cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אכסדרה
שימוש באכסדרות נפוץ מאוד באדריכלות בסגנונות ובמקומות שונים. האכסדרה משמשת לרוב כחלל תווך בין המבנה וחלקו החיצוני המטשטש את הגבול בין הפנים והחוץ. שהייה בחלל האכסדרה נותנת מצד אחד תחושה של חוץ ומצד שני שייכות למרחב המבנה. לחלופין, מאפשרת אכסדרה מעבר מקורה לאורך בניין, סביב חצר ואף לאורך רחוב.
אחת האכסדראות הידועות מהעולם העתיק היא האכסדרה הגדולה בתדמור, סוריה, שנבנתה בשלושה שלבים במאות ה-2 וה-3 לפנה"ס. אורכה הכולל הוא מעל ק"מ.
אטימולוגיה
הן המילה העברית "אכסדרה" והן המילה הנרדפת "סטיו", מקורן ביוונית. המונח היווני המקורי "אֶכְּסֶדְרָה" (ἐξέδρα) התייחס למרפסת המקורה המופרדת מהחצר או מן החוץ על ידי שורת עמודים. המילה "סטיו" מקורה במושג "סטואה" (στοά) - מבנה טיפוסי לאדריכלות יוון העתיקה בעל אכסדרה.
החונטה הצבאית האתיופית
החונטה הצבאית האתיופית (רשמית: המועצה הצבאית המנהלית הזמנית) ידועה יותר בשם ה-דרג שמשמעו בשפת הגעז "ועדה" או "מועצה". שלטון צבאי פרו-סובייטי ששלט באתיופיה מהפלת שלטונו של הקיסר הפרו-מערבי היילה סלאסי בסופה של המהפכה האתיופית ב-12 בספטמבר 1974 ועד ההכרזה על הרפובליקה העממית ב-10 בספטמבר 1987.
המשטר החדש שהתגבש על חורבות המשטר הקיסרי המיט שורה של אסונות קשיים - החל במלחמה במחוזות ובגבולות, בטרור הפנימי ובשבר כלכלי וחרפת רעב וכלה בהרס תרבותי כולל, בעליית מתחים אתניים, בפיצול הארץ עד כדי סכנה ממשית להמשך קיומה של אתיופיה.
האימפריה האתיופית: הקץ
במשך כל ההיסטוריה האתיופית דרך הממלכות פונט, סבא, דעמת ואקסום אתיופיה נשלטה על ידי מלכים או קיסרים, ומאז הפלת שושלת זאגווה ועליית השושלת הסולומונית בשנת 1270 אתיופיה לא חוותה שינוי חד בשלטון שעבר בין בני משפחה ואצילים, ב-15 בספטמבר 1975 באה לסופה האימפריה האתיופית והחונטה הצבאית שהוקמה כתגובה לכעס והזעם שפרץ על ידי האזרחים האתיופים משלטונו של הקיסר היילה סלאסי השתלטה באופן רשמי על הממשלה בתוכנית שנקראה "אתיופיה תחילה" שבה החונטה שינתה את שמה הרשמי מ-הוועדה לתיאום הכוחות המזוינים, המשטרה וצבא היבשה ל-המועצה הצבאית המנהלית הזמנית והקימה שלטון חלופי. הדרג בחר בסגן אמן אנדום להיות יושב ראש הדרג וראש המדינה עד שיורש העצר אספה ווסאן יחזור מהטיפול הרפואי באירופה ואתיופיה תהפוך למונרכיה חוקתית, על פי הצהרת היושב ראש אנדום.
סוציאליזם: הגרסה האתיופית
ב-4 במרץ 1975 הדרג הכריז על תוכנית להפיכת אתיופיה לסוציאליסטית ולכן החונטה החלה במערכת של רפורמה אגררית שהייתה קיצונית בהשוואה למונחים סיניים וסובייטים, תחת תוכנית זאת הממשלה הלאימה כל אדמה כפרית וביטלה את תשלום המשכנתאות. רבים מאוכלוסיית אתיופיה תמכו במהלכים אלו שפגעו באצילים ואפילו התקיימה הפגנת תמיכה של סטודנטים בדרג ובמנגיסטו. הדרג לא פסח גם על מערכת החינוך ותחת תוכנית זו הממשלה שלחה את כל מלומדי אתיופיה משכילים, מורים, מרצים וסטודנטים לאזורי הכפר על מנת להילחם בבורות של האזרחים האתיופים, לא רק תוכניות הלאמה וחינוך סוציאליסטי היו לדרג אלא גם תוכנית לשוויון בבריאות, בדת בחלוקת אדמות באופן שווה לכלל האזרחים והכרזה על מספר שפות לאומיות.
החונטה: טיהורים
עמדת יושב ראש הדרג אנדום הייתה שאתיופיה צריכה להיות מונרכיה חוקתית ועמדותיו השונות כגון עמדתו כלפי אריתריאה שהייתה פייסנית והעצורים הפוליטיים הובילה להתנגדות חריפה כלפיו בתוך הדרג שבסופם נרצחו כ-60 מפקידי ממשלת אתיופיה שכללו בין היתר שני ראשי ממשלה לשעבר, מפקד המשמר הקיסרי ובנוסף לכך נרצחו שני חברי דרג והיושב ראש אנדום לאחר רצח אנדום הדרג בחר באלוף-משנה טפרי באנטי כיושב ראש הדרג וכראש המדינה וכסגניו נבחרו מנגיסטו היילה מריאם ואטנפו אבטה. מוסד הקיסרות בוטל באופן רשמי במאי 1975 והאידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית הוכרזה כאידאולוגיה של המדינה. על מנת להראות שהדרג לא חותר להקמת מונרכיה חוקתית באתיופיה קיסר אתיופיה היילה סלאסי נרצח ב-22 באוגוסט. לאחר רצח הקיסר התרחשו בדרג מאבקי עליונות בין מנגיסטו, טפרי ואטנפו על השליטה בדרג. האי יציבות בדרג נפתרה בתחילת 1977 כאשר תומכיו של טפרי טפר ותומכיו, עם מותו של טפרי רוב התנגדות הפנימית למנגיסטו בתוך הדרג. רצח טפרי מינה למעשה את מנגיסטו ליושב ראש הדרג וראש המדינה. מנגיסטו לא הסתפק ברצח טפרי ולכן הוא הורה לחסל את יריבו האחרון אטנפו, לאחר חיסול מתנגדיו הפנמיים מנגיסטו התפנה לחיסול מתנגדיו החיצוניים במה שנקרא הטרור האדום.
מלחמת האזרחים: סקירה
לאחר המהפכה האתיופית ועלייתו של הדרג החלו להופיע התקוממויות אזרחיים בחלקים שונים של אתיופיה, המרכזיות ביותר היו באריתריאה ותיגראי, המלחמה האריתראית, שהחלה עוד מתקופת הקיסר היילה סלאסי הייתה עניין של ויכוח מקיף בתוך הדרג ולאחר רצח אנדום שדגל בפייסנות עם האריתראים. הדרג החל להילחם באופן אכזרי כנגד ארגוני הגרילה האריתראים הג'אבחה והשעביה. ניסיונות של הארגונים האריתראים להילחם מול הצבא האתיופי נכשלו.
לקראת סוף 1976 התקוממויות האזרחים התרחבו ובכל מחוזות אתיופיה פעל ארגון גרילה מקומי. בנוסף להתקוממויות באריתריאה, היו גם קבוצות מתקוממים בטיגראי התנועה הראשית שפעלה במחוז זה נקראה וויאנה. במחוזות הדרום בבלה, סידאמו וארסי פעל ארגון גרילה של עם האורומו ששמו החזית לשחרור אורומו, בנוסף לאלו התקיימו גם תנועות גרילה סומלית שפעלו באזור אוגדן על מנת לספח אותה לסומליה ארגונים אלו היו החזית לשחרור אבו סומלי והחזית לשחרור מערב סומליה. ארגונים נוספים שנלחמו כנגד שלטון הדרג היו: החזית לשחרור עפר שפעלה בסולטנות אוסה שבצפון-מזרח אתיופיה וטארנפית ארגון גרילה פרו-קיסרי. עם עזרה צבאית מהגוש הקמוניסטי הדרג הצליח לשמר את שלטונו ולהגביל את ארגוני הגרילה למחוזותיהם.
ב-1977 הממשלה המשיכה את המאבק כנגד ההתקוממויות באריתריאה בצורה אכזרית הצבא האתיופי הצליח בכיבוש השטח מידי ארגוני הגרילה, אך באמצע שנת 1978 הצבא האתיופי והדרג שהיו עסוקים במלחמה עם סומליה ובטרור האדום הזניחו את הלחימה באריתריאה וקבוצות המתקוממים האריתראיות הצליחו להשתלט על רוב אזורי הכפר. השטח נכבש מחדש על ידי הצבא האתיופי. הארגונים האריתראים החלו להבין שרק התנגדות פנים אתיופית תעזור להם ולכן הם החלו לשתף פעולה עם הארגון הטיגראיני הוויאנה, השעביה סיפק ציוד ואימונים שעזר לבנות את הוויאנה לתוך לחימה כוללת כנגד החונטה הצבאית.
הטרור: הלבן והאדום
לאחר רצח טפרי באנטי, מנגיסטו הצהיר על עצמו כיושב ראש הדרג בפברואר 1977 ותכנן חוקים חדשים על מנת לחזק את שלטונו, אך למנגיסטו ולדרג היו מתנגדים חיצוניים שדגלו באותה אידאולוגיה כמוהם המרקסיזם-לניניזם תנועת ההתנגדות העיקרית לדרג הייתה היחאפה שהתנגדה לשלטון צבאי ודרשה הקמת "רפובליקה עממית", בפברואר 1977 היחאפה החל לאתגר את הדרג צבאית במה שנקרא הטרור הלבן ואפילו כמעט והתנקשו בחיי מנגיסטו מתקפות אלו של היחאפה גרמו למותם של שמונה חברי דרג ותומכים רבים, פעולות אלו הרגיזו את מנגיסטו והוא החל במסע ציד (טרור אדום) של תנועות ההתנגדות ובראשם היחאפה. הדרג והממשלה רצחו וצדו מבלי להבחין ולחקור חשודים בחברות ביחאפה ותומכיהם, במיוחד סטודנטים. מנגיסטו והדרג הצליחו להשמיד את היחאפה, זהו היה המאבק אחרון לשליטתה של המהפכה האתיופית, במחיר של אלפי הרוגים נעדרים פצועים ואסירים.
המערכה השנייה של הטרור האדום החלה באמצע 1978 כאשר הדרג אסר את חברי מפלגת המאסיון, מפלגה אזרחית מרקסיסטית שהייתה אחראית בתיאום עם הממשלה על אגודות התושבים העירוניות ועל אגודת האיכרים הכפריות, המאסיון שהחל לצבור כוח במוקדי שליטתו איים על שליטתו של הדרג על הממשל המקומי ברחבי אתיופיה, ולכן מנגיסטו החל במסע ציד נגד המאסיון כל חברי מפלגת המאסיון שהיו חלק מהדרג הוצאו להורג. לאחר חיסול המאסיון לא הייתה קיימת שום מפלגה מרקסיסטית אחרת ולכן כדי לסתום את הוואקום הפוליטי שיצר, הדרג איחד את כל סיעות וגופי השמאל תחת מפלגת גג איחוד ארגוני המרקסיזם-לניניזם האתיופים (ידוע בשם הקיצור מאמהרית: אמלדאה). חובת המפלגה החדשה הייתה דומה לזו של המאסיון קידום שליטה של סוציאליזם אתיופי והשגת תמיכה אזרחית לתוכניות הממשלה דרך פעילויות פופוליסטיות שונות.
המלחמה הקרה: אוגדן
ב-1977 החל האתגר הרציני ביותר לחונטה הצבאית שעדיין הייתה בעימות עם ארגוני ההתנגדות ושיגרה את הטרור האדום. סומליה שכנתה של אתיופיה קיבלה את עצמאותה מאיחוד המושבות הסומליות של בריטניה ואיטליה, ממשלת סומליה תחת נשיא השלישי הלאומני-סוציאליסטי מוחמד סיאד בארה החליטה לפלוש ולכבוש את אזור אוגדן הנמצא במחוז הררג במזרחה של אתיופיה המיושב בסומלים ובכך להגשים את חלום סומליה הגדולה. לפני הפלישה הצבאית סומליה השתמשה בארגון הגרילה החזית לשחרור מערב סומליה, ארגון שהחל לפעול בפברואר 1977 וניצל את הבעיות הפנימיות באתיופיה ובאריתריאה ותקף עמדות של צבא אתיופיה ברחבי אוגדן. ממשלת סומליה סיפקה מערך לוגיסטיקה ותמיכה לארגון, בחצי השנה הראשונה להקמתו הארגון הצליח להשיג השגים מרשימים ותקף מטרות בלב שטח אוגדן ומעבר לו כגון העיר דירה דאווה והערים היושבות על גבול קניה אתיופיה. ההתנגשות האלימה ביותר בין צבא אתיופיה למליציה החמושה התרחשה בספטמבר בסביבת העיר ג'יג'יגה הארגון הסומלי כבש את העיר לאחר שחיילי אתיופיה סירבו להילחם. הדרג שחשש מפלישה סומלית בהיקף רחב שיביא להתמוטטות משטרו פנה לברית המועצות לעזרה צבאית. ברית המועצות נענתה לבקשה האתיופית וסיפקה לדרג ציוד רב ויועצים צבאיים. כאשר ברית המועצות המשיכה לעזור לאתיופיה השפעתה גדלה באזור, סומליה שגם היא הייתה בעלת ברית קרובה של הסובייטים ביטלה את כל האמנות עם ברית המועצות וגירשה את מתחומה את כל היועצים והאזרחים הסובייטיים.
בסוף נובמבר אתיופיה החלה להראות את העזרה שהגישו לה הסובייטים ובעלי בריתם, קובה ששלחה כ-17,000 חיילים שהגיעו הישר מאנגולה על מנת לעזור ליחידות הצבא האתיופי, הצבא האתיופי עם חבריו החדשים החל למחוץ את המיליציה הסומלית החמושה וכמעט חיסל אותה לגמרי. בתגובה למערכה האתיופית כנגד המיליציה הסומלית, צבא סומליה פלש לאתיופיה ב-13 בפברואר 1978, הצבא הסומלי הצליח להתקדם לתוך השטח האתיופי ולכבוש ערים כמו הרר, דירה דאווה וגוד, אתיופיה ובעלי בריתה החלו להצטייד מחדש והצליחו לכבוש מחדש את העיר ג'יג'יגה בתחילת מרץ הסומלים ראו שצבאם היה מותש ועייף החליטו על נסיגה וממשלת סומליה הוציא את צבאה מאוגדן. בעקבות מלחמה זו אתיופיה נהפכה לבעלת הברית הקרובה ביותר של ברית המועצות באפריקה.
הרעב הגדול: וילגיזציה
אתיופיה שעדיין לא הבריאה מהרעב הקודם של שנות ה-70 שהתרחש כתוצאה מבצורת שהשפיעה על רוב ארצות הסאהל האפריקני. לקראת סוף שנות ה-70 החלו להופיע שוב סימני בצורת. בתחילת שנות ה-1980 אזרחים אתיופים רבים במחוזות וואלו, חלקים מבאגמדיר ושאווה התחילו להרגיש את ההשפעות של הרעב החדש שנגרם כתוצאה מהבצורת. באמצע שנת 1984 הבצורת החלה להתפשט בצפון אתיופיה ואיתה גם הרעב, ניסיון הממשלה להעביר מזון למחוזות הרעב נכשלה בגלל הלחימה העיקשת בארגוני הגרילה בייחוד הוויאנה שעיכבו את המעבר של חלק מהמזון. בסוף 1985 השנה שבה הבצורת הגיע לשיאה גרמה בתחילת 1986 להתפשטות הרעב דרומה עם כ-5.8 מיליון איש שנפגעו. לא מספיק הבצורת ב-1986 התרחשה מגפת ארבה וחגבים שהחריבה את מה שנותר מהיבול.
אי יכולת ממשלת אתיופיה להתמודד עם הרעב הרגיזה את הקהילה הבינלאומית. רבים מתומכי הדרג התנגדו למדיניות האי עזרה לרעבים המורדים בצפון. ההשפעות של הרעב ומלחמת האזרחים גרמו להתמוטטות כלכלת אתיופיה. בעקבות ביקורות אלו הדרג יזם תוכנית להעביר אזרחים מאזורי הרעב לאזורים אחרים באתיופיה. בשנת 1985 וב-1986 כ-600,000 אזרחים הועברו, רבים בכפייה מביתם על ידי הצבא והובלו לאזורים שונים בדרום אתיופיה. תכנון הממשלה כללה גם תוכנית וילגיזציה שהייתה התשובה לרעב אך גם למצב הביטחוני. בתחילת 1985 איכרים רבים הוכרחו להעביר את מגוריהם לתוך כפרים מתוכננים, שהיו מקובצים בסביבות מים, בתי ספר ושירותים רפואיים.
החונטה הצבאית: ישראל והיהודים
ישראל הייתה אחת מהמדינות המערביות שהגישו עזרה צבאית לאימפריה האתיופית עוד בשנות שלטונו של הקיסר היילה סלאסי מכיוון שזאת שלטה בכניסה הדרומית לים סוף מיצר באב אל מנדב. במשך התקופה הקיסרית, קצינים ישראליים אימנו חיילי צנחנים ויחידות צבא אתיופיות שהיו שייכים לאוגדה החמישית שנלחמה כנגד ארגוני ההתנגדות האריתראים הג'אבחה והשעביה. לאחר שאתיופיה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים שגרם למשבר האנרגיה העולמי, ישראל עדיין המשיכה לספק עזרה צבאית לאתיופיה בחשאיות. עזרה זו המשיכה גם כאשר החונטה הצבאית הפילה את משטר הקיסרות ב-1974 ישראל סיפקה לאתיופיה נשק, תחמושת, יועצים צבאיים וחלקי חילוף למטוסי קרב שיוצרו על די ארצות הברית לאחר שזו ניתקה יחסה עם אתיופיה. ב-1978 שר החוץ משה דיין הודה שישראל מספקת עזרה צבאית לאתיופיה, בעקבות זאת הדרג גירש את כל הישראלים ובכך הוא שימר את מערכת היחסים עם מדינות הליגה הערבית כמו לוב ודרום תימן, אף על פי שאתיופיה הכריזה שניתקה את יחסה עם ישראל שיתוף הפעולה הצבאי המשיך. ב-1983 ישראל סיפקה לאתיופיה מערכות תקשורת וב-1984 יועצים ישראליים אימנו את המשמר הנשיאותי שתפקידו היה להגן על יושב ראש הדרג וטכנאים ישראליים עזרו למשטרת אתיופיה בנושאים טכניים. מדינות מערביות טענו שישראל שיתפה פעולה עם אתיופיה והחונטה תמורת העלאת יהודי אתיופיה במשך מבצע משה ב-1984 שבו כ-10,000 יהודים הועלו לישראל. על פי טענות ארגוני ההתנגדות האריתראיות ב-1985 ישראל מכרה לאתיופיה תחמושת ששווה כ-20 מיליון דולר בנוסף לציוד צבא אחר ששווה לכ-83 מיליון דולר התנועות גם טענו שישראל שלחה כ-300 יועצים צבאיים בנוסף לאימון של 38 טייסי קרב אתיופים.
אתיופיה וישראל חידשו את היחסים הדיפלומטים באופן גלוי לאחר שאתיופיה נהפכה לרפובליקה עממית וב-17 בדצמבר 1989 ישראל פתחה שגרירות באדיס אבבה והגדיל את שיתוף הפעולה עם הממשלה האתיופית. במשך 1990 היחסים בין האתיופים והישראלים המשיכו להתהדק וישראל סיפקה לאתיופיה מערכות נשק, 150,000 רובים, פצצות, עשרים יועצים צבאיים לאימון המשמר הנשיאותי של מנגיסטו ומספר לא ידוע של קצינים שעבדו עם יחידות קומנדו אתיופיות. כל העזרה הצבאית לאתיופיה הגיעה בתמורה להסכמת ממשל מנגיסטו להעלאת יהודי אתיופיה לישראל. לאחר ההסכם ביניהם, הסכימו ישראל ואתיופיה על העלה של כ-500 איש כל חודש תמורת עזרה כלכלית, חקלאית ואספקת ציוד רפואי.
המפלגה החלוצית: מפלגת הפועלים
על אף שאתיופיה קיימה מערכת יחסים קרובה עם העולם הקומוניסטי לברית המועצות ולבעלי בריתה היה קשה להקים קשר עם הדרג. קשיים אלה היו בעיקר תחושת התסכול בקרב הדרג לאן פניו מועדות כשהוא מקדם תוכניות מרקסיסטיות-לנינסטיות בגרסה אתיופית כל אלה הראו את הדרך של אתיופיה למדינה סוציאליסטית. המעמד של דרג כממשל צבאי היה מקור אחר לדאגה בקרב בעלי בריתה הקומוניסטים של אתיופיה. קומוניסטים אתיופים רבים העלו את הצורך בלהקים "מפלגת חלוצית" שתשלוט על הרפובליקה העממית שתקום בעתיד. על מנת להבטיח תמיכה קומוניסטית ממושכת, הדרג יצר את "הוועדה לארגון מפלגת פועלים אתיופית" בדצמבר 1979 וכיושב ראש כיהן ראש הדרג מנגיסטו. בכינוס השני של אותה ועדה בינואר 1983, הוועדה הודיעה שהיא תתחלף במפלגה קומוניסטית חדשה ולפיכך קמה מפלגת הפועלים האתיופית ב-12 בספטמבר 1984.
החוקה: סופו של המשטר הצבאי
כאשר קמה המפלגה החדשה היא החלה בחקיקת חוקה חדשה לרפובליקה העממית. ב-1 בפברואר 1987 החוקה המוצעת הוגשה לציבור, הממשלה המרכזית טענה ש 81 אחוז מהאזרחים אישור את החוקה החדשה. משימת פרסום החוקה ברחבי אתיופיה הוטלה על האגודות העירוניות והכפריות. קומוניסטים אתיופים רבים טענו שהחוקה המוצעת לא נכתבה כדי לעזור לעם אלא הייתה "תרגום מקוצר של החוקה הסובייטית של שנת 1977".
ב-10 בספטמבר 1987 אחרי שלושה עשרה שנות שלטון צבאי, אתיופיה נהפכה רשמית ל-"הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה" תחת חוקה חדשה ובראשה ממשלה אזרחית. "המועצה הצבאית המנהלית הזמנית" או ה"דרג" בוטלה וביוני של אותה שנה אזרחי אתיופיה בחרו בבחירות את האספה הלאומית (אמהרית: "שאנגו"). חרף שינויים אלו, חברי הדרג לשעבר התמודדו על מקומות באספה הלאומית. אחת הדוגמאות הם מנגיסטו שנבחר על ידי האספה הלאומית לנשיא המדינה, המזכ"ל של מפלגת הפועלים, ראש ממשלת אתיופיה ובכירים אחרים בממשלה החדשה מקורם בדרג.
למרות השינוי הפוליטי הממשלה לא שינתה את מדיניותה המרקסיסטית אף על פי שהיו שינויים קטנים. חברי הדרג הישנים היו עדיין בשלטון וחברי מפלגת הפועלים המשיכו לפקח על האוכלוסייה העירונית. תחת השלטון החדש הוכרזו באתיופיה חמישה מחוזות אוטונומיים שבהם היו התקוממויות רבות: אריתריאה, עסב, תיגראי, דיר דאווה ואוגדן, החוקה החדשה הייתה כפולה במשמעותה היא כללה למשל אוטונומיה לקבוצות לאומיות אך עם ממשלה לאומית ואף על פי שהחוקה הכילה הגנה על זכויות אזרחים כוחם של האגודות העירוניות והכפריות נותר כמות שהוא.
תל ניצנה
תל ניצנה הוא אתר ארכאולוגי הממוקם בנגב המערבי על מערך דרכים המקושר לדרך הבשמים ובקרבת כפר הנוער ניצנה והיישוב עזוז של היום. בניצנה נמצאו עדויות לפעילות אנושית ולהתיישבות בין המאה הראשונה לפנה"ס עד המאה השביעית ולאחר מכן בתחילת המאה העשרים. כיום האתר מוכרז כגן לאומי.
גאוגרפיה
ניצנה היא המערבית שבין ערי הנבטים בהר הנגב. העיר נבנתה במישור, המתנשא לגובה 250 מטר מעל פני הים. בצפון גובל האתר בנחל ניצנה (ואדי עוג'ה אל-חפיר), והוא נחצה במרכזו על ידי נחל עזוז, הזורם מדרום-מערב לצפון. בצפון-מערב האתר מתנשאת גבעה טבעית מוארכת לגובה כ-35 מטר מעל סביבתה. האזור היה צומת דרכים חשובה בעת העתיקה על הדרך בין ההתיישבויות הביזנטיות חלוצה, רחובות בנגב ושבטה המזרחיות ליישוב אל מצרים ומדבר סיני ממזרח לו, אל הרי יהודה ונמל עזה הצפוניים לו.
התקופה ההלניסטית
החל במאה השלישית לפני הספירה נודע כמקום יישוב נבטי שעיקרו מאהלים, שממנו ניהלו הנבטים מערכת מסחרית ענפה. הממצאים מתקופה זו הם ממקומות שונים באגן הים התיכון, והגיעו לניצנה באמצעות מסחר. החשובים שבהם הם ידיות כדי יין עם חותמות מרודוס, קוס, פאמפיליה ואיטליה מן המאות השנייה והראשונה לפני הספירה. ומטבעות של תלמי הרביעי, תלמי השביעי ויוחנן הורקנוס הראשון.
התקופות הביזנטית והאסלאמית הקדומה
בזמן שלטונה של האימפריה הביזנטית הגיע המקום לפריחה ושגשוג, ובמקום נמצאו חמש כנסיות מאותה התקופה שנשתמרו עד היום, ומחנה צבא מלבני שגודלו 85X35 מטרים, מוקף חומה עם חמישה מגדלים מרובעים, בחצר הפנימית של מחנה הצבא היה מאגר מים מקורה בקשתות. מתחת ליסודות המבנה נתגלו שרידים של מבנה קדום מן התקופה ההלניסטית.
התקופה העות'מאנית
הבנייה העתיקה באתר נשתמרה עד שנת 1902, עת העות'מאנים התחילו לבנות בו תחנת משטרה. ב-1906, לאחר סימון הגבול בין ארץ ישראל שבידי העות'מאנים לחצי האי סיני שבידי הבריטים עלתה חשיבותו של המקום, משום היותו נקודת גבול, והעות'מאנים הקימו בו מרכז מינהלי לאזור בשם עוג'ה אל-חפיר (או עוג'ה עלע'פיר) תוך הרס של מרבית המבנים העתיקים. נבנה גם בית חולים אשר חלקו נשתמר עד ימינו. במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה עוג'ה אלחפיר למרכז לוגיסטי צבאי ונקודת יציאה ליחידות הצבא העות'מאניות והגרמניות שפעלו במרחב חצי האי סיני במלחמת העולם הראשונה. מסילת הרכבת הצבאית שסללו העות'מאנים בסיוע הגרמני - מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה, הגיעה ב-10.5.1916 לעוג'ה, ומשם נמתחה לקוסיימה. בחציית נחל ניצנה בנו הטורקים גשר בן 8 קשתות ממנו נותרו רק האומנות. השרידים היחידים לתחנת הרכבת הם מגדל מים למילוי דוודי המים של מנועי הקיטור של הקטרים, קיר מבית מנהל התחנה ושרידי הסוללות עליהם הונחו פסי הרכבת (המסילה התפצלה ל-8 הסתעפויות).
תקופת המנדט
בימי השלטון הבריטי בארץ ישראל נערכו חפירות ארכאולוגיות רחבות במקום על ידי משלחת בראשות האריס דאנסקומב קולט, שחפר קודם לכן ביישוב הביזנטי בשבטה, בחסות בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים. הממצא העיקרי מעבודת המשלחת הוא גילוי שם העיר "ניצנה" (בלעז נכתב Nessana) לאחר מציאת 195 מגילות פפירוס בארכיון בכנסייה המזרחית בעיר העליונה.
מדינת ישראל
בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע נסוגה ישראל מהסכם הפירוז, הקימה מזרחית לניצנה את היאחזות נח"ל קציעות בספטמבר 1953 ולבסוף השתלטה על האזור המפורז במבצע הר געש, קרב לילי בין 2 ל-3 בנובמבר 1955, אל מול גדוד מצרי שנסוג מן המקום. במרץ 1956 הוקמה מדרום להיאחזות קציעות היאחזות נח"ל בארותיים. בספטמבר 1956 פרק צה"ל את המבנים הספורים (הבנייה העות'מאנית והבריטית מראשית המאה ה-20) שנותרו במקום.
החפירות והמחקר באתר
אדוארד רובינסון, במסעו הראשון בשנת 1838, היה הראשון שביקר ותיעד את חורבות תל ניצנה, אותן זיהה בטעות כעבדת העתיקה. אף שטעה בזיהויו הותיר רובינסון תיאור מפורט וראשוני של עתיקות ניצנה על כל חלקיה, כולל האקרופוליס ועליו מצודה ושתי כנסיות עתיקות.
הכומר האנגלי ג'ורג' פיסק, ביקר בתל בשנת 1843 וכתב:.
בחפירות בתל, על ידי משלחתו של ה. ד. קולט בשנים 1935–1938, נמצאו פפירוסים מתוארכים למאות השישית עד השביעית לספירת הנוצרים ונחשבים לאחד מהמקורות החשובים ביותר על תקופה זו בארץ ישראל, ויותר מכך על תקופה זו בנגב.
החל מקיץ 1986 החלה לפעול באתר משלחת חפירות ניצנה ברשות ד"ר דן אורמן וד"ר יוסף שרשבסקי מטעם המחלקה לארכאולוגיה, מקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במשך שבע שנים. החפירות חשפו מבני מגורים שונים, את גרם המדרגות שעלה אל ראש התל, את הכנסייה המזרחית בראש התל וקפלה. החל משנת 2022 החלה לפעול באתר משלחת מחודשת ברשות ד"ר יאנה צ'חנובץ, גם היא מטעם המחלקה לארכאולוגיה, מקרא ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. משלחת זו מתמקדת במחקר על ניצנה כמרכז לפעילות צליינית ממרחב ארץ ישראל אל ההר הגבוה בסיני וגם בשלב הע'ותמאני של האתר כעוג'ה אל-חפיר.
תזונה צבאית
ניהול התזונה הצבאית היא מטלה לוגיסטית אשר ההתמודדות איתה שונה בין צבאות ולאורך ההיסטוריה. אספקת מזון היא קריטית במיוחד במהלך לחימה.
היסטוריה
התזונה הצבאית תפסה מקום מהותי החל משחר ימי ההיסטוריה הצבאית. הסופר הרומאי וגטיוס כתב כי "בכל מסע יש נשק אחד בעל עוצמה: כמות מספקת של מזון לכוחות הצבא שלך, כי העדר אספקה תשמיד את הצבא".
תפריט המזון הרומי בשעת מלחמה או בעת מסע, היה מצומצם למינימום הנדרש. על פי ממצאים ארכאולוגיים ועדויות ספרותיות הוא הכיל דגים, עופות, חזירים, בקר וצאן. המרכיב המרכזי היה לחם, שלרוב נטחן ונאפה על ידי החיילים עצמם. כתוסף ותיבול השתמשו בגבינה, ירק, חומץ, מלח ושמן. סך מנת המזון היומית של החייל הרומי הייתה כ-850 גרם חיטה, וכ-500 גרם משאר מצרכים.
בזיזת שדות הייתה פעולה נפוצה לכל אורך ההיסטוריה הצבאית, והייתה בשימוש להאכלת הצבא בעיקר לאורך קו המסע של הצבא עד בואו למקום הלחימה.
בצבאות עתיקים מקובל היה כי גדודים שהיו עוברים בתוך שטחים שבגבול הטריטוריה שלהם, בין אם בשטחי כיבוש ובין אם בשטחים מקוריים, היה על תושבי המקום לספק את מזון החיילים.
בתקופה המודרנית התבססה התזונה הצבאית על אספקה סדירה של הצבא, הן בימי שגרה והן בימי לחימה. בהמשך אף הוקמו מטבחים צבאיים.
בארצות הברית הגדיר הקונגרס הקונטיננטלי ב-1775 הקצבת מזון לחיילים שכללה בין השאר לחם, בשר, ירקות כגון אפונה או שעועית, חלב ואורז (וכן נרות וסבון). בעקבות מקרי מוות של חיילים מתת-תזונה ומחלות כמו צפדינה נוספו לתפריט כרוב כבוש, ירקות נוספים, חומץ, בירה וסיידר.
לאור אמרתו כי "הצבא צועד על קיבתו" הציע נפוליאון ב-1795 פרס כספי על מציאת דרך לשימור אוכל והעניק אותו בינואר 1810 לקונדיטור ניקולא אפר. באותה השנה פיטר דיורנד המציא עטיפה מתכתית שהחליפה את בקבוקי היין בהם השתמש אפר ופתחה אפשרות לשימורים ניידים. תחילה השתמשו בעטיפות שכללו עופרת רעילה ועם הזמן עברו לפלדה מיוחדת.
במהלך מלחמת העולם השנייה קבוצת פיתוח בצבא האמריקאי ברשותו של פרופסור ג'ורג' דוריו גיבשה שיטות חדשות לאספקת מזון לחיילים בחזית שהתבטאו בין השאר בפיתוח אריזות מנות הקרב הראשונות שכללו בשר, מאפה יבש, שקית עם תרכיז להמסה, סוכרייה, מסטיק, סיגריות ומארז נוח להובלה ופירוק.
אליעזר יהודה ולדנברג
הרב אליעזר יהודה וולדנברג (ג' בטבת תרע"ו, 10 בדצמבר 1915 – ל' בחשון תשס"ז, 21 בנובמבר 2006) היה מחבר שו"ת ציץ אליעזר ומחשובי הפוסקים במאה העשרים. נודע בעיקר בזכות תשובותיו בכל תחומי ההלכה, ובמיוחד בעיסוקו החלוצי בנושאי רפואה והלכה ובהלכות מדינה. חבר בית הדין הרבני הגדול, זוכה פרס ישראל לספרות תורנית, ופרס הרב קוק.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת תרע"ו (1915), לרחל (בתו של הרב נחום רגוזניצקי ששימש כמנהל ישיבת עץ חיים) ולרב יעקב גדליה שעלה לבדו בגיל צעיר מקובנה. סמוך ללידתו, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נחשד אביו בריגול לטובת רוסיה, בשל היותו נתין זר, ומשום כך נאלצו הוריו לעזוב את הארץ ולהתגורר בחלב שבסוריה מספר שנים. לאחר ששבו לירושלים לימד אביו בתלמוד תורה עץ חיים.
למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים. בגיל 19 הוציא את ספרו הראשון "דבר אליעזר". בשנת תרצ"ו (1935) התחתן עם שושנה, בת הרב אברהם ורנר, רב הכפר נתניה, ונינת הרידב"ז. במשך תקופה קצרה כיהן כרבו של המושב כפר ויתקין, והוא אף היה מועמד לכהן כרב בכפר הרוא"ה. לאחר שחזר לירושלים, היה מקורב לרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, וכיהן כראש ישיבת שערי ציון, שנוסדה על ידו.
בשנת תשי"א (1951) נתמנה לדיין בבית הדין האזורי בירושלים, ובין השנים תשמ"א (1981) - תשמ"ה (1985) כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול. גם לאחר מכן המשיך להדריך ולייעץ לבית הדין הרבני הגדול. מלבד זאת שימש רבו הלא פורמלי של המרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
בנו היחיד, הרב שמחה בונם, היה רב מטעם העדה החרדית בשכונת עזרת תורה בירושלים, ונפטר בשנת 2005 בחיי אביו.
שיטתו ההלכתית
שו"ת ציץ אליעזר עוסק במגוון רחב של נושאים הלכתיים, החל ממצוות התלויות בארץ, ענייני נישואין וגירושין, הלכות מדינה, ותשובות חלוציות רבות בענייני רפואה, בין היתר בנושאי הפריה מלאכותית, הפלה מלאכותית ופונדקאות.
הרב וולדנברג השתייך לאסכולה של תלמידי חכמים מבני ירושלים, שהתחנכו על שליטה בקיאותית בהיקף רחב של חלקי התורה, שימת דגש על לימוד הלכה למעשה, והסקת מסקנות הלכתיות בנושאים מחודשים על ידי סברה ישרה ומקורות מפתיעים מכל חלקי התורה בהלכה ובאגדה, ולאו דווקא בסברות למדניות המיובאות מחוץ להלכה. בקיאותו בספרות ההלכה של חכמי ספרד היתה יוצאת דופן גם בין האמונים עליה.
הרב וולדנברג התייחד גם בהבנתו בנבכי הטכנולוגיה החדשנית והרפואה המתקדמת, היות שעמל לברר היטב את המציאות לשם פסיקת הלכה בשאלות שהובאו לפניו בנושאים אלו, בכך היה דומה לרב עובדיה יוסף והרב שלמה זלמן אוירבך אשר נודעו אף הם במומחיותם בנושאים אלו.
הרב וולדנברג נודע בכמה וכמה עמדות ופסיקות ייחודיות, ובפרט בין הפוסקים ותלמידי החכמים החרדים שביניהם התגורר ופעל. בין השאר הביע דעתו שבנישואין אזרחיים אין מדובר בנישואים מבחינת ההלכה. הוא נמנה עם המתירים להדליק חשמל ביום טוב.
אף על פי שהרב וולדנברג נקט בגישה זהירה ביותר בתשובות הלכתיות, ובפרט בנושאים של אתיקה ורפואה, ישנם היתרים מחודשים רבים המצויים לראשונה בתשובותיו, כגון היקף ההיתר שנתן לביצוע הפלה מלאכותית במקרים מסוימים, זאת בניגוד לאיסור הגורף על כך שפסק רבי משה פיינשטיין. לעומת זאת, בפסק הלכה אחר הוא דווקא התנגד להפריה מלאכותית בטענה כי העובר הנוצר על ידה אינו מתייחס לאביו, מה שמעלה חשש לבעיות ממזרות. בנוגע לעליה מאתיופיה סבר שדינם כגוים ועליהם לעבור גיור לכתחילה, בדומה לפסיקת הרב משה פיינשטיין והרבי מלובביץ'.
משנתו המדינית
הרב ולדנברג שטח את משנתו המדינית בשלושת הכרכים של ספרו הלכות מדינה ובעשרות תשובות ב-22 הכרכים של שו"ת ציץ אליעזר. הוא תמך בתאוקרטיה והקדיש חלק ניכר מספרו האמור כדי לעסוק ביתרונות של משטר זה. לדבריו, "שלטון האלהות שנתנו לו שם מונח של "תיאוקרטיה" לא יערכו לפניו שום שלטון-דמוקרטי הכי משוכלל" . לדבריו, בתאוקרטיה היהודית האידיאלית המנהיג הפוליטי הוא גם איש הדת הבכיר, והדוגמה המובהקת לכך הם משה ואהרן . אולם, מאז בית שני המשטר היהודי כלל מוסד פוליטי ומוסד דתי נפרדים, זה לצד זה . עם זאת, הרב וולדינברג אימץ את הגישה הדמוקרטית של רבי יצחק אברבנאל ואחרים. הוא נמנע מלהכריע בשאלה האם יש מצווה למנות מלך או שניתן להקים במקומו משטר דמוקרטי, וקבע שהדבר נתון להחלטת הציבור . על רקע זה קבע רכניץ שהרב וולדינברג תמך בתיאוקרטיה דמוקרטית.
כאמור לעיל, הוא ראה במדינת ישראל אתחלתא דגאולה, וגוף בעל סמכות הלכתית בדומה למלכות ישראל, בנוגע לנושאים מסוימים, כמבואר בספרים הלכות מדינה ושו"ת ציץ אליעזר.
קישורים חיצוניים
ספרים ומאמרים
על אודותיו ומשנתו
קפה טלעד
קפה טלעד הייתה תוכנית הבוקר של טלעד ששודרה בערוץ 2 בין השנים 1997–2005. התוכנית עלתה לשידור ב-4 בפברואר 1997, במקביל לתוכניות הבוקר האחרות של הערוץ: "רשת על הבוקר" בהנחיית בן כספית וסיוון דורון (שעלתה זמן קצר קודם לכן) ו"תוכנית הבוקר" של קשת בהנחיית גבי גזית ורבקה מיכאלי. תחילה הוצע למגישת החדשות מיקי חיימוביץ' להנחות את התוכנית, אך היא סירבה. לבסוף נבחרו להנחיית התוכנית העיתונאי מיכה פרידמן מגלי צה"ל והזמרת ירדנה ארזי שזו הייתה פעם ראשונה בה היא מנחה תוכנית אקטואליה.
הליהוק התברר כהצלחה ו"קפה טלעד" גרפה באופן עקבי את שיעור הרייטינג הגבוה מבין תוכניות הבוקר עם שיא של 13%. עם זאת, זמן קצר לאחר שעלתה לשידור נתגלעו חילוקי דעות מקצועיים בין המנחים ופרידמן פרש ב-1997. את מקומו תפס תחילה עמנואל רוזן עד 1998 ולבסוף הצטרף העיתונאי דב גיל-הר, כתב בחברת החדשות של ערוץ 2 ומגיש פינה בתוכנית.
בין מגישי הפינות בתוכנית היו פרופ' רפי קרסו, אופירה אסייג, אודטה שוורץ ואמיר קמינר.
התוכנית ירדה מהאוויר ב-30 באוקטובר 2005 עם הפסדה של טלעד במכרז הזכייניות של ערוץ 2 לעשר השנים הבאות.
פשתנית
תיאור הסוג
האפיון החיצוני הבולט ביותר של פרח הפשתנית הוא הדורבן הבולט שלה. מדובר באיבר בפרח, הבולט מאחורי הכותרת, ובו נמצא הצוף. החרק המאביק מחדיר את חדקו אל עבר הדרבן על מנת להשיג את הצוף, ובו בזמן הוא מאביק את הפרח. פרחים נוספים שלהם דרבן ניכר הם אקוילגיה וכובע נזיר.
שם הסוג, העברי והלטיני, מצביעים על דמיון עלי הפשתנית לעלי הפשתה. מעבר לכך, אין קשר בין הסוגים. שמם האנגלי העממי של חלק מהמינים הוא 'Toadflax'- 'פשתת הקרפד בתרגום חופשי. שם זה מרמז על דמיון הפרח לדו-חי.
סוג הפשתנית כולל כ-100–150 מיני צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב שנתיים. תפוצתם הטבעית ביבשות אירופה, אסיה, וצפון אפריקה. מגוון המינים הגדול ביותר נמצא באגן הים התיכון. בישראל מיוצגת הפשתנית על ידי 11 מינים, כולם חד-שנתיים.
עלה הפשתנית תמים, וחסר פטוטרת. גביע הפרח בעל 5 אונות. לכותרת הפרח סימטריה דו-צידית, והפרח הוא מטיפוס 'דו-שפתני'. השפה העליונה נחלקת ל-2 אונות, והתחתונה ל-3. כבסוגים אחרים במשפחת הלועניתיים, לוע הכותרת אינו פתוח, ובתוכו חבויים ארבעה אבקנים שאורכם שונה.
פרי הפשתנית הוא מטיפוס הלקט, וצורתו כדורית או כמעט כדורית. ההלקט נפתח בשיניים, סימן שמבדיל אותו מהסוג הקרוב עפעפית. בפרי זרעים רבים.
היבטים סיסטמטיים
בעבר נהוג היה לכלול בסוג הפשתנית גם את המינים של העפעפית, אולם בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוסכם שמינים אלו שייכים לסוג שונה. קיימת גם מחלוקת לגבי המשפחה אליה משתייכת הפשתנית. בעוד שהסיסטמטיקה המסורתית משייכת את הפשתנית ללועניתיים, ישנם חוקרים הטוענים על סמך מחקרים גנטיים, שיש לשייך את הפשתנית, כמו גם סוגים אחרים שנחשבו בעבר כלועניתיים, אל הלחכיים.
מיני הסוג בארץ ישראל
אזור אגן הים התיכון מהווה מוקד התמיינות עיקרי של הסוג. דבר זה בא לידי ביטוי בייצוג הסוג בארץ ישראל, כאשר מיני פשתנית שונים שאופייניים לאזורים גאוגרפיים שונים מופיעים בה.
המין פשתנית יפו אנדמי למישור החוף של ישראל.
ג'ורג' ברלינג
ג'ורג' פרדריק "באז" ברלינג (אנגלית: George Frederick "Buzz" Beurling; 6 בדצמבר 1921, וורדן (Verdun), פרבר של מונטריאול - 20 במאי 1948, שדה התעופה אורבה (Urbe), ליד רומא), היה טייס קרב קנדי בזמן מלחמת העולם השנייה, שהיה אלוף ההפלות הבכיר ביותר מקנדה (31 הפלות). במלחמת העצמאות התנדב להצטרף לשירות האוויר, קודמו של חיל האוויר הישראלי. ברלינג נהרג בהתרסקות מטוס, לקראת טיסתו לישראל.
שנותיו הראשונות
ברלינג נולד במונטריאול למשפחה דתית נוצרית, ילד שלישי מבין חמישה. אביו, פרדריק גוסטב, היה ממוצא שוודי, ואמו, הטי פלורנס לבית גיב, הייתה ממוצא אנגלי. אביו ואמו קיוו שיתחיל ללמוד באוניברסיטת מקגיל וילך בעקבות אביו, שעסק בעיצוב תעשייתי, אך ג'ורג' גילה עניין בתעופה כבר בגיל מוקדם. בשנת 1933, כשהיה בן 12, כבר אחז לראשונה בהגאי מטוס, ובשנת 1938 קיבל את רישיון הטייס שלו. ברלינג עזב את בית הספר בגיל 15, עבר להתגורר באונטריו ומצא עבודה כטייס בחברת הובלה אווירית. בתוך זמן קצר יחסית היה בעל רישיון טייס מסחרי. ברלינג רצה לנסוע לסין, כדי לצבור שם ניסיון תעופתי, ורצה להצטרף לנמרים המעופפים, קבוצת מתנדבים אמריקאית שנלחמה לצידה של סין במלחמת סין–יפן השנייה. תוכניתו לא עלתה יפה מכיוון שנעצר כשחצה את הגבול לארצות הברית ונכלא למספר שבועות בעוון כניסה ללא אישור.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה ברלינג להתקבל לחיל האוויר המלכותי הקנדי, ללא הצלחה, כיוון שלא סיים את לימודיו התיכוניים. כן ניסה להתנדב לחיל האוויר הפיני במלחמת החורף, ושוב נדחה, כיוון שהוריו סירבו לחתום על טופס הסכמה. בעקבות זאת הפליג כאיש צוות באוניית משא לגלאזגו במטרה להצטרף לחיל האוויר המלכותי. מכיוון שלא הביא עמו את תעודת הלידה שלו נדחתה בקשתו. ברלינג לא אמר נואש, ולמרות הסיכון (בשל הצוללות הגרמניות שארבו לשיירות) הפליג חזרה לקנדה, הביא את תעודת הלידה והתקבל לחיל האוויר המלכותי.
ברלינג החל את אימוני הטיסה שלו בספטמבר 1941, במהלך אימוניו הפגין כישרון רב ויכולת גבוהה. הוא היה "טייס נהדר, וצלף טוב עוד יותר", כהגדרתו של ג'ינג'ר לייסי, אחד מהטייסים הבולטים של חיל האוויר הקנדי שהיה אחראי על אימוניו (לייסי היה "אייס" בעל 27 הפלות). בנוסף לשני היתרונות הללו, הייתה לברלינג ראייה מעולה. יתרונות אלו עשו את ברלינג לטייס מעולה, אך הוא גם השקיע מאמץ רב בלימוד הנושאים השונים בקורס, כמו מקלענות, הערכת טווח, ירי בהיסט, ועוד. הוא הטמיע את כל הנושאים הללו עד כדי שהיו חלק ממנו, כך שטיסה וירי היו עבורו לפעולה אחת.
ב-9 בדצמבר קיבל ברלינג את כנפי הטיס שלו והוסמך כטייס, בדרגת סמל צוות אוויר (Sergent Aircrew). הוא הוצב לטייסת 403, טייסת מטוסי ספיטפייר, של חיל האוויר המלכותי הקנדי, שהייתה מוצבת באסקס. משימתו המבצעית הראשונה של ברלינג נערכה ביום חג המולד 1941. ברלינג שירת בטייסת 403 במשך ארבעה חודשים, במשימות ליווי מפציצים ומשימות "רוברב" (Rhubarb, ריבס), משימות פטרול אלים בגובה נמוך במטרה להיכנס לעימות עם מטוסי אויב או לתקוף מטרות קרקע מזדמנות. במהלך משימות אלה הגיע ברלינג למגע קרבי עם מטוסי אויב, אך ללא תוצאות.
טייסת 403 הייתה טייסת של חיל האוויר המלכותי הקנדי, ועל פי הנהלים הקנדיים כל אנשי הטייסת היו צריכים להיות קנדיים. ברלינג היה אמנם קנדי, אך שירת בחיל האוויר המלכותי, ולכן היה צריך לעבור טייסת. הוא הועבר בתחילת 1942 לטייסת 41. במהלך המשימה השלישית שביצע, מעל קאלה, טס ברלינג במטוס האחרון במבנה, מקום השמור לטייסים צעירים. הוא הבחין במטוס אויב, עזב את המבנה - בניגוד להוראות - והפיל אותו. זה היה מטוס מדגם פוקה-וולף Fw 190. הוא ננזף על הפרת המשמעת, אך יומיים לאחר מכן עשה זאת שוב והפיל מטוס נוסף. הוא הורחק ממשימות מבצעיות ונודה על ידי חבריו. כאשר אחד מן הטייסים בטייסת קיבל הוראות להצבה מעבר לים, הציע לו ברלינג להתחלף. הוא עלה על אונייה בלי לדעת מה יעדו, ורק בגיברלטר הסתבר לו שיעדו הוא מלטה.
מלטה
בגיברלטר עלה ברלינג על נושאת המטוסים אה"מ איגל. הוא נחת במלטה במטוס ספיטפייר אותו הטיס מסיפונה של "איגל" ב-9 ביוני 1942 וצורף לטייסת 249. מלטה הייתה נתונה תחת מצור אווירי וימי, והופצצה ללא הרף על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והלופטוואפה, והטייסת אליה היה שייך ברלינג, יחד עם טיסות נוספות, השתתפה בהגנה על האי מפני התקפות אלה.
שלושה ימים לאחר הגעתו, ב-12 ביוני, השתתף ברלינג בקרב אוויר ראשון, וטען להפלת מטוס אויב מדגם מסרשמיט Bf 109. לא היו עדים לטענתו, ולכן נרשם מטוס האויב כ"ניזוק" ולא כהפלה. ב-6 ביולי הגיעה שעתו של ברלינג: יחד עם מטוסים נוספים מהטייסת תקף מבנה של מפציצים איטלקיים מדגם קאנט Z.1007, מלווה במטוסי קרב מדגם מאקי C.202. ברלינג הפיל מפציץ אחד ומטוס קרב אחד. הוא חזר מן הקרב כשמטוסו פגוע קשות. מאוחר יותר באותו יום השתתף בקרב נגד מפציצי יונקרס Ju 88 ומטוסי קרב מדגם מסרשמידט Bf 109, ורשם הפלה נוספת של מטוס קרב.
ברלינג המשיך ברצף של הצלחות בקרבות אוויר. ב-10 ביולי הפיל מטוס קרב נוסף מדגם מאקי C.202, ובכך הגיע לחמישה מטוסי אויב מופלים שנזקפו לזכותו ולמעמד של אלוף הפלות. יומיים לאחר מכן, ב-12 ביולי, הפיל ברלינג שלושה מטוסי מאקי C.202, אך במהלך הקרב נפצע ומטוסו ספג לפחות 20 פגיעות של כדורי אויב. יומו הגדול ביותר של ברלינג היה ב-27 ביולי: באותו יום הפיל ארבעה מטוסי אויב. ב-24 ביולי הוענקה לברלינג מדליית הטיסה המצוינת (Distinguished Flying Medal, DFM). בנימוקי מתן המדליה נאמר:
ב-30 ביולי הוסמך ברלינג כקצין טייס (Pilot Officer, דרגה המקבילה לדרגת סגן משנה בצה"ל), וב-4 בספטמבר זכה בפס על המדליה שלו, בעיקר בשל הישגיו ב-27 ביולי. בנימוקי מתן המדליה נאמר:
המאמץ הרב שהשקיע ברלינג בלוחמה האווירית מדי יום, בנוסף למזון גרוע ודיזנטריה פגעו בבריאותו. במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר היה ברלינג חולה רוב הזמן, וצבר ניצחון אווירי אחד בלבד, בצד שותפות עם שני טייסים אחרים, שנחשבה לו ⅓ הפלה. במהלך קרב אוויר ב-8 באוגוסט הפיל מטוס אויב, אך מטוסו נפגע והוא נאלץ לנחות נחיתת גחון בשדה. ב-16 באוקטובר הוענק לברלינג צלב התעופה המצוינת (Distinguished Flying Cross, DFC). בנימוקי מתן העיטור נאמר:
ברלינג היה נוצרי אדוק, שהתנזר משתייה ומעישון. בזמן שעמיתיו פקדו מדי לילה את הברים המקומיים הקדיש ברלינג את זמנו ללימוד אמנות הקרב האווירי. ברלינג נטה להתבודד, גם על הקרקע וגם באוויר, והכעיס את מפקדיו בחוסר רצונו להיות חלק מעבודת צוות. התרכזותו חסרת הפשרות בלוחמה אווירית הביאה את ברלינג לפתח מיומנות גבוהה בירי בהיסט. מיומנות זו, בצירוף מה שכונה "עירנות מצבית" (situational awareness), הפכה את ברלינג לטייס קרב קטלני. כמו טייסי ספיטפייר אחרים, ברלינג אימץ את הנוהג לפתוח באש רק בטווח 250 יארד (כ-230 מטרים) או פחות, טווח שבו טייסים אחרים כבר היו "שוברים" בו. לברלינג הייתה ראייה טובה מאוד והייתה לו נכונות להיכנס עם מטוסו לתמרונים חריפים, שכללו פניות חדות, סחרורים ואף כניסה להזדקרות, תמרונים שטייס רגיל לא היה מבצע יותר מפעם או פעמיים. ברלינג ביצע תרגילים אלו כדבר שבשגרה.
ברלינג לא היה בלתי מנוצח. מטוסו הופל ארבע פעמים במהלך שהותו במלטה. במהלך גיחתו המבצעית האחרונה באי, ב-14 באוקטובר 1942, נפגע מטוסו של ברלינג והוא נאלץ לנטוש אותו כשהוא פצוע. הוא חולץ מהים ואושפז. הוא נשלח חזרה לבריטניה ב-31 באוקטובר 1942. בדרכו חזרה התרסק מטוס התובלה שבו טס בים ליד גיברלטר. ברלינג סיפר שהבין שהמטסו עומד להתרסק, ולכן התמקם ליד דלת החירום ונחלץ מן המטוס מיד כשפגע במים. הוא היה אחד משלושת הניצולים היחידים. ב-4 בנובמבר עוטר ברלינג באות השירות המצוין. בנימוקי מתן העיטור נאמר:
בזמן שירותו במלטה הפיל 27 מטוסי אויב, מעל ומעבר לכל טייס אחר במהלך המערכה על האי. בנוסף לכינויו "באז" (Buzz) זכה לכינוי "הנץ ממלטה" או "אביר מלטה", וכונה גם "סקרובול" (Screwball), שם שמשמעותו כפולה: זהו מינוח לזריקה מתוחכמת בבייסבול, אך גם מילת סלנג שמשמעותה "משוגע".
מסע למכירת אגרות מלחמה
לאחר שהגיע לבריטניה נשלח ברלינג לקנדה כדי להצטרף למסע תעמולה למכירת אגרות מלחמה. הוא היה אורח הכבוד במצעד בעירו, וורדן, ונפגש עם ראש ממשלת קנדה, מקנזי קינג. הוא קודם לדרגת קצין טיסה (Flying Officer, דרגה המקבילה לדרגת סגן בצה"ל) ב-30 בינואר 1943. ברלינג לא נהנה ממסע התעמולה, ולעיתים קרובות התבטא בדרך שגרמה מבוכה לחיל האוויר המלכותי הקנדי, כמו התבטאותו שנהנה להרוג אנשים. הוא אושפז מחדש לכמה שבועות בשל הפציעה ברגלו, אותה ספג במלטה, ובשל מצבו הבריאותי הכללי הגרוע. הוא השלים את מסע התעמולה באמצע 1943, ובאותה עת פגש את אשתו לעתיד, דיאנה וויטאל (Whittall) בוונקובר.
הדרכה, חזרה לשירות מבצעי ושחרור
ב-1 בספטמבר 1943 הועבר ברלינג לחיל האוויר המלכותי הקנדי. הוא הוצב בטייסת 403, הטייסת הראשונה שבה שירת, ובה הטיס את הדגם החדש של הספיטפייר, ספיטפייר IX. הטייסת המשיכה במשימות "רוברב", כפי שהיה כאשר שירת בה ברלינג ב-1941. ב-24 בספטמבר, במהלך משימה כזו, הפיל ברלינג מטוס FW 190. עם זאת, הוא לא היה מרוצה מהמשימות אותן ביצעה הטייסת וביקש הצבה כמפקד גף של מטוסי קרב מדגם נורת' אמריקן P-51 מוסטנג, בעלי טווח גדול בהרבה מזה של הספיטפיירים, שיאפשרו חדירה עמוקה לשטח האויב. בקשתו נדחתה.
למרות בעיות משמעת שהיו לברלינג מול מפקדו, קודם לדרגת לפטננט טיסה (Flight Lieutenant, דרגה המקבילה לדרגת סרן בצה"ל). ברלינג המשיך ליצור בעיות משמעת, וכאשר ביצע תרגילים אווירובטיים במטוס דה הבילנד טייגר מות' בגובה נמוך מעל הבסיס איים עליו מפקד הכנף במשפט צבאי. ברלינג הועבר למפקדת כנף 126, ולאחר מכן לטייסת 412. גם בטייסת 412 התעמת ברלינג עם מפקדו בשל תמרונים אוויריים שביצע ובשל חוסר עבודת צוות. ב-30 בדצמבר רשם את ההפלה האחרונה, של מטוס Fw 190 גרמני, במהלך ליווי מפציצים אמריקאיים ליד קומפיין בצרפת.
אחרי המלחמה
שחרור מהשירות הצבאי וסיום קריירת הטיסה שלו, יחד עם סיום המלחמה, הותירו את ברלינג ללא כיוון, מחוץ למסגרות וללא עתיד. הוא חיפש תעסוקה כטייס קרב, וקיבל הצעות גם מחילות האוויר של מדינות ערב להצטרף לחילות האוויר שלהן במלחמה נגד מדינת ישראל המתהווה. ברלינג דחה את ההצעות, והעדיף להתנדב למח"ל ב-1948, באמצעות פעיל הגיוס היהודי הקנדי סיד שולמסון, במטרה לשרת כטייס קרב ולהטיס מטוסי מוסטנג. הוא הגיע לאירופה ושוכן זמנית בשדה התעופה אורבה ברומא. בשדה תעופה זה היו שלושה מטוסי נורדואין UC-64A נורסמן, שנרכשו מעודפי חילות האוויר של ארצות הברית. פעילי הרכש הישראליים הוסיפו למטוסים מכל דלק כדי להגדיל את הטווח שלהם ולאפשר להם טיסה ישירה לארץ ישראל. ב-20 במאי 1948 השלים, אחד ממתנדבי מח"ל, את בחינת כשירות המטוס לאחר התקנת מכלי הדלק, והחליט להסמיך את ברלינג להטיס את המטוס. השניים המריאו לטיסה סביב שדה התעופה, ועם החזרה לנחיתה פרצה אש במטוס. המטוס הבוער הזדקר והתרסק, ושני הטייסים נהרגו.
ההנחה הייתה שתוך כדי הטיסה דלפה כמות דלק גדולה מהמיכל שהותקן לצורך הארכת טווח המטוס, ושניצוץ מהמנוע או ממקור אחר גרם להתלקחות הדלק ולהשמדת המטוס. עם זאת, הועלתה השערה כי סוכנים ערביים חיבלו במטוס, כנקמה על טיבוע אוניית הנשק "לינו" בלילה בין 10 - 11 באפריל. תיאורית קשר אחרת גורסת, כי ברלינג היה למעשה סוכן בריטי שהיה אמור לרגל עבור הבריטים בתוך חיל האוויר הישראלי, אך ברלינג עצמו פנה גם לערבים והציע את שירותיו להם; כאשר גילו הבריטים כי הוא למעשה סוכן כפול, החליטו על חיסולו. לא נמצאה תמיכה לתיאוריות הללו, שבאו בעיקר בשל הקושי לקבל את העובדה שטייס מנוסה ומוכשר כברלינג יאבד את חייו בתאונה סתמית.
משאל העם על עצמאות סקוטלנד (2014)
משאל העם על עצמאות סקוטלנד (באנגלית: Scottish independence referendum) הוא משאל עם לעצמאות שנערך ב-18 בספטמבר 2014, ובו נשאלו תושבי סקוטלנד אם ישות זו תהפוך למדינה עצמאית או תישאר חלק מן הממלכה המאוחדת. השאלה שנשאלה במשאל העם הייתה "האם על סקוטלנד להיות מדינה עצמאית?" (במקור: "?Should Scotland be an independent country").
במשאל הייתה זכות הצבעה לכל תושב סקוטלנד בן 16 ומעלה. כ-55 אחוזים מהמצביעים התנגדו לעצמאות, וסקוטלנד נשארה חלק מהממלכה המאוחדת.
ג'ורג' ברלינג
מורשת
ברובע ורדן, שבו נולד, ישנה שדרה על שמו (Rue Beurling). בשדרות שמפליין המקבילות נמצא בית ספר תיכון הקרוי גם הוא על שמו, Beurling Academy, ובצרפתית - Académie Beurling.
משאל העם על עצמאות סקוטלנד (2014)
ב-28 במרץ 2017 הוחלט בפרלמנט הסקוטי לקיים משאל עם נוסף אודות השאלה האם סקוטלנד תיפרד מבריטניה. זאת עקב השינויים שחלו מאז משאל העם ב-2014, ביניהם ההחלטה על פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי. החלטה זו הייתה הצהרתית בעיקרה, מאחר שלפי החוק הקיים, אין לפרלמנט הסקוטי סמכות לקבל החלטה כזו על משאל עם נוסף.
רקע
בשנת 843 לספירה אוחדה סקוטלנד בכך שקנת הראשון, מלך סקוטלנד הוכרז גם כמלך הפיקטים. 864 שנים לאחר מכן, בשנת 1707, ממלכות אנגליה וסקוטלנד אוחדו מבחינה חוקית במסגרת חוקי האיחוד של 1707, ובכך הסתיים חלקה של סקוטלנד כמדינה עצמאית והיא הפכה להיות חלק מהממלכה המאוחדת.
בשנת 1979 הועלתה בפעם הראשונה הצעה לכינון אוטונומיה לסקוטלנד במסגרת בריטניה. בפני תושבי סקוטלנד הוצגה האפשרות לתמוך בהקמת פרלמנט סקוטי עצמאי שיזכה לסמכויות בנושאי פנים. 40 אחוז מבעלי זכות הבחירה נדרשו לתמוך בהצעה כדי שתאושר, אך היא נפלה מכיוון שהתומכים בה זכו בתמיכה של 33 אחוז בלבד, 31 אחוז התנגדו להצעה והשאר לא הצביעו.
בשנת 1997 נערך משאל עם נוסף באותו נושא. הפעם זכו תומכי הפרלמנט ברוב של 74 אחוז מהקולות של המצביעים, ובשנת 1999 הוקם הפרלמנט הסקוטי. עד שנת 2011 נהנו המפלגות שתמכו בהישארות בבריטניה מרוב קולות בפרלמנט. אך בבחירות שנערכו בסקוטלנד ב-2011 זכתה ברוב המושבים בפרלמנט המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) אשר תומכת בהיפרדות מבריטניה. ראש ממשלת סקוטלנד ומנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית, אלכס סלמונד, הכריז באותה העת על כוונתו לקיים משאל עם בשאלה האם סקוטלנד תישאר חלק מהממלכה המאוחדת, או תהפוך לממלכה עצמאית.
המשאל
לאחר חודשים רבים של דיונים, ב-15 באוקטובר 2012 נחתם באדינבורו הסכם בין ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, לבין ראש ממשלת סקוטלנד אלכס סלמונד, אשר במסגרתו הוסכם כי משאל עם על עצמאות סקוטלנד ייערך בסקוטלנד בסתיו 2014. בהמשך נקבע מועד המשאל ל-18 בספטמבר 2014.
בנוסף סוכם שתוצאת המשאל תהיה סופית ולא יערך בעתיד אי פעם עוד דיון בנושא. תחילה ביקש אלכס סלמונד שבמשאל יהיו שלוש תשובות: כן, לא ולא עם הרחבת הסמכויות של סקוטלנד, אך קמרון סירב והסכים רק לשתי תשובות: כן ולא.
דאלי (פירושונים)
{{פירושונים|* דאלי – אלת הצייד במיתולוגיה הגאורגית.
אישים:
ראו גם
}}
קצבת נכות (ישראל)
קצבת נכות משולמת מדי חודש על ידי המוסד לביטוח לאומי, במסגרת ענף נכות שלו, לנכה תושב ישראל העומד בקריטריונים לקבלת קצבה.
הקצבה נקראת לעיתים קצבת נכות כללית כדי להבחין אותה מקצבאות נכות ספציפיות אחרות. בישראל ישנן עוד כמה אוכלוסיות הזכאיות לקצבאות נכות, כל אוכלוסייה וכלליה: נכי צה"ל המקבלים קצבה ממשרד הביטחון, נכים שנפגעו בפעולות איבה, המקבלים גמלה לנכה איבה מהמוסד לביטוח לאומי, נכים שנפגעו בעבודה, המקבלים קצבת נכות מעבודה מהמוסד לביטוח לאומי, וניצולי שואה הזכאים לקצבאות שונות מטעם חוק נכי המלחמה בנאצים ונכי רדיפות הנאצים המסופקות להם על ידי מהרשות לזכויות ניצולי השואה שבמשרד האוצר.
המוסד לביטוח לאומי החל לשלם קצבת נכות לאזרחי המדינה באפריל 1974, כעשרים שנה לאחר שנוסד, בהתאם לתיקון לחוק הביטוח הלאומי. בשנת 2009 שילם המוסד לביטוח לאומי 6.5 מיליארד ש"ח כקצבת נכות.
קצבת הנכות בישראל היא אחת הנמוכות במדינות ה-OECD: בשנת 2007 דורגה ישראל במקום ה-26 מתוך 31 מדינות.
תנאי הזכאות
נכה זכאי לקצבת נכות אם אי-הכושר להשתכר נגרם לו בהיותו תושב ישראל או בהיותו תושב ארץ-ישראל לפני הכרזת העצמאות (כלומר לפני 15 במאי 1948), או אם בהגיעו לגיל 18 היה תושב ישראל ונכה, אף אם הליקוי נגרם לפני היותו תושב ישראל או אם הליקוי שבשלו נגרם אי הכושר להשתכר, נגרם בישראל בהיותו קטין תושב ישראל. הזכות לקצבה מתחילה בתום 90 ימים מהמועד שבו, עקב הליקוי, נגרם למבוטח אי-כושר להשתכר לתקופה של 90 ימים רצופים לפחות. עולה חדש, שאי-כושרו להשתכר נגרם לפני היותו תושב ישראל, זכאי אף הוא לקצבת נכות.
לשם קבלת הקצבה על הנכה להוכיח את נכותו בפני ועדה רפואית של המוסד לביטוח לאומי. במקרה של פגיעה נפשית: הוא מחויב להציג מסמכים על ביקורים חודשיים אצל פסיכולוג או פסיכיאטר או תיעוד של התנהגות אלימה (למשל באמצעות תיק משטרתי). במקרה של נכות גופנית: הוא מחויב להוכיח נזק בלתי הפיך שנגרם לו או הוחמר מנזק קיים. לדוגמה חוסר יכולת לזוז, ללכת, לתפקד ולעבוד בכלל. בנוסף, חוסר יכולת לעלות במדרגות הבניין שבו חי הנכה, חוסר יכולת להתרחץ, וכן צורך בסיוע תמידי מצד עוזר סיעודי. בדיקה זו חוזרת מדי תקופה, כדי לברר האם יש הטבה או החמרה במצבו, ובהתאם לתוצאות הבדיקה קובעת הוועדה הרפואית האם יחול שינוי בקצבה המוענקת לו. בהתאם לממצאי הוועדה נקבעת לנכה דרגת נכות רפואית המוצגת באחוזים. תנאי לזכאות לקצבת נכות כללית הוא דרגת נכות רפואית של 60% לפחות, או דרגת נכות רפואית של 40% לפחות ובליקוי מסוים נכות רפואית בשיעור של 25% לפחות.
בצעד נוסף נקבעת לנכה דרגת אי-כושר לעבוד, כאשר עקב הנכות אינו מסוגל לעבוד או שיכולתו להשתכר ירדה ב-50% לפחות. דרגת אי-כושר המזכה בקצבה היא באחד מהשיעורים האלה: 60%, 65%, 74% או 100%.
תנאי נוסף הוא שהנכה אינו עובד או שהכנסתו מעבודה כשכיר או כעצמאי נמוכה מ-60% מהשכר הממוצע במשק (הכנסה נמוכה מ-5,804 ש"ח לחודש בינואר 2017).
בהגיע הנכה לגיל פרישה (גיל 62 לנשים, 67 לגברים) מופסקת קצבת הנכות והנכה עובר לקבל קצבת אזרח ותיק בלבד – אך בכל מקרה, סכום הקצבה אינו פוחת, ובמידת הצורך משלם הביטוח הלאומי קצבת אזרח וותיק מוגדלת, בגובה קצבת הנכות שהאדם קיבל בסמוך למועד הפרישה.
בשנת 2009 32% ממקבלי קצבת הנכות היו בתחום בריאות הנפש, 25% בתחום מחלות פנימיות, 21% בתחום מחלות נוירולוגיות ולוקמוטוריות (פגיעה ביכולת התנועה), 11% בתחום מוגבלות שכלית התפתחותית ו-7.5% בתחום מוגבלות חושית.
גובה הקצבה
גובה קצבת הנכות נקבע לפי דרגת אי-הכושר (אובדן כושר עבודה) שנקבעה לאדם.
שיעורי הקצבה נכון ל-2023:
"קצבה חודשית נוספת" (קח"ן), משולמת לנכה שנקבעה לו דרגת אי-כושר מלאה, ללא תלות באחוזי הנכות הרפואית. הקח"ן בוטל במרץ 2018, במקומו ניתן שר"ם (שירותים רפואיים מיוחדים).
משולמות גם תוספות עבור בן/בת זוג שהכנסתו נמוכה (עד 5,646 ש"ח לחודש בשנת 2018) ושני הילדים הראשונים עד גיל 18 (עד גיל 24 אם הם משרתים בצה"ל או בשירות לאומי).
המקבל קצבת נכות ואין לו הכנסה אחרת מחויב בדמי ביטוח בריאות בסך 104 ש"ח, נכון ל-1 בינואר 2019 מתוך קצבת הנכות. אם זו הכנסתו היחידה, הוא פטור מתשלום דמי ביטוח לאומי. אם יש לו הכנסה אחרת, אזי אם דרגת אי-הכושר שנקבעה לו היא לפחות 75%, הוא זוכה להקלה בתשלום דמי ביטוח לאומי על הכנסתו הנוספת מעבודה: כעצמאי הוא משלם דמי ביטוח רק לענף נפגעי עבודה, וכשכיר הוא אינו משלם דמי ביטוח לאומי (אך מעסיקו משלם דמי ביטוח לענף נפגעי עבודה ולענף זכויות עובדים בפשיטת רגל ופירוק תאגיד).
חוק לרון
"חוק לרון" הוא תיקון משנת 2009 לחוק הביטוח הלאומי, אשר צמצם את הפגיעה בקצבת הנכות של מקבלי קצבת נכות היוצאים לעבוד, ובכך עודד נכים להשתלב בשוק העבודה. מקור הכינוי בשמו של יושב ראש הוועדה שהמליצה על תיקון זה, השופט אפרים לרון. החוק מוכר גם בכינוי החוק לשילוב נכים בעבודה.
עד לתיקון זה, נכה שיצא לעבוד ומשכורתו עלתה על 2,500 ש"ח עלול היה לאבד את זכותו לקצבת נכות. התיקון בא לפתור בעיה זו ולהפחית את קצבת הנכות בצורה הדרגתית יותר.
על פי תיקון זה, אדם עם מוגבלות שהשתלב בשוק העבודה ימשיך לקבל קצבת נכות כללית באופן שבו ההכנסה מהשכר והקצבה תהיה תמיד גבוהה יותר מההכנסה מהקצבה לבדה.
החוק נחקק בעקבות המלצות ועדת לרון, אשר קמה אחרי הפגנות הנכים הגדולות בסוף שנות ה-90 במאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 שיזם מטה מאבק הנכים. הפגנות אלה הביאו את סוגיית הקצבאות לקדמת המאבק. הקמת מטה המאבק של הנכים בעקבות שביתת הנכים של 1999 והובלתו את השביתה של 2001–2002 ביטאו שינוי בדרכי הפעולה כמו גם באופן ארגון המאבק. במאבק זה אנשים עם מוגבלויות עצמם הם שעמדו בחזית על פי העיקרון "שום דבר עלינו בלעדינו". שיטות המאבק שנקטו לא היו משפטיות מקצועיות, אלא התאפיינו במאבקי רחוב סוערים ובפעילות שטח תובענית.
המאבק להשוואת קצבת הנכות לשכר מינימום
המאבק להשוואת קצבת הנכות לשכר המינימום מתנהל על ידי ארגוני נכים וארגוני בריאות בישראל, נכון ל-2017. לאחר שנים של מאבק ציבורי סיזיפי בלתי אלים, החל מאבק הנכים לבוא לידי ביטוי גם בחסימות כבישים, אחרי שעברה בכנסת בקריאה טרומית הצעת חוק של חבר הכנסת אילן גילאון להשוואת הקצבה לשכר המינימום. שכר המינימום בישראל בנובמבר 2017 היה 5,000 ש"ח, ובדצמבר 2017 עלה ל-5,300 ש"ח לחודש.
עונת 1960/1961 בליגת העל ההולנדית
עונת 1960/1961 הייתה העונה החמישית של ליגת העל ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום עונה זאת זכתה פיינורד באליפות הליגה. אלינקוויק, אלקמאר 54 וט.ס.ו. טילבורך ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (15 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו אלקמאר 54, GVAV וט.ס.ו. טילבורך שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 17 ו-18 נשרו לליגת המשנה ההולנדית אליהן הצטרפה אלינקוויק שהפסידה בפלייאוף הירידה. לראשונה הונהגה בעונה זאת שיטת הפלייאוף הכפול כאשר מנצחת הפלייאוף העליון בליגת המשנה התמודדה כנגד הקבוצה שסיימה במקום ה-16 לצמד משחקים בשיטת בית וחוץ.
הסכמת פריז
הסכמת פריז (ברומנית: Convenţia de la Paris) הוא סיכום ההסכמות בין 7 מעצמות אירופה באוגוסט 1858 בנושא הנסיכויות הרומניות, שכונו אז נסיכויות הדנובה. ההסכמות האלה היו הבסיס לאיחוד הנסיכויות וחלק מהסעיפים היוו עבור הנסיכויות חוקה בסיסית. המעצמות שגיבשו את ההסכמה היו האימפריה העות'מאנית, צרפת, הממלכה המאוחדת, האימפריה האוסטרית, ממלכת סרדיניה ופרוסיה והאימפריה הרוסית, אותן מדינות שהשתתפו במלחמת קרים.