cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חבורת הר הצופים
הרי יהודה
בשרשרת ההרים קיימת שכיחות לתצורות אלו: מנוחה (קירטון לבן ורך) ומישאש (שכבות צור כהה וקשה). שתי התצורות נוצרו בסביבת היווצרות ימית ונוצרו בהם סלעי משקע. בגלל ההבדלים בעמידות הסלעים לבלייה נוצרו, בתחום החשיפה של סלעי החבורה, "הרי שולחן" ו"הרי כפתור". הקירטון הרך יוצר את מדרונות הגבעות, בעוד שסלע הצור משמר את שיא ההר. במקומות בהן הוסרה תצורת מישאש, העשויה מצור, התפתח הנוף במהירות לנוף של גבעות מעוגלות.
מדבר יהודה
מדבר יהודה הוא אחד האזורים בארץ בו נפוצה חבורת הר הצופים. היא חשופה יותר מסלעי חבורת יהודה העמידים לבלייה אירוזיבית. חבורת יהודה וחבורת הר הצופים שולטות בנוף המצוי ממערב לחופי ים המלח: מצוק ההעתקים, רמת המדבר ועד לגבול המערבי של מדבר יהודה.
בבקעת חתרורים ובמעלה אדומים מצויה תצורת חתרורים במקום תצורות ע'רב, טקיה, עבדת וכו'. הסיבה לכך היא שהשכבות של תצורת טקיה וע'רב ספוגות בביטומן, חומר אורגני שלעיתים מהווה עד 20% ממשקל הסלע. בתקופה שבין לפני 16 מיליון שנים ל-3 מיליון שנים נחשפו סלעים אלו לאוויר וניצתו. סלעי תצורת חתרורים הם תוצאה של בעירה זו.
השומרון
החבורה בשומרון עובייה בין 150 מטר לבין 350 מטר. בחלקה התחתון - קירטון לבן ובחלקה העליון חוואר חרסיתי. במחצית החבורה יש שכבת אבן צור חום דקה מתצורת מישאש. את אבני הצור ניתן לעיתים למצוא פזורים בשטח. הקרקע הנוצרת היא רנדזינה לבנה.
מחשופי החבורה ניכרים ב"קו התפר" בין הקמרים לבין הקערים בהרי השומרון. שורת מחשופים נצפים בכביש הבקעה מאזור סרטבה צפונה ליד היישובים בקעות וחמרה.
סלעי הקירטון והחוואר של החבורה אטומים למים ולכן מתחתית החבורה שמעליהם חבורת עבדת נובעים מעיינות אשר נספגו באבני הגיר הנקבוביים.
הגליל העליון
חבורת הר הצופים בגליל העליון מתחלקת לתצורות הבאות: תצורת עין זיתים, תצורת ע'רב ותצורת טקיה. מסלע החבורה בנוי בגליל העליון ברובו קירטון המחולק לסוגים: למעלה - קירטון פצלים אפור, במרכז - לבן ורך, כמקובל, ובחלקה התחתון - קירטון קשה שצבעו אדמדם, הנקרא כעכולה. המסלע של החבורה כולל גם מעט חוואר וכן שכבת צור דקה מתצורת מישאש.
חבורת הר הצופים מכוסה במעטה נארי בעובי של 1–3 מטר.
על תשתית חבורת הר הצופים, במרכז הגליל ובמזרחו, נוצרים שטחי עיבוד חקלאיים על קרקע רנדזינה אפורה, הנוחה לעיבוד חקלאי.
חבורת הר הצופים מקיפה את הגליל כחגורה כעדות למבנה אנטיקליני. זו עדות לכך שמבנהו הגאולוגי-טופוגרפי של הגליל נוצר מאז ששקעו סלעיה של החבורה ולא סבלו מתנועות חזקות של לוחות טקטוניים.
מיכל ובר
מיכְל וֶבֶּר (בכתיב יידיש, שנהג בזמנו: וועבער; בפולנית: Michał Weber; ה' באדר א' תרי"ט, 9 בפברואר 1859, וורקא, פלך ורשה, פולין הקונגרסאית – כ"ג באייר תרס"ז, 7 במאי 1907, ורשה) היה עיתונאי וסופר ורשאי עברי ויידיש משכיל מרקע חסידי, שהתמחה בכתיבת מדע פופולרי. עוזרו הקרוב של נחום סוקולוב במערכת היומון העברי "הצפירה".
קורות חיים
מיכל בן יצחק וועבער נולד בשנת 1859 בעיירה וורקא שליד ורשה, פולין הקונגרסאית (רוסיה). קיבל חינוך חסידי, ובהמשך גילה עניין בהשכלה כללית ולמד בעצמו מדעי הטבע ושפות זרות. בשנת 1880 התגייס לצבא הרוסי. באותה שנה פרסם את מאמרו הראשון ב"המליץ": "לצבוא צבא".
לאחר שחרורו הגיע ב-1883 לוורשה והתקבל לעבודה כמורה בבית ספר של הקהילה היהודית. בשנת תרמ"ו-1886, עם הפיכתו של העיתון העברי "הצפירה" לעיתון יומי, התקבל כעוזר מערכת קבוע ושימש בתפקידו בכל שנות צאתה לאור. כשכיהן נחום סוקולוב כעורך העיתון, שימש כעוזרו הראשי.
ובר פרסם שורה של מאמרי מדע פופולרי בעברית, בין היתר ב"האסיף" של סוקולוב, וכן ביידיש, ב"הויז-פֿריַינד", "דער יוּד", "די יודישע פֿאַמיליע" ועוד.
מלבד מאמריו, פרסם גם ספרי מדע פופולרי: "א סוף פֿון דער וועלט, אדער: מעשה בראשית" ('סוף העולם, או: מעשה בראשית'; ורשה 1885; מהדורה ב: 1898; מהדורה נוספת הופיעה ב-1904 בשם "דיא געהיימניס פֿון דער וועלט, אדער: א סוף פון דער וועלט", 'סודות העולם') – אסטרונומיה פופולרית, על פי דעותיו של הפופוליזטור האוסטרי של מדעי הטבע רודולף פָאלְבּ בנוגע לאסונות טבע; "חיי העולם הבא" (ורשה 1889) – על החיים לאחר המוות, על פי תובנות ממדעי הטבע והגותם של פילוסופים עדכניים; "דער יודישער פֿעלדארבייטער" ('עובד השדה היהודי; ורשה 1891) – מדריך לגידול חקלאי; "אור ומאורות, או: קונטרס למעשה בראשית" (ורשה תרנ"ו) – חיבור המנסה ליישב את סיפור בריאת האור והמאורות בפרשת בראשית עם התאוריות המדעיות העדכניות בנושא; מפת כוכבים (ורשה 1898); "מקדמי עולם" (ורשה 1898) – על היווצרות היקום.
כמו כן, תרגם לעברית את "תולדות ספרות ישראל" לגוסטב קרפלס ואת ספר האסטרונומיה הפופולרית "השמים" מאת קאמי פלמריון (1898); וליידיש את מדריך הרפואה של ישראל פרנקל "דער הויז-דאָקטאָר" ('רופא הבית'; 1895), קובץ חוקים צבאיים (תרס"ד) ואת מאמרו של קרל מרקס "כוח העבודה וההון".
ובר היה נשוי ואב לבנות.
מיכל ובר נפטר ב-1907, בגיל 48. נקבר בבית העלמין היהודי בוורשה. הותיר חיבורים רבים בכתב יד.
אני, טוניה
אני, טוניה (באנגלית: I, Tonya) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2017. הסרט, בבימויו של קרייג גילספי, נכתב על ידי סטיבן רוג'רס. הסרט עוקב אחר חייה של המחליקה האמנותית על הקרח טוניה הארדינג ואת הקשר שלה לתקיפת יריבתה, ננסי קריגן, בשנת 1994. הסרט כולל ראיונות שונים עם דמויות מרכזיות בחייה של טוניה הארדינג בסגנון תיעודי-בדיוני (מוקומנטריה), כמו גם שבירת הקיר הרביעי. מרגו רובי (שגם הייתה שותפה בהפקת הסרט), מגלמת את דמותה של הארדינג, סבסטיאן סטן משחק את בעלה של הארדינג (ג'ף גילולי), ואליסון ג'ני משחקת את אימה של הארדינג (לבונה גולדן). שחקנים נוספים בסרט: ג'וליאן ניקולסון, קייטלין קארבר, פול וולטר האוזר ובובי קנאבלי.
עלילה
השנה היא 1970 בפורטלנד שבאורגון. טוניה הארדינג בת השלוש נדחפת על ידי אימה המתעללת, לבונה, להצטרף לחוג החלקה אמנותית על הקרח. כאשר טוניה גדלה, אימה לבונה אף מוציאה אותה ממסגרת הלימודים בבית הספר על מנת שתוכל להתמקד בקריירת ההחלקה שלה. טוניה מתאמנת באופן אינטנסיבי תחת הדרכתה הצמודה של המאמנת דיאן רולינסון. במהרה טוניה הופכת לאחת מהמחליקות האמנותיות הטובות ביותר בארצות הברית, אבל היא לא מסוגלת להתעלות מעבר לשם שהיא קיבלה כ"זבל לבן", התלבושות תוצרת הבית והבחירה הלא-שגרתית שלה בביצועי המוזיקה לליווי הופעותיה.
בהיותה טוניה בת 15 בלבד, היא נכנסת למערכת יחסים עם ג'ף גילולי, שהיה אז בן 18, למרות התנגדותה של אמה. טוניה מתחתנת עם ג'ף על מנת לצאת מבית אמה, שנהגה להתעלל בה, אבל במהרה מתחיל גם ג'ף להתעלל פיזית בטוניה. לבונה בזה לביתה טוניה על כך שהיא משלימה עם המצב ונשארת עם בעל מתעלל, אך טוניה מאשימה את אימה על כך שהיא עצמה גידלה אותה בסביבה מתעללת ואלימה.
אחרי שהביטחון של טוניה מתערער בעקבות איומי רצח שהיא מקבלת, ג'ף בעלה מבין שהוא יכול לעשות את אותו הדבר ליריבתה העיקרית של טוניה, ננסי קריגן. שון אקרט, חברו ההזוי של ג'ף, הרודף אחר מוניטין ויוקרה, שוכר שני נוכלים לא מנוסים לתקוף את קריגן לאחר אימון בדטרויט. שיין סטנט, אחד משני נוכלים אלו, פוצע את קריגן קשה בברך, ואחרי זמן לא ארוך הוא נתפס יחד עם חברו ושניהם מובאים למעצר. שון אקרט, חברו של ג'ף גילולי, מתרברב על חלקו בתקיפה של קריגן ברחבי העיר, מה שמוביל אליו במהירות את ה-FBI. הוא מצביע מיד על ג'ף כאיש ששכר אותו לבצע את התקיפה, אך גילולי מזועזע לגלות כי אקרט נתן הוראות לביצוע תקיפה ולא רק שלח מכתבי-איומים כמו שלכאורה הוא ביקש ממנו. טוניה מעפילה לנבחרת האולימפית ותוך כדי כך נשמעות טענות כי היא הייתה מעורבת בתקיפה של קריגן. כאשר טוניה מבינה שככל הנראה היא תימצא אשמה על ידי האיגוד, היא הולכת לאף-בי-איי ומספרת להם מה עשו ג'ף ושון. ג'ף מגיע לביתה של טוניה כדי לתקוף אותה. טוניה עוזבת סופית את ג'ף והוא מסגיר אותה לרשויות, בטענה כי היא ידעה על התקיפה מלכתחילה.
ההפקה
התסריטאי סטיבן רוג'רס קיבל את ההשראה לכתיבת הסרט הזה לאחר שצפה בסרט דוקומנטרי על החלקה אמנותית על הקרח, אשר הזכיר את טוניה הארדינג. רוג 'רס ארגן ראיונות עם הרדינג ואת בעלה לשעבר ג'ף גילולי. כל אחד מהם זכר את אירועי ההתקפה על ננסי קריגן בשנת 1994 בצורה שונה מאוד. רוג'רס החליט: "ובכן, זו הדרך שלי: להראות את נקודת המבט של כולם, ואז לתת לקהל להחליט."
מרגו רובי, ששיחקה את הרדינג וגם הייתה שותפה בהפקת הסרט, לא ידעה בעצם שהתסריט מבוסס על אירוע אמיתי עד לאחר שסיימה לקרוא אותו. מייד לפני הצילומים, רובי טסה מלוס אנג'לס לפורטלנד, אורגון כדי להכיר את הארדינג. רובי התאמנה במשך ארבעה חודשים על מנת להיות מוכנה לסצינות ההחלקה על הקרח. היידי מונגר ואנה מלקובה שימשו ככפילות בסצינות ההחלקה ובנוסף נלקחה שרה קווארה על מנת לשמש כמאמנת וכוריאוגרפית.
הצילומים החלו בסוף ינואר 2017 במייקון, ג'ורג'יה, כאשר "מייקון קוליסאום" משמש כסט. לאורך כל הצילומים, רובי סבלה מפריצת דיסק בצוואר ועברה בדיקות Mri כדי לוודא שזה בטוח עבורה להמשיך לשחק ולצלם את סצנות ההחלקה. הצילומים לסרט הסתיימו בסוף פברואר של אותה שנה, עם צילומי השלמה שנערכו באטלנטה ב-16 במאי
מוזיקה
הפסקול יצא ב-8 בדצמבר 2017, על ידי Milano Records, והוא כולל שירים מקוריים מהסרט שבוצעו על ידי אמנים שונים וקטעים מהביצועים המקוריים.
יציאת הסרט
"אני, טוניה" יצא להקרנת בכורה ב פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-8 בספטמבר 2017. זמן קצר לאחר מכן, רכשה חברת ניאון ארצות הברית את זכויות ההפצה של הסרט.
בקופות
"אני, טוניה" גרף כ-30 מיליון דולר בארצות הברית וקנדה ו-16.3 מיליון דולר במדינות אחרות, ובסך הכל הרווחים של הסרט ברחבי העולם הגיעו לסך של $46.3 מיליון דולר.
לאחר רווחים של $11.6 מיליון בקצת מעל חודש בו הוצג הסרט בצורה מוגבלת, הסרט הרוויח כ-$2.9 מיליון ב-799 תיאטראות, בסוף שבוע אחד.
לאחר ההודעה שהסרט קיבל שלוש מועמדויות לאוסקר, נוספו לרשימה בשבוע שלאחר מכן עוד כ-161 בתי הקולנוע שהקרינו אותו והכנסות של $3 מיליון.
תגובת הביקורת
אליסון ג'ני זכתה לשבחים רבים מהמבקרים על הופעתה כלבונה גולדן. כריסטי למיר מאתר rogerebert.com כתבה: "ג'ני בהחלט קורעת אותה כמו החול, מעשנת בשרשרת כמו לבונה הרדינג, מעליבה את טוניה כל הזמן ומתערבת כל הזמן, במה שלבסוף הופך אותה ללוחמת. זה תפקיד ראוותני ותופס את העיניים אך לא חד גוני; מייקל או'סאליבן מהוושינגטון פוסט כתב כי: ג'ני גונבת את ההצגה בכל סצנה שבה היא משחקת את לבונה. הלן אוה'רה מאמפייר הגדירה את הופעתה של ג'ני כ"מבוצעת ללא רבב, ראוותנית, בלתי נשכחת".
שבחים
"אני, טוניה" הרוויח מועמדויות ופרסים רבים. בטקס AACTA לפרסים בינלאומיים השביעי, זכתה רובי בפרס השחקנית הטובה ביותר, וג'ני זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. הסרט קיבל חמש מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה ה-71, כולל מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד מוביל למרגו רובי, התסריט המקורי הטוב ביותר לרוג'רס, והפרס בו זכתה ג'ני: שחקנית המשנה הטובה ביותר. בטקס פרסי גלובוס הזהב, קיבלה ג'ני את פרס גלובוס הזהב עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר – סרט קולנוע, בעוד הסרט היה גם מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר – קומדיה או מוזיקלי ורובי הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר – סרט קומדיה או מוזיקלי. הסרט גם היה מועמד לפרסים עצמאיים שונים וכן לפרס גילדת המפיקים של אמריקה. רובי וג'ני היו מועמדות ל-24 פרסים נוספים. רוג'רס גם היה מועמד לפרס התסריט המקורי הטוב ביותר מן התסריטאים של אמריקה.
בטקס פרסי האקדמיה ה-90, ג'ני זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. מרגו רובי הרוויחה את המועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר וריגל קיבל מועמדות לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
גולי מאוריציוס
גולי מאוריציוס היו 1,634 מעפילי האונייה אטלנטיק שגורשו על ידי הבריטים בדצמבר 1940 לאי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי.
רקע
בנובמבר 1940 תפסו הבריטים שלוש אוניות מעפילים גדולות: "מילוס", "פסיפיק" ו"אטלנטיק", ובהן 3,500 מעפילים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה. בהודעה רשמית שפורסמה ב-21 בנובמבר 1940 הודיעו השלטונות שהמעפילים יועברו למושבה בריטית בה יוחזקו עד סוף המלחמה. 1,800 נפש מהם הועברו לאוניית הגירוש פאטריה שנועדה להובילם למאוריציוס. ההגנה החליטה לחבל בפאטריה כדי למנוע את הגירוש, אולם, מחוסר ידע, הוכן מטען גדול מדי והחור הגדול שנפער בפאטריה עקב הפיצוץ גרם לשקיעתה על צידה במהירות. מרבית המעפילים הצליחו להינצל אך 216 טבעו, בנוסף ל-51 אנשי צוות וחיילים בריטיים. בעקבות לחץ ציבורי, ניצולי פאטריה הושארו בארץ ישראל במחנה המעצר בעתלית ורק מעפילי האטלנטיק שלא היו על הפאטריה, גורשו למאוריציוס, במסע שהחל ב-9 בדצמבר 1940 והסתיים באמצע ינואר 1941 בהגעתם בשלום למאוריציוס.
במאוריציוס
הגולים יושבו במחנות בפור לואי ובבו-באסין ובבתים פרטיים, שם שהו עד סיום מלחמת העולם השנייה. בריטניה מימנה את שהות הפליטים במאוריציוס. במהלך השהות במאוריציוס, מתו 126 מהגולים ונולדו 50. בקיץ 1945 נפגעו חמישה מהגולים במגפה של שיתוק ילדים שהשתוללה באי. לטענת ממלא מקום הנציב העליון לארץ ישראל, עליית הגולים התעכבה כדי למנוע את התפשטות המחלה לארץ ישראל.
כבר בשנת 1941 הביעו מאות מגולי מאוריציוס את רצונם להתגייס לצבא בריטניה כדי להילחם נגד הנאצים. אולם רק בסתיו 1944 הורשו הגולים להתגייס. אלו מהם שהתגייסו קיבלו לאחר המלחמה רישיונות עלייה לארץ ישראל, להם ולמשפחותיהם.
השיבה
לאחר תום המלחמה באירופה הורשו הגולים לבחור לאן ישובו. ב"המשקיף" ייחסו את הרשות שניתנה לעולים לעלות לארץ ישראל לגישתו היחסית נוחה ליהודים של הנציב העליון לורד גורט. לקראת שובם לארץ ישראל, נשלחה משלחת רפואית למאוריציוס לטפל בהם ולהכין אותם לקראת השיבה. 81% מהמגורשים בחרו לשוב לארץ ישראל והגיעו אליה באוגוסט 1945. הבאת העולים חזרה לארץ ישראל מומנה על ידי ההיאס.
על פי מניין הסוכנות היהודית הגיעו בשנת תש"ה 1198 עולים מגולי מאוריציוס. העולים התפזרו ברחבי ארץ ישראל ונקלטו במקומות שונים. חלקם התגוררו באופן זמני במחנה עולים בקריית שמואל. עשרה מגולי מאוריציוס הצטרפו לקיבוץ העוגן. כפר סבא בנתה דירות עבור 20 משפחות מגולי מאוריציוס וחדרה קלטה כ-30 משפחות. מקומות נוספים שקלטו מגולי מאוריציוס הם פתח תקווה, רחובות, נהריה, קריית מוצקין, וחיפה. כ-100 עולים התיישבו בקיבוצים. 96 פליטים שבחרו לשוב לאירופה הועברו למחנה אונרר"א בנוסיראת. לאחר כחודש הם הועברו עם הפליטים היוונים בנוסיראת למחנה פליטים בסיני ומשם הושבו לאירופה.
חוק האזרחות (ישראל)
חוק האזרחות, תשי"ב-1952 קובע מהם התנאים לקבלת מעמד האזרחות במדינת ישראל.
ישראל מעניקה את הזכות לאזרחות לפי שיטת דין הדם, כלומר האזרחות עוברת בירושה מהורים לילדיהם, בלי קשר למקום הלידה, ובדרכים אחדות של התאזרחות. עילות מסוימות מאפשרות שלילה של אזרחות.
זכויות אזרחיות
זכויות וחובות נוספות, כגון זכות עבודה בישראל, הקלות והחמרות בתשלום מיסים, חובת תשלום דמי ביטוח לאומי והזכות לקבל קצבאות מהמוסד לביטוח לאומי, זכות הצבעה בבחירות לרשויות המקומיות ועוד, ניתנות לכל מי שהוא תושב קבע בישראל, גם אם אינו אזרח. תושב קבע עלול לאבד את מעמדו אם הוא מעתיק את מקום מגוריו אל מחוץ לישראל, בניגוד לאזרח שיכול לחזור ולשבת בגבולות המדינה בכל עת.
חובות אזרחיות
כמעט כל החובות האזרחיות מוטלות באופן שווה על כל תושבי הקבע במדינת ישראל, בין אם הם אזרחים ובין אם לא.
חובה המוטלת על אזרחים בלבד היא הצגת דרכון ישראלי, או תעודת מעבר ישראלית, בכל כניסה לישראל ויציאה ממנה (תושב קבע שאינו אזרח ממילא אינו מחזיק בדרכון ישראלי).
אזרח ישראלי חייב להימנע מסיוע לארגון או מדינה המוגדרים כאויבי מדינת ישראל, שיתוף פעולה כזה הוא אחת העילות לשלילת האזרחות, לפי החלטת בית המשפט המנהלי לבקשת שר הפנים, בנוסף להיותו עבירה פלילית.
שירות בצה"ל הוא חובה המוטלת על כלל תושבי הקבע (למעט חריגים, בהם ערבים, תלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, נשים דתיות ועוד), אולם מקפידים יותר על שירותם של אזרחים.
זכאות לאזרחות ישראלית
חוק האזרחות קובע שישה מסלולים לקבלת אזרחות ישראלית:
מכוח שבות
חוק השבות קובע שכל יהודי זכאי לעלות לישראל, כשהעלייה תהיה על-פי אשרת עולה, ההופכת באופן אוטומטי-כמעט לאזרחות ישראלית, כמבואר ב. בשנת 1970 הורחב חוק השבות, ונקבע שגם בן זוגו של יהודי או צאצא של יהודי (עד דור שלישי) יהנו מחוק השבות, ובהתאם - מאזרחות ישראלית. בשנת 1999 פסק בג"ץ כי בן משפחה לא יהודי של יהודי אזרח ישראל (כל עוד אינו בנו או נכדו) אינו זכאי שבות.
המחוקק בחר ליצור הבחנה ברורה בין חוק השבות, שמעניק את הזכות להגר (לעלות) למדינה וכן מעניק אשרת עולה, לבין חוק האזרחות, שמעניק אזרחות ישראלית, בהתבסס על אשרת עולה. במילים אחרות, אין חוק השבות לבדו מעניק אזרחות ישראלית. עם זאת, בפועל, מדינת ישראל מעניקה אזרחות לכל מי שעלה לישראל על-פי חוק השבות, אלא אם הוא אינו מעוניין בכך.
יש הבדל בין אזרח ישראל שחי בחוץ-לארץ לבין אדם ממוצא יהודי שזכאי לעלות לארץ לפי חוק השבות. אדם ממוצא יהודי צריך להגיש בקשה לעלות ארצה, בקשה שמאושרת אם הוא אכן זכאי לכך, אך עשויה להידחות במקרים נדירים (אם יש לאדם עבר פלילי או אם הוא חולה במחלה מידבקת ומסוכנת). אזרח ישראל יכול להיכנס לישראל בכל עת ללא הגבלה (למעט מס מיוחד שעליו לשלם, אם לא הקפיד להסדיר את תשלומי המיסים בעת היעדרותו). מלבד זאת, אזרח ישראל רשאי להשתמש בדרכון ישראלי במסעותיו בחוץ-לארץ (דבר המעניק הקלות משמעותיות בכניסה למדינות רבות בעולם). זכאי לפי חוק השבות אינו רשאי לקבל דרכון ישראלי כל עוד לא אושרה בקשתו לאזרחות.
מכוח ישיבה בישראל
סעיף זה מיועד ללא-יהודים (ערבים, דרוזים, בדואים ועוד) שהיו נתיני המנדט הבריטי על ארץ-ישראל וישבו בתחומי מדינת ישראל בתום מלחמת העצמאות. לפי סעיף זה ניתנה להם אזרחות ישראלית מלאה. על מנת לקבוע אילו אנשים זכאים לאזרחות מכוח סעיף זה, ערכה המדינה בשנת 1949 מפקד אוכלוסין (רישום התושבים תש"ט). במרשם נתגלו בעיות, ולכן נערך מפקד אוכלוסין נוסף בשנות ה-80, והחוק הורחב כך שיכלול גם את אלו שלא נרשמו במפקד האוכלוסין מ-1949. חוק האזרחות אינו רטרואקטיבי, כלומר מי שהפסיק להיות תושב הארץ לפני אישור החוק אינו זכאי לאזרחות, בפסיקה נקבע כי עיקרון זה נכון גם לגבי מי שנפטר לפני חקיקת החוק. ההנמקה היא מתוך המשפט העברי "כיון שמת אדם נעשה חופשי מן המצוות" ומן הסתם גם חופשי מן החוקים, ואין חוק שיוכל להעניק מעמד אזרחות לאדם מת.
מכוח לידה
אדם שהוריו - שניהם או אחד מהם - ישראלים, זכאי לאזרחות ישראלית, ללא קשר למקום לידתו. פעמים רבות אדם שהוא אזרח זר ואחד מהוריו היה ישראלי, נחשב לאזרח ישראלי בלי ידיעתו. הדבר מעורר בעיות בעת כניסתו לישראל, כיוון שאזרח ישראלי חייב להציג דרכון ישראלי בכניסתו למדינה, וכיוון שעליו להסדיר את שירותו הצבאי.
מכוח לידה וישיבה בארץ
סעיף זה הוא סעיף ספציפי, שבא לפתור בעיה מיוחדת של תושבי ישראל שנולדו לאחר קום המדינה, והם חסרי אזרחות כלשהי. כדי לקבל אזרחות מכוח סעיף זה, על המבקש לעמוד במספר תנאים, כפי שנקבע בחוק:
מכוח התאזרחות
אדם המעוניין להפוך לאזרח ישראלי, אך אינו זכאי לכך לפי אף אחד מהקריטריונים, יכול לפנות למשרד הפנים ולבקש אזרחות, אך קודם לכן עליו לעמוד במספר תנאים: הערות:
מכוח הענקה
לשר הפנים נתונה הסמכות להעניק אזרחות ישראלית לאנשים שהמדינה חפצה ביקרם, כגון חסידי אומות העולם, הדרוזים שלחמו לצד "ההגנה" במלחמת העצמאות, אנשי מדע, רוח, ספורט ועוד. סעיף זה מתייחס בעיקר ללא-יהודים, שלא יכולים לקבל אזרחות מכוח סעיף אחר. שר הפנים אלי ישי, לדוגמה, העניק אזרחות מכוח סעיף זה לסנדרה סמואל, אזרחית הודו שהצילה את מוישי הולצברג בן השנתיים במתקפת הטרור במומבאי.
על פי אמנות בינלאומיות המבטיחות את חופש הנישואים ואיחוד משפחות - על מדינת ישראל לפעול כדי להסדיר את מעמדם של זרים הנישאים לישראלים. כשמדובר ביהודים בעלי אזרחות זרה, מחילים עליהם ממילא את חוק השבות. כשמדובר בלא-יהודים, עליהם להסדיר את מעמדם במסגרת ההליך המדורג. עם זאת חוק מיוחד אוסר הענקת אזרחות לאזרחי מדינת אויב שנישאו לאזרחי ישראל.
על כל המבקש לקבל אזרחות ישראלית להצהיר נאמנות על פי הנוסח:
ביטול אזרחות ישראלית
ישנם מקרים שבהם יכולה המדינה ליזום ביטול אזרחותו של אזרח ישראל. , כפי שתוקן באוגוסט 2008, קובע שתי נסיבות לביטול האזרחות ביוזמת המדינה:
עד התיקון לחוק, הסמכות לשלילת אזרחות הייתה בידי שר הפנים. החל מאוגוסט 2008 חל תיקון לחוק המקציב את הזמן בו שר הפנים יכול לשלול אזרחות בגלל מתן פרטים כוזבים לשלוש שנים, ולאחר מכן שלילת האזרחות היא בסמכות בית משפט לעניינים מינהליים, לפי בקשת שר הפנים באישור היועץ המשפטי לממשלה. הליך זה חל גם על כל בקשה לביטול אזרחות בגלל הפרת אמונים למדינה.
חוק גירוש מחבלים: בפברואר 2023 ניתנה סמכות לשר הפנים לבקש מבית המשפט לבטל אזרחות ישראלית למי שהורשע במעשה טרור והוא או מי מטעמו ובידיעתו קיבל מהרשות הפלסטינית, במישרין או בעקיפין, שכר או תגמול בעד הפרת האמונים למדינת ישראל. מחבל שנשללה אזרחותו יגורש, בתום ריצוי מאסרו, לשטחי הרשות הפלסטינית.
אזרח ישראלי, המעוניין לוותר על אזרחותו, יכול לפנות לשר הפנים בכתב ולבקש זאת, אולם ההחלטה הסופית בעניין היא של שר הפנים, והוא רשאי לסרב לבקשה, לפי שיקול דעתו. מדיניות משרד הפנים מקשה על המבקשים לוותר על אזרחותם, ודורשת מהם, בין היתר, להוכיח שהם חיים זמן רב מחוץ למדינת ישראל.
בין השנים 1980–2008 קבע החוק שאזרח ישראלי היוצא מישראל שלא כדין למדינת אויב, או רוכש את אזרחותה, יראוהו כמי שוויתר על אזרחותו הישראלית, והיא תתבטל מיום צאתו את ישראל. ישראלים שבקשו להגר למדינת אויב, נדרשו לוותר על אזרחותם הישראלית.
אזרחות כפולה
כך לדוגמה, אזרח ישראל שהוא גם אזרח חוץ נחשב כאזרח ישראל לצורך חוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו-1986, והוא חייב בשירות בצה"ל בכפוף להוראות אותו חוק; הוא נחשב כאזרח ישראל לעניין אחריות פלילית של אזרחים ישראלים על פי חוק העונשין, תשל"ז-1977; והוא נחשב כאזרח ישראל לצורך דיני המעמד האישי, כמו לעניין סמכות השיפוט של בתי דין רבניים בענייני נישואים וגירושים, לפי.
גם לעניין כניסה לישראל, שהייה בה ועבודה במדינה, אזרח ישראלי שהוא גם אזרח חוץ נחשב כאזרח ישראל לכל דבר ועניין. לפיכך, הוא רשאי להיכנס לישראל ללא צורך באשרה, לשהות בה לפי ראות עיניו, לעסוק בכל מקצוע או משלח יד ולעבוד אצל כל מעסיק.
חריג להיתר החזקת אזרחות כפולה נקבע ב, לפיו חבר הכנסת אינו רשאי להצהיר אמונים אלא אם פעל להסרת אזרחותו הנוספת, אם הדבר אפשרי לפי חוקי אותה מדינה. וכן נקבע ב לעניין שר.
סבסטיאן, נסיך לוקסמבורג
סבסטיאן אנרי מריה גיום (בלוקסמבורגית: Sébastien Henri Marie Guillaume; נולד ב-16 באפריל 1992) הוא נסיך לוקסמבורג. בנם החמישי של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה תרזה, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
חיים
בספטמבר 2016 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, ובאוגוסט 2017 הוסמך כקצין. בספטמבר של אותה שנה הושבע כקצין של צבא לוקסמבורג.
תואר
תארו הרשמי של הנסיך סבסטיאן הוא. התואר "נסיך בורבון-פארמה" בוטל ב-1968 בידי סבו של סבסטיאן, ז'אן, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, אולם חודש ב-1995.
דגל איי קוקוס
דגל איי קוקוס הוא דגל בלתי רשמי המשמש את איי קוקוס מאז 6 באפריל 2004. הדגל הרשמי המשמש את הטריטוריה הוא דגל אוסטרליה.
הדגל ירוק, ועליו שלושה אלמנטים: בצד שמאל עץ דקל מוקף עיגול צהוב, במרכזו סהר צהוב, ובצד ימין חמשת כוכבי הצלב הדרומי, אף הם צהובים. כוכבי הצלב הדרומי מופיעים על דגליהן של רבות ממדינות אוקיאניה, ובהן מדינת האם אוסטרליה.
ג'ון דיר
ג'ון דיר (השם הרשמי באנגלית הוא: Deere & Company) היא חברה לציוד מכני-חקלאי, הנקראת על שם מייסדה, ג'ון דיר (John Deere) ומובילה בתחום הציוד החקלאי בעולם (בשנת 2008 מוקמה במקום ה-87 בדירוג החברות של כתב העת פורצ'ן). ג'ון דיר הייתה ב-2013 חברת המכונות הגדולה בעולם, והיא מובילה בתחומי טכנולוגיה חקלאית מתקדמת כגון בתחום חקלאות מדייקת עם חברות בת כגון NavCom שפיתחה את מערכת הניווט היחסי StarFire
היבואן המורשה של ג'ון דיר בישראל הוא מפרם סוכנויות (1999) בע"מ. לחברה שלוש חנויות עודפים ורשת מוסכים מורשים בישראל.
פרופיל החברה
בסיס החברה נמצא במולין שבמדינת אילינוי. והיא מייצרת טרקטורים, קומביינים, טרקטורונים וציוד מכני-חקלאי משלים. כמו כן מייצרת החברה ציוד מכני הנדסי לבנייה, סלילה ויערנות.
נכון ל-2008 מעסיקה החברה כ-52,000 עובדים ב-27 ארצות ברחבי העולם בעיקר בארצות הברית, מקסיקו, ברזיל, אוסטרליה, טורקיה, קנדה, סין, צרפת, גרמניה, ספרד, פולין, איטליה, הודו ודרום אפריקה.
לחברה גם זרוע פיננסית המספקת פתרונות מימון, אשראי וליסינג לחקלאים. היא מרחיבה את פעילותה לתחומים משיקים כדשנים והשקיה וכדומה, על ידי רכישת חברות בתחומים אלה. במסגרת פעילות זו רכשה ג'ון דיר ב-2008 את חברת הצנרת "פלסטרו גבת" שבקיבוץ גבת תמורת 254 מיליון ש"ח.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק (סימנה NYSE: DE).
ג'ון דיר - מייסד החברה
בהמשך היה דיר לאישיות ציבורית במולין, נשא בכמה משרות ואף שירת כראש עירייה במשך שנתיים.
במאה ה-19
בשנים שלאחר פרישתו של ג'ון דיר, התפתחה החברה. החקלאות התפתחה וגאתה בשטחי ארצות הברית לפני ובעיקר אחרי מלחמת האזרחים ונפתחו סניפים בקנזס סיטי (1869), סנט לואיס (1879), מיניאפוליס, אומהה וסן פרנסיסקו. בהמשך נפתחו גם מפעלי ייצור בקנדה.
במאה ה-20
בשנת 1923 ייצרה ג'ון דיר את מודל "D" שהיה לאב-טיפוס לטרקטור בנזין בעל מנוע שתי פעימות. מודל זה נותר פופולרי במשך שלושה עשורים. אולם באותה שנה נוצר גם ה-Farmall, על ידי המתחרה אינטרנשיונל, כטרקטור ייעודי לעיבוד גידולי שורה: שני גלגלים אחוריים גדולים ורחוקים זה מזה, המקנים יציבות וכוח, גוף צר ושני גלגלים קדמיים קטנים וצמודים זה לזה כך שיתאים לעיבוד ולאסיף של שתי שורות גידולים. מודל זה היווה אב-טיפוס לטרקטורי עיבוד במשך שנים רבות. על מנת להתחרות בו פיתחה ג'ון דיר את הטרקטור ל"שימוש כללי" (GP) שיצא לשוק ב-1927 אשר הדגיש פשטות, אמינות ואחזקה זולה.
ב-1927, כמענה לתחרות בתחום ועל מנת לענות לביקוש שהתעורר, ייצרה החברה את הקומביין הראשון מתוצרתה.
ב-1934, עם תום השפל הגדול, ותוך ניצול תנופת הפיתוח החקלאי והבנייה של הניו דיל הוציאה החברה לשוק את "מודל A" ו"מודל B" (בעיצובו של הנרי דרייפוס) שהחליפו את ה-GP, הטרקטורים הפופולריים ביותר שלה שחלקם היו פעילים ברחבי העולם עד שנות השישים גם הדחפור הראשון של ג'ון דיר יצא לשוק באותה שנה. לטרקטורים לא הייתה מערכת חשמל והם הונעו על ידי "מנואלה" ידנית, אך הם היו אמינים מאוד. פשטותם איפשרה תיקון והחלפה של חלקים על ידי מכונאים בלתי מיומנים שלא עברו הכשרה מיוחדת ובאמצעות חלפים לא סטנדרטיים ומאולתרים שהתאימו למדינות מתפתחות ובכלל זה מדינת ישראל הצעירה.
בעת מלחמת העולם השנייה הופנו משאבי ג'ון דיר לייצור צבאי של טרקטורים ודחפורים לשימוש צבאי וחלפים לתעופה, תובלה ותחמושת.
ב-1949 ייוצר "מודל R", הראשון בעל מנוע דיזל. לטרקטורי החברה התווספו מערכת חשמל להנעה ולתאורה וצמיגי גומי. ב-1959 יוצר ה"8010" הענק במשקל 10 טון ובעל הספק של 215 כוח סוס.
במהלך שנות השישים והשבעים הפכה ג'ון דיר לחברה מובילה בכלכלה האמריקאית (ב-1966 עבר סך המכירות לראשונה את סך המיליארד דולר וב-1979 עבר סך המכירות לראשונה את ה-5 מיליארד), היא רכשה חברות מקומיות במדינות ברחבי העולם והפכה אותן למוקדי ייצור וייצוא והחלה לייצר שותפויות עם מפעלים מקומיים כגון פיאט באיטליה ו-Yanmar ביפן.
לאחר משבר בשנות השמונים, זכתה החברה לשגשוג בשנות התשעים בזכות פתיחת שוקי מזרח אירופה ורכישת חברות כדוגמת חברת הטרקטורים הקלים הצ'כית Zetor, שייצרו ציוד מותאם למשקים קטנים. ב-1997 נפתח בפני החברה השוק הסיני הענק ומכירותיה מחוץ לארצות הברית עלו ל-3 מיליארד דולר. הרווח הכולל של החברה ב-1998 עלה לראשונה על מיליארד דולר.
פרשת סגונטום
פרשת סגונטום הייתה תקרית דיפלומטית בין הרפובליקה הרומית לקרתגו, שנגרמה כתוצאה מכיבוש העיר הספרדית סגונטום (Saguntum) בידי המצביא הקרתגי בספרד, חניבעל ברקה, בשנת 219 לפנה"ס, לאחר מצור ממושך. פרשה זו הייתה, במידה משמעותית, העילה העיקרית לפרוץ המלחמה הפונית השנייה. פירושים שונים ניתנו על ידי חוקרים והיסטוריונים במשך מאות שנים למהלך האירועים ולכוונות שעמדו מאחורי התקרית.
מהלך האירועים
בשנת 264 לפנה"ס פרץ סכסוך בין קרתגו לרומא בנוגע לשליטה בערי המדינה בסיציליה. המלחמה זכתה לכינוי "המלחמה הפונית הראשונה" (הרומאים כינו את הקרתגים "פּוּנים"), הסכסוך נמשך 23 שנים, ובסופו ניצחו הרומאים את הקרתגים וזכו בשליטה על מרבית סיציליה (פרט לשטח מצומצם שהוחזק בידי סירקוסאי). במסגרת הפסקת הנשק התחייבה קרתגו לשלם לרומא 3,200 כיכר כסף במשך 15 שנים, בשל כך התקשתה קרתגו לשלם לשכירי החרב הרבים שלחמו בשירותה את המגיע להם, ובשנת 240 לפנה"ס מרדו הללו במעסיקיהם הקרתגים. המאבק התגלגל למלחמה שכונתה "מלחמת שכירי החרב", שבמהלכה עמדה קרתגו בפני סכנת חורבן ממש. רק שנתיים לאחר מכן, בשנת 238 לפנה"ס, הצליח המצביא הקרתגי חמלקרת ברקה לדכא לחלוטין את המרד.
בפני קרתגו עמדו כעת שתי בעיות קשות, הראשונה הייתה מחסור חמור בכסף, לא זו בלבד שבעקבות שתי המלחמות לא יכלה יותר לייבא תבואה מסיציליה ונחושת מסרדיניה, במהלך מלחמת שכירי החרב הושמדו מרבית היבולים החקלאיים מהכפרים שסביב קרתגו, שעליהם הייתה מבוססת מרבית הכלכלה הקרתגית. בנוסף על כך היה עליה לשלם את הפיצויים לרומא. בעיה שנייה הייתה הצבא, שתי המלחמות הותירו את הצבא הקרתגי קטן מאוד, והיה הכרח להגדילו אם קרתגו רצתה לשמור על נחלותיה בצפון אפריקה. פתרון לשתי הבעיות נמצא בדמות כיבוש חצי האי האיברי (היספניה בפי הקרתגים), באותה תקופה באזורים שהם כיום ספרד ופורטוגל חיו שבטים ברברים, שקועים בתקופה הפרהיסטורית, אותם ניתן היה לגייס כשכירי חרב. בנוסף על כך היספניה הייתה עשירה במרבצי כסף. כיבוש היספניה היה מציל את קרתגו משתי בעיותיה.
משימה חשובה זו הופקדה בידיו של חמלקרת ברקה, גיבור שתי המלחמות הקודמות. חמלקרת כבש במהירות חלקים גדולים מחצי האי, אולם נהרג באחד הקרבות נגד השבטים המקומיים. חתנו עזרובעל המפואר המשיך את חזונו, אם כי בעיקר באמצעים דיפלומטיים כגון הסכמים עם ראשי שבטים ונישואי תערובת. אז הבחינו הרומאים במבצע הקרתגי, ונציגים מרומא הגיעו אל עזרובעל וחתמו עמו על אמנה סודית שזכתה לכינוי "אמנת האברו". במסגרת הסכם זה התחייבה קרתגו לא להפעיל את כוחותיה מעברו הצפוני של נהר האברו, מה שהותיר למעשה את צפון היספניה בידי הרומאים ואת דרומה בידי הקרתגים. לא ברור אם החוזה היה דו-צדדי והחיל גם על רומא מגבלות דומות, אולם מרבית החוקרים כיום מעריכים שכן, וההיסטוריונים בני אותה תקופה לא ציינו זאת כדי להפיל על קרתגו את אשמת המלחמה. עם זאת, עזרובעל נרצח בידי עבד קלטי בשנת 221 לפנה"ס, וגיסו חניבעל ברקה תפס את הפיקוד. חניבעל נקט במדיניות הרבה פחות פייסנית מקודמו, הוא הביס קואליציית שבטים ברברים בקרב נהר הטחו, ולאחריו מעטים העזו להתנגד לו בהיספניה.
סגונטום (כיום סגונטו), הייתה מושבה יוונית ששכנה ככל הנראה מצפון לוולנסיה, 170 קילומטרים מדרום לאברו, היינו בתוך שטח ההשפעה הקרתגי לפי אמנת האברו (למרות שליוויוס מתאר אותה כשוכנת "בתווך בין שני העמים"). למרות זאת, בשנת 230 לפנה"ס הפכה סגונטום לבעלת ברית רשמית של רומא. לא ברור מה יכלו הרומאים להרוויח מברית עם סגונטום, ועל כן יש חוקרים המשערים, שהמניע שלהם היה ליצור פרובוקציה נגד קרתגו, כדי לגרום לה לחדש את המלחמה נגד רומא, מלחמה שבסופה קיוותה רומא לצבור עוד השפעה במרחב הים התיכון. בשל הברית שלה עם רומא, חשה עצמה סגונטום מוגנת, והעזה להתגרות בקרתגו. על פי פוליביוס, העילה למצור הגיעה בעקבות רצח תומכי קרתגו בעיר. על פי טיטוס ליוויוס הכרזת מלחמה של סגונטום נגד שבטים בעלי ברית של קרתגו. בשנת 218 לפנה"ס, הוטל לבסוף המצור על סגונטום, ותושבי העיר פנו אל רומא בבקשת עזרה.
ברומא נערכו דיונים בדבר התגובה הראויה לבקשת העזרה של תושבי סגונטום, ונקבע כי על הרפובליקה לשלוח משלחת להזהיר את חניבעל ולהפנות תלונה למועצת הזקנים בקרתגו. חניבעל דחה את טענת המשלחת הרומית, והפנה אותה לקרתגו. רומא נמנעה משליחת עזרה לעיר. הסיבה לכך נבעה, כנראה, מעיסוק הקונסולים באיליריה (ראו המלחמה האילירית השנייה) ואי יכולתם לפנות להיספניה. בתום שמונה חודשי מגננה, נפלה העיר לידי חניבעל, והשלל נשלח לקרתגו. בסנאט הרומי הייתה התנגדות ליציאה למלחמה בקרתגו. ראשית, משפטית, כיבוש סגונטום לא היווה עילה מספקת ליציאה למלחמה. כמו כן, רומא לא הפסידה דבר מנפילת סוגונטום.
בחודש מרץ 218 לפנה"ס יצאה משלחת רומית לקרתגו. בעיר עצמה התקיימו דיונים בדבר המלחמה שכפה חניבעל ועל אופן תגובתם. חנו הגדול, אויבם המוצהר של בני משפחת ברקה. ניסה לשכנע את המועצה להגיע לחוזה שלום ולהסגיר את חניבעל, באחד מנאומיו הוא הצהיר:
אולם מעטה הייתה השפעתו של חנו במועצה, וקרתגו סרבה להיענות לדרישות הרומאים. לדברי פוליביוס, ראש המשלחת הרומאית פנה למועצה ואמר כי בידיו השלום והמלחמה. הוא דרש את החלטתם, ויושבי המועצה מסרו לו כי הבחירה בידיו. הרומאי הציע את המלחמה, ומספר מיושבי המועצה נענו ואמרו "נקבלנה".
משמעות הפרשה וחשיבותה לפרוץ המלחמה
את דיונו במלחמה וסיבותיה פתח פוליביוס כדלהלן:
בין רומא לקרתגו נחתמו מספר חוזים לאורך השנים. החוזה האחרון היה הסכם האברו שהוזכר לעיל, חוזה נוסף היה הסכם קטולוס. הסכם האברו לא כלל הבטחה של הצדדים היריבים להימנע מלתקוף ערים/שבטים, שהיו בברית עם אחד הצדדים, באזור ההשפעה של הצד השני, בעוד הסכם קטולוס הבטיח את שלום בנות־הברית. קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים העתיקים ביחס לשאלה האם הסכם קטולוס העניק הגנה רק לבנות־הברית של רומא וקרתגו לפני חתימת ההסכם, או לכאלה שהפכו לבנות ברית לאחר החתימה (פוליביוס). ליוויוס טען כי סגונטום נכללה בהסכם קטולוס כשטח נייטרלי, אולם אין סימוכין לטענה זו. כנראה שהקשר בין סגונטום לרומא נוצר לאחר חתימת חוזה האברו, ולכן הקרתגנים טענו כי העיר לא הייתה מוגנת כבת ברית של רומא במסגרת חוזה קטולוס, ונמצאה באזור ההשפעה של קרתגו בהיספניה בהתאם לתנאי חוזה האברו.
בנוסף לחולשת הטענה המשפטית של הצד הרומאי ביחס לסגונטום, גם חשיבותה של סגונטום בעיני הרומאים הועלתה בספק. הקשר בין רומא לסגונטום אינו ברור לגמרי - פוליביוס כתב כי סגונטום "מסרה עצמה לחסות רומא", והעובדה שרומא נמנעה מפעולה ממשית לסייע לעיר במהלך המצור הקרתגני, מרמזת שהרומאים לא ייחסו חשיבות רבה לברית בינם לבין סגונטום.
בין אם חניבעל פעל מלכתחילה בתום לב, כאשר תקף את סגונטום, או לאו, הרומאים הבהירו לקרתגו ולו, כי כיבוש העיר יגרור חידוש המלחמה בינם לבין קרתגו. מספר חוקרים סוברים, שמעבר לרצון להעניש את סגונטום, הוא רצה לכבוש את העיר, כדי להבטיח את השליטה הקרתגנית בהיספניה, ולא להותיר אויב בעורפו, כאשר הוא יפלוש עם צבאו לאיטליה. על כך הוסיף מומזן, כי אם ישנה אמת בגרסתו של ליוויוס, הרי שחניבעל מיהר לתקוף את העיר, מבלי להמתין לאישור מועצת קרתגו, משום שקיבל מידע על כך שהרומאים בונים ביצורים, שיקשו על תוכניתו העתידית לפלוש לאיטליה מחצי האי האיברי.
נראה שהן רומא והן חניבעל היו מעוניינים בחידוש המלחמה בין רומא וקרתגו, וניצלו את המצור על סגונטום כעילה לפרוץ המלחמה. חניבעל ידע שסירובה של קרתגו להיענות לאולטימטום הרומאי בנוגע לסגונטום, יחד עם כיבוש העיר על ידי צבאו, יאלצו את רומא להכריז מלחמה על קרתגו, ובסנאט הרומאי היו גורמים שרצו בחידוש המלחמה נגד קרתגו, כדי לנצל את חולשתה של האחרונה לאחר מלחמת שכירי החרב. את הגורמים האמיתיים לפרוץ המלחמה הפונית השנייה מהצד הקרתגני, ניתן למצוא בכיבוש סרדיניה על ידי רומא, ובמס הכבד שהוטל על קרתגו בתום המלחמה הפונית הראשונה.
שאול משעל
שאול מִשעָל (נולד בשנת 1945) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב וראש החטיבה למזרח תיכון במרכז הבינתחומי הרצליה, חוקר הפוליטיקה הערבית והפלסטינית ומייסד המרכז לחקר החברה הערבית בישראל.
ביוגרפיה
משעל נולד בבגדאד שבעיראק, ובשנת 1951 עלה עם משפחתו לישראל. במשך שמונה שנים התגוררו במעברת תלפיות. עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. לאחר שחרורו משירות סדיר היה ללוחם מילואים בגדוד 66 של חטיבה 55, ובשורותיה יצא למלחמת ששת-הימים, בה לחם בקרב על גבעת התחמושת. בהמשך למד מדע המדינה, פילוסופיה וסוציולוגיה. קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטה העברית, ואת לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת ייל. הוא מרצה אורח באוניברסיטת ייל, חוקר אורח במרכז ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד ועמית בכיר בבית הספר לבריאות ציבורית באוניברסיטת הרווארד.
משעל ייסד וניהל את המרכז לחקר החברה הערבית בישראל. פרסם ספרים ומאמרים בכתבי עת מקצועיים ובעיתונות הכתובה בנושאים הקשורים לחברה הפלסטינית, לפוליטיקה הערבית, לכלכלה פוליטית ולתרבויות של משאים ומתנים. עורך את סדרת תפו"ח בנושאי תרבות, פוליטיקה וחברה (הוצאת משכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד).
משעל הוא יועץ אסטרטגי בנושאים הנוגעים לסביבה האזורית והבינלאומית לגופי ממשל וחברות בסקטור העסקי ומשמש כפרשן בנושאי פוליטיקה ערבית, אסלאם רדיקלי, חמאס והזירה הפלסטינית.
אחיו הוא איש התקשורת נסים משעל.
מטרות חמאס
התיזה המרכזית של משעל עוסקת בחמאס המתוארת לעיתים קרובות כתנועה המזוהה עם קנאות אסלאמית ועם יעדים מוחלטים של שחרור פלסטין ותיקון החברה ברוח ערכי האסלאם. פיגועים רצחניים בקרב ריכוזי אוכלוסייה אזרחית תוך שימוש במכוניות תופת, מתאבדים וסכינאים חדורי אקסטזה דתית הפכו לסימן ההיכר שלה. חרף זאת, מעשה הטרור של חמאס אינם העיקר מבחינתה והם שוליים ביחס לפעילות קהילתית, גלויה וענפה, אינטנסיבית ומתמשכת, שהיא מנהלת בקרב האוכלוסייה הפלסטינית באזורי הגדה והרצועה.
כתנועה דתית המקיפה תחומי פעילות חברתיים מגוונים, נטועה חמאס עמוק בתוך הקהילה הפלסטינית: מדברת את שפתה העממית, רגישה למנהגי המקומיים, ודימוייה הקיבוציים, שותפה למאוויה הדתיים, מבטאת את ערכיה המסורתיים, וקשובה לצרכיה היומיומיים ולמצוקותיה הקיומיות.
בנסיבות המיוחדות בהן פועלת חמאס, שעיקרן עימות צבאי עם ישראל ויריבות עמוקה עם הרשות הפלסטינית, השאלה העומדת על הפרק אינה על כמה חמאס נאמנה לעקרונותיה כמו כיצד היא מצליחה להצדיק מהלכים שאינם הולמים את עקרונותיה, ואילו תנאים מסייעים בידה לצמצם נזקים ארגוניים במחירים נסבלים, בשל סטיות ממשנתה הדתית.
ניצחון חמאס ושינוי משטר
בבחירות שהתקיימו בינואר 2006 למועצה הפלסטינית המחוקקת, קרי הפרלמנט הפלסטיני, חמאס זכתה ב-74 מושבים מתוך 132 והפכה לרוב במועצה המחוקקת ולכוח המוביל בממשלה הפלסטינית החדשה. תבוסתו האלקטורלית של המחנה הלאומי בראשות פת"ח אל מול ניצחונה של חמאס אינה רק אקט של חילופי שלטון אלא הענקת מנדט לחילופי משטר. שלא כמו חילופי שלטון, חילופי משטר כרוכים ברוויזיה בעקרונות היסוד ובמטרות העל של הרשות הפלסטינית ובהגדרה מחדש של מדיניותה האזורית והבינלאומית, ושל הקווים האדומים ביחסה לישראל.
ברוח משנתה האידאולוגית של חמאס, חילופי משטר יש בהם משום הענקת משמעות דתית ופרשנות אסלאמית לסדר היום הלאומי, ואלה כוללים: מחויבות מוצהרת למקסימליזם טריטוריאלי החותר למדינה אסלאמית בכל שטחה של ארץ ישראל המנדטורית, לעומת ריאליזם מדיני המשלים עם הסדר המבוסס על העיקרון של שתי מדינות - ישראל לצד פלסטין; אקטיביזם חברתי עם הפנים לקהילת המאמינים האסלאמית, לעומת ראייה אזרחית וכלל ארצית; וראיית הסכסוך עם ישראל במונחים של התנגשות גורלות לעומת סכסוך גבולות.
דעותיה החלוקות של חמאס
הרעיון כי החמאס תוכל להתפתות לכדי זניחת סדר-היום שלה נראה כצובר תהודה נרחבת. בנאום בפני קבוצה של חברי פרלמנט אירופי, מנהיג החמאס בעזה, אסמאעיל הנייה, אמר כי ממשלתו מוכנה לקבל מדינה פלסטינית בגבולות 1967. עם זאת, ישנם אחרים אשר מצביעים על כך שהסכמת חמאס להפסקת אש היא רק תכסיס. אפרים קארש טוען בהקשר זה כי "מעל לכל, לא רק שהשמדת ישראל אינה קלף מיקוח, היא לב העניין. החמאס, שהוא הסניף הפלסטיני של האחים המוסלמים, רואה את המאבק עבור פלסטין לא כמו סכסוך פוליטי רגיל בין שתי אומות מתחרות (ישראלים ופלסטינים), ואף לא כמאבק לאומי להגדרה עצמית על ידי האוכלוסייה המקומית נגד כובש זר. במקום זאת, הוא רואה את פלסטין כקרב אחד במלחמת קודש ברחבי העולם כדי למנוע נפילה של חלק מבית האסלאם אל הכופרים".
הפלסטינים - בגישה רשתית
לפלסטינים לא הייתה, ועדיין אין להם, מדינה שיכולה לחדור לחברה וליצור מערכת היררכית שבה קישורים חיצוניים יזרמו דרכה. בעוד השתייכות קהילתית משחקת תפקיד בחלוקת החברה הפלסטינית לאורך קווים משפחתיים אזוריים ומורחבים, היא לא שיחקה את התפקיד המכריע בעיצוב הזהות הפלסטינית והטענות להגדרה-עצמית אל מול ישראל. בהיעדר מדינה ומוסדות פוליטיים רשמיים, ובהיותם של הפלסטינים חלוקים בינם לבין עצמם לגבי הזרמים האידאולוגיים התופסים את העולם הערבי, החברה הפלסטינית הופיעה במובהק כחברה מרושתת. הפלסטינים חסרים כל סוג של מדינה היררכית או רשתית, ובמקום זאת הם מחולקים בין מדינות אחרות, אשר אף אחת מהן, למעט ירדן במידת-מה, לא ניסתה להטמיע אותם בחברה שלהם בדרך כלשהי. הפלסטינים חולקו על ידי אידאולוגיות בין הזרמים השונים של הפאן-ערביות.
כיוון שהפלסטינים המשיכו להיות חסרים במדינה, הם לא יכלו לבנות מוסדות ריכוזיים וסדר פוליטי היררכי. האופי המבוזר של החברה הפלסטינית הפך להיות ניכר יותר בעקבות הסכם אוסלו, למרות העובדה שלפלסטינים ניתנה הזדמנות להתחיל בבניית מדינה היררכית שביכולתה לחדור ולרכז את החברה הפלסטינית באמצעות הרש"פ. למעשה, הם הפכו את הרשות-הפלסטינית להשתקפות החברה שלהם - מיזוג של סיעות מבוזרות שתמיד נמצאות בריב. לפיכך, במקרה הפלסטיני, החברה היא שחודרת אל תוך המדינה ולא להפך.
הצהרת העקרונות משנת 1993 (הראשונה בסדרה של הסכמים שנודעו כהסכמי אוסלו) שנחתמו בין ישראל לאש"ף הביאה להקמת הרשות הפלסטינית במאי 1994. למרות הקמת ממשלה פלסטינית מעין-רשמית, דפוס היחסים בין ישראל לפלסטינים לא השתנה באופן משמעותי, למרות קיומה של רשות פלסטינית חובקת-כל לכאורה, והוא עדיין התבסס על היחסים בין ישראל לבין אש"ף (במיוחד פת"ח). היסוסו של יאסר ערפאת להעביר סמכות אמיתית מפת"ח לגופי הרשות הפלסטינית הבטיח כי ההבנות האמיתיות שהוסכם עליהן עם ישראל תתבססנה על ערוצי תקשורת בלתי-רשמיים יותר מאשר על קשרים רשמיים. לכן, כמו במקרה של ירדן (ואף יותר, שכן המדינה הפלסטינית נמצאת עדיין בשלב העוברי שלה), הקשרים נוטים, במידה רבה, להיות מבוססים על יחסים בלתי פורמליים ומידה רבה של אמון - כיוון שהסכמים רשמיים שאליהם מגיעה ישראל עם הרשות הפלסטינית יהיו חסרי-משמעות במידה רבה, כל עוד לא יגובו על ידי פת"ח.
לניתוח רשתי שכזה ישנן השלכות חשובות לעתיד היחסים בין ישראל לפלסטינים. הוא מציע כי הסכמים רשמיים בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית משקפים רק חלק ממערכת היחסים הכוללת בין הצדדים. אמון הוא חיוני מאחר שרובה של מערכת היחסים מתקיים מחוץ למסמכים, והיחסים הרשמיים אינם נותנים ודאות מספקת, שכן הם לא מחייבים את הצדדים ביחס להסדר הקבע של הסכסוך.
מנהיגות שיעית
המנהיגות השיעית השולטת באיראן, אומרת הדעה הרווחת, חותרת להשתלט על המזרח התיכון, למחוק את ישראל למעל פני המפה. לשנות את פני המשטרים בעולם הערבי ולהשליט את רוח השיעה על האסלאם הסוני. משעל טוען כי בדיקה מעמיקה יותר מגלה כי הנהגה שיעית חיה ופועלת בעולם מורכב ורב-ממדי ונוהגת בזהירות מפוקחת המתבקשת מתוקף יחסי הכוחות והפוליטיקה הבינלאומית. בעוד שהחזון השיעי מצטייר כאוטופי, ההתנהגות בפועל היא מדודה וכפופה להכרה במגבלות המקום והזמן. הם ערים לצרכים הקיומיים של האוכלוסייה, לאילוצים הכלכליים, לגאופוליטיקה האזורית הגוזרת עליהם הליכה בתווך שבין הקצוות וברווח שבין הטיפות.
ספרים (בעברית)
ספרים באנגלית
ריק סטיין
ריק סטיין (Christopher Richard (Rick) Stein) (נולד ב-4 בינואר 1947) OBE הוא שף אנגלי, מחבר ספרי בישול, בעל מסעדות ומגיש תוכניות טלוויזיה.
קורות חייו
סטיין נולד באוקספורדשייר באנגליה. הוא בוגר ניו קולג' באוקספורד. לאחר לימודיו הוא התיישב בעיירת החוף פדסטאו שבמחוז קורנוול, בה כ-3,000 תושבים בלבד, שם בילה חופשותיו כילד.
בשנת 1974 סטיין החל בעסקי המזון. הוא מתמחה בעיקר במאכלי דגים והיום הוא מפעיל במקום שלוש מסעדות, ביסטרו, בית קפה, חנות מעדני דגים, חנות לדברי מאפה ובית ספר לבישול. השפעתו על כלכלתה של פדסטאו כה גדולה, עד שלעיתים הוא מכונה בשם "פדסטיין".
לצד עסקיו סטיין הפך למגיש טלוויזיה פופולרי של תוכניות מזון, ודמותו נראית לרוב לצד כלבו מסוג ג'ק ראסל טרייר. סטיין כתב והגיש מספר סדרות בישול ברשת הטלוויזיה BBC, ביניהן: "טעם הים של ריק סטיין", "פירות הים", "מסע פירות ים", "מזון טרי", "מדריך לאוהבים על פירות ים", "גיבורי אוכל" ובשנת 2005, "מסע צרפתי" שבו יצא למסע גסטרונומי החוצה את צרפת על גבי דוברה מבורדו למרסיי. תוכניתו האחרונה היא סיור גסטרונומי באגן הים התיכון. כל אחת מן הסדרות לוותה בספר בישול. ספרו של סטיין "בישול פירות ים אנגלי" זכה בשנת 1989 בפרס ספר הבישול הטוב של השנה.
גלובוס הבדולח
גלובוס הבדולח ( בצ'כית:  Křišťálový glóbus) הוא הפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לקרלובי וארי, שהוענק לראשונה בעיר קרלובי וארי, בצ'כוסלובקיה, ב-1948.
קו Q של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו Q או בשמו המלא קו מהיר ברודוויי (באנגלית: Q Broadway Express) הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק סמל המסלול של הקו הוא בצבע צהוב ופועלות בו 30, הקו קרוי קו מהיר שכן הוא מדלג על תחנות רבות במנהטן במטרה לאפשר הגעה מהירה לנקודות המרכזיות באי.
מסלול הקו
הקו מתחיל את מסלולו במרכז מנהטן בסמוך לכיכר טיימס. במסלול משותף עם קווים רבים נוספים יורד הקו לכיוון מנהטן תחתית תוך שהוא מדלג על תחנות רבות והופך למהיר. אל ברוקלין הוא נכנס דרך גשר ויליאמסבורג וחוצה את ברוקלין במסלול אלכסוני לכיוון דרום. תחנתו הסופית של הקו היא בקוני איילנד שבדרום ברוקלין.
הרמן פוירטש
גנרל חיל הרגלים הרמן פוירטש (בגרמנית Hermann Foertsch; 4 באפריל 1895 – 27 בדצמבר 1961) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פוירטש נולד ב-4 באפריל 1895 בדרנו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס פוירטש לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-175 (פרוסיה המזרחית ה-8), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך הקרבות. בסתיו 1916 הועבר לרגימנט הסער ה-7, וב-18 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט (סגן), וב-20 ביוני 1918 הועלה לדרגת האופטמן (סרן). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פוירטש ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1930 מונה פוירטש למפקד פלוגה 6 ברגימנט הרגלים ה-17, וב-17 באוגוסט 1932 הועלה לדרגת מאיור (רב-סרן), והועבר למשרד המלחמה. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הרגלים ה-4, וב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט (סגן-אלוף). ב-1 בפברואר 1937 מונה למדריך טקטיקה באקדמיה הצבאית, ב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט (אלוף-משנה), וב-26 באוגוסט 1939 מונה לראש מטה המחוז הצבאי ה-8.
מלחמת העולם השנייה
ב-21 באוקטובר 1939 מונה פוירטש לראש מטה הקורפוס ה-26, והשתתף עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ובשלב השני כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A. בתחילת אוקטובר 1940 מונה פוירטש למפקד קורסי המטה הכללי בברלין, וב-10 במאי 1941 מונה לראש מטה של הארמייה ה-12, והשתתף עימה במערכה בבלקן. ב-1 בפברואר 1942 הועלה פוירטש לדרגת גנרל מיור (תת-אלוף), וב-1 בינואר 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות E, שהוקמה על בסיס הארמייה ה-12. ב-10 ביולי 1943 קיבל פוירטש על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-12 באוגוסט 1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות F. ב-1 באוקטובר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט (אלוף), וב-28 במרץ 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21, שהייתה חלק מהקורפוס ה-28 במסגרת הארמייה ה-18. ב-27 באוגוסט 1944 קיבל פוירטש על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 בספטמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-10, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. ב-9 בנובמבר 1944 הועלה פוירטש לדרגת גנרל חיל הרגלים (רב-אלוף), וב-20 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים. ב-15 בפברואר 1945 מונה פוירטש למפקד הארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G, וב-28 בפברואר מונה למפקד הארמייה הראשונה, שהייתה אף היא חלק מקבוצת ארמיות G. ב-6 במאי 1945 נכנע פוירטש בפני הכוחות האמריקנים בשם גנרל פרידריך שולץ וקבוצת ארמיות G ליד מינכן.
לאחר המלחמה
פוירטש שוחרר מהשבי בתחילת 1948. לאחר שחרורו התגורר פוירטש במינכן, עד למותו ב-27 בדצמבר 1961.
סוקרטס
סוֹקְרַֿטֶס (ביוונית: Σωκράτης; 4 ביוני 470 [או 469] – 7 במאי 399 לפנה"ס) בן סוֹפְרוֹנִיסְקוֹס (Σωφρονίσκος) היה פילוסוף יווני. הוא נחשב בעיני רבים לאבי הפילוסופיה המערבית, והיה הוגה כה משמעותי מתקופתו והלאה עד כי את כל שאר הפילוסופים שקדמו לו כינו בשם "קדם-סוקרטיים". הוא לא הותיר אחריו כתבים כלשהם, וידיעותינו עליו מגיעות מתיאורים חיצוניים, בעיקר תיאוריו ביצירותיהם של תלמידיו אפלטון וקסנופון.
חייו
בשנת 406 לפנה"ס, במהלך השלטון הדמוקרטי באתונה, כיהן סוקרטס כאחד מחמש מאות השופטים שנבחרו בגורל במועצת העם; השנה הייתה השנה שבה אירע קרב ארגינוסאי, בו זכו האתונאים לניצחון ימי על הספרטנים - אך מיד לאחר הקרב אירע אסון, כאשר טבעו בסערה אלפי חותרים ומלחים מצוותיהן של 25 ספינות שניזוקו בקרב והתמלאו מים. כשהגיעה בשורת האסון לאתונה, לחצו משפחות המתים להעניש מיד את עשרת הסטרטגים שפיקדו על הצי בטענה שלא אספו את גופות הנטבעים והשאירו אותם להירקב במים וזאת בניגוד לחוקי האלים. שמונה מהם הובאו לדין בפני אספת העם. השופטים נכנעו לזעם ההמון, ובהליך חפוז ובניגוד לחוקי אתונה גזרו את דינם של שישה מהם למוות. השניים הנותרים לא שבו לאתונה לעולם מחשש לגורלם. סוקרטס מספר במשפטו כיצד היה "היחידי שהתייצב כנגדכם לבל תפרו במעשיכם את החוקים, והצבעתי בניגוד לרצונכם" לחנינת המפקדים; "וכשעמדו הנואמים להאשימני ולאסרני, ואתם תבעתם זאת בצעקותיכם, חשבתי כי מוטב לי כי אסתכן עם החוק והצדק, משאפחד ממאסר או מוות ואעשה איתכם יד אחת במה שהחלטתם שלא כדין".
סוקרטס אמר שם כי מלבד הפעם ההיא, מעולם לא כיהן בתפקיד כלשהו באתונה.
במהלך שלטון שלושים האוליגרכים באתונה, לאחר התבוסה במלחמה הפלופונסית והפלת המשטר הדמוקרטי (בשנת 404 לפנה"ס), הוטל על סוקרטס ועל ארבעה אנשים נוספים להביא בפניהם מסלמיס אדם בשם ליאון הסלמיני, שנידון למיתה. סוקרטס סירב לציית לפקודה זו, שב לביתו ולא השתתף עם ארבעת האחרים בהבאתו של ליאון אף על פי שידע כי בכך הוא מסכן את חייו, וייתכן שאף היה מוצא להורג אלמלא הופל משטר האוליגרכים זמן קצר לאחר מכן, ב-403 לפנה"ס.
בשנת 399 לפנה"ס, בשנתו השבעים של סוקרטס, נערך לו משפט באתונה באשמת כפירה באלים והשחתת מידותיו של הנוער באתונה, אשר נהנה לצפות בסוקרטס מוכיח לבן שיחו כי אינו יודע דבר וחצי דבר בהליכות העולם. סוקרטס הוצא להורג בשתיית רעל. כתב ההגנה שנשא במשפטו, האפולוגיה, הוא אחד מהדיאלוגים המפורסמים שכתב תלמידו אפלטון.
סוקרטס טען רבות שהוא מונחה על ידי קול נבואי האומר לו להימנע מדברים מסוימים, אם כי לא מנחה אותו מה לא לעשות. סוקרטס ראה באותו קול נבואי דבר שבהחלט אפשר לסמוך עליו ואף בהחלטות הרות גורל. בנאום ההגנה שלו בפני בית המשפט, למשל, אומר סוקרטס שכיוון שהקול הנבואי לא עצר אותו כאשר הוא לא ניסה להתנגד לעונש המוות שהושת עליו, הרי שהמוות אינו רע כפי שנהוג לחשוב.
יצירתו ודמותו
אף על פי שדמותו של סוקרטס כפי שהיא מצטיירת אצל תלמידו הגדול אפלטון היא המוכרת והמעניינת יותר, נראה שתיאורו אצל קסנופון נאמן יותר. ציטוט מדבריו מופיע גם במחזותיו של אריסטופאנס. אפלטון לקח לעצמו מידה רבה של חירות אמנותית בתיאורו את סוקרטס. לעיתים קרובות הוא מלביש עליו את דעותיו שלו עצמו, במקום להציג את דעותיו המקוריות. במקרים רבים ברור שהדברים שהוא שם בפיו לא היו יכולים להיאמר באמת על ידי סוקרטס עצמו, כמו, למשל, כאשר הוא מציג אותו מחווה דעה על מאורעות שלא התרחשו אלא לאחר מותו. כך דווקא דמותו כפי שמתוארת אצל קסנופון, הפחות מרתקת והפחות תוססת, היא האמינה יותר. השאלה עד כמה אפלטון דייק בתיאוריו את סוקרטס נקראת "הבעיה הסוקרטית".
סוקרטס עסק בעיקר בתורת המידות ובענייני ניהול החברה והמדינה. לטענתו, כל אדם רוצה באושרו שלו, דהיינו כל מעשה נעשה בראש ובראשונה מתוך השאלה "באיזו מידה תורם המעשה להנאתי ומונע ממני את הסבל". סוקרטס ראה בסגולה הטובה ערך עליון, וחלק ממנה הוא החיפוש אחר ההגדרה הנכונה על מנת לדון בנושאי המוסר. בהסתובבו ברחובות אתונה, הוא פנה לאנשים ושאל אותם שאלות על טיב העולם. כדי לברר את דעתם בנוגע לנושא מסוים, עליו לברר תחילה מהי הגדרתם לאותו נושא והאם הגדרה זו אכן אמיתית. סוקרטס משתמש בשאלות רבות, במעין חקירה צולבת הנקראת "אלנכוס" (ἔλεγχος), תוך שהוא נמנע מלהכניס לדיון את דעותיו. את כל מסקנותיו, כביכול, מסיק סוקרטס מתשובותיו של בן שיחו, המשמשות אותו בהמשך הדיון, על מנת להפריך את דעותיהם של בן או בת שיחו. כך הוכיח בעצם שאנשים אינם יודעים על מה הם מדברים כאשר הם טוענים טענות ערכיות.
שיטת דיון שכזו מכונה דו-שיח דיאלקטי, דו-שיח בו הטיעונים של סוקרטס נובעים מעמדותיו של בן שיחו, מבלי שסוקרטס עצמו מתחייב לשום עמדה משלו. סוקרטס מצליח להצביע על הסתירות הפנימיות בכל הגדרה שנותן בן שיחו, ולפיכך מוכיח לו כי אינו באמת מבין את הנושא שהוא מתיימר להבין. סוקרטס אף מציג לפעמים דעה מסוימת כאילו הייתה זו דעתו, אך בעצם עושה הוא שימוש בדעתו של בן שיחו על מנת לצלוב את השקפתו. פעולה זו מובילה את בני שיחו לחוש מבוכה (מצב הנקרא אפוריה). בשל כך הואשם סוקרטס באירוניה הסוקראטית המפורסמת, שכן נראה היה שידע את כל התשובות מראש ורק רצה להטיח בורותם של אזרחי אתונה בפניהם.
תכונה זו של סוקרטס (ואף רמז לסכנה הצפויה לסוקרטס) מופיעה בדיאלוג מנון. מנון, צעיר מלומד מתסליה שנמצא בוויכוח עם סוקרטס, מדמה אותו למכשף או לדג חשמל (חשמלן עינוני, הנפוץ בים התיכון), הגורם לבני שיחו הלם עמוק: