cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיל קולינס
1984–1985, פריצתו הגדולה של קולינס בעולם, "No Jacket Required" ופרויקטים נוספים
בשנת 1984 שיחק קולינס בסדרה "מיאמי וייס" בתור "פיל הזייפן" (אישיות טלוויזיונית בריטית בעלת קשרים עם סוחר קוקאין גדול). השירים In The Air Tonight ו-Long Long Way to Go הופיעו בפסקול הסדרה.
להיט נוסף של קולינס באותה שנה היה השיר "Easy Lover", דואט עם הזמר פיליפ ביילי. השיר, אשר קולינס היה גם שותף בכתיבתו, נכלל באלבומו של ביילי "Chinese Wall", אותו קולינס גם הפיק. השיר שוחרר כסינגל בנובמבר 1984 בארצות הברית ובפברואר 1985 בבריטניה. בנוסף לשיר זה, קולינס השתתף גם כזמר ליווי ומתופף במספר רצועות באלבום, ביניהן השיר "Walking On The Chinese Wall".
בשנת 1985 השתתף קולינס במופע "הלייב אייד" והיה המוזיקאי היחיד שהופיע בשני מקומות באותו היום, לאחר שהופיע בלונדון קולינס טס והופיע בפילדלפיה וניגן עם מוזיקאים רבים. כמו כן, הוציא באותה שנה את השיר המצליח "Separate Lives", דואט עם הזמרת מרילין מרטין, כחלק מפסקול הסרט "לילות לבנים".
קולינס הוציא באותה השנה את אלבומו השלישי "No Jacket Required". האלבום כלל שיתופי פעולה עם הזמרים פיטר גבריאל (הסולן לשעבר של להקת ג'נסיס) וסטינג, אשר ביצעו קולות רקע וליווי בשיר "Take Me Home", שיצא לבסוף גם כסינגל. באלבום זה ניכרת דומיננטיות רבה של מכונת תופים. האלבום הפך למצליח ביותר מסחרית בקריירת הסולו של קולינס וזכה בשלושה פרסי גראמי, וכלל את הלהיטים "One More Night" ו-"Sussudio".
לאחר מספר חודשים, הוציא אריק קלפטון את אלבום הסולו התשיעי שלו, "Behind the Sun" אשר קולינס היה שותף בהפקתו. קולינס וקלפטון המשיכו לשתף פעולה פעמים רבות, קולינס השתתף במופעו של קלפטון "אריק קלפטון וחברים" והפיק עבורו אלבום נוסף, "August". נוסף על כך, קולינס תיפף וביצע שירה מלווה בשירו "Bad Love".
1986–1991, קריירה קולנועית והמשך ההצלחה כמוזיקאי
בשנת 1988 השתתף קולינס בתוכנית הטלויזה "אלו הם חייך", ובתוכנית זו סופר סיפור חייו של קולינס. במהלך התוכנית קולינס הופגש עם אנשים מעברו ובסוף הפרק הוענק לו אלבום תמונות מיוחד.
בנוסף באותה השנה שיחק קולינס בקומדיה הרומנטית "באסטר" בתור באסטר אדוארדס, פושע קטן משנות השישים השואף להפוך לפושע גדול ומשפיע. הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך שני שירים שכתב קולינס עבור הסרט הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי ("Two Hearts", "A Groovy Kind of Love").
בשנת 1989 יצא אלבום הסולו הרביעי והמצליח של קולינס, "But Seriously...". מתוך האלבום בלט הלהיט Another Day in Paradise, שמדבר על אישה חסרת בית שמבקשת עזרה אך לא זוכה לקבל תשובה מן העוברים ושבים (שמו המקורי של הסינגל היה "Homeless" אך הוחלף לבסוף). הסינגל זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי וזכה בפרס גראמי ("הלהיט של השנה"). האלבום הצליח מאוד ואף היה לאלבום הנמכר ביותר של שנת 1990 בבריטניה, והניב גם את הלהיט "I Wish It Would Rain Down".
בשנת 1990 השתתף קולינס בסרט הטלוויזיוני "Seriously...Phil collins" אשר נועד לקדם את אלבומו החדש "But Seriously...". במהלך הסרט פיל קולינס והרכבו מבצעים גרסאות אלטרנטיביות רבות לשיריו (In the Air Tonight, Don't Lose My Number, Another Day in Paradise ועוד שירים רבים).
בשנת 1991 לקח קולינס חלק בהקלטת אלבום ההוקרה "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin", אלבום הוקרה זה הוקדש לאלטון ג'ון וברני טופין וכלל 16 גרסאות כיסוי של שירים שהצמד כתב. קולינס שר ותיפף ברצועה "Burn Down The Mission". נוסף לקולינס, מוזיקאים ידועים רבים לקחו חלק בהקלטות האלבום וביניהם: ג'ורג' מייקל וקייט בוש.
1992–1997, דעיכת ההצלחה המסחרית ולהקת ביג בנד
ב-1993 הוציא קולינס את האלבום "Both sides", על אלבום זה עבד לבד וניגן בכל הכלים לבדו וללא הרכבו. בין שירי האלבום נכלל הסינגל "Both Sides Of The Story" והסינגל "We Wait And We Wonder" אשר עוסק בטרור שתקף את בריטניה בשנות התשעים. האלבום הגיע להצלחה מסחרית ונתמך בסיבוב הופעות עולמי גדול של מאה הופעות בעולם.
ב-1996 הוציא לאור את אלבומו השישי, "Dance Into The Light", אלבום זה הוא אלבומו הראשון של קולינס שיצא לאחר שעזב את ג'נסיס, האלבום מכיל את הסינגל "Dance Into The Light" ובנוסף גם את הסינגל "Wear My Hat" שהיו לסינגלים המצליחים ביותר באלבום. האלבום היה לאכזבה מסחרית והגיע רק למעמד זהב בארצות הברית ולמרות זאת האלבום נתמך בסיבוב הופעות עולמי גדול ומצליח.
באותה שנה הקים את להקת הביג בנד שלו, הנקראת בפשטות "להקת הביג בנד של פיל קולינס". בשנת 1999 יצא האלבום הראשון (והיחיד) של הלהקה, הנקרא "A Hot Night in Paris". שירי האלבום הם קאברים של סינגלים שלו ושל ג'נסיס בסגנון ג'אז. את האלבום ליוו מספר הופעות ובמקביל גם סרט דוקומנטרי. נוסף על כך, באותה השנה זכה קולינס בכוכב הנושא את שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
1998–2001, אלבום אוסף ופסקול הסרט טרזן
באוקטובר 1998 יצא אלבום האוסף של קולינס, "Hits...", אשר הכיל להיטים מאלבומיו הקודמים ואת גרסת הכיסוי לשיר "True Colors" של סינדי לאופר, האלבום שוחרר שנית בשנת 2008 ובשנת 2012 הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד 200 האמריקאי.
באותה השנה, לקח קולינס חלק באלבום האוסף של מפיקם המוזיקלי של הביטלס ג'ורג' מרטין, "In My Life", כל רצועות אלבום זה היו למעשה גרסאות כיסוי לשירים של הביטלס יחד עם הופעות אורח של זמרים ואמנים רבים, קולינס שר ותופף ברצועת השירים: "Golden Slumbers"/"Carry That Weight"/"The End", (הוסף לו גם סולו תופים מורחב.) מקורם של שירים אלו הוא האלבום "Abby Road".
בשנת 2000 קולינס זכה בפעם הראשונה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר מתוך סרט, על השיר "You'll Be in My Heart", אותו כתב ושר עבור פסקול סרט האנימציה של דיסני "טרזן" (1999).
בשנת 2001 הקליטו מספר זמרי ראפ והיפ הופ אלבום הוקרה בשם "Urban Renewal", אותו אלבום אשר הוקדש לקולינס כלל גרסאות כיסוי לשיריו. למרות שהאלבום לא היה להצלחה כלל עולמית, הוא דורג במקום השלישי במצעד האלבומים של גרמניה וסינגלים רבים מן האלבום נמכרו בצורה טובה במספר שווקים.
2002–2010, Testify, Going Back וסיבוב ההופעות האחרון
ב-2002 הוציא קולינס את אלבומו השביעי "Testify". אלבום זה הוא האלבום האחרון של קולינס המכיל חומר מקורי, בין שירי האלבום נמצאים הסינגלים "Wake Up Call" ו-"Can't Stop Loving You" שהיו השירים הבולטים באלבום. האלבום נחשב לאכזבה מסחרית בבריטניה וצפון אמריקה אך הגיע להצלחה במדינות רבות באירופה, כמו כן מספר רצועות מהאלבום צורפו לרשימת השירים של סיבוב הופעותיו האחרון של קולינס.
ב-7 בנובמבר 2005 הופיע קולינס באצטדיון בלומפילד כחלק מסיבוב ההופעות האחרון שלו בתור סולן (שמו של סיבוב הופעות זה הוא "Finally The First Farewell Tour"). קולינס יצא לסיבוב הופעות זה על מנת להיפרד מן הקהל וממעריציו. בנוסף לכך באותה השנה דיבב את דמותו במשחק הווידאו "Grand Theft Auto: Vice City Stories" ושירים רבים שלו ושל ג'נסיס נכנסו למשחק.
בשנת 2010 יצא אלבומו השמיני, "Going Back". אלבום זה אינו מכיל חומר מקורי, אלא מורכב מגרסאות כיסוי לשירי מוטאון ומוזיקת נשמה משנות ה-60. על עטיפת האלבום מופיעה תמונה של קולינס מגיל 13 מנגן על תופים, אשר אותרה במקרה וקולינס אף נאלץ לשלם על זכויות השימוש בה. קולינס סיפר כי באלבום זה הצליח לנגן על תופים, על אף ניתוח שעבר בעמוד השדרה. על מנת שיתאפשר לו לתופף באלבום, נאלץ קולינס להדביק את מקלות התיפוף לידיו בעזרת נייר דבק.
2011–הווה, עזיבתו וחזרתו לעולם המוזיקה והנפקות חדשות של אלבומים
במרץ 2011, לאחר תקופה של רמיזות ושמועות, קולינס הצהיר על פרישה מעולם המוזיקה עקב בעיות בריאות בעיקר.
במהלך שנת 2014 פורסם כי קולינס משתף פעולה עם הזמרת הבריטית אדל עבור אלבומה השלישי, בכתיבת שירים. אולם בהמשך נודע כי שיתוף פעולה זה הגיע לסיומו ולבסוף קולינס לא היה מעורב באלבום.
בספטמבר 2015 הוכרז כי יצאו גרסאות מחודשות לכל אלבומיו של קולינס הכוללות תמונות חדשות לעטיפת התקליטים, הקלטות דמו של שירים וסינגלים ובנוסף לכך הקלטות שנלקחו מן הופעות חיות לאורך השנים. שמו של פרויקט זה הוא "...Take A Look At Me Now" הנקרא על שם השורה הידועה מתוך השיר "Against All Odds".
באוקטובר 2015 הכריז קולינס כי הוא חוזר מפרישתו מעולם המוזיקה וכי הוא מתכנן כתיבת אלבום חדש, ובנוסף אמרגנו טוני סמית' עובד על ארגון סיבוב הופעות נוסף שיתקיים בעתיד הקרוב. נוסף לכך הכריז קולינס כי הוא עובד כעת על ספר אוטוביוגרפיה, העוסק בחייו מזווית הראיה שלו. הספר אשר שמו הוא "Not Dead Yet" יצא לאור ב-25 באוקטובר 2016. כמו כן, אלבום אוסף שכולל בתוכו את כל הסינגלים של קולינס יצא ב-14 באוקטובר של אותה השנה.
בשנת 2016 יצא אלבום אוסף הסינגלים של קולינס. ב-29 באוגוסט 2016 לקח חלק במופע הפתיחה של אליפות הטניס הפתוחה בארצות הברית (U.S. Open) שהתקיימה בקווינס שבניו יורק. קולינס ביצע במופע את השיר "In The Air Tonight" וכמו כן דואט לשיר "Easy Lover" עם הזמר והשחקן לזלי אודום הבן. בהרכבו של קולינס באותה הופעה נכללו: בראד קול (קלידן), דריל סטארמר (גיטריסט), ונתן איסט (באסיסט) אשר מלווים את קולינס שנים רבות בהופעות חיות. בין היתר בהרכב נכלל גם בנו של קולינס, ניקולס "ניק" קולינס שביצע את מלאכת התיפוף בהופעה.
ב-2019 החליט קולינס להמשיך את סיבוב ההופעות לסבבים נוספים באוסטרליה ובארצות אירופה.
במרץ 2022 בתום מסע ההופעות "The Last Domino?" הודיע על פרישה לאור מצבו הרפואי שהתדרדר.
חיים אישיים
פיל קולינס שיתף פעולה עם אמנים רבים ובהם דייוויד קרוסבי, פיליפ ביילי, פול מקרטני, אלטון ג'ון, ג'ורג' האריסון, אריק קלפטון וסטינג. בשנת 1999, עבר לגור בשווייץ, אך כיום מתגורר במיאמי.
במהלך חייו נשא פיל קולינס שלוש נשים, אך כל נישואיו הסתיימו בגירושין. הוא התחתן עם אנדריאה ברטורלי בשנת 1975. וממנה נולד לו בן, סיימון קולינס, שמאוחר יותר הפך גם הוא לזמר ומתופף.
קולינס פגש את אשתו השנייה, ג'יל טייוולמן, בשנת 1980. הם נישאו בשנת 1984, ובשנת 1989 נולדה בתם היחידה, השחקנית לילי קולינס. השניים והתגרשו בשנת 1996.
קולינס התחתן בשלישית בשנת 1999, עם אוריאן סוואי. יש להם שני בנים, ניקולס (שמתופף כיום בהופעותיו) ומת'יו. בשנת 2000, עדיין כזוג נשוי, הקימו פיל ואוריאן את "קרן החלומות הקטנים" ("The Little Dreams Foundation"), ארגון ששם לו למטרה לעזור לילדים ונערים להגשים את חלומותיהם בתחומי האומנות והספורט. הם התגרשו ב-17 באוגוסט 2008, חזרו לחיות יחד ונפרדו בשנת 2020.
בשנת 2010, בעקבות מחלה אשר מנעה ממנו להמשיך לתופף ולהופיע, מצא עצמו קולינס מכור לאלכוהול ואף חשב להתאבד. הוא התוודה על כוונת ההתאבדות שלו, באמרו: "חשבתי על התאבדות אך לא יכולתי לעשות זאת לילדי". לבסוף הצליח קולינס להגמל ואף חזר לעסוק במוזיקה.
פיל קולינס הוא אחד מתוך שלושה אמנים שמכרו מעל למאה מיליון אלבומים בקריירת הסולו שלהם ובמסגרת להקה (150 מיליון אלבומי סולו ו-150 מיליון נוספים במסגרת ג'נסיס). שני האמנים האחרים הם פול מקרטני ומייקל ג'קסון.
מייטי מקס
מייטי מקס (באנגלית: Mighty Max) היא סדרת טלוויזיה מצוירת שהופקה בארצות הברית בשנים 1993 ו-1994. הסדרה כוללת שתי עונות ו-40 פרקים. משך כל פרק בסדרה 30 דקות. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים בשנים 1997–2001. הסדרה הופקה בעקבות קו צעצועים הנושא שם זה.
עלילת הסדרה
על פי עלילת הסדרה, לפני שנים רבות התקיימה תרבות מפותחת מאוד של עופות, אשר ידועים היו בכינוי "למוריאנס" (מלשון למוריה). הם ערכו מסעות לחלקים שונים של היקום על ידי שער מיוחד. מנגד עמד "גולגולת", אשר ניסה לנתק את האנרגיה אל השערים. משלא הצליח, השמיד את כל בני השבט. "ורג'יל" הפך להיות הניצול היחיד מנקמתו של גולגולת.
הלמוריאנס חזו לפי נבואתם כי בכל דור יקום לוחם רב עוצמה ברגע שיקבל לידיו את המפתח לשער האבוד. לוחם זה ילחם בכל צורות האופל והרשע ויהיה היחיד שיוכל להביס את גולגולת. כדי להבטיח התגשמותה של הנבואה, יוצא ורג'יל למסע בו הוא משלים את כל ההכנות לקראת בואו של הגיבור שצריך להתמודד עם גורלו כמושיע.
רומן אייזנברג
רומן אייזנברג (נולד ב-23 בפברואר 1990) הוא משורר ישראלי.
ביוגרפיה
אייזנברג נולד בטשקנט, אוזבקיסטן. בהיותו בן מספר חודשים עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בנשר. אביו בוריס, הוא מהנדס חשמל. אמו זינאידה (לבית קיימן) היא רקדנית. לאייזנברג אחות אחת, צעירה ממנו, פנינה. בנעוריו למד בבית הספר הריאלי בחיפה. הוא בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב. למד לתואר שני בספרות עברית באוניברסיטה העברית, ואת עבודת המ.א., שעוסקת בשירתו של המשורר חזי לסקלי, כתב בהנחייתו של פרופ' עמינדב דיקמן. כמו כן למד לתעודת הוראה בספרות, מתוך כוונה ללמד ספרות בבתי ספר תיכוניים. בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית, התגורר בירושלים בשכונת טלביה, ועבד כמלצר בסירה (פאב וקפה בירושלים). כיום עובד אייזנברג כמחנך ומורה לספרות בבית הספר שבח מופת בתל אביב.
פעילותו הספרותית
אייזנברג פרסם בשנים 2018–2020 כמה קובצי שירה, חלקם במתכונת של חוברות בהוצאה עצמית, המזכירות מבחינת הגרפיקה והעיצוב הבסיסי שלהן את פרסומי הסאמיזדאט, שהיו נהוגים ברוסיה הסובייטית. בשנת 2021 יצא לאור ספר שיריו הראשון, "שירים טחובים לילדים רטובים". בשנת 2023 יצא לאור ספר שיריו השני, "מפגרים ועצובים אבל בסדר".
בראיון שנערך עמו למגזין קול קורא, סיכם המראיין, תומר מרבני, את פעילותו האמנותית של אייזנברג:
"רומן אייזנברג הספיק בתוך זמן קצר להפוך לכוכב הבלתי מעורער בנוף השירה המחתרתית בישראל. שיריו הנועזים, החופשיים, הניהיליסטיים, והלא מעט פעמים בוטים קנו להם קהל מעריצים נאמן [...] עד שהזניקו את המשורר הצעיר לעמדת שיא [...] שירתו - עליה הוא חותם בשמו הפרטי בלבד - היא פשוטה, כנה, בוטה מאוד, מצחיקה, וגם לא פעם מרגשת בה בעת. היכרותי עמו החלה במקרה בפייסבוק לפני כשנתיים, כשהוא פעיל מאוד הן בקבוצות של שירה והן בקבוצות של מימים - שהמשותף להן הוא העיסוק המוגבר בהומור שחור, ולא פעם גם פוגעני ביותר. גישתו הסרקסטית והלא מתנחמדת הפעילה גם עליי את הכריזמה האינטרנטית שלו - בשילוב אהבתו לשירים (בניהול קבוצה בשם 'שירים מושלמים שעושים לחלוחית'), האומץ לדבר סרה בלא מעט משוררים (בניהול קבוצה בשם 'שירים מחורבנים שעושים להקיא', שנסגרה זה מכבר), וחוש הומור מפותח להחריד (בניהול קבוצה בשם 'שירים שאן להם מקום בקבוצות שירים'). במהרה קלטתי כי אני לא היחיד - מדובר בסמל סטטוס של סצנת השירה המחתרתית בירושלים."
כתוספת לעיסוקו האמנותי המרכזי, כתיבת שירים, היה אייזנברג גם הסולן של להקת הרוק מהומות, שבה הופיעו בנוסף לו, בר לוי, ולן סולמנקו, תום מקינה וטל אוחנה. כמו כן, הופיע לפרקי זמן קצרים בהרכבים: מקסים ורומן (עם ספיר שרון), שירים טחובים (עם עופר טיסר) ובצים (עם אסיף קאופמן).
אנדרטה לנופלי חטיבה 5 במלחמת ששת הימים
האנדרטה לנופלי חטיבה 5 במלחמת ששת הימים היא אנדרטה הניצבת ליד מושב ניצני עוז שבשרון. היא מנציחה את שמותיהם של 16 לוחמים מהחטיבה, שנפלו במלחמה.
רקע
חטיבה 5, הנקראת גם עוצבת השרון, הייתה מופקדת ערב מלחמת ששת הימים על הגנת אזור השרון, המותניים הצרים של ישראל, שבהם הפרידו רק כ-16 קילומטר בין חוף הים התיכון לבין הגבול עם ירדן.
ביום השני למלחמה יצאה החטיבה להתקפה, כבשה את הערים קלקיליה וטול כרם וכפרים שלידן והגיעה למבואות שכם. מקצת חלליה במלחמה נפלו בהפגזות ירדניות שהונחתו על יחידותיה בטרם החלה התקפתה.
האנדרטה
האנדרטה ממוקמת לא הרחק מהעיר טול כרם, שבה לחמה החטיבה. היא ממוקמת בצד כביש 57, בכניסה למושב ניצני עוז.
האנדרטה שוכנת על גבי במה עגולה שלפניה משתרעת רחבה מרוצפת. במרכז הבמה ניצב סלע בזלת גדול המונח על צידו, ועליו ממוקם סלע בזלת נוסף, אנכי. הסלע העליון נושא את סמל החטיבה ואת המילים כשחל וככפיר היו. סלע קטן נוסף הממוקם מימין לאנדרטה נושא את שם האתר. על הבימה ממוקמים גם שלושה תרני דגלים. לוח גרניט הממוקם ברחבה שלרגלי הבמה נושא את שמות 16 הנופלים ואת תיאור תמצית פעולתה של החטיבה במלחמה.
האנדרטה תוכננה על ידי מרדכי כפרי ואברהם כוכבי ונחנכה בשנת 1969. לימים היא שופצה על ידי משרד הביטחון.
שמות 16 חללי חטיבה 5 במלחמת ששת הימים הונצחו גם באנדרטה הניצבת ביער המגינים. אותה אנדרטה הייתה ממוקמת במקור בחורבת צופין שממזרח לקלקיליה.
קבר ישו
קבר ישו או קבר ישוע הוא המקום בו על פי האמונה הנוצרית נקבר ישו, הדמות המרכזית בתאולוגיה הנוצרית. על פי המסורת הנוצרית ישו נקבר במתחם עליו נבנתה כנסיית הקבר, כנסייה ברובע הנוצרי בעיר העתיקה של ירושלים. זו התחנה הארבע עשר ב"וויה דולורוזה", דרך הייסורים אותה עבר עד מותו. באתר נמצאים שני האתרים הקדושים ביותר לנצרות, גבעת הגולגולתא בה נצלב ישו, והקבר בו על פי המסורת הנוצרית נקבר וקם לתחייה, ולפיכך עומד הקבר ריק. צליבת ישו, קבורתו, ותחייתו שלושה ימים לאחר מכן, הן מוטיבים מרכזיים באמונה הנוצרית.
ב שבבשורות האפוקריפיות מכונה קברו של ישו "גן יוסף".
היסטוריה
במקור באזור מתחם כנסיית הקבר הייתה מערכת קברים החצובים בסלע. כאשר הגומחה הייתה חצובה בסלע ורק הפתח נראה כלפי חוץ. רק בשנת 325 החלו האדריכלים הביזנטיים בבניית הכנסייה. מערכת הקברים הייתה פשוטה למדי. כדי לשוות לקבר מראה מרשים, הוא עוטר בידי הארכיטקטים של קונסטנטינוס בעמודים נאים ועיטורים רבים. עיצוב הקבר נעשה בשלבים. ראשית, נחצב הסלע מסביב לקבר, תוך הקפדה שלא לגעת בחדר הקבורה עצמו. לאחר מכן עוצב הגוש שנותר לבדו במרכז, שעוטר בעמודים, פורטיקו וגג מוזהב. על מראהו החוקרים למדים דרך עיטורי צפחות של צליינים מהמאה הרביעית.
הבזיליקה חולקה באמצעות ארבעה טורי עמודים שהסתיימו ממזרח באפסיס מעוטרת ב-12 עמודים ומעליהם גביעי כסף. הקבר הוקף בעמודים שהתנשאו לגובה 7 מטר, שהופרדו על ידי זוג אומנות. העמודים נתחמו באמבולטוריום, מעין פרוזדור עגול, וממזרח קיר ובו שבעה פתחים ומעבר להם פורטיקו. מעל לעמודים שהקיפו את הקבר נישאה כיפת עץ. קירות המבנה מהמאה הרביעית השתמרו עד לגובה של 11 מ' וכמוהם הקיר הצפוני של החצר, אך העיטורים נהרסו ברבות השנים, מרביתם בפלישה הסאסאנית וכיבוש ירושלים בשנת 614.
ב-21 במרץ 630 נכנס הרקליוס לירושלים בתהלוכת ניצחון, החזיר את הצלב האמיתי לכנסיית הקבר וחנך אותה מחדש. פטריארך ירושלים מודסטוס חידש את הכנסייה. השרידים מלמדים כי אופי הבנייה היה של שיקום, ולא בנייה מן היסוד. אולם בשנת 638 נכבשה ירושלים על ידי הערבים. מאז דעכה לא נהנתה עוד מהתקציבים הרבים שזרמו אליה מביזנטיון. במאה העשירית ניזוקה הכנסייה משריפה שפרצה בה. אך המשבר הגדול ביותר אירע בשנת 1009, אז הורה החליף הפאטימי, עלי אל חכאם, על השמדת הקבר והכנסייה. זאת משום שלדבריו הוא מושל בפקודת האל, וכעס על מה שנראה בעיניו תחבולה של הכמרים, הקשורה לירידת "האש הקדושה" בשבת האור. אולם לפי ההיסטוריון ויליאם אל-סורי, אל-חאכם הרס את כנסיית הקבר כדי לְהָזֵם שמועות לפיהן נולד לאם נוצרייה. רק בשנת 1042 שיקם את האתר קיסר האימפריה הביזנטית, קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס.
ב-1947, הניחו הבריטים צינורות ברזל עבים שהחזיקו את האדיקולה, אך לא נגעו במצבת הקבר עצמו. הן נותרו במקומם במשך 70 שנה, עד שהוסרו בשיפוץ שהובילה האוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה.
מתחם הקבר
במקור באזור מתחם כנסיית הקבר הייתה מערכת קברים החצובים בסלע. העובדים חצבו סביב מערת הקבר כדי לבליטו, כך שהיא נשארה כמבנה קטן אֲדִיקוּלָה, או הֵיכַלית, הניצבת על משטח מישורי, ואת אדיקולת הקבר דפנו בשיש. מעל האדיקולה נבנתה רוטונדה, מבנה אדריכלי עגול עשוי עמודים עם גג כיפה גדול. מתוך פתח הרוטונדה יוצאות 12 צורות מוארכות. אלו מסמלות שנים עשר השליחים, תלמידיו של ישו, במטאפורה של קרני שמש בוהקות, המביאות אור ותקווה. הפתח בכיפה מתקשר לתחייתו של ישוע ומתאר את עלייתו לשמיים. בשפות שונות הכנסייה לא נקראת כנסיית הקבר, אלא דווקא "כנסיית התחייה". זאת כדי להדגיש כי במקום לא רק נקבר ישו, אלא גם קם לתחייה.
האדיקולה מקיפה את חדר הקבורה ומהווה חלק חשוב בקבר הקדוש. זהו מקדש קטן המורכב מלוח שיש המכסה את גומחת הקבורה שבה, לפי האמונה הנוצרית, הונח ישו לאחר צליבתו. ב-1808 נשרפה האדיקולה ומאז 1810 עומדת במקומה אדיקולה שבנתה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. מעל לקפלה מתנוסס עיטור חרוטי גדול, המסמל את הכתר הרוסי, כהודיה לצאר על מימון הקמת האדיקולה מחדש.
מתחם הקבר באדיקולה נחלק לשניים: חדר המבוא הידוע בשם "קפלת המלאך", וחדר נוסף בו נמצא הקבר עצמו. הקפלה נמצאת במרכז המבנה מתחת לרוטונדה. בחדר המבוא לקפלה כַּן אבן. זהו חלק מאבן הגולל אשר סגרה על פי הקבר. על פי הברית החדשה כשהגיעו מרים, אם ישו ומרים המגדלית לקברו של ישו, ניצב מעל הקבר מלאך אשר הודיע להן: "הוא איננו פה, הוא קם לתחיה". הקפלה נקראת על שם אותו מלאך. בחדר המבוא לקפלה דלת נמוכה מוליכה לחדר הקבר עצמו. מעל לפתחה, תבליט המתאר את ישו הקם מקברו, מימינו הנשים שבאו לפקוד את הקבר, מרים המגדלנית ומרים אם-ישו, ומשמאל המלאך. לצדי הקפלה שני פתחים עגולים שנועדו להוצאת "האש הקדושה" בשבת האור.
על פי המסורת הנוצרית, הייתה זו חלקת הקבר הפרטית של יוסף הרמתי, אשר תרם את חלקת משפחתו לטובת אדונו. הוא זה שנשא את ישו והניחו על גבי אותו לוח מאבן גיר. ברבות השנים הונח על הלוח כיסוי שיש המגן עליו ומעליו שלושה תבליטים. ב-26 באוקטובר 2016 הכיסוי הוסר זמנית לצורך שיקום וניקוי. כתוצאה מכך נחשף הלוח המקורי לראשונה מאז 1555. מתחת ללוחות התגלה חומר מילוי עתיק וכן לוח שיש נוסף שתוארך לתקופה הצלבנית ועליו סימן צלב. המבקרים בקבר יכולים לראות את לוח השיש ואת החדר שמסביב, המעוטר באיקונות דתיות ונרות. בסך הכל בחדר הקבורה 43 מנורות הבוערות יומם ולילה: 13 שייכות ללטינים, 13 ליוונים אורתודוקסים, 13 לארמנים ו-4 לקופטים.
זיהוי הקבר
בניגוד לאתרים קדושים היסטוריים רבים, שלעיתים קרובות מתברר שהם מבוססים יותר על מסורת אדוקה מאשר על עובדה היסטורית, רוב ההיסטוריונים והארכאולוגים מזהים את כנסיית הקבר כממוקמת מעל קברו האמיתי של ישו. יש לכך כמה עדויות תומכות. למשל, בתחילת המאה ה-1 לספירה היה האתר מחצבה שלא בשימוש ומחוץ לחומות העיר. קברים המתוארכים למאות ה-1 לפני הספירה ולספירה נחפרו בקיר המערבי שהותירו החוצבים. בנוסף, האלמנטים הטופוגרפיים של אתר הכנסייה תואמים את תיאורי הבשורה, האומרים שישוע נצלב על סלע שנראה כמו גולגולת מחוץ לעיר. גם עם בניית החומה השלישית בשנים 41–43 לספירה, והכנסת האזור בין חומות העיר, התושבים המקומיים נמנעו מלבנות עליו. לפי ההיסטוריונים אוסביוס וסוקרטס מקונסטנטינופול, הקהילה הנוצרית בירושלים קיימה במקום תפילות וטקסים ליטורגיים עד המרד הגדול בשנת 66 לספירה.
בשנת 135 בנה הקיסר הרומי אדריאנוס מקדש לוונוס מעל האתר. זו אינדיקציה אפשרית לכך שהאתר נחשב כקדוש על ידי הנוצרים, ואדריאנוס רצה לתבוע את המקום לדת הרומית המסורתית. אולם לפי דעה אחרת, המקום נבחר בשל היותו מפגש הקארדו והדקומנוס. הבישוף מליטון מסרדיס ציין בסוף המאה ה-2 כי האתר נמצא "באמצעו של הרחוב, בטבורה של העיר", תיאור המתאים למצב בשטח באותה עת. הקיסר קונסטנטינוס, אשר הקים את כנסיית הקבר, בדק היטב את המסורת הנוצרית המקומית. זאת משום שהאתר הנבחר היה יקר ולא נוח. לצורך הקמת הכנסייה היה עליו להרוס מבנים גדולים ומשמעותיים, במיוחד המקדש שבנה אדריאנוס. זאת בזמן שמדרום הייתה חלופה קרובה ונוחה הרבה יותר – השטח הפתוח בפורום של אדריאנוס – אשר סביר כי היה נבחר, אלמלא חשיבותו המקודשת של אתר הקבר לקהילה הנוצרית המקומית. במהלך החפירות לבניית הכנסייה נחשף הקבר המקורי, לפי עדות הראייה של אוסביוס מקיסריה, אבי ההיסטוריה הכנסייתית.
מיקומים חלופיים
האותנטיות של הקבר הייתה נושא לדיון אקדמי ותאולוגי במשך מאות שנים, ולעדות נוצריות שונות עשויות להיות אמונות ופרשנויות שונות לגבי המיקום המדויק של קבורתו ותחייתו של ישו. על אף שהאמונה הרווחת בנצרות היא כי קברו של ישו שוכן בכנסיית הקבר, ישנן אמונות נוספות ביחס למקום קבורתו.
סולימאן הראשון
סולימאן הראשון (בטורקית: Sultan Süleyman; בטורקית עות'מאנית: سليمان اول; 6 בנובמבר 1494 (משוער) – 6 בספטמבר 1566), שנקרא סולימאן המפואר באירופה, או "הסולטאן סולימאן המחוקק" (בטורקית: Kanunî Sultan Süleyman; قانونى سلطان سليمان; בערבית: السلطان سليمان القانوني) בפי נתיניו, היה סולטאן האימפריה העות'מאנית בין 1520–1566. הוא בנה את חומת העיר העתיקה בירושלים והקצה ליהודים את רחבת התפילה באתר הכותל המערבי.
קורות חיים
סולימאן נולד בטרבזון שלחוף הים השחור, ככל הנראה ב-6 בנובמבר 1494. אביו - סלים הראשון, היה שליט האימפריה, ואמו - האפסה סולטאן, מיוחסת לשושלת ג'ינגיס חאן. סולימאן קיבל חינוך ככל ילדי הנסיכים עד גיל 17 בחסות האם, ואז עבר לחסות אביו, שככל הנראה הטיל עליו את מרותו. מוריו לימדוהו קרוא וכתוב, את הקוראן, ערבית, פרסית, מתמטיקה, מוזיקה, אמנות הלחימה בקשתות וכן תכשיטנות.
בן 17 מונה לתפקיד מושל איסטנבול, ואחר כך מושל סרוחאן. אביו מת פתאום בעת שהיה במסע מאיסטנבול לאדירנה, והעדים למותו חויבו לשמור את הדבר בסוד עד אשר שהגיע סולימאן למקום. ב-30 בספטמבר 1520 הוכתר סולימאן לסולטאן האימפריה העות'מאנית.
עד מותה ב-1534 הייתה אמו של סולימאן, ולידה האפסה סולטאן, חברה טובה ומייעצת. היא ליוותה אותו במשימותיו המנהליות הראשונות בקפה ב-1510, כשמונה לשליט בשיח' זאדה ובמניסה. אחר פטירתה הקדיש לזכרה מסגד וחאן.
ב-1522 ריכז בנמל העיר מרמריס 300 אוניות ו-200,000 אנשי צבא וכבש מידי מסדר ההוספיטלרים את האי רודוס, שהיווה נקודה חשובה בנתיבי השייט של האימפריה לחופים המזרחיים והדרומיים של הים התיכון. סולימאן המפואר ביסס את שלטון האימפריה, בראשה עמד, בכל אזור הבלקן; הוא גם איים על תושבי וינה, עליה הטיל מצור בעקבות ניצחונו המזהיר על הכוחות הנוצרים בהונגריה בקרב מוהאץ' ב-1526. סולימאן בנה את חומות ירושלים העתיקה ואת שערי ירושלים הקיימים עד ימינו.
ב-1536 הוא הוציא להורג את הווזיר הגדול וחבר נעוריו, פרגלי איברהים פאשה, בעקבות סדרת אירועים ששכנעוהו כי איברהים מהווה איום על שלטונו ואינו נאמן לו יותר. ב-1555, לאחר 40 שנות מלחמה בלתי פוסקת עם הספווים (הפרסים), הצליח להגיע איתם להסכם אמסיה. ההסכם קבע את הגבול לא רק בין פרס לאימפריה העות'מאנית, אלא גם את קו הגבול בין הסונים לשיעים עד ימינו.
בינואר 1546 פגעה רעידת אדמה קשה בארץ ישראל. בירושלים נהרסו, בין השאר, גם שורת בתי מוסלמים, שנשענו פיזית על הכותל המערבי. סולימאן הוציא לאחר מכן פירמאן, שהקצה את השטח ליהודים לתפילה.
בשלהי 1553 או 1554, הוציא סולימאן פירמאן (צו עות'מאני), המגנה רשמית את עלילות הדם נגד היהודים. הוא עשה זאת על פי הצעתו של הרופא היהודי הבכיר משה חמון. צו זה מילא תפקיד חשוב בהגנה על המיעוט היהודי באימפריה מפני עלילות הדם שהיו נפוצות באותה עת באירופה.
סולימאן הראשון נפטר בספטמבר 1566. בזכות המפעל הגדול של בניית חומות ירושלים קרוי כיום אחד הרחובות הראשיים במזרח העיר רחוב סולטאן סולימאן. הוא נקבר במסגד סולימאנייה שבאיסטנבול.
משפחתו
לסולימאן היו שש אחיות שהתחתנו עם בכירי ממשל, והיה אב ל-7 ילדים:
הבן הבכור מוסטפא, בנה של מאהידווראן סולטן. אחר כך ילדיה של הורם סולטן אשתו החוקית: בת בשם מיהרימה סולטאן (שהשפיעה עליו רבות בשנים האחרונות לשלטונו), מהמט, סלים (שירש את השלטון והפך לסולטן סלים השני), באיזיט, ג'יהאנגיר (שנולד עם מום בגבו, והיה עם גיבנת).
אשתו הורם הייתה ממוצא אוקראיני, ולכן נקראה במערב רוקסלנה (וכן כונתה רוסולינה וחָאסקי סולטאנה). שמה המקורי היה אנסטסיה, או אלכסנדרה גברילובה ליסובסקי. הורם הייתה במשך תקופה ארוכה פילגשו המועדפת של סולימאן ומאבק קשה על חיבתו של סולימאן ניטש בינה לבין פילגשו השנייה, מאהידווראן. מאבק זה בא לסיומו לאחר מות אימו, בחתונתם ב-1534.
אצבע הדק
אצבע הדק (באנגלית נקרא גם: Stenosing Tenosynovitis) הוא מונח רפואי שמתייחס למצב פתולוגי שבו אחת מאצבעות כף היד נתקעת במצב כיפוף. כאשר היא נתונה במצב כזה, ניסיון להניע את האצבע עלול לגרום לה להתיישר או להתכופף בבת אחת, בדומה להדק של כלי ירייה, שנמשך ומשתחרר במהירות. על כן השם "אצבע הדק".
שמו הנוסף, Stenosing Tenosynovitis, מצביע על התהליך הפתולוגי שעובר על האצבע: היצרות של הגיד על-רקע תהליך דלקתי, שמתלקח במעטפת הגיד, ומצר את החלל שבין המעטפת לגיד עצמו.
אבחון
אבחון המחלה לרוב מבוסס על תמונה קלינית אופיינית - היסטוריה של נעילת המפרק, או של 'קנאקים' בתנועת המפרק שמדווחים על ידי המטופל או מודגמים בבדיקה גופנית (כאשר הוא מתבקש לישר את אצבעות כף היד באופן מלא ואז לכופף אותן). אפשרות נוספת היא שהבודק יניח את אצבעותיו על המפרק האינטר-פרינגיאלי הפרוקסימאלי בזמן שהמטופל מתבקש לבצע כיפוף ויישור של האצבע, על מנת לנסות לחוש את ה'קנאק' (או, במקרה שהמפרק תקין, לחוש שהתנועה חלקה). ממצאים נוספים כוללים רגישות בבסיס האצבע המעורבת, בדרך-כלל ישירות מעל הגיד. תיתכן גם גבשושית על הגיד. במקרים נדירים האבחון כרוך בחסימת כאב מקומית. אמצעי הדמיה אינם דרושים באבחון אצבע הדק.
טיפול
מטרת הטיפול באצבע הדק היא להקל על הכאב ולאפשר תנועה חלקה של האצבע הן ביישור שלה והן בכיפופה. מגוון אפשרויות טיפוליות עומדות בפני הרופא, החל מטיפול שמרני ועד התערבות ניתוחית. לרוב, ניסיונות טיפול ראשוניים הם בתרופות ממשפחת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAIDs), ובמקרה שאלה אינם מועילים, הזרקה מקומית של גלוקוקורטיקואידים עשויה לעזור. לצד זאת, במקרים שבהם הכאב עז ביותר, או כאשר מדובר באירועים חוזרים ונשנים, קיימת אפשרות לעשות שימוש בגלוקוקורטיקואידים בהזרקה מקומית כבר כ'קו ראשון'. על-פי-רוב, הגלוקוקורטיקואידים המוזרקים (בדרך-כלל מתיל-פרדניזון) מלווים בלידוקאין לאלחוש מקומי, על מנת להפחית את הכאב בהזרקה. על הזריקה אפשר לחזור פעם נוספת שישה שבועות לאחר הזריקה הראשונה, במידת הצורך. לרוב, לא נהוג להזריק גלוקוקורטיקואידים מקומיים יותר משלוש פעמים. הרוב המכריע של המטופלים חווים שיפור משמעותי כבר לאחר זריקה אחת.
שחרור ניתוחי של הגיד לרוב שמור לאותם מטופלים שלא הועיל להם הטיפול בנוגדי הדלקת שאינם סטרואידים, ושכשל ניסיון טיפול (או ניסיונות טיפול) בגלוקוקורטיקואידים. הניתוח יכול להתבצע או בחשיפה חלקית של הגיד בהנחיית אולטרה-סאונד, או בחשיפה מלאה שלו. אחוזי ההישנות לאחר הניתוח עומדים על שלושה אחוזים בלבד.
סכולסטיקה
סְכוֹלַסְטִיקָה (או סְכוֹלַסְטִיצִיזְם) היא שיטת הוראה ולמידה, שנוצרה באירופה בסוף המאה האחת עשרה בידי מלומדים ותאולוגים נוצרים. מקור המונח בלטינית: scholasticus – "זה השייך לאסכולה" (מיוונית: σχολαστικός, "אדם העוסק בפעילויות פנאי. זה שיש לו פנאי להרהר ולחשוב").
סכולסטיקה אינה פילוסופיה או מערך אמונות מוגדר, אלא שיטת למידה. היא צמחה מתוך ההתנגדות לשיטה הנוצרית המונסטית (שיטת הלימוד של הנזירים הנוצרים), שקדמה לה. החשיבות המיוחסת לה נובעת מהשימוש שלה בהיגיון (לוגיקה) ככלי למתן תשובות לשאלות פילוסופיות ותאולוגיות, בניגוד לשיטת הלמידה המונסטית, שהסתמכה בעיקר על הכתוב בכתבי־יד עתיקים, ללא דגש על עקביות לוגית.
מטרתה העיקרית של הסכולסטיקה היא למצוא תשובות לשאלות או להתיר סתירות. היא הייתה נפוצה במיוחד בתאולוגיה של ימי הביניים, אך היא ידועה גם בפילוסופיה הקלאסית ובתחומי חקר אחרים.
השיטה הסכולסטית
קיימים מספר סוגים של חקר סכולסטי: לרוב החקר היה מתחיל בבחירת ספר לחוקרו, שכונה אָאוּקטוֹר (auctor). ספר זה היה נלמד על בוריו, כדי לעמוד על הבעיות השונות שהוא מעלה או עולות מתוכו. לאחר מכן נלמדו המקורות השונים שדנו בספר, כגון החלטות הקונצילים הכנסייתיים, מכתבי האפיפיורות או הבולות. בשלב הבא, הועלו על הכתב הנקודות השונות השנויות במחלוקת בין המקורות השונים, והנושא נבחן ללא הנחות מוקדמות. במקרים אחרים, הועמדה שאלה מסוימת לדיון, ולא ספר שלם. לעיתים, היה נבחן מכלול שאלות ("סוּמָה", summa) הנוגע לנצרות ולתאולוגיה.
מעת שהתבררו המקורות ונקודות המחלוקת, על ידי סדרת תהליכים דיאלקטיים, היו שני צידי הטיעון הופכים שלמים, כך שנמצאה הסכמה ביניהם במקום מחלוקת. למצב זה ניתן היה להגיע באחת משתי דרכים:
ההוראה הסכולסטית התנהלה בדרך כלל באחת משתי שיטות: לֶקְטִיוֹ, lectio שבה המורה היה קורא טקסט ומפרשו, בלי שאלות מצד התלמידים. שיטה שנייה נקראה דִיסְפּוּטָטְיוֹ, disputatio, שבה התנהל דיון. לדיון היו שתי צורות: בצורה אחת, "רגילה", הייתה נידונה שאלה מסוימת שהוכרזה מראש. לעומת זאת, בדיון בצורת "שאלה חופשית" (quodlibetal), היו התלמידים מציגים למורה שאלה שאליה לא התכונן מראש, והדיון התנהל במתכונת של קושיות והפרכות הדדיות, ללא קו דיון מחייב, והמורה היה מסכם בסוף הדיון את הטיעונים בהתאם להערות שנרשמו, וביום המחרת היה מציג את העמדה הסופית, בלווית טיעונו המסכם.
היסטוריה
תקופת השיא של הסכולסטיקה הייתה בין השנים 1250 ו-1350, אז נידונו נושאים כמו פילוסופיה של הטבע, פסיכולוגיה, אפיסטמולוגיה ופילוסופיה של המדע. בספרד, העלו הסכולסטיקנים גם תרומות לתאוריה הכלכלית, שהשפיעו מאוחר יותר על התפתחות האסכולה האוסטרית. עם זאת, כל הסכולסטיקנים דבקו בדוקטרינה הכנסייתית הנוצרית, ושאלות מסוימות הנוגעות לאמונה לא טופלו בה.
מקור חיים, ספרו הפילוסופי החשוב של שלמה אבן גבירול אשר נודע בעיקר בתרגומו הלטיני כ-Fons Vitae השפיע באופן נרחב על הסכולסטיקה הנוצרית. גישות סכולסטיות (או, לפחות גישות דומות להן), ניתן למצוא אצל הרמב"ם ואצל אבן רושד, אף כי בהשראה ישירה יותר של היוונים ובמיוחד אריסטו.
בתקופה ההומניסטית ובראשית תקופת הרנסאנס, שקעה המתודה הסכולסטית במידה מסוימת מפני גישות חדשות וגמישות יותר. הגישה זכתה לפופולריות מחודשת בקתוליות בסוף המאה התשע עשרה, אך תוך התמקדות במגוון צר יחסית של שאלות וחוקרים, ובמיוחד בדמותו של תומאס אקווינס.
אָאוּקטוֹרים נפוצים
כאמור, פעמים רבות החקר הסכולסטי החל בבחירת ספר כנשוא המחקר, והוא כונה אָאוּקטוֹר. במסגרת זאת, נטו רבים לעסוק בכותבים וביצירות מתוך מגוון מצומצם יחסית, וביניהם:
מבצעי צה"ל ברצועת הביטחון
בשנות הלחימה בדרום לבנון ביצע צה"ל מאות מבצעים נגד ארגוני טרור בלבנון, במסגרת האסטרטגית של לחימה בעצימות נמוכה נגד ארגוני הגרילה שלחמו בכוחות צה"ל וצד"ל. על אף ששיטת הפעולה הישראלית הייתה הגנתית במהותה והתבססה על מערך מוצבים, יזם צה"ל מבצעים התקפיים לצורכי הרתעה ברצועת הביטחון ומחוצה לה.
רקע
בעקבות התבססות ארגוני טרור הפלסטיניים בדרום לבנון נוצר איום על גבול הצפון משטח לבנון. צה"ל פעל לסיכול איום זה ויצא למבצע ליטני ב-1978 ולבסוף פלש ללבנון במלחמת לבנון הראשונה וכבש את רובה. הסכם ישראל-לבנון 1983, שנחתם לאחר המלחמה נועד להסדיר את היחסים הבילטרליים בין ישראל ללבנון, ובכללם את סידורי הביטחון בגבול בין המדינות. בהתאם להסכם, נסוג צה"ל בסוף שנת 1983 לקו האוואלי במערב ולקו חאצביא במזרח. ב-1984 הופר ההסכם ובוטל. בינואר 1985 החליטה ממשלת ישראל על נסיגה מלאה מלבנון, וב-10 ביוני באותה השנה סיים צה"ל את הפינוי. על פי החלטת הממשלה, האחריות הביטחונית על מרחב דרום לבנון הופקדה בידי צד"ל.
שנים ראשונות (1986–1988)
בשנים 1986–1988 חזר צה"ל, בהדרגתיות, אל דרום לבנון בשל החשש מהתפרקות צד"ל. צה"ל התבצר במוצבים השונים בדרום לבנון, וסייע לצד"ל באמצעות יחידת הקישור ללבנון.
מבצעי צה"ל בתקופה זו היו מבצעי מניעה, ולא מבצעים התקפיים. מבצעים אלו התאפיינו בהצבת מארבים בנתיבי חדירה לישראל, וכן בתקיפות חיל האוויר (למשל מבצע "בית אבא 12", בו נפל בשבי הנווט רון ארד).
בנוסף, בתקופה זו בוצעו שתי פשיטות חריגות בגודלן - מבצע חוק וסדר, שנועד לפגוע בחזבאללה, במאי 1988 ומבצע כחול וחום, שנועד לפגוע בארגון החזית העממית הפלסטיני, בדצמבר 1988.
תקופת הביניים (1989–1990)
בשנת 1989 נחתם הסכם טאיף, במסגרתו פורקו ארגון אמל וארגוני הטרור הפלסטיניים מנשקם. כתוצאה מכך חלה ירידה בכמות הפיגועים והנפגעים הישראלים, שהובילה לירידה בכמות המבצעים שביצע צה"ל.
מלחמתה של ישראל בחזבאללה (1991–2000)
בתקופה זו התמודד צה"ל עם אתגר בהפעלת הכוח - הצלחתם של מבצעים רבים ברמה הטקטית הובילה לירי על יישובי הצפון ולא עמדה במטרה האסטרטגית. כתוצאה מכך, מבצעי צה"ל ברצועת הביטחון נעשו באישור מפקד פיקוד הצפון, ומבצעי צה"ל בשאר לבנון נעשו רק באישור הרמטכ"ל ושר הביטחון.
עם כניסתם של אמנון ליפקין-שחק לתפקיד ראש המטה הכללי ושל עמירם לוין לתפקיד מפקד פיקוד הצפון, החליט צה"ל להתייחס אל הנעשה ברצועת הביטחון כאל מלחמה, ולא כאל פעילות ביטחון שוטף. החלטה זו התבטאה בהקמתה מחדש של יחידת אגוז ב-1995.
במהלך תקופה זו יצאו לפועל מספר רב של מבצעים, כאשר המרכזי בהם הוא מבצע ענבי זעם, שהתרחש בשנת 1996.
סרטן המעי הגס
סרטן המעי הגס (באנגלית: Colorectal Cancer) היא מחלה הכוללת גידולים סרטניים במעי הגס, בחלחולת (סרטן הרקטום) ובתוספתן. זהו סוג הסרטן השלישי בשכיחותו, והשני בגורמי המוות הסרטניים בעולם המערבי. סרטן המעי הגס הוא אחת ממחלות הסרטן הנפוצות והקטלניות בישראל.
לפי סברה נפוצה, גידולים סרטניים במעי הגס מקורם לרוב בפוליפים אדנומטיים במעי הגס; גידולים אלה שפירים בדרך כלל, אך כמה מהם עלולים להיעשות ממאירים עם הזמן.
המחלה מאובחנת באמצעות קולונוסקופיה, בדיקה פולשנית של המעי הגס דרך החלחולת. הטיפול הוא לעיתים ניתוחי, ובמקרים רבים נדרשת גם כימותרפיה.
באמצעות מודעות ואורח חיים בריא ניתן להקטין את הסיכוי לחלות; גילוי מוקדם של המחלה ותרופות חדשות מקטינים את סיכויי הסיבוכיות והתמותה. פותחו תרופות כימיות חדשות וטיפולים המקטינים את סיכויי התמותה ומאריכים חיים. שילוב של פחד וחוסר מודעות בקרב האוכלוסייה בישראל גורמים לכך שהתחלואה והתמותה גבוהים יחסית למדינות מפותחות אחרות.
תסמינים
לעיתים קרובות החולה לא ירגיש שום תסמין. זו אחת הסיבות לכך שארגונים רפואיים רבים ממליצים על סריקה תקופתית אחר המחלה על ידי ביצוע בדיקת דם סמוי בצואה וקולונוסקופיה. כאשר יש תסמינים, הם תלויים באזור הפגיעה. באופן כללי, ככל שהגידול קרוב יותר לאזור פי הטבעת, יש יותר תסמיני-מעי כגון: במקרה שהגידול הוא במעי הגס הימני, שהוא רחב יותר מהמעי הגס השמאלי ולכן יותר קשה לחסום אותו, יש פחות מצבים של חסימות ויותר דימומים ואנמיה. גידול במעי הגס השמאלי גורם לשינוי בהרגלי היציאה עד כדי חסימה, כיוון שהמעי הגס השמאלי צר יותר ולא גמיש. גם כאן ניתן למצוא אנמיה. בגידול ברקטום ניתן לראות דם אדום בהיר בבדיקה רקטלית, ולכן קשה להפריד באבחנה בין סרטן לבין טחורים. לסיכום: הסימפטומים העיקריים של סרטן המעי הגס הם ירידה בתיאבון ובמשקל, דימום, שינויים ביציאות, וכאבי בטן בשלב מאוחר.
אבחנה
בירור סרטן המעי הגס נעשה על ידי בדיקת קולונוסקופיה. זאת השיטה המומלצת בארצות הברית, באירופה וגם בישראל. במהלך הבדיקה, ניתן לשלב גם טיפול: במהלך הבדיקה ניתן לכרות פוליפים ולקחת דגימות לבדיקה פתולוגית כדי לברר את אופי הרקמה שנדגמה. ניתן לערוך גם בירור חלקי על ידי רקטוסקופיה, המגיע עד אמצע הסיגמא, לאורך כ־22 ס"מ אולם יכולים להיות גידולים גם בהמשך המעי הגס. בבדיקות דם ניתן לראות מהי רמת ההמוגלובין (לצורך בירור אנמיה), רמות CEA (מרקר גידולי אשר עולה בגידול במעי הגס אולם גם בגידולים אחרים, לא מדד אבחוני טוב אלא משמש למעקב), תפקודי כבד - היות שסרטן המעי הגס שולח גרורות באופן שכיח לכבד. דרכים נוספות לאבחן סרטן המעי הגס: סיגמואידוסקופיה- בדיקה המסוגלת לאבחן 80%-70% ממקרי סרטן המעי הגס. היא פשוטה יותר מקולונוסקופיה בהכנה אליה בכך שהיא דורשת שימוש בכדורים משלשלים ובחוקן בלבד, עם זאת הבדיקה בודקת רק את 60 הס"מ האחרונים של המעי. חוקן בריום עם קונטרסט כפול- כמעט לא בשימוש. בעבר זו הייתה הבדיקה השכיחה ביותר - למעשה, לא רואים את המעי הגס עצמו אלא את החלל שבתוכו; במקרה שיש גידול, ניתן לראות פגם במילוי, הוא נראה כמו "ליבת תפוח" (apple core) כתוצאה מההיצרות של הגידול. קולונוסקופיה וירטואלית- מדובר באותה הכנה כמו קולונסקופיה - משלשלים ודיאטה. הבדיקה טובה לצורך סקירה בלבד כי לא ניתן לקחת ביופסיות, ואם יש חשד גבוה לפוליפ ממאיר יש לערוך קולונוסקופיה רגילה. חיסרון נוסף הוא בקרינה (CT). היתרון הוא בכך שיש גם CT של הבטן עם ממצאים מחוץ למעיים עצמם. US טרנס רקטלי- ניתן לזהות גידול, חדירה שלו, ובלוטות לימפה. הבדיקה אורכת כרבע שעה. MRI- הבדיקה המדויקת והאמינה ביותר, מבחינת אנטומיה של המעי הגס ועומק החדירה של הגידול - החיסרון בה הוא עלותה הגבוהה.
טיפול
בחלק מהמקרים ניתן לטפל ללא ניתוח, כגון דרך טיפול תרופתי ולגבי חלק אחר ייתכן ויומלץ טיפול ניתוחי.
טיפול ניתוחי
באופן כללי, יש לכרות את המקטע עם הגידול, לדאוג לסגירת הניקוז הלימפטי, לזהות ולסתום את המוצא של העורק שמספק את החלק של המעי הגס מהעורק המזנטרי בלבד, ולדאוג לכך ששולי הניתוח יהיו חופשיים (כלומר ללא פריצה של הגידול, מקובל לקחת שוליים של כ־2 ס"מ).
בישראל
בישראל סרטן המעי הגס הוא סוג הסרטן השני בשכיחותו (אחרי סרטן השד). מדי שנה מתגלים בין 3,200 ל-3,600 מקרים חדשים. מבין המדינות המפותחות, ישראל נמצאת במקום הראשון בשיעור התחלואה במחלה בקרב נשים ובמקום השלישי בקרב גברים. יש מגמת ירידה בתחלואה בכלל האוכלוסייה. שיעור הנשים החולות מתוך 100 אלף נשים היה 24.9 בשנת 1998, וירד ל-21 בשנת 2005. הנתון המקביל אצל גברים ירד מ-29.8 ב-2003 ל-27 בשנת 2005.
על פי מחקר משנת 2007 מטעם רישום הסרטן הלאומי במשרד הבריאות, הסיכון של צאצאים של חולי סרטן המעי הגס לחלות במחלה גבוה פי 2.1 בקרב גברים ופי 2.15 בקרב נשים. המחקר, שנערך על ידי ד"ר מיכה ברחנא, רשם הסרטן הלאומי, ועל ידי אירנה ליפשיץ ורחל אלון, מצא עוד כי הסיכון גדול יותר לבנים כאשר האם חולה ולבנות כאשר האב חולה. באוכלוסייה היהודית הגברת הסיכון עמדה על פי 2.02 ואילו בקרב האוכלוסייה הערבית הסיכון היה גבוה פי 3.14. סרטן המעי הגס הוא השני מסוגי הסרטן הקטלניים ביותר בישראל, ובשנת 2012 מתו ממנו 1,342 בני אדם. על פי נתוני רשם הסרטן הלאומי בישראל מאובחנים מדי יום כ־9 חולים בסרטן המעי הגס והחלחולת וכארבעה מתים ממנה. גם בתמותה יש ירידה מתמשכת בזכות פעולות המניעה וגם בעקבות הכנסת תרופות חדשניות ושיטות כירורגיות מתקדמות.
על פי נתוני התוכנית הלאומית למדדי איכות לרפואת הקהילה בישראל, שפורסם בדצמבר 2018, בשנת 2017 כ-63% מקהל היעד, נשים וגברים בגילאי 50–75 שנים, עברו בדיקות סיקור שכללו בדיקת קולונוסקופיה בעשר השנים האחרונות או בדיקת דם סמוי בצואה בשנה האחרונה.
Timebelle
Timebelle הוא הרכב מוזיקלי משווייץ המורכב ממירונה, סמאנול ועמנואל, וחברים שפרשו: רדי, כיסטוף וסאנדור. ההרכב ייצג את שווייץ באירוויזיון 2017 עם השיר "Apollo".
ההרכב ניסה לייצג את שווייץ באירוויזיון 2015 עם השיר "Singing About Love", אך הגיע למקום השני בקדם השווייצרי. מטה ההרכב נמצא בברן. חברי הלהקה הכירו כשהיו ביחד באוניברסיטת ברן. כשסיימו את הלימודים הם התחילו את הקריירה המוזיקלית יחד והוציאו סינגל ראשון בשם "Desperado". ב־5 בפברואר 2017 השתתף ההרכב בקדם השווייצרי לאירוויזיון 2017 (Entscheidungsshow) ושם זכה לייצג את המדינה בקייב בחודש מאי אותה שנה. השיר הופיע בחצי הגמר השני שנערך ב-11 במאי, אך לא העפיל לגמר.
ז'ואאו גימראיס רוזה
ז'ואאו גימראיס רוזה (בפורטוגזית: João Guimarães Rosa, בפי דוברי הניב של מינאס ז'ראיס גִימַרַאִיס, נהגה גִימַרַאִישׁ בפי דוברי הניב של ריו דה ז'ניירו ; 27 ביוני 1908 – 19 בנובמבר 1967) היה סופר ודיפלומט ברזילאי.
גימראיס רוזה פרסם במהלך חייו ארבעה ספרי סיפורים קצרים, שכולם נסבו סביב החיים בסרטאו – חבל ארץ צחיח למחצה בצפון-מזרח ברזיל ועני ביותר, אך התייחסו לנושאים של ספרות אוניברסלית וטבע הקיום. הרומן הארוך היחידי שכתב, "הסרטאו הגדול", נחשב לטקסט מהפכני. זאת בשל תערובת של שפה ארכאית עם זו המדוברת ושימוש תכוף בתחדיש – חידושי לשון או משמעויות חדשות שהוא העניק למילים קיימות, בהשראת השפה המקומית המדוברת באזוריה הנידחים והמרוחקים של ברזיל. בשל הנושאים הפילוסופיים העמוקים שבמהות הספר, תיאר המבקר אנטוניו קנדידו את היצירה כ"רומן מטאפיזי". לעיתים קרובות נחשב ספר זה למקבילו הברזילאי של "יוליסס" – פרי עטו של ג'יימס ג'ויס. במשאל שנערך בשנת 2002 על ידי הספרייה העולמית של בוקלובבן נבחר "הסרטאו הגדול" לאחת ממאה יצירות המופת הטובות ביותר בכל הזמנים.
ביוגרפיה
גימראיס רוזה נולד בקורדיסבורגו במדינת מינאס ז'ראיס, הראשון מבין ששת ילדיהם של פלורדוארדו פינטו רוזה ופרנסיסקה גימראיס רוזה. הוא רכש את השכלתו בכוחות עצמו בתחומים רבים ולמד מספר שפות כבר בילדותו, החל בצרפתית עוד בטרם מלאו לו שבע. לימים אמר:
בעודו ילד צעיר, הוא עבר להתגורר בבית סבו וסבתו בבלו הוריזונטה, שם סיים את בית הספר היסודי. הוא החל את לימודיו התיכוניים בבית הספר סנטו אנטוניו בסאו ז'ואאו דל ריי, אך עד מהרה שב לבלו הוריזונטה, שם סיים את לימודיו. בשנת 1925, בגיל 16 בלבד, הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס.
ב-27 ביוני 1930 התחתן עם ליג'יה קברל פנה, נערה בת שש-עשרה, ונולדו להם שתי בנות, וילמה ואגנס. באותה שנה הוא סיים את לימודיו והתחיל את עיסוקו כרופא באיטגוארה, שם שהה קרוב לשנתיים. בעיירה זו יצר גימראס רוזה את הקשר הראשון עם גורמים מהסרטאו. עם פרוץ המהפכה החוקתית של ברזיל בשנת 1932, שימש גימראיס רוזה רופא מתנדב של הכוח הציבורי ("Força Pública") שנע לכיוון מנהרת ארבעת המעברים (Passa-Quatro), מינאס ז'ראיס, שם נתקל בנשיא העתידי, ז'וסלינו קוביצ'ק, ששימש באותה תקופה הרופא הראשי של בנק הדם. הוא הפך לרופא עובד מדינה, בהמשך, ובשנת 1933 נסע לברבאסנה בתפקיד רופא בגדוד החי"ר התשיעי. לימים יאמר גימראיס רוזה כי חוויותיו מתקופתו כרופא וכחייל היו משמעותיות להתפתחותו כסופר. בשנה שלאחר מכן פצח גימראיס רוזה בקריירה דיפלומטית. בשנת 1938 הוא שימש כעוזר-קונסול בהמבורג, גרמניה, שם פגש את אשתו השנייה לעתיד, אראסי דה קרווליו גימראיס רוזה, האשה הברזילאית היחידה שהוענק לה רשמית תואר חסידת אומות העולם בשל פועלה להצלת יהודים שנמלטו מהרייך השלישי בתקופת השואה.
אוסף הסיפורים סגרנה
אף על פי שגימראיס רוזה החל את יצירתו הספרותית בכתיבת שירה, את הכרך היחיד של יצירת החריזה שלו, "מאגמה", הוא בחר להותיר במגירה, והספר פורסם רק לאחר מותו. תחת זאת, הוא בחר להתחיל את הקריירה הספרותית שלו על ידי פרסום אוסף של שתים עשרה נובלות קצרות במסגרת תחרות שהתקיימה בשנת 1938, אשר בראש חבר שופטיה עמד גרסיליאנו ראמוס סופר מוכר ומוערך ביותר. ראמוס, הסופר המכובד, מנע את הענקת הפרס לגימראיס, ומאוחר יותר אף הסביר את מניעיו לכך: למרות כישרונו של הסופר ויופיו של האוסף שנקרא לימים "סגרנה", הוא חשב שאיכותם הלא אחידה של הסיפורים והפיסקאות הארוכות באופן מוגזם שאפיינו אותם, הציגו יצירה לא עקבית ולא בשלה. גימראיס רוזה ערך בהרחבה את עבודתו, עד שבסופו של דבר מצא אותה מוכנה לפרסום רק בשנת 1946.
בעריכתו הבוגרת, שכבר מורגשת ב"סגרנה", הסגנון של גימראיס רוזה שונה בהרבה מזה של ראמוס. אופן כתיבתו התמציתי והיבש של האחרון עומד בניגוד חריף לשפע ולחיוניות הפרטים ואיכות השפה של גימראיס, שהיא עשירה באוצר מילים והרפתקנית בחקירתה את הדקדוק של השפה הפורטוגזית, תכונות שראמוס עצמו היה מכיר בהן כסגולותיו הגדולות ביותר של עמיתו.
סגרנה - "Sagarana" היא מילת פורטמנטו (הלחם בסיסים -תצורה של מילים בשפה באמצעות חיבורן של שתי מילים קיימות לכדי אחת). סגרנה נוצרה מאיחוד המילה "סאגה "(המילה הנרדפת בפורטוגזית לסיפור) ו"ראנה" ("אופן, דרך" בלשון הטופי - משפחת הלשונות המדוברות על ידי האינדיאנים בדרום אמריקה), ובכך מתורגמת כ"(סיפורים) בדרך של אגדות עם". הספר מורכב מתשע נובלות קצרות, שלוש פחות מהגרסה המקורית שהוגשה לתחרות שמונה שנים קודם לכן. כולן ממוקמות בתוך נופי הסרטאו וכמעט כולן סובבות סביב דמותו של ז'גונסו - דמות שכיר החרב במיליציה לחוואים המבטיחה את הסדר באזורי העורף האחורי של ברזיל. עם זאת, גימראיס רוזה מעצב את צורת החיים הזו של בריונות מחוץ לחוק, כסוג של מצב קיומי שלפיו גבורה ואמונה הם שני הכוחות המניעים של החיים. הסופר אנטוניו קנדידו ייחס את אופן תפיסתו של ז'גונסו כמושפעת מדמות האבירים וערכיה כפי שמופיעה בספרות ימי הביניים.
היוקרתי מבין הסיפורים בקובץ זה הוא האחרון שבהם, "זמנו ותורו של אאוגוסטו מטראגה" ("A Hora e Vez de Augusto Matraga"), אליו מתייחס גימראיס רוזה כמעין "מפתח" לאוסף כולו ההגיוגרפיה של האדם הגשמי, מתארת את גאולתו של בעל חווה עשיר בשם אאוגוסטו אסטבס, אדם מרושע אשר נמשל לכל מיני ההוללויות, שבגד והוכה כמעט עד מוות, ונשאר בסופו של דבר עזוב לאנחות הרחק מכל מקום ישוב ועם קעקוע ברזל מלובן צרוב בבשרו. שני סרטאנז'וס ("sertanejos") - בוקרים קשישים בני הסרטאו, מצילים אותו, פותחים בפניו את ביתם ומעניקים לו טיפול. במהלך הבראתו, מברך אותו הכומר ומבטיח לאדם ההולל כי לכל האנשים יש רגע ישועה מסוים ומכריע. לאחר שנרפא, הוא מכריז על רצונו להגיע לגן העדן "גם אם יהיה זה באמצעות אלה" ("nem que seja a porrete"), ועוסק במרץ בעבודות החווה ובמעשים טובים ותוך כך מפתח חברות וידידות עם מנהיג הז'גונסו (הבוקרים) ז'ואז'יניו בם-בם, אשר מעריך את מקצועיותו של האיש, ומזמין אותו לחבורתו, הצעה שאאוגוסטו מסרב לה כדי לעמוד בשאיפתו להגיע לגן עדן.
בהמשך מתאר גימראיס רוזה סצנה בה מתגלה הטבע אל גיבור הסיפור דרך הצבעים הבהירים של הפרחים וחירותן של הציפורים. תחת השפעתו של גילוי זה, אאוגוסטו יוצא לנדוד בסרטאו בחיפוש אחר "זמנו ותורו". דרישתו זו באה לכדי השלמה רק באמצעות קטטה עד מוות עם מנהיג הז'גונסו עימו התיידד קודם לכן. וכך באמצעות התקוממות אלימה כנגד מה שהוא רואה כמעשה לא צודק שבוצע על ידי הז'גונסו, עולה אאגוסטו לדרגה של כמעט-קדוש.
קורפו דה ביילה
ספרו הבא של גימראיס רוזה היה "קורפו דה ביילה – גוף הריקוד" ("Corpo de Baile"), שיצא לאור שנים לאחר מכן, בשנת 1956. עבור המהדורה השנייה, האוסף חולק לשלושה חלקים, המתפרסמים כיום בדרך כלל בנפרד: "לילות הסרטאו" ("Noites do Sertão") "מנואלזאו ומיגלין"''; ("Manuelzão e Miguelim") - משחק מילים עם שמותיהן של שתי דמויות מן הסיפור, המתבסס על הגדלת והקטנת סיומות השם כמקובל בפורטוגזית, ומשמעותן הקבילה היא - מנואל הגדול ומיגל הקטן; וכן, "לא אורובוקווהקווה, לא פיניים" ("No Urubuquaquá, no Pinhém") - השמות הם המקומות בהם מתרחש הסיפור.
מדיניות פרסום כזו, על אף שאושרה על ידי המחבר עצמו, שוברת את המבנה המקורי של הספר, שלעיתים קרובות מבטא את מורכבותו. עצם שמו של האוסף מצביע על עובדה זו: "קורפו דה ביילה" אליו הוא מתייחס, הם צירוף של סמלים ואידיאות המוצגים שוב ושוב לאורך שבע הנובלות הקצרות, ומופיעים שוב בצורה מסוימת כדי להשיג רמת משמעות נוספת. "ריקוד" זה של מוטיבים ומטאפורות מתרחש בתוך הסיפורים ומחוצה להם. ביניהם, גימראס רוזה בוחר בעיקר דמויות מהאסטרולוגיה כדי לחבר ולסדר את העלילות ואת היחסים ביניהן, תוך יצירת רצף בעל משמעות יחידה לאורך כל הספר. כתיבה המחקה מבנה זה מופיעה גם בסיפור "מסר מהגבעה" ("Recado do Morro"), אשר, בהתאם, מתפרס על פני מחצית הספר, בהיותו הסיפור הרביעי בפרסום המקורי.
"מסר מהגבעה" הוא גם משמעותי באופן בו הוא מטפל בהמשגת שפת הסרטאו עצמה. בסיפור, חבורה של חמישה סרטאנז'וס ("sertanejos") מלווה חוקר טבע גרמני במסע דרך מדינת מינאס ז'ראיס. במקביל לגילוי האישי שלהם את הסרטאו, מסופר סיפורו של מסע נוסף, העוקב צעד אחר צעד אחר מסעה של המשלחת ומעביר מסר מטעם מרחבי חבל ארץ זו המתפרסים ללא יומרה בדרך של אנקדוטה, באמצעות אנשי השוליים של תושבי האזור. המסר נשמע לראשונה מאחת הגבעות על ידי משוגע שמתגורר במערה באזור, הוא מעביר את המסר לאחיו, הלך מרושש, אשר בתורו מעביר את המסר לילד. הילד ממשיך להעביר את המסר למדריך, שמעבירו בתורו לנזיר מתנבא, שרואה בו אות וסימן להתגלות וחוזר על המסר בפני קהילת העיר; ואז שב ומושמע המסר על ידי אדם נוירוטי, שבסופו של דבר מספר את זה למשורר וזמר בלדות. בכל פעם שהמסר מסופר, נושאיו משנים מעט את תוכנו, עד שהמשורר בסופו של דבר מעניק לו צורה של בלדה אגדית, אותה הוא שר במסיבה בה משתתפים חברי המשלחת. רק אז מתברר שהמסר לאורך כל הדרך הייתה אזהרה למנהיגם, פדרו אורוסיו.
פדרו, המנהיג, גבר יפה מראה, שנוא מאוד בשל מערכות היחסים שהוא מקיים עם נשותיהם של שאר הסרטאנז'וס. הגברים שהוא שיטה בהם מתכננים לנקום בו, ונותנים לו להשתכר מתוך כוונה לרצוח אותו. תוך שהוא מאזין לבלדה, פדרו אורוסיו מבין את הסמליות שלה וכיצד היא מתייחסת אליו עצמו ולאנשיו, ואת האזהרה הטמונה במילים, מה שמוכח כנכון, וכך הוא מצליח להציל את חייו לאחר שהוזהר על ידי "מסר מהגבעה".
ניתן לראות כאן המחשה של גימראיס רוזה לאופן בו הוא עצמו הבין את כתיבתו. הוא מתערב בתיאורי הנופים שמצאה משלחתו של החוקר הגרמני עם גרסאות רצופות של הסיפור שהמשוגע, הילד ולבסוף המשורר, מספרים. כך הוא מתאר כיצד ידיעה כלשהי הנוצרת בטבע נתפסת ומובנת באופן מסתורי על ידי דמויות נאיביות או מטורפות - והופכת למובנת דרך המשגה פיוטית. (הבלדה), תוך ליווי תהליך מדעי המתקיים בסרטאו, ותגלית שאין אפשרות לחשוף את הסודות האמיתיים שמאחוריה.