cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בורג'ה
ראו גם
}}
יחסי יוון–פרו
יחסי יוון–פרו הם היחסים בין יוון לפרו.
רקע כללי
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 בדצמבר 1965. יוון יוצגה בפרו על ידי שגרירותה בברזיל עד 1992 כאשר נפתחה השגרירות בלימה. בסביבות 150–350 אנשים ממוצא יווני מתגוררים בפרו, כולל ולדימירו מונטסינוס, ראש שירות המודיעין הפרואני, סרביוסי דה אינטליגנציה נסיונל תחת אלברטו פוג'ימורי. מאז 1987 פרו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
ביקורים דו צדדיים
ביקורו הרשמי הראשון של בכיר יווני בפרו נערך על ידי שר החוץ היווני יורגוס פפנדראו בשנת 2003.
הסכמים דו צדדיים
קיימים מספר הסכמים:
אילת שמיר
איֶלֶת שמיר (נולדה ב-17 במאי 1964) היא סופרת ישראלית, מלמדת בחוג לספרות במכללה האקדמית אורנים כפרופסור יוצר חבר. בין השנים 2010–2018 שימשה כראשת החוג.
ביוגרפיה
אילת שמיר נולדה בחדרה וגדלה בקיבוץ ניצנים עד גיל 4, אחר כך שהתה שלוש שנים באתיופיה מכיוון שאביה איש צבא הקבע היה שם בשליחות.
בגיל 7 שבה עם משפחתה לישראל והם גרו בחדרה עד גיל 18. בשנים 1982–2004 גרה בחיפה, לאחר מכן בשנים 2004–2010, גרה בכרכור. בשנים 2010–2019 גרה בחיפה, מ-2019 גרה בתל אביב עם שני בניה ועם בן זוגה הסופר יובל שמעוני.
סיימה דוקטורט בספרות באוניברסיטת חיפה בשנת 2004, בנושא: "הזר המקומי" – גילומי כלאיים בפרוזה הישראלית החדשה. העבודה דנה במושג הכלאיים, בגניאולוגיה המושגית והתרבותית שלו, במהותו ובמאפייניו, ומציעה אותו כפריזמה לקריאה בשלוש יצירות מן הפרוזה הישראלית החדשה.
זכתה בפרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007.
זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ט 2009.
זכתה בפרס רמת גן לעידוד הספרות העברית תשע"ד, 2014.
גנסין 3
זהו ספרה הראשון של אילת שמיר, שראה אור בהוצאת "עכשיו" בשנת 1999. הספר הוא אוסף של ארבעה סיפורים ארוכים, שדוחסים את החוויות במרקם לשוני המהווה את הקוטב ההפוך לשפה הרזה וה"שיינקיאנית". זו אינה פרוזה ריאליסטית, אלא סיפורי חקירה ניסיוניים שיש בהם פירוק ושבירה לא רק של המסגרת הפורמלית של העלילה ושל התחביר הקוהרנטי, אלא גם של הרגלי המחשבה. באופן כזה, חייב הקורא, במידה רבה להיות שותף לשחזור המסגרת הכללית, שבה, ואולי כתוצאה ממנה, מתרחשות החוויות. כך למשל בסיפור "גנסין 3", שעל שמו קרוי הקובץ, מתוארות חוויותיו הקשות של זוג צעיר, בבית שעובר תהליך של פירוק ובניה מחדש, ורק בהדרגה מתברר כל מתאר היחסים ביניהם. באופן דומה, משולבת הכוחנות הגברית של כמה מן הגיבורים ה"חוקרים" כגון החייל ("המיטה שאתה מציע בעצמך") המורה ("אוגוסט וכו', רקוויאם לתלמידה") והנערה (אפריקה בלוז"), ברגישות לה ניתן לצפות מכושר ההכלה וההסתכלות של האישה. שמיר קיבלה על הספר מענקים מטעם "קרן הנשיא" ומטעם "קרן תרבות חיפה".
האם אתה רואה את מה שאני שומע
ומקטעים מהסיפור "אמנות המלחמה" של יובל שמעוני. הנובלה "האם אתה רואה את מה שאני שומע" מנסה לחדור אל הדינמיקה ואל האינטימיות ואל התשוקה שמעורבים במעשה חקירה של אסיר פלסטיני במתקן חקירות של השב"כ. וזאת באמצעות פירוק והרכבה מחדש של מפגש התודעות בין חוקר ונחקר, של לשון החקירה, ושל הזמן והמרחב בתא במהלך העינויים. שמיר כתבה את הסיפור מיד אחרי שפרצה האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000, והוא מבוסס על סיפור אמיתי של בכיר בממשל הפלסטיני מג'נין שהיה כלוא במהלך שנות השמונים במשך תשע שנים בכלא הישראלי בשל פעילות פוליטית, מתוכן שנה וחצי בחקירת שב"כ. שמיר נפגשה עמו בחיפה, ואף ביקרה בג'נין באוגוסט 2000, כחודש לפני ההתפרצות. כעבור תשע שנים, במאי 2009 בעת כנס במכללה האקדמית אורנים ("הכתובת הייתה על הקיר")
הרצתה שמיר על הסיפור שמאחורי הנובלה והזמינה את מר עבדאללה ברכאת המשמש כיום (2009) כסגן מושל ג'נין, אותו ראיינה ועליו ביססה את סיפורה, למסור עדותו שלו המקורית לאירועים. ב־2003, שמיר זכתה במענק מטעם אוניברסיטת חיפה לתרגום הנובלה לשפה האנגלית.
פסנתר בחורף
הרומן "פסנתר בחורף" ראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2007. הספר נבחר לאחד מחמשת המועמדים הסופיים של פרס ספיר לשנת 2008 וזכה בפרס ווינר לעידוד יצירה מקורית מטעם הוצאת עם עובד לשנת 2007. הוא תורגם לצרפתית וראה אור ב-2010 בהוצאת Christian Bourgois éditeur.
הספר מתאר ליל דצמבר סוער אחד בפיאנו-בר בשולי מושבה נידחת, שבו נמצא ג'ו אוחנה בעל בית שהוא גם הברמן, גדי מאירי הפסנתרן ופאדיל, נער ערבי שמשמש כטבח-כולבויניק. למקום נקלעת חבורת אנשי-כספים – ארבעה גברים ושתי נשים – בדרכם חזרה לתל אביב מסעודת גיבושון במסעדת ציידים כפרית. אוחנה בעל-הבית כבר רוצה לסגור וללכת הביתה, אך החבורה מתעקשת להישאר ולשתות דווקא בפיאנו-בר שלו. במהלך הלילה הקצר הזה – מ-12 בלילה עד 4 בבוקר – מתפתחת בהדרגה דרמה אלימה וקשה שעיקרה ההתנגשות האנושית הבלתי נמנעת בין המקומיים לבין הזרים שנקלעים למקום. בסיטואציה הדחוסה והיצרית שבה כמעט לאף אחד אין מה להפסיד, נחשפים החיים של כל אחת מהדמויות; נחשפות הצלקות שכל אחת מהן נושאת עמוק בתוכה; נחשפות האכזבות שלהן, חרדות-הכישלון, הגסות, הבהמיות והנואשות; ונחשפת גם הכמיהה העמוקה לאינטימיות. הספר מתאר פיסה של המציאות הישראלית שרוויה במובלעת של אלימות.
נטל ההוכחה
רומנו, עורך דין חיפאי, נקלע לקרב של חייו. שנים עברו עליו בשולי האירועים הגדולים, עד שהוא נקרא להגן על נגר ערבי שהיה מעורב בתקרית אלימה ומגלה שנלכד בסבך מוסרי ורגשי שלא שיער את מידותיו. מה שנראה כסכסוך עסקי מגלה פנים אחרות מרגע שנחשפים שורשיו בעבר, וגם בחלוף שלושה עשורים מתברר שדבר לא נשכח. האם תעלה עכשיו ממעמקי השנים אשמה נוספת, חמורה יותר, או להפך, יתגלו שם נסיבות מקילות? ואולי לא טינות מן העבר יכריעו, אלא ההווה ואהבה שאינה תלויה בדבר? אילת שמיר, כלת פרס ראש הממשלה ופרס רמת גן למצוינות ספרותית, מבודדת בספרה השלישי מקטע מליבת חיינו כאן, ובכתיבה בוטחת ורבת־כוח מצליחה להאיר את המורכבות הסבוכה של ההוויה הישראלית. היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר 2019
תומאס אסק
תומאס אסק (אנגלית: Thomas Usk; נפטר ב-4 במרץ 1388), משורר אנגלי משלהי ימי הביניים.
הוא נולד בלונדון, ומחברו של The Testament of Love, שבעבר נחשב בכלל ליצירתו של ג'פרי צ'וסר. הפרלמנט (המכונה "הפרלמנט חסר-הרחמים" בחיבור) רדף אותו ובשנת 1388 אף הביא להוצאתו להורג. The Testament of Love הוא יצירת פרוזה אלגורית שנכתבה בשבתו בבית-הסוהר במטרה לגייס עזרה. ואלטר סקיט גילה שהאותיות התחיליות של הפרקים יוצרות יחד אקרוסטיכון: "MARGARET OF VIRTU HAVE MERCI ON TSKNVI." על פי הפענוח המקובל, המילה האחרונה היא "THINUSK," או "thin(e) Usk."
ג'ון ממאלוורן מספק תיאור של ההוצאה להורג בהמשכו ל-Polychronicon, בספרו על כך שנדרשו שלושים מכות חרב כדי לגדוע את ראשו של אסק. אסק היה גובה-מכס בין השנים 1381 ל-1384, כאשר צ'וסר היה מבקר-המכס, והוא הכירו. ב-The Testament of Love, אל האהבה מהלל את "mine own true servant, the noble philosophical poet in English", שכתב שיר על טרוילוס (כלומר, צ'וסר). אסק היה חבר בתנועת הלולארדים, אך הושב לכנסייה הקתולית במהלך שהותו בבית-הסוהר.
אילת שמיר
נטל ההוכחה
(עמרי הרצוג, הארץ).
"תנופת הכתיבה של איילת שמיר מרשימה ביותר [...] היכולת שלה לעצב דמות על נפתולי הנפש שלה, [...] ועברה המשפיע על מי שהיא בהווה - מופתית"
(שופטי פרס רמת גן למצוינות ספרותית).
פרקים בספרים
התפרסם בספר מאמרים על יצירתו של א"ב יהושע Leggere Yehoshua, Giulio Einaudi editore, s.p.a. Torino, 2006 "מה שלא יעלה על הדעת" ו"מה שהנייר אינו סובל" הפונקציה התרבותית והפואטיקה של העינויים: אילת שמיר "האם את ה רואת את מה שאני שומע".
קישורים חיצוניים
ביקורות ספרים שכתבה:
על ספרה "הזר והמקומי"
Heaven and Hell (אלבום)
Heaven and Hell הוא אלבומה התשיעי של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור באפריל 1980. זהו האלבום הראשון של הלהקה ללא השתתפותו של הסולן המקורי אוזי אוסבורן, שאת מקומו מילא הזמר רוני ג'יימס דיו.
הקלטות
למעשה, הסשנים הראשונים לאלבום נערכו בהשתתפותו של אוסבורן, מיד לאחר סיום סיבוב ההופעות של אלבומם הקודם, שלאחריה נסעו חברי הלהקה ללוס אנג'לס על מנת להתחיל בתהליכים להקלטת אלבום חדש, תהליכים אותם כינה טוני איומי "מתסכלים ביותר, ובלתי נגמרים". באותה תקופה, סבלו חברי הלהקה מהתמכרות קשה לסמים ואלכוהול, אך קשה יותר מכולם הייתה ההתמכרות של אוסבורן, ויחד עם בעיות האישיות שלו והמתח הרב ששרר בינו ובין איומי, הביאו אותו לעזוב את הלהקה. מאוחר יותר העידו חבריו על בעיות התנהגות קשות, חוסר אכפתיות, אדישות וזלזול בחומרים שנכתבו שהפגין אוסבורן. אוסבורן צוטט באותה התקופה כאומר "דיו יאלץ לעטות שכפ"ץ אם יופיע עם בלאק סבאת'". מאוחר יותר כתב: "אין לי דבר אחד רע לומר על הזמר שהם שכרו רוני ג'יימס דיו... הוא זמר נהדר. אבל שוב, הוא אינו אני ואני אינני הוא. אז פשוט קיוויתי שהם יכנו את עצמם 'Black Sabbath II'".
בזיכרונותיו גילה איומי, שברשותו גרסה של השיר "Children of the Sea" שהושר על ידי אוסבורן, עם שינוי קל בליריקה ועם שינוי ניכר במלודיה. בנוסף להתפטרותו של אוסבורן, נאלצה הלהקה להתמודד עם בעיותיו האישיות של מתופף הלהקה ביל וורד, בעיות שבסופו של דבר גרמו גם לו לנטוש את הלהקה. הבסיסט גיזר באטלר היה בעיצומו של תהליך גירושין, ועתידו בלהקה היה לוט בערפל. אי לכך, ג'ף ניקולס ניגן במקומו בחזרות. ההקלטות נערכו באולפני "Criteria Studios", ודיו הציע לשכור את המפיק מרטין בירץ'.
סיקור השירים המרכזיים
Neon Knights
הסינגל הראשון מהאלבום זכה להצלחה גדולה והגיע למקום ה-22 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר הוא האחרון שנכתב עבור האלבום.
Children of the Sea
Heaven and Hell
לדברי דיו, השיר עוסק בבחירה חופשית וביכולתו של כל אדם לבחור בין טוב לרע, כאשר לכל אדם יש בתוכו "Heaven and Hell" ("גן עדן וגיהנום"). השיר בוצע על ידי כל ההרכבים המאוחרים של הלהקה. השיר הוא אחד המפורסמים ביותר של הלהקה, ונחשב לאחד הטובים של בלאק סבאת' אי פעם, ואף זכה לגרסאות כיסוי רבות, ביניהם על ידי טניישס די, אוברקיל, Dream Theater, Manowar, אנתרקס, ועוד רבות. השיר גם ידוע כאחד מהשירים האהובים ביותר על דיו. ברשימתו של מבקר המוזיקה הנודע מרטין פופוף דורג השיר במקום ה-11 בספר "The Top 500 Heavy Metal Songs of All Time", שמדורג על ידי אלפי חובבי מטאל, מבקרי מוזיקה ועיתונאים. בנוסף, דורג השיר במקום ה-81 ברשימת "שירי הרוק הכבד הטובים בכל הזמנים" של ערוץ הטלוויזיה VH1. Die Young
הסינגל השני מהאלבום. השיר למקום ה-41 ב"מצעד הסינגלים הבריטי".
עטיפת האלבום
עטיפת האלבום נלקחה מציור בשם "Smoking Angels" מאת לין קרלי.
הצלחה ביקורות
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, כשהוא מגיע למקום ה-9 במצעד הבריטי וה-28 במצעד האמריקאי. בסך הכל נמכר האלבום ביותר ממיליון עותקים, רובם בארצות הברית.
מבחינה ביקורתית, האלבום שובח על ידי מבקרי המוזיקה. גרג פראטו מאתר AllMusic קרא לאלבום "אחד התקליטים הטובים ביותר של בלאק סבאת'". טיילר מונרו מאתר Sputnikmusic כתב: "מבחינה מוזיקלית, האלבום מתקדם ויחד עם זאת שומר על הסאונד של "בלאק סבאת'". עם הבס-ליין הכבד והאיטי והתיפוף החוזר והנשנה – שיר הנושא הוא אחד הדברים הטובים ביותר ש"בלאק סבאת'" עשתה אי פעם... זהו אחד משירי הדום מטאל הטובים ביותר שהוקלטו אי פעם". באתר "Metal-Archives" נכתב: "Heaven and Hell" הוא אחד האלבומים האייקוניים ביותר בהבי מטאל.
מבצעים
להקת בלאק סבאת'
משתתפים נוספים
אמין אל הינדי
אמין אל הינדי (1940 - 17 באוגוסט 2010) היה ראש המודיעין של הרשות הפלסטינית, היה ממנהיגי ארגון ספטמבר השחור ואחד החשודים במעורבות בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בה נהרגו 11 ספורטאים ומאמנים ישראלים.
אל הינדי נולד בעזה, וכנער צעיר היה מראשוני הפעילים בארגון הפת"ח שהקים יאסר ערפאת בשנת 1950.
בשנת 1971 היה בין מייסדי הארגון ספטמבר השחור שהוקם על מנת לנקום את גירוש הארגונים הפלסטינים מירדן ובתפקיד זה היה בין המתכננים של הרצח באולימפיאדת מינכן.
בשנת 1990 בעקבות הסכמי אוסלו התירה לו ישראל לחזור לגדה המערבית, ברמאללה הוא היה פקיד בכיר ברשות הפלסטינית ושימש כמפקד המודיעין והביטחון הכללי הפלסטיני עד לשנת 2005, בתפקיד זה היה בקשרים עם מפקדים בצה"ל ובשב"כ.
ב-17 באוגוסט 2010 מת אל הינדי בירדן ממחלת הסרטן, הלווייתו נערכה ברמאללה ולאחר מכן הועברה גופתו לרצועת עזה שם נקבר.
אירמפריד אברל
ביוגרפיה
אירמפריד אברל נולד למשפחה בורגנית בברגנץ שבאוסטריה ב-8 בספטמבר 1910. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-8 בדצמבר 1931 בעודו סטודנט לרפואה באוניברסיטת אינסברוק. את לימודי החובה שלו סיים אברל בשנת 1933 ואת תעודת הדוקטורט שלו קיבל שנה לאחר מכן. הוא לא התקבל למשרות בשירות המדינה בשל התמיכה במפלגה הנאצית. ב-1936 עבר להתגורר ברייך הגרמני ושם עבד לראשונה כרופא מתמחה וב-1937 קיבל משרה ציבורית במשרד הבריאות הראשי בברלין. בהמשך עוסק בפסיכיאטריה, הוא היה תומך נלהב ברעיון הוצאתם להורג של בעלי המחלות הנפשיות.
בשנת 1937 או 1938 נשא אברל את אשתו הראשונה, רות רֶם (Ruth Rehm; 1907-1944) מאולם.
כאשר קמה תוכנית T4 - אותנסיה, אברל השתתף בה מרצון. ב-1 בפברואר 1940, בעודו בן 29, היה אברל הרופא האחראי על מרכז ההמתה בברנדנבורג. בסתיו 1941 החזיק בתפקיד זהה במרכז ההמתה בברנבורג. הגם שלא הורו להם לקחת חלק בדבר, פסיכיאטרים דוגמת אברל לקחו חלק פעיל בהצדקה, תכנון וביצוע של הריגה המונית של מוגבלים בנפשם, וסללו את הדרך להשמדה שבאה לאחר מכן של היהודים ושל "בלתי-רצויים" נוספים בשואה.
לאחר מחאת הציבור בגרמניה נגד תוכנית האותנסיה, התוכנית הופסקה ואברל מצא את עצמו מחוסר עבודה. מצב זה לא נמשך זמן רב, שכן ההנהגה הנאצית לקחה את ההחלטה להשתמש באנשי הצוות שהשתתפו בתוכנית על מנת לרצוח קבוצה גדולה בהרבה של אנשים בפולין, בעזרת השיטות שפותחו ושוכללו במסגרת התוכנית T-4. אברל הוצב תחילה במחנה ההשמדה חלמנו לפרק זמן זעום. ב-11 ביולי 1942, אברל הועבר למחנה טרבלינקה על מנת לשמש כמפקד המחנה, העברתו למחנה הייתה חלק ממבצע ריינהרד. ניהולו הכושל של אברל את המחנה נתפס כהרסני ביותר בעיני עמיתו וילי מנץ.
אונטרשארפיהרר (הדרגה המקבילה לסמל באס אס) וילי מנץ, איש אס אס ששירת בטרבלינקה, העיד על הנהגתו של אברל:
לדברי אס-אס אונטרשארפיהרר האנס הינגסט:
אברל הוצא ממחנה טרבלינקה ב-26 באוגוסט 1942, עקב אי-יכולתו לארגן את השמדת הגופות של אלפי האנשים שנרצחו, והוחלף על ידי פרנץ שטנגל שהיה לפני כן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור. אברל גם שוחרר מתפקידו כמפקד מחנה ריכוז, מפני שלא הצליח להרוג אנשים באופן קצוב ויעיל מספיק, וכן מפני שלא הסתיר כראוי את מעשי הרצח מהאזרחים המקומיים. למשל, צחנת הגופות שלא נקברו הייתה כה עזה עד שהיה ניתן להריחה עד למרחק של כ-10 ק"מ מהמחנה, מרחק גדול מספיק לעיירה המקומית טרבלינקה הקרובה למחנה. תושבי העיירה, שהריחו את הריח העז, הבינו שאנשים רבים מצאו אותם מותם באופן לא-טבעי בקרבתם והדבר עורר את דאגתם. ההנהגה הנאצית רצתה להימנע ככל הניתן מידיעתם של האזרחים בקרבת שטחי המחנות על המתבצע בהם, שכן הם היו יכולים לנסות להתערב או למחות על פעולותיה. אברל היה גם ככל הנראה חלק מקבוצה במחנה שהייתה גונבת את רכושם של הנרצחים ושולחת את השלל לנציגות של היטלר בברלין. פעולה זאת הייתה אסורה בתוקף על ידי הימלר, שכן הוא רצה שרכוש זה ייתרם לטובת המאמץ המלחמתי.
בשנת 1944 הוא הצטרף לשורות הוורמאכט עד לסיום המלחמה.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בסיומה של המלחמה מצא אברל את עצמו אלמן לאחר מותה של אשתו השנייה, והמשיך לעסוק ברפואה בבלאובוירן. בחודש ינואר 1948 נעצר, והוא התאבד בתלייה בחודש שלאחריו כדי להימנע ממשפט.
בשנת 1970, שטנגל, שהיה בכלא בגין פשעיו באותם ימים, תיאר את טרבלינקה כשהוא הגיע למחנה לראשונה עוד בזמן פיקודו של אברל על המחנה:
דמותו בתרבות
אברל היה אחד מנושאי הסרט "טיפול בחיסול" ("Healing in killing") משנת 1998. נושאו השני של הסרט היה קרל קלאוברג.
הוגו בסון
הוגו בסון (בצרפתית: Hugo Besson; נולד ב-26 באפריל 2001) הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדות הקלע והרכז בפריז לבלואה.
קריירה
ב-23 בספטמבר 2021 הצטרף יחד עם עוסמאן דיינג לניו זילנד ברייקרס מליגת העל האוסטרלית. ב-25 משחקיו בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 13.9 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק. ב-17 באפריל 2022 עזב את הקבוצה כדי להתכונן לקראת דראפט 2022 ב-NBA.
בסון נבחר בדראפט בבחירה ה-58 והאחרונה על ידי אינדיאנה פייסרס, אך הזכויות עליו הועברו מיד למילווקי באקס, והוא הצטרף לסגל הקבוצה לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA. ב-13 באוגוסט 2022 חתם בפריז לבלואה הצרפתית.
יחסי יוון–קולומביה
יחסי יוון–קולומביה הם יחסי החוץ בין קולומביה ליוון.
יחסים פוליטיים
במסגרת הדיאלוג בין האיחוד האירופי לקולומביה, יוון תומכת במאמצים לפתרון של שלום של בעיית הביטחון הפנים ארוכת השנים בקולומביה, הנובעת מפעילות של קבוצות גרילה בלתי חוקיות, חמושים ומסודרים, כמו גם מסחר בסמים, חטיפה מקצועית וכדומה.
תרבות הפנינים בבחריין
תרבות הפנינים בבחרין הוא אתר מורשת עולמית בבחריין, אשר הוכרז בשנת 2012 והמוקדש לתרבות שליית הפנינים, עיבודן והסחר בהן, אשר התקיים באזור במשך כמעט אלפיים שנים. האתר כולל שלושה אזורים בים הפתוח שבהם נישלו הפנינים ו-12 מבנים בעיר מוחארק השוכנת על האי מוחראק שמצפון לבירה מנאמה.
היסטוריה
קיימת עדות לשליית פנינים מקרקעית המפרץ הפרסי מאז התקופה הנאוליתית, הן לצרכים מקומיים והן למטרות מסחר, ככל הנראה עם מסופוטמיה. לאחר הפוגה במהלך תקופת הברונזה, הופיעה תעשיית פנינים נרחבת ומאורגנת היטב, שמרכזה היה בבחריין, אם כי מושג זה התייחס באותה עת לשטח נרחב בהרבה מזה של מדינת בחריין המודרנית. תעשייה זו העניקה מענה לדרישה הגדולה לפנינים באימפריה הרומית; ובמאה ה-1 ציין פליניוס הזקן כי בחריין נודעה בפנינים מובחרות, אם כי הוא הוסיף שתעשיית הפנינים בסרי לנקה הייתה נרחבת יותר. בימי הביניים שוב התגבר הסחר בפנינים אשר יוצאו מבחריין ונועדו עבור שכבות האליטה בימי שלטונו של בית אומיה ובתחילת שלטונו של בית עבאס. סוחרים מהרפובליקה של ג'נובה הובילו את הפנינים אל חופי הים השחור ומעבר להם. החל בסוף המאה ה-15 ועד ראשית המאה ה-17 חלה ירידה בהיקף התעשייה, ככל הנראה בשל גילוי מקורות חליפיים לפנינים באמריקה, והדבר ניכר ברישומי מספר האוניות שפקדו את בחריין, שמספרן ירד מכאלף בשנה למאות בודדות. עם זאת, תחרות זו הייתה קצרת מועד, ולאחר שהאימפריה הספווית השתלטה על בחריין בשנת 1602 לערך, שימשו הפנינים למימון התפשטותה של השיעה ברחבי האימפריה. במהלך המאה ה-17 השתלטה האליטה הדתית והמסחרית בבחריין על התעשייה, והחלה לנהל את שליית הפנינים. בנוסף, עליית הביקוש לפנינים בהודו הביאה להגירה אל בחריין. במאה ה-18 הפכה התעשייה לגורם העיקרי שניצב בבסיס מאבקי השליטה באזור, ובמהלכם נגרם לו נזק רב והמרכזים העירוניים בו שקעו. במקביל התפתחו מרכזים תעשייתיים מתחרים בקטר ובכווית. עם זאת ב-1820 העניקה האימפריה הבריטית את השליטה במדינה למשפחת אל-ח'ליפה השולטת בה גם כיום, ומהלך זה ייצב את המצב הביטחוני במדינה והביא להתפתחות המסחר גם בתחומים נוספים.
בתקופה זו החלה העיר מוחארק להתבלט כמרכז תעשיית הפנינים, והיא הפכה לעיר הגדולה במפרץ הפרסי, ובה כ-6,000 תושבים. תעשיית הפנינים בבחריין הגיעה לשיאה ברבע האחרון של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, עת סיפקה המדינה 80% מהצריכה העולמית והתעשייה העסיקה כ-30,000 איש. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התמוטטה תעשיית הפנינים בבחריין לחלוטין בתוך זמן קצר, כאשר יפן החלה בגידול מסחרי של צדפות מים מתוקים לשם הפקת פנינים. סופה של התעשייה וגילוי הנפט באי המרכזי של בחריין, הביאו להגירה המונית ממוחארק, והעיר איבדה את מרכזיותה.
מייק ברטון
מייקל ג'יי "מייק" ברטון (באנגלית: Michael Jay "Mike" Burton נולד ב-3 ביולי 1947) הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם שהתמחה במשחי החתירה הארוכים. השחיין הראשון במשחקים האולימפיים שזכה בשתי אולימפידות במשחה ל-1500 מטר חופשי. השחיין הראשון בהיסטוריה שירד מתחת לגבול 16 דקות ב-1650 יארד חופשי ומתחת ל-8:30 דקות ב-800 מטר חופשי. כינויו היה "מר מכונה".
ביוגרפיה
מייק ברטון נולד בדה מוין, איווה. בגיל 13 סבל ברטון מפגיעות חמורות עקב תאונת דרכים כשנפגע ממשאית תוך כדי רכיבה על אופניו. בהמשך הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכה ברטון במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:25.1 דקות.
שיא עולם ראשון
ברטון קבע את שיאו העולמי הראשון באוגוסט 1966 בלינקולן במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:41.6 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בשנת 1967 זכה ברטון ב-3 מדליות. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:44.40 דקות, ושתי מדליות ארד במשחים ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:15.74 דקות ול-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:13.26 דקות.
באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1967 זכה ברטון בשתי מדליות. מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה מצוינת של 16:34.6 דקות, חצי שנייה לאט משיא העולם הטרי שקבע שבועיים קודם לכן באליפות ארצות הברית בשחייה, ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:13.2 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה ב-3 בספטמבר 1968 קבע ברטון שני שיאי עולם חדשים במשחה אחד. במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:08.57 דקות, שיפור גדול של כמעט 20 שניות לשיא העולם של גילרמו אצ'אוואריה ממקסיקו. תוך כדי שחיית 1500 מטר חופשי שיפר ברטון את שיא העולם הראשון שלו במשחה ל-800 מטר חופשי כשקבע תוצאה של 8:34.3 דקות.
אולימיפידת השיא
אל אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הגיע ברטון כשיאן עולם. במשחקים עצמם זכה ברטון בשתי מדליות זהב. במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש בתוצאה של 16:38.9 דקות, לפני בן ארצו ג'ון קינסלה (16:57.3 דקות) וגרג ברו מאוסטרליה (17:04.7 דקות). במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש נוסף בתוצאה של 4:09.0 דקות, לפני שיאן העולם ראלף יוטון מקנדה (4:11.7 דקות) ושיאן העולם לשעבר אלן מוסקוני מצרפת (4:13.3 דקות).
באביב 1972 אובחן ברטון שסבל מחסר בוויטמינים. למרות היותו נשוי, אב ועובד קשה לפרנסתו הוא התמודד במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה השנייה שלו. לשלב הגמר הוא עלה בקושי מהמקום השמיני והאחרון. בשלב הגמר הוא סיים במקום השלישי, שהעניק לו את הכרטיס האחרון למשחקים.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה ברטון במדליית זהב בגיל 25 והיה לשחיין הראשון במשחקים האולימפיים שהגן על תוארו במשחה ל-1500 מטר חופשי. המתחרה החזק ביותר שלו, בן ארצו ושיאן העולם ריק דמונט בן ה-16, נפסל עקב שימוש באימרוץ לאחר ניצחונו יומיים קודם לכן, במשחה ל-400 מטר חופשי. במשחה ל-1500 מטר חופשי קבע ברטון שיא עולם חדש לאחר 3 שנים שלא החזיק בשיא העולם, בתוצאה של 15:52.58 דקות, לפני גרהם וינדיט מאוסטרליה (15:58.48 דקות) ודאג נורת'ווי בן ארצו (16:09.25 דקות). בנוסף, הוא שחה במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשלב המוקדמות, זמנו ב"זינוק שליחים" היה 1:57.73 דקות. באותה עת, למרות שהרביעייה מארצות הברית זכתה במדליית הזהב, השחיינים שהשתתפו במוקדמות לא קיבלו מדליה, בניגוד לאולימפיאדות שנערכו לאחר מכן.
גח"ל
בראש הסיעה עמד מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות. שתי המפלגות שהרכיבו את גח"ל המשיכו לשמור על עצמאותן הארגונית.
בשנת 1967, לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, הצטרפה גח"ל לממשלתו של לוי אשכול ובה נתמנו בגין ויוסף ספיר לשרים ללא תיק. הסיעה נשארה גם בממשלתה של גולדה מאיר, אך פרשה ב-4 באוגוסט 1970 בעקבות תוכנית רוג'רס.
נציגי הרשימה בכנסת
הכנסת החמישית (1961) 27 מנדטים: חרות: מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, אברהם טיאר, אברהם דרורי, בנימין ארדיטי, אליהו מרידור, שבתאי שיכמן המפלגה הליברלית: פרץ ברנשטיין, שניאור זלמן אברמוב, אהרן גולדשטיין, יוסף ספיר, יוסף סרלין, ברוך עוזיאל, שלמה פרלשטיין, צבי צימרמן, יצחק-הנס קלינגהופר, אלימלך-שמעון רימלט
הכנסת השישית (1965) 26 מנדטים: חרות: מנחם בגין, יוחנן בדר, אריה בן-אליעזר, יעקב מרידור, חיים לנדאו, יוסף שופמן, שמואל תמיר, אליעזר שוסטק, בנימין אבניאל, אסתר רזיאל-נאור, אברהם טיאר, יוסף קרמרמן, אליהו מרידור, חיים כהן-מגורי, מנחם ידיד המפלגה הליברלית: יוסף ספיר, אלימלך-שמעון רימלט, יוסף סרלין, מרדכי-חיים שטרן, יצחק-הנס קלינגהופר, צבי צימרמן, שניאור זלמן אברמוב, ברוך עוזיאל, שלמה פרלשטיין, אהרן גולדשטיין, יוסף תמיר, שלמה כהן-צידון, הכנסת השביעית (1969) 26 מנדטים: חרות: מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין הלוי, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אסתר רזיאל-נאור, יוסף קרמרמן, מנחם ידיד, אברהם שכטרמן, יורם ארידור, חיים קורפו, בן-ציון קשת, דוד לוי, דב מילמן, יעקב נחושתן, מתתיהו דרובלס המפלגה הליברלית: יוסף ספיר, אלימלך-שמעון רימלט, יוסף סרלין, יצחק-הנס קלינגהופר, צבי צימרמן, שמחה ארליך, אהרן גולדשטיין, יוסף תמיר, שניאור זלמן אברמוב, אברהם כץ, משה נסים, גדעון פת
ה'רכ"ג
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
פרס המוזיקה האמריקאית לאלבום הקאנטרי האהוב ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית לאלבום אהוב – קאנטרי מוענק מאז 1974. הראשון שזכה בפרס היה צ'ארלי פרייד עם אלבומו A Sunshiny Day with Charley Pride, שנחשב גם לאחד מאלבומי הקאנטרי המצליחים ביותר בשנת 1974. בשנה שלאחר מכן, הפכה אוליביה ניוטון-ג'ון לאישה הראשונה שזוכה בפרס עם אלבומה, Let Me Be There. האמן עם מרבית הזכיות בפרס היא הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, שזכתה בו לראשונה בשנת 2007 עם אלבומה Some Hearts.
צ'הארמחאל ובח'תיארי
פרובינציית צַ'הַארְמַחאל ובַּחְ'תיאַרי (בפרסית: استان چهارمحال و بختیاری, אסתאנ־י צ'הארמחאל ו בח'תיארי) היא אחת מ־31 הפרובינציות של איראן. היא שוכנת בדרום־מערב המדינה ובירתה היא שַהְרֶכֹּרְד.
מישל עאון
מישל נעים עאון (ערבית: ميشال نعيم عون, תעתיק מדויק: מִישאל נעים עַוּן; נולד ב-30 בספטמבר 1933) הוא מנהיג צבאי לבנוני ופוליטיקאי. בעבר כיהן כנשיא לבנון בשנים 2016-2022. בין 22 בספטמבר 1988 עד 13 באוקטובר 1990 כיהן בתפקיד ראש ממשלת המעבר, לאחר שמונה לראשות הממשלה על ידי הנשיא אמין ג'ומאייל. הוא יצא לגלות בצרפת בתקופת הכיבוש הסורי בלבנון, ושב למולדתו ב-7 במאי 2005, אחד-עשר יום לאחר נסיגת הכוחות הסוריים מהמדינה. עאון, אשר נודע בכינוי "הגנרל", היה חבר הפרלמנט הלבנוני ועמד בראש תנועת "הזרם הפטריוטי החופשי" ובראש סיעת "השינוי והרפורמה" בפרלמנט הלבנוני.
ילדותו ושירותו הצבאי
עאון נולד למשפחה ערבית-נוצרית-מרונית ענייה בשכונה המעורבת חארת חרייק בפרבר הדרומי של ביירות. עאון ציין את חברותו הקרובה אז עם שכניו המוסלמים (השיעים והסונים). הוא סיים את לימודיו התיכונים בקולז' דה פררה (Collège Notre Dame des Frères-Furn el Chebbak) בשנת 1955 ונרשם לאקדמיה הצבאית כצוער לקצונה. לאחר שלוש שנים סיים את הכשרתו כקצין תותחנים בצבא לבנון. הוא עבר קורסים מתקדמים בשאלון סיר-מארן (צרפת, 1958–1959), בפורט סיל שבאוקלהומה (1966) וב"בית הספר הגבוה למלחמה" (צרפת, 1978–1980).
ביוני 1984 מונה עאון על ידי הנשיא אמין ג'ומאייל, לפקד על צבא לבנון. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון הקים את גדוד החי"ר הממוכן השמיני - גדוד מעורב של בני העדות שונות.
ממשלת המעבר
לקראת סיום תקופת כהונתו של ג'מייל כנשיא לבנון, הציג עאון את מועמדותו לתפקיד. באוגוסט 1988 הוא נחשב למועמד שיכול להיות מקובל על הסורים ומועמד מוסכם על ארצות הברית. אולם מועמדותו לא נתקבלה ואף צד לא הצליח להשיג רוב לבחירת נשיא מחליף לג'ומייל. עאון איים שאם לא ייבחר נשיא באופן חופשי מלחץ סורי הוא ייטול לידיו את השלטון במדינה בהפיכה צבאית עד בחירת נשיא. ב-22 בספטמבר 1988, מספר שעות לפני תום כהונתו, פיזר ג'ומייל בצו נשיאותי את ממשלת אל-חוס המכהנת ומינה את עאון לראש הממשלה עד לבחירת נשיא. הייתה זו הפרה של האמנה הלאומית שלפיה צריך ראש הממשלה להיות ממוצא מוסלמי סוני. ג'ומייל הסביר את בחירתו בתקדים של 1952, כאשר מונה פואד שהאב המרוני לעמוד בראש ממשלת מעבר לאחר התפטרותו של הנשיא בשארה אל-ח'ורי.
ראש הממשלה המכהן, סלים אל-חוס, שזכה לתמיכה סורית, הודיע שפיזור הממשלה אינו תקף, ושתי ממשלות התקיימו במקביל: ממשלתו הצבאית של עאון במזרח ביירות וממשלתו האזרחית של אל-חוס במערבה. באביב 1989 ביקש עאון מהצבא להשתלט על הנמלים שהוחזקו על ידי מיליציות, שכן השתמשו בהם להבריח סחורות ולהתחמק מתשלום מכס.
ב-14 במרץ 1989 הכריז עאון על "מלחמת שחרור" מסוריה, כדי לאחד את המדינה ולערוך בחירות חופשיות לנשיאות. צבאו של עאון נלחם בצבא הסורי במשך מספר חודשים בביירות - מלחמה שגבתה את חייהם של אזרחים רבים ושל כאלף חיילים משני הצדדים.
באוקטובר 1989 נפגשו חברי האספה הלאומית כדי לנסות ולפתור את המשבר וניסחו את הסכם טאיף. עאון התנגד להסכם שכן הוא לא כלל לוח זמנים לנסיגה כוללת של צבא סוריה מלבנון. לאחר ניסוח ההסכם בחרה האספה הלאומית בנובמבר את רנה מעווד לנשיאות, אולם הוא נרצח 17 יום לאחר שנכנס לתפקיד, ואליאס הראווי נבחר במקומו. הראווי מינה את הגנרל אמיל לאחוד לעמוד בראש הצבא והורה לעאון לעזוב את ארמון הנשיאות. עאון נקלע למשבר עם הנוצרים בצבא ועם המיליציות הנוצריות (הכוחות הלבנוניים והפלנגות), אשר החליטו לתמוך בהסכם טאיף ובהראווי.
הגלות בצרפת
לאחר פלישת עיראק לכווית ב-2 באוגוסט 1990 הקימה ארצות הברית קואליציה של מדינות כדי לשחרר את כווית. ארצות הברית ביקשה את תמיכתן של מדינות ערביות, ונשיא סוריה חאפז אל-אסד אכן הצטרף לקואליציה, ובתמורה קיבל את תמיכת ארצות הברית באינטרסים הסוריים בלבנון. ב-13 באוקטובר תקפו מטוסים סוריים את ארמון הנשיאות בבעבדא שם שהו עאון ומשפחתו (לאחר שישראל הסירה את ההגבלות על טיסת מטוסים סוריים בלבנון, כנראה בלחץ אמריקאי בשל הצורך בהשתתפות סוריה במלחמת המפרץ). עאון, שביקש להימנע מנפגעים רבים, נכנע וברח למעונו של שגריר צרפת. לאחר עשרה חודשים יצא עאון לגלות בצרפת ופעל מרחוק נגד ההגמוניה הסורית בלבנון. בזמן שהותו בגלות בצרפת עאון היה מהמבקרים החריפים של הנוכחות הסורית בלבנון ושל חזבאללה בפרט, ביקורת שכללה לא פעם הטחת קללות של ממש במשטר הסורי ובעומד בראשו.
בצרפת הקים את "הזרם הפטריוטי החופשי". הוא החרים את הבחירות שהתקיימו משנת 1992 ועד שנת 2000, בדומה לפוליטיקאים נוצרים רבים, כיוון שנערכו תחת כיבוש סורי. לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון החלה ההתנגדות לכיבוש הסורי להתעצם, ועאון החליט לשוב ולהשתתף במשחק הפרלמנטרי, תוך תיאום עם מפלגות נוספות שהתנגדו לסוריה. בבחירות החלקיות שנערכו בשנת 2003 כמעט זכה המועמד חיכמאת דיב, עאוניסט מושבע, במחוז הבחירה של בעבדא-עליי, למרות תמיכתן של רוב המפלגות במועמד הממשלה.
שובו ללבנון
עאון סיים את גלותו שארכה 15 שנה ושב למולדתו ב-7 במאי 2005, כמה ימים לאחר נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון. עם שובו ערך מסיבת עיתונאים בנמל התעופה של ביירות, יחד עם בני משפחתו ונכדיו ופגש את אחיו, עמו לא התראה בכל שנות גלותו. מנמל התעופה יצא בראש שיירה של תומכים ונאמנים למצבת החייל האלמוני, שם התפלל. משם נסע לקברו של רפיק אל-חרירי, וסיים בכיכר החללים, שם הוקף בתומכים מכל רחבי לבנון.
מאז שובו מתגורר עאון ברובע ראביה. הוא קיבל במעונו משלחת מטעם הכוחות הלבנוניים, שהיו בעבר בין מתנגדיו. עאון גם התפייס עם סטרידה ג'עג'ע, אשתו של סמיר ג'עג'ע שהיה אז עדיין כלוא, ביקר את ג'עג'ע בכלא והיה הפוליטיקאי הראשון שקרא לשחרורו.
בבחירות לפרלמנט במאי 2005 הפתיע עאון כאשר מפלגתו חברה למפלגות פרו-סוריות. עאון הסביר בתגובה שלאחר נסיגת סוריה אין עוד משמעות לחלוקה זו. הוא מיקד את מסע הבחירות שלו בערכים לאומיים כגון מלחמה בשחיתות, אחדות לאומית על פני הפיצול העדתי, ובניית מדינה מודרנית.
בסיבוב השלישי של הבחירות זכתה מפלגתו של עאון ב-21 מתוך 58 המושבים שיועדו לנוצרים, ומתוכם כמעט כל המושבים השמורים לנוצרים בהר הלבנון. גם עאון עצמו נבחר לאספה הלאומית. עם זאת, בסיבוב הרביעי והאחרון לא זכתה מפלגתו באף מושב מטעם צפון לבנון, אף על פי שקיבלה את רוב הקולות הנוצריים שם.
עאון התנגד לניסיונות הקואליציה להדיח את הנשיא לאחוד, הפרו-סורי. עאון הפתיע כשחתם על הסכם הבנות עם חזבאללה ב-6 בפברואר 2006. בהסכם זה הוחלט לחון ולהימנע מרדיפת רוב אנשי צד"ל המתגוררים בלבנון ואלה שברחו בשנת 2000 (עם קריסת צד"ל, בעת שנסוג צה"ל מלבנון) אשר היו מעוניינים לשוב למולדתם. הוא הגן על ההסכם ואמר שתהיה זו שגיאה פוליטית לבודד את חזבאללה.
עאון נחשב לפוליטיקאי לבנוני ש"הפך את עורו". למרות ההשפלה לה זכה מצד סוריה עת שגרשה אותו משטח לבנון והביקורת החריפה עליה מתח בעת שהותו בצרפת, כיום הוא נמנה עם המחנה הפרו-סורי בלבנון ולאחר חתימת הסכם ההבנות עם חזבאללה ובייחוד לאחר מלחמת לבנון השנייה הוא החל לקרוא להקמת ממשלת אחדות לאומית בלבנון. מטרתה האמיתית של הקמת ממשלה זו היא לחזק את מעמד הגורמים הפרו-סורים בתוך ממשלת לבנון כגון חזבאללה ולפגוע במעמד ראש ממשלת לבנון לשעבר, פואד סניורה, אותו רואה המערב כבעל ברית מהמחנה המתון בלבנון.
ב-11 בנובמבר 2008 נכנסה מפלגתו לממשלה בפעם הראשונה.
ב-31 באוקטובר 2016, עאון נבחר לנשיא הרפובליקה לאחר שנתיים בלי נשיא מכהן.
יחסי אורוגוואי–בליז
יחסי אורוגוואי–בליז הם היחסים הדיפלומטיים בין אורוגוואי לבליז.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-26 בספטמבר 1987. שתי המדינות חברות בקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, ארגון מדינות אמריקה והאו"ם.
גיורא אבן אפשטיין
גיורא אבן אפשטיין (נולד ב-20 במאי 1938 בשם גיורא אפשטיין) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף ששירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי. במהלך שירותו הפיל 17 כלי טיס (16 מטוסי סילון ומסוק אחד) בקרבות אוויר, והוא אלוף העולם בהפלות סילוניות.
ביוגרפיה
אפשטיין גדל בקיבוץ נגבה, בנם של הלל וחיה שעלו מפולין בשנות ה-30 של המאה ה-20. בילדותו צפה באימוני מטוסי חיל האוויר באזור הקיבוץ, קרא ספרים בנושאי טיסה וקרבות אוויר ושאף להיות טייס. בתיכון התנדב לגדנ"ע סיירים בקיבוץ גבעת ברנר. התגייס לצה"ל ב-18 באוגוסט 1956. הטירונות שעבר בבה"ד 4 נפסקה בשל פרוץ מבצע קדש, ובמהלך המבצע שימש כאיש חימוש בחיל האוויר. לאחר חודשים אחדים נודע לו שאף על פי שעבר בהצלחה את המיונים לקורס טיס, השתתפותו בקורס נדחתה מסיבה רפואיות של "אי-כשירות זמנית". אפשטיין פנה בבקשה לברר את הסיבה הבריאותית, אך הסיבה לא נמסרה לו, והוא החליט לבצע בדיקה חוזרת ולהצטרף לקורס הטיס הבא. גם בבדיקה החוזרת הוא נמצא "לא כשיר זמנית". לבסוף התנדב לצנחנים, ושובץ בפלוגתו של אהרון אשל בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף באימונים במסגרת הגדוד והחטיבה, וכן עבר קורס מ"כים חי"ר, ולאחר מכן שובץ לבקשתו כמדריך צניחה. בשנת 1959 השתחרר מצה"ל ושב לקיבוץ והשתלב בעבודות חקלאיות.
במלחמת יום הכיפורים שירת בהצבת חירום בטייסת 101 שהפעילה מטוסי נשר מתוצרת התעשייה האווירית לישראל והוצב בכוננות חירום בבסיס רפידים. במלחמה זו הפיל 12 כלי טיס: שבעה מיג-21, שני סוחוי 7, שני סוחוי-20 ומסוק מי-8. אבן רשם השג נדיר כשהפיל 4 כלי טיס בגיחה אחת. על לחימתו במלחמה עוטר בעיטור המופת במאי 1975.
באוגוסט 1974 מונה למפקד טייסת 117, טייסת מטוסי מיראז' 3. ב-1977 פרש משירות הקבע והחל לעבוד כטייס בחברת התעופה הישראלית אל על. בשירות המילואים פיקד על טייסת 254, טייסת כפיר ומיראז'. ב-1988 עבר הסבה לטיסה על F-16, מטוס עליו טס עד פרישתו מטיסה ב-1998 בגיל 59. צבר עד שחרורו 9,000 גיחות במטוסי קרב וכ-5,000 שעות טיסה.
בספטמבר 2018 הוענקה לו דרגה אישית של תת-אלוף על ידי הרמטכ"ל גדי איזנקוט ומפקד חיל האוויר עמיקם נורקין.. בתקופת המחאה נגד בנימין נתניהו הצטרף כחבר פעיל לקבוצת לוחמי צוות האוויר 555 פטריוטים שהייתה בין הארגונים שהובילו את המחאה.
חיים אישיים
אפשטיין מתגורר ברמת השרון, נשוי לשרה שהייתה פקידת מבצעים בטייסת, ולהם שלושה ילדים ונכדים.
פירוט ההפלות
להלן טבלת ההפלות:
מאמר חסידות (חב"ד)
בחסידות חב"ד, מאמר חסידות, או בקיצור מאמר, הוא דבר תורה שנאמר או נכתב על ידי אחד מאדמו"רי חב"ד, המבאר נושא עמוק בתורת חב"ד שיסודו בקבלה, ובו הסקת מסקנות בעבודת ה'. המאמר נחשב מקודש יותר מ"אמירת תורה" או "שיחה" על ידי האדמו"ר המקובלים בכל החסידויות, בשל כך הוא מכונה גם מאמרי דא"ח - ראשי תיבות דברי אלוהים חיים.
מאמר חסידות מתחיל בדרך כלל, בפסוק או מאמר חז"ל ("דיבור המתחיל") והוא נושא את שמו, (כך לדוגמה מאמר על הפסוק "אנוכי ה'" יכונה בטרמינולוגיה החסידית "מאמר דיבור המתחיל 'אנוכי ה'"), וממנו מתרחבת היריעה להסברת סוגיה כלשהי במשנת החסידות, שעליו מפרשים את העניין על פי פירוש החסידות והקבלה כפי שהדברים הם ברובד נעלה יותר מהפן הרגיל של אותו פסוק או המדרש. לעיתים המאמר מתחיל לדון בנושא מסוים ללא הקדמת פסוק אלא ב"להבין עניין..." ("להבין עניין מתן תורה" וכדומה). המאמרים דנים בנושאי הקבלה בראי תורת החסידות, באופן של הבנה ב"חכמה בינה ודעת" - הבנה שכלית.
אמירת המאמרים על ידי האדמו"ר
לאור החשיבות הרבה שיוחסה לאמירת המאמרים, נתגלעו כמה מנהגים המבדילים את אמירת ה'מאמר' מאמירת 'שיחה' או דברי תורה רגילים: קודם אמירת המאמר היה נהוג לשיר "ניגון הכנה" למאמר, במהלך כל זמן אמירת המאמר, נהגו החסידים לעמוד. המאמר עצמו נאמר על ידי הרבי בנעימה מיוחדת לאמירת מאמרים (רבי מנחם מנדל שניאורסון היה אומר לעיתים מאמרים בנעימה רגילה של "שיחה", מאמרים אלו מכונים "מאמר כעין שיחה") ולאחר אמירת המאמר נהגו לשיר ניגון שמחה ייעודי. החסידים מאמינים כי בעת שהרבי אומר את המאמר הוא נמצא במצב רוחני נעלה ו"שכינה מדברת מתוך גרונו".
לכל רבי בחסידות חב"ד סגנון שונה במאמריו. לדוגמה: מאמריו של רבי דובער (אדמו"ר האמצעי) מתייחדים בכך שהם ארוכים ומפורטים מאוד (חלקם מתפרסים על פני חמישים עמודים ויותר) לעומת מאמרי אביו (אדמו"ר הזקן) שנאמרו בקיצור.
לרוב מקובל שמאמר חדש נאמר על ידי האדמו"ר בלבד. משכך, הכתרת האדמו"ר התבטאה לפעמים באמירת מאמר חסידות, שסימלה את קבלת תפקיד האדמו"רות. דוגמה ידועה היא המאמר "באתי לגני" שאמר הרב מנחם מנדל שניאורסון ביום השנה של חותנו בשנת 1950, שסימל את הסכמתו להכתרה. המאמר כולל בתוכו את עיקרי משנתו של הרבי על תפקיד הדור השביעי לחסידות חב"ד והוא מבוסס על מאמר שאמר חותנו לפני פטירתו. בכל שנה בתאריך זה נהג הרב שניאורסון לומר מאמר המשך המבוסס על אחד הפרקים במאמר של חותנו.
העלאת המאמרים על הכתב
המאמרים שנאמרו משנות ה-70 של המאה ה-18 בזמן הקמת חסידות חב"ד על ידי האדמו"ר הראשון שלה ומייסדה, רבי שניאור זלמן מליאדי ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי האדמו"ר השביעי שלה, רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד, נדפסו בסדרות מאמרי אדמו"רי חב"ד הכוללות בממוצע כרך אחד לשנה. למשל סדרת ספרי המאמרים של הרבי מחב"ד.
בדרך כלל, האדמו"ר עצמו לא היה מעלה את המאמרים על הכתב, וכך גם את ה'שיחות'. כיוון שחלק נכבד מהם נאמר בשבת ויום טוב, בהם קיים איסור כתיבה, בנוסף למאמרים שנאמרו בדורות הקודמים בהם לא היו מכשירי הקלטה, נוצר צורך לזכור את הדברים ולחזור עליהם במדויק על מנת להעלותם על הכתב.
עבור התפקיד נבחרו חסידים בעלי זיכרון טוב, שכונו ה"חוזרים". חסידים אלו היו עורכים 'חזרה' על המאמר, משלימים אחד את השני ומעלים את הדברים על הכתב. לעיתים היה נבחר חסיד מרכזי כ"ראש צוות החוזרים", בתפקיד זה ידוע הרב יואל כהן, ששימש כ'חוזר' בחצר הרבי האחרון. בדרך כלל, החוזרים היו בעלי ידע נרחב בחסידות ושימשו גם כמשפיעים.
החסידים שהיו מעלים את המאמר על הכתב על סמך ה'חזרה' היו בעלי כשרון בכתיבה תמציתית ומקיפה, וכונו ה"מניחים". לעיתים החוזרים עצמם עסקו גם ב"הנחה".
לאחר כתיבת השלד הראשוני המאמרים הוגשו לאדמו"ר ועברו הגהה. עם זאת, מאות מאמרים, בעיקר אצל הרבי האחרון, לא הספיקו לעבור הגהה ונדפסו על סמך ה'הנחה' בלבד, כאשר צוות רבנים ערך אותם לפני הדפסתם. המאמרים שהוגהו נדפסו בסדרת ספרים נפרדת והם קרויים מאמר מוגה, להבדיל ממאמר שלא הוגה על ידי הרבי, הקרוי הנחה בלתי מוגה.
מלבד זאת יש מאמרי חסידות שנכתבו על ידי האדמו"ר עצמו, כגון הספר דרך מצותיך שנכתב על ידי אדמו"ר הצמח צדק והודפס על ידי צאצאיו ב-1911.
בקרב החסידים
חשיבות ה"מאמרים" בקרב החסידים מתבטאת גם בהקפדה על חזרה של המאמר כפי שנאמר או הוגה על ידי האדמו"ר תוך דיוק בכל מילה. כמו כן, יוחסה חשיבות רבה לזמן אמירת המאמר מפי האדמו"ר, שנחשב בחסידות כזמן רוחני נעלה.
חסידי חב"ד נוהגים ללמוד ולחזור בעל פה בעת ההתוועדויות מאמרי חסידות שנשאו אדמור"י חב"ד. המאמר נאמר בנעימה מיוחדת הדומה לנעימה בה נאמרו המאמרים מפי אדמו"רי חב"ד, לפני אמירתו מושר "ניגון הכנה" למאמר ובסיומו מושר ניגון שמחה קבוע. ישנם זמנים קבועים בהם נהוג לחזור על מאמר חסידות, הכוללים את יום השבת לאחר תפילת מנחה (זמן המכונה 'רעווא דרעווין', בארמית 'רצון הרצונות'), ביום ההולדת, בבר מצווה ובחתונה.
מדי שנה בי' בשבט, יום פטירת רבי יוסף יצחק שניאורסון, נהוג בחב"ד לחזור על המאמר האחרון שהדפיס בחייו, "באתי לגני", על פי הוראת חתנו רבי מנחם מנדל שניאורסון. לאחר פטירת רבי מנחם מנדל, אימצו בחב"ד את המנהג על סמך הוראתו, לחזור על המאמר האחרון שהדפיס, "אתה תצווה" ביום פטירתו ג' בתמוז.
סטארגייט
סטארגייט (באנגלית: Stargate) הוא זיכיון מדע בדיוני המבוסס על סרט קולנוע בעל אותו שם בכתיבתם של דין דבלין ורולנד אמריך. הרעיון מאחורי הזיכיון מתמקד בגשר איינשטיין-רוזן שמאפשר מסע מיידי ברחבי היקום. הזיכיון החל עם סרט הקולנוע "סטארגייט" משנת 1994. בשנת 1997 נוצרה סדרת הטלוויזיה "סטארגייט SG-1" כהמשך לסרט, ובעקבותיה הופקו סדרות הבת "סטארגייט אטלנטיס" ב-2004, "סטארגייט יוניברס" ב-2009 וסדרת הפריקוול "סטארגייט מקורות" ב-2018. מאז, התווספו לסרט הקולנוע ולסדרות הטלוויזיה נובלות ספרותיות וספרי קומיקס, סדרת אנימציה ומשחקי מחשב ושני סרטי הטלוויזיה "סטארגייט: תיבת האמת" ו"סטארגייט: רצף הזמן", אשר סיימו את עלילתה של סדרת הטלוויזיה הראשונה לאחר עשר עונות שידור.
הסרט והמשכיו השונים מתבססים על הרעיון הפסבדו-מדעי לפיו חלק ניכר מהארכאולוגיה, מהמיתוסים ומהדתות הקדומות הוא פרי יצירתם של חייזרים בעלי טכנולוגיה מתקדמת. תפיסה דומה לכך מציג אריך פון דניקן בספרו "מרכבות האלים".
הזיכיון כולל:
סקירה
במציאות המתוארת בסרט ובסדרות, מתגלה בחפירות ארכאולוגיות במצרים בשנות ה-20 של המאה ה-20, עצם טבעתי גדול ממתכת שמקורה אינו בכדור הארץ (להלן: "סטארגייט"), עליו מוטבעים סמלים לא מוכרים (להלן: תגליפים), יחד עם טבלית אבן גדולה שגם בה סמלים דומים. לאחר שנים של מחקר מתגלה על ידי חיל האוויר של ארצות הברית מהותו של העצם - שער - דרכו ניתן לעבור אל כוכבי לכת מרוחקים בגלקסיה, באמצעות "חיוג" כתובת בת שבעה סמלים, המציינים מסלול אל מיקומו של כוכב הלכת עליו מצוי שער מאותו סוג (שער היעד). הזרמת אנרגיה רבה אל השער בשעת החיוג יוצרת "חור תולעת" בין השער לבין שער היעד, שדרכו יכולים לעבור יצורים חיים וחפצים דוממים.
ממשלת ארצות הברית שומרת את קיומו של הסטארגייט בסוד, וצוות מחקר בראשות ג'ק או'ניל נשלח לחקור את עברו השני של השער, תוך שהוא נתקל בתרבויות שונות ובאויבים שונים. לפי עלילת הסרט, סיפורי מיתולוגיה רבים בהיסטוריה האנושית מתבססים על אירועים בהם חייזרים שלטו בבני האדם בעבר הרחוק. אותם חייזרים התגלו בסדרה "סטארגייט SG-1" כ"גואולד" (Goa'uld), אשר הגוף המאורגן שלהם היה קולקטיב אדוני המערכת, אך בהמשך נוספו לסיפור העלילה גזעים נוספים. הגואולד התחזו לאלים ושיעבדו את תושבי מצרים העתיקה. כך יצרו את התרבות והדת שלהם והשתמשו בשערי הסטארגייט כדי להעביר אנשים ממקום למקום. בעקבות מרד של בני האדם, גורשו החייזרים מכדור הארץ והשער נקבר עד לגילויו מחדש בשנות העשרים.
מדע
הסרט, בניגוד לסדרה שנוצרה בעקבותיו, אינו מנסה להתמודד עם סוגיות מדעיות הקשורות בהפעלת השער למעבר בין כוכבי הלכת, ויש בו עניינים רבים הנותרים ללא הסבר (בסדרה "סטארגייט SG-1" ישנה התייחסות רבה יחסית, לסוגיות מדעיות, ואחת הדמויות החשובות החברה בצוות החוקרים בסדרה היא אסטרופיזיקאית).
בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה
בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה שוכן באוניברסיטת תל אביב. הוא הוקם ביוזמתם ובמימונם של נורברט ופולט צימבליסטה משווייץ, החברים בחבר הנאמנים של האוניברסיטה, ותוכנן על ידי האדריכל השווייצרי מריו בוטה. המרכז הוקם במטרה להביא להבנה ולקירוב לבבות בין הזרמים השונים בעם היהודי ובישראל, כדברי האדריכל:
המבנה
המבנה משמש בראש וראשונה את ציבור הסטודנטים ואת סגל האוניברסיטה, אך הוא פונה גם אל הציבור הרחב. הוא שוכן בפינה הדרום-מזרחית של הרחבה המרכזית בקמפוס, כדי להבטיח את נגישותו לקהל.
שטחו של המבנה הוא 760 מ"ר, והוא הוקם בשנים 1997–1998. הוא עשוי בצורת שני מגדלים זהים שגובהם 13.5 מטר; המגדלים רבועים בבסיסם והם הופכים אט אט לעגולים. במגדל המזרחי שוכן בית הכנסת ובמערבי אולם ההרצאות והכנסים. אולם מבואה נמוך יותר מחבר בין שני המגדלים, והמבנה נדמה לספר תורה למתבונן בו מדרום ומצפון. הציפוי החיצוני של המבנה עשוי מאבן בגוון אדמדם אשר הובאה מהרי הדולומיטים באיטליה, לאחר שניסיון להשתמש באבן ירושלמית לא הביא לתוצאה אסתטית. הציפוי הפנימי של המבנה עשוי מאבן בגוון זהוב דמוי-עץ אשר הובאה מטוסקנה.
בשנת 2022 המבנה נבחר כבניין לשימור על ידי וועדת השימור של עיריית תל אביב-יפו, המבנה "הצעיר" ביותר (24 שנים לאחר בנייתו) שזכה בישראל למעמד זה.
פעילות ואירועים מיוחדים
במרכז מתקיימות סדרות של שיעורים, הרצאות, ערבי עיון, דו־שיח, סימפוזיונים וקבוצות דיון וחשיבה בנושאים מגוונים ובבעיות הקשורות הן בהווי ובמסורת היהודית והן בזהויות היהודיות והישראליות. במרכז נבחנות הזיקות שבין מורשת היהדות לבין החיים במדינה דמוקרטית מודרנית, בשאיפה להתמודדות עם שאלות אקדמיות ואקטואליות המעסיקות את החברה בישראל. הדיונים מוצגים מזוויות מגוונות של התמחות מקצועית, משאיפה להתמודד עם קשת הגישות השונות בחברה היהודית ובחברה הישראלית.
הפעילות כוללת את הסדרה השנתית "סדרת הרצאות יום ג" בה מרצים שונים עוסקים בתמה הקשורה בתרבות היהודית והעברית ממבט אינטרדיסציפלינרי, הרצאות אורח במועדי לוח השנה העברי, לימוד תלמוד בבית המדרש, פרויקט "בימת־ספר" בו מוצג דיון אקדמי בספר פרוזה חדש בנוכחות הסופר/ת, פרויקט "יהדות במחלוקת" בו נידון נשוא אקטואלי שנוי במחלוקת בחברה היהודית או הישראלית, ותערוכות מתחלפות בגלריית המרכז הכוללות שיח־גלריה.
בשנת 2018 הסופר עמוס עוז נשא במרכז הרצאה תחת הכותרת כל החשבון עוד לא נגמר כחלק מסדרת הרצאות יום ג' שעמדה בסימן 120 שנה לכינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון, וההרצאה זכתה לצפיות רבות ברשת. לאחר מותו של עוז, ההרצאה עובדה גם לספר בשם זה כאשר בדיעבד הפכה להרצאה האחרונה שנשא עוז בחייו.
בית הכנסת הוא אורתודוקסי, נערכות בו תפילות קבועות מספר פעמים ביום, אך בשונה ממרבית בתי הכנסת בעולם הוא סגור בימי שישי ושבת, כאשר האוניברסיטה סגורה. בית הכנסת משמש גם לעריכת טקסי נישואים ובר-מצווה לקהל הרחב.
החווה
החווה, או בשמה הקודם חוות תלמי אביב, היא מרכז פנאי בשטח של 70 דונם, השוכן בפארק הירקון בתל אביב, בין תל נפוליאון בדרום ל"פארק ראש ציפור" ולנחל הירקון מצפון, והמציע פעילות ויצירה בתחומי הטבע, החקלאות ואיכות הסביבה. החווה היא פרויקט של הרשות לפיתוח כלכלי תל אביב-יפו בע"מ שהיא תאגיד עירוני בבעלות עיריית תל אביב.
היסטוריה
במקום בו שוכנת כיום החווה, שכן "פרדס גולדברג" על-שם בעליו יצחק לייב גולדברג, נדבן יהודי בימי העלייה הראשונה והשנייה. גולדברג רכש את השטח בשנת 1918 מקאפוס, אחד מתושבי המושבה שרונה (כיום הקריה בתל אביב), וצירף לו אדמות נוספות שרכש עם השנים. הפרדס נחשב למתקדם לתקופתו, ופרי ההדר שגדל בו זכה לפרסום. במקום השתמרה באר אנטיליה שבה נעשה שימוש כדי להשקות את עצי הפרדס. במותו בשנת 1935, הוריש גולדברג מחצית מרכושו לקרן הקיימת לישראל, ובכלל זה גם מחצית משטח הפרדס. השטחים שעברו לרשות העיר רמת גן, הופשרו עם השנים לבנייה, ויתר השטח נותר בתחומי תל אביב, וכולל את תל נפוליאון ואת החווה. לימים הוקם במקום בית הספר החקלאי "תלמי אביב".
פעילות
אל בית הספר החקלאי "תלמי אביב" הפועל במקום, מובאים כ-2,000 תלמידים מ-34 בתי ספר ברחבי העיר, כדי להתנסות בשיעורי חקלאות אחת לשבוע. בבית הספר צוות של עשרה מורים ושישה עובדים אחרים. בחווה שוכנים פינת חי, גן ירק, חממת פרפרים וחלקת צמחי רפואה ותבלינים. עוד מתוכננים לפעול במקום תחנה לחקר ציפורים ופרויקט "גינה לתושב" שבמסגרתו יוכלו תושבים הגרים בבתי קומות לטפח גינה לצרכיהם. עוד מתקיימות במקום פעילויות שונות, ובהן סיורים והדרכות לקבוצות, קייטנות ואירועים פרטיים.
הנרי בארנארד
הנרי בארנארד (באנגלית: Henry Barnard; 24 בינואר 1811 – 5 ביולי 1900), איש חינוך אמריקאי.
בארנארד למד באוניברסיטת ייל וסיים את לימודיו בשנת 1830. בשנת 1835 הוא הוסמך כעורך דין בקונטיקט ובשנים 1839-1837 היה חבר בבית הנבחרים של קונטיקט. בשנת 1838 הוא יזם והעביר חוק לפיקוח הדוק יותר על בתי ספר ויסד גוף פיקוח על בתי הספר שהוא שימש כמזכיר שלו עד שנת 1842 עת פוזר גוף הפיקוח. בתקופה זו הוא דחף לרפורמה במערכת החינוך של קונטיקט ונודע ברחבי ארצות הברית כרפורמטור.
בשנת 1843 הוא נתבקש על ידי מושל רוד איילנד לבחון את מערכת החינוך במדינה ולקדם שיפורים. בשנת 1845 הוא ייסד בית מדרש למורים והוא שימש כאחראי על בתי הספר ברוד איילנד עד 1849. בין 1855-1851 הוא שימש כמפקח ראשי על בתי הספר בקונטיקט ואף סירב בשנת 1852 להצעה לשמש כנשיא אוניברסיטת מישיגן. בין 1860-1859 שימש כנגיד אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. בין 1870-1867 הוא כיהן כשר החינוך הראשון של ארצות הברית והניח את היסודות לגלגול הראשון של מחלקת החינוך של ארצות הברית. בין השנים 1881-1855 הוא היה העורך של הביטאון האמריקאי לחינוך. הוא נפטר בקונטיקט בגיל 89.
הבית בו גדול בקונטיקט הוכרז כמבנה היסטורי לאומי בדצמבר 1967 וכוונות לשיפוצו פורסמו ב-2008. כיום הבית משמש כמחסה לחסרי בית.
משפט הקופים
מדינת טנסי נגד ג'ון תומאס סקופס, הידוע כמשפט הקופים או משפט סקופס, (באנגלית: Scopes Trial) היה משפט שנערך בקיץ 1925 בעיירה דייטון, שבמדינת טנסי בארצות הברית. הועמד לדין המורה ג'ון סקופס, באשמה שלימד בכיתה את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין בניגוד לחוק שנחקק באותה שנה.
יש הרואים באירוע זה את שיאו של פולמוס שהתנהל במשך עשרות שנים בין תומכי הבריאתנות לבין תומכי תורת האבולוציה. משפטו של סקופס עורר סנסציה ופרסום רב, והיה נושאם של מספר ספרים וסרטים ידועים.
רקע
פרסום הספר "מוצא המינים" בשנת 1859 על ידי צ'ארלס דרווין עורר סערה בינלאומית שחצתה את גבולות הקהילה המדעית. הספר הציג את תאוריית האבולוציה דרך ברירה טבעית, מנגנון שבו תכונות תורשתיות של אורגניזמים נעשות לנפוצות יותר באוכלוסייה מדור לדור ככל שהן תורמות לרביית הפרט ולשרידתו בסביבתו. עיקר ההתנגדות לתאוריה לאורך השנים הגיעה מצד הקהילה הדתית שכן תורת האבולוציה סיפקה הסבר מדעי להתפתחות החיים על כדור הארץ ללא התערבות של יישות עליונה ולא ייחסה לאדם כל ייחודיות על פני בעלי החיים.
ההתנגדות הדתית לתורת האבולוציה לא הייתה נחלתה של התקופה הוויקטוריאנית בלבד. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20, נכנס לשימוש המונח "בריאתנות" (Creationism) לתיאור האמונה לפיה היקום, כדור הארץ, החיים והאדם נבראו על ידי אלוהים. לפי עמדה זו, נברא כל היקום על ידי אלוהים בשישה ימים, לפני כ-6,000 שנה, וכל מיני החי והצומח, וכן האדם, נבראו בצורתם הנוכחית ללא התפתחות אבולוציונית. העמדה הבריאתנית-דתית השמרנית תמכה גם בקיום מבול שכיסה במים את פני כל כדור הארץ לפני 4,000 שנים, במוצא כל בעלי החיים ובני האדם בני-ימינו מאלו שכונסו בתיבת נח, ובנסים נוספים המתוארים בספר בראשית. על אף שספרו של דרווין עורר התנגדויות דתיות מצד אנשי התאולוגיה הטבעית, הרי שפונדמנטליזם נוצרי המקדש את כתבי הקודש כפשוטם הוא תופעה שצצה מחדש רק בתחילת המאה ה-20, לאחר שדעכה בעידן הנאורות.
בארצות הברית היה הפולמוס בין תומכי האבולוציה לתומכי הבריאתנות עז במיוחד. הוויכוח העז ביותר התנהל בנושא של אבולוציית האדם. אנשי דת רבים במדינה חששו כי תפוצתה בקרב רבים של תאוריה הגורסת שהאדם התפתח מקופים קדומים, תביא לערעור היסודות הדתיים של אזרחי המדינה ותוביל לשחיתות מוסרית. אי לכך, אחד המוקדים העיקריים של ויכוח זה נסוב סביב שאלת הוראת האבולוציה בבתי הספר הציבוריים במדינה. עד סוף המאה ה-19, סיפור בריאת העולם כפי שהוא מוצג בספר בראשית נלמד בכל בתי הספר. אולם פרסומו של הספר "מוצא המינים" וקבלתה של תורת האבולוציה בקרב חלקים הולכים וגדלים של הקהילה המדעית, במקביל להתפתחויות שחלו בתחומים נוספים של מדעי הטבע, הביאו לשינוי תוכנית הלימודים. בתי ספר רבים, ובכללם גם בתי ספר ציבוריים, החלו ללמד אבולוציה תאיסטית, תאוריה שגרסה כי האבולוציה הביולוגית היא תהליך אשר נובע ישירות מהתכנון הראשוני של היקום על ידי ישות עליונה, ומטרתו הסופית הייתה ליצור את האדם. אולם למרות ניסיונה של התאוריה לפשר בין האמונה הקלאסית באלוהים להבנה המדעית של אבולוציה, הוראתה בבתי הספר הציבוריים זכתה להתנגדות עזה מצד הפונדמנטליסטים שהחלו במאמצים לאסור כליל את הוראתה של תורת האבולוציה.