cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
BIRCH
אחד הייתרונות הבולטים של שיטת BIRCH הוא יכולת איגוד נתונים נומריים רב-ממדיים באופן הדרגתי ודינאמי, תוך יצירת חלוקת אשכולות איכותית עבור סט מידע נתון ותוך שימוש בתקורות משאבים נמוכות (זיכרון וזמן). מאפיין חשוב נוסף של BIRCH הוא שנדרשת סריקה אחת בודדת של הנתונים לצורך הפעולה הבסיסית.
רקע
אלגוריתם BIRCH פותח בשנת 1996 על ידי קבוצת חוקרים מאוניברסיטת ווינסקונסין. האלגוריתם קיבל את פרס עשר השנים של SIGMOD לשנת 2006.
המחקר עליו מבוסס BIRCH נולד מתוך הדרישה הגוברת לניתוח אוספי נתונים גדולים ביישומי ביג-דאטה. אלגוריתמים קודמים של ניתוח אשכולות היו פחות יעילים בפעולה על בסיסי נתונים גדולים מאוד ולא התחשבו במקרים בהם מערך הנתונים גדול מכדי להתאים לזיכרון הזמין.
מאפיין אשכול
מאפיין אשכול (באנגלית Clustering Feature, בראשי תיבות: CF) היא הגדרה לרשומה בסיסית לתיאור ולכימות מבנה נתונים המכיל אוסף נקודות מידע. באופן פורמלי מאפיין האשכול מוגדר על ידי סט של שלוש ישויות:, כאשר N הוא מספר הנקודות במבנה הנתונים ואילו ו-SS מוגדרים כך:
,.
במרחב רב-ממדי, הביטוי של SS יבוטא באמצעות ריבוע הנורמה המתאימה.
הגדרת סט מאפיין האשכול מאפשרת פורמולציה עבור שתי ישויות חשובות בעולם ניתוח האשכולות:
עץ מאפייני אשכולות
עץ מאפייני אשכולות (באנגלית: CF-Tree) הוא מבנה נתונים מסוג עץ מאוזן, אשר נבנה מתוך סריקה טורית של הנקודות בסט הנתונים. העץ מבוסס על שני פרמטרים:
האלגוריתם
קלט האלגוריתם כולל סט של N נקודות מידע, פקטור ההסתעפות B, פרמטר הסף T וכן ערך L המייצג את המספר המקסימלי לרשומות העלה. אלגוריתם BIRCH מחולק לארבעה שלבים כפי שמפורט להלן.
שלב ראשון: הכנסת הנתונים לעץ
שלב זה כולל פעולה איטרטיבית של קריאת חלקי המידע והכנסתם אל מבנה העץ. עץ מאפייני האשכולות נבנה בשלב זה ורשומות מאפייני האשכולות מותנים במידה רבה בסדר הכנסת המידע. כל נקודה חדשה של קלט מפעפעת משרש העץ ועד לעלה המתאים לה על ידי בדיקה של הנקודה אל מול כל מאפיין אשכולות של הצמת, כך שבכל מעבר נבחר הבן הקרוב ביותר אל הנקודה הנקלטת. במידת הצורך תתווסף עוד רמה לעץ (למשל במקרה והעלה הנבחר כולל יותר מ-L רשומות).
שלב שני: דחיסת העץ
זהו שלב אופציונלי, בו ניתנת האפשרות לכיווץ מבנה העץ לאחר שהוכנסו כלל הנקודות. הכיווץ נעשה על ידי הגדלת פרמטר הסף T ואיחוד של רשומות עלים וצמתים לאור הגדלה זו.
שלב שלישי: ניתוח מחדש לעלים
כשלב שלישי, מופעל אלגוריתם ניתוח אשקולות כלשהו על העלים בלבד (תוך שימוש במצביעים Next ו-Prev), על מנת ליצור אשקולות מעודכנים ללא סריקה מחדש של המידע.
יישומים רבים של BIRCH רואים בשלב זה אופציונלי ולא מחייב, שכן לאחר השלב הראשון ניתן להתייחס למבנה הנתונים כמבנה אשכולות לפי סידור העלים.
שלב רביעי: עדכון האשכולות
זהו שלב אופציונלי, בו ניתנת האפשרות לסידור מחדש של האשקולות לפי הניתוח שנעשה בשלב השלישי. לצורך כך מחושב מחדש המרכז עבור כל אשקול וסידור הנקודות יהיה לפי מרחק הסף T מהמרכזים המעודכנים.
יתרונות וחסרונות
היתרון הבולט ביותר של השיטה היא שדרושה רק סריקה בודדת של הנתונים. יתרון זה מבוטא פעמים רבות בסיבוכיות זמן הריצה (Computational Complexity). האלגוריתם פועל בסיבוכיות ליניארית, משמע שקיים סט סופי של פעולות בכל מחזור (איטרציה) ולכן זמן הפעולה של האלגוריתם תלוי ליניארית בגודל קלט הנתונים. כמו כן מדובר באלגוריתם יעיל מבחינת ניצול הזיכרון, פחות רגיש לסדר לעומת אלגוריתמים אחרים של ביג-דאטה ובעל רמת דיוק טובה יחסית, בשל יכולת התמודדות עם רעשי מידע בכמות סבירה.
דוקטור סליפ (סרט, 2019)
דוקטור סליפ (באנגלית: Doctor Sleep) הוא סרט אימה אמריקאי המבוסס על רומן אימה באותו השם שנכתב בשנת 2013 על ידי סופר האימה סטיבן קינג. הסרט מבוים על ידי הבמאי מייק פלנגאן, שגם אחראי לשכתוב התסריט, לאחר שהטיוטות הראשונות נכתבו על ידי התסריטאי עקיבא גולדסמן, ומככב בו יואן מקגרגור כדני טורנס, מבוגר בעל יכולות על-חושיות בעודו נאבק באלכוהוליזם.
הרומן "דוקטור סליפ" הוא המשכו של רומן האימה משנת 1977, "הניצוץ", בו דמותו של דני טורנס הופיעה לראשונה כילד בעל יכולות על-חושיות שנקראו "הניצוץ". "הניצוץ" עובד לסרט באותו השם שבוים על ידי הבמאי סטנלי קובריק. בעוד שהסרט הוא עיבוד ישיר לרומן ההמשך, פלנגאן הצהיר שהסרט יכיר באופן חלקי בהמשכיותיו של "הניצוץ" בבימויו של קובריק.
אולפני האחים וורנר החלו לעבוד על פיתוח עיבוד קולנועי זמן קצר לאחר שהרומן יצא לאור. המפיק והתסריטאי עקיבא גולדסמן כתב תסריט עבור העיבוד, אך האולפנים לא יכלו להבטיח תקציב להפקת הסרט עד להצלחתו הקופתית של סרט האימה "זה" בשנת 2017, שגם הוא מבוסס על רומן מאת קינג. פלאנגן נשכר על מנת לשכתב את התסריט של גולדסמן ולביים את הסרט. הצילומים החלו בספטמבר 2018 במדינת ג'ורג'יה, כולל אטלנטה והסביבה, והסתיימו בדצמבר 2018.
רקע
הסרט עוקב אחר דמותו של דני טורנס (שהופיע לראשונה בתור ילד ברומן "הניצוץ" של סטיבן קינג משנת 1977), גבר בשנות הארבעים לחייו בעל יכולות על-חושיות, להן הוא קורא "הניצוץ", שמתמודד עם אלכוהוליזם כמו אביו לפניו ובמקביל נאלץ להתמודד עם כת על-טבעית שמזינה את עצמה באמצעות ילדים בעלי יכולות על-חושיות דומות לשלו.
עלילה
דן טורנס, נשאר בטראומה ממקרה משפחתו מאירועי (הניצוץ), דן מודרך מרוחו של "דין האלורן" ללכוד את רוחות הרפאים עם קופסאת מנעולים. ב2011 דן הפך לאלכוהליסט מדוכא, לאחר זמן מה שעבר לעיירה בניו המפשייר, דן מתאושש מהדיכאון שנמצא בו באמצעות קבוצה של אלכוהוליסטים אנונימיים, הקבוצה הוקמה על ידי חברו בילי פרימן. בנתיים "רוז ה- כובע", מאריכה את תוחלת חייה באמצעות "ניצוץ" שנמצאים בתוך בני האדם. בשנת 2019 רוז מבינה שאת ה-"ניצוץ" קשה להשיג, רוז והכת שלה מוצאים ילדה אשר אף אחד לא מצא את גורל הילדה. נערה בשם "אברה סטון" מתקשרת ב-טלפתיה עם דן, עם זאת ה-"ניצוץ" של אברה יותר חזק משל דן, בזמן שרוז וקבוצתה חוטפים ילד הם מענים אותו כאשר "ניצוץ" הילד יוצא מפיו ובכך הם נושמים ושואבים את הניצוץ וכך הם מאריכים את חייהם.
אברה רואה בחלומה "ניצוץ" את מות הילד אשר היא מתריעה לדן בטלפתיה על מות הילד, רוז חשה בניצוצה של אברה(רוז חשה שאברה צפתה בהם מענים והורגים את הילד), רוז חודרת אל מוחה של אברה אך רוז נפצעת ממלכודות שאברה הטילה. אברה מספרת לדן על רוז וקבוצה במעשיהם, דן נחוש לעצור אותם, בזמן שקבוצתה של רוז נמצאת ביער הם רואים את אברה, ורוז לא נמצאת איתם אך עוזרת להם עם טלפתיה וחזיונה, הקבוצה באה להרדים את אברה אך מגלים זאת כ- מלכודת, בילי ודן הורגים את כל הקבוצה בהצלחה אך בילי מת מטלפתיה של אחת מחברי הכת.
לאחר זמן מה אברה מדברת לרוחו ומבטיחה לו שהיא "בסדר", מאוחר יותר אברה נכנסת אל האמבטיה ושם נמצאת הרוח של חדר 237 וסוגרת את דלת השירותים.
הקשר בין "הניצוץ" ל"דוקטור סליפ"
הסרט מבוסס על רומן האימה משנת 2013 באותו השם שנכתב על ידי סטיבן קינג. הרומן הוא ספר המשך לרומן "הניצוץ" שנכתב על ידי קינג בשנת 1977. בשעתו, הרומן עובד למסכים תחת בימוייו של הבמאי סטנלי קובריק. קינג נקט בביקורתיות ובתיעוב לגרסתו של קובריק ל"הניצוץ" עד כדי כך שכתב וביים עיבוד משלו לרומן כמיני-סדרה. אף על פי שהסרט הנוכחי נועד להיות עיבוד ישיר לרומן ההמשך, הבמאי מייק פלנגאן הודה שהסרט עדיין "יכיר בגרסתו של קובריק להניצוץ בדרך כלשהי".
פלנגאן ציין כי הסרט הוא "עיבוד של הרומן דוקטור סליפ, שהוא ספר המשך שסטיבן קינג כתב לרומן שלו, הניצוץ. אבל הסרט גם מתקיים במידה רבה באותו היקום הקולנועי שקובריק יצר בעיבודו להניצוץ". פלנגאן הסביר שהוא עבד עם כל המקורות שעמדו לרשותו: "ההתאמה בין שלושת המקורות הללו, שהיו גם שונים מאוד בו בעת, היה די החלק המאתגר והמרגש ביותר מבחינתנו באופן יצירתי". פלנגאן קרא תחילה את הרומן ואז ניהל שיחה עם קינג על התאמת שני המקורות. כחלק מהתהליך, פלנגאן שיחזר סצנות פלשבק מהסרט המקורי, למעט סצנת הלובי בה נשפך דם מהמעלית. בנוסף, פלנגאן בחר להימנע מסצנות הג'אמפ-סקרס מהסרט המקורי.
פיתוח
אולפני האחים וורנר החלו לעבוד על פיתוח עיבוד קולנועי לרומן "דוקטור סליפ" כבר בשנת 2014. בשנת 2016, המפיק והתסריטאי עקיבא גולדסמן הודיע שהוא יכתוב את התסריט לסרט עבור האחים וורנר. במשך כמה שנים, אולפני האחים וורנר לא יכלו להבטיח תקציב עבור הפקת הסרט או עבור הפקת פרויקט פוטנציאלי בשם "מלון אוברלוק", שיהווה פריקוול עבור הסרט "הניצוץ". לקראת סוף שנת 2017, האולפנים הפיצו את הסרט "זה", עיבוד קולנועי לספרו של קינג באותו השם משנת 1986, והצלחתו הקופתית הגדולה נתנה לאולפנים את היכולת לקדם את תהליכי ההפקה של הסרט. אולפני האחים וורנר שכרו את הבמאי מייק פלאנגן בינואר 2018 כדי לשכתב את תסריטו של גולדסמן ולביים את הסרט. פלאנגן אמר שהעובדה שהסרט "נוגע בנושאים הכי אטרקטיביים אליי, שהם טראומת ילדות המובילה לבגרות, התמכרות, ולהתמוטטות המשפחה, והשפעותיה לאחר עשרות שנים". מיוני עד לנובמבר 2018 צוות השחקנים לוהק.
צילומים
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2018 במדינת ג'ורג'יה; הלוקשיינים כללו את אטלנטה ואת סנט סיימונס. באזור אטלנטה, לוקשיינים ספציפיים כללו קובינגטון, קנטון, סטון מאונטיין, מידטאון, פורטרדייל, ופייטוויל. צילומי הסרט תמו בדצמבר 2018. עד ינואר 2019, פלנגאן עבד על עריכת הסרט.
פסקול
הפסקול של הסרט יולחן על ידי האחים ניוטון (אנדי גראש וטיילור סטיוארט), שעבדו בעבר עם פלנגאן על יצירותיו הקודמות.
יציאה לאקרנים
הסרט עלה לאקרנים ב-8 בנובמבר 2019, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר. במקור, הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-24 בינואר 2020. "Deadline Hollywood" ציין שהעובדה שאולפני האחים וורנר הקדימו את תאריך יציאת הסרט לאקרנים מצביעה על האמון הגדול שהאולפנים נותנים בסרט.
ביקורות ותגובות
ההתרגשות לסרט הייתה גבוהה, אך הסרט ביציאתו לאקרנים קיבל ביקורות מעורבות. אתר Mako כתב על הסרט "סרט אימה אינטליגנטי שמסרב להיגמר," בעוד שאתר 'הארץ', רשם על הסרט "אולי מוגזם לתאר את הסרט כטעות, אך הוא מאוד מתקרב לכך". אתר IMDb, דירג את הסרט 7.4 מתוך 10, ואתר ROTTEN TOMATOES, דירג אותו 77 מתוך 100.
ויקיפדיה הסרבית
נכון ליולי 2019 עמדה ויקיפדיה הסרבית במקום ה-19 במספר הערכים בדירוג העולמי ולראשונה בגודלה בקרב הוויקיפדיות הדרום-סלאביות, כשהבאה אחריה היא ויקיפדיה הסרבו-קרואטית (מקום 26 בדירוג העולמי).
היסטוריה
ויקיפדיה הסרבית נוצרה ב-16 בפברואר 2003 יחד עם ויקיפדיה הקרואטית. הדף הראשי של ויקיפדיה הסרבית מ-22 באפריל 2003 היה תרגום מאנגלית לסרבית על ידי משתמש בלתי מזוהה. משתמש אחר סיים את התרגום ב-24 במאי.
במהלך חודש ספטמבר 2003, הדף הראשי של ויקיפדיה הסרבית היה מוכן, יחד עם כמה ערכים בסיסיים. בגיליון אוקטובר 2003 של מגזין מקומי פורסמה כתבה על ויקיפדיה הסרבית שהוקמה, דבר שהוביל להצטרפות של משתמשים חדשים, חלקם רשומים ואילו חלקם אנונימיים. באותו זמן תורגם ממשק המשתמש לוויקיפדיה הסרבית.
ויקיפדיה הסרבית הגיעה ל-100,000 ערכים ב-20 בנובמבר 2009, ול-200,000 ערכים ב-6 ביולי 2013.
גרסאות
השפה הסרבית משתמשת בשני כתבים, קירילי ולטיני. כאשר ויקיפדיה הסרבית נוסדה, היה בה רק הכתב הקירילי. עם זאת, מאחר ששני סוגי הכתבים נמצאים בשימוש נרחב על ידי דוברי סרבית, החל מאמץ לאפשר שימוש מקביל בשני סוגי הכתב. הניסיון הראשון היה שימוש בבוט, שיבצע תעתיק של כל מאמר, אך לאחר 1,000 תעתוקים של ערכים, הופסקה הפעולה בשל אילוצים טכניים. רעיון זה שימש מאוחר יותר בוויקיפדיה הסינית. לאחר כמה חודשים, המשימה הושלמה וכעת לכל מבקר באתר הסרבי יש את האפשרות לבחור את סוג הכתב בו הוא מעוניין באמצעות כרטיסייה בצד העליון של המאמר.
אף על פי שעדיין ישנן בעיות טכניות קלות, התעתיק הקירילי-לטיני פועל בהצלחה.
הקהילה
מאז ישיבת הפתיחה שנערכה ביום שלישי, 15 בפברואר 2005 של חברי ויקיפדיה הסרבית, עורכים חברי הקהילה כנסים קבועים. נכון לספטמבר 2013, ערכו חברי הקהילה 253 מפגשים, בעיקר בבלגרד.
בשלהי 2005 החלו חברי הקהילה לערוך את המפגשים שלהם במרכז הנוער של בלגרד, אשר סיפק מקום מפגש בחינם. בחלק הראשון של ישיבות אלו, שנערך ביום שבת, 3 בדצמבר 2005, חברי הקהילה הקימו את קרן ויקימדיה הסרבית, שכללה אז את מונטנגרו, שהייתה באיחוד עם סרביה, בשם "ויקימדיה סרביה ומונטנגרו", (Викимедија Србије, Црне Горе).
בעקבות משאל העם שנערך במאי 2006, על היפרדות מונטנגרו מסרביה ופירוק האיחוד, שינה הארגון את שמו ל"ויקימדיה סרביה", (Викимедија Србије). מאוחר יותר באותה שנה, בדצמבר, נפתחה ועידת ויקימדיה אזורית של דרום-מזרח אירופה.
במשך השנים היו עוד שלושה כנסים אזוריים, כולם בחסות ויקימדיה הסרבית.
תוכן
ויקיפדיה הסרבית משתפת פעולה עם הפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת בלגרד, הפקולטה לפיזיקה ולכימיה, והפקולטה לפילולוגיה, כמו גם עם הפקולטה להנדסת חשמל של אוניברסיטת מונטנגרו. הסטודנטים שלומדים בפקולטות אלו, תרמו מדי פעם לוויקיפדיה הסרבית על ידי עריכת המאמרים שלה.
בשל הדמיון בין הסוגים השונים של סרבו-קרואטית, אחת התרומות היא העתקה והתאמת מאמרים משפה אחת של ויקיפדיה אחרת, (סרבית, קרואטית, סרבו-קרואטי ו - בוסנים).
מחלוקת פרצה ב-2006 על כ-10,000 מאמרים על צרפת שנוצרו על ידי בוט. הבעיה הייתה כזו מאמרים הצורך שעתוק, ותהליך זה היה איטי.
במהלך ספטמבר ואוקטובר 2007, נוצרו מאמרים חדשים על יותר מ-4,300 עיירות סרביה ו-1,250 עיירות ב מונטנגרו.
ג'רג' ראנקי (מלחין)
György Ránki (במקור רייס, בהונגרית: Ránki György; בודפשט, 30 באוקטובר 1907 – בודפשט, 22 במאי 1992) היה מלחין יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל).
החיים שלו, העבודה שלו
ג'רג' רייס נולד במשפחה יהודית ברבע 6 של בודפשט, כבנם של ד"ר פרידייש רייס כימאי, ושל רוזליה סידוניה הניג (1875–1945). בשנת 1912, הוא ואביו המירו את דתם לקלוויניסטית (אין על כך תיעוד). הוא למד קומפוזיציה אצל זולטאן קודאי בין השנים 1926 לבין 1930 באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. לאחר מכן עסק במחקר של מוזיקת העם במוזיאון האתנוגרפי לצד לאסלו לייטה. בשנים 1947–1948 עמד בראש מחלקת המוזיקה של הרדיו ההונגרי, ולאחר מכן חי בפריז ובלונדון בין 1948 לבין 1949.
הוא הלחין גם קנטטה, למשל, המבוססת על שירו של אטילה יוז'ף, "בשולי העיר" (A város peremén), ואורטוריה המבוססת על שירו של מיקלוש רדנוטי, "Á la recherche". בין פרטי הסרט שלו, ראוי להזכיר את המוזיקה שכתב לסרט מצויר, המחזה "שני וידויים (Két vallomás) בבימויו של מארטון קלטי, שצולם ב-1962, ואת הסרט המפורסם קרוסלה (סרט) מאת זולטאן פאברי.
עבודתו זכתה להכרה בפרסים רבים, שלושה ימים לפני מותו קיבל את הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה על מפעל חייו.
חמישים פסקולי סרטים
מוזיקה לחרוזיה של בטו קטלין ראנקי::
עונת 1922/1923 בסדרה השוודית
עונת 1922-1923 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל האחת-עשרה בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים 1922-1923. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות.
בעונת 1922-1923 חולקה הליגה לשניים: בית המזרח (Östra grupp) ובית המערב (Västra grupp). בבית המזרח היו שלוש הקבוצות מסטוקהולם, שתי הקבוצות מנורשפין וכן אסקילטונה. בבית המערב היו שלוש הקבוצות מגטבורג, שתי הקבוצות ממאלמה וכן הלסינגבורג. כמו כן, העונה חולקה ל-2: משחקי סתיו (החל מאפריל 1922) ומשחקי אביב (הסתיימה במאי 1921).
"זוכת הסדרה" (Seriemästare) הייתה גאיס, בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שניצחה את AIK סולנה בשני משחקים בפלייאוף האליפות. גאיס היא הזוכה השלישית בכל הזמנים לאחר גטבורג.
טיסאצ'רמיי
טיסאצ'רמיי (בהונגרית: Tiszacsermely) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. עד שנת 1948 נקרא הכפר יוז'פלווה (Józseffalva)
יהודי טיסאצ'רמיי (יוז'פלווה)
בטיסאצ'רמיי חיה יהודים במהלך השנים
גוסטבו סראטי
גוסטבו סראטי (בספרדית: Gustavo Adrián Cerati; 11 באוגוסט 1959, בואנוס איירס - 4 בספטמבר 2014) היה זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי ארגנטינאי, בין הדמויות הבולטות ברוק באמריקה הלטינית בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20. הוא זכה במספר פרסי גראמי וMTV.
חייו
גוסטאבו סראטי נולד בבואנוס איירס למשפחה איטלקית-אירית. כאשר הוא היה בן תשע, ההורים רכשו לו גיטרה וגוסטבו החל לנגן. בגיל 13 הוא הקים להקה שניגנה בבית הספר. לאחר סיום השרות הצבאי, גוסטבו סראטי החל ללמוד שיווק באוניברסיטה. ביחד עם סטודנט נוסף הם החליטו להקים להקה סודה סטריאו. האלבום הראשון של הלהקה יצאה לאור בשנת 1984 ובשנת 1985 הם זכו לשיר את הלהיט הראשון של הלהקה. הלהקה זכתה להצלחה גדולה ברחבי ארגנטינה ומדינות נוספות באמריקה הלטינית.
בשנת 1993 גוסטבו סראטי הוציא לראשונה אלבום סולו Amor Amarillo. לאור ההצלחה, הוא המשיך לעבוד כסולן והוציא אלבומים נוספים.
בנוסף להופעות וכתיבת שירים סראטי החל בקריירה של מפיק מוזיקלי. הוא הפיק מספר אלבומים של שקירה וניקול.
בשנת 2007 הלהקה סודה סטריאו התאחדה לסבב הופעות שכלל 22 הופעות ב-9 מדינות. להופעות אלו נמכרו מעל למיליון כרטיסים.
לאחר סיבוב הופעות זה, גוסטבו סראטי המשיך בקריירת סולו. בשנת 2010 לאחר מספר הופעות בקולומביה הוא הגיע לקראקס. בסוף ההופעה הוא עבר אירוע מוחי ונכנס לבית חולים. לאחר ניתוח והקלה מסוימת במצבו, הוא עבר לבואנוס איירס. למרות המאמצים, סראטי לא הצליח להשתקם והיה בקומה עד שנפטר ב-4 בספטמבר 2014.
דיסקוגרפיה
אלבומי סודה סטריאו:
אלבומי סולו:
דני פאורה
דני פאורה (נולד ב-8 במאי 1962) הוא פוליטיקאי סיישל, אשר כיהן כנשיא סיישל הרביעי, בשנים 2016–2020. לפני כן מילא תפקידים נוספים, ביניהם סגן נשיא (משנת 2010 עד תחילת כהונתו כנשיא), וכן תפקידי שרים בממשלת סיישל.
ביוגרפיה
פאורה נולד ב-8 במאי 1962 בדרום מערב אוגנדה להורים מסיישל. את מרבית לימודיו עשה בסיישל. לפאורה יש תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטה שבקובה. בשנת 1985 החל לעבוד במשרד החינוך. החל משנת 1998 החל לכהן כשר הממונה על תיקים שונים בממשלת סיישל. בתחילה היה שר החינוך ולאחר מכן היה גם שר האוצר והכלכלה. כשר, פאורה ביצע שורה של יוזמות כלכליות בהמלצת קרן המטבע הבינלאומית.
פאורה נכנס לתפקידו כנשיא באוקטובר 2016 לאחר שג'יימס מישל, נשיא סיישל שקדם לו, התפטר.
בבחירות שנערכו ב-2020 פאורה הובס על ידי מנהיג האופוזיציה ואוול רמקלאוואן שקיבל כ-54% מהקולות, במה שהיה למעשה ההפסד הראשון של סיישל המאוחדת, מפלגתו של פאורה, מאז קבלת העצמאות של סיישל ב-1976.
הוא גרוש ואב לארבעה.
מסע הצלב העממי
מסע הצלב העממי קדם למסע הצלב הראשון, אך בשל אופיו העממי, הספונטני והבלתי מאורגן, הוא אינו נמנה עם תשעת מסעי הצלב הגדולים.
אספסוף נוצרי גדול, מורכב מפשוטי העם, נענה לקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני לצאת ולשחרר את ארץ הקודש מידי המוסלמים. צלבנים אלה היו חסרי הכשרה, לא ידעו את הדרך, או מהו אורכה והסכנות הכרוכות בה. המסע יצא לדרכו בחודש אפריל 1096 בהנהגתו של פטרוס הנזיר, הידוע גם כ"פטר הנזיר". הצלבנים זרעו חורבן ומוות בדרך הן באוכלוסייה הנוצרית ובמיוחד בקהילות היהודיות. רבים נשרו במהלך המסע, ואילו אלה שהגיעו לאסיה הקטנה נטבחו על ידי הטורקים הסלג'וקים בחודש אוקטובר 1096, סמוך לניקומדיה, כיום איזמיט.
רקע
ביום האחרון של ועידת קלרמון (27 בנובמבר 1095) הציג האפיפיור אורבנוס השני את רעיון מסע הצלב. הוא קרא אל מעמד האבירים במערב לארגן מסע צבאי להצלת נצרות המזרח מפני הסכנה המוסלמית הממשמשת ובאה. יעד מרכזי שהוגדר היה שיחרורה של ארץ הקודש ושל ירושלים מעול שלטון הכופרים, היינו המוסלמים. התגובה לנאומו הייתה עצומה בממדיה, וכך מטיפים שונים שוטטו וקראו לעלות מזרחה לגאול את ארץ הקודש, בין אם מטעם הכנסייה ובין אם מטעמם שלהם עצמם. אחד מאותם מטיפים עצמאיים היה פטרוס הנזיר, שהתנגד לקביעתו של האפיפיור אורבנוס השני, שקבע המתנה של כשמונה חודשים עד ליציאת המסע, כלומר לאוגוסט 1096. ואכן, דעה פופולרית ראתה בכך התרפסות יתר בפני אנשי האצולה וגחמותיהם.
כש'המסע העממי' יצא מקלן אל קונסטנטינופול, אחרי חג הפסחא, מספרם היה כ-20,000 גברים, נשים וילדים. משפחות שלמות, לפעמים כפרים שלמים נטשו את בתיהם כדי לבצע עלייה לרגל ל'ירושלים החדשה'. בתוך אותם אנשים היו, באופן בלתי נמנע גם שרלטנים, אופורטוניסטים והרפתקנים. עם זאת, המחקר עמד על כך שהיו ביניהם גם מספר קטן של לוחמים מאומנים, אבירים ואצילים בעלי ממון, וזאת בניגוד להנחה שהמסע הורכב רק מהמון פרוע ולא מאומן.
הטבח ביהודים
מצב היהודים לפני המסע: היהודים בדור או יותר שלפני המסע נהנו, מחמת דתם, מהקלות ופטורים מהגבלות שהוטלו על בעלי הון נוצריים. נוסף על-כך, הם זכו ליחס מיוחד מהשליט שהיה נלהב להיות אחראי באופן בלעדי על הרגולציה של כספיהם ועל ניצולו. אך מצד שני, עשירים או עניים, היהודים האירופאים חיו כאזרחים סוג ב' ותמיד היו תלויים בשליט הפאודלי של אזורם, בהגנתו ובהחלטותיו - בין אם היה זה קיסר, מלך או אציל.
את מספר היהודים שנרצחו במאורעות אלה קשה להעריך במדויק, שכן הערכות מספריות מימי הביניים ידועות כלא אמינות. ובכל זאת, מספר הנספים עמד על כמה אלפים.
הטבח בוורמס: הצלבנים אחדו כוחות עם תושבי העיר ותושבי הכפרים הסמוכים ופעלו באופן מאורגן למדי על מנת לתקוף את היהודים. היהודים שנמצאו בביתיהם נרצחו או נטבלו בכוח. אלה שנמלטו לארמון הבישוף כותרו ולבסוף נתפסו. הבישוף הציע להם להיטבל לנצרות כדי להציל את חייהם אך מרבית חברי הקהילה בחרו להתאבד ולהרוג את יקיריהם על קידוש השם. יהודים שנתפסו וסירבו להיטבל נרצחו; ילדי הקהילה נרצחו או נטבלו וגודלו כנוצריים. בית הכנסת נבזז וכך גם בתים פרטיים. בסך הכל נהרגו בוורמס כנראה 800 יהודים.
יהודי קהילת מיינץ, הגדולה בקהילות גרמניה, סבלו ממתקפה מרוכזת בהנהגת אמיכו מליינינגן, רוזן פלונהיים, שהיה אציל ולוחם בעל ניסיון. אמיכו הסתייע באנשי העיר שפתחו את שעריה לפני חייליו ב-27 במאי 1096. בתחילת האירועים זכו היהודים להגנה מהארכיבישוף רוטהרד ומאצילי העיר. אמיכו צר על ארמון הארכיבישוף וניסיונם של היהודים להתגונן כשל. בסופו של דבר אולצו היהודים בלחץ הצלבנים והעירונים לבחור בין טבילה ומוות. האכיבושוף רוטהרד ופמלייתו ברחו בחשש לחייהם. מניין ההרוגים היה יותר מאלף איש, שמתו מידי הצלבנים או ביד עצמם.
וולטר וחייליו צועדים בנפרד
הצבא של פטרוס הנזיר היה כל-כך גדול, עד שרק למעט מן המחוזות האירופאים היה מספיק מזון כדי לספק את צורכיהם לאורך זמן. קלן לדוגמה, הייתה ממוקמת באזור כפרי עשיר במזון ובמים, פטרוס הנזיר וחסידיו הגיעו לקלן ביום ראשון הקדוש, ב-12 באפריל 1096, והוא רצה לנצל את האמצעים שבעיירה כדי לבצע עצירה לכוחות שלו. בד בבד גם הטיף לגרמנים להצטרף אליו למסע. הטפותיו נחלו הצלחה: מתוך הגרמנים הרבים שהצטרפו לקריאתו היו כמה מאנשי מעמד האצולה הנמוך שהובלו על ידי הרוזן הוגו מטיבינגן, הרוזן היינריך משוורזנברג, וולטר מטק ושלושת בניו של הרוזן מזימרן.
אולם, הצרפתים היו חסרי סבלנות. כך גם היה וולטר סנסבואר, מפקד הצבא, שהחליט שהוא לא מעוניין להמתין בקלן. ואכן, ברגע שארוחת חג הפסחא הסתיימה הוא יצא, יחד עם כמה אלפים, לעבר הונגריה. לאחר שצעדו במעלה הריין והנקר, ובמורד הדנובה, הם הגיעו לגבולות הונגריה ב-8 במאי. וולטר שלח למלך הונגריה, קולומן, בקשה לעבור בממלכתו וכן בקשה לאספקת מזון. המלך אישר את הבקשה. הצבא עבר דרך הונגריה בלי קונפליקטים לא רצויים. לקראת סוף החודש הגיעו לסמלין, בגבולה הרחוק של הונגריה, וחצו את נהר הריב לתוך שטח האימפריה הביזנטית בבלגרד. כיוון שנגמר לוולטר וחייליו מלאי המזון הם החלו לשדוד ולבזוז את האזורים הכפריים.
לאחר מספר קרבות הם הגיעו לניש, שם המושל ניקטאס קיבל אותם בברכה וסיפק להם מזון. לאחר מכן, ניקטאס בקש מהקיסר בקונסטנטינופול לספק לוולטר ואנשיו ליווי צבאי ולאפשר להם להמשיך בדרכם. מלווה באנשיו של ניקטאס, המשיך וולטר עם צבאו במסע בשלווה, ובאמצע חודש יולי הם הגיעו לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית. ניקטאס הבין מוולטר שפטרוס הנזיר היה לא רחוק ממקום המצאם, עם צבא גדול בהרבה מזה של וולטר. לכן ניקטאס עבר לבלגרד על מנת להיפגש עמו.
פיטר הנזיר וחייליו צועדים בנפרד
פיטר הנזיר יצא מקלן בערך ב-20 באפריל. בתחילה הגרמנים לא נענו לו ואף לעגו להטפותיו, אך כעת אלפים רבים הצטרפו אליו, עד שהגיע מספר האנשים בצבאו לכ-20,000 גברים ונשים כאחד. מקלן פיטר בחר בדרך המקובלת במעלה נהרות הריין והנקר ובמורד נהר הדנובה. ולבסוף הגיעו לאואדנבורג בהונגריה.
מה שאירע שם נחשב ביזארי לכל הדעות. נדמה כי המושל, שהיה טורקי במקור, הוזהר באשר לגודל הצבא העממי. ולכן, הוא ועמיתו, המושל שמעבר לגבול, ניסו יחד להגדיל את הרגולציות הצבאיות על פיטר והאנשים שלו, שהיו חשדנים נוכח האירוע. ויכוח, שפרץ אודות מכירתן של זוג נעליים, נהפך למהומה שהפכה לקרב, במהלכו אנשיו של פטרוס הרגו, כנראה בניגוד לרצונו, כ-4,000 הונגרים, וברחו אל הגדה השנייה של נהר הסייב.
ב-26 ביוני צבאו של פיטר הוכרח לחצות את נהר הסייב. כשהפטצ'גנים ניסו להגביל אותם למעבר אחד בנהר הם הותקפו בידי הצבא העממי. הצבא נכנס לבלגרד, הבעיר את העיר אחר ששדד את יושביה. לאחר-מכן הצבא צעד במשך שבעה ימים בתוך היערות והגיע, ב-3 ביולי, לניש. ניקאטס, בהוראת הקיסר, סיפק לפטרוס מזון והורה לו לעזוב את ניש בהקדם האפשרי, מחשש למהומות ופרעות נוספות. למחרת בבוקר המשיכו הצלבנים בדרכם לעבר סופיה. תוך כדי עזיבתם את העיר, מספר גרמנים שניהלו מריבה עם מספר מקומיים אמש העזיבה, הציתו מספר מטחנות שעל שפת הנהר. כשניקטאס שמע על-כך, שלח כוחות לתקוף את המעורבים בדבר ולכלוא את חלקם. ההמון הנלהב תקף את שליחיו של ניקטאס, מבלי שפיטר ירצה בכך. ניקטאס הקיף אותם, תקף והרג רבים מהם, גברים נשים וטף, בעוד אחרים לקחו בשבי. השורדים מקרב זה היו פיטר עצמו ועוד כ-7,000 מחייליו. לאחר שברחו מן המתקפה אל ההרים, המשיכו לצעוד במסע.
סיום המסע בניצחונם של הטורקים הסלג'וקים
ב-21 באוקטובר, כשפיטר הנזיר עוד היה בקונסטנטינופול וחיכה לתגבורת מאלכיוס, אנשי הצבא העממי צעדו לניקאה מהמחנה שלהם, אבל נפלו למארב שתוכנן על ידי הטורקים. רבים מהאבירים והאיכרים נהרגו, ורק 3,000 אנשים הצליחו לברוח לעבר מבצר נטוש בחוף הים. בכך הגיע מסע הצלב העממי אל קיצו.
ז'ורז' בטאיי
ז'ורז' אלבר מוריס ויקטור בטאיי (בצרפתית: Georges Albert Maurice Victor Bataille; 10 בספטמבר 1897 – 9 ביולי 1962) היה פילוסוף ואינטלקטואל צרפתי שעסק בפילוסופיה, ספרות, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, צרכנות והיסטוריה של האמנות. כתיבתו, שכללה מאמרים, רומנים ושירה, חקרה נושאים כמו אירוטיקה, מיסטיקה, סוריאליזם ופריצת גבולות (transgression). ליצירותיו הייתה השפעה רבה על התפתחותן של אסכולות שונות בפילוסופיה ובביקורת התרבות, במיוחד על האסכולה הפוסט-סטרוקטורליסטית.
ביוגרפיה
ז'ורז' בטאיי נולד ב-10 בספטמבר 1897 בבילום שבצרפת. בשנת 1898 משפחתו עברה לריימס, שם הוטבל. בטאיי למד בבית ספר בריימס, ואף על פי שלא חונך באופן דתי, המיר את דתו לקתוליות ב-1914, והיה לקתולי אדוק במשך כתשע שנים. הוא פנה ללימודי כמורה ואף השתתף בסמינר בסנט-פלור, אך עזב אותו לאחר זמן קצר ונעשה לארכיבאי-פליאוגרף. ב-1920 שקל שוב את האפשרות להפוך לכומר, והצטרף לבנדיקטים באיל-דה-וייט, אך בסופו של דבר עזב אותם, כנראה על-מנת לפרנס את אמו. בכך בטאיי נטש את הנצרות באופן סופי.
באטיי למד באקול נשיונל דה שרטס שבפריז, שם סיים בפברואר 1922. עבודת הגמר שלו בתואר הראשון הייתה בשם "L'ordre de la chevalerie, conte en vers du xiiie siècle, avec introduction et notes". הוא עבד כארכיונאי ב באוספי המדליונים וכך, פרסם מאמרים מלומדים בנושא נומיסמטיקה.
התזה שלו עסקה בשחזור של שיר צרפתי מימי הביניים, אותו הפיק ישירות על ידי סיווג שמונת כתבי היד שממנו שיחזר את השיר. לאחר סיום לימודיו עבר לבית הספר ללימודי ספרדית מתקדמים במדריד. כצעיר הוא התיידד עם האקזיסטנציאליסט הרוסי לב שסטוב והושפע רבות ממנו.
בטאיי ייסד מספר כתבי-עת וקבוצות ספרותיות, והיה למחברם של עבודות גדולות ומגוונות: ספרים, שירים, מאמרים על נושאים שונים (המיסטיקה של הכלכלה, שירה, פילוסופיה, אמנות, אירוטיקה). הוא זכה להתעלמות יחסית במהלך חייו, ולבוז על ידי בני דורו כמו ז'אן-פול סארטר, שראה בו מי שמצדד במיסטיקה. עם זאת, לאחר מותו, כתביו השפיעו רבות על מחברים שהיו קשורים לכתב העת "Tel Quel", כמו מישל פוקו, פיליפ סולרס, וז'אק דרידה. השפעתו באה לידי ביטוי באופן מפורש בעבודתו הפנומנולוגית של ז'אן-לוק ננסי, אך היא משמעותית גם בעבודתו של ז'אן בודריאר, והתיאוריות הפסיכואנליטיות של ז'אק לאקאן ויוליה קריסטבה, ועבודות אנתרופולוגיות עדכניות, כגון אלה של מייקל טאוסיג.
אף על פי שבתחילה נמשך לסוריאליזם, יחסיו עם מייסד התנועה אנדרה ברטון דעכו, וכך גם יחסיו עם התנועה. אך בטאיי והסוריאליסטים חידשו את יחסיהם לאחר מלחמת העולם השנייה. באטיי היה חבר במכללה לסוציולוגיה שכללה כמה עריקים סוריאליסטים נוספים. הוא הושפע מאוד מגאורג וילהלם פרידריך הגל, פרויד, מרקס, מרסל מוס, המרקיז דה סאד, אלכסנדר קוז'ב ובמיוחד פרידריך ניטשה, עליו הגן במסה בולטת שפרסם נגד הניכוס של עבודותיו מצד הנאצים.
בטאיי היה מוקסם מהרעיון של קורבן אדם, והקים חברה סודית - "Acéphale", שסמלה היה אדם חסר ראש. על פי שמועות, בטאיי ושאר חברי הקבוצה הסכימו כל אחד להיות הקורבן כתנאי קבלה לחברה, אך איש מהם לא הסכים להיות בתפקיד המקריב. אף על פי שהוצע תשלום כספי למי שיסכים לשמש כמקריב, אף אחד מחברי הקבוצה לא הסכים לכך, והניסיונות למצוא מקריב המשיכו עד לפירוק ה-"Acéphale" זמן קצר לפני המלחמה. הקבוצה פרסמה גם סקירה של הפילוסופיה של ניטשה, שניסתה לתאר את מה שדרידה כינה לאחר מכן "אנטי-ריבונות". משתפי הפעולה בפרויקטים הללו כללו את אנדרה מאסון, פייר קלוסובסקי, רוג'ר קילואה, ז'ול מונרו, ז'אן רולין וז'אן וואהל.
ההשפעה על בטאיי הגיעה ממגוון אופני שיח שונים, בהם השתמש כדי ליצור את עבודותיו. יצירתו "סיפור העין" ("Histoire de l'oeil"), שפורסמה תחת השם הבדוי לורד אוש (Lord Auch), נקראה בתחילה כפורנוגרפיה. אך פורשה בהדרגה כבעלת עומק פילוסופי ורגשי משמעותי, דבר המאפיין סופרים אחרים בסוגת "הספרות של פריצת הגבולות". דימויי הרומן בנויים על סדרת מטאפורות המתייחסות למבנים פילוסופיים שפותחו בעבודתו: העין, הביצה, השמש, האדמה, האשך.
יצירות מפורסמות אחרות כוללות את הרומן "אמי", שפורסם לאחר מותו של בטאיי, "הבלתי אפשרי", ו"כחול של צהריים", שמגלם גילוי עריות, נקרופיליה, פוליטיקה והגוונים אוטוביוגרפיים, ועל כן מקבל אופי אפל בהרבה ביחס למציאות ההיסטורית העכשווית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפיק בטאיי את "Summa Atheologica - מכלול האתאולוגיה" (הכותרת מקבילה למכלול התאולוגיה של תומאס אקווינס) המורכבת מיצירותיו "החוויה הפנימית", "אשם", ו"על ניטשה". לאחר המלחמה הוא חיבר את "החלק הארור" ("La Part maudite"), שלדבריו מייצג שלושים שנות עבודה. התפיסה הייחודית של "ריבונות" שפיתח בחיבור זה עתידה להפוך לנושא דיון חשוב ביותר עבור ז'אק דרידה, ג'ורג'ו אגמבן, ז'אן-לוק ננסי ואחרים. באטיי הקים גם את כתב העת המשפיע "Critique" ("ביקורת").
נישואיו הראשונים של בטאיי היו עם השחקנית סילביה מקלס, בשנת 1928; הזוג התגרש בשנת 1934, ומקלס התחתנה עם הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן בהמשך. בטאיי גם ניהל רומן עם קולט פיינוט, שמתה בשנת 1938. בשנת 1946 התחתן בטאיי שוב, ונולדה לו בת.
הוא נפטר ב־9 ביולי 1962.
טלפון
טלפון (מאנגלית: Telephone) הוא אמצעי תקשורת המאפשר העברת קול דו־כיוונית, כאותות חשמליים, למרחקים, בעזרת כבלים מוליכים (העשויים בדרך־כלל נחושת או סיבים אופטיים) ובאמצעות התקני קשר רדיו שונים. המילה טלפון מורכבת משתי מילים יווניות, "טֶלֶה" שפירושה מרחק ו"פון" שמשמעותה קול. עם התפתחות הטכנולוגיה התאפשר להעביר בטלפון לא רק קול אלא גם טקסט, תמונות ווידאו.
המצאת הטלפון
לטלפון ממציאים רבים שעבדו על מערכות להעברת קול במהלך המחצית השנייה של המאה התשע עשרה. באותם ימים הובנו שני עקרונות מדעיים חשובים: היכולת להפוך רטט מתכתי לתנודות חשמליות, וההבנה שזרם חשמלי יוצר שדה מגנטי - שני עקרונות שהניחו את היסודות להמצאת הטלפון. המצאת הטלפון מיוחסת לאלכסנדר גרהם בל. לדעת רבים הוא הראשון שבנה טלפון בו ניתן היה להעביר דיבור. ממציאים אחרים של הטלפון הם אנטוניו מאוצ׳י, שמקובל באיטליה כממציא הטלפון, ופיליפ רייס, המקובל בגרמניה כממציא הטלפון. שעתיים לאחר שבל רשם את הפטנט ניסה גם אלישע גריי לרשום פטנט על המצאה דומה.
בארץ-ישראל, העיתון "יהודה וירושלים", דיווח בשנת 1877 תחת הכותרת: "הומצא מכשיר השח למרחקים", ובהמשך הכתבה הרחיב על המצאה חדשה אשר תיקרא בשם "טעלעפאן".
אלכסנדר גרהם בל
מה שהועיל לבל בתכנון מכשיר הטלפון היה ניסיונו כמורה לחירשים. בהכירו את מבנה אוזן האדם, הוא בנה את אפרכסת המכשיר בהתאם. בשונה ממכשיר הטלפון המקובל, לא כללו הדגמים הראשונים שתכנן בל חוגה, מאחר שלא היה בה צורך. כשבעל המכשיר היה רוצה להתקשר הוא היה מאותת למרכזנית, אשר קישרה אותו עם בעל מכשיר אחר לפי בקשתו.
בל עמל יחד עם טום ווטסון במשך כשנתיים נוספות על יצירת מכשיר להעברת צלילים בצורת אותות חשמליים. עוד לפני שעבודתם צלחה הגיש בשמו גָרְדִינֶר הָבָּרְד, מעשירי בוסטון שתמך בבל, ב־14 בפברואר 1876, בקשה לרשום פטנט העוסק ב"שיטה להעביר דיבור או כל צליל אחר בצורה טלגראפית... בעזרת יצירת אותות חשמליים, בדומה לתנודות האוויר המלוות את הדיבור או הצליל." ב־7 במרץ אושר הפטנט ומספרו 174,465.
ב־10 במרץ 1876 בנה בל מכשיר טלפון העובד לפי עקרונות שונים מאלה עליהם עבדו עד אז והיה מבוסס על העברת קול באמצעות מחט המרעידה מים ומשנה את התנגדות המעגל. המכשיר הצליח להעביר בפעם הראשונה צלילים מחדר לחדר, בדמות המשפט שאמר בל לווטסון: Watson, come here,I want to see you!. משפט זה הפך למטבע לשון בקרב ממציאים. הטלפונים הבאים שבנה והדגים ברבים לא השתמשו בעיקרון זה וחזרו לשימוש בהתקן האלקטרומגנטי. באוגוסט אותה שנה הדגים בל שימוש בטלפון במרחק של מספר קילומטרים.
עם מותו של בל ב־1922, דממו הטלפונים בקנדה ובארצות הברית למשך דקה, למתן כבוד אחרון לאיש שמבחינה היסטורית מיוחסת לו המצאת הטלפון.
אלישע גריי
אחד התובעים היה אמריקני בשם אלישע גריי, שהגיע בשנת 1876 למשרדי רישום הפטנטים, פחות משעתיים אחרי בל, כדי לרשום את פטנט הטלפון על שמו, ונדחה. בל טען בבית המשפט כי אינו מכיר את גריי, ושלא גנב ממנו דבר. "לרוע מזלו של גריי", טען בל, "המצאנו שנינו דבר דומה, אלא שאני הספקתי לרשום את הפטנט לפניו". בסופו של דבר הודה גריי בהבדלים המהותיים שבין המכשיר שלו ובין זה של בל, ונסוג מתביעתו.
פיליפ רייס
אדם נוסף שהמצאותיו הוזכרו בתביעות כנגד בל הוא הגרמני יוֹהָאן פיליפ רָייס (1874-1834). אבטיפוס ראשון של מה שהיה אמור לשמש כטלפון נבנה על ידי רייס ב־1861, אך המכשיר השמיע זמזומים בלבד, היה רחוק מאוד ממכשיר הטלפון המקובל ונראה מוזר למדי: הוא היה בנוי מקוביית עץ עם נקב, כינור ומסרגה, שיועדו ליצירת צליל, ומבער בונזן כספק זרם. ב־1863 הצליח להרכיב מערכת שהעבירה קול למרחקים קצרים ופעלה על עיקרון זהה לטלפון. ב־2003 נמסר כי נמצאו מסמכים מ־1947, המצביעים על כך כי המכשיר של רייס היה יכול להעביר קול אנושי ממקום למקום, אף על פי שהיה זה בעוצמה נמוכה מאד.
אנטוניו מאוצ׳י
התביעה המשמעותית ביותר שהוגשה נגד בל הייתה של ממציא אמריקני ממוצא איטלקי בשם אנטוניו מֶאוּצִ׳י, שטען כי בל גנב ממנו את מסמכי הפטנט, תוך ניצול תמימותו. מֶאוּצִ׳י הצליח להוכיח כי הכין רישומים ראשונים של טלפון פרימיטיבי כבר ב־1849 (כאשר בל היה בן שנתיים). ב־1860 הפליגו הוא ואשתו לניו יורק, כדי להציג את הטלפון בפני משקיעים פוטנציאליים. בעת ההפלגה אירע פיצוץ בספינה, מֶאוּצִ׳י נכווה קשות, והשניים ירדו בחוף ניו יורק בחוסר כול. האישה מכרה את כל עבודותיו של בעלה, כולל הטלפון הראשון, לסוחר גרוטאות, כדי שיהיה להם ממה להתקיים. בשל עוניים הרב, הצליח מֶאוּצִ׳י לרשום לעצמו רק פטנט זמני (רישום פטנט עלה אז 250 דולר), שתוקפו פקע ב־1874. מאוצ׳י טען כי בל עיין במסמכי בקשת הפטנט הזמני, וכשפקע, ניכס את ההמצאה לעצמו. בית המשפט לא התרשם מטענותיו של מֶאוּצִ׳י, במיוחד לנוכח העובדה שהגיש 14 בקשות פטנט שונות (שאושרו כולן) בין השנים 1859–1883.
בשנת 2002 דן בית הנבחרים של ארצות הברית בסוגיה היסטורית זו וקבע כי יש להכיר בהישגיו של אנטוניו מאוצ׳י ולהוקיר את עבודתו על המצאת הטלפון. מרבית החוקרים סבורים שבל היה הראשון להעביר דיבור בטלפון ואינם מייחסים חשיבות לעבודתו של מאוצ׳י. קביעת בית הנבחרים עוררה זעם רב בקרב מנהלי משרד הפטנטים בוושינגטון, והם הסבירו כי מאחר שכל רישומיו של מֶאוּצִ׳י אבדו באותה שרפה באונייה, אין כל דרך לקבוע שמדובר באותה ההמצאה.
ראשית ימי הטלפון
בשנת 1877, שנה לאחר המצאת הטלפון הקימו בל ותומכיו את חברת הטלפונים "בל", לאחר שחברת הטלגרף "וסטרן יוניון" דחתה הצעה לקנות את הפטנט שלהם ב־100,000 דולר. החברה הציעה מערכת לניהול שיחה בין אנשים ממרחק של קילומטרים רבים זה מזה. ב־1883 הותקנה מערכת הטלפון הראשונה בין שתי ערים מרכזיות באמריקה - בוסטון וניו יורק. הדגמים הראשונים לא כללו חוגה או לחצנים, הטלפון כלל מחולל זרם ידני (מגנטו) ששימש ליצירת זרם כדי לאותת למרכזנית על הרצון ליזום שיחה. כדי לדבר המתקשר היה מרים את השפופרת, וסוגר בכך מעגל חשמלי שאפשר לו לשוחח עם המרכזנית, כאשר הזרם החשמלי הנחוץ לצורך השיחה סופק על ידי סוללה שהותקנה בטלפון.
בתחילה הייתה המרכזייה ידנית, ומרכזנית חיברה את המנויים על ידי כבל שחיבר שני שקעים במרכזיה, וכך קישרה בין שני בעלי מכשירי טלפון, שיכלו לדבר זה עם זה. מי ששם קץ לשיטה הידנית הזו היה קבלן קבורה בשם אלמון ב. סטראוג'ר, שזעם על כך שהמרכזניות בעירו העדיפו את מתחריו על פניו. תגובתו לכך הייתה המצאת מרכזייה אוטומטית, אשר קישרה בין מנויים על פי מספרי טלפון, ללא תיווך מרכזניות.
האפשרות לחיוג אוטומטי הביאה לזינוק בשימוש הציבור הרחב בטלפון והפכה אותו לאחד המכשירים השימושיים ביותר בחיי האדם המודרני. ב־1910 כבר היה לאחד מכל 13 אמריקנים טלפון בבית.
ב-1915 נחנך קו הטלפון הראשון מחוף לחוף בארצות הברית. בל ו־ווטסון הוזמנו לטקס החגיגי של חנוכת הקו. בל הרים את השפופרת בחוף המערבי, וווטסון המתין לשיחתו בחוף המזרחי. קריאתו של בל, שעברה מרחק של יותר מ־5,000 ק״מ הייתה: "Watson, come here, I need you". הקהל פרץ בצחוק, וווטסון השיב: "בסדר, רק שהפעם זה ייקח לי יותר זמן...".
מרכזייה
התפתחות הטלפון הייתה קשורה באופן הדוק עם התפתחות טכנולוגית מרכזיות הטלפון.
בשלב מתקדם יותר החלו לפעול מרכזיות אלקטרו-מכניות, שבהן הקשר נעשה באמצעות חיוג מספר טלפון, ללא מעורבות של מרכזנית. עם זאת, עדיין נעשה שימוש במרכזיות המופעלות בידי אדם, בעת חיוג לארגון שבו אין מרכזייה פנים ארגונית, וכאשר מספר הטלפון הפנימי המבוקש אינו ידוע למטלפן.
במרכזיה שפותחה על ידי סטראוג׳ר, יצירת הקישור ליעד השיחה נעשתה צעד אחר צעד כאשר פולסים חשמליים שיוצרו על ידי הטלפון יצגו את ספרות היעד המחויג. הפולסים החשמליים של כל סיפרה שחויגה הניעו מעין מחוג ביחידת המיתוג שיצר את הקישור ליחידת המיתוג הבאה. בסיום החיוג נוצר מסלול שקישר בין שני הצדדים לשיחה. המצאת המרכזייה האוטומטית מסוג סטראוג׳ר הביאה לשינוי בעיצוב הטלפון כוון שהיה צורך לאפשר למתקשר לחייג את מספר הטלפון על ידי יצירת פולסים חשמליים, במקום לומר אותו למרכזנית. בתחילה נוספו לטלפון לחצנים שלחיצה עליהם יצרה פולס חשמלי שבעזרתו אותתו את מספר הטלפון למרכזיה. כאשר היה צריך ללחוץ על הלחצן המתאים מספר פעמים כדי ליצר מספר פולסים בהתאם לספרה המחויגת. בהמשך כדי להקל על פעולת החיוג פותח טלפון החוגה. בטלפון זה סובב המשתמש את החוגה בעזרת האצבע בהתאם למספר המחויג כאשר החוגה חזרה למקומה היא יצרה פולסים חשמליים במספר התואם את הסיפרה המחויגת.
בשנות השישים של המאה העשרים השימוש במרכזיות אלקטרו־מכניות מסוג קרוסבר הפך נפוץ. במרכזיות אלו הייתה הפרדה בין יחידות המיתוג שחיברו את מסלול השיחה לבין מערכת הבקרה שניהלה את תהליך הקמת השיחה. במרכזיות אלו מערכת הבקרה הייתה מערכת מרכזית שכללה התקן לקליטת ספרות החיוג באמצעות חיוג צלילי (DTMF). לצורך כך פותחו טלפונים עם יכולת חיוג צלילי. בטלפונים אלה לא היה תועלת בחוגה שמייצרת פולסים חשמליים. במקום החוגה הותקנו בטלפון 12 לחצנים לחיצה על הלחצן הפיקה זוג צלילים המתאים לסיפרה המחויגת.
בהמשך פותחו מרכזיות דיגיטליות, במרכזיות אלה בקרת השיחה מתבצעת באופן ממוחשב ומיתוג והעברת הקול נעשים באופן סיפרתי. כמובן שאותות השמע מועברות בין מרכזייה אחת לאחרת גם כן באופן דיגיטלי. המרכזיות הדיגיטליות אפשרו לפתח טלפונים שמיצרים אות דיגיטלי. בעקבות כך פותחה טכנולוגית ISDN. בטלפון ISDN היה ניתן לנהל שתי שיחות בו זמנית ולהעביר נתונים. המרכזיות הדיגיטליות ממשיכות לספק את השירות של הטלפון המסורתי (POTS or plain ordinary telephone service), האות האנלוגי המגיע מהטלפון המסורתי נִדגם עם כניסתו למרכזיה ומומר לאות ספרתי. במערכות סלולריות (פרט למערכות הסלולריות האנלוגיות בעברׂׂ), ומערכות מבוססות IP כלל האותות, כולל אותות השמע ואותות הפיקוח והבקרה של הטלפון, מועברים כולם בצורה דיגיטלית כבר ממכשיר הטלפון עצמו.
טלפון סלולרי
טלפון סלולרי הוא טלפון אלחוטי נייד (למעשה, מכשיר קשר המסוגל לשדר ולקלוט בו־זמנית) שניתן להפעילו באזורים נרחבים בטכנולוגיה של תקשורת סלולרית, המתבססת על פרישת תחנות בסיס סלולריות במרחב. אם המכשיר איננו נמצא בתחום התחנה, תהיה ירידה ברמת הקליטה, וכדי שתהיה אפשרות להמשיך בניהול השיחה, תחנת הקליטה הקרובה לתחום תקצה תדר מבין התדרים העומדים לרשותה.
התקשורת הסלולרית והטלפון הסלולרי, שנכנסו לשימוש מסחרי באמצע שנות ה־80 של המאה ה־20, גרמו לאחת המהפכות הגדולות ביותר בתולדות התקשורת. הם הביאו לשינויים מרחיקי לכת, בעיקר במישור החברתי, אשר באמצעותם תיתכן אינטראקציה רחבת היקף במגוון אפשרויות - שיחות טלפון, מסרונים (SMS), גלישה באינטרנט, התורמות תרומה מכרעת להפיכת העולם כולו לכפר גלובלי.
בתחילה היו המכשירים כבדים ויקרים ולכן השימוש בהם היה מצומצם. באמצע שנות ה־90 הם החלו כבר לחדור לשכבות אוכלוסייה רבות, ובימינו הם נמצאים בשימוש של רוב האוכלוסייה. בישראל של שנת 2021 מספר המכשירים שקיימים גבוה ממספר התושבים, מכיוון שבנוסף לכך שהטלפון הסלולרי הפך נפוץ גם אצל ילדים ובני נוער, לא מעט בוגרים משתמשים בשני מכשירים או אף יותר.
טלפון מבוסס אינטרנט
טלפון מבוסס אינטרנט הוא טכנולוגיה שמאפשרת העברת שיחות טלפוניה על-גבי רשת האינטרנט (וברשתות IP נוספות) באמצעות פרוטוקולי תקשורת ל־VoIP (Voice over IP), כתחליף לקווי הטלפון הרגילים. כמקובל באינטרנט, השיחה מועברת בשיטת מיתוג מנות, בניגוד לשיטת מיתוג מעגלים שנמצאת בשימוש בטלפוניה רגילה, וכך מתאפשרת הוזלה ניכרת של עלות השיחות, על ידי ניצול מרבי של רוחב הסרט, בעיקר בצווארי הבקבוק. לטלפון מבוסס אינטרנט יתרון כספי בולט בשיחות בינלאומיות, שבקווי טלפון רגילים מחירן גבוה יחסית. אם כי לעיתים על־חשבון האיכות והאמינות. דוגמה למכשירי טלפון הפועלים בטכנולוגיה זו היא מכשירי טלפון - סקייפ, הפועלים ברשת סקייפ. מכשירים אלו קיימים בתצורה של מכשיר אלחוטי, מכשיר קווי, ומכשיר המהווה אביזר היקפי למחשב.
מכשירים
מכשירי טלפון עברו התאמות לסביבות עבודה שונות, וביניהם טלפון סלולרי לרכב, טלפון שדה, טלפון קווי צבאי, מכשירי טלפון למכרות, אסדות קידוח וסביבה דליקה ונפיצה, מכשירי טלפון לספינות, מכשירים למקרי חירום שונים, מכשירי טלפון לווייניים, ומכשירים שונים המשלבים טלפון עם פקסימיליה, מקלט רדיו, מקלט טלוויזיה, מכשיר קשר, צג המאפשר גם לצפות בצד השני לשיחה, ועוד.
באמצע שנות השישים החלו הפיתוחים הראשונים של הטלפון האלחוטי, שמטרתו חופש תנועה מסוים בשימוש בטלפון, מבלי לאלץ את המשתמש להיות קרבת שקע הטלפון וכבלי הטלפון. בהמשך, מספר תקנים נוצרו על מנת להסדיר את אופן הפעולה של הממשק האלחוטי של הטלפון. כיום התקן הנפוץ לטלפונים אלחוטיים הוא DECT, המאפשר חיבור מסוים בין מכשירי טלפון אלחוטי של יצרנים שונים, ואף חיבור של מספר שלוחות אלחוטיות. ישנם מכשירי טלפון אלחוטיים הפועלים על גבי רשת אלחוטית מקומית, באמצעות טכנולוגיית IP. מכשירים אלו נקראים VoWLAN (Voice over Wireless LAN). מכשירים מתקדמים אף יותר מסוגלים לשלב VoWLAN עם תקשורת סלולרית: כאשר המשתמש יוצא מטווח הכיסוי המוגבל של הרשת האלחוטית, השיחה מועברת באופן חלק ואוטומטי לרשת הסלולרית, מבלי לקטוע את השיחה ומבלי להפריע למהלכה.
מכשירי טלפון חכם, משלבים בתוכם את יכולות הטלפוניה הרגילה עם יכולות של מחשב כף יד (כגון גלישה באינטרנט והפעלת אפליקציות) ויכולות תקשורת נוספות (כגון NFC, בלוטות׳ ועוד).
טלפון ציבורי
טלפון ציבורי הוא מכשיר טלפון המוצב במקום ציבורי כשירות הניתן לציבור על ידי חברות הטלפונים. בדרך כלל השיחה מתאפשרת לאחר תשלום באמצעות מטבעות, אסימונים, תשלום באמצעות כרטיס אשראי או כרטיסי חיוג. מכשירי טלפון אלה ממוקמים במקומות ציבוריים עיקריים כגון שדות תעופה, תחנות רכבת או בכיכרות, אולם חשיבותם פוחתת והולכת בשל השימוש הגדל והולך בטלפונים סלולריים.
הטלפון הציבורי המופעל במטבעות הומצא על ידי ויליאם גריי ונרשם כפטנט בשנת 1891. המעבר מטלפונים בהם משלמים במטבעות לטלפוני אשראי או כרטיסי חיוג נגרם בעיקר בשל הגנבות הרבות של המטבעות והאסימונים.
בנוסף לטלפון ציבורי, קיימים גם טלפוני מטבעות. אלו מכשירים הפזורים ביוזמה פרטית של בעלי עסקים, אשר גובים תשלום בתמורה לשימוש בקו הטלפון של העסק.
ספר טלפונים
ספר טלפונים הוא ספר בו רשומים מספרי הטלפון של בעלי טלפונים באזור מסוים, יחד עם שם המנוי וכתובתו, ומשמש לאיתור מספר טלפון של מנוי נדרש. רשימת המנויים ממוינת בסדר אלפביתי, לפי שם המשפחה והשם הפרטי (או שם העסק) של המנוי. ישנם מנויים שמספרם ומידע עליהם הוא חסוי, ולכן אינם נמצאים בספר טלפונים כגון מספרים של ידוענים שאינם רוצים שיתקשרו אליהם. בבריטניה, למשל, מוערך ש־48 אחוזים מהציבור אינם רשומים בספר הטלפונים.
ספר הטלפונים הראשון התפרסם כעמוד בודד ב־21 בפברואר 1878 בניו הייבן, קונטיקט (ארצות הברית); בספר היו 50 מספרים. בספרי הטלפונים הראשונים לא היו מספרים, רק שמות וכתובות; כדי לצלצל לטלפון אחר היה צורך להתקשר למרכזייה ולומר את השם והכתובת הרצויים.
פתרונות נוספים לחיפוש מידע על מנויי טלפון:
ניקולה גולאן
ניקולה גולאן (בסרבית: Никола Гулан; נולד ב-23 במרץ 1989) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן השמאלי בבלזן.
קריירה
גולאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד, ובעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-4 באוגוסט 2007 חתם לארבע שנים בפיורנטינה מהסרייה א' תמורת 2.8 מיליון אירו. בתחילת עונת הוקפא כיוון שפיורנטינה עברה את מחסת הזרים ובינואר  הושאל לסמפדוריה.
ב-2 בפברואר 2009 הושאל למינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה עד תום העונה. ב-12 באפריל 2009 גולאן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 לטוס קובלנץ.
באוגוסט הושאל לנאפולי.
ב-26 בספטמבר 2010 רשם את הופעת הבכורה שלו בפיורנטינה בניצחון 0–2 נגד פארמה.
בינואר הושאל גולאן לקייבו ורונה עד לסיום העונה. ב-6 באוגוסט 2012 חתם במודנה
בתום עונת שוחרר ממדונה, וב-28 ביוני 2013 חתם לשנתיים בפרטיזן בלגרד.
ב-1 בספטמבר 2014 חתם במאיורקה.
ב-20 באוקטובר 2020, גולאן חתם בהאקן מליגת העל השוודית.
2012 בארצות הברית
2012 בארצות הברית היא השנה בה חגגה ארצות הברית 236 שנה מיום היווסדה.
צרפת באירוויזיון 1983
צרפת באירוויזיון 1983 השתתפה עם השיר "Vivre" בביצועו של גי בונה.
לפני האירוויזיון
בשנה זו רשת הטלוויזיה France 2 הייתה בפעם הראשונה אחראית על צרפת באירוויזיון, תחרות הגמר הלאומית לבחירת הנציג הצרפתי לאירוויזיון נערכה ב-20 במרץ 1983 והונחתה על ידי ז'אן-פייר פוקו ומארי מרים.
מתוך ארבע עשר השירים שהשתתפו נבחר הזוכה על ידי פאנל של צופי טלוויזיה באמצעות שיחת טלפון בה הם התבקשו להצביע עבור השיר האהוב עליהם.
תקציב
תקציב מוגדר כ"תוכנית עסקית המבוטאת בערכים כספיים". תקציב הוא כלי ניהולי שמטרתו תכנון הוצאות והכנסות הארגון בתקופה מסוימת לפני תחילת הפעילות. לרוב מתבצע תכנון תקציבי לתקופה של שנה המקבילה לשנת מס (תקציב שנתי) אך לעיתים מתבצע תכנון תקציבי למשך חייו של פרויקט (תקציב פרויקטאלי) או לתקופה ארוכה יותר או קצרה יותר (תקציב רבעוני, תקציב חד שנתי, תקציב חודשי וכדומה).
המונח תקציב משמש גם בהוראה של סך המשאבים העומדים לרשות ארגון או פרויקט ("תקציב החברה לשנת 1995 עומד על...") או בהוראה של סך המשאבים העומדים לפעילות מסוימת ("תקציב הירקות במטבח שלנו עומד על...").
בארגונים מסוימים מתייחס המונח תקציב להוצאה בלבד ולא להכנסה.
הפעלים גזורי השם תִּקְצֵב, תֻּקְצַב וכן השם תִּקְצוּב הם חידושיו של המילונאי ראובן אלקלעי, לפי הכתוב במילונו.
הניהול התקציבי
הניהול התקציבי מתבסס על קביעת סעיפים תקציביים המייצגים מגזר בארגון או פעילות. לעיתים מחולקים הסעיפים לתת סעיפים ואף בחלוקות משנה נוספות, כך שהסעיף ברמה הנמוכה ביותר משקף פעילות לה מעוניין הארגון להקצות משאבים ולעקוב אחרי ניצולם. במקרים רבים, מייצג המבנה התקציבי סוגי הוצאה והכנסה המקבילים לסעיפי דו"ח רווח והפסד.
עבור כל סעיף ייקבע מראש הסכום המוקצה לפעילות המתוכננת. סכום זה עשוי להשתנות בהתאם להתפתחויות במהלך העניינים השוטף, אך קיומו של סכום מתוכנן מראש מאפשר בחינת סך היקף השימושים המתוכנן של הארגון והשפעתם של שינויים על סכום זה ועל סדרי העדיפויות בפעילות הארגון.
במהלך תקופת הפעילות מיוחסות הוצאות והכנסות הארגון לסעיפים תקציביים, לרוב בעזרת מערכת מידע התומכת בתהליכי הרכש והגבייה. ייחוס ההוצאות וההכנסות לסעיפים התקציביים מאפשר קיום מעקב שוטף והפקת דו"חות תקציביים המשקפים את מידת העמידה של הארגון בתוכניותיו.
תכנות ניהוליות מתקדמות ותכנות ERP מכילות מודולים מובנים המיועדים לניהול תקציב הארגון.
ארגונים גדולים, תעשייתיים ואחרים זקוקים לתקציב כדי לוודא הלימה בין הוצאותיהם להכנסותיהם, ועמידה במגבלות תזרים המזומנים שלהם.
ניהול התקציב מופקד לרוב בידיהם של כלכלנים אף כי אין התמחות ספציפית בתקציב בין מסלולי ההכשרה בתחום אקדמי זה. התקציב נכלל, במרבית המקרים, בתחום אחריותו של סמנכ"ל הכספים בארגון (במקביל לניהול הצד החשבונאי וביצוע הרכש והגבייה). יוצא מן הכלל בולט לעניין זה הוא תקציב מדינת ישראל. העיסוק בתקציב משיק במקרים רבים גם לתמחיר ולעיתים מזומנות נכללות שתי פונקציות אלו ביחידה אחת המכונה "יחידה כלכלית".
בניית התקציב
בארגונים בהם מקובל ניהול תקציבי קיימות שתי שיטות מרכזיות לבניית תקציב:
בניית תקציב אפס היא פעולה ממושכת יותר מבניית תקציב המשכי אך היא מספקת לארגון הזדמנות תקופתית לבחון מן היסוד את צרכיו ואת דרך התנהלותו. בארגונים גדולים בהם ההשקעה בבניית תקציב אפס איננה מעשית מקובל תקציב המשכי.
תחומים בהם מקובל השימוש בתקציב
בניית תוכנית תקציבית היא סממן לגדילה של ארגון כלכלי מעבר למידות משפחתיות-אינטימיות. עסקים קטנים יכולים במקרים רבים להסתפק בראייתו המקיפה של המנהל ללא תכנון תקציבי מסודר. בשנים האחרונות גוברת המודעות לחשיבותו של תקציב בשמירה על איזון בין הוצאות והכנסות גם עבור משק הבית.
סטיב ג'ונס
סטיב פיליפ ג'ונס (באנגלית: Stephen Phillip Jones; נולד ב-3 בספטמבר 1955), גיטריסט וזמר אנגלי. נודע בייחוד כגיטריסט של להקת הפאנק סקס פיסטולס.
ג'ונס נולד באנגליה בעיר לונדון כמו שאר חברי להקת הסקס פיסטולס. הוא נולד כילד יחיד ואביו עזב אותו כאשר היה בן שנתיים. בעודו נער הסתבך ג'ונס פעמים רבות עם המשטרה בגלל שהיה קלפטומן. בין היתר הוא גנב מכונית ושדד מכולת.
כאשר הוקמה להקת הסקס פיסטולס הצטרף ג'ונס כגיטריסט של הלהקה. סגנון הנגינה של ג'ונס הושפע רבות מלהקת ניו יורק דולס.
לאחר שלהקת הסקס פיסטולס התפרקה הקים ג'ונס ביחד עם פול קוק, מתופף הסקס פיסטולס, את להקת "Sham Pistols" יחד עם ג'ימי פרסי מלהקת שאם 69, ולאחר מכן את "המקצוענים" (The Professionals). הלהקה הקליטה שני אלבומים.
כיום ג'ונס מנחה תוכנית רדיו בלוס אנג'לס שנקראת Jonesy's Jukebox.
אלפרד רניי
אלפרד רֶנְיִי (בהונגרית: Rényi Alfréd; אלפבית פונטי בינלאומי: ; 20 במרץ 1921 – 1 בפברואר 1970) היה מתמטיקאי הונגרי- יהודי, שתרם, בין השאר, לתחומי הקומבינטוריקה, תורת הגרפים ובעיקר לתורת ההסתברות. זוכה פרס קושוט פעמיים (1949, 1954).
קורות חיים
ב־1948 פגש רניי באמסטרדם את חברו משכבר הימים פאול ארדש, פגישה שהובילה לשיתוף פעולה נרחב, שכלל 32 מאמרים משותפים יחד עם ארדש, ביניהם 8 מאמרים שהיוו פריצת דרך בתורת הגרפים אודות תורת הרשתות האקראיות. רניי הוא גם המקור למשפט המיוחס לעיתים לארדש (שבעצמו ציטט את רניי): "מתמטיקאי הוא מכונה שהופכת כוס קפה למשפט מתמטי".
כשחזר להונגריה הקדיש את זמנו לתורת ההסתברות, שהייתה תחום המחקר העיקרי בחייו. עם חזרתו הוא גם ייסד את המכון המתמטי באקדמיה ההונגרית למדעים שבבודפשט ב־1949, ועמד בראשו עד מותו ב־1970. הוא נבחר גם כחבר נספח (1949) וחבר מן המניין (1956) באקדמיה ההונגרית למדעים לפני שנים אחדות הוסב שם המכון, וכיום הוא נקרא על שמו של רניי.
בתורת האינפורמציה הוא הציג את מושג אנטרופיית רניי, שהיא הכללה של אנטרופיית שנון.
דרומורניס
דרומורניס (שם מדעי: Dromornis) הוא סוג של עוף גדול נכחד מהמשפחה הנכחדת דרומורניטיים שחי באוסטרליה. הוא היה קרוב רחוק של האווזאים הקיימים.
עוף זה היה מהגדולים שבעופות שחיו מעולם והגדול ביותר מקבוצת דמויי תרנגול. הוא היה קרוב בגובהו לאפיאורניס, ואף גדול יותר. הוא הגיע לגובה של מעל 3 מטרים ושקל עד 650 קילוגרם. העוף מוכר בעיקר עקב מקורו הענקי שהזכיר את עופות האימה במראהו וגודלו. כנראה שהזכרים היו גדולים יותר מהנקבות, אך לא בהכרח גבוהים יותר.
הוא חי ביערות קווינסלנד מלפני 8 מיליון שנה עד לפני 30,000 שנה בתקופות מיוקן עד פליוקן. לא ברור האם העוף היה צמחוני כמו האווזים המודרניים, אך ממראה המקור וצורתו הפחוסה נראה שהוא לא היה טורף אלא ניזון יותר מצמחייה קשה ומעלים ענקיים.
התערוכה הבינלאומית לחקלאות
התערוכה הבינלאומית לחקלאות הייתה תערוכה עולמית אשר נערכה בבית דגן, ישראל במסגרת מיזם "הקונגרס הבינלאומי הרביעי של מגדלי פרי הדר התיכון" התקיימה בין התאריכים 21 במאי ל-20 ביוני 1956. התערוכה הייתה מוכרת על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות.