cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארגון היהודי הלוחם
הקמת הארגון היהודי הלוחם
ניסיונם של אנשי האי"ל להשיג נשק ב"צד הארי" נכשל, שכן אנשי הארמייה קריובה, המחתרת הפולנית העיקרית, התייחסו אל המאבק היהודי באדישות, ולעיתים אף בעוינות. מנהיג הארמייה קריובה, הגנרל סטפן רובצקי, התלונן ש"היהודים מבקשים מאיתנו נשק כאילו מחסנינו מלאים". בנובמבר 1942 ארמייה קריובה סיפקה לאי"ל עשרה רובים, מהלך שעורר טרוניה בקרב אנשי הארמייה קריובה. במקביל, מפקד של המחתרת הפולנית בשם "ריאנט" הוציא הוראה שניחתה שהיהודים לא ילחמו באופן אקטיבי אלא יתמקדו בהישרדות כיחידים. זאת עקב עוינות של האוכלוסייה הפולנית כלפי היהודים, שסייעו לכיבוש הקומוניסטי של מזרח פולין, ולכן יש חשש שהנשק ישמש את היהודים במעשי שוד ואכזריות. אנשי האי"ל שבו ופנו אל הדלגטורה, נציגותה בפולין של ממשלת פולין בגולה וטענו כי כאשר הולכים היהודים אל רכבות ההשמדה ללא התנגדות מגנים אותם ארגוני המחתרת על כניעותם, אך אוסרים עליהם ההתנגדות החמושה. בעקבות פנייה זו סיפקה ארמייה קריובה לאי"ל בינואר 1943 49 אקדחים, 50 רימוני יד, ומעט חומר נפץ.
ביולי-ספטמבר 1942 גורשו כ-300 אלף מיהודי ורשה לטרבלינקה. כרוזי האי"ל שהסבירו למגורשים את הצפוי להם, לא הביאו להאטת קצב הגירוש. "דואר" שהגיע מטרבלינקה, ושלושה קילו לחם וקילו ריבה אותם חילקו הגרמנים לאלו שהתפתו והגיעו אל כיכר השילוחים, האומשלגפלץ, הם שהכריעו את הכף, כמו גם התנהגות חברי היודנרט והשוטרים היהודים.
ב-20 באוגוסט 1942 ביצע הארגון את פעולתו הראשונה. ישראל קאנאל איש הארגון ירה ביוסף שרינסקי, מפקדה של המשטרה היהודית בגטו אשר הייתה חלק ממנגנון המשלוחים. התנקשות בחיי קצין נוסף בשם שמרלינג נכשלה. היהודים בגטו התייחסו אל השוטרים היהודים בזעם ובסלידה. האי"ל התייחס אליהם כבוגדים ומשתפי פעולה והוציא "צווים" המורים על הוצאתו להורג של כל מי שיצטרף לשורותיהם. בין היתר הוצאו להורג: יעקב לייקין, ממלא מקומו של שרינסקי, ישראל פירשט, איש הקשר בין היודנראט והשלטונות הגרמניים, הרמאן כץ, מפקד המשטרה היהודית בגטו ווארשה, ד"ר אלפרד נוסיג ומשה ואלד.
מהלומה כבדה נחתה על הארגון ב-3 בספטמבר 1942, כאשר שמואל ברסלב ויוסף קפלן נתפסו על ידי הגרמנים והוצאו להורג. קפלן נאסר על ידי הגסטאפו כנראה בעקבות הלשנה על פעילותו, והוצא להורג. לאחר שברסלב שמע על מאסרו של קפלן, הוא יצא לנסות להציל אותו, נתפס על ידי שוטר, שלף סכין ונורה מיד למוות. יחד עמם נפל נשקו של הארגון – מספר אקדחים ורימונים: החניכה שנשלחה להעביר אותם למסתור אחר, רגינקה יוסטמן, נתפסה בידי שוטר כשבאמתחתה שק מלא בירקות ובנשק, הנשק הוחרם והיא נרצחה. המצב התייצב כאשר אל הארגון הצטרפו חברי התנועות גורדוניה והנוער הציוני.
ב-12 בספטמבר הכריזו הגרמנים רשמית על סיומו של הגירוש. בגטו ורשה נותרו כחמישים וחמישה אלף יהודים.
ב-29 באוקטובר 1942 נורה למוות על ידי המחתרת יעקב לייקין, סגנו של יוסף שרינסקי.
ב-30 באוקטובר 1942 הוקם "ועד התיאום", אשר לקח תחת חסותו את הנהגת האי"ל והביא לצירוף גורמים שנמנעו עד אז מלהצטרף לפעילות, כגון אנשי הבונד, פועלי ציון ופועלי ציון שמאל. את הבונד ייצג אברהם בלום, שהיה הבכיר מבין נציגי הבונד שנשאר בגטו. למפקד הארגון מונה עתה איש "השומר הצעיר" מרדכי אנילביץ', לסגנו יצחק צוקרמן, לאחראי על המודיעין מארק אדלמן ולנציג בצד הארי – אריה וילנר. כן מונתה "ועדת תעמולה" אשר בשורותיה פעל ההיסטוריון ד"ר עמנואל רינגלבלום.
הוועד אף שלח שליחים אל הגטאות השונים, על מנת שיארגנו שם תאי התנגדות בדומה לאי"ל בגטו ורשה. מרדכי טננבוים נשלח אל ביאליסטוק, אבא קובנר מונה כמפקד בווילנה וכן מונו נציגים נוספים בבנדין, קרקוב וצ'נסטוחוב.
פעילותו הדחופה והחשובה ביותר של האי"ל בצורתו החדשה הייתה הוצאתם להורג של משתפי הפעולה ששרדו את הגירושים והמשיכו את פעולתם בגטו. על אף שבין המניעים להריגות הייתה גם הנקמה, הרי שהמטרה העיקרית הייתה הרתעה מלהשתתף בפעילות דומה בעתיד, וניסיון להניע את היודנרט של גטו ורשה אל הכיוון הרצוי מבחינת אנשי האי"ל. כרוז שיצא לאחר הריגתו של יעקב לייקין, מפקד 'משטרת הסדר', הודיע כי הורשעו בדין כל חברי היודנרט בעוון שיתוף פעולה עם האויב וחתימה על גזירת העקירה. כן הוצאו להורג ישראל פירשט, אשר היה אחד המתווכים בין היודנרט ובין הגסטפו וד"ר אלפרד נוסיג, פעיל ציוני שהיה למודיע גרמני. בארכיון 'עונג שבת' נאמר כי בכיסו נמצא תזכיר אל השלטונות הגרמניים, בו הוא מסביר את כישלון הגירוש בינואר 1943, באשר נהגו באכזריות יתרה. הוא מציע לא לנהוג להבא בשיטות ברוטאליות כאלו בזמן הגירוש, משום שהדבר יעורר תגובה מצד היהודים.
ההתנגדות למשלוחים בינואר 1943
בתקופה שלאחר הגירוש ההמוני מוורשה, תפסו אנשי האי"ל את מקומה של הנהגת הגטו המסורתית. אלפים, אשר ידעו כי במוקדם או במאוחר יגיע תורם להיות מגורשים אל המוות הבטוח במזרח, ירדו למחתרת והסתתרו במקומות מסתור שהוסוו והוכנו מראש. הגרמנים נלחמו כנגד תופעה זו בדרכי רמייה ושקר. "הדואר" מן המגורשים שב והחל לפעול. מנהל בתי החרושת, ולטר טבנס, הגיע אל הגטו ללא מדים והציע עבודה ומזון ליוצאים מן המסתור, והגרמנים הצהירו כי האומשלגפלץ לא יפעל עוד.
תגובתו של האי"ל הייתה הפצת כרוזים בהם נאמר ש"גם יהודי אחד לא ילך לרכבות. אנשים שאינם יכולים להילחם חייבים בהתנגדות שקטה. פירושו של דבר שעליהם להסתתר".
ב-18 בינואר 1943 הוקף הגטו לפתע באנשי SS ווורמאכט, ונראה היה כי עומד להתחיל גל נוסף של משלוחים. יחידות האי"ל לא יכלו לתקשר ביניהן. איש לא הוזהר מראש על האקציה, והאי"ל נתפס כשיחידותיו מנותקות זו מזו, וללא יכולת תיאום או הנהגה מרכזית. ההחלטה הסימולטנית שקיבלו הלוחמים, שלא נועצו ב"ועד התיאום" אלא פעלו במקביל ובאופן ספונטני, הייתה להילחם באופן פעיל בגירוש. האי"ל היה מחולק לחוליות קטנות של מספר אנשים, שפעלו לפי השתייכות מפלגתית.
אל המשלוח הראשון הסתננו מספר אנשי אי"ל בהנהגת מרדכי אנילביץ', ומשקיבלו את האות, יצאו מקהל האנשים שהמתין לגירוש אל המוות, ופתחו ביריות אל אנשי ה-SS. במקביל פתחו יחידות נוספות של האי"ל במתקפה. בסופו של דבר נהרגו כחמישים גרמנים, ונשקם נלקח שלל. אבדות אנשי האי"ל היו אף הן כבדות, (מן החוליה אותה הנהיג מרדכי אנילביץ' נותר אך הוא בחיים) אך הפעולה הפתיעה את הגרמנים, אשר הפסיקו את המשלוחים לאחר שלושה ימים, שבהם נשלחו אל מותם כחמשת אלפים יהודים. הפסקת המשלוחים נתפסה כניצחון אנשי האי"ל על הנאצים.
בשלב זה היו אנשי האי"ל לשליטי גטו ורשה. הגרמנים חששו מן ההליכה ברחובות הגטו, לא נראו עוד לאחר החשיכה, צעדו רק בקבוצות והמעיטו את נוכחותם. משתפי הפעולה היהודים הוצאו להורג. היודנראט נאלץ להישמע להוראות האי"ל, ואף שילם לקופתו רבע מיליון זלוטי לצורך רכישת נשק, לאחר שמרק ליכטנבאום, ראש היודנראט שבא במקומו של אדם צ'רניאקוב, קיבל אולטימטום כי אם הסכום לא ישולם תוך שלושה ימים – יומת בנו. מס הוטל על תושבי הגטו, וברוב המקרים הוא שולם ברצון. בתוככי הגטו הוקם כלא בו הושיבו אנשי האי"ל את סרבני המס, כמו גם אנשי קבוצות מזוינות שהתחזו לחברי האי"ל וגבו את המס. מקור הכנסה נוסף היה שוד בנקים, אשר פעלו בגטו ועליהם שמרו שומרים פולנים.
מבנה האי"ל התגבש סופית. הוא חולק לעשרים ושתיים קבוצות, אשר חיו יחדיו כקולקטיב, והיו שקראו לעצמן קיבוץ. כל לוחם היה חמוש באקדח. הקבוצות חולקו על פי השתייכות מפלגתית: ארבע מהשומר הצעיר, חמש מתנועת דרור, אחת מעקיבא, אחת מגורדוניה, ארבע מהבונד, אחת מפועלי ציון שמאל, אחת מפועלי ציון, אחת מהנוער הציוני, וארבע מן המפלגה הקומוניסטית PPR.
בינואר 1943 בוצעה אקציה גדולה ביהודי צ'נסטוחוב. אנשי האי"ל במקום ביצעו פעולת מגננה הרואית, וכולם נפלו בקרב. היה ברור כי יום מבחנם של חברי האי"ל בוורשה קרב ובא.
בתקופה זו החל ביתר שאת מסע התעמולה הגרמני. אנשי ה"שופים" נותני העבודה הגרמנים הגיעו לגטו על מנת לשכנע את היהודים להתייצב מרצונם למשלוחים. ולטר טבנס, מנהלו הגרמני של בית החרושת הגדול בגטו התמנה למנהל המשלוחים. בחודש מרס החלו במשלוח פועלי המפעלים. האי"ל הגיב בשריפת המפעלים, ולמחרת איש מבין הפועלים לא התייצב אל המשלוח. כחלק מן המסווה הזמין ולטר טבנס את אנשי האי"ל להתייעצות. ההזמנה הועברה אל הלוחמים דרך היודנרט, ואלו דחו אותה. משפנו הגרמנים אל אנשי היודנרט כי ייקחו על עצמם את פעילות המשלוחים, נענו על ידי ראש היודנרט מרק ליכטנבוים כי לא היודנרט אלא אנשי האי"ל הם השולטים בגטו.
בתקופה זו אירע חיכוך עם אנשי הארגון הצבאי היהודי. היה זה ארגון מחתרת יהודי חמוש מקביל, מאויש ברובו בחברי תנועות בית"ר והצה"ר. אנשי האי"ל סירבו לקבל את אנשיו לשורותיהם, אם מחמת השוני הפוליטי, ואם, כטענת אנשי האי"ל בשל ניסיון אנשי האצ"י להשתלט על הנהגת האי"ל. החיכוכים, שעסקו בעיקר בשאלות של גביית הכספים וחלוקת הנשק שהגיע אל הגטו, הסתיימו בהסכמה, נקבעה חלוקת נשק, סמכויות וגבולות גיזרה. קשר משמעותי, עם זאת, לא התקיים בין הארגונים.
מרד גטו ורשה
השלב הסופי בחיסולו של הגטו החל בערב פסח, 19 באפריל 1943. רחובות הגטו רוקנו מאנשים. רוב שישים אלף היהודים שנותרו בגטו הסתתרו במקומות מחבוא ובבונקרים שהוכנו מראש, אשר ברבים מהם הייתה אספקת מים וחשמל, אך לא הייתה מהם כל דרך ליציאה אל מחוץ לגבולות הגטו.
כאשר צעדו הגרמנים אל הגטו נתקלו בהתנגדות כבדה מצד הלוחמים אשר ירו בהם מחלונות הקומות העליונות של בתי המגורים שהתרוקנו מיושביהם. לוחמת הגרילה שבה השתמשו מגיני הגטו, הביאה ליתרון זמני של המגינים על הגרמנים, ואלו נאלצו לסגת ולהתארגן מחדש. בבוקר היום שלאחר מכן ניתן ללוחמים אולטימטום להניח את נשקם עד השעה עשר בבוקר. כוחות הואפן אס.אס. שהגיעו למקום נתקלו בהתנגדות כבדה.
בשלב זה החלו הגרמנים להצית את בתי הגטו. פעולה זו הייתה היחידה שבכוחה היה להתגבר על ההתנגדות המזוינת בגטו. כאשר נמלטו הלוחמים מן הקומות העליונות הבוערות אל הבונקרים התת-קרקעיים, כילתה השריפה שמעל את אספקת החמצן שמתחת, והפכה את הבונקרים למלכודות חנק.
הסיוע שקיבלו הלוחמים מן הפולנים שמחוץ לגטו היה מוגבל. הארמייה קריובה לא השתתפה בלחימה, ולמעט יוזמה מקומית של אחד מן הקצינים שתקף בראש אנשיו עמדה גרמנית ב-20 באפריל, היה היחס למרידה אדיש. הרדיו המחתרתי אשר שידר מלונדון, הודיע על ההתקוממות היהודית אך שבועיים לאחר פריצתה. אנשי הארמייה לודובה ביצעו מספר פעולות, ובמיוחד פעלו כנגד קווי התחבורה של הגרמנים אל הגטו, אך השפעת פעולות אלו הייתה מוגבלת, ונראה כי ערכן היה סימבולי בלבד.
הלחימה נמשכה מבית לבית עד ה-16 במאי. ב-8 במאי נהרגו אנילביץ' וחברי מפקדתו בבונקר שלהם, ברח' מילא 18, כשהם לוחמים עד הסוף, ואיש מהם לא נפל חי בידי הגרמנים. רבים שלחו יד בנפשם. כמה עשרות, ביניהם שניים ממנהיגי המרד - צביה לובטקין ומארק אדלמן הצליחו להימלט בעזרת קאז'יק - שמחה רותם (ראטהייזר) שחילץ אותם דרך תעלות הביוב אל "הצד הארי" ומשם בעזרת משאית אל היער. ב-16 במאי 1943 הודיע הגנרל יירגן שטרופ כי "גטו ורשה איננו עוד".
לאחר המרידה בוורשה
גם לאחר הודעת הפיקוד הגרמני על השמדת הגטו, נמצאו מספר יהודים בבונקרים תת-קרקעיים, הן בתחומי הגטו והן "בצד הארי". רבים הצליחו להימלט מהגטו אל "הצד הארי" עוד בטרם החלה הלחימה. יורק פלונסקי, למשל, מכר סיגריות בכיכר שלושת הצלבים יחד עם קבוצת ילדים יהודים (הדבר מתואר בספר "מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים" מאת יוסף ז'מיאן). חלק מהלוחמים כמו חייקה בלכטובסקה שפיגל ובעלה הצליחו לברוח ליערות סביב העיר.
יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' הוקמה על ידי שרידי הלוחמים בגטו ורשה, חברי אי"ל. היא כללה כ-80 לוחמים יהודים, שיצאו מהגטו הבוער דרך תעלות הביוב בשתי קבוצות בסוף אפריל ובראשית מאי 1943. בסיוע של המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה, הם הועברו ליערות וישקוב, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה, ובמשך כ-5 חודשים [מאי-ספטמבר 1943] הם ביצעו פעולות נגד הכוחות הגרמנים, וביניהן חבלה במסילות ברזל, וכן פעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים. מרבית הלוחמים נהרגו במהלך יולי-ספטמבר 1943 ביערות וישקוב בלחימה נגד חיילים גרמנים, שקיבלו סיוע מתושבים מקומיים ופולקסדויטשה שהסגירו את הלוחמים היהודים וכן על ידי חברי המחתרת הפולנית הגדולה, ארמייה קריובה, שהתנגדו לפעילות של כוח פרטיזני חדש, שקשור לארמייה לודובה, באזור שנתון למרותה. חלק מהלוחמים היהודים נהרגו עקב הלשנה במקום מסתור בוורשה. יצחק צוקרמן ומארק אדלמן השתתפו בראש אנשיהם במרד ורשה באוגוסט 1944, כשהם מהווים פלוגה של הארמייה לודובה אשר לחמה לצד הארמייה קריובה. בסיום המלחמה נותרו 10–20 לוחמים מיחידת הפרטיזנים.
אחרון הלוחמים היהודיים ששרדו הן את מרד גטו ורשה והן את מרד ורשה, ליאון קופלמן, הלך לעולמו בגיל 97 באוגוסט 2021.
קרקוב
הארגון היהודי הלוחם הוקם בגטו קרקוב באוקטובר 1942, בידי חברי התנועות עקיבא, דרור, השומר הצעיר ופעילים נוספים. בשונה מחבריהם בוורשה, בקרקוב החליטו חברי הארגון לפעול כנגד הגרמנים בעיקר מחוץ לחומות הגטו. הפעולה המשמעותית ביותר של אנשי המחתרת בקרקוב הייתה ההתקפה על "קפה ציגנריה" ב-22 בדצמבר 1942. בית הקפה, ששכן מחוץ לגטו והיה מקום מפגש ובילוי לקצינים גרמנים, הותקף ברימון יד ובקבוקי מולוטוב שהושלכו לתוכו בשעת ערב הומה. מקורות גרמניים מסרו על כ-20 הרוגים ופצועים, ולפי מקורות פולניים נהרגו בהתקפה 11 איש ונפצעו 13. המבצע קיבל תהודה רבה בגטו ומחוץ לו. מבצעי הפעולה נתפסו עוד באותו לילה בדירת מסתור בעיר. עשרות מחברי הארגון נאסרו בידי הגסטפו בעקבות הפעולה, ופעילות המחתרת בגטו קרקוב שותקה. 10 מבין העצורים הוצאו להורג בכלא הגסטפו.
ערים אחרות
גם בברודי, בצ'נסטוחוב, בבנדין, בביאליסטוק ובוילנה הוקמו תאי האי"ל באמצעות שליחים שנשלחו למקומות אלו ביולי 1942. תאים אלו קיימו פעילות מחתרתית בנוסח הפעילות אותה קיימו אנשי ורשה, אך לא ניתן לראות בהם חלק מתנועה אחת, בעלת הנהגה מרכזית, אלא, במיוחד לאחר חיסולו של גטו ורשה, ארגונים מקבילים בעלי אופי פעילות מקומי. במהלך מבצע ריינהרד חוסלו הגטאות אף במקומות אלו. חברי הארגונים הלוחמים התנגדו למשלוחים. רבים התבצרו בבונקרים ובמתחמים מבוצרים בתחומי הגטאות. חלקם נפלו כשנשקם בידם, חלקם הצליחו להימלט אל היערות הסמוכים. חיסול הגטו בקמיונקה, לשם נשלחו יהודי בנדין, נמשך כשבועיים. בביאליסטוק נלחמו המורדים כחמישה ימים. אנשים אלו ראו לנגד עיניהם את מסורת הגבורה שהותירו אחריהם לוחמי גטו ורשה, אשר לחלקם היו מוכרים באופן אישי, והיו חברי אותן תנועות הנוער – החלוץ, גורדוניה ואחרות. סופם הטראגי של הגטאות בתחום הממשל הכללי לא הגיע ללא התנגדות, הודות לפועלם של אנשים אלו.
הנצחת חברי האי"ל
מורשת הגבורה של אנשי תנועות הנוער הציוניות במסגרת האי"ל נשמרת אף כיום על ידי אנשי התנועות הפעילות בכל רחבי העולם. כיום פעילות השומר הצעיר והבונים דרור בארצות כדרום אפריקה, בריטניה, ארגנטינה, צ'ילה, איטליה, ארצות הברית, ישראל, מקסיקו ואוסטרליה. מורשת האי"ל וכלל פעילותן של תנועות הנוער היהודיות בזמן השואה, נשמרת במיוחד בתנועות הנוער הציוניות סוציאליסטיות כגון: הנוער העובד והלומד והשומר הצעיר הרואות עצמן כשליחות בחברה של היום במטרה לעצב את החברה הישראלית כחברה צודקת ושוויונית יותר. מתוך ראיית התנועה כממשיכת דרכן של תנועות הנוער הציוניות באירופה, ובמיוחד של תנועת דרור, הקימה תנועת הנוער העובד והלומד את תנועת החיים דרור ישראל. בפולין מונצחים אנשי המרד כגיבורים לאומיים, במיוחד מארק אדלמן, איש הבונד, אשר שרד, חי בה עד מותו והמשיך בפעילות פוליטית.
פרט ל"לוחמי הגטאות" מונצחים אנשי האי"ל בשמות רחובות ומוסדות ברחבי הארץ, לרבות היישובים יד מרדכי הקרוי על שמו של מרדכי אנילביץ' ומעלה צביה על שמה של צביה לובטקין.
ביטוי ויזואלי עז מבע לפועלם של חברי האי"ל נותן ביצירתו הפסל נתן רפופורט אשר פסלו הידוע לזכרם של אנשי הגטו הלוחמים המוצב הן בלב גטו ורשה, והן ברחבת יד ושם בירושלים, הוא אחד הסמלים המוכרים של מורשת השואה והגבורה שהותירו אחריהם אנשי האי"ל.
משוררה הגדול של קינת העם היהודי בפולין יצחק קצנלסון, הנציח את פועלם של אנשי האי"ל בשורות אלו (מתוך "השיר על העם היהודי שנהרג - פרק י"ד - הסוף" תרגום מנחם זלמן וולפובסקי):
סכר גרנד קולי
עם סיום הבנייה היה הסכר הגדול ביותר בעולם באותה עת.
בהדרגה הפך הסכר לחלק מפרויקט אגן קולומביה, הכולל ארבעה סכרים נוספים, שלושה אגמי אחסון, ו-2,300 קילומטרים של תעלות תשתית, שמתפתלות על שטח של חצי מיליון דונם של מדבר.
נכון לשנת 2005 גרנד קולי הוא הסכר שמספק הכי הרבה חשמל בארצות הברית.
פרידה עות'מאן
עות'מאן היא השחיינית המצרייה הראשונה והיחידה שזכתה במדליה בתחרויות השחייה באליפות עולם בשחייה.
סכר גרנד קולי
השלכות בניית הסכר על הסביבה
לא היה מיזם ציבורי אחר בעל השפעה גדולה יותר על פיתוח אזור הפסיפיק נורת' וסט.
פרידה עות'מאן
ביוגרפיה
עות'מאן נולד באינדיאנה לאב רופא שיניים. היא גדלה בקהיר. היא החלה לשחות בגיל 5 עם אחיה במועדון השחייה ג'זירה. היא לומדת באוניברסיטת ברקלי שבקליפרניה.
סכר גרנד קולי
השלכות בניית הסכר על הסביבה
עם זאת, המיזם גרם להשלכות חברתיות וסביבתיות חמורות כל כך, שעל פי מחקר שפורסם בשנת 2000, לו סכר גרנד קולי היה מתוכנן בזמן המחקר, לא יכול היה לקבל את האישור הנדרש כדי להיבנות.
חלק מההשלכות החברתיות של בניית הסכר כלל את היחס של הממשל להצפות. כ-400 חוות ו-10 קהילות קטנות, שאוכלוסייתן מונה בין 3,000 ל-4,000 איש, נאלצו לעבור ממקומות שהוצפו על ידי הסכר. מרבית המפונים החשיבו את הפיצוי הממשלתי שניתן להם כלא-מספק. מעבר לכך, פגעו ההצפות באתרי עתיקות, אתרי דיג ובתי קברות.
פרידה עות'מאן
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה עות'מאן במקום 41 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.34 שניות.
סכר גרנד קולי
השלכות בניית הסכר על הסביבה
מאחר שהסכר נבנה ללא מעבר המיועד לנדידתם של דגים, בניית הסכר חיסלה את אוכלוסיית הסלמון בחלק מאזורי נהר קולומביה. אובדן הדגים גרר אחריו את אובדן אורח החיים המסורתי ששימרו קהילות אינדיאניות מקומיות במשך אלפי שנים. 2 קהילות אינדיאניות שמונות כ-2,500 איש נאלצו לנטוש את ביתם בעקבות בניית הסכר.
פרידה עות'מאן
גמר באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2013 סיימה עות'מאן במקום שביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.17 שניות, בשבל חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 26.12 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 24 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.85 שניות ובמקום 39 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.84 שניות.
סכר גרנד קולי
השלכות בניית הסכר על הסביבה
השלכות אלו גרמו לכך שלאורך הרחבת פרויקט אגן קולומביה במשך המאה ה-20, השתנתה דעת הקהל בנושא היחס למי הנהר, והתוכניות ליצור סכרים ב-50 הקילומטרים האחרונים של הנהר לא יצאו אל הפועל מאחר שהגישה החדשה נסובה בעיקר סביב שמירה על הנהר, ופחות סביב ניצולו כמשאב.
פרידה עות'מאן
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 סיימה עות'מאן במקום חמישי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אפריקה חדש של 25.78 שניות, כבר בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אפריקה חדש של 25.88 שניות ועלתה מהמקום השישי. נוסף לכך, היא סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 58.48 שניות, אך נאלצה להשתתף ב-swim of, שבו סיימה שנייה בשיא לאומי חדש של 58.22 שניות, 5 מאיות השנייה איטי מהמנצחת ולא עלתה לשלב חצי הגמר, במקום 19 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.22 שניות ובמקום 26 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.46 שניות.
2017
באליפות המכללות שנערכה במרץ 2017 זכתה עות'מאן במדליית זהב במשחה ל-100 יארד פרפר בתוצאה של 50.05 שניות.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אפריקה חדש של 25.39 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה שקבעה שיא אליפות חדש של 24.60 שניות וראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (25.38 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אפריקה חדש של 24.62 שניות, כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אפריקה חדש של 24.78 שניות. ובמקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.67 שניות, מאית השנייה איטי משלב חצי הגמר.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה עות'מאן במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.47 שניות, אחרי שרה שסטרם (25.02 שניות) וראנומי קרומווידג'ויו (25.35 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.43 שניות ובמקום 28 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 54.93 שניות.
Jiotto Caspita
Jiotto Caspita (ביפנית: ジオット・キャスピタ) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט, המוגדרת כמכונית על, מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ היפנית, "Dome" (ביפנית: (株式会社童夢) אשר נבנתה בין השנים 1989–1990.
אב טיפוס הראשון הוצג בתצוגת המכוניות של טוקיו ה-28 בשנת 1989.
יוצרו 2 אבות טיפוס.
מארק גאסול
היה שותף לשתי זכיות של נבחרת ספרד באליפות העולם בכדורסל (2006, 2019) לזכייה כפולה באליפות אירופה בכדורסל (2009, 2011) ולזכייה כפולה במדליית הכסף במשחקים האולימפיים (2008, 2012).
קריירה אירופאית
בשנת 2007, לאחר שנתיים במועדון נרשם גאסול לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-48 הכללי על ידי הלוס אנג'לס לייקרס, אך לפי הסכמת הצוות המקצועי של הלייקרס המשיך לשחק במדיה של ז'ירונה. ב-1 בפברואר 2008 הועבר לממפיס גריזליס בעסקה שכללה את אחיו, פאו גאסול שעשה את הדרך ההפוכה מהגריזליס ללייקרס ובחירת דראפט עתידית מהסיבוב השני. מאוחר יותר באותה שנה, ב-23 ביוני חתם בגריזליס.
ממפיס גריזליס
בעונת הבכורה שלו בליגה שותף גאסול בכל משחקי הקבוצה ושיחק למעלה מ-30 דקות בממוצע. את העונה סיים עם 53% קליעות מהשדה. בכך קבע שיא מועדון חדש לאחוזי קליעה לרוקי ושבר את השיא הקודם שעמד על 51.8% שנקבע על ידי אחיו פאו בעונת 2001/02. בעונתו השנייה בליגה שיפר את אחוזי הקליעה שלו ל-58.1% ואת ממוצע הריבאונדים ל-9.3, שני נתונים הנחשבים לשיאי קריירה מבחינתו.
בעונת 2010/11 הגיע גאסול, לראשונה, למשחקי הפלייאוף, במהלכם קלע 15 נקודות ולקח 11.2 ריבאונדים. הגריזליס עברו את סן אנטוניו ספרס בסיבוב הראשון, אך נכנעו לאוקלהומה לאחר 7 משחקים בסיבוב השני. בסיום העונה ניצלה את הקבוצה את אפשרות הארכת החוזה שהייתה לה עם השחקן והפכה אותו לשחקן חופשי מוגבל, דבר שהקנה לה את הזכות להשוות כל הצעה שיקבל השחקן. ב-14 בדצמבר 2011 חתם גאסול על חוזה ל-4 עונות תמורת 58 מיליון דולר. במהלך העונה נבחר גאסול לנבחרת המערב במשחק האולסטאר, עלה כמחליף וקלע 4 נקודות.
בסיום עונת 2012/13 נבחר גאסול לשחקן ההגנה של העונה, כשהוא מקדים בבחירה את לברון ג'יימס, בכך הפך לשחקן האירופאי הראשון שזוכה בתואר. במהלך נובמבר 2013 נפצע גאסול בברכו, פציעה שהובילה להיעדרות של כחודשיים מהמגרשים.
בעונת 2014/15 נבחר בשנית למשחק האולסטאר ובפעם הראשונה לחמישייה הפותחת. במשחק עצמו קלע 10 נקודות ולקח 12 ריבאונדים וניצח את אחיו פאו שקלע רק 6 נקודות ולקח 10 ריבאונדים. את העונה סיים גאסול עם ממוצע של 17.4 נקודות למשחק, שיפור של כ-3 נקודות לשיאו הקודם. בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה. בדירוג ESPN שהוצג בתחילת עונת 2015/16 דורג גאסול במקום העשירי.
ב-20 בנובמבר 2015 השיג גאסול את הטריפל דאבל הראשון בקריירה כשקלע 16 נקודות, לקח 11 ריבאונדים ומסר 11 אסיסטים בניצחון של ממפיס על יוסטון רוקטס. פחות משבועיים מאוחר יותר, שיפר את שיאו האישי, כשקלע 38 נקודות בניצחון על ניו אורלינס פליקנס.
טורונטו ראפטורס
ב-7 בפברואר 2019, לאחר כ-10 וחצי עונות בממפיס, נשלח גאסול בטרייד לטורונטו ראפטורס בתמורה ליונאס ולנצ'יונאס, סי. ג'יי. מיילס, דלון רייט ובחירת דראפט עתידית. בסיום עונת זכה עם טורונטו באליפות ה-NBA הראשונה שלו והראשונה של הקבוצה בתולדותיה, לאחר שגברה על גולדן סטייט ווריורס בסדרת הגמר בתוצאה 4–2.
לוס אנג'לס לייקרס
עם סיום חוזהו בראפטורס, חתם ב-24 בנובמבר 2020 על חוזה לשתי עונות במדי לוס אנג'לס לייקרס, שבחרה בו בדראפט ב-2007 (אך לא הספיק לשחק במדיה לפני שהועבר בטרייד). ב-10 בספטמבר 2021 הועבר גאסול בטרייד לממפיס גריזליס, וכעבור חמישה ימים שוחרר מהקבוצה.
חזרה לאירופה
ב-25 בנובמבר 2021 עבר גאסול לבאסקט ז'ירונה, קבוצה שהקים ב-2014 לאחר שקבוצת סנט ז'וזפ ז'ירונה שבה שיחק פורקה ב-2013. הקבוצה משחקת בליגה השנייה בספרד.
תארים בקריירה
עם ברצלונה: עם ז'ירונה: עם נבחרת ספרד:
הר יהושפט
הר יהושפט הוא הר בגובה 508 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם 1.8 קילומטרים מזרחית מגבול ישראל–מצרים וכשלושה קילומטרים ממערב לאילת. את ההר מקיפים נחל יהושפט ונחל שלמה.
כמו הרים נוספים באזור, גם הר יהושפט קרוי על שם אחד ממלכי יהודה, יהושפט.
נערי הסווינג
נערי הסווינג (בגרמנית: Swing-jugend) היו קבוצה של נערים חובבי סווינג מגרמניה של שנות השלושים והארבעים, בעיקר מהמבורג ומברלין. גילם של הנערים נע בין 14 ל-18, רובם תלמידי תיכון, הגם שהיו בקרבם מבוגרים יותר.
נערי הסווינג חיפשו אחר דרך החיים הבריטית, ומצאו אותה במוזיקת הסווינג אשר הייתה אסורה בגרמניה הנאצית. בגרמניה שאז, מוזיקת הסווינג הוגדרה כ"מוזיקה מנוונת". חברי התנועה התנגדו לאידאולוגיה ולמשטר הנאצי, ובמיוחד לתנועת "הנוער ההיטלראי" (ה-Hitlerjugend).
מרביתם של חברי התנועה השתייכו למעמד הבינוני-גבוה, שכן על מנת להאזין למוזיקת הסווינג בגרמניה היה צורך לקנות פטיפון (מוזיקת הסווינג הייתה אסורה ברדיו), שהיה מוצר יקר. בנוסף, היה צורך בידע בסיסי באנגלית, ידע שהיה נחלת של בני המעמד הגבוה. בנוסף, סגנון לבושם של נערי הסווינג היה סגנון גנדרני ויקר.
הם קראו לעצמם "Swings" או "Swingheinis". החברים בתנועה נקראו Swing-Boy\Swing-Girl או Old-Hot-Boy.
הבחירה בסווינג
הבחירה במוזיקת הסווינג כדרך התנגדות לנאציזם לא הייתה אך ורק עקב אהבת המוזיקה. האיסור לשמוע מוזיקת סווינג בימי הנאצים, נבע, בין השאר, מכך שמוזיקה זו נוגנה על ידי שחורים או יהודים (דוגמת "מלך הסווינג", נגן הקלרינט בני גודמן). הנאצים כינו את המוזיקה "מוזיקה של כושים" ו"מוזיקה מנוונת", והיא הייתה חלק ממה שכונה בגרמניה באותן שנים "אמנות מנוונת". אך נוסף על גזעם, דתם ותרבותם של נגני הסווינג שהטרידו את הנאצים, היה זה גם המסר שהמוזיקה משדרת – מסר המקדם מתירנות ואהבה חופשית. מכאן ניתן להניח שהאזנתם של הצעירים למוזיקת הסווינג יכול שהיה בה סממן של מרד נעורים.
האידאולוגיה וההתנגדות למשטר הנאצי
תנועת "נערי הסווינג" התנגדה לניסיונות הנאצים להחדיר בנוער את האידאולוגיה הנאצית בכלל והמיליטריזם כדרך להגשמתה בפרט. התנועה ארגנה פסטיבלים ותחרויות ריקוד, אליהם הזמינה להקות סווינג. אירועים אילו היו הזדמנות עבור חברי התנועה ללעוג לנאצים, לצבא, ובמיוחד לחברי "הנוער ההיטלראי". דוגמה לכך ניתן היה למצוא בהחלפת המונח "Sieg Heil" (הריעו לניצחון) ל-"Swing Heil". לנערי הסווינג היה סגנון לבוש משלהם: הם נהגו לגדל את שיערם, ללבוש מעילים ארוכים, לנעול נעלי ריקוד, לחבוש כובעים וצעיפים וכמעט תמיד הלכו עם מטריות. הבנות היו לובשות שמלות, הולכות עם שיערן כשהוא פזור ומתאפרות בכבדות. סגנון לבוש גנדרני זה הרגיז את הנאצים עוד יותר. מקום מפגשם היה בדרך כלל בתי-קפה ומועדונים. הם אף פיתחו אוצר מילים משלהם, בו שילבו מילים באנגלית עם מילים בגרמנית.
סופה של התנועה
בתחילת שנות הארבעים סבלו נערי הסווינג מרדיפתם של הגסטאפו והנוער ההיטלראי, ואת קיומם המשיכו בחשאיות. ב-18 באוגוסט 1941 נערך מעצר המוני של כ-700 נערי סווינג, מעצר המוני זה רק הגביר את התנגדותם של יתר הנערים, אשר החלו בהפצת תעמולה אנטי-פאשיסטית. הדבר הטריד את הנאצים עד כדי התערבות מפקד הסס, היינריך הימלר, אשר המליץ לראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, לנקוט ביד קשה כנגד ממהיגי התנועה ולשלוח אותם למחנות ריכוז. התגובה לא איחרה לבוא, כאשר נערכו פשיטות על מועדוני סווינג והמשתתפים נשלחו למחנות הריכוז, ובכך מצאה את סופה תנועת נערי הסווינג בגרמניה.
בנוסף לכך רוב נערי הסווינג אשר נתפסו גם נשלחו לנוער ההיטלראי בכפייה, מכיוון שחלקם גנבו רכוש אז הנאצים נתנו להם בחירה או ללכת לנוער ההיטלראי או למחנות ריכוז, וחלק שנתפסו אוימו על ידי הנאצים ללכת לנוער ההיטלראי או שיפגעו בהם או במשפחתם.
הסרט
ב-1993 יצא לאקרנים הסרט "נערי הסווינג" (באנגלית: Swing Kids), בבימויו של הבמאי ההוליוודי תומאס קרטר. הסרט לא זכה להצלחה קופתית גדולה, אך זכה לביקורות משבחות על דיוקו ההיסטורי.
דגל סודאן
דגל סודאן (בערבית: علم السودان) הוא דגלה הלאומי של סודאן. הוא אומץ ב-20 במאי 1970. הדגל הוא דגל טריקולור בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית: אדום, לבן ושחור. משולש ירוק נמצא סמוך לניצב הדגל. עד המהפכה הצבאית של 1969 דגל סודאן היה דגל טריקולור בצבעים הכלל-אפריקאיים: כחול, צהוב וירוק.
הצבע האדום מסמל את המאבק של סודאן למען הקמת אומה ערבית גדולה. הלבן מסמל את האסלאם, את השלום, את האור והאהבה. השחור מסמל את המהפכה בסודאן, והירוק מסמל עושר וחקלאות.
פרומתאוס גז
פרומתאוס גז היא חברה משותפת יוונית - רוסית, שהוקמה בשנת 1991 באתונה.
חברת ייצוא הגז הטבעי הרוסי גזפרום אקספורט מטעם גזפרום מחזיקה בכ-50% מהמניות. מר דימיטריוס קופלוזוס, יו"ר ומנכ"ל קבוצת קופלוזוס, מחזיק גם הוא ב-50% מהמניות.
בין המגזרים הבסיסיים בפעילות העסקית של קבוצת קופלוזוס ושל פרומתאוס גז נמנים ייבוא ושיווק של הגז הטבעי הרוסי בשוק היווני, השתתפות בפיתוח התשתיות הדרושות תוך מעורבות פעילה בבניית צינורות העברת גז טבעי ובניית תחנות מדחס ורשתות הפצת גז טבעי בערים. במסגרת האינטרסים של החברה נופלים גם קידום וביצוע תוכניות עסקיות, במטרה ליצור צרכני גז טבעי חדשים גדולים כמו תחנות כוח משולבות של הגז הטבעי המודרני.
פרומתאוס גז הבטיחה במשך 50 שנה לפחות באמצעות גזפרום כמויות גדולות של מעבר גז לאלה שהתכוונו לייבא ליוון על ידי השירות האמריקני DEPA. כמויות אלה מסתכמות ב -3 מיליארד קוב מעוקב לשנה עד שנת 2016 ו-7 מיליארד בס"מ בשנה מעבר לתקופה זו.
אוניברסיטת קפריסין
אוניברסיטת קפריסין המכונה גם UCY (ביוונית: Πανεπιστήμιο Κύπρου) היא האוניברסיטה הציבורית היחידה בחלק היווני של האי קפריסין, וממוקמת בעיר הבירה ניקוסיה.
היסטוריה
זוהי אוניברסיטה צעירה ולא גדולה, שנוסדה בשנת 1989, ונפתחה לסטודנטים בשנת 1992. מספר התלמידים בה הוא כ־3500 סטודנטים, נכון לשנת 2005.
עד לפתיחתה, לא היה מוסד אוניברסיטאי ציבורי מקביל בקפריסין, והצעירים שהיו מעוניינים ללמוד נאלצו ללמוד במסגרות פרטיות יקרות יחסית, או במדינות שכנות, לרוב ביוון, שהייתה יעד מועדף בגלל השפה היוונית. גם דרום אפריקה הייתה יעד מועדף עד סוף שנות ה-80, מאחר שהאוניברסיטאות שם הקציבו מקומות ואף תקצבו במלגות סטודנטים זרים "לבנים".
שפות הלימוד הרשמיות באוניברסיטה הן יוונית וטורקית. למרות שסטודנטים מהחלק הקפריסאי הטורקי רשאים ללמוד בה, כמעט ואין נרשמים הדוברים טורקית.
שלד בורסאי
שלד בורסאי היא חברה, שמניותיה רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך, אך לרוב המסחר בה נמוך מאוד משום שאין לחברה כל פעילות בגלל שהיא מכרה את פעילותה או בגלל שהיא כשלה מבחינה עסקית והפסיקה את פעילותה. בהשאלה, משמש הביטוי לתיאור גוף כושל שעוד מותקנים בו מוסדות של גוף גדול ומתפקד.
אדם או חברה יכולים לקנות שלד בורסאי בעלות נמוכה יחסית, למזג לתוכו פעילות חדשה, ובכך להכניס את הפעילות לחברה ציבורית, שיכולה לגייס הון עם פחות מגבלות לעומת הנפקה ראשונה. כלל אצבע מתמחר את שוויו של שלד בורסאי בכמיליון דולר, תוך התחשבות בחסכון ההוצאות בגין רישום, פרסום תשקיף והוצאות רגולטוריות שונות נוספות. רכישת השלד מתבצעת לרוב בדרך של רכישה במהופך (נקראת גם מיזוג הפוך), שבו הבעלים של החברה הפרטית, שרוצה להפוך אותה לציבורית, מזרים נתחים מהחברה לתוך השלד, ובתמורה מקבל נתח מהחברה הציבורית. ניתן להסתכל על זה גם בצורה כזאת שהחברה הפרטית מחזיקה בציבורית, והציבורית רוכשת את הפרטית.
פעמים רבות לשלד הבורסאי רשומים הפסדים כתוצאה מפעילותו הקודמת, וניתן, בתנאים מסוימים, לקזז הפסדים אלה לצורכי מס מהרווחים בפעילות החדשה. לפיכך להפסדים אלה יש ערך, שיש להביאו בחשבון בעת קביעת ערכו של השלד הבורסאי.
בשנות ה-2000, נוצרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב מספר גובר של שלדים בורסאיים, לאחר שחברות רבות מכרו את פעילותם. כיוון שגם עלויות ההנפקה עלו משמעותית, ערך השלדים לאו דווקא ירד. במקרים רבים חברות פרטיות מחליטות להפוך לציבוריות, דרך שלדי בורסאי, במהירות, ללא תשקיף. בעיקר חברות הזנק שעדיין לא יצרו הכנסות משמעותיות, ויתקשו לבצע הנפקה ראשונה לציבור.
סטלאן סקושגורד
סטלאן סקושגורד (בשוודית: Stellan Skarsgård; נולד ב-13 ביוני 1951) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שוודי, זוכה פרס גלובוס הזהב ומועמד פרס אמי ופרס באפט"א על תפקידו במיני-סדרה "צ'רנוביל" מבית היוצר של HBO; שם גילם את הפוליטיקאי הסובייטי בוריס שצ'רבינה.
ביוגרפיה
סקושגורד נולד בעיר גטבורג, שוודיה בילדותו נדד עם משפחתו ברחבי שוודיה, והתגורר בין היתר בערים אופסלה, קאלמאר וטוטבו.
קריירה
סקושגורד החל את קריירת המשחק שלו בגיל צעיר. הוא הופיע בתוכניות טלוויזיה ועל במות תיאטרון מקומיות.
ב-1982 זכה סקושגורד בפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין על תפקידו בסרט "The Simple-Minded Murder". ב-1988 שיחק בסרט "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום". ב-1990 שיחק במותחן "המרדף אחר אוקטובר האדום". ב-1994 השתתף בסדרה של לארס פון טרייר "הממלכה". בשנת 1996 חזר לשתף פעולה עם טרייר, הפעם בסרטו עטור הפרסים "לשבור את הגלים". שנה לאחר מכן שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג "אמיסטאד" ובסרטו של גאס ואן סנט "סיפורו של ויל האנטינג". באותה שנה שיחק סקושגורד גם בסרט הנורווגי "אינסומניה" ובסרט הבריטי "בני הפנאטי" על פי תסריט מאת חניף קוריישי.
ב-1998 שיחק בסרט המלחמה "המציל" ובמותחן "רונין". ב-1999 שיחק בסרט האימה "ים כחול עמוק".
ב-2000 היה מועמד ל"פרס האקדמיה האירופית" על תפקידו בסרט הנורווגי "אברדין". עוד באותה שנה שיחק בסרט הניסיוני "טיימקוד" לצד סלמה הייק. ב-2001 שיחק במותחן "בית משפחת גלאס", בשנה זו היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית על תפקידו בסרט המלחמה המוזיקלי "מחיר הניצחון". ב-2002 שיחק בדרמה "החטוף" ובמותחן הפשע של מאט דילון " עיר רפאים". ב-2003 שיחק במיני-סדרה "הלנה מטרויה" את דמותו של מלך אתונה תסאוס, כמו כן הופיע בדרמה הפילוסופית "דוגוויל" של לארס פון טרייר. סקושגורד גילם את האב לנקסטר מֶרין בשניים מסרטי ההמשך של מגרש השדים (1973) – "מגרש השדים: ההתחלה" (2004) ו"דומיניון: הֶקדֶם למגרש השדים" (2005). ב-2004 השתתף גם בסרט "המלך ארתור".
בשנת 2005 גילם סקושגורד את המלך הרווגר בסרט "ביאוולף וגרנדל" וכמו כן שיחק בדרמת הספורט "גול". בשנת 2006 הוא גילם את ביל "אוזן-הנעל" טרנר, בסרט שובר הקופות "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת". באותה שנה גילם גם את דמותו של הצייר פרנסיסקו דה גויה בסרט "הרוחות של גויה". בשנת 2007 השתתף סקושגורד בסרט השלישי בסדרת שודדי הקאריביים "שודדי הקאריביים: סוף העולם", גם בסרט זה הוא גילם את דמותו של ביל טרנר. באותה שנה השתתף בסרט שוודי המבוסס על מסדר אבירי היכל שלמה "Arn - Tempelriddaren" (ארן: אביר מסדר הטמפלרים). בשנת 2007 שיחק בסרט האימה "משוואת פרייס". ב-2008 שיחק בסרט "מאמא מיה" שמבוסס על מחזה מוזיקלי בעל אותו שם.
עולם הענקים
עולם הענקים (באנגלית: Giantland) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1933 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. הסרט הוא עיבוד לאגדה "ג'ק ואפון הפלא" עם מיקי מאוס בתפקיד הראשי. מיקי מדובב על ידי וולט דיסני ואחייניו של מיקי מדובבים על ידי מרסלייט גארנר, שבאותה תקופה דיבבה בדרך כלל את מיני מאוס. זהו הסרט הקצר ה-62 בסדרת סרטי "מיקי מאוס", והשנים-עשר שיצא באותה השנה.
סטלאן סקושגורד
קריירה
בשנת 2009 שיחק בסרטו של רון הווארד "מלאכים ושדים". בשנת 2010 דיבב בסרט הסטופ מושן הפיני "המומינים: כוכב השביט" המבוסס על הספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" מאת הסופרת השוודית טובה ינסון.
דיטר הנס
דיטר הנס (בגרמנית: Dieter Hoeneß, נולד ב-7 בינואר 1953 באולם שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ בעיקר בבאיירן מינכן. הנס ייצג את גרמניה המערבית במונדיאל 1986 והגיע עמה למשחק גמר, בו הוא נכנס לשחק כמחליף, ונבחרתו הפסידה לארגנטינה. לאחר פרישתו עסק הנס בתפקידים ניהוליים בקבוצות שונות.
סטלאן סקושגורד
קריירה
סקושגורד מגלם את ד"ר אריק סלביג ביקום הקולנועי של מארוול והופיע בשובר הקופות "ת'ור" (2011), בסרט ההמשך "תור: העולם האפל" (2013) וב"הנוקמים" (2012) ובסרט ההמשך "הנוקמים: עידן אולטרון" (2015).
ב-2016 גילם אוליגרך רוסי בשם דימה במותחן הריגול "בוגד משלנו", על פי ספר באותו שם מאת ג'ון לה קארה. בשנת 2017 שיחק בסרט "בחזרה למונטוק" של הבמאי הגרמני פולקר שלונדורף. שיחק גם בסרט הספורט הביוגרפי "ג'ון מקנרו נגד ביורן בורג" של הבמאי הדני יאנוס מץ פדרסן אודות אגדות הטניס ג'ון מקנרו האמריקאי וביורן בורג השוודי.
ב-2018 חזר לגלם את דמותו של ביל אנדרסון בסרט ההמשך "מאמה מיה! Here We Go Again".
בשנת 2019 שיחק במיני-סדרה "צ'רנוביל", שם גילם את דמותו של בוריס שצ'רבינה. על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "מוזיקה, מלחמה ואהבה" לצדם של סטיבן דורף וקוני נילסן וכיכב בסרט הדרמה הנורווגי "תקווה" של הבמאית מריה סודהל.
בשנת 2021 גילם את הברון ולדימיר הארקונן בסרט חולית (סרט, 2021).
בשנת 2022 שיחק בסדרת האינטרנט של דיסני+ "אנדור". הסדרה מהווה פריקוול לסרט מיקום מלחמת הכוכבים, "רוג אחת" (2016), על דמותו של קסיאן אנדור חמש שנים לפני אירועי הסרט.
חייו האישיים
באפריל 1975 נישא לפיזיקאית מיי סקושגורד (ילידת 1956), ויחד יש להם שישה בנים, אלכסנדר סקושגורד (1976), גוסטב סקושגורד (1980), סם סקושגורד (1982), ביל סקושגורד (1990), אייז'ה סקושגורד (1992) וואלטר סקושגורד (1995). ארבעה מתוך ששת הבנים שחקנים גם הם. ב-2007 סקושגורד ומיי התגרשו.
סקושגורד התחתן בשנית עם מייגן אברנט בינואר 2009, ובאותה שנה לזוג נולד בן בשם אוסיאן. ב-2012 נולד לזוג בן שני, קולביורן.
דיטר הנס
הנס הוא אחיו הצעיר של אולי הנס, כדורגלן העבר ונשיאה הנוכחי של באיירן מינכן, ואביו של מאמן הכדורגל סבסטיאן הנס.
אאלן ושטוטגרט
הנס החל את הקריירה במועדוני נוער בעירו אולם, ובשנת 1973, בגיל 20, החל לשחק בקבוצת הבוגרים של VFR אאלן, בה שיחק 103 משחקים והבקיע 46 שערים. בשנת 1975 עבר לשטוטגרט, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונתו השנייה של הנס בשטוטגרט, סייע לה להעפיל אל הבונדסליגה. הנס שיחק ארבע עונות בשטוטגרט, בהן הופיע ב-105 משחקים והבקיע 44 שערים, כשבעונתו האחרונה בשטוטגרט, 1979, סייע לה לסיים במקום השני בבונדסליגה אחרי המבורג, כשהוא מבקיע 16 שערים.
באיירן מינכן
בקיץ 1979 חתם הנס בבאיירן מינכן, בדיוק עם פרישתו של אחיו, אולי. הנס זכה עם הקבוצה הבווארית בחמש אליפויות ובשלושה גביעים מקומיים. בחמש מתוך שמונה עונותיו של הנס בבאיירן מינכן, כבש מספר שערים דו ספרתי. הנס הגיע עם באיירן מינכן פעמיים לגמר גביע אירופה לאלופות, ובשתיהן הפסיד. ב-1982 הפסידה באיירן מינכן לאסטון וילה, וב-1987 הפסידה לפורטו, במשחק האחרון של הנס בקריירה. בתום עונת 1987, פרש הנס מכדורגל.
הנס שיחק 224 משחקים במדי באיירן מינכן, וכבש עבורה 102 שערים, עובדה המציבה אותו במקום הרביעי בדירוג המבקיעים של באיירן מינכן בכל הזמנים, לאחר גרד מילר, קרל היינץ רומניגה ורולאנד וולפארט.
הנס משתייך להיכל התהילה של באיירן מינכן.
נבחרת לאומית
להנס שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע ארבעה שערים. בפעם הראשונה שיחק הנס בנבחרת בשנת 1979, ומאז, לא נקרא אל הדגל במשך שבע שנים. הזימון הבא הגיע לקראת מונדיאל 1986, בו הנס החליף במשחק הגמר את פליקס מגאת, והפך לשחקן המבוגר ביותר על המגרש, בגיל 33 ו-173 ימים. נבחרת מערב גרמניה הפסידה באותו גמר לנבחרת ארגנטינה.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו של הנס ממשחק פעיל, החל לעבוד בהנהלה של חברת המחשבים קומודור אינטרנשיונל, ששימשה כספונסור של באיירן מינכן. בין השנים 1990-1995 הנס עבד כמנכ"ל במועדון הכדורגל של שטוטגרט. לאחר מכן שימש כסגן נשיא במועדון הרטה ברלין, שם עבר לאחר מכן לתפקיד ניהולי, עד לעזיבתו בשנת 2009. בהמשך ביצע את אותם תפקידים גם בוולפסבורג.
דיטר הנס, כמו אחיו אולי, חובב גולף מושבע.
עולם הענקים
הסרט היה קודמם האמנותי לסרטי דיסני מאוחרים יותר כמו "גוליבר מיקי" (1934), "חייט קטן ואמיץ" (1938) ו"חופשי ומאושר" (1947). הסרט גם סימן את הופעת הבכורה המונפשת של אחייניו של מיקי, אם כי המספר הגדול שלהם אינו עולה בקנה אחד עם שני האחיינים היחידיים של מיקי (מורטי ופרדי פילדמאוס) שהופיעו ברצועת הקומיקס.
עלילה
הסרט מתחיל כשמיקי מאוס יושב בבית וקורא את הספר "ג'ק ואפון הפלא". לבקשת אחייניו העכברונים הוא מספר להם את האגדה, למרות שהוא מכניס את עצמו לתפקיד ג'ק.
בסיפור, מיקי מטפס על גבעול שעועית גבוה ומגיע ל"עולם הענקים", מקום בעננים בו הכל גדול יותר. מיקי רוכב על פרפר ענק לעבר טירה, שם הוא מסתכל פנימה דרך חור המנעול. בדיוק אז, הענק שגר בטירה חוזר הביתה ואינו מודע למיקי, שמתגנב פנימה לטירה. מיקי מתחבא בין המאכלים על שולחן האוכל כשהענק מתיישב לאכול וקורא עיתון.
כשמיקי מתחבא בתוך גלגל של גבינה שווייצרית, הענק מכין כריך גבינה ומכניס בלי משים את מיקי לפיו. מיקי נמנע מלהילעס או להיבלע, ובסופו של דבר מחבל במקטרת של הענק כדי לברוח. הענק מנסה לתפוס את מיקי, אבל מיקי מעיף כפית פלפל לתוך פניו של הענק וגורם לו להתעטש. הענק מעיף את קיר הטירה מעוצמת העיטוש ומיקי רץ אל עבר גבעול השעועית כשהענק דולק אחריו. כאשר מיקי מגיע לתחתית גבעול השעועית הוא מצית אותו באש והענק נופל למטה ויוצר חור גדול באדמה.
בחזרה לבית, מיקי מספר לאחייניו שהענק נפל דרך כדור הארץ עד לסין. כשמיקי שואל מה הם חשבו על הסיפור, העכברונת הצעירה ביותר נושפת לתוך הבקבוק שלה כאות בוז ולעג, מה שמעיד שהיא לא הסכימה. הסרט מסתיים במיקי שמושך בכתפיו והעכברונים מצחקקים.
עיבודים
בשנת 1934 פרסם דייוויד מקיי הוצאות לאור עיבוד לספר ילדים של סרט זה.
כמו כן, בשנת 1934, טד אוסבורן כתב קו עלילתי המבוסס על הסרט, עבור רצועת הקומיקס מיקי מאוס בעיתון, בשם "רומפלוואט הענק". עיבוד זה היה הראשון לזהות את הענק בשמו. האיורים היו של פלויד גוטפרדסון וטד ת'ווייטס.
מורשת
הסרט היה ההופעה המונפשת הראשונה של אחייניו של מיקי, למרות שהם הופיעו בקומיקס עוד בשנת 1932, ברצועת הקומיקס של פלויד גוטפרדסון שכותרתה "האחיינים של מיקי".
הנחת היסוד של הסרט הייתה דומה ל"גוליבר מיקי", שיצא לאקרנים בשנה שלאחר מכן.
אנטון דרקסלר
אנטון דרקסלר (בגרמנית: Anton Drexler; 13 ביוני 1884 - 24 בפברואר 1942) היה מנהיג גרמני בשנות ה-20 של המאה ה-20, אשר יסד את מפלגת הפועלים הגרמנית יחד עם העיתונאי קארל הרר, שהייתה הבסיס ל"מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית" (המפלגה הנאצית) והיה מנהיגה הראשון. דרקסלר שימש כמנטור של אדולף היטלר במשך ימיו הראשונים בפוליטיקה.
ביוגרפיה
נולד במינכן, בצעירותו עבד כשרברב ואחר כך כעובד רכבת בברלין. הוא הצטרף למפלגת המולדת במהלך מלחמת העולם הראשונה. במרץ 1918 ייסד דרקסלר חבורת עובדים בשם "Freien Arbeiterausschuss für einen guten Frieden" שלחמה למען השלום. לאחר מכן, ב-1918, הקימו קארל הרר (עיתונאי וחבר באגודת תולה), דרקסלר ופעילים פוליטיים נוספים, את "מעגל הפועלים הפוליטי". חברי המפלגה נפגשו לעיתים קרובות לדיונים בנושאים לאומיים ואנטישמיים. דרקסלר חיבב שירה, היה חבר בתנועת הפולקיזם יחד עם הרר, ופעם נוספת הקים מפלגה. המפלגה הוקמה במינכן ב-5 בינואר 1919 ונקראה "מפלגת הפועלים הגרמנית".
בישיבת המפלגה שנערכה בספטמבר 1919, הדובר הראשי היה גוטפריד פדר. כאשר האחרון סיים את דבריו, אדולף היטלר התערב בוויכוח פוליטי עם אורח בישיבה, פרופסור באומן, שפקפק בטענותיו של פדר כנגד הקפיטליזם והציע שבוואריה תתנתק מפרוסיה ותקים לאום דרום-גרמני חדש יחד עם אוסטריה. בתוקפנות שבה היטלר ביקר את דבריו של האיש, הוא הותיר רושם רב על חברי המפלגה עם כישורי הנאום שלו, ולפי גרסתו, ה"פרופסור" עזב את האולם תוך שהוא מודה בתבוסה מוחצת. דרקסלר התקרב להיטלר ודחף חוברת לכף ידו. שם החוברת היה "התעוררותי הפוליטית", ולפי היטלר, היא שיקפה את האידיאלים שכבר האמין בהם. מהיותו מורשם מהיטלר, דרקסלר הזמין אותו להצטרף לשורות המפלגה. היטלר נענה בחיוב להצעה ב-12 בספטמבר 1919, וכך נהפך לחבר ה-55 במספר במפלגה. תוך פחות משבוע, היטלר קיבל גלויה מדרקסלר שהצהירה על הצטרפותו הרשמית למפלגה וכן שהוא אמור להגיע לפגישת "וועדה" לדון בכך.
היטלר החל לפרסם את המפלגה בפני הציבור, ב-24 בפברואר 1920 הוא כינס אספה שמספר משתתפיה היה גדול משמעותית ממספר המשתתפים באסיפות קודמות, הוזמנו אליה 2,000 איש. האספה צברה הדים בציבור הרחב וקארל הרר החליט לפרוש מתפקידו במפלגה כאות מחאתי. באספה זו, היטלר פירט לראשונה את המניפסט של מפלגת הפועלים הגרמנית שכלל 25 סעיפים עיקריים, אותם הגו דרקסלר, פדר והיטלר עצמו. בנאום זה היטלר נתן סמכות למפלגה לפעול בנושאים מדיניים ושיקף את מדיניות החוץ של המפלגה (ביטול הסכם ורסאי, הגדלת שטחה של גרמניה, התפשטות מזרחה ושלילת אזרחותם של היהודים). באותו יום שונה שם המפלגה למפלגה הנאצית.
עד לשנת 1921, היטלר כבר היה למנהיגה הבלתי מעורער של המפלגה. ביוני 1921, כאשר היטלר ודיטריך אקרט היו במסע לגיוס כספים בברלין, פרץ מרד בסניף המפלגה במינכן. חבריה הבכירים של המפלגה רצו להתמזג עם המפלגה הסוציאליסטית הגרמנית היריבה. היטלר חזר למינכן ב-11 ביולי ובזעם הגיש את התפטרותו. בכירי המפלגה הבינו שהתפטרות הדמות הציבורית המוכרת ביותר של המפלגה וכן הדובר הראשי שלה תוביל להתמוטטות המפלגה. היטלר הצהיר שהוא יחזור לשורות המפלגה בתנאי שהוא עצמו יחליף את דרקסלר בתפקיד יושב ראש המפלגה, ושמטה המפלגה הראשי יישאר במינכן. הבכירים הסכימו לתנאיו. הוא הצטרף למפלגה מחדש כחבר מספר 3,680. דרקסלר קיבל תפקיד סמלי של נשיא המפלגה והוא עזב אותה בשנת 1923.
סיום חברותו במפלגה הגיע עם הוצאת המפלגה הנאצית מחוץ לחוק לאחר ניסיון הפוטש הכושל במרתף הבירה, אירוע שבו דרקסלר לא לקח חלק. בשנת 1924 נבחר לעמוד בראש הפרלמנט הבווארי עבור מפלגה אחרת, שבה כיהן כסגן נשיא עד לשנת 1928. לא היה לו חלק גם בייסודה מחדש של המפלגה הנאצית בשנת 1925, והוא חזר לשורותיה רק לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933. הוא קיבל את "עיטור הדם" של המפלגה בשנת 1934 ולעיתים השתמשו בו לצורכי תעמולה עד לשנת 1937, אך הוא מעולם לא קיבל עמדה של כוח במפלגה או מילא תפקיד מהותי בה. מת במינכן בפברואר 1942 ממחלה שנגרמה מצריכת יתר של אלכוהול.
הר רחבעם
הר רחבעם הוא הר בגובה 389 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם כ־1.7 קילומטרים מגבול ישראל–מצרים וכשלושה קילומטרים ממערב לאילת. את ההר מקיפים מספר נחלים: מצפון וממזרח נחל שלמה, מצפון נחל יהושפט ומדרום ומדרום-מזרח נחל רחבעם. מצפון להר רחבעם נמצא הר יהושפט
כמו הרים נוספים באזור, גם הר רחבעם קרוי על שם אחד ממלכי יהודה, רחבעם, בנו של שלמה המלך.
שביל ישראל עובר מדרום לו.
אנרי השני דה מונמורנסי
אנרי השני דה מונמורנסי (30 באפריל 1595 - 30 באוקטובר 1632) היה אדמירל הצי הצרפתי בתקופתם של לואי השלושה עשר, מלך צרפת ושל הקרדינל רישלייה.
ביוגרפיה
הוא נולד בארמון שאנטיי שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת, כבנו של אנרי הראשון דה מונמורנסי שהיה מפקד הצבא של אנרי הרביעי, מלך צרפת. ב- 1614, אחרי מות אביו, ירש את התואר דוכס מונמורנסי ואת תפקידו של אביו כמושל חבל לנגדוק. קצת לפני כן, התמנה לאדמירל הצי של המלך לואי השלושה עשר. הוא לקח חלק במלחמותיו של המלך נגד הפרוטסטנטים, וב- 1625 נחל ניצחון על הצי של בנז'מן דה רוהן, דוכס סוביס, לחופי עיר הנמל לה רושל וכבש את האיים רה ואולרון שבקרבת מקום. ב- 1630 קיבל את התואר מרשל של צרפת.
באותה שנה, גאסטון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי השלושה עשר, ארגן מרד נגד הקרדינל רישלייה ונגד בית המלוכה. אנרי השני דה מונמורנסי הצטרף למרד זה בהשפעתה של אם המלך מארי דה מדיצ'י, שהאמינה כי הקרדינל גזל ממנה את כל השפעתה הפוליטית, חתרה תחת מעמדו וקשרה קשר לרוצחו. ב- 12 בנובמבר של אותה שנה נראה היה ליום אחד כי מאמציה הוכתרו בהצלחה כאשר המלך, שנתן את הסכמתו לפיטוריו של רישלייה, עזב את פריז ונסע לורסאי. אולם, רישלייה הצליח לשכנע את המלך לחזור בו. המלך קרא לרישלייה לעצור את יועציה של אמו, הגלה אותה ל שבעיר קומפיין, צפונית-מזרחית לפריז, וציווה עליה לחדול מלעסוק בפוליטיקה.
אולם, בנה, גאסטון, דוכס אורליאן גייס לצדו את מועצת חבל לנגדוק (שרישלייה עמד לשלול ממנה את הזכות להטיל מיסים), וציווה לתפוס את המבצר שעל האי ברסקו שלחופי הים התיכון. ב- 22 ביולי 1632 חבל לנגדוק הכריז על התנתקותו מן הכתר הצרפתי. קבוצת אצילים הצטרפה למורדים בהנהגתו של אנרי השני דה מונמורנסי, אך העיר טולוז נשארה נאמנה למלך, והערים קרקסון ונרבון סירבו לקבל את המורדים. הצבא המלכותי, שמנה כ- 2,500 איש, בהנהגתו של מרשל דה שומבר יצא לקראת המורדים שמנו כ- 1,500 איש שרובם היו מחוסרי ניסיון צבאי. בקרב קצר שהתחולל ליד העיר קסטלנודרי שבחבל לנגדוק (1 בספטמבר 1632) המורדים נחלו מפלה ואנרי השני דה מונמורנסי נפצע קשה ונלקח בשבי.
נערך משפט בפני המועצה המשפטית של העיר טולוז, ואנרי השני דה מונמורנסי נידון למיתה באשמת בגידה. ב-30 באוקטובר 1632, אחרי שביקש סליחה מן המלך, מסר את שרביט המרשל שלו, והסיר מעליו את צלב מסדר רוח הקודש, הוא הוצא להורג בחצר הפנימית של בית העירייה של טולוז. דבריו האחרונים לאדם שכרת את ראשו היו: "הכה בחוזקה". לוח זיכרון שהונח במקום שרד עד ימינו אלה.
פרנסס קליבלנד
פרנסס קלרה פולסום קליבלנד פרסטון (באנגלית: Frances Clara Folsom Cleveland Preston; 21 ביולי 1864 – 29 באוקטובר 1947), אשתו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד. הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1886–1889 ובין 1893–1897.
ביוגרפיה
גרובר התכתב עם פרנסס בזמן לימודיה במכללת ולס, ונהג לשלוח לה פרחים למכללה.
לאחר הנישואים הפכה פרנסס לגברת הראשונה של ארצות הברית. האירועים הרבים שארגנה הביאו לה פופולריות רבה. כמו כן היא נהגה להיפגש מספר פעמים בשבוע בשעות אחר הצהריים עם נשים עובדות, במטרה לעודד שוויון זכויות לנשים ועבודת נשים. קליבלנד הייתה הגברת הראשונה הצעירה ביותר בתולדות ארצות הברית.
לאחר שגרובר הפסיד בבחירות הנשיאות ב-1888 עברו בני הזוג לעיר ניו יורק שם נולדה בתם רות. לאחר בחירתו המחודשת של גרובר לנשיא שבו בני הזוג לבית הלבן. בתם השנייה אסתר נולדה בבית הלבן בשנת 1893, ובתם השלישית מריאן נולדה בשנת 1895.
שני בניהם של בני הזוג נולדו לאחר תום כהונתו השנייה של גרובר קליבלנד, בעת מגוריהם בפרינסטון שבניו ג'רזי. בשנת 1908 נפטר גרובר.
בשנת 1913 נישאה פרנסס לתומס פרסטון הבן, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
פרנסס נפטרה בגיל 84 ונקברה בפרינסטון.
צבי לוין
צבי לוין (30 במאי 1911 - 26 באוקטובר 2000) היה פעיל ציבור, תעשיין, חזן, ועיתונאי ישראלי. הוא כיהן פעמיים כנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של הבונים החופשים בישראל, שימש עורך "הבונה החופשי" במשך 17 שנים, וחיבר את הספר "הבניה החפשית היא דרך חיים". לוין הוא יקיר העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה
לוין נולד בירושלים בג' בסיוון ה'תרע"א לאביו אליהו מיכל בן-ציון, בנו של צבי הירש מסלאנט, שעלה מרוסיה בסוף המאה ה-19, ולאמו דבורה נוטקין, נכדתו של נתן נטע נוטקין, מצאצאי הגאון מווילנא, שמשפחתה התגוררה בארץ ישראל מאז אמצע המאה ה-19. בילדותו התגורר בשכונת אבו בסל, למד בחדר בבית ישראל ולאחר מכן בתחכמוני, כולם בירושלים. בעת מלחמת העולם הראשונה היגר עם משפחתו לדמשק, שם למד בבית הספר העברי בהנהלת יהודה בורלא ובבית הספר אליאנס הצרפתי. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והשיבה לתל אביב נמנה עם מייסדי "חוגי הנוער הלאומי" בתל אביב (שהצטרפו אחר כך לבית"ר). ב-1928 הוא מוזכר בדאר היום⁩ כאיש מפתח בברית טרומפלדור, שמה המקורי של בית"ר. בין השנים 1933-1934 שרת כקצין הנציבות של בית"ר.
הצטיין מילדותו במוזיקה, הן בנגינה והן בזמרה. בבית-הספר היסודי ניגן בחצוצרה בתזמורת בית הספר ושר במקהלה. בבית-הספר התיכון החל לעבור לפני התיבה, ותוך כמה שנים היה לחזן, במשך השנים עסק בזמרה ובחזנות כמקצוע משני. הוא למד אצל המנצח ליאו ליוב, החזן זבולון קוורטין ואחרים, ונודע בקול הבריטון שלו ובסגנונו המיוחד בתפילה. במקביל למד פיתוח קול וזמרה, עמד בראש מקהלת "אקורד", נבחר כזמר הבריטון המוביל של מקהלת תל אביב, והופיע לפני קהל וברדיו ירושלים.
כששהה המנצח המפורסם ליאו ליוב בארץ הצטרף, יחד עם אחיו הצעיר דב לוין, למקהלה שלו, והיה הסולן שלה כל שנות קיומה. שימש כחזן שני לחזנים קוורטין ויצחק מן שהתפללו בתל אביב. שנים רבות עסק בחזנות והופיע בתפילות בתל אביב ובירושלים והיה חבר פעיל בוועד ארגון החזנים בישראל.
ב-1947 יצא לארצות הברית, שם הופיע כחזן וכזמר וזכה להצלחה.
כאשר זכה בתואר יקיר העיר תל אביב בשנת 1984, נתבקש לשאת דברים בטקס, אך בחר לשיר את יצירתו של קוורטין ל"אבינו מלכנו זכור כי עפר אנחנו".
עיקר מקצועו היה ענף הדפוס, אליו נכנס בשנת 1940, בדפוסו של משה שהם בתל אביב. תוך זמן קצר היה למנהל הדפוס ובמשך השנים נחשב לאחד המומחים הראשונים במעלה במקצוע הדפוס. הקים וייסד את דפוס "אבוקה" שהתמחה בהוצאה לאור של ספרי חוק ומשפט וספרים בערבית. כן הדפיס במשך עשרות שנים את השבועון "הד החינוך", הירחון "החינוך" ופרסומים אחרים של הסתדרות המורים.
לוין היה אחיו של שופט בית המשפט העליון וחבר מסדר הבונים החופשים, דב לוין. בשנת 1935 נישא לבת שבע לבית פלדמן. לשניים נולדו בת ובן. בנם הוא המתרגם והמשורר עמשי לוין.