cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פצצת ביקוע גרעיני
נזקים
3. קרינה מייננת (ionizing radiation)
עוצמת הקרינה קטנה בכמחצית, מדי 150 מטר. הקרינה קטלנית לרקמות וגם כאן הטווח הקטלני נאמד בכמה מאות מטרים, בפצצה מהגודל של "ילד קטן".
הנשורת נוצרת רק אם הפיצוץ היה קרוב מאוד לקרקע. האבק המיונן מתחיל לנשור מהפטרייה בגובה קילומטרים רבים כחצי שעה לאחר הפיצוץ. עוצמת הנזק תלויה במשטר הרוחות ובפצצה מהגודל של "ילד קטן" יכולה להגיע לכ-20 ק"מ. הנשורת נחשבת קטלנית ב-48 השעות הראשונות לאדם ללא הגנה, ולאחר מכן עוצמתה דועכת עד ל 1% מכמות הקרינה הראשונית, אך גם אז אין להישאר יותר מכמה שעות בשטח הנגוע ללא הגנה. הגנה מנשורת פרושה הימנעות משהיה באוויר שבו יש חלקיקי נשורת, הימנעות ממגע במשטחים עליהם שקע אבק נשורת, והימנעות משתיית מים שזוהמו באבק נשורת. שהייה בחדר סגור ששרד את הפיצוץ ומכיל לכל הפחות מים נקיים ואפשרויות סניטריות בסיסיות מגנה מפני נשורת, אך מאחר שיש לאוורר את החדר על מנת להימנע ממוות בחנק או מכת חום ההגנה אינה מוחלטת. ממ"דים בישראל מצוידים במערכת טיהור אוויר שמורידה את הסיכון לאפס. שבועיים אחרי הפצצה ניתן לנוע בחוץ בביטחה כמה שעות - די והותר ליציאה משטח נגוע גם בהליכה.
5. דופק (פולס) אלקטרו-מגנטי (electromagnetic pulse)
נזק זה אינו גורם לפגיעה ישירה בחיי אדם, אך עלול לגרום לנזק כלכלי ותעשייתי חמור. מערכות מחשב רבות - בין השאר של מערכות חיוניות כגון מים וחשמל - עלולות להינזק עקב הזרם הרגעי העובר במוליכים בעוצמה גבוהה.
סוגי פצצות
קיימים שני סוגי פצצות גרעיניות אורניום ופלוטוניום. על מנת להרכיב ולהשמיש את חומר הגרעין יש צורך באורניום או פלוטוניום מועשר, טיל גרעיני, ראש נפץ גרעיני ומרעום.
חיים מלובן
חיים מלובן (27 ביולי 1936 – 18 במרץ 2008) היה מפיק בולט בתעשיית הטלוויזיה הישראלית.
פצצת ביקוע גרעיני
פצצת אורניום
על-מנת להרכיב פצצת אורניום יש צורך באורניום מועשר ברמה גבוהה. כדי להעשיר אורניום נדרשת שרשרת צנטריפוגות. הצנטריפוגה הטובה ביותר היא כזו המסתובבת במהירות גבוהה ככל הניתן, צרה וארוכה - בצנטריפוגות מסוג זה משתמשים האירופאים והאמריקאים. קיימות גם צנטריפוגות רחבות וקצרות - בצנטריפוגות מסוג זה משתמשים הרוסים. תוכנית הגרעין האיראנית משלבת בין שני סוגי צנטריפוגות אלו ואף פיתוח של סוג צנטריפוגה חדש, המכונה בשם IR-2.
חיים מלובן
ביוגרפיה
מלובן נולד על האניה אקסודוס. הוא גדל בתל אביב. לימים, אחותו הבכורה מרים נישאה למפיק יאיר פרדלסקי(סרטי רול) והוא שהכניס את חיים לעולם ההפקות. החל לעבוד בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית מיום הקמת הערוץ. בשנות ה-70 הפיק את "מחברות החשק"(שזכתה בפרס "כינור דוד"), תוכניות הבידור ב"צוותא", היה שותף להפקות גדולות כמו "מבצע סאדאת", בשנות ה-80 המשיך בהפקת תוכניות במחלקת הבידור(יוסי בנאי, חנה לסלאו, שירי אביב,התכנית המרכזית ליום העצמאות ועוד). ב-1982ייסד ביחד עם אהוד מנור את "עד פופ".לאחר 3 שנים פרש מנור והמנחים היו מנחם גרנית וענת דולב, יואב קוטנר ואברי גלעד, לאה עוז, מיכל ניב, דידי הררי ויואב גינאי. מסוף שנות ה-70 ועד אמצע 1983 הפיק מלובן את "לשיר בעמק עם שרה'לה שרון".בשנים 1985-6 הפיק את "לשיר מקול הלב עם שרהל'ה שרון" ובמקביל את "זמרת הארץ" עם אהוד מנור.בשנת 1987ייסד ביחד עם אהוד מנור את "מסך אישי"(בהמשך התכנית רצה 4 שנים בהפקת מפיקים אחרים).לאחר מכן הפיק את "ממני" עם מני פאר וייסד את "מוצ"ש עם אבי אתגר"(שהמשיכה עם מפיקים אחרים).1991- תוכניות בידור מיוחדות במלחמת המפרץ. 1992- התחיל להפיק את משבצת ליל שבת:"סופשבוע עם אהוד מנור". לאחר מכן "שולחן ארוך עם דורון נשר","סופשבוע עם דודו טופז", "סופשבוע עם יאיר לפיד",משדרי אולפן קיץ מנמל יפו,"קיץ ביובל" עם בנות פסיה מגני התערוכה בשנת ה50 למדינה,ולאורך כל השנים פסטיבלים ותחרויות קדם אירוויזיון כשהאחרונה שבהן הייתה בשנת 2001. הוא היה מפיק הטלוויזיה הראשון ששילב זמרים מזרחיים בתוכניותיו: הן ב"עד פופ" והן בתוכניות מיוחדות: עפרה חזה בתוכנית לראש השנה 1983 בצרעה, חיים משה בתוכנית ליום העצמאות 1984 בשלומי ,תוכנית מיוחדת עם שימי תבורי ועוד. חיים מלובן גם יזם והפיק תוכניות הצדעה ליוצרים: נחום היימן("שירים עד כאן"1989)דפנה אילת ("מונה ליזה של המאה העשרים"-1990), נתן יונתן("חופים"-1991 ועוד). וגם שידורים ממקומות שונים בארץ: "בר מצווה לאריאל" (1992),ספיישל שבועות מאילת(1989) ו"חגיגה בקטיף"(1992).
פצצת ביקוע גרעיני
פצצת אורניום
האוראניום ברמת העשרה גבוהה יותר מתרכזים באזור מרכז הצנטריפוגה ונשאבים על ידי משאבה לצנטריפוגה הבאה בשרשרת, שם אחוז ההעשרה וריכוז האורניום המועשר הרבה יותר גבוה, וכן הלאה לצנטריפוגות הבאות בשרשרת.
פצצת פלוטוניום
פצצת פלוטוניום ניתן להרכיב רק בכור מים כבדים, אליהם מכניסים צינורות אורניום המתגבשים במים לפלוטוניום.
חיים מלובן
ביוגרפיה
בתחום הקולנוע, היה חיים שותף להפקת "שתי אצבעות מצידון" (בבימויו של אלי כהן).
פצצת ביקוע גרעיני
מנגנון ירי
מנגנון הירי, המנגנון שבפצצה "ילד קטן" - שהוטלה על הירושימה, הוא מנגנון שמבוסס על הפרדת החומר הבקיע לשתי מסות תת-קריטיות, וירי אחת מהן אל השנייה למטרת הביקוע. החומר הבקיע במנגנון זה הוא אורניום מועשר (כלומר אורניום שרובו עשוי מהאיזוטופ הרדיו אקטיבי אורניום 235, אשר באורניום טבעי הוא מהווה אחוז קטן מהרכב החומר שרובו מורכב מאורניום-238). את המסה הקריטית של האורניום המועשר, מפרידים לשתי מסות תת-קריטיות, בצורה של "קליע" ו"מטרה". שתי המסות נמצאות בקנה ירי, וכדי ליצור את תגובת השרשרת הגרעינית, נורה ה"קליע" אל ה"מטרה", ובכך מתחבר אליה, יוצר מסה קריטית ומתחיל את הביקוע הגרעיני. יעילות מנגנון הירי נמוכה למדי שכן רק אחוז קטן מהאורניום עובר את תהליך הביקוע הגרעיני, ולמנגנון פוטנציאל גדול לתאונות: התרסקות מטוס, שרפה או מכת ברק עלולים להפעילו וליצור תגובת שרשרת גרעינית.
מנגנון קריסה
מנגנון הקריסה, המנגנון שבפצצה "איש שמן"- שהוטלה על נגסאקי, הוא מנגנון המבוסס על דחיסה של מסה תת-קריטית עד מצב של מסה על-קריטית. החומר המתבקע במנגנון זה הוא פלוטוניום Pu-239, או אורניום מזוקק U-235. המנגנון מבוסס על ליבת מסה תת-קריטית של פלוטוניום או אורניום, שממוקמת במרכז מסה כדורית של חומר נפץ רגיל. כדי ליצור את תהליך הביקוע, מוצת בו-זמנית חומר הנפץ שמסביב לליבה, ובכך יוצר לחץ סימטרי עצום אל תוך ליבת הפלוטוניום. ליבת הפלוטוניום נדחסת, וצפיפותה מתגברת עד כדי היווצרות מסה על-קריטית המאפשרת את הליך ביקוע הגרעין. הבעיה בדבר הזה נובעת מהקושי לוודא שתהליך הדחיסה יהיה סימטרי באופן מדויק. דחיסה לא - סימטרית תביא לפליטת מסת הפלוטוניום אל מחוץ לגוף הפצצה, ובכך לשיבוש תהליך הביקוע ולפיצוץ בלתי - יעיל. על הקושי ניתן להתגבר בעזרת מנגנון לוויסות עוצמת פיצוץ חומר הנפץ הרגיל עד להשגת גל הדף בסימטריות הרצויה. מנגנון הקריסה יעיל ובטיחותי יותר ממנגנון הירי, שכן כדי ליצור תהליך ביקוע יש ליצור תהליך דחיסה מדויק מאוד ולא מקרי.
סול ג'יי
אלון בלוּם (נולד ב-12 בספטמבר 1985), הידוע בשם הבמה סול ג'יי (Soul J), הוא זמר רגאיי ודאנסהול ישראלי ששר בעברית ובאנגלית.
קריירה מוזיקלית
בלום החל את הקריירה המוזיקלית שלו בהרכב ההיפ הופ "713".
כנער, נהג להופיע עם סאונד סיסטמים ישראלים כמו Rudeboy Sound ו-Unity Sound.
תחת אמתחתו שיתופי פעולה רבים ויוצאי דופן (התארח בלהיט "Warrior" של סקאזי, "נגרום לזה לקרות" עם סאבלימינל, התארח באלבום של ההרכב סוליקו וגם באלבומם של סאבו וקותי, Better Days).
פרויקט שיצא בספטמבר 2012 הוא אלבום הבכורה של ההרכב "Realeyez" (שיתוף פעולה בין בלום לדי ג'יי/מפיק ריג'וייסר) שנקרא "When I Rise" והוא כולו באנגלית.
בדצמבר 2012, הוציא בלום את אלבום הבכורה שלו בעברית, "משהו חייב לקרות" בהפקה משותפת עם צ'ולו (ממייסדי ועמודי התווך של הרגאיי וההיפ-הופ הישראלי). האלבום משלב סגנונות של רגאיי שורשי, היפ הופ ודאנסהול עם ניחוחות ישראליים.
בספטמבר 2014, הוציא בלום EP שהוקלט בג'מייקה ובארצות הברית ונקרא "Journey Called Life".
שיתף פעולה באלבומו של טונה "גם זה יעבור" שיצא באוגוסט 2015, בשיר "בון וויאג'" ביחד עם שי 360 ואורטגה.
במהלך 2016 הוציא לאור סינגלים מהאלבום "נשמיה" שיצא במרץ 2017.
בספטמבר 2022 הוציא שיר משותף עם רביד פולטניק ״תעביר את זה הלאה״. בנובמבר של אותה שנה הוציא את הסינגל "פוליטיקה", ובינואר 2023 סינגל נוסף, "לילית".
יצחק לבני (ציגל)
יצחק יונה לבני (מרץ 1890 – ינואר 1966) איש העלייה השנייה, איש חינוך בתקופת היישוב, חבר אספת הנבחרים הראשונה, העורך הלשוני הראשון של "קול ישראל".
ביוגרפיה
במהלך השנים תרגם שירים רבים מרוסית וכן חיבר פזמונים שהיו נפוצים ביישוב העברי, בהם "מכורתי, נוף מולדתי". תרגם שירים רבים לעברית. לאחר מותו יצא לאור ספר שיריו.
משנת 1937 העביר פינת לשון קבועה בקול ירושלים. בשנת 1946 נתמנה ליועץ לשוני לקול ירושלים. בשנות ה-50 השתתף לבני בוויכוחים שונים בענייני השפה העברית ובעקבות זאת נוצרה מתיחות בינו לבין היועץ הלשוני של קול ישראל, ד"ר ברוך הראל. על הופעתו בתוכנית רדיו נכתב: "יצחק לבני, המתלקח כולו בשעה שהוא מסביר קושיה בדקדוק, ומצליח להזריק עניין אף לבעיות לשוניות יבשות. לעיתים רחוקות פוגש אתה ב"קול ישראל" אישיות רדיופונית כאותו מדקדק נלהב". השתתף בעשרות תשדירים של "עברית לעם" ואחרים.
לבני לימד בירושלים קורס באוניברסיטה העממית ובסמינריונים לשיפור הלשון.
בשנות ה-60 עבר ללמד בסמינר המורים בנהלל ובסמינר הקיבוצים והתגורר בקריית טבעון. מכיוון שלא צבר עשר שנות ותק ממקום אחד, לא צבר מספיק ותק לפנסיה ועל כן המשיך לעבוד עד חודשיו האחרונים. הוא חלה בסרטן ונפטר במרכז רפואי העמק בינואר 1966. הותיר אחריו בן ושלוש בנות.
מורשתו
לבני נאבק על דיוקים שונים בשפה העברית. למשל, הרבה לחנך ולדרוש שבניין הופעל יבוטא בשורוק, ולא בחולם. כן דרש ש"החלפה" היא אך ורק לטובה, בעוד "המרה" היא תמיד לרעה. לבני גם דרש לשוב למבטא העברי המקורי הכולל בתוכו את כל צלילי האותיות וסירב להשלים עם ויתור בעניין זה.
לווייתן כחול
לִוְיְתָן כחול (שם מדעי: Balaenoptera musculus ; מכונה גם: לווייתן ענק או לווייתן כחול ענק) הוא מין של לווייתן מזיפות המשתייך למשפחת לווייתני הענק. הלווייתן הכחול הוא בעל חיים הידוע ככבד ביותר שהתקיים אי פעם על פני כדור הארץ: אורכו מגיע עד 34 מטרים ומשקלו עשוי להגיע ל-177 טונות. ניזון בעיקר מקריל.
לווייתנים כחולים היו נפוצים עד תחילת המאה ה-20 במרבית האוקיינוסים בכדור הארץ. ב-40 השנים הראשונות של אותה מאה נפגעה האוכלוסייה אנושות כתוצאה מציד לווייתנים בלתי מבוקר, וכמעט הגיעה לכדי הכחדה סופית. סכנת ההכחדה פחתה, אך לא נעלמה, עם הוצאת ציד הלווייתנים הכחולים מחוץ לחוק על ידי הקהילה הבינלאומית בשנת 1966. דוח משנת 2002 מעריך את גודל האוכלוסייה העולמית ב-12,000 עד 15,000 פרטים המחולקים לחמש אוכלוסיות עיקריות החיות באזורים שונים. הלווייתן הכחול מסווג כיום כמין בסכנת הכחדה מתמדת.
לפני הציד המסיבי, אוכלוסיית הלווייתנים הכחולים העיקרית הייתה מקובצת באזור אנטארקטיקה וסביבתה (בין 202,000 ל-311,000 פרטים), אך כיום האוכלוסייה באזור זה עומדת על כ-2,000 פרטים בלבד. מלבד אוכלוסייה זו באנטארקטיקה קיימות לפחות עוד שתי אוכלוסיות בצפון האוקיינוס האטלנטי ולפחות שתיים נוספות בחצי הכדור הדרומי.
מיון ואבולוציה
הלווייתן הכחול נכלל במשפחת לווייתני הענק, משפחה הכוללת בין היתר את הלווייתן גדול-הסנפיר, הלווייתן המצוי, הלווייתן מהמין B. brydei, הלווייתן הצפוני ואת הלווייתן הגוץ. החוקרים סוברים כי משפחת לווייתני הענק התפצלה מתת-סדרת לווייתני המזיפות לפני זמן רב - באמצע עידן המיוקן.
לרוב מסווג הלווייתן הכחול כאחד משמונת המינים הכלולים בסוג לווייתן; אף על פי כן, בדיקות DNA הוכיחו כי מבחינה אבולוציונית הלווייתן הכחול קרוב יותר ללווייתן גדול-הסנפיר וללווייתן האפור מאשר לשאר המינים בסוג לווייתן. מחקרים אלו ומחקרים עתידיים אשר צפויים לחזק ולאמת קשר זה יביאו כנראה לסיווג מחדש של הלווייתן הכחול, וייתכן שאף שני המינים שקרובים אליו, לסוג נפרד - Sibbaldus. ידוע על לפחות 11 מקרים מתועדים שבהם הזדווגו יחדיו לווייתן כחול ולווייתן מצוי, הזדווגות שהניבה בני כלאיים. אראנסון וגאלברג (Aranson and Gullberg) תיארו בשנת 1986 את השוֹנוּת הגנטית שבין הלווייתן הכחול ללווייתן המצוי כשונות הקיימת בין האדם לגורילה. ידוע גם על בני כלאיים של לווייתן כחול ולווייתן גדול-סנפיר.
השם המדעי של המין הוא Balaenoptera musculus; בלטינית, פירוש המילה musculus הוא "שרירי" או "חזק", אך היא יכולה להתפרש גם כ"עכברון" או "עכבר קטן". קארולוס ליניאוס, שהעניק למין את שמו המדעי בשנת 1758, ידע את כפל המשמעויות הקיים בשם musculus ובחר בו מסיבה הומוריסטית, אולי כדי לבטא את כפל המשמעויות הסרקסטי הקיים בו. שם הסוג Balaenoptera פירושו בלטינית "לווייתן סנפיר" (Balaena = לווייתן, ptera = סנפיר), אך כנראה ששם זה לא מתייחס לסנפירי הלווייתן (שהם רגילים ואין בהם שום דבר ייחודי) אלא לתלמים הנמשכים מהחלק התחתון של פיו ועד לבטן. תלמים אלו הם קפלי עור המאפשרים לפה להתרחב כאשר הוא בולע כמויות אדירות של מים ואוכל.
החוקרים מבחינים בשלושה תת-מינים ללווייתן הכחול: B. m. musculus, שנפוץ בצפון האוקיינוס האטלנטי ובצפון האוקיינוס השקט; B. m. intermedia, שנפוץ באוקיינוס הדרומי; ו-B. m. brevicauda, שנפוץ באוקיינוס ההודי ובדרום האוקיינוס השקט. מספר מיונים ישנים יותר ומעודכנים פחות מכלילים אף תת-מין רביעי, B. m. indica, שנפוץ באוקיינוס ההודי, אך נראה כי מדובר באוכלוסייה של תת-המין B. m. brevicauda. שני המיונים עדיין נחקרים בידי המדענים וייתכן כי בעתיד יוחלט על סמך ניתוחים גנטיים כי קיימים שני תת-מינים בלבד.
אנטומיה ומראה
גופו של הלווייתן הכחול גדול ומוארך. הראש שטוח יחסית וצורתו דומה לצורת האות האנגלית U; הוא אינו סימטרי ומכוסה בליטות וגבשושיות רבות. בליטות אלו מכסות את רוב שטחו של הראש, החל מהנחיר דמוי הזרבובית בצד העליון של הראש, ממנו מזרים הלווייתן מים דלים בחמצן ועשירים בפחמן דו-חמצני, ועד לשפה העליונה; חלק מבליטות אלה נוצרות כתוצאה מטפילים ימיים. החלק הקדמי של הפה מלא שורות של מזיפות צפופות, המשמשות ללווייתן הכחול כמעין שיניים, בעזרתן הוא מסנן את המים הנכנסים לפיו בעת האכילה. מהלסת העליונה יורדות כ-300 מזיפות שאורך כל אחת מהן כמטר אחד והן מוטות אל תוך הפה.
ללווייתן הכחול, ככל לווייתני הענק, תלמים אורכיים המתחילים בתחתית הראש ומסתיימים בטבור. נראה כי תלמים אלה מאפשרים ללווייתן לפעור את פיו לרווחה במהלך האכילה.
סנפיר הגב של הלווייתן הכחול קטן יחסית ושונה בצורתו בין פרט אחד למשנהו; לחלק מהפרטים סנפיר קטן מאוד שבקושי נראה. שאר הסנפירים גדולים באופן משמעותי. כשהוא מגיח מהמים כדי לנשום, הלווייתן הכחול מרים את פלג גופו העליון מהמים ומתיז מהנחיר שבצד העליון של ראשו סילון אדי מים חזק - חזק יותר משל רוב הלווייתנאים האחרים; לעיתים קרובות ניתן לאתר את המין בים בזכות זרם אדים זה. סילון אדי המים המרהיב יכול לטפס לגובה של 9 עד 12 מטרים וביום בהיר ניתן לראותו ממרחק של מספר קילומטרים. נפח ריאותיו של הלווייתן הכחול הוא כ-.
אורכם של הסנפירים הוא בין 3 ל-4 מטרים. צדם העליון אפור המתוחם בפסים לבנים דקים וצדם התחתון לבן כולו. הסנפיר הראשי וסנפיר הזנב אפורים כמעט לחלוטין, בעוד סנפיר הגב ולעיתים גם הסנפירים האחרים מנומרים בכתמים לבנים - גודלם של כתמים אלו וגוונם שונים באופן ניכר בין פרט לפרט: חלק מהם אפורים כמעט לגמרי, בעוד אחרים מנומרים בכתמים הנעים בין הצבע הלבן וגווניו (הרווח ביותר) לבין צבעים אחרים כגון כחול כהה ושחור.
הלווייתן הכחול יכול להגיע למהירות של לטווחים קצרים, מהירות אליה הוא מגיע בדרך כלל בזמן התראוּת עם לווייתנים אחרים. מהירות של כ- רווחת יותר בעת שחייה רגילה. בזמן האכילה מאט הלווייתן הכחול את מהירותו לכ-5 קילומטרים בשעה בלבד. קבוצות מסוימות של לווייתנים כחולים בצפון האוקיינוס האטלנטי ובצפון האוקיינוס השקט נצפו כשהם זוקרים את קצה זנבם מחוץ למים בעת צלילה, אך רוב הפרטים אינם עושים זאת.
הלווייתן צולל לפרקי זמן ממושכים, עד כשעתיים, ובין צלילה לצלילה מגיח לפני המים על מנת לנשום. ללווייתן הכחול שכבת שומן מבודדת ועבה ביותר המסייעת לו בשמירה על חום גופו במים הארקטיים ובהישרדות ללא מזון במשך חודשי החורף בהם הוא לא אוכל.
ממדים
נראה כי הלווייתן הכחול הוא בעל החיים הגדול ביותר שחי אי-פעם בכדור הארץ. אורכו מגיע ל- ומשקלו ללמעלה מ-170 טונות.
לשם השוואה, משקלו של הדינוזאור הגדול ביותר, הארגנטינוזאורוס, שחי בתור הקרטיקון בעידן המזוזואיקון, הוערך בכ-70–100 טונות - כ-30 טונות פחות ממשקלו של לווייתן כחול ממוצע. אורכו של הארגנטינוזאורוס הוערך ב-30 עד 40 מטר, כאשר המספר המקובל כיום הוא. אף על פי שארגנטינוזאורוס הוא הדינוזאור הגדול ביותר שידוע במידת מהימנות גבוהה למדע, ישנם שני דינוזאורים שקיומם שנויי במחלוקת (עקב מחסור במאובנים) וייתכן שהיו גדולים יותר: הדינוזאור אמפיקוליאס פראג'ילימוס הוערך באורך שיא של 62 מטר ומשקלו ב-120–170 טונות אבל הדבר אינו מקובל על רוב המדענים, כי רק מעט שרידים ממין זה נודעו אי פעם בשנים 1877–1878 משני פרטים בלבד והם אבדו; ברוהאתקאיוזאורוס מאתליי הוערך בשלב מסוים כבעל משקל של 175 עד 220 טונות ואורך של 44 מטרים, אך היום מקובלות ההערכות של משקל עד 140 טון ואורך של עד 34 מטר בלבד וגם על מין זה יש מחלוקת רבה בגלל חומר מאובנים רעוע ביותר.
קיים חוסר ודאות מסוימת לגבי הפרט הגדול ביותר של לווייתן כחול שתועד. על פי ספר השיאים של גינס. אורכו היה ומשקלו 174 טון ומדובר בפרט שנצוד. משקלן של נקבות הרות הוערך עד 190 טון ובערוצי המדע נזכר משקל של 200 טונות. מקורם של רוב הנתונים בלווייתנים שניצודו במימי אנטארקטיקה במחצית הראשונה של המאה ה-20, וממדי גופם הוערכו בידי ציידים שלא היו בקיאים בשיטות המדידה המקובלות בקרב הזואולוגים.
הלווייתנים הכחולים הארוכים ביותר שתועדו אי פעם היו זוג נקבות שאורך גופן נאמד ב-33.6 ו-33.3 מטרים; מכל מקום, קיים ויכוח באשר למהימנות ולדיוק של אומדן זה ואומדנים אחרים. אורך גופו של הלווייתן הכחול הארוך ביותר שנמדד באופן מדעי על ידי המעבדה הלאומית ליונקים ימיים הגיע ל-, בדומה לאורכם של מטוס בואינג 737 או שלושה אוטובוסים. עם זאת, מוסכם שאורכם של פרטים גדולים במיוחד עשוי לעלות על 30 מטר.
לשונו של הלווייתן הכחול גדולה כל-כך עד שפיל וכ-50 בני אדם יכולים לעמוד עליה בתוך פיו. לבו קרוב לגודלה של מכונית קטנה והוא הלב הגדול ביותר בקרב כל בעלי החיים. גם אב העורקים גדול מאוד וקוטרו מגיע לכ- - רחב דיו למעבר תינוק קטן דרכו.
בשל ממדי גופם קשה מאוד לשקול את הלווייתנים הכחולים. מרבית הפרטים שניצודו לא נשקלו כלל בשלמותם אלא חולקו לנתחים קטנים ונשקלו אז - או שנשקלו באופן לא מהימן. השקילה לאחר ביתור גופת הלווייתן לפיסות אינה מדויקת, שכן הלווייתן מאבד דם רב וכן נוזלים וחלקים אחרים שמוסיפים רבות למשקלו. אף על פי כן, מספר פרטים שאורכם היה מעל 27 מטרים נשקלו בצורה מהימנה והתגלה כי הם שקלו בין 150 ל-170 טונות. חוקרי המעבדה הלאומית ליונקים ימיים מעריכים את משקלו של פרט בוגר שאורכו היה בכ-180 טונות. הלווייתן הכחול הגדול ביותר שנשקל בצורה מהימנה היה פרט בוגר שנשקל במעבדה הלאומית במשקל 177 טונות.
פין הלווייתן הכחול
ללווייתן כחול יש את הפין הגדול ביותר בממלכת החיות. אורך הפין הממוצע נע בין 2.5 ל-3 מטרים וקוטרו נע בין 30 ל-36 סנטימטרים.
צורה
עם זאת, קשה לאמוד את ה"ממוצע" עבור איבר מינו של לוויתן כחול, בהתחשב בכך שלא סביר שניתן יהיה למדוד את הפין במהלך קיום יחסי מין. הפין של הלוויתן הכחול מוסתר בדרך כלל בתוך גופו ויוצא החוצה דרך חריץ איברי המין במהלך קיום יחסי מין. הם מוגדרים כקשים וסיביים (יותר מאשר אצל יונקים אחרים). ההערכה היא כי הוא משתמש בגמישות של רקמה זו כדי לקבל זקפה.
לעיתים, אורכו של הפין וההיסטולוגיה שלו יכולים לקבוע את גודלו של האורגניזם.
הדגימה הגדולה ביותר
במוזיאון הפאלולוגי של איסלנד יש חלק מאיבר מין של לוויתן כחול באורך 170 סנטימטרים ומשקלו 70 קילוגרמים ה"איסלנד ריוויו" כינה אותו "מובי דיק אמיתי". הדגימה היא רק הקצה, שכן אורכו של האיבר כולו, כשהוא שלם, היה כ-5 מטרים ומשקלו כ-350–450 קילוגרם, הרבה מעל הממוצע אפילו עבור לווייתן כחול. לשם השוואה, איבר המין של פיל בוגר, שהוא הפין הגדול ביותר מכל חיית יבשה, מגיע לגודל של 1.8 מטר בממוצע.
רבייה ותוחלת חיים
עונת הרבייה של הלווייתן הכחול מתחילה לקראת סוף הסתיו וממשיכה לכל אורכו של החורף. החוקרים לא יודעים רבות אודות מנהגי הרבייה, החיזור וההזדווגות של הלווייתנים הכחולים או על אתרי הרבייה שלהם. הנקבות ממליטות בדרך כלל בתחילת החורף שלאחר מכן, לאחר תקופת הריון בת 10 עד 12 חודשים.
משקלו של הוולד בעת המלטתו הוא כ-2.7 טונות, בערך כמו היפופוטם בוגר, ואורכו מגיע לשבעה מטרים. במהלך שבעת החודשים הראשונים לחייו יונק ולד הלווייתן הכחול כ-200 ליטרים של חלב מדי יום ועולה במשקלו בכ-90 קילוגרם מדי יום. הגמילה מהיניקה מתרחשת בסביבות גיל שבעה חודשים ועד לתאריך זה מכפיל הוולד את אורכו. זכר הלווייתן הענק מגיע לבגרות מינית בסביבות גיל תשע או עשר, כשאורכו מגיע לכ-20 מטרים (או יותר מכך באוכלוסיות שבחצי הכדור הדרומי). הנקבה מגיעה לבגרות מינית בסביבות גיל חמש, כשאורכה מגיע לכ-21 מטרים. לידת תאומים נדירה, אך מתרחשת לעיתים.
נדידה, חברה ותזונה
רוב אוכלוסיות הלווייתן הכחול הן נודדות, אף על פי שמספר קטן של אוכלוסיות נשאר באותו אזור פחות או יותר למשך כל השנה. האוכלוסיות הנודדות מבלות את החורף במים החמימים שבאזור קו המשווה, נעות לכיוון הקוטב עם בוא האביב, אוכלות באזורים קרים-יחסית בעת הקיץ וחוזרות לאזור המשווני עם בוא הסתיו. אוכלוסיית הלווייתנים הכחולים שחיה בחצי הכדור הצפוני לא מתערבבת עם אוכלוסיית הלווייתנים הכחולים שחיה בחצי הכדור הדרומי ולהפך, אף על פי שבעונת הנדידה הלווייתנים הצפוניים והדרומיים נודדים באזורים זהים (באזור המשווני). ישנם חוקרים הטוענים כי הלווייתנים הכחולים נאספים באזורים מסוימים באוקיינוסים החמים, למשל במפרץ עדן, על מנת לשקם את האנרגיה שאבדה להם במסעם.
כמו כל שאר מיני הלווייתנאים, הלווייתן הכחול הוא טורף; הוא אוכל רק בתקופת הקיץ, ובחורף הוא מתקיים על מצבורי השומן שאגר בגופו. חרף גודלו הרב, הוא ניזון מבעלי חיים קטנים מאוד יחסית לממדי גופו: סרטנאים זעירים, קריל (Euphausiacea), פלנקטון ודגים קטנים. כדי ללכוד את מזונו, הלווייתן הכחול שוחה במהירות דרך להקת דגים או סרטנאים ופוער את פיו; המזיפות שבפיו מסננות את המים המיותרים מהדגים ומהסרטנאים. לעיתים, הוא יוצר רשת בועות שלוכדת את הפלנקטון ומלכדת אותו במקום אחד.
הלווייתן הכחול אוכל עד 3.6 טונות קריל וסרטנאים אחרים ביום. לווייתנים בוגרים ונקבות מעוברות צורכים יותר מזון מאשר לווייתנים צעירים ונקבות לא מעוברות. באזורי מים טרופיים והסוב טרופיים צורך הלווייתן הכחול פחות מזון מאשר בימים האנטארקטיים.
עלייתם לחוף של לווייתנים כחולים אינה דבר נפוץ כלל. בשל המבנה החברתי הלא-מגובש שלהם ואורח החיים היחידאי יחסית החפה המונית שמתרחשת לעיתים בקרב מיני לווייתנאים אחרים נדירה ביותר.
לרוב, הלווייתנים הכחולים חיים לבדם או עם לווייתן אחד נוסף בלבד. לא ידוע האם זוגות לווייתנים שמשייטים יחדיו נשארים יחד לתקופה ארוכה (שנים) או שמדובר בשותפות לזמן קצר יותר. במקומות בהם כמות גדולה של מזון מרוכזת באזור תחום, ניתן לצפות בכ-50 לווייתנים כחולים. עם זאת, לווייתני הענק אינם יוצרים להקות הכוללות פרטים רבים לתקופה ארוכה, כפי שעושים חלק ממיני הלווייתנאים האחרים.
תקשורת (שירת הלווייתן)
שתי קבוצות של לווייתנים, הלווייתן גדול-הסנפיר והלווייתן הכחול (בפרט תת-מין המצוי באוקיינוס ההודי), ידועות ביכולתן להפיק צלילים חוזרים בתדירויות משתנות הידועות כשירת הלווייתנים. על פי תיאורו של הביולוג הימי פיליפ קלפהאם (Philip Clapham), אלו "קרוב לוודאי השירים המסובכים ביותר בממלכת החי".
נראה כי הצלילים שמפיק הלווייתן הכחול הם מהרמים בעולם הטבע, לצד הצלילים שמפיק הראשתן גדול-הראש ומיני לווייתנאים אחרים. מחקרים שהתבצעו בשנת 1971 ובשנת 1995 מצאו כי עוצמת הצלילים המפיקים לווייתני הענק נע בין 155 ל-185 דציבלים (לשם השוואה, עוצמת הצלילים שמפיק מטוס סילון ממוצע בעת המראה ונחיתה הוא כ-130 דציבלים).
קבוצות של לווייתנים כחולים מפיקים צלילים בתדירות של 10–40 הרץ, כשבני אדם יכולים לשמוע צלילים בתדירות 20 הרץ לפחות. כל "קובץ שירה" בשירת הלווייתן הכחול יכול להמשך בדרך כלל בין 10 ל-30 שניות, אם כי קבוצת לווייתנים כחולים בקרבת חופי סרי לנקה תועדה משמיעה צלילים בני ארבעה תווים שחזרו על עצמם למשך שתי דקות, בדומה לשירתו של הלווייתן גדול-הסנפיר. החוקרים מאמינים שמפני ששירה כזו לא תועדה בקרב אף אוכלוסייה אחרת של לווייתן כחול, היא ייחודית לתת-המין B. m. brevicauda.
נראה כי בעזרת השירה הלווייתנים מקיימים ביניהם תקשורת גם כשהם נמצאים במרחק של מספר קילומטרים זה מזה - תקשורת שמתבצעת למטרות שונות; עם זאת, רעשים תת-ימיים (לדוגמה, ממנועים של אוניות) מפריעים לצלילים לעבור במים כפי שקרה בימים עברו, ומונעת לעיתים את התקשורת בין הפרטים. הלוויתן הכחול נוהג לחדול מקריאותיו עם הפעלת סונאר במרחק מספר קילומטרים ממנו, אף כי תחום התדרים בו פועל הסונאר (1–8 קילוהרץ) גבוה בהרבה מתחום התדרים שמסוגל הלוויתן הכחול להשמיע (25–100 הרץ).
המדענים אינם יודעים בוודאות מהן מטרותיה של שירת הלווייתן; ידוע שהיא משמשת לתקשורת בין הפרטים השונים, אך לא ברור מה טיב תקשורת זו. החוקר ריצ'רדון וחוקרים נוספים שעבדו איתו העלו מספר השערות:
תקופת הציד
לא קל לצוד את הלווייתן הכחול. בשל מהירותו, ממדי גופו וכוחו הרב, הלווייתן הכחול לרוב לא היה המטרה המועדפת על ציידי הלווייתנים המוקדמים, שבמקום זאת צדו ראשתנים גדולי-ראש ולווייתנאים בני משפחת הבלניים. עם הצטמצמות אוכלוסיות מינים אלו בעקבות הציד המסיבי החלו בהדרגה הציידים לעבור לצוד לווייתני מזיפות גדולים יותר, ובפרט את הלווייתן הכחול. ציד זה התבצע בעיקר לשם השגת בשרו ששימש למאכל, שומנו שהיווה חומר בעירה טוב, והמזיפות והעצמות שמהן ניתן להכין מוצרים שונים. בשנת 1864 יצא הנורווגי סבנד פוין (Svend Foyn) לצוד לווייתן כחול כשהוא מצויד לראשונה בציוד המתאים במיוחד ללווייתן הכחול: ספינת קיטור וצלצלים שתוכננו במיוחד בשביל הלווייתנים הכחולים.
עם תחילת המאה ה-20 ציד הלווייתן הכחול נפוץ במהרה ברחבי כדור הארץ, ובשנת 1925 הצטרפו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת ויפן לפעילות הציד, שהייתה עד אז מרוכזת בעיקר בנורווגיה; הם צדו את הלווייתנים בספינות קטנות יחסית ואז העבירו אותם לספינות גדולות ממדים שבהן עובדו בצורה ראשונית. בשנים 1930 ו-1931 ניצודו בשיטה זו 29,400 פרטים של לווייתן כחול באזור אנטארקטיקה והאוקיינוס הדרומי לבדם. בסוף מלחמת העולם השנייה הצטמצמה האוכלוסייה העולמית באופן משמעותי, ובשנת 1946 נתקבלה התקנה הראשונה שהגבילה את כמות הסחר הבינלאומי בלווייתן הכחול.
תקנה זו לא הייתה יעילה בשל חוסר-ההבחנה בין מיני הלווייתנאים השונים וציד לווייתנים כחולים שהציידים דימוהם למינים אחרים. לבסוף אסרה החקיקה הבינלאומית על ציד הלווייתן הכחול לחלוטין במהלך שנות ה-60, אך ציד לא חוקי מצד ברית המועצות נמשך גם במהלך שנות ה-70 ונעצר לבסוף על ידי הוועדה הבינלאומית לפיקוח על ציד לווייתנים. עד העצירה הסופית של הציד ניצודו כ-330,000 פרטים של לווייתן כחול באנטארקטיקה, 33,000 בשאר חצי הכדור הדרומי, 8,200 בצפון האוקיינוס השקט ו-7,000 בצפון האוקיינוס האטלנטי. עם סיום הציד כללה האוכלוסייה העולמית כולה פחות מ-1% ממספר הפרטים שהיא כללה מאה שנים לפני כן.
אוכלוסייה ותפוצה כיום
החל מהחלת האיסור על ציד לווייתן הכחול מצב האוכלוסייה אינו ידוע לאשורו ואין זה ברור האם קיימת מגמת עלייה במספר הפרטים או שהאוכלוסייה נשארת יציבה. באזור אנטארקטיקה מלמדות הערכות מאומתות על עלייה גדולה יחסית במספר הפרטים החל מסיום הציד הלא-חוקי שהתקיים על ידי ברית המועצות, אך מספר הפרטים באוכלוסייה עודנו עומד על כ-1% בלבד מהאוכלוסייה המקורית. נראה כי האוכלוסיות שבקרבת איסלנד וקליפורניה הולכות וגדלות אף הן בהדרגה, אך לגידול זה אין משמעות סטטיסטית של ממש.
בשנת 2002 הוערך גודלה של אוכלוסיית הלווייתן הכחול העולמית כ-5,000 עד 12,000 פרטים. עם זאת, קיימת אי-ודאות גדולה באשר למהימנות ההערכה באזורים שונים. המין תויג כנתון ב"סכנת הכחדה" על ידי "הרשימה האדומה" של ארגון השימור הגדול IUCN כבר מראשית ימיו של הארגון. ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר של הלווייתן הכחול כיום, המונה כ-2,000 פרטים, הוא קבוצה גדולה שחיה בצפון-מזרח האוקיינוס השקט, החל מאלסקה ועד קוסטה ריקה, אך נצפית בעיקר בקרבת קליפורניה בעת הקיץ. קבוצה זו מסמלת את התקווה לשימור ארוך-טווח של המין, ולעיתים היא חורגת מתחום המחייה הרגיל שלה ונצפית גם בצפון מזרח האוקיינוס האטלנטי; תועדו אף מספר צפיות נדירות בהם בין חצי האי קמצ'טקה לקצה הצפוני של יפן.
בחצי הכדור הדרומי חיים שני תת-מינים: B. m. intermedia האנטארקטי ו-B. m. brevicauda, שנפוץ בעיקר במי האוקיינוס ההודי. הערכות אחרונות באשר למספר הפרטים הכלולים בתת-המין B. m. intermedia נעו בין 1,100 ל-1,700 פרטים. מחקרים אודות מספר הפרטים בתת-המין ההודי B. m. brevicauda עדיין מתבצעים, והערכות עדכניות נעות סביב 10,000 פרטים. מכיוון שההערכות באשר לגודל האוכלוסייה כולה נעים בין 5,000 ל-12,000 פרטים אימות המידע לגבי אוכלוסיית תת-המין ההודי יביא להערכה מחודשת בדבר האוכלוסייה הכללית.
דפוסי הנדידה של שני מינים אלו אינו ידועים במדויק למדענים. לדוגמה, תת-המין ההודי B. m. brevicauda נצפה בצפון האוקיינוס ההודי (עומאן, האיים המלדיביים, סרי לנקה) וייתכן שנוצרה שם מעין אוכלוסייה נפרדת. אוכלוסייה נוספת שהתגבשה בקרבת צ'ילה ופרו עשויה אף היא להיות אוכלוסייה נפרדת. קבוצות אחדות מתת-המין B. m. intermedia נודדות לדרום-מזרח האוקיינוס השקט בחורף, ולעיתים שירתם נשמעת בקרבת חופי פרו, מערב אוסטרליה ובצפון האוקיינוס ההודי.
בצפון האוקיינוס האטלנטי ידוע על שתי קבוצות עיקריות. אחת מהן נפוצה בגרינלנד, ניופאונדלנד, נובה סקוטיה ומפרץ סנט לורנס. על פי ההערכות, מונה קבוצה זו בסך-הכל כ-500 פרטים. הקבוצה האחרת, הגדולה יותר, נפוצה באזורים מזרחיים יותר: החל מהאיים האזוריים בחודשי האביב ועד איסלנד בחודשים יולי ואוגוסט; על פי השערת המדענים, הם עוקבים בנדודיהם אחר הרכס האמצע אטלנטי בין שני האיים הוולקניים. צפונית לאיסלנד נערכו מספר תצפיות על לווייתנים כחולים אלו בקרבת הארכיפלג סבאלברד והאי יאן מאיין, אך צפייה בהם היא מחזה נדיר; המדענים אינם יודעים היכן קבוצות לווייתנים אלו שחיות צפונית לאיסלנד מבלות את החורף. כלל האוכלוסייה הצפון-אטלנטית נעה בין 600 ל-1,500 פרטים.
בין האיומים מצד האדם לשיקום אוכלוסיית הלווייתן הכחול ניתן למנות את הצטברות הכימיקלים התעשייתיים ממשפחת הביפניל פוליכלוריד (PCBs) שמוזרמים לאוקיינוס בדם הלווייתנים; הכימיקל גורם להרעלה ומוות בטרם עת. נוסף לכך, הרעש הימי הרב שנוצר כתוצאה מתנועה ערה באוקיינוס מפריע ללווייתנים ומקשה עליהם לתקשר זה עם זה ממרחק רב, כפי שעשו בעבר, וכפועל יוצא מכך גם מקשה עליהם למצוא בן זוג למטרת רבייה.
בישראל
ב-29 במאי 2018 תועד לראשונה בחופי ישראל לווייתן כחול. פרט באורך כ-20 מטר נצפה במפרץ אילת, אף על פי שהים האדום אינו נכלל באזורי המחיה הרגילים שלו.
מנזר רילה
מנזר רילה (בבולגרית: Рилски манастир) הוא המנזר הגדול והמפורסם בבולגריה. הוא שוכן בעמק סמוך לנהר רילסקה בחלק המערבי של רכס הרי רילה, בשטחו של מחוז קיוסטנדיל. המנזר נחשב לאחד מאתרי התרבות והיעדים התיירותיים המרכזיים במדינה, והוא הוכרז כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו בשנת 1983.
היסטוריה
מנזר רילה הוקם בשנות השלושים של המאה ה-10 באתר בו נהגו נזירים להתבודד. במהלך השנים חרב המנזר, נבנה מחדש ושופץ פעמים רבות. בצורתו הנוכחית קיים המנזר מאמצע המאה ה-19. מייסדי המנזר, הם תלמידיו של איוון רילסקי (879-946), אשר היה עד לדעיכת האימפריה הבולגרית הראשונה, וביחד עם המלך פטר הראשון, הוכרז כקדוש על ידי הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית. בראשית ימיה של האימפריה הבולגרית השנייה, הועברו עצמותיו של רילסקי לבירה טרנובו.
בליל 13 בינואר 1833 פרצה שרפה גדולה באתר, אשר החריבה לחלוטין את מתחם המגורים. לאחר השרפה הייתה התגייסות עממית רחבת היקף בבולגריה, הן במימון והן בידיים עובדות, בניסיון לשקם את האתר שהיה לסמל להתעוררות הלאומית הבולגרית ולהתחברותם של הבולגרים אל זהותם הסלאבית. אותה עת עבר המתחם כולו תהליך של בנייה מחדש שהחל ב-1834 ונמשך עד 1862. הקתוליקון המוקדש להולדת הבתולה הקדושה, תוכנן על ידי האדריכל פבל איבאנוביץ והוקם בין השנים 1835–1844. מגדל הפעמונים נוסף לו בשנת 1844, ואז הוקמו גם אגפי המגורים החדשים וצוירו פרסקאות על ידי תלמידי בתי הספר לאמנויות מבנסקו וסמוקוב השכנות.
בתקופה שלאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877), עם קבלת המעמד האוטונומי של הנסיכות בשנת 1878, הפך המנזר לאתר תרבותי ולימודי חשוב, כחלק מתהליך גיבושם של אזרחי המדינה לקהילה אחת. בתקופה זו רבו עולי הרגל למקום ונוספו מבנים רבים מסביב למנזר.
המתחם
מנזר רילה ממוקם בגובה 1,147 מטרים מעל פני הים במרכזו של יער סבוך. המנזר הוא מתחם פולחן, מגורים וחקלאות בשטח של כ-8,800 מ"ר. למתחם אדריכלות ייחודית ומבחוץ הוא נראה כמצודה, שלה חומות בגובה של 24 מטרים היוצרת צורת מחומש שונה צלעות. בחומות קבועות שתי כניסות בלבד המוגנות בשתי דלתות ברזל כבדות, והן מעוטרות באופן המצניע את ייעודן ומשלב אותן באווירה הכללית של המבנה. בתוך המתחם ישנן ארקדות קשתות ועמודי תווך, עם גרמי מדרגות ומרפסות המגולפות בעץ. במתחם מספר מבנים ועיקר הבנייה בו התרחש במאות ה-18 וה-19, עת פקד אותו שטף של עולי רגל כחלק מההתעוררות הלאומית הבולגרית. במרכז המנזר ניצב הקתוליקון ולידו מגדל הרליו.
מבנים נוספים
בין המבנים אשר מחוץ למתחם הראשי, ניתן למנות את הבאים:
ספריית המנזר
הספרייה שבמנזר הוקמה מספר שנים לאחר הקמת המנזר עצמו, ובראשיתה הכילה בעיקר ספרות לימודית לחניכת פרחי כמורה, ספרי קודש וסידורי תפילה. חלק מכתבי היד, נכתבו על ידי תלמידיו של איוון רילסקי ובהם באורים לכתבי קודש שונים. החל מהמאה ה-17 נוספו למאגר הכתבים ספרי רפואה, מילונים וספרי פילוסופיה. חלק לא מבוטל של כתבי היד נכתבו לאורך השנים בחדרי העבודה במנזר עצמו. כך נוצר מאגר עצום של כתבי יד המתוארכים החל מהמאה ה-10 ועד למאה ה-19. מקצתם נדירים במיוחד, חלקם לוקטו וחלקם נוצרו במנזר. לאחר המצאת הדפוס, החלו להאגר במקום גם ספרים מודפסים, בעיקר כתבי קודש.
מוזיאון המנזר
בשנת 1961 הוכר מוזיאון המנזר על ידי שלטונות בולגריה כמוזיאון לאומי, וב-1976 ניתן לו מעמד של אתר מורשת בולגרי. המוזיאון מציג מגוון חפצי קודש שנאספו לאורך השנים, פריטים בעלי ערך היסטורי וכתבי יד ייחודיים. המוזיאון מפורסם במוצג "הצלב של רפאיל", שהוא צלב מעץ שגולף על ידי הנזיר רפאיל, אשר בעזרת משקפי הגדלה, גילף על גבי הצלב 650 דמויות מיניאטוריות. העבודה על הצלב, שאורכו 81 ס"מ ורוחבו 43 ס"מ, ארכה 12 שנים ונסתיימה בשנת 1802, כאשר רפאיל איבד את מאור עיניו.
אני חושב, משמע אני קיים
אני חושב, משמע אני קיים (מלטינית: Cogito ergo sum, קוֹגִיטוֹ אֶרְגוֹ סוּם, ובקיצור הקוגיטו) הוא משפט פילוסופי של הפילוסוף הצרפתי בן המאה ה-17, רנה דקארט, המבטא את הרעיון שאל מול החושים המתעתעים, החשיבה של האדם מעידה על קיומו.
תולדות המשפט
המשפט הופיע לראשונה, בצרפתית, בספר "מאמר על המתודה" שיצא ב-1637. הוא הוצג בלטינית בספרו "עקרונות הפילוסופיה" שיצא לאור ב-1644.
בשנת 1641, בספרו הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, הציג דקארט את המשפט בנוסח "אני חושב, אני קיים", כדי לבטא את נכונות המשפט ללא תלות בנכונות הלוגיקה.
לאחר דקארט היה הפילוסוף הצרפתי גסנדי שהציג את המשפט בנוסח "אני מטיל ספק, לכן אני חושב, לכן אני קיים", כדי להדגיש את אלמנט הטלת הספק.
הרחבה
במסגרת עיסוקו של דקארט בספקנות מתודית, הוא ביקש למצוא נקודת מוצא ודאית שלא ניתן להטיל בה ספק. את תוצאות חקירתו הוא סיכם במשפט אני חושב - משמע אני קיים. בלטינית: cogito ergo sum, לכן מכנים משפט זה בקיצור הקוגיטו. משפט זה מבטא את טענתו של דקארט שמכיוון שהחושים יכולים לתעתע באדם, העדות האמינה היחידה לקיומו של האדם היא העובדה שהוא חושב, שכן אם אדם חושב, חייבת להיות ישות שהיא "אני שחושב את המחשבה". לטענתו, זה התחום היחיד בו ל"שד המתעתע" אין השפעה - שכן אינו יכול לגרום לנו להאמין כי אנו חושבים, בעוד איננו.
לדברי דקארט, ברגע שתודעת האדם מטילה ספק בעצם קיומה, היא מטילה ספק בעצם הטלת הספק (שכן הספק מוטל על ידי התודעה) וטענה זו היא בגדר פרדוקס. למעשה, גם אם אדם מטיל ספק בהטלת הספק, הוא מטיל ספק ועל כן בין כך ובין כך הוא חושב. בכך, למעשה, מוכיחה התודעה את קיומה.
ביקורות על הקוגיטו
אחת הביקורות החשובות על הקוגיטו שאף נכתבה בזמנו של דקארט, טענה כי דקארט לא הטיל ספק בלוגיקה האנושית ואילו היה עושה זאת, היה מגיע למסקנה שההוכחה הלוגית שלו לוודאות האדם אינה נכונה, מכיוון שניתן להטיל ספק במושג "הוכחה לוגית". דקארט השיב לביקורת זו בטענה כי הקוגיטו אינו היסק אלא אינטואיציה פנימית שאמיתותה אינה מותנית בתורת ההיגיון, ומכאן שמביטולה של האחרונה אין נובעת שלילה של הקוגיטו עצמו.
הטענה השנייה, שאותה העלה קאנט, גורסת כי "אני קיים" הוא משפט חסר תכלית מכיוון שזו היא קביעה אנליטית שבה הנושא והנשוא של הקביעה מתלכדים.
נורת'רן סונגס (ביטלס)
חברת "נורת'רן סונגס" (.Northern Songs Ltd) הייתה חברה בע"מ שנוסדה בשנת 1963, על ידי מפיק המוזיקה דיק ג'יימס (אנ'), בריאן אפשטיין וכותבי השירים ג'ון לנון ופול מקרטני מלהקת הביטלס להוציא לאור את שיריהם.
בשנת 1965 הוחלט להפוך את החברה לציבורית וזאת על מנת להפחית את נטל מס ההכנסה של בעליה.
לאחר מותו של אפשטיין ב-1967, לנון ומקרטני ביקשו לשאת ולתת מחדש על תנאיהם מול ג'יימס, אולם בתחילת 1969 ג'יימס ושותפיו מכרו את מניותיהם לחברת ATV (אנ')  (הטלוויזיה המאוחדת של בריטניה) ללא כל התרעה מוקדמת ללנון או למקרטני. השניים ניסו להשיג שליטה בחברה אך נכשלו בכך. אלן קליין שהיה אז מנהל הביטלס בפועל ניסה ליזום את רכש השליטה בחברה על ידי חברת "אפל קורפס" (אנ') אך לא הצליח בכך.
מאוחר יותר סיפר מקרטני למייקל ג'קסון על הערך הכספי של תמלוגי המוזיקה. לדברי מקרטני, ג'קסון אמר אז, "אני הולך להשיג [את שירי הביטלס]". בשנות ה-80 אכן רכש ג'קסון את ATV ללא שהוגשה הצעה נגדית מצד מקרטני או יוקו אונו, אלמנתו של לנון, שקיבלו הודעה מוקדמת על המכירה. בשלב מתקדם יותר מיזג ג'קסון את הקטלוג שלו עם זה של חברת Sony Corporation of America (אנ') כדי להקים את Sony / ATV Music Publishing. חברת "נורת'רן סונגס" פורקה בשנת 1995 וכעת היא חלק מחברת Sony / ATV Music Publishing.
רקע ויסוד
ג'ורג' מרטין התרשם כי חברת ההפצה ארדמור ובייצ'ווד של חברת התקליטים EMI אינה עושה דבר לקידום Love Me Do והמליץ לאפשטיין למצוא חברה יעילה יותר. הוא המליץ על שלושה מפיקים שלדעתו יהיו הוגנים וישרים ומהם בחר אפשטיין את דיק ג'יימס. אפשטיין התייצב במשרדו של ג'יימס עם טיוטה של Please Please Me אך לא אישר לג'יימס להוציאו לאור טרם שיווכח בקשריו ויכולותיו. ג'יימס טלפן מייד לפיליפ ג'ונס, מפיק תוכנית הטלוויזיה היוקרתית, Thank Your Lucky Stars, השמיע לו את השיר בטלפון, ואמר שהשיר יהיה "להיט מובטח". ג'ונס התרשם והבטיח מקום בתוכניתו. אפשטיין, נדהם ממהירות הביצוע החליט שג'יימס הוא אכן האדם שניתן לסמוך עליו.
מאוחר יותר הסביר מקרטני כי הם חתמו על כל החוזים שאפשטיין הציג בפניהם מבלי לקרוא אותם תחילה, ולנון הוסיף: "הייתה לנו אמונה מוחלטת בו [באפשטיין] כשהוא ניהל אותנו. מבחינתנו הוא היה המומחה". ג'יימס הציע גם למפיק ג'ורג' מרטין מניות, אך זה דחה אותן ואמר שזה לא אתי בזמן שהוא עובד עבור EMI. הכספים שהתקבלו אצל נורת'רן סונגס הועברו לחברה אחרת, Lenmac Enterprises (ראשי התיבות של לנון, מקרטני) שהייתה בבעלות השניים (40% כל אחד) ו-NEMS (חברת חנויות המוזיקה של אפשטיין) עם 20%. החברה גבתה רווח מבריטניה בלבד.
במהלך 1965 הוחלט להפוך את נורת'רן סונגס לחברה ציבורית כדי להפחית את נטל מס ההכנסה שלהם. 1,250,000 מניות הוצעו בבורסת לונדון, בשווי של 17 פני כל אחת (0.28 דולר), אך הוצעו למכירה במחיר של 66 פני (1.09 דולר) כל אחת. למרות הליגלוג של המוסדות הפיננסיים השונים, ההנפקה נמשכה כצפוי 60 שניות בלבד בשל ביקוש יתר. לאחר סגירת ההצעה, היו ללנון ולמקרטני 15% כל אחד, בשווי של 195,200 ליש"ט (320,000 $), ל-NEMS היו 7.5%, ולג'יימס ולסילבר (שכיהנו כיושבי ראש החברה) הייתה שליטה עם 37.5%, כאשר הריסון וסטאר חולקים 1.6%. יתרת המניות היו בבעלות מוסדות פיננסיים שונים. במקביל, לנון ומקרטני חידשו את חוזיהם הקודמים שהיו לשלוש שנים, והאריכו אותם עד לשנת 1973. בשנת 1965, גם הריסון חתם בחברה לתקופה של שלוש שנים. כדי להגן על האינטרסים שלו, ג'יימס ערך פוליסת ביטוח חיים בסך 500,000 לירות שטרלינג על לנון ומקרטני.
עד לקיץ 1966 הוקלטו והופצו 88 שירים של לנון ומקרטני, ויחד עם גרסאות של אמנים שונים הגיע המניין ל-2,900.
בספטמבר 1964 הקים הריסון חברת הפקות משלו, Mornyork בע"מ, ובדצמבר שינה את שמה ל-Harrisongs בע"מ. לאחר פקיעת החוזה שלו עם נורתרן סונגס בשנת 1968, שיריו ראו אור בחברה זו. בשנת 1968, גם רינגו סטאר הקים חברת הוצאה לאור שנקראה Startling Music.
מכירה ל-ATV
לאחר מותו של אפשטיין ב־27 באוגוסט 1967, לנון ומקרטני ביקשו לשאת ולתת מחדש עם ג'יימס על תנאי החוזה שלהם. בשנת 1968 הם הזמינו את ג'יימס לפגישה ב-Apple Records צילמו את האירוע והתנהגו אליו באופן מבזה. כתוצאה מכך, היחסים בין שני הצדדים שכבר היו קרים, הצטננו עוד יותר. במרץ 1969, ג'יימס וסילבר מכרו את מניותיהם בנורת'רן סונגס ל-ATV תמורת 1,525,000 ליש"ט מבלי שאיפשרו ללנון ולמקרטני כל הודעה מקדימה על כך. לנון שמע על המכירה מעיתון בוקר במהלך ירח הדבש שלו עם יוקו אונו, והתקשר מיד למקרטני. ATV הציעו לשניים 2.3 מיליון ליש"ט תמורת מניותיהם אך הם דחו את ההצעה. לנון ומקרטני ניסו להשיג גרעין שליטה בחברה אך לאחר מאבק ארוך וחריף, נכשלו בכך. העוצמה הפיננסית שגייס מולם המפיק לב גרייד (אנ'), גרמה להעברת השליטה בשירי לנון ומקרטני ל-ATV.
אלן קליין (המנהל בפועל של הביטלס בעקבות מותו של אפשטיין) ניסה לרקוח עסקה בה אפל קורפס תרכוש את השליטה מידי ATV אך נכשל בכך לאחר שעורך הדין ג'ון איסטמן - אחיה של לינדה מקרטני, ובנו של לי איסטמן, המנהל העסקי לעתיד של מקרטני. לי איסטמן - ששלח מכתב ל-ATV בו הודיע להם כי קליין אינו מורשה לפעול מטעמה של אפל. למרות שהטענה הייתה טכנית נכונה, קליין אכן היה המנהל בפועל של לנון, הריסון וסטאר, והייתה גם הסכמה בעל פה של מקרטני לעסקה. ATV נסוגה כדי לא להסתבך בדיון משפטי. קבוצת משקיעים שבבעלותם היה אחוז קטן אך מכריע של המניות ניסה אף הוא להשתלט על החברה. לרוע המזל, במהלך המשא ומתן, הביע לנון את זלזולו המוחלט באנשי העסקים והדבר העביר את המשקיעים שנעלבים מיידית לצד של ATV.
במסגרת החוזה שלהם עם החברה, לנון ומקרטני התחייבו להמשיך בכתיבת שירים עד 1973. באוקטובר 1969, לאחר שלא הצליחו להשיג שליטה בחברה, לנון ומקרטני מכרו את מניותיהם בה (644,000 מניות של לנון ו-751,000 מניות של מקרטני), תמורת 3.5 מיליון ליש"ט. רינגו בחר לשמור על מניותיו (0.8%), וג'ורג' מכר את מניותיו (גם כן 0.8%) קודם לכן ביוני 1968.
השתלטות ACC
בסוף שנות השבעים, חברת האם של ATV Music, כיום נקראת Associated Communications Corporation (ACC) נכנסה לקשיים כלכליים. משנת 1978 עד 1981, רווחי ACC ירדו, בגלל הפסדים בחטיבת הסרטים שלה, ומחירי המניות צנחו בצורה דרמטית. בשנת 1981 לב גרייד ניסה לגייס הצעות למכירת החברה מכמה משקיעים. מקרטני יחד עם יוקו אונו, הציעו 21 מיליון ליש"ט אך ההצעה נדחתה על ידי גרייד שהחליט לא למכור רק את נורת'רן סונגס לאחר שמשקיעים אחרים, כולל CBS, הוצאת EMI Music, Warner Communications, Paramount Pictures ו-Entertainment Co הביעו עניין לקנות את ATV בכללותה.
בינואר 1982, איש עסקים אוסטרלי בשם רוברט הולמס קורט (אנ'), החליף את גרייד בתפקיד יו"ר ACC לאחר שרכש בהצלחה גרעין שליטה בחברה.
במהלך שיתוף הפעולה שלהם בשיר Say, Say, Say, מייקל ג'קסון ביקש עצה מסחרית ממקרטני וזה סיפר לו על הערך הכספי של פרסום מוזיקה. מקרטני הראה לג'קסון חוברת עבה המציגה את כל השירים והזכויות לפרסום שבבעלותו וסיפר לו כי הוא מרוויח 40 מיליון דולר משירים שנכתבו על ידי אחרים. ג'קסון התעניין וחקר אודות תהליך רכישת שירים ואופן השימוש בזכויות עליהם. לדברי מקרטני, ג'קסון אמר, "אני הולך להשיג אתכם [שירי הביטלס]".
בשנת 1982 רכש רוברט הולמס קורט את Associated Communications, שהייתה חברת האחזקות של ATV Music ובשנת 1984 העמיד למכירה את ATV Music. השיר היחיד בקטלוג של נורת'רן סונגס שלא נכלל במכירה היה פני ליין, שהזכויות עליו ניתנו במתנה לבתו של הולמס, קתרין, מכיוון שהיה שיר הביטלס האהוב עליה.
מכירה למייקל ג'קסון
ביוני 1985 נודע לג'קסון ולרואה החשבון שלו, ברנקה, כי קיימת הצעה לרכישת קטלוג החברה תמורת 30.5 מיליון ליש"ט. בתחילת אוגוסט, הצוות של הולמס א' קורט פנה לג'קסון שהציע רק 24.4 מיליון ליש"ט, והציע שיגדיל את המכירה על ידי הוספת נכסים והסכמה להקים מלגה באוניברסיטה בארצות הברית על שמו של ג'קסון. הצעתו של ג'קסון התקבלה מאחר מכיוון שהוא יכול לסגור את העסקה במהירות ולאחר שסיים בדיקת נאותות של ATV Music לפני כן. העסקה נחתמה ב-10 באוגוסט 1985. לאחר הרכישה הופיעו ג'קסון ומקרטני בצילום משותף כדי להפיג שמועות על מורת רוח של מקרטני בגלל הבעלות של ג'קסון על שירי הביטלס.
האיחוד עם SONY
בשנת 1995, מייקל ג'קסון איחד את הקטלוג שלו עם זה של חברת ההפצה Sony Music תמורת ל-50 מיליון פאונד ובכך נוסדה חברת Sony/ATV גם שלט ג'קסון. חברת נורת'רן סונגס פורקה בשנת 1995. בחודש אפריל 2006 הוצעה עסקה בה קיבל ג'קסון סכום ובתמורה ירדה אחזקתו ל-25%.
קישורים חיצוניים
הספר The Beatles Apple & Me שכתב סטיבן מלץ, רואה החשבון של הלהקה בין השנים 1966-1969 - ISBN 978-965-92424-0-5
רצח המהנדס פיאטלי
רצח המהנדס פיאטלי הוא פרשת רצח משנת 1957 שהסעירה את ישראל, ובה נרצח מהנדס בשם פִידיָה פִּיאָטֶלי בעת ניסיון שוד בקולנוע "צפון" בתל אביב.
הקורבן
ד"ר פידיה יעקב פיאטלי (Fidia Piattelli) נולד בשנת 1907 באיטליה. הוא היה מהנדס תעופה שעבד במפעלי מטוסים באיטליה הפאשיסטית. בשנת 1938 נאלץ לעזוב את עבודתו בגין חוקי הגזע, ובשנת 1940 נאסר אך שוחרר בסיוע אשתו הַיינקֶה פיאטלי (Heinke Piattelli), גרמנייה פרוטסטנטית, ובהשפעת ידידים רמי מעלה. הוא שרד את השואה, ובשנת 1945 עלה לארץ ישראל עם אשתו. בני הזוג היו חשוכי ילדים.
בשנת 1946 ייסד פיאטלי, בשיתוף עם תעשיינים אחדים וקלוב התעופה, חברה בשם "מעוף", שמטרתה הייתה לייצר דאון תוצרת ישראל. הביצוע התעכב, ובינתיים עסק פיאטלי בשיפוץ דאוני הקלוב. באביב 1948, לקראת קום המדינה, הצליח ליצור דאון זעיר בשם "תינוק". במלחמת העצמאות שירת בחיל האוויר כראש מחלקת ההנדסה של החיל. בשנת 1952 עבר לעבוד באגף למחקר ותכנון של משרד הביטחון, ובשנת 1957 נתמנה למהנדס הראשי ב"מכון הבדק" (לימים התעשייה האווירית). בשנת 1951 נמנה ד"ר פיאטלי עם מייסדי "אגודה למדעי התעופה בישראל" (שהתגלגלה לימים לאגודה למדעי התעופה והחלל בישראל).
הרצח
ב-21 באוגוסט 1957, בשעות הערב, בזמן שהמתין לחזרתה של אשתו מרומא, יצא פיאטלי לצפות בסרטו של רובר ברסון "הנידון למוות ברח" ב"קולנוע צפון" ברחוב לואי מרשל בצפון החדש של תל אביב.
בעומדו בין הקהל בתור לקופת בית הקולנוע, אירע בקולנוע שוד מזוין; השודד, שניסה לפלס לעצמו דרך מילוט, ירה באקדח ללא הבחנה אל תוך הקהל. פיאטלי נפגע ונפצע אנושות והועבר לבית החולים הדסה, נותח על ידי ד"ר אריה אלוטין ועוזרו ד"ר מנדל סטבורובסקי, אך לאחר מספר ימים מת מפצעיו. השודד-הרוצח הצליח להימלט ועקבותיו לא נודעו. תוך כדי חקירת הרצח פרסמה משטרת ישראל קלסתרון של החשוד, שצויר על פי תיאוריהם של עדי ראייה. התמונה פורסמה בעיתונות, ואף על פי שבדיעבד התברר כי הדיוקן דומה לדמותו של הרוצח, האיש לא זוהה.
הרוצח
הרוצח נתפס באקראי, לאחר תגרה בין שני צעירים בבית קפה בבני ברק, שאחד מהם התלונן במשטרה כי ליריבו יש נשק והוא חושש מנקמתו. המשטרה, שהגיעה לביתו של היריב, גילתה בו חמישה אקדחים שנשדדו מחנות נשק בתל אביב. בחקירתו גילה האיש את שמות שותפיו לפשע, ובהם צעיר בשם רפאל בליץ, שכונה "טומי". בחיפוש בחדרו של בליץ ב-1 בספטמבר 1958 נמצא אקדח, שבבדיקה בליסטית זוהה ככלי הרצח. לאחר חקירה, ב-8 בספטמבר הודה בליץ ברצח. בליץ היה צעיר בן 23, שעלה לישראל מהולנד, בה חווה כילד את אימי השואה, ובישראל התדרדר לפשע.
המשפט
משפטו של בליץ נפתח בבית המשפט המחוזי בתל אביב ב-5 בנובמבר 1958 בפני הרכב של שלושה שופטים. בתחילת הדיון חזר בו בליץ מהודאתו במשטרה, אך בהמשך, לאחר שמיעת העדויות, שב והודה. ב-2 בינואר 1959 הרשיע בית המשפט ברוב דעות את בליץ וגזר עליו מאסר עולם. בליץ נכלא לריצוי עונשו בכלא רמלה (לימים בית סוהר איילון).
בליץ הגיש ערעור לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי. ב-24 בפברואר 1960 דחה בית המשפט את הערעור, מפי השופט משה זילברג, שפסק כי אף אם לא התכוון בליץ להרוג דווקא את ד"ר פיאטלי, הרי גילה פזיזות פושעת ואי-אכפתיות לגבי התוצאה הקטלנית, שיש בהן כדי להרשיע את הנאשם ברצח.
סוב יודיצה
פרשת רצח פיאטלי הביאה למקרה הראשון בישראל שבו נדונה הפרה של סוב יודיצה בפני בית המשפט העליון. כתב העיתון ידיעות אחרונות רם אורן וכתב העיתון מעריב שאול הון פרסמו כתבות על המשפט, שבהן נאמר שהנאשם הודה באשמה והביע חרטה על הרצח, אך בבית המשפט לפני תחילת המשפט הוא טען אחרת. עורך מעריב והכתב הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בהפרת איסור הסוב יודיצה, ובית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים.
הבריחה לסוריה
ב-6 במאי 1961 בשעות הערב הוקרן בפני האסירים בכלא רמלה סרט הקולנוע "בָּאבֵּט יוצאת למלחמה", בכיכובה של בריז'יט בארדו. בין האסירים שצפו בסרט היו בליץ, וכן נחמן פרקש – אלוף איגרוף לשעבר שהפך לעבריין, ולו היסטוריה של בריחות מידי המשטרה (לימים קיבל את הכינוי "אלוף הבריחות").
בלבו של בליץ צץ רעיון לנצל את תשומת הלב הכללית בכלא שהופנתה לצפייה בסרט ולהימלט. הוא גרר את פרקש להצטרף אליו מאחר שנזקק להגנתו של הגברתן למקרה של התנגדות לבריחה. בשעה 21:30 טיפסו בליץ ופרקש על חומות הכלא ונמלטו. הם תפסו טרמפ עם מכונית חולפת, ולאחר מכן גנבו אופנוע עם "סירה"; פרקש נהג בו, ובליץ ישב בסירה. אחרי שהתעכבו בחולון, החליפו בגדים והצטיידו בכסף, יצאו לכיוון תל אביב. באותו לילה נערך בחולון משחק כדורסל בין קבוצת הפועל תל אביב לבין א.ס.ק. ריגה ובסביבה היו משמרות מוגברות של שוטרים. עם קבלת ההודעה על בריחתם הציבו השוטרים מחסומים; האופנוע עלה על מחסום מסמרים והתהפך. פרקש, שנפצע בהתהפכות, נתפס, ובליץ הצליח להימלט. במשך כל שעות הלילה המשיכו אנשי המשטרה בחיפושים באזור. שוטרי משמר הגבול הצטרפו למצוד הנרחב, מחשש שבליץ ינסה לעבור את הגבול אל אחת ממדינות ערב, והחיפושים הורחבו גם לאזור הצפון.
בליל שבת, 26 במאי 1961, חדר בליץ לבית הילדים של תלמידי כיתה ד' בקיבוץ יגור. הוא הוציא את הנורות, נעל את הדלת מבפנים, ואיים על הילדים שאם יצעקו יכה אותם. הוא פינה ממיטתה את אחת הילדות, דרש ממנה לשבת על החלון ולהזהיר אותו אם מישהו מתקרב, ובינתיים נכנס לאחת המיטות וישן שעות אחדות. בשעה ארבע בבוקר הסתלק. בפני אנשי המשטרה שהגיעו למקום זיהו הילדים את תמונתו של בליץ.
ב-29 במאי הגיע בליץ עד לגבול הסורי, והצליח לחצותו. כעבור זמן קצר נתפס על ידי כוחות הצבא הסוריים ונחקר על ידיהם. בלילה שבין 31 באוגוסט ל-1 בספטמבר 1961, החזירו אותו הסורים לשטח ישראל; ההחזרה בוצעה בצורה בלתי רשמית, ללא תיאום עם ועדת שביתת הנשק ובלי תיווך של אנשי או"ם. בליץ חצה את הירדן ועשה את דרכו לכיוון כביש טבריה–מטולה. הוא ניסה ללכוד לבית משפחה דרוזית, נלכד על ידי בעלת הבית שחמלה עליו והניחה לו להתרחץ והכינה לו ארוחה ואף איפשרה לו לישון. לפנות בוקר התעורר בליץ ונמלט מן הבית. הוא עורר את חשדם של אזרחים שעברו במקום, וכשביקשו ממנו לעצור ניסה לברוח, אך הם דלקו אחריו, תפסו אותו והביאו אותו למשטרת טבריה, והוא הוחזר לכלא. המשפחה הדרוזית שלכדה אותו זכתה בפרס שהיה על ראשו של בליץ: 5,000 לירות ישראליות
השיקום, השחרור והחזרה לפשע
לאחר החזרתו לכלא חזר בליץ לשגרת חיי אסיר ולא ניסה יותר לברוח. בשהותו בכלא כתב לקסיקון לסלנג עבריינים. בהמשך חל מפנה בחייו; היינקה פיאטלי, אלמנתו של הנרצח, שאימצה לעצמה השקפה בודהיסטית, הגיעה לכלא לפגישה עמו, היא נטלה את בליץ תחת חסותה, ביקרה אצלו בקביעות ולימדה אותו מוזיקה. היה זה מקרה נדיר של אישה שבעלה נרצח במהלך שוד והיא הצליחה לגייס את כל החמלה למען האסיר, רוצח בעלה.
ב-7 בספטמבר 1967 עמד בליץ במרכזה של תוכנית רדיו בת שעה בשם "חוגה: יומו של אסיר", ובה ריאיון עימו. התוכנית זכתה לתהודה ואף זיכתה את עורכיה, שבתי טבת ואשת "קול ישראל" ורדה קלג (איתי), בפרס איטליה לתוכניות רדיו דוקומנטריות. בשנת 1969, בעודו במאסר, נשא לאישה את אהובה מרגולין, שאותה הכיר בעקבות התוכנית על חייו ב"קול ישראל".
בליץ שוחרר מן הכלא באוגוסט 1973, הוא בחר לעסוק בהוראת מוזיקה ונולדו לו שתי בנות. מצבו הכלכלי היה עגום, הוא הורשע במעשים מגונים בכמה מתלמידותיו למוזיקה, נשפט ונכלא לכמה שנים. הוא השתחרר בשנת 1995 ונפטר בשנת 2001.
הנצחת זכרו של פיאטלי
זכרו של ד"ר פיאטלי הונצח בספר "ברום שחקים", בעריכתם של ד"ר דוד אביר וסא"ל גרשון ריבלין, הכולל אוסף מאמרים על התפתחות התעופה בישראל ועל בעיות תעופה, וכן סקירה על פרשת חייו ופועלו של ד"ר פיאטלי.
הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" (2020)
בשנת 2020 התפרסם הסרט התיעודי "רצח בקולנוע צפון" בבימויו של אבידע ליבני; יוזם הסרט, ששימש כיוצר ומפיק שותף, הוא ירון לונדון. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב (ספטמבר 2020), ולאחר מכן בטלוויזיה בערוץ כאן 11 ב-14 באוקטובר 2020.