cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב באל סלוודור
אלימות
ב-28 ביולי 2020, שופט בסן סלוודור קבע כי שלושה שוטרים הורשעו בהריגת האישה הטרנסג'נדרית קמילה דיאז קורדובה בינואר 2019 ונידונו ל-20 שנות מאסר כל אחד.
פוליטיקה
הוגו סלינס, ראש עיריית אינטיפוקה לשעבר בין השנים 2009–2012, מוגדר כהומוסקסואל הגלוי היחיד שמילא תפקידים ציבוריים באל סלוודור.
תחבורה בירושלים
התחבורה בירושלים מורכבת במיוחד בשל הטופוגרפיה ההררית של העיר, צפיפות הבנייה בחלקים הישנים של העיר וכמות האוכלוסייה הרבה. התחבורה העירונית מושתתת על אוטובוסים עירוניים, מוניות וכלי רכב פרטיים. ב-2011 נפתח קו ראשון של רכבת קלה כחלק ראשון ממערכת תחבורה ציבורית גדולה ומקיפה בירושלים, שהפכה לכלי תחבורה מרכזי באזור מרכז העיר וכן צפויים להיפתח עוד כ-6 קווים נוספים.
הגישה לירושלים עצמה מסובכת גם כן בשל מעברם של הדרכים בתוואי הררי, ולכן ישנו קושי בסלילת כבישים חדשים והרחבת כבישים קיימים לירושלים.
היסטוריה
בתקופות עבר, בהן שכנה העיר בתוך תחומי העיר העתיקה הייתה הכניסה המרכזית לעיר מצפון, דרך שער שכם, שהיה השער לבאים מצפון (דרך האבות - כביש 60) וממערב (מעלה בית חורון - כביש 443). בעקבות היציאה מן החומות והתחלת בניית שכונות חדשות ממערב לעיר העתיקה באזור רחוב יפו, כמו גם סלילתה מחדש של הדרך העתיקה אמאוס (שער הגיא) - ירושלים (כביש 1) במחצית השנייה של המאה ה־19, החליף שער יפו את שער שכם בשירות התנועה מירושלים מערבה לעבר השפלה, כמו גם לכיוון דרום (בית לחם וחברון, (דרך חברון)). בעקבות סלילת הדרכים החלה הנסיעה בעגלות ודיליג'נסים להחליף את הרכיבה על בעלי חיים, שהייתה עד אז הדרך היחידה שבה ניתן היה להגיע לירושלים בהיעדר דרכים סלולות.
בשלהי המאה ה-19 נסלל קו רכבת מיפו דרך לוד לירושלים שהיה קו הרכבת הראשון במזרח התיכון, והיה סמל להתקדמותה של ירושלים.
ראשיתה של התחבורה הציבורית הפנימית בירושלים עוד בתקופת השלטון הטורקי, עם היציאה מן החומות ובניית שכונות מרוחקות מהמרכז הקדום של העיר, העיר העתיקה. התחבורה פעלה באמצעות עגלות ודיליז'אנסים שהובלו על ידי בעלי חיים, והתרכזו ברחבה שלצד שער יפו. לצד התחבורה העירונית פעלה גם תחבורה בין-עירונית (שפעלה גם כן באמצעות בעלי חיים) ליפו, שירות תחבורה שהתאפשר לאחר סלילת הדרך העוברת כיום בתוואי כביש 1 באמצע המאה ה־19, כתחליף לרכיבה על בעלי חיים שהייתה אמצעי התחבורה האפשרי היחיד קודם לכן. פתיחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים ב־1892 הנחילה מכה קשה לשירות התחבורה מובל בעלי החיים הבין-עירוני, אך פתחה מוקד נסיעות חדש לתחבורה העירונית, בשל המרחק בין תחנת הרכבת, העיר העתיקה, והשכונות החדשות. כבר בתקופה זו עלה רעיון לבניית רכבת קלה (שכונתה אז בעיתונות 'עגלה עלקטרית') בעיר העתיקה, אך הרעיון לא הבשיל לכדי ביצוע. לאחר כיבושה של ירושלים במלחמת העולם הראשונה נסללה מסילה לרכבת קלה שהונעה בקטר קיטור שהתחברה למסילת יפו - ירושלים, והמשיכה לאזור רמאללה, במטרה לסייע לאספקה עבור הכוחות הלוחמים הבריטיים שהתקדמותם נעצרה מספר חודשים בקו שתי העוג'ות מצפון לירושלים. הרכבת הושבתה כעבור זמן קצר עם ההתקדמות המהירה של הכוחות הבריטים לכיוון צפון בסתיו 1918, והתרחקותם מהמסילה, והמסילה פורקה.
התוואי ההררי ומעברו של כביש 1 באזור מגורים של אוכלוסייה ערבית הובילה לקרבות קשים במלחמת העצמאות (השגת שליטה על דרכים אחרות, כגון כביש 443 וכביש 375 הייתה קשה עוד יותר), קרבות שנערכו על מנת להשתלט על ציר זה לצורך העברת אספקה לירושלים. בסיום המלחמה נסללה דרך חלופית מדרום לכביש 1 שנקראה דרך בורמה כמעקף לקטע באזור לטרון שנשאר בשליטת הלגיון הירדני, ובכך נפתחה הדרך לירושלים. לאחר סיום מלחמת העצמאות והרחבת פרוזדור ירושלים, נסלל כביש 395 מאזור בית שמש ועד עין כרם, אך התנועה העיקרית לעיר התנהלה דרך שער הגיא.
לאחר מלחמת ששת הימים נפתחו דרכים נוספות לירושלים, כמו כביש 443 מצפון וכביש 375 מדרום.
כבישים ארציים
כניסות נוספות: מכיוון ים המלח, דרך חלקו המזרחי של כביש 1 (מים המלח ומעלה אדומים) לצומת הגבעה הצרפתית או מנהרת הר הצופים; מדרום, מאזור גוש עציון דרך "כביש המנהרות" המהווה חלק מכביש 60 מכיוון גוש עציון וחברון; מצפון כביש 60 וכביש 437 מכיוון מזרח בנימין ושולי השומרון.
כביש 16 הוא כביש שמשרת את הבאים לכיוון דרום העיר מכביש ירושלים תל אביב ומתחיל במחלף מוצא עד למחלף גבעת מרדכי שבדרך בגין. במסגרת הקמת הכביש הוקמו כ-2 מחלפים חדשים, מחלף נחל רבידה, מחלף בייט, 2 מנהרות כביש וגשר. הכביש נפתח באוגוסט 2022.
תחבורה ציבורית
התחבורה הציבורית בירושלים מושתתת על קווי אוטובוסים עירוניים, כ-45% מתושבי ירושלים משתמשים באוטובוסים העירוניים.
האוטובוסים בירושלים הופעלו בעבר על ידי חברת המקשר עד למלחמת ששת הימים, אז התמזגה החברה עם אגד. במזרח העיר פועלים מספר חברות אוטובוסים המשרתות את תושבי מזרח ירושלים והכפרים הערביים שסביבה.
מזרח ירושלים
עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בשירות התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח העיר. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדרים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד החברות לחברה מאוחדת ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. החברה מפעילה צי של מיניבוסים מתוצרת מרצדס, שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוסים ערביים". המחירים מסובסדים ונקבעים לפי חוק.
מרכז ההפעלה הוא התחנה המרכזית של מזרח ירושלים שלה שני מסופים סמוכים: האחד ברחוב סולטאן סולימאן, ממזרח לגן הקבר, בין שער שכם ושער הפרחים, המשמש בעיקר את התחבורה הבין-עירונית, והשני בדרך שכם ממערב לגן הקבר מיועד לתחבורה העירונית.
הרכבל לכותל ולהר הזיתים
הנגישות לעיר העתיקה והכותל המערבי היא אולי הקשה ביותר מכל ירושלים בשל מיעוט הכבישים באזור ומסה כבדה של כלי רכב המבקשים להגיע למקום. הפועל יוצא הוא כי האזור שמסביב לעיר העתיקה פקוק כמעט תמיד וישנו צורך למציאת פתרון תחבורתי למבקשים להגיע.
כך נוצר לראשונה הרעיון של הקמת רכבל ראשון מסוגו בירושלים שישמש גם ככלי תחבורתי וגם תוספת אטרקציה תיירותית לירושלים.
הקמת הרכבל נמצאת בשלבי תכנון ואישור מתקדמים. מסלולו יחל באזור תחנת הרכבת הישנה לכותל ומשם יעלה לאזור מלון שבע הקשתות שבראש הר הזיתים לנקודת תצפית שתהיה בו על מרכז ירושלים והעיר העתיקה. ביוני 2019 אושר הפרויקט.
הרכבת הקלה
כבר בתחילת שנות ה-90 העלו בעירייה את רעיון הרכבת הקלה כפתרון לעומסים בירושלים. ראש העיר אהוד אולמרט הקים את צוות תוכנית האב לתחבורה בירושלים שירכז את כל התכנון התחבורתי בירושלים.
בשנת 2000 החלה הקמת הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים כשעבודות התשתית נעשות על ידי החברה העירונית מוריה והצבת המסילות על ידי המפעיל, סיטיפס. באוגוסט 2011 החלו נסיעות המבחן של הקו, ובדצמבר באותה שנה נכנסה הרכבת לפעולה מלאה. בשנת 2015 החלה העירייה על ידי מוריה בהכנת התשתית להרחבת הקו האדום, כשסיטיפס אמורה להציב מסילות. סיטיפס לא הייתה מעוניינת בהקמת המסילות, ומשרד התחבורה הוציא את המערכת למכרז, בו זכתה חברת כפיר, שהחליפה את סיטיפס כמפעילת הרכבת באפריל 2021.
קוווי הרכבת הקלה המתכוננים להתווסף לקו האדום הנוכחי הם:
הקו הישן
קו הרכבת הראשון במזרח התיכון הינו קו הרכבת יפו-ירושלים, קו זה שימש את הבאים והיוצאים מירושלים בין השנים 1892 עד 1998 (למעט הפסקה קצרה בזמן ומעט אחרי מלחמת העצמות) ומ 2005 עד 2020 עקב מגפת הקורונה, שלאחריה הוחלט שלא להחזיר את הקו לפעילות סדירה עקב חוסר כדאיות כלכלית, בנוסף למגפה גם זמן הנסיעה הארוך (קרוב לשעתיים) תרמו לכך שהקו יחדל מלפעול.
בעבר הרכבות לירושלים היו מגיעות עד לתחנת החאן הישנה בירושלים. ב-2005 שופץ הקו, הוקמה תחנת מלחה כתחנת קצה למסילה בגלל רצון עיירית ירושלים להפוך את שטח תתחת ירושלים ההיסטורית לשטח נדל״ן, ושודרגה תחנת גן החיות התנכ״י (שנפתחה ב 1996). אך גם לאחר שיפוץ הקו היו מעט נוסעים בקו בגלל זמן הנסיעה הארוך, פיתולי המסילה וזמני החלפה ארוכים במיוחד בתחנת ההחלפה (בית שמש, קרוב לשעה המתנה) בשנים שקו תל אביב—ירושלים היה מפוצל. ב 2018 שנפתח הקו המהיר (כ–30 דקות בקו החדש מול שעתיים בקו הישן) ירדה בצורה חדה כמות הנוסעים בקו זה (שמעטים נסעו בו גם לפני פתיחת הקו החדש) במרץ 2020 נסגרו כל תחנות הרכבת בישראל עקב הקורונה, שנפתחו לאחר הסגר לא נפתחו מחדש תחנות מלחה וגן החיות. נכון ל–2023 הקו מסתיים בבית שמש ולא ממשיך לתוך ירושלים.
הקו החדש
בנובמבר 2016 אישרו משרד התחבורה ורכבת ישראל בשיתוף עיריית ירושלים תוכנית להארכת קו הרכבת מתחנת נבון ועד לתחנת הכותל המערבי. על פי התכנון יבוצעו עבודות להארכת הקו לאורך רחוב יפו במפלס תת-קרקעי עד לממילא, שעל יד העיר העתיקה, ומשם ימשיך תוואי הקו כשהוא ממשיך באופן תת-קרקעי לכיוון הכותל המערבי באחת מ 2 חלופות, האחת היא: המשך הקו לאורך חומות העיר העתיקה ומחוצה לה, עד לשער האשפות, שם תוקם תחנת הכותל, ואילו החלופה השנייה מציעה: כניסה אל תוך העיר העתיקה מאזור מגדל דוד מערבה תחת הרובע היהודי, לכיוון רחבת הכותל.
התוכנית להארכת הקו, מצריכה כריית מנהרה באורך של למעלה מ-3 קילומטרים, כאשר לפי המתוכנן, הכרייה תעשה מכיוון העיר העתיקה לכיוון תחנת נבון וזאת כדי לא להפריע לפעילות השוטפת בתחנת נבון.
נכון לשנת-2023 הרכבת הכבדה לא תגיע לכותל עקב חשש מפגיעה בחומות ובעיר העתיקה,
לפי התוכנית תוקם בנוסף גם תחנת רכבת תת-קרקעית על שטח תחנת הרכבת ההיסטורית וגם תחנת ירושלים מרכז, באזור הצטלבות הרחובות יפו והמלך ג'ורג'. מיקום התחנה באזור זה, יאפשר למשתמשים בה, נגישות למסלול הקו האדום הקיים והקו הכחול המתוכנן של הרכבת הקלה בירושלים ולהמשיך בנסיעה כמעט לכל נקודה מרכזית בעיר. התחנות המתוכננות וכן המסילה יבנו בעומק של כ-50 מטרים מתחת לפני הקרקע. עלות הפרויקט מוערכת בכ-2 מיליארד שקל.
הקו, שנפתח חלקית ב-25 בספטמבר 2018, מפעיל רכבות מתחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון לתחנת הרכבת הרצליה, וקו מתחנת יצחק נבון לתחנות מודעין.
תחבורה אווירית
במהלך מלחמת העצמאות הוכשרו בירושלים מספר שדות תעופה צבאים, בהם מנחת עמק המצלבה ומנחת גבעת שאול.
בשנות השלטון הירדני במזרח ירושלים בנו הירדנים מחדש את שדה התעופה עטרות. לשיא פעילותו הגיע שדה התעופה במחצית שנות ה-60 של המאה ה-20, עת החלה תיירות חוץ מאירופה ומארצות ערב להגיע למזרח ירושלים ולסביבתה, ועברו בו כמאה אלף נוסעים בשנה. במערב העיר התקיימו במהלך תקופה זו מנחת גבעת שאול, ששימש את חיל האוויר למטוסי תצפית בעת עליית השיירה החודשית להר הצופים. בנוסף, הוקצה שטח בשכונת בית הכרם להקמת נמל תעופה.
לאחר כיבוש ירושלים בידי ישראל במלחמת ששת הימים ניסתה ישראל לחדש את הטיסות משדה התעופה עטרות, אך עקב ההתנגדות בקהילה הבינלאומית להכרה בשלטון ישראל על מזרח ירושלים, לא פעלו טיסות לשדה, ורוב פעילותו הייתה פנים-ארצית. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 הוחלט להפסיק את הטיסות לשדה תעופה זה בעקבות החשש ליירוט המטוסים מהכפרים הערבים הסמוכים. ומאז לא מתקיימות טיסות אליו וממנו ובמקום שוכן כיום בסיס מג"ב.
צוות תוכנית אב לתחבורה ירושלים
במהלך השנים הוביל הצוות, תחת הנחיה משולבת של עיריית ירושלים ומשרד התחבורה, את תוכנית האב לחנייה, תוכנית האב להסדרי תנועה ולהפרדות מפלסיות ותוכנית אב להסדרת התחבורה הציבורית במזרח ירושלים.
שיאה של פעילות הצוות, שצורף בראשית שנות התשעים לעמותה לתכנון פיתוח ושימור אורבני - ירושלים, הוא פיתוח תפיסה מתקדמת של תחבורה ציבורית המבוססת על רכבת קלה ורשת קווי אוטובוס עורקיים, משלימים ומזינים, קצרים וישרים יחסית, שיחליפו את הקווים הארוכים והמפותלים שהתפתחו בעיר במהלך השנים, ללא ראייה כוללת של הצרכים. הצוות מרכז אנשי מקצוע, נציגי חברות תחבורה ונציגי ציבור ליצירת מרקם משולב של תחבורה ציבורית, כולל מסופי תחבורה ציבורית בתחנה המרכזית, תחנת הרכבת מלחה, הר הרצל והר חוצבים, נתיבים לתחבורה ציבורית (נת"צ) והסדרה של התחבורה הציבורית במזרח ירושלים.
טרור בתחבורה בירושלים
במערכות התחבורה בירושלים אירעו מספר פיגועים קשים במהלך השנים, מרביתם בתקופת האינתיפאדה השנייה.
יוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה
יוהאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה (בגרמנית: Johann, Kurfürst von Sachsen; 30 ביוני 1468 - 16 באוגוסט 1532), היה הנסיך הבוחר מסקסוניה בין השנים 1525–1532.
ביוגרפיה
יוהאן נולד במייסן ב-30 ביוני 1468, לארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואליזבת מבוואריה שהייתה בתו של אלברכט השלישי, דוכס בוואריה.
משפחתו
בשנת 1500 התחתן יוהאן עם סופיה ממקלנבורג-שוורין, בתם של מגנוס השני, דוכס מקלנבורג-שוורין וגיסטרוב וסופיה מפומרניה-וולגשט, ממנה נולד לו בן אחד:
בשנת 1513 התחתן יוהאן עם מרגרטה מאנהלט-קתן, בתם של ולדמאר השישי, נסיך אנהלט-קתן ומרגרטה משוורצבורג-בלאנקנבורג, ממנה נולדו 4 ילדים:
ג'ון מרפי (מושל אלבמה)
ג'ון מרפי (באנגלית: John Murphy; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה הרביעי בשנים 1825–1829.
ביוגרפיה
ג'ון מרפי נולד במחוז רובסון שבקרוליינה הצפונית. הוא למד בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית), שם הוא היה חבר באגודה הספרותית המקומית. בין חבריו לספסל הלימודים נמנו ג'ון גייל, לימים גם הוא מושל אלבמה, וג'יימס דלט, לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אלבמה. ב-1808 סיים מרפי את לימודיו.
מרפי היה לפקיד של הסנאט של קרוליינה הדרומית. בשנים 1808–1818 הוא היה חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית. ב-1818 הוא עבר לאלבמה ונבחר לבית הנבחרים של המדינה ב-1820 ולסנאט שלה ב-1822. ב-1824 הוא נבחר כמושל אלבמה, וב-1827 נבחר לתקופת כהונה שנייה. בשנים 1833–1835 הוא ייצג את אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בתיאור מיומנו מיום 2 באפריל 1834 תיעד הנשיא לשעבר, ואז חבר בית הנבחרים ג'ון קווינסי אדמס, שחבר בית הנבחרים ג'יימס בלייר, "ירה בעצמו אמש במעונו... לאחר שקרא חלק ממכתב שנשלח מרעייתו למושל מרפי מאלבמה, שהיה איתו בחדר לבדו, והתגורר איתו במעון באותו בית".
ג'ון מרפי נפטר ב-21 בספטמבר 1841 במחוז קלארק שבאלבמה. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית בעיירה גוספורט.
איליה (מסע בין כוכבים)
ביוגרפיה
איליה היא ילידת דלתא-4. הייתה מעורבת בעבר במערכת יחסים רומנטית עם וילארד דקר. בתור סגן בצי הכוכבים היא הוקצתה אל ספינת החלל "אנטרפרייז" כנווטת במהלך משבר ויג'ר ("מסע בין כוכבים: הסרט"). היא נהרגה על הגשר על ידי אחד מגשושיו של ויג'ר, אך הגוף שלה ניתן אחר כך לגשוש אחר של ויג'ר, שהועלה על סיפון הארגון והוטל עליו ללמוד על התפשטות אנושית. עם זאת, "גשוש איליה" נבנה בצורה כל כך מושלמת על ידי ויג'ר שהוא אפילו הכיל את זכרונותיה של איליה האמיתית, שהודחקו. למרות זאת, דקר הצליח לגשת לזכרונות אלה וליצור קשר אישי עם הגשוש. מאוחר יותר, כשנודע כי ויג'ר זקוק ל-"יסוד אנושי" כדי לחשוף את נתוניו - ובכך להפסיק את התקפתו על כדור הארץ - הוא הזין באופן ידני את רצף הקוד הסופי, ויחד עם איליה התמזג עם ויג'ר. בהמשך נרשמו איליה ודקר כ"נעדרים" על ידי קירק.
מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב
מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב (TA: Complexus stimulans cordi; Systema conducente cordis; Complexus stimulans cordi) גורמת ללב האדם לפעום בקצב סדיר ויעיל. המערכת יוצרת בקצב סדיר דחפים עצביים הגורמים לשריר הלב להתכווץ, ומובילה את הדחפים לחלקיו השונים של שריר הלב, לפרוזדורי הלב ולחדריו. מערכת תקינה גורמת לפרוזדורי הלב להתכווץ כשישית השנייה לפני חדרי הלב, כדי לאפשר לחדרי הלב להתמלא בדם המגיע מהפרוזדורים לפני כיווץ החדרים עצמם ודחיפת הדם להמשכו של מחזור הדם. מערכת תקינה תגרום לכל חלק משריר הלב להתכווץ בתיאום מלא עם יתר חלקיו כדי לשמור על יעילות גבוהה של הלב כמשאבת דם.
חלקי מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית
מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב מורכבת מתאי שריר לב מתמחים. תאים אלו מכילים כמות זעירה של סיבוני שריר ויכולת הכיווץ שלהם ירודה, אך הם בעלי תכונות אחרות המתאימות אותם לתפקידיהם לאורך מערכת ההולכה החשמלית. חלקיה העיקריים של המערכת הם:
הפעלה אוטומטית
לרבים מתאי שריר הלב יכולת עצמית ליצירת דחפים עצביים. תכונה זו בולטת במיוחד בתאים המרכיבים את מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב. לתא שריר לב מתח מנוחה של 85 - עד 95 - מיליוולט. שינוי במתח המנוחה למתח פעולה פותח תעלות יונים בקרום התא ומאפשר כניסת יוני סידן המאפשרים את תחילת תהליך ההתכווצות של סיבוני השריר של התא. לאחר הפעלת תא שריר לב על ידי דחף עצבי ונסיקת מתח קרום התא לערך של 20+ מיליוולט, נשמר המתח החיובי למשך שתיים עד שלוש עשיריות השנייה. להבדיל משריר שלד רגיל החוזר למתח המנוחה שלו מיד לאחר הגעת הדחף העצבי, שריר לב נשאר מכווץ לפרק זמן הארוך פי 3 עד פי 15 משריר שלד. בקרומם של תאי שריר לב כמו גם בקרומם של תאי שריר שלד, נמצאות תעלות ליוני נתרן הנפתחות במהירות ומאפשרות כניסת יוני נתרן בעלי מטען חיובי הגורמים לנסיקה במתח קרום התא. תעלות אלו גם נסגרות במהירות והשפעתן חולפת תוך שבריר שנייה. מספר הבדלים בין תפקוד קרום תא שריר לב לבין תפקוד קרום תא שריר שלד אחראים על שהותו הממושכת של קרום תא שריר לב במתח פעולה. בקרומם של תאי שריר לב נמצאות תעלות סידן-נתרן הנפתחות בקצב איטי יותר מתעלות הנתרן ונשארות פתוחות במשך מספר עשיריות שנייה. יוני סידן הנושאים מטען חיובי נכנסים לתא ומשמרים את מתח הפעולה החיובי על הקרום וכן מסייעים בתהליך התכווצות סיבוני השריר. תכונה מיוחדת נוספת בקרום תא שריר לב מופעל היא ירידה בחדירות קרום התא ליוני אשלגן. יציאת יוני אשלגן בעלי מטען חיובי מהתא מחזירה את מתח הקרום לרמתו השלילית, לרמת מתח מנוחה. הירידה בשטף יוני אשלגן אל מחוץ לתא מאריכה את זמן החזרה למתח מנוחה ומשמרת את מתח הפעולה החיובי למשך זמן ארוך יותר.
פעולה מחזורית זו מתרחשת באופן אוטומטי בקשר הגת והפרוזדור בקצב של 80-70 פעמים בדקה. חלקים נוספים בשריר הלב מסוגלים ליצור בעצמם דחפים עצביים, בעיקר חלקים אחרים של מערכת ההולכה החשמלית. התאים בקשר הפרוזדור והחדר יכולים ליצור דחפים בקצב של 60-40 פעמים בדקה והתאים בסיבי פורקינייה יכולים לייצר דחפים בקצב של 40-15 פעמים בדקה. מכיוון שלאחר כל שיא פעולה קיים זמן קצר של התאוששות, הקצב המהיר יותר של קשר הגת והפרוזדור הוא הקצב הדומיננטי בשריר הלב. במצבי מחלה מסוימים, כגון הפרעות קצב, באים לידי ביטוי גם קצבי הפעלה שאינם של קשר הגת והפרוזדור.
הולכה חשמלית
תאי שריר הלב משולבים ביניהם ומחוברים זה לזה. אזורי החיבור בין תאי שריר הלב נראים כדיסקים המוכנסים (discus intercalaris; discus intercalatus) ביניהם. חיבורי התאים מאפשרים מעבר חופשי של יונים ומכאן מעבר חופשי של דחף פעולה מתא שריר אחד לשכנו. בפועל, הפעלה של תא שריר לב תגרום להפעלה של כל תאי שריר הלב המחוברים אליו. שכבת רקמת חיבור המבודדת בין פרוזדורי הלב לחדריו, יוצרת מבחינת מעבר דחף עצבי בין תאי שריר לב, שתי מערכות הפועלות כל אחת בתיאום פנימי ובנפרד מהשנייה, מערכת אחת של הפרוזדורים ומערכת נוספת של החדרים.
בשלב זה של ההולכה החשמלית, מכוונת המערכת להאטת מעבר הדחף העצבי לחדרי הלב. ההשהיה מאפשרת את מלוא כיווצם של הפרוזדורים ודחיפת הדם לחדרים, כדי שהחדרים יהיו מלאים בדם ככל האפשר לפני התכווצות שריר הלב של החדרים. התאים המרכיבים את חיבור האלומות לקשר הפרוזדור והחדר ואת המשכה של מערכת ההולכה החשמלית עד לאלומת הפרוזדור והחדר קטנים יותר מתאי שריר לב רגילים ומעבר היונים בחיבוריהם חופשי פחות. בנוסף, מתח המנוחה שלהם פחות שלילי משל תאי שריר לב אחרים, כך שהכוח החשמלי המניע את היונים מתא לתא חלש יותר. חלק זה של מערכת ההולכה מאפשר את מעברו של הדחף העצבי דרך רקמת החיבור המפרידה בין הפרוזדורים לחדרים, אך במהירות איטית הרבה יותר משל שריר לב רגיל, בין 0.05 מטר לשנייה ל-0.02 מטר לשנייה. בטרם הגיעו לחדרי הלב, מעוכב הדחף העצבי למשך כ-0.13 שנייה. פרק זמן זה, הנוסף לזמן הגעתו של הדחף העצבי מקשר הגת והפרוזדור לקשר הפרוזדור והחדר, כ-0.03 שנייה, מסתכם בהפרש של כ-0.16 שנייה בין תחילת כיווצו של שריר הלב בפרוזדורים לבין הגעת הדחף העצבי לחדרים.
אלומות תאי שריר מתמחים בחדרים וסיבי פורקינייה המרכיבים את מערכת ההולכה החשמלית בחדרי הלב, בנויים להנעת הדחף העצבי במהירות גבוהה, של כ־4-1.5 מטרים לשנייה. מהירות זו מאפשרת כיווץ כמעט מיידי של תאי שריר הלב בחדרים. תוך כ-0.03 שנייה מגיע הדחף העצבי עד לקצוות מערכת ההולכה החשמלית בכל אזורי שריר הלב של החדרים. תוך פרק זמן דומה נע הדחף העצבי דרך תאי שריר הלב הרגילים וגורם לכיווצם. מערכת ההולכה החשמלית מתזמנת את כיווץ החדרים מחוד הלב תחילה ובהמשך לכיוון מסתמי הכיסים ופתחי יציאת הדם מהלב.
שליטה אוטונומית בקצב הלב
המערכת הסימפתטית משחררת נוירוטרנסמיטר בשם נוראדרנלין שככל הנראה מעלה את חדירות קרום תאי מערכת ההולכה החשמלית לנתרן ולסידן. השינוי גורם למתח מנוחה פחות שלילי בתאי קשר הגת והפרוזדור ולנסיקה מהירה יותר במתח שלהם. התוצאה היא עליה בקצב ההפעלה הנוצר בקשר הגת והפרוזדור. אותם שינויים מאפשרים לדחף העצבי לעבור מהר יותר מהפרוזדורים לחדרים דרך קשר הפרוזדור והחדר ודרך אלומת הפרוזדור והחדר. תאי שריר הלב כולם קלים יותר להפעלה ובהשפעת נוראדרנלין כיווצם חזק יותר. גירוי סימפתטי חזק יכול להעלות את קצב הלב לשיעור של 200-180 פעימות לדקה ואף יותר מזה באנשים צעירים, ולהכפיל את תפוקת הלב.
המערכת הפאראסימפתטית משחררת נוירוטרנסמיטר בשם אצטילכולין המעלה את חדירות קרומי התאים לאשלגן. זליגת אשלגן מהירה אל מחוץ לתאים מעלה את שליליות מתח המנוחה ומעלה את הזמן שלוקח למתח על הקרום לנסוק עד לסף ההפעלה. שינוי זה מאט את קצב ההפעלה בקשר הגת והפרוזדור ומאט את מעבר הדחף העצבי דרך קשר הפרוזדור והחדר. גירוי פאראסימפתטי חזק יכול להאט את קצב הלב למחצית מקצבו הרגיל ואף לחסום לחלוטין את מעבר הדחף העצבי לחדרי הלב. במקרה והדחף העצבי לא עובר לחדרי הלב, בחלוף 20-5 שניות, יתחילו תאי מערכת ההולכה המרכיבים את סיבי פורקינייה לפעול אוטומטית ולהפעיל את שריר הלב בחדרים בקצב של 40-15 פעימות בדקה.
יחסי הודו–סנט קיטס ונוויס
יחסי הודו–סנט קיטס ונוויס הם היחסים בין הרפובליקה של הודו לבין פדרציית סנט קיטס ונוויס. שגרירות הודו בג'ורג'טאון, גיאנה מוסמכת על יחסי הודו עם סנט קיטס ונוויס. הודו פתחה באוגוסט 2008 קונסוליית כבוד בבאסטר.
היסטוריה
סנט קיטס ונוויס עמדה במוקד השערורייה כביכול של ממשלת הודו בשנים 1989–1990. ב-20 באוגוסט 1989, פרסם כווית טיימס כי בנו של ראש ממשלת הודו החזיק בחשבון בסנט קיטס ונוויס ובו 21 מיליון דולר. לאחר כמה ימים, התגלה כי הדו"חות היו שקריים ונוצרו כדי לערער את מעמדו של ראש ממשלת הודו.
סחר
הודו וסנט קיטס ונוויס חתמו על הסכם חילופי מידע בנושא מיסים (TIEA) ב-11 בנובמבר 2014, אשר נכנס לתוקף ב 2-בפברואר 2016.
הודים בסנט קיטס ונוויס
על פי מפקד האוכלוסין של 2001 בסנט קיטס ונוויס, את האוכלוסייה ההודית במדינה עלתה מ-0.7% מהאוכלוסייה הכללית ב-1991 ל-1.5% ב-2001. האוכלוסייה ההודית היא הקבוצה האתנית השלישית בגודלה במדינה, אחרי אפריקאים (92.4%) ואנשים מגזע מעורב (3%). במפקד בשנת 2001 נרשמו 443 הודים זכרים ו-266 נשים הודיות במדינה.
השלושרים (אלבום)
השלושרים הוא האלבום הראשון והיחיד של השלישייה המוזיקלית "השלושרים" שהורכבה מהמפיק והזמר בני אמדורסקי, הזמר-יוצר שלום חנוך, וחברו של חנוך מקיבוץ משמרות חנן יובל.
רשימת רצועות
בהוצאת תקליט הויניל המקורי: צד 1: שירים 1-6, צד 2: שירים 7-12
נמל התעופה לונדון סיטי
נמל התעופה לונדון סיטי (באנגלית: London City Airport) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם במזרח מטרופולין לונדון, בירת בריטניה. הוא נמל התעופה היחיד מבין ששת נמלי התעופה העיקריים המשרתים את המטרופולין אשר ממוקם בתוכו. בשל מיקומו של הנמל בינות לבנייניה של לונדון ואורכו הקצר של מסלול הטיסה שבו הוא מוגבל מבחינת גודל המטוסים שביכולתו לשרת.
בשנת 2018 עברו בנמל 4,820,292 מיליון נוסעים במסגרת 78,036 תנועות מטוסים, והוא דורג בעומס פעילות במקום החמישי מבין ששת שדות התעופה של לונדון ובמקום ה-14 בבריטניה.
היסטוריה
נמל התעופה הוקם במעגנים המלכותיים שברובע ניוהאם בגדה הצפונית של נהר התמזה, בסמוך ממערב לחצי האי גריניץ' שבגדה הדרומית של הנהר. הוא ממוקם כ-11 קילומטר ממזרח לסיטי של לונדון וכ-5 קילומטר ממזרח לקנרי וורף - שני מרכזים גדולים של המגזר הפיננסי של לונדון, שהוא משתמש מרכזי בשירותי הנמל.
הרעיון להקמת נמל תעופה במעגנים המלכותיים הועלה לראשונה ב-1981 על ידי רג' וורד, שהיה מנכ"ל תאגיד הפיתוח של הדוקלנדס (LDDC), שהוקם מעט לפני כן על מנת לפתח את האזור. ב-27 ביוני 1982 הנחית טייס מחברת התעופה ברימון (Brymon) מטוס דאש 7 ברציפי הרון (Heron Quays) הסמוכים (נמצאים היום בקנרי וורף) על מנת להדגים את היתכנות הקמתו של נמל תעופה במקום. בשנת 1986 החלה בניית הנמל. המטוס הראשון נחת בנמל התעופה ב-31 במאי 1987. הנמל נפתח רשמית על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה בחודש נובמבר 1987.
בראשית ימיו היה בנמל מסלול טיסה באורך של 1,080 מטר והנחיתה בו הייתה בזווית גלישה של 7.5 מעלות. עובדות אלו הגבילו מאוד את מגוון דגמי המטוסים שהיו מסוגלים להשתמש בנמל. מספר הנוסעים שעברו בנמל היה נמוך (133,000 ב-1988, 230,000 ב-1990) ואף צנח בעקבות מלחמת המפרץ. במרץ 1992 נפתח לשימוש בנמל מסלול מוארך, אשר הקטין את זווית הגלישה ל-5.5 מעלות, באופן שדגמים רבים יותר של מטוסים היו מסוגלים לנצלו. ב-1995 עברו בנמל חצי מיליון נוסעים, וכעבור חמש שנים הגיע מספרם ל-1.58 מיליון.
בדצמבר 2005 נפתחה בנמל תחנה של הרכבת הקלה דוקלנדס ובכך נוצר חיבור מהיר של הנמל למערכת התחבורה הציבורית של לונדון. ב-2008 נפתחו בנמל הארכה נוספת למסלול הטיסה, וכן שערי עליה למטוס נוספים ורחבות חניה נוספות למטוסים, שנבנו על גבי שטח שיובש בתעלות המקיפות את הנמל. באותה שנה עברו בנמל 3.27 מיליון נוסעים. בספטמבר 2009 ערכה בריטיש איירווייז את הטיסה הטרנסאטלנטית הראשונה מהנמל אל נמל התעופה קנדי בניו יורק במטוס איירבוס A318 (עם חניית ביניים בשאנון שבאירלנד). בשנת 2015 עברו בנמל 4.319 מיליון נוסעים.
הבעלות על הנמל החליפה ידיים מספר פעמים ומאז 2016 היא מצויה בידי קונסורציום של חברות מקנדה ומכוויית. שווי עסקת הקנייה שלה היה כ-2 מיליארד לירות.
ב-13 בפברואר 2009 קרס גלגל החרטום של מטוס חברת BA סיטיפלייר במהלך נחיתתו בנמל. שלושה נוסעים נפצעו קל והמטוס ניזוק ללא תקנה.
ב-21 באוקטובר 2016 פונה הנמל וטיסות רבות בוטלו לאחר שאלמונים ריססו גז מדמיע בתוך הטרמינל על מנת לשבש את הפעילות בו. 27 אנשים נפגעו מהגז, שניים מהם באופן קשה, ומאות אחרים הראו סימנים קלים של חשיפה לגז.
מתקני הנמל
בנמל קיים מסלול טיסה אחד בכיוון מזרח-מערב ובאורך של 1,508 מטר. המסלול גובל בתעלות מים לכל אורך צידו הצפוני ובמחצית המערבית של צידו הדרומי. הטרמינל היחיד בנמל ממוקם מדרום למחציתו המזרחית של המסלול, כאשר רחבות החניה למטוסים ממוקמות בין שניהם.
בטרמינל יש שני מפלסים - מפלס תחתון לבידוק ומפלס עליון המיועד לבידוק ביטחוני, לאולם המתנה לנוסעים יוצאים ולחנויות. שלוחה צרה מתמשכת ממבנה הטרמינל העיקרי מזרחה ובה ממוקמים שערי העלייה למטוסים. אין בטרמינל גשרי עלייה למטוס ותנועת הנוסעים אל המטוסים החונים ומהם נעשית ברגל ואל חלק מרחבות החניה - באמצעות אוטובוסים.
בנמל מצויה כאמור תחנה של הרכבת הקלה דוקלנדס, ומשרתים אותו מספר קווי אוטובוסים. כמו כן קיימות בו חנייה למכוניות לטווח קצר ולטווח ארוך.
מגבלות הפעלה
בשל אורכו המוגבל מתאים השימוש במסלול הטיסה רק למספר מועט של דגמי מטוסי נוסעים, שהמשותף להם הוא היותם צרי גוף ודו-מנועיים. המטוס הגדול ביותר המורשה להשתמש בנמל הוא איירבוס A318. הנמל סגור לשימוש של מטוסים חד מנועיים ומסוקים.
בשל הגבלות רעש לרווחת האוכלוסייה המתגוררת בקרבת הנמל מותרות בו תנועות מטוסים רק מהשעה 06:30 ועד 22:30 ולפרקי זמן קצרים יותר בימי שבת וראשון.
סוגי המטוסים המותאמים לשימוש בנמל כוללים את ATR 42, (דגמים 300, ו-500), ATR 72, איירבוס A318, בומברדיה דאש 8 - Q400, בריטיש אירוספייס 146, Dornier 328, אמבראר ERJ 135, אמבראר E-Jets (דגמים אמבראר 170, ו-אמבראר 190, ופוקר 50. ב-30 בינואר 2009, הניסויים הושלמו בהצלחה עם מטוס ATR 72, הוביל לאישורו להשתמש בשדה התעופה. האמבראר 190SR עבר בהצלחה ב-28 במרץ 2009, ולאחר מכן קיבלו אישור. הפוקר 70, BAe Jetstream 41, סאאב 340, וסאאב 2000 להשתמש בנמל התעופה. מספר חברות תעופה כגון: סוויס ואודיסי הוזמנו על ידי איירבוס A220 מתוך כוונה להפעיל אותו בנמל התעופה לאחר מסירה ואישור. איירבוס A220 מפעילה עבור סוויס בנמל התעופה שהתחילה מאוחר יותר ב-2017. ב-22-23 במרץ 2017, המבחנים של האיירבוס A220-100 שהושלמו עבור הנמכה של 5.5 מעלות בויצ'יטה וסלינה, קנזס. האיירבוס A220-100 הוסמך לגישה התלולה לנחיתה בנמל באפריל 2017. חברות תעופה ארגוניות כוללות את: קינג אייר, Cessna CitaitonJet, Hawker 400, Hawker 800, Piaggio Avanti וסוגים של מטוסי עסקים Dassult Falcon נפוצים יותר ויותר. גודלו של נמל התעופה, מוגבל על ידי מיכלי מים של רציפי Royal Albert ו-King George V לכיוון צפון ודרום בהתאמה, גם אומר שאין מתקני תחזוקה מכוסים למטוסים. בסוף שנת 2000, נמל התעופה היה צפוי לשימוש בבסיס למטוס ימי על ידי AirSea Lines. ב-25 ביולי 2022 התרחש בנמל התעופה נחיתה והמראה של מטוס ממשפחת אמבראר E-Jet E2.
יעדי טיסה
הנמל משרת עשר חברות תעופה ומהווה לשתיים מהן בסיס פעולה - בריטיש איירווייז ו-Flybe. יש ממנו ואליו קווי טיסה ליעדים בבריטניה, אירלנד, צרפת, הולנד, לוקסמבורג, גרמניה, שווייץ, צ'כיה, הונגריה, פולין, איטליה, ספרד, פורטוגל וארצות הברית (ניו יורק).
בשנת 2018 היו הקווים העמוסים ביותר אל הנמל וממנו ליעדים אמסטרדם, אדינבורו, דבלין, ציריך ומילאנו.
אנטנת טלאי
אנטנת טלאי (באנגלית: Patch Antenna) היא סוג של אנטנת רדיו, אשר צורתה אינה בולטת מבחינה ויזואלית, והיא ניתנת להתקנה על משטח שטוח. האנטנה מורכבת מיריעה ריבועית שטוחה או "טלאי" ממתכת, המורכב על יריעת מתכת גדולה יותר המשמשת כ"מישור הקרקע". הן הסוג המקורי של אנטנה מיקרו-רצועה (microstrip antenna)  שתוארה על ידי Howell ב-1972; שני לוחות המתכת יוצרים יחד קו תמסורת בתהודה (resonance) עם אורך גל של חצי מאורך הגל המשודר\נקלט. מנגנון הקרינה נובע מקיטועים בקצוות החתוכים של רצועות קו התמסורת. הקרינה בקצוות גורמת לאנטנה לפעול באופן חשמלי כאילו הייתה גדולה יותר מבחינת הממדים הפיזיים, כך שעל-מנת שהאנטנה תהיה בתהודה, נעשה שימוש בקו תמסורת מעט קצר יותר מאשר מחצית אורך הגל של התדר.
וריאציה של אנטנת טלאי נמצאת בשימוש נפוץ בטלפונים ניידים היא אנטנת טלאי מקוצרת (shorted patch antenna), או planar inverted-F antenna (ראשי תיבות :PIFA). באנטנה זו, בפינה אחת של הטלאי (או לפעמים בקצה אחד) יש קירקוע בעזרת סיכה.
לירה שטרלינג של איי פוקלנד
לירה שטרלינג של איי פוקלנד הוא המטבע הרשמי של איי פוקלנד.
היסטוריה
הלירה הוצגה בעקבות קביעת הריבונות באיי פוקלנד על ידי הבריטים בשנת 1833. בתחילה הסתובב המטבע הבריטי, כאשר הלירה התחלקה ל 20 שילינג, כל אחד מ-12 פני. הנפקות ספציפיות של שטרות הושקעו באיי פוקלנד מאז 1899. בשנת 1971, הלירה חולקה רשמית ל-100 פני. מטבעות הוטבעו במיוחד עבור פוקלנד מאז 1974. במהלך הכיבוש הארגנטינאי של האיים במלחמת פוקלנד בשנת 1982, נעשה שימוש בפסו הארגנטינאי במקום הלירה.
יוליוש קוסאק
יוליוש פורטונאט קוסאק (בפולנית: Juliusz Kossak; 15 בדצמבר 1824 – 3 בפברואר 1899) היה צייר היסטורי ומאייר מאסטר שהתמחה בסצינות קרב, דיוקנאות צבאיים וסוסים. הוא היה אב של משפחה אמנותית המשתרעת על פני ארבעה דורות, אביו של הצייר וייצ'יך קוסאק וסבו של הצייר יז'י קוסאק.
ביוגרפיה
יוליוש קוסאק גדל בלבוב במהלך חלוקת פולין. הוא קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת לבוב בעידוד אמו. במקביל למד ציור אצל יאן מסקובסקי ופיוטר מיכאלובסקי. החל משנת 1844 עבד קוסאק במשימות למען האצולה המקומית במולופולסקה, בפודוליה ובוולין.
הוא התחתן עם זופיה גלצ'ינסקה בשנת 1855 ויחד הם עזבו לפריז שם שהו חמש שנים. בניו נולדו שם, האחים התאומים: וויצ'יץ' וטדאוש (בערב ראש השנה 1856–1857) וסטפן הצעיר בשנת 1858. המשפחה הגיעה לוורשה בשנת 1860 שם קוסאק השיג תפקיד כמאייר הראשי והחרט של המגזין "טיגודניק אילוסטובאני".
הם עברו למינכן למשך שנה ובשנת 1868 התיישבו בקרקוב עם חמישה ילדים. קוסאק קנה שם אחוזה קטנה, המכונה קוסאקובקה, המפורסמת בסלון אמנותי וספרותי שהשתתפו בו : אדם אסניק, הנריק סנקייביץ', סטניסלב ויטקביץ', יוזף צ'למונסקי ורבים אחרים. יוליוש קוסאק חי שם ועבד שם עד סוף ימיו. בשנת 1880 הוענק לו צלב מסדר הכבוד על ידי הקיסר פרנץ יוזף מאוסטריה - הונגריה על הישגי חייו כאמן.
יוזף שרמנטובסקי היה בין תלמידיו.
קריירה
קוסאק הציג את עבודותיו על אדמת פולין ומחוצה לה מאז 1854. המדיום המועדף עליו היה צבעי מים, בפורמטים קטנים וגדולים יותר. הוא היה מבשרו של בית ספר פולני לציור זירת קרבות, כאשר הנושא העיקרי שלו נסב סביב מה שהדאיג מאוד את הפולנים המתנגדים לכיבוש הצבאי במדינתם. הוא היה מחברם של למעלה מתריסר ציורים פנורמיים המתארים פרשים פולניים בקרב ופעולות צבאיות נגד פולשים זרים.
קוסאק הפיק גם סדרת פורטרטים בשמן עבור משפחות אצולה פולניות, כולל פרדרו, גניובוש, טישקביץ', שבט ליפסקי ומורסטין.
הוא גם הפיק סדרת איורים של ספרות אפית פולנית כמו "פאן תדיאוש" מאת אדם מינקביץ', רומנים של הנריק סנקייביץ' ואחרים.
הוא עיצב מדליות כבוד שונות.
ג'ובאני ד'אמברוג'ו
ג'ובאני ד'אמברוג'ו (באיטלקית: Giovanni d'Ambrogio; 1382 – 1418) היה פסל ואדריכל איטלקי.
ד'אמברוג'ו עבד גם בסנטה מריה אין טרסטוורה ברומא.
הביתה (ספר)
הַבַּיְתָה הוא ספר מאת אסף ענברי, שכתב את סיפורו של קיבוץ "אפיקים", החל מהיווסדות התנועה שהקימה אותו, בראשית המאה העשרים, השומר הצעיר ס.ס.ס.ר, ועד להפרטתו. בסגנון כתיבה שנע בין תיעוד דוקומנטרי יבש לבין ספרות, מתאר ענברי, יליד הקיבוץ, את סיפורו של הקיבוץ הישראלי.
עלילה
ענברי מתמקד בשבעה גיבורים, המבוססים על דמויות אמיתיות, שהם ממקימי קיבוץ אפיקים. לוניה גלר (אריה בהיר, חבר הכנסת הראשונה, השלישית והשישית), קלרה -כרמלה, ("האקונומית"), לסיה "גלילי" (אלעזר גלילי, ממניחי היסוד למחשבה הצבאית העברית, ה"ברל" של החבורה), מיטיה קריצ'מן, ("הגאון" מייסד ומנהל קלת אפיקים), מולה זהרהרי, (שמואל זהרהרי-פינקלברג), ה"תרבותניק", פזמונאי ובמאי הצגות החגים, ליאו רוט, (הצייר), וצבי ברנר ("הביטחוניסט", רעו ושומר ראשו של אורד וינגייט).
באמצעותם ובהתחקותו אחר מערכות היחסים ביניהם מתאר ענברי את תולדות הקמתו, עקרונותיו, מנהגיו, שגשוגו ושקיעתו של הקיבוץ. כתיבתו דחוסה ואינה חודרת לנפשם של הגיבורים, ספק מדווחת בקצרה, ספק באירוניה מנוכרת על מעלליהם ומעללי הקיבוץ.
וכך אמר בראיון: "אצלי העלילה היא כרוניקה של שמונים שנה ומבנה העלילה הקווי מבטא את תפיסת החיים כתהליך [...] אני נגד כתיבה פטפטנית [...] מה שעשיתי זו כתיבה יהודית דחוסה. המעשה הספרותי המקובל בתיאור דרמה הוא של השתהות, הרבה מילים על מעט זמן. אצלי זה ההפך, מקסימום זמן במינימום מילים. החסכנות זה טוב-טעם בעיני".
על הספר
בראיון איתו מספר ענברי שאסף את אגדות המקום ויצק לעלילה בעלת משמעות אוניברסלית-אנושית, כי כך נכתבת ספרות. הוא תיאר את ניסיונו של הקיבוץ לשנות את טבע האדם, את אי הצלחתו עקב הנטייה הטבעית לרכושנות, להורות ולקינון. ענברי מתייחס לסיפור הקיבוצי כאל אירוע טרגי-הרואי. לאנשים הייתה גדולה טרגית, הוא מסביר, הנדרשת כדי להגשים חזון מרחיק לכת כל כך, שקרא תגר על טבעו של האדם. הם קראו תגר על משפחה, על רכוש, על פרטיות ועל אגו.
הספר מספר על שלושה דורות: דור המייסדים, דור הבנים ודור העוזבים. ענברי מעריץ את דור המייסדים וחומל על דור הבנים שהמשימה שלו הייתה הקשה ביותר: ראשית, הם היו חייבים להמשיך את מה שהחלו הוריהם ושנית הם היו לוחמים ונהרגו בהמוניהם. בניגוד להוריהם הם לא היו מהפכנים, ולכן התקשו להמשיך מהפכה. ילדיהם עזבו את הקיבוץ והם נאלצו להמשיך ולמשוך בעול. מצד אחד, מסביר ענברי, מגיע להם כבוד, ואילו מהצד השני, זהו דור שלקה בקוצר ראות. דור העוזבים לא מגיע להישגיהם של הוריהם וסבם/סבתם וההישגים המקסימלים של חלקם הם קריירה מפותחת או תארים אקדמיים. הישגים שאינם משתווים לאלו של הדורות הקודמים.
מינימליזם
הסגנון החסכני איפשר למחבר לדחוס 80 שנים לתוך 276 עמודים. ניתן לראות דוגמה לכתיבה המינימליסטית כבר במשפט הפתיחה של הספר. במשפט קצר אחד יש מידע על הזמן, על המקום, על הנסיבות ועל הייחוס, המקצוע והמעמד של לוניה. זמן קצר לאחר מכן הפך בנו של הבורגני הקפיטליסט לסוציאליסט ואחד ממייסדיה של תנועת השומר הצעיר ברוסיה הסובייטית. על הסיבה שבגללה הפך לסיה - גם הוא בנו של בורגני עשיר ומייסד התנועה - לסוציאליסט, כותב המספר: על טרגדיה של שכול:
הומור
ההומור, שהוא ספק אירוני, ספק ציני, מאפשר לענברי ליצור ריחוק וניכור של המספר מהעלילה, ובעת ובעונה אחת לקרב את הקורא אל המסופר.
הביקורת
שנים רבות כתבו על הקיבוץ כאילו הוא גן עדן, אומר נסים קלדרון. לאחרונה מרבים להשמיץ אותו כאילו הוא גיהנום שהתעלל בנשמות הרכות של הפעוטות, בחיים הפרטיים של החברים, בגזל קרקעות של מזרחים וכדומה. אלו ואלו הלכו לקיצוניות. ענברי, טוען קלדרון, איננו מתבונן וולגרי קיצוני. הוא מצא דרך ספרותית להימנע "מהקיטש הוורוד וגם מהקיטש השחור". אין הוא כותב כדי לסגור חשבונות עם הקיבוץ, או לשחוט פרות קדושות. הוא כותב על אנשים שערכו קרב מרשים כנגד הטבע האנושי כדי להיות נאמנים לאידאולוגיות שלהם, גם אם במהלכו הם גרמו נזקים גדולים לעצמם ולסביבתם. האירוניה של המספר תורמת רבות לייחודו של הספר, גם אם לעיתים מתרשם קלדרון שהיא מוגזמת.
תומאס פולוק אנשוץ
תומאס פולוק אנשוץ (באנגלית: Thomas Pollock Anshutz; 1851 – 1912) היה צייר אמריקאי. אנשוץ, היה ידוע בזכות סצינות הדיוקנאות והז'אנר שלו. הוא היה מייסד משותף של בית הספר דארבי. אחד התלמידים הבולטים של תומאס אייקינס, והחליף אותו בשיעורי רישום וציור באקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה (PAFA).
הביתה (ספר)
הביקורת
היחס אל הקיבוץ הוא דו-משמעי בשתי התקופות; בתקופה של השגשוג ובתקופת השפל. התקופה הראשונה מוצגת כתקופה הרואית, גם אם בהקטנה מכוונת היא מהולה בהומור. אך ההירואיות הזו מכילה בקרבה התאכזרות ונוקשות, הן עצמית, והן כלפי אחרים. התקופה השנייה לעומתה, תקופת השפל, אמנם איננה אכזרית, אך היא חסרה גם את ההירואיות. זוהי תקופת ההתברגנות וההסתבכות הכלכלית.
תומאס פולוק אנשוץ
ביוגרפיה וחינוך
תומאס אנשוץ נולד בניופורט בקנטקי ב-5 באוקטובר שנת 1851. הוא גדל בניופורט, קנטקי ובווילינג, מערב וירג'יניה. לימוד האמנות המוקדם שלו התקיים באקדמיה הלאומית לעיצוב בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19, שם למד אצל למואל וילמרת'. בשנת 1875 עבר לפילדלפיה ולמד אצל תומאס אייקינס ונוצר קשר הדוק בין השניים.
הביתה (ספר)
הביקורת
ברינקר מציין לשבח את הספר בכך, שאין הוא כתוב על פי סכמה אידאולוגית, לא של מקטרגיו ולא של מצדדיו.
תומאס פולוק אנשוץ
ביוגרפיה וחינוך
בשנת 1892 התחתן אנשוץ עם אפי שרייבר ראסל. השניים בילו את ירח הדבש שלהם בפריז, שם השתתף אנשוץ בשיעורים באקדמית ז'וליאן. בשנת 1893 חזרו לפילדלפיה.
בהמשך חייו הכריז על עצמו כסוציאליסט. הוא פרש מהוראה בסתיו 1911 עקב בריאות לקויה.
תומאס אנשוץ נפטר ב-16 ביוני 1912.
הקשר עם אייקינס
אייקינס החל ללמד באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1876, באותה השנה בה נרשם אנשוץ כסטודנט. אייקינס היה המרצה הראשי לאנטומיה וכריסטיאן שוסלה היה פרופסור לציור ורישום. בשנת 1878 אנשוץ הפך לעוזרו של אייקינס, ובסופו של דבר החליף את אייקינס כשקודם הועלה לפרופסור לציור ורישום. בשנת 1880, בעודו סטודנט, השלים אנשוץ את עבודתו הראשית הראשונה, "הפסקת הצהרים של פועלי המתכת".
"הפסקת הצהריים של פועלי המתכת" הוא הציור הידוע ביותר של אנשוץ, המתאר ​​כעשרים עובדים בהפסקת עבודה בחצר בית היציקה. הוא צויר בסמוך לווילינג, מערב וירג'יניה, בסגנון נטורליסטי דומה לזה של אייקינס, אם כי אייקינס מעולם לא צייר נושאים תעשייתיים. היצירה הוצגה בפילדלפיה בשנת 1881 והושוותה ליצירותיו של אייקינס על ידי מבקרי אמנות.
קשר שתיקה
קשר שתיקה הוא מונח המתאר תופעה תרבותית, במסגרתה קבוצה של אנשים, בעלי אופי דומה (בין בשל מקום מגוריהם, מקצועם, דתם או לאומם), במסגרת מוסכמה תרבותית, אינם מזכירים או דנים בנושא מסוים.
תומאס פולוק אנשוץ
הקשר עם אייקינס
היסטוריון האמנות רנדל סי. גריפין כתב עליו: "אחד הציורים האמריקניים הראשונים המתארים את עגמת חיי פועלי התעשייה, והוא כתב אישום ברור של התיעוש" הציור נמצא כעת באוסף של מוזיאוני האמנות היפה בסן פרנסיסקו. סביב 1880, עסק אייקינס בצילום, הוא שילב אותו בשיעוריו והשתמש בו ככלי ליצירת האמנות שלו. אנשוץ וסטודנטים אחרים באקדמיה החלו לעשות שימוש במצלמה, להציב דגמים ולעשות הדפסים ללימוד. אנשוץ השתתף בסדרת העירום של אייקינס, וצילם דגמי עירום בשבע תנוחות עמידה מוגדרות מראש. הוא בעצמו דיגמן עירום עבור אייקינס, יחד עם עמיתיו בסדנא. הם היו מציגים עירום בחוץ, לעיתים קרובות בתנוחות היאבקות, שחיה או אגרוף.
הצלם אדוארד מויברידג' עשה בסופו של דבר את דרכו לפילדלפיה ואנשוץ ואייקינס עזרו לו לבנות את הזואופרקסיסקופ - מכשיר מוקדם להצגת תנועה בצילום.
קשר שתיקה
קשר השתיקה נוצר בעקבות המוסכמה, ולא בעקבות החלטה מפורשת של אותה קבוצה; או מחשש לחרם חברתי, רדיפה פוליטית או חרם דתי. קשר השתיקה הוא לרוב תוצאה של לחץ חברתי. הוא שונה מטאבו, מכיוון שהוא נוצר בהקשרים חברתיים ופוליטיים צרים יותר, והם בדרך כלל אינם חלים על התרבות או החברה כולה. השימוש במונח מצביע על חוסר יושרה, פחדנות, או העדפת קבוצה חברתית אחת על אחרת.
תומאס פולוק אנשוץ
הקשר עם אייקינס
אייקינס נאלץ להתפטר מהאקדמיה אחרי סקנדל בשנת 1886, שנוצר כתוצאה מהשימוש שלו במודל גברי עירום מול כיתה של נשים או כיתה מעורבת. אנשוץ לא הגן על המנטור שלו. הוא חתם על המכתב למועדון הסקיצות של פילדלפיה: "אנו מאשימים בזאת את מר תומאס אייקינס בהתנהלות שאינה ראויה לג'נטלמן ואינה מוסכמת בארגון זה ומבקשת את גירושו מהמועדון."
בגרות
אנשוץ הועלה לדרגה של אייקינס באקדמיה. בהמשך חייו, התמקד בעיקר בהוראתו בפילדלפיה. אמנים רבים למדו אצל אנשוץ, בהם אליזבת ספארהוק-ג'ונס, ג'ורג' בנג'מין לוקס, צ'ארלס דמות', ג׳ון סלואן, צ'ארלס שילר, אברט שין, ג'ון מרין, ויליאם גלקנס, רוברט אנרי ומרגרט טיילור פוקס.
קשר שתיקה
דוגמה לקשר שתיקה הוא האומרטה בקרב הפשע המאורגן (המאפיה) בדרום איטליה.
תומאס פולוק אנשוץ
בגרות
משפחת אנשוץ נסעה בקביעות להולי ביץ', ניו ג'רזי, ששימשה מקום יצירתי עבורו. שם התנסה בצבעי מים, בלוח צבעים בהיר וקומפוזיציות פשוטות. הוא גם צילם את הסביבה הטבעית, תוך כדי שימוש בתמונות כמחקר לציור, במיוחד בהולי ביץ' ובמורד הנהרות דלאוור ומוריס.
אף על פי שאנשוץ התנסה בציור נוף, הוא היה ידוע יותר בזכות דיוקנאותיו שזכו בפרסים רבים בשנות ה-90 וה-1900.
בשנת 1898 הקים הוא יחד עם יו ברקנרידג' את בית הספר דארבי, בית ספר מחוץ לפילדלפיה שהדגיש את הציור בחוץ.
בדרבי יצר אנשוץ את עבודותיו המופשטות ביותר, סדרת ציורי נוף שמן בהירים שמעולם לא הוצגו.
הוא המשיך להשתתף בבית הספר דארבי עד שנת 1910.
הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910.
כיהן כנשיא מועדון הסקיצות של פילדלפיה.
אייק: הספירה לאחור
אייק: הספירה לאחור (באנגלית: Ike: Countdown to D-Day) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי שנעשה עבור ערוץ A&E בשנת 2004, הסרט בוים על ידי רוברט הרמון ונכתב על ידי ליונל צ'טוינד. הסרט מתמקד בדמותו של הגנרל האמריקאי דווייט אייזנהאואר (המגולם על ידי טום סלק), אשר ידוע בכינויו "אייק".
הסרט מתאר את הקשיים בקבלת ההחלטות שקדמו ליום הפלישה. בסרט עצמו מושם דגש כיצד אופי האנשים בתפקידי המפתח משפיע על קבלת ההחלטות. בין אנשי המפתח ניתן למנות את: עומר בראדלי - לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית (משוחק על ידי ג'יימס רימר), ג'ורג' פטון - לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית (משוחק על ידי ג'רלד מקראניי), ברנרד לו מונטגומרי - גנרל בצבא הבריטי (משוחק על ידי ברוס פיליפס) ושארל דה גול - גנרל בצבא צרפת החופשית (משוחק על ידי ג'ורג' שבטסוב).
בסרט עצמו אין סצנות אקשן ועיקרו מתמקד בעבודה שהתרחשה במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית בימים שקדמו לפלישה. ישנה התמקדות בהחלטות שהתקבלו על ידי איזנהאואר והלחצים שהופעלו עליו באופן אישי. כמו כן ישנו דגש על יחסיו עם מספר אישים ביניהם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל (משוחק על ידי איאן מון). הסרט עצמו צולם כולו בניו זילנד כאשר הדמויות הבריטיות שוחקו על ידי ניו זילנדים והדמויות האמריקאיות שוחקו על ידי אמריקאים.
Warriors
"Warriors" (בעברית: "לוחמים") הוא שיר של להקת הפופ רוק האמריקאית Imagine Dragons, ששימש את חברת המשחקים Riot Games כקליפ שקידם את אליפות העולם של המשחק League of Legends בשנת 2014.
הוא נכלל גם באלבום האולפן השני של הלהקה, Smoke + Mirrors. השיר שוחרר באופן דיגיטלי כסינגל ב-18 בספטמבר 2014. הקליפ של השיר היה הסרטון הנצפה ביותר של League of Legends באינטרנט עם למעלה מ-200 מיליון צפיות, עד שהקליפ Pop/Stars של K/DA עקף אותו ב-2019.
קליפ
השיר הוקרן בבכורה עם הופעת הבכורה של הקליפ שלו בערוץ היוטיוב League of Legends ב-17 בספטמבר 2014. השיר והסרטון שלו שימשו לקידום אליפות העולם של המשחק League of Legends לשנת 2014.
יחסי ארצות הברית–סן מרינו
בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. לשתי המדינות היסטוריה ארוכה שהחלה במחצית השנייה של המאה התשע עשרה במלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה
סן מרינו תומכת בעקביות בעמדות ארצות הברית בנושא יחסי חוץ, כמו גם במועמדים שהיא מציעה לארגונים בינלאומיים. בספטמבר 2006, מינה נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש את שגריר ארצות הברית באיטליה, רונלד פ. ספוגלי לשמש במקביל כשגריר בסן מרינו.
ספוגלי היה השגריר הראשון של ארצות הברית בסן מרינו מעולם. קיימת קונסוליה אמריקאית בפירנצה המשמשת גם את סן מרינו ופקידים ממנה מבקרים באופן סדיר בסן מרינו. שם הם מייצגים את האינטרסים של ארצות הברית ומנהלים שירותים קונסולריים לתושבי המדינה. נכון לספטמבר 2013 שגריר ארצות הברית בסן מרינו ובאיטליה הוא ג'ון ר. פיליפס.
ביולי 2007 התמנה פאולו רונדלי להיות השגריר הסן מרינזי הראשון בארצות הברית.
בוקסר צמוד
בוקסר צמוד הוא בגד הלבשה תחתונה וסוג של תחתונים לגבר שבדומה לבוקסר רחב מעוצבים בצורת מכנסיים אך צמודים יותר ובדרך כלל קצרים יותר.
בוקסרים צמודים נלבשים מהבטן התחתונה, דרך המותניים ועד הירכיים, הם עשויים בדרך כלל משילוב של כותנה וספנדקס או מפלנל, הרצועה שמקיפה את המותן מהווה בדרך כלל רצועה נפרדת העשויה מחומר אלסטי, הרצועה הזו תהיה לרוב בצבע שונה מגוף הבוקסר, ורשום בה שם היצרן של פריט הלבוש.
הם מאפשרים לבצע פעילות גופנית בנוחות ופופולריים גם בקרב חיילים.
המעצב ג'ורג'ו ארמני עסק בקו הלבשה של בוקסרים צמודים והפופולריות שלהם עלתה בשנות התשעים כאשר מעצב בגדי הגברים ג'ון ורוותוס עסק בדגמים מסוג זה בחברת קלווין קליין.
תחתוני בוקסר צמוד נלבשו בין היתר על ידי ריצ'רד גיר בסרט ג'יגולו אמריקאי, ועל ידי מארק וולברג בפרסומת לקלווין קליין.
קמתי לרקוד
הרכב
באלבום שיתופי פעולה עם מוזיקאים ויוצרים שונים, כאשר יוסי מזרחי מפיק את האלבום, למעט השירים "הורגת", "ככה זה", "משהו טוב", "גיבור" "קמתי לרקוד" ו"רק שלא תיפול הרוח", אותם הפיק דודו טסה. אמנים נוספים ששיתפו פעולה עם טייב באלבום כוללים את שלום חנוך, טונה, אסף אמדורסקי, גלעד כהנא, Garden City Movement, ניר דנן, יונתן גלילה, ויקיר בן טוב.
נינט שיתפה את מחשבותיה על האלבום, והזכירה שהוא נובע ממקום של כאב אבל גם מייצג החלטה להרגיש טוב ולהיות מאושרת ללא רגשות אשמה. היא שאפה שזה יהיה אלבום שמביא שמחה ומאפשר לאנשים להשתחרר, לצחוק ולצעוק. לאורך הפקת האלבום, נינט הוציאה קליפים לחלק מהשירים.
ביקורות
דודי פטימר סקר את האלבום בביקורת שפורסמה ב"מעריב" ושיבח אותה כזמרת רוק שיוצרת DNA ייחודי למוזיקה שלה. הוא ציין שהאלבום מציג את השחרור והאופטימיות של נינט בהשוואה ליצירותיה הקודמות. פטימר רואה בו אחד מאלבומי הרוק הטובים ביותר בשנים האחרונות, עם איזון בין בלדות ושירי קצב, מילים אישיות והפקה בוגרת.
בסקירה שפורסמה באתר "וואלה!" על ידי בן בירון בראודה, נכתב כי האלבום מציג את הכישרון הווקאלי והצמיחה של טייב כזמרת. עם התקדמות טבעית לעבר רוק, האלבום מאזן בין רגעים של דיסטורשן, מילים חשופות והשפעות ים תיכוניות. הוא משקף את המסע של נינט מתחילת הקריירה ועד לחקירה ולגילוי העצמי שלה כאמנית. האלבום נתפס כפרויקט מנצח, המזמין את המאזינים לגלות מחדש ולהעריך את נינט כנסיכת הרוק שהפכה להיות.
הרכבת התחתית של אתונה
הרכבת התחתית של אתונה (ביוונית: Μετρό Αθήνας) היא מערכת רכבת תחתית הממוקמת באתונה בירת יוון. המערכת משמשת את מטרופולין העיר וחלק ממחוז אטיקה. במערכת שלושה קווים. הקו הירוק נפתח בשנת 1869. הרכבת התחתית של אתונה היא מהראשונות בעולם. בשנת 1991 החלו לבנות את הקו האדום ואת הקו הכחול. ב-28 בינואר 2000 החלו שני הקווים לפעול. למערכת מתוכננים קווים נוספים. הרכבת התחתית באתונה מחוברת בצורה יעילה ונוחה לאמצעי התחבורה הציבורית השונים, בהם, אוטובוסים, טרוליבוס, החשמלית של אתונה והרכבת הפרוורית של העיר. הרכבת התחתית של אתונה היא הרכבת התחתית היחידה ביוון, עד שתיפתח הרכבת התחתית של סלוניקי.
הקו הירוק
הקו הירוק הוא הקו הראשון שנבנה ברכבת התחתית של אתונה. בניית הקו החלה בשנת 1867 והסתיימה שנתיים לאחר מכן והוא נפתח ב-27 בפברואר 1869. בהתחלה הקו הונע על ידי קיטור ולאחר מכן בשנת 1904, הוא הפך לחשמלי. כשהקו נפתח, הוא עבר רק בין שתי תחנות, תחנת פיראוס (Πειραιάς) ותחנת תיסיו (Θησείο). במהלך השנים הורחב הקו כמה פעמים וכיום מספר התחנות בקו הוא 24 ואורכו הוא 25.6 קילומטרים.
הקו מתחיל בתחנת פיראוס, המהווה את מסופו הדרומי של הקו וממשיך עד לתחנה בפרוורה הצפוני של אתונה, קיפיסיה (Κηφισιά). רוב התחנות בקו הן עיליות, ומעטן תת-קרקעיות.
נקודות ציון חשובות שהקו עובר לידן הן: עיר הנמל פיראוס בתחנת פיראוס, היכל השלום והאחווה ואצטדיון קאראיסקאקיס בתחנת פלירו (Φάληρο), האגורה ואזור מונסטיראקי התיירותי הנמצא במרכזה ההיסטורי של אתונה וכיכר אומוניה הממוקמת גם היא במרכז העיר.
הקו נפגש עם הקו הכחול בתחנת מונסטיראקי (Μοναστηράκι) ועם הקו האדום בתחנות אומוניה (Ομόνοια) ואטיקי (Αττική).
הקו האדום
הקו האדום נפתח ב-28 בינואר 2000, ביחד עם הקו הכחול. הקו האדום הוא הקו הראשון במערכת שכולו מתחת לאדמה. הקו עבר בהתחלה בין תחנת ספוליה (Σεπόλια) לתחנת סינטגמה (Σύνταγμα) שבמרכז העיר. בנובמבר של אותה שנה, הסתיימה הרחבת הקו דרומה עד לפרוור דפני (Δάφνη). ב-2004 הורחב הקו עוד פעם ונוספו שתי תחנות נוספות, תחנת אגיוס דימיטרוס (Άγιος Δημήτριος) ותחנת אגיוס אנטוניוס (Άγιος Αντώνιος). ב-2013 בוצעה ההרחבה האחרונה, הקו הורחב צפונה לתחנת אנטופולי (Ανθούπολη) וגם דרומה לתחנת אליניקו (Ελληνικό).
נקודות ציון חשובות שהקו עובר לידן: נמל התעופה הבינלאומי אליניקון הנמצא לא רחוק מתחנת אליניקו, האקרופוליס ומוזיאון האקרופוליס בתחנת אקרופולי (Ακρόπολη), בניין הפרלמנט היווני וכיכר סינטגמה בתחנת סינטגמה.
הקו נפגש עם הקו הכחול בתחנת סינטגמה ועם הקו הירוק הוא נפגש בתחנת אומוניה ואטיקי.
אורך הקו הוא 18.2 קילומטרים והוא עובר ב-20 תחנות.
הקו הכחול
הקו הכחול נחנך ב-28 בינואר 2000, וחיבר בין נמל התעופה הבינלאומי של אתונה לתחנת סינטגמה במרכז אתונה. בשנים הבאות הוארך הקו ונכון ל-2022 הוא הגיע עד לפיראוס, הממוקמת מערבית לאתונה. חלק מתחנות הקו הן תת-קרקעיות, וחלקן הן עיליות. ההרחבה הראשונה הסתיימה ב-2003, והקו הגיע עד לתחנת מונסטיראקי. ב-2007 נוספו לקו עוד שלוש תחנות והוא הגיע עד לפרוור אגאלאו (Αιγάλεω). ב-2013 נוספה לקו תחנת אגיה מרינה (Αγία Μαρίνα). ב-2020 הוא הורחב עד לפרוור ניקאיה. ב-2022, נחנכה הרחבת הקו עד לתחנת דימוטיקו תאטרו אשר בפיראוס, כולל תחנת מפגש עם הקו הירוק בסמוך לנמל פיראוס.
נקודות ציון חשובות שהקו עובר לידן: נמל התעופה הבינלאומי של אתונה בתחנה הסמוכה לו, כיכר סינטגמה בתחנת סינטגמה והאוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה בתחנת קתאקי (Κατεχάκη).
אורך הקו הוא 47 קילומטרים והוא עובר ב-27 תחנות.
Strawberry Shortcake (שיר)
Strawberry Shortcake (בעברית: עוגת תותים) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מלאני מרטינז, מתוך אלבום האולפן השני שלה, K-12. השיר יצא כסינגל שיווקי מתוך האלבום, יחד עם High School Sweethearts. השיר יצא לאור ב-6 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, יחד עם שאר שירי האלבום, והסרט.
הוידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מלאני מרטינז ב-12 בדצמבר 2019. נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-9 מיליון צפיות.
רקע
השיר נכתב על ידי מלאני מרטינז, יחד עם מייקל קינן ואמילי ווארן, והופק על ידי קינן, שעבד עם מרטינז גם על יתר שירי האלבום (למעט Drama Club) , וכן על השירים "Piggyback" , ו-"Gingerbread Man".