cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מספר משכורות נדרשות לרכישת דירה
שנות ה-90
החל מסוף שנות ה-80 עד אמצע שנות ה-90 מחירי הדירות עלו בצורה משמעותית בעקבות העלייה ממדינות חבר העמים, הסיוע הממשלתי במשכנתאות במינוף גבוה לעולים זכאים וביקוש ספקולטיבי גובר. בדצמבר 1995 הגיע לישראל פרופ' פיטר לינימן, מומחה לנדל"ן העומד בראש מחלקת הנדל"ן בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה ובמהלך הרצאה בבית הספר לנדל"ן של להב ואנגלו-סכסון הוא קבע נחרצות: "תוך שנתיים יהיה משבר במחירי הדירות בארץ, שירדו ב-15 עד 30 אחוז". לפי השוואה שנערכה על ידי מערכת "גלובס" שנתיים לאחר מכן, חוץ מבכמה בתי יוקרה, לא נרשמה ירידת מחירים של 30%, ורק במקומות בודדים ירדו המחירים ב-15%. ברוב המקומות נרשמה הוזלה של 5% עד 10% במחירי הדירות, והיו גם אתרים וערים שבהם עלו המחירים. בפברואר 1997 חברת בטוחה פרסמה מחקר שממנו עלה כי הצרכן הישראלי הגיע לקצה גבול יכולתו בתשלום לדירות ולפיו המשק נמצא בתחילתו של תהליך שיימשך מספר שנים ועיקרו תיקון במחירי דיור אשר בשיאו תיתכן ירידת מחירים ריאלית של 15%-20% (יחסית למחירי שיא של יוני 1996). במרץ 1998 פרופ' פיטר לינימן שום בפעם ביקר בישראל והתנבא כי מחירי הנדל"ן למגורים ירדו בעוד 15% וכי בשיא ירידות המחירים הבנקים יתחילו לממש נכסים של חברות שלקחו אשראי. ביולי 1998 חברת אילנות-בטוחה פרסמה ניתוחים שערכו כלכלני החברה למניות של חברות הנדל"ן בבורסה ובהם עלה כי דו"חותיהן לשנת 1997 לא שיקפו את המשבר הפוקד את הענף בגלל שיטת הדיווח החשבונאי וכי הדו"חות לרבעון הרביעי של 1997 כבר התחילו להצביע על המשבר שפקד את הענף. עוד העריכו הכלכלנים כי בשנים 1998 ו-1999 יימשכו הירידות הריאליות במחירי הדירות למגורים עקב העלייה המתמשכת בשיעורי הריבית על המשכנתאות, מימוש הזכאות על ידי העולים שהגיעו לארץ בגלי העלייה הראשונים והאטה בקצב הגעת עולים חדשים בשנים האחרונות, ציפיות להמשך הירידה במחירי הדיור, המתנה לעדכון המשכנתאות בעקבות המלצות ועדת גדיש, ירידה בכוח הקנייה של הצרכן עקב ההאטה והמיתון במשק והעלייה ועלייה בהיצע הדירות בעקבות בניית דירות חדשות, פינוי דירות ישנות עקב פטירה או עזיבת הארץ ושינוי ייעוד של מבנים. במסגרת הכנס השנתי של שמאי המקרקעין שנערך בנובמבר 1998, מסר הכלכלן ושמאי המקרקעין הבכיר אהוד מאירי כי מאז דצמבר 1995 ועד אוקטובר 1998 מחירי הדירות והמשרדים בתל אביב ירדו ב-12 עד 22 אחוז. במהלך תקופת המשבר וירידות המחירים בענף הנדל"ן הזהירו מספר גורמים מהתעוררות ומפנה בשוק הדיור עקב סיבות שונות כגון, היצע קרקעות ודירות קטן שלא יוכל לספק את הביקושים, הירידה בגובה הריבית על משכנתאות וההטבות לזכאים ולזוגות צעירים הכלולים בחוק המשכנתאות החדש, והירידה בהתחלות הבנייה לצד הירידה במלאי הדירות הלא מכורות. למרות כל זאת, בשלוש שנותיו של בנימין נתניהו, שכיהן גם בתפקיד הרשמי של שר השיכון, נקלע ענף הנדל"ן לאחד מהמשברים החמורים ביותר בתולדותיו ובמהלכו הוא חווה הצטמקות חדה של פעילות, ירידת מחירים וכניסתם של קבלנים ויזמים לקשיים ופשיטות רגל.
שנות ה-2000
החל מהמחצית השנייה של שנת 2008 נצפו עליות עקביות ומשמעותיות במחירי הדירות שהעלו את המדד אל מעל 100 משכורות לראשונה מזה 30 שנה. רמת השיא של יחס מחיר דירה משכורת (עד לאותה עת) נמדד במחצית הראשונה של שנת 2011 בגובה של 134 משכורות לדירה ממוצעת. מאז ועד המחצית השנייה של 2012 ירד היחס ל-127 משכורות (נצפתה יציבות נומינלית במחירי דירות ועליה בשכר הממוצע), נכון לשנת 2022 בכדי לרכוש דירה נדרשות 153 משכורות.
קשיים ואי דיוקים בשיטת החישוב
מטרת השיטה היא לבטא את מצבם של רוכשי הדירות או את יוקר הדיור שרואה לנגד עיניו ציבור הצרכנים. אולם קיימים לגביה מספר קשיים שמביאים לעיוות התוצאה:
פרשת הסיליקון בחלב
פרשת הסיליקון בחלב הייתה פרשה שבמרכזה עמד הגילוי שחברת "תנובה" הוסיפה את הכימיקל פולי דימתיל סילוקסאן (Polydimethylsiloxane) לחלב העמיד, 1% שומן שלה, ללא ידיעת הציבור.
הגילוי
בספטמבר 1995 נחשף בתחקיר של רונאל פישר במוסף "סופשבוע" בעיתון מעריב, כי חברת "תנובה" הוסיפה לחלב העמיד דל-השומן שלה את הכימיקל פולידימתילסילוקסאן (אשר נחרט בתודעה הקולקטיבית כ"סיליקון"). התחקיר התבסס על מידע פנימי שהגיע לידי פישר, ועל בדיקות כימיות שבוצעו לחלב במעבדת 'ספקטרולאב' ברחובות. הכימיקל שימש כחומר מונע קיצוף, ואיפשר לאטום ביתר קלות את אריזות החלב לאחר מזיגת החלב לתוכן. בעקבות בעיה בתהליך הייצור במפעל תנובה נאלצו להשמיד כמויות גדולות של חלב ובכך נגרמו הפסדי הכנסות ניכרים. השימוש בסיליקון מנע את התופעה. מדובר בפולימר על בסיס צורן, נטול צבע ולא רעיל. החומר נחשד כחומר מסרטן, ולכן נאסר לשימוש במזון ברוב ארצות העולם ובהן ישראל, מתוקף סעיף בתקנות לרישוי עסקים. הכנסתו למוצר מזון הייתה כרוכה באישור מיוחד של מנכ"ל משרד הבריאות.
הליכים פליליים
בשנת 1995 הוגש נגד תנובה ומנהליה כתב אישום בבית משפט השלום ברחובות בשל שתי עבירות: ביום 4.3.1996 הרשיע בית המשפט את הנאשמים על פי הודאתם בעבירות שיוחסו להם ואימץ את הסדר הטיעון שהושג בין הצדדים לפיו הוטל על הנאשמים קנס. (על תנובה הוטל קנס בסך של 28,000 ש"ח)
הליכים אזרחיים
ב-14 בספטמבר 1995 הוגשה תביעת פיצויים ובקשת לאישור תובענה ייצוגית על ידי תופיק ראבי נגד תנובה. ב-13 ביוני 1996 אושרה הבקשה על ידי השופט משה טלגם, שקבע כי התובע הייצוגי ממלא אחר דרישות חוק הגנת הצרכן אשר כלל בשעתו הסדר להגשת תובענות ייצוגיות בעילות על פיו. בנוסף לכך, בית המשפט שלל את הטענה בדבר העדר תום לב של התובע, וקבע כי הוא יכול לייצג בצורה הולמת את הקבוצה התובעת, אף כי המליץ לו להסתייע במועצה הישראלית לצרכנות. לגבי הסעד, קבע בית המשפט כי אין לאשר סעד של השבה אך אישר תביעה בגין נזק בריאותי, ובלבד שאין מדובר בנזקי גוף עתידיים. בית המשפט הגדיר את הקבוצה התובעת ככוללת כל מי שצרך חלב מן הסוג הנדון בתקופה שבה הוסף לו סיליקון.
הן תנובה והן התובע ערערו על ההחלטה לאשר את התובענה הייצוגית. תנובה ערערה על אישורה, ואילו התובע ערער על מחיקת סעד ההשבה וכן על כך שלא נפסק לטובתו שכר טרחה. המשך הדיון בתובענה עוכב עד למתן פסק דין בערעור בבית המשפט העליון.
ביום 19.5.2003 ניתן פסק דין בערעור. המועצה לצרכנות הצטרפה כצד לדיון בערעור, לצדו של התובע, ולמעשה הוספה כתובע נוסף. גם היועץ המשפטי לממשלה הצטרף לדיון וצידד באישור התובענה הייצוגית. בית המשפט העליון דן בתנאי קיום נזק בר-פיצוי לשם גיבושה של עילת התביעה לפי חוק הגנת הצרכן וקבע בדעת רוב (השופטת מרים נאור והמשנה לנשיא שלמה לוין) כי נזק בר-פיצוי איננו רק נזק ממוני, עת הגדרתם שנזק כולל גם "תחושות שליליות ותחושות של גועל", ובנוסף "פגיעה באוטונומיה של הפרט" אשר זכאי לקבוע מה יכנס לפיו ולגופו וממה ימנע. בהחלטתו הסתמך בית המשפט העליון על פסיקה לפיה נזק בר פיצוי כולל גם "פגיעה בנוחות גופנית, סבל ופחד גם אם אין להם כל ביטוי פיזי, וגם אם אין הם מתלווים לפגיעה פיזית כלשהי", וכן, "נזק מוראלי ועגמת נפש". בית המשפט השליך מעצם העובדה שתנובה הכחישה בתחילת הדרך את הוספת הסיליקון לחלב כהבנה ומודעות לכך שקיימת התנגדות רחבה בציבור לתוספת זו. בית המשפט העליון לא התערב בהחלטה לשלול את סעד ההשבה וציין כי בית המשפט יוכל לפסוק פיצוי לטובת הציבור או לטובת הקבוצה, כולה או חלקה, שהרי קיים קושי לדעת מיהם הצרכנים שרכשו את החלב.
משאושרה התביעה כייצוגית חזר הדיון לבית המשפט המחוזי בתל אביב. בית המשפט קבע כי אין לפצל את שלב ההוכחות לדיונים נפרדים בשאלת האחריות ובשאלת הנזק, וקבע עוד כי "האוכלוסייה הרלוונטית לתביעה היא, בעיקרו של דבר, אותם אנשים שרכשו בעצמם את החלב" בישראל. בנוסף לכך קבע בית המשפט כי לא ניתן לבסס "ממצאים עובדתיים" על קביעות בית המשפט בהליך פלילי, בין היתר, משום שבאותו הליך לא נשמעו עדויות ולא הוגשו ראיות. עם זאת, קבע בית המשפט כי הודאתה של תנובה בביצוע העבירות והכרעת הדין המרשיעה מהווים ראיות לחובתה של תנובה גם בהליך בפניו. בית המשפט הוסיף כי הוא אינו נדרש להכריע בשאלה "המדעית" הנוגעת לקיומו של סיכון בריאותי בשתיית חלב המכיל סיליקון, וכי די לבחון את השאלה האם ניתן לשלול סיכון בריאותי כאמור. ביום 7.10.2008 פסק בית המשפט סעד כספי לטובת הקבוצה מכוח לחוק תובענות ייצוגיות, על סך של 55 מיליון ש"ח, וחילק אותו לשלוש מטרות:
תנובה הגישה ערעור על פסק דינו החלקי של בית המשפט המחוזי והתובעים הייצוגיים הגישו ערעור שכנגד, אך טרם שנדונו ערעורים אלו ניתן על ידי בית המשפט המחוזי פסק דין משלים. בפסק הדין המשלים מיום 17.6.2009 נתן בית המשפט המחוזי תוקף להסכמות אליהם הגיעו הצדדים לגבי חלוקת מטרות הפיצוי, וכן פסק את הגמול ושכר הטרחה הסופיים. הצדדים הלינו בפני בית המשפט העליון גם על פסק הדין המשלים. כל ההליכים שקדמו לדיון בהליך ת"א 1372/95 (אחרי אישורה כייצוגית) התנהלו על פי הוראות פרק ו'1 לחוק הגנת הצרכן שעמד אותה עת בתוקפו, ורק לאחר שבית המשפט המחוזי החל לדון בתובענה הייצוגית שאושרה, נחקק חוק תובענות ייצוגיות שלפיו פסק בית המשפט את פסק הדין.
חובת גילוי על עוסק כלפי הצרכן מקורה בדין ומוסדרת בין השאר בסעיף 4 לחוק הגנת הצרכן, תשמ"א-1981, אשר מטיל חובת גילוי ומחיל אותה על כל עוסק. לפי החוק כל עוסק חייב לגלות לצרכן כל פגם או איכות נחותה או תכונה אחרת הידועים לו, המפחיתים באופן משמעותי מערכו של הנכס ו/או כל תכונה בנכס המחייבת החזקה או שימוש בדרך מיוחדת כדי למנוע פגיעה למשתמש בו או לאדם אחר או לנכס תוך שימוש רגיל או טיפול רגיל.
רקע משפטי
חוק הגנת הצרכן נתקבל בכנסת ב-1 באפריל 1981 ונועד להבטיח כי הצרכן יקבל מראש מידע אמין כדי לאפשר לו לשקול באורח שקול ומודע אם לרכוש מוצר. חוק הגנת הצרכן מכיר בעובדה כי הצרכן אינו במעמד שווה, הן מבחינת יכולת כלכלית והן מבחינת הבנה עסקית לעוסק. הוא מסתמך על המוכר ומצפה שהמוכר יגלה לו את הפרטים העיקריים והחשובים של העסקה כמו איכות המוצר או השירות, תנאי העסקה ותנאי האחריות. צרכן סביר בעסקה צרכנית מסתמך על העוסק ומצפה שיגלה לו את העובדות העיקריות, חוסר השוויון הכלכלי והמקצועי מחייב את הצרכן להסתמך על העוסק. חוק הגנת הצרכן מהווה אמצעי אזרחי שנועד להגן על הצרכן וכלי למימוש זכויותיו בדרך של תביעת פיצויים וכולל בין השאר סנקציות פליליות והסדר פיקוח מנהלי של הממונה על הגנת הצרכן. שני תנאים בסיסים לקיומה של חובת הגילוי: חובת הגילוי אינה חלה כאשר העוסק הוכיח כי הפגם, האיכות או התכונה או הפרט המהותי בנכס היו ידועים לצרכן.
תגובת תנובה
במהלך שבדיעבד גרר פגיעה חמורה בתדמיתה, דחתה הנהלת תנובה את החשדות בכל תוקף. אמנם תחילה נשמעו תגובות סותרות מצד ההנהלה, כאשר יצחק בן-דוד, סמנכ"ל בחברה, הודיע לתקשורת כי הסיליקון שימש כבולם קצף ואושר על ידי משרד הבריאות.
אולם חברת "תנובה" יצאה חיש מהר בקמפיין אגרסיבי בכלי התקשורת במטרה להפריך את החשדות. יוסף יודוביץ', מנהל אגף החלב בתנובה מסר כי "פעלנו ונמשיך לפעול רק לפני ההוראות. 'תנובה' נשארה עקבית בעמדתה, שלא היו דברים מעולם, והחברה עובדת באופן תקין".
במהרה הצטברו העדויות כנגד "תנובה" והלחץ כלפי החברה מצד הציבור גבר בעקבות שידורו בערוץ 2, של קטע וידאו שצולם במצלמה נסתרת, בו רואים את מיכלי הסיליקון ליד פס יצור החלב, שעליהם תוויות "לשימוש חיצוני בלבד". תנובה החלה בהורדת החלב מהמדפים, וגרסת החברה לאירועים שונתה. כעת הצהירו בחברה כי אמנם נעשה שימוש בסיליקון, אך כחומר ניקוי בלבד למערכת הצינורות, וזאת הסיבה שבגללה נמצאו שאריות סיליקון בחלב. ההצהרה עוררה תמיהות רבות מכוון שהחומר כלל אינו משמש כחומר ניקוי. בקשת תנובה, שכעת מצאה את עצמה עם כמויות אדירות של חלב עמיד, להשתמש בחלב שהורד כמזון לבהמות נדחתה, ומשרד הבריאות הורה לחברה להשמיד את החלב לאלתר.
עם זאת, בתנובה עוד לא הודו בפה מלא בהכנסת הסיליקון במזיד. צבי ורשביאק, מנהל מפעל תנובה ברחובות שבו יוצר החלב, יצא בהצהרה "אנחנו ממשיכים בייצור החלב העמיד. יש לנו נתונים על ערכים גבוהים של סיליקון במים ובחלב באופן טבעי וללא שהוספנו שום חומר פנימה".
הלחץ על החברה גבר, ונציגי החברה זומנו להופיע בפני ישיבת פגרה מיוחדת של ועדת הכלכלה של הכנסת, בהשתתפות נציגי משרד הבריאות, משרד החקלאות וארגוני הצרכנים. בסופו של דבר, בעקבות חקירה פנימית, הודתה הנהלת תנובה במחדל, כאשר מנכ"ל החברה, יצחק לנדסמן, התנצל בהודעה אישית על הפרשה, על הטיוח, והורה על השעייתו של מנהל המפעל.
ביקורת רבה נמתחה על לנדסמן, מכיוון שלא קיבל אחריות אישית על המאורע, בטענה כי היה בידו מידע לא מדויק. לנדסמן, שעורר זעם רב, הואשם כי הודעתו לקתה בתסמונת הש"ג בכך שהפיל את האשמה על מנהל המפעל. כמו כן, הועלו חשדות כי לנדסמן ידע על המתרחש כבר שמונה חודשים לפני האירוע, כאשר מומחה ממשטרת ישראל, דוד בר-דרור, ביקש להביא לידיעתו את הנושא, אך בחר להתעלם. לנדסמן הוחלף כעבור זמן קצר במנכ"ל חדש, אריק רייכמן.
בעקבות הפרשה
בשנת 1997, יצאה תנובה בקמפיין לשיקום תדמיתם ההרוסה של מוצרי החלב העמיד שלה. גולת הכותרת בקמפיין זה הייתה משלוח חלב עמיד תנובה לקוסמונאוטים הרוסים בתחנת החלל מיר, שצולמו לוגמים ממנו כשהם מרחפים באוויר בפוזות שונות. עלות הפקת הפרסומת בחלל הייתה כחצי מיליון דולר.
1986 בספורט
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו לנשים נערכה במאסטריכט שבהולנד. בריטניה זכתה ב-3 מדליות זהב (4 בסה"כ), צרפת ב-2 מדליות זהב (7 בסה"כ), עוד מספר מדינות זכו במדליית זהב אחד כל אחד.
החלקה על הקרח
הזוכים באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בז'נבה, שבשווייץ:
גביע דייוויס
נבחרת אוסטרליה זכתה בגביע לאחר ניצחון 2–3 על נבחרת שוודיה.
כדור הזהב
איגור בלאנוב זכה בתואר.
כדורמים
טורניר הכדורמים נערך במסגרת אליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד שבספרד בין 13 באוגוסט ל-23 באוגוסט
אליפות העולם בכדורסל 1986
נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית הזהב לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ברית המועצות  85-87. נבחרת יוגוסלביה זכתה במדליית ארד.
הגביע הביניבשתי
ז'לגיריס קובנה זוכה בתואר בפעם הראשונה.
גביע אירופה לאלופות
ציבונה זאגרב זכתה באליפות לאחר שניצחה בגמר את ז'לגיריס קובנה.
גביע אירופה למחזיקות גביע
ברצלונה זוכה בגביע ספורטה בפעם השנייה, לאחר ניצחון על סקאבוליני פזארו  בתוצאה 86–101.
גביע קוראץ'
וירטוס רומא זוכה בגביע קוראץ', לאחר ניצחון על יובנטוס קזרטה  בסיכום מפגש כפול: 73-72 ו-78–84.
אליפות העולם בשחייה
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד שבספרד בין 13 באוגוסט ל-23 באוגוסט
לראשונה מזרח גרמניה ניצחה באליפות עם 14 מדליות זהב, לפני ארצות הברית  עם 9 מדליות זהב. ארצות הברית צברה את מספר המדליות הרב ביותר בתחרות עם 32 מדליות, לעומת מזרח גרמניה עם 29 מדליות.
גינס שיאי עולם
גינס שיאי עולם (Guinness World Records) שנקרא בעבר ספר השיאים של גינס (The Guinness Book of Records) הוא קובץ מפורסם של שיאים המעודכנים תדיר. מהדורה מעודכנת שלו מתפרסמת מדי שנה. הספר מאגד שיאים רבים שתועדו, בעיקר בנוגע ליכולות אנושיות ולמוצרים שייצר האדם. לספר יוקרה רבה, ורבים טורחים אך ורק על מנת להירשם כשיא בספר השיאים.
תולדות הספר
הספר הופיע לראשונה בבריטניה ב־1955 על ידי יצרן הבירה גינס, ששמע צמד ציידים מתווכחים מי הציפור המהירה ביותר. הוא הוציא ספר עם שיאים שייתן מענה לשאלות כדוגמת שאלת הציידים. לבסוף מכר את רוב הזכויות לצמד אחים. שנים רבות נערך והיה בבעלות צמד תאומים, רוס ונוריס מקווירטר, שאחד מהם התפרסם כאתלט והשני כעיתונאי, בהתאמה.
הספר זכה גם לגרסאות טלוויזיוניות שהוסיפו לפופולריות שלו.
מדי שנה מתורגם הספר לעשרות שפות ולכל גרסה נוספים שיאים מקומיים של אותה ארץ.
הספר תורגם לראשונה לשפה העברית בשנת 1976 ויצא מאז לאור במהדורה ישראלית על ידי הוצאת כרטא. כיום יוצא לאור על ידי ידיעות ספרים.
בנובמבר 2003, עם מכירת העותק ה־100 מיליון, שבר ספר השיאים של גינס את שיא המכירות העולמי של ספר המוגן בזכויות יוצרים.
בעקבות הספר, ישנה קבוצת אנשים המקדישים את חייהם לשבירת שיאים. אשריטה פורמן הוא שיאן בהחזקת שיאי גינס. הוא שובר שיאים משנת 1979.
נושאים אתיים
מספר שיאי עולם שפעם היו נכללים בספר הורדו במהדורות מאוחרות יותר, מסיבות אתיות. על ידי פרסום שיאים עולמיים מסוימים, הספר עלול לעודד אנשים לשבור את השיא, אפילו במחיר של בריאותם וביטחונם (או של חיות המחמד שלהם). לאחר פרסום השיא על "החתול הכבד ביותר", מספר בעלי חתולים החלו לפטם את חתוליהם כדי להיכנס לספר. באופן דומה, שיאים אחרים הקשורים לפעלולים מסוכנים לרוב לא מפורסמים, לדוגמה כאלה הקשורים לצלילה חופשית. שיאים אחרים, כגון בליעת חרבות, נחסמו לשינויים נוספים מכיוון שמחזיקי השיא הנוכחיים ביצעו את מה שנחשב למעבר לגבול היכולת האנושית. כמו כן פסולות טענות לשיא שאינו בר מדידה אובייקטיבית, כמו טענה לתואר האישה היפה ביותר וכיוצא באלה.
התואר אינו מביא עמו גמול כספי או השתתפות בעלות השגת שיא גינס, למעט אישור רשמי להשגת שיא גינס.
שיאים ישראליים
בספרי גינס הופיעו שיאים רבים של ישראלים ושל מדינת ישראל. להלן חלק מהשיאים:
קישורים חיצוניים
תרגום ראשון לא תקין:***2410007529***
תלמוס
התלמוס (Thalamus, מיוונית: "חדר פנימי") או הרמה הוא צביר נוירונים גדול, שלוחה של המוח הקדמי (דיאנצפלון).
התלמוס מתפקד כתחנת ממסר של אינפורמציה המגיעה מהחושים (למעט חוש הריח), כמו כן הוא מעורב בעיבוד ראשוני של המידע. בנוסף לכך התלמוס גם מקבל קלט מהאזורים הגבוהים במוח והוא מעורב בבסיס המוחי לקשב.
את התלמוס ניתן לחלק למספר גרעינים, בהם גרעין הברך הצדי (LGN) המעורב בתפיסה חזותית.
תפקוד
התלמוס מקושר לקליפת המוח ומחבר בינה לבין אזורים תת-קורטיקליים. הוא מקושר לגרעין הזנבי הנמצא בסטריאטום אשר שייך לגרעיני הבסיס.
התצורה הרשתית שולחת מידע חושי לתלמוס. התלמוס קולט ומעבד את מרבית המידע התחושתי והתנועתי שמגיע אל קליפת המוח, כמו למשל העברת קלט הראייה אל קליפת הראייה באונה העורפית, לשם עיבוד ופענוח.
התלמוס מעורב גם בתפקודים רגשיים ויש לו חשיבות בהיבטים הרגשיים של התחושות. מידע אודות גירוי מסוים מעובד על ידי התלמוס ומועבר לאמיגדלה, שם הוא מעורר מוטיבציה ראשונית להיחשף לגירוי או להימנע ממנו. במקביל, אותו המידע מועבר מהתלמוס לעיבוד נוסף אצל פיתול החגורה הקדמי (ACC) והקורטקס האורביטופרונטלי (OFC). באמצעות האמיגדלה וה-OFC, המידע שמספק התלמוס מגיע אל ההיפותלמוס, המעורב ביצירת תגובות פיזיולוגיות.
התלמוס מעורב בתהליכי העוררות והוא אחראי על הקשב. בנוסף, אחראי התלמוס על דחף השינה, וייתכן שלתלמוס יש תפקיד גם בזיכרון לטווח ארוך.
פגיעה בתלמוס
בעיות רפואיות בתלמוס גורמות לבעיות קשב, מצב רוח ושינה:
גרם
גרם (מלטינית gramma, משקל מועט; סימול g) היא יחידת מידה למסה. הגרם הוגדר במקור כ"משקל האבסולוטי של נפח מים מזוקקים השווה לקוביה שמקצועה באורך מאית המטר בטמפרטורה שבה ניתך הקרח" ולאחר מכן בטמפרטורה של 4 מעלות צלזיוס. הגרם מוגדר כיום כאלפית מיחידת מערכת היחידות הבינלאומית הקילוגרם.
היסטוריה
הגרם היה יחידת הבסיס למסה בשיטה המטרית הצרפתית המקורית, ולאחר מכן שימש כיחידת הבסיס למסה גם במערכת היחידות cgs (centimetre-gram-second) אשר הוצעה בשנת 1832 על ידי המתמטיקאי והפיזיקאי הגרמני קרל פרידריך גאוס.
שימושים
כיום, הגרם הוא יחידת המדידה הנפוצה ביותר עבור מצרכים שאינם נוזליים בבישול ובקניית מוצרי מזון. בישראל, הסימון הקלורי על אריזות מזון ניתן לרוב עבור משקל של 100 גרם.
גרם זהב
גרם זהב היא יחידה שמציינת את השווי של גרם אחד של זהב. זוהי יחידת חישוב נפוצה עבור מסחר במטבע זהב דיגיטלי המסומלת כ-"gg", "AUG", או "GAU". בשוק הפתוח, מחירו של הזהב נקבע לרוב ביחידות המשקל המסורתית אונקיית טרוי ואבוארדופואה.
שביט
שביט או כוכב שביט (באנגלית: Comet), הוא גוף שמימי קטן הדומה לאסטרואיד, אך מורכב בעיקר מקרח. השביטים נעים סביב השמש במסלולים אליפטיים, לעיתים קרובות עם אקסצנטריות גדולה, כך שמרחקם מהשמש יכול לנוע מיליוני קילומטרים בודדים עד למיליארדי קילומטרים. בהתקרבותם אל השמש חלק מהשביטים יוצרים זנבות באורך מספר קילומטרים הניתנים לתצפית בעין בלתי מזוינת. חקר השביטים הוא חלק ממדעים פלנטריים.
נכון לנובמבר 2021 מוכרים 4,584 שביטים.
הרכב
שביט הוא גוש קרח. הקרח מורכב לרוב ממים קפואים בתוספת גזים קפואים וגרגרי אבק בגדלים שונים, אבנים קטנות וסלעים בגדלים שונים, בעגה קוראים להרכב זה "קרח מלוכלך", להבדיל מקרח נקי, המורכב ממים קפואים, לעיתים בתוספת גזים קפואים.
כששביט נמצא רחוק מהשמש הוא אינו סופג קרינה בכמות מספקת להתכת הקרח ולכן הקרח ושאר המרכיבים קפואים כגוף אחד שמכונה "גרעין השביט". עם ההתקרבות לשמש מתנדף הקרח ונוצרת הילה של גזים שהשתחררו מהגרעין.
גרגרי האבק וחלקי ה"חצץ" שהיו לכודים בקרח משתחררים אף הם, אך גורלם שונה מזה של הגז. הילת השביט עשויה להגיע לקוטר של מאות אלפי ק"מ, אך כמות החומר בה דלילה למדי. הגזים בהילה נדחפים מכיווּן השמש והלאה, בגלל רוח השמש. כך נוצר זנב השביט מהחומר שנפלט לתוך ההילה. החלקים המוצקים נזרקים מגרעין השביט במהירות של עשרות מטרים לשנייה ויוצרים זנב שני, שמושפע מקרינת השמש באופן שונה מהגזים, לכן יש שביטים שלהם זוג של זנבות.
השביט מורכב משלושה חלקים עיקריים:
היווצרות
כשהשביט רחוק מהשמש הוא רק "כדור שלג עמום". כמות הקרינה שמגיעה אליו מהשמש מזערית ואינה מספיקה על מנת להתיך את הקרח. מאחר שהשביט מקבל מעט קרינה הוא מחזיר מעט קרינה, ולכן נראה עמום. ככל שהוא מתקרב אל השמש ומקבל קרינה חזקה יותר, הוא הופך לפעיל יותר והקרח שעל פניו מתחיל להמריא - הוא הופך מקרח ישר לגז. השביט מגדל זנב, אותו ניתן לראות נמתח בכיוון המנוגד לכיוון השמש. למעשה לשביט יש שני זנבות: זנב אחד לבן ובולט שעשוי מחלקיקי אבק, והשני כחלחל שהוא זנב הפלזמה של השביט שנוצר מתגובה בין רוח השמש ויונים קלים שנפלטים מהשביט. זנב האבק יכול להגיע לאורך של 10 מיליון ק"מ וזנב היונים לאורך של 100 מיליון ק"מ. לאחר כ-500 סיבובים סביב השמש כמעט כל מעטפת הקומה נפרדת מהשביט ונשאר רק כדור הדומה יותר לאסטרואיד. חלק משביטים אלו מתנגשים באסטרואידים אחרים או מאבדים את מסלולם ויוצאים ממערכת השמש ולא חוזרים.
השמש מאירה את זנב וקומת השביט בצורה מרהיבה כאשר הוא מתקרב אל השמש.
בתרבות האנושית
לכוכבי השביט נקשרו אמונות שונות.
בעבר, לא ידעו בני אדם את מקורם של כוכבי השביט, ולכן הופעתו הפתאומית של השביט והיעלמותו המהירה הטילו אימה על האדם ונחשבו לאות מבשר רעות. לפני כ-300 שנים, חקר אסטרונום אנגלי, אדמונד האלי, מסמכים שתיארו כוכבי שביט שנצפו. הוא מצא שכל 76-74 שנים בקירוב עובר כוכב שביט בחלק מסוים של השמים. היילי החליט שכוכב זה הוא כוכב שביט יחידי, שהגיע אל קרבת השמש במחזוריות של 74-76 שנה. הוא טען, כי כוכב השביט ישוב ב-1758, ויעבור באותו אזור בשמים. בשנת 1758, האלי כבר לא היה בין החיים, אולם כוכב השביט שב, ממש לפי תחזיתו של האלי. מסיבה זו הוא כונה "שביט האלי".
ביהדות
יוסף בן מתיתיהו מתאר כוכב-שביט שלדעתו היה "אות אלהים" המבשר את חורבן בית המקדש.
השם העברי "שביט" ניתן לגופים שמימיים אלה, ככל הנראה, בשל הדמיון שמצאו חכמינו בין ה"זנב הארוך" שלהם לענף דק, אשר נקרא בעברית מקראית ובלשון חז"ל "שבט":
בהלכה
חכמים תקנו ברכות לרואה תופעות טבע חריגות, ובין היתר שביט, כמובא במשנה תורה לרמב"ם:
להלכה נפסק שאפשר לברך את אחת משתי הברכות עושה מעשה בראשית או שכוחו וגבורתו מלא עולם.
נחיתה על שביט
ב-12 בנובמבר 2014 נחתה בהצלחה לראשונה הנחתת פיליי של סוכנות החלל האירופאית על כוכב השביט צ'ריומוב-גרסימנקו. התוכנית להנחית נחתת על שביט נהגתה לפני 25 שנה על ידי קבוצת חוקרי שביטים ובהם פרופ' עקיבא בר-נון מהחוג למדעי כדור הארץ באוניברסיטת תל אביב.
הגשושית רוזטה ובה הנחתת פיליי שוגרה ב-2004. בתחילת השנה התעוררה רוזטה ממצב שינה וחיסכון באנרגיה שנמשך כשלוש שנים. לפני שנכנסה למסלול סביב השביט, רוזטה צילמה אותו ומהצילומים שהגיעו לכדור הארץ התברר כי השביט מורכב משני חלקים המחוברים במעין "צוואר" צר, תופעה שהקנתה לו את הכינוי "ברווז". ב-6 באוגוסט 2014, אחרי מרדף ושינויי מסלול, נכנסה רוזטה למסלול סביב השביט. לאחר חודשיים ניתקה פיליי מרוזטה וירדה 22 קילומטרים כדי לנחות ולעגון על פני השביט. המדענים מקווים לקבל הצצה לקפסולת זמן אסטרונומית שנשמרה במשך מאות מיליוני שנים ולקבל רמזים לימי בראשית, מהתקופה בה נוצרה מערכת השמש.
תאונת אוטובוס התיירים בכביש 12
תאונת אוטובוס התיירים בכביש 12 התרחשה ב־16 בדצמבר 2008, כאשר אוטובוס שהיה מלא בנוסעים תיירים הידרדר מכביש 12 בקרבת אילת והתהפך במדרון שלידו. בתאונה, מהחמורות שאירעו בישראל, נהרגו 24 בני אדם ונפצעו 27.
התאונה
התאונה התרחשה בשעה 15:00 לערך. נהג האוטובוס אסף בנמל התעופה עובדה קבוצה של 49 סוכני נסיעות מהעיר סנקט פטרבורג שברוסיה, שהגיעו לביקור בישראל והיו בדרכם לבית מלון באילת. אליהם הצטרף מדריך טיולים, ובסך הכל נמצאו על האוטובוס 51 איש. האוטובוס נסע בכביש 12 לכיוון דרום עד למחסום צבאי בעין נטפים, ולאחר בדיקה עבר אותו והמשיך בנסיעה אל אילת. לפניו נסע אוטובוס נוסף. כארבעה קילומטר אחרי המחסום ביקש נהג האוטובוס האחורי לעקוף את האוטובוס שלפניו. הכביש באותו מקום היה דו סטרי ובעל נתיב אחד לכל כיוון, בעל שיפוע כלפי מטה ובו עקומות. המהירות המותרת באותו מקום הייתה 80 קילומטר לשעה. האוטובוס עבר לנתיב הנגדי, האיץ עד למהירות של 98 קילומטר לשעה ועקף את האוטובוס שלפניו, אך החל להתחכך במעקה הבטיחות שלשמאלו. הנהג איבד את השליטה באוטובוס, שהתהפך שמאלה מעבר למעקה הבטיחות. האוטובוס התגלגל מספר פעמים במדרון שמעבר למעקה הבטיחות כשחלק מהנוסעים מועפים אל מחוץ לו. לבסוף נעצר בתחתית המדרון, כשהוא מוטל על צידו השמאלי.
כתוצאה מן ההתהפכות נהרגו במקום 20 מיושבי האוטובוס והיתר נפצעו, רבים מהם באופן קשה. ארבעה מהפצועים מתו מפצעיהם בהמשך.
למקום התאונה הוזעקו כ-40 אמבולנסים של מגן דוד אדום, צוותי רפואה של צה"ל ומסוקים. הם העבירו את הנפגעים לבית החולים יוספטל באילת. חלק מהפצועים הועברו לבתי חולים אחרים. ההרוגים הועברו לנמל אילת לשם זיהוים.
לאחר התאונה
נהג האוטובוס שהיה מעורב בתאונה הועמד למשפט פלילי בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. הוא הורשע בעבירות של הריגה, גרימת חבלה חמורה ופציעה ובפברואר 2014 נדון לשמונה שנות מאסר, למאסר על תנאי ולפסילה ממושכת של רישיון הנהיגה. בפברואר 2016 דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעור הנהג על ההרשעה והעונש ואת ערעור המדינה על העונש.
במקום התאונה הוצבה אנדרטה לזכר הנספים.
ראול ולנברג
ראול ולנברג (בשוודית: Raoul Wallenberg, ; 4 באוגוסט 1912 – 17 ביולי 1947 (משוער)) היה איש עסקים שפעל כדיפלומט שוודי בהונגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה, ותוך שימוש במעמדו הדיפלומטי הביא להצלתם של עשרות אלפי יהודים הונגרים מהשמדה בידי גרמניה הנאצית ועוזריה במהלך השואה. בין היתר הנפיק וחילק אלפי דרכוני חסות שוודיים ליהודי בודפשט, הקים רשת של בתי מחסה בחסות הכתר השוודי כמקלט בטוח ליהודים, הפעיל לחצים שונים על בכירים נאצים והונגרים לעצירת משלוחי יהודים לאושוויץ, ואף התעמת עם אנשי אס אס ובלם בגופו גירוש של יהודים.
עם שחרור הונגריה הוא נעצר על ידי הסובייטים, ומאז נעלמו עקבותיו. ב-1957 טענו הסובייטים כי מת בכלא מהתקף לב.
סיפורו ומורשתו של ולנברג מצוינים ברחבי העולם, והוא מן האישים הבולטים והמוכרים ביותר שהוכתרו בתואר חסיד אומות העולם.
מותו של ולנברג הוכר באופן רשמי על ידי ממשלת שוודיה, 71 שנים לאחר מותו.
ראשית דרכו
ראול ולנברג נולד ב-4 באוגוסט 1912 בלידינייה, סטוקהולם למשפחה שוודית מיוחסת של דיפלומטים, בנקאים ואנשי עסקים. משפחת ולנברג שלטה לאורך המאה ה-20 בחלק ניכר מהתעשייה השוודית ומחזיקה בעשור השני של המאה ה-21 בחברות אריקסון, סקאניה, סאאב, אלקטרולוקס, אסטרהזניקה ועוד.
אמו, מריה "מאי" סופיה וישינג, הייתה בעלת שורשים יהודיים חלקיים (אבי סבה היה יהודי), ואביו, ראול אוסקר ולנברג, היה קצין בחיל הים השוודי. אביו מת שלושה חודשים לפני לידת ראול (ב-4 במאי), ולכן את דמות האב בחייו מילא סבו מצד אביו, גוסטב ולנברג, שהיה דיפלומט, הומניסט ואיש העולם הגדול, וביקש לחנך את נכדו ברוח זו. כשש שנים לאחר מות ראול ולנברג האב, נישאה האם לפרדריק פון דרדל, ונולדו להם נינה פון דרדל (לאחר מכן, "Nina Lagergren") וגאי פון דרדל, אחותו ואחיו למחצה של ראול.
לאחר שירות חובה בצבא שוודיה, נסע ולנברג בשנת 1931 לארצות הברית לצורך לימודי אדריכלות באוניברסיטת מישיגן, שם למד גם רוסית. ב-1935 סיים את לימודיו בהצטיינות ושב לשוודיה. בעזרת סבו החל לעבוד בחברה לשיווק חומרי בניין, שפעלה בקייפטאון שבדרום אפריקה. לאחר שישה חודשים הועבר ביוזמת סבו לארץ ישראל, שם עבד בסניף של בנק הולנד בחיפה, בפינת רחוב הבנקים ושדרות המגינים. בתקופה זו הכיר מקרוב פליטים יהודים מגרמניה הנאצית ועמד על מצבם הקשה של היהודים שם.
ב-1936 חזר ולנברג מחיפה לשוודיה, ובעזרת קשרים משפחתיים התקבל לעבודה ב"חברה האירופאית לסחר", שהייתה בבעלות קולומן לאואר, יהודי שוודי אמיד ממוצא הונגרי. החברה עסקה בסחר בינלאומי של מוצרי מזון בין שוודיה למדינות אירופה השונות. בתפקידו נשלח מדי פעם לנסיעות עסקיות במדינות אירופה שתחת שליטת גרמניה הנאצית, אליהן היה מנוע מעבידו היהודי מלהיכנס, ובין היתר נחשף ליחס המשפיל של הנאצים כלפי היהודים. מתוקף תפקידו למד היטב את רזי מנגנון הבירוקרטיה הנאצי, ורכש ניסיון במשא ומתן עם אנשיו. ולנברג התגלה כאיש עסקים ברוך כישרונות, ובתוך שנים אחדות הפך לשותף בחברה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה שוודיה מדינה נייטרלית, מוקפת במדינות שהיו תחת כיבוש נאצי. לאחר האנשלוס וכישלון ועידת אוויאן הגבילה שוודיה כניסת יהודים לתחומה, ובמיוחד יהודים שדרכונם הוחתם באות J. בין השנים 1942–1943 חל מפנה ביחסה של שוודיה לפליטים יהודים. עד אז קיבלה פליטים יהודים רק מנורווגיה השכנה, אך לאחר מכן קלטה כל יהודי שיכול היה לקשור עצמו לאזרחי המדינה בקשר משפחתי או אחר. ככל שנודע יותר בשוודיה על השואה והשמדת יהודי אירופה, כך נפתחו יותר שעריה לפליטים יהודים. ולנברג המשיך לפעול בתקופה זו כאיש עסקים שנע בחופשיות בין מדינות אירופה השונות. נסיעותיו כללו גם ביקורים אחדים בהונגריה.
רקע
בשנותיה הראשונות של המלחמה הייתה הונגריה בעלת ברית של גרמניה הנאצית. מצב יהודי הונגריה, אף שסבלו מאנטישמיות קשה, היה עדיין טוב יותר ממצב היהודים במדינות שהיו תחת שלטון גרמני ישיר. עם התעוררות הנהגת יהדות הונגריה למתרחש ברחבי אירופה, הוקמה "ועדת העזרה וההצלה" שנועדה להוציא יהודים מהונגריה ולהציל נפשות ככל שניתן. עם התקדמות המלחמה התערערה הברית בין הונגריה לגרמניה, וב-19 במרץ 1944 החל כיבוש הונגריה על ידי הנאצים. התפתחות זו העמידה את 700,000 יהודי הונגריה בסכנה מוחשית ומיידית, שכן בתוך שבועות אחדים החל ריכוזם של היהודים ושילוחם לעבר אושוויץ. במקביל, החלו להיוודע בעולם פרטים על גורלם של יהודי אירופה וממדי ההשמדה.
הנציגות הדיפלומטית של שוודיה הנייטרלית בבודפשט עסקה נמרצות בהנפקת תעודות מעבר לצורכי הגירה לשוודיה, שלמשך תקופת מה העניקו למחזיקים בהן חסינות מסוימת מן ההתנכלויות והשילוחים. על פעילות זו ניצח הדיפלומט הצעיר פר אנגר, שהוכר לימים כחסיד אומות העולם. אולם יכולתו של אנגר הייתה מוגבלת, ומאות אחדות של אשרות שהנפיק היו טיפה בים אל מול המוני היהודים ששולחו או שיועדו להישלח להשמדה. הנציגות פנתה בדרישה דחופה למשרד החוץ השוודי להגדלת מצבת כוח האדם בנציגות לטיפול בהנפקת התעודות ליהודים. הקריאה נפלה על אוזניים קשובות בסטוקהולם, וממשלת שוודיה אף פנתה בדרישה לממשלת הונגריה לעשות ככל יכולתה לבלימת משלוחי היהודים, דרישה שהצליחה לעצור לתקופת מה את הגירושים.
ב-1944 הקימה ארצות הברית את "מועצת פליטי המלחמה" (WRB), גוף שנועד לסייע בהצלת יהודים מהרדיפה הנאצית. משעמד ה-WRB על המאמצים שנעשים מצד ממשלת שוודיה למען יהודי הונגריה, כינס נציג הארגון בסטוקהולם ועדה של אישים יהודים שוודים בולטים כדי לדון איתם בפעולות ולבחור נציג שוודי מתאים לעמוד בראש משלחת דיפלומטית, שתפעל נמרצות להצלת יהודי הונגריה. בין חברי הוועדה היה קולומן לאואר, שהציע את שותפו לעסקים, ראול ולנברג, כמועמד אידיאלי לתפקיד. לאואר ציין את המרץ של ולנברג, את כישוריו הדיפלומטיים במשא ומתן, את אומץ לבו ואת כישרון האלתור שלו. כן נלקחו בחשבון היכרותו האישית עם הונגריה, עם בודפשט ועם הבירוקרטיה הנאצית, וחרף הסתייגויות אחדות מגילו הצעיר הוא נבחר לתפקיד.
שליחות ההצלה
ולנברג העמיד בפני ממשלת שוודיה שורה של דרישות מרחיקות לכת לאמצעים שיאפשרו לו לבצע ביעילות את המשימה שהוטלה עליו: הוא דרש שיינתן לו תואר דיפלומטי של מזכיר ראשון בנציגות; שיותר לו להשתמש בכל אמצעי, דיפלומטי ואחר, כולל תשלומי שוחד; שיועמד לרשותו תקציב גדול, במימון ארגונים יהודיים אמריקאיים; רשות להשתמש במתקנים הדיפלומטיים השוודיים בבודפשט כדי להסתיר יהודים, ועוד סמכויות נרחבות באופן חסר תקדים. דרישותיו היו כה חריגות, עד כי ראש ממשלת שוודיה פנה לקבל את אישורו של המלך לפני שנעתר להן.
ולנברג הגיע לבודפשט ב-9 ביולי 1944, כשמינויו הרשמי היה מזכיר ראשון בצירות השוודית, והוא מצויד, על-פי דרישתו, בסמכויות פעולה נרחבות ותקציב ניכר שנועד להצלת יהודים. בשלב זה כבר שולחו כ-400,000 מבין יהודי הונגריה להשמדה, במבצע רחב היקף שאורגן על ידי אדולף אייכמן. ולנברג ריכז את מאמציו בניסיונות להצלת רבים ככל הניתן מבין 200,000 היהודים שנותרו בבודפשט. לצורך כך הנפיק דרכונים שוודיים מיוחדים, המעידים שהאוחז בהם הוא בן חסותה של שוודיה הממתין ל"חזרה למולדת". דרכונים אלה היו למעשה שכלול והרחבה של השיטה שבה נקטה הנציגות השוודית עוד טרם הגעתו של ולנברג. למסמכים שהנפיק לא היה תוקף חוקי אמיתי, אך ולנברג שהכיר היטב את צורת החשיבה הנאצית ואת נפתולי הבירוקרטיה שלה, הקפיד להדפיס את דרכוניו כך שתהיה להם חזות מרשימה, עתירת סמלים, חותמות וחתימות, והם נראו כמשקפים סמכות בינלאומית גבוהה ורבת השפעה. בפעילות זו הוא נתמך על ידי עובדים נוספים בשגרירות כמו לארס ברג.
מלכתחילה קיבל ולנברג אישור משלטונות הונגריה להנפקת 1,500 דרכוני חסות כאלה, שהאוחזים בהם יהיו מוגנים מגירוש. הוא הצליח לשאת ולתת על 1,000 נוספים, ובהמשך להגדיל את המכסה הרשמית ל-4,500. בפועל, הנפיק למעלה מפי שלושה ממכסה זו, והעסיק צוות שמנה כמה מאות יהודים הונגרים לטיפול בהנפקת הדרכונים והפצתם, גם למי שלא היה לו כל קשר לשוודיה. היהודים שהעסיק זכו לפטור מן החובה המשפילה לשאת את הטלאי הצהוב.
באוגוסט 1944 נראה היה כי שליחותו של ולנברג בבודפשט הגיעה אל סיומה. הלחץ הבינלאומי עשה את שלו, נעשה ברור יותר ויותר כי הגרמנים ניגפים במלחמה, ושליט הונגריה מיקלוש הורטי החל לחשוב על היום שאחרי המלחמה. משלוחי היהודים לאושוויץ נעצרו, והכול ייחלו להגעת הצבא האדום לשערי בודפשט. כאשר עמד הורטי על סף ההודעה כי הונגריה פורשת מן המלחמה לצד גרמניה ותומכת בצדן של בעלות הברית, הדיחו אותו הנאצים ב-15 באוקטובר 1944, ומינו את הפשיסט האנטישמי פרנץ סלשי, ראש מפלגת צלב החץ לראש הממשלה, ולמעשה לשליט הבלעדי במדינה.
תקופת ממשלת צלב החץ
עם עלייתו של סלשי לשלטון תמה הגנת השלטונות ליהודי בודפשט, וכנופיות צלב החץ השתוללו ברחובות בודפשט. אלפי יהודים נרצחו ברחובות וגופותיהם הושלכו אל נהר הדנובה שהאדים מדם. עשרות אלפים נשלחו למסעות מוות ולעבודת כפייה. כמאה אלף מן היהודים שנותרו בבודפשט רוכזו בגטו בודפשט בחודש דצמבר 1944 בתנאים קשים. אף שאת עיקרה של שואת יהודי הונגריה ביצעו הגרמנים ועושי דברם בהונגריה בתקופה שקדמה לשלטונו, אחראי סלשי לרציחתם במקום הימצאם של אלפי יהודים.
בתקופה זו החל הצבא האדום במצור על בודפשט, ועמד לפני כיבושה, וכיבוש הארץ כולה. השלטונות הנאצים, בהנחיית אדולף אייכמן, עשו מאמצים ניכרים לזירוז קצב משלוח שארית יהדות הונגריה להשמדה בזמן הקצר שנותר. פעולותיהם ההרואיות של ראול ולנברג ודיפלומטים נוספים ממדינות נייטרליות האטו במקצת את קצב הרציחות והמשלוחים. במשך תקופה של שלושה חודשים הנפיק ולנברג אלפי דרכונים, התחקה אחר שיירות של אסירים, והתעמת עם השומרים הגרמנים וההונגרים ואף עם אנשי ממשל (בהם גם אדולף אייכמן). בטענה כי מחזיקי הדרכונים שהנפיק היו תחת חסות הכתר השוודי, הבטיח את שחרורם. הוא אף דאג להחביא כחמישה-עשר אלף יהודים בשלושים ואחד "בתי מחסה" ברובע פשט שבעיר, שעליהם התנוסס הדגל השוודי ושאותם הגדיר כטריטוריה שוודית. חלקם פעלו תחת שמות כמו "הספרייה השוודית" או "מכון המחקר השוודי". דיפלומטים ממדינות נייטרליות נוספות הלכו בעקבות ולנברג, הנפיקו דרכוני חסות והקימו בתי מחסה, ובהם בלט הנציג השווייצרי, קרל לוץ.
ולנברג לא היסס לפעול בקרב הגרמנים וההונגרים בדרכים של שכנוע, שוחד ואף איומים. השיטות שנקט בהן, אף שהיו רחוקות מנורמות דיפלומטיות מקובלות והדהימו את מקורביו, הביאו במקרים רבים לתוצאות המיוחלות באפקטיביות רבה. הוא קיים מגעים עם בכירים גרמנים והונגרים כדי לסכל את תוכניותיהם או להבהיר את עמדתו. בהם נמנו גרהרד שמידטובר, המפקד הצבאי הגרמני של הונגריה, שעליו איים ולנברג כי ידאג אישית לכך שיישפט כפושע מלחמה אם לא יסכל את תוכניתו של אייכמן לחיסול שארית גטו בודפשט; אדולף אייכמן עצמו, שאיתו קיים שיחה נוקבת על האידאולוגיה הנאצית חסרת התוחלת, והברונית אליזבת, אשת שר החוץ ההונגרי, שבה השתמש להשפיע על בעלה שישנה את רוע הגזירה של הסרת הגנת השלטונות לבעלי דרכוני החסות.
עדויות מספרות על ראול ולנברג שנהג להגיע לתחנת הרכבת שם רוכזו היהודים לקראת המשלוח לאושוויץ, תוך שהוא קורא מתוך פנקסו השחור, בסמכותיות רבה, רשימה של שמות של אוחזים לכאורה בדרכוני חסות ודורש להסירם מן הרכבת ולשחררם. הוא לא היסס לטפס על גג הרכבת ולהמשיך לחלק מכל הבא ליד דרכונים, תוך עימות מילולי ופיזי עם השומרים הגרמנים וההונגרים. כשאזל מלאי הדרכונים חילק כל מסמך אחר, כתוב בשוודית ובעל חזות רשמית, עליו הניח ידו, תוך ניצול העובדה שהשוטרים ההונגרים ואנשי האס אס הגרמנים לא הבינו שוודית אך התרשמו ממסמכים רשמיים נושאי חותמות ובולים. ולנברג אפשר לרבים להציג כל פיסת נייר שהיא שמצאו בכיסם, כהוכחה לכאורה לזכאותם לחסות שוודית, תוך שהוא מערים על השומרים. גם כאשר עבר אייכמן, עקב מחסור זמני ברכבות, לגירוש יהודים מבודפשט לאושוויץ בצעדת מוות רגלית, נהג ולנברג להגיע אל שיירות היהודים התשושים הצועדים, לחלק ניירות ביניהם, ולשלוף מתוכם מאות אנשים שהועמסו על משאיות הצלב האדום שגייס, חזרה אל החופש.
עד תום השלטון הנאצי במדינה, הציל ולנברג לפחות 20,000 נפשות מיהודי הונגריה באופן ישיר - באמצעות חלוקת דרכוני חסות, שיכון בבתי המחסה השוודיים והשבת אנשים מרכבות המשלוחים וצעדות המוות. בנוסף, ניצלו רבבות רבות מתושבי גטו בודפשט הודות להצלחתו של ולנברג לסכל את הוראתו של אייכמן לחיסול הגטו טרם נפילת בודפשט בידי הצבא האדום, כך שיש המעריכים את מספר הנפשות שניצלו בזכות פועלו של ולנברג בכ-100,000.
מהימנות מסמכיו להלכה
מסמך המקורי שעליו חתם ולנברג כדיפלומט שוודי למען הנערה דומני מריאט, כחלק מהמבצע שלו להצלת רבבות יהודים בהונגריה, הביא את בית הדין הרבני בפתח תקווה בראשות הרב יגאל לרר להכיר בה כיהודיה, וממילא - לאפשר לנכדתה יעל, להינשא בארץ כדת משה וישראל
המעצר וההיעלמות
ב-17 בינואר 1945 השלים הצבא האדום הסובייטי את השתלטותו על בודפשט ושחרר אותה משלטון הנאצים. עבור שארית הפליטה של יהדות הונגריה ששרדה את המלחמה הגיעו הזוועות לקיצן. כלפי דיפלומטים זרים, לעומת זאת, הייתה המדיניות הסובייטית חשדנית ביותר. ראול ולנברג נעצר על-ידם, ומאז נעלמו עקבותיו. במקביל נעצרו גם דיפלומטים נוספים ממדינות נייטרליות.
ולנברג נלכד יחד עם נהגו וילמוש לנגפלדר, כאשר ביקש ליצור קשר עם הפיקוד הסובייטי והממשלה ההונגרית החדשה. הוא נלקח למפקדה הסובייטית בדברצן, ונמסר לידי הנ.ק.ו.ד. שהעביר אותו לכלא לוביאנקה במוסקבה. משם הועבר לכלא לפורטובו, גם הוא במוסקבה, ומניחים כי בהמשך נשלח למחנה עבודה בסיביר. ניסיונות שעשתה מאי פון דרדל, אמו של ולנברג, לברר באמצעות קשריה הדיפלומטיים עם הסובייטים פרטים על גורלו ומקום הימצאו העלו חרס. כל שנמסר לה הוא שבנה נמצא במעצר הגנתי למען ביטחונו, ושמוטב לשמור על פרופיל נמוך בעניינו. באיחור-מה נכנסה ממשלת שוודיה לתמונה, בניסיונות נוספים לקבל מידע מן הסובייטים. לבסוף, תחת לחץ שוודי ובינלאומי שחררו הסובייטים ב-1957 מסמך שמעיד לכאורה כי ולנברג מת ב-16 ביולי 1947 בתאו שבכלא לוביאנקה, אולם מאז נשמעו עדויות אחדות הסותרות טענה זו. אסירים סובייטיים ששוחררו ממחנות ומתקני מעצר שונים ברחבי ברית המועצות והגיעו למערב, דיווחו כי ראו את ולנברג או שמעו אודותיו במקומות כליאתם במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, ואף מאוחר יותר. הממשלה הסובייטית, מצידה, המשיכה לדבוק בגרסתה כי מת ב-1947, וזוהי עד היום הגרסה הרשמית של ממשלת רוסיה.
ב-26 בספטמבר 2007 קיבל רבה הראשי של רוסיה, הרב ברל לזר, מסמכים הנוגעים לגורלו של ולנברג מניקולאי פטרושב, ראש שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (הפס"ב). לדברי פטרושב, המסמכים הם עותקים של מסמכים מהארכיונים המרכזיים של הפס"ב, והם קשורים לחיי ולנברג והאירועים סביבו. הטלוויזיה הרוסית שידרה תמונות של דרכונו של ולנברג, מסמכים מכלא לוביאנקה וטופס מ-1947 שבו מבקש רופא הכלא לבצע נתיחה שלאחר המוות בגופתו של ולנברג. המסמכים לא שפכו אור חדש על גורלו של ולנברג, שכן המידע החשוב ביותר כבר הועבר לקרוביו ופורסם.
ההשערות
לא ידועה הסיבה בגינה ביקש ולנברג להגיע אל המפקדה הסובייטית, ואף לא סיבת מעצרו בידם; ככל הנראה, ביקש לדון עימם בתוכניתו לשיקום כלכלי של שארית הפליטה של יהדות הונגריה, נושא שזכה לבוז בעיני הסובייטים שהתקשו להאמין כי פעולתו של ולנברג נובעת ממניעים הומניטריים. ההנחה הרווחת היא כי הנ.ק.ו.ד. חשד שוולנברג היה מרגל בשרות האמריקנים, משום שפעל בשליחות ה-WRB, גוף שנחשב כקשור עם שרות הביון האמריקני, ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים שהפך אחרי המלחמה ל-CIA). הועלתה גם הסברה כי קשרי שליחותו עם ארגון הג'וינט היהודי, שבעיני הסובייטים נחשד כגוף ציוני אנטי-סובייטי, החשידה אותו בעיניהם. סברה נוספת שנבדקה היא כי לסובייטים היה עניין בראול ולנברג על רקע היותו בן למשפחת הבנקאים והדיפלומטים ולנברג רבת ההשפעה, ואולי סברו כי יהיה בידו מידע על הון יהודי שהוברח אל מחוץ לאזור שבשליטה סובייטית, או לחלופין יכולת להביא באמצעות קשריו המשפחתיים להשקעות הון מערביות ויהודיות בברית המועצות. לא נמצאו די ראיות לאשש אף אחת מסברות אלה או אחרות שהועלו, והאינטרס הסובייטי במעצרו עודו בגדר חידה.
כל הניסיונות שעשו ממשלת שוודיה, משפחת ולנברג, דיפלומטים שונים וארגונים בינלאומיים לקבל מידע על גורלו של ולנברג העלו חרס, והנושא נותר בגדר תעלומה עד היום. ב-1989 החזירו הסובייטים כמה מחפציו האישיים למשפחתו, ביניהם דרכונו, כספו ובגדיו, בלוויית הסבר כי הם נמצאו במסגרת ארגון מחדש של מחסניהם וארכיוניהם.
החקירה השוודית-רוסית
בשנת 1991, בסמוך לתהליכי נפילת המשטר הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות, הקימה ממשלת שוודיה בשיתוף עם ממשלת רוסיה קבוצת עבודה משותפת שוודית-רוסית לחקר גורלו של ולנברג. קבוצת העבודה חקרה ובדקה במשך עשור כל בדל מידע ואספה עשרות אלפי דפי מסמכים מארכיוני הק.ג.ב. וזרועות הממשל הסובייטי, ונעזרה גם בארכיונים שוודיים, הונגריים, בריטיים, אמריקניים, ישראליים ואחרים. כמו כן רואיינו ונגבו עדויות מעשרות אנשים שבאו במגע כלשהו עם ולנברג בימיו האחרונים בבודפשט ובשנות מעצרו. כבר בתחילת העבודה נתגלעו חילוקי דעות והבדלי גישות בין החוקרים השוודיים לבין עמיתיהם הרוסיים, עד כי בסיום העבודה, ב-12 בינואר 2001, הוגשו שני דו"חות סיכום שונים, האחד מטעם החוקרים השוודים והאחר מטעם החוקרים הרוסים.
מסקנות החוקרים השוודים והרוסים זהות בכל הנוגע לגורלו של ולנברג עד לשנת 1947. בין שני הצוותים נמצאה תמימות דעים באשר לעובדה כי מעצרו של ולנברג בידי הסובייטים ב-1945 היה מעשה נפשע, אף כי לא ברורות לחלוטין סיבותיו ונסיבותיו. על פי מסקנות הצד השוודי, קורותיו של ולנברג לאחר 1947 הן בבחינת נעלם, ולא ניתן להגיע למסקנות חד-משמעיות באשר לגורלו בשל העדרם של מסמכים רבים, ככל הנראה תוצאת מאמצים להעלמה מכוונת. הצוות הרוסי, לעומת זאת, גורס כי ניתן לתארך את מותו של ולנברג לשנת 1947, שבה הוא מצא את מותו בדרך אלימה במתקן מעצר סובייטי כלשהו. אין אומנם, גם על פי הרוסים, ראיות חותכות להתרחשות זו, אך לשיטתם די בראיות החלקיות והנסיבתיות על מותו כדי לקבוע שאין כל טעם בהמשך מחקר וחיפוש אחר גורלו ממועד זה ואילך.
ב-2010 פורסם כי שניים מחברי הצוות שחקר את היעלמותו של ולנברג בשנות התשעים מצאו ראיות על בסיס הארכיונים של שירותי הביטחון הסובייטיים, כי אדם שזוהה רק בכינוי "אסיר מס' 7", ונחקר שישה ימים לאחר שדווח על מות ולנברג, היה ככל הנראה הדיפלומט השוודי.
אמנם בשנת 2000 הודו הרוסים לראשונה כי ולנברג מת בעת ששהה בשבי הסובייטי, אך לא ציינו את סיבת המוות. עם זאת, כשנה מאוחר יותר קבעה הוועדה הרוסית-שוודית כי גורלו של ולנברג טרם הובהר. במחקר שפורסם ב-2015 נטען כי הסיבה למעצרו של ולנברג בידי הרוסים היא חשדם שהוא מכר שלא במישרין, אלא דרך חברות אחרות בעסקה סיבובית, ציוד, כולל ציוד צבאי, לנאצים.
המשך הניסיונות למצוא מידע
באוגוסט 2012, במלאת מאה שנה להולדתו של ולנברג, הודיעה קרן בינלאומית ע"ש ראול ולנברג על מתן פרס בסך של חצי מיליון דולר למי שימסור מידע ממשי ומוכח על מה שקרה לראול ולנברג ולנהגו וילמוש לנגפלדר. מייסד הקרן, ברוך טננבאום, נפגש גם עם מזכ"ל האו"ם באן קי-מון בניסיון לשכנעו לסייע בחיפוש עדויות וראיות שיצביעו על מה שקרה. הקרן פרסמה הודעה רשמית ולפיה:.
ביוני 2016, פורסם ספר זכרונותיו של ראש הק.ג.ב לשעבר איוון סרוב, אשר בו נטען כי ולנברג הוצא להורג בכלא סובייטי, ולפי אחד המקורות - הדבר בוצע בהוראה מלמעלה. מדובר בפעם הראשונה בה גורם רשמי ומוסמך טוען כי ולנברג נרצח ולא מת מוות טבעי. על פי הספר ולנברג הוצא להורג בכלא הסובייטי בהוראה של יוסיף סטלין שהיה המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, כחלק מסדרת הוצאות להורג שחיסלה פעילים אנטי נאציים שנתפסו על ידי הסובייטים כדי להסתיר עדויות לפיהן ברית המועצות עזרה לצמרת הפיקוד הנאצית לברוח לדרום אמריקה. מסמך נוסף שנחשף בו נכתב בין היתר שגופתו של ולנברג נשרפה והושמדה על ידי הסובייטים כדי לא להשאיר עקבות. עם זאת, הסיבה לרצח אינה ברורה ומוסיפה להיות בגדר תעלומה. השירותים החשאיים הרוסים שהחליפו את שירות הביון הסובייטי לאחר נפילת ברית המועצות עדיין מסרבים לחשוף פרטים נוספים ולשתף פעולה עם ממשלת שוודיה.
ב-26 ביולי 2017 הגישה משפחתו תביעה נגד שירות הביטחון הרוסי שמונעת גישה למסמכים המקוריים שיכולים לשפוך אור על הפרשה
משפחתו
הוריו של ולנברג פעלו רבות בניסיון להניע את המדינות הנוגעות בדבר לפעול לאיתור בנם. בשנת 2009 דווח שאמו של ולנברג ואביו החורג התאבדו בשנת 1979 בהפרש של יומיים זה מזו. בתם, נינה לגרגרן, סיפרה שעשו זאת מחמת יאושם על בנם האובד. צאצאיהם המשיכו אחריהם בניסיונות אלה. בהם, האח למחצה פרופ' גאי וולנברג ובנותיו לואיז ואן דרדל ומרי דופווי וכן האחות למחצה, Nina Viveka Maria von Dardel, אשר נישאה ל-Gunnar Karl Andreas Lagergren ובתה, Nane Maria Lagergren, שנישאה למזכ"ל האו"ם קופי אנאן.
מורשת והנצחה
מדינות וארגונים רבים ברחבי העולם מכירים בוולנברג כגיבור ובדרכו, כראויים להנצחה.
טון (מוזיקה)
במוזיקה, טון הוא מרווח קבוע בין הצלילים, למשל המרווח בין הצליל דו, לצליל רה. טון הוא גם מונח נרדף ל"צליל".
מרווח זה הוא כפול מהמרווח הקרוי "חצי טון", שהוא מרווח קבוע בין כל אחד מ-12 צלילי האוקטבה, כמו המרווח בין הצליל דו, לצליל דו דיאז, או המרווח בין דו דיאז לרה. במילים אחרות, כל צליל גבוה/נמוך מהצליל הסמוך לו בחצי טון.
קישורים חיצוניים
Segunda
וולטק קרדיו
וולטק קרדיו בע"מ (אנגלית: Valtech Cardio) היא חברה ישראלית שפיתחה הליך רפואי פשוט יחסית שמסוגל להחליף ניתוחי לב פתוח במקרה של בעיות מסתמים. בספטמבר 2015 פורסם על מכירת החברה לחברה האמריקאית Heartware תמורת כמיליארד דולר.
החברה הוקמה ב-2006 והושקעו בה 70 מיליון דולר בלבד. המכשור הרפואי שפיתחה מאפשר תיקון והחלפה של המסתם הן באמצעות ניתוח לב פתוח והן באמצעות צנתור בלבד. החל משנת 2017 חברה מהווה חלק של תאגיד Edwards Lifesciences
גת רימון
גַּת רִימּוֹן הוא מושב בבקעת אונו, ששייך למועצה אזורית דרום השרון וממוקם בין שטח המועצה המקומית גני תקווה והעיר פתח תקווה.
שם היישוב
בתחילה נקרא היישוב "התחייה" ומאוחר יותר הוחלף שמו לשם התנ"כי "גת-רימון" - כשמה של עיר הלויים גת רימון.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1926 כמושב פועלים, על ידי פועלים בני המעמד הבינוני מפתח תקווה בתקופת העלייה הרביעית. לטענת התושבים, המתיישבים הראשונים שילמו כמחצית מעלות הקרקע במושב, אך הקרקעות נרשמו על שם הקרן הקיימת.
בעלייה הראשונה לקרקע עלו כשלושים משפחות שקיבלו כל אחת חלקה בת ארבעה-עשר דונמים במרכז היישוב ועוד חלקת-עיבוד בת כשמונה דונמים לצורך נטיעת פרדס. בשנים הראשונות גרו התושבים באוהלים ולא עמד לרשותם מקור מים. עם השנים נחפרה באר ונבנו בתי אבן ומספר התושבים גדל. כן ניטע יער אקליפטוס קטן שנעקר בשנת 1939 לצורך הסקה ועצים. חלק מתושבי המושב מכרו חלק מנחלתם באופן שפצלה אותו לשניים ונציג הקרן הקיימת הביע הסכמה לפיצול בשנת 1942.
פרינס (פירושונים)
פרינס (Prince) היא מילה באנגלית שפירושה נסיך.
גת רימון
היסטוריה
ליד המושב הוקם בשנת 1945 על אדמת הקרן הקיימת מחנה של גרעין משואות יצחק של הפועל המזרחי. לאחר עלייתם להתיישבות בגוש עציון התיישבו במחנה גרעין התחייה.
בשנת 1960 צורפה גת רימון למועצה אזורית מפעלות אפק.
אופיו של המושב עצמו הלך והפך לעירוני יותר עם השנים בעקבות הקרבה לעיר, כאשר בתיו צמודים כמעט לשכונת כפר גנים. מינהל מקרקעי ישראל ראה בגת רימון יישוב של משקי עזר ולא מושב של נחלות חקלאיות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ניסתה עיריית פתח תקווה פעמים רבות להגיע להסדר פינוי עם התושבים, שנותרו בחלקו המזרחי של המושב, על מנת להשלים את סלילת כביש 471 אשר עד שנת 2007 לא הושלמה סלילתו, בגלל סירוב תושבי גת רימון להתפנות. התושבים התנגדו בתוקף להתפנות וטוענים שעיריית פתח תקווה מיררה את חייהם על מנת לגרום להם לעזוב. בשנת 2007 נפתח הכביש במסלול עוקף וללא מחלף בצומת גת רימון. הכביש מפריד בין בתיה של גת רימון ושכונת כפר גנים בפתח תקווה. בשנת 2010 פונו הדיירים מבתיהם ורוב הבתים הישנים בחלק זה של היישוב נהרסו, על מנת להקים במקום מחלף. בשנת 2015 הביעו תושבים במושב התנגדות לסלילת כביש חיבור לכביש מכבית, באופן שיפגע במשקיהם.
בשנות ה-2000 ניסו בגת רימון לקדם תוכנית לבניית 1,960 יחידות דיור בשטח המושב, אולם לא הצליחו להעביר את התוכנית בוועדות התכנון והבנייה.
פוליציטמיה
פוליציטמיה (Polycythemia וכן אריתרוציטוזיס - Erythrocytosis; לפי האקדמיה ללשון העברית: ריבוי כדוריות אדומות) מוגדרת כמצב בו ספירת דם כללית מצביעה על ריכוז עודף של כדוריות דם אדומות.
שמו של המצב מורכב משלושה יסודות שכיחים בביולוגיה, שמקורם ביוונית: פולי פירושו "הרבה" (ראו פולימר), ציט פירושו תא (ראו ציטולוגיה), הם פירושו דם (ראו המוגלובין).
פוליציטמיה משנית, המתבטאת בעידוד ייצור כדוריות דם על ידי הכליה באמצעות הגברת הפרשה של אריתרופויאטין.
פוליציטמיה ראשונית (נקראת גם: polycythemia vera (PCV), polycythemia rubra vera (PRV), erythremia, וכן "מחלת אוסלר-ואקז"), אשר נגרמת משיבוש במנגנון במח העצם עצמו, ללא קשר למאזן ההורמונלי.
פוליציטמיה עשויה להתבטא גם במצבי יובש (כתוצאה מצום לדוגמה), בהם עולה ריכוז הכדוריות האדומות בשל ירידה בריכוזי הפלזמה בדם.
המחלה שכיחה בקרב יהודים ממוצא אירופי מאשר באוכלוסיות לא יהודיות.
פוליציטמיה ראשונית
במצב תקין, קצב ייצור תאי הדם במח העצם מבוקר על ידי מנגנוני בקרה בגוף, כאשר במצב של חסר בחמצן, מופרש אריתרופויאטין מתאים אינטרסטיציאלים בקליפת הכליה, המעודד את מח העצם לייצר תאי דם נוספים. בפוליציטמיה ראשונית, מנגנון הבקרה משובש, ומח העצם מייצר תאי דם בקצב מוגבר, ללא קשר לרמת האריתרופויאטין, שעשויה להיות במצב זה דווקא נמוכה מהרגיל. הגורם להפרעה קשור למוטציה במולקולה הקרויה "Janus Kinase 2" (נקרא גם JAK2), אשר מביאה להפעלה מתמדת של הרצפטור לאריתרופויאטין ובכך למצב כאילו הרצפטור חשוף לאריתרופויאטין כל הזמן. גורמי סיכון להתפתחות המוטציה אינם ברורים עד הסוף, אך חשיפה לקרינה ולרעלים כימיים מסוימים מעלה את הסיכוי להתפתחותה.
עיקר הסכנה בפוליציטמיה הוא בסמיכותו הגבוהה יחסית של הדם ונטייה מוגברת להתהוות קרישים ובעיקר פקקת ורידים עמוקים בוורידים ספלנכניים (בבטן).
כיוון שמדובר במצב כרוני שאינו ניתן לריפוי, מתמקד הטיפול בשליטה על ריכוז כדוריות הדם, בדרך כלל על ידי הוצאה פיזית של עודפי הדם באמצעות הקזה, או דיכוי של מח העצם על ידי כימותרפיה בריכוז נמוך.
יחסי הונגריה–ליטא
יחסי הונגריה–ליטא הם יחסי החוץ בין הונגריה לליטא. שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו וב.
היסטוריה
בשנת 1386, לאחר מאמצים משכנעים של שליחים הונגרים ופולנים, יוגאילה אלגירדאיטיס, הדוכס הגדול של ליטא הוטבל כקתולי. לאחר מכן הוא נישא להדוויג, בתו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה והוכתר כמלך פולין. במהלך המאה ה-15 שתי המדינות חלקו לתקופת זמן קצרה את אותו המלך ולדיסלב השלישי, מלך פולין והונגריה שמלך למשך 4 שנים על שתי המדינות ולמשך 10 שנים על פולין לבד. ולדיסלב נפטר בגיל 20 בלבד כאשר נפל בקרב נגד הטורקים שהיו באזור העיר וארנה שבבולגריה. במאה ה-16 בחרה פולין, שכללה גם את ליטא, את המלך סטפאן באטורי ההונגרי למלוך עליה. בין יתרונותיו העיקריים לליטא אפשר להזכיר את מעשה אישור השוויון של ליטא ופולין ב"רפובליקה של שני העמים" (זה היה השם הרשמי של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא); הקלה על הקמת אוניברסיטת וילנה ב-1579; הקמת בית הדין העליון של ליטא כבית המשפט העליון לערעורים של האצולה הליטאית; ביצעה ארגון מחדש ומודרניזציה מוצלחים של כוחות הצבא הליטאי והחזרה של ליבוניה מרוסיה, כמו גם דחיקה של רוסיה מהנמלים הבלטיים.
בשנים 1577–1579, בהזמנתו של סטפאן באטורי, גנרל הונגרי מפורסם גאספר בקס הוביל בהצלחה יחידות צבאיות ליטאיות כדי להגן על האינטרסים של הדוכסות הגדולה של ליטא. על שמו נקראת גבעה במרכז וילנה, בה נקבר גספר בקס.