cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הילר 360
פיתוח
סטנלי הילר, מחלוצי פיתוח המסוקים בעולם, היה מעין "ילד פלא". בהיותו בן 15 בלבד תכנן את המסוק הראשון שלו, ובגיל 18 תכנן ובנה את דגם XH-44 שהרשים את ראשי צבא ארצות הברית. בשנת 1942, כשהיה בן 19, הקים הילר בברקלי, קליפורניה, חברה לייצור מסוקים שנקראה "יונייטד הליקופטרס". בימי מלחמת העולם השנייה תכנן מספר מסוקים נסיוניים ובשנת 1946 החל בפיתוח מסוק לייצור סדרתי, שסומל דגם 360. אב הטיפוס ביצע את טיסתו הראשונה בנובמבר 1947 ובאוקטובר 1948 אושר המסוק לייצור סדרתי על ידי רשויות התעופה האזרחיות בארצות הברית. המסוק סומל בחברת הילר UH-12, ועם שדרוג המנוע ולהבי המסוק שונה הסימול ל-UH-12A, וזה היה הדגם שנכנס לשירות צבאות ארצות הברית וצרפת. בינואר 1948 ביצע המסוק טיסה מחוף לחוף לרוחבן של ארצות הברית, והיה בכך למסוק האזרחי הראשון שביצע טיסה כזו.
המסוק החדש שילב מערכת רוטור ייחודית שניתן לה השם "רוטורמאטיק" (Rotormatic). מערכת זו שילבה ברוטור הדו-להבי מוט קצר שהיה בזווית ישרה ללהבים, ובקצותיו מעין "מחבטים" (Paddles). מוט זה היווה מעין רוטור בקרה שנשלט ממוט ההיגוי והטייס יכול היה לשלוט על הזווית של מחבטים אלה. בדרך זו הייתה לטייס שליטה טובה יותר על תנועות המסוק במישורי העלרוד והסבסוב.
דגם הייצור של המסוק סומל בחברה דגם 12 והיה בעל תא טייס פתוח ומנוע פרנקלין 6VM-178-B33, בעל הספק של 178 כוח סוס. דגמים A, B ו-C היו בעלי מנוע 6V4-200-C33 בעל הספק של 200 כוח סוס או מנועי 6V-335-13 בעל הספק של 210 כוח סוס. דגם C היה בעל חופת בועה (שנקראה באנגלית "fish bowl"). מלחמת קוריאה הביאה לדחיפה נוספת בפיתוח המסוק (ראו להלן) ולייצור דגם E, בעל שלושה מושבים ומערכות היגוי כפולות, ב-1959. גרסה 12E-L3 היה בעל מנוע לייקומינג VO-540-C2A או גרסה 12E-SL3 שהייתה בעלת מנוע לייקומינג TIVO-540-A2A בעל מגדש טורבו. דגם זה שימש במגוון משימות אזרחיות, ובהן כיבוי אש, משימות חקלאיות, יערנות וכן שימש כמסוק פרטי ומסוק מנהלים. גרסה E4 הייתה ארוכה יותר וכללה ארבעה מושבים, וגרסה E4T הייתה בעלת מנוע טורבינה. הדגם האזרחי האחרון, 12L-4, יוצר ב-1963 ונועד לשמש לניסויים עם מנוע טורבינה PT6, אך דגם זה לא עבר לייצור סדרתי.
פיתוח צבאי
הדגם הנפוץ ביותר בשירות צבא ארצות הברית היה דגם 12F שהיה בעל מנוע חזק יותר. כל המסוקים מדגמי D הוחלפו במסוקים מדגם זה. כאמור לעיל, דגם E4 פותח מדגם 12E והיה בעל תא מוארך ובו מקום לארבעה נוסעים וכן מייצב גובה על מנור הזנב. הצבא רכש 22 מסוקים מדגם זה שנועדו למשימות מחקר גיאודטי. מסוקים אלה סומלו OH-23F.
שירות מבצעי
שימוש מבצעי במסוקים היה אחד החידושים המרכזיים במלחמת קוריאה. הטופוגרפיה בקוריאה היא הררית ותוואי השטח קשה לתנועת כלי רכב, והמסוקים שזה עתה הבשילו לכשירות התאימו מאוד כמענה לקושי. משימות המסוקים במהלך המלחמה כללו פינוי, חיפוש והצלה, תובלה ושליית מוקשים ימיים. חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי סיקורסקי H-5 לתצפית ומסוקי סיקורסקי S-55 (סיקורסקי H-19 צ'יקסאו בכינויו הצבאי) ופיאסצ'קי H-21 שאוני לתובלה. עם הזמן החל צבא ארצות הברית להפעיל מסוקי בל H-13 סו ומסוקי הילר 360, בסימול הצבאי H-23 רייבן, שהחליפו בהדרגה את מסוקי חיל האוויר במשימות סיור, פינוי רפואי ותובלה קלה. בחלק ממשימות הסיור היה המסוק חמוש במקלעים, ובמשימות חילוץ ופינוי רפואי צויד המסוק בשתי אלונקות במנשאים חיצוניים. המסוקים ששירתו בקוריאה היו מדגמי A עד D, דגם F ו-G. דגם A היה בעל מגן רוח משופע, אך החל מדגם C היה המסוק בעל חופה עגולה, בדומה לזו של הבל 47.
הצי המלכותי הבריטי הפעיל מסוקי הילר 360 תחת הסימול HTE-2 כמסוקי אימון, החל מ-1953.
חיל האוויר הישראלי
למרות אמברגו הנשק שהטילה ממשלת ארצות הברית על אספקת ציוד לחימה למזרח התיכון, הצליחה ממשלת ישראל לקבל אישור לרכישת ארבעה מסוקים מדגם זה, כיוון שהעסקה נחשבה לעסקה אזרחית. בשל קשיים תקציביים נרכשו שני מסוקים בלבד, ואלו הגיעו במאי 1951, מפורקים בארגזים ובמצב מכני גרוע. יחד עם המסוקים הגיעו לארץ טייס ומכונאי אמריקאיים, כדי להדריך את צוותי חיל האוויר. המסוק הראשון שהורכב היה אחד מאבות הטיפוס ששימשו בפיתוח הדגם, וצויד במוט ניהוג שהיה מחובר לתקרת תא הטייס, חיבור מוזר שהכביד מאוד על הטייסים. מסוק זה ביצע את טיסתו הראשונה בארץ ב-22 במאי 1951. המסוק השני נותר מפורק בארגזים במשך כשנה, עד להשגת חלקי חילוף. טיסתו הראשונה של מסוק זה התקיימה ב-24 בפברואר 1952.
המסוקים הורכבו בטייסת 216 בתל נוף (כיום חלק מיחידת האחזקה האווירית 22), קיבלו את מספרי הזנב 3301, 3302 ו-3033 והוצבו בטייסת הגמל המעופף ברמלה, טייסת מטוסים קלים שהפעילה אז מטוסי אוסטר אוטוקרט ופייפר PA-18 סופר קאב. ב-6 בפברואר 1953 זכה המסוק לפרסום רב, כאשר מפקד "הטייסת הראשונה", אריה קפלן, ואורי מור טייס המשנה, חילצו יחדיו שני שוטרים שסירתם התהפכה מול חופי נהריה, פעולה שהוגדרה כחילוץ המוסק הראשון בתולדות חיל-האוויר הישראלי. המסוקים סבלו מכשירות נמוכה ומבעיות מכניות וחשמליות שונות ובמהלך שירותם לא הוטלו עליהם משימות רבות. מסוק 3301 נפגע בנחיתה קשה ב-1954 כשהושאל לצילומי הסרט גבעה 24 אינה עונה, הושבת ושימש כמקור חלקים למסוק השני. שרידיו נמצאים כיום במוזיאון חיל האוויר. בנובמבר 1956 קלט חיל האוויר שני מסוקי תובלה סיקורסקי S-55. שני המסוקים הללו, יחד עם ההילר 360 היחיד שנותר הועברו ב-10 בנובמבר לבסיס תל נוף ואורגנו כגף מסוקים בפיקוד אורי ירום.
במהלך מבצע קדש השתתף המסוק בגיחות קישור ותובלה בודדות. זמן קצר לאחר המבצע, ב-8 בדצמבר 1956, נפגע המסוק קשות בעת נחיתה והושבת. למרות שהמסוק נותר חלק מגף המסוקים היה ברור שחיל האוויר זקוק למסוקים גדולים יותר וכי אין צורך בהילר 360. עם קליטת מסוקי סיקורסקי S-58 ב-1958 והקמת טייסת 124 ("החרב המתהפכת"), טייסת המסוקים הראשונה, הוחלט על הוצאת המסוק משירות. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר המסוק ללקוח פרטי בארצות הברית.
גם לאחר סיום פעולתה של חברת "נתיבי נפט" הופעלו מסוקי הילר 360 על ידי חברת מרום (חברת תעופה). החברה הפעילה שלושה מסוקים בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למשימות ריסוס אווירי, תובלה קלה, משימות בשירות משטרת ישראל, ועוד.
מאפיינים
נתונים לדגם הילר H-23D
מירית כהן
מירית כהן (1945 - 3 במאי 1990) הייתה אמנית ישראלית ילידת רוסיה. כהן ידועה ברישומיה האקספרסיביים המאופיינים בשרבוטים.
ביוגרפיה
כהן נולדה ברוסיה בשנת 1945 בשם "מניה מלכה" כבת השנייה למשפחה סוציאליסטית וציונית. אביה, חיים כהן, היה יהודי-פולני יליד לודז', שברח בתקופת מלחמת העולם השנייה לרוסיה, שם הכיר את אמא רבקה. לאחר המלחמה היגרה המשפחה לארץ ישראל באוניה איטלקית אולם באי האוניה גורשו, על ידי שלטון המנדט הבריטי למחנה מעצר למהגרים בקפריסין. ב-1948, לאחר הקמת מדינת ישראל, עלתה המשפחה והתיישבה מעברת פרדס רוזנבלום (לימים גבעת שמואל).
בשנת 1956 נשלחה כהן ללמוד בכפר מסריק בשל מצוקה כלכלית. בשנת 1958 זכה ציור שיצרה בתחרות ציור לבני נוער ביפן. לאחר שלוש שנים שבה כהן להתגורר בבית הוריה והחלה ללמוד בתיכון בעיר בני ברק. בתקופה זו הייתה פעילה במסגרת תנועת הנוער הקומוניסטית בפתח תקווה. את שנותיה האחרונות בתיכון למדה בתיכון חדש בתל אביב בזכות מלגה שקבלה.
לאחר שירותה הצבאי עבדה כהן כפקידה במכון הישראלי ליצוא, במחלקת טקסטיל ואופנה. היא נרשמה ללימודי תיאטרון ב"בית צבי", אולם בשנת 1966 החלה ללמוד ב"בית הספר הגבוה לציור בתל אביב" (לימים בית הספר קלישר) אצל אריה מרגושילסקי. בשנת 1968 למדה ב"מכון אבני" אצל יחזקאל שטרייכמן ובשנת 1969 נרשמה ללימודים ב"בית המדרש הממלכתי למורי ציור ואמנות" ("המדרשה"), ששכנה אז בבית הסתדרות המורים בתל אביב. בין בני כיתתה הייתה האמנית מיכל נאמן.
בהשפעת LSD חוותה התקף פסיכוטי ואושפזה במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
עבודותיה האקספרסיביות של כהן נמצאות באוספים שונים ביניהם אוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די. סי., אוסף בנו כלב, אוסף ארטורו שוורץ במוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
מרקו ניקוליני
מרקו ניקוליני (באיטלקית: Marco Nicolini; נולד ב-15 בספטמבר 1970) הוא סופר ופוליטיקאי סן מרינזי. בין 1 באפריל 2021 ל-1 באפריל 2022 כיהן כקפיטן עוצר של סן מרינו ביחד עם ג'אן קרלו ונטוריני.
ביוגרפיה
ניקוליני עבד בתעשיית התיירות וחי בארצות שונות מחוץ לאיטליה. בגיל 28 עבר לגור בסן מרינו, שם עבד בשתי חברות פיננסיות ובבנק. בשנת 2016 הצטרף למפלגת RETE המקומית ונבחר לכהן במועצה הגדולה והכללית של סן מרינו. עמד בראש הנציגות הסן מרינזית למועצת אירופה בשטרסבורג.
ניקוליני פרסם ב-2018 ספר פרוזה אודות איגרוף בשם Storie di pugili ושנתיים אחר כך קובץ סיפורים קצרים בשם Sottacqua.
ניקוליני נשוי ואב לשני ילדים. הוא עוסק בשיט בקייאק.
דוריס סטיבנס
דוריס סטיבנס (באנגלית: Doris Stevens; 26 באוקטובר 1888 – 22 במרץ 1963) הייתה סופרג'יסטית וסופרת אמריקאית.
ביוגרפיה
נולדה בשם דורה קרולין סטיבנס באומהה, נברסקה בשנת 1892. משפחתה ממוצא אנגלי והולנדי, הוריה היו רפובליקנים מן המעמד הבינוני.
בשנת 1911 סיימה תואר ראשון באוברלין קולג'. לאחר סיום לימודיה עבדה כעובדת סוציאלית ומורה באוהיו ומישיגן.
בשנת 1921 נישאה לדאדלי פילד מאלון, עורך דין שייצג אותה ונשים נוספות שהיו חברות בקונגרס למען זכות הצבעה לנשים (Congressional Union for Women Suffrage) לאחר שנעצרו בהפגנות. בשנת 1923 התגרשו. בשנת 1935 נישאה לג'ונתן מיטשל, עיתונאי בעיתון "ניו יורק וורלד". בשתי הפעמים בהן נישאה, סטיבנס החליטה לשמור על שם נעוריה ולא להחליפו לשם המשפחה של בעלה, מעשה שנחשב לא שגרתי באותה עת.
נפטרה בשנת 1963 בגיל 74.
פעילות פמיניסטית
סטיבנס התוודעה למאבק הסופרג'יסטי במהלך לימודיה באוברלין קולג'.
עברה להתגורר בגריניץ' וילג' ושם הצטרפה לקהילה פמיניסטית שבין חברותיה היו קריסטל איסטמן, אינז מילהולנד, מרי היטון וורס, סוזן גלאספל, דורותי דיי, ונשים נוספות.
יחד עם נשים נוספות, בהן אליס פול, לוסי ברנס, מרי ריטר בירד ואחרות, הקימו את הקונגרס למען זכות הבחירה לנשים (Congressional Union for Women Suffrage), בארגון זה שאפו ליישם גישות רדיקליות שבהן נקט איגוד הנשים בבריטניה באותה עת כחלק מן הדרישה לזכות בחירה לנשים במדינה. הן ערכו הפגנות ענק באופן יום יומי מול הבית הלבן, במהלכן ורבות מהן נעצרו.
בשנת 1914 הפכה סטיבנס למארגנת של הקונגרס למען זכות הבחירה לנשים בוושינגטון די סי.
בשנת 1915 ארגנה את הכנס הראשון לנשים בוחרות בסן פרנסיסקו.
בשנת 1916 הפך הקונגרס לזכות בחירה לנשים למפלגת הנשים הלאומית, תוך קריאה לתיקון החוקה. סטיבנס הובילה את וועידת המפלגה בקולורדו ולאחר מכן סייעה לנהל את קמפיין הבחירות בקליפורניה של מפלגת הנשים.
סטיבנס נעצרה בשנת 1917, במהלך הפגנות "המשמר הדומם" מול הבית הלבן. היא ישבה במעצר במשך שלושה ימים מתוך 60 הימים שנגזרו עליה, ולאחר מכן קיבלה חנינה. מכתבים ששלחה סטיבנס במהלך מעצרה אודות התנאים הקשים בבית המעצר התפרסמו בעיתון המפלגה, מה שתרם להעלאת המודעות הציבורית למעצרי הנשים והגביר את אהדת הציבור כלפיהן.
סטיבנס נעצרה בשנית בשנת 1919, במהלך הפגנת מפלגת הנשים בבית האופרה המטרופוליטנית בניו יורק. את עדותה על התנאים בבית המעצר והיחס לפעילות הפמיניסטיות מן "המשמר הדומם" פרסמה בשנת 1920 בספרה "כלואות למען החופש" (Jailed for Freedom). בספר מתוארים התנאים הקשים בבית המעצר, לרבות אלימות שהופעלה כלפי הנשים, מזון מקולקל ומלא רימות שניתן להן, צנזור המכתבים שנשלחו אליהן ומניעת פרטיות. כמו כן, תיארה כיצד נשים ששבתו רעב הואכלו בכפייה. במהלך השנים הבאות מילאה סטיבנס מספר תפקידים בכירים במפלגת הנשים הלאומית, לרבות חברות בוועד המנהל, סגנית יושבת הראש של סניף המפלגה בניו יורק והובלה של קמפיין המפלגה לקונגרס. היא פעלה במדינות שבהן מועמדות נשים התמודדו לסנאט.
לאחר קבלת זכות הבחירה לנשים, המפלגה עברה לעסוק בנושאים כגון שוויון זכויות בתעסוקה וזכויות נשים במעגל המשפחה. המפלגה פעלה ליצירת קשרים עם מדינות נוספות מחוץ לארצות הברית כדי לקדם את המאבק הפמיניסטי, סטיבנס התמקדה בפעילותה בקידום שוויון זכויות לעובדות באמריקה הלטינית. בשנת 1933, יחד עם אליס פול, הייתה בין הפעילות המרכזיות שקידמו את חתימת "אמנת מונטווידאו", שהייתה בין המסמכים הראשונים שקבעו בחוק שוויון זכויות לנשים.
בשנת 1947 עזבה סטיבנס את מפלגת הנשים הלאומית. היא הצטרפה לפעילות "הליגה למען לוסי סטון", ארגון נשים שפעל לפי ערכיה של לוסי סטון לשימור שם הנעורים לאחר הנישואין, ונאבק למען זכויות נשים נשואות. בין השנים 1951–1963 שימשה סגנית נשיאת הארגון.
פארק סטנלי
פארק סטנלי (באנגלית Stanley Park) הוא פארק ציבורי בעל שטח של יותר מ-1,000 דונם מיוער ברובו, המצוי על חצי אי בצפון העיר ונקובר שבקולומביה הבריטית, קנדה ומוקף ברובו במים של מפרץ בורארד והמפרץ האנגלי. ב־18 ביוני 2014, נבחר סטנלי פארק כ"פארק הטוב ביותר בעולם כולו " על ידי TripAdvisor, על סמך ביקורות שהוגשו.
הפארק
בניגוד לפארקים עירוניים גדולים אחרים, פארק סטנלי איננו יצירה של אדריכל נוף, אלא התפתחות של יער ומרחב עירוני לאורך שנים רבות. מרבית המבנים מעשה ידי האדם שנמצאו בפארק נבנו בין השנים 1911–1937 תחת השפעתה של רב-פקד W.S. ראולינגס. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוספו אטרקציות נוספות, כמו תערוכת דובי קוטב, אקווריום ורכבת מיניאטורית. חלק גדול מהפארק נותר מיוער בצפיפות כמו שהיה בשלהי המאה ה19, עם כחצי מיליון עצים, שחלקם מתנשאים לגובה של 76 מטרים (249 רגל) והם בני מאות שנים. אלפים מהעצים אבדו (ורבים נשתלו מחדש) לאחר שלוש סופות רוח עיקריות שהתרחשו במאה השנים האחרונות, האחרונה בשנת 2006.
מאמץ רב הושק בבניית טיילת על שפת הים, שתהיה מסוגלת למשוך אלפי אנשים לפארק בקיץ. טיילת "חומת הים" (Seawall) מקיפה את הפארק ואורכה כ-10 ק"מ.
הפארק כולל גם שבילי יער, חופים, אגמים, אזורי משחק לילדים ואקווריום ונקובר, ועוד אטרקציות רבות אחרות. במרכז הפארק עובר כביש (99) המחבר את ונקובר עם האזור הצפוני של המטרופולין (לעיר ונקובר הצפונית), באמצעות גשר שער האריות.
היסטוריה
לפארק היסטוריה ארוכה, והוא היה אחד האזורים הראשונים שנחקרו בעיר. הארץ שימשה להתיישבות במקור על ידי עמים ילידים במשך אלפי שנים לפני שקולומביה הבריטית יושבה על ידי הבריטים. במשך שנים רבות לאחר הקולוניזציה, הפארק העתידי עם שפע מקורותיו יהיה גם לביתם של מתיישבים שאינם ילידים. האדמה הפכה מאוחר יותר לפארק הראשון של ונקובר כאשר העיר התאגדה בשנת 1886. הפארק נחנך רשמית ב-1889 על ידי פרדריק סטנלי, רוזן דרבי השישה עשר, שהיה אז המושל הכללי של קנדה, ועל שמו קרוי הפארק.
ג'קי מקייטן
קורות חייו
זכריה מקייטן נולד כבן הזקונים לשלום ומזל מקייטן, שעלו מתימן. בהיותו תינוק חלה במחלת הפוליו שגרמה תחילה לצליעה, וכעבור זמן, בעקבות שבירת רגלו, הוא נאלץ להתנייד באמצעות כיסא גלגלים, בו השתמש למשך שנות חייו, בנוסף בשנותיו האחרונות לקה בשיתוק חלקי של הזרועות. הוא גדל בנתניה בשכונת בן ציון והחל להופיע עוד בהיותו נער.
הראשון שהעניק לו הזדמנות לעלות ולשיר היה גיטריסט צלילי העוד, יהודה קיסר, שעזב מאוחר יותר את הלהקה יחד עם מקייטן והקים את "יוצאי העוד", שלא האריכה ימים.
ב-1979 נתן הזדמנות לזוהר ארגוב, ששימש כנהגו, והעלה אותו לבמה יחד עם יהודה קיסר באחד האירועים בהם הופיע. באותה הופעה בבאר שבע שר ארגוב את השיר "ברצלונה".
מקייטן כתב גרסה עברית לשיר היווני "אִיפַּרְכוֹ" של סטליוס קזנג'ידיס; התוצאה, השיר "אלינור", הופיעה ב-1980 באלבום "אלינור", אלבומו הראשון של זוהר ארגוב, וזכתה להצלחה עצומה.
ב-1981 הוציא את אלבומו הראשון - "במיטב שירי החפלה עם הלהיט סיגלית". אשר כלל להיטים נוספים כמו "מוכר הגרעינים", שביצע במקור בעז שרעבי, ו"סיגלית", שמקייטן כתב על בסיס לחן יווני.
ב-1982 יצא אלבומו השני של מקייטן - "הקסם השחור", מתוכו בלטו שיר הנושא (שהיה ביצוע מחודש לשיר ספרדי במקור, שהוקלט לראשונה בעברית בשנות ה-50 על ידי ניסו דריה מתיתיה) "בואי נערה" (מילים: ג'קי מקייטן, לחן: הודי), וביצוע לשיר הילדים של מרים ילן שטקליס - "דני גיבור" (אמא אמרה לדני'). "הקסם השחור" ו"בואי נערה" זכו להצלחה ולאינספור גרסאות כיסוי של זמרי המוזיקה המזרחית.
בספטמבר 1984 הוציא מקייטן את אלבומו הרביעי "בלב שמח". רובו כלל חידושים ללהיטים חדשים וישנים דוגמת: "כמו שיכור" של זוהר ארגוב, "פסוליה" של האסיר המזמר דוד שושי, "הלוואי הלוואי" ו"פרח הלימון" של ג'ו עמר, וביצוע ל"שחרחורת". עוד באותה שנה הופיע מקייטן עם הלהיט "המענטזת" שחיבר שלמה כישור בסרט "כאסח" שביים חיים גיל.
ב-1985 מקייטן התיידד עם דוד קריבושי, שניהל מוזיקלית את תוכנית האירוח של מני פאר, "ממני", ששודרה בימי שישי בלילה. מקייטן הוזמן לחבור לחנה לסלאו לביצוע הלהיט וערך עם חנה לסלאו מסע הופעות, שכלל להיט משותף שהצליח מאוד - "מריומה יומה" (מילים: אלון אבידר, לחן ועיבוד: דויד קריבשי). באותה שנה רשם מקייטן את השתתפותו היחידה בפסטיבל הזמר המזרחי האחרון, שבו ביצע את השיר "סלסולים" שלימים זכה לגרסה הומוריסטית שלו עם טוביה צפיר. להיטים נוספים שלו היו "לא חשוב לאן אלך" ו"אני מראש העין".
בסוף שנות ה-80 חזר מקייטן בתשובה ושב להיקרא בשמו המקורי, זכריה. מאז, סירב להופיע בפני קהל המעורב בנשים וגברים ומיעט להופיע. הוא הוציא מספר קלטות, בעלות אופי דתי, כדוגמת "עיניים זוהרות" ו"בן פורת יוסף", אך אלו לא זכו לאותה ההצלחה לה זכו שיריו הראשונים.
בשנת 2005 נפטרה שרית בתו היחידה, כשהיא בת 15.
בסביבות 2006 ניסה לשוב ולהופיע וביצע עם סגיב כהן את הדואט "סופרים את הקופה". והפחית את כמות האלכוהול. עם זאת, חילופי הדורות לא עשו עמו חסד, והקאמבק המיוחל לא צלח, כשהחובות הכלכליים הוסיפו להיערם. באותן שנים מקייטן שר ברחובות כדי לסגור את החודש. בשנת 2008 מקייטן ביצע קליפ לתחרות "פרסומאי נולד" - "ג'קי מקייטן בשיר הדוריטוס" שיר שכתב, ניגן, עיבד והקליט: אלי כהן - מיסטר מדיה, וזכה בחצי הגמר. בקליפ נראה כחוש וחולה, עם משקפי שמש שהסתירו את העצב בעיניים.
בשנתו האחרונה הקליט ג'קי מקייטן מספר שירים חדשים, ביניהם "לא על הלחם" שכתב והלחין קובי אוז, והשיר "נשמה שלי" שכתב והלחין בעצמו.
דיסקוגרפיה
אלבומים שיצאו לאור אחרי מותו:
ניקיטה (סדרת טלוויזיה, 1997)
ניקיטה (באנגלית: La Femme Nikita) היא סדרת טלוויזיה קנדית המבוססת על הסרט הצרפתי באותו שם, שביים לוק בסון. הסדרה נוצרה על ידי ג'ואל סארנואו, והופקה בשיתוף פעולה בין ג'יי פיירסטון מחברת Fireworks Entertainment, והאחים וורנר.
הסדרה שודרה לראשונה ב-13 בינואר 1997 בערוץ USA Network, ושודרה במשך ארבע ושליש עונות עד לסיומה.
בישראל, הסדרה שודרה במקור בערוץ 3, והשידורים החוזרים במספר ערוצים נוספים. בספטמבר 2010 הוציאה הרשת האמריקאית CW גרסה חדשה לסדרה הוותיקה.
מסגרת
הסדרה עוסקת באישה צעירה בשם ניקיטה, אשר חיה ברחוב, ובשל צירוף מקרים, מואשמת ברצח שוטר שלא ביצעה ונשפטת למאסר עולם. מיד לאחר מאסרה, היא מסוממת ומוצאת את עצמה מוחזקת על ידי ארגון סודי, הקורא לעצמו "מדור 1", אשר זייף את מותה, ומאלץ אותה לעבוד כמתנקשת בשורותיו, או להיות מוצאת להורג. (מבוטלת, בז'רגון המכובס של המדור)
בלית ברירה, ניקיטה מתחילה באימוניה, ולאחר שנתיים מתחילה את עבודתה כסוכנת מהמניין, ונשלחת למשימות שונות בשירות המדור. המדור מצהיר על עצמו כארגון לוחמה בטרור, אך משתמש בשיטות מפוקפקות מוסרית וחוקית כאחד, ומשתמש באופן שגרתי בעינויים, סחיטה ורצח של פושעים וחפים מפשע כאחד ככלים להשיג את מטרותיו. ניקיטה, גם לאחר שנים של עבודה במדור, אינה מקבלת את פעולותיו הבלתי מוסריות של המדור, והסדרה כוללת התנגשויות רבות בין תפיסתה המוסרית של ניקיטה ובין פעולת המדור.
למרבית פרקי הסדרה קיימת קשת עלילתית יחידה, אשר פותחת בתחילתם ונגמרת בסיומם, אך קיימות גם קשתות עלילה איטיות יותר, הנמשכות על גבי מספר פרקים ועונות.
סיפור העלילה של הסרט, עליו מבוססת הסדרה, נבדל בכמה פרטים. העיקרי שבהם, הוא שבסרט היא אכן אשמה ברצח אותו ביצעה ואשר הביא אותה לעבוד במדור.
סגנון
למרות שהסדרה שווקה כסדרת אקשן, קטעי האקשן קצרים ומינימליסטיים יחסית למרבית הסדרות בנות אותה התקופה, ועלילת הסדרה מתמקדת דווקא באינטראקציות בין הדמויות, וביחסים ביניהן.
רק טפחים מעטים מה"מדור" מוצגים לנו במהלך הסדרה, אשר העיקריים בהם הם הרחבה המרכזית, בה מתרחשת מרבית הפעילות הנראית בסדרה בין כותלי המדור, ומפעם לפעם ניתן לראות את המסדרונות החדים והאפורים המחברים בין חלקי המדור, חדרה החמים של מדלן, פסיכולוגית המדור, החדר הלבן המשמש לעינוי והוצאת מידע משבויים, ועוד מגוון חדרים נפוצים פחות.
אופיו האוטונומי של המדור איפשר לכותבים לחקור נושאים שאינם מאפיינים את הז'אנר. על אף שהוקם להילחם בטרור, המדור משתמש באמצעים בלתי מוסריים רבים כדי להשיג את מטרותיו, תוך שהוא מצדיק את עצמו בטענת יעילות, והשגת הטוב ביותר בתמונה הכוללת. המדור מפעיל כלים אכזריים כלפי טרוריסטים וחפים מפשע כאחד, ואינו בוחל בעינויים, רצח, חטיפה, שליחת סוכניו למשימות התאבדות, ואף שיתוף פעולה עם טרוריסטים אחרים מול אויב משותף.
בשונה ממרבית הארגונים מסוג זה, הסוכנים אינם מונעים על ידי שכר, או שליחות אידאולוגית, אלא מחשש לחייהם, היות שהמדור נוטה לחסל את עובדיו אם אינם ממלאים את תפקידיהם כנדרש.
הסדרה עוסקת בדילמות המוסריות בהן נתקלת ניקיטה בעבודתה במדור, בעיקר ביחס לאמצעים בהם נוקט המדור כדי להשיג את מטרותיו, ולשלוט על סוכניו.
השוואה לסרט
בסרטו המקורי של לוק בסון, ניקיטה היא נערה עבריינית המכורה לסמים, ומואשמת ברצח שוטר, בזמן שוד של בית מרקחת. היא נעצרת, ונשפטת למאסר עולם. מיד לאחר כניסתה לבית הסוהר, היא מסוממת, התאבדותה מזויפת, והיא מוצאת את עצמה מוכשרת להיות מתנקשת בשירות הממשלה.
סיפור המסגרת של הסדרה נבדל מהסרט בפרט עיקרי אחד - בסדרה, ניקיטה חפה מפשע. היא אינה רוצחת, או נרקומנית, אלא אישה צעירה ומחוסרת בית, אשר מצאה את עצמה במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון. מדור 1, ארגון לוחמה בטרור סודי, שולף את ניקיטה מבית הכלא, מזייף את מותה, ומכשיר אותה לעבוד בשירותו. (תחת איום מתמיד במוות במידה ותבחר שלא לציית)
סדרה ברשת CW
ב-18 במאי 2010, העלתה רשת הטלוויזיה CW סדרת טלוויזיה חדשה הנושאת את אותו השם, וחולקת מעט קווי דמיון לעלילת הסדרה המקורית, אך בעלת אופי ושחקנים שונים לחלוטין.
תרקה
תִרְקַה הוא שמה של עיר עתיקה שהתגלתה בתל עשארה על גדתו המערבית של נהר הפרת בחלקו האמצעי. התל שוכן במחוז דיר א-זור בסוריה במרחק 80 ק"מ מגבול עיראק. בתקופה הנאו-אשורית שמה של העיר היה סירכו. תקופת הפריחה של העיר הייתה באמצע האלף השני לפנה"ס. באותה עת תרקה הייתה מרכז עירוני גדול וכנראה גם עיר הבירה של ממלכת חנה . בתקופת הפריחה, אוכלוסייתה הייתה בעיקרה אמורית.
היסטוריה
תרקה שכנה בין שתי תרבויות חשובות, אבלה במערב, ושומר בדרום מזרח. היא הייתה נקודה חשובה באמצע הדרך שדרכה נעשה שילוב של תרבויות שהפרו אחת את השנייה. מאזור זה נכנסו גלי הגירה של עמים שמיים נוודים לעולם האורבני של שמור. בתחילה האכדים ולאחר מכן האמורים. הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על תרבות שמית גדולה בסמוך לשומר שפרחה במקביל לה.
קיים מעט מידע על ימיה הראשונים של תרקה. באלף השני לפנה"ס העיר הייתה תחת שליטתו של שמשי-אדד הראשון. לאחריו, בזמנו של המלך זמרי-לים, העיר נשלטה על ידי מארי, שכבש אותה בשנת 1775/1776 לפנה"ס ומשם המשיך לכיבוש מארי. זמרי-לים ערך בה גם מפקדי אוכלוסין. בתקופת זמרי-לים סבלה הממלכה מהתקפות של בני ימין והם הגיעו גם לאזור העיר תרקה. מושל העיר כברי-דגן כתב לזמרילים שהוא מונע מהם לרדת ממעלה הנהר לעריהם במחוז.
לאחר שמארי הובסה על ידי חמורבי מלך בבל בשנת 1759 לפנה"ס, תרקה הפכה לעיר הראשית ובירתה של ממלכת חנה. זאת הממלכה שהתקיימה בין השנים 1500-1750 לפנה"ס. הממלכה צמחה בעת ירידת כוחם של מלכי השושלת הראשונה האמורית בבבל. בלוחות שנמצאו באתר, אותרו שמותיהם של 13 מלכים ששלטו בתקופת ממלכת חנה וכן שמות של 300 אנשים נוספים שגרו בעיר. שמו של אחד המלכים, ידיח-אבו (Yadikh-Abu), מופיע ברשימותיו של המלך הבבלי שמשו-אילונה, שנלחם כנגדו בשנת 1721 לפנה"ס. הוא חי בתקופתו של פוזורום, שבביתו נמצאו רשומות שונות. הערכת החוקרים על פי הממצאים, שבאותה עת ממלכת בבל וממלכת חנה היו כמעט שוות בכוחן. הממלכה השתרעה בחלקו האמצעי של נהר הפרת באזור שבו נהר החבור נשפך לפרת.
לאחר מכן נכנסה הממלכה לתחום שליטתה של ממלכת בבל הכשית, שלאחריו נשלטה על ידי אשור. בחפירות הארכאולוגיות בעיר נמצאה אסטלה המציינת את שמו של המלך האשורי תוכולתי-נינורתה השני, שמלך בשנים 891 עד 884 לפנה"ס.
האל הראשי של תרקה היה דגן. על פי תעודות שנמצאו בארכיון מארי, המקדש בתרקה היה מפורסם והוא נבנה או חודש על ידי שמשי אדד הראשון. מלך מארי, זמרילים, הקדיש כיסא מהודר למקדש בתרקה. מכתב של כברי-דגן מושל תרקה מספר על משרתי המקדש ורומז על עלייה לרגל למקדש דגן בתרקה.
ארכאולוגיה
גודלו של האתר שנחפר הוא 81 דונם וגובה התל הוא 18 מטר. חלק מהשרידים של תרקה העתיקה מכוסה על ידי בתי העיר אל-עשארה, ובכך מגבילה את אפשרויות החפירה. תרקה העתיקה הייתה תחומה מצפון בעמק החבור ובדרומה עם אדמת הסחף המישורית השטוחה של מסופוטמיה. האזור שהקיף את העיר היה שטח פורה והיה גשר טבעי בין ההרים והמדבר ובים הצפון לדרום.
האתר נחפר קצרות בשנת 1910 על ידי הארכאולוג הגרמני ארנסט הרצפלד. חפירה קצרה נוספת שארכה 5 ימים נערכה ב-1923 על ידי הארכאולוגים הצרפתים פרנסואה תורו-דנז'ן ואדואר פול דורם.
בין השנים 1974–1986 נחפרה תרקה במשך 10 עונות על ידי משלחת משותפת אמריקאית-צרפתית שהורכבה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלוס אנג'לס , אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת אריזונה ואוניברסיטת פואטייה הצרפתית. לאחר 1987 נכנסה לאתר משלחת של אוניברסיטת ליון הצרפתית.
העיר הייתה עיר מבוצרת. חומות העיר הקיפו אותה בטבעות הגנה מסיביות והם כללו שלושה קירות קונצנטריים מוצקים. הקירות על פי הערכת החוקרים היו בגובה 6.1 מטר. שרידי הקירות בשטח החפירה הם 4.6 מטר מעל פני השטח. רוחבם 18 מטר. מבחוץ, בחזית החומות היה חפיר ברוחב 18 מטר שהקיף את החומה החיצונית. החומות הקיפו במעגל שטח של 240 דונם. חומות אלו נחשבות יוצאי דופן בגודלן ובמורכבותן במזרח הקרוב. רוחב החומה איפשר דרך מעבר מעגלית על הקיר הטבעתי החיצוני. בדיקות פחמן 14 וממצאי הקרמיקה תארכו את בניית הקיר הפנימי לשנת 3000 לפנה"ס לערך, שני הקירות האחרים נבנו בפער של 100 שנה כל אחד, מהפנימי לחיצוני. הקירות הונחו על גושי אבני סלע שהובאו מהגבעות במרחק של 16 ק"מ. מטרת הקירות היו הגנה כנגד אויבים וגם כנגד שיטפונות. הקירות היו בשימוש ותוחזקו לפחות עד תחילת האלף השני לפנה"ס.
בומבמלה
בומבמלה היה פסטיבל בסגנון העידן החדש שהתקיים בעבר בישראל.
רקע
הפסטיבל התקיים במשך מספר ימים בחול המועד פסח, החל משנת 1999. הוא התקיים בחוף ניצנים. מקור שמו הוא מאירוע הקומבה מלה המתקיים בהודו.
מפיקי הפסטיבל היו האחים רוני וגילי טבצ'ניק והאחים יוסי ורועי שוורץ. במשך השנים הגיעו לפסטיבל כ-40 אלף איש בכל שנה.
אתר הפסטיבל חולק למתחמים שונים שכונו כפרים. בנוסף התקיימו בפסטיבל הופעות מוזיקה. מארגני הפסטיבל נאלצו להתמודד עם דרישת רשויות המדינה שלא לקיים אותו, בטענה לפגיעה בסביבה.
בשנת 2011 התקיים הפסטיבל באילת.
פג'ר (רקטה)
פַגְ'ר (בפרסית ובערבית: فجر, שפירושו "שחר") היא רקטה ארטילרית תוצרת איראן המיוצרת על ידי ארגון תעשיות החלל והאוויר של איראן. הרקטה יוצרה החל מ-1991 בסיוע קוריאה הצפונית ולפי דיווחים גם בסיועה של סין. רקטות מסוג זה הועברו על ידי איראן לחזבאללה ולחמאס. מוכרים שני דגמים של הרקטה הארטילרית פג'ר:
מפרט טכני
הראש הקרבי של רקטת פג'ר 3 אינו מכיל רסס נגד אדם (כדוריות מתכת או רסיסים בצורה גאומטרית שונה), אולם עקב משקלו הרב הוא מסוגל לגרום לנזק ניכר, בעיקר למבנים.
שימוש מבצעי בסכסוך הערבי-ישראלי
איראן חימשה ברקטות אלו את ארגון הטרור השיעי חזבאללה ואת ארגון טרור החמאס כדי ליצור מאזן אימה כנגד ישראל. חזבאללה הצטייד במספר לא ידוע של משגרים ניידים המסוגלים לשגר לעומק ישראל.
רקטות פג'ר 3 נורו אל ישראל בעת מלחמת לבנון השנייה, ופרסום רשמי ראשון לכך ניתן בתאריך 24 ביולי 2006, עת הוצגו חלקי רקטות אלה לעיתונאים. בניגוד למדווח בכלי תקשורת רבים, הפגיעה הקטלנית במוסך הרכבת בחיפה (8 הרוגים), לא נגרמה על ידי פג'ר 3, אלא על ידי רקטה בקוטר 220 מ"מ מתוצרת סוריה.
גלוסקמה
גלוסקמה (ביוונית: γλωσσόκομος - גְּלוֹסּוֹקוֹמוֹס - קופסה או תיק) היא תיבה קטנה שמשמשת לקבורה משנית, ומטרתה לשמש כמקום מנוחתם האחרונה של שיירי שלד האדם לאחר שהבשר כלה.
פג'ר (רקטה)
שימוש מבצעי בסכסוך הערבי-ישראלי
ביום השלישי למלחמת לבנון השנייה בוצעה מתקפה אווירית מוצלחת אשר כונתה "ליל הפאג'רים", בה הושמד חלק גדול ממערך רקטות הפג'ר. היא התאפשרה הודות למודיעין איכותי ומדויק בדבר פריסת רקטות הפג'ר במבנים בדרום לבנון. התקפה זו הביאה לתחושה אופטימית בצמרת צה"ל. ולאמונה (שהתבדתה בדיעבד) כי חיל האוויר לבדו יוכל להכריע את המערכה ובכך יימנעו הסיכון והאבדות הכרוכות בהכנסת כוחות קרקעיים לאדמת לבנון לשם השמדת הרקטות.
גלוסקמה
הגלוסקמאות הראשונות
השימוש בגלוסקמאות החל בתקופת הנחושת, גלוסקמאות מתקופה זו מאופיינים בכך שהם בצורת בית, או יצור מיתולוגי, ועשויים חרס או אבן. בפרס, הזרתוסטראים השתמשו בבאר עמוקה למטרה זו עוד מלפני כ־3,000 שנה וקראו לה "אסטודאן" (תרגום מילולי - "המקום לעצמות"). ישנם טקסים ותקנות רבות באשר ל"אסטודאן" בכת הזרטוסטראים. האיראנים באזור מרכז אסיה קראו לגלוסקמה "טאנבאר" והשתמשו בה כבר בזמנים עתיקים.
פג'ר (רקטה)
שימוש מבצעי בסכסוך הערבי-ישראלי
ב-28 ביולי נורו לאזור עפולה רקטות אותן כינה חזבאללה בשם "ח'ייבר 1" כדי לרמוז על ההקשר ההיסטורי, בו מוחמד השמיד והכניע את יהודי ח'ייבר בקרב ח'ייבר. התקשורת דיווחה שמדובר ברקטות פג'ר 5, אבל תא"ל אלון פרידמן, ראש מטה פיקוד צפון, שהתראיין לתוכנית החדשות של רשת ב' אמר שהרקטות שנורו על עפולה אינן מסוג פג'ר 5, אלא רקטות סוריות ישנות. הרקטות נחתו בשטחים פתוחים ולא גרמו לנפגעים. חיל האוויר הישראלי השמיד את המשגר שירה את הרקטות לעבר עפולה.
בנובמבר 2012 במהלך מבצע עמוד ענן שיגר החמאס מספר רקטות לעבר תל אביב וירושלים, אשר לדברי הארגון היו מסוג M-75, גרסה מקומית של פג'ר 5. חלק מן הרקטות יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל שהוצבה באזור. הרקטה שפגעה בבניין בראשון לציון ב-20 בנובמבר 2012 הייתה פג'ר 5.
גלוסקמה
הגלוסקמאות הראשונות
==הגלוסקמה ביהדות בית שני == במאה הראשונה לספירה התפשט מאוד השימוש בגלוסקמאות בעולם היהודי בארץ ישראל, כאמצעי לקבורה משנית: המת היה נקבר באופן "רגיל" באדמה או בתוך גומחה חצובה במערת קבורה, ולאחר כשנה, כאשר הגופה הפכה לשלד, נאספו עצמותיו והוכנסו לגלוסקמה. גודלה המינימלי של הגלוסקמה חייב היה, אפוא להיות, באורך העצם הארוכה ביותר, שהיא עצם הירך, ברוחב העצם הרחבה ביותר, שהיא האגן, ובגובה הגולגולת. לרוב נשמרו גלוסקמותיהם של בני משפחה אחת במערת קבורה אחת, זה בצד זה. דוגמה יפה לכך ניתן למצוא במערת הקבורה מימי הבית השני בחצר כנסיית דומינוס פלוויט שעל הר הזיתים, שם נתגלו כ-60 גלוסקמאות.
פג'ר (רקטה)
שימוש מבצעי בסכסוך הערבי-ישראלי
ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן שיגר החמאס מספר רקטות מסוג פג'ר 5 לעבר תל אביב, ראשון לציון וירושלים. חלק מהרקטות יורטו על ידי כיפת ברזל.
גלוסקמה
מקורות
מקורות יהודיים רבים מלמדים כי הקבורה המשנית הייתה פופולרית מאוד בשלהי ימי הבית השני, ונקראה בשם "ליקוט עצמות". המשנה, למשל מתארת את התהליך הטבעי לקבורת אדם:, וכך גם במסכתות הקטנות, מסכת שמחות, פרק יב הלכה ט: מסכת זו אף מפרטת כמה עניינים והלכות הנוגעים לליקוט עצמות:. התוספתא מתארת את השימוש בגלוסקמאות כחלק שגרתי בחיי האדם:.
פג'ר (רקטה)
שימוש מבצעי בסכסוך הערבי-ישראלי
ב-14 במרץ 2019, שוגרו שתי רקטות פג'ר 5 מרצועת עזה לעבר תל אביב וישובי גוש דן. לא היו נפגעים מהירי.
גלוסקמה
מקורות
חז"ל אף נדרשו לשאלה - האם הקבורה המשנית היא מעשה של שמחה לקוברים מחדש, או שמא של אבל:.
דניה רמירז
דניה ג'יזל רמירז (באנגלית: Dania Jissel Ramirez; נולדה ב-8 בנובמבר 1979) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית, ילידת הרפובליקה הדומיניקנית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסדרות "גיבורים" ו-"עוזרות בית נחושות", ובסרט "אקס-מן: המפלט האחרון".
ביוגרפיה
רמירז נולדה בסנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית. מגיל צעיר ידעה רמירז כי היא רוצה להיות שחקנית כשתגדל. צייד כישרונות גילה אותה בגיל 15 כאשר עבדה בחנות בניו יורק, והיא לוהקה לתפקיד קטן בפרסומת לסודה.
רמירז למדה משחק באוניברסיטת מונטקלייר בניו ג'רזי, אותו סיימה בהצלחה בשנת 2001. במהלך לימודיה היא השתתפה במשחקי כדורעף. לאחר סיום לימודיה עברה ללוס אנג'לס כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
קריירה
רמירז הופיעה בקליפים של קרלוס סנטנה, ג'יי זי ואל אל קול ג'יי.
בשנת 1997 השתתפה רמירז כניצבת בסרט "סיפורי רכבות". שם היא פגשה את ספייק לי שליהק אותה לסרטו "היא שונאת אותי" (2004). ב-2006 היא שיחקה בסרט "X-מן 3: המפלט האחרון" בתור קאליסטו. בשנת 2005 שיחקה בסרט הטלוויזיה "רומי ומישל: ההתחלה" לצד קתרין הייגל, הסרט אשר שודר בABC Family מהווה פריקוול לסרט "רומי ומישל - פגישת מחזור" משנת 1997.
בטלוויזיה שיחקה רמירז בתפקידים קטנים בסדרות "באפי ציידת הערפדים" ו"הסופרנוס". בסדרה "גיבורים" היא גילמה את מיה, בעונה השנייה וגם הגיחה כאורחת בעונה השלישית.
בשנת 2013 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "עוזרות בית נחושות" ברשת Lifetime, בתפקיד רוזי וסטמור. את תפקיד זה גילמה למשך 4 עונות עד שהסדרה סיימה את שידוריה ב-2016.
בשנת 2017 לוהקה רמירז לדמות ראשית בעונה השביעית של סדרת הפנטזיה "עד עצם היום הזה", לבתפקיד של סינדרלה. בשנת 2021 שיחקה בסדרה "סוויט טות:נער עם קרניים" בתפקיד איימי
חיים אישיים
דניה יצאה עם הבמאי ג'סי טררו עד שנת 2008. היא התארסה בספטמבר 2011 לבמאי ג'ון בברלי "ביב" לנד. הזוג התחתן על חוף הים בפונטה קאנה, הרפובליקה הדומיניקנית ב-16 בפברואר 2013, לבעלה יש בן מנישואים קודמים לשחקנית שרון ליל.
ב-15 ביולי 2013 הודיעה רמירז כי היא בהריון עם תאומים. היא ילדה תאומים: בן (ג'ון) ובת (גאיה).
פוליטיקה של אירלנד
מנהיג המדינה
מנהיג המדינה באירלנד הוא הנשיא. בשמירה על כך שאירלנד היא דמוקרטיה פרלמנטרית הנשיא ממלא תפקיד סמלי לרוב אך יש בסמכותו מספר יכולות. התמודדות על הנשיאות פתוחה לכל האירלנדים מעל גיל 35. הנשיאים נבחרים בבחירות כלליות על ידי אזרחים אירלנד. על המועמדים לתפקיד לקבל המלצה מלפחות 20 חברי פרלמנט או על ידי ארבע תת-מדינות איריות. נשיא שסיים את תפקידו רשאי להציע עצמו לקדנציה שנייה. במידה וישנו רק מועמד אחד לנשיאות אין צורך לקיים בחירות כלל והמועמד ממונה לתפקיד הנשיא מיידית. הנשיא נבחר לקדנציה של שבע שנים, אף אדם לא רשאי לכהן יותר משתי קדנציות.
במסגרת מילוי תפקידו הנשיא נעזר בוועדה מיוחדת לענייני מדינה. לא קיים סגן נשיא באירלנד. אם מכל סיבה שהיא הנשיא אינו מסוגל למלא את תפקידו, תפקיד הנשיא יבוצע על ידי ועידה נשיאותית אשר מורכבת מנשיא בית המשפט העליון האירי, יו"ר הסנאט ודובר הפרלמנט.
הרשות המבצעת
סמכויות ביצוע מוצאות לפועל על ידי ממשלת אירלנד. סעיף 28 של החוקה מחייב את הממשלה להכיל לא פחות משבעה חברים ולא יותר מחמישה עשר. לרוב חברים אלו מונים את ראש ממשלת אירלנד, סגן ראש הממשלה ושלושה עשר שרים אחרים. הטישך (ראש הממשלה האירי) ממונה על ידי הנשיא לאחר העלאתו כמועמד על ידי הדאל אירן (הבית התחתון של הפרלמנט האירי). שאר חברי הממשלה מקבלים את מועמדותם על ידי הטישך וממונים בפועל על ידי הנשיא לאחר אישורים על ידי דאל אירן. הממשלה חייבת לקבל את תמיכת הדאל אירן. במידה והתמיכה מתפוגגת הטישך חייב להתפטר או לבקש מהנשיא לפזר את הדאל, דבר אשר גורם לבחירות כלליות.
המגזר הציבורי
הממשלה, דרך גופים ציבוריים ואזרחיים וכן גופים ממונים ממשלתית היא מעסיקה מרכזית במדינה; שלושת המגזרים הללו, לעיתים קרובות מכונים המגזר הציבורי. הניהול בגופים אלה משתנה ביניהם, כך למשל בגופים הציבוריים לרוב ההנהלה מוגדרת בעוד בגופים ממונים ממשלתית שר הממונה עליהם עשוי למנות ועדה או נציבות. פעילות מסחרית, אשר המדינה מתערבת בה בצורה ישירה, לרוב נעשית דרך גופים ממומנים ממשלתית, מנוהלת בצורה דומה לגופים אזרחיים לחלוטין.
השירות הציבורי
השירות הציבורי באירלנד מורכב משני חלקים עיקריים, השירות הציבורי הממשלתי והשירות הציבורי של המדינה. בעוד החלוקה לרוב היא תאורטית קיימים מספר הבדלים אופרטיביים ברורים. מצופה מהשירות הציבורי לבצע את המוטל עליו ללא הקשר פוליטי, ואכן חלקים נרחבים ממנו מנותקים לחלוטין מכל החלטה ממשלתית.
הרשות המחוקקת
הפרלמנט האירי מכונה אירכטס. הפרלמנט מורכב מהנשיא ושני בתים: הסנאט האירי ודאל אירן. הדאל הוא הדומיננטי מבין השניים בחקיקה האירית. לנשיא אין זכות וטו בחקיקה של הפרלמנט אך הוא כן יכול להעביר חוקים שעברו בפרלמנט לבחינה של הרשות השופטת לפסיקה על האם הם עומדים בתנאים שמציבה החוקה
הרשות השופטת
באירלנד שולט המשפט המקובל. קיימים באירלנד הן בית המשפט העליון וכן בית משפט גבוה וכן בתי משפט נמוכים יותר מבחינת ערכאות משפטיות. שופטים ממונים על ידי הנשיא לאחר קבלת מועמדות על ידי הממשלה, ניתן להדיח אותם רק על התנהגות בלתי הולמת או על חוסר יכולת לתפקד, גם זאת רק לאחר אישור שני המושבים של הרשות המחוקקת. הארכאה המשפטית הגבוהה ביותר לערעורים היא בית המשפט העליון אשר בראשו עומד נשיא בית המשפט ושבעה שופטים אחרים. לבית המשפט העליון יש את הכוח של ביקורת שיפוטית ומותר לו להכריז על חוקים שעברו ברשות המחוקקת כנוגדים את החוקה.
השירות הציבורי
השירות הציבורי באירלנד הוא רחב מכדי לקבל הגדרה ולעיתים גם כולל את השירות האזרחי במדינה. השירות הציבורי נטו כולל סוכנויות ממשלתיות וגופים הנותנים שירות מטעם הממשלה אך אינם חלק מהגרעין של השירות האזרחי. דוגמאות לגופים השייכים לשירות האזרחי באירלנד כוללות את המשמר האזרחי, הרשויות המקומיות וכן גופי חינוך מקומיים.
ממשל מקומי
הממשל המקומי באירלנד נקבע על-פי חקיקת רשויות מקומיות, האחרון שבהם נחתם ב-2001, אשר קבע כי הרשויות המקומיות ינוהלו בשני משלבים. הראשון יכלול 29 ועידות מחוזיות. 26 המחוזות ההיסטוריים במדינה קיבלו ועידה מחוזית בחלוקה החדשה מלבד העיר דבלין אשר חולקה לשלוש ועדות מחוזיות. חמש הערים הגדולות באירלנד, דבלין, קורק, גלווי, לימריק, וווטרפורד, זכו כל אחת לוועידה עירונית משל עצמן, הזהות במעמדן לוועידות המחוזיות. המשלב השני כולל ועידות יישוביות אשר אחראיות על שטחים קטנים יותר. הרשויות המקומיות באירלנד אחראיות על תכנון, בניית כבישים, סניטציה, ספריות וכדומה.
ועידת צפון-דרום
תחת הסכם יום שישי הטוב וסעיף 3 של החוקה פועלת ועידה כללית וכן שישה גופי ביצוע מתאמים את הפעילות ומפעילים סמכויות ממשלתיות בתחומי ממשל שונים בכל רחבי האי אירלנד. גופי הביצוע מחזיקים אצלם סמכויות ממשלתיות מוגבלות בשישה תחומי ממשל. פגישות הוועדה מכנסות בהן נציגים מהממשלה של הרפובליקה של אירלנד וכן מגופים מהרשות המבצעת של צפון אירלנד. הוועדה הושעתה מ-2002 ועד 2007 אך עם שובה של הממשלה החדשה בצפון אירלנד במאי 2007 הוועידה חזרה לפעול.
מפלגות מרכזיות
מספר מפלגות מיוצגות בדאל ומטבע הדברים נוצרות קואליציות. השיטה האלקטורלית האירית אופיינה על ידי שליטה של שתי מפלגות וחצי, קרי שתי מפלגות גדולות השולטות ועוד מספר מפלגות קטנות הסובבות סביבן. המפלגה השולטת כיום היא פיאנה פול, מסורתית מפלגה שמרנית מתקדמת שנוסדה ב-1927 על ידי איימון דה ואלירה. המפלגה תפסה את השלטון בתחילה על ידי סגנון ממשל פופוליסטי שכלל חלוקה מחדש של אדמות והעדפה לאומית במסחר. עד ימינו שמרנות מסחרית היא חלק מרכזי באופי השלטון שלה. המפלגה הייתה המובילה בקואליציה שבע פעמים מאז קימתה של אירלנד: 1932–48, 1951–54, 1957–73, 1977–81, 82, 1987–94, ומאז 1997
פינה גייל היא המפלגה השנייה בגודלה באירלנד. למפלגה שורשים בתנועה למען הסכם של מייקל קולינס עוד בימי מלחמת האזרחים האירית. מסורתית פיין גייל היא מפלגת שלטון החוק, כיום מפלגה נוצרית-דמוקרטית (מנהיגה הקודם גארט פיצג'ראלד הכריז עליה כסוציאל-דמוקרטית), ליברלית מבחינה כלכלית עם התיישרות לסטנדרטים אירופאים, עם מבט פרו-אירופאי מובהק. במהלך שנות ה-20 וה-30 המפלגה בחנה את תפקודה במסגרת הפשיזם ואפילו תחזקה מיליציה חמושה משלה. בשנים האחרונות המפלגה ניחנה בעיקר בהשקפת עולם ליברלית סוציאליסטית. המפלגה עמדה בשלטון בשנים 1922–1932, 1948-1951, 1954-1957, 1973-1977, 1981-82, 1982-1987, 1994-1997.
המפלגה השלישית בגודלה היא מפלגת העבודה היושבת במפה הפוליטית מעט משמאל למרכז. לרוב מזהים את מפלגת העבודה האירית עם המגזר הציבורי ומעמד הביניים אך הקשר עם איגודי העובדים עדיין קיים. בשמאל האירי קיימת מפלגת הירוקים וכן שין פיין, מפלגה בדלנית מלוכנית, וכן המפלגה הסוציאליסטית. מפלגת הדמוקרטים המתקדמים הוקמה ב-1985 בתור מפלגה ליברלית אבל בתור חברי ממשלה הם השקיעו בעיקר בנושאי חופש כלכלי כגון הפרטה. המפלגה נחלה כישלון ב-2007 ופורקה בנובמבר 2008.
יחסי חוץ
יחסי החוץ של אירלנד מושפעים מאוד מהיותה חברה באיחוד האירופי על אף שיחסים דו צדדים עם ארצות הברית ובריטניה גם כן חשובים למדינה. אירלנד היא אחת מהמדינות הקטנות באיחוד האירופי ובאופן מסורתי היא מנהלת יחסי חוץ צנועים.
נטרליות צבאית
אירלנד תמיד נטתה לעצמאות במדיניות החוץ שלה ועל כן מעולם לא הייתה חברה בברית צבאית כלשהי ויש לה היסטוריה ארוכה של נטרליות צבאית, כמו למשל השמירה על נטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה. המדיניות הזאת היא שעוזרת לצבא אירלנד לסייע במשימות לשמירת שלום שהאו"ם מטיל על הצבא האירי מאז 1960.
צפון אירלנד
צפון אירלנד מאז ומתמיד הייתה גורם מרכזי במדיניות החוץ של אירלנד מאז פילוג האי ב-1920. הקמתה של צפון אירלנד הביאה למאבק בין הצפוניים הלאומניים (נוצרים קתולים ברובם) אשר שאפו לאיחוד מחדש עם הרפובליקה האירית לבין הדרומיים (פרוטסטנטים ברובם) אשר שאפו לשמירה על שייכות לממלכה המאוחדת. הקונפליקט התפוצץ בשנות ה-60 המאוחרות עם התחלת הצרות, כאשר האירועים עירבו גופים כמו המיליציות שקדמו לצבא האירי הרפובליקני, לאומניים צפוניים, המשטרה האירית והצבא הבריטי. הצרות גרמו לאלפי מקרי מוות ברחבי צפון אירלנד אך הם גם גלשו להתקפות ופעולות אלימות ברפובליקה האירית וכן באנגליה עצמה.
מאז היווסדה סיום הקונפליקט היה משימה ראשונה במעלה עבור הממשלה האירית. המשימה התבטאה הן במדיניות ארוכת טווח והן בשאיפה המתמדת לאחד את אירלנד. צפון אירלנד בעבר ובהווה מהווה מוקד למתח בין ממשלת אירלנד לממשלת בריטניה. בדרך למציאת פתרון ולהרגעת הרוחות בתקופת "הצרות" ממשלת אירלנד הצטרפה וחתמה על הסכם יום שישי הטוב.
פיגוע ההתאבדות באילת
פיגוע ההתאבדות באילת היה פיגוע טרור שביצע מחבל מתאבד בעיר אילת ב-29 בינואר 2007. הפיגוע התרחש בתוך מאפייה בעיר ונהרגו בו שלושה אזרחים ישראלים. היה זה פיגוע ההתאבדות היחיד שבוצע בישראל באותה שנה.
מהלך הפיגוע
מחבל מתאבד מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שיצא מרצועת עזה חדר לשטח ישראל דרך ציר ה-ח' בבוקר 29 בינואר 2007. בהגיעו לשטחה של אילת נאסף המחבל על ידי נהג מונית ישראלי. במהלך הנסיעה חשד הנהג כי מדובר במחבל מתאבד, ובשל כך דרש ממנו לרדת מהרכב. הנהג ניסה להוריד את הנוסע בשולי העיר, הרחק מאזור המלונות. לאחר מספר דקות הגיע המחבל ברגל למרכז המסחרי של שכונת איזידור, נכנס למאפיה ופוצץ את עצמו. מהפיצוץ נרצחו שלושת העובדים במאפיה (שני בעליה ועובד).
את האחריות לפיגוע נטלו על עצמם שלושה ארגונים פלסטינים: הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, גדודי חללי אל אקצה ו"צבא המאמינים".
קרוב למקום הפיגוע הוקמה אנדרטה במרכז כיכר זיכרון לזכר שלושת הרוגי הפיגוע.
הגבירה מאוסר
"הגבירה מאוסר" (באנגלית: Lady of Auxerre) או "קורה מאוסר" (באנגלית: Kore of Auxerre) הוא פסל עשוי אבן גיר, מיוון העתיקה, ייתכן מאזור כרתים, המציג דמות נשית ומתוארך לתקופה הארכאית, בין השנים 650–625 לפנה"ס.
הפסל, המוצג במוזיאון הלובר בפריז, נמצא בשנת 1907 על ידי מקסים קוליניון (Maxime Collignon) במחסן של מוזיאון בעיר אוסר, מזרחית לעיר פריז. המסתורין שאפף את מוצאו של הפסל יצר באותה תקופה התעניינות עיתונאית רבה בו. מניחים כי מקורו של הפסל הוא בכרתים.
הפסל, אשר גובהו 65 ס"מ, רוחבו 24 ס"מ ואורכו 16 ס"מ, מציג דמות נשית צעירה, ידה השמאלת צמודה לגופה ואילו ידה הימנית מונחת על החזה. לדמות שיער דקורטיבי ועיניה וכפות ידיה מוגדלות מאוד ביחס לשאר הגוף. מעל כתפיה היא לובשת צעיף או שכמיה. על הבגד חרוטים דגמים גאומטריים מרובעים. הצד השמאלי של פניה, כמו גם בכתפה השמאלית ניכרים נזקים. הפסל היה צבוע בצבעים עזים, כמו שאר הפיסול היוון העתיקה. בעיצוב התנוחה דומה הפסל לדמות הקורה היוונית. השוני מקאנון תיאור דמויות הקורוי (korai) על ידי היד המונחת על החזה, עשויה להיות דרכה של אמנות הפיסול הדאידיאלי לסמן את הושטת היד קדימה כמו בפסלי הקורוי המאוחרים יותר. של תחילת התקופה הארכאית.
סגנונו של הפסל האופייני לפיסול מן התקופה הארכאית המוקדמת. מכונה כ-"Xoana" או "Daidala". בין מאפייניו המרכזיים של הפיסול הדאידיאלי (Daedalic) היא הנטייה לגאומטריות. חלקי הגוף בנויים ממשטחים גאומטריים שונים. לדמויות נטייה רבה לחזיתיות אל מול הצופה, כמעט ללא התייחסות לעומק. פני הדמות הם כפני מסכה ואילו גופה הוא מעין לוחית שטוחה. עיצובה של דמות זו דומה לעיצוב פני אישה בתבליט שנמצא במלאזין (Malesina) והעשוי גם הוא מאבן גיר והמתוארך לשנים 650–580 לפנה"ס.
יחסי בורונדי–הודו
יחסי בורונדי–הודו הם היחסים הבינלאומיים הקיימים בין בורונדי והודו. מלבד היחסים הבילטרליים, הודו מקיימת גם יחסים עם בורונדי באמצעות האיחוד האפריקאי והקהילות הכלכליות האזוריות (RECs).
היסטוריה
היחסים בין בורונדי והודו החלו לצמוח לאחר שהקהילייה המזרח-אפריקנית ביטלה את הסנקציות שלה נגד בורונדי והכניסה את המדינה לארגון במאי 2007. בורונדי פתחה את השגרירות שלה בניו דלהי ב-2009, והשגריר הראשון בהודו נכנס לתפקידו ב-2010. הנציבות העליונה של הודו בקמפלה שבאוגנדה מוסמכת במשותף לבורונדי.
התקיימו מספר ביקורים דיפלומטיים רמי דרג בין המדינות. שר ההגנה ז'רמן ניויאנקנה ביקר בהודו במאי 2006. סגן הנשיא השני של בורונדי, מארין ברמפמה, היה אורח הכבוד בכנס CII-EXIM Bank בנושא שותפות הודו-אפריקה באוקטובר 2006. שר החוץ אוגוסטין נסאנזה השתתף בפסגת השותפות CII-Exim Bank India-Africa במרץ 2010. הוא ביקר שוב בפברואר 2011 כדי להשתתף בוועידת השרים של ה-LDC.
נשיא בורונדי פייר נקורונזיזה ערך ביקור ממלכתי בהודו בספטמבר 2012. במהלך הביקור חתמו שתי המדינות על הסכמים על שיתוף פעולה בתחומי פיתוח הכפר, החינוך, הבריאות והרפואה. ראש ממשלת הודו, מאנמוהאן סינג, הצהיר כי "הודו מחויבת לפיתוח תשתיות בבורונדי". נקורונזיזה ערך בעבר ביקור פרטי כדי לפנות לטיפול רפואי במדינה ב-2010. הוא זכה לביקור נימוס של פקיד משרד החוץ ההודי. סגן הנשיא השני, Gervais Rufyikiri, ומשלחת עסקית השתתפו בכנס CII Exim Bank ה-9 בניו דלהי במרץ 2013. כמה שרים אחרים בורונדי ביקרו גם הם בהודו.
מהודו, הביקורים רמי הדרג ביותר בבורונדי היו ברמת שר המדינה. שר המדינה לענייני חוץ פרנה קאור ביקר בבורונדי בפברואר 2012, והפך לשר ההודי הראשון שביקר במדינה. קאור נפגש עם הנשיא ושר החוץ, וחתם על הסכם שיתוף פעולה כללי. משלחת עסקית הודית שליוותה את קאור, קיימה פגישה עם אנשי עסקים בורונדי. שר המדינה לפיתוח הכפר סודארשאן בהגאט ביקר בבורונדי ביולי 2015 כשליחו המיוחד של ראש הממשלה. הוא נפגש עם הנשיא ושר החוץ.
בורונדי תומכת במועמדותה של הודו למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
יחסי סחר
הודו הייתה המקור השני בגודלו לייבוא לבורונדי בשנת 2015. הסחר הדו-צדדי בין בורונדי והודו הסתכם ב-30.89 מיליון דולר בשנים 2013–2014. הודו ייצאה לבורונדי סחורות בשווי 30.71 מיליון דולר, וייבאה בשווי 180,000 דולר. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לבורונדי הן תרופות וכימיקלים, מכונות ומכשירים, מוצרי פלסטיק ולינוליאום, ציוד תחבורה, מוצרים מיוצרים מגומי וכימיקלים. הסחורות העיקריות המיובאות על ידי הודו מבורונדי הן מכונות לא חשמליות, ברזל ופלדה.
נכון לאוגוסט 2015, לגופים בבעלות הודים יש השקעה כוללת של למעלה מ-20 מיליון דולר בבורונדי. מספר חברות בבעלות הודים ואנשים ממוצא הודי (PIO) פועלות בבורונדי, כגון Angelique International Ltd (מגזר החשמל), Jain Irrigation Systems (השקיה), Lucky Exports Ltd (סוחרים של סחורות ומינרלים מבוססי חקלאות), ואקארה ביזנס. קבוצה (פעולות מגוונות). היצרניות ההודיות בג'אג' אוטו ו-TVS Motor Company קמעונאיות אופנועים וריקשות רכב בבורונדי באמצעות הסוחרים המקומיים שלהם. Contec Global Burundi בבעלות PIO שבסיסה בבוג'ומבורה היא המדפסת המורשית של דרכונים, מדבקות ויזה ומסמכי זהות אחרים עבור ממשלת בורונדי.
הודו הציעה לבורונדי את תוכנית העדפת המכס החופשית (DFTP), שהודו מרחיבה למדינות הפחות מפותחות (LDCs).
יחסי תרבות
תושבי בורונדי מבקרים לעיתים קרובות בהודו כדי ללמוד במדינה או כדי לפנות לטיפול רפואי. הנציבות העליונה ההודית בקמפלה הנפיקה 447 ויזות סטודנטים לאזרחים בורונדיים בין 2012 ל-2014, ו-205 ויזות רפואיות ב-2014 בלבד.
נכון לאוגוסט 2015, מתגוררים בבורונדי כ-450 אזרחים הודים מאנשים ממוצא הודי. רובם מועסקים כסוחרים ואנשי עסקים.
סיוע חוץ
הודו הציעה לספק לבורונדי קווי אשראי בשווי 4.22 מיליון דולר עבור פרויקט מיכון חווה, ועוד 0.17 מיליון דולר כדי לסייע בתכנון מתחם עיבוד מזון משולב בבורונדי. במאי 2011, בורונדי חתמה על הסכם עם בנק EXIM של הודו לקבלת 80 מיליון דולר LOC עבור פרויקט תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית של Kabu בנפח 30MW.
האיחוד האפריקאי מינה את בורונדי כאתר למרכז להכשרה מקצועית של הודו-אפריקה (VTC) בפסגת הפורום הראשונה של הודו אפריקה ב-2008. הודו אימנה את בורונדי במבצעים, והעבירה את המרכז לממשלת בורונדי באפריל 2014. הודו הקימה גם מכון פאן-אפריקאי בשם המכון הודו-אפריקאי לתכנון וניהול חינוכיים (IAIEPA) במסגרת התחייבויות שנעשו בפסגה. המכון נפתח בשנת 2015. הודו התחייבה לבנות תאגיד מערכת גז ביו-מסה בבורונדי בפסגת הפורום השנייה של הודו אפריקה ב-2011. הודו גם הציעה לבנות במדינה מרכז מדעי החווה, מוסד שחודש על ידי המועצה ההודית לחקר החקלאות.
אזרחי בורונדי זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות. ממשלת הודו מציעה גם מלגות ומלגות בתשלום מלא בקורסי תואר ראשון, בוגר, תואר שני ומחקר בהודו לאזרחים בורונדיים. הם גם זכאים לקורסי הכשרה קצרי מועד בתשלום מלא בהודו.
אגם אוחריד
גאוגרפיה והידרולוגיה
אגם אוחריד הוא האגם העמוק בחבל הבלקן. עומקו המרבי מגיע ל-288 מטר ועומקו הממוצע עומד על 155 מטר. הוא משתרע על שטח של 358 קמ"ר ואוגר בקרבו 55.5 ק"מ מעוקב של מים. אורך חופיו הוא 87.53 ק"מ, ואלה מתחלקים בין מקדוניה הצפונית (56.02 ק"מ) ואלבניה (31.51 ק"מ).
האגם מנקז שטח של כ-2,600 קמ"ר והוא ניזון בעיקר ממעיינות תת-קרקעיים לאורך חופו המזרחי וכן מנגר עילי וממשקעים. המוצא היחיד של האגם הוא דרך נהר הדרין השחור (אלבנית Drini i Zi; מקדונית Црн Дрим, Crn Drim) הזורם דרך אלבניה אל הים האדריאטי, ובדרך של התאיידות. היחס הגדול יחסית בין שטח האגם לבין גליל מימיו (1:7), גודלו הקטן יחסית של האחרון, והאקלים הים תיכוני היבש השורר באזור, מביאים לכך שמים שוהים באגם פרק זמן ארוך יחסית של כ-70 שנים בממוצע. מי האגם ידועים בנקיונם ובשקיפותם המאפשרים ראות עד לעומק של 22 מטר. כתוצאה מזרמי הרוח וסיבובו של כדור הארץ, נעים מי האגם לאורך חופיו של האגם נגד כיוון השעון.
החי
באגם מערכת אקולוגית עשירה הכוללת למעלה מ-200 מינים אנדמיים, ואלה נעים מפיטופלנקטון, אצות וזואופלנקטון דרך רכיכות וסרטנאים וכלה בדגים מקריני סנפיר ובדגים טורפים. באגם שני מיני טרוטה אנדמיים: "בלוויצה" ("Belvica", שם מדעי Acantholingua ohridana) וטרוטת אוחריד (Salmo letnica), אך בשל דיג יתר, וייתכן שגם בשל הרס אזורי הרבייה, אוכלוסייתם הצטמצמה.
נוסף על מינים אלה, קיימים באגם מיני בעלי חיים שאינם ייחודיים רק לו, ואלה כוללים מינים ניידים או מינים נודדים כמו הצלופח האירופי, אולם תנועתו של האחרון הוגבלה בשנים האחרונות בשל הקמת מפעלים הידרואלקטריים על הדרין השחור. בנוסף משמש האגם כאזור מחיה חשוב למינים רבים של עופות כמו עיטי שמש, ברבורים ועוד.
התיישבות אנושית
כ-131,000 איש חיים לחופיו של האגם, וכ-170,000 מתגוררים בגליל מימיו, נתון שגדל ביותר מפי שניים בחמישים השנים האחרונות. עובדה זו בצירוף היותו של האגם מוקד פופולרי לנופש ולתיירות דתית הפוקדת את האתרים הנוצריים שלחופיו, מכבידה על המערכת האקולוגית העדינה של האגם.
אברהם קורקיס
ד"ר אברהם אדולף קורקיס (Abraham Adolf Korkis; (1865 – 1922) היה מראשוני התנועה הציונית, ממנהיגי ציוני גליציה.
קורקיס נולד בגליציה, בעיר המחוז קמיונקה סטרומולבה, ובגיל צעיר עבר ללבוב והתחנך בה. למד משפטים באוניברסיטת לבוב והצטיין בלימודי כלכלה. בשנים אלו החל לעסוק בציונות, ובשנת 1894 ערך את הפרק הכלכלי במחקר שיצא לאור בגליציה תחת הכותרת "מה צריכה להיות הפרוגרמה של הנוער היהודי?".
בין השנים 1894–1898 עמד קורקיס בראש ההסתדרות הציונית בגליציה. בשנת 1897 השתתף בקונגרס הציוני הראשון ונבחר במשותף עם אברהם זאלץ כנציג גליציה לוועד הפועל הציוני. בעקבות חילוקי דעות עם הוועד הפועל הציוני בווינה התפטר מתפקידו, אך בשנת 1901 חזר לעמוד בראש ההסתדרות הציונית בגליציה המזרחית, עד לשנת 1903. בשנים אלו ייסד את השבועון הפולני הציוני "Przyszłość" (פולנית: "עתיד"), והשתתף בכתיבת מאמרים גם בעיתוני "Wschod" ("מזרח") ו-"Moriah" ("מוריה"). לפרנסתו שימש כמזכיר הראשי של לשכת המסחר בלבוב.