלק מקום 8–10 בתחרות טפליץ-שונאו בשנת 1922 (ניצחו: ריכרד רטי ורודולף שפילמן) וסיים במקום השלישי בתחרות וינה 1922 (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1923 סיים במקום ה-14 בתחרות קרלסבד (ניצחו: אלכסנדר אלכין, יפים בוגוליובוב וגזה מארוצי), וחלק מקום 12–13 בתחרות אוסטרבה 1923 (ניצח: עמנואל לסקר).
וולף נרצח על ידי הנאצים בשנת 1943.
השיחה
השיחה (באנגלית: The Conversation) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1974 בבימויו של פרנסיס פורד קופולה, ובכיכובו של ג'ין הקמן, העוסק במתקין האזנות סתר המוצא עצמו במרכזה של קנוניה. הסרט עוסק בשאלות מוסריות ופוליטיות שונות. מועד הקרנתו הראשונה היה בסמוך לאירועי פרשת ווטרגייט, והוא שיקף את רוח התקופה בהעלותו נושאים כמו חדירה לפרטיות, האזנות סתר ושימוש לרעה בכוח, אף שהתסריט נכתב על ידי קופולה בטרם נודע דבר הפרשה. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית רבה, וזכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1974. גם כיום נחשב הסרט ליצירה חשובה, ולאחד משיאי יצירתו של קופולה.
הפתיחה
הסרט נפתח במבט מלמעלה אל כיכר "יוניון סקוור" בסן פרנסיסקו. המצלמה הולכת ומתמקדת בכיכר ההומה אדם. שחקני רחוב ונגני רחוב מופיעים בפני המון העוברים והשבים. בכיכר צועדים הלוך ושוב גבר ואישה בשנות העשרים לחייהם (פרדריק פורסט וסינדי ויליאמס). הם משוחחים, אך לא ברור נושא שיחתם. רק קטעים משיחתם נשמעים, וקטעים אחרים נבלעים ברעש ההמון.
בין העוברים והשבים בכיכר מצוי גבר בשנות הארבעים לחייו. הגבר הוא אדם ממוצע, מקריח מעט ומשופם, בעל הופעה אפרורית, לובש מעיל גשם שקוף, אינו בולט בקהל ואינו מעורר חשד. כאשר הגבר נכנס למכונית מסחרית בעלת חלונות אטומים החונה בסמוך, מסתבר כי הוא הארי קול (ג'ין הקמן), אדם שעיסוקו האזנות סתר. קול פוגש במכונית את סטאן (ג'ון קאזאלה), אחד מעובדיו. מסתבר כי צוות שלם שמפעיל קול עוסק בהקלטת השיחה של הגבר והאישה ממספר נקודות בכיכר, שבהן מותקנים מכשירי האזנה מרחוק, וכן באמצעות אנשים ההולכים בסמוך לזוג, ומשתדלים להקליט את שיחתם. הזוג מודע לכך שייתכן כי שיחתם מוקלטת, ולשם כך הם מסתובבים הלוך ושוב בכיכר בתקווה שקולם ייבלע ברעש ההמון. בשלב מסוים האישה מבחינה באחד מעובדיו של קול, פול (מייקל היגינס), חושדת בו כי הוא עוקב אחריהם, מסיימת את השיחה ועוזבת את המקום.
הרחבת היריעה באשר להארי קול
לאחר הקלטת השיחה חוזר קול לביתו. מסתבר כי קול חי בגפו, וחושש כי מאזינים לו ועוקבים אחריו. הוא חושד בבעלת הבית שלו שידעה מתי חל יום הולדתו, כי זו חיטטה בחפציו. הוא בעל שיגעון לפרטיות. הוא אינו משתמש בטלפון בביתו, אלא בטלפונים ציבוריים וטוען כי אין לו טלפון. דלתו נעולה בשלושה מנעולים. משרדו הוא פינה מוצנעת בחלל גדול בהרבה שאינו בשימוש. חייו הפרטיים אף הם חיי בדידות. חברתו איימי (טרי גאר) אינה יודעת עליו דבר. הוא מסרב לספר לה אף מה עיסוקו. היא חיה בציפייה לביקוריו, אך יודעת כי הוא עוקב אחריה לעיתים, וחושדת כי הוא מאזין לשיחותיה. השניים רבים עקב דרישתה של איימי כי הארי יספר מעט על עצמו, וכאשר הארי יוצא מביתה של איימי היא אומרת לו כי לא תמתין לו עוד. בביתו עוסק הארי בתחביבו, נגינה בסקסופון כליווי לתקליטי ג'אז ישנים שאותם הוא משמיע.
פענוח ההקלטה
כאשר הארי מגיע למשרדיו של מזמין העבודה (שאינו מוזכר בשמו ומכונה "המנהל", אך ברור כי מדובר במנהל של תאגיד פרטי גדול), ממתין לו שם צעיר נמרץ בשם מר סטט (האריסון פורד) ומבקש את תוצאות העבודה. הארי מסרב למסור את תוצאות העבודה אלא למנהל באופן אישי. בדרכו של הארי אל מחוץ למשרדי המנהל הוא נפגש במקרה בצעיר, ולאחר מכן בצעירה. מתגלה כי הם קשורים באופן כלשהו לאותו מנהל. הוא שב למשרדו ושומע את ההקלטה. הפעם נשמע בבירור משפט חשוב. הגבר אומר "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות".
כנס מקצועי
הארי הולך לכינוס מקצועי של מצותתים. בכינוס פוגש הארי שוב את מר סטט, האומר לו כי הוא נשלח לחפש אותו וכי עליו להגיע למשרדו של המנהל ביום ראשון בצהריים, שם יפגוש את המנהל, ימסור לידיו את ההקלטות ויקבל את כספו. הארי שב מהכנס למשרדו עם חברים למקצוע, בהם אדם בשם מוראן, אישה בשם מרדית', ואנשי צוותו של הארי, פול וסטאן. החברים שותים ומספרים סיפורים מעברם. מתגלה כי הארי עבד בעברו בניו יורק ושם הקליט שיחות של איגוד המובילים (הידוע בכך שהוא נשלט על ידי המאפיה). הוא חשף מידע והעביר אותו לפרקליטות. המאפיה לא האמינה כי השיחות הוקלטו, ולכן חשדה שאחד מאנשיה הלשין. כתוצאה מכך נרצח אותו אדם, ועמו אשתו ובנו, באופן אכזרי ביותר.
הארי עם מרדית'
הארי משוחח עם מרדית' בפינה מוצנעת במשרד ושואל אותה: לו הייתה איימי, אישה בודדה שאינה יודעת דבר על אהובה, האם הייתה מקבלת אותו בחזרה? מסתבר שהשיחה הוקלטה על ידי מוראן, שרצה להוכיח להארי את יכולתו בהאזנות, על מנת שזה יקבל אותו כשותף. מוראן משמיע את השיחה להארי ולחברים, והארי מגרש את כולם מהמשרד בזעם. מרדית' נשארת ומנסה לפתות את הארי, אך זה, רדוף רגשי אשם, שוכב במיטה, בוכה ומאזין לשיחת הזוג שהקליט מספר ימים קודם לכן. המשפט "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות" נשמע שוב ושוב. מקטעי ההקלטה המושמעים עתה מסתבר כי הזוג קבע להיפגש במלון "ג'ק טאר" בחדר 773 ביום א', שעתיים לאחר שהארי אמור להיפגש עם המנהל ולמסור לידיו את ההקלטות. הארי שוכב עם מרדית' והשניים נרדמים חבוקים. בחלומו נפגש הארי עם האישה שאת שיחתה הקליט ומזהיר אותה כי זוממים להורגה. הוא אומר לה "איני חושש מן המוות. אני חושש מהרצח".
פגישה עם המנהל
כשהארי מתעורר, מרדית' איננה וההקלטות נגנבו. הוא עונה לטלפון, כאשר בצדו השני נמצא מר סטט, המספר לו כי חשש שמא לא ימסור את ההקלטות ולכן ארגן את גנבתן. הוא מזמין את הארי אל משרדו של המנהל ביום א', על מנת לקבל את כספו ולהיפגש עם המנהל. הארי מגיע למשרד ומוצא שם את המנהל (רוברט דובאל), כשהוא מאזין שוב ושוב להקלטת השיחה. מהתמונות התלויות על הקיר מסיק הארי כי האישה היא אשתו של המנהל, הצעירה ממנו בשנים רבות. מרמת האינטימיות שאליה הגיעה השיחה, ניתן להסיק כי האישה מנהלת פרשת אהבים עם הצעיר. המנהל דורש מהארי לקחת את כספו ולצאת מהמקום. הארי שואל אותו "מה תעשה לה". הקלטת השיחה המתנגנת ברקע נותנת את התשובה. קולו של הצעיר נשמע בבירור "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות".
המשך העלילה
ממשרדי המנהל יוצא הארי למלון "ג'ק טאר", ושוכר את החדר הסמוך לחדר 773. הוא מתקין האזנה, שדרכה הוא יכול לשמוע את המתרחש בחדר. הוא שומע ויכוח בקול רם בין שני גברים ואישה. לאחר מכן נשמעת זעקת האישה. הוא יוצא אל המרפסת, שממנה ניתן להבחין במתרחש בחדר הסמוך, ורואה שם דמות מטושטשת נופלת על דלת הזכוכית המובילה למרפסת החדר, ומורחת אותה בדם. הוא שב אל החדר המום, סוגר את התריסים ומגביר את קול הטלוויזיה. מספר שעות לאחר מכן הוא יוצא מן החדר ופורץ אל החדר הסמוך. החדר נראה נקי, אך כאשר הוא מגיע אל השירותים ומוריד את המים באסלה, נראה כי האסלה נחסמה על ידי חולצה מגואלת בדם. האסלה גואה על גדותיה ומציפה את החדר בדם.
הארי יוצא אל משרדי המנהל על מנת להתעמת עמו, אך זוג גברתנים מונע ממנו מלהגיע אל המנהל. בחוץ רואה הארי מכונית יוקרתית חונה ליד המשרדים. כשהוא מציץ אל המכונית הוא רואה כי האישה הצעירה יושבת בה ללא פגע. למחרת קורא הארי בעיתון כי "בכיר נהרג בתאונת דרכים". האישה מקיימת מסיבת עיתונאים, שבה נוכח הארי, ובה מתברר כי ירשה את הונו של בעלה. במסיבה נוכחים גם מר סטט וגם הצעיר ששוחח עם האישה. הארי מבין כי לא פירש נכון את האמור בשיחה. הוא מבין כי הזוג לא תכנן רומן אהבים, אלא את רציחתו של בעלה של האישה, כאשר משפט המפתח "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות" אינו נאמר בפחד, אלא כהמרצה לבצע את הרצח.
סיום
כאשר הוא שב לביתו, הוא יושב בפינה ומנגן בסקסופון. את נגינתו מפריע צלצול טלפון. המתקשר הוא מר סטט, המבשר לו כי "אנחנו יודעים שאתה יודע" וכי אם הוא חפץ בטובתו, עליו להפסיק להתערב בעניין. בסיום השיחה משמיע לו סטט את נגינת הסקסופון שניגן לפני השיחה, כהוכחה לכך שאנשיו של סטט מאזינים להארי. הארי מתחיל לחפש את מכשירי ההאזנה. תחילה הוא מחפש באמצעות מכשירים, ולאחר מכן הוא מפרק את רצפת הפרקט בבית, תולש את הטפטים מהקירות ואף שובר את האיקונין הקתוליים שהוא מחזיק, מחשד פן הוטמנו בהם מכשירי האזנה. לאחר שהרס לחלוטין את דירתו, ולא מצא את מכשירי ההאזנה, מתיישב הארי, נואש, ומנגן בסקסופון.
הצילום
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות של קופולה אמריקן זואיטרופ. קופולה היה אז לאחר הצלחתו הגדולה של "הסנדק", ויכול היה לממן את הפקת הסרט בעצמו, ולשלוט שליטה מלאה בכל פרט בהפקתו. קופולה הפיק, ביים וכתב את התסריט. תקציבו של הסרט היה צנוע, כ-1,600,000 דולר. הצילומים נערכו בסן פרנסיסקו מאמצע 1972 ועד לסוף פברואר 1973. מיד לאחר סיום הצילומים החל קופולה בצילום הסרט "הסנדק חלק שני". "השיחה" הוא סרט אישי, מינורי, בעל אווירה עגמומית, שנדחק בין שתי הפקות ענק זוהרות ועתירות כוכבים.
הצלם המקורי ששכר קופולה לצילומי הסרט היה הסקל וקסלר, אך חילוקי דעות הביאו לפיטוריו באמצע הצילומים ולהחלפתו בביל באטלר. באטלר צילם מחדש את רוב הקטעים שצילם וקסלר בסרט, אך סצנת הפתיחה, המסובכת מבחינה טכנית והמרשימה מבחינה קולנועית, שבה מתמקדת המצלמה מגבוה בכיכר ובאנשיה, נותרה כפי שצילם אותה וקסלר.
עבודת צילום הסרט הסתיימה מספר ימים לפני המתוכנן. במקור תכנן קופולה כי הסרט יסתיים ב"סצנת החלום", אך מכונת העשן ששימשה לצורכי צילום הסצנה יצאה משליטה, ומשטרת סן פרנסיסקו ביקשה להפסיק את פעולתה. בו במקום הגה קופולה את סצנת הסיום בה מנגן הקמן בסקסופון. קופולה אמר, אך הדבר אינו עולה מהסרט, כי מכשיר ההאזנה שאותו מחפש הקמן, ועבורו הרס את דירתו, מצוי בתוך הסקסופון.
העריכה
לאחר סיום הצילומים החל קופולה בעבודה מאומצת על "הסנדק חלק שני", והותיר את רוב עבודת העריכה בידי צוות שכלל את ריצ'רד צ'ו ווולטר מרץ'. קופולה הגיע לייעץ רק בסופי שבוע, ומלאכת יצירת הסרט מחומר הגלם נותרה, למעשה, בידי מרץ'. מרץ', איש סאונד במקצועו, הוא שהעניק לסרט את אופיו המיוחד. עלילת הסרט דרשה כי השיחה בין שני הצעירים המוקלטת בכיכר תיחשף לאיטה, ותתגלה לגיבורים ולקהל תוך כדי הסרט, כאשר היא עולה מתוך סרטי ההקלטה השונים, ההפרעות הטכניות ומוזיקת הרקע המנוגנת בכיכר. מרץ' השיג כל זאת, ומעבר לכך. עלילת הסרט נגלית לצופה מתוך ההקלטות, כאשר כל הקלטה נפרדת, מתוך שלל ההקלטות המרכיבות את השיחה, קלטה, על פי הסרט, 40% מהשיחה, והיתר הן הפרעות. הפסקול כולל, בהתאם, הפרעות רבות, רעשים סטטיים, צפצופים אלקטרוניים, ורק לקראת סיומו, נחשף הצופה לטקסט המלא של השיחה, ולהקלטה הנקייה כפי שהיא מוגשת ל"מנהל".
"השיחה" היה סרט חשוב בעבודתו של מרץ', שבו גילה את "אפקט המצמוץ". מרץ' טוען כי כאשר ערך את הסרט, שם לב שדמותו של הקמן בחומר הגלם המצולם ממצמצת ממש לפני הנקודה שבה רצה לחתוך את הסרט ולעבור סצנה. בעקבות זאת גילה כי "מצמוצים הם סימני פיסוק, הם הפסיקים והנקודות שעוזרים לנו לחלק את הטקסט של החוויות השונות שלנו למקטעים שניתנים לעיכול. כשהבנתי זאת, הבנתי גם שהמצמוץ מפריד בין סדרות של מחשבות, וזה עזר לי להבין את המובן מאליו - שכל שוט בסרט הוא מחשבה. כשהמחשבה הזאת נגמרת, או כשיש אתנחתה, זה הרגע שבו אפשר לעבור למחשבה הבאה. התובנה הזאת עזרה לי לארגן באופן טוב יותר את השוטים בסרט".
חומר הגלם שעמד בפני מרץ' היה דו-משמעי. חלק מהסצנות נותרו ללא סיום ברור, ומרץ' יצר את הנרטיב, תוך שלעיתים הוא סוטה מהכתוב בתסריטו של קופולה. החלטה חשובה שקיבל מרץ', באישורו של קופולה, הייתה להקליט מחדש את המשפט שאומר הצעיר לצעירה. במהלך הסרט נשמע המשפט אותו אומר הצעיר "הוא יהרוג אותנו אם תינתן לו ההזדמנות" מספר פעמים. רק לאחר שהסתבר שהצעיר הוא חלק ממזימת רצח, נשמע המשפט כאשר מובן שאין המדובר במשפט שנאמר מתוך פחד, אלא כתמריץ לרצח. מרץ' השיג זאת באמצעות הקלטת המשפט מחדש, כאשר הפעם הדגיש פרדריק פורסט, המשחק את הצעיר, את המילים באופן שונה מזה שהופיע עד עתה בשיחה המוקלטת.
מוזיקת הרקע
את עבודת עריכת הקול השלימה המוזיקה שכתב דייוויד שייר, גיסו של קופולה (בעלה של טליה שייר). שייר נרתע, בתחילה, כאשר קופולה ביקש ממנו שלא להשתמש בתזמורת לצורך הקלטת המוזיקה. רוב מוזיקת הרקע לסרט היא נגינתו של שייר בפסנתר ללא ליווי כלשהו, המופרעת לעיתים על ידי רעשי רקע אלקטרוניים, המדמים רעשים והפרעות במכשיר האזנה, בהתאמה למצבו הנפשי של גיבור הסרט הבודד והחשדן.
הצלחה וביקורות
צילומי הסרט הסתיימו בסוף פברואר 1973. הקשר בין הנשיא ריצ'רד ניקסון ובין פרשת ווטרגייט, שכללה את הפריצה למטה המפלגה הדמוקרטית, הלך והתברר לציבור החל מאפריל 1973. פרשת ווטרגייט כללה אלמנט משמעותי של האזנת סתר, שכן חלק גדול מחשיפת העניין נבע מהעובדה שכל השיחות בחדר הסגלגל בבית הלבן בתקופתו של ניקסון הוקלטו, ובעקבות דרישת הציבור לחשוף את ההקלטות. הקרנת הבכורה של "השיחה" התקיימה בלוס אנג'לס באפריל 1974, בשיא הפרסום הציבורי של הפרשה. ואכן, הסרט נתפס בתחילה כאמירה אקטואלית, שנוצרה על רקע העיסוק הבלתי-פוסק של אמצעי התקשורת באותה התקופה בהאזנות סתר. אך הדבר היה רחוק מן המציאות. למעשה, הרעיון לסרט עלה במוחו של קופולה כבר באמצע שנות ה-60, בעקבות שיחה שקיים עם הבמאי אירווין קירשנר, שעסקה בהאזנות. הוא גם הודה כי הושפע מהסרט "יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני, בו צפה ב-1966. הוא השלים את כתיבת התסריט של "השיחה" ב-1969, והמתין לשעת הכושר לצילומים.
הסרט זכה להצלחה קופתית צנועה, והרוויח כארבעה וחצי מיליון דולר. המבקרים אהבו את הסרט, והוא זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-1974. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסאונד), אך לא זכה בפרס, והאפיל עליו "הסנדק חלק שני" של קופולה (שהיה מועמד ל-11 פרסים וזכה בשישה). צוות העריכה והסאונד בראשות מרץ' זכה בשני פרסי באפט"א על עבודתו בסרט.
דוד והצרעה והעכביש
דוד והצרעה והעכביש הוא שמה של אגדה מפי חז"ל, המופיעה במדרש אלפא ביתא דבן סירא. לאגדה מוסר השכל: אין לפקפק בתועלת הבריאה ולתמוה על מעשי הבורא.
השיחה
הצלחה וביקורות
גם כיום נחשב הסרט לאחת מיצירות המופת של קופולה, ורבים מזכירים אותו לצד "הסנדק" ו"אפוקליפסה עכשיו". רבים רואים בסרט כמייצג את הקולנוע האמריקני בשנות ה-70, ובדמות הגיבור (פרוטגוניסט), הארי קול, את אחד מאבות הטיפוס לדמות האנטי גיבור שאפיינה את הקולנוע באותו העשור.
דוד והצרעה והעכביש
סיפור האגדה
באחד הימים ישב דוד בגנו קודם שהוכתר למלך, וראה צרעה המשתקת עכביש. משתומם מן המחזה, נשא דוד דברים אל אלוהים, ושאלו מדוע ברא יצורים אלה שאין בהם כל תועלת: הצרעה אינה מפיקה דבש, אך ממיתה דבורים, ואילו העכביש טווה יום ולילה, אך לארוג בגד לא יצלח.
השיחה
נושאים, השפעות ופרשנויות
"השיחה" נתפס בעת הקרנתו הראשונית, ואף לאחר מכן, כאחד מגל "סרטי הפרנויה" של שנות ה-70, שבאו כתגובה לפרשת ווטרגייט ולמלחמת וייטנאם, וביטאו את אובדן האמונה של האמריקאי הממוצע בממסד ובתאגידים הגדולים. שנת 1974, שבה הוקרן הסרט לראשונה, הייתה שנה שבה הוקרנו גם "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי ו"המעקב" (Parralax View) של אלן ג'יי פאקולה, שעסקו בנושאים דומים, של שחיתות ממסדית ותאגידית, מעקבים והאזנות סתר. גל הסרטים נמשך לאורך שנות ה-70, וניתן להזכיר בו את "נערת הטלפון והבלש" של פאקולה מ-1971 שקדם ל"השיחה", "שלושת ימי הקונדור" של סידני פולאק מ-1976 ו"התפוצצות" (Blow Out) של בריאן דה פלמה מ-1981, שהושפע במפורש מ"השיחה", כמו גם סרטים נחשבים פחות כ"עקרון הדומינו" (1977) של סטנלי קריימר, אף הוא בכיכוב הקמן, או "קפריקורן 1" (1978). כן יש להזכיר את הסרט "אויב המדינה" משנת 1998, בכיכובו של ויל סמית' ובבימויו של טוני סקוט, שבו שיחק הקמן תפקיד זהה לחלוטין של אומן האזנות סתר מתבודד.
דוד והצרעה והעכביש
סיפור האגדה
השיב לו אלוהים: עוד תבוא השעה שתלמד להעריך יצורים אלה כיאות.
בחלוף תקופת מה, החל שאול המלך לקנא בהצלחותיו הצבאיות של דוד ורדף אותו כדי לאסרו. דוד נמלט אל שפלת יהודה והסתתר במערה. מצא עכביש את פתח המערה וטווה בו את רשתו. הגיע שאול המלך אל הפתח, הבחין בקורי עכביש ואמר בלבו: אילו היה נכנס אדם למערה, לבטח היה קורע את הרשת. על כן הלך לו משם ודוד ניצל מן הרעה. לאחר שעזב שאול המלך, ניגש דוד אל העכביש והודה לו.
השיחה
נושאים, השפעות ופרשנויות
עם זאת, "השיחה" אינו סרט תאוריית קשר טיפוסי. כסרט מתח, אמנם יש בו רעיון בסיסי טבוע היטב, ופיתולי עלילה המביאים לסיום דרמטי, אך עלילתו מלאה חורים. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העלה מספר רב של שאלות בעניין זה. למשל, כיצד ניתן להבין את רשלנותו המדהימה של קול הנותן לקלטות להיגנב, הנופל קורבן לתעלול ההקלטה של מוראן המקליט את שיחותיו הפרטיות, ומאפשר לביתו להיות נגוע במכשירי האזנה אותם אינו מוצא, עם היותו רב-אמן בתחומו? אחרים העלו פגמים מבניים אחרים בתסריט, ושאלות לא פתוחות וסתירות רבות שנותרו במבנה העלילתי. אך הסרט מתעלה על כל אלו, והוא בעיקרו תיאור לבטיו הפנימיים של קול, והתמודדותו עם נושאים כאחריות אישית, התמודדות עם הטכנולוגיה ובדידותו של היחיד בהמון.
דוד והצרעה והעכביש
סיפור האגדה
אז הלך דוד אל מחנה המלך במדבר, כדי להוכיח את רמתה הירודה של השמירה על המלך. הוא ניגש ליטול את צפחת המים של המלך, והנה זע אבנר בן נר, שר צבאו של שאול, בשנתו, הניח את רגליו הכבדות על דוד, ומנע ממנו לצאת. אלא שאז עקצה צרעה את רגלו של שר הצבא וזה הזיזה, וכך נחלץ דוד מן הסכנה. הודה דוד בלבו לצרעה ופנה אל אלוהים ואמר: לעולם לא אפקפק עוד במעשיך.
במקורות נוספים
החיד"א ציטט מדרש זה מחז"ל בשינויים קלים "אמר דוד למה ברא השטות העכביש והפרעושים? ובשלושתן ניצול מהמוות, השטות כשהיה אצל אכיש מלך גת. העכביש, כשנטמן במערה מפני שאול, והעכביש עשה תכף מחיצה כמו כותל במערה וניצול. והפרעוש כשעבר מתחת רגלי שאול ואחר כך שאול השפיל רגליו והיה דוד המלך עליו השלום נמסר בידו, לולי הפרעוש שנשכו וזקף רגליו", כך שלפי מדרש זה תמיהתו של דוד הייתה על מציאות הפרעושים, וכמו כן הפרעוש עקץ את שאול בעצמו ולא את שר צבאו.
השיחה
נושאים, השפעות ופרשנויות
קופולה אמר כי הסרט אינו סרט על פרטיות, כי אם על אחריות. הארי מנסה לקחת אחריות על מעשיו, אך כושל. ברגע המפתח, שבו הוא עד לרצח במלון, הוא חוזר לחדרו, אוטם את התריסים, אוטם את אוזניו בידיו וצופה בטלוויזיה, המשדרת, עד כמה שהדבר סמלי, דיון בפרשת ווטרגייט.
דוד והצרעה והעכביש
במקורות נוספים
על פי התרגום אונקלוס ותרגום יונתן בן עוזיאל, את מזמור נז מספר תהלים חיבר דוד על נס העכביש:. וכך תרגם יונתן בן עוזיאל את הפסוק "אֶקְרָא לֵאלֹהִים עֶלְיוֹן לָאֵל גֹּמֵר עָלָי" - "אצלי קדם אלהא תקיפא (=אתפלל לפני האל החזק) די פקד לעכוביתא (=שציווה לעכביש) דיגמר באיספלידא עיזלא אמטלותי (=שידע במערה לטוות קורים בשבילי)".
השיחה
נושאים, השפעות ופרשנויות
הסרט הושפע ממספר מקורות. עריכת הסרט בידי וולטר מרץ' הושפעה בבירור מ"פסיכו" של אלפרד היצ'קוק. סצנת המעקב והרצח בחדר המלון דומה מאוד באווירתה, במיקומה ובעריכתה, כמו גם בפסקול הזועק, לסצנה שבה נרצחת ג'נט לי במלון הדרכים. סצנת הפתיחה, שבה יורדת המצלמה מגבוה, אל הכיכר הומת האדם, אף היא מושפעת מהיצ'קוק. השפעה נוספת, ברורה, שבה מודה קופולה, היא "יצרים" של אנטוניוני, שעסק בנושא דומה - אדם המגלה עלילת רצח, לאחר שצילם במקרה זוג אוהבים.
דוד והצרעה והעכביש
נוסח האגדה
להלן נוסח האגדה ב"תולדות בן סירא":
לונדון (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אורי סגל
ביוגרפיה
סגל נולד בירושלים ובילדותו למד נגינה בכינור אך נמשך לניצוח. ניגן בוויולה בתזמורת הגדנ"ע ובשירותו הצבאי שימש כנגן טרומבון בתזמורת צה"ל. ניגן בתזמורת הקאמרית של קול ישראל ושימש כעוזר מנצח של שלום רונלי-ריקליס. למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. משנת 1966 עד 1969 למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
באירופה ניצח סגל בין השאר על הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, התזמורת הסימפונית והתזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית של ורשה, התזמורת הפילהרמונית של סטוקהולם והתזמורת הלאומית הספרדית. בצפון אמריקה ניצח על התזמורות הסימפוניות של שיקגו, פיטסבורג, דטרויט, דאלאס, יוסטון, מילווקי ורוצ'סטר. בישראל מופיע אורי סגל כמנצח אורח עם מרב התזמורות. בין היתר הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
ב-1973 קיים סגל את הופעת הבכורה שלו כמנצח אופרה בבית האופרה בסנטה פה, שם ניצח על ההולנדי המעופף (וגנר) ומאז הוא מנצח בבתי אופרה באיטליה, צרפת, יפן, ישראל וארצות הברית. סגל הקליט עבור חברות התקליטים דקה-לונדון וEMI עם התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של בורנמות', התזמורת הסימפונית של ניו זילנד, ועם הסולנים ולדימיר אשכנזי, ראדו לופו, אליסיה דה-לרושה ואחרים. סגל ניצח על הבכורה היפנית לאופרה "המקבר הגדול" מאת ליגטי, ביצוע שזכה לסיקור נרחב ולהצלחה רבה.
כמו כן, במסגרת פסטיבל ישראל 2008 ניצח על ביצוע הבכורה הישראלי ליצירתו הגדולה של מאהלר שיר המקונן, עם התזמורת הסימפונית ירושלים, המקהלה הפילהרמונית של ורשה וסולנים. בקיץ 2007 נתמנה סגל למנצח בר כבוד של פסטיבל צ'אוטקואה במדינת ניו יורק, פסטיבל שניהל ב-18 השנים קודם לכן. הוא גם מכהן כמנצח אורח ראשי בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. סגל הוא גם מנצח בר כבוד של תזמורת המאה באוסקה, יפן, תזמורת אותה הוא עצמו הקים וניצח עליה במשך שמונה שנים. במשך כשש שנים, עד 2004, שימש כמנהל המוזיקלי של תזמורת לואיוויל בקנטקי, ארצות הברית.
אורי סגל כיהן בעבר כמנצח ראשי של תזמורת פילהרמוניה הונגריקה, של התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה ושל התזמורת הסימפונית של בורנמות'. כמו כן הוא שימש כמנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית וכמנצח אורח ראשי של תזמורת רדיו שטוטגרט.
הגדה השמאלית
הגדה השמאלית (בצרפתית: La Rive Gauche) הוא אזור בפריז הנמצא מדרום לנהר הסן החוצה את העיר (לפיכך, הכינוי "הגדה השמאלית" הוא מנקודת מבטו של אדם השט בנהר עם כיוון זרימתו מערבה).
גורדון הרברט
גורדון וולטר הרברט (באנגלית: Gordon Walter Herbert; נולד ב-16 בפברואר 1959) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל קנדי-פיני המשמש כמאמן נבחרת גרמניה בכדורסל.
הגדה השמאלית
מעבר לזיהוי הגאוגרפי, הכינוי "הגדה השמאלית" מתייחס למאפיינים התרבותיים והחברתיים של אזור זה, שהרובע הבולט בו הוא הרובע הלטיני. רחובות עיקריים בגדה השמאלית הם שדרות סן ז'רמן ושדרות סן מישל.
הרבעים של פריז בגדה השמאלית
שישה מתוך עשרים הרבעים של פריז מצויים בגדה השמאלית:
גורדון הרברט
קריירת משחק
הרברט למד במכללת צפון איידהו בקור ד'אלן שנתיים, ועבר לאוניברסיטת איידהו במוסקו ב-1979.
לאחר שנפצע בפרק כף היד והחמיץ את כל שנתו הרביעית (שאמורה להיות האחרונה שלו), המשיך הרברט לשנה חמישית במכללות. הוא פתח בעמדת הסמול פורוורד ואיידהו ניצחה את כל שישה עשר המשחקים הראשונים שלה, סיימה במאזן בעונה הסדירה, והעפילה לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות.
לאחר המכללות, הוא שיחק בפינלנד במשך 12 שנים בחמש קבוצות שונות. קריירת המועדונים שלו הסתיימה ב-1994, כשהחל לאמן.
הרברט שיחק גם עם נבחרת קנדה הבוגרת באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984, שם הם סיימו במקום הרביעי. הוא שיחק במדי הנבחרת גם באליפות העולם 1986.
קריירת אימון
הרברט אימן קבוצות רבות, כולל סקיליינרס פרנקפורט הגרמנית, איתה זכה באליפות הבונדסליגה ב-2004. הוא הוביל את הסקיליינרס להופעה השלישית שלהם בגמר הליגה הגרמנית, מול המדורגת הראשונה בליגה ברוזה באמברג, לאחר שהדיח בפלייאוף קבוצות גרמניות מובילות אחרות, כמו אלבה ברלין. הוא גם אימן את הקבוצות הצרפתיות ראסינג פריז ופו אורטז, איתה זכה בגביע הצרפתי בעונת 2006/07.
ב-7 ביולי 2007, הוא הפך רשמית למאמן הראשי של אריס סלוניקי היוונית. הרברט היה גם עוזר המאמן של קבוצת ה-NBA טורונטו ראפטורס. בעונת 2015/16, הרברט זכה ביורופקאפ עם הסקיליינרס, לאחר שקבוצתו ניצחה בגמר את פלקנסטרו וארזה. הוא המאמן הראשון שזכה בתואר. הרברט גם נבחר למאמן השנה בבונדסליגה באותה עונה.
החוזה של הרברט עם הסקיילינרס הסתיים במאי 2020. ב-2 ביולי 2020, הוא חתם באבטודור סראטוב הרוסית מהליגה המאוחדת של VTB. הוא פוטר במרץ 2021. בספטמבר 2021 הוא מונה למאמן הראשי של נבחרת גרמניה.
תומאס דוהרטי
ראשית חייו
דוהרטי נולד וגדל באדינבורו, סקוטלנד. לדוהרטי אח מבוגר ממנו ואחות צעירה, ושני הוריו עובדים בבנקאות. הוא החל לשחק כדורגל ולשחק באופן מקצועי בגיל 5. דוהרטי הצטרף ל-"Lothian Youth Arts and Musicals Company", שם הוא שיחק במגוון תפקידים, כולל הופעת הבכורה שלו כאלאדין בעיבוד לסרט המקורי של דיסני.
דוהרטי למד בתיכון המלכותי באדינבורו. לאחר התיכון, דוהרטי למד באקדמיית MGA לאומנויות הבמה של אדינבורו שבסקוטלנד. הוא סיים את לימודיו לאחר לימודי תיאטרון באקדמיית MGA ביולי 2015 ומיד חתם על חוזה עם חברת "Olivia Bell Management" שבלונדון. דוהרטי למד משחק, שירה, וסוגים שונים של מחול, כולל מחול מודרני, היפ-הופ, ג'אז ובלט.
קריירה
בשנת 2016 לוהק לאחת הדמויות הראשיות בסדרת הנוער המוזיקלית של ערוץ דיסני; "האכסניה" אשר מבוססת על הסדרה הישראלית "כוכב הצפון". לדוהרטי הוצע לגלם את דמותו של שון מת'יוס, והוא נאלץ לעבור הכשרה אינטנסיבית באופני הרים במטרה להתכונן לתפקיד. "האכסניה" צולמה בבלפסט, צפון אירלנד. למרות שדמותו של שון היא סקוטית, דוהרטי התאמץ להנמיך את המבטא שלו כדי להקל על הצופים בכל 108 המדינות בהן הסדרה שודרה. בדצמבר 2016, "האכסניה" חודשה לעונה שנייה שהחלה את תהליכי ההפקה שלה בפברואר 2017.
בשנת 2017 לוהק לגלם את דמותו של הארי הוק, בנו של הנבל הידוע לשמצה, קפטן הוק, בסרט המקורי של ערוץ דיסני "היורשים 2". הסרט צולם בוונקובר, קנדה בשנת 2016 ושודר בערוץ דיסני ב-21 ביולי 2017.
באוגוסט 2017, דוהרטי נבחר לאחד מ-50 הנערים הלוהטים בעולם על ידי מגזין "ווג".
בשנת 2019, שב דוהרטי לגלם את דמותו של הארי הוק בסרט "היורשים 3". בהמשך השנה הצטרף בדמותו של סבסטיאן לעונה השנייה של הסדרה "מורשות", סדרת הבת של "יומני הערפד" ו"המקוריים".
בשנת 2021 החל לככב בדמותו של מקס וולף בסדרת הספין אוף "אחת שיודעת" המשודרת בשירות HBO Max.
בשנת 2022 השתתף בסרט "ההזמנה" בתפקיד אדון האחוזה, וולטר דה ויל.
חיים אישיים
בראיון למגזין Variety, הכריז דוהרטי שאמנם הוא היה עד כה רק במערכות יחסים הטרוסקסואליות, אבל הוא תמיד ראה במיניות ספקטרום ואינו מאמין בתיוגים.
בדצמבר 2016 החל לצאת עם השחקנית האמריקאית דאב קמרון. באוקטובר 2020 הם נפרדו.
אגאתרכידס
אגאתרכידס (ביוונית: Ἀγαθαρχίδης) היה היסטוריון וגאוגרף יווני שחי במאה ה-2 לפנה"ס. כיום מוכרים בעיקר ספריו של אגאתרכידס "אודות הים האריתראי" (הים האדום), שבהם הוא מתאר את הגאוגרפיה, הפאונה והאנתרופולוגיה של אזור זה.
חייו
המידע שיש בידינו על אגאתרכידס הגיע בעיקר מתוך הקדמתו שלו לחיבורו "על הים האדום" ומסוף הספר החמישי שלו, וכן מתוך הקדמתו של פוטיוס לקטעים הרבים שהוא מביא מתוכו. מלבד חומר זה ישנן פיסות מידע אקראיות ממקורות אחרים.
אגאתרכידס נולד כנראה בקנידוס (כיום בטורקיה), שהייתה אז עיר יוונית. הוא שימש בתפקידים שונים בחצר המלוכה של בית תלמי באלכסנדריה. אגאתרכידס לא גדל עם משפחתו שלו, אלא על ידי קינאוס, אדם בעל מעמד רם בבית המלוכה של תלמי השישי (פילומטור). במשך תקופה ארוכה אגאתרכידס עבד כמזכירו של הרקלידס למבוס, שבשנת 169 לפנה"ס נשא ונתן בשם חצר המלוכה התלמיי עם אנטיוכוס אפיפאנס, בעת פלישתו למצרים. פוטיוס טוען כי חסותו של הרקלידס למבוס היא זו שאפשרה לאגאתרכידס להשיג הכרה ספרותית. פירושו של דבר הוא שאגאתרכידס היה במגע קרוב עם חצר המלוכה התלמי בין השנים 170–145/4 לפנה"ס, תקופה של משבר פנימי גדול. בשנת 145/4 לפנה"ס נסתיימה תקופת שירותו במצרים, עם עלייתו לשלטון של תלמי השמיני פיסקון. בתקופת שלטון הטרור שלו פרצה מלחמת אזרחים והאינטלקטואלים היוונים נמלטו ממצרים. אגאתרכידס, שהיה אז כבר אדם זקן ותשוש, ברח לאתונה, שם חי את שארית חייו.
ספריו של אגאתרכידס אודות הים האדום נכתבו בגוף ראשון, ומהם ניתן ללמוד כי הוא נטל חלק במערכה צבאית בדרום מצרים. בתקופה זו היה לו תפקיד חשוב בבית המלוכה, ומשערים שהוא ליווה את אחד מבניו של תלמי השמיני בקרבות אלו. למרות שאין פרטים נוספים על חייו, נראה שהוא מת בסוף המאה ה-2 לפנה"ס.
כתביו
אגאתרכידס כתב ביוונית אטית, ועל פי פוטיוס, סגנון כתיבתו היה דומה לזה של תוקידידס. מרבית כתביו של אגאתרכידס לא שרדו. פוטיוס מוסר שבנוסף לחיבור "אודות הים האריתראי" בחמישה כרכים, שבו סקר את הארצות סביב הים האדום, אגאתרכידס כתב חיבור "אודות אסיה" בעשרה כרכים, שבו סקר את קורות הדיאדוכים, וחיבור "אודות אירופה" בארבעים ותשעה כרכים, שבו סקר את תולדות יוון, ככל הנראה משנת 323 לפנה"ס ועד נפילת מוקדון. אתנאיוס מצטט מתוך חיבור בשם "היסטוריה של אירופה", שהוא כנראה אותו חיבור שעליו מדבר פוטיוס. מספרים אלו שרדו קטעים בודדים. הוא חיבר גם מספר חיבורים קטנים נוספים, אולם לא ידוע עליהם דבר מלבד שמותיהם. החיבורים האבודים שידוע שכתב, היו אוסף סיפורי פלאות, קיצור של שירה מיתולוגית, ויצירה אתית על חברות.
החיבור על אירופה עסק בתולדות העמים ההלניים, ככל הנראה עד זמנו של אגאתרכידס עצמו. מתוך 49 הכרכים שרדו 15 קטעים קצרים, כולם אצל אתנאיוס מלבד אחד אצל יוספוס.
החיבור על אסיה עסק בארצות אסיה ואפריקה, כולל מצרים, אתיופיה ולוב. הוא כתב בו על האימפריות האשורית, הבבלית והפרסית ועל תקופת שלטון אלכסנדר ויורשיו. הכרך השמיני עסק בשלטון אלכסנדר ואילו תקופת יורשיו נפרשה על פני שני הכרכים האחרונים של החיבור, וככל הנראה הגיעה עד מותו של הדור הראשון של היורשים בשנות ה-280 לפנה"ס. מתוך 10 הכרכים שרדו רק חמישה קטעים. בין חמשת כרכי החיבור על הים האדום, ניתן לשחזר במידה רבה את תוכנם של השני והחמישי. חלקים גדולים מהם שרדו אצל דיודורוס סיקולוס, סטראבון ופוטיוס.
בחיבור "אודות הים האריתראי", שאותו השלים אגאתרכידס כנראה בשנת 113 לפנה"ס, לאחר חזרתו מהמסע, הוא מתאר באריכות את הגאוגרפיה והאנתרופולוגיה של אזור קרן אפריקה: דרום מצרים, אתיופיה הגדולה של תקופתו, והחוף משני צדיו של הים האדום. החיבור מתרכז בבעיות הקיום, המאבק היומיומי להישרדות, והסתגלותם של התושבים לחום, רוחות, משאבי מים מוגבלים, אזורים מדבריים והים המאתגר. בין אלה בולט תיאור מכרות הזהב במדבר הדרום-מערבי של מצרים (ואדי אל-עלאקי ), שהיו ידועים לשמצה בשל ניצול אסירים פוליטיים, שבויי מלחמה ומשפחותיהם. באפילוג לחיבור, אגאתרכידס כותב כי בחר שלא לכתוב על האיים בים האדום ותושביהם, מאחר שגילו אינו מאפשר לו לקחת על עצמו את המשימה. ניתן לשער שהשלים את החיבור זמן קצר לאחר הגעתו לאתונה, כשכבר היה אדם זקן. אגאתרכידס מתייחס בחיבור זה למקור השם אריתראה, והוא מתאר את אורחות החיים של תושבי המקום. בין החיות שאותן הוא מזכיר ניתן לציין את הפיל, הג'ירף והקרנף. כמו כן, אגאתרכידס היה הראשון שגילה את הנמטודה אשר גורמת למחלת הדרקונקוליאסיס ("מחלת התולעת הגינאנית"), והראשון שהבין את הסיבה להצפות הנילוס.
בין הרבים שציטטו את אגאתרכידס בספריהם ניתן להזכיר גם את פליניוס הזקן.
כיום, אחד המכתשים על הירח קרוי על שמו של אגאתרכידס.
אגאתרכידס על היהודים
התייחסות של אגאתרכידס ליהודים נמצאת בשני קטעים הנוגעים בכיבוש ירושלים על ידי תלמי הראשון בשנת 302/1 לפנה"ס, בזמן קרב איפסוס, שהכריע את המאבק בין אנטיגונוס מונופתלמוס, חביבם של היהודים, לבין המפקדים האחרים לשעבר בצבאו של אלכסנדר הגדול. הקטע המדובר מצוטט פעמיים על ידי יוסף בן מתתיהו. הגרסה הקצרה יותר מצוטטת ב"קדמוניות היהודים", והמלאה יותר ב"נגד אפיון". בקטע המצוטט, אגאתרכידס לועג לדבקותם של היהודים במנהגים עתיקים: שני הציטוטים של יוספוס מתוך כתביו של אגאתרכידס הם האזכורים העתיקים ביותר של השבת שנשמרו בספרות היוונית. אי לכך, אגאתרכידס היה הראשון מהסופרים ההלניסטיים שציינו את היום השביעי של היהודים כיום מנוחה.
יוספוס אינו מציין איזה מחיבוריו של אגאתרכידס היה המקור לקטע שהוא מצטט ב"נגד אפיון", אך בקטע ב"קדמוניות היהודים" הוא מתייחס ל"ספר על מעשי היורשים" (הדיאדוכים). לא ידוע לנו על חיבור בשם זה וגם פוטיוס אינו מציין חיבור כזה. נראה, אם כך, שיוספוס התייחס לחיבור "על אסיה", שהסתיים בשני ספרים על תקופת הדיאדוכים. לדעת ההיסטוריון בצלאל בר כוכבא, מדובר בשני קטעים משני חיבורים שונים: הקטע הקצר ב"קדמוניות היהודים" לקוח מהחיבור "על אסיה", שם הופיע בהקשר לתיאור הרציף של האירועים סביב קרב איפסוס בקוילה-סוריה. הקטע הארוך יותר ב"נגד אפיון" נלקח ככל הנראה מהחיבור "על אירופה", מאחר ש"על אסיה" לא הכיל את תולדותיו של סלאוקוס השני – הרקע לפרשת סטרטוניקי, שאגאתרכידס מביא כהקבלה לאמונתה הטפלה את סיפור כיבוש ירושלים. אגאתרכידס השלים את החיבור "על אירופה" לפני החיבור "על אסיה", ולכן כאשר חזר על הסיפור הזה ב"על אסיה", ראה לנכון לקצר אותו.
סורת א-ליל
שם הסורה נגזר מהפסוק הראשון של הסורה, ומשמעות השם הוא "הלילה"
תוכן
פסוקים 1 - 4 עוסקים במעשים שונים של בני אדם בכל הקשור לעניינים רוחניים.
פסוקים 5 - 11 עוסקים בהשפעות של הנדיבות והקמצנות על ההצלחה הרוחנית, ובהשפעת הנדיבות על סלילת דרך האושר, ובהשפעת הקמצנות על סלילת דרך האומללות.
פסוקים 12 - 21 עוסקים בהשפעת הנדיבות והקמצנות על האושר בעולם הבא, תוך הדגשה שאנשים קמצנים יסבלו לכאורה מהאש הבוערת של הגיהנום, לצד שחרורם של תורמים נדיבים מהגיהנום.
MEET (עמותה)
עמותת MEET (Middle East Entrepreneurs of Tomorrow) היא ארגון ללא מטרות רווח ותוכנית העשרה שהוקמה במטרה ליצור רשת פעילה של מנהיגים צעירים, פלסטינים וישראלים, החולקים שפה מקצועית משותפת ונכונות לשיתוף פעולה באמצעות שילוב כוחות טכנולוגיים, מקצועיים ועסקיים. התוכנית פועלת בשיתוף עם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס והאוניברסיטה העברית בירושלים.
נכון ל-2022 יש למעלה מ-500 בוגרים שסיימו את התוכנית בהצלחה.
מבנה התוכנית
לתוכנית מצטרפים תלמידים בני 15 שנמצאים בחטיבת הביניים. את המיונים לתוכנית מתחילים התלמידים בכיתה ט' בעוד שהתוכנית עצמה מתחילה בקיץ שלפני כיתה י' בו נערך מחנה בן שלושה שבועות.
התוכנית נמשכת כשלוש שנים ולאורכה נערכים שלושה מחנות קיץ בנוסף למפגשים שבועיים לאורך שנת הלימודים. מרבית המדריכים בתוכנית הם בוגרי אוניברסיטת MIT שמגיעים מארצות הברית למען התוכנית. כל התכנים בתוכנית מועברים באנגלית ועוסקים בלימוד מדעי המחשב, יזמות ופעילויות הכרות והבנה בין המשתתפים.
מיון יציב
מיון יציב הוא סוג של מיון שבו נעשה שימוש בתכנות.
מיון נקרא מיון יציב אם הוא שומר על הסדר של הנתונים לאחר המיון גם כשיש שני נתונים זהים. למשל, רצף הזוגות: (א,1) (ב,2) (ג,1) (ד,3) (מימין לשמאל), יהפוך לאחר מיון (לפי המספרים) יציב לרצף: (א,1) (ג,1) (ב,2) (ד,3), בעוד שבמיון לא יציב יכול להיות שנקבל: (ג,1) (א,1) (ב,2) (ד,3) כך שהסדר של הזוגות המכילים את הספרה 1 יתהפך.
דוגמה להבחנה בין מיון יציב ללא-יציב: אם רוצים למיין רשימת שמות על פי שם משפחה, אך אם שמות המשפחה זהים, למיין על פי השם הפרטי, אפשר למיין את המערך על פי שם פרטי ואחר כך למיין שוב על פי שם המשפחה. דבר זה יתאפשר רק אם המיון הוא יציב, אך אם הוא אינו יציב, אזי יכול להיות שהסדר הפנימי של השמות הפרטיים ייהרס.
קישורים חיצוניים
Sorting algorithm
יהודית בר-אילן
יהודית בר-אילן (1958 - 16 ביולי 2019) הייתה פרופסור מן המניין במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן, שכיהנה כראש המחלקה בשנים 2008–2012.
ביוגרפיה
באמצע שנות התשעים החלה בחקר של מדעי המידע באוניברסיטה העברית, ובשנת 2002 עברה לאוניברסיטת בר-אילן. תחומי ההתמחות שלה כללו:, חקר האינטרנט, אחזור מידע והתנהגות מידע.
במשך כשנה, החל מדצמבר 2011, הייתה חברה בוועד המנהל של איגוד האינטרנט הישראלי, ועסקה בהובלת תחום הטכנולוגיה בפעילות האיגוד.
בשנת 2017, זכתה בר-אילן בפרס דרק ג'ון דה סולה פרייס. בשנה שלאחר מכן זכתה בפרס מטעם "ASIS&T" - האיגוד לחקר מדעי המידע והטכנולוגיה.
בר-אילן הייתה חברה בוועדות העורכים של כתבי העת PLOS One", "Frontiers in Research Metrics and Analytics" Online Information Review", "Journal of Informetrics", "Scientometrics" ו-"JASIST".
בר-אילן הייתה תושבת מבשרת ציון, נשואה ואם לשלושה. היא נפטרה ממחלה ביולי 2019 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
אקולוגיה - מונחים
דף זה הוא מונחון במדע האקולוגיה. רשימת המונחים ערוכה בסדר אלפביתי ומקשרת חלק מן המונחים לערכים מורחבים אודות הנושא הנדון. תוכן עניינים: א ב ג ד ה ו ז ח ט י כ ל מ נ ס ע פ צ ק ר ש ת
דוד פרנקל
הרב דוד בן נפתלי הירש פרנקל - מירלש (תס"ז, 1707 – י"ב בניסן תקכ"ב, 4 באפריל 1762) היה רבה של קהילת ברלין מ-1743 ועד מותו. חיבר את הפירוש קרבן העדה ושיירי קרבן על התלמוד הירושלמי.
ביוגרפיה
נולד בברלין, לרב נפתלי הירש מירל'ס, רבה של העיר. החל מ-1737 היה רבה של הקהילה בדסאו, וכמקובל בימים ההם החזיק בביתו ישיבה קטנה ובה למדו כשלושים תלמידים. במסגרת זו לימד גם את משה מנדלסון בצעירותו. השפעתו על מנדלסון הייתה רבה, וכשקיבל בשנת 1743 הזמנה לכהן כרב ואב"ד העיר ברלין עבר לשם מנדלסון בעקבותיו.
בתחומי התעניינותו פרץ הרב פרנקל לתחומים תורניים שלא היה נהוג לעסוק בהם עד אז ביהדות אשכנז בכלל וביהדות גרמניה בפרט, והם לימוד ספר מורה נבוכים של הרמב"ם וכן לימוד התלמוד הירושלמי. הוא היה מעורב בהדפסתו של המורה נבוכים ביסניץ ב-1742, לאחר כמאתיים שנה שבהן לא הודפס הספר. בעידודו החל גם מנדלסון הצעיר ללמוד את מורה נבוכים, ובעקבות כך פנה לעסוק בפילוסופיה. פרנקל גם פעל להדפסת מהדורה חדשה של ספר משנה תורה של הרמב"ם שיצאה לאור בין השנים 1739–1741 (תצ"ט — תק"א).
בשנת ה'תק"ד הקים בברלין את "בית המדרש ברחוב היידרויטר", בית מדרש בו למדו גפ"ת שנותר על עמדו במשך כמאתים שנה, למרות השינויים בקהילת ברלין ופתיחת בית המדרש לרבנים בברלין. בית מדרש זה משך אליו למדנים מרחבי גרמניה ורבים מלומדיו היו לרבני קהילות בגרמניה (בתקופות שונות למדו בו הרבנים עזריאל הילדסהיימר, אביעזרי זליג אוירבך, זאב פיילכנפלד, שלמה קרליבך, יוסף קרליבך).
פרנקל היה הרב האשכנזי הראשון במרכז אירופה שתועד כנושא דרשה בשפת המדינה ולא ביידיש, כשמסר בשבת ה-10 בדצמבר 1757 נאום הודיה בבית-הכנסת אודות הניצחון הפרוסי בקרב לוֹיתֶן, בעת מלחמת שבע השנים, חמישה ימים קודם. נאום בלשון המדוברת היה רווח לפני כן בקהילות ספרדיות רבות ואף אצל אשכנזים שחיו בסמיכות אליהן, כבאיטליה, אך היה כמעט חסר תקדים באזורים האשכנזיים האוטוכטוניים. רק ב-1808 החל יוסף וולף לדרוש בקביעות בגרמנית בדסאו, והנוהג החדש קובע על ידי ישראל יעקבסון והתפשט משם ליתר מרכז אירופה.
פרנקל נמנה עם קבוצה של תלמידי חכמים אשכנזיים שחיברו פירוש רציף לתלמוד הירושלמי, שברוב קהילות ישראל כלל לא עסקו בו ולא למדו אותו אלא כמקור צדדי ומשני לעומת התלמוד הבבלי. פירושו "קרבן העדה" נדפס בשלושה חלקים: כרך א - פירוש לסדר מועד (דסאו תק"ג, 1743); כרך ב - פירוש לסדר נשים (ברלין תקי"ז, 1757); כרך ג - פירוש לכמה מסכתות מסדר נזיקין (ברלין תק"ך, 1760). לסדר זרעים ולמסכת נידה וכן לחלק הבבות של סדר נזיקין לא נתחבר פירוש. לצד הפירוש השוטף, המקביל לפירוש רש"י על התלמוד הבבלי, נדפסו גם חידושים ותוספות שלו המקבילים לתוספות, תחת השם "שיירי קרבן". בעקבות פירושו חיבר בהמשך המאה ה-18 רבי משה מרגלית פירוש נוסף לירושלמי בשם "פני משה". שני הפירושים הללו נדפסו יחד במהדורת וילנא של הירושלמי, ולפיכך הם נחשבים כ'מפרשים הקלאסיים' של התלמוד הירושלמי.
גיסו, בעל אחותו, הוא הרב חיים יונה תאומים, מחבר "קונטרס ר' חיים יונה". בנו רבי יואל, נישא לאיידל, בתו של בן דודו רבי יצחק יוסף תאומים.
הספר קרבן העדה
תמלול הספר באתר ספריא על פי מהדורת דפוס הירושלמי, פיאטריקוב תר"ן (1889):
סמל רומניה
היסטוריה
הרעיון המקורי של הסמל הוא משנת 1859, כאשר ולאכיה ונסיכות מולדובה התאחדו על ידי בחירת אותו שליט, אלכסנדרו יואן קוזה. אז סוכם על שתי דמויות מרכזיות - העיט והשור. עד לשנת 1866 היו מספר גרסאות. באותה שנה נבחר להיות שליט הנסיכויות הרומניות המאוחדות מי שעתיד להיות קרול הראשון, מלך רומניה. המגן חולק ל-4 חלקים - בראשון וה-3 היה נשר, ב-2 וה-4 היה שור. מעל המגן התווסף סמל של משפחת הוהנצולרן-זיגמרינגן. לאחר מלחמת העצמאות התווספו סמלים של דוברוג'ה (דולפינים) ואולטניה (אריה). מעל המגן התווסף כתר כסימן למלכות. בשנת 1922, עם הוספת טרנסילבניה, שונה הסמל פעם נוספת. בתקופת השלטון הקומוניסטי היה בתוקף סמל אחר.
תיאור נוכחי
המגן מחולק ל-5 חלקים - אחד לכל הפרובינציות של רומניה:
המרכיב המרכזי - נשר הזהב שמחזיק את הצלב האורתודוקסי ועל ראשו כתר. באופן מסורתי, עיט זה מופיע בסמל של מחוז ארג'ש (Argeş) והערים פיטשט וקורטאה דה ארג'ש. האזור היה המרכז שסביבו התפתחה נסיכות ולאכיה. עיט, בהיותו סמל הלטיניות מסמל את אומץ-לב, החלטיות, שאיפה לגובה, שליטה וכח. הוא גם מופיע בסמל של טרנסילבניה. המגן צויר בתכלת המסמלת את השמיים.
העיט מחזיק בציפורניו את השרביט והחרב - סמלים של שליט מולדובה שטפן הגדול כאשר שרביט מזכיר גם את מיכאי האמיץ שאיחד את המחוזות הרומנים בפעם הראשונה.
ברבע ראשון נמצא סמל ולאכיה - עיט עם צלב במקור, השמש והירח על רקע תכלת.
ברבע השני נמצא סמל של מולדובה - שור עם קרניו, שושנה וחצי-סהר.
ברבע השלישי נמצא סמל של אולטניה ובאנאט - גלים, גשר הזהב (מסמל את גשר טראיאנוס מעל הדנובה) ואריה עם חרב בכפה קדמית.
ברבע הרביעי נמצא סמל של טרנסילבניה - מגן עם עיט, השמש והירח ו-7 מבצרים.
כמו כן, מיוצגים שטחי החוף של הים השחור - זוג דולפינים.
דב לאוטמן
דב לאוטמן (29 בפברואר 1936 - 23 בנובמבר 2013) היה תעשיין ואיש עסקים ישראלי. מייסד, בעלים ויו"ר של מפעלי הטקסטיל "דלתא גליל", נשיא התאחדות התעשיינים בשנים 1986–1993 וחתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"ז בתחום מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה
לאוטמן, בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, היה בעל תואר בוגר בהנדסת מכונות מטעם MIT. בגיל 27 התמנה למנכ"ל חברת הטקסטיל "סברינה". בשנת 1975 הקים את מפעל "דלתא" הראשון בכרמיאל, וכיום החברה מעסיקה קרוב ל-14,000 עובדים ברחבי העולם ובעלת מחזור שנתי של כ-700 מיליון דולר. דלתא גליל נחשבת לאחת מ-5 החברות המובילות בעולם בייצור הלבשה תחתונה.
בשנת 1979 נמנה עם מייסדי חברת ההחזקות "דנות" שקרסה ב-1985.
בשנת 1982 זכה לאוטמן בפרס התעשייה מטעם התאחדות התעשיינים בישראל בקטגוריית הטקסטיל.
בשנת 1996 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
במהלך שנות התשעים הועברו מחצית ממפעלי "דלתא" לירדן, תוך פיטורים נרחבים של עובדי ייצור בישראל, כחלק ממשבר הטקסטיל של שנות התשעים. בשנת 2007 הועבר מפעל נוסף, מכרמיאל למצרים. לדעת לאוטמן, העברת מפעלי הטקסטיל, שהתחייבה כתוצאה מהגלובליזציה, דווקא למצרים וירדן, ולא למזרח הרחוק, תסייע לקידום תהליך השלום. לדבריו, כרמיאל תמיד תמשיך להיות מרכזה של "דלתא" העולמית.
בשנות התשעים תרם כספים רבים למפלגת העבודה. לאחר רצח רבין, לאוטמן היה ממקימי תנועת "דור שלום". מאז ועד מותו לאוטמן היה ידוע במעורבותו ונחישותו להשפיע באמצעות חינוך על עתיד המדינה במגוון מיזמים אשר זיכו אותו באות המתנדב של הנשיא לפני שנים אחדות. לאוטמן היה חבר בוועד המנהל של עמותת "אחריי! נוער מוביל שינוי" המפעילה שמונה פרויקטים ייחודיים המשלבים העצמת בני נוער בפריפריה חברתית וגאוגרפית באמצעות פעילות בשטח לצד חינוך לתרומה לקהילה ולקיחת אחריות. לאוטמן תרם כספים גם לקמפיין הבחירות של אהוד ברק באופן עקיף, דרך עמותת דור שלום וכתוצאה מכך שמו נקשר בפרשת עמותות ברק.
לאוטמן היה מהמקדמים הבולטים של רפורמות במערכת החינוך וממעודדי ועדת דוברת. לאוטמן היה חבר בוועד העמותה של תנועת חינוך ישראלי שפועלת להעמקת ערכי החינוך הממלכתי בישראל. בנוסף עסק לאוטמן בקידום עמותות וגופים ציבוריים כדוגמת מרכז פרס לשלום, עמותת "אחריי! נוער מוביל שינוי" המפעילה פרויקט להכנת נוער מעיירות פיתוח לשירות צבאי. כיהן כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 מונה לאוטמן לנשיא עמותת ישראלס למען חולי ALS, מחלה בה חלה בעצמו. במשך שנות כהונתו בהתנדבות, תרם מיליוני דולרים למען חקר המחלה והגברת המודעות אליה. כמו כן, הוא עזר לגייס מיליוני דולרים נוספים למען העמותה.
בחודש יולי 2007 הודיע לאוטמן כי הוא מוכר למעלה ממחצית מהחזקותיו במניות "דלתא" לאיש העסקים אייזיק דבח, שהצטרף להנהלת דלתא שנתיים קודם לכן. לאחר השלמת העסקה הודיע לאוטמן על פרישתו מדירקטוריון החברה וניהולה בשל מצב בריאותו. בספטמבר 2008 הודיע לאוטמן כי לא יתמודד לכהונה נוספת כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת ת"א.
בשנת 2007 יסד את עמותת "קו משווה" לעידוד התעסוקה של אקדמאים ערבים-ישראלים.
בראשית 2008 החלו מהלכים להקמת קרן משפחת לאוטמן המתעתדת להמשיך את פועלו של לאוטמן בתחומי החינוך. בשנה זו, ייסד לאוטמן את תנועת הכל חינוך.
לאוטמן היה נשוי במשך שנים רבות לרחל'ה, שהלכה לעולמה ביולי 2008. לבני הזוג בן, נעם, איש עסקים. בנם השני, עדי, התאבד בשנת 1994, ועל שמו קרויה התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן שבאוניברסיטת תל אביב.
ב-23 בנובמבר 2013 הלך לעולמו.
עלי כרימי
מוחמד עלי כרימי פשאקי (נולד ב-8 בנובמבר 1978 בשאח'ריאר) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
כרימי החל את דרכו במועדון הכדורגל פתח טהראן. בגיל 20 עבר לקבוצת פרספוליס, עמה זכה פעמיים באליפות המדינה, ופעמיים במקום השלישי באליפות אסיה לקבוצות. במקביל, הצטרף ב-1998 לסגל נבחרת איראן בכדורגל. ביצועיו במסגרת הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2002 הביאו להתעניינות מצד קבוצות שונות מחוץ לאיראן, בהן קבוצות אירופאיות כאתלטיקו מדריד. כרימי העדיף להישאר קרוב לאיראן, וב-2001 הצטרף לקבוצת אל-אהלי מדובאי, בשורותיה שיחק במשך ארבע עונות. בשנת 2004 הוענק לו תואר כדורגלן השנה באסיה.
בסופו של דבר הגיע כרימי גם לאירופה, כשהצטרף ב-2005 לשורותיה של באיירן מינכן מהבונדסליגה הגרמנית. כרימי הרשים כשהבקיע שער כבר במשחקו הראשון במדי הקבוצה, נגד באייר לברקוזן, וכן במשחקו הראשון בליגת האלופות, נגד ראפיד וינה. הוא המשיך להצטיין במדי הקבוצה, אך בשל פציעה שסבל ממנה במחצית 2006 נאלץ להיעדר במשך שישה שבועות מהמגרשים, ואף החמיץ את מונדיאל 2006 בו השתתפה נבחרת איראן. עזיבתו של מיכאל באלאק בראשית עונת 2006/07 יצרה עבור כרימי הזדמנות לחזק את מעמדו בקבוצה, אך הוא לא הצליח לחזור לכושרו לאחר הפציעה. מעמדו בקבוצה נחלש בהדרגה, במיוחד לאחר פיטורי המאמן פליקס מגאת ומינויו של אוטמאר היצפלד. בסיום העונה עזב כרימי את באיירן.
לאחר שקיבל הצעות ממספר קבוצות באירופה ובמפרץ הפרסי, הצטרף כרימי ב-2007 לקבוצה הקטרית מועדון ספורט קטאר. כעבור עונה אחת בקבוצה זו שב לפרספוליס, ובשנת 2010 הצטרף לסטיל אזין. באוגוסט אותה שנה השעתה אותו הקבוצה וקנסה אותו ב-40 אלף דולר, מאחר שלא הקפיד לצום בחודש הרמדאן.
נבחרת איראן
משחק הבכורה של כרימי בנבחרת איראן היה באוקטובר 1998, במשחק נגד נבחרת כווית. באותה שנה זכה עם הנבחרת במקום הראשון במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק. במשחקי גביע אסיה בכדורגל שנערכו ב-2004, בהם סיימה איראן במקום השלישי, הבקיע לזכותה כרימי חמישה שערים, והוא סיים כמלך השערים של הטורניר ביחד עם הבחרייני עלא חובייל. נכון לשנת 2010, שיחק כרימי 112 משחקים במדי נבחרת איראן (שני בכל הזמנים), והבקיע לזכותה 36 שערים (שלישי בכל הזמנים).
בשנת 2008 הושעה כרימי מהנבחרת, לאחר שמתח ביקורת על פדרציית הכדורגל האיראנית, אך הוא הושב אליה בהתערבותם של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ושל נכדו של רוחאללה ח'ומייני, חסן. באוקטובר אותה שנה הודיע בעצמו על פרישתו מהנבחרת, אך הוא שב אליה בסופו של דבר בפברואר 2009. ביוני 2009 שוב נדרש לפרוש מהנבחרת, לאחר שבמשחק נגד נבחרת קוריאה הדרומית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 ענד צמיד ירוק, כאות הזדהות עם המחאה העממית נגד תוצאות הבחירות באיראן. יחד עם כרימי הורחקו מהנבחרת שלושה כדורגלנים נוספים שביצעו אקט דומה, מהדי מהדווי-כיא, חוסיין קעבי ווחיד האשמיאן. לאחר הבהרות שביקשה פיפ"א, הודיעה התאחדות הכדורגל האיראנית כי לא ננקטו כל צעדים משמעתיים נגד אף אחד מהשחקנים. במרץ 2010 שב לשחק במדי הנבחרת, במשחק נגד תאילנד במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2011.
מחוץ לכדורגל
בספטמבר 2022 פרסם ציוף בדף הטוויטר שלו בו הוא קורא להפיכה על רקע המחאה נגד השלטון. השלטונות באיראן בתגובה החרימו את ביתו.
מצודת לה פרייר
מצודת לה פרייר (בצרפתית: Citadelle La Ferrière), או בשמה הרשמי טירת אנרי כריסטוף (Citadelle Henri Christophe), היא הטירה הגדולה ביותר בחצי הכדור המערבי. היא שוכנת בגובה של 970 מטר על פסגתו של הר בונה א ל'אווק (Bonnet a L’Eveque) בצפון האיטי, כ-28 ק"מ מדרום לעיר קאפ-האיטיין שלחוף האוקיינוס האטלנטי. מאז שנת 1982 המצודה מוכרזת כאתר מורשת עולמית.