cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוחמד כנעאן
מוחמד כַּנְעָאן (בערבית: محمّد كنعان; נולד ב-17 באוקטובר 1955 בטמרה) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי וחבר הכנסת לשעבר מטעם המפלגה הלאומית הערבית בכנסת החמש עשרה.
ביוגרפיה
בעל תואר ראשון במוזיקה מאוניברסיטת בן-גוריון.
שימש כמורה בתיכון המקומי בטמרה מאוחר יותר הוכשר כנעאן כמזכיר מתנ"ס במכללה האקדמית למוזיקה ונבחר ליו"ר מועצת המנהלים של מתנ"ס העיר. בשנים 1980–1988 כיהן כסגן רביעי לראש העירייה עבאס חגאזי.
בשנת 2006 התמודד כנעאן בבחירות לכנסת ה-17 בראשות המפלגה הלאומית הערבית. בבחירות לכנסת ה-18 הוא הוצב במקום ה-95, הסמלי, ברשימת בל"ד לכנסת. בבחירות לכנסת ה-20 ב-2015 התמודד בראש "הרשימה הערבית", לאחר שראש הרשימה טאלב א-סנע פרש לפני הבחירות. הרשימה זכתה בכ-4,000 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. כנעאן התמודד בראש אותה רשימה גם בבחירות לכנסת ה-21.
עמית גפן
עמית גפן  (נולד ב-8 בפברואר 1971) הוא פרופסור ישראלי להנדסה ביו-רפואית בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב. תחומי המחקר של גפן כוללים בין היתר ביומכניקה ואדפטציה של רקמות ביולוגיות, ביומכניקה של מערכת השלד והשרירים, התנהגות מכנית של רקמות בריאות ושינויים בהתפתחות מחלות ופציעות.
ביוגרפיה
עמית גפן נולד ברמת גן והתחנך בגבעתיים, הוא נשוי לפרופסור דפנה ויס ולו 3 ילדים. כיום הוא מתגורר בגני תקווה ובחיפה. את התואר הראשון שלו בהנדסת מכונות עשה בשנת 1994 באוניברסיטת תל אביב. את התואר השני (שנת 1997) והדוקטורט (שנת 2001) עשה בהנדסה ביו-רפואית גם כן באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2002–2003 עשה את הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת פנסילבניה, ארצות הברית.
עמית גפן מייעץ עבור גופים גדולים ברחבי העולם. כמו כן מכהן כיו"ר וכחבר מועצות מדעיות של חברות בינלאומיות גדולות.
כיום מחקרו ממומן בין היתר על ידי הקרן הלאומית למדע, משרד הבריאות, משרד המדע, ומשרד הביטחון.
הישגים
גפן פרסם למעלה מ־250 מאמרים בכתבי-עת בינלאומיים. רבים מהם עוסקים במכנו-ביולוגיה, ביומכניקה של תאים ורקמות, עם יישומים הנמצאים בעיקר במניעה של פצעים כרוניים.
פרסים
2003- The Prince de Merode Award of the International Olympic Committee, Physical Section, granted at the 7th IOC Olympic World Congress on Sport Sciences, Athens, Greece.
2006- Taylor and Francis prize for "Outstanding Innovation in Computer Methods in Biomechanics and Biomedical Engineering, Antibes, Côte d'Azur, France.
2009- The Perkins Prize for the Best Paper in Medical Engineering & Physics in 2008, awarded for the paper titled "Inhomogeneity of Tissue-Level Strain Distributions in Individual Trabeculae.
2011- The Raphael Rozin Prize for Rehabilitation, Awarded for the project "Etiological Studies and Evaluation of Means to Prevent Heel Pressure Ulcers", Tel Aviv.
2012-present - a member of the World Council of Biomechanics and a Fellow of the International Academy of Medical and Biological Engineering and the European Alliance for Medical and Biological Engineering
2013- The Nightingale Prize 2012: For Best Paper Published in Medical & Biological Engineering and Computing in 2011.
2013-2015- President of the European Pressure Ulcer Society (the European Pressure Ulcer Advisory Panel, EPUAP)
טיבור סמואלי (היסטוריון)
ביוגרפיה
טיבור סמואלי נולד במוסקבה, אביו היה ג'רג' סמואלי (1899–1938), שהיה אחיו של טיבור סמואלי. מכיוון שאביו נסע בקביעות לחו"ל בגלל תפקידו ועיסוקו, טיבור למד בבית ספר בבריטניה (1932–1934). אביו נעצר ב-1937 ולאחר מכן הוצא להורג. טיבור לחם בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטה, שם קיבל דוקטורט. הוא נעצר בשנת 1950 או 1951 ונכלא במחנה וורקוטה. שוחרר שנתיים לאחר מכן. אז קיבל אישור להתיישב בהונגריה עם משפחתו. הוא התיישב בבודפשט בו עבד במחלקה לפילוסופיה ובמחלקה להיסטוריה המודרנית של אוניברסיטת אטווש לוראנד כפרופסור באוניברסיטה וסגן רקטור דאז של האוניברסיטה. בשל הסכסוך שלו עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הודח מתפקידו באוניברסיטה. מ-1960 עד 1964 היה חוקר בכיר במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בסוף 1963 או מאוחר יותר נשלח לגאנה כדי ללמד במכון לאידאולוגיה של קוואמה נקרומה. משם היגר לבריטניה, שם הפך לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת רדינג  שהיא אוניברסיטה ציבורית ברידינג, ברקשייר, אנגליה וכן כמומחה לענייני ברית המועצות. הוא פרסם בקביעות בכתבי עת שונים.
עמית גפן
פרסים
2016- The Advances in Pressure Care Career Award, by the World Union of Wound Healing Societies (WUWHS) and the Journal of Wound Care, awarded at the WUWHS conference in the Fortezza da Basso Conference Center, Florence, Italy.
טיבור סמואלי (היסטוריון)
ביוגרפיה
תחום מחקרו העיקרי היה ההיסטוריה האוניברסלית המודרנית, וברוח זו פרסם פרסום מקור על התקופה שבין 1870 לבין 1918, בשם Documents on Modern Universal History, 1870–1918 (בודפשט 1962). הוא גם חקר את ההיסטוריה של הנציונל-סוציאליזם בהונגריה ובאירופה. הוא היה שותף בכתיבת מספר ספרי היסטוריה עבור בתי ספר תיכוניים.
עמית גפן
פרסים
2017- The European Pressure Ulcer Advisory Panel (EPUAP) Experienced Investigator Award, by the Scientific Committee of the EPUAP, to be awarded at the EPUAP annual conference in Belfast, Northern Ireland, September 20-22nd, 2017.
2018- The Otto Schmitt Award by Award committee of the international Federation of medical & biological Engineering (IFMBE), Prague.
פוטו מצוי
פוטו מצוי (שם מדעי: Perodicticus potto) הוא מין של פרימט איטי הפעיל בשעות הלילה ושייך למשפחת הלוריסיים. הוא המין היחידי בסוגו.
תיאור
הפוטו הוא מין פרימיטיבי מאוד בקבוצת הפרימטים ונראה כמו הבסרקיון ממשפחת הראקוניים שבסדרת הטורפים, אך הוא קרוב דווקא ללמורים ולקופים וכן לאדם. הוא יצור איטי בינוני באורך 30–39 ס"מ ושוקל 600-1,600 גרם בממוצע. האצבעות של הפוטו ייחודיות מאוד ובעלי אגודל ענקי האוחז את הענף במקביל לעוד 3 אצבעות ארוכות יותר מהרגיל ואצבע אחת קטנה וחסרת שימוש (האצבע). לפוטו מערכת שיניים של למורים ואף אדום בעל ריריות העוזרות בהרחה. הוא פעיל בלילות ובעל עיניים צהובות הרואות בחושך ואוזניים גדולות, צמודות לעור. בנוסף יש לפוטויים בלוטות ריח לשני המינים, כשקים מתחת לזנבם. החלק האחורי של הגוף לא שימושי כ"כ והוא אינו מנתר כמו שאר קרוביו. אורך הזנב 3–10 ס"מ והפרווה זהובה.
אקולוגיה
הפוטו הוא יצור לילי החי ביערות גשם ויערות הרריים באפריקה הטרופית מגינאה במערב ועד קניה במזרח. הוא ממעט לרדת לקרקע. הפוטויים הם יחידאים ואגרסיביים ויתקפו (למעט בעונת הרבייה) כל פוטו אחר. כמרבית הפרימטים, הפוטו הוא אוכל-כול בעל ידיים זריזות. 65% מתכולת הקיבה של פרט שנותח הכילו פירות והשאר קליפות עץ (21%) וחרקים (10%). הפוטו זריז מספיק כדי לצוד ציפורים או עטלפים חולפים. הוא גם יכול לנשוך קליפות עצים כדי להגיע למוהל העץ והוא ניזון מחרקים שעירים וארסיים שאף יצור אחר לא אוכל.
הוא נטרף לעיתים נדירות בטבע. לפוטו רצועת צוואר גדולה בעלת זיז קוצני העלול לגרום לפציעה אם נושכים אותו. הפוטו נצמד לענף ומתקפל כמו פנגולין עד שהזיז מגן עליו. הפוטו הוא שוכן עצים גבוהים ויוצא בלילות, מה שמונע מטורפים כמו עופות דורסים, אריות, נמרים ואף שימפנזות לטפס אליו. עם זאת, נצפתה קבוצה אחת של שימפנזות שהצליחה למצוא את הפוטויים במהלך היום ואז הם דוקרים אותם למוות בענפים. הקטנים עלולים להיטרף גם על ידי נחשי חנק, נמרים, זבד דקלים אפריקני, זבד אפריקני ועיטים שונים. הם נאכלים גם על ידי שבטים מקומיים שונים.
תת-מינים
בעבר היה עוד תת-מין אך הוא הפך למין עצמאי - פוטו חקיין (Pseudopotto martini).
אלגברת הטנזורים
באלגברה מופשטת, אלגברת הטנזורים של מרחב וקטורי היא האלגברה (האסוציאטיבית עם איבר יחידה) החופשית מעליו.
תוכנה חופשית וקוד פתוח
תוכנה חופשית וקוד פתוח (באנגלית: ; ראשי תיבות: Free and Open Source Software;) היא תוכנה שניתן לסווג אותה הן כתוכנה חופשית והן כתוכנה שהקוד שלה הוא קוד פתוח. כלומר, תוכנה שתנאי הרישיון שלה מעניקים לכל אחד זכות חוקית חופשית להשתמש, להעתיק, ללמוד, ולשנות את התוכנה בכל דרך שהיא ולצורך זה קוד המקור שלה משותף באופן פומבי. גישה זו נועדה לעודד השתתפות ותרומה, לצורך שיפור הקוד או לצורך הנדסת התוכנה. תוכנה קניינית, להבדיל, נמצאת תחת הגבלות זכויות יוצרים או תנאים נוספים המוכתבים על ידי רישיון תוכנה, ובמיוחד, קוד המקור שלה אינו זמין לרוב למשתמשים או זמין עם הגבלות.
אלגברת הטנזורים
הגדרה
יהי V מרחב וקטורי מעל שדה \mathbb{F}. אלגברת הטנזורים של V היא, עם פעולת הכפל בתור המכפלה הטנזורית (מעל \mathbb{F}).
תוכנה חופשית וקוד פתוח
עקרונות
על פי עקרונות FOSS, יש לשמור על זכויות חופש אזרחי בתוכנה (ראו "ארבעת החירויות הבסיסיות של תוכנה חופשית"). יתרונות נוספים של FOSS יכולים להיות עלויות נמוכות, אבטחת סייבר משופרת, יציבות הקוד (בעיקר בהקשר של השפעת תוכנות זדוניות), הגנת פרטיות, חינוך, ומתן שליטה גדולה יותר של משתמשים על החומרה שבה הם עושים שימוש. מערכות הפעלה FOSS, כמו לינוקס, ונגזרות של BSD, נמצאות בשימוש רחב כיום בכל רחבי העולם, במחשבים שולחניים. תנועת התוכנה החופשית (free-software movement) ותנועת הקוד הפתוח (open-source software movement) הן קהילות מקוונות שעומדות מאחורי הייצור וההפצה של מודעות ל FOSS, כאשר הקבוצה השנייה מעדיפה להשתמש במונח FLOSS (עבור free/libre).
מבט כללי
FOSS הוא מונח שמשמש כמטרייה לתוכנה שנחשבת גם חופשית, וגם מוצעת כקוד פתוח לציבור. FOSS תמיד מאפשרת למשתמש לחקור את קוד המקור ונותנת רמת שליטה גבוהה על תפקוד התוכנה, בהשוואה לתוכנה קניינית. המונח "תוכנה חופשית" אינו מתייחס לנושאים כספיים כמו עלות התוכנה או התמיכה, אלא לסוג הרישיון שמאפשר חופש מבחינת זכויות אזרחיות ("free” as in “free speech,” not as in “free beer”) . ישנם מספר מונחים וראשי תיבות קשורים לתוכנה חופשית וקוד פתוח (FOSS or F/OSS), או "free/libre and open-source software" (FLOSS או F/LOSS).
אלגברת הטנזורים
הגדרה
מבנייה זו מתקבלת אלגברה אסוציאטיבית עם יחידה.
תוכנה חופשית וקוד פתוח
מבט כללי
אף על פי שיש חפיפה גבוהה בין רישיונות חופשיים לבין רישיונות קוד פתוח, יש הבדל פילוסופי מהותי ביניהם. הטרמינולוגיה FOSS נוצרה כדי להוות לשון מאזניים נייטרלית בשוני שבין שני ממדים אלו, לפי הדוקטרינה של FSF (Free Software Foundation) לעומת OSI (Open Source Institution), ונותנת מונח יחיד מאחד שמאפשר התייחסות לשניהם.
אלגברת הטנזורים
אוניברסליות
כאמור, אלגברת הטנזורים היא האלגברה החופשית מעל V. פירושו של דבר הוא שהאלגברה מקיימת תכונה אוניברסלית: כל העתקה ליניארית מ-V לאלגברה כלשהי A "עוברת" דרך T(V), כלומר קיים הומומורפיזם (יחיד)  כך שהדיאגרמה הבאה מתחלפת: (כאשר העתקת ההכלה).
כרגיל עם תכונות אוניברסליות, יש מבנה חופשי אחד לכל היותר, עד כדי איזומורפיזם; אלגברת הטנזורים היא המבנה החופשי הזה.
תוכנה חופשית וקוד פתוח
קוד פתוח
הגדרת הקוד הפתוח, משמשת את "יוזמת הקוד הפתוח" (OSI) כדי לקבוע אם רישיון תוכנה עומד בדרישות הארגון להיות "תוכנה בקוד פתוח". את ההגדרה ניסח ברוס פרנס על בסיס "כללי דביאן לתוכנה חופשית", ולא על פי ארבעת החירויות הבסיסיות שניסח סטולמן ופורסמה מאוחר יותר. כתוצאה מכך ציין פרנס שהקידום של קוד פתוח על ידי אריק ריימונד, האפיל שלה בצדק על מאמצי ה FSF, וחידש את תמיכתו בתוכנה חופשית. לאחר מכן, לאורך שנות ה-2000 חזר לדבר על הצורך בקוד פתוח.
אלגברת הטנזורים
מנות אלגברת הטנזורים
כל אלגברה מתקבלת כאלגברת מנה של האלגברה הטנזורית המתאימה למרחב וקטורי כלשהו.
בשל היותה האלגברה הכללית ביותר (כזו שלא מקיימת יחסים לא טריוויאליים, פרט לאלו שכל אלגברה אסוציאטיבית מחויבת לקיים), ניתן "לכפות" עליה יחסים ואף זהויות (כמו קומוטטיביות) ולקבל אלגברות ידועות אחרות. דוגמאות מפורשות לאלגברות כאלה הן האלגברה הסימטרית (בה מוסיפים יחסים מהצורה ) - זוהי האלגברה החופשית הקומוטטיבית הכללית ביותר, ואלגברת קליפורד - בה מוסיפים יחסים מהצורה, עבור תבנית ריבועית q.
דירוג
אלגברת הטנזורים היא אלגברה מדורגת לפי אורך הטנזורים. מפורשות, המרחבים (מכפלה k פעמים) הם המרכיבים ההומוגניים, והאלגברה אמנם מדורגת משום שהעתקת הכפל מוגדרת לטווח הנכון:  על ידי מכפלה טנזורית.
ניתן גם להציג דירוגים אחרים, כדוגמת -דירוג, על ידי, כאשר החלק הזוגי של T(V), ו- החלק האי-זוגי.
אוקאז אמס
ב-18 במאי 1876 חתם קיסר רוסיה על צו, שהוכן לו על ידי ועדה, הקובע איסורים בקשר לשימוש בשפה האוקראינית או כפי שכונתה אז האוקראינית, "ניב רוסיה הקטנה". הצו הזה הוא השלמה להאוקאז של ואלוייב מ-1863. הצו הופק לאחר שגורמי שלטון באוקראינה הרוסית הזהירו מכך שהמשכילים האוקראינים רוצים רפובליקה אוקראינית עם הטמאן בראשה.
הצו קבע איסור מלא על ספרים ושירים, שנכתבו בניב המאלורוסי (אוקראיני) ונאסר גם ייבוא של ספרים כאלה. נאסרו הצגות מופעים מוזיקליים והרצאות באוקראינית. פרופסורים אוקראינים חשודים סולקו ממשרותיהם. כתבי עת וארגונים שונים, שנחשדו, נסגרו.
ב-1881, הקיסר החדש, אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, שינה מעט את הצו, שירים ומילונים הותרו, אך בכתיב רוסי, האלפבית האוקראיני נאסר עדיין. לאחר כישלון מהפכת 1905 האקדמיה האימפריאלית למדעים המליצה על ביטול האיסורים. התחילו מחדש להופיע כתבי עת באוקראינית, בקייב הועסקו פרופסורים, שלימדו באוקראינית ובכנסיות התחילו לערוך טקסים באוקראינית. ב-1910, שר הפנים דאז, פיוטר סטוליפין, השיב את איסורי הצו, כתבי העת באוקראינית נסגרו ואינטלקטואלים רוסים יצאו במסע נגד אוטונומיה או היפרדות של אוקראינה.
הצו התבטל סופית לאחר מהפכת פברואר 1917.
מגפת הקורונה במולדובה
מגפת הקורונה, בה חלו רבים במחלת נגיף הקורונה במולדובה, התפשטה אל המדינה בתחילת מרץ 2020.
התפשטות המגפה
ב-27 בינואר שרת הבריאות, העבודה וההגנה החברתית ויוריקה דומברבאינו כינסה ישיבה מורחבת של הנציבות למצבים חריגים ומצבי חירום של משרד הבריאות, העבודה וההגנה החברתית. בפגישה זו השתתפו גם נציגי משרד החוץ והאינטגרציה האירופית, משרד הפנים, משרד האוצר, הפיקוח הכללי של משמר הגבול, שירות המכס, החברה לביטוח לאומי ברפואה, סוכנות בטיחות המזון הלאומית, והסוכנות הלאומית לבריאות הציבור. המשתתפים דנו במדדים למניעה ובקרה של הזיהום בנושא נגיף הקורונה. בהתבסס על המצב האפידמיולוגי וההתפשטות הגלובלית של הזיהום.
ב-2 בפברואר הוועדה הלאומית יוצאת דופן לבריאות הציבור כוננה על ידי ראש הממשלה יון צ'יקו. הנציבות אימצה את החלטה מספר 1, הקובעת בין היתר כי הערכת הסיכון לבריאות הציבור תמשיך להתבצע תוך ייחוס, במידת הצורך של קוד ההתראה הנובע מהמצב האפידמיולוגי הקשור בנגיף הקורונה.
ב-18 בפברואר הסוכנות הלאומית לבריאות הציבור קיבלה מגרמניה, בתמיכת ארגון הבריאות העולמי, ערכות בדיקה לאיתור נגיף הקורונה.
ב-24 בפברואר הוועדה הלאומית יוצאת דופן לבריאות הציבור כונסה על ידי ראש הממשלה המולדובי, יון צ'יקו. הנציבות אימצה את החלטה מס' 2 הקובעת בין היתר את קביעת רמה הסכנה הלאומית לרמה צהובה על רקע המצב האפידמיולוגי הקשור לנגיף הקורונה. ומחשבת את הסיכון האפשרי לחירום בריאות הציבור.
ב-7 במרץ הודיעה מולדובה על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. על פי משרד הבריאות המולדובי, מדובר באישה בת 48 שחזרה למדינה במטוס ממילאנו, שבאיטליה והיא מטופלת בבית חולים בקישינב.
ב-8 במרץ הודיעה הנציבות הארצית הלא-רגילה לבריאות הציבור במולדובה על קביעת קוד התראה כתום ברמה הלאומית בהקשר למצב האפידמיולוגי הקשור לנגיף הקורונה.
ב-11 במרץ הודיעה מולדובה על סגירת כל בתי הספר, גני הילדים, הקולג'ים והאוניבריסטאות בכל רחבי המדינה למשך שבועיים.
ב-13 במרץ הודיעה הנציבות הארצית הלא-רגילה לבריאות הציבור במולדובה על קביעת קוד התראה אדום ברמה הלאומית בהקשר למצב האפידמיולוגי הקשור לנגיף הקורונה.
ב-15 במרץ הודיע ראש ממשלת מולדובה, יון צ'יקו כי מדינתו משהה החל מ-17 במרץ את כל הטיסות הבינלאומיות לשטחה.
ב-17 במרץ הכריז הפרלמנט המולדובי על מצב חירום לאומי על כל רחבי שטחה של מולדובה לתקופה של 60 יום- עד 15 במאי 2020.
ב-18 במרץ הודיעה מולדובה על מקרה מוות ראשון בשטחה כתוצאה מהידבקות בנגיף הקורונה. הקורבן, היא אישה בת 61 שחזרה למדינה לאחר שביקרה באיטליה.
רצח במשיכת קולמוס
רצח במשיכת קולמוס (באנגלית: Murder, She Wrote) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת פשע, שנוצרה על ידי פיטר ס. פישר, ריצ'רד לוינסון וויליאם לינק, בכיכובה של אנג'לה לאנסברי, והופקה והופצה על ידי יוניברסל עבור רשת CBS. הסדרה מתמקדת בחייה של ג'סיקה פלטשר, סופרת מסתורין ובלשית חובבת, שמוצאת את עצמה מעורבת בפתרון סדרת רציחות המתרחשות בעיירה הבדיונית קאבוט קוב, מיין, וכן ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה. הסדרה רצה במשך 12 עונות מ-30 בספטמבר 1984 ועד 19 במאי 1996, בסך הכל 264 פרקים, וכללה בין צוותיה החוזרים את טום בוסלי, וויליאם ווינדום ורון מסק, כמו גם מגוון עצום של שחקנים אורחים בהם מייקל הורטון, קית' מיטשל וג'ולי אדמס.
הסדרה הייתה ללהיט רייטינג במהלך שידורה, והפכה למרכיב עיקרי בלוח השידורים של CBS ביום ראשון בערב במשך כעשור, תוך השגת התואר כאחת מתוכניות הטלוויזיה המצליחות והארוכות ביותר בהיסטוריה, עם ממוצע של 25 מיליון צופים בשבוע. הסדרה עדיין מצליחה מאוד ופופולרית ברחבי העולם. על תפקידה בתוכנית, הייתה לנסברי מועמדת לעשרה פרסי גלובוס הזהב, זכתה בארבעה, יחד עם מועמדויות ל-12 פרסי אמי, מה שזיכה אותה בשיא של מספר המועמדויות הרב ביותר לגלובוס הזהב, וזכייה בקטגוריית שחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה טלוויזיה עם הכי הרבה פרסי אמי. הסדרה עצמה זכתה גם לשלוש מועמדויות לאמי לסדרת הדרמה המצטיינת, וכן שש מועמדויות לגלובוס הזהב באותה קטגוריה, עם שתי זכיות.
לאחר שהסדרה הסתיימה ב-1996, פורסמו ארבעה סרטי טלוויזיה בין השנים 1997 ל-2003, עם שני משחקי וידאו-הצבע והקליק שיצאו למחשב: אחד ב-2009, וסרט המשך ב-2012. סדרת ספרי ספין אוף ממשיכה להתפרסם כעת.
היסטוריה
מפיקי הסדרה פיטר ס. פישר, ריצ'רד לוינסון וויליאם לינק פיתחו את התפקיד הראשי לשחקנית ג'ין סטייפלטון, שבהתחלה התעניינה במקצת אך בסופו של דבר דחתה אותו, מה שגרם כמעט לביטולו של הפרויקט.
כשהם מתאמצים למצוא כוכבת גדולה אחרת, המפיקים חשבו שאנג'לה לנסברי תהיה מושלמת עבור תפקידה של ג'סיקה פלטשר אבל לא חשבו שהיא תתעניין בסדרת טלוויזיה. קודם לכן, היא שיחקה בשני עיבודים קולנועיים לרומני המסתורין של אגאתה כריסטי: בתור סלומה אוטרבורן בסרט הקולנוע מוות על הנילוס (1978) וכמיס מארפל בסרט הקולנוע "מראה סדוקה" משנת 1980. כשהסרט האחרון נכשל בקופות - למרות צוות כוכבים הכולל את רוק הדסון, אליזבת טיילור, קים נובאק וטוני קרטיס – ההצעה ללנסברי להחזיר את מיס מארפל בשלושה סרטים נוספים מעולם לא התממשה.
כשהיא הודיעה שהיא תהיה זמינה אם הפרויקט הנכון יגיע, שלושת היוצרים שלחו לה את התסריט וכמעט מיד, לנסברי הרגישה שהיא יכולה לעשות משהו עם התפקיד של ג'סיקה פלטשר. הפרק הראשון של הסדרה הוקרן ביום ראשון, 30 בספטמבר 1984.
הפקה
הסדרה צולמה בעיקר באולפני יוניברסל ביוניברסל סיטי, קליפורניה (ליד לוס אנג'לס). נערכו גם צילומי חוץ וכמה פרקים בעיירה מנדוסינו שבצפון קליפורניה, בתפקיד העיירה הבדיונית במיין קאבוט קוב.
עלילה
הסדרה סובבת סביב חיי היום-יום של ג'סיקה פלטשר (לבית מקגיל), מורה לאנגלית שהתאלמנה ופרשה, שהופכת לסופרת מצליחה. למרות התהילה וההון, ג'סיקה נשארת תושבת קאבוט קוב, קהילת חוף קטנה במיין, ושומרת על קשריה עם כל חבריה הוותיקים, ואף פעם לא נותנת להצלחתה לעלות לראשה.
הסדרה מתחילה בדרך כלל עם תצוגה מקדימה של אירועי הפרק, כשג'סיקה מצהירה: "הערב ברצח במשיכת קולמוס...". החוקרים, שכמעט תמיד מוכנים לעצור את החשוד הסביר ביותר לעומת פלטשר שעל ידי חיבור זהיר של הרמזים ושאלת שאלות נבונות, היא מובילה את הרשויות לעצור את הרוצח האמיתי. הרצח התרחש בקביעות כזו בסביבתה, עד שהמונח "תסמונת קאבוט קוב" נטבע כדי לתאר את ההופעה המתמדת של גופות במקומות מרוחקים. ואכן, אם קאבוט קוב היה קיים בחיים האמיתיים, זה היה בראש סטטיסטיקת הפשע הלאומית של ה-FBI במספר קטגוריות.
מערכת היחסים של ג'סיקה עם גורמי אכיפת החוק משתנה ממקום למקום. שני השריפים של קאבוט קוב מתפטרים לאחר שהיא מתערבת בתיקי החקירה שלהם. עם זאת, רוב הבלשים והשוטרים לא רוצים אותה בשום מקום ליד זירות הפשע שלהם, עד שהמסקנות המדויקות שלה ישכנעו אותם להקשיב לה. חלקם שמחים לקבל את עזרתה מההתחלה, לעיתים קרובות בגלל שהם מעריצים של ספריה. עם הזמן, היא מתיידדת במחלקות משטרה רבות ברחבי ארצות הברית, כמו גם עם שוטר בריטי המחובר לסקוטלנד יארד. בתחילת העונה השמינית, יותר מהסיפורים התרחשו בניו יורק כאשר ג'סיקה עברה לדירה שם במשרה חלקית כדי ללמד קרימינולוגיה.
לנסברי שוקלת פרישה ב-1988
באוגוסט 1988, לנסברי הביעה רצון לעזוב את סדרה מכיוון שהיא לא הייתה בטוחה, בגיל 63, שהיא תוכל להמשיך בקצב הנדרש ממנה כעת; היא ציטטה במיוחד את השינוי משבעה לשמונה ימים הנדרשים כל פרק. לפיכך, "Murder, She Wrote" נכנסה לעונתה החמישית באותו סתיו עם אפשרות ברורה שהיא תפסיק את ההפקה בסיומה וסיום הסדרה ישודר במאי 1989.
עם זאת, עבדו על פתרון שאיפשר ללנסברי להמשיך אבל גם לתת לה זמן לנוח. זה גם אפשר לכמה דמויות משניות לקבל סיפורים משמעותיים. בשתי העונות הבאות, לנסברי הפחיתה את הופעותיה בכמה פרקים, והופיעה רק בתחילתו ובסופו של הפרק, כדי להציג סיפורים בכיכובם של כמה חברים של ג'סיקה, כמו החוקר הפרטי הארי מקגרו, הגנב דניס סטנטון או סוכן MI5 מייקל הגרטי. "הניסוי" הסתיים ב-1991. ב-1992, לנסברי לקחה על עצמה תפקיד נרחב יותר בהפקה כשהיא הפכה למפיקה בפועל של התוכנית.
Viasat Film Action
Viasat Film Action הוא ערוץ טלוויזיה בתשלום בבעלות Viasat, המשדר סרטי אקשן. הערוץ נוסד בשנת 1989 בשם TV1000. בשנת 2012 שינו את שמו ל-Viasat Film, יחד עם יתר Viasat Film. הרשת מורכבת מחמישה ערוצי סרטים שונים.
הערוצים מופצים בחבילת הסרטים של Viasat.
הפצה
הערוץ הושק לראשונה בשוודיה, ולאחר מכן בדנמרק, נורווגיה ופינלנד. בתחילת 2004 הוא הושק גם בליטא, לטביה, אסטוניה, רוסיה, אוקראינה, קזחסטן, מולדובה ובלארוס.
היסטוריה וערוצים מקבילים
במקור כללה הרשת ערוץ אחד, TV1000. באמצע 1990 היא הורחבה עם עוד אחד, TV1000 Cinema. הערוץ הזה נסגר ב-2004 והוחלף בידי ארבעה ערוצי ז'אנר שונים, לצד הערוץ הכללי: TV1000 Nordic, TV1000 Action, TV1000 Family TV1000 Classic.
ערוץ Viasat Nordic הפסיק את שידוריו בשנת 2014 בגלל אחוזי צפייה נמוכים והוחלף בידי Viasat Comedy.
פאר ויסנר
פאר ויסנר (נולד בשנת 1957) הוא מייסד מפלגת הירוקים. כיהן כסגן ראש עיריית תל אביב-יפו עד מאי 2013 אז הורשע בעבירה שיש עמה קלון ונאלץ להתפטר מתפקידו.
ביוגרפיה
ויסנר עסק בתעשייה כיצואן וכהנדסאי חשמל והיה בעל מפעל טקסטיל. בשנת 1985 יסד את מפעל "פרארי איטל סטייל" שעסק ביצור ויצוא מוצרי טקסטיל (בין השאר תוך הפרת סימן מסחר רשום בארצות הברית, שגרמה לעיכוב משלוח של תוצרתו במכס). המפעל הפסיק את פעילותו בתחילת שנות ה-90 ונסגר לאחר מלחמת המפרץ. במסגרת זאת הורשע ויסנר, על פי הודאתו, באי הגשת דוחות על הכנסות המפעל בשנים 1990–1992.
בשנות ה-90 הקים את עמותת "האדם עץ השדה" אשר פעלה לשימור, להצלה ולנטיעה של עצים ברחבי ישראל. לאחר אסון המכביה, שנזקו הוחמר עקב זיהום הירקון, הקים ויסנר את מפלגת הירוקים, המפלגה הראשונה בישראל שמוקדשת לשמירה על איכות הסביבה. בבחירות לכנסת ה-15 הוצב ויסנר במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת. בבחירות לכנסת ה-16 ובבחירות לכנסת ה-17 היה במקום הראשון, אך בכל המקרים לא עברה המפלגה את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-17 התקרבה המפלגה לאחוז החסימה עם 47,595 קולות.
בבחירות לראשות עיריית תל אביב בנובמבר 2008, זכה ויסנר ב-4% מהקולות המצביעים והגיע למקום הרביעי אחרי המועמדים רון חולדאי, דב חנין ואורן שחור. מפלגת הירוקים זכתה בבחירות בשלושה מושבים במועצת העירייה. במקביל הריצה המפלגה בראשותו גם כ-30 רשימות מועמדים בערים נוספות ברחבי ישראל.
במהלך כהונתו השתתף במאבק על אולם אוסישקין בו שינה את עמדתו במהלך המאבק ותמך בעמדת אוהדי הקבוצה. נטל חלק במאבק נגד תחנת הכוח רדינג, יוזמת פיילוט הצבת פאנלים סולריים על גגות בתי ספר בת"א, פרויקט חיסכון באנרגיה במוסדות העירייה עצמם, פרויקט הצבת תאורה בחוף הילטון בעיר, קמפיין עירוני לשתיית מי ברז, פנייה לעירייה ולמנהל בדרישה למנוע את הריסתה של גינת שלוש בנווה צדק, העלה בפני העירייה א יוזמת ימי שני ללא בשר, הגיש תובענה ייצוגית כנגד רשות נחל הירקון על זיהום הנחל, דאג לכך שילדים ונוער עד גיל 18 יכנסו חינם למוזיאונים בתל אביב במשך שנה שלמה, פעל להנמכת מגדל והצליח למנוע בנייה מגדלית לטובת בנייה מרקמית, ניהל גישור בפרויקט שיקום חוף הים ליד "סי אנד סאן", הציג את תוכנית אגרת גודש ועוד.
ויסנר ספג ביקורת על תפקודו במפלגת הירוקים, ואף נטען נגדו שעיקר עניינו הוא פוליטי והוא אינו פועל באמת לשמירה על איכות הסביבה. לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הוקמה מפלגה ירוקה נוספת בשם התנועה הירוקה.
בינואר 2011 הוגש נגד ויסנר כתב אישום בגין זיוף מסמך במטרה לקבל דבר, שימוש במסמך מזויף וקבלת דבר במרמה. באוקטובר 2011 הורשע בכל סעיפי כתב האישום וכעבור חודש השעה את עצמו מראשות המפלגה בשל הרשעתו בפלילים. במאי 2012 ביטל בית משפט השלום בתל אביב את ההרשעה, וגזר עליו 250 שעות של עבודות לתועלת הציבור ופיצוי בסך 5,000 ש"ח למתלונן עליו. הפרקליטות ערערה על ביטול הרשעתו ועל ההחלטה שבמעשיו לא דבק קלון. ובשנת 2013 בית המשפט המחוזי קיבל את ערעור המדינה, הרשיע את ויסנר והטיל עליו קלון.
חיים אישיים
ויסנר נשוי ואב לשניים. מתגורר בתל אביב.
קידום צולב
טקטיקת שיווק צולב משמשת בדרך כלל לקידום מכירות, כלומר הגדלת מכירות של קו מוצרים קיים, ופחות לצורכי פרסום כגון מיצוב, הכנסת מוצר חדש, מיתוג שונה וכדומה.
שיווק מדיה צולב
שיווק מדיה צולב היא אחת הדרכים הפופולריות לביצוע שיווק צולב באמצעות שילוב של ערוצי מדיה כגון אינטרנט, טלוויזיה, עיתונים ושלטי חוצות. כמעט כל חברה שמפרסמת כיום משתמשת ביותר מערוץ מדיה אחד ומחקרים מצאו כי פרסום במדיה דיגיטלית (טלוויזיה) במקביל למדיה מודפסת (עיתונים), הובילה לחשיפה של קהל רחב יותר, העברת מסר יעילה יותר, זיכרון לטווח ארוך יותר של פרסומת, גישה חיובית יותר כלפי הפרסומת ועוד.
קידום עצמי
ערוץ "Bravo" האמריקאי, המשדר תוכניות ראליטי וסדרות המכוונות לנשים בגילאי 20–60, אשר גילה שאם הוא משתף כוכבים של סדרות בתוכניות ראליטי אז הצופים מפתחים נאמנות לערוץ עצמו ולא רק לתוכנית אחת. כוונת הערוץ היא לפתח נאמנות גבוהה יותר לערוץ ופחות לתוכנית ספציפית.
קידום מכירות של מוצר או שירות
אופרה וינפרי משתמשת בתוכנית טלוויזיה שלה לקידום המכירות של הספר שלה. בדוגמה זו המוצר הראשון של חברת האם (תוכנית טלוויזיה) עוזר לשווק מוצר אחר של אותה חברה (ספר).
דוגמה נוספת היא מארז סגור של בירה ופיצוחים כקמפיין למונדיאל, יורו וכו (מוצר משלים). החברות מבינות שהמוצרים שלהן הם מוצרים משלימים ומשלבות מאמצים על מנת להגדיל את המכירות.
שיווק צולב בין מותגים/פירמות
רשת מדיה כגון תחנת טלוויזיה מפרסמת סרטים של סטודיו סרטים שמקושר אליה.
דוגמה נוספת היא כאשר רשת חנויות בגדים נותנת תלושי הנחה לחנות נעליים תואמות לאחר הרכישה וההפך. החברות ממנפות אחת את השנייה והשיטה מבוססת על אינטראקציה בין חברות, מותגים או מוצרים שממנפים אחד את השני.
מתאם בירה וחיתולים – Beer & Diaper Correlation
דוגמה לא מתועדת מדגימה בצורה טובה גם כריית מידע וגם שיווק צולב. רשת קמעונאית מסוימת שמה לב שרוב צרכני הטיטולים שלה בשעות הערב היו גברים. המסקנה המתבקשת מכך הייתה שכאשר נגמרו הטיטולים בשעות הערב הנשים היו שולחות את הבעל לחנות לקנות את המצרך החסר. כהבנה של המצב הרשת הקמעונאית הציבה את מדפי הבירה ליד מדפי החיתולים ומכירות הבירות נסקו.
אליס טנג'ריני
אליס טנג'ריני (באנגלית: Alice Tangerini; נולדה ב-25 באפריל 1949) היא מאיירת בוטנית אמריקאית. בשנת 1972, טנג'ריני נשכרה כמאיירת לצוות של המחלקה לבוטניקה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע על ידי הבוטנאי האמריקאי ליימן ברדפורד סמית'. לפני העבודה במכון סמיתסוניאן, היא קיבלה תואר ראשון באמנויות יפות מאוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת'.
ביוגרפיה
אליס ר. טנג'ריני נולדה ב־25 באפריל 1949 בפארק טאקומה, מרילנד, וגדלה בקנסינגטון. הציור היה "תשוקת החיים" שלה מאז גיל ארבע. כתלמידת תיכון, היא הכירה את הבוטנאי לימן ברדפורד סמית' דרך חבר של המשפחה. הוא המשיך להיות המנטור שלה. סמית' לקח לעיתים קרובות את טנג'ריני לצייר צמחים באמצעות דגם מיובש. בזמן שלמדה באוניברסיטה בוירג'יניה, טנג'ריני בילתה את הקיץ שלה בעבודה במכון סמיתסוניאן. היא קיבלה תואר ראשון באמנויות יפות בשנת 1972. לאחר סיום לימודיה, נשכרה טנג'ריני על ידי סמית' לעבוד כמאיירת צוות של המחלקה לבוטניקה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע כך היא הפכה למאיירת הבוטנית הראשונה שנשכרה על ידי מכון הסמיתסוניאן.
קריירה
לפי האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים, טנג'ריני איירה למעלה מ-1000 מיני צמחים רוב האיורים שלה נוצרו באמצעות עט ודיו או מברשת עם דיו, אבל לפעמים גם גרפיט וציור דיגיטלי. היא בדרך כלל מציירת את הדגימה שלה בשחור-לבן, עם צל מינימלי, וממקמת לעיתים קרובות את מקורות האור בפינה השמאלית העליונה של התמונה. היא גם התנסתה ביצירת איורים צבעוניים טנג'ריני עוקבת אחר המסורת באיור בוטני על ידי התמקדות במורפולוגיה של הצמח ובחלקים פנימיים של הפרח ולא בצבע.
האיורים של טנג'ריני הוצגו במספר רב של פרסומים מדעיים, כגון "צמחיית הגיאנות", וכן במספר ספרים. בשנת 1980, היא יצרה "תערוכת יחיד של רישומי דקלים" במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע ואצרה את התערוכה "פרחי בר צפון אמריקאים: צבעי מים מאת מרי ווקס וולקוט" בשנת 1990.
החל משנת 2015, טנג'ריני מפתחת אתר אינטרנט לקטלוג יצירותיה ושל מאיירים אחרים הפועלים בבוטניקה.
מלבד עבודתה באיור, טנג'ריני גם העבירה הרצאות ולימדה שיעורים בנושא במספר מקומות, מחלקת החקלאות של ארצות הברית, מכללת מונטגומרי, בית הספר לאמנויות ועיצוב קורקורן, ובית הספר לאמנות בוטנית של מינסוטה היא גם מכהנת כחברת מועצת המנהלים של האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים.
ב-2005 איבדה טנג'ריני את הראייה בעין ימין בעקבות פציעה לא מזוהה. טנג'ריני חזרה לעבודה, ובנוסף לחבישת כיסוי עיניים, החלה להשתמש בטאבלט גרפי וב-Adobe Photoshop והסתמכה יותר על טכנולוגיה דיגיטלית כדי לתת לה תצוגה ברורה יותר של התמונה.
פרסים והכרה
בשנת 1999 קיבלה טנג'ריני את "פרס השירות המכובד" מטעם גילדת המאיירים במדעי הטבע. בשנת 2008, היא זכתה בפרס "הצטיינות באמנות בוטנית מדעית" מטעם האגודה האמריקאית לאמנים בוטניים.
בשנת 2020 זכתה לטנג'ריני בפרס ג'יל סמית'יס מהאגודה ליניאן בלונדון.
כנסיית קיש
כנסיית קיש (באזרית: Kiş kilsəsi, בגאורגית: გიშის ეკლესია), ידועה ממקורות שונים ככנסיית אלישע הקדוש (באזרית: Müqəddəs Yelisey, בארמנית: Սուրբ Եղիշէ եկեղեցի) או כנסיית אם האלוהים הקדושה (בארמנית: Սուրբ Աստուածածին եկեղեցի), היא כנסייה גאורגית אורתודוקסית, המתוארכת ככל הנראה לתחילת המאה ה-12, ואינה פעילה בגלל היעלמות הקהילה מאז המאה ה-19, אם כי, כמו בשנת 2000, המיסה עדיין נערכת באופן קבוע על ידי כומר גאורגי. היא שוכנת בכפר קיש (Kiş) כ-5 קילומטרים צפונית לשקי באזרבייג'ן. מחקר ארכאולוגי שנערך בשנת 2000 הגיע למסקנה כי היא נבנתה לראשונה ככנסייה גאורגית דיופיזיטית, ולימים הפכה לכנסייה כלקדונית (ארמנית או ). מחקרים קודמים שיערו שהיא תפקדה בתקופות שונות ככנסייה אפוסטולית אלבנית קווקזית, כנסייה כלקדונית בתוך הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית, ומאוחר יותר ככנסייה אפוסטולית ארמנית.
היסטוריה
על פי ההיסטוריון הארמני מהמאה ה-7 הגיע במאה ה-1 לספירה, תלמידו של , למקום שנקרא גיס (Գիս), ובנה שם כנסייה ודקלם ליטורגיה. הכנסייה הפכה ל"מרכז הרוחני ולמקום ההארה של אנשי המזרח". בדרכו מגיס נרצח אלישע הקדוש ליד המזבח האלילי בעמק זרגוני הקטן על ידי אלמונים. ההיסטוריון הארמני בנושא אדריכלות, נראה כי המיקום הגאוגרפי של קיש אינו תואם את זה שתיאר קגאנקאטוואצי. קרפטיאן מאמין כי הוא זיהה את גיס ככפר בומן/בום (Bomen/Bum), 60 קילומטרים דרומית-מזרחית לקיש, במחוז גבלה.
לטענת היסטוריוגרף גאורגי, במאה העשירית, הצטרפה אוכלוסיית קיש לכנסייה האורתודוקסית הגאורגית (כלקדוניזם). כנסיית קיש הפכה למגורים של בישוף גאורגי, שפעל עד המאה ה-17. עד שרוסיה השתלטה על האזור, היו בכפר קיש אוכלוסייה של בני אודי. על פי ההיסטוריון האמריקאי ממוצא ארמני, נראה כי הייתה נפוצה בצפון הנהר קורה עד המאה התשע עשרה, ונראה כי האוכלוסייה הארמנית הגיעה יחסית מאוחר. בעוד ארמנים רבים ללא ספק התיישבו שם בבריחה מהפלישות הטורקו-מונגוליות, רבים נוספים הגיעו לאזור עם בואם של הרוסים בתחילת המאה התשע עשרה.
הנסיך, היסטוריון וגאוגרף גאורגי מהמאה ה-18, מביא הערות מעניינות על הכפר קיש ועל הכנסייה שנמצאת בו: "גישי שוכנת למרגלות ההרים, היא הייתה שייכת לנסיכות של צוקתי והייתה לה כנסייה עם כיפה גדולה, שהייתה כפופה לבישוף של אליסני, צוקתי ושכיחי".
מחקר ותיארוך
בשנים 2000–2003 מימן פרויקט משותף בין  לבין המיזם ההומניטרי הנורווגי (Norwegian Humanitarian Enterprise) לצורך מחקר ושחזור של כנסיית קיש. ד"ר וילייט קרימוב מהמכון לארכאולוגיה ואתנוגרפיה של באקו שימש כמנהל החפירות, והיועץ הארכאולוגי של הפרויקט היה ביורנר סטורפיל (Bjørnar Storfjell). תיארוך פחמן-14 של חפצים שונים שנמצאו באתר הראה כי אתר פולחן שנמצא מתחת למזבח הכנסייה מתוארך לכ-3000 לפני הספירה, ואילו בנייתו של בניין הכנסייה הקיים מתוארכת למאה ה-12 לערך (בין 990–1160).
לא ניתן לתארך את מבנה הכנסייה הקיים לימי אלישע הקדוש, אך העדויות הארכאולוגיות מוכיחות כי הכנסייה נמצאת באתר פולחן עתיק. מאוד לא סביר שאלישע הקדוש בנה בקיש כנסייה במשמעות המודרנית של מילה זו. גם אם הוא היה קיים, נראה שהוא בנה רק את המזבח או השתמש במבנה פולחן אלילי קיים.
ביורנר סטורפיל הצהיר כי ישנן עדויות ברורות לכך שכנסייה זו נבנתה ככנסייה דיופיזיטית. בחפירות התברר כי הכנסייה מייצגת שתי תקופות שימוש שונות, עם שני מפלסי רצפה תואמים שונים באזור המקום המקודש. המקום המקודש (אזור המזבח, בו מכהן הכומר) מוגבה מעט בהשוואה לספינה משקף מבט דיופיזיטי על טבעו של ישו (ישו נתפס כאלוהי ואנושי באותה זמן), ואילו מקום מקודש גבוה יותר אופייני לכנסייה מונופיזיטית (ישו נתפס כאלוהי בלבד). הכומר המכהן נתפס כנציגו של ישו, והגישה הכריסטולוגית משקפת את מידת הקרבה של הכומר למתפללים. בקיש, מפלס הרצפה של המקום המקודש הועלה במהלך תקופת שימוש שנייה מ-30–40 סנטימטרים בלבד לכמטר אחד מעל לספינה. על פי סטורפיל, האדריכלות של האפסיס של הכנסייה המקורית בקיש מעידה על כריסטולוגיה דיופיזיטית, ומכיוון שהכנסייה הגאורגית הייתה הכנסייה הדיופיזיטית היחידה שהייתה קיימת בקווקז בסוף ימי הביניים, נראה סביר להצביע על כך שכנסיית קיש נבנתה בתחילה ככנסייה גאורגית ובהמשך השתלטו עליה המונופיזטים. באותה תקופה ייצגו את הדוקטרינה המונופיזיטית באזור שתי כנסיות: הכנסייה הארמנית והכנסייה האלבנית של הקווקז, האחרונה אימצה את המונופיזיטיזם במהלך המאה השמינית. סטורפיל טוען כי עליית רצפת המקום המקודש במטר אחד מעל מפלס רצפת הספינה התרחשה במאה ה-17, בשליטת הכנסייה האלבנית של הקווקז.
מגלדאפיס
מגלדאפיס (שם מדעי: Megaladapis) הוא סוג של למור נכחד אשר חי במדגסקר עד העת האחרונה. הוא מכונה גם למור קואלה, עקב מבנה השלד המזכיר קואלה. מסוג למור זה התגלו 3 מינים שונים, יחידים במשפחה מגלדאפיזיים (Megaladapidae). הוא שרד עד לתחילת התקופה הנוכחית ונכחד באזור המאה ה-13 עד המאה ה-15, כשראשוני הפורטוגלים שהגיעו לאי גילו אותו.
למור זה היה גדול מכל למור חי והוא היה קרובו של הלמור הענק והגיע לאורך 1.3-1.5 מטר ולמשקל של 40-80 ק"ג. במראהו הוא הזכיר קואלה עם זרועות ארוכות וכבדות, טפרים מעוקלים שתמכו ביציבה, גוף מכווץ ולסתות רחבות בעלות ניבים גדולים ושרירי לסת חזקים בהרבה מכל למור מודרני וכן היה בעל עיניים מצידי הגולגולת, דבר שאין לאף פרימט מודרני. ככל הנראה הוא היה קרובם של למורי הספורט הקיימים, אף שאלה בעלי מוח גדול יותר ולסתות קצרות יותר מהמגלדאפיס.
למור זה היה בעל חוטם צר שהזכיר מראה קרנפי ואולי עזר לבעליו לכופף את העלים לפיו. בשל מוחו הקטן יחסית הוא כנראה היה יצור איטי ונמנמן שהיה מגושם על הקרקע.
הלמורים כנראה נכחדו עם בוא האדם למדגסקר לפני 2,300 שנה ונפגעו מציד למטרות בשר ומשריפות מכוונות שהאדם הבעיר כדי לפנות מיערות מדגסקר לשדות חקלאיים. בהמשך; עקב בצורות, השריפות התמשכו והרגו למורים רבים. דבר זה היה גורם משמעותי בהקטנת אוכלוסייתם ועקב תהליך הרבייה הממושך והנדיר שלהם, הם לא הצליחו להתאושש מכך.
סיפורה של נזירה
סיפורה של נזירה (באנגלית: The Nun's Story) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של פרד זינמן משנת 1959. תסריט הסרט מבוסס על נובלה בעלת שם זהה משנת 1956. בסרט משחקים אודרי הפבורן, פיטר פינץ', אדית אוונס ופגי אשקרופט.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר ובהם הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור זינמן והשחקנית הטובה ביותר עבור הפבורן. הפבורן זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורה של גבריאל "גבי" ואן דר מאל (אודרי הפבורן) שאביה הוא רופא מפורסם מבלגיה. גבי מחליטה להיכנס למנזר ולהפוך להיות נזירה. היא רוצה לצאת לשליחות בקונגו הבלגית.
במהלך החודשים הבאים גבי לומדת איך להיות נזירה והיא נאלצת לוותר על חייה הנוחים. לאחר כשנה היא נשלחת לקונגו הבלגית ששם היא מסייעת לד"ר פורינטי (פיטר פינץ'). הם מתיידדים במהרה למרות מגבלותיה הדתיות של גבי.
גבי נשלחת לשליחות חזרה בבלגיה והיא נשארת שם עקב מלחמת העולם השנייה. מנהלי המנזר מורים לנזירות לא להתערב בשום צד בעת הלחימה. בהמשך גבי מגלה שאביה נהרג מהכוחות הגרמנים ואחיה שותף למחתרת המתנגדת לנאצים. לבסוף גבי מחליטה לפרוש מחיי הנזירות ולעזור לאחיה במחתרת.
פרסים ומועמדויות
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור פרד זינמן, השחקנית הטובה ביותר עבור אודרי הפבורן, התסריט המעובד הטוב ביותר עבור רוברט אנדרסון, העריכה הטובה ביותר עבור וולטר תומפסון, הצילום הטוב ביותר עבור פרנץ פלנר, הפסקול המקורי הטוב ביותר עבור פרנץ וקסמן והקול הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב; סרט הדרמה הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר עבור זינמן, שחקנית הדרמה הטובה ביותר עבור הפבורן ושחקנית המשנה הטובה ביותר עבור אדית אוונס.
הפבורן זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר. פגי אשקרופט הייתה מועמדת באותה קטגוריה. בנוסף הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הבריטי הטוב ביותר עבור פיטר פינץ' ופרס באפט"א לסרט הטוב ביותר.
דאלי (מיתולוגיה)
דאלי (בגאורגית: დალი, באוסטית: dælimon, סוג של דמון) היא אלת הציד במיתולוגיה הגאורגית, ואשת האבנים והחיות. דאלי ידועה כפתיינית בעלת רומנים רבים עם ציידים, וככזאת שהורגת בצורה ברוטלית את מי שבוגד בה.
מיתולוגיה סוואנית
מופיעה בפולקלור הסוואני (סוואנתי בצפון מערב גאורגיה) כדאל (Dæl), יש אומרים שדאלי היא הצאצא של דאל הסוואני, סמל לאישה יפהפייה, בעלת שיער בצבע זהב ועור לבן קורן שזוהר גם בחושך. היא מתגוררת גבוה בהרים, בדרך כלל במקומות שכף רגלו של אדם לא דרכה בהם מעולם. היא חיה במערה, ומדי יום צופה בעדר חיות פראיות החוסות תחת הגנתה, כמו רועה צאן אנושי. חלק מהשירים אפילו מתאר אותה חולבת עז בר. היא לא מתנגדת לחלוק את העדר עם ציידים, כל עוד מתקיימים תנאים מסוימים ולא עוברים על איסורי הטאבו. הציידים יכולים לצוד רק את כמות החיות שהם יכולים לשאת בחזרה לכפריהם. בין חיות העדר מעורבים אלים המחופשים לחיות (בעלות קרניים מזהב), אותן אסור לצוד. אם הצייד מצליח לצוד חיה, חייבים להציע לדאלי חתיכה מהניצוד כהכרת תודה.
מהסיפורים הבולטים במיתולוגיה הסוואנית:
דמיון למיתולוגיות אחרות
המילה דאלי קרובה למילה אל בשפות הקווקזיות (צ'צ'נית: dēla, אינגושטית: dǣlə, בבאטית: dalə).
חוקרים טוענים כי סאמדזימרי ואחיותיה הן אף הן צאצאיות של דאלי. ישנם כאלה המוצאים דמיון בינה לבין אפרודיטה מהמיתולוגיה היוונית - היופי, העירום, פיתוי והחיבה למחרוזות זהב. כמו כן מייחסים לה דמיון לאינה אישתר מהמיתולוגיה המסופוטמית, שניהם ציידים, ורועי צאן.
הלוחם על סוס
הלוחם על סוס (במקדונית: Воин на коњ) היא מזרקה המשמשת כאנדרטה לזכר אלכסנדר הגדול שממוקמת בכיכר מקדוניה, סקופיה, מקדוניה הצפונית. האנדרטה הוכרזה במסגרת סקופיה 2014, ונפתחה רשמית ב-8 בספטמבר 2011, לרגל עשרים שנה מאז הכרזת העצמאות של מקדוניה הצפונית.
באופן לא רשמי, העלויות לבניית האנדרטה הן כ-7.5 מיליון אירו.
תיאור
הפסל, שגובהו הוא 14.5 מ', עשוי מארד ומונח על כן עשוי בטון בגובה של 10 מ'. מתחת לאנדרטה נמצאת מזרקה. סביב המזרקה נמצאים 8 חיילים עשויים מארד בגובה של 3 מ', וכן 8 אריות בגובה של 2.5 מ', כאשר ארבעה מהם פונים למזרקה, ומזרימים מים מפיהם. 4 האריות האחרים ממוקמים על המדרגות ונמצאים בישיבה או בשמירה. על הכן של רוכב הפרש, יש 3 טבעות עם לוחות, עשויים מארד, שמתארים שלושה קרבות של אלכסנדר הגדול. ביניהם, נמצאים 3 טבעות מארד, עם דמויות קישוט ותבליט.
ביקורות
הידיעה על הקמת אנדרטת "הלוחם על סוס" בכיכר מקדוניה ספגה ביקורת מצד האופוזיציה המקדונית ומספר מדיות תקשורתיות. עם זאת, עיקר הביקורת הופנתה מיוון, שהקמת האנדרטה עבורה הייתה פרובוקציה וגניבת ההיסטוריה היוונית.
יחסי עיראק–פקיסטן
יחסי עיראק–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין רפובליקת עיראק לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. האינטראקציה התרבותית והמסחר בין אינדוס למסופוטמיה החלו כבר ב- 1800 לפנה"ס. בשנת 1955 הצטרפו עיראק ופקיסטן לברית בגדאד, ברית צבאית מול ברית המועצות. בשנת 1958, עם רצח מלך עיראק, עיראק פרשה מברית בגדאד, אשר החליפה שמה לארגון האמנה המרכזית (CENTO). המתיחות נמשכה בין עיראק לפקיסטן בסוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 עם מלחמת איראן–עיראק, מלחמת המפרץ ומלחמת עיראק.
ארגון האמנה המרכזית
בשנת 1955, עיראק ופקיסטן חתמו על ברית צבאית כנגד ברית המועצות ובכך הצטרפו לארגון האמנה המרכזית. בשנת 1959, לאחר תלייתו של פייסל השני מלך עיראק ועלייתו של עבד אל-כרים קאסם לשלטון העיראקי, נסוגה עיראק מן ההסכם.
קרע ומתח דיפלומטי
היחסים בין שתי המדינות הידרדרו בשנות השבעים, החל מפסגת ארגון הוועידה האסלאמית בשנת 1971 בלאהור. עיראק הייתה המדינה השנייה והמדינה הערבית הראשונה שהכירה בבנגלדש כאומה ריבונית אחרי גרמניה המזרחית בשנת 1972. הנשיא אחמד חסן אל-בכר תמך כלכלית וצבאית בצבא שחרור בלוצ'יסטן במהלך מרד פנימי בבלוצ'יסטן. התמיכה נמשכה עד שנת 1973 כאשר המודיעין הצבאי של פקיסטן שכנע את אכבר בוגטי, מנהיג באלוך, לערוק לפקיסטן.
ב-10 בפברואר 1973, פנג'אב ריינג'רס ומשטרת איסלאמאבאד פשטו על השגרירות העיראקית באסלאמאבאד מבלי להזהיר את ממשלת עיראק. פעולה טקטית זו חשפה מטמון גדול של נשק, תחמושת ורימוני יד. ציוד נשק אחר נמצא בארגזים שכותרתם "משרד החוץ, בגדאד" ואלה נועדו לכאורה למורדי בלוך הפקיסטניים. פקיסטן גירשה והכריזה על אישיות בלתי רצויה עבור שגריר עיראק חיקמת סולימאן וצוות קונסולרי אחר.
פעולה מוצלחת הובילה לפירוק מורדי בלוצ'יסטן בפרובינציה. מנהל דיני הלחימה של בלוצ'יסטן, הגנרל ראחימודין חאן, חוקק מדיניות שייצבה את המחוז. בעקבות מלחמת איראן–עיראק הוקמה מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ בשנת 1981 בהמזרח התיכון. במהלך המלחמה ניסה הנשיא סדאם חוסיין לעבוד ללא הצלחה עם מורדי בלוצ'יסטן כדי להפנות את המיקוד האיראני לפקיסטן. מרבית המדריכים הצבאיים היו מהכוחות המזוינים של פקיסטן. כ־40,000 אנשי צבא של כוחות הצבא הפקיסטניים הוצבו ב ערב הסעודית כדי לחזק את הביטחון הפנימי והחיצוני של המדינה.
מלחמת איראן-עיראק הייתה נושא מקוטב בפקיסטן, כאשר מחצית מאוכלוסייתה מאוימים כעת מצד האוכלוסייה השיעית שלה ומאיראן. הנשיא זיא הגביר את ביטחונה של פקיסטן, בידיעה שמכיוון שהמדינה קרובה לארצות הברית, היא עלולה להיגרם למלחמה. החברים הבכירים בכוחות הצבא של פקיסטן התנגדו להרג עולי רגל שיעים בסעודיה. זיא לא הוציא שום פקודות לכוחות המזוינים הערבים של פקיסטן, להעסיק מדינה כלשהי מבחינה צבאית.
מלחמת איראן-עיראק סיפקה לזיאה הזדמנות להתמודד עם איראן. טילי עוקץ רבים שנשלחו למוג'האדין האפגני נמכרו לאיראן, מה שהיווה גורם מכריע עבור המדינה במלחמת איראן-עיראק.
מלחמת המפרץ וסנקציות
בשנת 1990 עיראק פלשה כווית עקב המתיחות הפוליטית הגוברת בין שתי המדינות הערביות. פקיסטן אישרה את ארצות הברית - מנהיגת המערכה הצבאית נגד עיראק, עם ראש צוות הצבא, הגנרל מירזה אסלאם בג והיו"ר הראשי המשותף האדמירל איפתיקהר אחמד סירוחי פיקח על הצבת הכוחות המזוינים של המזרח התיכון במזרח התיכון. הגנרל בג האשים את מדינות המערב בעידוד עיראק לפלוש לכווית, אף כי המשיך להוביל את כוחותיו המזוינים נגד עיראק בתמיכה בערב הסעודית. בזמן שמלחמת עיראק עם כווית חילקה את הפקיסטנים, בג פיקד בקפידה והציב את כוחותיו הכפופים של הכוחות המזוינים בפקיסטן במהלך מבצע סערת המדבר.
נורמליזציה של היחסים
בשנת 2003, לפני פרוץ מלחמת המפרץ השנייה, הודיעה פקיסטן כי היא מתנגדת לכל פעולה צבאית נגד עיראק. עם זאת, לאחר סיום המלחמה, פקיסטן ציינה כי היא מוכנה לשלוח את כוחותיה הצבאיים של המזרח התיכון לעיראק לצורך שמירת שלום אם הם ידרשו לכך.
ארצות הברית ובריטניה השמיעו קריאות רבות להצבת הכוחות התלויים של צבא פקיסטן לפעולות שמירת שלום בעיראק. עם זאת, אנשי צבא פקיסטן אמרו כי "לאור ההתקוממות נגד כוחות הקואליציה בראשות ארצות הברית בעיראק והאנרכיה הפנימית שם, שליחת כוחותינו בשלב זה תהיה כמו קפיצה באש. המתיחות בין שתי המדינות נותרה אינטנסיבית בנושא בני ערובה זרים בעיראק. במהלך השנים 2004–2005, 14 אזרחים פקיסטנים נתפסו כבני ערובה מתוכם שניים נהרגו. עם זאת, היחסים נורמלו בעקבות כוחות ארצות הברית נסיגת הכוחות מעיראק. בשנת 2013 שתי המדינות חתמו על ברית הגנה.
שגריר עיראק בפקיסטן, ד"ר רושדי אלאני, טען כי עיראק רואה בפקיסטן "מעצמת על מוסלמית וכי עיראק מוכנה לספק לפקיסטן נפט ללא תנאי, ומטוסי האימון סופר מושאק נמסרו מפקיסטן כחלק משיפור יחסי ההגנה בין שתי המדינות.
שאול שקד
שאול שקד (5 במרץ 1933 – 27 באוקטובר 2021) היה פרופסור בחוג ללימודי הודו, איראן וארמניה ובחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית, חתן פרס ישראל לבלשנות לשנת 2000, ונשיא של כבוד של איגוד האקדמיות למדעים הבין-לאומי.
חייו ופועלו
שאול שקד נולד ב-5 במרץ 1933 בעיר דברצן שבהונגריה למשפחה ציונית דתית, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בגיל שנה. למד בבית הספר הריאלי בחיפה במגמה למזרחנות שבה לימד מאיר יעקב קיסטר. החל את חוק לימודיו לתואר הראשון ב-1952 בחוג לשפה וספרות ערבית ובלשנות שמית שבאוניברסיטה העברית בירושלים, סיים תואר שני בספרות ושפה ערבית ובמדע הדתות באוניברסיטה העברית ב-1959. במדע הדתות הוא היה תלמידם של צבי ורבלובסקי ודוד פלוסר ובלימודי הערבית והאסלאם הוא למד תורה מפיהם של שלמה דב גויטיין, יעקב פולוצקי ודוד צבי בנעט. עוד בתקופת התואר השני החל לכתוב את ספרו הראשון, שהוא ביבליוגרפיה של החלק הדוקומנטרי בגניזת קהיר, הכולל מכתבים, תעודות משפטיות וכדומה (A tentative bibliography of Geniza documents (École Pratique des Hautes Études, Études Juives, V), Paris-The Hague, 1964.). את לימודי הדוקטורט עשה שקד בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (School of Oriental and African Studies) השייך לאוניברסיטת לונדון, תחת הנחייתם של הפרופסורים הנינג (Henning) ומרי בויס. עבודת הדוקטורט, שהוגשה ב-1964, נסבה על ספרות החכמה והמוסר הפרסית בעידן הטרום-אסלאמי. בשנת 1964/5 לימד באוניברסיטת לונדון.
מאז 1965 הרצה שאול שקד באוניברסיטה העברית, ומאז 1980 שימש כפרופסור מן המניין. היה מופקד הקתדרה על שם שוורצמן באוניברסיטה העברית בלימודים איראניים ובמדע הדתות. היה יו"ר הוועדה האקדמית במרכז ללימודי הנצרות שבאוניברסיטה העברית. שימש כפרופסור אורח וכמוזמן באוניברסיטאות ובמכוני מחקר שונים, ביניהם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת הרווארד, המכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת היידלברג, וולפסון קולג' בקיימברידג', מכון המחקר ע"ש אננברג השייך לאוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, האקול פראטיק דה אוטז אטיד (EPHE) בפריז, המכון ההולנדי ללימודים מתקדמים (NIAS), האוניברסיטה החופשית בברלין, אוניברסיטת אוטווש לוראנד (Eötvös Loránd) בבודפשט, והאוניברסיטה הקתולית ע"ש פזמני פטר (Pázmány Péter Katolikus Egyetem) שבהונגריה.
ב-1985 נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנים 2001-1995 כיהן כיו"ר החטיבה למדעי הרוח באקדמיה. הוא שימש ראש מכון בן-צבי, ולאחר מכן, עד 2007, כיהן כיו"ר הוועדה האקדמית של מכון בן צבי. היה סגן נשיא איגוד האקדמיות הבין-לאומי, ולאחר מכן, בשנים 2004-2001, כיהן כנשיא האיגוד הזה. מאז 2004 ועד למותו הוא שימש כנשיא של כבוד באיגוד. ב-1995 זכה בפרס על שם יורם בן פורת. מ-1995 עד מותו היה חבר כבוד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. בשנים 1999-1995 היה סגן נשיא החברה האירופית לאיראנולוגיה (Societas Iranologica Eruropaea). מאז שנת 2000 עד מותו היה יו"ר הוועד המנהל של קרן פרי. מאז 2005 שימש כחבר המועצה בקורפוס הכתובות האיראניות (Corpus Inscriptionum Iranicarum).
שאול שקד היה חבר במערכות כתבי עת אחדים, בהם: Israel Oriental Studies vol. 1-7; Bulletin of the Asia Institute; פעמים (כתב העת של מכון בן צבי למורשת קהילות ישראל במזרח); Archiv für Religionsgeschichte; Bulletin of the School of Oriental and African Studies, London, ו-Jerusalem Studies in Arabic and Islam.
ספרות החכמה הזורואסטרית
שאול שקד עשה דוקטורט באוניברסיטת לונדון על ספרות החוכמה בפרסית אמצעית, המכונה אנדרז. חלק מהספר הופיע במאמרים שונים, בין היתר בערך Andarz באנציקלופדיה איראניקה, ועיקרו בספר (A tentative bibliography of Geniza documents (École Pratique des Hautes Études, Études Juives, V), Paris-The Hague, 1964.). הספר כולל הוצאה לאור של טקסט חשוב בפרסית אמצעית, עם תרגום ומבוא רחב. שקד סיווג את ספרות החוכמה הזו לסוגים שונים, והראה כיצד היא בנויה. חלק מן הספרות הזאת נשתמר בתרגומים מימי הביניים לשפה הערבית.
הדת הזורואסטרית
שאול שקד כתב מספר ספרים ומאמרים וכן על הדת הזורואסטריות, בעיקר בתקופה הסאסאנית, התקופה שקדמה לכיבוש המוסלמי של איראן, על בסיס טקסטים הכתובים בפהלווי, היא השפה הפרסית האמצעית, אך גם בערבית ובשפות אחרות. הספרות הזאת הייתה רחבת היקף, אך רק מעט ממנה שרד. קטעים ממנה נשתמרו בכתבי יד, שרידים אחרים נשתמרו בתרגום לערבית והשימוש בשני סוגי המקורות הללו משלים זה את זה. ספרות זו כוללת תיאורים של בריאת העולם, אחרית הימים, שכר ועונש בעולם הבא, וכוללת עצות להנהגה בחיים וכן ענייני משפט והלכה. כמה ממאמריו שעסקו במחשבה הדתית הזורואסטרית קובצו בספר "מאיראן הזורואסטרית לאסלאם". ספר זה תורגם לפרסית והתרגום יצא לאור באיראן. נושאים אחרים נדונו במאמרים שטרם קובצו בספר, למשל במאמר העוסק בשאלת היחס לבעלי החיים בספרות הזורואסטרית, ובמאמרים אחרים המוקדשים לתיאור מבנה האדם ומבנה העולם לפי התפיסה הזורואסטרית.
הוא גם עסק בשאלות הנוגעות לראשית הדת הזורואסטרית, מתוך ויכוח עם המגמה של חלק מן החוקרים בימינו, השוללת את קיומו של הנביא זרתושטרא, שאליו מייחסת המסורת את התחלת הדת.
"הדואליזם בתמורה" (Dualism in Transformation)
בספר בשם זה ניסה שאול שקד להראות שהתמונה של הדת הזורואסטרית כדת דואליסטית, שכמעט לא נשתנתה מאז נוסדה בסביבות המאה השמינית לפנה"ס ועד ימינו, דורשת בדיקה מחודשת. שקד ניסה לעמוד על כך שיש מתחת לכותרת הכללית הזו של דואליזם הרבה מאוד אופנים של ביטויי דת. יש דואליזם נוקשה – מצד אחד האל הטוב ומצד שני ישות רעה העומדת מולו. אבל יש גם מיתוסים דואליסטיים שבהם יש שלוש ישויות קדומות. המפורסם שבהם הוא המיתוס על אל הזמן, שממנו מתפצלים האל הטוב והכוח הרע. האל הטוב והכוח הרע לא עומדים על אותה רמה בתפישה הדואליסטית. רק האל הטוב הוא אל במלוא מובן המילה. הכוח הרע אינו בורא, אלא הוא כוח שלילי, הפועל כנגד האל הטוב.
שקד סבר שקיימים גוונים שונים של תפיסות דואליסטיות בתוך הספרות הזורואסטרית. מידע רב מגיע אלינו באמצעות מחברים זרים במאות הראשונות לאסלאם, בעיקר באמצעות מוסלמים שכתבו ערבית, ורבים מהם היו צאצאים של משפחות זורואסטריות. אנו רואים בספרים הללו ביטויים שונים של מיתוס ותפיסה דואליסטית. התזה המרכזית של שקד בספרו היא הטענה בדבר ריבוי הניסוחים הדואליסטיים בדת הזורואסטרית. רבות מן הדעות הזורואסטריות שאינן עולות בקנה אחד עם המסורת המקובלת מופיעות בכתביהם של הסופרים הערבים, המסתמכים על מסורות בעל פה שקיבלו מפי הזורואסטרים, ובכך הם משלימים את התמונה.