cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגנס מרטין
חיים אישיים
מרטין נולדה בחוות מקלין בסאסקצ'וואן (Saskatchewan), באזור הכפרי של קנדה, ובשנת 1919 עברה עם משפחתה לוונקובר. מרטין היגרה לארצות הברית בשנת 1931 מסיבות משפחתיות, אך קיבלה אזרחות אמריקנית רק בשנת 1950. בין השנים 1954 ל-1957 גרה בטאוס שבניו מקסיקו. בשנים האחרונות לחייה חזרה להתגורר בטאוס. היא המשיכה לצייר עד למותה בגיל 92.
קריירה מקצועית
בשנת 1942 למדה מרטין חינוך והוראת אומנות במכללה לחינוך ווסטרן וושינגטון ואחר כך, בשנת 1947, קיבלה תואר שני בהוראת אמנות מאוניברסיטת קולומביה. בשנים אלו ציירה בעיקר טבע דומם ופרחים בסגנון שונה מזה שהתפרסמה בזכותו. כשנהייתה אמנית אבסטרקט השמידה הרבה מציוריה הריאליסטיים. בזמן מלחמת העולם השנייה התחברה לרעיונות הזן, עליהם שמעה באוניברסיטה, ויצירותיה הושפעו מעקרונות אלה. לאחר לימודיה עברה להתגורר במדבריות מקסיקו והחלה לצייר צורות מהנוף של טאוס.
ציוריה משכו את תשומת לבה של בטי פרסונס (Betty Parsons), בעלת גלריה מניו-יורק. קשר זה הוביל את האמנית להתגורר במנהטן, ניו-יורק, בשנת 1957 לצד אמנים נוספים. ציוריה מתקופה זו מתאפיינים בגוונים של כחול ואפור. בשנות ה-60 המוקדמות התקבע סימן ההיכר של מרטין כציירת אבסטרקט אקספרסיוניסטי עם זיקה למינימליזם: היא חרטה על בדים מרובעים בעזרת עפרונות וכיסתה את כל החריטה בשכבה עדינה של צבע יסוד מסוג "ג'סו". בין השנים 1967 ל-1974 טיילה מרטין ברחבי מקסיקו, ולא יצרה דבר, עקב התפרצות של מחלת נפש. כשחזרה ליצור יצירותיה השתנו ודמו יותר ליצירות הגאומטריות המוקדמות שלה.
בשנת 1958 לראשונה הציגה את עבודותיה בתערוכה אישית. מאז היא השתתפה בתערוכות אישיות וקבוצתיות רבות. היא הציגה מספר פעמים בביאנלה של ונציה. בשנת 2017 עבודתות שלה הוצגו בתערוכה שהתקיימה בהמוזיאון לאמנות מודרניתMaking Space: Women Artists and Postwar Abstraction. בנוסף למרטין בתערוכה זו הוצגו עבודות של לי קרסנר, הלן פרנקנטלר, גגו ואמניות בולטות נוספות.
פעילות מקצועית
בניו יורק התבססה מרטין כאמנית יוצרת בזרם המופשט. אחת מיצירותיה הראשונות שצוירו בסגנון מופשט גאומטרי, בהשראת טאוס, נקראת הרבור 1 (Harbor Number 1) ונמצאת כיום באוסף של מוזיאון מומה שבניו-יורק. בשנת 1958, התקיימה לראשונה תערוכת יחיד של מרטין, בגלריה של פרסונס בניו יורק. בשנת 1976 הפיקה סרט הנקרא גבריאל. בשנת 1989, התקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנות. בשנת 1991, התקיימה תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלה מחוץ לארצות הברית, במוזאון האמנות של אמסטרדאם, בה הציגה ציורים ממסעותיה באירופה.
זכתה בפרס אוסקר קוקושקה של ממשלת אוסטריה בשנת 1992. באותה שנה התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה גדולה שלה במוזאון ויטני לאמנות בארצות הברית. בשנת 1998 זכתה במדליה מהקרן הלאומית לאומנויות בארצות הברית.
וין בייקר
וינסנט למונט "וין" בייקר (באנגלית: Vincent Lamont "Vin" Baker; נולד ב-23 בנובמבר 1971) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד בליגת ה-NBA.
בייקר נבחר שמיני בדראפט 1993 על ידי מילווקי באקס. במילווקי שיחק ארבע שנים והועבר בטרייד משולש לסיאטל סופרסוניקס. בעונת 2002-2003 עבר לבוסטון סלטיקס אבל שוחרר כעבור שנה וחצי. בייקר עבר לניו יורק ניקס וכעבור שנתיים עבר ליוסטון רוקטס. בעונת 2006/2007 היה אמור לשחק בקבוצת הכדורסל מינסוטה טימברוולבס. הוא שוחרר מהקבוצה מבלי לשחק ופרש ממשחק פעיל.
מפעלים אחרים
וין בייקר הקים ארגון ללא כוונת רווח, בשם קרן לעמוד זקוף. קרן לעמוד זקוף היא ארגון המסייע לתת לילדים עתיד טוב יותר על ידי סיוע כלכלי עם ארגוני צדקה שונים בהתנדבות. המטרה של הקרן לעמוד זקוף היא לעזור לאנשים צעירים בעלי השכלה, בפיתוח אישי ובהרגשה הכללית.
חיים אישיים
אמו של בייקר היא ג'ין בייקר. אביו, הכומר ג'יימס בייקר, הוא מכונאי רכב וכומר בפטיסטי.
ב-19 ביוני 2007, בייקר נעצר בנוריץ', קונטיקט על נהיגה בשכרות לאחר שעזב את הקזינו "Foxwoods Resort".
ב-21 ביוני 2008 ביתו בדורהאם, קונטיקט עוקל והוצע למכירה תמורת 2.3 מיליון דולר. הבית נרכש על ידי U.S. בנק ב-2.5 מיליון דולר במכירה פומבית ב-28 ביוני 2008.
ב-2014 השתתף בייקר במשחק ראווה שארגן דניס רודמן בקוריאה הצפונית לרגל הולדת המנהיג קים ג'ונג-און. באוגוסט אותה שנה מכר השחקן את מדליית הזהב בה זכה עם נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת סידני תמורת כ-67 אלף דולר.
במהלך חודש יולי 2015 לקח בייקר חלק בצוות האימון של מילווקי באקס בליגת הקיץ שהתקיימה בלאס ווגאס. בחודש אוגוסט 2015 סיפר השחקן בראיון כי במהלך השנים שעברו בזבז כ-100 מיליון דולר, אותם הרוויח במהלך הקריירה שלו כשחקן, בעיקר בשל התמכרותו לאלכוהול. כמו כן חשף בכתבה כי החל לעבוד ברשת "סטארבאקס".
התכתיב האפיפיורי
התכתיב האפיפיורי (לטינית: dictatus papae) מ-1075 היה בולה אפיפיורית, מסמך בן 27 סעיפים שנכתב על ידי או מטעם האפיפיור גרגוריוס השביעי ומייצג את עקרונות הרפורמה שערך בכנסייה הקתולית כחלק ממאבק האינווסטיטורה.
רקע היסטורי
מאז תום שלטונן של השושלת הקרולינגית והשושלת האוטונית בקיסרות הרומית הקדושה ב-1024 היה נטוש עימות מתמשך בין מלכי הקיסרות וקיסריה, ובין השליטים החילוניים באירופה הנוצרית בכלל (בפרט מלכי צרפת ושליטי ערי המדינה בלומברדיה) לבין האפיפיורים באשר לזכות למנות אנשי דת לכהונות כנסייתיות והענקת דיוקסיה (קהילה, שהיא גם פיאודום, שטח קרקע מניב) לבישופים, זכות שהקנתה עוצמה פוליטית וכלכלית רבה ונקראה גם אינווסטיטורה.
אחד מגדולי המתנגדים לאינווסטיטורה של המלך, היה נזיר ממסדר קלוני, איטלקי טוסקני בשם הִילְדֵבְּרַאנְד, שטיפס ועלה בהירארכיה הכנסייתית. הוא ראה את תכלית חייו בהבטחת הסמכות האפיפיורית למינויים כנסייתיים ובהפקעת זכות זו מהקיסר. בשנת 1059 התכנסו ראשי הכנסייה ובראשם הילדבראנד. ההחלטה המרכזית שהתקבלה הייתה להקים קולגיום של קארדינלים, מועצה שתחליט מי יעלה לכס האפיפיור, ובכך להוציא את הסמכות הזו מהקיסר, זאת לאחר תקופה בה מינה והדיח היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מספר אפיפיורים לפי שיקוליו הפולטיים.
בשנת 1073 עלה הילדבראנד לכס האפיפיור ונקרא מאז גריגוריוס השביעי. האפיפיור ביקש לערוך רפורמה (הרפורמה הגרגוריאנית) שתעמיד את סמכות האפיפיור מעל לזו של הקיסר בהיבטי מינוי והדחת בישופים. כבר בעלייתו לתפקידו הרם החל להתקין תקנות שפגעו בזכויות האינבסטיטורה של המלך וב-1075 חובר בהשראתו המסמך "דיקטטוס פפה" (התכתיב האפיפיורי), שקיבל בחתימתו תוקף של בולה.
השלכות
הקיסר באותה עת היה היינריך הרביעי, אשר לא ראה בעין יפה את התנהלותו העוינת של האפיפיור בכלל ואת סעיף 12 בפרט. יתרה מזו, אנשי הכנסייה מלאו תפקידים רבים שאינם דתיים, והמלך לא יכול להרשות לעצמו להפקיד תחומים הנוגעים לגביית מיסים והקצאת קרקעות בידי אנשים שאינם אנשי אמונו, ואף נבחרו על ידי יריבו האפיפיור. היינריך הרביעי הגיב לפרסום המסמך בכינוס סינוד בוורמס בו הדיחו 24 בישופים גרמניים ושני בישופים איטלקיים את האפיפיור. בתגובה, נידה האפיפיור את היינריך ב־22 בפברואר 1076, ושחרר את הוואסאלים שלו מחובת הנאמנות כלפיו. בכירי הוואסאלים הודיעו שאם לא יימצא פתרון לסכסוך, ייאלצו לבחור מלך אחר. גם הבישופים שנבחרו על ידי היינריך החלו להסס באשר להמשך התמיכה בו. ערעור על סמכות האפיפיור לא היה דבר של מה בכך באירופה הנוצרית האדוקה. הקיסר החליט לבקש סליחה מהאפיפיור, כדי להציל את כיסאו, דבר שהוביל ל"הליכה לקנוסה", בה השפיל עצמו כביכול הקיסר בפני האפיפיור.
אולם, גם לאחר ההליכה לקנוסה לא תם המאבק בין הכוחות. מיד עם שובו של המלך לגרמניה התגבש מחנה שכלל גם בכירי כנסייה בצד סניורים פיאודליים, שתמך דווקא בזכותו של המלך למינויים כנסייתיים. אי השקט נמשך עד לאחר מותם של שני היריבים. באיטליה התרכזו בראשית המאה ה-12 תומכי שני המחנות במפלגות הגואלפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר).
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס, בין האפיפיור קליקטוס השני לבין היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ההסכם סימן סיום הלחימה בין הצדדים והגדיר את תחומי הסמכות של שני הגורמים, החילוני והדתי.
רק לאחר כ־150 שנה, ב-1309 עלתה יד המלוכה על העליונה והאפיפיורים סולקו מרומא לאביניון שבצרפת.
ההיסטוריון ז'אק לה גוף העלה את הטיעון לפיו היה מסע הצלב הראשון (1096) קריאת תיגר של האפיפיור על השליטים החילוניים (בעיקר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך גם ויליאם השני, מלך אנגליה ופיליפ הראשון, מלך צרפת, שלא ראו בעין יפה את יציאת מיטב אביריהם להרפתקאות במקום לשרת את מלכיהם) במטרה להוכיח כי הוא הריבון על העולם הנוצרי ופקודתו עליונה על הוראות השליטים החילונים.
בן ציון לויטן
תולדותיו
נולד בפומפיאן שבליטא לרב ישראל מאיר לויטן.
בעת כהונתו כרבה של שידלובה הפיצו בעלי האטליזים, שנפגעו מפסקיו המחמירים, שמועות המטילות בו דופי, במטרה לאלצו לפרוש מן הרבנות. רבה של העיירה ציטוביאן הסמוכה, הרב יעקב קמינצקי, סיכל את מזימתם בטענה מחוכמת: אם יש חשד לאמינותו של הרב הרי יש לחשוש גם לכשרות המקווה שבעיירה העומד תחת פיקוחו, ואם כן יש לחשוש לכשרותם של ילידי שידלובה, וכרבה של ציטוביאן עליו לאסור לבני עירו להינשא עם בני שידלובה.
רמת אביב ג'
רמת אביב ג' (מוכרת גם בראשי התיבות רמא"ג) היא שכונה בתל אביב, אחת משכונות עבר הירקון בצפון מערב העיר. היא תחומה בין כביש החוף במערב, שדרות קק"ל ושכונת אפקה מדרום, נתיבי איילון במזרח ושטחי חקלאות באזור צומת גלילות ופארק אקולוגי גלילות מצפון.
השכונה מאופיינת ברבי קומות יוקרתיים לצד בתי מגורים צנועים יותר, ומספר רחובות שבהם בתים פרטיים צמודי קרקע. בנוסף, בשכונה "שטחים ירוקים" רבים ושירותים מגוונים. זו הייתה השכונה הראשונה בתל אביב בה הוטמנו כל התשתיות מתחת לפני הקרקע. מרבית שמות רחובות השכונה מנציחים את עולי הגרדום.
התפתחות השכונה
השכונה התפתחה כחלק מהתפשטותה של שכונת רמת אביב צפונה, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, באזור שלא היה יוקרתי במיוחד עקב ריחוקו ממרכז העיר. השכונה תוכננה על ידי משרד האדריכלים "יצחק פרלשטין ושות' אדריכלים ובוני ערים" בתחילת שנות ה-70 .הקמת השכונה הייתה חלק מתנופת הבנייה של ממשלת רבין הראשונה, והיא אוכלסה בזוגות צעירים ובזכאים אחרים לדיור, ודירות רבות נרכשו בהגרלה של משרד השיכון.
האינפלציה של ראשית שנות ה-80 סייעה בידי זוגות רבים לשלם בקלות יחסית את המשכנתאות שלקחו, דבר שסייע להפיכת אוכלוסיית השכונה למבוססת במרוצת שנות ה-80. גם התפתחותה העירונית של תל אביב העלתה את קרנן של השכונות הצפוניות ורמת אביב ג' בכללן. בו בזמן התפתחו השירותים הקהילתיים בשכונה עם התבססותו והתרחבותו של בית הספר היסודי ע"ש ישראל אפשטיין, הקמת שבט הצופים בחצר בית הספר (בשנת 1987), אשר זכה מאוחר יותר למתחם משלו והקמת המרכז המסחרי "אלרם", ומאוחר יותר מרכז "שוסטר" לצדו. התפתחויות אלו הביאו להתגבשותה של השכונה סביב אירועים שכונתיים, כגון מצעד לפידים בחנוכה, טקסים שכונתיים ליום הזיכרון לחללי צה"ל, פסטיבל בשבט הצופים ופורימון.
במהלך שנות ה-90 התרחבה השכונה ועל בנייניה, שעד אז התנשאו רובם לגובה של שש עד שמונה קומות לכל היותר, וכללו דירות של שלושה וארבעה חדרים לרוב, התווספו מגדלי מגורים יוקרתיים, ובהם דירות רחבות ידיים. בשנת 1990 הוקם בשכונה מרכז קהילתי רוזין על ידי קרן תל אביב לפיתוח ונקרא על שם משפחת רוזין ממיאמי, אשר תרמה את הסכום הדרוש להקמתו. במרכז ספרייה (שהחליפה את הספרייה הניידת העירונית), חוגים ואודיטוריום. מאוחר יותר הוקם בסמוך למתנ"ס גם מרכז ספורט, ושטחים ריקים בלב השכונה הוכשרו והפכו לגינות.
מוסדות ואתרים בשכונה
בשכונה שני מרכזי קניות עיקריים, ועוד מספר מרכזים קטנים יותר. כמו כן בשכונה מספר סניפי בנקים, ייצוג לכל קופות החולים ובהם תחנת בריאות לאם ולילד, סניף דואר ומרכז שיטור קהילתי.
בשכונה מספר גני ילדים ובמרכזה בית הספר היסודי רמת אביב ג' ע"ש ישראל אפשטיין. עד שנת 2021, רוב בוגרי בית הספר היסודי רמת אביב ג׳ המשיכו את לימודיהם בבית הספר התיכון אליאנס ברמת אביב, ומיעוטם למדו בבתי ספר תיכוניים אחרים בצפון תל אביב. בשנת 2021, מנהל החינוך של עיריית תל אביב החליף את שיוך בית הספר רמת אביב ג׳, מבית הספר התיכון אליאנס שברמת אביב, לבית הספר תיכונט ע״ש אלטרמן שנמצא בצפון תל אביב. לפיכך, החל משנת הלימודים תשפ״ב רוב בוגרי בית הספר ימשיכו את לימודיהם בבית הספר תיכונט. כמו כן החל מראשית המאה ה-21 פועל בשכונה בית ספר אזורי לחינוך מיוחד, "ברושים". בשכונה שבט של תנועת הצופים וכן מתנ"ס ובו פעילויות לנוער ולמבוגרים. החל משנת 1991 פועלת במתנ"ס להקת "השכנים של צ'יץ'", בה הופיעו, בין השאר, נועה תשבי, יעל בר זוהר יהודה לוי ו אריק צ׳רנו. בשכונה שני מרכזי ספורט המפעילים בריכה, חוגים ומגרשי טניס ושאר משחקי כדור. אחד משני מרכזי הספורט, "קאנטרי ג'", מקיים החל משנת 2005 מרוץ בשכונה ובסביבתה.
בשכונה עצמה ניתנים שירותי דת שונים על ידי בית חב"ד ברמת אביב ג' המופעל על ידי הרב יהודה ליפש וממוקם במרכז שוסטר. בעבר פעל בית כנסת בנוסח תימני בשבתות ובחגים במבנה בית הספר היסודי "רמת אביב ג' " אך בשנת 2015, בעקבות תלונות הורי תלמידי בית הספר לעיריית תל אביב, נסגר בית הכנסת. מצפון לשכונה ממוקם פארק אקולוגי גלילות בו נמצאות מערות אפקה, מערכת מערות קבורה שומרוניות עתיקות. עד תחילת שנת 2000 עמד בצדה המערבי של השכונה "בית ידלין", שלד חשוף של מבנה בלתי גמור שהיה מיועד להיות בית קופת חולים כללית בשכונה. השלד שהיה קשור בפרשת ידלין נהרס, ובמקומו נבנו על השטח 6 מגדלי מגורים הנקראים פרויקט "אביב בגימל" של חברת אביב-אוסיף. מטרים ספורים צפונית לפרויקט המגדלים נבנה על ידי חברת הבנייה א. דורי מגדל "גימל על הים" ומספר מטרים מערבה נבנה על ידי חברת הבניה "שמשון זליג" מגדל מגורים חדש. בשנת 2015 החלה בניית בית הכנסת הראשון בשכונה שיהיה במבנה קבוע בצומת הרחובות אליהו חכים ועקיבא ברון. בשנת 2019 נחנך בית הכנסת, ובהגדרתו משמש לכל עדות ישראל.
מאבקים לשימור אופי השכונה
בשנת 2002 נחשפו ליקויי בטיחות וביטחון במתקן פי גלילות הסמוך לשכונה. תושבי השכונה חששו כי ליקוי חמור, אשר יגרום לפיצוץ במתקן, יסכן גם את תושבי השכונה. המאבק השתלב באינטרסים עירוניים הן של תל אביב והן של רמת השרון להמיר את השטח לשכונת מגורים שתבנה מצפון לרמת אביב ג' מחד, ובמאבק כנגד תוכניות אלו לשימור ערכי טבע באזור, בכללם מערות אפקה, עמק גלילות וגבעות הכורכר באזור מאידך. על רקע זה התחולל מאבק משפטי ששיאו בעתירה לבג"ץ שכוונתה הייתה לחייב את סגירת המתקן. ביולי 2002 נדחתה העתירה, אולם בינואר 2003 החליטה מועצת מקרקעי ישראל על סגירת האתר. פינוי האתר החל בצורה מדורגת אולם לאחר התפוצצות מטען מתחת למשאית סולר שתדלקה באתר הואץ הפינוי, אשר הושלם ביוני 2004.
רמת אביב ג' בתרבות וסטריאוטיפים
בין השנים 1995 ל-2000 שודרה בערוץ 2 אופרת סבון בשם "רמת אביב גימל" שזכתה לפופולריות רבה. הסדרה פרסמה את השכונה, אך יצרה לה תדמית של נהנתנות ורמת חיים גבוהה. וגם, עקב הסדרה השכונה הפכה לאחת מהיקרות והמבוקשות בתל אביב. הסטריאוטיפ חודד על ידי פוליטיקאים מחוגים שונים שניסו להשתמש בתדמית השכונה לצרכיהם.
נקודת פנגווין (ארץ ג'ורג' החמישי)
נקודת פנגווין (באנגלית: Penguin Point) היא לשון יבשה מסלע גרניט, בקצה המערבי של הכניסה למפרץ מרפי בחוף ג'ורג' החמישי בארץ ג'ורג' החמישי, שבאנטארקטיקה.
שיא גובהה של הנקודה 95 מטרים מעל פני הים.
אורכה של לשון היבשה 5.6 קילומטרים.
גילוי הנקודה
הנקודה התגלתה בשנת 1912 על ידי המחלקה המזרחית של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בפיקודו של ססיל טי. מאדיגן (משלחת אוסטרלאסיה חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914 בפיקודו של דאגלס מוסון).
מקור השם
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי מדיגן.
ג'סטין הנרי
ג'סטין הנרי (באנגלית: Justin Henry; נולד ב-25 במאי 1971) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. ידוע בעיקר בשל משחקו בסרט "קרמר נגד קרמר" משנת 1979, שעליו גם היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובכך היה השחקן הצעיר ביותר המועמד לפרס זה בתולדותיו.
ביוגרפיה
בשנת 2007 הופיע בסרט המוקומנטרי "The Junior Defenders", אשר יצא ישירות ל-DVD.
נעים סולימנוגלו
נעים סולימנוגלו (בטורקית: Naim Süleymanoğlu, נהגה נאים סוליימנוֹאוּלוּ; 23 בינואר 1967 - 18 בנובמבר 2017) היה מרים משקולות טורקי ששלט בענף בקטגוריית משקל נוצה מאמצע שנות ה-80 ועד סוף שנות ה-90, ונחשב בעיני רבים לאחד מגדולי מרימי המשקולות בכל הזמנים. זכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות, ב-7 אליפויות עולם וב-6 אליפויות אירופה, וקבע 46 שיאי עולם כשאת הראשון בהם קבע כבר בגיל 15. בגלל גובהו הנמוך (1.47 מטר) וכוחו העצום, נודע בכינוי "הרקולס כיס".
ביוגרפיה
סולימנוגלו נולד במומצ'ילגראד שבבולגריה למשפחה ממוצא טורקי. בהוראת שלטונות בולגריה, שניסו לדכא כל ניצן של לאומנות טורקית, שינתה המשפחה עוד בעבר את שמה, וסולימנוגלו ייצג בשנותיו הראשונות כמרים משקולות תחרותי את בולגריה תחת השם נעים סולימנוב (בבולגרית: Наим Сюлейманов).
ב-1982, כשהוא בן 15 בלבד, קבע סולימנוב את השיא העולמי הראשון שלו והפך למועמד מוביל לזכייה במדליית זהב אולימפית, אך החרם של מדינות ברית ורשה ובכללן בולגריה על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) מנע זאת ממנו – ולמעשה, כפי שהתברר לאחר מכן, מנע ממנו הישג של ארבע מדליות זהב אולימפיות רצופות. את יכולתו הוכיח סולימנוב מספר שבועות לאחר האולימפיאדה כשהרים בתחרות 30 ק"ג יותר מהזוכה במדליית הזהב. בשנתיים שלאחר מכן ביסס את שליטתו בענף כשזכה בשתי אליפויות עולם רצופות.
העריקה לטורקיה
ב-1986, תוך כדי תחרות במלבורן, נעלם סולימנוב ולא שב לבולגריה. הוא הופיע מחדש בטורקיה והתברר שערק, שינה את שמו לסולימנוגלו – שמה המקורי של משפחתו, וקיבל מיד אזרחות טורקית. טורקיה שילמה לבולגריה כופר בסך מיליון דולר כדי שתסיר את התנגדותה להשתתפותו של סולימנוגלו כטורקי באולימפיאדת סיאול (1988). סולימנוגלו לא איכזב וזכה במדליית הזהב במשקל נוצה.
שנות ה-90
לאחר שזכה ב-1989 באליפות העולם, הודיע סולימנוגלו במפתיע על פרישה כשהוא בן 22 בלבד. אולם ב-1991 שב להתחרות ולשלוט בקטגוריית המשקל שלו כשהוא זוכה באליפות עולם נוספת, ושנה לאחר מכן במדליית זהב אולימפית שנייה באולימפיאדת ברצלונה (1992). הוא המשיך וזכה בעוד שלוש אליפויות עולם רצופות תוך שהוא שובר שיאי עולם כמעט בכל תחרות בה השתתף. שירת הברבור שלו הייתה הזכייה במדליית זהב אולימפית שלישית רצופה באולימפיאדת אטלנטה (1996) תוך קביעת שיא עולם נוסף. לאחר האולימפיאדה הודיע על פרישתו בפעם השנייה. למרות זאת, ניסה סולימנוגלו לחזור להתחרות באולימפיאדת סידני (2000), אך כשל שלוש פעמים בדחיקה של 145 ק"ג והודח מהמשך התחרות.
מחלתו ומותו
סולימנוגלו סבל במשך תקופה ארוכה ממחלת כבד. בין השאר היה מאושפז בבית חולים במשך שלושה חודשים ב-2009.
באוקטובר 2017 אושפז בבית חולים באיסטנבול עקב כשל שחייב השתלת כבד. משנמצא תורם, עבר סולימנוגלו השתלת כבד ב-11 בנובמבר, אך סיבוך לאחר ההשתלה גרם לדימום ולבצקת קשה והביא למותו שבוע לאחר מכן, כשהוא בן 50 בלבד.
גיס
גַּיִס או קורפוס הוא יחידה צבאית רב-זרועית גדולה שכפופה לארמייה. גיס מורכב בדרך כלל משתיים עד ארבע אוגדות. גיס מודרני כולל, בדרך כלל, בין 30,000 ל-50,000 חיילים. גיס הוא יחידה בעלת יכולת פעולה עצמאית לחלוטין, וכולל יחידות מסתערות ויחידות מסייעות כגון תותחנים, תעופה, סיור, הנדסה, לוגיסטיקה ועוד. גודלו משתנה בהתאם למדינה ולנסיבות.
בצבאות העולם מפקד קורפוס הוא בדרך כלל קצין בדרגת לוטננט גנרל.
הגיס המודרני נולד בראשית המאה ה-19 בגרנד ארמה של נפוליאון בונפרטה. נפוליאון כינס דיוויזיות שנוצרו עוד במאה ה-18 לגופים חזקים יותר בשם קורפוסים. הגייסות של נפוליאון היו יחידות רב זרועיות שכללו חיל רגלים, פרשים ותותחים. הגיס הנפוליאוני היה למעשה צבא בזעיר אנפין והיה מסוגל לפעול באופן עצמאי לחלוטין. המבנה היה מוצלח עד כדי כך שאומץ עד מהרה על ידי כל הצבאות האירופאים הגדולים.
צה"ל
בצה"ל גיס הוא יחידה בדרג המבצעי שכפופה לפיקוד, כשהיא מתוכננת לפקד בשעת חירום על אוגדות סדירות ואוגדות מילואים. בראש הגיס עומד קצין בדרגת אלוף. גיס אינה יחידה פעילה בזמן שלום, ומפקד הגיס משמש בתפקיד זה בנוסף לתפקיד סדיר בצבא, כגון ראש אגף במטכ"ל. בשעת חירום או מלחמה מקבל מפקד הגיס פיקוד מבצעי על האוגדות שבגיס שלו, ובכך מקל על מפקד הפיקוד בהפעלת הכוחות שבמרחב. ייעוד הגיס במצב כזה הוא להפעיל את הכוחות ברמה הטקטית והאופרטיבית ולשחרר את הפיקוד לעיסוק בתכנון ובאסטרטגיה.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים עלה הצורך בצה"ל להקים מפקדות שדה בכירות שישמשו גוף לפיקוד ולשליטה בתווך שבין הפיקוד המרחבי לבין האוגדות, בעיקר על מנת להביא להתייעלות בהפעלת הכוח במבצעים דוגמת צליחה והבקעה, שבהם פועלות במרחב אוגדות אחדות. בנוסף, הגידול בהיקף המסגרות של כוחות האויב בחזיתות השונות, מורכבות המכשולים הקרקעיים ועוצמת האש הצפויה בזירות הלחימה חייבו אף הם הקמת מפקדת ביניים שכזו.
בנובמבר 1974 הוכרז על הקמת שתי מפקדות של "כוח משימה על-אוגדתי" הכפופות מנהלתית לפיקודים המרחביים צפון ודרום, המשימות של מפקדות אלה היו: לעסוק בתכנון מבצעי של כוח משימה על-אוגדתי בגזרת הפיקוד המרחבי; ולפקד במלחמה על כוח משימה על-אוגדתי למשימות מוגדרות בגזרת הפיקוד המרחבי. גיס 441 בפיקודו של האלוף אריאל שרון היה הראשון שהוקם ותורגל. איומים צפויים בחזית סיני אל מול הצבא המצרי שהשתקם והתעצם אחרי מלחמת יום הכיפורים, חייבו מתן מענה. גיס 446 בפיקודו של האלוף ישראל טל הוקם בפיקוד הצפון כמענה עיקרי לצורכי הזירה אל מול הצבא הסורי. לאחר כשנה הוקם גם הגיס המטכ"לי 479 על בסיסה של מפקדת גייסות השריון בפיקודו של האלוף משה (מוסה) פלד.
המפקדה המצומצמת, שאמצה את השם גיס רק בפברואר 1975, כללה את מפקד הגיס, סגנו, ראש המטה ובצדם מספר קציני מטה בסדיר ובמילואים ובהם קצין אג"ם, קצין מודיעין, קצין הנדסה, קצין קשר, קצין סיוע ארטילרי, קצין תיאום אוויר, קצין נ"מ, קצין שלישות וקציני אגף האפסנאות (כיום אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה) ובהם תחזוקה, חימוש ורפואה. ארבע שנים לאחר הקמתו של הגיס נבחן שוב המבנה והארגון שלו והוחלט לבנותו כמפקדה גדולה יותר שתוכל לפקד על אוגדות, על חטיבות עצמאיות ועל גופים מסייעים שיוקצו בהתאם לצרכים המשימה. כמו כן ועל מנת לאפשר פיקוד ושליטה בסדר הכוחות הגדול של הגיס הוחלט להקים למפקדה גדוד קשר גייסי. עם זאת, נותרו תפקידיה של מפקדת הגיס בלחימה כשהיו, דהיינו לתכנן ולפקד במאמץ מרוכז על כוח משימה על-אוגדתי.
מיצוב
מיצוב הוא העמדה הייחודית של חברה או מוצר בשוק. המושג צמח משני כיוונים שונים ונושא שתי משמעויות נבדלות - מיצוב כמהלך אסטרטגי ומיצוב כמהלך שיווקי. המושג הוצג בעולם האסטרטגיה העסקית והשיווק בשנות השבעים. את המונח העברי "מיצוב" (שילוב של מיקום ומצב) טבע פרופסור מיכאל פרי בתחילת שנות ה-80.
המיצוב כמושג אסטרטגי
המשמעות האחת מתייחסת להיבט האסטרטגי של הארגון. המשמעות הזו יוחסה לאחת מהאסכולות של גיבוש אסטרטגי, שהוצגה על ידי מייקל פורטר בספרו "אסטרטגיה תחרותית" (Competitive Strategy). המשמעות היא של "עמדה בשוק" של ארגון כלשהו מול המתחרים. המטרה של מיצוב אסטרטגי היא ליצור יתרון תחרותי בר-קיימא, קשה לחיקוי, שיגרום להעדיף את המוצרים או השירותים של הארגון לעומת אלו של המתחרים. הממדים של "המיצוב האסטרטגי" כוללים את הייעודים של הארגון (מה להציע ולמי להציע), הפריסה הגאוגרפית שלו, מידת האינטגרציה האנכית והאופקית, גודל הארגון בעיקר במונחי נתח שוק, ועוד.
המיצוב כמושג שיווקי
המשמעות השנייה הוצגה על ידי הפרסומאים אל ריס וג'ק טראוט, בתחילה בסדרה של מאמרים ולאחר מכן בספר בשם "Positioning – The Battle for Your Mind". המשמעות שניתנה למושג הזה היא הדימוי של אובייקט כלשהו (כמו מוצר, חברה, אישיות, מקום, ארגון ציבורי או פוליטי, ואחרים) אשר ניטע בתודעתם של בני אדם. התהליך אמנם מתחיל עם האובייקט הנבחר, אבל הוא לא עוסק במה שעושים לאובייקט, אלא במה שעושים לתודעה של אוכלוסיית המטרה ביחס לאובייקט. המושג של "מיצוב תדמיתי" קנה מקום של כבוד בכל החשיבה הנוגעת לשיווק, לפרסום ולמכירות.
דוגמה למיצוב תדמיתי
ערכים המרכיבים את המותג קוקה-קולה הם "מוזיקה", "נעורים", "רעננות", "כיף","לאהוב את החיים", "אמריקאי" או "בינלאומי" וכו'. מיצובים העשויים להיקשר למותג הם: "משקה קל", "מלך המשקאות", "המרענן הרשמי", "המשקה שכולם שותים", או "טעם החיים". ערכים היכולים להרכיב את המותג "אביב גפן" הם "בוטות", "מרדנות", "מלנכוליות". להבדיל, הזמר יכול להיות ממוצב כזמר רוק (על סקאלת סגנונות מוזיקה), כאמן יוצר (על סקאלת תחומי העיסוק במוזיקה), כאליל נוער (בסקאלה סוציולוגית) או כ"ילד הרע של המוזיקה הישראלית".
תהליך מיצוב
בסופו של תהליך מיצוב נרצה לקשר בין המותג לבין הגדרה, ביטוי או אפילו מילה אשר יתארו את המותג בצורה הטובה ביותר. זאת ניתן לעשות בשלבים הבאים: מיצוב: החלק התקשורתי של הבידול: הדרך שבה צרכנים תופסים את המותג, המיקום שתופס המותג במוחם של הצרכנים, ביחס למתחריו.
סיירוס פילד
סיירוס וסט פילד (באנגלית: Cyrus West Field, 30 בנובמבר 1819 - 12 ביולי 1892) היה איש עסקים אמריקאי, וממיסדיה של חברת הטלגרף האטלנטי, שהניחה את הכבל הראשון שחוצה את האוקיינוס האטלנטי בשנת 1858.
שאבאץ
שָאבָּאץ (בסרבית קירילית: Шабац) היא עיר במערב סרביה, בירת מחוז מאצ'בה. היא ממוקמת לצד נהר הסאווה, בקרבת ההר צר. אוכלוסיית העיר מונה כ-70 אלף תושבים, מתוך כ-115 אלף בשטח השיפוט של העיר. שאבאץ קיבלה מעמד של עיר ב-2007.
שם העיר
מקור השם "שאבאץ" אינו ידוע בוודאות, אך ייתכן כי מקורו ב"סאווה". בסרבית ובבוסנית שם העיר "שאבאץ" (Šabac), בגרמנית: "שאבאץ" (Schabatz) ובהונגרית: "סאבאץ'" (Szabács).
היסטוריה
ההתיישבות האנושית באזור החלה עוד בתקופה הנאוליתית. בימי הביניים התקיימה באזור ההתיישבות הסלאבית זסלון (Zaslon). ההתיישבות הייתה תחת שלטון דספוטט סרביה עד שנפלה לידי האימפריה העות'מאנית ב-1459. העות'מאנים הקימו מבצר בעיר וקראו לו בּוֹיוּרְדֶלֶן (Böğürdelen), "המאגף". ב-1476 מתיאש הראשון מלך הונגריה כבש את המבצר והוא הפך לחלק מממלכת הונגריה עד 1521, כשנכבש מחדש בידי האימפריה העות'מאנית. בתקופה העות'מאנית העיר הייתה מרכז אזורי וכללה רחובות צרים, חנויות קטנות ומספר מסגדים. אוכלוסיית העיר הורכבה מסרבים ומוסלמים גם יחד.
עד המאה ה-19 העיר עברה בין שליטת האימפריה העות'מאנית לשליטת בית הבסבורג מספר פעמים. העיר הפכה לאתר חשוב בהיסטוריה הלאומית הסרבית במרד הסרבי הראשון, ב-1806, כשג'ורג'ה פטרוביץ' (קאראג'ורג'ה) הוביל את המורדים בהנהגתו לאחד מניצחונותיהם הראשונים על האימפריה העות'מאנית בכפר מישר (Mišar) בקרבת העיר. עד 1813, העיר הייתה בשליטתו. אחרי נפילת סרביה, העיר חזרה לשליטה עות'מאנית לשנתיים, עד המרד הסרבי השני שהחזיר את העיר לשליטת נסיכות סרביה. עם זאת, הצבא העות'מאני נשאר במבצר העיר עד כמה עשורים לאחר מכן. בשנים 1820 עד 1850 העיר עברה תהליכי מודרניזציה ואורבניזציה, בתרומתה הרבה של שושלת אוברנוביץ'.
העיר שגשגה עד מלחמת העולם הראשונה עת נכבשה ונהרסה על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי ואוכלוסייתה הצטמצמה בכ-50 אחוז (מכ-14,000 לכ-7,000). קרב צר התרחש באזור ההר "צר" (Cer) ובתוך העיר בין סרביה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ונגמר בניצחונם של הכוחות הסרבים בפיקודו של סטפה סטפנוביץ'. לאחר המלחמה העיר זכתה במספר עיטורים.
עד מלחמת העולם השנייה, העיר הייתה חלק מממלכת יוגוסלביה. שיקום העיר נקטע ב-1941, כשהיא נכבשה על ידי גרמניה הנאצית. בעיר הוקם מחנה ריכוז ומעבר, וכמה אלפים מתושבי העיר נרצחו. העיר שוחררה בידי הפרטיזנים היוגוסלבים ב-1944. לאחר המלחמה העיר הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפכה לעיר תעשייתית ומודרנית.
אלכסנדרו שרבנסקו
אלכסנדרו "אלקו" שרבנסקו (17 במאי 1912 מחוז אולט - 18 באוגוסט 1944 מחוז באזאו) היה טייס קרב רומני בזמן מלחמת העולם השנייה ואחד מאלופי ההפלות של חיל האוויר הרומני. באביב 1942 שובץ בטייסת הקרב השביעית שלחמה לצד הגרמנים בברית המועצות בחזית המזרחית ובקרב סטלינגרד. הטיס בעיקר מטוסי IAR-80 של התעשייה הרומנית ומטוסי מסרשמיט Bf-109 גרמנים.
שאבאץ
הקהילה היהודית
קהילה יהודית-ספרדית קטנה נוסדה בשאבאץ בראשית המאה ה-19. הוקם בית עלמין לקהילה. ב-1833 מתועד ד"ר שלמה עזריאל כרופא העיר. היהודים עסקו במסחר ומצבם הכלכלי היה ירוד. בשאבאץ תועד מספר רב של אירועים אנטישמיים במהלך המאה ה-19. ב-1865 נרצחו שני יהודים ושנה מאוחר יותר התארגנה קבוצה של 20 משפחות בראשות חיים גבריאל נחמיאס והחליטה לעלות לארץ ישראל. הרבנים יהודה אלקלעי וצבי הירש קלישר ניסו לסייע לקבוצה, אך הניסיון לא צלח בשל היעדר מקורות מימון למסע. ב-1894 הוקם בית הכנסת.
ב-1900 מנתה הקהילה 232 נפשות וב-1905 נוסדה בעיר האגודה הציונית הראשונה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בשאבאץ 83 יהודים ואליהם הצטרפו בהמשך כ-1,000 פליטים מגרמניה ואוסטריה שהיו בדרכם לארץ ישראל ולא הצליחו להמשיך במסעם לאחר קפיאת מי הדנובה. ב-22 באוגוסט 1941 נעצרו יהודי שאבאץ והובלו למחנה הריכוז הסמוך לעיר. בהמשך, הוצאו כולם להורג. נכון ל-2018 עמדו מבנה בית הכנסת ובית העלמין היהודי על תילם ומצבם התחזוקתי טוב.
אלכסנדרו שרבנסקו
החזית המזרחית
טייסת הקרב ה-7 נשלחה להילחם בקרב סטלינגרד. שרבנסקו התבלט מאוד בקרבות מול הרוסים בחזית זו. כאשר הסובייטים שברו את הגנות הגרמנים והרומנים בנובמבר 1942 והתקדמו לעבר בסיס חיל האוויר שבו הוצבה הטייסת ה-7, שרבנסקו היה אחראי על הגנת הבסיס וניצל את ניסיונו כלוחם חיל-רגלים. לרשותו עמדו 2 תותחי נ"מ, תותחי ה-20 מ"מ של מטוסי המסרשמיט Bf-109 ומחלקה של טייסים צעירים בעלי הכשרה בלתי מספקת. עמדותיהם המוסוות של הרומנים וטקטיקת ההגנה של שרבנסקו מנעה מהטנקים הסובייטים מלתקוף את הבסיס במשך יומיים. בתותחי המסרשמיטים נעשה שימוש כנשק נגד טנקים (המטוסים הוגבהו על ידי הצבתם על חביות), היה זה מהקרבות הבודדים במלחמה בהם מטוס הוצב כנגד טנק. ב-23 בנובמבר 1942 הרומנים הסיגו את כוחותיהם ופינו 8 מטוסי מסרשמיט מהשטח (שלושה מטוסים הושמדו בניסיונם להמריא תחת אש). כל מטוס נשא 2–3 חיילים בתא הטייס. לאחר מכן, החיילים שנותרו תחת פיקודו של שרבנסקו הוצבו במורוזובסק ותוך זמן קצר נשלחו לרומניה למנוחה ולהבראה.
בחזרה לרומניה
ב-29 במרץ 1943, שרבנסקו קודם לדרגת קפטן (סרן), מונה למפקד טייסת 57 והוצב במטוס חזק יותר מדגם מסרשמיט Bf-109G. בין יוני לאוגוסט 1943 הפיל 28 מטוסי אויב, ועוטר בעיטור הגבוה ביותר בצבא הרומני - עיטור מיכאי האמיץ מדרגה שלישית. ב-23 באוקטובר, הטייסת ה-9 נשלחה לחפות על אנשי הטייסת ה-7, אך שרבנסקו ואלופי הפלות נוספים נשארו בשטח הקרב. הוא המשיך בלחימה, הפיל מטוסים נוספים של בעלות הברית, וכתוצאה קודם לדרגת מפקד הטייסת ב-13 בפברואר 1944. במאי 1944 הצבא האדום חדר לשטחה של רומניה וכבש אזורים בצפון בסרביה ומולדביה, אך הוא נבלם לאחר קרב קשה בו לקחו חלק טייסי חיל האוויר הרומני. ב-11 ביוני, שרבנסקו הפיל לראשונה מטוס של חיל האוויר האמריקאי, B-17 "מבצר מעופף", הייתה זו הפלתו ה-45 במספר. לאחר מכן, הגיעו הפלות של שני מטוסי P-51 מוסטנג, ב-31 ביולי וב-4 באוגוסט - הפלותיו האחרונות של האלוף.
מותו
ב-18 באוגוסט 1944, אלכסנדרו שרבנסקו המריא למשימתו האחרונה. ביום זה, הוא ו-14 אנשי הלהק שלו, יחד עם 11 טייסים נוספים מהטייסת ה-9, תקפו נחיל של מטוסי מוסטנג ולייטנינג. שני קצינים רומנים ניסו למנוע את הפלתו אך זה היה מאוחר מדי. מילותיו האחרונות היו: "ילדיי, אני נופל...". כפי הנראה מכשיר הקשר שלו היה מקולקל והוא לא שמע את אזהרות חבריו ללהק. לאחר הפלתו, ניתנה הוראה לכל הטייסים הרומנים שלא להמריא עד שתגובש טקטיקה יעילה להפלת האמריקאים. חמישה ימים לאחר מכן, אירעה הפיכת 23 באוגוסט 1944 על ידי מיכאי הראשון. המרשל יון אנטונסקו הודח מכיסאו ורומניה הצטרפה לבעלות הברית במלחמה ויצאה נגד גרמניה הנאצית.
בעת שירותו הצבאי, שרבנסקו הצליח להפיל 47 מטוסי אויב בקרבות אוויר, ויחד עם שמונה הפלות לא-ודאיות נוספות נרשמו לזכותו 55 הפלות לפי שיטת הניקוד של חיל האוויר הרומני. עובדה זו הופכת את שרבנסקו לאלוף ההפלות השני של החיל לאחר קונסטנטין קנטקוזינו שהפיל 69 מטוסי אויב.
מורשת
כיום, שדרה בבוקרשט נושאת את שמו והיא ממוקמת בקרבה לשדה התעופה הבינלאומי על שם אאורל ולאיקו. מדי שנה, ב-18 באוגוסט, קצינים בחיל האוויר, טייסים לשעבר בחיל וחובבי טיס רומנים מתקבצים סביב קברו. ב-18 באוגוסט 2004 נערך מצעד כבוד לזכרו של שרבנסקו לרגל שישים שנים מאז הפלתו.
החל מה-1 בדצמבר 2006, בסיס חיל האוויר ה-95 של חיל האוויר הרומני נקרא על שם אלכסנדרו שרבנסקו.
סרקונדה
סרקונדה (באנגלית: Serekunda) היא העיר הגדולה בגמביה הממוקמת ממערב לבירה בנג'ול. מכיוון שהבירה בנג'ול נמצאת על אי, אין לה אפשרות להתרחב ולכן קיימת הגירה מהבירה לעיר סרקונדה הצמודה אליה דבר שמביא לגידול רב באוכלוסיית העיר: מ-25,505 תושבים ב-1973 דרך 194,987 תושבים ב-1993 ועד 348,118 במפקד האחרון של שנת 2007.
ססיליה אטיאס
ססיליה אטיאס (בצרפתית: Cécilia Attias, שם נעוריה: ססיליה מריה שרה איזבל סיגנר אלבניז, בעבר נקראה ססיליה סרקוזי; נולדה ב-12 בנובמבר 1957 בצרפת) היא צרפתייה ממוצא יהודי. הייתה אשתו השנייה של נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, עד לגירושיהם ב-18 באוקטובר 2007.
ביוגרפיה
אביה של ססיליה אטיאס, אנדרה אהרון ציגאנר, ממוצא יהודי, נולד בעיר בלץ שבבסרביה ב-1898. בגיל צעיר עזב את רוסיה והסתובב באירופה עם דרכון זמני עד שהתיישב בספרד, שם הכיר את אמה לעתיד של ססיליה. טרזיה דיאן אלבניז, בתו של אב, ספרדי שגריר בלגיה בספרד ואם בלגית, היא נינתו של המלחין איסק אלבניס (Isaak Albeniz), ממייסדי האסכולה המוזיקלית העממית בספרד. לסיסיליה עוד שלושה אחים: פטריק, כריסטיאן ואיוון-אנטואן.
כילדה, סבלה ססיליה מבעיות לב קשות שעיכבו מאוד את גדילתה. היא עברה ניתוח לב פתוח בגיל 13, החלימה היטב וצמחה לגובה של 178 ס"מ. היא הוסמכה כעורכת דין לאחר לימודים באוניברסיטת פנתאון-אסאס, אך העדיפה לעבור אחרי תקופה קצרה לפוליטיקה.
ב-1989 התגרשה מבעלה ז'ק מרטין ועברה להתגורר עם שתי בנותיה אצל ניקולא סרקוזי, שהיה ראש העיר ניי-סיר-סן (Neuilly-sur-Seine). ב-23 באוקטובר 1996 הם נישאו ונולד להם ילד, לואי, ב-28 באפריל 1997.
חיי האהבה של בני הזוג זכו לעניין יוצא דופן ולסיקור נרחב בעיתונות בצרפת. כאשר ססיליה הפסיקה להופיע לצד בעלה באירועים רשמיים, העיתונות דיווחה על בעיות בחיי הנישואים של בני הזוג. ב-2005 עזבה ססיליה את ניקולא סרקוזי, ועברה להתגורר עם רישאר אטיאס, מפיק ועידות ויזם נודע. ב-11 בינואר 2006 דיווח חבר קרוב של בני הזוג שהם חזרו לחיות יחד.
ביולי 2007 עלתה לכותרות לאחר ששימשה מתווכת בעסקת שחרור "האחיות מבולגריה" - הצוות הרפואי שנידון לעונש מוות בלוב באשמה שהדביק ילדים באיידס. בתפקידה הדיפלומטי הראשון התלוותה לניקולה דה לה גרנוויל ללוב על מנת לנהל משא ומתן עם מועמר קדאפי לשחרור האחיות הבולגריות. השיחות עם מועמר קדאפי התנהלו באנגלית בארבע עיניים ובלי מתורגמן. במסגרת התפקיד שהוטל עליה היא נסעה פעמיים לטריפולי, לוב.
בהיותה בטריפולי במשא ומתן בארבע עיניים עם קדאפי, היא ניצלה את ההזדמנות להחתימו על עסקת נשק גדולה שתעלה ללוב מאות מיליוני אירו. שבוע לאחר שנשיא צרפת ערך ביקור בטריפולי יחד עם רעייתו ססיליה, צרפת אישרה את הדיווח על חתימת עסקת הנשק עם לוב.
לאחר הצלחת המשא ומתן ושחרור האחיות הבולגריות הוכרזה ססיליה כאזרחית כבוד בסופיה, בולגריה, יחד עם בעלה. ההצלחה במשימה כנציגה אישית של ראש המדינה עוררה פולמוס רב בצרפת.
ססיליה התגרשה מניקולא סרקוזי באוקטובר 2007. ב-23 במרץ 2008 נישאה לאטיאס בניו יורק.
אמצעי ייצור
אמצעי ייצור (בגרמנית: Produktionsmittel) הוא מונח שטבע קרל מרקס לציון אותו חלק מכוחות הייצור הכולל אמצעים פיזיים, לא אנושיים, המשמשים בייצור. בין גורמים אלו ניתן למנות מפעלים, מכונות, כלים וחומרי גלם, כמו גם הון תשתיתי והון טבעי, גורמי הייצור הקלסיים בניכוי הון פיננסי והון אנושי. בשימוש מחוץ לחוג התפיסה המרקסיסטי מתייחס המונח בדרך כלל לחומרי גלם ולהון תשתיתי או, לעיתים, כהגדרה כוללת לקניין.
על פי תפיסתו של מרקס, לקפיטליסט הבורגני יש בעלות על אמצעי ייצור, אך לא על כוח הייצור (כלומר, עבודה) ואילו לפועל בעלות על כוח הייצור, אך לא על אמצעי ייצור. על פי תפיסתו, הקפיטליסט הופך את הפועל לחפץ, כגורם ייצור נוסף, ומשתמש בכוח העבודה שלו, בשילוב עם אמצעי הייצור, כדי לייצר סחורות. מכאן שבתוך הסחורה מוטמע חלק שמקורו בהון התשתיתי וההון הטבעי וחלק שמקורו בעבודה.
This Is Why
This Is Why הוא אלבום האולפן השישי של להקת הרוק האמריקאית פאראמור. האלבום יצא לאור ב-10 בפברואר 2023, בהוצאת חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. זהו האלבום הראשון של הלהקה מזה כמעט שש שנים, בעקבות After Laughter (2017), כמו גם אלבומה הראשון שכולל את אותו הרכב החברים. הסינגל המוביל מהאלבום "This Is Why" יצא לאור לצד הכרזת האלבום, ב-28 בספטמבר 2022.
רקע והקלטה
במאי 2017, פאראמור הוציאה את אלבום האולפן החמישי שלה After Laughter שזכה לשבחי המבקרים. באלבום השתתף המתופף לשעבר זאק פארו, שעזב את הלהקה ב-2010. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות שאירע מיוני 2017 עד ספטמבר 2018. לאחר סיום סיבוב ההופעות "After Laughter Tour", חברי פאראמור לקחו הפסקה מכתיבת והקלטת מוזיקה. היילי ויליאמס השתתפה בשיר "Uncomfortably Numb" ב-2019 והוציאה שני אלבומי סולו, (2020) ו- (2021). היא גם הנחתה את הסדרה השבועית של BBC סאונדס, Everything Is Emo. פארו המשיך בפרויקט המתמשך שלו HalfNoise, והוציא מיני-אלבום הנקרא (2018) ושני אלבומים  (2019) ו- (2021). הוא השתתף ב-"Watch Me While I Bloom" ו-"Crystal Clear" מתוך Petals for Armor של ויליאמס והוציא מיני-אלבום בשם, (2020).
הדיון על אלבום שישי של פאראמור החל ב-2020 בעת שוויליאמס קידמה את אלבומה, Petals for Armour. ויליאמס רמזה שהאלבום הבא של הלהקה יכלול צלילים דומיננטיים יותר של גיטרה, וקבעה, "מצאנו את עצמנו מאזינים להרבה מוזיקה ישנה יותר שגדלנו בהשראתה". עוד היא העירה על הסאונד של האלבום ב-2022, והשוותה אותו לבלוק פארטי: "מהיום הראשון, בלוק פארטי הייתה ההתייחסות מספר אחת כי שאבנו השראה מהמוזיקה שלה, שהייתה שונה מהפאנק הידוע או הפופ-פאנק". בינואר 2022, אושר שהקלטות האלבום החלו.
הוצאה וקידום
בספטמבר 2022, פאראמור ארכבה את כל הפוסטים בעמוד האינסטגרם הרשמי שלה וחשפה עיצוב חדש. האתר כלל ציר זמן של מספר תאריכים שעודכנו בהדרגה. בתאריכים אלו הושק שרת הדיסקורד הרשמי של הלהקה, הוכרז על תאריכי סיבוב הופעות חדשים בלוס אנג'לס ובניו יורק, וקטעי וידאו של הלהקה עובדת על חומרים חדשים. ב-16 בספטמבר הכריזה הלהקה על הסינגל הראשון שלה מזה ארבע שנים, "This Is Why", שיצא ב-28 בספטמבר. באותו יום הכריזה הלהקה על אלבום באותו שם שיצא לאור ב-10 בפברואר 2023. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות הנקרא "This Is Why Tour", שהתחיל באוקטובר 2022 וצפוי להסתיים ב-2 באוגוסט 2023, כולל הופעות בפסטיבלים של אוסטין סיטי לימיטס ו-When Were Young. הלהקה צפויה לצאת לסיבוב הופעות באמריקה הדרומית שיתחיל זמן קצר לאחר יציאת האלבום מ-2 במרץ עד 14 במרץ 2023. המדינות המתוכננות אליהן יגיעו הן פרו, צ'ילה, ארגנטינה, ברזיל וקולומביה.
הרמז (משחק)
הרמז הוא משחק לוח בלשי פופולרי. הרמז יצא לראשונה לשוק באנגליה בשנת 1948 על ידי החברה הבריטית Weddington Games. מקור השם האנגלי "Clue") "Cluedo" באמריקה הצפונית) מגיע מן המשחק הפופולרי של אותה תקופה "Ludo", מכיוון שהוא התבסס על רעיון דומה, אך הוסיף את אלמנט ה"רמז". המשחק משווק כיום באמריקה הצפונית על ידי חברת הסברו (Hasbro), שקנתה את חברת "האחים פרקר" שייצרו את המשחק לראשונה. בישראל משווק המשחק על ידי החברות קודקוד והסברו.
עלילה
המשחק "הרמז" מתרחש באחוזתו של ד"ר בלייק העשיר (Black, ככל הנראה תרגום לא נכון של הגרסה העברית). באחוזתו של ד"ר בלייק התאכסנו כמה אורחים. בערב שלפני המשחק נרצח בלייק, וגופתו נמצאה במדרגות המובילות למרתף. כל אורחי האחוזה חשודים במעשה הרצח, וכל אחד מהם יוצא למסע חקירות כדי להוכיח את חפותו או כדי להפליל מישהו אחר אם בסוף הוא מתגלה כרוצח.
החשודים
הדמויות ב"הרמז" מייצגות דמויות קריקטוריסטיות בחבורה הגבוהה של אנגליה של התקופה הוויקטוריאנית, כל סמליל של דמות צבוע בצבע המתאים לשם הדמות. בחלק מהגרסאות נוספה דמותה של דוקטור אורכידאה, בתו המאומצת של בלייק. אורכידאה למדה בבית ספר פרטי בשווייץ עד גירושה בעקבות תקרית הרעלה שכמעט נגמרה באסון. אורכידאה היא דוקטור לביולוגיה, שביצעה מחקר אודות טוקסיקולוגיית הצמח וגילתה צמח בעל תכונות ריפוי מדהימות, תגלית אותה לא רצתה לחלוק עם אף אחד.
כלי הנשק
המשחק מכיל שישה סוגי נשק שהם כלי הרצח הפוטנציאליים.
בחלק מן הגרסאות נוסף גם נשק חדש - רעל.
החדרים
במשחק המקורי תשעה חדרים. מרכז הלוח הוא מיקום המעטפה והיכן שנמצאה גופתו של ד"ר בלייק.
מהלך המשחק
על מנת לשחק נדרשים שלושה עד שישה שחקנים. כל שחקן בוחר את החייל. והעלמה שני מתחילה, אם היא לא משחקת החשוד/ה שמשמאלה.
בתחילת המשחק מניחים שלושה קלפים במעטפת הרצח בלי לראות את תוכנם - אחד של חשוד, אחד של מקום ואחד של נשק. את המעטפה מניחים במרכז הלוח. הקלפים שנמצאים בתוך המעטפה הם הרוצח, כלי הרצח וזירת הפשע. את הקלפים הנותרים מערבבים ומחלקים לשחקנים. כל שחקן בתורו זורק שתי קוביות על מנת לקבוע את מספר המשבצות שהוא רשאי ללכת, לא ניתן ללכת באלכסון.או לחזור על אותה המשבצת פעמיים.
מטרת המשחק היא לגלות מי רצח את ד"ר בלייק, בעזרת איזה כלי נשק ואיפה. כל דמות שמגיעה לחדר רשאית לשער שדמות ביצעה את הרצח, עם נשק מסוים ובחדר אליו היא נכנסה, לדוגמה: "אני חושב שזה היה סא"ל חרדלי, עם האקדח בספריה". הדמות והנשק יועברו אוטומטית לחדר בו הם הואשמו, לא משנה היכן הם היו על הלוח לפני כן. אז, מטרת השחקנים האחרים היא להוכיח כי האשמה שגויה, זה נעשה על ידי הצגת קלף המציג את הדמות, הנשק או החדר אשר כלול בהשערה (כיוון שכך אין סיכוי שקלפים אלו נמצאים במעטפה). הקלף מוצג אך ורק לאדם ששיער את ההשערה. ניתן להציג רק קלף אחד, כך שגם אם יש שני שחקנים המחזיקים קלפים שיכולים לסתור את השערה, רק השחקן הראשון (על פי סבב התורות) יציג את הקלף. במידה ויש שחקן עם שני קלפים, הוא יאלץ לבחור קלף אחד להציג, אם לשחקן אין קלף להציג עוברים לבא אחריו לפי מהלך התורות.
שחקן יכול בכל שלב במשחק, במהלך תורו (לפני או אחרי ההשערה) לנסות ולסיים את המשחק בהאשמה, ללא תלות במיקומו על הלוח. ישנן גרסאות בהן הדבר מותר רק כאשר השחקן נמצא במרכז הלוח, לצד המעטפה. השחקן שבוחר לעשות זאת רשאי לפתוח את המעטפה, ולבדוק מי היה הרוצח, עם מה והיכן הוא רצח. אם הוא ניחש נכון, המשחק מסתיים כשהוא המנצח. אם הניחוש שלו היה לא נכון, הוא יוצא מן המשחק והמשחק ממשיך בלעדיו אך הוא עדיין חייב להראות את קלפיו כשמתבצעת השערה.
פופולריות
"הרמז" הפך במהירות לאחד המשחקים המוכרים והפופולריים ביותר. הוא נכנס לתרבות הפופ באותה צורה שנכנס אליה מונופול ומשפטים כמו "פרופסור שזיפי, עם החבל בספריה" הפכו לאימרות של ממש.
המשחק נמכר עד היום, והפופולריות שלו מוצגת בכמות התוצרים שקמו סביבו: ב-1985 יצא סרט הקומדיה "רמז מסתורי" (Clue), המבוסס על משחק הלוח. היה זה אחד הסרטים הראשונים שהציג מספר סופים שונים.
המשחק הוליד גם מחזמר, אשר הציג סופים שונים בכל הצגה (שלושה צופים נדרשו לשלוף שלושה קלפים - אחד כל אחד, והם ייצגו מה יקרה בסוף המחזה).
המשחק הוליד גם סדרת ספרים פופולרית, סדרת טלוויזיה וכמה משחקי מחשב.
שוחררו גרסאות רבות וחידושים למשחק, בדומה למשחק המונופול. המשחק אף הוליד גרסה מעניינת בשם Doctor Lucky, בו על המשתתפים להרוג את הדוקטור, במקום לגלות מי הרג אותו. למשחק גם גרסה לילדים בשם "הרמז צעיר" העוסקת בתעלומת היעלמות עוגה.
ריילי 1.5
ריילי 1.5 (באנגלית: Riley One-Point-Five) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Riley Motor חברת בת של  British Motor Corporation אשר יוצרה בין השנים 1957 – 1965 בבריטניה.
באותן שנים, יצרנית הרכב Wolseley Motors חברת בת של  British Motor Corporation ייצרה דגם כמעט זהה שהיה קרוי Wolseley 1500. הדגם יוצר בבריטניה ובאוסטרליה.
בין השנים 1958 – 1959 תאגיד הרכב האוסטרלי British Motor Corporation (Australia) (שהוקמה באוסטרליה בשנת 1954 על ידי מיזוג חברת "אוסטין מוטור (אוסטרליה)" ו-"Nuffield (Australia) Pty Ltd") ייצרה באוסטרליה את דגם ה-"Wolseley 1500". בסיום יצור דגם "וולסלי 1500" ייצר התאגיד "Motor Corporation (Australia)" דגמים כמעט זהים שהיו קרויים Morris Major ו-Austin Lancer.
גרהרד שרדר
גרהרד פריץ קורט שרדר (בגרמנית: Gerhard Fritz Kurt Schröder, ; נולד ב-7 באפריל 1944) הוא פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר גרמניה בין השנים 1998–2005. חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), עמד בראשות ממשלת קואליציה של ה-SPD ומפלגת הירוקים. בטרם היה לפוליטיקאי היה עורך דין מצליח, ובטרם היה לקנצלר, עמד בראש מדינת סקסוניה התחתונה. לאחר שנכשל בניסיונו להשיג תקופת כהונה שלישית בבחירות בשנת 2005, פרש לעסקיו הפרטיים.
ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת
שרדר נולד בעיר מוסנברג שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. אביו, פריץ שרדר, נהרג ברומניה כחייל בשורות הוורמאכט במלחמת העולם השנייה, בעת שהיה שרדר בן מספר חודשים, ונקבר ליד בוקרשט. אמו, אריקה שרדר, עבדה כפועלת חקלאית על מנת לפרנס את משפחתה; היא נישאה בשנית לאחר מות האב.
כשהיה שרדר נער עבד לפרנסתו כשוליה בחנות למכירה קמעונאית של כלי עבודה. לאחר מכן עבד כבנאי וכאיש מכירות בגטינגן, בעודו לומד בערבים על מנת להשיג תעודת בגרות. בין 1966 ל-1971 למד משפטים באוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבד שם כעוזר הוראה. בין 1976 ל-1990 עבד כעורך דין.
שרדר הצטרף ל-SPD בשנת 1963. ב-1978 נבחר ליושב ראש ארגון צעירי המפלגה. ב-1980 נבחר לבונדסטאג, וזכה לתשומת לב בלבשו בגדים בלתי פורמליים לישיבות הבית. הוא היה ליושב ראש מחוז המפלגה בהנובר. ב-1980 נפגש עם המנהיג המזרח גרמני אריך הונקר במהלך ביקור במזרח ברלין.
ב-1986 נבחר שרדר לפרלמנט האזורי של סקסוניה התחתונה, ועמד בראש הסיעה בו. ב-1990 היה לראש ממשלת סקסוניה התחתונה בראש קואליציה של ה-SPD ומפלגת הירוקים. בתפקידו זה זכה בשתי מערכות בחירות אזוריות נוספות ב-1994 וב-1998.
בעקבות בחירתו למושל מדינה הפך שרדר לחבר הוועד הפדרלי של מפלגתו. בבחירות הפדרליות בשנת 1994 היה שרדר מועמד מפלגתו לתפקיד שר החוץ, אך המפלגה נכשלה בבחירות.
שרדר כקנצלר
ב-1998 נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד הקנצלר. בבחירות שהתקיימו ב-27 בספטמבר 1998 זכתה ה-SPD בהישג שאיפשר לה להקים ממשלת קואליציה עם מפלגת הירוקים, בראשותו של שרדר. שרדר נכנס לתפקידו ב-27 באוקטובר, ונבחר לכהונה נוספת ב-22 בספטמבר 2002, אם כי זו הפעם ברוב קטן יותר.
לאחר פרישת יריבו הגדול משורות מפלגתו, אוסקר לפונטיין, ששימש כשר האוצר בממשלתו הראשונה, במחאה על אימוץ מדיניות נאו-ליברלית, קיבל שרדר על עצמו במרץ 1999 את תפקיד יושב ראש מפלגתו. בפברואר 2004 התפטר מתפקיד זה, על מנת להתרכז בתפקידו כקנצלר. מחליפו היה פרנץ מינטפרינג.
ב-22 במאי 2005, לאחר כישלונה של מפלגתו בבחירות המקומיות בנורדריין-וסטפאליה, הכריז שרדר כי יקרא לבחירות פדרליות בהקדם האפשרי. הוא נכשל בהצבעת אמון בבונדסטג ב-1 ביולי 2005, לאחר שקרא לחברי מפלגתו שלא להצביע בעדו על מנת לאפשר קיומן של בחירות.
בבחירות, שהתקיימו ב-18 בספטמבר 2005 נוצר כמעט שוויון בין ה-SPD והמפלגה הנוצרית דמוקרטית (CDU) בראשות אנגלה מרקל, כאשר בשל מבנה הפוליטיקה הגרמנית, לא יכלה אף מפלגה להקים קואליציה יציבה. ההפרש בין שני הגושים היה פחות מאחוז אחד, ומכיוון ששבוע לפני הבחירות היה ההפרש בסקרים 15 אחוזים, נחשבת תוצאה זו מפתיעה, ומיוחסת לשרדר כהישג אישי.
ב-10 באוקטובר הכריזו המפלגות על הקמת "קואליציה גדולה", ושרדר הסכים לוותר למרקל על תפקיד הקנצלר, בתמורה לכך שה-SPD תקבל את מרבית המושבים בממשלה, ותהיה בעלת שליטה הדוקה במדיניות הממשלה. ב-22 בנובמבר 2005 מונתה מרקל לקנצלרית גרמניה.
ב-11 באוקטובר הכריז שרדר כי לא יהיה חבר בממשלה, ובנובמבר הסתבר כי יעזוב את הפוליטיקה עם מינויה של מרקל. ב-23 בנובמבר התפטר מחברותו בבונדסטג ולאחר מכן הצטרף לקבוצת רינייה, חברה העוסקת בהוצאה לאור ובייעוץ פוליטי בציריך.
בסוף דצמבר 2005 הכריז שרדר כי בכוונתו להתמנות לוועד המנהלים של ענקית הגז הרוסית חברת גזפרום, העוסקת בפרויקט לבניית צינור גז טבעי בים הבלטי. ההכרזה הביאה לכעס בציבור, שכן שרדר קידם מאוד את הפרויקט כאשר שימש כקנצלר.
מדיניות פנים
בתקופת כהונתו הראשונה יישמה ממשלתו של שרדר כמה רעיונות מתקדמים, כגון הרעיון לצמצם את השימוש באנרגיה גרעינית, לחקור מקורות אנרגיה חלופיים, ליצור "איחוד אזרחי", מוסד תחליפי לנישואים שאיפשר מיסוד יחסיהם של זוגות הומוסקסואלים, ולהביא לליברליזציה בהליכי קבלת האזרחות הגרמנית.
שמו של שרדר נקשר בתוכנית בשם "אג'נדה 2010" שכללה קיצוץ במערכת הרווחה הגרמנית, בביטוח הבריאות, בביטוח הלאומי, ובתשלומי הפנסיה, הורדת מיסים והסדרים חדשים בנוגע לתעסוקה ושכר.
שלא כבבחירות 2002 בהן זכה לפופולריות בשל התנגדותו למדיניות ארצות הברית בנוגע למלחמת עיראק, ב-2005 עמדו במרכז נושאים פנימיים. שרדר ניסה להצטייר כאנטי קפיטליסט ואנטי אינטלקטואל. כך, למשל, כינה את מועמדם של הנוצרים דמוקרטים לתפקיד שר האוצר, פאול קירכהוף, "אותו פרופסור מהיידלברג". בכך הצליח להחזיר את תמיכת המעמדות הנמוכים. בשלהי כהונתו התרכז במיסוי על ההכנסות הגבוהות, על אף שידע כי אין בכך כדי לשנות את המצב הכלכלי באופן מהותי, האמין כי בכך יצליח להטות את הכף בבחירות. למרות זאת נתפס שרדר כידידם של בעלי ההון, עוד מן התקופה בה שימש כמושל סקסוניה התחתונה, ובה בעת שימש במשרה במועצת המנהלים של חברת פולקסווגן.
מדיניות חוץ
שרדר שלח כוחות לקוסובו ולאפגניסטן כחלק ממחויבות גרמניה כלפי ברית נאט"ו. הייתה זו הפעם הראשונה בה נטלו כוחות גרמנים חלק בפעולה מלחמתית של ממש מאז מלחמת העולם השנייה. גרמניה הייתה מנוסה בלוחמה בטרור, ולפיכך הצהיר שרדר על תמיכתו בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר. עם סיום כהונת שרדר החזיקה גרמניה 2,000 חיילים באפגניסטן, הכוח הגדול ביותר פרט לכוח שנשלח על ידי ארצות הברית.
ביחד עם נשיא צרפת, ז'אק שיראק ומנהיגים רבים אחרים, התנגד שרדר לפלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, וסירב להגיש עזרה צבאית. עמדתו של שרדר הביאה לחיכוך עם ארצות הברית, ובמיוחד מאחר שהתנגדות זו הפכה לנושא מרכזי במערכת הבחירות שניהל. עמדה זו הביאה לשורה של התבטאויות אנטי אמריקניות בקרב צמרת ה-SPD, אולם למרות ההתבטאויות החריפות הללו לאחר תום כהונתו התגלה שהמודיעין הגרמני סיפק סיוע שלא יסולא בפז לצבא האמריקאי בעת הפלישה לעיראק.
בנוסף ליחסים החמים עם שיראק, פיתח שרדר קשרים קרובים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בניסיון לחזק את "השותפות האסטרטגית" בין ברלין ומוסקבה. במסגרת זו קודם פרויקט ענק של צינור גז שיעבור דרך הים הבלטי. שרדר ספג ביקורת על שכינה את פוטין "דמוקרט ללא פגם", מספר ימים בטרם בירך פוטין את ויקטור ינוקוביץ', שנתפס כאנטי דמוקרט, במהלך "המהפכה הכתומה" באוקראינה. הצטרפותו של שרדר לחברת "גזפרום" סמוך לאחר פרישתו מתפקידו, עוררה שאלות באשר לאובייקטיביות שלו ולמניעיו כאשר שימש כקנצלר.
השוק הפרטי
בספטמבר 2005 הפסיד שרדר בבחירות לאנגלה מרקל. ב-22 בנובמבר 2005 סיים את כהונתו. הוא הודיע כי הוא מתכוון לעבוד כעורך דין ולכתוב ספר. הוא הועסק כיועץ בידי חברת "רינייה", מוציא לאור ויועץ פוליטי שווייצרי.
במרץ 2006 הפך ליו"ר "נורד סטרים", חברת בת של גזפרום. צעד זה, יחד עם קידום צינור הגז "נורד סטרים" כקאנצלר שבנתה החברה, הוביל לשלל תחקירים ומאמרים נזעמים התפרסמו בעיתונות הגרמנית ובעולם. ב-2015 מונה שרדר ליו"ר "רוזנפט", חברת נפט בשליטת ממשלת רוסיה. באותה העת רוסיה הייתה נתונה תחת סנקציות של המערב, בעקבות הפלישה וסיפוח חצי האי קרים באוקראינה. הקנצלרית מרקל ואחרים מתחו ביקורת על המינוי. בפברואר 2022, התמנה שרדר לחבר בדירקטוריון "גזפרום". המינוי היה במקביל לאירועי המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022) וגרר ביקורת ציבורית.
מחלוקת גזפרום ועבודתו ברוסיה
לאחר שסיים את תפקידו קיבל את משרת יושב ראש ועד בעלי המניות של החברה הבונה את הצינור, ועורר שאלות בדבר ניגוד עניינים. יריביו הפוליטיים, וממשלות המדינות שנפגעו מהפרויקט, הביעו את דאגתן ממצב העניינים. העיתון וושינגטון פוסט ביקר את שרדר בחריפות, וביטא את הדעה השלילית שיש לקהילה הבינלאומית על התנהלות מהלכיו.
בשנת 2017 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת רוסנפט.
חייו האישיים
כשהיה שרדר נשוי לדוריס שרדר-קפף, התגוררה עם השניים בתה של דוריס מנישואיה הראשונים, קלרה (ילידת 1991). ביולי 2004 אימץ הזוג בת בשם ויקטוריה מסנקט פטרבורג במהלך ביקור ברוסיה. ב-2006 אימצו השניים ילד נוסף מסנקט פטרבורג.
שרדר מזדהה כפרוטסטנט אך אינו אדם דתי. כך, למשל, כאשר הושבע לתפקיד הקנצלר ויתר על הנוסחה המקובלת "כה יעזור לי האלוהים" ("So wahr mir Gott helfe").
חינוך בפינלנד
מערכת החינוך בפינלנד נחשבת מהטובות בעולם והפכה במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-21, לדגם ממנו מנסים אנשי חינוך ומדינות שונות ללמוד, בעקבות הצלחתם הרבה של תלמידיה במבחנים סטנדרטיים כגון מבחן פיז"ה
היסטוריה
עד אמצע המאה ה-19, התבסס מערכת החינוך של פינלנד על בתי ספר כנסייתיים, בהם ההוראה הייתה בלטינית ומטרת החינוך הייתה הכשרת כמרים. במאה ה-13 נוסד בטורקו בית ספר קתדרלי ובשנת 1640 נוסד בטורקו האוניברסיטה הפינית הראשונה. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוחל בהקמת בתי ספר יסודיים של רשויות מקומיות ובשנת 1898 נקבעה חובה על הרשויות המקומיות לספק חינוך פורמלי לילדים בגילאי חינוך שהוריהם בקשו זאת. חוקת פינלנד שנקבעה בשנת 1919, קבעה חובת חינוך חינם, שהוחלה משנת 1921 בדמות של שש שנות לימוד חובה, שהחלו בגיל 7. במקביל התפתחו גימנסיות שמונה שנתיות, שחולקו לחמש שנות חינוך ביניים ושלוש שנות חינוך תיכוני, אליהן עברו תלמידים שיועדו לחינוך אקדמי, לאחר ארבע שנים בחינוך היסודי. המעבר לגימנסיות היה על סמך מבחני קבלה, הערכות מורים וציוני בית הספר היסודי. שאר התלמידים המשיכו ללמוד בבית הספר היסודי, ולאחר מכן יצאו לעבודה או לבית ספר מקצועי. כך שבפינלנד נהגה הסללה על פי המודל הגרמני, כאשר בסביבות גיל 11 נקבע המסלול של התלמיד והמעבר בין המסלולים היה נדיר. בשנת 1950, כרבע מהתלמידים המשיכו ללמוד במסלול בגימנסיות, שכשני שלישים מהן היו פרטיות. במהלך שנות ה-50 החלו הגימנסיות לקבל מימון ציבורי, הפיקוח הממשלתי עליהן גדל ומספר התלמידים נסק מכ-34,000 לכ-270,000 בשנת 1960.