cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2004 בגביע ליברטדורס
מתכונת התחרות
במידה ומספר קבוצות בבית סיימו עם אותו מספר נקודות, ההכרעה הייתה נקבעת לפי סדר חשיבותם של התנאים הבאים: יתרון בשערים שנכבשו, יתרון בשערים שנכבשו במשחקי חוץ, הגרלה. בשלבים שלאחר הבתים, במידה ולא הושגה הכרעה במשחק לאחר 120 דקות, הקבוצות ביצעו סדרת בעיטות עונשין במקום הגרלה.
ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Владимир Александрович Романов; 22 באפריל 1847 - 17 בפברואר 1909), היה בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה שנרצח בשנת 1881. נינתו היא מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הטוענת לראשות בית רומנוב כיום.
ביוגרפיה
ולדימיר נולד ב-22 באפריל 1847 בארמון החורף בסנקט פטרבורג, לאלכסנדר, נסיך הכתר של רוסיה ומריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן. בהיותו בן 8 מת סבו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ואביו עלה לשלטון כאלכסנדר השני, קיסר רוסיה. בשנת 1865 מת אחיו הבכור ניקולאי אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה, והיו שמועות שאחיו השני אלכסנדר יפנה את מקומו לוולדימיר, ויתחתן עם פשוטת עם בנישואים מורגנטיים, אולם לבסוף בלחץ המשפחה הסכים אלכסנדר להתחתן עם אשה מיוחסת, ולהישאר נסיך הכתר. היחסים בין אלכסנדר וולדימיר היו לבביים, אך לא היה להם קשר חם.
בשנת 1867 ליוו אלכסנדר וולדימיר את אביהם בביקורו בתערוכה העולמית בפריז, שם נורה אביהם על ידי מתנקש פולני לאומני. בשנת 1871 שוב ליוו האחים את אביהם בביקור באזור הקווקז, גאורגיה, צ'צ'ניה ודאגסטן, ובשנת 1872 ליווה ולדימיר את אביו לווינה, לפגישה של הקיסרים של רוסיה, גרמניה ואוסטריה.
ב-28 באוגוסט 1874 התחתן ולדימיר עם מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ. מריה, שהייתה לותרנית אדוקה, סירבה להמיר את דתה לדת הרוסית הפרובוסלבית, ולכן לקח שלוש שנים עד שהצאר נתן את הסכמתו לנישואים. מריה שמרה על דתה במהלך רוב נישואיה אולם המירה לבסוף את דתה שנים לאחר מכן, ככל הנראה כדי לתת לבנה קיריל סיכוי רב יותר לרשת את כס הקיסרות. לאחר המרתה היא קיבלה את השם הרוסי מריה פבלובנה.
המשפחה התגוררה בארמון ולדימיר שבסנט פטרבורג, שם ביססה אשתו מריה את שמה כאחת המארחות הטובות ביותר בעיר. אשתו מריה לא הסתדרה עם אחיו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ובמיוחד עם גיסתו, אלכסנדרה, נסיכת הסן, ומריה הפכה את ארמון ולדימיר לחלופה לחצר המלוכה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) לחם ולדימיר נגד צבא האימפריה העות'מאנית, ופיקד על הקורפוס ה-12. אולם על אף הקיירה הצבאית המרשימה שטיפח, עניינו אותו יותר אמנות וספרות. בשנת 1880 מינה אותו אביו לנשיא האקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות.
בשנת 1881 נרצח אביו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואחיו עלה לשלטון במקומו כאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה. ולדימיר שהתעשת במהירות רבה יותר מאשר אחיו, היה זה שהכריז על מות אביהם לציבור. ולדימיר ירש את ספרייתו האישית של אביו, ואף הוסיף לאוסף את הספרייה הגדולה שלו. לאחר המהפכה הרוסית ספרים אלה נמכרו באופן אקראי לפי משקל, וכיום הם מהווים חלק מהאוספים של כמה אוניברסיטאות אמריקניות.
באוקטובר 1888 הצאר אלכסנדר השלישי ובני משפחתו נסעו ברכבת הקיסרית שנסעה מדרום כשלפתע היא סטתה מהמסילה, בתחנת בורקי, 50 ק"מ מחרקוב. שבעה קרונות התהפכו ורבים מעובדי ומשרתי משפחת הצאר נפצעו אך המשפחה הקיסרית ניצלה בנס והקרון בו ישבה נותר שלם למעט הגג שנתלש. ולדימיר ששהה באותו זמן בפריז יחד עם משפחתו לא נחפז לחזור לרוסיה, מה שהרגיז את אלכסנדר השלישי, שטען שאילו היה נהרג בתאונה היה ולדימיר חוזר במהירות על מנת לרשת את הכס.
בשנת 1894 מת אחיו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחיינו ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה במקומו לשלטון. בינואר 1905 פרץ גל שביתות בסנקט פטרבורג, וב-9 בינואר מפגינים בלתי חמושים החלו לצעוד לעבר ארמון החורף של הצאר, אולם חיילי המשמר פתחו עליהם באש, במה שנודע כיום ראשון העקוב מדם (1905). כתוצאה מכך פרצה מהפכת 1905, שבמהלכה אף נרצח אחיו של ולדימיר - סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והביאה לשינויים בממשל.
באוקטובר באותה שנה התחתן בנו הבכור של ולדימיר - קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה עם ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ללא הסכמתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ומשום כך גורש מרוסיה. במחאה על כך התפטר ולדימיר מכל תפקידיו, וב-17 בפברואר 1909 מת בפתאומיות כתוצאה משטף דם במוח. לאחר מותו החזיר ניקולאי השני את בנו של ולדימיר - קיריל למעמדו, ונכדתו של קיריל - מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, היא הטוענת לראשות בית רומנוב כיום.
משפחתו
בשנת 1874 התחתן ולדימיר עם מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ. לזוג נולדו חמישה ילדים:
קרב ורדן
קרב ורדן היה אחד מהקרבות הגדולים שנערכו בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הוא ארך כעשרה חודשים בשנת 1916, והצדדים היריבים ספגו במהלכו כמיליון הרוגים, פצועים ונעדרים.
הקרב החל במתקפה של הצבא הגרמני על שרשרת המבצרים הצרפתית, שהגנה על העיר ורדן. הגרמנים הצליחו להשיג התקדמות נאה בשלבים הראשונים של המתקפה, ולכבוש חלק מהמצודות הצרפתיות, כולל מבצר דואומון, אך תוך זמן קצר נבלמה התקדמותם והקרב הפך למערכת התשה עקובה מדם, שגררה לתוכה חלק ניכר מכוחות הצבא הצרפתי והגרמני. המטרה העיקרית של הפיקוד הגרמני הייתה לגרור את הצבא הצרפתי למערכת התשה בתנאים נוחים לצד הגרמני, ולגרום לו "לדמם למוות". הצבא הצרפתי ספג אמנם מאות אלפי נפגעים במהלך הקרבות בורדן, אך גם הצבא הגרמני ספג אבדות כבדות מאוד, שלא נפלו בהרבה מאבדות הצד הצרפתי.
מבחינה אסטרטגית, ההתקפה הייתה אסון לגרמנים, ודאי בהשוואה לאפשרויות האחרות שהיו פתוחות לפניהם — התקדמות נוספת בחזית המזרחית, והוצאת האימפריה הרוסית מחוץ למלחמה, תוך כיבוש שדות התבואה של אוקראינה.
ורדן
לאחר ניצחון הגרמנים על צרפת ב־1870 הותווה הגבול בין שתי המדינות במרחק של כשלוש מאות קילומטרים מפריז. כדי למנוע איום על עיר הבירה, הוטל על הגנרל סאֶראֶ דה-ריביאֶר לבנות קו ביצורים לגבולה של צרפת. דה-ריביאר הקים שורת מצודות שקועות באדמה. בגבול שווייץ שימשה בלפור עוגן קו הביצורים, שנמשך עד גבעות אֶפינאל. ורדן שימשה כעוגן השני של קו זה, שהמשיך ממנה עד טול. מצפון לוורדן נמצא יער אַרגון ולאחריו גבעות הארדנים המיוערות. הגבול הבלגי והיערות שמצפון לוורדן לא בוצרו, וורדן שימשה כנקודת המפתח לכל קו ההגנה הנ"ל.
צרפת
ב־1916 לא היה מצבה של צרפת מזהיר. 1915 הייתה שנה של כישלונות צבאיים מהדהדים לבעלות הברית. במהלכה נפלה סרביה, רוסיה נחלשה יותר ויותר (עד ספטמבר באותה שנה נלקחו כ־750,000 חיילים רוסים בשבי), ואיום הצוללות הגרמניות נותר ללא פתרון. "פאפא ז'ופר", ראש המטה הכללי של צבאות צרפת, והפילדמרשל החדש של בריטניה, דאגלס הייג, נועדו ב־6 בדצמבר כדי לתכנן יחדיו את המתקפה העתידית על הסום, אחד מהכישלונות הצורבים ביותר של בעלות הברית במלחמה.
בעיותיו של צבא צרפת נבעו, בין השאר, מהקונספציה שבה היה שבוי. לאחר תבוסתו של לואי נפוליאון ב־1870, עברה החשיבה הצבאית הצרפתית שינוי. הססנותו של לואי נפוליון הוחלפה בתורתו של הקולונל לואי לויזו דה גרנמזון, ששמה מבטחה בהסתערות כידונים ובהתקפות נגד, ללא תשומת לב למחיר. דוגמה אחת לאסון שעתידה הייתה להמיט תורה זו על צרפת היא סירובו של ז'ופר לייצר קסדות לחיילים בשלבים המוקדמים ללחימה, מתוך הטענה כי גרמניה תיפול עד שהקסדות יהיו מוכנות. דוגמה נוספת, ומכרעת באשר לקרב ורדן, היא הוצאת חלק ניכר מהארטילריה שבמבצרי ורדן, כדי לעשות בהם שימוש במתקפות אחרות. מבצרי ורדן, לאור תורתו של דה גראנמייזון, ביטאו פחדנות והססנות, ולא יועילו במלחמה עצמה. פעולה זו נבעה ממחסור בארטילריה כבדה, מחמת סירוב המטה הכללי להשתמש בנשק זה.
בנוסף לכך, סבל צבא צרפת ממחסור בקצינים טובים. לאחר פרשת דרייפוס, והזעזוע שעברה המדינה בעקבותיה, נעשה "טיהור" שיטתי בשורות הצבא הצרפתי, ובפני קצינים קתוליים רבים נחסמה אפשרות הקידום. זאת ועוד, "הלשכה השנייה" (המודיעין הצרפתי) חישבה את מספר ההרוגים בקרבות בנוסחה, שעל פיה על כל 2 אבדות צרפתיות איבדו הגרמנים 3 חיילים. המפקדה הראשית תכננה את מבצעיה בהתאם לנתונים אלה, שהיו כמעט הפוכים מהמציאות, ובתוך כך שלחה אלפי חיילים למותם.
מבצר ורדן
מנקודת המבט הצרפתית, ההגנה על ורדן הייתה חובה פטריוטית, אך כזו שסותרת לחלוטין את התפיסה הצבאית המודרנית: נסיגה אסטרטגית אל הרכסים המיוערים ממערב לוורדן הייתה יוצרת עמדת הגנה הרבה יותר קלה, מנקה את הבליטה ומשחררת כוחות נוספים. עם זאת, הדוקטרינה הצבאית הצרפתית משנת 1910, המיוצגת בתוקף על ידי ז'ופר, חיזקה את חשיבות המתקפה. טקטיקה או אסטרטגיה הגנתית מעולם לא נשקלו ברצינות. כאשר כמה קצינים, גנרל פטן והקולונל דריאן ביניהם, הביעו דאגה לגבי דוקטרינה זו, עמדתם נדחתה כתבוסתנית.
לאחר מלחמת צרפת-פרוסיה של 1870/71 החלה צרפת לאבטח את הגבול עם גרמניה על ידי הקמת ביצורים מודרניים, למרות האמונה שניתן להשיג ניצחון רק על ידי התקדמות חיל רגלים. לשם כך, כמה ערים במזרח צרפת הוקפו בטבעת של מבצרים, כולל ורדן. ורדן נחשבה בעיקר לתחליף למץ האבודה, שביצוריה הישנים הורחבו מאוד על ידי האימפריה. בתחילת המלחמה היו מעל 40 ביצורים בורדן וסביבתה, כולל 20 מבצרים ומבצרי ביניים, שהיו מצוידים במקלעים, תצפית משוריינת וצריחי נשק וקיזמטים. ורדן הייתה אפוא אחד המקומות המבוצרים הטובים ביותר. סיבה נוספת להתרחבות החזקה במיוחד של מבצר ורדן הייתה המרחק הקצר של 250 ק"מ לפריז, אפילו עבור אמצעי התחבורה של אז, ומיקומו על כביש ראשי.
כבר בין 22 ל-25 בספטמבר 1914 התנהלו קרבות מול ורדן, מה שסיים את ההתקדמות הגרמנית באזור המז. בהתרשמות כוח ההרס העצום של תותחי המצור הגרמניים מול נאמור ומול ליאז', חשיבותם של ביצורים חזקים בהתקפה עם תותחי מצור כבדים (למשל מרגמות מצור 30.5 ס"מ) נראתה אחרת מבעבר.
כמו כן, המצור על מובז' הראה לגרמנים ולצרפתים שמבצרים אינם בלתי ניתנים לחדירה, אלא שניתן 'לירות בהם' ולהביסם.
בעקבות כך ומהעובדה שהצדדים הלוחמים התרכזו בחלקים אחרים של החזית בעקבות קרבות הגבול הביאו להערכה מחדש של חשיבותה הצבאית הנמוכה של ורדן: ה-GQG בפיקודו של ז'ופר הכריז על ורדן כחלק שקט. ב-5 באוגוסט 1915, מבצר ורדן אף הורד באופן רשמי למרכז ה- Region fortifiée de Verdun – RFV ("האזור המבוצר של ורדן"). כתוצאה מכך, בחודשים שלאחר מכן, 43 סוללות תותחים כבדות ו-11 סוללות תותחים קלות נלקחו מטבעת המבצר ומרבית מקלעי המבצרים נמסרו ליחידות שדה. כעת כלל הקורפוס ה-30, שהיה מופקד על הגנת האזור, רק שלוש דיוויזיות:
גרמניה
גרמניה עמדה לפתוח את שנת 1916 בעמדת יתרון. בעלות הברית לא הצליחו להבקיע את ההגנה בחזית המערבית, מה שאיפשר לגרמניה להפנות חלק מכוחותיה למזרח, שם הרוסים ספגו מפלה אחר מפלה. אמנם הקרב על המארן הסתיים בתבוסה גרמנית (לא מעט הודות ליורשו של הגראף פון שליפן, מולטקה, שהוחלף על ידי אריך פון פאלקנהיין ב־1914), אך המחסור הצרפתי בארטילריה כבדה ובמקלעים, כמו גם העובדה כי צרפת איבדה עד אז כמעט חצי מקציני הקבע שלה, הותירו את גרמניה בעמדה נוחה למדי.
עם זאת, גם גרמניה לא הייתה נטולת בעיות. לאחר הקרב על המארן החל הקייזר, וילהלם השני, להתערב פחות בתוכניות המלחמה, והותיר את מרבית הפיקוד למטה הכללי הגרמני. קידומם של קצינים טובים, שאינם בעלי תואר אצולה, כאריך לודנדורף ואחרים עוכב במידה רבה בשל שיטת המעמדות הגרמנית. אי לכך, כאשר עמדה גרמניה להחליט כיצד תשתמש ביתרונה ב־1916 הייתה ידו של פאלקנהיין על העליונה. בוויכוח, שנסוב באותו זמן בגרמניה סביב השאלה איזו חזית לחזק, נטה פאלקנהיין בבירור לטובת החזית המערבית. בדצמבר 1915 הוא כתב תזכיר היסטורי לקייזר בו הוא ממליץ לתקוף בוורדן, המוקפת שרשרת מבצרים, כדי ש"יקיזו כוחותיה של צרפת את דמם עד מוות". הצרפתים, טען פאלקנהיין במידה רבה של צדק, לא יעזו לפנות את ורדן, הקרובה כל כך לפריז ובעלת החשיבות ההיסטורית. תזכיר זה פעל את פעולתו על הקייזר, שהסכים לתוכנית (בין השאר בגלל שבנו פיקד על ארמייה באזור זה). מבצע Gericht ("גרדום" או "דין" בגרמנית) החל.
ההכנות למתקפה
ההכנות הגרמניות למתקפה בוורדן נשמרו בסוד מוחלט. מלבד הארמייה החמישית, לא ידע שאר הצבא הגרמני על ההתקפה המתוכננת. אליסטר הורן טוען בספרו, "ורדן, מחיר התהילה", כי על פני הוובר נבנו עשר מסילות ברזל ו־24 תחנות רכבת חדשות. עוד הוא מציין כי, "בשביל קורפוס אחד בלבד כללה רשימת האפסניה 6,000 מספרי־תיל, 17,000 אתים, 125,000 רימוני יד, מיליון שקי חול, 265,000 ק"ג תיל דוקרני וכו' וכו'". 140,000 חיילים גרמנים הועברו לגזרת ורדן, וכן "306 תותחי שדה ו־542 תותחים כבדים, בסיוע כ־152 'מטילי מוקשים'", 13 ברטות גדולות, 2 תותחי 380 מ"מ, 17 מרגמות 305 מ"מ ואינספור תותחי 210 מ"מ (כל הנתונים בערך זה נלקחו מספרו של הורן). העברת כל הציוד הזה, כאמור, נעשתה בסודיות גמורה: הגרמנים החליטו לתקוף מהאזור שמצפון-מזרח לוורדן, בשל היותו מיוער ומכוסה תדיר בערפל; מעל למקומות חשופים נמתחו רשתות הסוואה ענקיות; נחפרו ה"שטולן", חפירות רחבות במיוחד, שחלקן יכלו להחזיק חצי גדוד; ונפרשה "מטרייה אווירית", שמנעה מכל סיור אווירי של בעלות הברית לגלות את המתרחש.
בינתיים פורק חלק נכבד ממצודות ורדן מהארטילריה שלהן, שהצרפתים נצטרכו לה לקרבות השדה. תפיסתו של דה גראנמייזון ראתה במצודות כ"מעוזים הנדונים לכיתור". עד אוקטובר הורחקו מוורדן ארבעים ושלוש סוללות כבדות, יחד עם 128,000 פגזים ו־11 סוללות של תותחי שדה. למרות ניסיונותיהם של כמה מהמפקדים בגזרת ורדן למנוע את הנעשה, נלקחו מהם ללא הרף חיילים, על מנת למלא פרצות בחזיתות "קרביות" יותר. כאשר מבצע "דין" הושלם היו לגרמנים בוורדן כ־850 תותחי ארטילריה מול כ־270 תותחים צרפתים, ו־72 גדודים מול 34 גדודים צרפתים. ב־11 בפברואר עברו הצרפתים לכוננות רשמית, יום לפני ההתקפה הגרמנית המתוכננת. אולם ב־12 בפברואר החל לרדת שלג כבד על אזור ורדן כולו, שהקנה לצרפתים שהות להתכונן.
הכוחות המסתערים
בגדה המזרחית של המז, רק שש דיוויזיות היו אמורות להשתתף במתקפה ביום הראשון של הקרב:
באגף השמאלי במישור ווברה במזרח הוחזקו כוחות נוספים שהצטרפו למתקפה בימים שלאחר מכן:
על הגדה המערבית של המז הוחזקו כוחות נוספים שתמכו בתחילה במתקפה העיקרית רק באמצעות הארטילריה שלהם:
תחילת המתקפה
בשעה 6 בבוקר 21 בפברואר, יום לאחר שמזג האוויר התבהר, החלה ההרעשה הגרמנית, ונמשכה כל הבוקר. הפגז הראשון שנורה פגע בחצר ארמון הבישוף שבוורדן. הפגזים האחרים לא אחרו לבוא. במשך כל הבוקר שטפו פגזי הארטילריה הגרמנים את ורדן. בשעה שמונה אבדו לצרפתים כל קווי הטלפון לחזית, והוקם מערך רצים מאולתר, שכמעט ולא יכול היה לעזור במאום. לקראת הצהריים ההרעשה נפסקה, והחיילים הצרפתים החלו לבצבץ מן החפירות, משוכנעים כי ההתקפה הגרמנית קרבה. אולם ההתקפה מיאנה לבוא. יציאת הצרפתים מהשוחות סייעה לצופי הארטילריה הגרמנים להבחין אילו מעוזים וחפירות עמדו בפני ההפגזה. ההרעשה החלה שוב, ונמשכה עד שעה 16:00 באותו היום. רק אז החלו הגרמנים במתקפה.
ביום המחרת, 22 בפברואר, החלו הצרפתים בניסיונות נואשים לכבוש מחדש חלק מהשטחים שאבדו. רוב ההתקפות קרסו עוד בתחילתן, חלקן בשל חוסר בכוח אדם, חלקן בשל חידוש ההרעשה וחלקן משום שנתקלו בהתקפות גרמניות. קורפוס המילואים ה-7 של גרמניה, בראשות הגנרל יוהאן פון צווהל, המשיך מתוך חורש ד'אומון, אותו כבש ביום האתמול, וכבש את אומון. כפר סאמונייה נפל אף הוא לידי הגרמנים. עשרת אלפים צרפתים נשבו, וכן 65 תותחים ו־75 מקלעים. כמה גדודים צרפתיים נעלמו לגמרי, ביניהם גדוד הזוּאבים האפריקאי. עד ערב 24 בפברואר היו הצרפתים מוכים ומובסים. כל הגדה הימנית עמדה ליפול לידי גרמניה. מצודות וו ודואומון נותרו כמעט מקומות המבטח היחידים, ואם אלה יפלו, הרי שהעיר ורדן עצמה תהיה חשופה לארטילריה גרמנית.
כיבוש מצודת דואומון
ב־25 בפברואר נכבשה מצודת דואומון, הגדולה והחזקה שבמצודות ורדן, באופן חסר תקדים. סמל גרמני בשם קונצה נהדף בלהט הקרב לבדו אל מצודת דואומון. בצעד מתמיה הוא החליט לבחון את המצודה מקרוב, והופתע לגלות שכמעט ולא היו בה מגינים צרפתים. הוא נכנס פנימה, ובשרשרת אירועים קומית כמעט שבה את המצודה לבדו.
בצירוף מקרים שיכולה לטוות רק ההיסטוריה, נכנסו לדואומון באותו יום עוד שלושה קצינים גרמנים, מן הרגימנט ה-24: ראטקֶה, האופט ופון-בראנדיס. ראטקה היה הראשון שביניהם, והוא נכנס למצודה עם 20 חיילים מאחוריו, ו"שבה" אותה אף הוא. במשך זמן רב הוא הוכר ככובשה הראשון של המצודה, אולם טעות זו תוקנה לאחר מכן, וקונצה קיבל את ההכרה המגיעה לו.
"האיש המת" ו-304
ב-6 במרץ תקפו הגרמנים בגדה השמאלית של המאֶז, כדי לכבוש את גבעה 304 ואת גבעת "האיש המת" (Mort-Homme בצרפתית). ראשית באה הרעשה כבדה, שלאחריה התקדמו הגרמנים מצפון לגבעות. בו בזמן, חצו כוחות גרמנים את המאז בבארבאן ושאמפנאֶוויל. תנועת המלקחיים של שני הכוחות השיגה חלק נכבד ממטרתה, ושטח רב אבד לצרפת. גבעת "האיש המת", החיונית לצורך כיבוש הגדה השמאלית (מערבית), טרם נכבשה.
ההתקפה על הגדה הימנית של המאז
התקפה גרמנית נוספת ממזרח למאז יצאה לפועל ב־6 במרץ, לאחר שקשיים בהעברת תחמושת גרמו לגרמנים לדחותה ביומיים. המתקפה החלה לאחר הרעשה כבדה ושימוש בגז, אולם נבלמה במהירות על ידי הצרפתים, שהיו מוכנים לקראתה. הגרמנים כבשו רק כמה חורבות מכפר ווֹ, ושילמו על כך מחיר כבד בחיי אדם. על אף שהגרמנים הגיעו עד תעלות מצודת וו, המצודה עצמה לא נפלה. לאחר הלקח שנלמד מנפילת מצודת ד'אומון חימשו הצרפתים מחדש את מצודותיהם ואיישו אותן כהלכה. המתקפה עלתה לגרמנים ב־54,000 אבדות, ולצרפתים ב־65,000 איש.
למרות מספר האבדות הרב, בטוחים עדיין בניצחונם, חידשו הגרמנים את מתקפתם על גבעה 304 ב־6 באפריל. הפצצה צרפתית כבדה אילצה אותם לסגת, והגבעה לא נכבשה. עם זאת, באותו יום תקפו הגרמנים גם בכפר וו (Vaux), ועד מחרת היה כל מה שנותר מכפר זה בידיים גרמניות.
המתקפה על מערב המאז
גבעה 304 עדיין היוותה מכשול לכל התקדמות גרמנית באזור. בשל נקודת התצפית הטובה שעל הגבעה יכלו הצרפתים להמשיך ולהפציץ עמדות גרמניות, ולגרום לגרמנים אבדות כבדות. כדי לפתור בעיה זו החלו מעל ל־500 תותחים גרמנים להפציץ את הגבעה ב־3 במאי. לאחר שלושה ימי הרעשה רצופים, בהם נמחו רוב הקווים הצרפתים, החלו הגרמנים במתקפתם. למרות ההרעשה הכבדה נדרשו לגרמנים שלושה ימי לחימה קשים כדי לכבוש סוף סוף את ראש הגבעה.
עשרה ימים לאחר כיבוש גבעה 304, ב־19 במאי, ניסו הגרמנים שוב לנקות את מדרונות גבעת האיש המת מעמדות צרפתיות. ללא ההרעשות מגבעה 304, שהייתה עתה בידי הגרמנים, נאלצו הצרפתים לסגת. בתוך כך כבשו הגרמנים גם את כפר קוּמייר. בשלב זה של המלחמה שוב לא התקדמו עוד הגרמנים באותה מהירות בה הם התקדמו בימים הראשונים לקרב ורדן. הצרפתים נלחמו על כל שעל, וכל כיבוש קרקע עלה במחיר חיי אדם רבים. מטרתו של פאלקנהיין, להקיז את דם הצבא הצרפתי, עלתה בידו, אולם בתוך כך הקיז הצבא הגרמני את דמו שלו. בסוף יוני הגיעו הדברים לידי כך שהפיקוד הגרמני העליון אסר על כל ניסיון נוסף לכבוש קרקעות בוורדן. המחיר ששולם בחיי אדם היה יקר מדי.
במאמץ נוסף להקל על הלחץ הגרמני פנו הצרפתים לבני בריתם הצבא הקיסרי הרוסי בבקשה לתקוף בחזית המזרחית מתוך תקווה כי ההתקפה תחייב את הגרמנים להסיט כוחות ומשאבים מוורדן. המתקפה הרוסית ב-21 במרץ 1916 ליד ריגה ומתקפת אגם נארוץ' שהחלה באפריל הסתיימו בתבוסה רוסית מוחצת וללא השפעה על מערכת ורדן.
ההתפוצצות במצודת דואומון
ב־8 במאי נשמעה התפוצצות עזה במצודת דואמון. זוג חיילים שחימם קפה הדליק בטעות את מחסן הלהביורים ופוצץ אותו. פניהם של חלק מהחיילים הגרמנים כוסו בפיח, וחבריהם, שחשבו כי זוהי פלישה של חיילים צרפתים שחורים מהקולוניות, ירו בהם. במהלך הקרב התפוצצו רימוני יד, שפוצצו בתורם רימוני גז מאוחסנים, וגרמו למוות נוסף. מקרה ביש מזל זה עלה ב־700 אבדות.
מאז נפלה מצודת דואומון לא הפסיקו הצרפתים לנסות ולכבוש אותה שנית. ההתפוצצות במצודה לא נעלמה מעיניהם, והוחלט לנסות לכובשה כל עוד שוררת בה אנדרלמוסיה. ב־17 במאי הפגיזו מאות כלי ארטילריה את המצודה, בהרעשה שנמשכה חמישה ימים רצופים. ב־22 במאי הצליחו כמה צרפתים להגיע לגג המצודה, וחלק קטן מהם אף נכנסו למצודה עצמה. אולם למחרת היום החלו הגרמנים במתקפה על הכוחות המבודדים, שנכנסו למצודה וחיסלו אותם. רק באוקטובר של אותה שנה, כאשר הופגזה המצודה בפגזי 40 ס"מ, הצליחו הצרפתים להרחיק את כוחות גרמניה מן המצודה ולקנות בה דריסת רגל.
המתקפה הגרמנית האחרונה
ההתקפה הגרמנית האחרונה אמורה הייתה ללכוד את מצודת סוּביל, שלכידתה הייתה מאפשרת לגרמנים לחלוש על רוב שטח המאז. אם מצודת סוביל תיפול שוב, לא יוכלו הצרפתים להחזיק בעיר ורדן לאורך זמן. כדי לכבוש את המצודה היה על הגרמנים לכבוש קודם את כפר פלאֶרי ואת ביצורי תיאוֹמוֹן. 30,000 איש נאספו, ריכוז כוח גדול אף יותר מזה עמו פתחה גרמניה את המערכה על ורדן. קונסטנטין שמידט פון קנובלסדורף, ראש מטה הארמייה החמישית, שפיקד על המתקפה, היה בטוח בניצחונו, ואף פקד שתזמורות הרגימנטים יתכוננו למצעד הניצחון בוורדן. לביטחונו של פון קנובלסדורף היה ביסוס - במתקפה זו עמדו הגרמנים לעשות שימוש לראשונה בגז הפוֹסגֶן. גז זה הופק במטרה לחדור דרך מסכות הגז הצרפתיות, שלא היו אמורות להועיל כנגדו. ב־22 ביוני ועד יום המחרת ניחתו פגזי הפוסגן על העמדות הצרפתיות. ביום ה־23 תקפו הגרמנים.
הגרמנים הצליחו להתקדם, למרות התנגדות צרפתית קשה (לצרפתים חולקו מסכות גז חדשות, וסבלו "רק" מ־1,600 נפגעים מהפוסגן), עד פלארי ותיאומון, ואף הגיעו למרחק של כ־400 מטר ממבצר סוביל. התקפות נגד צרפתיות הצליחו להסיג את הגרמנים אך מעט, אולם לא הייתה לכך עוד משמעות. ב־24 ביוני החלה ההרעשה הבריטית בסום. הקרב על הסום החל, והגרמנים נאלצו לפנות חלק מכוחותיהם בוורדן, שעוד לפני כן לא היה בהם די, כדי לעמוד בפני ההתקפה הבריטית-צרפתית המשולבת.
במקביל למערכה בוורדן עמדו הגרמנים מול אתגר נוסף, מתקפת ברוסילוב, המתקפה הגדולה ביותר של הצבא הרוסי בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. היא נערכה בשטח אוקראינה דהיום בתאריכים 4 ביוני 1916 - 20 בספטמבר 1916 והביאה את הרוסים אל הרי הקרפטים והכריחה את הגרמנים להסיט כוחות מזירת ורדן.
הטרגדיה במנהרת הרכבת טוואנל
על קו ורדן-מץ נחו קווי רכבת, בהם השתמשו הצרפתים כאזור בטוח מהפצצות וכמחסנים לתחמושת ומצרכים נוספים. אורך מנהרת הרכבת היה 1,300 מטר, והיא הייתה קרובה הן לשדה הקרב והן לעיר ורדן עצמה. המנהרה, עורק אספקה חיוני זה, הייתה אחת מהיעדים המרכזיים של הגרמנים בוורדן, אולם הם לא הצליחו לכבוש אותה. ב־4 בספטמבר 1916, בדומה לאסון שקרה בדואומון, אש אחזה בתחמושת, שנישאה על ידי פרדה, התפשטה למחסן רימוני יד, ומשם אחזה בדלק, ששימש להארת המנהרה. הצרפתים נסו מן המנהרה אחוזי בעתה, רק כדי להיקצר באש החיילים הגרמנים, שירו לכיוון היציאה כדי להגדיל את הנזק. בסופו של היום, סבלו הצרפתים מ־500 אבדות.
הגלגל מתהפך - המתקפות הצרפתיות
לאחר חודשים של התגוננות צרפתית עיקשת והתקפות נגד כושלות, פתחו הצרפתים ב־19 באוקטובר בהרעשה ארטילרית על הקווים הגרמנים. ההרעשה הלכה והתעצמה בימים הבאים, עד הפסקתה הפתאומית ב־22 באוקטובר. הגרמנים ניסו בתגובה להפגיז את הקווים הצרפתיים, אולם הן בשל הנזק הכבד שנגרם לארטילריה שלהם והן בשל התקדמות הצרפתים מחפירותיהם, הם לא גרמו נזק כבד. ביום המחרת (23 באוקטובר) פגעו פגזים במבצר דואומון, וגג המבצר עלה באש, מחסל את מערכת החשמל. ב־23:00 באותו היום פקד המאיור רוזנדל, המפקד הגרמני של המבצר, על נטישה, אולם למחרת בבוקר נשלחה פלוגה גרמנית לשוב ולהגן על מבצר חיוני זה.
הסיבה להצלחה הצרפתית הייתה נעוצה בטקטיקה חדשה, ששימשה את הצרפתים מאוחר יותר גם בקרב על הסום (אם כי בהצלחה מועטה מאוד). טקטיקה זו נקראה "ארטילריה זוחלת" או "נחשול אש", ועל פיה היה על כוחות הרגלים הצרפתים להתקדם למרכז ההרעשה הצרפתית, בעוד הארטילריה מעתיקה את אשה הלאה לעמדות גרמניות אחרות. הטקטיקה נוסתה לראשונה ב־24 באוקטובר, ונחלה הצלחה מסחררת. בתום השעה הראשונה למתקפה נפלו הכפרים המוגנים היטב, פלארי ות'יאמונט, לידיים צרפתיות. חיילי הרגימנט הקולוניאלי המרוקאי הצליחו להגיע בשתיים ורבע בצהרי אותו יום עד מבצר דואומון עצמו, בו התרחש קרב קצר אך אכזרי, והמבצר נפל אף הוא לידי הצרפתים. ב־2 בנובמבר נתפסה מצודת וו על ידי הכוחות הצרפתיים, והגרמנים נהדפו לכל אורך אזור ורדן בחזרה לעמדות מהן התחילו את המתקפות הראשונות שלהם ב־21 בפברואר. רק כאשר הצליחו הגרמנים להתארגן מחדש, נעצרו הצרפתים.
הסוף
מתקפתם האחרונה של הצרפתים, שמטרתה הייתה הדיפת הגרמנים אל מחוץ לאזור ורדן, החלה ב־15 בדצמבר, לאחר שהצרפתים הצליחו לאסוף מספר רב של תותחים. בבוקר אותו יום חזר צבא צרפת על האסטרטגיה, שהשתלמה כל כך, של מתקפות אוקטובר — "הארטילריה הזוחלת". המתקפה הצרפתית החלה ברגל ימין, וכבר ביום הראשון נכבשו הכפרים וושרביל ולובומונט. בידי הגרמנים נשאר רק חורש טאלו, שהצרפתים נמנעו מניסיונות רחבי היקף לכובשו.
עם זאת, הגרמנים עדיין החזיקו בגבעת "האיש המת" ובגבעה 304, אם כי כעת הצליחו הצרפתים להבטיח את שלום העיר ורדן מהאיום הגרמני. ב־18 בדצמבר הסתיים הקרב על ורדן בהפסד גרמני. ורדן הפכה למונומנט היסטורי, שמייצג את הטבח הנורא, חסר הטעם, של מלחמת העולם הראשונה. ייתכן כי בוורדן הפסידו הגרמנים את סיכוייהם לזכות במלחמה זו. מאות אלפי ההרוגים בקרב (סכום אבדות שני הצדדים הגיע למיליון איש) לא תרמו דבר למאמץ הגרמני, והמלחמה נמשכה עוד שנתיים.
עיבודים בתרבות
הקרב זכה למיתולוגיזציה כסמל למוות האין-סופי והמיותר של המלחמה. אין-ספור יצירות נכתבו בהשראתו, ביניהם "קורבן" מאת פריץ פון אונרו, 1919, "שבעה לפני ורדן" מאת יוזף מגנוס וואנר, 1930, "הנס מוורדן" מאת הנס חלומברג, 1930, רובם בין שתי המלחמות, אך גם אחרי מלחמת העולם השנייה.
תבלינים מהמזרח הרחוק בארצות המקרא
טווח כרונולוגי וגאוגרפי
התקופות המקראיות הן כינוי לתקופות שבין הפרהיסטוריה לתקופות הקלאסיות. תקופות אלו נחשבות לתקופות המשתקפות מספרות המקרא. אין הסכמה גורפת על התקופות הנכללות בתוך התקופות המקראיות אך מקובל שהן מתחילות בתקופה הכלקוליתית ומסתימות בסוף התקופה הפרסית. עם זאת יש הסכמה שעיקרן של התקופות המקראיות הוא בתקופת הברונזה (1200-3200 לפנה"ס בטרמינולוגיה מקובלת) ותקופת הברזל (586-1200 לפנה"ס בטרמינולוגיה מקובלת).
המונח "ארצות המקרא" בערך זה מתייחס בעיקר למזרח הקרוב.
תבלינים מהמזרח
התבלינים המוכרים באזורינו שמקורם מן המזרח הם:
מקורות הידע
על השימוש בתבלינים מהמזרח הרחוק בתקופת המקרא ניתן ללמוד ממקורות היסטוריים מקראיים וחוץ מקראיים וכן ממקורות ארכאולוגים. המקורות ההיסטוריים חוץ מקראיים בני התקופה, אשר מזכירים נקודתית תבלינים מהמזרח הרחוק, הם מעטים מאוד. המקורות המקראיים רבים יותר אם כי בעייתיים יותר. שכן, כשבאים ללמוד מן הטקסט המקראי על שימוש בתבלינים מן המזרח בתקופת המקרא, יש לקחת בחשבון כי זיהוי הצמחים אינו וודאי, זמן כתיבת הטקסט אינו מוסכם ולכן לא ברור אילו תקופות מייצגים הספרים השונים. העדויות הארכאולוגיות לגבי תבלינים מהמזרח בתקופת המקרא גם כן לוקות בחסר. זאת מכיוון שרובן מגיעות מחפירות ישנות וניתן לחלוק על זיהוי התבלין או התקופה שאליה הוא שייך. לעומת זאת, מרגע שהתחילו להשתמש בשיטות כימיות כמו "ניתוח שאריות" (Residue Analysis) ניתן להציג עדויות מבוססות יותר. שיטות אלו בשילוב התפתחות שיטות החפירה הופכים את הארכאולוגיה למקור מידע אמין ומתחדש.
מקורות היסטוריים
פפירוס אברס, פפירוס מצרי על ענייני רפואה מן המאה ה-16 לפנה"ס, מזכיר את תבלין ההל. בחדר המתים, בארמון של המלכה חתשפסות מהמאה ה-15 בדיר אל בחרי, מתוארת משלחת למזרח אפריקה שמטרתה להביא צמחים ארומטיים ובניהם הקינמון.
מהמאה החמישית לפנה"ס כבר מתחילות להיות עדויות רבות למערכות מסחר בתבלינים מהמזרח. ידוע כי היוונים והרומאים עשו שימוש נרחב בתבלינים לרפואה, לפולחן ולמשק הבית. האנקדוטה ההיסטורית הידועה ביותר, בהקשר לתבלינים מהמזרח, היא סיפורו של הרודוטוס, היסטוריון יווני בן המאה ה-5 לפנה"ס, על מקורות הקינמון. הרודוטוס מספר שציפורים גדולות מביאות את ענפי הקינמון לקנים שלהם, אשר ממוקמים על צוקים בלתי נגישים. כדי להגיע לקינמון, הערבים שמים גושים גדולים של בשר חמור, הציפורים סוחבות את חתיכות הבשר לקנים שמתפרקים ונופלים תחת כובד הבשר. מקלות הקינמון מתפזרים על הקרקע ואז ניתן לאסוף אותן ולסחור בהם.
מקורות מקראיים
על מסחר ארוך טווח בתבלינים מעידה המסורת על ביקור מלכת שבא בארמון שלמה. מלכת שבא מביאה איתה בשמים (אשר מעצם היותם "מוצרים מדיפי ניחוח המופקים בעיקר מצמחים" מקבילים למעשה לתבלינים) אשר לא נראו באזור:
אך עם זאת, האזכורים לתבלינים שאולי ניתן לזהות כתבלינים מן המזרח, מעטים. בפסוקים הבאים מוזכרים מינים אשר יש המזהים אותם עם תבלינים שמקורם מהמזרח:
לפי זהר עמר הקינמון מזוהה ברמת סבירות גבוהה אך לא וודאית עם הקינמון של ימינו, הקדה נמנית עם שמות הצמחים שלא ניתנים לזיהוי או שסבירות הזיהוי נמוכה. אך יש שמזהים את הקדה עם קינמון הכסיה (מין נוסף של קנמון המצוי גם כן במזרח הרחוק). הכרכום מזוהה עם הזעפרן, כרכום הגינה אשר מקורו בארצות הים התיכון. יש שמזהים את הכרכום עם הכורכום (כורכומה ארוכה) שמקורה במזרח הרחוק.
מקורות ארכאולוגיים
עדויות לשימוש בתבלינים במרחב אגן הים התיכון לפי סדר כרונולוגי:
משמעות הממצא
כל הממצאים שהוזכרו קודמים לתאריך המקובל לתחילת הסחר ארוך הטווח בתבלינים אסייתיים. הממצאים הקדומים מלמדים על שימוש בתבלינים מהמזרח בהקשר של שלטון ויוקרה. עם זאת, ניתן לראות שלא מדובר רק באנקדוטות זניחות אלא, כפי שנראה בתל כברי, קיים שימוש משמעותי בתבלינים מהמזרח כחלק מתהליך ייצור יין (אם כי יש לזכור שנכון לתחילת 2014 הממצא עוד לא פורסם ולכן אינו וודאי). נראה כי הגעה של תבלינים מהמזרח הרחוק מתחילה ב ברונזה התיכונה במקביל להתפתחות המשמעותית של ערי המדינה הכנעניות כחלק מתהליך של צריכה ראוותנית בהתהוות האליטות. עליה בכמות הממצאים לקראת תקופת הברונזה המאוחרת יכולה לשקף עלייה בהיקף התופעה. עלייה כזאת תואמת את ידיעותינו הארכאולוגיות על התפתחות קשרי המסחר האזוריים בין כנען, מצריים, יוון, קפריסין ומסופוטמיה, התפתחות שוודאי השפיעה גם על קשרי המסחר ארוכי התווך.
ממצא מפתיע במיוחד הוא שאריות הקינמון בתוך צפחות מתקופת הברזל הקדום. תקופת הברזל הקדום נחשבת לתקופת אופל, מקובל לחשוב שרשתות המסחר של תקופת הברונזה המאוחרת נעלמו כליל יחד עם התמוטטות האימפריות וקריסת התרבות הכנענית במעבר שבין תקופת הברונזה לתקופת הברזל. הממצא החדש (התפרסם ב-2013) מעיד דווקא על ראשית התפתחות רשתות מסחר ארוכות טווח, בנוסף, הקינמון הוכנס לצפחות כחלק מתערובת ייחודית וכנראה יקרה, אך הקונטקסטים (ההקשרים) בהם נמצאו הצפחות מעידות כי לא היו מוצר יוקרה המשווק רק לאליטות אלא זמין לשכבת אוכלוסייה רחבה יותר. עובדה זאת יכולה להצביע על רשתות המסחר ארוכות הטווח כרשתות מפותחות יחסית. בהמשך תקופת הברזל אין אומנם עדויות ארכאולוגיות רבות להימצאות תבלינים מהמזרח הרחוק בכנען, אך העדויות ההיסטוריות מתחילות להצטבר והשימוש בתבלינים אלו הופך לנפוץ יותר, בייחוד עם העלייה בהתפתחות מערכות הסחר בתקופה הפרסית ועוד יותר בתקופה היוונית והרומית
דרכי המסחר
הדרך בה הגיעו התבלינים מהמזרח לכנען אינו ידוע. אפשרות אחת היא דרך היבשה (דרך איראן, עיראק, וסוריה) בסגנון מסחר בה הסחורה עוברת מיד ליד על פני מרחקים גדולים (בניגוד לשיירה שעושה את כל הדרך). אפשרות נוספת היא שהתבלינים יצאו מנמלי מערב הודו לכיוון ערב הסעודית ומשם דרך היבשה על נתיב דרך הבשמים. אפשרות זו בעייתית מכיוון שדרך הבשמים היא מאוחרת לתקופות המקראיות וכי נראה שהגמל בוית רק לקראת סוף המאה העשירית (וכמו שנזכר למעלה, עדויות ארכאולוגיות, לתבלינים מן המזרח בכנען, קיימים כבר באלף השני לפנסה"נ). האפשרות שהתבלינים הגיעו מהודו בסירות דרך הים האדום גם כן בעייתית מכיוון שבתקופה זו עוד לא ידעו להפליג צפונה כנגד הרוחות הצפון מערביות במפרץ. סביר להניח שאחת הדרכים להגעת התבלינים הייתה מהודו לקרן אפריקה ומקרן אפריקה דרך היבשה לכיוון מצרים וכנען, אך השערה זו מתבססת על מחקרים אשר בדקו מעבר של יבולים אחרים בין הודו לאפריקה ואינם יכולים לשמש כעדות חד משמעית.
צבי הירש גליקר
צבי הירש (היינריך) גליקר (1892 – מאי 1951) היה ממייסדי קופת חולים לאומית ורכז המרפאות העירוניות בתל אביב.
קורות חיים
גליקר נולד בעיר ז'ברש בגליציה, בנם של פרימה ואלימלך, בן שלישי מתוך שלושה בנים ובת. סיים תיכון בלמברג. בתקופת היותו תלמיד תיכון השתתף בפעילות של תנועת צעירי ציון, ביחד עם אחיו יצחק ואריה פייגנבאום, בשנת 1912 התקבל ללמודי רפואה בלבוב, אבל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי כחובש. בהמשך, סיים קורס קציני חובשים, וגם זכה ב-2 עיטורים, ביניהם: "צלב הכסף". בשנת 1918 חזר ללבוב, והמשיך את לימודי הרפואה. סיים לימודי רפואה בווינה ב-1925. בשנים 1925–1931 התמחה ברפואה פנימית ובפיזיותרפיה.
בשנת 1927 התחתן עם שושנה תרזה לבית רוזנבאום, לאחר מספר שנים נולדה בתו רות.
גליקר כיהן כמזכיר בית"ר באוסטריה. עלה לארץ ישראל ב-1934. לבקשת ראש העיר מאיר דיזנגוף, שימש כרכז המרפאות העירוניות (כולל מד"א) של תל אביב. היה בין מקימי קופת חולים לאומית. שירת כרופא בהגנה אך טיפל גם בנפגעי האצ"ל.
נפטר בגיל 58 מהתקף לב ביום העצמאות 1951 והובא למנוחות בבית הקברות גבעת שאול.
משפחתו
אחיו, יצחק גליקר, עלה לארץ ישראל בשנת 1913, הרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה. אחיו, אריה גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1935, היה רנטגנולוג.
בית לעברית ראשון לציון
בית לעברית ראשון לציון הוא מרכז תרבות המצוי בשלבי תכנון, שיוקדש לשפה העברית ולתרבות העברית כפי שהיא באה לידי ביטוי בשפה. המרכז ייבנה כמתחם ציבורי גדול בשטח של 15 דונם, בלִבּה ההיסטורי של ראשון לציון. בית לעברית יציג את המידע לקהל המבקרים באמצעות מערך תרבות והעשרה ומערך תצוגה חווייתי. כמרכז תרבות יציג בית לעברית את העברית כנושא תרבותי שלם, המכונן את חיי הדוברים אותה, קוראים וכותבים בה, חושבים בה, מתקשרים באמצעותה ועוד.
בית לעברית ממוקם במתחם ההיסטורי של בית הספר חביב, בית הספר העברי הראשון בעולם (נוסד בשנת תרמ"ב, 1886), שבו נלמדו כל מקצועות הלימוד בעברית. מטה ההקמה של בית לעברית פועל מאז שנת 2012, ומשנת 2013 הוא פועל מ"בית מדליה" שבחצר בית הספר חביב.
על הקשר ההיסטורי שבין העברית והמושבה ראשון לציון
מורי בית הספר העממי (לימים "חביב"), ביחד עם התלמידים ומייסדי המושבה, לקחו חלק מרכזי בהנהגת השפה העברית כלשון חיים בארץ ישראל עד להנהגתה כשפה רשמית בארץ ישראל (לצד האנגלית והערבית), כפי שהכריזה ממשלת המנדט ב-1922. במלאת 130 שנות פעילות של בית הספר "חביב", ולקראת בניית בית לעברית, ייבנה במתחם הממוקם בין הרחובות אחד העם במערב, הרב סבהי בצפון, הגדוד העברי במזרח ואיתמר בן אב"י בדרום, גם מבנה חדש לבית הספר "חביב". שני הבתים ההיסטוריים במתחם, בית הספר ובית מדליה יעברו שימור.
אופן הפעילות של בית לעברית
מערך תרבות והעשרה - יקיף את התחומים שבהם פועלת העברית: ספרות, שירה וזמר, תיאטרון וקולנוע, תפילה ופיוט, אמנות, צילום, היסטוריה ועוד. הפעילות המתוכננת תתבצע באמצעות הרצאות, קורסים, סדנאות, מפגשים, הקרנות, מופעים, סיורים, השתלמויות, כנסים, ימי עיון, תערוכות, מחקר חדשני בתחומי העברית, וכדומה. בבית לעברית צפויים להתקיים שבוע הספר ויום הלשון העברית, יום שפת האם הבינלאומית, ועידת ישראל לעברית ועוד. בית לעברית יפנה לקהל הרחב גם באמצעות הוצאה לאור של תכנים בדפוס וברשת.
מערך תצוגה חווייתי - יוקם בחללי הבית ובגן ובו יזכו המבקרים לחוויה רב-חושית של מבט, טעם וריח, מישוש ושמע, בין השאר באמצעות שימוש בטכנולוגיות מתקדמות. הגן יהיה פתוח לציבור בכל שעות היממה ויארח את המבקרים למפגשים עם העברית. בית לעברית יכלול גם אודיטוריום בן 350 מקומות ישיבה, כיתות לימוד, חלל רב-תכליתי במפלס רחבת הגן, שנועד להתכנסויות, לפעילות קבוצתית ולאירוח אירועים. מתחת למתחם ייבנה חניון תת-קרקעי.
פעילות בית לעברית מבית מדליה עד למועד פתיחת המתחם
עד למועד פתיחת המתחם המתוכננת בשנת 2021, פועל בית לעברית מ"בית מדליה". באוקטובר 2016 התקיים טקס הסרת הלוט מעל שלט הבית שבו התגוררה משפחת מדליה בין השנים 1885 - 1938, אז נמסר הבית לטובת הרחבת בית הספר "חביב", ושימש את בית הספר לצרכים שונים, ביניהם ביתו של שרת בית הספר ומשפחתו, מרפאת השיניים של בית הספר, חדר האחות, ספריה, וכמקום הפעילות של מרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים ומצטיינים.
התפיסה העיצובית של סמליל בית לעברית
הסמליל של בית לעברית מושתת על האות העברית. הכתב הוא חזותה של השפה. המותג עושה שימוש בחמש צורות שונות של הסמליל, כל אחת מבוססת על מודל היסטורי שונה של הכתב העברי: הכתב האשכנזי והכתב הספרדי מתקופת ימי-הביניים, הכתב המזרחי מן המאות 9–10 לספירה, "פרנק-ריהל" משנת 1908, ו"מרים" משנת 1924. כך, במופעיו השונים, מייצג הסמליל את יופייה של העברית כפי שעוצבה לאורך הדורות.
ועדת היגוי, משרד אדריכלים, יועצים והצוות המקצועי
יו"ר הדירקטוריון של בית לעברית הוא רז קינסטליך ראש העיר ראשון לציון. בין חברי וועדת ההיגוי והיועצים לבית לעברית נמנים פרופ' אריאל הירשפלד (יו"ר הוועדה), פרופ' תמר סוברן, פרופ' רונית מטלון ושמעון אדף. אדריכלי בית לעברית הם מאירה קובלסקי ופרופ' צבי אפרת, פרופ' עדי שטרן, נשיא בצלאל (מעצב הסמליל). אדריכלות הנוף תוכננה על ידי המשרד הבינלאומי Inside Outside והאדריכליות פטרה בלייז ויאנה קארפון מאמסטרדם בשיתוף משרד מוריה סקלי לאדריכלות נוף. מנכ"ל בית לעברית היא פארה חודורוב ואוצרת ההקמה, מורן שוב רובשוב.
לת'ברידג'
לת'ברידג' (באנגלית: Lethbridge) היא עיר בפרובינציית אלברטה בקנדה. לת'ברידג' שוכנת על גדות נהר אולדמן, בדרום אלברטה. בעיר מתגוררים 83,517 תושבים (נכון ל-2011), ובמטרופולין שלה מתגוררים 105,999 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה
עד המאה ה-19 האזור היה מיושב על ידי כמה מהאומות הראשונות.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, איש עסקים אמריקאי בשם ניקולס שיירן (Nicholas Sheran) פתח מכרה פחם באזור בו נמצאת העיר היום. בעקבות הצלחתו של המכרה, נפתחו מכרות נוספים, בהם אחד של חברת הפחם והניווט הצפון-מערבית ב-1882. הכורים במכרה זה ייסדו לעצמם התיישבות בקרבתו וקראו לה לת'ברדיג' על שם ויליאם לת'ברידג', נשיא החברה.
ההתיישבות התפתחה במהירות וכעבור זמן קצר נסללה בה מסילת רכבת של חברת הרכבות הקנדית הפסיפית אשר הפכה את לת'ברידג' לבסיס האזורי שלה. הדבר טרם להתפתחות העיר והיא הפכה למרכז האזורי של דרום אלברטה.
כלכלה
לת'ברידג' היא המרכז הכלכלי הגדול ביותר בדרום אלברטה מדרום לקלגרי (אם כי מדיסין הט נחשבת למרכז הכלכלי של דרום מזרח אלברטה). הכלכלה המקומית מתבססת באופן מסורתי על חקלאות, אך גם על תעשייה ושירותים.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם גם אוניברסיטת לת'ברידג'.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה לת'ברידג', הנמצא במרחק של כ-7 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר.
משחק המפקח
משחק המפקח הוא מודל מתמטי בתורת המשחקים בו יש "מפקח" ושחקן נוסף אחד או יותר. ה"מפקח" מוודא את ביצועי השחקנים על פי הכללים במודל. לרוב יש לשחקנים אינטרס להפר את כללי המשחק. ניתוח נכון של המודל על פי תאוריות שונות בתורת המשחקים, יעזור לכל צד להגיע לפתרון האופטימלי עבורו.
היסטוריה
מודלים מתמטיים מסוג משחק המפקח פותחו מתוך צורך מעשי בשנות ה-60 במהלך המלחמה הקרה. במסגרת המשא ומתן בין ארצות הברית וברית המועצות בנושא פיקוח על הנשק הגרעיני ופירוקו הוסכמו כללים המגבילים את המעצמות בנושא. הבעיה שנוצרה הייתה פיקוח על עמידת המדינות בכללים שהוסכמו. ארצות הברית חששה שברית המועצות תמשיך ותבצע ניסויים בנשק גרעיני וזאת מצידה רצתה לשלוח משלחות פיקוח לתחומי ברית המועצות בכל פעם שעולה חשד לביצוע ניסוי שכזה. ברית המועצות מצידה לא רצתה לאפשר למשלחות אלו להיכנס לתחומה מתוך חשש שמטרתן תהיה איסוף מודיעין. כתוצאה מכך הוסכמו כללים נוספים בין המעצמות, המאפשרים פיקוח מוגבל של ארצות הברית על יריבתה. לארצות הברית היה אינטרס לגרום לכך שלא יהיו ניסויים גרעיניים מחוץ למסגרת ההסכם ושאם יהיו כאלה, אז שארצות הברית תדע על כך ותוכל להגיב בהתאם. כאמור, אמצעיה לפיקוח היו מוגבלים ולשם פתרון בעיות אלו, חוקרים בתורת המשחקים מידלו את הבעיות ומצאו פתרונות אופטימליים עבורן.
דוגמה
הדוגמה הבאה היא מקרה פרטי פשוט. נניח וברית המועצות יכולה לבצע ניסוי גרעיני באחד משני מועדים בלבד (מועד א' ומועד ב'). ארצות הברית מורשית לשלוח משלחת לבדיקת ביצוע ניסוי שכזה באחד משני המועדים בלבד. לברית המועצות ולארצות הברית אין העדפה (תועלת) מביצוע הניסוי או אי ביצועו במועד ספציפי. התועלת המכומתת של ארצות הברית ושל ברית המועצות בכל אחת מהאפשרויות הן כדלקמן: בהינתן מצב כזה, אפשר לנתחו בצורה הבאה: לארצות הברית יש אינטרס שלא יבוצעו ניסויים גרעיניים כלל, לכן ניתן להסיק שתועלתה מאי ביצוע ניסוי גרעיני על ידי ברית המועצות תהיה גדולה מביצוע ניסוי שכזה על אף שנתפס. ולכן α>1. כמו כן לברית המועצות יש אינטרס לבצע ניסוי גרעיני, במידה ולא תיתפס. כלומר עדיף לה לא להיתפס ולא לבצע ניסוי גרעיני מאשר לבצע ניסוי גרעיני ולהיתפס, מצד שני המקרה האולטימטיבי עבורה יהיה ביצוע ניסוי גרעיני מבלי להיתפס. מכאן נסיק כי 0<β וכן β<1. בשלב ראשון של ניתוח המשחק והמהלכים האולטימטיביים לביצוע, ניתן להציג את עץ המשחק בצורה הבאה, אשר מציג את כל אפשרויות המשחק של שני השחקנים.
בשלב שני, ניתן לפסול הרבה מאפשרויות המשחק. נשארנו עם תת-המשחק הבא, המוצג באמצעות טבלה ובכל תא כתובה התועלת של כל אחד מהשחקנים (שחקן השורה ושחקן העמודה כפי שמצוין בטבלה).
כעת, על מנת למצוא שיווי משקל כלשהו (לאו דווקא יחיד), ניתן להוריד אסטרטגיות נשלטות חלש, כגון זו שבשורה האחרונה בטבלה. במצב זה ניתן להסיק שאין שיווי משקל באסטרטגיות טהורות. נשאר עם משחק מטריצה בגודל 2X2, שיווי המשקל בו יתקבל בחישוב על ידי אסטרטגיות מעורבות (שאינו מיוחד ל"משחק המפקח"). שיווי המשקל יתקבל בקמור התשלומים של שני השחקנים. לאחר חישוב, נמצא שבמשחק זה שיווי המשקל היחיד הוא:
עבור ברית המועצות:
עבור ארצות הברית:
נשים לב ששיווי המשקל נמצא על הישר הימני בשוליי הקמור. כמו כן, זהו שיווי המשקל היחיד הנובע מכך שארצות הברית תהיה מעוניינת להגדיל את תועלתה ותנסה לגרום לברית המועצות לשחק B על ידי כך שתגדיל את הסתברותה לשחק L.
על ידי חישוב נגיע לכך שאסטרטגית המקסמין של ברית המועצות היא
והתשלום שלה עבור משחק באסטרטגיה זו הוא 1/(2-b) שזהו אותו התשלום כאשר היא משחקת את המשחק הטוב ביותר שלה בתגובה לאסטרטגיה המעורבת של ארצות הברית. כלומר, ברית המועצות משחקת באסטרטגיה אחת מסוימת ללא תלות באסטרטגיה המעורבת של ארצות הברית. גאומטרית, נובע מכך, שהתשלום של שתי המעצמות נמצא על קו אנכי לציר ה-x. מכאן ניתן להסיק (עד כדי ε) שארצות הברית אינה יכולה לצפות לתשלום גבוה יותר מאשר זה שהיא מקבלת כאשר היא משחקת באסטרטגיה שמצאנו לעיל (האסטרטגיה המעורבת). זאת מכיוון שארצות הברית תרצה למקסם את תועלתה והמקסימום יתקבל על שפת הקמור.
ניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי
ניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי הם על פי גורמים בממשל האוקראיני סידרה של ניסיונות של סוכנים רוסים להתנקש בנשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.
שארל אנדרלן
שארל אנדרלן (Charles Enderlin; נולד ב-2 באוקטובר 1945 בפריז) הוא סופר וכתב-קורספונדנט צרפתי-ישראלי המסקר את ישראל והמזרח התיכון עבור ערוץ הטלוויזיה הצרפתי פראנס 2. התפרסם בעיקר בעקבות כתבותיו וספרו על פרשת מוחמד א-דורה, בהם צידד בטענת הפלסטינים, לפיה חיילי צה"ל הם שהרגו את הילד.
ניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי
רקע כללי
נטען שעל מנת לסיים במהירות את הפלישה הרוסית לאוקראינה רוסיה תכננה להחדיר סוכנים לקייב, בירת אוקראינה, ולחסל את הנהגת אוקראינה. היועץ הנשיאותי מיכאילו פודוליאק הצהיר כי "הכוונה המרכזית של רוסיה היא להסיר את ההנהגה הבכירה במדינה, ליצור פאניקה מרבית ולנסות להקים ממשלת בובות משלה".
ניסיונות
לטענת ממשלת אוקראינה, בתחילת פברואר 2022, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הורה למנהיג צ'צ'ניה רמזן קדירוב לחסל את מנהיגי אוקראינה. בתחילת מרץ טען המודיעין של אוקראינה שבסיוע סוכני FSB האוהדים את אוקראינה חיסל לוחמי קומנדו צ'צ'נים שנשלחו להתנקש בחייו של זלנסקי.
שארל אנדרלן
קורות חיים
ב-1971 החל לעבוד עבור תחנת הרדיו הממלכתית קול ישראל. מ-1973 עבד גם ברדיו מונטה קרלו (Monte Carlo Doualiya). ב-1981 מונה לכתב בירושלים של אנטנה 2 (לימים פראנס 2) וכעבור עשור מונה לראש המשרד המזרח-תיכוני של הערוץ. ב-2005 החל לשמש כסגן נשיא של התאחדות כתבי החוץ בירושלים. בשנת 2009 קיבל את אות לגיון הכבוד בירושלים.
ניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי
ניסיונות
יותר מ-400 שכירי חרב רוסים מקבוצת וגנר דווחו שהיו בקייב עד סוף פברואר 2022, עם פקודות להתנקש בחיי זלנסקי ולערער את יציבות הממשלה כדי שרוסיה תוכל להשתלט על אוקראינה בקלות.
מספר הניסיונות
במהלך המלחמה היו דיווחים סותרים על מספר ניסיונות ההתנקשות שנעשו נגד זלנסקי. היועץ הנשיאותי פודוליאק התייחס לנושא כשדיבר עם כלי התקשורת האוקראיני "פרבדה", ואמר: "השותפים הזרים שלנו מדברים על שניים או שלושה ניסיונות. אני מאמין שהיו יותר מתריסר ניסיונות".
שארל אנדרלן
קורות חיים
העבודה החשובה ביותר שלו היא סרט תיעודי בן ארבע שעות המתעד את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים בועידת קמפ דייוויד השנייה. אנדרלן קיבל גישה ישירה לרוב משתתפי הועידה משני הצדדים, צילם את פגישותיהם וערך להם ראיונות מפורטים. החומר שצילם פורסם רק לאחר תבוסתו של אהוד ברק בבחירות 2001. הסרט שודר פעם לאורך כמה ערבי שידור ופעם בבת אחת.
ניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי
מספר הניסיונות
בנוסף, בשבת, 26 בפברואר 2022, סוכל ניסיון התנקשות על ידי קבוצת שכירי חרב צ'צ'נים בפאתי קייב כאשר המתנקשים נהרגו בתחילת מרץ 2022, ראש המועצה לביטחון לאומי של אוקראינה, אולקסי דנילוב, אמר שזלנסקי שרד שלושה ניסיונות התנקשות בשבוע אחד. דנילוב זיכה את הסיוע של קציני מודיעין אנטי-מלחמתיים בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (FSB) ששיתפו מידע עם הכוחות האוקראינים על התקיפות המתוכננות של שתי קבוצות מתנקשים מצ'צ'ניה.
תְגוּבָה
במהלך ראיון ל-CBS הודיע שר החוץ האמריקני, אנטוני בלינקן, כי ממשלת אוקראינה התכוננה לאפשרות שזלנסקי ימות בפלישה, אך לא חשף פרטים נוספים.
שארל אנדרלן
קורות חיים
הסרט התיעודי "השלום ושברו" המבוסס על ספרו של אנדרלן ושודר בערוץ 2, זיכה את יוצרי הסרט בפרס פיבודי לעיתונות משודרת לשנת 2003.
ב-30 בספטמבר 2000, זמן מה לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, היה מעורב בפרשת מוחמד א-דורה, לאחר ששידר כתבה שבה טען כי נער פלסטיני בן 12 נהרג מירי של חיילי צה"ל. צה"ל מיהר להתנצל אך מאוחר יותר קבע תחקיר של צה"ל כי א-דורה לא נהרג מאש צה"ל אלא מאש פלסטינית. משקיפים אחדים האשימו את אנדרלן בהשתתפות בביום הכתבה ואף בזיופה, האשמה שבעקבותיה הגיש הערוץ וזכה (בערעור) ב-2013 בתביעה משפטית על הוצאת דיבה כנגד אחד המאשימים, פיליפ קרסנטי. ב-19 במאי 2013, פרסמה ממשלת ישראל דו”ח מאת ועדת בדיקה ממשלתית הקובע כי ההאשמה של אנדרלן היא חסרת בסיס, בעוד אנדרלן טען כי הדו"ח הציג "תמונה חד צדדית ומעוותת".
בעקבות פרסום ההאשמות קיבל אנדרלן איומים על חייו מגורמים לאומנים, אך גם זכה לתמיכה מצד אישים יהודיים בצרפת, בהם תיאו קליין, נשיא ארגון הקריף לשעבר. בפברואר 2004 קיבל מכתב מנשיא צרפת, ז'אק שיראק, המשבח אותו על דבקותו באמת, וב-2008 פרסמו עיתונאים צרפתים עצומה המביעה בו תמיכה.
ב-2007 דחתה לשכת העיתונות הממשלתית דרישה של ארגון שורת הדין לשלול את תעודת העיתונאי שלו עד שהערוץ יתנער בפומבי מהאמור בכתבה. בג"ץ, בפניו הובא העניין, קבע כי החלטת לשכת העיתונות סבירה אך לא התערב בדיון אודות אמינות הכתבה. ב-2009 השתתף בסרט התיעודי "Das Kind, Der Tod, und Die Wahrheit" (הילד, המוות, והאמת) מאת העיתונאית היהודית-גרמנית אסתר שפירא, שמתייחס בספקנות לכמה מטענותיו של אנדרלן, בהם הטענה שלא היה במקום המאורע בנצרים בעת ההתרחשות. אנדרלן מחה בחריפות נגד הסרט ואף ניסה למנוע את שידרו בערוץ הטלוויזיה ארטה. ב-2010 פרסם את הספר "ילד מת" בו הוא מגולל את פרטי הפרשה.
דומו (אלה)
דומו (סינית: 斗母, אנגלית: Doumu, מילולית: אם הדובה הגדולה), הידועה גם בשם דומו יואנג'ון (סינית: Dǒumǔ Yuánjūn פין-יין: 斗母元君 "אלת המרכבה") וטאיי יואנג'ון (פין-יין:太一元君 Tàiyī Yuánjūn "אלת הגדול"), היא אלילה בדת הסינית העממית והטאואיזם. היא נקראת מתוך כבוד גם בשם טיאנהו (Tianhou 天后 "מלכת השמים"), במשותף עם אלות סיניות אחרות, במיוחד מאזו (Mazu), אשר נחשבות לפנים שלה. שמות אחרים שלה הם דאומו (Dàomǔ 道母 "אמא של" הדאו") וטאינמו (Tiānmǔ 天母 "אמא של גן עדן"), שהיא ההיבט הנשי האוניברסלי של אל השמיים.
היא נחשבת אמם של שבעת כוכבי הדובה הגדולה ושניים לא גלויים, הג'יוהואנגדאדי (Jiǔhuángdàdì 九皇大帝 "תשעת המלכים האלוהיים הגדולים"). המרכבה הגדולה היא, בתרבות הסינית, כמו גם בתרבויות אחרות בעולם, סמל מסורתי של מקורו המוחלט של היקום (טיאן). לכן, דומו אינה האלה התת-קרקעית (הוטו- Houtu), וגם לא אלת הפריון ביקסיה (Bixia), אלא אלת ה"שמש" או אלה שמיימית. במקורות טאואיסטים מסוימים היא מזוהה בתור אלת החיים והמוות המסתורית זיוואנגמו (Xiangmu).בהקשר אליה, אל השמיים נקרא גם דופו (Dòufù 斗父 "Father of the Great Chariot, אב הכרכרה הגדולה")
תורת הטאואיזם
בתורת הטאואיזם היא מזוהה באותו אופן כמו ג'יוטיאן זואנו   (Jiutian Xuannü 九天玄女 "האישה המסתורית של תשעה השמים") וזיוואנגמו (西王母Xiwangmu  "המלכה האם של המערב"), המייצגת את אמא של בן אלמוות "הפעוט האדום". זה מקשר אותה ישירות אל המיתוסים על הלידה והחניכה של לאו דזה, p. 1207. ואל הקיסר הצהוב (אשר אימו- פובאו (Fubao) נכנסה להריון איתו
אחרי שהיא הייתה מגורה על ידי ברק, או אחרי שהסתובבה, הדובה הגדולה), כפי שמעיד בין השאר, ג'י הונג (283-343).
הפרשנות הבודהיסטית
במסורות וג'ריאניות של הבודהיזם הסיני (הטאנגמי - Tangmi),  דומו שולבה עם הבודהיסטווה מאריסי (Marici), לפחות על ידי שושלת טאנג. מאריסי גם כן מתוארת בתור אמא של הדאו והדובה הגדולה, במרכזם של שמיי האנרגיה הראשונית של ברהמה (Brahma). המרכבה של מאריסי נמשכת על ידי שבעה חזירים.
גינאה החדשה הגרמנית
גינאה החדשה הגרמנית  (בגרמנית: Deutsch-Neuguinea) הייתה הטריטוריה הראשונה באימפריה הקולוניאלית הגרמנית. היא הייתה מושבה גרמנית מ-1884 ועד 1914 כאשר נכבשה על ידי אוסטרליה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. היא השתרעה על החלק הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ועל כמה איים סמוכים. החלק היבשתי של גינאה החדשה הגרמנית ואיי ביסמרק הם כיום חלק מפפואה גינאה החדשה. החלק היבשתי נקרא "ארץ הקייזר וילהלם" (Kaiser-Wilhelmsland). בנוסף הארכיפלג של איי ביסמרק, "פומרניה החדשה" (Neu-Pommern, כיום איי בריטניה החדשה) ו-"מקלנבורג החדשה" (Neu-Mecklenburg, כיום איי אירלנד החדשה). שטחה הכולל של המושבה היה 249,500 קמ"ר.
היסטוריה
בסוף שנות השבעים ובראשית שנות השמונים של המאה ה-19 השפיעו חוגי ימין לאומנים על הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק לפתוח במדיניות התפשטות קולוניאלית. אזור זה היה אחד היעדים של מצדדי ההתפשטות הקולוניאלית הגרמנית והוקמה חברה בשם "חברת גינאה החדשה הגרמנית" (Deutsche Neuguinea-Compagnie). ב-3 בנובמבר 1884 הונף הדגל הגרמני על השטח הצפון-מזרחי של גינאה החדשה ועל האיים הסובבים. החלק הדרום-מזרחי היה בשליטה בריטית (מאוחר יותר עם איחוד אוסטרליה ב-1901 הועבר לשלטונה של אוסטרליה) והחלק המערבי של האי היה בשליטה הולנדית. על פי חוזה בין גרמניה לספרד מ-1899 קנתה גרמניה את איי קרוליין ואת איי מריאנה הצפוניים (לא כולל גואם שהועברה שנה קודם מספרד לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד). איים אלו סופחו לגינאה החדשה הגרמנית וב-1906 סופחו גם איי מרשל. כדי להגדיל את הרווחיות של המטעים שניטעו באי על ידי מתיישבים גרמנים הועסקו תושבים מקומיים, לעיתים בכפייה. בתקופות מסוימות הובאו לעבוד גם פועלים מסין מיפן וממיקרונזיה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבשו גינאה החדשה הגרמנית והאיים הסמוכים על ידי כוחות צבא אוסטרלים. יפן השתלטה על שאר האיים שהיו בשליטה גרמנית באוקיינוס השקט. פעולת הכיבוש הייתה כמעט ללא כל התנגדות וב-21 בספטמבר 1914 נכנע כל הכוח הצבאי הגרמני במושבה. בחוזה ורסאי ב-1919 לאחר המלחמה, איבדה גרמניה את כל מושבותיה וגינאה החדשה הגרמנית הפכה ל"טריטוריה של גינאה החדשה" (Territory of New Guinea) שהייתה שטח מנדט אוסטרלי מטעם חבר הלאומים עד 1949 (להוציא את תקופת הכיבוש היפני במהלך מלחמת העולם השנייה) ואז הפכה לחלק מ"הטריטוריה של פפואה וגינאה החדשה" שהפכה בסופו של דבר למדינה העצמאית של פפואה גינאה החדשה
אורלנדו וולרידג'
אורלנדו ורנאדה וולרידג' (באנגלית: Orlando Vernada Woolridge; 16 בדצמבר 1959 – 31 במאי 2012) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1981–1996. ב-13 עונותיו בליגת ה-NBA רשם ממוצעים כוללים של 16.0 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק. בן דודו של חבר היכל התהילה של הכדורסל ויליס ריד.
קריירת מכללות
וולרידג' נולד בעיר ברניס שבלואיזיאנה, ובין השנים 1977–1981 למד באוניברסיטת נוטרדאם אשר בצפון אינדיאנה. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיתף פעולה עם שחקני ה-NBA לעתיד קלי טריפיוקה, ביל למביר וביל האנזליק, אשר הובילו את נוטרדאם לראשונה בתולדותיה לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות. במשחק חצי הגמר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת דיוק, בה שיחק מייק ג'מינסקי, בתוצאה 86–90. בעונה העוקבת הפך וולרידג' לשחקן חמישייה קבוע, קלע 11.0 נקודות למשחק וסייע לנוטרדאם להעפיל לרבע גמר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight) בפעם החמישית בתולדותיה. במשחק רבע הגמר הפסידה נוטרדאם מול אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אותה הוביל מג'יק ג'ונסון, והודחה מהטורניר. בשתי העונות הבאות קלע וולרידג' 13.3 נקודות בממוצע למשחק עבור קבוצתו, אשר לא הצליחה לשחזר את הישגיה מעונות 1978 ו-1979.