cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות מינסק
גורל יהודי הקהילה בשואה
בחורף 1941 הובאו למינסק כ-7,000 יהודים מגרמניה ומאוסטריה, שכונו "יהודי הרייך". הם שוכנו ב"גטו יהודי הרייך" שכינויו היה גם "גטו המבורג". עד אוקטובר 1942 הגיעו למינסק כ-9,500 יהודים מווינה וכ-19,000 יהודים מגטו טרזין. רובם נרצחו בכפר מאלי טרוסטינץ עם הגעתם. רובם נרצחו בירי אל תוך בורות שהוכנו מראש, ומיעוטם נרצחו במשאיות גז בדרך למאלי טרוסטינץ ונקברו במקום עם הגעת המשאיות. רק עשרה מיהודי הרייך ששולחו למינסק שרדו בשואה.
אלפים מיהודי הגטו יצאו בצוותים לעבודות כפייה. מינסק הייתה מרכז כלכלי חשוב שהיה תלוי במידה רבה במומחים יהודים, בייחוד עקב העלות הנמוכה של העסקתם והמחסור בידיים עובדות. בוקר-בוקר היו אלפי יהודים מתייצבים בטורים ולאחר בדיקה יוצאים בקבוצות לעבודה מחוץ לגטו. יהודים הועסקו במינסק במפעלים ובבתי מלאכה, בבתי חרושת, בחברות תעשייה גרמניות ובחברות בנייה; היו שעבדו במשרדים.
במרץ 1942 נערכה אקציה שלישית בגטו, ונרצחו בה בין 5,000 ל-7,000 יהודים. האקציות נמשכו באפריל ובמאי במסגרת "אקציות קטנות" - הגרמנים היו פורצים לגטו בלילות, מכתרים בית או כמה בתים ומוציאים להורג את כל דייריהם.
בחודש אוגוסט הוצאו אלפי יהודים מן הגטו ורק מעטים מהם הגיעו ל"מחנה העבודה" ברחוב שירוקאיה בעיר, שבו הוחזקו גם שבויי מלחמה רוסיים. ב־7 בנובמבר נלקחו 12,000 יהודים לכפר טוצ'ינקה ונרצחו על שפת חפירות. בבתים שנתרוקנו בגטו שוכנו 1,500 יהודים מגורשים, בעיקר מהמבורג. הגטו חולק אז לשלושה חלקים: "חסרי-מקצוע", "פועלים מקצועיים" ופקידי ה"יודנראט" שכללו גם את משטרת הגטו, ויהודים לא מקומיים, מצ'כיה, מאוסטריה ומגרמניה. ב-20 בחודש נרצחו עוד 5,000 יהודים ובמקומם הוכנסו 6,500 יהודים שהוגלו ממערב אירופה.
בסוף פברואר 1942 דרשו הגרמנים מהיודנראט להוציא 5,000 יהודים מבין אלה שאינם מועסקים במפעלי הצבא. משלא נענו פתחו במצוד וב-2 במרץ 1942 קברו חיים את ילדי בית היתומים ברחוב לא סלול במרכז הגטו ועימם המיתו וקברו אלפיים מבוגרים. אלפי אנשים שחזרו לעת ערב מן העבודה נרצחו בשכונת קוידאנובו.
ב-28 ביולי 1942 פשטו הגרמנים ועוזריהם הבלארוסיים על גטו מינסק. כל היהודים נצטוו להתייצב בכיכר, ומשה יפה נדרש להרגיע את הקהל ולהסביר שמדובר רק ברישום מחדש, אבל בעודו מדבר שם לב פתאום למשאיות הגז שכיתרו את הכיכר. יפה צעק, וקרא להם לברוח. הוא נורה מיד. תוך שלושה ימים נרצחו קרוב ל-10,000 יהודים, בהם 6,500-6,000 מיהודי מינסק ו-3,500 מיהודי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה - רובם זקנים, נשים וילדים שנחנקו למוות במשאיות גז מוסוות לאחר שהוטעו לחשוב שיוסעו בהן למקומות עבודת כפייה. בזמן זה עדיין נשארו בגטו 9,000 יהודים.
ב-1 בפברואר 1943 נרצחו עוד 1,500 יהודים ליד קברים פתוחים בכפר מאלי טרוסטינץ. אחרים הומתו קבוצות קבוצות - הגברים ביריות, הנשים והילדים בגזים בתוך מכוניות סגורות. 2,000 יהודים שהיו חיילים בצבא האדום נשלחו ממחנה שירוקאיה למחנה הריכוז סוביבור בספטמבר של אותה השנה, בהם הסגן אלכסנדר פצ'רסקי והקומוניסט היהודי מפולין שלמה לייטמן, והם הנהיגו את המרד שהתרחש במחנה סוביבור ב-14 באוקטובר 1943.
ב-22 בספטמבר 1943 נהרג הגנראל-קומיסאר הגרמני קובה בפצצה שהניחה עוזרת-הבית הבלארוסית לפי הוראות דוד קמח, קומיסאר פוליטי באחת היחידות הפרטיזניות באזור. ההתנקשות החישה את הקץ על יהודי הגטו, הדבר התרחש כעבור חודש ימים. ב-21 באוקטובר כותר גטו מינסק והיהודים הועלו על משאיות והובלו אל מותם בירי. לאחר מכן סרקו אנשי אס-אס את בתי הגטו והשליכו לתוכם רימונים כדי לחסל את המסתתרים.
גטו מינסק היה הגטו הרביעי בגודלו מבין הגטאות שהקימו הנאצים בזמן המלחמה, הוא אכלס קרוב ל-100,000 יהודים, שרובם נרצחו.
עם שחרור מינסק ב-3 ביולי 1944 על ידי הצבא האדום, נמצאו בה רק 13 שורדים יהודים שהתחבאו לפני האקציה.
מחתרת יהודית בגטו והבריחה ליערות
מחתרות אנטי-גרמניות קמו בגטו מינסק בראשות הרש סמולר ונחום פלדמן כבר באוגוסט 1941, שלושה שבועות בלבד אחרי שרוכזו היהודים בגטו. היעד הראשון שנקבע היה יציאה ליער ולחימה בשורות הפרטיזנים. בשלב ראשון הם הכינו עלוני תעמולה, אספו נשק, בגדים ותרופות ויצרו קשר עם מרכז המחתרת מחוץ לגטו.
בספטמבר 1941 התחילה הנהגת הגטו בראשות איליה מושקין ומנהלי המחלקות דולסקי, רודיצר וזורוב, מנהל בית החולים ד"ר קוליק ומפקד שירות הסדר היהודי סרבריאנסקי לשתף פעולה עם מחתרת הגטו. הם סיפקו לאנשי המחתרת תעודות זהות מזויפות ודירות בלתי לגליות, עבודה בגטו, והעבירו להם ידיעות שהגיעו מהשלטונות הגרמניים. בהמשך נוצרו המגעים הראשונים עם ועד המחתרת הכללית (לא יהודית) שפעלה בעיר, בראשות יהושע פאבלוביץ קוזינץ (סלאבק), מנהיג קבוצה מחתרתית בחלק ה"ארי" של מינסק, שעדיין הייתה בשלבי התארגנות, ועם יחידות הפרטיזנים. לאחר התאחדותן של קבוצות המחתרת הפכה המחתרת היהודית לארגון של כ-500 איש עם מרכז הנהגה, מנגנון תעמולה, חלוקת תפקידים מוגדרת ומערכת ענפה של פעילים שחדרו למוסדות חשובים בגטו ובעיר. חברי המחתרת, רובם קומוניסטים, נמנעו מוויכוחים אידאולוגיים שעכבו את פעילותם.
לאחר האקציות בשנת 1941 היה ברור לרוב היהודים שהגטו יחוסל. המחתרת שללה מרד גלוי בגטו בידיעה שהוא חסר סיכוי ושמה לה למטרה עיקרית להוציא ליער יהודים כשירים לקרב במספר גדול ככל האפשר. בו בזמן הוחל בחיפוש דרכים להבריח מהגטו גם תושבים שלא התאימו לפעילות פרטיזנית. המבצע להוצאת קבוצות ראשונות מהגטו אל יחידות הפרטיזנים התחיל בנובמבר 1941. ההצלחה היחסית של המבצע נזקפת במידה רבה לזכות הקשרים שהיו למחתרת בגטו עם היודנרט ועם המחתרת העירונית הכללית שפעלה בעיר ושיתוף הפעולה עמם. עובדי היודנרט סיפקו ליוצאים מזון לכמה ימים ובגדים חמים והכניסו את שמותיהם לרשימת הנפטרים, ושוטרים מהימנים הוצבו בשער הכניסה לגטו כדי לאפשר הברחת נשק ויציאה חופשית של קבוצות מהגטו ליער. המחתרת העירונית קבעה את זמן יציאת הקבוצות ואת מסלולן וכן סיפקה להן מורי דרך. ניסיונות של המחתרת לפעול בקרב יהודי הרייך ולשכנעם בסכנה הצפויה להם עלו בתוהו.
בין נובמבר 1941 למרץ 1942 הצטרפו כמה מאות יהודים מהגטו ליחידות פרטיזניות. היה קשה להוציא יהודים במספרים גדולים יותר, משום שאחדים מראשי המחתרת הכללית ומפקדיהם של כמה מהגדודים התנגדו להצטרפותם של יהודים מתוך מניעים אנטישמיים. לפיכך בסוף חורף 1942 התחילו לשקול במחתרת היהודית הקמת בסיסי פרטיזניים עצמאיים.
לאחר האקציה של 2 במרץ 1942 הכפילה המחתרת את מאמציה להוצאת היהודים מהגטו, אך הניסיונות הראשונים לייסד בסיסי פרטיזנים עצמאיים לא עלו יפה. באותו חודש נאסרו במינסק רבים מחברי המחתרת העירונית. עד מהרה נודע לגסטפו על ממדי שיתוף הפעולה בין הגטו ובין המחתרת העירונית ויחידות הפרטיזנים. בסוף החודש הגיע גל החיפושים והמאסרים גם לגטו, ומאות נעצרו. עם העצורים נמנו גם כמה מחברי היודנרט; לאחר חודש הם נתלו בפומבי עם חברי המחתרת העירונית. באפריל, בעקבות המאורעות האלה, החלו הגרמנים להגביר את הטרור בתוך הגטו.
למרות החיפושים והמעצרים הצליח הארגון המחתרתי בגטו לשמור על תשתיתו והתחיל להתאושש. אחד מצעדיו הראשונים היה לחזור לתוכנית להקמת בסיסי פרטיזנים עצמאיים. באפריל 1942 הקימו ישראל לפידות ונחום פלדמן שני בסיסים ביערות, מדרום למינסק ומצפון-מערב לה, ובחודשים הבאים הועברו אליהם יהודים מהגטו. הורחבה גם הפעילות להצלת היהודים הלא-כשירים לקרב. כמה עשרות ילדים סודרו בבתי יתומים בצד הארי של מינסק ובכפרים בלרוסיים בסביבה. בד בבד התחיל בית המלאכה המחתרתי לייצר תעודות זהות אריות מזויפות, ובעזרתן הצליחו יהודים רבים למדי, בעיקר נשים, לצאת מהגטו ולהגיע לכפרים וחוות נידחים במערב בלארוס.
חבריה ארגנו בריחות מהגטו והקימו יחידות פרטיזנים ביערות מדרום-מזרח וצפון-מערב מינסק. יהודים ממינסק הקימו שבע יחידות פרטיזנים (למשל, מאשה ברוסקינה). לאחר שהוקם "מרכז המחתרת העירונית", הועברו רבים מהיהודים ליחידות פרטיזנים כלליות. בסך הכל ברחו כ-10,000 יהודים ליערות; רובם נהרגו בידי הכוחות הגרמניים במהלך המלחמה.
בסך הכל הצליחו להימלט מן הגטו כ-10,000 יהודים, מספר שאין דומה לו בתולדות הגיטאות. ההשערה היא כי לפחות מחציתם נפלו בקרבות. מאות יהודים הצליחו לצאת מהגטו ליערות. הם הקימו יחידות פרטיזנים ובאביב 1943 הוקם ביער נאליבוקי (Naliboki) מחנה משפחות בו שהו כ-650 יהודים בראשות שלום זורין (Zorin). יחידת ילדים מורי דרך הגיעה לגטו מספר פעמים, כולל באוקטובר 1943, לאחר שהגטו חוסל. בעזרתם הצליחו להגיע למחנה ביער כ-90 יהודים ששרדו במקומות מחבוא.
לאחר השואה
ב-29 בינואר 1946 נידונו למוות 14 פושעי מלחמה נאצים במהלך משפטי מינסק (1946).
עם תום המלחמה חזרו כ-5,000 יהודים שהתחבאו ביערות הסביבה, פרטיזנים ובני משפחתם. מצבם היה שונה משל יהודי העיירות הקטנות מפני שגדלות העיר נתנה להם שמירה על אנונימיות מסוימת שהועילה לתחושת הביטחון שלהם. מקור נוסף להתחדשות יהודי מינסק הגיע מיהודים שגורשו לפני מלחמת העולם השנייה לסיביר כעונש על פעילות ציונית, ולאחר שחרורם הגיעו למינסק.
אחרי המלחמה הוקם במינסק גלעד לזכר חללי השואה, ועליו כתובת ביידיש המזכירה במפורש את החללים היהודים. ב-13 בינואר 1948 נרצח במינסק, בידי המשטרה החשאית הסובייטית, שלמה מיכאלס, יו"ר הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי ומנהל התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה. הוא נרצח בתאונת דרכים מבוימת וזו הייתה תחילתה של המערכה האנטישמית הסובייטית שסימנה את השנים האחרונות לשלטונו של סטלין.
בשנת 1949 התיאטרון היהודי נסגר, יהודים רבים פוטרו מעבודתם וחלקם נעצרו.
בית-הכנסת הגדול נסגר בפקודת השלטונות ב-1959, ובית-כנסת קטן יותר נהרס ב-1964 בנימוק של "פיתוח עירוני". כעבור זמן הותר ליהודים לערוך תפילה בציבור בבניין-עץ קטן באחד הפרברים. בית העלמין היהודי במינסק נסגר, והוקצתה חלקה מיוחדת ליהודים בבית-הקברות הכללי. שנים מספר נאסרה אפיית מצות בעיר, ועיתון מקומי הוקיע משלוחי מצות מקהילות בחוץ-לארץ. ב-1968 נאסרו צעירים באשמת פעולה ציונית.
ב-1970 התפקדו בעיר 47,057 יהודים כש-22% מהם הצהירו על יידיש כשפת אמם; למעשה נאמד מספר היהודים במקום באותה השנה ב-60,000 לערך. בשנים אלו הגיע מספר היהודים במינסק לכדי החמישי בגודלו בברית המועצות.
ב-1988 הוקמה "אגודת חובבי התרבות היהודית" על שם יצחק חריק. ב-1989 נפתח בית הספר היהודי החד שבועי על ידי יורי דורן, שלאחר מכן הקים את iro - איחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס. כיום עדיין קיימים במינסק שני בתי כנסת של התאחדות יהודי בלארוס - האחד מתפלל בנוסח אשכנז, והאחר של חסידות חב"ד.
בשנת 1997 נמסר בדוחות של הקונגרס היהודי העולמי על 60,000 יהודים בבלרוס כולה. במינסק נמנו אז 28,000 יהודים. הנימוק לעזיבת רבים מהיהודים את מינסק היה העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות.
כיום ישנם עדיין שלושה בתי ספר יהודיים יהודיים במינסק.
הבור
"הבור" (בבלארוסית: Яма) הוא אנדרטה המוקדשת לקורבנות השואה בפינת הרחובות מלניקייט וזסלבסקאיה שבמינסק. האנדרטה נמצאת במקום בו כוחות הנאצים ירו ב-2 במרץ 1942 בכ-5,000 תושבים יהודים בגטו מינסק הסמוך.
זמן קצר לאחר המלחמה, ניצולי השואה במינסק, כמו גם ותיקי הצבא האדום והמפונים שחזרו לעיר, החליטו לגייס כסף ולהקים אנדרטה.
האובליסק נוצר בשנת 1947, ובשנת 2000 נוסף פסל מברונזה שכותרתו "הדרך האחרונה". הוא מציג קבוצת קורבנות יהודיים היורדת במדרגות הבור אל מותם. הפסל נוצר על ידי האמן הבלארוסי ויו"ר הקהילות היהודיות בבלארוס, ליאוניד לוין, והפסלת אלזה פולק מישראל. על האובליסק כתוב ברוסית וביידיש שיר שכתב המשורר היידי חיים מליטינסקי, ותיק מלחמה נכה: "לזכרם של חמשת אלפים יהודים שנספו בידי אויבים מושבעים של האנושות, קצבים גרמנים-פשיסטים, בי"ד באדר (היום בו חל פורים) - 2 במרץ 1942."
כאשר בוצע שחזור האנדרטה לא נעשה שימוש במכונות וכל העבודה נעשתה בעבודת יד, תהליך שנמשך שמונה שנים. על פי התוכנית המקורית, האנדרטה הייתה אמורה להיות מפורטת יותר, אך בסופו של דבר נותרה בה אסתטיקה מרגשת ונטולת לאומיות. האנדרטה כוללת דמויות של כנר, ילדים ואישה בהריון, המייצגים את החיים שלפני השואה. האנדרטה היוותה יעד לוונדליזם והושחתה מספר פעמים.
במשך תקופה ארוכה זו הייתה האנדרטה היחידה לקרבנות השואה במינסק. במהלך התקופה הסובייטית, מדי שנה ב־9 במאי (יום הניצחון הסובייטי), יהודי מינסק התכנסו שם כדי להנציח את יהדות מינסק שאבדה בשואה - למרות התנגדות השלטונות הסובייטים, שעשו כמיטב יכולתם למנוע מהיהודים לעשות זאת.
אנדרטאות נוספות
רק לאחר נפילת ברית המועצות, בשנת 1990, החלו להקים בעיר אנדרטאות לקרבנות השואה היהודיים של מינסק. הכניסה לגטו מינסק סומנה באבן זיכרון. ברחוב פריטיצקי הוקמה אנדרטה, במקום שלאורכו הובלו יהודי מינסק אל מותם לטוצ'ינקה, שם נורו בנובמבר 1941. האנדרטה בסמוך לבית העלמין מורכבת משני לוחות אבן שהצטרפו אליהם דמויות אנושיות עשויות פליז, האנדרטה נושאת כיתוב בארבע שפות האומר כי: "לא הרחק מהמקום הזה, בשנים 1941–1943, הפשיסטים ירו ביותר מ-14,000 אסירים בגטו מינסק".
ברחוב סוקאיה, במקום בית העלמין היהודי לשעבר, הוקמו כמה אנדרטאות. ב-1993 וב-1998 הוקמו שתי מצבות עם מנורה שנחצבה על אחת מהן לציון יהודי מרכז אירופה שגורשו למינסק ונרצחו. בשנת 2002 נוספה אבן זיכרון להנצחת כאלף המגורשים היהודים מהעיר הגרמנית דיסלדורף שהגיעו למינסק. בכתוביות בעברית, בגרמנית ובבלארוסית על הלוחות המוצמדים לאבן כתוב: "זכור! אבן זו מנציחה 993 ילדים, נשים וגברים שגורשו ב-10 בנובמבר 1941 מדיסלדורף לגטו מינסק. כולם היו קורבנות של רדיפת הנאצים כלפי היהודים, ורק מעטים הצליחו לברוח מרצח העם". בשנת 2008 הוקמה במקום בו שכן בית העלמין היהודי ברחוב סוקאיה אנדרטה לקורבנות גטו מינסק, בשם "האח ההרוס". היא נוצרה על ידי האדריכל היהודי והפסל מקסים פטרול. באנדרטה מוצבים שולחן שבור וכיסא מוטה המונח על רקע פדיון, המסמל את יסודותיו של בית יהודי הרוס. בכיתוב בשפה הבלארוסית על בסיסו נכתב: "במקום זה, בשנים 1941–1943 השמידו הפשיסטים ושותפיהם יותר מ-5,000 יהודים". בשנת 1992 הציבו חברי הקהילה היהודית מהעיר ברמן בגרמניה לוח זיכרון ברחוב רומנובסקאיה סלובודה 13 באזור גטו המבורג ליהודי מרכז אירופה שגורשו למינסק. הלוח מנציח כ-450 מיהודי ברמן שגורשו למינסק בשנת 1942 ונרצחו שם. בשנת 2007 נגנב לוח זה והוחלף מאוחר יותר בעותק שלו.
ביולי 2000 נחנך בשטח גטו מינסק אתר הנצחה לזכר יהדות בלארוס שנספתה בשואה, הוא נבנה במימון ארגונים יהודיים מבלארוס ומהעולם. קבוצת הפיסול בארד "הדרך האחרונה", שנוסדה על ידי הפסל היהודי המפורסם של מינסק, ליאוניד לוין, מתארת דמויות אנושיות מחופשות היורדות לבור. הטקסט בבלארוסית על לוח לוח הזיכרון שהוקם ביער אורוצ'יה, נכתב: "שלושים אלף אנשים נחים כאן בקברי אחים. אי אפשר לשכוח להתאבל עליהם... היו ערניים, אנשים, היו חזקים, כדי למנוע חזרה על דבר כזה. שלושים אלף שבויי מלחמה סובייטים, פרטיזנים ואזרחים חפים מפשע שנורו ועונו למוות על ידי הכובשים הגרמנים-פשיסטים בשנים 1941–1943 קבורים כאן." יהודים אינם מוזכרים באנדרטה זו כקטגוריה ספציפית של קורבנות המדיניות הנאצית.
בשנת 2002 הונחה אבן זיכרון ביער בלגובשצ'ינה באזור מאלי טרוסטינץ, עם כיתוב בבלארוסית: "במקום זה, בשנים 1941–1943, השמידו הכובשים הגרמנים-פשיסטים יותר מ-150,000 שבויי מלחמה סובייטים, חברים ב"ארגון המחתרת של מינסק", ופרטיזנים של הרפובליקה, אזרחים מהרפובליקה, ויהודים מגטו מינסק וממדינות רבות באירופה". ביוני 2018 נפתח מתחם הזיכרון מאלי טרוסטינץ, המקיף את אזור מחנה העבודה לשעבר ובין יערות בלאגובשצ'ינה וששקובקה. עד לאחרונה כמעט ולא הייתה שום התייחסות לקורבנות השואה במתחם זה. רק בתחילת 2019 נבנתה אנדרטה באזור ליד יער בלגובשצ'ינה. הטקס, בראשות נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו, והקנצלר האוסטרי, סבסטיאן קורץ, הנציח את יהודי אוסטריה שגורשו למינסק ונרצחו. אנדרטה זו מורכבת מכמה לוחות אבן ועליהן חקוקים שמותיהם של כל הקורבנות. הארגון הלאומי האוסטרי IM-MER (Initiative Malvine-Remembering Maly Trostenets), בראשותו של וולטרו ברטון, שקרוביו נרצחו באזור מאלי טרוסטינץ, מארגן סיורי זיכרון באתר.
במינסק מתקיימים אירועי הנצחה מדי שנה ב-2 במרץ, תאריך הפוגרומים הגדולים נגד יהודים בגטו מינסק. כמו כן מתקיימים אירועים ב-9 במאי, יום הניצחון על גרמניה הנאצית.
התנועה הציונית במינסק
ביוני הוקמה במינסק הסתדרות נוער ציונית בשם "החבר". אחד ממייסדי התנועה היה אברהם בריינין, יוזם התוכנית להתיישבות יהודית בברית המועצות. בזמן זה פעלו במינסק גם אגודות נוספות, כמו "פרחי ציון" ו"ביכורים". בתחילת ינואר 1918 התקיימה במינסק ועידה של "הנוער הציוני הלומד".
בינואר 1918 התכנסה במינסק שוב ועידה של חיילים מהחזית. בוועידה השתתפו 41 צירים לפי חלוקת המפלגות: 21 ציונים. 10 פועלי ציון. 4 המאוחדים. 5 הבונד. 1 הבולשאביקים. ממספרים אלו ניתן ללמוד אודות ההשפעה של התנועה הציונות על החיילים היהודים בחזית.
ועד של המפלגה הראדיקאל סוציאליסטית "פועלי ציון" התקיים אף הוא במינסק בינואר 1918, בזמן שבתנועה התחוללו מאבקי כוחות.
בזמן הכיבוש הגרמני של מינסק סופחה בהוראת הממשל הגרמני התנועה הציונית בעיר לתנועה הציונית בברלין. התנועה ארגנה תהלוכת ל"ג בעומר ואף הדפיסו שטרות ביידיש לרגל המאורע.
בבחירות שנערכו לוועד הקהילה היהודית של מינסק ב-1918 קיבלו הציונים רוב ענק. בישיבה הראשונה של הוועד נכחו 1000 יהודים. יצחק ברגר פתח את הישיבה והתנהלו ויכוחים עזים האם להקריא את ההצהרות של המפלגות השונות ביידיש או בעברית. לבסוף הצהרת הציונים ופועלי ציון הוקראו בעברית, ושאר המפלגות ביידיש. בדיון שהתנהל לאחר מכן בהנהלת הקהילה, הבונד, פועלי ציון ו"פאלקס-פארטיי" דרשו שיידיש תהיה השפה בה יתנהלו, הציונים, פועלי צייון ואגודת ישראל תמכו בעברית. ההחלטה הייתה על השפה העברית.
בזמן השלטון הסוביטי במינסק, בתחילת שנת 1919, חלה ירידה בפעילות הציונית. אולם בעידן חזרת השלטון הפולני חזרה הפעילות לסדרה.
בשנת 1919 העתיקה תנועת החלוץ את מרכז פעילותה למינסק, כאשר עברו אליה יוסף טרומפלדור ויהודה קופולוביץ. החלוץ ארגן קניית נשק להתגוננות מפני פוגרומים. טרומפלדור אף ארגן במינסק הכשרה במשק וקורסים לקראת עלייה לארץ ישראל.
בדצמבר 1919 כונסה במינסק ועידה שכללה את כל התנועה הציונית בבלארוס.
בבחירות להנהלת הקהילה היהודית במינסק שהתקיימו בינואר 1920 נבחרו 71 חברים, בהם 29 ציוניים. התקיימה גם ועידה שכללה את כל יהדות בלארוס ומתוך 97 חברים היו 34 ציוניים, 11 צעירי ציון, 11 המזרחי. 1 פועלי ציון ראדיקליים. 17 ללא מפלגה, 4 פאלקס פארטי ו-19 אגודת ישראל.
לאחר הכיבוש הסובייטי במינסק, בסוף 1920 החלו רדיפות מצד השלטון נגד התנועה הציונית. הם כמעט הפסיקו את הפעילות הציונית כך במכתב של מיכל יצחק רבינוביץ' הוא כתב כי "ימים קשים ליהודי בלארוסיה... דלות וחורבן לכל, הן בחומר והן ברוח... כל מקורות הפרנסה דללו. העשירים מוכרים כל מה שאפשר כדי לקנות פת לחם והעניים גוועים ברעב... בימים כאלה הציוניים חייבים להסתפק בפעילות זעומה ביותר... הפעולה החינוכית והתרבותית נרדפת.. לקחו מאיתנו את בית הספר העממי שהתקיים שנים אחדות... כי יצאה פקודה שאסור ללמוד עברית".
בשנת 1933 כבר לא היו בברית המועצות ארגונים ציוניים מאורגנים.
ממשל ברית המועצות אסר בשנת 1935 כ-15 חברים לשעבר בארגונים ציוניים שונים. בשנת 1938 נאסרו במינסק מאה אוהדים של התנועה.
בסוף שנות השישים של המאה העשרים חזרו לפעילות התנועות הציוניות בברית המועצות. הם פעלו עד להתפרקות ברית המועצות, אז עלו חבריהם לארץ ישראל במסגרת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
רבני העיר וראשי הישיבה
בהתאם לצוואתו של רבי יחיאל היילפרין עברה רבנות מינסק לבנו רבי משה היילפרין, אב בית דין דאלהינוב. ישנם המספרים כי ציווה בטרם מותו לנכבדי העיר שבנו משה ישמש כרב העיר, אולם קיימות גם גרסאות מיסטיות בהם מסופר שהתגלה לאחר מותו בחלום וביקש שבנו יהיה הרב ולא רבי אריה ליב בעל השאגת אריה.
את רבי משה היילפרין החליף ברבנות מינסק רבי יוסף הכהן ראפפורט, בזמן זה התמנה לראשות הישיבה רבי גרשון חריף, שכיהן משנת ה'תקל"ח עד שנת ה'תקנ"ג.
במאה ה-19 מונה כרבה של מינסק רבי ישראל מירקיש, חברו של ר' חיים מוולוז'ין. קהילת מינסק בתקופתו נחשבה כאחת מהקהילות החשובות במזרח אירופה, רבי ישראל מירקיש תיקן תקנות רבות לחיזוק הדת בעיר ובסביבה. כמעט לא היו מתנגדים לרבנותו, ותקופה זו הייתה מן הרגועות בעיר מינסק. לאחר פטירתו הוחלט שהוא יהיה האחרון שיקרא בתואר אב בית דין מינסק, אחריו כינו את הרבנים בכינוי "מרא דאתרא".
המרא אתרא שכיהן אחריו היה רבי שמואל סגל, שכיהן שנים מועטות ונפטר בשנת ה'תקע"ט. רבי מנחם מענדיל מן כיהן בזמן זה כראש ישיבה שפרחה בזמן כהונתו.
תקופת הזוהר התורנית של קהילת מינסק החלה בשנת ה'תפ"ה, כאשר מספר רבנים חשובים הגיעו להתגורר בעיר. בשנים שלאחר מכן כיהנו כ"מרא דאתרא" וכראשי הישיבה הרבנים:
אף על פי שבמינסק פעל תקופה מסוימת רבי מנחם מנדל מוויטבסק ובמשך זמן מה אף קבוצת חסידי חב"ד, רובם של בני העיר לא הושפעו מתנועת החסידות ונמנו עם אנשי ההתנגדות לחסידות.
בתי כנסת
במחצית השנייה של המאה השבע עשרה בנו יהודי העיר את בית הכנסת הגדול בעיר, "לשמוע אל הרינה".
בסוף המאה התשע עשרה הכילה העיר 99 בתי כנסת ובתי תפילה קטנים יותר. רובם השתייכו למתנגדים ורק 3 מתוכם לתנועת החסידות.
המרכזיים בבתי הכנסת של מינסק היו:
ישיבות
בעיר מינסק פעלו ישיבות רבות. בין הישיבות החשובות ביותר במה התשע עשרה נמנו: הישיבה של בלומקה, הישיבה הקטנה והישיבה הגדולה שלמדו בבית הכנסת של שואבי המים.
בתי ספר
בעיר מינסק פעל תלמוד תורה. צוות התלמוד תורה הורכב משמונה "מלמדים" וארבעה מורים בנושאים כלליים. מתוך 334 התלמידים רק 106 למדו נושאים כלליים. הוצאות התלמוד תורה היו 4,355 רובל בשנת 1885.
בשנת 1879 הוקם במינסק בית ספר יהודי למסחר ובו לימדו עברית, יהדות, מקצועות כלליים ומסחר עם מחלקות שונות כמו מנעולנים ונגרים. בשנת 1885 היו בבית הספר 112 תלמידם והוצאותיו הסתכמו ב-5,912 רובל.
תנועות נוער
לפני השואה פעלו במינסק תנועות הנוער של "השומר הצעיר", "החלוץ", "החלוץ הצעיר", "בית"ר", "הנוער הציוני", "גורדוניה" וכן "פועלי ציון".
ארגוני צדקה וחסד
בבית החולים היהודי, שנוסד במינסק בשנת 1829, היו שבע מיטות. הוצאותיו הסתכמו בשנת 1885 ב-8,068 רובל. בבית התמחוי היהודי הוציאו באותה שנה 5,356 רובל. חוץ מאלו פעלו עמותות צדקה רבות, החשובות בהן היו חברת סיוע לבחורי הישיבות, בהוצאה של 3,000 רובל לשנה. חברת סיוע לחולי שחפת עם הוצאה של 1,500 רובל, וחברה (שנוסדה בערך בשנת 1820) לחלוקת לחם בהוצאה שנתית של 3,310 רובל.
תיאטרון ואומנות
בשנת 1921 ניסו להקים תיאטרון יהודי במינסק ובמסגרת כך הוקמה להקה חובבנית בראשות יהושע ברטונוב.
ערב מלחמת העולם השנייה התיאטרון היה אחד התיאטראות הבולטים ביותר בברית המועצות, ועד היום פועל בו תיאטרון הדרמה האקדמי הלאומי מקסים גורקי.
במינסק ביקרו גם תיאטרונים אורחים ממוסקבה, קייב וחארקוב.
הצייר היהודי מאיר אקסלרוד הציג תערוכה ראשונה של ציוריו במינסק בשנת 1912. בשלוש השנים האחרונות לחייו הציג גלריית תמונות של זיכרונות ממינסק.
בית דפוס
בשנות ה-20 של המאה העשרים פעלה עיתונות במינסק והדפיסה ספרים ועיתונים בעיקר לשימוש מקומי. לאחר המהפכה הרוסית נדפסו במינסק המחקרים בתולדות יהדות רוסיה וספרות היידיש שהתפרסמו ביידיש על ידי המחלקה היהודית ב"מכון לתרבות בבלארוס לשירה עברית" מאת מ' לטיס (1832).
בתי מינסק
בתוך שכונת נחלאות שבירושלים נמצאים "בתי מינסק", שכונה שהוקמה בשנת 1898. שכונה זו נבנתה בירושלים על ידי יוצאי מינסק שהקימו את "כולל מינסק". אנשי הכוללים דאגו לעניי קהילתם, ואף בנו שכונות עבורם. כולל מינסק, אף על פי שלא היה עשיר כמו בתי ורשה ובתי אונגרין, בנה שכונה עבור אנשיו.
הכולל נוסד על ידי רבי מאיר מלוצין, והיה עני יחסית לכוללים האחרים ששכנו בשנים ההם בירושלים. הוא לא נוסד ככולל עצמאי, אלא כחלק מ"כולל הורדנא" ו"כולל זאמוט", אולם בהמשך הם נפרדו וכולל מינסק התחבר ל"כולל פינסק". הם נפרדו בשנת ה'תרל"ח.
ממונה הכולל היה שלמה זלמן פרוש, ואחריו בנו, נפתלי פרוש.
בשכונת "בתי מינסק" היו 18 דירות. על חלק המגרש שלא בנו זרעו חיטה למצה שמורה שמכספי מכירתה פרנסו את עניי הכולל.
דמוגרפיה
בין השנים 1897–1917 היגרו ממינסק לארצות הברית כ-91 אלף איש, כרבע מהתושבים. מסיבה זו התרחשו תנודות במספר היהודים בעיר. לעזיבה נרחבת זו תרמו הפוגרומים שהתרחשו במינסק בהשתתפות חיילים בחג הפסחא 1897.
אל-קודס (עיתון)
אל-קודס (בערבית: القدس; תעתיק מדויק: אלق|קد|דس|ס, ומילולית: ירושלים) הוא יומון פלסטיני ערבי, הנפוץ ביותר בשטחים, היוצא לאור בירושלים ונוסד בשנת 1967 כתוצאה ממיזוג של שני העיתונים הפלסטיניים "א-דיפאע" ו"אל-ג'יהאד". המייסד של עיתון "אל-ג'יהאד", מחמוד אבו זלף היה לבעלי העיתון הממוזג, וכן גם שימש כעורכו עד מותו בשנת 2005. כיום עורך אותו בנו, ואליד אבו זלף. העיתון יוצא בפורמט ברואדשיט ומופץ בכ-20,000 עותקים. בנוסף להפצה זו מפורסם העיתון באינטרנט בפורמט HTML ו-PDF. החל משנת 2008 מפרסם אתר האינטרנט של העיתון גם בפרסית.
הפוליטיקאי הפלסטיני, זיאד אבו זיאד הוא בעל טור בעיתון.
העיתון מתפרסם בירושלים ומשום כך הוא חייב לקבל את אישור הצנזורה הצבאית בלשכת העיתונות הממשלתית של ישראל על בסיס יומי.
לפי סקר הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נקרא העיתון על ידי 81.1% מן הקוראים מעל גיל 18, והוא הפופולרי שבעיתונים הפלסטיניים.
באוקטובר 2016, התראיין שר הביטחון אביגדור ליברמן לעיתון, ואמר כי הוא תומך בפתרון שתי המדינות וכי ישראל תהיה מוכנה להסיר את המצור מרצועת עזה ולפעול לשיקומה, בתנאי שחמאס יוותר על התוכנית הצבאית שלו.
באפריל 2023 החל העיתון לפרסם מהדורה בעברית.
פרננדו מוריינטס
פרננדו מוריינטס סאנצ'ס (בספרדית: Fernando Morientes Sánchez; נולד ב-5 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר ספרדי, וכיום מאמן כדורגל.
מוריינטס החל את הקריירה שלו עם קבוצת אלבסטה ב-1993, לפני שעבר לריאל סרגוסה ב-1995. הוא הצטרף לריאל מדריד בקיץ 1997 ונשאר במועדון עד שעבר לליברפול בינואר 2005 תמורת סכום של 6.3 מיליון פאונד, חוץ מעונת 2003/2004 שבה שיחק במונקו. מוריינטס עשה את בכורתו בקבוצה האנגלית במשחק כנגד מנצ'סטר יונייטד וכבש את שערו הראשון בליבפרול מול צ'רלטון אתלטיק ב-1 בפברואר 2005 בניצחון 1–2. אף על פי שליברפול זכתה בליגת האלופות ב-2005, הוא לא יכול היה להשתתף בזכייתה מכיוון שכבר שותף בטורניר עם ריאל מדריד. מוריינטס לא הצליח להסתגל לסגנון המשחק האנגלי, וכך הבקיע רק 3 שערים בעונת 2004/2005.
בתום עונת 2005/2006 הועבר לוולנסיה בתמורה ל-3 מיליון פאונד. בזכות הצלחתו המחודשת בוולנסיה, זומן מחדש לנבחרת הספרדית. עונת 2007/2008 הייתה מאכזבת מבחינה קבוצתית אך מוצלחת מבחינה אישית, שכן הצליח להבקיע שישה שערים ב-9 הופעות, עד שבדצמבר 2007 נפצע, ומשום כך הושבת לשלושה חודשים.
מוריינטס הופיע בנבחרת ספרד 47 פעמים בהן כבש 27 שערים. הוא שיחק עם הנבחרת במונדיאל 1998, בו כבש שני שערים, ובמונדיאל 2002, בו כבש שלושה שערים. הוא שיחק גם ביורו 2000.
ב-31 באוגוסט 2010 הודיע מוריינטס כי הוא פורש מכדורגל. הוא אמר גם שהוא רוצה לבלות יותר זמן עם משפחתו. בנוסף החליט להיות פרשן בערוץ הספורט הספרדי.
בינואר 2015 חזר השחקן במפתיע מפרישה וחתם על חוזה בקבוצה החובבנית הספרדית סנטה אנה. לאחר כמה חודשים פרש.
באוקטובר 2015 חתם מוריינטס על חוזה אימון בקבוצת פואנלברדה הספרדית ופוטר בפברואר 2016.
מיכאל רויז
מיכאל רויז (ברוסית: Михаил Ройз, נולד ב-12 באוקטובר 1983 ברוסיה) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן וחבר נבחרת ישראל.
רויז הוא גם מאמן שחמט. בין תלמידיו הבולטים אמן בינלאומי אריאל ארנברג.
הישגים בולטים
מקום ראשון באליפות צה"ל בשנים 2002 ו-2003, מקום 1–3 בתחרות פתוחה באשדוד, 2004, 6-1 בתחרות פתוחה בציריך, 2004, 4-2 עם מיכאיל גורביץ' וויטלי גולוד (עם תוצאה 7 מ-9) בתחרות פתוחה בסן וינסנט, איטליה, 2004, 5-3 עם תוצאה 8 מ-10 בתחרות פתוחה בבנסקה, ספרד, 2005.
רויז היה חלק מהנבחרת הלאומית בפלובדיב 2003 (מדליית כסף קבוצתית) ואליפות העולם לקבוצות בבאר שבע 2005. ב-2005, רויז עלה לגביע העולם, שם הפסיד בסיבוב הראשון לאלכסנדר מוטילב 1.5-0.5.
באולימפיאדות השחמט
רויז ייצג את ישראל בשתי אולימפיאדות שחמט:
מכללת רעננה
מכללת רעננה היא מוסד ללא כוונות רווח, המספק קורסים, סדנאות, השתלמויות והרצאות להשכלה והעשרה במגוון רחב של נושאים ותחומים.
בעבר
בגלגולה הראשון היא פעלה בשנים 2010-1994, ושכנה במערב העיר רעננה.
המכללה נוסדה ב-1994 על ידי אורה שיינרמן ועיריית רעננה, ולמדו בה כ-3,350 תלמידים. היא הציעה מסלולי לימוד לתואר ראשון ושני מטעם האוניברסיטה הפתוחה, השוכנת גם היא ברעננה. בנוסף, התקיימו במכללה לימודי תעודה בתחומי הנדל"ן (בשיתוף עם מרכז לי מרשל ללימודי נדל"ן) ושוק ההון (בשיתוף עם חברת מגדל שוקי הון). עוד פעלה במכללה מכינה קדם אקדמית שנוסדה בשנת 1999 ואשר בה למדו כאלף תלמידים מדי שנה.
שוק בילינגסגייט הישן
שוק בילינגסגייט הישן (אנגלית: Old Billingsgate Market) הוא למעשה בניינו הישן של שוק בילינגסגייט, הממוקם בקצהו הדרום מזרחי של הסיטי של לונדון. הבניין נבנה על מנת לשמש כשוק הדגים המרכזי של לונדון בשנת 1875 על ידי מהנדס העיר סר הורס ג'ונס.
מאז 1982, עת עבר השוק למבנה אחר, משמש המקום לכנסים של חברות גדולות ולאירוח לקוחות של חברות גדולות, וכן נערכים בו אירועים וכנסים.
לימפומה של הקיבה
לימפומה של הקיבה היא גידול ברקמה לימפטית בקיבה, אשר יכול להיות משני ללימפומה בקשרי הלימפה או בטחול, או לימפומה ראשונית בקיבה, המתפתחת כתוצאה מדלקת כרונית בקיבה. כאשר יש דלקת כרונית, יש תאים לימפטיים אשר מהם מתפתחת הלימפומה שנקראת מלטומה. אלה לימפומות של לימפוציטים מסוג B, לרוב בדרגת התמיינות נמוכה.
האנטרום בקיבה הוא המקום השכיח למציאת לימפומות, אם כי הסרטן עלול להיות מפושט ולהימצא בכל הקיבה. הלימפומה יכולה להתפשט לעבר התריסריון או הוושט, והיא יכולה להגיע לממדים גדולים (קוטר של מעל ל-7 ס"מ).
מרבית הנפגעים יהיו גברים בעשור החמישי או השישי לחייהם.
סיון יחיאלי
סיון יחיאלי (נולד ב-1964) הוא יזם, מנכ"ל חברת i4Valley ועמית המכון למדיניות נגד טרור של אוניברסיטת רייכמן. כיהן כראש המועצה המקומית כפר ורדים ויו"ר פורום יישובי קו העימות בצפון עד לסוף שנת 2018.
ביוגרפיה
סיון יחיאלי נולד בקיבוץ שריד. בשנות נעוריו התגורר בנס ציונה.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק יחיאלי בפיתוח תוכנה, בשנת 2000 מונה לסמנכ”ל פיתוח ו-CTO בחברת טופטיקס. בשנת 2002 הצטרף לחברת OTI וכיהן בה כסמנכ"ל פיתוח תוכנה.
בשנת 2012 נבחר לתפקיד יו"ר פורום ישובי קו העימות בצפון. יחיאלי כיהן בתפקידים ציבוריים נוספים, ביניהם: חבר בהנהלת השלטון המקומי, סגן יו"ר הדירקטוריון של אשכול גליל מערבי וראש הצוות הכלכלי באשכול גליל מערבי.
במאי 2018 הודיע סיון יחיאלי כי לאחר שמילא שתי קדנציות כראש מועצת כפר ורדים הוא יסיים את תפקידו כראש מועצה.
יחיאלי בעל תואר ראשון בכלכלה ובלימודים רב תחומיים מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בלימודי משפט מאוניברסיטת בר-אילן. בוגר המכללה ליזמות של סטף ורטהיימר.
נשוי לסוניה ואב לאביגיל ויונתן, מתגורר בכפר ורדים.
בשנת 2018 הודיע יחיאלי כי ישקול ביטול מכרז עתידי לשיווק קרקעות בכפר ורדים לאחר זכייתן של 58 משפחות ערביות. באיגרת לתושבים כתב:.
פורום קו העימות
בשנת 2012 נבחר יחיאלי לעמוד בראש פורום ישובי קו העימות. במסגרת תפקידו כיו"ר הפורום הוביל יחיאלי מאבק לשיפור המוכנות של ישובי הצפון למערכה צפונית. בסדרה של דיונים בכנסת דרש יחיאלי כי המדינה תשקיע בשלושה נושאים מרכזיים: בעקבות מאבק זה הודיעה המדינה על התכנית למיגון הצפון.
מורשת יופיטר (סדרת טלוויזיה)
מורשת יופיטר (באנגלית: Jupiter's Legacy) היא סדרת גיבורי-על אמריקאית, שנוצרה על ידי סטיבן ס. דקנייט ומבוססת על סדרת קומיקס באותו השם מאת מארק מילר ופרנק קוויטלי. בסדרה מככבים ג'וש דוהאמל, בן דניאלס, לזלי ביב, אלנה קמפוריס, אנדרו הורטון, מייק ווייד ומאט לנטר.
הסדרה עלתה לשידור ב-7 במאי 2021.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה עוקבת אחר סיפורם של גיבורי-העל הראשונים בעולם שקיבלו את כוחותיהם בשנות השלושים. בימינו, הם חברי המשמר "האיחוד" הוותיק והנערץ, אך ילדיהם, שקיבלו כוחות-על משלהם, נאבקים לצאת מצל מעשיהם האגדיים של הוריהם.
ג'ואן הולנד
קורות חיים
ג'ואן הייתה בתם של תומאס הולנד, רוזן קנט ושל אליס פיצאלן (Alice FitzAlan).
מורשת יופיטר (סדרת טלוויזיה)
הפקה
ב-17 ביולי 2018, פורסם כי נטפליקס הזמינה עונה ראשונה בת שמונה פרקים לסדרה שתבוסס על הקומיקס "מורשת יופיטר". הסדרה נוצרה על ידי היוצר סטיבן ס. דקנייט, שאף מפיק אותה בפועל לצדם של לורנזו די בונאוונטורה ודן מקדרמוט. ב-16 בספטמבר 2019, אושר כי דקנייט עזב את הפקת הסדרה בעקבות מחלוקת קריאייטיבית בעיצומה של הפקת העונה הראשונה. בנובמבר 2019 הוכרז כי סאנג קיו קים יחליף את דקנייט.
ג'ואן הולנד
קורות חיים
ג'ואן נישאה ארבע פעמים:
מורשת יופיטר (סדרת טלוויזיה)
ליהוק
בפברואר 2019, הוכרז כי ג'וש דוהאמל, בן דניאלס, לזלי ביב, אלנה קמפוריס, אנדרו הורטון, מייק וייד ומאט לנטר לוהקו לצוות השחקנים הראשי של הסדרה. באפריל 2019, דווח כי טניקה דייוויס לוהקה לתפקיד משני. באוגוסט 2019, דווח כי צ'ייס טאנג לוהק לגילום דמותו של אחד מנבלי-העל בסדרה. בספטמבר 2020 לוהקה אנה אקנה לתפקיד משני.
צילומים
צילומי העונה הראשונה התעתדו להתחיל במאי 2019, אך במקום זאת החלו בטורונטו, אונטריו, קנדה, ב-2 ביולי 2019 והסתיימו ב-24 בינואר 2020. בינואר 2021, התקיימו צילומי השלמה וצילומי סצנות מסוימות מחדש.
ג'ואן הולנד
קורות חיים
בשנת 1399 הוענק לג'ואן התואר ליידי במסדר הבירית.
מורשת יופיטר (סדרת טלוויזיה)
שידור
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-7 במאי 2021.
ג'ואן הולנד
קורות חיים
ג'ואן נפטרה ב-12 באפריל 1434.
מורשת יופיטר (סדרת טלוויזיה)
קישורים חיצוניים
ביקורות:
זרימת קואט
זרימת קואט (מצרפתית: Couette) במכניקת הזורמים היא זרימה למינרית של זורם צמיגי במרחב שבין שני לוחות מקבילים, כאשר אחד מן הלוחות נע יחסית לשני. הזרימה מונעת על ידי כוח הצמיגות המופעל על הזורם וגם על ידי גרדיאנט הלחצים בין שני הלוחות. סוג זה של זרימה קרוי על שם של מוריס מארי אלפרד קואט, פרופסור לפיזיקה מאוניברסיטת אנז'ה, צרפת, בשלהי המאה ה-19.
תיאור מתמטי
כאשר y היא קואורדינטה מרחבית הניצבת ללוחות ו-u(y) היא התפלגות המהירות. משוואה זו משקפת את ההנחה שזרימה זו היא "חד-כיוונית". זהו מרכיב המהירות היחידי מבין השלושה (u, v, w) שאינו טרוויאלי. אם ראשיתו של y בלוח התחתון אזי תנאי השפה הם והפתרון המדויק יכול להתקבל מאינטגרציה כפולה ושימוש בתנאי השפה.
גזירה קבועה
תובנה הראויה לציון שניתן להסיק מן המודל הנ"ל היא שלאורך הלוח מאמץ הגזירה קבוע. במיוחד ניתן לראות שהנגזרת הראשונה של המהירות u_0/h היא קבועה. לפי חוק ניוטון של הצמיגות מאמץ הגזירה הוא התוצר של המכפלה הווקטורית בין הביטויי הנ"ל וצמיגות הזורם.
זרימת קואט עם גרדיאנט לחץ
מקרה כללי יותר לזרימת קואט הוא כאשר קיים גרדיאנט לחץ בכיוון מקביל ללוחות. במקרה זה ניתן לפשט את משוואת נאוויה-סטוקס לצורה:
כאשר dp\!/\!dx הוא גרדיאנט הלחץ המקביל ללוחות ו-\mu הוא צמיגות הזורם. מאינטגרציה של המשוואה הנ"ל פעמיים ומשימוש בתנאי השפה (אותם תנאים כמו קודם) נקבל את הפתרון המדויק לפילוג הזרימה:
מודל טיילור האידיאלי
הקונפיגורציה המתוארת לעיל איננה יכולה להתממש במציאות, הרי לא קיימים לוחות אינסופיים. סר ג'פרי טיילור התעניין בזרימות מונעות גזירה הנגרמות על ידי סיבוב של גלילים בעלי מרכז משותף והוא הגיע לפתרון מתמטי בשנת 1923 שהכליל עקמומיות של כיוון הזרימה בצורה הבאה:
כאשר C_1,C_2 הם קבועים התלויים בתנאי שפה. ניתן להבחין במשוואה זו שאפקט העקמומיות לא מאפשר את קיום מאמץ הגזירה הקבוע בשדה הזרימה כמו שמתואר לעיל. המודל של טיילור איננו מושלם מפני שהוא לא מתחשב בתופעות הקרובות לשפה בגלילים בעלי רוחב סופי, אף על פי שניתן לומר שהוא קירוב טוב, אם מימד הרוחב גדול בהרבה מן המרחב בין הגלילים.
מודל רוחב-סופי
פתרונו של טיילור תקף במכשירים בהם יש עקמומיות גלילית שלעיתים באים בשימוש ליצירת זרימת קואט, אבל איננו תקף למקרה של רוחב סופי. אידיאליזציה נוספת אכן תקפה למקרים סופיים אך לא למקרים בעלי עקמומיות. בתרשים שלעיל, אולי נחשוב ש-"לוח הגבול" ו-"הלוח הנע" הם בעצם שפות של שני גלילים בעלי רדיוס ענק. נניח R_1,R_2 בהתאמה, כאשר R_2 הוא גדול רק במעט מ-R_1. במקרה הזה באופן מקומי ניתן להזניח את העקמומיות. הפיזיקאי/מתמטיקאי רתיפ ברקר דיווח על פתרון מתמטי של הקונפיגורציה הזאת במונחים של פונקציות טריגונומטריות.
אריק למינג
אריק ולדימר למינג (בשוודית: Eric Valdemar Lemming; 22 בפברואר 1880 - 5 ביוני 1930) היה אתלט שוודי שהשתתף במגוון של ענפים, אלוף אולימפי בעל 7 מדליות מהן 4 זהב, זכה 3 פעמים ברציפות בתואר בהטלת כידון, בחישוב מדליות הזהב מאתונה 1906.
ביוגרפיה
למינג החל את הקריירה האולימפית שלו באולימפיאדת 1900 בפריז בה סיים שלוש פעמים במקום רביעי בקפיצה לגובה, קפיצה במוט וביידוי פטיש ובמקום שמיני בזריקת דיסקוס. למינג גם סיים במקום האחרון בקפיצה לרוחק ומחוץ לשישייה הראשונה בקפיצה משולשת.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה למינג ב-4 מדליות ביניהם אחת זהב בהטלת כידון ו-3 מדליות ארד בהדיפת כדור ברזל, משיכת חבל עם נבחרת שוודיה ובפנטאתלון.
באולימפיאדת 1908 בלונדון זכה למינג בשתי מדליות זהב בהטלת כידון ובהטלת כידון בסגנון חופשי.
באולימפיאדת 1912 בסטוקהולם זכה למינג בפעם שלישית ברציפות במדליית זהב בהטלת כידון.
קרצינומה של הקיבה
קרצינומה של הקיבה הוא גידול סרטני בקיבה (ראו סרטן הקיבה), ממקור אפיתליאלי.
כ-91%-95% מהמקרים של סרטן קיבה הם קרצינומה של הקיבה. קרצינומה זו קרויה גם אדנוקרצינומה היות שהיא מאופיינת במבנה בלוטי. באזורים מסוימים, למשל יפן ופינלנד, מופיעה תדירות גבוהה של גידולי קרצינומות, ובאזורים אחרים התדירות נמוכה - כמו בארצות הברית. ייתכן שהסיכון המוגבר להופעת קרצינומה קשור באכילת מזון הנשמר על ידי ניטרטים, דגים מעושנים, או במיעוט מוצרי חלב, פירות וירקות בהרכב התזונתי. כ-60% מהקרצינומות יתרכזו באזור הפיילורוס והאנטרום (החלקים הקרובים יותר לתריסריון.
קרצינומה של הקיבה יכולה להופיע כגוש בולט, ככיב, או כהתעבות של הדופן. התעבות הדופן נקראת linitis plastica (הדופן הופכת קשה ועבה, linitis=עץ). נפוליאון סבל ככל הנראה מ- linitis plastica.
היסטולוגיה
במיקרוסקופיה ניתן להבחין בין שני סוגים של קרצינומת הקיבה (ראו טבלה). השוני בין שני הסוגים, בנוסף על הרשום בטבלה, קשור לדלקת כרונית של הקיבה- במקרים של intestinal type (קרצינומה דמוית מעי) הקרצינומה קשורה לדלקות בקיבה כרוניות- גסטריטיס כרוני. מכאן שניתן להוריד את שכיחות הקרצינומה על ידי טיפול בגסטריטיס כרוני. במקרים של הסוג המפושט, אין קשר למטפלזיה של הקיבה, ולכן לא ניתן להוריד את שכיחות הופעת סרטן מסוג זה.
אופן התפשטות הקרצינומה
הקרצינומה מתחילה להתפשט באופן מקומי, ולאחר מכן חודרת לדופן הקיבה, תת-רירית, שרירית, סרוזה וכן הלאה. הקרצינומה יכולה להיות שטחית ולהתפשט רק ברירית ולא יותר עמוק- זוהי קרצינומה שטחית הקרויה גם Early gastric carcinoma. הפרוגנוזה של קרצינומה שטחית היא טובה יחסית- 95% עד 100% שרידות לאחר 5 שנים, זאת לעומת קרצינומה חודרנית של הקיבה, עם פרוגנוזה גרועה יחסית.
הקרצינומה יכולה לשלוח גרורות, דרך לימפה וכלי דם.
תסמינים וטיפול
רוב הקרצינומות בשלבים המוקדמים נטולות תסמינים. הופעת התסמינים נובעת מהפרעות בתנועתיות הקיבה או מחסימות בה כתוצאה מהגידול. החולה יחוש מלאות, חולשה, ירידה במשקל וחוסר תיאבון. הירידה במשקל היא תסמין בולט, המעיד בדרך כלל על נוכחות מפושטת של הגידול. הקאות מופיעות בשלב מאוחר של החסימה. גם דימום חד עלול להיות סממן לקרצינומה של הקיבה, ולעיתים יש התנקבות של החלל. בבדיקה ניתן למשש גוש קשה, לא רגיש ונייד באפיגסטריום. הטיפול המקובל בקרצינומה הוא כריתת הגידול. כריתה זו מביאה להחלמה מלאה רק בחלק מהמקרים (כ- 30% עד 60%). ההישארות בחיים מעל 5 שנים אינה גבוהה- בממוצע כ- 15% מהמקרים.
ארהרד קרוגר
ארהרד קרוגר (בגרמנית: Erhard Kröger; 24 במרץ 1905 – 28 בספטמבר 1987) היה קצין גרמני באס אס ומפקד באיינזצגרופן במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נתפס בשווייץ, הוסגר לגרמניה ב-1966, והורשע בפשעי מלחמה ב-1969.
נעוריו ותחילת דרכו
קרוגר נולד וגדל מחוץ לגבולות גרמניה, בריגה, עיר הבירה של לטביה. כבר בצעירותו קרוגר נחשף ליחס האנטישמי כלפי הקהילות היהודיות באזורים הבלטיים, דבר שחיזק את האמונה שלו בהיטלר ובאידאולוגיה הנאצית. הוא התחיל את שירותו בורמאכט כמתנדב ביחידות האס אס, ועד מהרה איתגר את הנהגתו השמרנית הבלטית-גרמנית של וילהלם פון רודיגר וניסה לגרום למיעוט הגרמני הלטבי להצטרף לצבא הגרמני לפני מלחמת העולם השנייה.
ביולי 1937 ראש  משרד הרווחה לגרמנים אתניים החדש, בדרגת אובר-גרופנפיהרר, וורנר לורנץ, הורה לאריך מנדל, מנהיג התנועה "קהילה לאומית" לשלב את קרוגר בהנהגת המשרד. כפי שעשה עם המיעוטים באסטוניה, לורנץ איים להשתמש בשליטה שלו על הסובסידיות כדי לממש את רצונו. בסתיו 1938 מנדל, תחת לחץ ממשרד הרווחה לגרמנים אתניים, התפטר, ופינה את מקומו למועמד אלפרד אינטלמן, שלא היה נאצי אך תמך בהיטלר. אינטלמן שירת את מטרת המשרד היטב, היות שלא רק שהוא הזדהה עם המפלגה הלאומנית-סוציאליסטית, אלא הוא גם מצא חן בעיני הגרמנים הבלטיים הלא נאצים. כך קרה שאינטלמן היה נציג המיעוטים הרשמי באזורים הבלטיים, אבל בפועל משרד הרווחה הסתמכו בעיקר על קרוגר בתור הנציג הראשי בלטביה.
גרמניה
בשיאו של משבר חֶבֶל הַסּוּדֶטִים והצהרותיו של היטלר כי אין לו אינטרסים טריטוריאליים נוספים באירופה, קרוגר הבטיח לחסידיו כי הפיהרר לא נטש אותם, ובכך רמז כי נותרה אפשרות לסיפוח. בשל כך, שטורמבאנפיהרר (דרגה באס אס) קרוגר ננזף על ידי הממונים עליו ב-אס אס וב-משרד הרווחה לגרמנים אתניים. מאוחר יותר, בספטמבר 1939, ביקר קרוגר בברלין, שם נמסר לו בסתר על תוכניות הנאצים למסור את לטביה ואסטוניה ליוסיף סטלין.
במסמך שפורסם לאחר המלחמה סיפר קרוגר:
קרוגר פעל כדי להבטיח את שלומם של הגרמנים הבלטים בכך שיפנו אותם ולאחר מאמצים רבים, 60,000 גרמנים בלטים הורשו לעזוב את אסטוניה ולטביה בסתיו 1939 כדי להתיישב בגרמניה.
בפגישה עם היינריך הימלר, ציין קרוגר את עוינות הקומוניסטים כלפי הגרמנים הבלטים בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה. בפגישה שהתקיימה למחרת היום, לאחר שהימלר נועץ בהיטלר, הודיע לו ראש האס אס כי:
והוסיף כי הגרמנים הבלטיים ייושבו באזורים בפולין שסופחו לרייך.
איינזנצקומנדו
בעקבות ההתקפה הנאצית במבצע ברברוסה על ברית המועצות, שטורמבאנפיהרר קרוגר הוצב באיינזצגרופן בין יוני לנובמבר 1941. הוא פיקד על יחידת איינזצקומנדו 6 של איינזצגרופה ג. במהלך תקופת פיקודו, היחידה רצחה 100 יהודים בדוברומיל. תחילה, הוטל על קרוגר להוציא להורג 307 יהודים, אך המספר הופחת לאחר שהתלונן. הוא היה נוכח באופן אישי בהריגה. קרוגר עוטר בצלב הברזל בזמן שפיקד על האיינזצקומנדו. בנוסף לכך, היה קרוגר ראש הזונדרקומנדו שהוקם על ידי ה-אס דה. בשנת 1943 התגייס לחטיבת האס אס. כמו כן היה גם ראש השולחן הרוסי מיולי 1944.
קרוגר ותנועת השחרור הרוסית
בשנת 1944 התעניין האס אס בגנרל אנדריי ולאסוב ובתנועת השחרור הרוסית שלו. בקיץ 1944, ראש משרד ההנהגה הראשי של האס אס, אובר-גרופנפיהרר גוטלוב ברגר, מינה במיוחד את קרוגר כמגשר הרשמי בין ולאסוב לאס אס.
לאחר המלחמה
עד 1962 התגורר קרוגר תחת שמות בדויים ברפובליקה הפדרלית של גרמניה, שווייץ ובולוניה. ב-10 בינואר 1962 הוציא בית המשפט המחוזי בוופרטל צו מעצר עבור קרוגר, בחשד שהיה מעורב בטבח במהלך המלחמה. לבסוף נעצר ב-31 בדצמבר 1965 בשטיינמאור-סוניקון בקנטון ציריך. מדינת נורדריין-וסטפאליה הגישה אז בקשה להסגרה רשמית. קרוגר טען שתקופת ההתיישנות של עשרים שנה לתביעה פגה, וכי ההרג היה מונע פוליטית. עוד טען כי לא היה נוכח ברוב ההריגות, אך הודה במעורבות בפעולות תגמול לגיטימיות על פי החוק הבינלאומי. עם זאת, בית המשפט הפדרלי בשווייץ דחה טענה זו והסכים להסגרתו. לאחר ההסגרה לגרמניה המערבית, והוצאת צו מעצר שני ב-22 בפברואר 1966, הוחזק קרוגר במעצר החל מ-17 במאי 1966 עד 5 באוקטובר 1967. ב־31 ביולי 1969 נידון קרוגר על ידי בית המשפט המחוזי בטובינגן לשלוש שנים וארבעה חודשים בכלא בגין הרג המוני של יהודים במערב אוקראינה בין יוני 1941 לפברואר 1942.
הטבעת הפריגטה קוקרי
הטבעת הפריגטה קוקרי התרחשה ב-9 בדצמבר 1971. האונייה, מהצי ההודי, הוטבעה על ידי צוללת של הצי הפקיסטני בים הערבי ממערב להודו, במהלך מלחמת הודו-פקיסטן באותה שנה. הייתה זו ההטבעה הראשונה של אונייה על ידי צוללת בפעולה מבצעית מאז תום מלחמת העולם השנייה.
רקע
ב-3 בדצמבר 1971 פרצה מלחמה בין הודו לבין פקיסטן, אשר נמשכה 13 ימים בלבד, עד 16 בדצמבר. המלחמה פרצה על רקע רצח העם הבנגלי ומלחמת העצמאות של בנגלדש והסתיימה בניצחונה של הודו.
קוקרי ((INS Khukri (F149) הייתה פריגטה מסדרת בלאקווד (Blackwood-class), אחת משלוש מסוגה שנבנו בבריטניה עבור הצי ההודי. היא נכנסה לשירות ב-1958. הדחק האונייה היה 1,180 טון (1,200 טון במעמס מלא), מהירותה עד 51 קילומטר לשעה, והיא הייתה מצוידת במערכות מכ"ם וסונאר, תותחים נ"מ, מרגמה נגד צוללות ופצצות עומק.
הצוללת הפקיסטנית האנגור ((PNS Hangor (S131) הייתה אחת משלוש צוללות דיזל-חשמל צרפתיות חדישות מסדרת דפנה (Daphné-class) שנרכשו על ידי הצי הפקיסטני. היא הושקה ב-1968 והחלה את שירותה בפקיסטן ב-1970. מהירותה הגיעה עד 22 קילומטר לשעה בהפלגה על פני השטח והיא הייתה מצוידת במכ"ם ובסונאר וחמושה ב-12 צינורות טורפדו.
הקרב
בליל ה-7/8 בדצמבר 1971 יירטה יחידת האזנה של הצי ההודי תשדורת של צוללת פקיסטנית בים הערבי, כ-50 קילומטר מדרום-מערב לנמל דיו. הפיקוד המערבי של הצי פקד לשגר אוניות מפלגת הפריגטות ה-14 כדי לאתר את הצוללת ולהשמידה. היו אלו האוניות קוקרי וקירפן, אף היא פריגטה מסדרת בלאקווד.
הפריגטות נחשבו לאוניות מיושנות נגד צוללות, בעלות טווח סונאר נחות בהשוואה לזה של הצוללת. אפשר שהן נשלחו למשימה נגדה משום שלצי ההודי לא היה באותה עת מספר מספיק של מטוסים ומסוקים נגד צוללות. בקרב שהתפתח בינן לבין הצוללת הן עמדו בנחיתות טכנולוגית מולה ועשו מספר שגיאות טקטיות, שכולן יחד הביאו עליהן את מפלתן.
ב-9 בדצמבר בבוקר קלט הסונאר הפסיבי של הצוללת מטווח רחוק את נוכחותן של הפריגטות קוקרי וקירפן, שערכו סריקת סונאר במאמץ לאתר את הצוללת. הסריקה נערכה במהירות אטית כדי לנסות מכשיר עזר שהורכב על הסונאר של קוקרי כדי לשפר את יכולת הגילוי שלו, אך היא הייתה בניגוד לתורת הלחימה נגד צוללות של הצי ההודי. הסריקה גם נערכה בתבנית מלבנית שכיסתה שטח קטן. המהירות האטית ותבנית השיט של הפריגטות סייעו בידי הצוללת לאתר אותן ולצמצם את הטווח אליהן. היא נערכה להתקפה ומעט לפני שמונה בערב שיגרה טורפדו לכיוונה של קירפן, אך הוא החטיא. קירפן הבחינה בטורפדו וירתה מספר מטחים ממרגמה נגד צוללות שעל סיפונה. הצוללת הזדרזה לשגר טורפדו שני לעבר הקוקרי. הטורפדו התפוצץ מתחת למיכלי הדלק שלה והיא נפגעה קשה. קברניטה פקד על נטישה והיא טבעה במהירות. קירפן שבה ותקפה את הצוללת, הפעם בפצצות עומק במקום במרגמה שהפסיקה לפעול. האנגור שיגרה לעברה טורפדו נוסף. לפי גרסה אחת הוא החטיא. לפי גרסה אחרת הוא התפוצץ בקרבת הפריגטה וגרם לה נזק. לאחר מכן פנתה הצוללת להתרחק מאזור הקרב.
בימים הבאים ערכו אוניות וכלי טיס נגד צוללות של הפיקוד הצי המערבי ההודי התקפה נרחבת במאמץ לפגוע בצוללת. היא הצליחה להתחמק וחזרה לבסיסה ב-13 בדצמבר (לפי גרסה אחרת - ב-18 בדצמבר).
בטביעת הקוקרי נספו 194 קצינים ומלחים. 67 קצינים ומלחים ניצלו. קברניט האונייה, קפטן מהנדרה נאט מולה, סירב לנטוש אותה וטבע יחד אתה.
לאחר הקרב
הקוקרי היא האוניה היחידה עד כה של הצי ההודי שטובעה בפעולה מבצעית (מאז קבלת עצמאות הודו ב-1947). אנדרטה לזכר אנשי צוותה שנספו הוקמה בחוף הים של העיר דיו. הקברניט מולה עוטר לאחר מותו בעיטור מהא ויר צ'אקרה, העיטור הצבאי השני בחשיבותו של הודו.
הצוללת האנגור שירתה בצי הפקיסטני עד 2006. לאחר מכן הועברה לתצוגה במוזיאון הימי של פקיסטן בעיר קראצ'י. מפקד הצוללת אחמד תסנים שירת בצי עד 1994 והגיע לדרגת סגן-אדמירל.
זנקט ונדל
זנקט ונדל (בגרמנית: Sankt Wendel) היא בירת מחוז זנקט ונדל שבמדינת חבל הסאר שבגרמניה. העיר שוכנת על נהר בליס (Blies), מיובלי נהר הסאר, במרחק 36 ק"מ מצפון-מזרח לבירת החבל זארבריקן והיא נקראת על שם הקדוש ונדלין (Wendelin) מטריר.
היסטוריה
ככל הנראה היה מרכז העיר זנקט ונדל חווה פאודלית של אציל מהשושלת המרובינגית מסוף המאה ה-6 בשם באסו (Baso), כך שהעיר נקראה במקור באסונוילאר (Basonevillare, "החווה של באסו"). בהמשך נקרא המקום בוסנווילר, בוסנברג ובוסנבאך.
באמצע המאה ה-7 רכש פאולוס, הבישוף של ורדן את באסונוילאר. כמו כן הוא קיבל גם את היישוב תולי (Tholey) מהאציל המרובינגי אדלגיסל גרימו (Adalgisel Grimo), הדיאקון של ורדן. כתוצאה מכך השתייכה זנקט ונדל לורדן במשך מאות שנים.
זמן קצר לפני כן, מת ליד היישוב הנזיר המתבודד ונדלין. הוא היה נערץ על ידי תושבי המקום וכתוצאה מכך, התפתח פולחן עלייה לרגל למקום במהלך מאתיים השנים הבאות, ובסופו של דבר שונה שמו של היישוב באסונוילאר לזנקט ונדל במאה ה-12.
האדון של בליסקסטל (Blieskastel), שנחלתו השתרעה בין החלק הצפוני של לורן, לאורך רכס הרי הונסריק (Hunsrück) ועד לברנסקסטל (Bernkastel) שעל נהר המוזל, הקים מצודה המוקפת חפיר בעמק הנהר בליס, שהייתה אמורה לתת הגנה לאתר העלייה לרגל המתפתח. המצודה כללה תל מלאכותי עם מגדל עץ בראשו והייתה מוקפת בגדר יתדות ובחפיר.
חלק נוסף של היישוב הייתה כנסייה קטנה שנבנתה על קברו של ונדלין, שככל הנראה ניצבה במקום בו ניצבת היום הקפלה של המגדלנה (Magdalenenkapelle). רק בסוף המאה ה-9 ובתחילת המאה ה-10 נבנתה כנסייה במקום בו ניצבת היום הבזיליקה בה נשמרו שרידיו של ונדלין במהלך המאה ה-11 במקום בו עולים אנשים לרגל ביומו של ונדלין באוקטובר.
באותה תקופה התפתח במקום שוק. משפחות אצולה וחוגי הכמורה התיישבו סביב לכנסייה, לחווה, ובהדרגה גדלה הכנסייה במהלך המאה ה-14.
במאה ה-14 היה שוק הפירות (Fruchtmarkt), האזור שסביב לבזיליקה, מקום מגוריהם של האצולה והכמורה ובמאה ה-15 הפך האזור לאזור מסחרי מרכזי. אנשי המעמד הבינוני והאיכרים התיישבו בחוות לשעבר של האצילים. בשלב זה התפתחו בעיר הגילדות, שהשיגו זכויות לניהול העיר. ב-1455 הוקם בית החולים העירוני ומאוחר יותר נבנה בניין העירייה. באמצע המאה ה-15 עלה מספר תושבי העיר ל-700.
ב-1591 חלק גדול של העיר חרב בשריפה. כאשר החלו תושבי העיר לבנות אותה מחדש החלו הלחצים הכלכליים שנבעו ממלחמת שלושים השנים בשנים 1618–1648 והעיר כמעט והגיעה למצב של קריסה כלכלית.
תאנה
תְּאֵנָה (שם מדעי: Ficus carica; פיקוס התאנה), היא עץ ממשפחת התותיים. העץ נשיר ומגיע לגובה של בין 3–10 מטרים. פרי התאנה הוא אחד משבעת המינים בהם השתבחה ארץ ישראל. עץ התאנה גדל בר ליד מעיינות, לאורך בקעת הירדן ובקעת ים המלח.
בספרות המקצועית מקובל להניח שהתאנה בויתה לפני כ-6,500 שנים במזרח הקרוב אך ייתכן כי העץ בוית קודם לכן, כבר בתחילת התקופה הנאוליתית לפני יותר מ-11,000 שנים. למסקנה זאת הגיעו לפי תאנים עקרות שנמצאו בחפירת האתר גלגל הסמוך לקיבוץ גלגל. לפיכך, התאנה היא הגידול התרבותי הקדום ביותר הידוע, כאשר ממצא ביות הדגנים המוקדם ביותר באזור מאוחר בכאלף שנים.
זנקט ונדל
היסטוריה
במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית השלישית בשנים 1672–1697 כל הבניינים בעיר, למעט כמה בודדים, עלו באש ב-1677. העיר הייתה הרוסה בחלקה והמצודה נותרה שוממה.
תאנה
אורך חיי המדף של פרי התאנה קצר ולכן הוא אינו שכיח בשווקים, בניגוד לפרי המיובש, שבימי קדם היה מרכיב מרכזי בתזונה באזור תפוצתו. בעוד פרי התאנה מזין, עץ התאנה, ענפיה ועליה מכילים בין היתר פסוראלן ומגע בהם או במוהל המופרש מהם ("חלב תאנים") יכול לגרום לתגובה דלקתית. לכך מוסיף חספוס החלק העליון של העלים. כמו כן בתרבות המסורתית המקומית מומלץ להימנע משימוש בענפי התאנה וגזעה כחומר בעירה. בשל אופן הצטברות הסוכר לפרי הבשל, תאנים אינן ניתנות להבחלה מוצלחת ויש לארות (שם הפועל בעברית שמשמעו קטיף תאנים) רק פרי בשל, עובדה המקשה גם היא על הסחר בפרי טרי.
ה - פרי התאנה
פרי התאנה שאנו אוכלים אינו אלא פרי מדומה. למעשה אנו אוכלים את התפרחת (אסופת פרחים) של התאנה, במבנה סגור דמוי כדור או כד חלול שהדפנות הפנימיות פורחות בצפיפות ונקרא "פגה". בתפרחת התות הפרחים פונים החוצה והזרעים מפוזרים על פניה ואילו בתאנה הפרחים פונים פנימה. פי הפגה סגור על ידי קשקשים רעופים המבודדים את חלל התפרחת מהעולם החיצון. גודל התפרחת כ 3- 5 ס"מ, והיא בעלת קליפה בצבע ירוק-בהיר או סגלגל, במבנה בשרני וחלול כשהפנים ירוק או אדום כהה.
צורת פריחה זו של תפרחת או פגה אופיינית לכלל מיני הפיקוס. סוגים אחרים במשפחת התותיים עשויים להציג פגות גם כן (למשל ה-Dorstenia, דומים, אך המשטח עליהם הם פורחים אינו מקומר).