cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יי. בי. פריצקר
קריירה פוליטית
פריצקר חתם על הצעת חוק לשינוי שיטת המיסוי במדינה ממס אחיד (נייטרלי) למס פרוגרסיבי. לצורך אישור התוכנית נדרש תיקון לחוקת אילינוי, והבוחרים באילינוי הצביעו נגד התיקון בבחירות בנובמבר 2020.
ביולי 2021 הודיע פריצקר על כוונתו להתמודד שוב לתפקיד מושל אילינוי בבחירות שיערכו בנובמבר 2022. הוא התמודד בבחירות, שנערכו ב-8 בנובמבר 2022, מול דארן ביילי, חבר הסנאט של אילינוי, מועמד רפובליקני מהימין הקיצוני, שמתנגד להפלות ותמך ב-2019 ביוזמה להפוך את שיקגו למדינה נפרדת. פריצקר הביס את ביילי בבחירות עם כ-54% מקולות הבוחרים מול כ-43% לביילי.
נעשה ונשמע
נַעֲשֶׂה וְנִשְׁמָע הוא ביטוי המופיע בספר שמות מפיהם של בני ישראל במעמד הר סיני. בעקבות דברי חז"ל, הפך ביטוי זה לסמל מובהק של אמונה שלמה וקבלת התורה ללא תנאים. הפרשנות המקובלת רואה בביטוי זה סמל לקשר הסימביוטי בין קבלת עול מצוות לקבלת עול מלכות שמיים.
במקרא
בפרשה המתארת את מתן תורה, מצוטטים בני ישראל כאומרים "נעשה" בלבד:
הצירוף "נעשה ונשמע" מובא בהמשך, בפרשת משפטים:
פרשנות
הגישה הנפוצה בספרות חז"ל משבחת את ישראל על הכרזתם "נעשה ונשמע":
הסבר נוסף מופיע במדרש, ולפיו אמירת "נעשה ונשמע" הייתה רק על התורה שבכתב, ואילו את התורה שבעל פה היה צורך לכפות עליהם:
דעה מקורית מובאת בתוספתא, ולפיה באמירת "נעשה ונשמע" היה משום גנבת דעת של האל:
בספרות חז"ל
באגדה התורה והאומות המופיעה בספרי על ספר דברים המדרש מתאר את אופן הבחירה של עם ישראל כעם שיקבל את התורה, ותולה זאת בכך שהעמים האחרים ביקרו את תוכן התורה, בניגוד לעם ישראל שקיבל אותה על עצמו באופן מלא, ואמר "נעשה ונשמע".
גישה זו של הקדמת "נעשה" ל"נשמע" מיוחסת בתלמוד למלאכים:
התלמוד שם מספר על מין אחד שראה את רבא שקוע בתלמודו, ומרוב עיונו נעץ את אצבעות ידיו תחת רגליו ומעכן והיו נובעות דם. אמר לו אותו מין: עם פזיז, שהקדמתם את פיכם לאוזנכם (שאמרתם "נעשה ונשמע"), עדיין בפחזותכם אתם עומדים; בתחילה היה עליכם לשמוע מה כתוב בה, אם תוכלו - תקבלוה, ואם לא - לא תקבלוה. השיבו רבא: אנו שמתהלכים בתום, עלינו נאמר, אבל אותם בני אדם הבאים בעלילה, עליהם נאמר (שם).
פרינקיפט
תקופת הפרינקיפט (בלטינית: Principatus, מהמילה הלטינית פרינקפס, princeps) היא שמה של התקופה הראשונה באימפריה הרומית, שהשתרעה מתחילת שלטונו של אוגוסטוס קיסר בשנת 27 לפנה"ס ועד תום משבר המאה ה-3 בשנת 284, אז התפתח משטר חדש המסמל תקופה חדשה – תקופת הדומינט או הטטררכיה. תוארו הרשמי של השליט בתקופת הפרינקיפט היה פרינקפס.
תקופת הפריקיפט מאופיינת במאמץ רב מצד הקיסרים לשמר את האשליה שתקופתם היא המשך רשמי של הרפובליקה הרומית.
מקור השם
מקור השם הוא ברפובליקה הרומית, בה הוכרז מדי 5 שנים (על ידי הקנסורים) פרינקפס סנאטוס – "הראשון בסנאט".
משמעות השם משקפת את טענת הקיסרים בתקופה זו, שהם היו כביכול רק "ראשון האזרחים", דבר שלא עומד בסתירה מובהקת לרוח הרפובליקה, ולא "שליט", וכדומה. בפועל, תקופת הפרינקיפט הייתה תקופה של אבסולוטיזם נאור, עם גיחות קטנות למעין מונרכיה חוקתית. על ידי הפרדה בין תואר המשרה לבין סמכויותיה הצליח אוגוסטוס לרכז לעצמו סמכויות רבות תוך כדי שמירת מראית עין של משטר רפובליקני מסורתי. משטר הפרינקיפט שהקים אינו תולדת תאוריה מדינית כלשהי אלא תוצאתה של התקדמות זהירה ואִטית תוך פשרות ואילוצים. לבסוף התרכזו כמעט כל הסמכויות וכל היוקרה האישית בידי אדם אחד וקם משטר מלוכני.
קיסרים נטו שלא להפגין את כוחם, ובדרך כלל כיבדו את זכויותיהם של האזרחים.
רקע ותיאור כללי
המושג, כתואר חוקי של מעמדו הרם של הקיסר, אומץ לראשונה על ידי אוגוסטוס (27 לפנה"ס – 14 לספירה) שהחליט, כמו אביו המאמץ יוליוס קיסר, שלא לחדש מלוכה ברומא. המטרה הייתה למסד את מעמדו באופן חוקי, ולתת יציבות פוליטית שרומא הייתה זקוקה לה נואשות לאחר מלחמות אזרחים רבות ומתישות, זאת על ידי הקמת משטר רודני דה-פקטו במסגרת החוקתית של הרפובליקה, ששונתה מעט, ובלבד שלא להחזיר את המלוכה השנואה.
הפרינקיפט ריכז תחתיו את כל הסמכויות אשר קודם לכן היו מבוזרות במשטר הרפובליקני. הרפובליקה הרומית כרעה תחת נטל בעיות חברתיות-כלכליות סביב חובות, חלוקת אדמות ושיעבוד. שחיתות פשתה במוסדותיה ויכולותיה להתמודד עם בעיותיה הלכה ופחתה לקראת סופה עד כדי מלחמות אזרחים ממושכות ושוחקות.
התמודדות עם בעיות אלו התאפשרה באותה עת בשני ערוצי פעולה. הראשון היה חקיקה דרך משרת טריבון הפלבאים ובתמיכת העם למורת רוחה של האוליגרכיה. השני היה מסלולם של שרי צבא סוררים אשר עלו על רומא עם לגיונותיהם והסדירו את רצונם בכוח הזרוע. לראשון חסרה היכולת להגן על עצמו, ואכן טריבונים שכאלו לרוב נהרגו בידי בעלי השררה ברומא שלא רצו לאבד את עצמתם, אדמתם ומעמדם לחקיקה מהפכנית לטובת העם. השני עורר סלידה רבה הן בקרב העם והן בקרב האריסטוקרטיה. בכל מקרה השימוש בערוצי הפעולה האלו הביא לשינויים מהירים מדי. התרבות הרומאית תמכה בשינוי, גדילה והתפתחות אך לעולם לא כנגד המסורת. שינוי מהיר החותר תחת המסורות הרומאיות נתפס כמסוכן ומריח מניסיון להשליט טיראניה. שינויים וחידושים נאלצו להיטמע באיטיות אל תוך מרקם החברה הרומאית על מנת להפוך לחלק ממנה. אוגוסטוס השכיל להבין זאת.
אוגוסטוס היה הראשון שעשה שני דברים חשובים לביסוס שלטון הפרינקיפט. הראשון – השילוב בין שני ערוצי הפעולה הללו. לרשות אוגוסטוס היו גם הפיקוד על הצבא וגם הסמכות הטריבונית. השני – אוגוסטוס מיהר באיטיות ("Fastina lente"). הוא לא עשה פעולות מהירות וקיצוניות שעוררו מתנגדים. דווח שאוגוסטוס אמר – לעולם אין לצאת לקרב או מלחמה אלא אם כן סיכויי הרווח גדולים יותר מפחד ההפסד. אנשים שרודפים אחר יתרונות מעטים תחת סיכונים גדולים הם כאנשים הדגים דגים עם קרסי זהב. אם יקרע החבל ויאבד הקרס, כל הדגים שידוגו לא יפצו אותם.
עיקרון בסיסי של משטר הפרינקיפט הוא ההפרדה בין תואר המשרה לבין סמכויותיה. כך למשל אוגוסטוס לא היה טריבון של הפלבאים, משום שאינו מן הפלבאים אלא מן הפטריקים. אך כל הסמכויות הטריבוניות של הפלבאים היו בידו. אותו דבר קרה לגבי סמכויות אחרות, כגון סמכויותיו כקנסור מבלי להתמנות לקנסור, קונסול, ועוד.
פיליפי עד אקטיום
בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס נפגשו צבאותיהם של רוצחי יוליוס קיסר בשם הרפובליקה, ברוטוס וקאסיוס, נגד צבאותיהם של נוקמי מותו בשם הרפובליקה, אנטוניוס ואוגוסטוס. האחרונים יצאו המנצחים, ופירות ניצחונם חולקו ביניהם. בתחילה חלוקה פורמלית בלבד, ולאחר מכן בהסכם ברינדיסיום נקבעה גם חלוקה טריטוריאלית. אוגוסטוס קיבל את איטליה, אנטוניוס את מצרים ולפידוס את אפריקה.
כך נוצר הטריאומווירט השני. ההסכם עזר לבסס את מעמדו של אוגוסטוס כמנהיג באיטליה. בניגוד לציפיותיו של אנטוניוס, הצליח אוגוסטוס לתמרן במים הפוליטיים של רומא ולנווט את ספינתו היטב. אנטוניוס, מנגד, הלך ואיבד את הקרקע היציבה מתחת לרגליו. היחסים בין השניים הורעו עד שהתנגשו בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, שם הובסו אנטוניוס וקלאופטרה מלכת מצרים. אנטוניוס התאבד, קלאופטרה ניסתה להפעיל את קסמיה על אוגוסטוס לאחר שנשבתה, אך ללא הועיל. היא התאבדה בהכשת נחש. אוגוסטוס אף ניסה להצילה כדי שיוכל להשתמש בה למצעד ניצחונו.
הרגעת הרוחות
אוגוסטוס הביס את אנטוניוס וקלאופטרה, כבש את מצרים וסיפח אותה. הוא זכה לתהילה רבה ולתמיכה כללית ברומא בזכות סיום מלחמת האזרחים הממושכת והעקובה מדם. הוא סגר בפעם השלישית את מקדש יאנוס קווירינוס, לאחר שהשיג שלום עולמי בים וביבשה וקיים מצעד ניצחון משולש כדי לחגוג את הניצחון על מצרים, על קלאופטרה, ובמלחמתו נגד הפרתים. זוהי תחילתו של השלום הרומאי.
כעת היה עליו לנווט את רומא דרך שלום ולא רק דרך מלחמה, משימה קשה לא פחות. היה עליו להמשיך ולשמור על השכבות העליונות מרוצות מבלי להזניח את פשוטי העם. כמו כן לרשותו עמדו רבבות רבות של חיילים אשר דרשו אדמות בתמורה לשירותם הצבאי, אדמות אשר מהן אין מספיק ברומא, אלא על חשבון המעמד העליון העשיר והחזק. מהלך זה כבר הוכיח עצמו מסוכן ומעורר איבה רבה. דרישה זו של חיילים משתחררים לקבל ממנהיגם מענק שחרור בתצורה של קרקעות נבעה מהתקדים שיצר גאיוס מריוס ברפורמה הצבאית שלו.
לרשותו של אוגוסטוס עמדו כל אוצרותיה של מצרים. בניגוד לשאר הפרובינקיות, אוגוסטוס ניכס לו את מצרים כמעין אחוזה פרטית. נאסר על רומאים, ובייחוד על סנאטורים, לבקר במצרים בלי רשותו המיוחדת. על מצרים לא הופקד פרוקונסול מטעם הסנאט הרומי, אלא פראיפקטוס (praefectus), נציב ממונה מטעמו.
הוא הסדיר את הצבא ופרש את הלגיונות על פני כמה פרובינקיות. כמו כן הסדיר את כל עניין התשלום והפנסיה של כל החיילים לסכומים קבועים, לפי דרגתם, זמן שירותם, ואמצעיהם הפרטיים. כך הבטיח שלאחר שישתחררו לא יתפתו מחמת הגיל או הצורך להצטרף למפריעים התומכים במהפיכה. הוא פיזר בזהירות ובדאגה את חייליו המשוחררים והעניק להם מענקים או אדמות. בסוף תהליך שחרור הצבא, הצטמצם הצבא מ-75 לגיונות ל-28 לגיונות, אשר נאמנותם לאוגוסטוס לא הייתה מוטלת בספק. הוא חילק בערך 400 ססטרצים לכל אזרח רומי, הגדיל את מענקי התבואה פי ארבעה, ערך תהלוכות ניצחון ושעשועים ציבוריים בקנה מידה גדול, ויתר על תשלום כל הפיגורים במיסים והוריד את הריבית על הלוואות לשני שלישים מהמקובל. בנוסף פיצה את בעלי האחוזות אשר איבדו אדמה ואת האריסטוקרטיה שנשארה נאמנה אליו במהלך מלחמתו עם אנטוניוס. התמודדותו של אוגוסטוס עם חוגי המעמד העליון ההפכפך הייתה תהליך מתמשך לאורך כל התהוות הפרינקיפט. האמון בממשל החל חוזר והכלכלה הרומית שנשחקה תחת מלחמות האזרחים החלה להתאושש.
אוגוסטוס והסנאט
בשנת 28 לפנה"ס קבע אוגוסטוס כי בתום אותה שנה יפוג תוקפן של התקנות שהותקנו על סמך מוסד הטריומווירט, והכריז חגיגית כי נגמרה שעת החירום ועידן חדש יחל בשנת 27 לפנה"ס. מרגע ההכרזה ועד תחילת שנת 27 לפנה"ס, ננקטו אמצעים שונים כדי לעבור ממשטר שעת חירום למשטר מסודר, שכלל הנהגת דפוסים קבועים של פעולה לזרועות השלטון השונות.
עד לפרוץ מלחמות האזרחים היה הסנאט הגוף החזק ביותר בחיים הפוליטיים ברומא. במהלכן גדל מספר הסנאטורים באופן משמעותי, בעיקר בשל הענקות חברות בו כתגמול על תמיכה פוליטית וצבאית. באמצעות הקנסוס החל אוגוסטוס בתהליך צמצום הסנאט, תוך סילוקם של כ-140 סנאטורים מתוך 1000 שלא עמדו בשומת הרכוש (ועוד כ-60 נוספים, שהובהר להם שלא רצוי להמרות את פיו של הפטרון החדש). אוגוסטוס פעל להסרת שחיתות וחוסר מוסר מהסנאט. זאת עשה פעמיים, פעם אחת כאשר ציווה על הסנאטורים להשגיח איש על רעהו, ופעם שנייה ביוזמתו עם אגריפא ו-10 קונסולים שבחר לצידו, ביצע סקירה של חברי הסנאט. ניתן להניח כי אחת ממטרותיו של אוגוסטוס בעריכת המפקד הייתה לחדש את פני הסנאט, על מנת שיוכל לשמש אותו בהמשך למימוש שאיפותיו, ובעיקר לסלק ממנו מתנגדים. יחסיו המיוחדים של אוגוסטוס עם הסנאט המחודש התבטאו בכך שהוא החל להקרא princeps senatus (מילולית: הראשון בסנאט), תואר שהוענק בתקופה הרפובליקנית לסנאטור נכבד, שהיה הראשון להביע את דעתו בכל דיון. המקורות של תקופת הרפובליקה משתמשים בתואר זה כדי לציין את ראשי המדינה, על אף שלא היה כל ערך רשמי לתואר.
כלפי חוץ נראה שיחס הכוחות בין אוגוסטוס לסנאט נשמר תקין, על אף קיומן של פרשיות שהעידו אחרת והושתקו. המהומות ברומא סביב מלחמות האזרחים שקטו מעט, ואוגוסטוס הצליח לפתור את עיקר הבעיות הבוערות ברומא ובגבולותיה.
התפטרות אוגוסטוס
בינואר 27 לפנה"ס, התייצב אוגוסטוס לפני הסנאט ונשא נאום בו הודיע כי הוא מוותר על השלטון המוחלט שהשיג, כולל השליטה על הצבא, החוקים והפרובינקיות. הוא הביע ביטחון שחברי הסנאט יהיו ראויים לניהול המדינה, ולכן החזיר את כל סמכויותיו. ייתכן שמטרתו בנאום זה הייתה לקבל אישור פורמלי להמשך שליטתו ברומא.
הסנאטורים הגיבו ברגשות מעורבים. ייתכן שכמה מהם ידעו על כוונותיו האמיתיות ועל כן המשיכו להריע בהתלהבות. באשר לשאר, חלקם חשדו במילותיו ואחרים האמינו להן. המחזיקים בשני סוגי הדעות התפעלו באופן שווה, חלקם מערמומיותו והיתר מהתפטרותו. שני הצדדים לא היו מרוצים, האחד ממזימתו והאחר מרצונו להתפטר. המפקפקים לא העזו להעמידו על מזימתו, מתוך פחד או מתוך כך שלא היה אכפת להם לעשות זאת. קמו צעקות שביקשו משטר מלוכני, וכאילו הכריחו אותו, את אוקטוויאנוס, לקבל על עצמו את השלטון.
התארים הרשמיים: מאוקטוויאנוס לאוגוסטוס
ב-16 בינואר 27 לפנה"ס, ניתן לאוגוסטוס את שמו, שפירושו הנעלה, הנשגב. השם קשור למונח Auctoritas ונגזר ממנו. ובנוסף מרמז על מעמד על-אנושי ועל קדושה. שמו המקורי הוא אוקטוויאנוס. באופן זה השיג אוגוסטוס אישור פורמלי מהסנאט והעם להמשך שלטונו המוחלט, ואף היה לתואר של יורשיו. כדי לציין את מעמדו של אוגוסטוס, העניק לו הסנאט כיבודים נוספים, שנועדו להודיע ברבים על הוקרת התודה של רומא על פעילותו למענה: מזוזות ביתו קושטו בעלי דפנה, שציינו את ניצחונותיו במלחמות שניהל; זר אזרחי עשוי עלי אלון נקבע מעל דלתו, כפי שהיה נהוג להעניק למי שהציל אזרחים רומיים ממוות; ומגן זהב בו חרוטה כתובת הונח בבית הסנאט כדי לסכם את הסגולות האידיאליות של המנהיג שעמד בראש המדינה (גבורה, סלחנות, צדק ומסירות). על כל אלה נוסף גם התואר אימפרטור (Imperator) – תואר שניתן לרוב למצביא מצליח על ידי חייליו, אך אוגוסטוס השתמש בו כבשם פרטי. השמות והתארים הללו לא העניקו לו סמכות של ממש. מקור סמכויותיו האמיתי נבע מהמשרות האחרות שאת תוכנן והשפעתן ריכז אליו מבלי לפגוע, למראית עין, במסורות הרפובליקה.
מקור סמכויותיו לאחר דחיית התפטרותו
שלושת מוקדי הכוח במדינה בתקופת הרפובליקה, הסנאט, אספת העם ונושאי המשרות, המשיכו לתפקד, אך יחסי הכוחות ביניהם השתנו. עצם הקיום של אותם הגופים חיזק את טענתו של אוגוסטוס כי החזיר את הרפובליקה לקדמותה.
מקור הסמכות החוקית של אוגוסטוס להחזיק בשררה כלשהי החל בשנת 43 לפנה"ס, כאשר תפס את הקונסולאט, ובהמשך אותה שנה עם כינון סמכויות החירום של הטריאומווירט השני במהלך המאבק בין תומכי קיסר לרוצחיו. אמנם מאז תום מלחמות האזרחים ועד שנת 28 לפנה"ס המשיך אוגוסטוס להחזיק בסמכויות חירום אלו. משנת 31 לפנה"ס ואילך היה תמיד אחד הקונסולים. הסמכויות שנבעו מכהונתו של אוגוסטוס כקונסול לא היו חריגות, אמנם ברור היה לכולם שאוגוסטוס איננו קונסול רגיל. הוא בחר לבטא את מעמדו הייחודי ולהסתובב עם 24 ליקטורים בעוד לאגריפא היו רק 12.
הוא ציין בנאום התפטרותו מול הסנאט כיצד עלה על כולם באאוקטוריטס (auctoritas). מבחינה משפטית הוא היה מגיסטראט לכל דבר, ועמיתו לקונסולאט היה שווה לו בכל הנוגע לסמכויותיו. טאקיטוס מציין כי בשנת 27 לפנה"ס ויתר אוגוסטוס לחלוטין על התואר טריומוויר והתהלך כקונסול. אף על פי כן עלה על כולם ביוקרתו – או "אאוקטוריטס". אאוקטוריטס אינה מושגת באמצעות חוק או סמכות, אינה נרכשת ואינה ניתנת להעברה ושירתה את אוגוסטוס רבות בעיצובו של המשטר החדש.
משטר זה לא נקבע בבת אחת וחלו בו שינויים לאורך הזמן. לכאורה נראה היה כי הוחזר המשטר המסורתי של הרפובליקה הרומית. שני קונסולים הועמדו בראש המדינה, הסנאט קיבל החלטות ומינה מושלים לפרובינקיות. הן העם והן הצבא היו מוכנים להעניק לאוגוסטוס סמכויות בלתי מוגבלות, אך הוא דחה הצעות. הוא ידע שאם יקבל אותן לעולם לא יזכה באמונן של השכבות האריסטוקרטיות שבעניהן הייתה חשובה המסורת הרפובליקנית.
הפרובינקיות
לאחר שהסנאט דחה את התפטרותו ואישר את המשך שלטונו, הוחלט על חלוקת הפרובינקיות. אוגוסטוס החזיר את הפרובינקיות החלשות לסנאט בטענה שהן הפרובינקיות השלוות, ושמר לעצמו את אותן פרובינקיות שהכילו צבאות גדולים, בטענה שהן חשופות לאיום מבחוץ או עלולות להוות איום בפני עצמן אם יתמרדו. כביכול הציג זאת כאילו על הסנאט רק ליהנות ללא פחד מן הפרובינקיות השלוות בעוד הוא נשאר רק עם הקשיים. כנראה שמניעו האמיתי היה להחזיק בצבא החונה בפרוביקניות המסוכנות יותר ולהשאיר את הסנאטורים ללא כל חימוש.
כדי להוביל את דעת ההמון הרחק מן המחשבה שאוגוסטוס הוא למעשה מונארך, הוא קיבל על עצמו את השלטון על הפרובינקיות למשך 10 שנים בלבד. הוא הבטיח שבמהלך תקופה זו יחדלו להיות מסוכנות ויוחזרו לסנאט. במידה וישיג זאת תוך פחות מ-10 שנים, יחזירן מוקדם יותר לסנאט. יתרה מזו, לאחר שתם פרק הזמן של שלטונו על הפרובינקיות האימפריאליות, נערכה הצבעה ובו הוא נבחר להמשיך לשלוט עליהן לעוד ועוד תקופות של 5 עד 10 שנים, שוב שוב לאורך כל חייו. מסיבה זו, הקיסרים הרומים שבאו אחריו, למרות שכבר היה בידיהם הפיקוד על הפרובינקיות לכל ימי חייהם, נהגו לחגוג כל 10 שנים כאילו חודש שלטונם עליהן.
כך יכל לנהל אוגוסטוס את הפרובינקיות שלו כפרוקונסול במקביל להיותו קונסול. משקלן של הפרובינקיות היה רב, והן היוו מקור ראשי לעושרה ולעוצמתה של רומא. על כן, חלוקת ניהול הפרובינקיות פירושה היה חלוקת ניהול האימפריה. שני חידושים חשובים הנובעים מהסדר זה: בניגוד להפרדה שהייתה נהוגה בין משרת הקונסול לניהול פרובינקיה, אוגוסטוס החזיק בשני התפקידים יחד. החידוש השני הוא העובדה כי אוגוסטוס משל על פרובינקיות מרובות ומרוחקות זו מזו. כדי לנהל את הפרובינקיות ואת השלטון המרכזי ברומא במקביל, מינה אוגוסטוס לגאטים שהיו כפופים לו ישירות, באופן דומה למה שעשה גנאיוס פומפיוס מגנוס.
כוח המשימה הלהטב"קי הלאומי
כוח המשימה הלהט"בקי הלאומי (באנגלית: National LGBTQ Task Force) הוא ארגון ללא כוונת רווח אמריקאי המארגן את אירועי הקהילה הלהט"בית בארצות הברית. הארגון תומך בפעולה ובאקטיביזם של להט"בים ומקדם חזון לליברציה.
הארגון מארגן את הכנס הארצי-שנתי לשוויון הלהט"בי: יצירת שינוי, אירוע שמתקיים בכל שנה ומדבר על מיומנויות הקהילה הלהט"בית, ומשתתפים בה יותר מ-2,000 משתתפים. צוות החשיבה של מכון המדיניות של הארגון מבצע מחקרים בתחומים מדעי החברה, ניתוח מדיניות, פיתוח אסטרטגיה, חינוך ציבורי וסנגוריה.
פרינקיפט
מצרים כפרובינקיה
אחרי כיבוש מצרים והתאבדותם של אנטוניוס וקלאופטרה בשנת 31 לפנה"ס צירף אוגוסטוס את מצרים לאימפריה הרומית. את ילדיו הבוגרים של אנטוניוס, וכן את קיסריון, ילדה של קלאופטרה מיוליוס קיסר, הרג. אך את ילדיה של קלאופטרה מאנטוניוס לקח לעצמו וגידל אותם כילדיו. אוגוסטוס קבע מעמד מיוחד למצרים: הוא השאיר שם צבא של שני לגיונות והעמיד בראשו ובראש הארץ מפקד ומושל ממעמד הפרשים. סידור זה יוצא דופן, כיוון שלא היה נהוג למנות מושלי פרובינקיות מבין בני מעמד זה. על האזרחים הרומיים ובמיוחד סנאטורים נאסר לבקר במצרים בלי רשות מיוחדת מאוגוסטוס. הוא היה במצרים במעמד של יורש המלכים התלמיים וככזה, שליט אבסולוטי. נהוג להתייחס למצרים כרכושו הפרטי של אוגוסטוס.
ההסדר השני
בשנת 23 לפנה"ס בצירוף נסיבות של אי-שקט באימפריה, חלה אוגוסטוס ונראה היה לו ולמקורביו שהוא נוטה למות. הוא כינס בביתו את הפקידים הראשיים של המדינה, דן איתם בענייני המדינה, ואף מסר לפיסו, הקונסול השני של אותה שנה, מסמך שכלל את הפרטים החשובים על המצב הכספי והצבאי של האימפריה. נפוצו שמועות כי אוגוסטוס יעביר את השלטון לאחד מבני משפחתו, ועל רקע זה נוצר קרע בינו לבין שר צבאו הנאמן אגריפא. אך אוגוסטוס הפתיע והעביר את טבעת חותמו לאגריפא. לבסוף צלח טיפול הרופאים ואוגוסטוס הבריא.
ב-1 ביולי שנת 23 לפנה"ס לאחר שקם ממיטת חוליו, התפטר אוגוסטוס מכהונת הקונסולאט, עובדה המציינת שינוי רב משמעות בדרך שבה החליט להחזיק בשלטון. הקונסולאט לא נראה לו כחיוני ולא כוויתור גדול. כעת נפתחה לתחרות עוד משרת קונסול עבור סנאטורים שאפתנים. עניין זה תרם למראית העין של שלטון רפובליקני מסורתי ורגיל.
יחד עם זאת, סיום כהונתו כקונסול העלתה מספר סוגיות משפטיות בנוגע לסמכויותיו. כדי לפתור את אותן בעיות, הצביע הסנאט ונתן לאוגוסטוס את סמכות הפרוקונסול והעניק לו סמכות עליונה על הנציבים בכל האימפריה. אוגוסטוס, שסירב לקבל כל משרה שלא תאמה את מסורת האבות הרומית, קיבל את הסמכות הטריבונית מידי העם מבלי שהחזיק בפועל במשרת הטריבון אותה לא יכול היה לשאת בשל היותו פטריקי (לא מלידה, אלא בעקבות אימוצו על ידי יוליוס קיסר). החזקת הסמכות הטריבונית איפשרה לאוגוסטוס מסגרת חוקית לשלטונו לאחר שחדל להיות קונסול.
כדי לא לעורר את הרושם שסמכות זו ניתנה לו לכל ימי חייו, דאג לחדשה מדי שנה בבחירות תקניות. בכך גם ריכך את התנגדות האופוזיציה. משרת טריבון הפלבס תמיד הייתה בעלת חשיבות עליונה לפשוטי העם ותמיד כובדה ונפחדה על ידי המעמד העליון. כל מי שהרים יד על טריבון דינו מוות מקודש בידי הפלבס. כיוון שלמעשה שלט אוגוסטוס בסנאט דרך סמכויותיו כקנסור, והיה הראשון לדבר בכל אספת סנאט דרך היותו הפרינקפס, למעשה לא נדרש מעולם להפעיל את זכות הווטו הטריבונית שהייתה כעת שלו. כך נשמרה מראית הפנים של אדם מתון שלא משתמש בכוחו כדי לבסס את שלטונו.
השילוב בין הסמכות הטריבונית והאימפריום העליון תפסו את מקומה של משרת הקונסול. לאוגוסטוס הספיקו מושכות השלטון בהן אחז – הסמכות הטריבונית והאימפריום הפרוקונסולארי. כך היו בידיו הן הסמכות לחוקק, להטיל וטו על הסנאט, לכנסו, לעזור לפשוטי העם כנגד עריצות שלטון, והן הסמכות לפקד על צבא.
הקונסולאט נשאר שיא הקריירה של מעמד הסנאט אך תוכן המשרה השתנה בכמה אופנים: העובדה שלצידם של הקונסולים עמד אוגוסטוס, כאדם בעל סמכויות שאפשרו לו לנהל את החיים המדיניים של רומא והאימפריה, צמצמה באופן משמעותי הן סמכויותיהם של הקונסולאט והן את יוקרת המשרה. לא חלף זמן רב, ולמשרת הקונסול החלו להיבחר לא שניים בכל שנה, כי אם שמונה. לאחר ההסדר של שנת 23 לפנה"ס התקבעו המסגרות החוקיות של הפרינקיפט.
אוגוסטוס והצבא
לאחר פרשת קראסוס, כמעט שלא הוענקה הזכות לערוך תהלוכת ניצחון לאיש שלא מהחוג הקרוב ביותר לאוגוסטוס ומן הצעירים במשפחתו. לפי המסורת קיבל אדם את הפיקוד על מסע צבאי בטקס דתי מאספת הקוריות, בנשיאותו של הפונטיפקס מקסימוס. טקס זה אישר את הפיקוד (אימפריום) שהוענק על ידי הסנאט ומסר למפקד את הסמכויות הדתיות בכל הנוגע למערכה שניהל.
אוגוסטוס, שהכריז על החזרת הרפובליקה לקדמותה, לא יכול היה להתנגד לפעילות התקינה של מוסדותיה, ולהענקת הכיבודים הראויים למצטיינים מן האצולה. כדי לשמור על מעמדו שרכש במאבק ממושך, צריך היה להיות ברור לכל כי הוא הראש והמפקד היחיד של הצבא, והוא הוא שניצח את כל אויבי רומא ("והוכתרתי בשם אימפראטור עשרים ואחת פעמים, על פי החלטת הסנאט הוענקו לי טריומפים רבים אחרים אשר לכולם סירבתי").
השם אימפרטור הפך למזוהה בלעדית איתו, ומי שטען שזכותו להשתמש בו כאילו זמם לתפוס את מקומו של אוגוסטוס, להפוך את כל הסדר הקיים ולהתחיל מחדש מלחמת אזרחים. כדי לפצות במקצת את המצביאים ששרתו את אוגוסטוס וזכו בניצחונותיו, הנהיג אוגוסטוס מוסד חדש, "סמלי הטריומף", הזכות לשאת את בגדי הטריומף וסמליו בהמשך חייו של המצביא, כיבודים ויוקרה שלא סיכנו את מעמדו. סמלים אלו ניתנו תחת הגבלות מוגדרות במיוחד.
האימפריום הפרוקונסולארי
ייתכן כי מקור סמכותו הוא האימפריום הפרו-קונסולארי, באמצעותו שלט הלכה למעשה בצבא. אמנם מושג זה אינו קיים במקורות הרומאיים.
כאמור לעיל, החל בשנת 27 לפנה"ס התגבשה בהדרגה חלוקת הפרובינקיות בין הסנאט והפרינקפס, אשר ביסודה עמד שיקול ביטחוני – פרובינקיות שלוות שלהן אין סכנה מבחוץ נמסרו לסנאט, ואילו פרובינקיות קרובות לגבולות האימפריה ניתנו לפיקוח הפרינקפס. בפרובינקיות אלה מדרך הטבע חנו רוב הלגיונות של הצבא הרומי. לפיכך, המפקד העליון של רוב רובו של הצבא הרומי היה הפרינקפס, ואת מלאכת הפיקוד בשטח עשו שליחים (legati) מטעמו.
כדי להסדיר מצב זה קיבל אוגוסטוס בשנת 23 לפנה"ס פיקוד הצבאי עליון, אשר זכה במחקר המודרני לכינוי Imperium proconsulare maius (פיקוד צבאי, על תקן קונסול, יותר גדול). סמכות זו הניחה לאוגוסטוס להתערב גם בפרובינקיות אשר עליהן הוצבו נציבים עליונים (פרוקונסולים ופרופראיטורים), ולמעשה הכפיפה לו גם את הצבאות שחנו בפרובינקיות הסנאטוריאליות. כיון שכבעל פיקוד צבאי לא יכול היה אוגוסטוס להיכנס לתחום העירוני המקודש, נקבע בחוק שהפיקוד הצבאי העליון יפוג עם כל כניסה של אוגוסטוס לעיר, ויתחדש אוטומטית עם צאתו.
סמכויות נוספות
הקיסרות בעת מותו של אוגוסטוס בשנת 14 הייתה שונה מאוד מזו של שנת 23 לפנה"ס. לאורך השנים המשיך אוגוסטוס לצבור עוד ועוד סמכויות – בשנת 22 לפנה"ס קיבל את הפיקוח על התבואה. בשנת 20 לפנה"ס קיבל את הדאגה לדרכים. בשנת 19 לפנה"ס קיבל את הסמכות הקונסולרית מבלי שהיה קונסול. לאחר מות לפידוס נבחר אוגוסטוס במקומו לפונטיפקס מקסימוס ומאוחר יותר הוענק לו התואר "אבי המולדת".
לאחר מות אוגוסטוס
מותו של קיסר הביא לתקופה קריטית של חוסר ודאות ואף לאווירת משבר. בתאוריה הייתה לסנאט הזכות לבחור את הקיסר החדש, אך רוב הקיסרים בחרו בעצמם את יורשיהם, בדרך כלל חבר משפחה קרוב. הקיסר החדש היה חייב למצוא תמיכה גורפת למעמדו ולסמכותו כדי לייצב את המפה הפוליטית. אף קיסר לא היה יכול לקוות לשרוד, יתרה מכך לשלוט, ללא שבועת אמונים של המשמר הפרטוריאני ושל לגיונות הצבא. כדי להבטיח את נאמנותם, שילמו חלק מהקיסרים תשורות כספיות למשמר הפרטוריאני ואף ללגיונות.
המבנה השלטוני של האימפריה שיסודותיו הונחו על ידי אוגוסטוס השתנה במהלך כ-300 השנים עד לשלטונו של הקיסר דיוקלטיאנוס אך המסגרות והמערכות השלטוניות נותרו על כנן.
קיסרי רומא היו בפועל רודנים הנשענים על כוח צבאי הרבה לפני זמנו של דיוקלטיאנוס. עם זאת ראו לנכון להסוות את רודנותם על ידי עשיית שימוש בתארים ומוסדות רפובליקניים עתיקים אשר שיוו אופי לגיטימי יותר לשלטון.
החל מספטימיוס סוורוס ואילך הרשו הקיסרים לעצמם יותר ויותר להתנער אף ממראית העין של המוסדות החוקתיים הישנים ולהתנהג כרודנים צבאיים לכל דבר ועניין.
דיוקלטיאנוס (וגם קונסטנטינוס) יזם רפורמות שנועדו להתמודד עם בעיות שהופיעו במהלך משבר המאה השלישית. הן כללו מעבר לשיטה אוטוקרטית בלא מראית עין אפילו של רפובליקה. החלה תקופת הדומינט.
האח הגדול VIP עונה 1
האח הגדול VIP עונה 1 היא עונת ה-VIP הראשונה של תוכנית המציאות "האח הגדול", והעונה השנייה של התוכנית במצטבר ששודרה בערוץ 2 (קשת). העונה שודרה החל מ-1 במרץ 2009, והגמר נערך ב-31 במרץ שבסופו ניצח הדייר דודי מליץ. את העונה הנחו ארז טל ואסי עזר.
על העונה
לאחר העונה הראשונה של התוכנית הופקה עונת "האח הגדול VIP". בגרסה החדשה שינויים רבים מהפורמט המקורי: הדיירים שהו בבית רק 31 ימים, היו רק 13 דיירים, כל הדיירים היו מפורסמים המוכרים לציבור הישראלי מפעילותם הקודמת.
התוכנית עלתה ב-1 במרץ 2009. ערוץ 20, ששידר את התוכנית 24 שעות ביממה שודר גם ללקוחות yes בניגוד לעונה הקודמת אשר שודרה רק ב-HOT. על אף שבעונה זו נגבה תשלום חד-פעמי של 8.90 ש"ח עבור הצפייה בערוץ (בניגוד לעונה הקודמת בה לא נגבה תשלום), מנויים רבים רכשו אותו.
בתוכנית הגמר נשלחו על ידי הצופים בבית מעל 500,000 קולות. ההכנסות מההצבעות בתוכנית הגמר נתרמו לנוער בסיכון בשיתוף עם הרוח הישראלית.
בעונה זו השתתפו בין היתר גם מנחם בן ואמיר פיי גוטמן (לימים אמיר פרישר גוטמן), כשלאחריה ב-2017 גוטמן טבע למוות ואילו בן נפטר ב-2020.
דיירי הבית
רשימת 13 הדיירים שנכנסו לבית האח הגדול לפי סדר כניסתם:
מחוז טיפררי
מחוז טיפררי (אנגלית: County Tipperary, אירית: Contae Thiobraid Árann) נמנה עם מחוזותיה הדרומיים של אירלנד. המחוז שייך לפרובינציית מנסטר, והוא אחד הגדולים באירלנד כולה - השישי בשטחו, ברצועה שבין הנהרות שאנון וסוייר. המחוז חולק לצרכים אדמיניסטרטיביים לשני מחוזות משנה - צפון טיפררי ודרום טיפררי, עם עיירות המחוז בננג ובקלונמל בהתאמה.
מקור שמו של מחוז טיפררי הוא בעיר טיפררי הנמצאת בשטחו. המחוז גובל בצפון במחוז גולוויי ובמחוז אופאלי, במזרח במחוזות ליש וקילקני, בדרום במחוזות ווטרפורד וקורק, ובמערב במחוזות לימריק וקלייר.
מבחינה פיזית ניתן לחלק את המחוז הגאוגרפי לחמישה אזורים עיקריים:
הנהר שור (Suir) החוצה את המחוז מצפון לדרום, זורם לאורך גבולו הדרומי וממשיך דרומה עד לשפכו לים הקלטי ליד העיר ווטרפורד.
אחד מהאתרים החשובים במחוז הוא סלע קאשל, המכונה גם "האקרופוליס של אירלנד". זהו מתחם עתיק השוכן על סלע המתנשא לגובה של כ-60 מטרים, מוקף בחומה. האתר כולל כנסייה, קתדרלה, בית קברות ומגדלים שהגבוה שבהם מגיע לגובה של 28 מטר.
אתר מעניין נוסף הוא מצודת קהיר, ששימשה את בריאן בורו, מלך אירלנד במאה ה-11, למגורים וכן סוויס קוטג' בית קייט מהמאה ה-18 שנבנה בסגנון אורנה על ידי ריצ'רד בטלר הברון ה-12 של קהיר, ששוחזר ושופץ וכיום פתוח לציבור הרחב.
יזכור (ספר, 1916)
יִזְכּוֹר הוא קובץ מאמרים ביידיש לזכרם של הפועלים והשומרים חללי היישוב היהודי בארץ ישראל, אשר נהרגו בתפקידי הגנה, שראה אור לראשונה בשנת 1916. בין המשתתפים היה הסופר יוסף חיים ברנר. את הקובץ המקורי ערכו יעקב זרובבל, יצחק בן-צבי ואלכסנדר חשין, ונלוו לו איורים מאת הצייר והפעיל הסוציאליסט מיטשל לובּ (Loeb). הוא יצא לאור על ידי ועדת ארץ-ישראל (פּאלעסטינא קאָמיטעט) של מפלגת "פועלי ציון" בניו יורק בחודש מאי 1916 (תרע"ו) והודפס בארבעת אלפים עותקים. המהדורה השנייה נערכה על ידי דוד בן-גוריון, שהוסיף לה הקדמה מפרי עטו. מהדורה זו, שגם היא לוּותה באיוריו של לוב, נדפסה בשנת תרע"ז בארבעה-עשר אלף עותקים. במהדורה זו, כמו בראשונה, נמכרו העותקים עד מהרה. בשנת 1918 הודפסה בלודז' שבמזרח אירופה מהדורה נוספת של הספר, ובה הקדמה מאת שמריהו לוין. מרטין בובר כתב הקדמה למהדורה נוספת בשפה הגרמנית (בתרגומו של גרשם שלום), שראתה אור בהוצאת "יידישער פערלאג" בברלין בשנת 1918 ובשנת 1920.
חלקים מן הספר הופיעו בתרגום לעברית.
מהדורות
מהדורה א:
מהדורה ב:
המתקפה על הורליבקה
המתקפה על הורליבקה היא זירת קרב מתמשך בין הכוחות המזוינים של אוקראינה לבין הכוחות המזוינים של רוסיה על השליטה בחלקים ממחוז דונצק שבאוקראינה. המתקפה החלה ב-2 במרץ 2022 כחלק מפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022.
מהלך הקרב
ב-2 במרץ 2022 יצאו הכוחות האוקראינים למתקפה בפעם הראשונה במהלך המלחמה, והחלו להתקדם לכיוון העיר הורליבקה. בהמשך פורסמו דיווחים לפיהם כוחות אוקראינים כבשו חלקים מהעיר.
ברנרדו גי
ברנרדו גי או ברנרדו גוּי (בצרפתית ואיטלקית: Bernardo Gui; בלטינית: Bernardus Guidonis; 1261 או 1262 – 30 בדצמבר 1331) היה אינקוויזיטור, חבר המסדר הדומיניקני שכיהן כראש האינקוויזיציה בטולוז בעת המלחמה בכופרים האלביגנזים. גואי חיבר מספר מדריכים לאינקוויזיטורים, על מנת שיוכלו לזהות מינות ולסווגה. כמו כן כתב כרוניקות של תקופתו וחיבורים תאולוגיים.
תולדות חייו
נולד ליד לימוז', התקבל למסדר הדומיניקני ב-1280. כיהן כאב מנזר באלבי, קרקסון ולימוז'.
בשנת 1307 מינה אותו האפיפיור קלמנס החמישי לראש האינקוויזיציה בלימוז'. היה זה כמה עשרות שנים לאחר מסע הצלב האלביגנזי שנועד להכחיד את המינות בדרום צרפת, אך במהלך 15 שנות כהונתו במשרה דן גי למעלה מ-900 מינים (בעיקר חשודים כקתרים).
כהוקרה על שירותו בטולוז מינה אותו האפיפיור יוחנן העשרים ושניים לבישוף טוי בגליסיה (ספרד), ושנה לאחר מכן לבישוף לודב (Lodève) שבלנגדוק.
מדריכים לאינקוויזיטור
על מנת לייעל את עבודת אנשיהם, חיברו בכירי האינקוויזיציה ספרי הדרכה שנועדו להבדיל בין סוגי הכפירה השונים, ואף כדי למנוע מחוקרים ישרים להרשיע בשגגה נוצרים טובים. גי היה הבולט שבין מחברי המדריכים בתקופתו. בספרו החשוב ורב התפוצה "אודות חקירת הכפירה הסוטה" (Practica Inquisitionis Heretice Pravitatis) הבחין גי בין ארבעה סוגי כפירה פנים-נוצריים: המניכאיזם, התנועה הוולדנסית, בגיניות ובגהרדים ומשיחי שקר. הוא הבחין בינם למינים שמחוץ לגדר הנצרות, כמו יהודים, מכשפים, בעלי אוב ומגלי עתידות.
לגבי כל סוג כפירה הודרך החוקר באילו גישות לנקוט על מנת לחלץ הודאה מהנחקר, אילו שאלות לשאול ואילו תשובות להשיב, מהם האבסורדים בשיטות השונות וכיצד יש להרשיע את הנחקרים. הספר מהווה מקור ראשוני חשוב להכרת האינקוויזיציה בתקופה הראשונה לקיומה ומחקר על הכפירות השונות במאה ה-13. הספר פורסם בדפוס בשנת 1886 על ידי אב המנזר הדומיניקני בטולוז.
כרוניקות
גי כתב מספר כרוניקות בהן ריכז את ההיסטוריה של צרפת עד זמנו. בהן "הכרוניקה של הקיסרים" (Chronique abrégée des empereurs), "כרוניקה של מלכי צרפת" (Chronique des rois de France) ולוח גנאלוגי של מלכי צרפת (בלטינית: Arbor genealogiae regum Francorum), קטלוג בישופי לימוז' (Catalogue des Évêques de Limoges), מסה על קדושי לימוזין (Traité sur les saints du Limousin), דו"ח על ההיסטוריה של מנזר סנט אוגוסטין בלימוז' (Traité sur l'histoire de l'abbaye de St. Augustin de Limoges), חיי הקדושים (Vie des saints), כרוניקת בישופי טולוז (Chronique des évêques de Toulouse), חיבור היסטורי על מסדר הדומיניקנים (Compilation historique sur l'ordre des Dominicains) ועוד.
עבודות תאולוגיות
גי פרסם מספר מאמרים תאולוגיים, בהם סיכום של הדוקטרינה הנוצרית (Abrégé de la doctrine chrétienne), מאמר על המיסה (Traité de la messe) ומאמר על התעברות הבתולה הקדושה (Traité sur la conception de la Vierge). כן חיבר מספר טקסים.
בתרבות ובספרות
ברנרדו גי מוזכר בקצרה ב"עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו.
הוא מופיע כדמות ספרותית (האנטגוניסט מול החוקר פרי דמיונו של המחבר ויליאם איש בסקרוויל) ברומן "שם הוורד" מאת אומברטו אקו וגולם בסרט בשם זה על ידי השחקן פ. מוריי אברהם.
קנדל ווסטון
קנדל ג'מאל ווסטון מאנלי (בספרדית: Kendall Jamaal Waston Manley; נולד ב-1 בינואר 1988) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי, המשחק בעמדת הבלם בדפורטיבו סאפריסה מליגת העל של קוסטה ריקה.
קריירת מועדונים
ווסטון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דפורטיבו סאפריסה. בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת. בינואר הושאל לקרמליטה, ובינואר שלאחר מכן, לנסיונל מליגת העל האורוגוואית. במרץ הושאל לשלושה חודשים לבאיאמון מליגת הכדורגל של פאורטו ריקו. בהמשך הושאל גם ללה יו אוניברסיטריוס, פרס זלדון. במאי חזר לסאפריסה.
ב-8 באוגוסט 2014 חתם ווסטון בונקובר וייטקאפס מה-MLS. ב-25 באוקטובר, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק האחרון של הליגה הסדירה. שער זה, היה גם שער הניצחון, שבזכותו העפילה ונקובר לפלייאוף ה-MLS. בחודש זה, אף זכה בתואר כדורגלן החודש של הליגה.
ב-11 בדצמבר 2018 חתם בסינסינטי, תמורת 450,000 דולר.
קריירה בינלאומית
ווסטון, שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של קוסטה ריקה, ואף נכלל בסגל הנבחרת הצעירה לקראת גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2007.
במאי, ווסטון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק נגד. ב-15 בדצמבר 2015, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד.
ב-8 באוקטובר 2017, הוא כבש שער שוויון בדקה ה-95 במהלך המשחר נגד, שהבטיח לנבחרתו עליה למונדיאל 2018. במונדיאל עצמו, ווסטון כבש בתיקו 2-2 נגד.
סקסטוס יוליוס אפריקנוס
סקסטוס יוליוס אפריקנוס (בלטינית: Sextus Julius Africanus; 160–240 בערך) היה סופר נוצרי, אחד מאבות הכנסייה.
ביוגרפיה
אפריקנוס היה מחברם של כרונוגרפיה ושל חיבור בשם hoi kestoi, ושימר את רשימותיו של ההיסטוריון המצרי-יווני מנתו מן המאה השלישית לפסה"נ.
פאל שאבוי
פאל שאבוי (במקור שפיגל, בהונגרית: Sávoly Pál; בודפשט, 30 בינואר 1893 – בודפשט, 20 בדצמבר 1968) היה מהנדס, סטטיקאי. יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (1955) (הפרס הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר, מקביל לפרס ישראל), זוכה פרס המדינה (1965) (פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית היה פרס ממלכתי גבוה שנוסד על ידי המועצה הנשיאותית של הרפובליקה העממית ההונגרית בשנת 1963, אשר הוענק ליחידים או לקבוצות כהוקרה על הישגים מדעיים, כלכליים וטכניים יוצאי דופן בתחום).
קורות חייו
פאל שפיגל נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל שאבוי (במקור שפיגל) (1854–1942), סוחר ומנהל חברה ושל מלווינה שבק (במקור שיין) (1867–1913). סבו וסבתו מצד אביו היו גאשפר שפיגל ואדל לנדייל. ב-1911 סיים את לימודיו בגימנסיית סנט אישטוואן בזוגלו (כיום רובע 14 של בודפשט). במלחמת העולם הראשונה שירת ככבאי בגדוד הרגלים ה-30.
ב-12 ביוני 1920, בבודפשט, הוא נישא לארז'בט באלה, ציירת מפשט, בתם של יעקב (קארוי) באלה ושל מטילד וולנר. הוא סיים את התואר שלו באוניברסיטת יוזף בבודפשט (כיום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה). בשנת 1920 וקיבל עבודה במשרד תיכנון הנדסי בהולנד, שם המשיך במהרה לעבוד כמתכנן עצמאי. הוא גם השתתף בתכנון התחנה המרכזית באמסטרדם.
עבודתו
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא תרם לשיקום גשרים רבים. הוא היה המתכנן של עבודות השחזור של גשר פרנץ יוזף (גשר החירות) בבודפשט, של גשר איפוי בין סוב (צפון הונגריה) להלמבה (דרום סלובקיה), הנושא את שמו עד היום, וגשר השלשלאות. הוא תכנן את הכביש ואת גשר הנילוס באורך 800 מ' בחלוואן (מצרים) שנמסר ב-1958. עבודתו המשמעותית ביותר היא התכנון והבנייה של גשר ארז'בט החדש בבודפשט. בשנת 1965 הוענק לו פרס המדינה על תיכנון גשר ארז'בט, גשר הכבלים הראשון בהונגריה, על הפתרון החסכוני והמודרני שלו.
זייקו ליוויס
זייקו ליוויס (באנגלית: Zeiko Lewis; נולד ב-4 ביוני 1994) הוא כדורגלן ברמודי, המשחק בעמדת הקשר וחלוץ לסירוגין בסקרמנטו רפובליק.
קריירת מועדונים
ליוויס, התחיל את קריירת הכדורגל שלו במחלקת הנוער של דנדי טאון הורנס. בשנת, התחיל ללמוד במכללת בוסטון איגלס, ובמקביל שיחק בקבוצת הכדורגל של המכללה. בעונת הבכורה שלו, ליוויס כבש שמונה שערים ובישל שמונה שערים. שנה לאחר מכן, כבש 33 שערים.
בדראפט נבחר ליוויס במקום ה-17 על ידי רד בול ניו יורק. ב-1 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של ניו יורק רד בולס, בו כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד ריצ'מונד קיקרס.
בינואר, חתם בהפנרפיירדיר ובמהלך העונה הושאל לקואופווגיר. ב-7 בפברואר 2019, ליוויס חתם בצ'ארלסטון בטארי.
קריירה בינלאומית
ב-2 בספטמבר 2011, ליוויס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברמודה בהפסד 0–1 ל.
ב-14 ביולי 2013, ליוויס כבש את שער הבכורה, הלא-רשמי שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד במסגרת משחקי האיים 2013. ב-25 במרץ 2015, ליוויס כבש את שער הבכורה הרשמי שלו בניצחון 0–5 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
נאבר
נאבר קורפוריישן (באנגלית: Naver Corporation) היא חברה ציבורית דרום קוריאנית, שמניותיה נסחרות בבורסת קוריאה. החברה עוסקת בהפעלת מנוע החיפוש Naver, אשר שני רק לגוגל בפופולריות שלו בדרום קוריאה ומחזיק בנתח של 18% משוק החיפוש המקוון בדרום קוריאה. לעיתים קרובות נאבר מכונה גם כ"גוגל של דרום קוריאה".
Naver
נאבר הוקם ביוני 1999, ועם הקמתו היה לפורטל האינטרנט הראשון בדרום קוריאה אשר פיתח מנוע חיפוש בעצמו. באוגוסט 2000 הוסיף נאבר למנוע החיפוש שלו את פונקציית ה"חיפוש המקיף" אשר אפשרה למשתמשי האתר לקבל בעמוד בודד מגוון תוצאות משאילתת חיפוש, כשהן מסודרות לפי סוג, כגון: בלוגים, אתרי אינטרנט, תמונות, סרטונים, מסעדות, חדשות, וכו'. חמש שנים מאוחר יותר השיקה גוגל פונקציה דומה לזו.
בשנת 2021 החברה רכשה פלטפורמה Wattpad תמורת 51 מיליון דולר.
LINE
ליין (LINE) היא אפליקציה להעברת מסרים מיידיים על ידי טלפונים חכמים, טאבלטים ומחשבים אישיים. משתמשי האפליקציה יכולים לשלוח דרכה טקסט, תמונות, וקטעי וידאו וקול, וכן לקיים שיחות תוך שימוש בטכנולוגיית VoIP.
המכון הלאומי למחלות מדבקות של דרום אפריקה
המכון הלאומי למחלות מידבקות (באנגלית: National Institute for Communicable Diseases, בראשי תיבות NICD) הוא מכון לאומי לבריאות הציבור של דרום אפריקה, המספק מידע על מיקרוביולוגיה, וירולוגיה, אפידמיולוגיה, מעקב ובריאות הציבור כדי לתמוך בתגובת הממשלה לאיומי מחלות מידבקות.
המכון נוצר בשנת 2001 על ידי שילוב של גופים שונים שעברו בירושה מארגוני האם של NHLS. המכון הלאומי לשעבר לווירולוגיה שולב עם מעבדות המומחים של SAIMR לשעבר למיקרוביולוגיה, פרזיטולוגיה ואנטומולוגיה כדי ליצור מכון למחלות מידבקות עם אוריינטציה לבריאות הציבור, הדומה למרכזים לבקרת מחלות ומניעתן של ארצות הברית.
ה־NICD משמש כמשאב ידע ומומחיות על מחלות מידבקות לממשלת דרום אפריקה, למדינות קהילת הפיתוח של אפריקה הדרומית וליבשת אפריקה. המוסד מסייע בתכנון מדיניות ותוכניות לתמיכה ולתגובה למחלות מידבקות. מטה הארגון ביוהנסבורג ומהווה חלק משירות מעבדת הבריאות הלאומי שהוקם ב־2001.
סולסיזם
סוֹלְסִיזְם (באנגלית: Solecism) הוא מונח בבלשנות המתאר מצב של סטייה מחוקי הדקדוק או התחביר הרשמיים או המקובלים. המונח הושאל לתחומים נוספים ומשמש שם לתיאור חריגה מהמקובל או מהנימוס. כמו כן משמש המונח לתיאור חריגה מההיגיון השכלי או מעובדות ידועות.
ישנן דוגמאות רבות בשפה העברית לסולסיזם, להלן כמה מן המפורסמות שבהן:
היסטוריה ואטימולוגיה
מקור המונח בשפה יוונית עתיקה; המילה עברה גלגולים רבים עד לשפה העברית. בתחילה אנשי הקולוניה סולי (Soli - Σόλοι) שבקיליקיה אשר באסיה הקטנה, נחשבו כשוגים בלשון באוזני האתונאים. לכן החלו היונים להשתמש בפועל סוילויקוס (soloikos) או סולוקימוס (soloikismós) על מנת לתאר אנשים ששוגים בלשון, כמו אנשי סולי, וכך נולד פועל חדש בשפה היוונית שמשמעותו "לדבר בצורה לא תקינה". מכאן עברו המילה ומשמעותה לשפה הלטינית מעט בשינוי: soloecismus; מהלטינית עברה המילה לשפה האנגלית ולבשה צורה חדשה: solecism, וממנה עברה כמות שהיא לשפה העברית: סוֹלְסִיזְם.
גרהאם גולדמן
גרהאם קית' גולדמן (באנגלית: Graham Keith Gouldman; נולד ב- 10 במאי 1946, סלפורד, מנצ'סטר רבתי, הממלכה המאוחדת) הוא זמר, נגן ופזמונאי יהודי-בריטי, שכתב שורה ארוכה של להיטים לאורך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 והיה ממייסדי וחבר להקת הארט רוק 10cc.
קורות חיים
גרהאם גולדמן נולד בסלפורד למשפחה יהודית. הוא ניגן במספר הרכבים מוזיקליים במנצ'סטר ובכללם להקת הבית של בריגדת הבנים והבנות היהודים. ב-1965 החל לשתף פעולה עם קווין גודלי בהרכב שנשא את השם "Mockingbirds" וחתם עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס. הוא כתב את השיר "For Your Love" אשר נדחה על ידי חברת התקליטים, אך בהמשך הוקלט על ידי היארדבירדס וזכה להצלחה מסחרית משמעותית.
בהמשך, כתב שורת להיטים להרכבים שונים ובכללם השיר "Bus Stop" ללהקת ההוליס ב-1966 והשיר "No Milk Today" למתבודדי הרמן ב-1967. ב-1972 ייסדו גרהאם גולדמן, אריק סטיוארט, קווין גודלי ולול קרים את להקת הארט-רוק 10cc. גם בהרכב זה כתב גולדמן מספר להיטים ובכללם: "I'm Not in Love" ב-1975 ו"Dreadlock Holiday" ב-1978 שהפך ללהיט לאחר שגודלי וקרים עזבו את הלהקה.
ב-1976 זכה ביחד עם אריק סטיוארט בשלושה פרסי איבור נובלו על שירם "I'm Not in Love". סטיוארט וגולדמן המשיכו בפעילותם בהרכב עד 1983, עת התפרקה הלהקה סופית.
ב-1984 חבר למוזיקאי אנדרו גולד בייסוד ההרכב "Wax" אשר פעל עד 1990 בסוגת הגל החדש והפופ-רוק. בין 1992 ל-1995 חזרו אריק סטיוארט וגרהאם גולדמן ללהקת 10cc שהפיקה בתקופה זו שני אלבומים. מ-1999 הצטרפו גולדמן ולהקתו למסע ההופעות של להקת 10cc, אשר נקרא "10cc מארחת את גרהאם גולדמן וחברים".
מאיירס קופר
מאיירס יאנג קופר (באנגלית: Myers Young Cooper; ) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-51 בשנים 1929–1931.
ראשית חייו
מאיירס קופר נולד בסנט לואיוויל, אוהיו, כצעיר במשפחה של 11 ילדים. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד באוניברסיטה הנורמלית הלאומית (National Normal University) שבלבנון, אוהיו במשך שלוש שנים. ב-1893, בגיל 20, הוא הצטרף לאחיו בסינסינטי בעסק בנייה גדול. ב-1897 הוא נשא לאישה את מרטה קיני. האינטרסים העסקיים שלו כללו אספקת עצים, אספקת חומרי בנייה, ובנקאות. במחצית השנייה של שנות ה-20 של המאה ה-20 היה קופר שותף עם יזם הנדל"ן והפוליטיקאי מדרום פלורידה ג'ורג' מריק. קופר היה מעורב במיזמי הכפרים בקורל גייבלס, שבהמשך יתנו השראה לאדריכלות בתי המגורים בסינסטינטי החל משנות ה-30 ועד שנות ה-50.
מושל אוהיו
ב-1926 התמודד קופר בבחירות על משרת מושל אוהיו והפסיד. ב-1928 הוא התמודד פעם נוספת, ניצח, וכיהן בתפקיד בשנים 1929–1931.
המאפיין העיקרי של תקופת כהונתו של קופר כמושל הייתה תחילתו של השפל הגדול באוקטובר 1929, שהחריף בעקבות הבצורת שהתחוללה בקיץ שלאחר מכן והכתה במגזר החקלאי באוהיו. באופן כללי תמך קופר בקריאת ממשלו של הרברט הובר לרגיעה ולמאמצים להאיץ את מימון מיזמי העבודות הציבוריות שתוכננו קודם לכן, קריאות שייצגו את ההשקפה הקונבנציונלית לאופן התגובה על שפל פתאומי. הוקמו ועדים מקומיים לסיוע למציאת עבודה למובטלים, אך מאמצים אלו הוכחו לרוב כבלתי יעילים ככל שהמשבר התגבר.
ב-1929 חתם קופר על העלאת המס על דלקים, שעל פי הערכות היה אמור להכניס כספים נוספים לקופת המדינה שנועדו לסלילת כבישים ובניית גשרים. ממשלו גם החל בבניית משרדי בית המדינה לשיכון הסוכנויות שהיו מפוזרות במבנים שכורים ברחבי קולומבוס. הבניין שניצב ברחוב פרונט הוא כיום משכנו של בית המשפט העליון של אוהיו. קופר גם התמודד עם משבר רציני כאשר ב-21 באפריל 1930 פרצה שריפה בבית הכלא המרכזי של אוהיו בה נספו 322 אסירים. השריפה הובילה למאמצי חקיקה להקלת הצפיפות בבתי הכלא ולהקמת מועצת חנינות מדינתית.
ב-1930 התמודד קופר בבחירות לכהונה שנייה, אך נוצח על ידי ג'ורג' וייט. תגובתו הפושרת של קופר לשפל הגדול הובילה לירידה בשיעור ההצבעה בבחירות, כ-20 אחוזים פחות בהשוואה לבחירות 1928. וייט ניצח על אף שזכה במספר קולות שהיה אף נמוכה בהשוואה לזה של מרטין דייווי שנתיים קודם לכן. ב-1932 ניסה קופר שוב להיבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל, אך הדבר לא עלה בידו.
מותו
מאיירס קופר נפטר בסינסינטי ב-6 בדצמבר 1958. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר. ביתו לשעבר שבעיר משמש כיום כמשכנו של בית הספר התיכון של מונטסורי על שם קלארק.
ישן אל תרדם
יָשֵׁן אַל תֵּרָדַם הוא פיוט שנאמר בקהילות רבות בתחילת אמירת הסליחות. הפיוט חובר על ידי ר' יהודה הלוי. ישנם מהספרדים הנוהגים לומר פיוט זה בעשרת ימי תשובה. בחלק מקהילות נוסח איטליה הוא משמש כאחת הסליחות בתפילת שחרית של יום הכיפורים.
רייכסטאג (גרמניה הנאצית)
הרייכסטאג ("דיאט הממלכה"), ובאופן רשמי לאחר 1938 הרייכסטאג הגרמני הגדול (בגרמנית: Großdeutscher Reichstag) היה בית הנבחרים הלאומי של גרמניה הנאצית מ-1933 עד 1945. לאחר עליית הנאצים לשלטון, שרפת בניין הרייכסטאג וחקיקת חוק ההסמכה בשנת 1933, תפקד רייכסטאג זה, בניגוד לקודמו, הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר, אך ורק כחותמת גומי לפעולות הדיקטטורה של קנצלר גרמניה אדולף היטלר, תמיד בהסכמה פה אחד, וכן כפורום האזנה לנאומיו. בתפקיד טקסי גרידא זה, הרייכסטאג התכנס רק 20 פעמים, האחרונה שבהן ב-26 באפריל 1942. נשיא הרייכסטאג לאורך תקופה זו היה הרמן גרינג.
ישן אל תרדם
הפיוט, המושר בקטע ההתחלה של הסליחות, מקביל (בדומה לפיוט האנונימי בֶּן אָדָם מַה לְּךָ נִרְדָּם) בין ההתעוררות הפיזית להתעוררות הרוחנית. המשורר קורא לאדם לקום ולהתעורר, לא רק מהשינה הפיזית, הממשית, אלא בעיקר מן התרדמה הרוחנית.
רייכסטאג (גרמניה הנאצית)
במהלך תקופה זו, כונה הרייכסטאג לעיתים בלעג על ידי הציבור הגרמני "teuerste Gesangsverein Deutschlands" (מועדון הזמר היקר ביותר בגרמניה), בשל שירה תכופה של המנון גרמניה במהלך התכנסויותיו. כדי להימנע מקיום בחירות מתוכננות במהלך מלחמת העולם השנייה, האריך היטלר ב-1943 את כהונתו של הרייכסטאג (שנבחר בסוף 1938 לכהן בשנים 1939–1943), כך שיכהן כהונה מיוחדת של שמונה שנים, עד 30 בינואר 1947.
ישן אל תרדם
מבנה הפיוט
הבתים בנויים בחריזה פנימית בכל בית.
רייכסטאג (גרמניה הנאצית)
רקע כללי
בשנים 1920–1923 ומ-1930 ואילך, ניתן היה לעקוף את הרייכסטאג הנבחר ברפובליקת ויימאר באמצעות שני כלים משפטיים שלא נקבעו ככאלה בחוקה:
ישן אל תרדם
מבנה הפיוט
הפזמון החוזר (רפרן) בפיוט הוא קריאתו של רב החובל ליונה בן אמיתי שירד לירכתי הספינה ונרדם: שורה זו כמו דופקת ומעירה את האדם לבל ירדם כדי שיתקן את מעשיו.
רייכסטאג (גרמניה הנאצית)
רקע כללי
הכלי הראשון - שימוש בצווי חירום שבסמכות נשיא גרמניה (שהנו תפקיד ייצוגי בעיקרו), הפך נפוץ יותר ויותר לאחר 1930: בשל שיטת הבחירות היחסית המורכבת של הרייכסטאג, היה קשה מאוד לממשלה לקבל רוב יציב. לעיתים קרובות, כאשר קנצלר איבד את אמון הרייכסטאג, גם מי שהיה מועמד להחליפו לא הצליח להשיג רוב. כתוצאה מכך, הקנצלרים עשו שימוש בסעיף 48 רק לצורך התנהלותה השוטפת של הממשלה.
ישן אל תרדם
מבנה הפיוט
ד"ר טליה הורוביץ כותבת כי: "הפיוט בנוי על פי אחת המידות שתורה נדרשת בהן: כלל ופרט וכלל. יש בו שש סטרופות, הראשונה והאחרונה מהוות מסגרת לארבע שבתווך." וכן כי "מצויים בה שיבוצים וצימודים".
רייכסטאג (גרמניה הנאצית)
רקע כללי
בעקבות שריפת הרייכסטאג ב-27 בפברואר 1933, היטלר שכנע את הנשיא פאול פון הינדנבורג להוציא את "צו שרפת הרייכסטאג" (שנקרא רשמית "הצו להגנת העם והמדינה"), אשר השעה את רוב זכויות האזרח המעוגנות בחוקה. כאשר הבחירות במרץ לא הניבו רוב למפלגה הנאצית, נאלץ היטלר להסתמך על שותפתו לקואליציה, מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP), כדי להשיג רוב ברייכסטאג.
במושב הראשון של הרייכסטאג החדש, הציג היטלר את חוק ההסמכה של 1933, שאיפשר לממשלה לחוקק חוקים בכוחות עצמה לתקופה של ארבע שנים. למעט חריגים מסוימים (שבפועל התעלמו מהם), חוקים אלה יכלו לסטות מסעיפים בחוקה. אף שרשמית רק הממשלה כולה הייתה יכולה לחוקק חוקים, היטלר למעשה מימש את הזכות הזו בעצמו. הנאצים השתמשו בהוראות צו שרפת הרייכסטאג כדי לעצור את כל חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) וכן מספר חברים מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD). כמה צירי SPD אחרים ראו את הכתובת על הקיר ונמלטו לגלות. בסופו של דבר, חוק ההסמכה עבר בהפרש של 444–94, כאשר רק ה-SPD הצביעה נגדו. עם זאת, המושב התקיים באווירה כל כך מאיימת, שאפילו אם כל 81 חברי ה-KPD ו-120 חברי ה-SPD היו נוכחים, חוק ההסמכה עדיין היה עובר ברוב הנדרש של שני שלישים.
עוד לפני סוף הקיץ, כל יתר המפלגות הפסיקו לפעול, בין אם נאסר על המשך קיומן ובין אם איימו על חבריהן עד שהפסיקו את פעילותם (חלקם אפילו הצטרפו למפלגה הנאצית מתוך פחד). כך, הייתה המפלגה הנאצית למפלגה היחידה המותרת מבחינה חוקית בגרמניה, ועם העברת חוק ההסמכה הפכה גרמניה רשמית למדינה חד-מפלגתית. עם החלת האיסור הרשמי על קיום מפלגות אופוזיציה על ידי (14 ביולי 1933), בוטלה למעשה הוראת סעיף 48 שאפשרה לרייכסטאג לדרוש את ביטול אמצעי החירום.
בבחירות לפרלמנט ב-12 בנובמבר 1933, הוצגה לבוחרים רשימה יחידה של המפלגה הנאצית, בתנאים שאינם מאפשרים שמירה על פרטיות ההצבעה (ראו להלן). הרשימה קיבלה 92.1 אחוזים מהקולות. כדי לחזק למראית עין את התוקף המשפטי של שלטונו, פן שעליו היטלר הקפיד מאוד, חידש הרייכסטאג את חוק ההסמכה ב-1937 וב-1941.
הרייכסטאג התכנס רק 12 פעמים בין 1933 ל-1939, וחוקק רק ארבעה חוקים - "חוק שיקום הרייך" בשנת 1934 (שהפך את גרמניה למדינה ריכוזית ביותר) ושלושת "חוקי נירנברג" בשנת 1935. כולם עברו פה אחד. הרייכסטאג התכנס לאחר מכן רק 8 פעמים נוספות לאחר תחילת המלחמה. ב-30 בינואר 1939, לאחר ליל הבדולח והמתח הבינלאומי הגובר, נשא אדולף היטלר נאום שהכריז שמלחמה תוביל ל"השמדת הגזע היהודי באירופה". ב-1 בספטמבר 1939 פנה היטלר לרייכסטאג, והכריז על הפלישה לפולין ועל תחילת מלחמת העולם השנייה.
המבנה
בניין הרייכסטאג המקורי היה בלתי-שמיש לאחר שריפת הרייכסטאג, ולכן בית האופרה קרול שופץ כדי להפכו לאולם בית מחוקקים ושימש כמקום בו התקיימו כל הישיבות הפרלמנטריות במהלך הרייך השלישי. הוא נבחר הן בשל מיקומו הנוח מול בניין הרייכסטאג והן בשל היותו מרווח ומתאים למספר רב של אנשים. בית האופרה קרול ניזוק קשות בהפצצות של בעלות הברית ב-12 בנובמבר 1943 (שהיה במקרה יום השנה העשירי לבחירת הרייכסטאג הנאצי הראשונה), ונהרס בקרב על ברלין ב-1945.
בחירות ומשאלי-עם בגרמניה הנאצית
הבחירות הפדרליות במרץ 1933 היו הבחירות הכלל-גרמניות החופשיות האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה. מכאן ואילך, בזמן שעדיין התקיימו בחירות, הוצגה בפני הבוחרים רשימה אחת שהורכבה מנאצים ומ"אורחים" של המפלגה, שתמכו בהיטלר באופן מלא. הבחירות בתקופה זו לא היו חשאיות; לעיתים קרובות איימו על הבוחרים בפעולות נגד חמורות אם לא יצביעו או יעזו להצביע "לא". בנסיבות העניין, הרשימה הנאצית קיבלה יותר מ-90% מהקולות בכל פעם.
מבין שלוש הבחירות שנערכו בתקופה זו, רק הראשונה נערכה באופן בלתי-תלוי. השתיים האחרות נערכו לצד משאלי עם מיוחדים. המפורסם שבהם היה המשאל על האנשלוס עם אוסטריה ב-1938, בו נרשמו 99.7% הצבעות "כן". בעקבות האנשלוס, הרייכסטאג הפך ל- Großdeutsche Reichstag (בתרגום חופשי: הדיאט האימפריאלי של גרמניה הגדולה). על פי הוראות חוק הבחירות של רפובליקת ויימאר משנת 1933, הוענק מושב אחד לכל 60,000 קולות. מכיוון שאחוז ההצבעה היה גבוה מאוד, מכיוון שלרייך נוספו שטחים חדשים, ועקב הורדת גיל ההצבעה (צעד שננקט לפני הבחירות ב-1936 כדי לפצות על הקטנת מספר בעלי זכות הבחירה עקב חוקי נירנברג), גדל הרייכסטאג לממדים גדולים יותר ויותר. לבסוף, היו בו 855 חברים; אדולף היטלר היה חבר מספר 433, שנבחר במחוז הבחירה של הרייכסטאג 24 בוואריה עילית - שוואביה.
המושב האחרון של הרייכסטאג
הרייכסטאג התכנס בפעם האחרונה בבית האופרה קרול ב-26 באפריל 1942. הוא העביר פה אחד צו המכריז על היטלר "השופט העליון של העם הגרמני", המתיר לו רשמית לעקוף את מערכת המשפט והממשל בכל עניין. כל מה שנותר מזכויות חברי הרייכסטאג בוטל, והפיהרר הפך דה יורה למקבל ההחלטות הסופי, בעל הכוח לגזור חיים או מוות על כל אזרח גרמני. בפועל, הצו רק עיגן בחוק את המצב שהיה קיים בפועל מאז 1933. הצו הרחיב את הוראות חוק ההסמכה ללא הגבלת זמן בכל נושא שהוא.
ב-25 בינואר 1943, חמישה ימים לפני תום תקופת כהונתו של הרייכסטאג המכהן, נדחתה בחירתו של רייכסטאג חדש עד ל-30 בינואר 1947, זאת כדי להימנע מקיום בחירות בזמן שהמלחמה עדיין מתנהלת. בגלל תבוסתה של גרמניה במלחמה, הבחירות של 1938 היו האחרונות בהן עמד הרייכסטאג הגרמני לבחירה, והן יהיו הבחירות האחרונות של גרמניה המאוחדת עד שנת 1990, בה נערכו בחירות לגרמניה לאחר איחוד מערבה ומזרחה.
ג'יגולו אמריקאי
ג'יגולו אמריקאי (באנגלית: American Gigolo) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת פשע שיצא ב-1980 בכיכובו של ריצ'רד גיר. פול שרדר כתב וביים את הסרט, שנחשב הראשון בטרילוגיית סרטים העוסקים באדם בודד; הסרטים הבאים שביים בטרילוגיה זו היו "שינה טרופה" (1992) ו"ההולך" (2007).
תקציר העלילה
הסרט מתאר את המתרחש בנפשו של ג'וליאן קיי (ריצ'רד גיר), ג'יגולו מצליח מלוס אנג'לס, שעיסוקו הוא קיום יחסים עם נשים תמורת תשלום. ג'וליאן הוא נרקיסיסט ונהנתן, ומתקשה ליצור קשר רגשי ארוך טווח עם נשים. באחד ממפגשיו הוא מכיר את מישל סטראטון, אשתו של פוליטיקאי מקומי, והיא מביעה בו עניין.