cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השמיניה (סדרת טלוויזיה)
עונה 3
לאחר אירועי העונה הקודמת, מחליטים חברי השמיניה לא להסתבך שוב בצרות ומתחילים לבלות באופן נורמלי את חופשת הקיץ. אלא שאז מגיעה ממקום בלתי צפוי הזמנה להצטרפות להיות סוכנים חשאיים בסוכנות שנקראת "המועצה", אשר בראשותה עומדת אלכס, אחותה של לילי, אמם של איה וניני. איה לא מוכנה להצטרף כיוון שהיא רוצה לנוח ולהתאושש ממה שעברה, והשמונה האחרים מסכימים להצטרף למועצה. במקביל, דגנית נמצאת בהריון מתקדם עם תאומים. הרופא של דגנית בהריון הוא יוליוס קלדרון, שבו איה לא מפסיקה לחשוד. בהמשך חשדיה של איה מתבררים כמוצדקים, כיוון שלבסוף מתברר כי יוליוס הוא זה שהשתיל את הלמדא אצל חברי השמיניה (מלבד איה, ניני וניצן שאצלם זה גנטי). הוא השתיל בגופה של דגנית וירוס מסוכן, שלולא ניצן שהצילה אותה הוא היה הורג אותה ואת התינוקות. נוסף לכך, יוליוס מתגלה כאביה של ניצן. במהלך העונה מתברר כי אלכס גייסה את השמיניה על מנת שתוכל להשתיל בתוכם גן שנקרא קריפטון, אשר יכול להפוך את המושתל לאדם המושלם (חסין מפני פגיעות, חזק מאוד, בעל חיים ארוכים ועוד), כיוון שרק אנשים עם גלי למדא יכולים לקלוט את הגן הזה. דניאל (שהיה חבר בכיר בכת "סקורפיו") חוזר, ומתברר שהוא משתף פעולה עם יוליוס. הם חוטפים את ניני, ויוליוס עושה לדניאל ניתוח שינוי פנים על מנת שייראה כמו ניני. דניאל מנצל זאת כדי להתחזות לניני במשך תקופה, להשיג את הקוד של הקריפטוגרפיה ולהפליל את רוני וכמה זמן לאחר מכן גם את נטשה ברציחתו של יואל, שוטר וסוכן במועצה. מהבחינה הרומנטית, אדם וניצן ביחד במהלך העונה, עד שאדם מבין כי איה חשובה לו, והם נפרדים ואדם חוזר לאיה. ניצן ודורי חוזרים להיות ביחד. נטשה מתאהבת באחד מסוכני המועצה בשם עומרי והם נהפכים לזוג. רוני וניני נפרדים לאחר שמתברר כי דניאל התחזה לניני בחלק מהעונה, אך חוזרים לבסוף. אבי מתאהב באחת מסוכנות המועצה בשם דפי, אך לבסוף חוזר למיקה. דגנית יולדת זוג תאומים - קודם לכן, נולדת הבת תמר ולאחריה הבן ירון. אלכס מסולקת מהמועצה וחוברת ליוליוס ולדניאל. היא חוטפת את התאומים שזה עתה נולדו, מפני שגם להם יש למדא. איה וניצן לא מסכימות ללכת למערה של יוליוס, ורוצות להישאר עם דגנית ודדי שילידהם נחטפו, אך בהמשך יוצאת לנסות להציל את השמיניה. בינתיים במערה של יוליוס, אלכס באה לתת לדניאל את התאומים, אך כשהיא מבינה שדניאל רוצה לשאוב מהם למדא, היא לוקחת את התאומים ויורה בדניאל שרודף אחריה. השמיניה למעט איה וניצן, נאלצים להגיע למערה של יוליוס, יוליוס אמר להם שהוא הסיבה שיש להם למדא. במערה של יוליוס דניאל משחק עם רוני ונטשה כנקמה על כך ששתיהן זרקו אותו, נטשה מפסידה ולפי דניאל המפסידה צריכה למות, אך עומרי מגיע ונלחם בדניאל שלבסוף פוצע אותו בידו. נטשה חושבת שעומרי מת. ניצן ואיה מגיעות למערה של יוליוס כדי להציל את חבריהן. יוליוס פוגש לראשונה את בתו ניצן שמבקשת ממנו שישחר את החברים שלה, אך הוא מתנגד. כשניצן באה לירות ביוליוס, דניאל יורה בו ושואב גם מאיה למדא. לאחר שדניאל מבין שהוא רוצה את הלמדא רק לעצמו, הוא מסכים לשחרר את התאומים. בשאיבת הלמדא האחרונה שדניאל תכנן לעשות, יוליוס כביכול מקריב את בתו ניצן ומציע לדניאל להוסיף גם אותה לשאיבת הלמדא, ובכך הלמדא קלאוד תהיה יותר חזקה. דניאל נענה להצעה ומוסיף את ניצן לשאיבה, אך בעצם הם תשעה והקריפטון בנוי לשמונה, ובכך התשיעיה בעצתו של יוליוס משתמשים בלמדא קלאוד והורגים את דניאל. בינתיים במועצה, דדי לא מבין איך התאומים הקטנים ואיה וניני נחטפו. אבנר מחזיר לדדי ולדגנית את התאומים הקטנים. ניצן שואלת את עומרי איך מצא אותם, ועומרי אומר שבזכות השעון שלה. יוליוס אביה של ניצן מת, וניצן נשארה יתומה בלי משפחה. דגנית קוראת לתאומים בשמות - לבתה תמר ולבנה ירון.
בפרק האחרון, המועצה רוצה לשאוב את הלמדא מהשמיניה כדי ליצור צבא של קריפטון בלתי מנוצח. התשיעיה מבינים שהלמדא מסוכנת עבורם ועבור התינוקות, והם מחליטים שעליהם למחוק את הלמדא, אך מחיר הדבר הוא שיחד עם הלמדא ימחקו גם הזיכרונות שלהם אחד מהשני. לאחר התלבטויות רבות הם מסכימים למחיקת הלמדא. במהלך שאיבת הזיכרון הם משחקים בפעם האחרונה כקבוצה את משחק האסוציאציות המפורסם. בבוקר שלאחר המחיקה נראים ניצן ואבי עוברים ברחוב ולא מזהים אחד את השני, בעוד שאבי חוזר לבאר שבע וניצן חוזרת לחיי הרחוב. גם רוני ודורי נראים עוברים בבית הספר ולא מזהים זה את זאת. בינתיים בבית הספר נטשה פוגשת בחור חדש בזמן שעומרי ודפי מסתכלים עליה מחוץ לבית ספר ומהצד מיקה עוברת אחרי נטשה ולא מזהות זו את זאת. איה וניני עולים ביחד לכיתה ונתקלים באדם תוך כדי שהוא מסתכל על איה והמבטים שלהם מצטלבים, בלי לזכור שום דבר מעברם.
עונות 5-4 (השמיניה הדור הבא - סדרת בת/המשך)
פרקים 166–212 (47 פרקי עלילה)
שבע שנים לאחר מחיקת הזיכרון והלמדא, אבנר מגייס את התשיעיה (הם היו רק שישה מאחר שאיה לכאורה בחו"ל, ניצן עובדת עם אבשלום ואדם נרצח). הוא מזכיר להם את עברם ושולח אותם למשימה חדשה, לסכל את תוכניתו של אבשלום להשתלט על מוחם של אנשים ולהשתלט על העולם. בפרק הראשון, כשאבנר מסביר לחברי השמיניה על עברם, הוא אומר שכשמחקו להם את הזיכרון ברגע האחרון החליט להשאיר לאדם בנו את הזיכרון ואת הלמדא. חברי השמיניה לא יכולים לבצע את המשימה לבד ולכן הם זקוקים לשמיניה חדשה. חברי השמיניה הוותיקה ידריכו את חברי השמיניה החדשה וביחד ינסו להשלים את המשימה - להציל את העולם. בעזרת כוחות העל של השמיניה החדשה שמתגלים אט אט, הם פועלים יחד במשימתם. במקביל חברי השמיניה הוותיקה מנסים להכיר את עברם ולחדש את הקשרים שהתפרקו. במקביל לעלילה זו, בעונה הרביעית נראים תמר וירון, התאומים שנולדו לדדי ולדגנית בסוף העונה השלישית, בתור ילדים גדולים יותר, גרים עם דדי בהעתק של הבית הקודם שלהם ללא איה, ניני ודגנית (שמסתבר לאחר מכן שמתה). לתאומים הקטנים יותר סופר על ידי אביהם (שבהתחלה עבד אצל אבשלום) שאיה וניני עברו לצד השני של העולם, ואילו לאיה וניני סופר שאביהם עבר עם התאומים תמר וירון לחו"ל, בעוד שגם דדי ירון ותמר ואיה וניני נמצאים בארץ. אחרי כמה זמן מתברר לאיה שנחטפה על ידי אבשלום שתמר וירון בארץ, ואילו כשניצן עוזרת לה לברוח איה וניני פוגשים את דדי, תמר, וירון בורחים ליער בעצתם של איה וניני, ואבשלום מגלה זאת שהלמדא היא לא מתמר וירון אלא איה וניני ותופסים אותם בחדר אחר, גילי בעזרת יכולתה להפוך לבלתי נראית מגלה היכן חברי השמיניה מוחזקים בזמן שהשישיה ותמר וירון חושבים על דלתות נפתחות ואכן זה קורה חברי השמיניה בורחים ונתפסים אך הפעם בידי המועצה, ממציאים סיפור כיסוי מסתבר שמשהו מחברי השמיניה סיפר למועצה על השישיה הסודית והמשהו מתגלה כלא אחר מדורי שעובד עם אבשלום, לקראת סיום העונה נטשה יורה בעומרי כשחושבת שהוא זה דורי במקביל רוני מתסכלת על אבשלום בטלוויזה ומהופנטת בזמן שדדי מספר לאיה ניני אבי ומיקה על הסיפור של דניאל שהתחזה לניני ואיה הייתה זו שהרגישה שזה לא ניני בסיום העונה אבי מיקה ונטשה מהופנטים על ידי דורי ומגלים על הלמדא קלאוד, אך חוזרים לעצמם בזכות ניצן, כך גם דדי, ניני ואיה. לבסוף השישיה מצילה את העולם מדורי ואבשלום. כאשר הם יוצרים אנרגיית למדא (השישיה והתאומים) ומביסים את דורי (כמו בעונה השלישית), לבסוף דורי נורה על ידי נטשה ונכנס למצב של קומה.
השמיניה החדשה
מצטרפת בעונות 4 ו-5, ובניגוד לשמיניה הוותיקה, יש להם כוחות על.
המועצה
"המועצה" הם ארגון חשאי שמוזכר חלקית כבר בעונה 1, אשר קיומו נחשף רק בעונה 3.
שיר נושא
שיר הנושא של השמיניה "מול כל העולם" נכתב על ידי יוצר הסדרה גיורא חמיצר והולחן על ידי דני רייכנטל. לשיר מספר גרסאות אשר בוצעו על ידי לירון לב (לעונות 1–3) ואור טרגן (לעונות 4–5). בנוסף קיים ביצוע אשר יצא לרגל עונה 2, המשלב את גרסתו של לירון לב יחד עם דנידין ולרגל עונה 4 אשר הופיע בפסטיגל ומבוצע על ידי עדי הימלבלוי ועמית יגור. בשנת 2022 לירון לב הוציא חידוש אלקטרוני לשיר.
ספרים
בעקבות הצלחת הסדרה החליטו גיורא חמיצר ועטרה אופק להוציא ספרים המספרים על משימות של השמיניה ללא קשר לעלילת הסדרה. סה"כ יצאו 5 ספרים: ה-1, באוקטובר 2005, 2 נוספים במהלך 2006, ה-4 ב-2013 וה-5 ב-2014.
ריצ'רד קונדון
ריצ'רד קונדון (באנגלית: Richard Condon; 18 במרץ 1915 - 9 באפריל 1996) היה סופר אמריקאי.
ריצ'רד קונדון נולד בניו יורק. בצעירותו שירת בצי הסוחר האמריקאי. לאחר מכן עבד בתחום הפרסום, ובמשך שנים רבות שימש כאיש יחסי ציבור בתעשיית הקולנוע. הספר הראשון מפרי עטו הופיע בשנת 1958. משנות החמישים התגורר קונדון מחוץ לארצות הברית, בספרד, אירלנד ושווייץ. קונדון נפטר בדאלאס, טקסס בשנת 1996.
ספרו המפורסם ביותר של ריצ'רד קונדון הוא "השליח ממנצ'וריה" משנת 1959. הספר הוא מותחן המתאר קנוניה לביצוע רצח פוליטי, בה אמור היה חייל משוחרר אמריקאי, שעבר שטיפת מוח בשבי הצפוניים במלחמת קוריאה, להתנקש בחייו של מועמד לנשיאות ארצות הברית. מטרת הרצח הייתה לגרום לכך שהמועמד לתפקיד סגן הנשיא, שהיה למעשה סוכן סובייטי, ייבחר לנשיא בשירות שולחיו במקום המועמד שנרצח.
הספר זכה להצלחה רבה והפך לסרט קולנוע מפורסם בשנת 1962 בבימויו של ג'ון פרנקנהימר ובהשתתפותם של לורנס הארווי, פרנק סינטרה ואנג'לה לנסבורי. בשנה שלאחר מכן, כשנרצח הנשיא ג'ון קנדי, נמצא דמיון רב בין פרטים בעלילה הדמיונית של הסרט לבין מספר עובדות מפרשת רצח קנדי. ב-2004 זכה הספר לעיבוד קולנועי נוסף ומותאם להווה, שהופץ בישראל תחת השם המועמד ממנצ'וריה.
לאחר רצח הנשיא פרסם קונדון ספר בשם "חורף קטלני", שהיה רומן מפתח סאטירי על שושלת קנדי ועל רצח הנשיא. גם ספר זה הפך לסרט קולנוע בהשתתפות ג'ף ברידג'ס, אנטוני פרקינס וסטרלינג הידן והשתתף בו כשחקן הבמאי ג'ון יוסטון.
שחור (פירושונים)
{{פירושונים|
ריצ'רד קונדון
ספרו של קונדון "הכבוד של פריצי" משנת 1982, שנושאו הוא רוצחים בשירות המאפיה, זכה אף הוא, כדוגמת "השליח ממנצ'וריה", לפרסום רב, קונדון עיבד את הספר לתסריט לסרט הקלנוע "הכבוד של פריצי" שיצא בשנת 1985 בהשתתפות קתלין טרנר וג'ק ניקולסון. קונדון זכה בפרס באפט"א לקולנוע לתסריט המעובד הטוב ביותר. בשנים שלאחר מכן הוציא קונדון שני ספרי המשך ל"כבוד של פריצי".
שחור (פירושונים)
אישים ששם משפחתם שחור:
ריצ'רד קונדון
תרגומי ספריו של ריצ'רד קונדון לעברית הם:
שחור (פירושונים)
ראו גם
}}
אבי תקווה
אבי תקווה (נולד ב-28 ביוני 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר ההתקפי, אחיו הצעיר של כדורגלן העבר שלום תקווה.
קריירה
תקווה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה, עמה זכה בשלוש אליפויות נוער. לאחר מכן שיחק גם במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, אך שותף רק בשישה משחקים. על אף הופעותיו הבודדות סירבו מנהלי המועדון לשחרר את תקווה לקבוצה אחרת, ולבסוף הוא החליט לממש את זכותו ל"הסגר קטין" - לפיו הוא מגיש בקשה להתאחדות לכדורגל, אשר בסיום העונה תכפה ההעברה למועדון הקולט בסיום העונה.
בעקבות בקשתו עבר תקווה בסיום העונה לשחק במדי הפועל כפר סבא. בעונה שלאחר מכן חזר לנתניה, ששיחקה בליגה הארצית (הליגה השנייה דאז). בעונת 1996/1997 שיחק בבני יהודה תל אביב, ובסופה עבר לשחק באירופה, בקבוצה השווייצרית גראסהופרס ציריך. בגארסהופרס שיחק מעונת, בה זכה עמה באליפות, עד לעונת.
לקראת עונת 2000/2001 חזר תקווה לישראל וחתם בהפועל תל אביב, לאחר שהקבוצה זכתה בדאבל בעונה הקודמת וחיפשה מחליף לאחיו, שלום תקווה, שפרש בתום העונה והפך לעוזר המאמן בקבוצה. למרות קרבתו המשפחתית לעוזר המאמן, במהלך העונה הסתכסך אבי תקווה עם המאמן דרור קשטן, ובסיומה של העונה המאכזבת מבחינתו חזר לשווייץ וחתם ביאנג בויז ברן.
בעונת 2005/2006 חתם תקווה בהפועל כפר סבא, שהייתה מועמדת ודאית לירידה מליגת העל לליגה הלאומית, אך תחת המאמן אלי אוחנה הצליחה הקבוצה לחולל מהפך ולהנצל מירידה. יכולתו הטובה של תקווה, שתרמה למהפך, לא נעלמה מעיניהם של סקאוטים ומאמנים. במהלך העונה קיבל הצעות מקבוצות בכירות בשווייץ, כמו פ.צ. ציריך ולוזאן, כמו גם מקבוצות מהליגה השווייצרית השנייה. ב-16 במאי 2006 פורסם כי הוא חתם בקבוצת לוגאנו מהליגה השנייה בשווייץ. אולם כשעסקת לוגאנו כבר הייתה סגורה, ותקווה שוחרר מהפועל כפר סבא, הוא החליט במהלך מפתיע לוותר על החוזה עם לוגאנו ובמקומה סיכם לעונה אחת עם קבוצת הכח עמידר רמת גן, עמה ירד בעונה זו לליגה הלאומית. בתום העונה לא הצליח למצוא קבוצה חדשה, ובסופו של דבר פרש ממשחק פעיל.
תקווה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-18 באוגוסט 1998, כאשר עלה כמחליף במשחק ידידות מול נבחרת פולין, והורחק בכרטיס אדום. תקווה רשם 12 הופעות במדים הלאומיים, וכבש את שערו היחיד בניצחון 7–0 על  במסגרת טורניר ידידות לציון 70 שנה להקמת ההתאחדות לכדורגל בישראל. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-12 באפריל 2002, בהפסד 1–3 ל.
לאחר פרישתו החל לעסוק בנדל"ן יחד עם אחיו שלום תקווה.
תיאטרון באר שבע
תיאטרון באר שבע הוא תיאטרון ישראלי רפרטוארי שנוסד בשנת 1973 בעיר באר שבע.
השנים הראשונות
התיאטרון נוסד כתיאטרון עירוני, בעת כהונתו של אליהו נאווי כראש העירייה, ביוזמת סגן ראש העיר ומחזיק תיק התרבות, בנ"ץ כרמל, זכריה לירז יזם של אירועי תרבות בנגב, ודוד טוביהו ראש העירייה הראשון של באר שבע ומיזמי הקמת אוניברסיטת בן-גוריון. את ההצגה הראשונה ביים תיאודור תומא, תרגום ועיבוד למחזה צרפתי בשם "מתי תחתן עם אשתי".
בשנת 1973, לאחר שהועלו שתי הצגות מונה לתיאטרון מנהל מקצועי, גרי בילו. הוא שימש כמנהלו האמנותי והאדמיניסטרטיבי של התיאטרון במשך שמונה שנים, ופעל להעלאת רמתו ולפעילותו כתיאטרון רפרטוארי המציג הצגות קבועות. בסוף 1974, לאחר הפסקה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, פתח התיאטרון את עונתו השנייה, בה הוצגו בין היתר, המחזה "מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים" בבימוי חנן שניר, ו"ביבר הזכוכית" בבימוי עדנה שביט. בעונה זה צוות השחקנים גדל ל-15, והם נדרשו להיות תושבי באר שבע בכדי לשחק בתיאטרון. עם ראשוני שחקני התיאטרון נמנו: נעמי בלומנטל, אתי שילוני, דב'לה רייזר, ששי סעד, שמוליק שילה, יוסי קאנץ, הוגו ירדן, מיכאל רונן, רפי תבור, מרגלית סטנדר, עירית שילה, אילנה ינובסקי, אורה בר-אור ורוברט הניג. מאוחר יותר הצטרף דורון תבורי. במאי הבית הראשון של התיאטרון היה ד"ר דן רונן. עם הקמתו הפעיל התיאטרון תוכנית מנויים שכללה גם את האפשרות לראות הצגות של תיאטראות אחרים שהוצגו בבאר שבע וקונצרטים. בשנים הראשונות רוב תקציב התיאטרון הגיעה מהעירייה, עמותת אמנות לעם של ההסתדרות, ומשרד החינוך והתרבות.
בשנת 1977 היה לתיאטרון כבר 3,000 מנויים עוד 5,000 תלמידי תיכון בעיר שזכו לצפות בהצגות באופן קבוע בחינם. בין המחזות שעלו בשנה זו היו: "בית ברנרדה אלבה" בבימוי יורם פאלק (שכיהן כבמאי הבית בשנים 1976 עד 1981), מחזה מקורי של ערן בניאל, "הרצח של פיירו בבית הספר הריאלי", ו"הלילה השנים עשר של ויליאם שייקספיר בבימוי חנן שניר. בסוף אותה שנה הגיע גדעון זינגר לתיאטרון, להשתתף במחזה "אנדורה" בבימוי תום לוי.
בשנות ה-80
בשנים 1981–1993 ניהלה את התיאטרון ציפי פינס, שתרמה להתפתחותו. צוות השחקנים בתקופה זו כלל בין היתר את: שרון אלכסנדר, חנה אזולאי הספרי, חגית דסברג ויורם חטב ורבים אחרים. לשחקנים לא הייתה קביעות והם הוחתמו כולם פעם לעונה אחת בלבד. בשנים אלו נהג התיאטרון לערוך הופעות גם באילת. בין ההצגות הבולטות שעלו באותן השנים היו" "לצאת מכאן" של מרשה נורמן (1983), "סיפור אהבה בשלושה פרקים" של הארווי פירסטיין (1984), "אותו ואת בנו" של י"ד ברקוביץ (1986) ומחזה מקורי של שמואל הספרי "גיסתו של גולדין".
בעונת 1988, הצטרפו לצוות התיאטרון השחקנית הוותיקה אלישבע מיכאלי והשחקן משה בקר.
בשנת 1989 העלה לראשונה הפקה משותפת עם תיאטרון בית ליסין, "בורגנים" של מקסים גורקי.
בשנות ה-90 וה-2000
מ-1993 ניהל אותו גדי רול, ומ-1996 הוא נוהל על ידי רזי אמיתי. בין השנים 2009-2004 ניהל אותו השחקן נתן דטנר. בספטמבר 2009 מונה במקומו שמוליק יפרח ולצידו המנהל האמנותי רפי ניב.
בשנת 2017 מונה סמנכ"ל הכספים של התיאטרון ב-11 השנים האחרונות, אורן אהרוני, לתפקיד מנכ"ל תיאטרון באר-שבע, וכיהן בתפקיד זה עד מאי 2019.
במאי 2019, חזר שמוליק יפרח לתפקיד מנכ"ל תיאטרון באר-שבע ומכהן בתפקיד זה עד היום.
מבנה התיאטרון
לאורך השנים הועלו הצגות התיאטרון ב"בית העם" (בו שוכן כיום גודמן - בית ספר למשחק בנגב), וכשהורחבה הפעילות הועלו חלק מההצגות גם ב"מרכז הצעירים" ובהיכל התרבות באר שבע. בשנת 2008 עבר התיאטרון למבנה חדש, המשכן לאמנויות הבמה באר שבע בתכנון האדריכל סלו הרשמן, בו פועלת גם הסינפונייטה הישראלית באר שבע ונערכים מופעים וכנסים מגוונים. במבנה יש שני אולמות, האחד מכיל למעלה כ-900 מקומות והשני מכיל כ-420 מקומות.
פעילות
התיאטרון מציג בכל עונה 7-5 הצגות, מקוריות וקלאסיות. בתיאטרון מוצגות הצגות רפרטואר, הצגות חוץ (מתיאטראות אחרים), הצגות מקוריות והצגות ילדים. ההצגות המקוריות מוצגות גם בתיאטראות אחרים ברחבי הארץ. פועלים בו כ-30 שחקנים פעילים ועוד כ-70 עובדים. התיאטרון מפעיל גם פרויקטים חינוכיים עבור אוכלוסיות מיוחדות בקהילה, חוגי תיאטרון וסדנאות, במטרה להעצמה עצמית וקבוצתית דרך פעילות בתיאטרון.
יוסף כרמון
יוסף כרמון (קורמן; 14 ביוני 1933, כ' בסיוון ה'תרצ"ג – 2 במרץ 2022, כ"ט באדר א' ה'תשפ"ב) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ובמאי ישראלי; מגדולי השחקנים של התיאטרון הקאמרי.
ביוגרפיה
נולד בשם יוסף קורמן בשנת 1933 בראדום שבפולין למשפחת בורסקאים אמידה, בן לאחר ארבע בנות. הוריו ושלוש מאחיותיו נרצחו בטרבלינקה, והוא ואחותו ניצלו לאחר שהוריו הסתירו אותם אצל השכנים הגויים. ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל באונייה עם קבוצת יתומים מהשואה, והתגורר בקיבוץ דגניה ב', שם למד ועבד בלול ובנגרות. בצה"ל שירת כלוחם. במהלך שירותו הצבאי הופיע בהצגה עם צוות הווי שביימה ימימה מילוא, והיא יעצה לו להגיע לתיאטרון הקאמרי לאחר שחרורו. לאחר שחרורו מצה"ל התקבל לסטודיו הדרמטי של התיאטרון הקאמרי ולמד שם אצל פיטר פריי. בסוף שנות החמישים השתלם בלונדון, במשך שנה, בבימוי.
בתיאטרון
החל את דרכו בתיאטרון הקאמרי, שם שיחק בין השנים 1953–1958. ב-1958 יצא לשנת השתלמות בלימודי משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון במימון התיאטרון. כשחזר לישראל לא חזר לשחק בקאמרי. ב-1961 שיחק בתיאטרון חיפה במשך שנה כשגילם את אנדריי בהצגה "אנדורה" מאת מקס פריש שביים יוסף מילוא. ב-1962 גילם את קאלימקו בהצגה "שורש כל רע" מאת חיים חפר, דן בן אמוץ ויורם מטמור (ע"פ המחזה לה מנדראגולה של מקיאבלי) שביים שמואל בונים במועדון החמאם. עבר לשחק בתיאטרון העונות: ב-1963 גילם את קוביאלו בהצגה "ארלקינו" שכתב וביים נסים אלוני, וב-1964 שיחק בהצגה "אל תגעו בנוימן" מאת שבתי טבת שביים נסים אלוני. ב-1965 חזר לשחק בקאמרי עד לפרישתו לגמלאות ב-2014. כרמון היה שחקן בתיאטרון הקאמרי במשך יותר מ-50 שנה, במהלכן השתתף בכ-40 הצגות, 17 מהן מאת חנוך לוין. בין תפקידיו הידועים הוא תפקיד הזקן במחזה "אשכבה", אותו גילם משנת 1999 עד שנת 2014.
בתיאטרון הקאמרי
ב-1955, ביום בו התחתן, הוקפץ להחליף את יצחק שילה (שחלה בדלקת מעיים) בתפקיד הראשי, אורלנדו, בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים תיאו אוטו. כרמון למד את התפקיד במהלך היום, התחתן בשעה שש בערב, ובשעה שמונה עלה לבמה, והתפקיד נשאר שלו. ב-1957 גילם את בנווליו בהצגה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר שביים יוסף מילוא.
ב-1964 גילם את ריצ'רד ריץ' בהצגה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט שביים גרשון פלוטקין, ובהצגה "צ'יפס עם כל דבר" מאת ארנולד וסקר שביים עודד קוטלר. ב-1965 שיחק בהצגה "תוציא את השטקר, המים רותחים" שכתב וביים אפרים קישון. ב-1966 שיחק בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים קונרד סוינרסקי. ב-1967 שיחק בהצגה "הפטנט" מאת אן ג'ליקו שביים שמואל בונים ובהצגה לילדים "הנסיכה והרועה" מאת ניקולאס סטיוארט גריי שביים דוד לוין. ב-1966 שיחק בהצגה "אלוף הבונים" מאת הנריק איבסן שביים גרשון פלוטקין. ב-1967 שיחק בהצגה "הנסיכה טורנדוט" מאת קרלו גוצי שביים שמואל בונים. ב-1968 שיחק בהצגה "אנריקו" מאת לואיג'י פיראנדלו שביים גרשון פלוטקין. ב-1969 גילם את הרמילוס בהצגה "ליזיסטרטה" מאת אריסטופאנס שביים עודד קוטלר, ושיחק בהצגה "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו שביים לאונרד שך.
ב-1970 שיחק בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים שמואל בונים. ב-1971 גילם את מרטין אנדרשאפט בהצגה "הן לא תקחהו עמך" מאת ג'ורג' קאופמן ומוס הארט שביים היי קיילוס, גילם את אב בית הדין בהצגה "משפט הסופרים" מאת סטיוארט הוד שביים גרשון פלוטקין, שיחק בהצגה "החשבון" מאת ג'ון הרברט שביים הלל נאמן ושיחק בהצגה "המלך אובו" מאת אלפרד ז'ארי שביים שמואל בונים. ב-1972 שיחק בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים יוסי יזרעאלי, שיחק בהצגה "חגיגת קיץ" מאת נתן אלתרמן שביים שמואל בונים, שיחק בהצגה "הם יגיעו מחר" מאת נתן שחם שביים יוסף מילוא וגילם את לידנטל בהצגה "יעקובי ולידנטל" שכתב וביים חנוך לוין בשיתוף עם תיאטרון צוותא. הצגה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל אדינבורו, הוצגה בפסטיבל תיאטרון האומות בסופיה ובתיאטרון לה מאמא בניו-יורק. ב-1973 שיחק בהצגה "מאורע מוצלח" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביים דן רונן, ובהצגה "התאווה לזהב" מאת בן ג'ונסון שביים לאונרד שך. ב-1974 גילם את הנהג בהצגה "נעורי ורדהל'ה" שכתב וביים חנוך לוין, שיחק בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים יוסף מילוא ושיחק בהצגה "כי עודני מאמין בך" מאת עמוס קינן שביימה עדנה שביט. ב-1976 גילם את אנדריי בהצגה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב שביים פיטר ג'יימס, וגילם את המושל בהצגה "מושל יריחו" מאת יוסף מונדי שביים דוד מוכתר. ב-1977 גילם את ברוטוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים פיטר ג'יימס. ב-1978 גילם את יוחנן צינגרבאי בהצגה "סוחרי גומי" שכתב וביים חנוך לוין על בימת צוותא, שיחק בהצגה "רביזור" מאת גוגול שביים שמואל בונים, ושיחק בהצגה "הדוד וניה" מאת צ'כוב שביים לאופולד לינדטברג. ב-1979 שיחק בהצגה "נפוליון - חי או מת!" שכתב וביים נסים אלוני, שיחק בהצגה "פאולה" מאת ערן פרייס שביים חנן שניר וגילם את האב בהצגה "הוצאה להורג" שכתב וביים חנוך לוין.
ב-1981 גילם את סולומון בהצגה "סולומון גריפ" מאת חנוך לוין שביים חנן שניר. באותה שנה גילם את איוב בהצגה "יסורי איוב" שכתב וביים חנוך לוין. הפקה זו ספגה ביקורת מאחר שכללה סצנה בה איוב העירום משופד באחוריו על מוט על ידי חיילי הקיסר, ונותר כך למשך כל שארית המחזה. מרים גלזר-תעסה, סגנית שר החינוך והתרבות, טענה מעל בימת הכנסת כי המדינה אינה צריכה לממן תיאטרון "בו גבר עירום תלוי עשרים דקות וכל ערוותו מתנדנדת". חרף ביקורת זו, זכה יוסף כרמון בפרס כינור דוד לשחקן השנה בתיאטרון. בסקירתו על הצגת הבכורה מציין מיכאל הנדלזלץ כי היה חשש שמא אנשים יזדעזעו מההצגה ויצאו באמצע ולכן בהצגת הבכורה רק חצי מהקהל היה מורכב מקוני כרטיסים רגילים וחציו השני ממכרים שהוזמנו במיוחד.
ב-1982 גילם את בראדך בהצגה הזונה הגדולה מבבל שכתב וביים חנוך לוין ושיחק בהצגה "גדול וקטן" מאת בותו שטראוס שביים אילן רונן. ב-1983 גילם את מוטקה צחורי בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים מייקל אלפרדס. ב-1984 גילם את אגממנון בהצגה "הנשים האבודות מטרויה" שכתב וביים חנוך לוין. ב-1985 גילם את פוזנא בהצגה "כולם רוצים לחיות" שכתב וביים חנוך לוין. ב-1986 גילם את מיכאל קולהאס בהצגה "מיכאל קולהאס" מאת ג'יימס סונדרס על פי היינריך פון קלייסט. הצגה זו הוזמנה להופיע בפסטיבל אדינבורו, בגרמניה, בפולין, במוסקבה ובסנט פטרבורג. באותה שנה גילם את הוא חרופצ'ה, אבא של יאקיש בהצגה "יאקיש ופופצ'ה" שכתב וביים חנוך לוין. ב-1988 כיכב בתפקיד הראשי במחזה "גשם" מאת גלעד עברון. ב-1989 גילם את 'מקבת' בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים מיכאל גורביץ', ואת יעקב בהצגה "סוגרים את הלילה" מאת יוסף מונדי שביים ישראל גוריון.
ב-1992 גילם את קלארנס בהצגה ריצ'רד השלישי מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-1993 גילם את פליישר בהצגה "פליישר" מאת יגאל אבן אור שביים עמית גזית, וגילם את האב בהצגה "ענבי זעם" מאת פרנק גלאטי המבוסס על רומן באותו שם מאת ג'ון סטיינבק שביים אילן רונן. ב-1994 גילם את יוז'ק בהצגה "פנטסיה לפסנתר" מאת עליזה אולמרט שביים גדליה בסר. ב-1995 שיחק בהצגה "בויטרה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט (ע"פ משה קולבאק), ובהצגה "פעורי פה" שכתב חנוך לוין וביים רוברט סטורואה. ב-1996 גילם את טייגלך בהצגה "חפץ" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן. ב-1998 גילם את השחקן בהצגה "השחקן" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-1999 החל לגלם את הזקן בהצגה "אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין. תפקיד זה הפך לאחד התפקידים המזוהים עם כרמון, והצגה הוזמנה להופיע במקומות רבים בעולם. כרמון גילם את התפקיד הזה עד פרישתו מהתיאטרון בשנת 2014, ורמי ברוך החל לגלם את הזקן. ב-2000 גילם סניטר, צופה וסוס בהצגה "הבכיינים" מאת חנוך לוין שביים אילן רונן. ב-2001 גילם את אורלנדו בהצגה "כטוב בעיניכם" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן. ב-2002 גילם את חייצ'יק בהצגה "רומנטיקאים" מאת חנוך לוין שביים מיכה לבינסון, וגילם את חואן בהצגה "מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה שביים אילן רונן. ב-2003 גילם את ג'פרי תורנטון בהצגה "המלביש" מאת רונלד האוורד שביים מיכה לבינסון. ב-2004 שיחק בהצגה "עיר הנפט" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. ב-2006 גילם את אחד מזקני העיר תבי בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר, בשיתוף תיאטרון הבימה. ב-2007 השתתף בהצגה "זה הים הגדול" שכתב יוסף בר-יוסף וביימה דדי ברון. ב-2008 שיחק בהצגה "תרה" מאת פנינה ודורית גרי (על פי הספר בעל אותו השם מאת צרויה שלו) שביימה דדי ברון. ב-2009 גילם את מוניה פלד בהצגה "ג'וני הלך" מאת יהונתן גפן שביים אלדד זיו.
ב-2010 גילם את קנוט ברוויק בהצגה "אלוף הבונים" מאת הנריק איבסן שעיבד וביים חנן שניר בשיתוף תיאטרון הבימה. באותה שנה החליף את יוסי גרבר בהצגה "מכולת" שכתב וביים הלל מיטלפונקט, בשיתוף תיאטרון בית ליסין. ב-2013 גילם רב בהצגה "רומן משפחתי" שכתבה וביימה עדנה מזי"א.
בתיאטרוני ישראל
בצוותא: ב-1971 שיחק בהצגה "התור" מאת ישראל הורוביץ שביימה עדנה שביט.
בתיאטרון שידורי ישראל: ב-1975 שיחק בהצגה "סטלה" מאת משה בן שאול שביים רם לוי.
ב-2000 השתתף בהצגת "קורצ'אק ידיד הילדים" מאת ניצן כהן וצביקה קורמן ובבימיו של קורמן, בהפקת נאוה הפקות.
בסמינר הקיבוצים: ב-2003 שיחק וביים את ההצגה "חפץ" מאת חנוך לוין.
בתיאטרון תמונע: ב-2006 גילם את הלפרין וגם ביים את ההצגה "הלפרין וג'ונסון" מאת ליונל גולדשטיין.
בתיאטרון ארצי לנוער: ב-2007 שיחק בהצגה "שורשים" מאת ניצן כהן וצביקה קורמן שגם ביים.
בתיאטרון הקיבוץ: ב-2007 שיחק בהצגה "בראשית" – הצגת תיאטרון-מחול לילדים שעלתה במרכז סוזן דלל.
בקולנוע ובטלוויזיה
ב-1963 שיחק בסרט "אף מילה למורגנשטיין" שכתבו גבריאל דגן ואריקה עויזרמן וביימו אריה אליאס ובן עויזרמן. ב-1972 שיחק בסרט "לאן נעלם דניאל וקס?" שכתב וביים אברהם הפנר, ושיחק בסרט "עזית הכלבה הצנחנית" שכתבו עוזי פיטמן ובועז דוידזון שגם ביים, ע"פ ספרו של מוטה גור. ב-1977 שיחק בסרט "דודה קלרה" שכתב וביים אברהם הפנר; שיחק בסרט "קשר הדבש" שכתב אריה קרישק וביים יעוד לבנון, ושיחק בסרט "מסע אלונקות" שכתבו קובי ניב, דני הורוביץ וג'אד נאמן שגם ביים. ב-1978 שיחק בהצגת הטלוויזיה "משחק אחשוורוש – פורים שפיל" שכתב יעקב שבתאי וביים שמואל בונים, בסרט "שרגא קטן" שכתב וביים זאב רווח ע"פ מחזה מאת הלל מיטלפונקט, ובסרט "פנטסיה על נושא רומנטי" מאת חנוך לוין שביים ויטק טרץ'.
ב-1987 שיחק בסרט "פוטו רומן" שכתב אסי דיין וביים טל רון, ושיחק בסרטו של נדב לויתן "ילדי סטלין" ובסרטה של ציפי טרופה, "תל אביב - ברלין". באותה שנה שיחק בפרק "מסדר זיהוי" בסדרה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" שכתב וביים מיקי בהגן. ב-1991 גילם את בני בראון בסרט "זמן אמת" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש. ב-1992 שיחק בסרט "רוקד על החוף" שכתב וביים שמואל בנית. ב-1993 גילם את רמירז בסרט "הירושה" שכתב צביקה קרצנר (ע"פ ספר שכתב אבי טולדנו) וביים אמנון רובינשטיין. ב-1994 שיחק בסרט "ארץ חדשה" שכתב קובי ניב וביימה אורנה בן דור. ב-1997 גילם את שמואל גרין בסרט "מר באום" שכתב וביים אסי דיין ושיחק בסרט "צדק מוחלט" שכתב יואב הלוי וביים ארנון צדוק. ב-1998 גילם רב בסדרה "ארץ קטנה איש גדול" שכתבו יואב כ"ץ, מאיה הפנר ואברהם הפנר שגם ביים. בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "לנסקי", אודות חיו של הגנגסטר מאיר לנסקי שכתב דייוויד מאמט לרשת HBO.
ב-2011 גילם את יוז'י היצלפלד בסדרה "גבוה וגרינבאום" שביים דניאל אדר ושיחק בסרט "עדות" שכתבו עופר עין גל ושלומי אלקבץ שגם ביים. ב-2012 גילם את צבי שטארק בסרט "ד"ר פומרנץ" שכתב וביים אסי דיין, גילם את אלימלך בן בסט בסדרה "תנוחי" שביימה שירלי שטרן, וגילם את ברל בסרט "חיותה וברל" שכתב וביים עמיר מנור. על משחקו בסרט "חיותה וברל" זכה בפרס השחקן הראשי המצטיין בפסטיבל הקולנוע ירושלים. ב-2013 שיחק בסרט "מדרגות" שכתבה נטלי נאמן וביים מיקו בן פורת. ב-2014 גילם את כרמון בסרט "מיתה טובה" שכתבו וביימו שרון מימון וטל גרניט. ב-2015 גילם את אדון לוי בסדרה "זגורי אימפריה" שביים מאור זגורי ושיחק בסרט "אם וכאשר" שכתב וביים ערן בן יעקב. ב-2015 גילם את פרויקה בסרטו של פיני עדן "קמטי צחוק". ב-2018 שיחק בסרט הקצר "A Wunder Meisse".
בימוי
ב-1965 החל גם בקריירת בימוי, ובתור התחלה נסיונית ביים בהפקה פרטית ערב בן 2 מערכונים: "הנמר" מאת מוריי שיסגל ו"המעלית" מאת הרולד פינטר; בהשתתפות אלברט כהן, מרים גבריאלי ויוסי גרבר. הפקה זו עלתה במקומות שונים בארץ ובצוותא יותר מ-100 פעמים.
בתיאטרון דורות: ב-1966 ביים את ההצגה "הזר והשחקנית" – 4 מערכונים מאת הרולד פינטר, פרנק טיס, גורדון דוויט ואבי יואב בהשתתפות השחקנים חינה רוזובסקה, דליה להב ויאיר רובין.
בתיאטרון צוותא: ב-1967 ביים את ההצגה "עצור! עד כאן" מאת צ'ארלס נולט, בהשתתפות השחקנים אברהם חלפי ודוד מוכתר. ב-1968 ביים את ההצגה "מות סיסרא" שכתבה עליזה ברוך, בהשתתפות השחקניות טובה פרדו ושושנה דואר. ב-1973 ביים את ההצגה "פוחלצים" מאת יוסף שילוח. ב-1976 ביים את ההצגה "באהבה מפושקין" – ערב קטעים מיצירות פושקין.
ב-1969 ביים את ההצגה "הכפיל" מאת גבריאל ארו, בהשתתפות אבנר חזקיהו ואלברט כהן. הפקה זו עלתה כ-90 פעמים.
בתיאטרון גיורא גודיק: ב-1970 ביים את ההצגה "קטאקי" מאת שמעון וינסלברג.
בפסטיבל עכו: ב-1985 ביים את הצגת היחיד שביצע ששי סעד "שמור על הסוסים שלך" מאת משה שדות. ב-1997 ביים את ההצגה "השבוי" מאת יוסי הדר.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1985 ביים את ההצגה "טרומפלדור 1985" מאת שמעון צימר. ב-1989 ביים (ע"פ הגרסה שביים יוסי יזרעאלי ב-1966) את החידוש למחזמר "עוץ לי גוץ לי" שכתב אברהם שלונסקי ע"פ האחים גרים. ב-1995 ביים את ההצגה "הלפרין וג'ונסון" מאת ליונל גולדשטיין. ב-1996 ביים את ההצגה לילדים "מסע הניסים והנפלאות" אותה כתב לצד יורם טהרלב. ב-2004 ביים את ההצגה "יעקובי ולידנטל" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי.
בתיאטרון הספרייה: ב-1986 ביים את ההצגה "המוקיון" שכתב חיים חובה (ע"פ הספר "המוקיון" מאת היינריך בל).
בתיאטרון הסמטה: ב-1993 ביים את ההצגה "מעוז 29" מאת אוריה באר, במסגרת שבוע התיאטרון המקורי.
ב-2003 שיחק וביים את ההצגה "חפץ" מאת חנוך לוין בסמינר הקיבוצים.
ב-2006 גילם את הלפרין וגם ביים את ההצגה "הלפרין וג'ונסון" מאת ליונל גולדשטיין בתיאטרון תמונע.
חיים אישיים
ב-1955 התחתן, ונולדו לו 2 ילדים: המורה לדרמה אביטל קורמן והבמאי והשחקן צביקה קורמן. התגרש בשנות השבעים. בסוף שנות השבעים התחתן עם תמי אשל – שחקנית, זמרת ומדבבת; ונולדו להם 2 ילדים: הקולנוען והמוזיקאי אסף קורמן והשחקנית מיכל קורמן.
בשנת 2014 חלה בדמנציה והחל לפרוש בהדרגה ממשחק.
כרמון נפטר ב-2 במרץ 2022 בגיל 88. נקבר בבית העלמין בנתניה.
קלים קמנקו
קלים קמנקו (1 ביולי 1962 – 31 במאי 2011) היה שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
קמנקו למד בבית הספר לדרמה בקייב ובה שיחק בתיאטרון המקומי, בעיקר באופרות רוק. ב-1992 עלה לישראל מברית המועצות ושנה מאוחר יותר התקבל לתיאטרון גשר וכיכב בו במספר מחזות.
ב-2003 שיחק ב"חלומות מתוקים" בתפקיד מישה לישנסקי. ב-2006 שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "הפיג'מות" בתפקיד יורי גרך גרוסביץ'. ב-2007 שיחק בסדרה "המובילים" בתפקיד ולרי, אשר שודרה בערוץ לוגי עד 2009.
קמנקו הלך לעולמו בשנת 2011 בגיל 48, לאחר מאבק במחלת הסרטן, טקס האשכבה לזכרו נערך ב-1 ביוני 2011 על בימת תיאטרון גשר בסיום הטקס יצא מסע הלוויה וקמנקו הובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
מות עובר תוך-רחמי
מוות תוך-רחמי הוא מצב בו עובר מת מסיבה כלשהי בעודו ברחם. כאשר המוות התוך-רחמי מתרחש בין השבועות 20–28 להיריון הוא נקרא "מוות תוך-רחמי מוקדם", ולאחר השבוע ה-28 נקרא "מוות תוך-רחמי מאוחר". כאשר שבוע ההיריון איננו ידוע, אזי החישוב הוא לפי משקל העובר, כאשר בין 500 גרם ל-1,000 גרם מוגדר כמוות תוך-רחמי מוקדם ומ-1,000 גרם מדובר במוות תוך-רחמי מאוחר.
שכיחות
במדינות המתפתחות השיעור הוא 20–32 מקרים לאלף לידות, הרבה יותר גבוה מאשר במדינות המפותחות שבהן השיעור הוא 4.2–6.8 מקרים לאלף לידות. השיעורים גבוהים ביותר הם באפריקה שמדרום לסהרה - 32.2 מקרים לאלף לידות, ובצפון אסיה - 31.9 מקרים לאלף לידות. לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במדינת ישראל בשנת 2011 היו 507 לידות מת מאוחרות (מעל 1,000 גרם, או מעל לשבוע 28 להיריון), השוות ליחס של 3 מקרים לאלף לידות.
עם השנים ירדה השכיחות עקב מספר גורמים כגון הפסקת היריון יזומה במקרים שמתגלה מום מולד או הפרעה כרומוזומלית, טיפול ומעקב במחלות אימהיות כמו יתר לחץ דם וסוכרת, אבחון ויילוד מוקדם בהאטה בגדילה תוך-רחמית - IUGR ואי ספיקת שליה, מעקב וטיפול במומים ומניעת מחלת RH.
אטיולוגיה
50% מהמקרים קשורים להאטה בגדילה תוך-רחמית.
סיבות אימהיות
מחלות רקע: יתר לחץ דם, סוכרת, תרומבופיליה ותפקודי כבד לא תקינים. סיבות נוספות הן טראומה, קרע של הרחם (כתוצאה מניתוח קיסרי בעבר) וצריכת סמים.
סיבות עובריות
בעיות כרומוזומליות (טריזומיה 21,18,13), מלפורמציות מבניות (מערכת העצבים המרכזית, לב, כליות), זיהומים (בקטריאלי, וירלי), מחלה המוליטית בעובר, מחלות מטבוליות בעובר.
אבחון
ירידה או היעדר תנועות עובר הם התלונה העיקרית שבעטיה פונה האם לבדיקה, חוסר שמיעת קולות לב בהאזנה, לעיתים תמונה סוערת של כאבים ודימום. האבחנה הסופית נקבעת על ידי בדיקת אולטרה סאונד להיריון. ניתן להיעזר גם בבדיקת דופלר לבחינת היעדר זרימת דם.
הלידה
ללידת עובר מת קוראים "לידה שקטה" כי הוולד לא בוכה בעת לידתו. מרגע האבחון מקובל יילוד בהקדם ורצויה מאוד הפעלת לידה נרתיקית לכן מכניסים את היולדת לתהליך של השראת לידה. זהו תהליך מאוד טעון מבחינה רגשית ליולדת ולמשפחתה וגם לצוות המטפל. לכן, חשובה מאוד אמפתיה וסבלנות רבה, ונדרשת תמיכה לכל אורך התהליך, לדעת ולהתחשב ברצון ההורים לראות או לא לראות את הילוד.
מרדכי צפורי
ביוגרפיה
צפורי נולד בפתח תקווה והצטרף למחתרת האצ"ל בשנת 1939. נעצר ונכלא במחנה המעצר בלטרון בשנת 1945 עד הגלייתו לסודאן, קניה ואריתריאה. השתתף בבריחה ממעצר באריתריאה, אולם נתפס ונכלא שוב.
עם הקמת מדינת ישראל שב לישראל והתגייס לצה"ל. השתתף בקורס קצינים בשנת 1950 ובהמשך למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. שירת כמפקד פלוגה בחטיבת גבעתי ובבה"ד 1, עבר הסבה לשריון, שירת כמפקד פלוגת טנקים, מדריך בשריון ובפו"ם ומפקד גדוד 9. פיקד על חטיבה 14 המשוריינת במלחמת ששת הימים בקרב אום-כתף במסגרת המערכה על חצי האי סיני. מונה למפקד בית הספר לשריון ב-1968. ב-1971 התמנה לסגן מפקד גייסות השריון, באוגוסט 1973 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום לסגן מפקד אוגדה 440. במלחמת יום הכיפורים קיבל מינוי חירום של קצין שריון ראשי לאחר שמפקד גייסות השריון, אברהם אדן וסגנו דב תמרי פיקדו על אוגדה 162 בחזית המצרית. ציפורי פעל לארגן את שיבוצי כוחות השריון ותגבור הכוחות הלוחמים.
בספטמבר 1974 מונה לעוזר ראש אג"ם במטכ"ל. את שירותו הצבאי סיים בתחילת 1977 בדרגת תת-אלוף.
לאחר שהשתחרר מצה"ל, הצטרף למפלגת הליכוד ונבחר מטעמה לכנסת התשיעית. ב-1977, לאחר המהפך, התמנה לסגן שר הביטחון בממשלת בגין. בתקופה שבין התפטרות שר הביטחון עזר ויצמן, בחודש מאי 1980, ועד לכינונה של ממשלת ישראל התשע עשרה, בחודש אוגוסט 1981, כיהן מנחם בגין אף כשר הביטחון, וצפורי נשא בניהול השוטף של מערכת הביטחון בישראל. בתקופת כהונתו יצא לפועל מבצע אופרה להשמדת הכור הגרעיני בעיראק.
לאחר הבחירות לכנסת העשירית נתמנה לשר התקשורת. בעת שירותו בממשלה ביקר את פעולות הממשלה בזמן מלחמת לבנון הראשונה והיה אחד השרים היחידים שהתעמתו עם אריאל שרון על התנהלות המלחמה.
ב-1986 מונה למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי ושימש בתפקיד עד 1993.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים (בשנת 2015), הודיע כי לא יצביע לליכוד בראשותו של בנימין נתניהו, אלא למחנה הציוני. לדידו, "הביבי הזה הוא הבלוף הכי גדול בעולם. הוא אולי מדבר יפה, במיוחד באנגלית, אבל אם אי פעם פסיכולוגים ומומחים אחרים ינתחו את כל הנאומים שלו, מהראשון ועד האחרון, יתברר שהכול רק בלון מלא אוויר חם".
את קורות חייו סיפר בספר "בקו ישר", שנכתב על ידי אריה קרישק ויצא בהוצאת ידיעות אחרונות, בשנת 1997. הספר היה לרב-מכר ונחשב לאחד הספרים החשובים על מלחמת הלבנון הראשונה.
נפטר ב-29 במאי 2017.
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מבצע "הקשה"
מבצע הלמות תופים (Drumbeat, ובגרמנית: Paukenschlag) היה חלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה. מערכה זו, שנמשכה מפרוץ המלחמה ועד לסיומה (והייתה הארוכה ביותר מבין כל המערכות בכל הזירות במלחמה זו) התחוללה סביב ניסיונו של הקריגסמרינה, הצי הגרמני, להכניע את בריטניה באמצעות ניתוק קשרי הים אליה, ותגובת בריטניה ובעלות הברית, בתחילה קנדה ובשלב מאוחר יותר ארצות הברית, לניסיון זה. במבצע הקשה תקפו הצוללות הגרמניות את אוניות הסוחר שנעו לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית, והסבו להן אבדות כבדות מאוד. יש הרואים במבצע זה את אחת התבוסות הימיות הכבדות ביותר של צי ארצות הברית אי פעם.
רקע
בשלב הראשון של המערכה באוקיינוס האטלנטי היו המתמודדות גרמניה, מצד אחד, ובריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי מצד שני, בעיקר קנדה, וכן אוניות ליווי של מדינות שונות שנכבשו בידי גרמניה, וצוותיהן הצליחו להימלט עם אונייתם ולהצטרף לצי הבריטי; ביניהן היו אוניות מנורווגיה, פולין, ומצבא צרפת החופשית.
צי ארצות הברית לא היה שותף פעיל בלחימה, עקב עמדה הנייטרלית הרשמית של ארצות הברית. יחד עם זאת, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט עשה הכל כדי לסייע לבריטניה. חוק "השאל-החכר" (Lend-Lease) שנחקק באפריל 1940 איפשר לבריטניה לקבל סיוע רב מארצות הברית, שאחד משיאיו היה העברת 50 משחתות מיושנות של צי ארצות הברית לצי הבריטי, סיוע משמעותי מאוד בשעה קשה לבריטניה. במהלך 1941 הכריזה ארצות הברית על "אזור הגנה פאן אמריקני", שבו ליוו אוניות צי ארצות הברית את אוניות הסוחר, בקטע הראשון של מסען לבריטניה. "אזור ההגנה" הלך והתרחב, וביולי 1941 כבר הגיע עד קרוב לאיסלנד; חיילים מצבא ארצות הברית קיבלו על עצמם (לבקשת ממשלת האי) את הגנת האי, במקום החיילים הבריטיים שהשתלטו עליו מאז 10 במאי 1940. היה ברור שההתנגשות בין צי ארצות הברית לצוללות הגרמניות היא עניין של זמן.
התכנון הגרמני
שמאל|ממוזער|300px|צוללת גרמנית מדגם IX. הצוללת היא U-505, שנלכדה בידי בעלות הברית ונמצאת כיום בתצוגה במוזיאון למדע וטכנולוגיה בשיקגו מפקד זרוע הצוללות של הצי הגרמני, ויזאדמירל (תת אדמירל, בקרוב אדמירל) קרל דניץ העריך שארצות הברית עומדת להיכנס בקרוב למלחמה. דניץ העריך שהחוף המזרחי של ארצות הברית יהיה חשוף למתקפת צוללות ולחלוטין לא ערוך לה. כדי לנצל נקודת תורפה זו הוא תכנן את מבצע "הקשה" (Drumbeat, בגרמנית: Paukenschlag). הצוללות הגרמניות מדגם VII, שהיו עמוד השדרה של הצי הגרמני, לא היו בעלות טווח מספיק כדי לחצות את האוקיינוס ולפעול לחופי ארצות הברית, אך לרשות הצי הגרמני עמד מספר מצומצם של צוללות ארוכות טווח מדגם IX. דניץ רצה לשלוח את כולן - אחת עשרה במספר - כדי שתהיינה מוכנות לאורך החוף לפרוץ המלחמה. ואולם, הפיקוד הגרמני העליון, בהנחיית היטלר, סירב לשלוח את כולן למשימה; חלקן נשלחו לים התיכון וחלק נשלחו לחופי נורווגיה (שם חששו הגרמנים מפלישה של בעלות הברית לאורך כל המלחמה); רק חמש צוללות נותרו למבצע, והן הפליגו בסופו של דבר לחוף המזרחי.
ארצות הברית מצטרפת למלחמה
ב-7 בדצמבר 1941 תקפה יפן את צי ארצות הברית שעגן בנמל פרל הארבור בהוואי. ארצות הברית הכריזה מלחמה על יפן, וגרמניה, בעלת בריתה של יפן, הכריזה מלחמה על ארצות הברית. מעורבותה של ארצות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי, שהייתה עד כה מבוססת על נייטרליות לכאורה ובפועל סייעה לבריטניה, הפכה למעורבות פעילה במוצהר.
לכאורה, נמצאה ארצות הברית במצב מעולה: לעומת בריטניה, שספגה אבדות כבדות במהלך השנתיים האחרונות, לא נפגעו כמעט כוחותיה הימיים של ארצות הברית. צי ארצות הברית יכול היה ליהנות ממה שלמדו בעלות בריתה בלחימה נגד צוללות; יכולתה התעשייתית העצומה עמדה לרשותה, יחד עם הקדמה הטכנולוגית הגבוהה שממנה נהנתה ארצות הברית. הבעיה הייתה, שארצות הברית נאלצה להילחם בשתי זירות ימיות - באוקיינוס השקט ובאוקיינוס האטלנטי בעת ובעונה אחת. באוקיינוס השקט נחלש הצי האמריקני מאוד בעקבות ההתקפה על פרל הארבור; היה צורך בבנייה ובהרחבה גדולה של הצי, וזאת תחת הלחץ של המלחמה.
ואולם, למרות כל היתרונות הללו לא הייתה ארצות הברית מוכנה כלל למלחמה מעין זו. מפקדי צי ארצות הברית ראו את כישלונותיו של הצי הקנדי בליווי השיירות, ולא האמינו בשיטה; הם חזרו על הטעות הבריטית מימי מלחמת העולם הראשונה, וסברו ששיירות רק מגדילות את המטרה ומקלות על הצוללות. למעשה, חזרה ארצות הברית על כל הטעויות שעשו הבריטים בתחילת המלחמה. לא היו אוניות ליווי למטרה זו: לרשות סגן אדמירל אדולפוס אנדרוס, שהיה אחראי על הגנת החוף המזרחי של ארצות הברית, ממיין ועד צפון קרוליינה, עמדו שבע סירות מהירות (cutter) של משמר החופים, ארבע יאכטות מוסבות, שלוש ספינות פטרול ישנות, שיוצרו עוד ב-1919, שתי סירות תותחים ישנות עוד יותר, מ-1905, וארבע ציידות צוללות עשויות מעץ. לרשותו עמדו כ-100 מטוסים, רובם הגדול מיושנים ובעלי טווח קצר, שנועדו בעיקר לאימונים. היריבות ארוכת הימים בין חיל הים האמריקני ובין צבא ארצות הברית, שבמסגרתו פעל אז חיל האוויר של ארצות הברית, הביאה לכך שהמטוסים הגדולים והחדישים יותר לא הוקצו לחיל הים.
תחילת המבצע
שמאל|ממוזער|250px|[[מכלית שנפגעה על ידי צוללת עולה באש וטובעת]] ב-18 בדצמבר 1941 יצאו חמש הצוללות שהוקצו למבצע מנמל לורין (Lorient) שבברטאן, בצרפת הכבושה. מפקדיהן קיבלו הוראות חתומות, עם הוראות לפתוח אותן רק כשיעברו את קו האורך 20° מערב; כאשר נפתחו ההוראות, קיבלו הצוללות הנחיות לאזורים שונים לאורך החוף המזרחי. לא היו מפות של החוף שניתן היה לספק למפקדים; הצוללת U-123, לדוגמה, קיבלה שני מדריכי תיירים של ניו יורק, כשבאחד מהם מפה מתקפלת בלבד. עם יציאתן של הצוללות ממפרץ ביסקיה הן שידרו למפקדת הצוללות בברלין על כך. השידורים נקלטו בלונדון על ידי האחראים על מעקב הצוללות שם. רוג'ר ווין, שניהל את המעקב, ניחש נכונה שמטרתן של הצוללות היא ארצות הברית, ושלח על כך הודעה לחיל הים הקנדי ולמפקד חיל הים של ארצות הברית, אדמירל ארנסט קינג; המידע הועבר לידיעת היחידות השונות לאורך החוף, אך דבר לא נעשה מעבר לכך.
ב-1941 נהנו הצוללות מזמן מאושר (happy time); הבריטים למדו בדרך הקשה שהשיירות הן הדרך הטובה ביותר להילחם בצוללות. הם המליצו לאמריקנים על נקיטת שורה של צעדים, ובהם: האפלה מוחלטת של ערי החוף; ביטול וכיבוי כל אמצעי הניווט לאורך החוף, כמו מצופים, מגדלורים, וכדומה; הפלגת אוניות הסוחר בהאפלה מוחלטת, ובנתיבים לא קבועים; סיורים אוויריים לאורך החוף, כדי להכריח את הצוללות להישאר מתחת למים (וכך לא יוכלו לזהות את האוניות); ועוד.
שמאל|ממוזער|300px|המחשה של מכלית העוברת בים מול חוף מואר האמריקנים לא שעו לאף אחת מן ההמלצות הללו. אוניות הסוחר הפליגו לאורך החוף המזרחי לבדן, ללא ליווי, באורות מלאים וללא דממת רדיו. ערי החוף לא היו מואפלות, כדי לא לפגוע בתיירות. הפיקוד האמריקני סירב לעבור לשיטת השיירות, בטענה שכך יקבלו הצוללות מטרה גדולה וברורה יותר.
התוצאה הייתה הרת אסון. האונייה הראשונה טובעה ב-12 בינואר 1942, ותוך שבועות ספורים הסתבר לגרמנים שהחל "זמן מאושר" שני. הדילמה שעמדה בפני מפקדי הצוללות הייתה באילו מטרות כדאי יותר לירות: היה שפע של מטרות, ולא היה די חימוש. מעבר לכך, לא הייתה כל הפרעה כמעט לפעילותן. צוותי הצוללות קראו לתקופה זו "עונת הציד האמריקנית". בינואר טיבעו הצוללות (בכל זירת האוקיינוס האטלנטי) 48 אוניות, בתפוסה של 276,795 טון; בפברואר הוטבעו 73 אוניות (429,891 טון); במרץ הטביעו הצוללות 48 אוניות (274,295 טון) רק לאורך חופי ארצות הברית. בכל החודשים הללו לא טובעה אף צוללת גרמנית לאורך החוף האמריקני.
הצי האמריקני הוכה קשות בפרל הארבור, אך גם ללא אובדן זה לא היה מוכן למלחמה. כוחותיו נחלשו עוד יותר בשל העברת חמישים המשחתות לבריטניה בשנה שלפני כן. ואולם, זו לא הייתה הסיבה היחידה; ארצות הברית החלה אמנם בתוכנית מסיבית של בניית אוניות, ואולם אוניות ליווי לא זכו בה לעדיפות גבוהה; ומעבר לכך, גם הכוח שהיה ברשותם לא הופעל בצורה נכונה, אם בכלל. האמריקנים חזרו על כל השגיאות שעשו הבריטים בתחילת המלחמה: למרות שנתיים של ניסיון רב ערך שצברו הבריטים במלחמה, לא סמכו מפקדי הצי האמריקני על הטקטיקות שפיתחו הבריטים, והעדיפו להסתמך על פטרולים נגד צוללות ועל הפלגה עצמאית של אוניות הסוחר. הצי האמריקני הופעל בצורה לא נכונה: עם קבלת האתרעות על התקרבות הצוללות, הוזעקו משחתות אמריקניות חזרה לחוף המזרחי מתפקידיהן באוקיינוס. ואולם, בשעות הבוקר של 14 בינואר הטביעה הצוללת U-123 מכלית נורווגית בטווח ראייה מלונג איילנד, אך אף משחתת לא הוזעקה כדי לסרוק את האזור, למרות ששבע מהן עגנו באותה עת בניו יורק. U-123 המשיכה מעט דרומה, ובלילה לאחר מכן הטביעה מכלית נוספת בת 6,700 טון, הפעם בריטית, מול חופי ניו ג'רזי; באותו זמן כבר שהו בנמל 13 משחתות, אך שוב לא הוזעקה אף אחת כדי לנסות וללכוד את הצוללת. U-123 המשיכה במסעה דרומה, והטביעה עוד אוניות רבות, שרובן הפליגו באורות מלאים וללא אבטחה. חלק גדול מן הזמן פעלה הצוללת במים רדודים, שבהם לא הייתה יכולה כלל לצלול, שלא לדבר על חמיקה מפצצות עומק. למרות זאת, לא נפגעה הצוללת כלל.
האמריקנים לא למדו מהשיטות שפותחו על ידי הצי הבריטי, וחזרו על השגיאות הבריטיות. במקום ליצור שיירות, שילוו על ידי אוניות מלחמה, ושסביבן יתרחשו הקרבות מול הצוללות, העדיפו האמריקנים ליצור "קבוצות ציד", קבוצות של אוניות מלחמה שיסרקו אחרי הצוללות. ואולם, לצי ארצות הברית לא היה ניסיון בציד; ב-28 בפברואר ניהלו נושאת מטוסים, משחתת וקָאטֶר (Cutter) של משמר החופים מרדף ארוך אחרי צוללת, ירו לעברה והטילו פצצות עומק; רק לאחר שעות הסתבר שהמדובר בלוויתן.
הגרמנים לא האמינו למזלם הטוב. מפקדי הצוללות דיווחו שנקרו להם מטרות בשפע, ושלא תמיד היו יכולים להספיק ולהטביע את כולן. חמש הצוללות הראשונות הטביעו יחד 23 אוניות, בתפוסה כוללת של 151,415 טון, וזאת במהלך כשלושה שבועות בלבד. בתחילת פברואר הסתיימה התקפת הגל הראשון; הצוללות נאלצו לשוב לבסיסיהן מכיוון שהתחמושת אזלה ומלאי הדלק הלך וירד.
האמריקנים עדיין לא הגיבו. המפקד העליון של הצי, קינג, היה עסוק במערכה באוקיינוס השקט; למרות היערכות מחודשת של האמריקנים, עדיין לא היו הכוחות בשליטה נכונה, ומפקד הצי באוקיינוס האטלנטי הרבה לשהות בים ולא יכול היה לקבל החלטות נכונות. המודיעין הבריטי המשיך לעביר דיווחים ואזהרות, אך האמריקנים עדיין לא שעו להן.
דעת הקהל האמריקנית שהזדעזעה מן ההטבעות הושתקה בעזרת תעמולה ששכנעה את הציבור שעדיף לא לפרסם ידיעות על צוללות ואוניות סוחר שהוטבעו, כדי לא לסייע לאויב. למרות שלא היו סוכנים נאציים כלל באזור, השתמשו הרשויות בארצות הברית בסיסמאות כמו "פטפוטים מטביעים אוניות" (loose lips sink ships); בסופו של דבר נועדו סיסמאות אלו להשתקת הציבור ולא כנגד האויב.
המטרות העיקריות של הצוללות היו מכליות הנפט, והן הוטבעו במספרים גדולים. הצוללות היו פרושות לאורך כל החוף המזרחי, ותקפו מכליות ואוניות אחרות גם בים הקריבי ואף דרומה משם; צוללות אף הפגיזו את בתי הזיקוק בארובה שליד ונצואלה. למזלן של בעלות הברית לא הצליחה ההפגזה בשל תקלה טכנית, ולאחר ניסיון זה הונהגה במקום האפלה שמנעה ניסיון התקפה נוסף. למרות כישלון זה, היו האבדות בים כבדות מאד; בחודשים מאי-יוני הצליחו הצוללות להטביע אוניות בתפוסה של למעלה ממיליון טון - כמעט מחצית מכלל ההטבעות בכל שנת 1941. בתוך אבדות אלה, בלטו אבדות המכליות: הגרמנים העדיפו לתקוף אותן, ועשרות מהן הותקפו והוטבעו לאורך החוף בחודשים אלה.
צעדי נגד
שמאל|ממוזער|300px|[[מטוס ימי מדגם PBM-3 Mariner, שכדוגמתו הפעיל צי ארצות הברית במאבק נגד הצוללות]] ב-14 באפריל הטביעה אונייה אמריקנית, לראשונה, צוללת גרמנית. בתחילת אותו חודש החלו האמריקנים, סוף סוף, להפעיל שיירות, גם אם באופן מצומצם. באותו חודש החליטו רשויות הצי על בניית מספר רב של אוניות ליווי, תוכנית שנקראה "ששים אוניות בששים ימים"; ואכן, עד 4 במאי הושלמו 67 אוניות מעין אלה, ומיד הוחל שוב בתוכנית דומה. בריטניה סיפקה לצי ארצות הברית עשר קורבטות ועשרים ושתיים אוניות מכמורת, שהוסבו ללוחמה נגד צוללות (Trawler). במיאמי הוקם בית ספר לאימון אנשי הצוות של אוניות אלה. יחידות של חיל האוויר האמריקני (שהיה אז חלק מצבא ארצות הברית) הועמדו תחת פיקוד הצי (צעד יוצא דופן ביריבות הבלתי פוסקת בין שתי הזרועות) ומספר המטוסים הלך וגדל בהתמדה.
בתחילת אפריל החלו אוניות הסוחר להפליג בשיירות, ועד ספטמבר כבר הייתה כל התנועה הימית, מברזיל, דרך הים הקריבי ועד ניו יורק מאורגנת בשיירות. חיל האוויר האמריקני התחזק והחל לספק חיפוי לשיירות בטווח הקרוב לחוף, ואוניות הליווי הלכו ושיפרו את הטקטיקה שלהן ואת הישגיהן. שיטת השיירות מנעה מהצוללות טרף קל (מכיוון שהאוקיינוס התרוקן ממטרות, שהיו מרוכזות כולן במקום אחד); הנהגת האפלה לאורך ערי החוף, שהחלה ב-18 באפריל הכבידה עוד יותר על פעילותן.
מספר הצוללות שהוטבעו בידי בעלות הברית בחודשים אפריל עד יולי היה תשע; מספר קטן יחסית (הגרמנים ייצרו כל חודש 30 צוללות, בשלב זה של המלחמה). ואולם, יש לזכור שסך כל הצוללות שפעלו לאורך החוף המזרחי לא עלה על שמונה בשום שלב.
בסוף אוגוסט 1942 הורה דניץ לצוללות לעזוב את החוף המזרחי, שכבר לא הניב תוצאות כפי שהיה בתחילת השנה. השיירות המתחזקות והליווי המשופר גרמו לפיקוד הגרמני להבין ששיא ההצלחה כבר מאחוריהם. מנגד, החליט דניץ שהגיע הזמן לחזור לזירה החשובה ביותר במערכה, והורה לצוללות לחזור לנתיבי השיירות במרכז האוקיינוס האטלנטי.
רוסלאן
רוּסְלָאן (בכתיב רוסי ארכאי: Русланъ; בכתיב המקובל כיום: Руслан) שנשאה את שמו של הגיבור הרוסי רוסלאן מהפואמה "רוסלאן ולודמילה" הייתה האונייה המאורגנת הרשמית הראשונה, ולמעשה גם האחרונה, שהפליגה מהאימפריה הרוסית לשעבר לארץ ישראל בשנת 1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, ועל סיפונה כ-700 נוסעים. "רוסלאן" נחשבת לסנונית הראשונה שפתחה את תקופת העלייה השלישית, אף שלמעשה הייתה אחת האוניות האחרונות שהגיעו לחופי יפו באותה שנה.
רקע
ב-1918 הגיעו כמה מאות מתושבי צפת ויפו שלנוכח המלחמה והרעב ששררו בארץ ישראל עזבו את בתיהם ונדדו דרך סוריה וקושטא והגיעו לנמל אודסה, בעת בה נמצא הצבא האוסטרו-הונגרי שם, בתקווה כי בתור נתיני אוסטריה יינתן להם להגיע לאוסטריה. ניסיונם זה נכשל והם נאלצו להישאר באודסה וסבלו מקור ומגשמים. לעזרתם נחלצו צעירים יהודים - חברי הארגונים "התחיה", "צעירי ציון" ואחרים, והעבירו אותם מהנמל לקסרקטיני הצבא האוסטרי שנעזבו בינתיים. למרות סיוע זה נפטרו חלק מהפליטים.
הצעירים, מנהיגי התנועות הציוניות הללו, סייעו לפליטים להקים את "ועד פליטי ארץ ישראל" שביקש לשוב לארץ ישראל עם תום המלחמה. באותו זמן התקבצו באודסה יהודים רבים שביקשו לעלות לארץ ישראל. מנהיגי הארגונים החליטו לנצל את קיום קבוצת כמה עשרות הפליטים שחפצו לשוב והגזימו במספר הפליטים כדי לאפשר לעולים להצטרף לקבוצת הפליטים. מנחם אוסישקין ומאיר דיזנגוף יצרו קשר עם שר החוץ הבריטי, הלורד קרזון, ושכנעו אותו כי אין מדובר בבולשביקים. ארגון העולים היה מבצע מסובך. הימים ברוסיה היו מלאי תהפוכות, השלטון התחלף במהירות בין הבולשביקים לכוחות המתנגדים, רוסיה הייתה בעיצומה של מלחמת אזרחים.
קורות ההפלגה
העולים היו צריכים להוכיח את זכאותם לעלייה כ"פליטים מארץ ישראל" שנתקעו ברוסיה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה. לצורך כך התקיימו קורסים ל"הכשרת פליטים" מארץ ישראל בו למדו המבקשים פרטים שונים על הארץ. הפלגתה של האוניה מאודסה נמשכה 21 יום: "רוסלאן" הפליגה ב-14 בנובמבר 1919 מנמל אודסה שבדרום אוקראינה ועגנה בנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919, נר שלישי לחנוכה כ"ז בכסלו ה'תר"ף. ההפלגה לוותה בקשיים ובעיות, בכל הנמלים בהם עגנה לא הורשו הנוסעים לרדת מחשש שמא הנוסעים הם בולשביקים שמטרתם להסתנן ולחולל מהפכות.
מצטטת זהבה בקמן את אליהו הגלעדי, שנמנה עם העולים:
5 בדצמבר
5 בדצמבר הוא היום ה-339 בשנה (340 בשנה מעוברת), בשבוע ה-49 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 26 ימים.