cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב יוטלנד
הקרב של הוּד ושל הסיירות המשוריינות הבריטיות
במקביל, חבר הוד לסיירות המערכה של ביטי, והכוח המשולב של סיירות המערכה הבריטיות החל להמטיר אש כבדה על אוניותיו של היפר, שהפליג כחלוץ לפני הצי הגרמני. בתחילה הצליחו הבריטים לפגוע בכמה מסיירות המערכה הגרמניות; "לוצוב", אוניית הדגל של היפר, נפגעה כה קשה עד שהיפר נאלץ לעבור ממנה למשחתת. ואולם, בשעה 18:33 נפגעה אוניית הדגל של הוד, "אינווינסיבל", ממטח פגזים שנורה מהסיירות הגרמניות "לוצוב" ו"דרפלינגר". "אינבינסיבל" התפוצצה וטבעה; מצוותה שרדו 6 אנשים בלבד, לעומת 1,020 שטבעו, בכללם אדמירל משנה הוד.
קרב אוניות המערכה
הראות בים הייתה גרועה, מה גם שהשמש החלה לשקוע מאחורי הצי הגרמני (שהפליג לצפון מזרח). אדמירל שר היה סבור שהבזקי האש שהוא רואה לפניו הם של סיירות המערכה היורות זו על זו; ואולם בשעה 18:25 הגיע אל שר מסר דחוף מאחת מן המשחתות המלוות: שבויים בריטיים, שנלכדו מאחת מהאוניות הבריטיות שטובעו, דיווחו שכוח של כעשרים אוניות מערכה בריטיות נמצא בסמוך.
דקות ספורות לאחר מכן, בשעה 18:30, זיהו אוניות הצי הגדול, שהיה עתה ברובו ערוך בטור קרבי, את האוניות הגרמניות, והחלו לירות עליהן. רק עשר אוניות בריטיות פתחו בפועל באש, אך הגרמנים באוניות המערכה הראשונות בטור גילו לחרדתם שהם עומדים מול הצי הגדול כולו שחצה את ה-T שלהן, ולא רק מול שייטת של סיירות מערכה. לשר לא היה ספק באשר למצבו הקשה; האש הכבדה שהנחיתו הבריטים על הצי הגרמני הביאו את שר, לאחר שלוש דקות בלבד, להורות לאוניותיו לבצע פנייה של 180° לאחור, ולסגת. התמרון, "פניית קרב לימין", בוצע במיומנות ובהצלחה, ושר ניתק מגע.
ג'ליקו החליט שלא לרדוף ישירות אחרי הצי הגרמני, שנע כעת לדרום מערב; הוא המשיך לנוע דרומה, במטרה להיות בין הצי הגרמני ובין בסיסיו, וכך - קיווה ג'ליקו - לכפות עליו קרב שבו יושמדו הגרמנים. שר היה מודע היטב לסכנה, והחליט לנקוט בתמרון נועז: הוא הורה לאוניותיו, בשעה 18:55, לפנות שוב 180°, הפעם צפונה, ולתקוף בשנית את הצי הבריטי. שר קיווה שיצליח להביך ולבלבל את הצי הבריטי, וכך לנתק מגע ולחזור לבסיסיו. ואולם, התמרון נכשל; הפנייה הביאה את שר שוב אל מול הצי הבריטי, ובפעם השנייה הצליח ג'ליקו לחצות את ה-T של הצי הגרמני. בפעם זו כבר היה הצי הבריטי פרוס באופן מלא, האש שהנחיתו אוניות המערכה הבריטיות על הצי הגרמני הייתה כבדה בהרבה, והאוניות הגרמניות ספגו פגיעות קשות, כמעט ללא יכולת להשיב אש יעילה. שר הורה, בפעם השלישית, על ביצוע פנייה לאחור. הפעם התבצעה הפנייה בצורה חלקה הרבה פחות מאשר בפעמים הקודמות: האוניות הגרמניות היו תחת מתקפה כבדה, ומערך הקרב של הצי הגרמני החל להתפורר.
"דהרת המוות", הגרמנים מנתקים מגע
שר הבין שהוא נמצא בסכנה גדולה מאוד. הבריטים היו כעת במצב שבו היו יכולים להשמיד את כל אוניות המערכה הגרמניות, גאוותה של גרמניה. צי אוניות המערכה הגרמניות לא היה קריטי לגרמניה כמו שהיו אוניות המערכה הבריטיות חשובות לבריטניה, אך המכה המורלית הייתה עלולה להיות חמורה. שר החליט ששימור אוניות המערכה הוא המטרה החשובה ביותר, גם במחיר אובדנן של אוניות אחרות. הוא הורה לסיירות המערכה הגרמניות לתקוף את הצי הבריטי, ובמקביל הורה שר לאוניות המערכה, בפעם השלישית באותו קרב, לפנות 180° ולנתק מגע. הפעם לא נעשתה הפנייה בצורה חלקה כל כך, בשל האש הבריטית הכבדה, אך אף על פי שהמבנה הקרבי של אוניות המערכה הגרמניות החל להתפורר, הצליח שר לנתק מגע.
סיירות המערכה הגרמניות הסתערו על הטור הבריטי, תחת אש כבדה, במה שנקרא לאחר מכן "דהרת המוות". האוניות הגרמניות היו כבר פגועות מהקרב עם הסיירות הבריטיות ומאש אוניות המערכה הבריטיות, וכעת היו נתונות לאש כבדה ביותר. הן ניצלו על ידי הוראה נוספת של שר: כמה דקות לאחר שהורה לסיירות המערכה שלו לתקוף את הבריטים, הורה שר לשייטות המשחתות להסתער אל הצי הבריטי ולתקוף אותו בטורפדות. סיירות המערכה הגרמניות הצליחו לחמוק, אך ניזוקו קשות.
קרב הלילה
שני הציים נעו עתה דרומה, כאשר נתיביהם הובילו אותם למפגש. ואולם, ג'ליקו החליט שלא לסכן את אוניותיו בקרב לילה, מכיוון שחשש שלגרמנים יש אמצעים לראיית לילה טובים יותר מאלו שלו (מה שלמעשה התברר כנכון). ג'ליקו העריך ששר יפליג אל בסיסיו בפתח נהר אמס, ולפיכך הורה לאוניותיו להיערך במבנה הגנתי ללילה, ולנוע בכיוון זה, במטרה לחסום את דרך הנסיגה של שר חזרה לבסיסיו. ג'ליקו קיווה שיצליח למצוא שוב את הכוח הגרמני עם עלות השחר, ואז להנחיל לו תבוסה מוחצת. הייתה אפשרות נוספת, דחוקה יותר, והיא שהגרמנים ינסו לפנות לכיוון ריף הורנס (Horns Reef), שונית הנמצאת סמוך לחוף חצי האי יוטלנד, ומשם ינועו לאורך החוף דרומה, כשהם מוגנים על ידי שדות המוקשים שהשתרעו לאורך החוף. כדי למנוע אפשרות כזו הורה ג'ליקו לכוחות הקלים יותר שבפיקודו, משחתות וסיירות, לסייר מצפון לו - כלומר, בחלקו האחורי של הטור הבריטי, ולדווח על פעילות כזו. ג'ליקו גם קיווה שאם אכן יחליטו הגרמנים לנוע בדרך זו, יוכלו המשחתות לבלום אותן באמצעות ירי טורפדות.
שר בחר בדיוק באפשרות זו, והחליט לנוע לכיוון שונית הורנס. למזלו של שר, רוב האוניות הבריטיות שנתקלו בו לא דיווחו לג'ליקו על המתרחש. הדיווחים הבודדים בקשר רדיו שאכן היו לא נקלטו באוניית הדגל של ג'ליקו; ייתכן והדבר נגרם בשל חסימות קשר שהגרמנים הפעילו. המשחתות גם לא הצליחו לנצל את רוב ההזדמנויות שנקרו בפניהן כדי לתקוף את האוניות הגרמניות, למרות ציפיותיו של ג'ליקו. האדמירל הבריטי ואנשי צוותו גם לא הבינו שמטחי הירי וההתפוצצויות שהם רואים מצפון להם הם לחימה של המשחתות באוניות המערכה הגרמניות; הם סברו שהמדובר בקרב בין ספינות הטורפדות הגרמניות והמשחתות הבריטיות. גם אוניותיו של אוון תומאס, שהיו בחלקו האחורי של הצי הבריטי, הבחינו באוניות המערכה הגרמניות החומקות, אך רב החובל של אוניית המערכה "אה"מ מלאיה" החליט, על דעת אוון תומאס, שלא לפתוח באש; שניהם לא דיווחו על כך לג'ליקו, מתוך הנחה שהוא מודע למצב ומתוך חשש שדיווח בקשר רדיו יחשוף את מיקומם.
כישלון המודיעין הבריטי
כבר בשלב מוקדם של הקרב התערער אמונו של ג'ליקו באמינות המסרים המודיעיניים שהועברו אליו על ידי האדמירליות, זאת לאחר שגילה שהצי הגרמני יצא לים, בניגוד למסר המודיעיני שקיבל על פיו נמצאים הגרמנים בנמל. המפענחים בחדר 40 המשיכו בפיענוח מסרים במשך הקרב, אך הקצינים האחראים עליהם טיפלו בהם ברשלנות, ומנעו מג'ליקו מידע חיוני.
בשעה 21:58 קיבל מסר מהאדמירליות, על פיו האויב נמצא מדרום מערב לו. לג'ליקו היה ברור שהמסר מוטעה, שכן האויב נצפה מצפון מערב לו. אמונו של ג'ליקו בידיעות המודיעיניות התערער עוד יותר, וכעת חש שאינו יכול יותר לסמוך על המודיעין. לפיכך, בשעה 22:41, כאשר קיבל ג'ליקו את המסר שהגרמנים החלו לנוע לכיוון שונית הורנס, לא האמין לו. ואולם, מסרים שהיו יכולים להחזיר את אמונו של ג'ליקו בידיעות המודיעיניות, ולתת לו את המידע הנכון, לא הועברו לג'ליקו: ידיעה שעל פיה דרש שר סיור של צפלינים מעל שונית הורנס עם שחר לא נשלחה אליו, וכך גם פענוח המסר של שר לשייטות המשחתות להתאסף ליד שונית הורנס עד השעה 2:00 - גם פענוח זה לא הועבר לג'ליקו. בסך הכל לא הועברו לו שמונה הודעות מעין אלו; הקצין באדמירליות שהיה אחראי על מחדל זה תייק אותן בצורה מסודרת בתיק המתאים, אך לא חשב להעביר אותן הלאה.
ההיתקלויות במהלך קרב הלילה
למרות העליונות הגרמנית בקרב הלילה, היה מהלכו מבולבל ולא ברור כמו בקרב היום. ההיתקלות הראשונה הייתה בין שייטות של סיירות; הסיירת הבריטית "סאות'האמפטון" נפגעה מאש כבדה של הגרמנים, אך הצליחה לשגר טורפדו ולהטביע את הסיירת הגרמנית "פראונלוב" על כל צוותה, למעט חמישה ניצולים.
מן השעה 23:20, ועד לשעה 2:15 בערך, תקפו משחתות בריטיות את צי המערכה הגרמני, באמצעות טורפדות. המתקפות היו בטווח קצר מאוד, לעיתים לא יותר מקילומטר אחד, ובהן טובעו חמש משחתות בריטיות ואחרות ניזוקו. מאידך, הסיירת הקלה הגרמנית "רוסטוק" נפגעה קשות וטבעה לאחר כמה שעות, ואוניית המערכה פרה-דרדנוט "פּוֹמֶרן" נפגעה מטורפדו, התפוצצה וטבעה, ועמה כל אנשי צוותה (844 קצינים ומלחים). הקרב התנהל במהומה ובחוסר סדר, בשל הלילה שסביב, וחוסר הוודאות של כל צד לגבי זהות האוניות שמולו. בתוך המהומה התנגשו שלוש משחתות בריטיות זו בזו, ואוניית המערכה הגרמנית "נאסאו" התנגשה במשחתת הבריטית "ספיטפייר"; "נסאו" לא הייתה יכולה לירות ישירות במשחתת הבריטית מתותחיה הכבדים מכיוון שלא ניתן היה להנמיך אותם די הצורך, אך ההדף מעצם הירי כאשר שתי האוניות צמודות זו לזו גרם לאונייה הבריטית נזק רב. למרות הנזק הצליחה "ספיטפייר" לשוב לבסיסה. קטע באורך שלושה מטרים נפער בצידה של "נסאו", ובשל כך נאלצה להנמיך את מהירותה ל-15 קשר. לוחות הצד של האונייה הגרמנית נותרו על סיפון האונייה הבריטית.
סיירת גרמנית נוספת, "אלבינג", התנגשה באוניית המערכה "פוזן". "אלבינג", שכבר נפגעה לפני כן בקרב, נפגעה קשות בהתנגשות, וטבעה בשעות הבוקר המוקדמות.
זמן קצר לאחר חצות הטביעו אוניות מערכה גרמניות את הסיירת הבריטית "בלאק פרינס" מטווח קרוב; כל אנשי צוותה (857 איש) נספו. הייתה זו האונייה השלישית משייטת הסיירות הראשונה שנפגעה; כזכור, הסיירת "דיפנס" התפוצצה ו-"ווריור" נפגעה קשות. במקביל, מצאו את עצמן סיירות המערכה הגרמניות "מולטקה" ו"זיידליץ" בטווח קצר מאוניות המערכה הבריטיות, אך אלה לא פתחו באש כדי לא לחשוף את מיקומן.
בשעה 1:45 הסתבר לגרמנים שלא ניתן יהיה לחלץ את סיירת המערכה "לוצוב", שנפגעה קשות במהלך הקרב, ולפיכך נטש אותה צוותה והאונייה הוטבעה בידי ספינת הטורפדו G38. בשעה 2:15 חלה לפתע התפוצצות בחרטום ספינת הטורפדו הגרמנית V4; צוותה נטש אותה והאונייה הוטבעה בידי חברותיה. לא הייתה אוניית אויב בסביבה, והפיצוץ נגרם כנראה ממוקש.
סיום והכרעת הקרב
בשעה 6:15 היה כבר רוב הצי הגרמני סמוך לחוף הדני, מוגן מאחורי שדות מוקשים ימיים, ועד לשעות הצהריים הגיעו רוב האוניות הגרמניות לנמליהן. ג'ליקו גילה בבוקר ים ריק; הוא הפנה את הצי לאחור כדי לסרוק אחר אוניות גרמניות שאולי נותרו בים, ומשהבין שהצי הגרמני חמק, הורה לצי הבריטי לשוב לבסיסיו. בשעות הערב של אותו יום כבר עגנו רוב האוניות הבריטיות בנמליהן.
קוחנובו
קוחנובו (בבלארוסית: Коханаў (קוחנאו) או Коханава (קוחנבה), ברוסית: Коханово, בפולנית: Kochanów (קוחנוב)) היא עיירה במחוז ויטבסק שבמזרח בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
העיירה נזכרת מראשית המאה ה-16, ובחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה בתחום האימפריה הרוסית. עם חיבורה לקו מסילות הברזל בשנת 1870, הואץ פיתוחה של העיירה.
קרב יוטלנד
סיום והכרעת הקרב
מבחינת ההצלחה הטקטית והחומרית, לא היה ספק שהגרמנים ניצחו בקרב. להלן השוואת האבדות של שני הצדדים:
קוחנובו
יהודי קוחנובו
בשנת 1897 נמנו בעיירה 637 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בה כ-500 יהודים, ובתקופה הסובייטית פעל בה בית ספר יידי. ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים.
קרב יוטלנד
סיום והכרעת הקרב
תוצאה זו הלהיבה מאוד את הציבור בגרמניה. הקייזר וילהלם כינה את הקרב "קרב 1 ביוני של הים הצפוני", על שם "קרב 1 ביוני המהולל" (Gloriuos First of June), הקרב הימי הראשון בין בריטניה וצרפת במלחמות הנפוליאוניות. הקייזר אמר לפקודיו:
קוחנובו
יהודי קוחנובו
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודי הכפר הסמוך גלושבו. 15 צעירים יהודים מהגטו שניסו להתנגד לגרמנים נרצחו על ידם.
בסוף ינואר 1942 נרצחו בין 300 ל-350 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה בסמוך לבית הקברות המקומי.
קרב יוטלנד
סיום והכרעת הקרב
הקרב נודע בגרמניה כ"קרב סקאגראק" (Skagerrakschlacht), על פי השם הדני של המצר המחבר בין הים הצפוני לים הבלטי, שבסמוך לו נערך הקרב.
הבריטים, לעומת זאת, היו מאוכזבים קשות מתוצאת הקרב. הציבור הבריטי קיווה לקרב שבו יושמד הצי הגרמני כולו, בסגנון קרב טרפלגר; תוצאות הקרב היו רחוקות מלהיות מכריעות, במקרה הטוב, ולא היה שום סימן להשמדת הצי הגרמני. האשמה הוטלה על ג'ליקו, שנתפס כזהיר והססן יתר על המידה, ובשל כך כמי שהחמיץ הזדמנות חד פעמית להשמיד את אויבו; וזאת, למרות העדיפות המכרעת שממנה נהנה.
למרות זאת, בטווח הרחוק יותר החלו תוצאות הקרב להיראות באופן שונה. אף על פי שהבריטים לא הצליחו להשמיד את הצי הגרמני, ואף על פי שספגו אבדות כבדות יותר, הרי הצי הבריטי היה זה ששלט בשדה המערכה בסיום הקרב, ואילו הצי הגרמני נסוג לבסיסו. הצי הגרמני לא העז יותר לצאת לקרב נגד הצי הבריטי, למעט שתי גיחות קצרות וכושלות באוגוסט ובאוקטובר, גיחות שהסתיימו תוך כמה שעות כאשר הסתבר לגרמנים שצי הים הגדול יוצא לקראתם, ואז נסוגו במהירות לבסיסם. מטרת המבצע הגרמני בקרב יוטלנד, להשמיד יחידה משמעותית מן הצי הבריטי, לא הושגה.
יתר על כן, למרות האבדות הבריטיות הרבות יותר, לא הצליחו הגרמנים לשנות את מאזן הכוחות ביניהם ובין הבריטים. אף על פי שכמה מן האוניות הבריטיות נזקקו לתיקונים, הרי שתגבורות הגיעו תוך ימים ספורים; עדיין היו לבריטים 24 אוניות מערכה מול 10 גרמניות. אפילו שייטת סיירות המערכה הבריטית, שספגה אבדות ניכרות, עדיין הייתה חזקה מזו הגרמנית. בסופו של דבר, לא הצליח הצי הגרמני לפרוץ את המצור הבריטי. כדברי מאמר מערכת בעיתון בארצות הברית:
מסקנות טכניות וטקטיות
הגרמנים הוכיחו בקרב יוטלנד מיומנות גבוהה, כישורי ימאות מעולים, וכישורי לחימה בלילה שהיו טובים מאלה של הבריטים. מערכות רכישת הטווח שלהם היו טובות יותר, אם כי מערכות ניהול האש הבריטיות היו טובות מאלה של הגרמנים. דיוק הירי הגרמני היה טוב יותר, וקצב האש גבוה מעט יותר. שני הצדדים שיפרו את ציוד בקרת האש שלהם לאחר הקרב. הגרמנים השקיעו בשיפור יכולת ההגבהה של תותחיהם, כדי שיוכלו לירות לטווח רחוק יותר ולצמצם את היתרון הבריטי. אחת הסיבות שהאבידות הבריטיות היו גבוהות יותר היא דיוק התותחנים הגרמניים. הגרמנים ירו 3,597 פגזים מהם 122 פגעו, שיעור דיוק של 3.4%. הבריטים ירו 4,534 פגזים מהם 123 פגעו, שיעור דיוק של 2.7%.
הבריטים גילו כמה וכמה בעיות טקטיות ופיזיות בצי שלהם. כאמור לעיל, המיומנות הבריטית בקרב לילה לקתה בחסר, וכך גם טקטיקת הפעלת המשחתות. גרוע מכל היו הדיווחים הבריטיים ונוהל העברת המידע; כך למשל, נודע לג'ליקו על אובדן "אינבינסיבל" ו"קווין מרי" רק למחרת טביעתן; מידע חיוני לא הועבר לג'ליקו ומנע ממנו ניצחון אפשרי. הפגזים הבריטיים לא הצליחו לחדור את השריון הגרמני, ולא גרמו נזק מהותי. לאחר הקרב פיתחו הבריטים פגזים משופרים, אך אלה לא נכנסו לשירות עד 1918. החולשה העיקרית בציוד הבריטי היה הקורדיט, שהוא אבק שרפה נטול עשן המשמש כחומר הודף בתותחים. הקורדיט שבו השתמשו הבריטים היה פחות יציב מזה של הגרמנים, וכאשר הייתה פגיעה בצריח של התותח התלקח הקורדיט, והאש עברה מטה אל מחסני התחמושת, וגם לצריחי תותחים נוספים. הבעיה הוחמרה עוד יותר בשל נוהגם של צוותי התותחנים הבריטיים לשמור כמות רבה יחסית של קורדיט בצריח (במקום לשמור את עיקר הכמות במחסני התחמושת, המוגנים הרבה יותר, ולהחזיק בצריח רק את הכמות המינימלית הדרושה). הם עשו זאת כדי לשמור על קצב אש גבוה ככל האפשר, אך הימצאותו של הקורדיט בכמות גדולה בצריח הביאה לאסונות שפקדו את סיירות המערכה הבריטיות.
הוויכוח בבריטניה
ג'ליקו ספג ביקורת קשה בבריטניה בשל זהירותו ובשל כך שהצי הגרמני הצליח לחמוק, בסופו של דבר. השני בסדר הפיקוד, אדמירל ביטי, היה משוכנע שג'ליקו היה יכול להשיג ניצחון מוחץ ולהשמיד את הצי הגרמני. ג'ליקו קודם לתפקיד לורד הים הראשון, המפקד העליון של הצי, אך בכך הורחק מפיקוד ימי פעיל. ביטי קיבל את תפקידו כמפקד הצי הגדול.
הוויכוח בתוך הצי הבריטי נמשך עוד כעשר שנים לאחר המלחמה. הביקורת העיקרית שהוטחה בג'ליקו הייתה על תגובתו למתקפת הסיירות וספינות הטורפדו הגרמניות על הצי הגדול בשעה 19:15, שבחסותה הצליח שר לחמוק. ג'ליקו הורה לאוניותיו לפנות לאחור, כדי לחמוק מהטורפדות; בפנייה זו התרחק ג'ליקו מהקרב, ועד שחזר הצליחו הגרמנים לנתק מגע. מבקריו של ג'ליקו טענו שהיה עליו לפנות אל הטורפדות, לכיוון הצי הגרמני; לו היה נוהג כך, ייתכן שהיה מאבד כמה מאוניותיו, אך היה מצליח להגיע למגע עם הצי הגרמני ומשמיד אותו.
תומכיו של ג'ליקו טענו מנגד, שמטרתו העליונה של ג'ליקו הייתה שמירה על כוחו של הצי הבריטי. השמדת הצי הגרמני הייתה מטרה משנית בחשיבותה. לג'ליקו כבר הייתה שליטה בשדה הקרב, והגרמנים החלו לסגת ממנו.כך שלמעשה ג'ליקו ניצח את הקרב, כי המצור הימי נותר על כנו והצי הגרמני לא העז לצאת מבסיסיו. לא היה כל היגיון בנטילת סיכון של השמדת מספר רב של אוניות בריטיות, כאשר הצי הבריטי נמצא ביתרון מספרי וטקטי. ג'ליקו עצמו כתב לאדמירליות זמן רב לפני הקרב מכתב, ובו הציג את תפיסתו, כי כדי לחמוק ממתקפת טורפדו בקרב עתידי הוא יפנה את הצי לאחור; האדמירליות אישרה את תפיסתו של ג'ליקו, שהייתה מקובלת בכל הציים הגדולים באותה תקופה. ג'ליקו גם חשש שפנייה של האויב לאחור נועדה לפתות אותו לנוע לכיוון מארב של צוללות ומוקשים; מפקדיו באדמירליות קיבלו גם תפיסה זו. תומכיו של ג'ליקו הזכירו עוד, שכישלון של ג'ליקו היה עלול לגרום לתבוסה של בריטניה במלחמה; כפי שאמר וינסטון צ'רצ'יל, ג'ליקו היה האדם היחיד, משני הצדדים, שיכול היה להפסיד במלחמה באחר צהריים אחד. ג'ליקו לא היה יכול לקחת שום סיכון במצב זה.
תומכיו ומעריציו של ביטי ראו בו מעין נלסון חדש, שהיה ראוי לנצח בקרב, לולא המשגים שעשה ג'ליקו. ביטי, כך טענו תומכיו, הוביל את הצי הגרמני למלכודת, אך ג'ליקו לא ידע לנצל את המצב. מנגד, ביקרו תומכיו של ג'ליקו את ביטי בחריפות. לטענתם, רשלנותו של ביטי היא זו שהביאה לכישלון בקרב. ביטי היה אחד מהאדמירלים הנערצים בצי הבריטי, אדם אמיץ לב ומנהיג כריזמטי, אך הוא כשל בעימות בשלב הראשון של הקרב מול סיירות המערכה של היפר, ובכך איבד יתרון אפשרי. כישלונו הגדול ביותר היה בכך שלא סיפק לג'ליקו את המידע על מיקומו, מהירותו וכיוונו של האויב.
Mad Woman
Mad Woman (בעברית: אישה משוגעת) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Folklore. השיר יצא לאור ב-24 ביולי 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי סוויפט וארון דסנר והופק על ידי דסנר גם כן. השיר זכה להצלחה בינלאומית מבלי שיצא כסינגל, תוך שנבחר גם לא לצאת כסינגל ולא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים.
עם יציאתו, "Mad Woman" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה, תוך שנאמר עליו כי הוא מדבר על "סיפורה של אישה אלמנה ונקמנית". כמו כן, נכתב עליו כי הוא "עוסק בבירור במיזוגיניה". השיר הופיע במקום ה-16 במצעד שירי הספוטיפיי העולמי וצבר למעלה מ-3.902 מיליון השמעות ביממה אחת, תוך שהפך לאחד מהשירים עם הפתיחות הגדולה ביותר בשנת 2020. בשבוע אחד, צבר 15.7 מיליון השמעות.
רקע וכתיבה
בריאיון לאנטרטיינמנט ויקלי בדצמבר 2020, סוויפט רמזה שהשיר נוצר בהשראת האירועים שבאו בעקבות מחלוקת המאסטרס שלה, במסגרתה הסתבכה בסכסוך מתוקשר עם איש העסקים סקוטר בראון, שרכש את קטלוג המוזיקה שלה. בסרט התיעודי Folklore: The Long Pond Studio Sessions, היא דיברה עם דסנר על "Mad Woman" והצהירה כי: "... חשבתי שהאלמנט מעורר הזעם ביותר של להיות אישה הוא גזלייטינג. היו מקרים כאלה בעת הזו עם מישהו שקשור לחיים שלי. מדובר באדם שניסה לגרום לי להרגיש שאני אשמה בדברים מסוימים. אני מרגישה שאין לי שום זכות להגיב, או שמא אני משוגעת וכועסת. איך אני אמורה להגיד 'למה זה מרגיש כל כך רע?'".
הרכב ומילים
"Mad Woman" מאופיין בפסנתר דומיננטי, אותו האנה מלריאה מ-NME השוותה לאלבום I Am Easy to Find של דה נשיונל, משנת 2019. המבקרים פירשו את מילות השיר כביקורת של סוויפט על סקסיזם, והתמודדות עם הטאבו החברתי הנוגע לכעס הנשי. היא מתייחסת לסטנדרטים מגדריים כפולים בשורות כמו, "אתה דחפת את הדוב הזה עד שהטפרים יצאו / ואתה מוצא משהו לעטוף את הלולאה שלך". המילים "וגם נשים אוהבות לצוד מכשפות" מתייחסות לדימויים של ציד מכשפות. מבקרים שונים פירשו את החלק הזה כתגובה של סוויפט כנגד תגובות של נשים שהביעו כלפיה ביקורת בעקבות מחלוקת המאסטרס שלה. בקוסמופוליטן נערכה הקבלה בין הנרטיב של השיר לבין דמותה של דאינריז טארגאריין מסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס", בה טארגאריין נחשבת לדמות נשית בעלת כוח רב ש"משתגעת" לכאורה (כשם השיר) בנוגע לכס המלוכה וזאת, בנוסף לכך שיש לה דמות נשית אחרת כאויבת הגדולה ביותר שלה. באנטרטיינמנט ויקלי נכתב שהשיר משקף את התפיסה החברתית של הכעס הנשי: "אם אישה רגשנית או כועסת, היא מתויגת כ"משוגעת", במיוחד דרך המילים "ואין כמו אישה משוגעת / איזו בושה היא השתגעה / אף אחד לא אוהב אישה משוגעת / גרמת לה לכך". במגזין השוו גם את המסר של "Mad Woman" לזה של "The Man", הסינגל הרביעי של סוויפט מתוך אלבומה Lover משנת 2019: "שני השירים מתמודדים עם דרכי ההגדרה של נשים, אך בעת שב-"The Man" היא מתלוננת על דברים רבים, ב-"Mad Woman" היא ספציפית יותר. איפה ש-"The Man" חצוף, "Mad Woman" חשוך, ציני וכועס.
השיר ביחס ל-"Happiness"
בבית השני של "Happiness" מ-Evermore, סוויפט שרה את שתי השורות "תגיד לי, מתי החיוך המנצח שלך; התחיל להיראות כמו גיחוך?" והדבר מתאר את התודעה האופפת את סוויפט. היא מתחילה להבין ש"החיוך המנצח" של בן הזוג שלה הפך ל"גיחוך" והדבר מצביע על מצב שלילי במערכת היחסים שלהם. היא ממשיכה ושרה "מתי כל השיעורים שלנו התחילו להיראות כמו כלי נשק; המצביעים על הכאב העמוק ביותר שלי?". שתי השורות האלה דומות בחלקן לשורות "אתה, עם המילים שלך כמו סכינים; וחרבות וכלי נשק שאתה משתמש נגדי" מהשיר "Mean", הלקוח מ-Speak Now. אף על פי שהמצבים בכל שיר שונים, בשניהם האדם האחר עליו סוויפט מדברת משתמש במילותיו כדי לאתר את חוסר הביטחון והחולשה שלה. בשיר הזה, היא חשה כי בן זוגה לשעבר מפנה האשמות שונות כלפיה לשווא. שלוש השורות "אני מקווה שהיא תהיה טיפשה ויפה; [בתור] מי שתופסת את מקומי לידך; לא, לא התכוונתי לזה", מדברות על ההבנה שבן זוגה לשעבר, הוא לא כל עולמה לכאורה.
סוויפט מתמודדת עם המצב באמצעות התגוננות וזלזול בבת זוגו הבאה של בן זוגה לשעבר. צמד המילים "טיפשה ויפה" נטבע לראשונה ברומן "גטסבי הגדול" משנת 1925. בהקשר, הדמות דייזי ביוקנן, שמכירה בטעויות שהיא עשתה בחייה, מקווה שבתה תגדל להיות "טיפשה – זה הדבר הטוב ביותר שילדה יכולה להיות בעולם הזה, טיפשה קטנה ויפה". לטענתה, כל עוד היא שומרת על הכריזמה והזוהר שלה, שום דבר אחר לא צריך להיות חשוב בחברה שלה. הפגנת תסכול רגעית זו, תוארה ככזו המדגימה את הצמיחה שחוותה סוויפט לאורך הקריירה שלה. שירים כמו "Better than Revenge" משנת 2010, מציגים הערות מזלזלות על בנות הזוג החדשות של בני הזוג לשעבר של סוויפט. עם זאת, השיר "Mad Woman" משנת 2020 מסתייג מהזלזול הזה ובמקום זאת דן ברעיון שנשים המסתכסכות זו עם זו רק מסייעות לפטריארכיה. סוויפט מתייחסת לאותו הרומן גם בשורה "מרגישה כל כך גטסבי במשך כל השנה ההיא" הלקוחה מתוך שירה "This Is Why We Can't Have Nice Things", שנכלל באלבום האולפן השישי שלה, Reputation.
ביקורת
אלכסנדרה לאנג מ-Dallas Observer החמיאה לסוויפט על כך ששרה על נושאים חברתיים ב-"Mad Woman", וכתבה: "הניגודיות של המנגינה העדינה יותר עם הטקסטים הנוקבים ממחישה את הקו הדק שנשים צפויות לפעול על פי רגשותיהן. אולי סוויפט התבגרה, אך היא מראה את יכולתה להשתמש במוזיקה שלה כדי לבקר סוגיות חברתיות מערכתיות – ולא רק בן זוג לשעבר". השיר זכה לביקורות חיוביות רבות מטעם מבקרים המוזיקה, אך הוגדר כ"שיר חלש יותר" בסך הכול, בהשוואה לשירים אחרים ב-Folklore. אריק מייסון מ-Slant Magazine הרגיש ש-"Mad Woman" טוב מבחינת המסר שלו, אך הדגיש שהוא לא מתוחכם בהשוואה לשאר השירים באלבום.
ברולינג סטון "Mad Woman" דורג במקום ה-90 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג". ברשימת "167 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג" שפורסמה על ידי BuzzFeed הוא דורג במקום ה-132, בעוד שברשימת "השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג" שפורסמה על ידי NME דורג במקום ה-58. ברשימה דומה שפורסמה על ידי Vulture דורג השיר במקום ה-74.
הצלחה מסחרית
עם הפצתו של Folklore, הופיע "Mad Woman" במקום ה-12 במצעד הספוטיפיי האמריקאי, עם 2.245 מיליון השמעות והפך לאחד מהשירים עם הבכורה הגדולה ביותר של אמנית בארצות הברית בתולדות הפלטפורמה. כתוצאה מכך, הוא דורג במקום ה-47 במצעד הבילבורד הוט 100 והפך לאחת מהרצועות היחידות של אמנית בשנת 2020 שהצליחו לעשות זאת. ברולינג סטון טופ 100 דורג במקום ה-17. הוא דורג במקום ה-27 במצעד שירי הסטרימינג, תוך שבמצעדים האלטרנטיביים דורג במקום העשירי במצעד השירים האלטרנטיביים, העשירי במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים, התשיעי במצעד השירים האלטרנטיביים הדיגיטליים, והתשיעי במצעד השירים האלטרנטיביים (סטרימינג). במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים שהה השיר במשך שנים עשר שבועות, מה שהפך אותו לאחד מהשירים היחידים בהיסטוריה שעשו זאת מבלי לצאת כסינגל שיווקי או כסינגל.
מחוץ לארצות הברית, זכה "Mad Woman" להצלחה גם כן, כאשר דורג במקום ה-25 במצעד הסינגלים האוסטרלי. במצעד הסינגלים של סינגפור, דורג במקום ה-25, תוך ש-14 שירים נוספים מ-Folklore (פרט ל-"Peace" ו-"Hoax") דורגו במצעד גם כן. בממלכה המאוחדת זכה להצלחה נאה, כאשר דורג במקום ה-50 במצעד שירי הסטרימינג. בקנדה, זכה להצלחה רבה גם כן, כאשר הצליח להגיע למקום ה-38 בקנדה הוט 100, המצעד המייצג את המדינה. בשבוע בכורתו, הצליח להגיע למקום ה-162 במצעד הסינגלים של פורטוגל. בסמוך לצאתו, עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי והצליח לצבור שם למעלה מ-65 מיליון השמעות.
במצעדי סוף השנה של בילבורד זכה השיר להצלחה חסרת תקדים, כאשר הפך לאחד מהשירים היחידים בהיסטוריה שדורגו בהם מבלי לצאת כסינגל שיווקי או כסינגל. במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים השנתי דורג במקום ה-46.
קרדיטים וצוות
הקרדיטים לקוחים מאתר טיידל.
דרו וייסמן
השכלה
ויסמן קיבל תואר ראשון ותואר שני מאוניברסיטת ברנדייס בשנת 1981, שם התמחה בביוכימיה / אנזימולוגיה ועבד במעבדתו של ג'רלד פאסמן. את עבודות הגמר שלו ביצע באוניברסיטת בוסטון באימונולוגיה / מיקרוביולוגיה, שם קיבל את התואר ברפואה ואת הדוקטורט בשנת 1987. לאחר מכן, ויסמן פעל במרכז הרפואי "בית ישראל לדיקאונס", ואחריו כחבר במכון הלאומי לבריאות (NIH) בפיקוחו של אנתוני פאוסי - המנהל הנוכחי של המכון הלאומי לאלרגיה ומחלות זיהומיות.
תרומות מדעיות
ויסמן, אימונולוג החוקר חיסונים, פגש את שותפתו קטלין קאריקו בחנות צילום בפן, שם שניהם שיתפו את תיסכולם מהיעדר המימון למחקר RNA. באותה תקופה ניסתה קאריקו טיפול ב-RNA במחלות מוחיות ושבץ מוחי. ויסמן החל לשתף פעולה עם קאריקו, שהעבירה את המיקוד שלה לחיסונים מבוססי RNA. המכשול העיקרי שעמד בפניהם היה שה - RNA עצמו גרם לתגובות חיסוניות ודלקתיות לא רצויות. בשנת 2005 הם פרסמו מחקר ציון דרך שהשתמש בנוקלאוזידים סינתטיים כדי לשנות את ה-RNA כדי להפוך אותו לבלתי מזיק לגוף. פריצת דרך זו הניחה את היסודות לשימוש בתרופות ה-RNA, ובסופו של דבר הוסמכה על ידי BioNTech / Pfizer ו-Moderna לפיתוח חיסוני COVID-19 שלהם. ויסמן גם שיתף פעולה עם מדענים בתאילנד כדי לפתח ולספק חיסונים מסוג COVID-19 למדינה ולמדינות שכנות בעלות הכנסה נמוכה שאולי אין להן גישה מיידית לחיסון. הוצע כי לווייסמן ולקאריקו יוענק פרס נובל על תגליותיהם. לשניהם הוענק פרס רוזנסטיאל לשנת 2020.
פטנטים
ויסמן הוא הממציא של פטנטים רבים, כולל US8278036B2 ו-US8748089B2, המפרטים את השינויים הנדרשים כדי להפוך את ה-RNA למתאים לחיסונים וטיפולים אחרים. פטנטים אלה נרשמו על ידי גארי דאהל, המייסד והמנכ"ל של חברת CELLSCRIPT, שהעניקה לאחר מכן את הטכנולוגיה למודרנה ולביונטק לשימוש בסופו של דבר בחיסוני ה-COVID-19 שלהם.
Chaotic (שיר)
Chaotic (בעברית: פָּרוּעַ) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית טייט מקריי, מתוך אלבום הבכורה שלה, I Used to Think I Could Fly (2022). הוא יצא לאור ב-25 במרץ 2022, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הניו זילנדי.
רקע וכתיבה
מקריי דיברה על השיר לראשונה בטיקטוק ב-14 בפברואר 2022. השיר התחיל סדרת אתגרים במסגרתה משתמשים היו מצמידים קליפים של עצמם בוכים בפרטיות עם קליפים אחרים שבהם הם נראים מאושרים ומרוצים לחלוטין, מה שמרמז על הקרנת אושר כלפי חוץ תוך כדי שהם עוברים הרבה דברים כאוטיים מבפנים, אך מסתירים זאת.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-63 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
סרטון המילים הרשמי של השיר פורסם ב-25 במרץ 2022 והצליח לצבור למעלה מ-4 מיליון צפיות בסך הכול.
אולפן הרדיו והטלוויזיה המרכזי של משרד ההגנה (רוסיה)
היסטוריה
אולפן הרדיו והטלוויזיה המרכזי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית הוקם ב-28 ביולי 1992.
בספטמבר 1992 נרשמה תחנת הרדיו סלביאנקה במשרד העיתונות והמידע הרוסי. התוכניות של סלאביאנקה שודרו ללא הפסקה על גלי רדיו מאיאק ורדיו רוסיה. מאז 1993 החלו כתבי האולפן עם לוגו VoenTV להופיע בתוכניות החדשות נובוסטישל הערוץ הראשון, וסטי, היום, איטוגי, כמו גם בתוכנית הצבאית "פוליגון" של מיכאיל לשצ'ינסקי בערוץ אוסטנקינו. בינואר 1993, התוכנית הנושאית השבועית העצמאית הראשונה, VoenTV, נוצרה במסגרת ערוץ הטלוויזיה Severnaya Korona, לאחר שהיא נסגרה מאז 1994 בערוץ הטלוויזיה TV-6. בקיץ 1993 שודרה המהדורה הראשונה של תוכנית ההסברה "השליח הצבאי".
מאז 20 בפברואר 2005, על בסיס אולפן הטלוויזיה והרדיו המרכזי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית, הוקם ערוץ טלוויזיה חדש בשם "זבזדה".
אמיל ליטוינסקי
אמיל ליטוינסקי (18 בפברואר 1891 יפו - 21 בספטמבר 1962) היה פעיל ציבור שעסק בגאולת אדמות והיה מרוכשי ומקימי שכונת תל ליטוינסקי.
ביוגרפיה
אמיל (עמנואל) נולד ביפו ב-1891 ליעקב אלחנן ליטוינסקי ולשרה (לבית פינקלשטיין), אח למשה (מוריס) ליטוינסקי ולריימונד ליטוינסקי. למד בבית הספר הצרפתי ביפו ובבית הספר הגבוה למסחר. אמיל ומשה ליטוינסקי הקימו חברה מסחרית בשם "האחים ליטוינסקי". ב-1914, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, גורש עם אחיו, משה, למצרים שם עסקו השניים במסחר וסיפקו ציוד לצבא הבריטי במזרח התיכון. לאחר המלחמה מונו האחים כסוכני חברת הדלק הבריטית של וכן הייתה בבעלותם חברה קבלנית לבניית חנויות ביפו. האחים עסקו ברכש אדמות ברחבי הארץ ובין השאר רכשו כ-1700 דונם מתושבי כפר סאקיה עליהן תכננו להקים יישוב כפרי גדול בקרבת תל אביב. ב-1934 החלה הקמת היישוב תל ליטוינסקי והאחים ליטוינסקי עברו לגור במרכז היישוב (ברחוב שנקרא כיום "האחים ליטוינסקי") כשביתו של אמיל הוקם במספר 51. כמו כן רכש עם אחיו כ-1800 דונם בכפר ג'יוס שבשומרון. על 300 דונם מהם נטע פרדס.
אביו, יעקב אלחנן ליטוינסקי, ייסד את לשכת הבונים החופשיים ביפו וכיהן כנשיאה הראשון.
אמיל נישא למרגלית (לבית אפלבוים) ולזוג נולד בן אחד (אריאל). אמיל נפטר ב-1963 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. אשתו, שנפטרה ב-1988, נקברה לצידו.
הניסיון לפרק את שותפות "האחים ליטוינסקי" ולחלק את הרכוש הרב שצברה הביא בסופו של דבר לסכסוכים משפטיים בין בני המשפחה שנמשכו שנים רבות. בשנת 2016, הגישו יורשי משפחת ליטוינסקי עתירה לבית המשפט המחוזי בתל אביב נגד מדינת ישראל, בדרישה להשיב למשפחה את קרקעות תל ליטוינסקי, לפצותה, או להעביר אליה קרקעות חלופיות.
יהדות ישראל
יהדות ישראל היא הקהילה היהודית הגדולה בעולם (אחריה יהדות ארצות הברית) המהווה כשלושה רבעים מכלל אוכלוסיית ישראל. בעת הכרזת העצמאות, בה' באייר תש"ח 14 במאי 1948, מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל כ-650,000 נפש. אוכלוסייה זו גדלה מאוד מאז כתוצאה מגלי עלייה גדולים וריבוי טבעי גבוה, ונכון ל-2023 היא מונה למעלה מ-7,000,000 נפש.
לרוב היהודים בישראל, גם לאלה מן הזרמים המסורתי והחילוני, זיקה ליהדות האורתודוקסית ולרבנים מטעמה, כפי שבא לבידי ביטוי באירועים כמו ברית מילה, בר מצווה וחתונה.
נכון ל-2021, האוכלוסייה היהודית מהווה כ-74% מכלל האוכלוסייה בישראל.{{הערה|{{קישור כללי|כותרת=Israel’s population tops 9 million as Jewish new year approaches|כתובת=https://www.timesofisrael.com/on-eve-of-rosh-hashanah-israels-population-tops-9-million/|שפה=אנגלית|תאריך_וידוא=2020-07-01|אתר=באתר The Times of Israel}}
רקע
הקשר של העם היהודי לארץ ישראל התחיל לפי המסורת בברית בין הבתרים עם הבטחת הארץ, שכונתה אז "ארץ כנען", לאברהם על ידי הקב"ה. אברהם התיישב בארץ, בה גרו אחריו גם בנו יצחק ונכדו יעקב ומשפחותיהם. יעקב ובניו ירדו למצרים ולאחר שנים יצאו צאצאיהם ממצרים בהנהגת משה ואהרון, קיבלו את לוחות הברית, שבו לארץ כנען וכבשו אותה בהנהגת יהושע בן נון. לאחר תקופת השופטים, בה לא הייתה הנהגה מסודרת, הוקמה בה ממלכת ישראל המאוחדת שהקימה את בית המקדש הראשון. ממלכה זו התפצלה במהרה לממלכת יהודה וממלכת ישראל. לאחר חורבן ממלכות אלו ובית המקדש, גלה עם ישראל לבבל. לאחר כ-70 שנים שבו חלקים מהעם לארץ ובנו בה את בית המקדש השני בחסות האימפריה הפרסית. בהמשך הוקמה בה ממלכת החשמונאים ולאחר הכיבוש הרומאי וסדרת מרידות שבמהלכן חרב בית המקדש, התדלדלה מאוד האוכלוסייה היהודית בארץ, אך אוכלוסייה משמעותית עדיין התקיימה במקום עד שלהי התקופה הביזנטית, ולבסוף רוב רובו של העם היהודי ירד לגולה.
במאה ה-7 נכבש האזור על ידי הח'ליפות המוסלמית, שהחלה לאכלס את הארץ בערבים. במהלך מאות השנים הבאות, היקף האוכלוסייה היהודית בארץ השתנה פעמים רבות. טרם ייסודה של הציונות בתחילת המאה ה-19, חיו באזור כ-10,000 יהודים.
במשך המאה ה-19 התגבשה הציונות, תנועה לאומית יהודית שבבסיסה הרצון להביא לייסודה של מדינה יהודית בארץ ישראל, וכן לקיבוץ גלויות ולעלייה משמעותית אליה. החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-19 החלו גלי הגירה גדולים של יהודים לאזור שנשלט אז על ידי הטורקים, ומאוחר יותר על ידי הבריטים.
תוכנית החלוקה של האו"ם בשנת 1947 פיצלה את שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות, יהודית וערבית. המנהיגות הערבית דחתה את תוכנית החלוקה, והחלה מלחמת העצמאות, שבמהלכה הוקמה מדינת ישראל. בשנת 1967, במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את יתרת שטחה של ארץ ישראל שבין הירדן לים התיכון, ויהודים התנחלו גם בשטחים נוספים אלה.
שני שלישים מיהודי ישראל, כ-4 מיליון תושבים, מתגוררים במישור החוף.
אוכלוסייה
מכלל יהודי ישראל, 14% הם צאצאי עולים מאירופה ומאמריקה, ומספר דומה הם צאצאי יהודים עולים מארצות ערב, איראן, טורקיה ומרכז אסיה. כ-100,000 מיהודי ישראל הם צאצאים ליהודי אתיופיה והודו.
עקב הריבוי הטבעי הגבוה וכן עקב העובדה שיהודים מהווים בה את רוב האוכלוסייה, ישראל היא המדינה היחידה בעולם עם אוכלוסייה יהודית הנמצאת במגמת גידול, זאת בניגוד לקהילות יהודיות בשאר העולם בהן האוכלוסייה במגמת ירידה או שהיא יציבה. יוצאות דופן הן הקהילות היהודיות החרדיות ברחבי העולם שחוות גידול מהיר באוכלוסייה. אנשי הקהילות הללו מתנגדים בדרך כלל לשימוש באמצעים למניעת הריון מטעמים דתיים, ובנוסף אין בקהילות הללו תופעות של התבוללות עם הסביבה הנוכרית. למטרת חישובים סטטיסטיים, מקובל לחלק את ישראל לשלשה מטרופולינים עיקריים. רוב מהאוכלוסייה היהודית בישראל יושב באזור גוש דן, שמהווה כיום את מרכז האוכלוסייה היהודית הגדול בעולם.
חלוקה עדתית
רוב יהודי ארץ ישראל בתקופה העותמאנית היו מזרחיים. מאידך, ערב הקמת המדינה היו רובם אשכנזים. עם הכרזת העצמאות החל זרם של הגירת יהודים ממדינות שונות, הן ארצות אירופה-אמריקה והן ממדינות ערביות ומוסלמיות לישראל. רוב המהגרים בשנות ה-50 וה-60 היו ניצולי השואה ויהודים "ספרדים" ו"מזרחיים", ובהם: יהודי צפון אפריקה, יהודי תימן, יהודי פרס, יהודי עיראק, יהודי כורדיסטן, וכן יהודי קהילות קטנות יותר, בעיקר מלוב, מצרים, הודו וטורקיה. בהמשך הגיעו לישראל גם בני קהילות אחרות, כולל יהודי אתיופיה, יהודי ברית המועצות וכן בני מנשה.
ארץ המוצא הגדולה ביותר בארץ נכון לשנת 2012 היא ישראל. קרוב ל-2.4 מיליון ישראלים נולדו בארץ ואביהם נולד אף הוא בארץ. בישראל של 2012 ישנם מאות אלפים ממוצא ספרדי-אשכנזי מעורב כתוצאה מנישואים בין-עדתיים. חלקם מופיעים כאשכנזים, חלקם כספרדים וחלקם כישראלים - על פי ארץ מוצא האב.
הערה: נתונים אלו מתבססים על נתוני הלמ"ס לשנת 2012, המגדירים את ארץ המוצא של ילידי הארץ לפי מקום הולדת האב ומתעלמים מארץ מוצא הסב כך שהמספרים הבאים אינם מוחלטים.
יהודים ישראלים יוצאי אירופה ואמריקה
אחרי ישראל, יוצאי יבשת אירופה ויבשת אמריקה (וילידים מדור ראשון לאב ממוצא זה) מהווים (נכון ל-2012) את יבשת המוצא הגדולה ביותר בקרב יהודי ישראל, ומונים כ-1.9 מיליון נפש. נתון זה כולל את ילידי ישראל שנולדו לאבות יהודים אשכנזים ברובם המכריע שעלו מאירופה או מאמריקה, וכן כ-1,100,000 אשכנזים שעלו ממזרח אירופה ומברית המועצות לשעבר (או מהאימפריה הרוסית שקדמה לה) או שהם צאצאים לעולים כאלו (מתוכם כ-240,000 אינם נחשבים יהודים על פי ההלכה). מתוך הנותרים הרוב הם צאצאים למתיישבים הציונים הראשונים וכן ניצולי השואה, ו-200,000 נוספים הם יהודים שעלו לארץ מאז קום המדינה ממדינות דוברות אנגלית, וברובם המכריע אשכנזים גם כן. עולים יהודים אלו מילאו מאז קום המדינה תפקיד בולט בכלכלה, בתקשורת, ובפוליטיקה הישראלית והם נחשבים כקבוצה האתנית היהודית האמידה ביותר בישראל.
בעשורים הראשונים של מדינת ישראל התרחש עימות תרבותי בולט בין יהודים ספרדים ומזרחים ליהודים אשכנזים. שורשיו של עימות זה, שרשמיו עדיין ניכרים בחברה היהודית בארץ, נעוצים בהבדלי התרבות הרבים בין העדות השונות, וברעיון "כור ההיתוך" שלפיו על כל היהודים בישראל "להתיך" את זהותם הגלותית לתוך "כור" חברתי משותף על מנת ליהפך לישראלים.
מדינות המוצא העיקריים של יהודים ישראלים יוצאי אירופה-אמריקה הן (לפי גודלן באוכלוסייה): ברית המועצות לשעבר, רומניה, פולין, צפון אמריקה, גרמניה/אוסטריה, צרפת, הונגריה, צ'כוסלובקיה, ארגנטינה, בולגריה ויוון, הממלכה המאוחדת.
ב-1991, החלו להגיע ארצה מאות אלפי עולים בגלי עלייה גדולים מכל 15 המדינות דוברות-הרוסית שהרכיבו את ברית המועצות כרפובליקות סובייטיות שלה טרם התפרקותה.
יהודים ישראלים יוצאי המזרח התיכון וצפון אפריקה
יהודים יוצאי המזרח התיכון וצפון אפריקה (וילדים לאב ממוצא זה) מונים נכון ל-2012 כ-1.5 מיליון אנשים בישראל. במהלך השנים כונו רוב יהודי ארצות צפון אפריקה והמזרח התיכון בכינוי "ספרדים", משום שמגורשי ספרד הגיעו לרבות מן הקהילות שם והשפיעו על נוסח התפילה ופסיקת ההלכה. זאת למעט התימנים שלהם נוסח ייחודי. גם "מזרחים" הוא מונח כולל ליהודים שמוצאם בארצות ערב והאסלאם.
רבים מן התושבים הוותיקים במדינת ישראל (שהיו ברובם ממוצא מזרח אירופי), החשיבו את עצמם מבחינה חברתית מעל לעולים החדשים. החינוך שקיבלו, התארים האקדמיים, ההיכרות עם התרבות המקומית והקשרים החברתיים שלהם סייעו להם להתקדם מבחינה כלכלית וחברתית במדינה החדשה.
להטיות התרבותיות או "גזעניות" כלפי העולים אשר באו בראשית שנות המדינה, התווספה גם העובדה שלמדינה הצעירה חסרו משאבים כספיים כדי להעניק קורת גג לזרם האוכלוסייה המסיבי, וכך נשלחו מאות אלפי עולים חדשים מזרחיים ומקצתם אשכנזים, למגורים במעברות ובפריפריה. המזרחיים והספרדים היו לעיתים קרובות קורבנות לאפליה, וכונו לפעמים "שווארצע" ("שחור" ביידיש) או "פרענק-פרך".
גרוע יותר מאפליית הדיור היה האופן השונה שבה טופלו ילדי מהגרים אלו. מערכת החינוך הפנתה רבים מהם לבתי ספר תיכון "מקצועיים" בלי לבצע שום הערכה אמיתית של יכולותיהם. יהודים מזרחיים מחו על היחס הלא הוגן, בין היתר בהקמת תנועת הפנתרים השחורים שפעלה למען צדק חברתי.
סימניה וההשפעה של האפליה המוקדמת הזו עדיין ניכרים חצי מאה לאחר ראשית המדינה, כפי שמתעדים אותן מחקרים שנעשו על ידי מרכז אדווה לשוויון חברתי, וכן מחקרים אקדמיים ישראליים נוספים (למשל את מחקרו של פרופ' יהודה שנהב מאוניברסיטת תל אביב החוקר את חוסר הייצוג של יהדות ספרד בספרי לימוד של היסטוריה בתיכון)
כל ראשי הממשלה הישראליים היו אשכנזים. ספרדיים ומזרחיים הגיעו למשרות רמות, בהן משרות שרים, שישה רמטכ"לים (מתוך 21) ושניים מנשיאי המדינה (מתוך עשרה). סגל ההוראה והגופים הסטודנטיאליים באוניברסיטאות בישראל נשארו אשכנזים בעיקרם, וזאת על אף העובדה שכמחצית מאוכלוסיית המדינה אינה אשכנזית. כמו כן הפכו ערי המעברות משנות החמישים, למה שמכונה "עיירות פיתוח". בהיותם מפוזרים על פני אזורי גבול בנגב ובגליל, הרחק מערי ישראל הגדולות. לערים האלה לא ניתנה מעולם המסה הקריטית או המרכיבים הנחוצים על מנת להצליח, והן ממשיכות עדיין לסבול מאבטלה גבוהה, מבתי ספר נחותים ומבריחת מוחות כרונית.
רוב יוצאי אפריקה ואסיה החיים כיום בישראל הם צאצאים לכ-680 אלף יהודים שעלו או נמלטו לישראל ממדינות ערב. מיעוט מהם עלה מהרפובליקות האסלאמיות של ברית המועצות לשעבר (250,000), הודו (70,000), איראן (200,000 - 250,000), טורקיה (80,000). לפני העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים היוו יוצאי אפריקה-אסיה 70 אחוז מכלל היהודים הישראלים. בנוסף, נכון ל-2012 חיים בישראל כ-200,000 עולים מיהדות צרפת, רובם הגדול דור ראשון או צאצאים לדור זה שהיגרו לצרפת מצפון אפריקה עם סיום הקולוניאליזם הצרפתי.
ילידי אסיה ואפריקה מהווים כ-15% מאוכלוסיית הגרעין החרדי בישראל.
מדינות המוצא העיקריות של יהודים ישראלים יוצאי אפריקה-אסיה הם כדלהלן:
צפון אפריקה: מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, ומצרים.
המזרח התיכון: סוריה, לבנון, עיראק, תימן, איראן, וטורקיה.
יהודים ישראלים יוצאי אירואסיה והקווקז
כולל עולים יהודים מארצות הקווקז, מגאורגיה, ומבוכרה. לרוב נחשבים לקהילות נפרדות בפני עצמם, על אף שרובן המכריע חיו במדינות שהיו תחת שלטון ברית המועצות והם אף דוברים גם רוסית.
יהודים ישראלים יוצאי אתיופיה
עם השנים חלה התקדמות משמעותית בשילוב של אוכלוסיית עולי ויוצאי אתיופיה בחברה הישראלית, גם בשל העובדה שרובם המכריע של צעיריה, הבנים והבנות, מתגייסים לצה"ל. בין 8,000 ל-17,000 יהודים נוספים, בעיקר יהודי פלשמורה, נותרו באתיופיה וממתינים לעלייה.
יהודים ישראלים יוצאי דרום אסיה והודו
כולל עולים מהודו, קהילות בני ישראל, קוצ'ין, וקהילת בני מנשה.
לא-יהודים על פי ההלכה
בישראל חיים כ-380,000 אזרחים שאינם מוכרים כיהודים על פי ההלכה, אף כי לרובם מוצא יהודי או בני זוג בעלי מוצא יהודי, והם עלו לישראל על פי חוק השבות. ריכוזם הגדול הוא בקרב עולי ברית המועצות לשעבר. מדי שנה עוברים גיור רק אחוז קטן מאזרחים אלה, כ-6,000.
גרים
במסגרת תוכנית נתיב של צה"ל התגיירו ברבנות הצבאית 5,000 חיילים, כ-800 מדי שנה, כשרבים מתוכם יוצאי ברית המועצות לשעבר. בסקר שנערך בקרב המתגיירים ברבנות הצבאית, ציינו 26% מהנשאלים שהמניע המרכזי לגיור הוא רצונם בהשתלבות חברתית. כגורמים נוספים צוינו מניעים דתיים (13%) ולאומיים (12%).
אחוז נישואי התערובת בישראל בין דתות שונות עומד כיום (2009) על כ-5%, כאשר בני הזוג הלא-יהודים הם רובם ככולם אזרחי ישראל.
יהדות ישראל בתפוצות
מאז הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948 נעשה שימוש במונח "ירידה" לתיאור הגירתם של יהודים מישראל. מרבית היהודים שהיגרו מישראל עברו לארצות הברית (250.000) קנדה (30,000) ובריטניה (30,000), והם מציינים לרוב שההגירה נובעת מאילוצים כלכליים, אכזבה מהפוליטיקה הישראלית, סוגיות ביטחוניות, ואי הפרדת הדת מהמדינה. אצל חלק גדול מבני הדור השני של מהגרים אלה (כ-30%), נחלש המרכיב הישראלי בזהותם והם נוטים להיטמע בסביבה הלא יהודית, זאת לעומת 5% בלבד בקרב בני הדור הראשון.
בנוסף, יהדות ישראל בגולה כוללת גם יהודים רבים ברחבי העולם, בעיקר במדינות מערביות, אשר זכו לאזרחות ישראלית על פי חוק השבות וחיו בארץ לתקופה קצרה, ובחרו בסופו של דבר לחזור לארץ המוצא שלהם תוך שהם שומרים על אזרחות כפולה.
תחזית דמוגרפית
הביטוי "האיום הדמוגרפי" (או "הפצצה הדמוגרפית") משמש בחברה הישראלית לתיאור איום (אמיתי או מדומה) על יעודה ועתידה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בשל הפער, ההולך ומתכנס - בשנים 1996–2000 היה הריבוי הטבעי של ערביי ישראל 3.6% ונכון לשנת 2018 ירד שיעור הריבוי הטבעי של הערבים בישראל ל-2.2% לעומת שיעור ריבוי של 1.9% בקרב היהודים (כולל עלייה), בין הריבוי הטבעי של ערביי ישראל ושל האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה והשומרון וחבל עזה ובין הריבוי הטבעי של פלח האוכלוסייה היהודי. לעיתים מצטמצם הדיון באיום לישראל בגבולות הקו הירוק ולעיתים הוא מתרחב וכולל גם את חבלי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
הריבוי הטבעי המואץ במגזר החרדי עשוי להשפיע לדעת חוקרים בישראל בעתיד על שימור הרוב היהודי במדינת ישראל.
בירושלים אחוז היהודים ירד בהתמדה מ-72% בשנת 1990 ל-62% בשנת 2015, כלומר 542,000 יהודים ואחרים לעומת 323,700 ערבים. עם זאת, הגידול השנתי בקרב האוכלוסייה הערבית בירושלים יורד בהתמדה, מ-3.6% בין השנים 1990 ל-2000, עד ל-2.7% בין השנים 2010 ל-2017. לפי ד"ר גיא בכור ממוצע הילדים לאישה יהודיה עולה בהתמדה החל מ-1996 לעומת ממוצע הילדים לאישה מוסלמית שיורד בהתמדה, כך בשנת 2016 ילדה אישה יהודיה בממוצע 4.42 ילדים לעומת 3.32 ילדים לאישה מוסלמית.
שיעור האוכלוסייה היהודית מכלל האוכלוסייה במחוז הצפון נמצא בירידה מתמדת. ההאצה בגידול אוכלוסיית הערבים, והיותם הרוב בשני אזורים גאוגרפיים גדולים - בגליל ובמשולש הפכה בשנים האחרונות לאיום על מעמדה של ישראל כמדינה בעלת רוב יהודי בחלקים ניכרים משטחה.
השתייכות דתית
מרבית הישראלים נוטים לסווג את זהותם היהודית בדרכים שונות משאר יהודי העולם בכלל, ומיהודי ארצות הברית בפרט, שבה יש נוכחות גדולה של זרמים יהודיים שאינם אורתודוקסיים.
בשנתון הסטטיסטי מספר 71 (2020) של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שבדק את ההגדרה העצמית של יהודים בני 20 ומעלה נמצאו 10.1% חרדים, 11.2% דתיים, 35.4% מסורתיים ו-43% לא דתיים או חילוניים. לפי הדמוגרף ארנון סופר, נכון ל-2010 חיים בישראל כ-700 אלף חרדים וכ-700 אלף דתיים, מתוך 5.8 מיליון יהודים.
בסקר שנערך בשנת 2007 על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה נמצא כי 27% מכלל היהודים הישראלים אמרו כי הם שומרים שבת, בעוד ש-53% אמר שהם לא שומרים שבת בכלל. הסקר גם מצא ש-50% מתוך הנשאלים היה מוותר על עריכת קניות במהלך השבת כל עוד התחבורה הציבורית תופעל ופעילויות הפנאי ימשיכו להתקיים. אף על פי כן, רק 38% האמינו כי פשרה מסוג זה תקטין את המתח בין הציבור החילוני לציבור הדתי.
בסקר שנערך בשנת 2009 על ידי מרכז גוטמן במכון הישראלי לדמוקרטיה על מידת האמונה של הנשאלים, נמצא כי 80% מכלל היהודים הישראלים מאמינים שיש אלוהים, 67% מאמינים שהעם היהודי הוא העם הנבחר, 65% מאמינים שהתורה והמצוות הן ציווי אלוהי, 56% מאמינים בקיומו של העולם הבא ו-51% מאמינים בביאת המשיח.
בסקר שהתפרסם בשנת 2017 שהוזמן על ידי הרבנות הראשית בקרב 501 יהודים ישראלים שנולד להם בן זכר בחמש השנים האחרונות נמצא כי 98% מלו את בנם, ל-86% מתוכם לא היה ספק שימולו את בנם (בהתפלגות לפי גילאים עלה אחוז זה ל-96% בקרב צעירים עד גיל 30).
מסורתיים וחילונים
כיוון שהמונחים "חילוניים" ו"מסורתיים" אינם מוגדרים באופן מלא ומוסכם, קשה לדעת כמה מהיהודים בישראל משייכים את עצמם לקבוצות הללו. ההערכה בדבר אחוז היהודים הישראליים שמחשיבים עצמם כ"מסורתיים" אינה מדויקת והיא נעה בין 32% עד ל-55%. ההערכה בדבר אחוז היהודים החילוניים גסה הרבה יותר: בין 20% ל-80% בקרב האוכלוסייה היהודית בישראל.
רוב הישראלים היהודים מסווגים את עצמם כחילוניים או כמסורתיים. אורח החיים החילוני נפוץ יותר בקרב משפחות ישראליות ממוצא אירופאי, ואורח חיים מסורתי נפוץ יותר בקרב משפחות ישראליות ממוצא מזרחי (מהמזרח התיכון, ממרכז אסיה ומצפון אפריקה). ישנה לעיתים חפיפה בין המונחים, שמכסים מגוון רחב מאוד של אידאולוגיות ומגוון של גישות לקיום המצוות והטקסים הדתיים.
מחוץ לישראל ישנו צורך גדול יותר בקיום מצוות הדת ובלקיחת חלק בפולחן הדתי כדי לחזק את הקשר של יהודים לעם היהודי ולבסס זהות יהודית. בישראל, לעומת זאת, סבורים חלק מן היהודים שחיים בחברה יהודית ודיבור בעברית מבטאים את יהדותם בלי צורך בקיום מצוות הדת או לקיחת חלק בפולחן דתי.
יהדות אורתודוקסית
שיעורם של היהודים האורתודוקסים בישראל גבוה משיעורם בקרב יהודי התפוצות, אך הם מהווים מיעוט גם במדינת ישראל. היהדות האורתודוקסית היא הזרם הדתי המרכזי בישראל, ועל כן גם חילונים ומסורתיים רבים פונים לרבנים מטעמה בנושאים כגון ברית מילה, בר מצווה, נישואים, גירושים וקבורה.
היהדות האורתודוקסית מתחלקת לשני סוגים עיקריים: דתיים לאומיים, המהווים 10% מאוכלוסיית ישראל, ולצדם החרדים, שלהם מסלול חיים שונה, המהווים 12% מאוכלוסיית ישראל.
החרדים מתחלקים לפי קווים אידאולוגיים ואתניים לשלוש קבוצות משנה:
הציבור הדתי לאומי מחזיק באידאולוגיית הציונית דתית. הוא כולל גם את הציבור החרדי לאומי ("חרד"לי"), המאופיין באדיקות דתית רבה יותר ובעמדות לאומיות ימניות.
מחוץ לישראל בולטת האורתודוקסיה-המודרנית בארצות הברית בפרט.
יוצאים בשאלה וחוזרים בתשובה
מאפיין נוסף של היהודים בישראל הוא הדינמיות הרבה יחסית שנוקטים אנשים בהגדירם את מעמדם הדתי. בין החילוניים והמסורתיים יש הבוחרים לחזור בתשובה. נכון ל-2009, כ-200 אלף יהודים בני 20 ומעלה מגדירים עצמם חוזרים בתשובה, כרבע מהם מקיימים בפועל אורח חיים מסורתי בלבד. בישראל פועלים ארגונים אורתודוקסיים ששמו להם למטרה להחזיר יהודים בתשובה. דוגמאות בולטות הם החצרות החסידיות חב"ד וברסלב, שמתפקדות גם כתנועות חסידיות-חברתיות, שצברו פופולריות רבה בקרב חוזרים בתשובה, הארגונים "ערכים" ו"לב לאחים" שיוזמים סמינריונים ביהדות, וארגון אש התורה. ומנגד, ישראלים רבים, דתיים וחרדים, בוחרים להיפרד מסגנון החיים הדתי ולצאת בשאלה. מחקר שנערך משנת 2011 העריך כי כ-30 אחוז מבני הנוער הדתי לאומי הופכים לחילוניים בשלב מסוים, אך 75% מהם חוזרים לדת בסופו של תהליך גיבוש זהות עצמית, שנמשך לרוב עד גיל 28. מספרם של החילונים שהתחנכו במשפחות חרדיות נמוך וקשה לכימות. צעירים חרדיים היוצאים בשאלה, כלומר הופכים להיות חילוניים, מוצאים את עצמם לעיתים חסרי כל או מתקשים להשלים את הפערים הלימודיים והחברתיים. כמה ארגונים מסייעים להם, בהם ארגון הל"ל.
סטטוס קוו בין הדתיים והחרדים לחילונים
מקור הסטטוס קוו בנושאי דת בישראל הוא במכתב הסטטוס קוו אותו כתב דוד בן-גוריון לנציגי אגודת ישראל כבר ב-1947, טרם הכרזת העצמאות. המכתב עצמו התייחס לארבעה תחומים בלבד (שבת, כשרות, חינוך ודיני אישות), אך בהשפעתו נוצרה מוסכמה לגבי תחומים נוספים הנוגעים ל"פרהסיה" הציבורית במדינת ישראל.
במהלך השנים חלו שינויים בסטטוס קוו ולעיתים נוצרו בשל כך משברים שונים. בין התחומים שנסובה סביבם מחלוקת ציבורית, בולטים בעיקר נושאי האישות ונושא השבת. בעקבות תחושת קיפוח בחלקים מן הסקטור החילוני הוקמו מפלגות חילוניות במופגן (כדוגמת מפלגת שינוי) שלחמו במפלגות הדתיות, אולם ללא הישגים פוליטיים רבים.
בנושאי האישות התעוררו שאלות שונות ונוצר פער בין הגדרת יהדות והגדרת הנישואין על ידי הרבנות לבין הגדרתו על ידי משרד הפנים והרישום במרשם האוכלוסין. הפער נוצר בעיקר בעקבות הכרה של המדינה (לעיתים בעקבות פסיקות בג"ץ) בגיורים שנעשו על ידי קונסרבטיבים ורפורמים מחוץ לגבולות ישראל ובשל הכרה של המדינה בנישואים אזרחיים שהתבצעו מחוץ לישראל. בעיות שונות הועלו מקרב הציבור החילוני לגבי השליטה הבלעדית ולעיתים הנוקשה מצד הרבנות הראשית בדבר החתונות היהודיות, הליכי הגירושין היהודיים, תהליכי הגיור, וההחלטה מי נחשב יהודי למטרות הגירה לישראל.
מחוץ לערים החלו להיפתח מרכזים מסחריים גדולים (כדוגמת המרכז בשפיים), זאת למרות חוק שעות עבודה ומנוחה. מנגד, נוצרו מאבקים לשמירת שבת בריכוזים חרדיים, דוגמת המאבק סביב רחוב בר-אילן.
במהלך השנים, הישראלים היהודים החילוניים, התחילו לשאול אם הסטטוס קוו על סמך התנאים שנקבעו בשנות הארבעים ובשנות החמישים היו רלוונטיים עדיין לשנות השמונים, שנות התשעים, והעשור הראשון של המאה ה-21 וטענו שהייתה להם תמיכה כספית בענייני התרבות שלהם ובמוסדותיהם אשר אפשר להם לשנותו אותו בלי קשר לרלוונטיות שלו. הם קראו תיגר על השליטה החרדית בעניינים אישיים כגון נשואים וגירושין, והתרעמו על כך שאין מופעי בידור ותחבורה בימי שבת.
נוצרו מחלוקות גם סביב נושאים נוספים, כדוגמת שירות לאומי, גיוס בחורי ישיבות לצה"ל, תוכנית הליבה והאם נטל השרות הצבאי במדינה מחולק במידה שווה בין אזרחי המדינה - בשנות הארבעים היו רק 400 תלמידי ישיבות שהרוויחו מהפטור, אך עם השנים הם גדלו ל-50 אלף איש. לבסוף, קהילות היהודים המודרנית (היהדות הרפורמית) והמסורתית (היהדות הקונסרבטיבית), אף על פי שהם קטנות מאוד עדיין, החלו להפעיל את עצמם כאלטרנטיבה לשליטה החרדית בעניינים הדתיים במדינה.
אף צד לא היה מרוצה מהסטטוס קוו; החרדים ניסו להשתמש בכוח הפוליטי החדש שלהם כדי להשיג הישגים דתיים נוספים והחילונים ניסו להקטין או לסלק אותו.
הרוב היהודי החילוני בישראל טוען שמדינת ישראל, כמדינה מודרנית ודמוקרטית, לא צריכה לכפות עליהם חוקים בעלי זיקה דתית בניגוד לרצונם. מצד שני, הדתיים והחרדיים טוענים כי הפרדת הדת מהמדינה תגרום לסופה של ישראל כמדינה בעלת צביון יהודי מובהק.
כיום, על אף שמדינת ישראל מאפשרת חופש דת וחופש מדת לכל אזרחיה ותושביה בפועל עדיין קיימים מספר תחומים בהם מתקיים מונופול על שירותי הדת במדינה אשר מגביל במידה מסוימת חופש זה - המדינה לא מאפשרת לקיים טקסי נישואין אזרחיים או גירושין שלא במסגרת דתית בתוך גבולות ישראל. בשל עובדה זו ישנם ישראלים רבים, לרוב יהודים חילוניים, אשר בוחרים להתחתן מחוץ לישראל.
סרז'יו מנדז
סרז'יו סנטוש מנדז, (בפורטוגזית: Sérgio Santos Mendes; נולד ב-11 בפברואר 1941, בניטרוי, מדינת ריו דה ז'ניירו, ברזיל) הוא מוזיקאי ברזילאי. הוא הוציא יותר מ-35 אלבומים וניגן בוסה נובה מעורבת בג'אז ופאנק, וזכה בפרס גראמי. מנדז נישא לזמרת גרסיניה לפוראסה (Gracinha Leporace) ששרה עמו בחלק משיריו.