cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עידן הקרח: מסלול התנגשות
עלילה
עלילת הסרט מתחילה ביונק הקדום דמוי-הסנאי סקראט, המנסה לקבור בלוט בשלג, אך מכה בטעות בכפתור של חללית ענקית קפואה לכודה בקרח. הוא משחק עם הלחצנים שלה ושולח אותה לחלל איתו ועם הבלוט. בתוך החללית סקראיט מפעיל כפתורים הגורמים לחללית להתנגש באסטרואידים מסוכנים המתחילים להתעופף ולהתנגש בכדור הארץ. הוא עולה מהחללית אל אסטרואיד עצום וקטלני ועליו מנסה לקבור את בלוטו. דבר זה משגר את האסטרואיד לעבר כדור הארץ, מה שעומד להכחיד את כל היצורים החיים בו.
במסיבת יום הנישואים של אלי ומני מופיעים מופעי זיקוקים של אסטרואידים המתפוצצים בשמיים וכל היצורים בורחים למקום מסתור. בינתיים באק הסמור החי מתחת לאדמה בממלכת הדינוזאורים, מחזיר ביצה של טריצרטופסית שנחטפה בידי משפחת דרומזאורים מעופפים - גאווין, רוג'ר וגרט'י, ואלה נשבעים לנקום בו. בבריחה מהדינוזאורים הוא מגלה סלע עם כיתוב של נבואה עתיקה. באק הנרגש עולה אל פני השטח, מוצא את מני וחביריו ומספר להם שאסטרואיד ענקי עלול להשמיד את כל היצורים החיים בכדור הארץ, כפי שקרה בעידנים קודמים, אם לא ימצאו דרך לשנות את הפגיעה. אך הוא עולה על כך שהאסטרואיד פגע כל פעם באותה נקודה וכך אם יעלו על הדרך לעצור אותה - יבטלו את השפעת האסטרואיד.
במהלך מסעם הם עולים על כך שאבני אסטרואידים קטנים הם בעלי יכולות מגנטיות ומשפיעות אחת על השנייה, וכך באק חושב להסיט על ידי אותם אבנים את האסטרואיד הענקי ולהחזירו לחלל. לאחר נדודים, הקבוצה מגיעה לאזור בו פוגע האסטרואיד הענקי בכל תקופה - "גיאוטופיה" - ממלכה של חיות זקנות החיות בגבישי אסטרואידים שנפלו לפני עידנים ומעניקים להם מראה צעיר יותר. בתוך גיאוטופיה סיד פוגש את ברוק העצלנית שנראית צעירה מכפי שהיא ומתחברת לסיד וגם סבתי מתיידדת עם טדי הארנב הכחול. בגיאוטופיה הם פוגשים את המנהיג "שאנגרי לאמה" - למה זקנה בעלת קרניים וזקן תיש המתמחה בתרגילי יוגה ומסרב לבקשתם לשלוח לחלל את גבישי האסטרואיד של גיאוטופיה.
סיד וברוק מתאהבים זה בזה וסיד מוציא למענה גביש בדולח, אך הדבר גורם לאזור לאבד את השפעתו הקסומה וכל החיות הזקנות מאבדים את מראם הצעיר. באק מנצל את המצב כדי להוביל את הגבישים אל תוך הר הגעש המלא בגייזרים וכך לגרום לו לדחות את האסטרואיד הגדול, למרות התנגדותו של שאנגר למה אך בתמיכת שאר החיות. הדינוזאורים המעופפים מחפשים את באק לנקום בו וגם כדי להשתלט על כדור הארץ אחרי היכחדות היונקים, אך באק משכנע אותם שהם לא יוכלו לשרוד את פגיעת האסטרואיד והם מחליטים לעזור לו לעצור את האסטרואיד.
עם זאת חתיכת גביש קטנה מצליחה ליפול לתוך בריכה קטנה בגיאוטופיה ומשיבה לגבישים את יכולת ההתחדשות, וכך תושבי גיאוטופיה שבים למראם הצעיר כולל סבתו של סיד שנשארת בגיאוטופיה לצד טדי. דייגו ושירה הופכים לגיבורי הילדים הצעירים וברוק נפרדת מסיד במחשבה שהיא זקנה מדי עבורו. לאחר עזיבתו היא חוזרת למראה הצעיר. בסוף הסרט מתחילה חתונתם של מישמיש וג'וליאן. בין אורחי החתונה סיד מוצא את ברוק הצעירה ושניהם מחליטים להתחתן גם כן, תוך שברוק שרה בקול לכבוד סיד.
סקראט ממשיך לשוטט בחללית שהטיס עד שהוא מתרסק על מאדים, גורם לפיצוץ עצום וכל החיים עליו מיד מושמדים.
ואקאמה
וקאמה (Wakame; מיפנית: ワカメ) היא מאכל המיוצר מאצת הים "Undaria pinnatifida" שהוא מין של קלפ. האצה שייכת לקבוצת אצות הים החומות. היא בעלת יתרונות תזונתיים רבים ונפוצה בעיקר במטבחים היפני, הסיני והקוריאני.
שימוש במטבח
עלי הוואקמה ירוקים, טעמם מתקתק והם חלקלקים למגע. כאשר מבשלים את האצה יש לחתוך אותה לפיסות קטנות כי היא מתרחבת תוך כדי בישול. השימוש הנפוץ באצה הוא במרק המיסו המסורתי היפני. האצה ניתנת לאכילה כבר לאחר השריה קצרה ונהוג להוסיפה גם לסלטים, אורז, אטריות מוקפצות ועוד. ביפן ובאירופה נעשה שימוש באצה בצורתה המומלחת או המיובשת, בעיקר במרקים ובסלטים. התיבול העיקרי למאכלים הללו נעשה בעיקר בעזרת רוטב סויה וחומץ אורז. גומה וואקמה, הידועה גם בשם סלט אצות, היא מנה פופולרית במסעדות סושי אמריקאיות ואירופאיות. תרגומה המילולי של המנה הוא "אצת שומשום", שכן זרעי שומשום הם מרכיב עיקרי במנה.
גידול האצה
חקלאים ימיים מיפן ומקוריאה מגדלים אצות וואקמה כבר דורות, עוד מימי תקופת נארה. מ-1983 נעשה גידול מבוקר של האצה גם בצרפת. בטזמניה האצה גדלה באופן טבעי ונמכרת למסעדות ברחבי אוסטרליה.
ההיסטוריה של האצה במערב
המילה "וואקמה" הופיעה לראשונה ב-1867 במילון היפני-אנגלי מאת ג'יימס סי. הפבורן. משנת 1960, החלו לעשות שימוש נרחב באצת הוואקמה בארצות הברית וניתן היה למצוא את האצה (טרייה או מיובשת) בחנויות טבע ובמרכולים אסייתיים ברחבי אמריקה. השימוש גדל עוד יותר מ-1970 כשאמריקה החלה לגלות את נפלאות המטבח היפני בכלל והסושי בפרט.
מינים פולשים ואגרסיביים
מקורה של האצה הוא באזורים ימיים קרים ביפן, קוריאה וסין. בעשורים האחרונים קיימים מקורות גם בניו זילנד, בארצות הברית, בצרפת, בריטניה, ספרד, איטליה, ארגנטינה ואוסטרליה. האצה "Undaria pinnatifida" נמנית עם 100 המינים הפולשים האגרסיביים ביותר בעולם. פלישתה של האצה התרחשה באופן לא מכוון, בעיקר בעקבות התגברות תנועת כלי השיט במאה העשרים. כלי השיט מביאים עימם מי נטל שמסייעים להתפשטות מסיבית של האצה. האצה פורייה מאוד ומתרבה במהירות, דבר המקשה מאוד על מיגורה.
ארצות הברית
האצה נמצאת במספר נמלים בדרום קליפורניה. בחודש מאי 2009 היא התגלתה במפרץ סן פרנסיסקו ונעשו מאמצים רבים לבלום את התפשטותה.
שארל השלישי, מלך נווארה
שארל השלישי (1361 - 6 בספטמבר 1425, באוליטה), המכונה שארל האציל, היה מלך נווארה בין 1387 עד מותו. בנוסף, החזיק בתואר "הדוכס מאברה" (Évreux) בין 1387 ל-1404, אז החליף תואר זה בתואר "הדוכס מנמור" (Nemours). היה בנו של שארל השני, שהיה ידוע גם כ"שארל הרע"; מרבית תקופת שלטונו הוקדשה לתיקון הנזקים שגרם אביו לכלכלה ולתשתיות של הממלכה, ולשיפור היחסים עם צרפת.
לאחר שהומלך, נטה לצדד בפתרון הסכסוכים שבהם הייתה מעורבת נווארה ובשיפור יציבותה ומעמדה.
ועדת ידין-שרף
ועדת ידין-שרף היא ועדה שהוקמה בשנת 1963 על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, במטרה לבחון את חלוקת האחריות בתוך קהילת המודיעין הישראלית. הוועדה מנתה שני חברים, הרמטכ"ל לשעבר, רב-אלוף יגאל ידין, וכן זאב שרף, פעיל ותיק במפא"י, מזכיר הממשלה לשעבר, ולימים חבר הכנסת ושר. הוועדה הגישה את מסקנותיה לראש הממשלה הנכנס, לוי אשכול, ב-31 ביולי 1963.
הסיבות להקמת הוועדה
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקש לכנס את הוועדה כדי להבטיח כי קהילת המודיעין הישראלית תמשיך לעמוד לשירות ראש הממשלה הישראלי גם לאחר פרישתו שלו. זאת, מאחר שבן-גוריון עצמו שימש במקביל כשר הביטחון וכראש ממשלה, ולאור חששו כי ביום שהסמכויות יפוצלו תעמוד קהילת המודיעין לשירותו של שר הביטחון באופן שיפגע בתפקודו ובכוחו של ראש הממשלה. על הוועדה היה להבטיח, על כן, את זרימת המידע גם לראש הממשלה.
בנוסף לאמור, ברקע להקמת הוועדה ניצבו מספר אירועים בקהילת המודיעין הישראלית. כך, ייתכן כי התפטרותו של מי שהיה ראש המוסד והממונה על השב"כ מטעם ראש הממשלה, איסר הראל, הייתה למעשה זו שהובילה להקמת הוועדה. הראל, התפטר בשל חילוקי דעות בינו לבין בן-גוריון בענייני הערכת המודיעין, וביחס לסמכות ההערכה של המוסד. בעקבות ההתפטרות שימש ראש אמ"ן, מאיר עמית, גם בתפקיד ראש המוסד. פרשייה נוספת שהדיה טרם שככו באותה העת, הייתה מה שכונה כוננות רותם, שכללה הפתעה ישראלית מכניסת כוחות צבא מצרים למרחב סיני, וגיוס המילואים בשל כך בישראל. במבט רחב יותר, ייתכן וגם פרשיית העסק הביש, ושאלת הסמכות על פעילות הארגונים החשאיים שעלו עמה, עדיין עמדה ברקע להקמת הוועדה ולעבודתה בצורה שהתבטאה גם במסקנותיה.
המלצות הוועדה ויישומן
הנחות היסוד של הוועדה היו כי בידי ראש הממשלה הישראלי חייבת להיות תמונה מלאה של כל פעילות השירותים החשאיים בישראל, וכן חיוני שיהיו בידיו הערכות של גופים שונים המתבססות על נקודות מבט שונות. על מנת לממש את הנחות אלו, הוועדה המליצה על חיזוק מחלקת המחקר במשרד החוץ כך שתאזן את ההערכות המתקבלות ממחלקת המחקר באמ"ן "בנושאי המזרח התיכון ובנושאים מדיניים". זאת, לצד המשך קיום תהליכי הערכה, אם כי מוגבלים, גם במוסד, בשל יכולות האיסוף החשאי המצויות בידיו.
היבט נוסף בהמלצות הוועדה, הנוגע לריכוז הסמכויות על הארגונים החשאיים בידי הממשלה, הוא מינוי יועץ מיוחד לענייני מודיעין שיסייע לראש הממשלה, וירכז את המעקב אחר פעילות השירותים החשאיים והערכתם. ליועץ יוקנו סמכויות חוקיות שיאפשרו את השקיפות הנדרשת. ניכר בראיית הודעה, מדובר בעיקר על גוף ביקורת שמטרתו לסייע לממשלה ולראשה להפיק את המירב משירותי המודיעין השונים.
דו"ח הוועדה הוגש לשולחנו של ראש הממשלה, לוי אשכול, ב-31 ביולי 1963 והובא לדיון בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בספטמבר. עם זאת, מסקנותיו לא יושמו הלכה למעשה ומחלקת המחקר במשרד החוץ לא חוזקה. גם מינוי יועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין לא מומש בשל התנגדויות של ראשי השירותים, ומגבלות סמכותיות שמנעו את איושו. אמנם, למעט פרק זמן של שנה אוישה המשרה, כאשר איסר הראל שימש בתפקיד, אך זה האחרון פרש בשל מיעוט הסמכויות.
היחס בין מסקנות הוועדה למסקנות ועדת אגרנט והביקורת על המלצותיהן
קיים דמיון רב בין מסקנות ועדת ידין-שרף ומסקנותיה הארגוניות ביחס לקהילת המודיעין של ועדת אגרנט. זאת, הן בנוגע למינוי יועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין, והן בשאלת ה"פלורליזם המחקרי" ובכללו חיזוק גופי הערכה נוספים, שהעסיקה רבות את ועדת אגרנט. ייתכן וברקע לכך ניצבת שותפותו של יגאל ידין בשתי הוועדות. עם זאת, הדמיון הרב הוביל חלק מן החוקרים לטעון כי ועדת אגרנט לא ירדה עד לבסיס הכשל התפישתי שנחשף במלחמת יום הכיפורים, וכי המלצותיה הן בגדר "עוד מאותו הדבר". חוקר שטען כך, היה ד"ר צבי לניר בספרו "ההפתעה הבסיסית - מודיעין במשבר". לאחר שהוא טוען כי המלצות ועדת אגרנט תואמות לאלו של ועדת ידין-שרף, כמו גם לוועדות מקבילות בארצות הברית, לניר תוקף את הנחת היסוד של ההמלצה:
לדבריו, לא עוד, אלא שייתכן ובשל ריבוי גורמי ההערכה, נוצרת מערכת יחסים של כלכלת שוק בין המודיעין והצרכנים. זו מובילה לכך שגורמי המודיעין ינסו לקלוע לטעמו של מקבל ההחלטות, ובכך קטנה גם יכולתם לשנות את תפיסתו.
פילו
פִילוֹ, או בצק פילו (מיוונית: Φύλλο - עלה) הוא דף בצק מרודד דק המשמש להכנת מאפים במטבח הים תיכוני והבלקני. מקור הבצק בטורקיה.
הכנה
בצק הפילו מכיל קמח, מים וכמות קטנה של שמן ומלח. הכנת פילו בבית דורשת מיומנות רבה : את הבצק מרדדים ומותחים לגיליון גדול ודק במיוחד, תוך כדי הימנעות מקריעתו, יבושו ומהדבקות. כיום בנמצא מכונות תעשייתיות ליצירת בצק פילו וניתן להשיג אותו מוכן בחנויות, טרי או קפוא.
שימושים
ניתן לעצב את הפילו בדרכים רבות: בשכבות, מגולגל או מקומט ולמלא אותו במילויים שונים. מאכלים נפוצים העשויים מבצק פילו:
במטבח הטורקי עושים שימוש בעלי פילו אף בבישול במים וחלב להכנת מאכלים שונים, מלוחים ומתוקים.
גלייזר דירקס DG-200
גלייזר דירקס DG-200 (בגרמנית: Glaser-Dirks DG-200) הוא דאון מתוצרת יצרנית הדאונים הגרמנית "DG Flugzeugbau GmbH"  אשר יוצר בין השנים 1977–1983.
יוצרו 192 יחידות.
צ'לטננגו
צ'לטננגו (בספרדית: Chalatenango) היא עיירה במחוז צ'לטננגו בצפון אל סלוודור. נכון לשנת 2012, העיירה מונה מעל 21,000 תושבים ומעל 29,000 תושבים באזורה המטרופוליני.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בגובה של כ־1,300 מטרים מעל פני הים. היא מרוחקת כ־13 קילומטרים מהגבול עם הונדורס, כ־45 קילומטרים מעיר הבירה סן סלוודור וכ־70 קילומטרים מהעיר סנטה אנה.
תא סטודנטים
תא סטודנטים הוא ארגון של סטודנטים העוסק בפעילות חברתית או פוליטית.
ישנם תאי סטודנטים שפעילים רק בקמפוס אחד של אותה אוניברסיטה, למשל, באוניברסיטה העברית פעלו שני תאי סטודנטים מטעם "מפלגת שינוי" – אחד בקמפוס הר הצופים ואחד בקמפוס הפקולטה לרפואה בעין כרם, אחרים פועלים בקמפוסים אחדים ואפילו באוניברסיטאות אחדות. אולם, יש להבדיל בין תא סטודנטים אחד הפועל בקמפוסים אחדים לבין תאי סטודנטים שונים המשויכים לארגון על חוץ אוניברסיטאי כמו מפלגה, זרם דתי או ארגון פוליטי א-מפלגתי. דוגמאות לתאי סטודנטים הפועלים באוניברסיטאות אחדות: "מגמה ירוקה" – תא איכות הסביבה או "תא כתום" – תא נגד ההתנתקות.
מיוצ'ה פראדה
מיוצ'ה פראדה (באיטלקית: Miuccia Prada, נולדה בשם מריה ביאנקי - Maria Bianchi; 10 במאי 1949, מילאנו, איטליה) היא מעצבת אופנה איטלקייה, והמעצבת הראשית העומדת מאחורי בית האופנה פראדה, הידוע בקלאסיות המינימילסטית והיוקרתית שלו, ושל חברת הבת שלה מיו מיו, הנקראת על שם שם החיבה שלה.
מיוצ'ה היא הצעירה מבין נכדיו של מריו פראדה, מייסד בית האופנה. לפי מגזין פורבס, פראדה ובעלה, פטריציו ברטלי, "תפסו שליטה על פס הייצור המשפחתי ב-1978. מאז, הפכו לבית אופנה מוביל. מיוצ'ה שינתה את שם משפחתה לפראדה בשנות ה-1980, לאחר שאומצה על ידי דודתה. צעירה מבין 3 אחיות.
ב-1985, פרצה לתודעה לראשונה כשעיצבה קולקציית תיקים שחורים מניילון. ב-1989 עיצבה את קולקציית הביכורים שלה שזכתה להערכה, והמשיכה ב-1995 עם קולקציית הגברים.
את מיו מיו, הקימה ב-1992, כחברה פחות יקרה מפראדה, הפונה לקהל צעיר יותר, בהשראת המלתחה הפרטית שלה.
מיוצ'ה פראדה ידועה בעיקר בשל המינימליזם הקלאסי, קולי, נוח ויוקרתי שלה. במהלך השנים התפתחה החברה לייצור מוצרי עור, נעליים, בשמים והלבשה לגברים ונשים באחד. כיום, לפראדה יש כ-250 סניפים לערך ב-65 מדינות.
אורי יוגב
אורי יוגב (נולד ב-3 בנובמבר 1960) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי. כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות, כממונה על אגף התקציבים במשרד האוצר בשנים 2002–2004, בשנים 2009–2010 כיהן כיו"ר הוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה ובין השנים 2013–2017 כיהן כמנהל רשות החברות הממשלתיות. בשנת 2018 החל יוגב לעסוק בקידום אגרת גודש בישראל ודה-רגולציה למען חברת אובר בעזרת חברת פיוצ'ר מוביליטי. בשנת 2020 הקים את קרן אלומה להשקעה בחברות תשתית.
ביוגרפיה
יוגב נולד בצפת להורים עובדי המגזר הציבורי, אביו עבד במשרד החקלאות ואמו בעיריית תל אביב. בילדותו התגורר יוגב בחיפה ובתל אביב שם למד בתיכון אליאנס. בצה"ל שירת כקצין בחיל המודיעין וסיים את שירותו בדרגת סרן. בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטה העברית בירושלים. מתגורר במודיעין-מכבים-רעות, נשוי ואב לחמישה ילדים.
בספטמבר 2018 הוציא ספר שכתב בשם "ללא שיקולים זרים" המתאר את תקופתו כמנהל רשות החברות הממשלתיות ואת ניסיונותיו להילחם במינויים לא תקינים על ידי פוליטיקאים.
ראשית הקריירה
את דרכו במשרד האוצר החל בגיל 26 כרפרנט בתחום סובסידיות וייבוא ממשלתי ולאחר שנה מונה ליועץ בכיר למנכ"ל משרד האוצר, תפקיד בו שימש עד עזיבתו את המשרד ב-1990.
ב־1990 מונה למנהל אזור ירושלים בחברת הביטוח "המגן". בשנים 1993–1994 הופקד על פירוק חברת הביטוח "הסנה". בשנים 1994–1997 כיהן כמנכ"ל "אומני מותגי מזון", זכיינית דומינו'ס פיצה. בתקופה זו הצליח להגדיל בצורה ניכרת את פעילותה של רשת הפיצריות, אולם הניסיון להחדיר את מותג הגלידות האגן דאז לשוק הישראלי לא התנהל כמתוכנן והוביל לירידה ברווחי החברה. ב-1997 מונה למנכ"ל בזק בינלאומי, בתקופה שהתאפיינה בפתיחת שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות וכניסת החברה לתחום של אספקת גישה לאינטרנט. מאבק החברה בתקופה זו בחברות החדשות בתחום השיחות הבינלאומיות גרר ביקורת חריפה כלפיה מצד דוד תדמור, הממונה על ההגבלים העסקיים, בטענה לפעילות על גבול החוקיות תוך הטעיית צרכנים. עם פתיחת שוק השיחות הבינלאומיות לתחרות, חלקה של בזק בשיחות הבינלאומיות ירד משליטה מלאה בשוק לכ־40%. בתקופה זו החברה הצליחה לגייס תוך זמן קצר כ־260 אלף לקוחות לשירותי האינטרנט, אך רשמה הפסדים של כ־200 מיליון ש"ח. האסטרטגיה הניהולית של יוגב בבזק הוגדרה כחתירה לצמיחה מהירה תוך נטילת סיכונים גדולים, אשר הובילה גם להפסדים גדולים במקרים שונים.
כממונה על אגף התקציבים
בשנת 2002 מונה יוגב על ידי שר האוצר סילבן שלום לממונה על אגף התקציבים, אחת המשרות הבכירות ביותר במגזר הציבורי בתחום הכלכלי, בה כיהן עד אפריל 2004. בתקופת כניסתו לתפקיד סבל המשק הישראלי ממיתון על רקע בועת הדוט-קום והאינתיפאדה השנייה. משרד האוצר פעל לחקיקת חוק תוכנית החירום הכלכלית, ותחת הנהגתו של בנימין נתניהו, שהחליף את שלום ב־2003, בוצעה ליברליזציה, שכללה קיצוצים נרחבים בהוצאות הממשלתיות ורפורמות מקיפות, שיוגב היה שותף בכתיבתן וביישומן.
במהלך כהונתו בוטל הגידול האוטומטי בתקציבים ממשלתיים באמצעות מדדים כגון הצמדה וגידול טבעי באוכלוסייה, שהוחלפו בחוק שקבע כי הגידול השנתי בתקציב מוגבל לגובה של 1%. קצבאות המוסד לביטוח לאומי הוצמדו למדד המחירים לצרכן במקום לשכר הממוצע, הופחתו קצבאות הילדים והפנסיה התקציבית של עובדי המדינה הוחלפה בפנסיה צוברת. גיל הפרישה הועלה, והופחת מספר עובדי המגזר הציבורי. אוחדו רשויות מקומיות ומועצות דתיות והופחת מספר סגני ראשי הערים. בוטלה קרן השיווק לייצוא. הולאמו קרנות הפנסיה הגרעוניות. יוגב נאבק במענקים הממשלתיים למשכנתא, אותם ראה ככספים שעוברים ישירות לכיסי הקבלנים. יוגב התנגד להקמת מתקני התפלה על ידי המדינה. הוביל את הקמת בית הסוהר הפרטי בישראל (שבוטל בהוראת בג"ץ, לאחר שהושקע ממון רב בהקמתו). לדבריו, התוכנית הכלכלית שגובשה בתקופה זו נעשתה מתוך מחשבה שלא לפגוע בעשירים ובמבוססים על מנת שלא יעזבו את הארץ, לטענתו ניצל תקופה זו על מנת לקדם את שבירת העבודה המאורגנת במשק.
במאי 2003 מונה לעמוד בראש צוות שהוקם על ידי שר האוצר, בנימין נתניהו, ונגיד בנק ישראל, דוד קליין, לטיפול בבעיית העוני (הצוות המשותף למשרד האוצר ולבנק ישראל לצמצום ממדי העוני). חברי הצוות מבנק ישראל - קרנית פלוג, ניצה קסיר ודניאל גוטליב, וממשרד האוצר - יעל אנדורן ואודי בן-דרור. בדצמבר 2003 הגישה הוועדה את המלצות הביניים, המלצות שהובילו בהמשך להפעלת פנסיה תעסוקתית חובה, מס הכנסה שלילי ועוד.
יוגב נחשב לאחד האישים הבולטים והחזקים שכיהנו בתפקיד זה, מה שגם הביא לביקורת רבה כלפיו מצד גורמים בתוך משרד האוצר ובמשק, אך גם להערכה על פעולותיו למען שמירת קופת המדינה. לאחר סיום תפקידו המשיך יוגב לשמש במשך מספר חודשים כיועץ למשרד האוצר בתחום הרפורמה בנמלי הים, רפורמה אותה הוביל במהלך כהונתו. יוגב נחשב כאידאולוג הכלכלי של בנימין נתניהו.
ביוני 2016 התבטא וטען כי על אף שתוכנית הקיצוצים של 2002–2004 הייתה נחוצה בעיקרה - נעשו בה שורה של טעויות כגון העלאת תקרת ההכנסות לצורך תשלום ביטוח הלאומי, והביע תמיכה בהעלאה מחודשת של דמי האבטלה - אשר היה גורם מרכזי בקיצוצם.
עסקים פרטיים
במהלך 2004 החל יוגב לייצג את איש העסקים האוסטרלי ג'ון גנדל בהשקעותיו בישראל. בין הפעולות שביצע הייתה ההשקעה בחברה הציבורית "פלסטרו" שבשליטת קיבוץ גבת, יוגב מונה ליושב ראש דירקטוריון החברה, עד שמניות קבוצות גנדל נמכרו לחברת "ג'ון דיר" עשרים חודשים לאחר מכן, ברווח של 14 מיליון דולר.
בשנים 2005–2007 הוביל מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות את המשא ומתן בנושא השותפות עם חברת "אסם" בחברת "טבעול", ומכירת חלקו של הקיבוץ ל"אסם".
בשנים האחרונות עסק יוגב בתעשיית המים והקלינטק בישראל. יוגב ייסד עם מנכ"ל מקורות לשעבר בוקי אורן את "ווטרפרונטס - איחוד המים הישראלי" והוא מכהן כיו"ר העמותה. העמותה פועלת לקידום מעמדה של מדינת ישראל כמובילה עולמית בתחום פתרונות המים המתקדמים.
החל משנת 2019 מכהן יוגב כיו"ר חברת Datumate אשר פיתחה טכנולוגיה לפיקוח על ביצוע פרויקטי תשתית גדולים באמצעות רחפנים.
בשנת 2020 הקים יוגב את קרן אלומה שמשקיעה בחברות תשתית. קרן אלומה, יחד עם קרסו מוטורס וקבוצת מגדל החלה ב-2021 להתמודד על רכישת נתח ממניות חברת התחבורה אגד ועלתה לשלב הסופי בתחילת 2022.)
יו"ר הוועדה המייעצת ויו"ר רכבת ישראל
בשנת 2009 מונה ליו"ר הוועדה המייעצת למועצה הכלכלית חברתית וליועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו. במסגרת תפקידים אלו הוביל את התוכנית הכלכלית של 2009. ב־2009 דירג מגזין TheMarker את יוגב במקום התשיעי ברשימת האנשים המשפיעים על הכלכלה הישראלית, על סמך כהונתו כיועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו. הוא התפטר מתפקידו ביולי 2010.
בשנת 2010 היה מהוגי תוכנית "נתיבי ישראל" לפיתוח מסיבי של תשתיות רכבת ישראל. התוכנית אושרה בידי ממשלת נתניהו, ומספר חודשים אחר כך נתמנה יוגב לחבר בדירקטוריון חברת הרכבת ובהמשך כיהן כיו"ר דירקטוריון הרכבת בפועל, עד אמצע 2013. בתקופת כהונתו נחנכה רפורמה מבנית מקיפה ברכבת ישראל והודחה יו"ר ועד העובדים, גילה אדרעי.
מנהל רשות החברות הממשלתיות
מספטמבר 2013 עד ספטמבר 2017 כיהן יוגב כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
בנובמבר 2013 הושקה ברשות נבחרת הדירקטורים, שנועדה להביא להפסקת המינויים הפוליטיים בחברות הממשלתיות. לנבחרת 2014 ניגשו 13,795 מועמדים, מתוכם נבחרו 500 המועמדים הסופיים. לנבחרת 2015 ניגשו כ-7,100 מועמדים, ומתוכם אותרו 500 המועמדים הסופיים שהומלצו לשרי הממשלה. לנבחרת הדירקטורים של שנת 2017 ניגשו 9,266 איש ומתוכם אותרו 400 מועמדים שהתווספו ל-500 המועמדים מנבחרות הדירקטורים משנים קודמות. נכון לשנת 2017, 250 הדירקטורים נבחרי הציבור הממונים הם מועמדי הנבחרת.
מאז כינונה של נבחרת הדירקטורים עלה מספר הנשים המיוצגות בדירקטוריונים לחמישים אחוז. בנוסף, עשרה אחוזים מהדירקטורים משתייכות לבני מיעוטים.
דו"ח שהוכן ברשות החברות הממשלתיות הצביע כי מאז הקמת נבחרת הדירקטורים ירד אחוז העסקת בני משפחה בחברות הממשלתיות ב-80%.
במרץ 2014 התפטרו גדעון סיטרמן, יו"ר דירקטוריון נמל אשדוד ועוד שני דירקטורים בנמל אשדוד בהמשך להליך שימוע שהוביל יוגב להדחתם לאור אי סדרים בנמל, ועל רקע החשדות נגד אלון חסן (שהסתיימו בזיכויו במרץ 2018). עד למקרה זה לא היה תקדים להעברת נושא משרה מתפקידו ולהדחת דירקטורים מכהנים על ידי מנהל רשות החברות הממשלתיות.
באוקטובר 2014 אישר הקבינט החברתי כלכלי את יוזמת יוגב להנפקת מיעוט בחברות ממשלתיות, זאת תוך מימוש כוונת המדינה לשמור על שליטה ממשלתית של 51% לפחות בחברות המונפקות. החברות שיונפקו בבורסה לני"ע בת"א הן: חברת חשמל, נתג"ז, תעשייה אווירית, מקורות, דואר ישראל, רפא"ל ורכבת ישראל.
במאי 2016 פרש רפי מאור מתפקידו כיו"ר התעשייה האווירית. פרישה זו נעשתה בעקבות הדחתו על ידי יוגב בחשדות לפגמים בהתנהלות החברה בד בבד עם ביצועים עסקיים נמוכים. עתירתו של מאור לבג"ץ בנושא נדחתה והוא אולץ לפרוש.
ביוני 2016, לאחר משא ומתן ממושך, מכרה המדינה את החזקותיה בשלוש חברות ממשלתיות שפעלו ברצועת החוף של תל אביב-יפו לעירייה.
במסגרת תפקידו כמנהל רשות החברות הממשלתיות, יזם יוגב את הרפורמה בחברות הממשלתיות. מטרת הרפורמה, המתבססת על תפיסת ה-OECD לניהול חברות ממשלתיות, היא הפיכת החברות הממשלתיות מנטל עבור הציבור לנכס בעבורו, תוך שיפור יעילותן ורמת השירות אשר הן מעניקות לאזרח בישראל.
החברות הממשלתיות שהפסידו בשנת 2013 כ-600 מיליון ש"ח עברו לרווח מצרפי של 2.6 מיליארד ש"ח בשנת 2016 וצפויות להרוויח למעלה משלושה מיליארד ש"ח בשנת 2017,כאשר לראשונה כל החברות הממשלתיות העיקריות מרוויחות. נכון לשנת 2017, נכסי החברות הממשלתיות מהוות שליש מהמאזן של מדינת ישראל.
בשנת 2018 יצא לאור, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרו "ללא שיקולים זרים", העוסק בתקופת כהונתו כמנהל רשות החברות הממשלתיות.
משנה כלכלית
יוגב תומך בצמצום נרחב של המגזר הציבורי ובהפרטה ובהעברת פעילות ונכסים משליטת הממשלה למגזר הפרטי. לדבריו, המדינה צריכה לקנות שירותים מחברות פרטיות, ולא לספק אותם בעצמה, לרבות שירותים חברתיים וחינוך. יוגב מתנגד באופן תקיף לקיומם של מונופולים, לרבות מונופולים ממשלתיים, וקרא לפירוק מינהל מקרקעי ישראל ולהעברת האדמות שברשותו לבעלות פרטית, וכן לשבירת המונופול של הבנקים המסחריים הגדולים. עם זאת, הצהיר שעדיף אפילו מונופול בבעלות פרטית על פני שליטה ממשלתית. יוגב היה אחראי לקיצוץ הניכר בקצבאות הביטוח הלאומי בעשור הראשון של המאה ה־21, תמך בתוכנית ויסקונסין ובעידוד עבודה באמצעות הפחתת קצבאות ומנגד בהשקעה בתשתיות תחבורה. תמך במכירת בתי חולים ממשלתיים לגופים פרטיים או לקופות חולים. יוגב קרא לביטול ההסכמים הקיבוציים עם המורים ולמתן אפשרות למנהלי בתי ספר לשכירת מורים בחוזים אישיים וברכישת שירותי הוראה מחברות פרטיות. תמך במהלך של הפרדת מחלקות המים והביוב מהרשויות המקומיות והקמת תאגידי מים וביוב עצמאיים.
יוגב מתנגד תקיף לקיומה של עבודה מאורגנת ורואה בה משקולת על המשק וגורם המוביל לבינוניות וחוסר מקצועיות. לדבריו, אין צורך בעבודה מאורגנת בישראל, היות שהמדינה לקחת על עצמה את האחריות על שמירת זכויות העובד. לשיטתו, ההסתדרות מגינה בעיקר על הוועדים הגדולים, אך לא על העובדים במקומות העבודה הקטנים.
כחלק מפתרון בעיית הדיור הציע יוגב ביחד עם שלמה מעוז לפרק את המשרד להגנת הסביבה מאחר שהוא מקשה על מתן אישורי בנייה באזורים בעלי רגישות אקולוגית.
יוגב דוגל בקידום תהליכי עומק בחברות הממשלתיות כחלק מרפורמה מקיפה בהתנהלותן. לשיטתו, על החברות הממשלתיות להפוך לנכס ציבורי תוך שמירה על רווחיות, יעילות ושקיפות.
מיצ'יקו, קיסרית יפן
מיצ'יקו שודה (ביפנית: 正田美智子; נולדה ב-20 באוקטובר 1934) היא אשתו של אקיהיטו, קיסר יפן לשעבר. מיצ'יקו נישאה לאקיהיטו כשעוד היה נסיך הכתר, והיא הקיסרית היפנית הראשונה שבאה ממעמד פשוטי העם. לאחר ירידתו של אקיהיטו מכס החרצית, קיבלה את התואר קיסרית פורשת (ג'קוגו: 上皇后).
נעוריה
מיצ'יקו נולדה בשם מיצ'יקו שודה ב-20 באוקטובר 1934, ברובע בונקיו בעיר טוקיו, האימפריה היפנית. היא הייתה השנייה מבין ארבעת בניהם של הידשבורו שודה (1903–1999) ופומיקו סויג'ימה (1909–1988). יש לה שני אחים מבוגרים, ואח ואחות צעירים. היא אחייניתו של המתמטיקאי קנג'ירו שודה אשר שימש כנשיא אוניברסיטת אוסקה בין השנים 1954–1960. משפחתה הייתה משפחה עשירה בעלת אמצעים רבים, אולם לא השתייכה למעמד האצולה. היא גדלה בטוקיו, וקיבלה חינוך שהיה בחלקו יפני-מסורתי ובחלקו מערבי. היא למדה אנגלית ונגינה בפסנתר, וכן מלאכות מסורתיות כמו בישול וציור. היא כונתה בידי משפחתה "מיצ'י", אך חלק מחברותיה כינו אותה "טמפל-צ'אן" בשל שערה המתולתל והאדמוני הנחשב לחריג אצל ילדה יפנית, שגרם לה להיראות כמו שירלי טמפל.
היא למדה בבית הספר היסודי "פוטבה" בקוג'ימאצ'י - שכונה ברובע צ'יודה שבטוקיו, אך נאלצה לעזוב באמצע שנתה הרביעית בגלל ההפצצות האמריקאיות במלחמת העולם השנייה. בשנות המלחמה היא עברה מבית ספרה לבית ספר ברחבי יפן, ורק ב-1946 חזרה לטוקיו והשלימה בה את השכלתה ב-1953. ב-1957 היא סיימה בהצטיינות יתירה את הפקולטה לספרות באוניברסיטת הלב הקדוש (אוניברסיטה קתולית בטוקיו) היא בעלת תואר ראשון באמנויות בספרות אנגלית. כמו כן היא לקחה קורסים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית ובאוניברסיטת אוקספורד בבריטניה. מכיוון שנודעה כנערה יפה ובאה ממשפחה עשירה במיוחד, היו לה מחזרים רבים, אשר אותם הוריה סיננו בקפדנות. בין מחזריה נמנה גם יוקיו מישימה אשר בשנות החמישים אף שקל להתחתן אתה.
נישואים
באוגוסט 1957, במהלך משחק טניס, פגשה מיצ'יקו את נסיך הכתר אקיהיטו, בנם של הירוהיטו קיסר יפן והקיסרית נאגקו. ב-27 בנובמבר 1958, אישרה מועצת בית הקיסר את אירוסיהם. באותה עת הציגה התקשורת את המפגש שלהם כ"אגדה אמיתית", או "רומנטיקה של מגרש הטניס". טקס האירוסין הרשמי התקיים ב-14 בינואר 1959.
על אף עושרה הרב של משפחתה, היא לא נחשבה למשפחת אצולה. ומכיוון שאקיהיטו עמד להפוך לקיסר, מיצ'יקו עמדה להפוך לקיסרית הראשונה שבאה מהמעמד הפשוט. לפיכך, האירוסים גררו גל תגובות נזעמות מגורמים שמרניים ולאומניים במדינה. כמו כן רבים זעמו בשל העובדה שמיצ'יקו באה ממשפחה נוצרית-קתולית, ועל אף שהיא עצמה לא הוטבלה לנצרות מעולם, הרי שהיא התחנכה במוסדות קתוליים וחולקת את אמונות הוריה. הסופר הלאומן יוקיו מישימה אמר: "הכל שגוי - הרעיון [של המלוכה] מאבד את כבודו על ידי התחברות אל פשוטי העם". בני משפחתה של מיצ'יקו קיבלו איומים על חייהם, והמשטרה נאלצה לאבטח את ביתם. השמועות באותה תקופה גרסו כי גם אמו של אקיהיטו, הקיסרית נאגקו, מתנגדת לנישואים, אולם הן לא אומתו. רק לאחר מותה של הקיסרית בשנת 2000, נחשף כי אכן נאגקו (שלאחר מותה שונה שמה ל"קוג'ון") הייתה מתנגדת חריפה לנישואים, והציקה למיצ'יקו ללא הרף עד שבמהלך שנות השישים גרמה לה לשקוע בדיכאון.
עם זאת, המוני העם ביפן תמכו בזוג הטרי, וראו בכך סמל למודרניזציה והדמוקרטיזציה של יפן. החתונה התקיימה לבסוף בטקס שינטו מסורתי ב-10 באפריל 1959. תהלוכת החתונה נערכה ברחובות טוקיו על ידי יותר מ-500,000 איש שהתפרסו על מסלול של 8.8 ק"מ. לראשונה בהיסטוריה, חלקים מהחתונה שודרו בטלוויזיה היפנית, ונצפו בידי 15 מיליון איש.
משפחתה
למיצ'יקו ואקיהיטו ישנם שלושה ילדים:
תנוחה (הרלדיקה)
התנוחה ההרלדית היא התנוחה בה חיה הרלדית מצוירת בה כתומכת של שלט אצולה, כחלק מן הציצה או כחלק מהמגן. המונח מגן או זקוף משמש על מנת לשנות את כל אחת מהתנוחות. רוב התנוחות מתארות חיה בעלת ארבע רגלים.
פסיעה
פסיעה ( צרפתית עתיקה: Passant) היא התנוחה בה מתוארת החיה כצועדת ומביטה לכיוונו הדקסטרי של המגן, כפה הימנית מורמת. פסיעה והגנה (Passant guardant) היא וריאציה של התנוחה בה מתוארת החיה כמביטה החוצה מן המגן (על הצופה).
הזדקפות
הזדקפות ( צרפתית עתיקה: Rampant) היא תנוחה בה מצוירת החיה מזדקפת על רגליה האחוריות. החיה עומדת על רגלה האחורית השמאלית ורגליה הקדמיות מורמות - הימנית מעל השמאלית. הזדקפות והגנה (Rampant guardant) היא וריאציה של התנוחה בה מתוארת החיה כמביטה החוצה מן המגן (על הצופה). ההזדקפות היא התנוחה הטיפוסית ביותר לתומכים.
ישיבה
ישיבה ( צרפתית תיכונה: Sejant, Sejeant או Seiant) היא תנוחה החיה ישובה על אחוריה, רגליה הקדמיות לפנים וראשה זקוף. חיה ישובה מביטה בדרך כלל לסיניסטר. ישיבה זקופה (Sejant erect) היא וריאציה לתנוחה בה כפות הקדמיות של החיה מורמות מעלה. רגליהן הקדמיות של בהמות בעלות פרסות מונפות בהנפה כפופה בעוד שחיות אחרות מניפות אותן ישר. ישיבה והגנה (Sejant guardant) היא וריאציה לתנוחה בה ראשה של החיה מופנה החוצה.
נפילה
נפילה ( לטינית: Cadēns) היא תנוחה בה מצוירת החיה כהפוכה בייחוד כאשר היא תומכת במגן. לווייתנים, דולפינים ושאר מני דגה מצוירים בדרך כלל בתנוחה זו.
רביצה
רביצה ( צרפתית עתיקה: Couchant) היא תנוחה בה מצוירת החיה כרובצת או שוכבת על ארבע רגליה כאשר ראשה זקוף.
רביצה והגנה (Sejant couchant) היא וריאציה לתנוחה בה ראשה של החיה מופנה אל חוץ השלט.
קפיצה
( לטינית: Saliēns) היא תנוחה בה מצוירת החיה מוטה בזווית של 45° או פחות. בעוד רגלה הימנית מורמת מעט מעל השמאלית ושתי רגליה האחוריות נטועות בקרקע. קפיצה והגנה (Salient guardant) היא וריאציה לתנוחה בה מצוירת החיה כאשר ראשה מופנה אל מחוץ לשלט.
עמידה
עמידה ( צרפתית עתיקה: Statant) היא תנוחה בה מצוירת החיה עומדת על שתי רגליה האחוריות. יונקים בעלי פרסות מצוירים בפרופיל כאשר רגליהן הקדמיות צמודות ורגליהן האחוריות בנפרד (הימנית מעט קדימה מן השמאלית). בחיות מסוימות כגון דובים המונח מתייחס לתנוחה זקופה, דו רגלית. עמידה והגנה (Statant guardant) היא וריאציה לתנוחה בה מצוירת החיה כאשר ראשה מביט אל מחוץ לשלט. לכל האייליים והאנטילופות תנוחה זו מכונה מבט (At gaze) עקב שכיחותה.
קטיעה
קטיעה (Couped) היא תנוחה בה מופיע ראשה של החיה בפרופיל, קטיעה והגנה (Couped Guardant). לראש הקטוע מחובר גם צווארה של החיה אך לראש הקטוע השומר לא. המונח "קטוע" יכול לשמש כל חלק בגוף החיה, אך ללא אזכור שמו של האבר הכוונה היא לראשה.
שרה מקלכלן
לאחר ההופעה הראשונה של "The October Game" כחימום ל-Moev, הוצע למקלכלן חוזה הקלטות על ידי מארק ג'ווט מהלייבל Nettwerk. הוריה של מקלכלן שכנעו אותה לסיים את לימודיה בקולג' לאומנות ועיצוב של נובה סקוטיה לפני שהחלה בחייה החדשים כאמנית הקלטות, ומקלכלן הוחתמה ל-Nettwerk שנתיים לאחר מכן, אפילו לפני שכתבה שיר אחד בלבד.
קריירה מוזיקלית
האלבום "Fumbling towards ecstasy" שיצא לאור ב-1993 היה להצלחה מיידית בקנדה. הוקלטה גם גרסת פסנתר לשירה "Possession". בשנתיים שלאחר מכן הביא האלבום את מקלכלן לתודעה בינלאומית לאחר שכיכב במספר מצעדים במדינות שונות.
בשנת 1997 הוציאה מקלכלן את Surfacing - אלבומה הנמכר ביותר עד היום. האלבום הביא למקלכלן הצלחה רחבה בעולם, כאשר נמכר במעל ל-11 מיליון עותקים, וזיכה אותה ב-2 פרסי גראמי ו-4 פרסי ג'ונו. עוד באותה שנה הקליטה את השיר "Silence" עבור האלבום Karma של ההרכב האלקטרוני הקנדי דלריום. השיר זכה להצלחה רבה גם בישראל ולהקת הגבעטרון הקליטה לו גרסה הומוריסטית עבור פרסומת למשקה האנרגיה "אקס טיזי".
ב-7 בפברואר 1997, שרה נישאה לאשווין סוד, מתופפה מזה שנים, בנגריל, ג'מייקה.
יומני טרנר
יומני טרנר (באנגלית: The Turner Diaries) הוא שמו של רומן משנת 1978 שנכתב תחת שם העט אנדרו מק'דונלד על ידי ד"ר ויליאם לותר פירס, מנהיגה של התנועה "ברית לאומית", ארגון של עליונות לבנה. הרומן מתאר מאבק מהפכני גזעני אלים בתוך ארצות הברית שמחמיר לידי רצח עם עולמי שהוביל להשמדתו של כל מי שאינו לבן. בשביל הסופר, פירס, זוהי אינה תוצאה דיסטופית אלא הגשמתו של "חלום העולם הלבן".
בהתחלה הרומן היה זמין רק דרך הזמנה בדואר מתערוכות נשק. נטען כי 500,000 ספרים כבר נמכרו. כיום הספר זמין גם ברשתות ספרים מוכרות והוא זמין באופן חופשי באתרי אינטרנט של ארגוני עליונות לבנה למיניהם.
הליגה נגד השמצה הגדירה את סגנון הספר "מזעזע, אלים, אפוקליפטי, מיזוגני, גזעני ואנטישמי", וטענה כי הוא אחד הספרים הנקראים והמשפיעים ביותר על הימין הקיצוני. בתיאור שצורף למהדורת הספר משנת 1996 נטען כי משרד המשפטים של ארצות הברית מחשיב את הספר למניפסט של מיליציות הימין הקיצוני בארצות הברית. ה-FBI טוען כי שימש השראה לפיגוע הטרור באוקלהומה סיטי על ידי טימותי מקווי בשנת 1995. כמו כן, נטען כי הספר הוא מקור ההשראה לפעילותו של הארגון הנאו-נאצי המכונה "המסדר".
סיכום עלילה
הסיפור מתחיל עם מבוא שמתרחש בשנת 2099, מאה שנה לאחר שרוב, אם לא כל האוכלוסייה הלא-לבנה בעולם נרצחה והממשלה העולמית המהפכנית של אנשי העליונות הלבנה התבססה. עיקר הספר מצטט אחר כך יומנים לכאורה של אדם בשם ארל טרנר, חבר פעיל בתנועה שגרמה לכל האירועים הללו. הספר מפרט על הדחה אלימה של הממשל הפדרלי בארצות הברית על ידי טרנר וחבריו ועל מלחמת הגזעים שמתרחשת בו זמנית קודם בצפון אמריקה ואחר כך בשאר העולם.
בסופו של דבר, הארגון תופס את השליטה על דרום קליפורניה, כולל על כלי נשק גרעיניים בבסיס חיל האוויר האמריקני ונדנבורג, ומטהר אתנית את האזור משחורים, היספנים, יהודים ו"בוגדים בגזעם". הם משתמשים גם בבסיס זה וגם בנשקם הגרעיני כדי לפתוח חזית רחבה יותר שבה משוגרים טילים גרעיניים נגד העיר ניו יורק ומדינת ישראל על מנת להשמיד את האוכלוסייה היהודית, השחורה, ההיספנית והלבנה הליברלית. בנוסף לכך, הארגון יוזם מלחמה גרעינית בין ארצות הברית לברית המועצות ושותל כלי נשק גרעיניים ותאים חדשים של הארגון בכל צפון אמריקה. החלק היומני של הסיפור נגמר כאשר הגיבור נמצא על מטוס שמצויד בפצצה אטומית במשימת התאבדות כדי להרוס את הפנטגון על מנת לחסל את שארית ההנהגה של הממשל הצבאי לפני שזה מורה על תחילתה של מתקפה לכבוש את דרום קליפורניה.
נושאים מרכזיים
באופן מעניין, למרות הערצה גלויה להיטלר שלו הארגון קורא "הגדול" הסופר לא ראה דרך שבה יוכלו לבנים באמריקה לחקות את שיטותיו לתפיסת השלטון: לבנות תמיכה עממית, ליצור מפלגת המונים, לתפוס את השלטון בבחירות דמוקרטיות ורק אז לבנות דיקטטורה מבוססת גזע. הארגון לא מסוגל וגם לא מעוניין בארגון תמיכה עממית לרעיונותיו. השלטון מושג רק לאחר שהארגון מגרה את ברית המועצות להתקיף גרעינית את רוב הערים האמריקניות. כך הצוות המוכן והמאורגן היטב של טרנר מצליח סוף סוף להפחיד את מה שנשאר מהאוכלוסייה האמריקנית המורעבת לקבלת השלטון, שכפי שנאמר באופן כן, האנשים לעולם לא היו בוחרים בו מרצונם החופשי.
לאורך כל המאבק המתואר בספר, רק כוחות אנטי-גזעיים מצליחים להקים עצרות המונים שבהם מתאחדים שחורים ולבנים, כאשר עצרת מסוימת אחת בשיקגו מתוארת כמי שמשכה מאות אלפי משתתפים. אפילו לאחר שהארגון תופס את השליטה בלוס אנג'לס הוא עומד בפני התנגדות חזקה מצד המוני שחורים ולבנים ש"יום אחר יום זורקים אבנים ובקבוקי תבערה על כוחותינו, ומחזיקים בסיסמאות 'גזענות חייבת ללכת' ו'שוויון לנצח'". תשובת הארגון היא פשוט לפרוץ לבתי יריביהם במהלך לילה אחד, להוציאם בבתיהם ולתלותם בעשרות אלפיהם, באמצעים אלו לוס אנג'לס "מושקטת". יום זה, "יום החבל", אשר מתואר באופן גרפי בספר, כולל גם את תפיסתן של אלפי נשים לבנות שקיימו יחסי מין עם שחורים או שהיו נשואות להן. אלו נתלו בחופזה ממנורות רחוב עם שלט שהוצמד לגופותיהן שתוכנו היה "אני חיללתי את גזעי". מבחינה זו הארגון עולה באכזריותו אפילו על הנאצים: אומנם חוקי נירנברג הידועים לשמצה אסרו מגע מיני ונישואין בין ארים ויהודים, אבל הפרה של חוקים אלה ניתנת לענישה בלא יותר ממאסר של שנה אחת, ולא במוות. נישואים מעורבים קיימים לא בוטלו, ובני זוג יהודיים שנתפסו בשנת 1942 שוחררו במחאת בני זוגם הלא יהודים (ראה מחאת רוזנשטראסה), כך שרובם שרדו את המלחמה.
בפרקים מוקדמים טרנר וחבריו מתוארים כמודאגים בעיקר מהחרמת כלי הנשק תחת החוק שהציג הסנטור כהן. אולם, בפרקים מאוחרים יותר טרנר נותן תודה אירונית לסנטור כהן על כך שפירק מנשקה את האוכלוסייה השחורה ובכך הפכה לקלה יותר ל"נטרול" ובסופו של דבר, למאסר במה שהספר מכנה "מחנות אחזקה" שמהם איש מהם לא יוצא חי.
רבים משווים את הרומן לרומן מאוחר יותר שנכתב על ידי ויליאם פירס בשם "צייד". בזמן שיומני טרנר מתאר תנועת מהפכה היררכית קלאסית, "צייד" מתאר תנועת מחתרת ללא מנהיג. "צייד" מתאר את פעולותיו של אדם בשם אוסקר יגר (Jaeger משמעו צייד בגרמנית), שמשקיע את כל כולו בעיסוק של לפתור את החברה מ"אויבים" לתפיסתו, של הגזע הלבן: שחורים,יהודים וזוגות מעורבים. פעולותיו גורמות לכך שבהדרגה נוצר לו קהל מעריצים שמתאסף סביבו, שמהווה צוות מהפכני קטן, שרבים מייחסים לו את ההשראה לגלגולים המוקדמים של "המסדר" - ארגון נאו-נאצי שפעל בין השנים 1983 ו-1984.
שמו הפרטי של הגיבור "ארל" לקוח משמו של שותף של פירס מזמן שבו עבד עם המפלגה הנאצית באמריקה. השם "ארל" לקוח מהמילה Jarl, מילה צפון אירופאית עתיקה ל"מנהיג".
פעולות שלכאורה שואבות השראה מהספר
נטען כי מספר פעולות שאבו השראה מהרומן:
אלפרד טניסון
אלפרד לורד טניסון (באנגלית: Alfred Tennyson; 6 באוגוסט 1809 – 6 באוקטובר 1892) היה משורר אנגלי, הנחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים ולמייצג את התקופה הוויקטוריאנית.
תולדות חייו
אלפרד טניסון נולד במחוז לינקולנשייר באנגליה, אביו היה כומר קהילה. האב נושל מירושה בעקבות ריב עם משפחתו, הוא הרבה לשתות והיה במצב נפשי מעורער. טניסון התחיל לכתוב בגיל צעיר, כבר בגיל 14 כתב מחזה בשם "השטן והגבירה" (The Devil and the Lady). טניסון ואחיו הגדול כתבו שירה בנעוריהם, ופרסמו ספר בשם "שירים של שני אחים" - אוסף שירים פרי עטם - בשנת 1827.
טניסון למד בטריניטי קולג', הוא המשיך לכתוב שירים גם בקולג' וזכה בפרס עבור שירו "טימבקטו". ב-1830 פרסם טניסון את קובץ השירים הראשון שלו. המבקרים התייחסו אל השירים כסנטימנטליים מדי, אך הם זכו לפופולריות.
בקולג' הצטרף טניסון לאגודת סתרים בשם Cambridge Apostels. בין שאר החברים באגודה היה ארתור הנרי האלאם, שהפך לחברו הקרוב. בביקוריו בבית משפחת טניסון הכיר האלאם את אמילי, אחותו של טניסון, והשניים התארסו.
ב-1831, כשמת אביו, היה טניסון אחד האחראים למשפחתו מרובת הילדים. המשפחה המשיכה להתגורר זמן מה בבית הכומר, ואחר כך עברו למחוז אסקס. קובץ השירים השני של טניסון הופיע ב-1832 ובו אחדים משיריו הידועים ביותר כמו "הגבירה משאלוט" ו"אוכלי הלוטוס". ב-1833 היה טניסון המום ומוכה צער ממותו הפתאומי של ארתור האלאם, לאחר שלקה בדימום תוך-גולגולתי בזמו חופשה בווינה.
טניסון פרסם את קובץ השירים הבא ב-1842, ספר זה כלל את השירים "יוליסס" ו"מות ארתור", ועליו זכה לשבחים ולהערכה כמשורר דגול. ב-1850 פרסם את יצירת המופת שלו "לזכר אה"ה" (In Memoriam A.H.H), לזכר ידידו מנוער האלאם. זוהי סדרה של שירי אבל, המתארת את שנות היאוש והסָפֵק של טניסון מאז מות חברו.
באותה שנה מונה טניסון למשרת "משורר החצר" אחרי ויליאם וורדסוורת'. ובאותה שנה נשא לאישה את אמילי סלווד, הוא חיזר אחריה מאז 1836 אך בגלל מצבו הכלכלי הרעוע דחה את נישואיהם. נולדו להם שני בנים, האלאם, שנקרא על שם חברו ארתור האלאם, וליונל.
טניסון שימש בכהונת משורר החצר עד מותו, וכתב שירים כגון ברכות לאלכסנדרה מדנמרק כשבאה לאנגליה כדי להנשא לאדוארד השביעי, המלך המיועד של בריטניה. שירים נוספים שכתב בתפקידו זה היו "אודה על מותו של הדוכס מוולינגטון" (Ode on the Death of the Duke of Wellington), ו"אודה לפתיחת התערוכה הבינלאומית" (Ode Sung at the Opening of the International Exhibition).
בשנים 1885-1859 טניסטון הוציא לאור את מחזור השירים "אידיליות המלך", שנים-עשר שירים ארוכים בחרוז לבן המצטרפים יחדו לאפוס העוסק במלך ארתור, אהבתו לגווינביר, ואבירי השולחן העגול. היצירה מבוססת על אגדות קדומות תוך תפיסת טבע מקורית של המחבר, מתארת את פריחת מלכותו של ארתור ואת התדרדרותה ההדרגתית עקב קלקול מוסרי, ונחשבת גם לאלגוריה על הערכים של החברה הוויקטוריאנית ועל גבריות אידיאלית באיש ממשי.
המלכה ויקטוריה העריצה את עבודתו של טניסון, וב-1884 העניקה לו תואר אצולה, ברון טניסון מאלדוורת' מחוז סאסקס ופרשווטר מהאי וייט. רבים התאבלו על מותו והוא נקבר בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר. אחרי מותו ירש את התואר בנו הלם טניסון (לימים המושל הכללי של אוסטרליה), ובשנת 1897 פרסם ביוגרפיה רשמית על אביו.
צ'אמפה
ממלכת צ'אמפה (Chăm Pa בווייטנאמית, או Chiêm Thành בווייטנאמית סינית) הייתה ממלכה שהושפעה מתרבויות הודיות, ושלטה באזור וייטנאם המרכזית והדרומית של היום החל מן המאה ה-7 ועד שנת 1832. לפני ממלכה זו (החל משנת 192 לספירה) שלטה באזור ממלכה בשם לין-יִי (Lin-yi) או לאם אפ (Lâm Ấp), אך לא ברור הקשר ההיסטורי בין שתי התרבויות. ממלכת צ'אמפה הגיעה לשיאה במאות ה-9 וה-10. לאחר מאות אלה החלה ירידתה ההדרגתית, בלחץ שושלות צפוניות, הדאי ויאט (Đại Việt). בשנת 1832 סיפח הקיסר הווייטנאמי מין מאנג (Minh Mang) את השטחים האחרונים של ממלכת הצ'אמפה, ובכך נעלמה הממלכה.
מיקום גאוגרפי וחלוקה לאזורים
ממלכת הצ'אמפה שלטה על השטחים הנמצאים היום בפרובינציות קואנג נאם (Quảng Nam), קואנג נגאי (Quảng Ngãi), בין דין (Bình Định), פו ין (Phú Yên), חאן הואה (Khánh Hòa), נין תואן (Ninh Thuận) ובין תואן (Bình Thuận). כל אלה הן פרובינציות לאורך החוף של וייטנאם המרכזית והדרומית של היום, בערך מאזור דא נאנג של היום, בצפון, ועד אזור נא טראנג, בדרום. בשלבים מסוימים שלטה הממלכה גם על שטחים הרריים במערב, כולל אזורים בלאוס של היום, אך בדרך כלל היו שטחיה של אומת הצ'אמפה לאורך החוף, והיישובים לא היו מרוחקים מהים. זאת, בשל היותם של בני הצ'אמפה יורדי ים שהתפרנסו מסחר ימי.
ממלכת צ'אמפה הייתה למעשה קונפדרציה של חמש נסיכויות, שכל אחת מהן נקראה על שם מחוז היסטורי בהודו. הנסיכויות היו:
בני הצ'אמפה השתייכו לשני שבטים: דואה (Dua) וקאו (Cau). שבט הדואה שכן באמארוואטי וויג'איה, ושבט הקאו בקאות'ארה ופאנדאראנגה. שני השבטים נבדלו במנהגיהם, והיו להם לעיתים אינטרסים מנוגדים, דבר שהוביל לעימותים רבים ואף למלחמה; הוקדש מאמץ רב להרגעת עימותים כאלה, גם בדרכים של נישואים הדדיים.
השפעות תרבותיות
במשך מאות השנים לקיומה הושפעו התרבות והחברה בצ'אמפה מתרבויות שכנות: סין, הודו, קמבודיה ותרבויות נוספות. במקורה הייתה תרבות הצ'אמפה קשורה במסורות דתיות ותרבויות סיניות; במאה הרביעית הובילו מלחמות עם ממלכת פונאן, ממלכה גדולה בדרום-מזרח אסיה שמוקדה היה בדלתא של נהר המקונג, למפגש עם תרבויות הודיות שהשפיעו את השפעתן. שפת הסנסקריט אומצה כשפת המלומדים, ודת המדינה הפכה להינדואיזם, במיוחד זרם השייויזם. החל מן המאה העשירית החלה השפעה של האסלאם, דרך הסחר הימי הערבי שהגיע יותר ויותר לאזור. צ'אמפה הפכה לתחנה חשובה בנתיב התבלינים הימי, נתיב מסחרי שהשתרע מן המפרץ הפרסי ועד דרום סין. למרות המלחמות התדירות בין צ'אמפה לקמבודיה חלקו שתי הממלכות מסחר פורה והשפעות תרבויות הדדיות, כמו גם נישואים הדדיים בין משפחות המלוכה. לצ'אמפה היה גם קשר מסחרי ותרבותי חשוב עם האימפריה של סריויג'איה (Srivijaya), בסומטרה ומלאיה של היום.
פרהיסטוריה
מוצאם של בני אומת הצ'אמפה הוא ממהגרים מלאיים-פולינזיים, שהגיעו לדרום-מזרח אסיה מבורנאו במאה הראשונה ובמאה השנייה לספירה. מוצאם של המהגרים נראה מן הקשר הברור בממצאים הארכאולוגיים - נמצאה המשכיות בקרמיקה, בכלי העבודה ובממצאים מאתרי קבורה בין שרידים של הצ'אמפה לבין ממצאים באתרים בסארוואק, במלזיה. שפת הצ'אמפה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות, המדוברות באיי דרום-מזרח אסיה - אינדונזיה, מלזיה, והפיליפינים, אך גם במדגסקר ובאיי האוקיינוס השקט.
מהגרים אלו הגיעו לחוף היבשת בתקופתה של תרבות סא היון (Sa Huỳnh). תרבות סא היון הייתה, כאמור, תרבות שהתקיימה בסוף העידן הפרהיסטורי, בתקופת הברזל, על חופיה של מרכז וייטנאם של היום. ב-1909 נמצאו בכפר סא היון, כפר הנמצא על חוף היום כמה קילומטרים מדרום לדא נאנג, 50 מכלי קבורה (שבהם הוטמן אפרם של המתים). מאז נמצאו לפחות עוד 50 אתרי קבורה של תרבות זו. המחקר מצא יסודות ברורים של תקופת הברונזה, וסגנון ייחודי של גרזנים, סכינים וחפצי נוי שונים שנוצרו על ידי תרבות זו; הממצאים מראים שבני סא היון היו בעלי מלאכה מנוסים, שעיצבו תכשיטים, קישוטים ועיטורים מאבני חן וזכוכית. חפצים ששויכו לתרבות זו נמצאו בכל רחבי דרום-מזרח אסיה, בתאילנד, בטאיוואן ואף בפיליפינים, דבר המעיד על סחר ימי ויבשתי נרחב באותה תקופה. תיארוך באמצעות פחמן 14 מצא שתרבות סא היון מקבילה בערך לתרבות דונג סון, שהתקיימה מצפון לה, באלף האחרון לפני הספירה. ניכר הבדל בין אתרי תרבות סא היון לתרבות דונג סון; בתרבות זו הממצאים העיקריים הם מברונזה, לעומת השימוש בברזל בתרבות סא היון.
החל משנת 200 לספירה כבר אוכלס החוף המרכזי של וייטנאם בידי בני הצ'אמפה. אלו אימצו אלמנטים של התרבות ההודית, בתחום הדתי והפוליטי, ואולם מחקרים חדשים של ארכאולוגים וייטנאמים הוכיחו כי בני הצ'אמפה הם ממשיכיהם של בני תרבות סא היון, הן מבחינת השפה והן מבחינת התרבות.
לאם אפ
הארץ שבה שכנה ממלכת צ'אמפה נודעה בסין בשם לין-יִי (Linyi, 林邑), ובפי הווייטנאמים כונתה לאם אפ (Lâm Ấp). לאם אפ, הישות המדינית שקדמה לצ'אמפה באותו אזור נוסדה בשנת 192 באזור הואה של היום, במרכז וייטנאם, בידי מנהיג מקומי שמרד בשלטונה של סין, שהייתה אז בשלטון שושלת האן. במשך מאות השנים הבאות ניסו הסינים שוב ושוב להשתלט מחדש על האזור.
הממלכה החדשה הושפעה במהרה משכנתה המערבית, ממלכת פונאן; ממלכה זו שכנה בדלתה של נהר המקונג, החל משנת 68 ועד שנת 550 בערך. פונאן הושפעה עמוקות מן התרבות ההודית, והשפעה זו עברה מזרחה לממלכת הצ'אמפה. בני הצ'אמפה יצרו בתקופה זו כתובות חרוטות באבן בסנסקריט ובשפתם שלהם, שלהבעתה בכתב יצרו כתב ייחודי. המלך הראשון המוזכר בכתובות אלו הוא המלך בהאדראווארמאן (Bhadravarman), שמלך משנת 349 עד שנת 361. במקדש מי סון בנה המלך מקדש לאל בהאדרֵסווארה (Bhadresvara), אל ששמו מורכב משמו של המלך ומשמו של האל ההינדי שיווה. הפולחן למלך האל בשם זה נמשכה גם במשך הדורות הבאים.
עיר הבירה של לאם אפ בתקופתו של בהאדראווארמאן הייתה עיר המבצר סימהאפורה (Simhapura, עיר האריה), שהייתה ממוקמת ליד שני נהרות, ולה חומה בהיקף של כ-13 קילומטרים. תייר סיני תיאר את עמה של לאם אפ כאנשים שוחרי קרב ומוזיקליים, עם "עיניים עמוקות, אף גבוה וישר, ושיער שחור מתולתל".
לפי מקורות סיניים, הוכתר המלך סאמבהוּוארמאן (Sambhuvarman) כמלך לאם אפ בשנת 529. כתובות שנמצאו מספרות על כך שהמלך בנה מחדש את מקדש בהאדרֵסווארה לאחר שנחרב בשריפה. סאמבהוּוארמאן שלח משלחות ומנחה לסין; הוא גם ניסה, ללא הצלחה לפלוש לצפון וייטנאם של היום. בשנת 605 פלש הגנרל הסיני ליו פאנג ללאם אפ, ולאחר שהביס את צבאה וטבח בחייליה כבש את עיר הבירה.
בשנות העשרים של המאה ה-7 שלחו מלכי לאם אפ משלחות לחצרם של מלכי סין, שבתקופה זו היו משושלת טאנג, וביקשו לחדש את מעמדם אצל מלכי סין כוואסאלים. מקורות סיניים מדווחים על מותו של המלך האחרון של לאם אפ בשנת 756.
שיאה של ממלכת צ'אמפה
לאחר מותו של המלך האחרון של לאם אפ נמצא במקורות הסיניים אזכור לממלכה הנמצאת באותו אזור, בשם הואן ווּאוֹנג (Hoan Vuong) או הואנוואנג (Huanwang). החל משנת 877 מופיעה במילים אלה המילה "צ'אמפה", מילה המופיעה במקורות של לאם אפ כבר משנת 629, ובמקורות חמריים כבר משנת 657.
מבנים פולחניים במי סון
החל מן המחצית השנייה של המאה השביעית החלו להיבנות מקדשים מלכותיים במי סון. הפולחן הדתי השולט היה הפולחן לאל ההינדי שיווה, אך היו גם מקדשים לאל וישנו. תקופה זו מוגדרת בין החוקרים כתקופת מי סון E1, על שם סגנונו של מבנה מסוים במי סון, שזהו מספרו בחפירות הארכאולוגיות. יצירות אמנות חשובות ששרדו מתקופה זו כוללות כן, או מעמד, לפסל של לינגאם, וכן גמלון המתאר את לידתו של ברהמה מתוך פרח לוטוס, הנובע מטבורו של וישנו הישן.
בכתובת אבן חשובה משנת 657 שנמצאה במי סון טוען המלך פראקאסדאהארמה (Prakasadharma) שדרך אמו הוא צאצא של אבות אבותיהם הקדמוניים של בני החמר, הברהמן קאונדיניה (Kaundinya) והנסיכה סומה, שהייתה נחש. כתובת אבן זו של המלך, ששינה את שמו לאחר הכתרתו לוויקראנטאוארמאן הראשון (Vikrantavarman I), מציגה את הקשרים האתניים בין צ'אמפה לאימפריה החמרית, יריבתה הנצחית ממערב. הכתובת גם מנציחה הקדשת מצבת זיכרון לשיווה, כנראה פסל לינגאם. כתובת אחרת מתעדת את מסירותו של המלך לאל שיווה, "שהוא המקור לסיומם הנעלה של החיים, הקשה להשגה; שטבעו האמיתי הוא מעבר לנחלתם של דיבור ומחשבה, אך דמותו, הזהה לזו של היקום, נגלית בצורותיו".
עליונות זמנית של קאות'ארה
במהלך המאה ה-8 עבר מרכז הכובד הפוליטי של צ'אמפה ממי-סון דרומה, אל אזורי פאנדוראנגה וקאות'ארה, והיה מרוכז סביב מכלול המקדשים בפו נאגאר, ליד נהא טראנג (Nha Trang) של ימינו. מכלול זה היה מוקדש לאלת האדמה המקומית, יאן פו נאגאר. בשנת 774 נחתו פושטים מג'אווה בקאות'ארה, שרפו את מקדש פו נאגאר, ולקחו עמם את פסלו של שיווה. מלך צ'אמפה, סאטיאוָאראמן, רדף אחרי הפושטים, הביס אותם בקרב ימי, והצליח להשיב את הפסל. בשנת 781 הקים המלך אסטלה בפו נאגאר, ובכתובות שעליה מכריז המלך כי השתלט מחדש על האזור וכי שיקם את המקדש. בשנת 787 שרפו פושטים מג'אווה מקדש אחר, ליד פאנדוראנגה, מקדש שהיה מוקדש לשיווה.
השושלת הבודהיסטית באינדרפורה
בשנת 875 ייסד המלך אינדראוארמאן (Indravarman) השני שושלת חדשה בצפון הממלכה, באינדראפורה (הנמצאת בדונג דואונג, ליד דא נאנג של היום). כדי להשיג ייחוס עתיק, הכריז אינדראוארמאן על עצמו כצאצא של בהריגו (Bhrigu), אחד משבעת החכמים הנודעים בספרות ההינדית ובוודות. אינדראוארמאן הכריז שאידראפורה נוסדה על ידי בהריגו בימי קדם.
אינדראוארמאן היה המלך הראשון של צ'אמפה שקיבל על עצמו את הבודהיזם כדת המדינה; הבודהיזם שהתקבל היה זרם המהיינה. במרכז אינדראפורה בנה המלך מנזר בודהיסטי שהוקדש לבודהיסאטווה לוקסווארה (Lokesvara). המנזר נהרס במהלך מלחמת וייטנאם, אך נותרו שרטוטים ותמונות שלו, וכן פסלי אבן שהשתמרו במוזיאונים. סגנון הבנייה באינדראפורה נקרא סגנון דונג דואונג, ותיאורי בני הצ'אמפה שנשמרו במבנים אלה מתאפיינים בדינמיות ובריאליזם. במקביל לבנייה באינדראפורה, בנו מלכים משושלת זו כמה מקדשים במי סון במאה התשיעית ובמאה העשירית. הסגנון העיצובי והאדריכלי שבו נבנו נקרא במחקר סגנון מי סון A1.
יצירות מופת מסגנון עיצובי זה שנותרו עד ימינו כוללות פסלים גבוהים של דוָאראפאלה (Dvarapala), פסלים שנועדו להיות שומרי סף למקדשים הינדיים. בודהיזם חדל להיות דת המדינה בסביבות שנת 925, ובמקביל החל סגנון דונג גואונג להתחלף; הינדואיזם החל לתפוס מחדש את מקומו, והסגנונות העיצוביים שהתחדשו קשורים לדת זו. חלק משינוי זה היה גם חזרת מרכז הכובד הדתי מדונג דואונג חזרה למי סון.
צ'אמפה וממלכת החמר
ממלכת צ'אמפה התפתחה במקביל לממלכה החמרית, שכנתה ממערב. הממלכה החמרית, שמוקדה היה באנגקור, השוכנת סמוך לאגם טונלה סאפ, בצפון קמבודיה של היום, נוסדה בשנת 877, שנתיים לאחר הקמת השושלת של מלכי צ'אמפה באינדראפורה, בשנת 875. שתי הממלכות פרחו בין המאה העשירית והמאה השתים עשרה, ולאחר מכן החלו בשתיהן תהליכים של שקיעה איטית, שהסתיימו במאה ה-15 בתבוסה הסופית. בשנת 1238 איבדו החמרים את השליטה בנחלותיהם המערביות, בתאילנד של היום; המרד התאי הביא בסופו של דבר גם לאובדן עיר הבירה החמרית, אנגקור, בשנת 1431, כתוצאה ממתקפות של צבא ממלכת איוטהאיה. במקביל ירדה ממלכת הצ'אמפה מגדולתה בשל לחץ מכיוון ממלכת דאי ויאט (Dai Viet), בצפון וייטנאם של היום, לחץ שהגיע לשיאו בכיבוש והשמדת ויג'איה בשנת 1471.
פשיטות חמריות לקאות'רה
בשנים 944 ו-945 פלשו גייסות חמריים לאזור קאות'רה. בסביבות שנת 950 בזזו החמרים את מקדש פו נגאר ולקחו עמם את פסל האלה. בשנת 960 שלח מלך צ'אמפה, ג'איה אינדראוָאמאן הראשון משלחת לקיסר סין, הראשון משושלת סונג, שהתבססה בקאיפנג באותה תקופה. המשלחת הביאה עמה מנחה למלך החדש. בשנת 965 שיקם המלך את המקדש בפו נגאר, והכניס פסל חדש במקום זה שנגנב על ידי החמר.
מלחמה עם הדאי ויאט ונטישת אינדראפורה
בשנת 979 שלח מלך הצ'אמפה פאראמֶשואראוארמאן הראשון (Parameshvaravarman, פה מי ת'ואה, Phê Mi Thuê בפי הוויאט) צי מלחמה כדי לתקוף את הואה לו, אך המסע הצבאי הוכשל בשל סערה. בשנת 982 שלח לה הואן (Le Hoan) מלך דאי ויאט, שלושה שגרירים לאינדראפורה. השגרירים נכלאו עם הגיעם לשם; לה הואן החליט לצאת למתקפה. חיילי הוויאט כבשו את אינדראפורה ובזזו אותה, והרגו את מלך הצ'אמפה. הם שבו רקדנים ומוזיקאים, שעם הגיעם לוויאט השפיעו רבות על התפתחות האמנות שם. כתוצאה מתבוסות אלה נטשו הצ'אמפה את אינדראפורה בערך בשנת 1000. מרכז הכובד הפוליטי של צ'אמפה עבר דרומה לוויג'איה, ליד בין דין (Binh Dinh) של היום.