cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צביון מקסוול
מראה חיצוני
צבע ראשו של צביון מקסוול הוא אפרפר בהיר עד כהה ולעיתים עם גוון חום דהוי. סימוני הפנים שלו בולטים וכהים בדרך כלל יותר מצבע הגוף: סביב המצח והחלק העליון של החרטום יש משטח סבוך של שיער כהה בדומה לאיילנד מצוי - לרוב בצבע חום שוקולד כהה ולעיתים אפילו שחור. למרות שלמין זה אין ציצת שיער במצח לעומת רוב הצביונים, השערות שבמשטח ארוכות, סבוכות ומזדקרות מעט לאחור, מה שנותן מראה של דמוי ציצת-שיער קצרצרה ורחבה. מעל העיניים ישנן זוג קשתות בולטות הנראות כגבות בצבע צהבהב קרמי עד לבנבן, והן ממשיכות במקביל לשני צידי המשטח ומסתיימות בקרניים כך שלמעשה הן מקיפות את כל אזור המצח. לפרטים מבוגרים השערות נושרות ברוב חלקי הפנים, החרטום התחתון והלוע, כך שנפוץ שצבעם הוא חום כהה ודהוי עד שחור; משום כך שפתו העליונה של הצביון בולטת בשל צבע לבנבן-אפרפר דהוי. אף שבפועל העיניים שקועות בחוריהן, השילוב של הנפיחויות ועצמות הלחיים הבולטות שמסביבן כמו גם השקעים שבצידי הנפיחויות גורמות לעיניים להיראות בולטות מהפנים. סמוך לשקעים - מתחת לכל עין - יש בלוטות ריח גדולות רחבות ונפוחות ביותר - הדומות ליבלות של חזירי הבר, ובמרכזן עובר חריץ שחור בצורת בומרנג הפוך בניגוד לחריץ הישר של מיני הסוג צביון. שכבת השערות שבבלוטות הריח ובנפיחויות שסביב העין אינה נושרת, ועל כן צבען הוא אפרפר בהיר דהוי. האוזניים מתחלקות בין חום אפרפר דהוי עד שחור בצד החיצוני, בעוד שבצד הפנימי יש שילוב של שערות לבנבנות, אפרפרות וחומות, עם כתים שחורים בצדדים ורצועה לבנה בקצוות האוזן. השערות שבאוזניים ארוכות וסבוכות יותר מאשר אצל צביונים אחרים.
מבנה ומידות גוף
מבנה גופו של צביון מקסוול קצר עגלגל וקומפקטי ביותר, גבו קמור, והשילוב ביניהם גורם לדמיון בינו ובין הארנבת. צווארו הרחב תומך בראש קטן ומקושת. בדומה לצביון הכחול גם חרטומו של מין זה מחודד מאוד. הרגליים שלו קצרות ודקיקות אך עבות ביחס לגוף, ויש הפרש ניכר באורך בין האחוריות לקדמיות המדגישות את ה"גיבנת" שיש לו. אוזניו רחבות ומחודדות, ויש לו זנב מנוצה, ארוך ועבה שיוצא דופן משאר הצביונים. עיניו גדולות ובעלות אישונים רחבים, ואפו בצבע סגלגל או ורדרד עם נחיריים רחבים כשל אייל. הקרניים כאמור הן ההבדל העיקרי בין הזכרים לנקבות, והאחרונות גדולות במעט במידות הגוף. מידות הגוף של צביון מקסוול: גובה הכתפיים: 38-35 ס"מ. אורך הראש והגוף: 76-63 ס"מ. אורך הקרניים: כ-5 ס"מ. אורך הזנב: 15-12 ס"מ. משקל: 10-5 ק"ג.
צביון כחול
צביון כחול (Philantomba monticola), הוא המין השני בסוג צביון גמדי ועל כן יש לו דמיון רב לצביון מקסוול, עד שבעבר מקסוול נחשב כתת-מין שלו. עם זאת ניתן להבדיל ביניהם על פי המאפיינים הבאים: צביון מקסוול גדול יותר במידות הגוף (שוקל לעיתים פי 2 מצביון כחול) ויש לו בלוטות ריח גדולות ונפוחות יותר. לצביון הכחול גולגולת קטנה וצרה יותר, ולצביון מקסוול גולגולת רחבה ובעלת שיפוע רב יותר. לצביון הכחול כשמו פרווה בגוון כחלחל-סגלגל, בעוד שלצביון מקסוול פרווה אפרפרה-חומה שאחידה יותר בצבעה מהמין הכחול. לצביון הכחול יש גחון ומפשעה לבנים בוהקים, כתם שחור סמוך לזנב, ולעיתים קרובות גם רגליים חומות, וכל אלו נעדרים אצל מקסוול. בלוטות הריח שבפרסות בעלות חריץ פשוט אצל הצביון הכחול, בניגוד לנפיחות הבצקית שיש להם אצל צביון מקסוול. לצביון מקסוול יש קרניים ארוכות יותר. הצביון הכחול נפוץ במרכז ודרום אפריקה עם טווח גדול ורחב יותר משל צביון מקסוול ושני המינים חופפים בניגריה.
תפוצה ובית גידול
צביון מקסוול מצוי במערב אפריקה. תפוצתו משתרעת על פני דרום ומרכז ניגריה, מרבית בנין, טוגו, גאנה, חוף השנהב, ליבריה, סיירה לאון, גינאה, גינאה ביסאו, דרום בורקינה פאסו, ודרום מערב גמביה וסנגל. כאמור ייתכן והאוכלוסייה במזרח שייכת למין חדש - צביון וולטר.
בית הגידול של המין הוא יערות גשם טרופיים ראשיים ומשניים, יערות שפלה, יערות מוצפים, קרחות יער, שרידי יער בסוואנה, וסוואנה לחה וגשומה. חלק גדול מבית הגידול המקורי שלו נהרס על ידי התיישבות חקלאית, אולם צביון זה מותאם לכל אזורים עם סבך צפוך, ועל כן הוא מצוי גם במטעים ושיחים חקלאיים ואפילו סמוך ליישובים, ובכל מקום שבו יש כמות מספקת של סבך למסתור. המין נהנה גם באופן מסוים מהתחדשות היער שבאה לאחר כריתת העצים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30 מעלות לאורך השנה, וכמות המשקעים השנתית היא 4,300-500 מילימטר לשנה.
התנהגות ומבנה חברתי
צביון מקסוול הוא בעל חיים לילי בעיקרו, אך במקרים מסוימים הוא יכול להיות פעיל בשעות הבוקר המוקדמות, שעות אחר הצהריים המאוחרות, ובערב. המין נוטה להיות ברוב הזמן באזורי הסבך, ורק לעיתים רחוקות יתרחק למעלה מ-30-20 מאזור סבוך. בשל היותו זהיר וחששן קשה למדי לצפות בו בטבע. צביון זה נע ביער בשבילים קבועים אותם הוא מפלס לעצמו בצמחייה, ופעמים רבות נע בתנועות קופצניות תוך כדי שהוא מניף במהירות את זנבו למעלה ולמטה לסירוגין. זהו מין טריטוריאלי הנוהג לסמן את שטחו בתדירות גבוהה ביותר: זכרים יסמנו כ-5 אובייקטים בשטחם כל 10 דקות, ונקבות יסמנו 2 אובייקטים בזמן דומה. סימון נוסף יתרחש לפני אכילה ומנוחה. בטריטוריה שלהם ישנם אזורים קבועים המיועדים לצואה, שתן ומנוחה. למרות שיש שימוש רב בסימון כימי, לא ידוע על אופן התגובה של הצביון בהיתקלו בריח של צביון אחר.
צביון מקסוול הוא בעל חיים מונוגמי המתרבה בדרך כלל עם נקבה אחת בלבד, אפילו כאשר יהיו בשטחו מספר נקבות אחרות. ייתכן כי זו גם הסיבה לזמן הרב שהזוג מבלה בטיפוח הדדי. בניגוד לצביונים מונגומים אחרים, צביון זה אמנם פעיל בבדידות לעיתים קרובות, אך מאוד נפוץ שהוא חי לאורך השנה בזוגות של זכר ונקבה מונגומים. הוא נבדל מהמינים האחרים גם בכך שבאזורים שבהם יש מפגשים נפוצים בין פרטים או בשבי, ישנן ממש קבוצות חברתיות של זכרים ונקבות. הפרטים בקבוצה מחזקים ביניהם את הקשר על ידי שפשוף הראשים הגורם להפרשת נוזל מבלוטות הריח הנפוחות שבצידי העיניים. התנהגות זאת נפוצה ביותר בין זכרים לנקבות, פחות בין נקבות, ונדירה בין הזכרים. כאשר צביון זר מנסה להצטרף לקבוצה זה מוביל בדרך כלל לשפשוף ראש מוגבר בקרב חברי הקבוצה, כמו הגדלה של סימון הטריטוריה על ידי הזכרים והנקבות יחדיו. בפלישה של צביון זר לשטחו של זכר בודד או של זוג מונוגמי, הזכר הטריטוריאלי מנסה לגרש אותו משטחו. הלחימה ביניהם כוללת התנגשות עם הראשים ולחיצה על הפנים ובלוטות הריח בחוזקה, כשהקרניים פחות דומיננטיות בקרבות. הקרב מסתיים בבריחתו של אחד מהזכרים תוך כדי שהמנצח רודף אחריו.
תזונה
צביון מקסוול הוא בעל חיים צמחוני ברובו, ותזונתו מורכבת בעיקר מעלים וגבעולים של צמחי יער קטנים כמו גם עשבי תיבול ושיחים; הם ניזונים מעשבים רק לעיתים רחוקות. בשל הגודל הקטן של הלוע ושרירי הלעיסה שלו, המין נוטה לאכול פריטי מזון בקוטר של 3 ס"מ בדרך כלל. העלים הנצרכים ביותר על ידם הם של הטהונינג'יה (מהסנטלניים), הקנטיום (מהפואתיים), והאלצ'ורנה (מהחלבלוביים). בדומה למינים אחרים גם צביון מקסוול ניזון מפירות, והאחוזים שלהם מכלל התזונה שלו משתנים לפי העונות. לצביון יש מעין סימביוזה חד-צדדית עם בבוני זית ובבוני גויאנה המתבצעת על ידי כך שהוא עוקב אחריהם בעת שהללו מלקטים מזון בעצים, כך שהוא נהנה מפירות, עלים וענפים הנופלים על ידם. על פני כל העונות זוהו לפחות 78 מיני פירות הנצרכים על ידו, ובממוצע בכל זמן נתון הוא צורך 3 סוגים שונים של פירות. ההעדפה משתנה בין העונות: במהלך חודשי ינואר ופברואר הצביון מעדיף בעיקר פירות של דקל סנגלי (מהדקליים), גריפוניה (מהקסאלפיניים), נאוקלה (מהפואתיים), תאנת הכף (מהתותיים), אלצ'ורנה (מהחלבלוביים) ואפרסק אפריקאי (מהסבוננאים). מלבד זאת הצביון צורך גם פרחים, שורשים, זרעים, פקעות ופטריות, אם כי מזונות אלו מהווים חלק קטן מאוד מהתזונה הכוללת שלו. למרות שנמליים הם חלק טבעי מהדיאטה שלו, עד כה הם לא תועדו באופן נרחב בבדיקת תוכן הקיבות של המין. מיני הנמלים הנצרכים על ידו הם בעיקר מהמינים נמלת סירחון אפריקנית (Paltothyreus) ונמלה אורגת (Oecophylla). צביוני מקסוול נצפו מספר פעמים בשבי צדים ציפורים קטנות, אך עם זאת זה לא נצפה עד כה בטבע. צביון מקסוול מסייע בהפצת הזרעים של מיני פירות רבים. בעוד שזרעים של פירות גדולים נשחתים בדרך כלל במערכת העיכול, זרעים קטנים כגון אלו של משפחות הסולניים והורדנאים, עשויים להיות מפוזרים על ידו בצורה יעילה. פירות של הסוג פיקוס, שנצרכים בכבדות על ידי המין ומתאפיינים בזרעים קטנים, הם המפוזרים ביותר על ידו משאר זרעי הפירות השונים. צביון מקסוול עלול לירוק חלק מהזרעים בעת העלאת הגרה.
התמודדות עם טורפים
כאשר הצביון נרדף הוא נמלט במהירות עם קפיצות יוצאות מן הכלל - כמעט עד 2 מטר, ולעיתים אף יתנגש באובייקטים גבוהים כענפים בשל חוסר אומדן המרחק והגובה שלו. בעת שהצביון עצבני או מאוים הוא יקפא על מקומו - לעיתים אף באמצע שהוא צועד, כדי למנוע לרוב מהטורף להתמקד בו. צביון זה עושה קול הדומה ל"שריקת אזהרה" של מינים רבים כאשר הוא נרדף, אם כי לא ברור מידת ההשפעה שלו על צביונים שבסביבה. הוא גם עלול להשמיעה פעיה חזקה כאשר הוא נדחק לפינה על ידי צביון אחר או על ידי אדם למשל. בדרך כלל בעת סכנה הצביון מעדיף ל"צלול" לתוך הסבך הצפוף והסבוך - אזור שבו קשה לטורף לרדוף ולתמרן ביעילות. טורפיו העיקריים של צביון מקסוול הם הנמר ועיט הכתר, אך בשל גודלו הקטן יש לו מגוון אויבים ביניהם: סרוואל, חתול זהוב אפריקני, חתול בר, זבד אפריקאי, תן לבן-פס, גירית הדבש ופיתון סלעים אפריקני.
רבייה ומחזור חיים
ההריון נמשך כ-120 ימים, לאחריהם נולד עופר יחידי. שיא הלידות העיקרי הוא בחודשי ינואר עד מרץ, וסיבוב שני של לידות במידה פחותה יותר מתרחש בחודשי אוגוסט עד ספטמבר. אורך זמן ההמלטה הוא 20 עד 30 דקות. לאחר שהעופר נולד אימו מלקקת ומנקה אותו ביסודיות עם הלשון שלה, והיא אוכלת את השליא וכל חומר קרומי שנדבק אליו על מנת למנוע מטורפים מלהריח אותו. העופר מסוגל לעמוד בתוך כמה דקות לאחר הלידה, והוא הולך בצורה רגילה ויציבה לאחר כ-25 דקות מהלידה. למרות שהעופר מפותח למדי הוא נשאר מוסתר בסבך במשך השבועות הראשונים מהלידה ומחפש את אימו הנמצאת בקרבת מקום כאשר הוא רוצה לינוק; בשונה מרוב הצביונים, נקבת צביון מקסוול יוצאת דופן בכך שהיא לא נצפתה מחפשת את צאצאיה אפילו בשביל ההנקה. בממוצע העופר יונק ביום כ-50 גרם של חלב, ובתקופת ההנקה האינטנסיבית הנקבות חייבות לשתות כמיות מספיקות של מים כדי שלא יאבדו נוזלים רבים מהגוף. לאחר כשבועיים העופר מתחיל ללעוס וללקט מזון מוצק בכוחות עצמו והאימה מתחילה להרתיע אותו בהדרגה מלינוק. בעיקרון הגמילה יכולה להתבצע זמן קצר לאחר מכן, למרות שהעופרים ממשיכים לינוק במשך 5-2 חודשים. העופר נשאר עם אימו קרוב לשנה ומגיע לבגרות לאחר 12-9 חודשים לנקבה ו-18-12 חודשים לזכר. הנקבה מטפחת ומחזקת את הקשר עם העופר שלה בעיקר על ידי ליקוק.
תוחלת החיים של צביון מקסוול היא 12-10 שנים.
איומים ושימור
צביון מקסוול מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו עדיין נפוץ למדי על פני הטווח ההיסטורי שלו, התאמה לבית גידול שונים, והגמישות שלו לנוכח לחץ ציד. צביוני מקסוול כנראה ימשיכו להתקיים במספרים גדולים גם במאה ה-21, אך הם לא יוכלו לעמוד בפני גידול האוכלוסייה האנושית ולחצי הציד הגוברים לאורך זמן. הצביון כבר צומצם באופן חמור במספרים ואף הוכחד מחלקים מסוימים בטווח שלו שבהם יש צפיפות אוכלוסייה גבוהה. הגידול באוכלוסייה האנושית מנבא איפו את הגורל הסופי שלו באזורים רבים אלא אם כן יהיו שיטות לשליטה בציד הלא חוקי.
למרות שחלקים גדולים מבית הגידול המקורי שלו עברו שינוי או שנהרסו על ידי ההתפשטות של שטחים חקלאים, המין מסתגל לסוואנות ושולי שטחים חקלאים כך שאין זה האיום המשמעותי עליו. האיום העיקרי הוא הגדילה האנושית בשילוב עם ציד נרחב לבשר ולעורות בכל המדינות שבטווח שלו. גודלו הקטן יחסית של מין זה יחד עם כמות הבשר הלא מבוטלת שלו גורמת לו להיות עסק מכניס לציידים בין השאר משום שהובלתו אינה כרוכה במאמץ רב. לצביון מקסוול יש חוסן רב ללחץ ציד דליל, אך לא ללחץ לציד אינטנסיבי. בפארק הלאומי קומואה למשלאוכלוסיית הצביונים של מין זה ירדה ביותר מ-90% בתוך 20 שנים לאחר רמות גבוהות של ציד לא חוקי.
צביון מקסוול מצוי כמעט בכל האזורים המוגנים על פני הטווח שלו, ונפוץ במיוחד בפארק הלאומי סאפו (ליבריה), הפארק הלאומי טאי (חוף השנהב), הפארק הלאומי ביאה, הפארק הלאומי קאקום, והפארק הלאומי ניני-סוואין (גאנה). אזורים מוגנים אחרים הם: הפארק הלאומי לופה-מאנו, שמורת קרהה-באסה ויערות גרבו הלאומיים (ליבריה), הפארק הלאומי מאראהוו, הפארק הלאומי הר פאקו, הפארק הלאומי הר סאנגבה, הפארק הלאומי באנקו, הפארק הלאומי אסאנגבי, הפארק הלאומי קומואה ושמורת היער כאוויי-ג'וין (חוף השנהב), שמורת הטבע הר נימבה (חוף השנהב וגינאה), הפארק הלאומי קיאבובו, הפאק הלאומי בואי, הפארק הלאומי דיג'יה (גאנה), הפארק הלאומי אוטאמבה-קילימי ושמורת היער המערבי (סיירה לאון), הפארק הלאומי אוקומו, שמורת היער אולומה ושמורת היער אקורה-אופוסו (ניגריה).
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביוני מקסוול הוא כ-213,000 פרטים להערכה שמרנית. עם זאת, משערים כי האוכלוסייה גדולה הרבה יותר.
רבקה קופר
רבקה קוּפֶּר (15 ביוני 1920, ז'שוב – 10 בפברואר 2007, דגניה ב') הייתה חברת מחתרת בגטו קרקוב, אלמנתו של דולק ליבסקינד, ראש מחתרת "החלוץ הלוחם" בקרקוב, אסירה באושוויץ בירקנאו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובישראל מזכירת קיבוץ דגניה ב' ומהעדים במשפט אייכמן.
ילדות ונעורים
רבקה קופר נולדה בשם ווּשְקה שְפִּינֶר בשנת 1920 בעיר זֶ'שוּב (ריישא) שבדרום-מזרח פולין להדסה לבית לנדמן ולחיים שפינר, אחות בכורה למנחם (מנק). היא גדלה בבית מסורתי עם זיקה לציונות: אביה היה חבר בתנועת המזרחי, ואמה באגודת נשים ציוניות. בשנת 1934 עברה משפחתה לקרקוב, ושם הצטרפה לתנועת הנוער הציונית "עקיבא" ובגיל 17 מונתה למזכירת הקן. ב-1938 סיימה בהצטיינות את לימודיה בגימנסיה העברית בקרקוב ושאפה ללמוד רפואה, אך לא יכלה בשל האיסור על יהודים ללמוד באוניברסיטאות. בעקבות בקשתו של דוֹלֶק (אהרן) ליבֶּסקינד, ראש התנועה בקרקוב, הפכה למזכירת התנועה בבירה ורשה. העבודה האינטנסיבית הידקה את הקשר ביניהם, והם התארסו בחודש ינואר 1939 ובדצמבר אותה שנה נישאו. במסגרתה פועלה יצאה להקים מרכזים חדשים לתנועה בעיירות שונות, בהן בידגוֹשְץ' (בצפון פולין) וסקרז'יסקו.
בפעילות התנועה בגטו קרקוב
ב-28 באוגוסט 1939 חזרה קופר עם דולק ליבסקינד לקרקוב. במהלך ספטמבר 1939 התקבלו בקרב חברי וחברות הנהגת התנועה ידיעות שלפיהן סוכנים גרמניים מחפשים את עורכי הידיעון "דבר עקיבא", ובעקבות כך ירד בעלה למחתרת. מחשש שמסמכי התנועה ייפלו בידי הגרמנים נסעה לדירת מזכירות התנועה בוורשה ובכאב רב העלתה באש את העלונים, ההתכתבויות והרשימות של החברים והחברות. עד הקמת הגטו בקרקוב נסגרו כל מוסדות החינוך היהודיים בעיר, היהודים הוכרחו לענוד סרט סימון לבן ועליו מגן דוד, ובתיהם נבזזו. קופר השתתפה בפעילות החינוכית של התנועה, ובה לימדו את החניכים עברית, תנ"ך ומתמטיקה וקיימו פעילויות כדי לשמור על מורל גבוה. עם הקמת הגטו ב-20 במרץ 1941 פעלה להמשיך את פועלו של החוג לתנ"ך שעליו הייתה אחראית, אך חניכיה גורשו, נחטפו או נהרגו וחלקם חיפשו מקום מסתור. בעזרת תעודות מזויפות שארגן לה סימֶק (שמשון) דרֶנגֶר, חבר ועובד בבית הדפוס המשפחתי שהגרמנים השתמשו בו לצורך הנפקת תעודות בגטו, יצאה לגטאות בוורשה, ז'שוב, ראדום וטומשוב למשימות בשליחות התנועה. בחלוף הזמן החלו להתארגן להתנגדות בנשק.
כקשרית במחתרת
ב-20 באוגוסט 1942 הוקמה המחתרת "החלוץ הלוחם" בפיקודו של דולק ליבסקינד, שכללה תנועות נוער ציוניות שונות, וקופר נשבעה לה אמונים. היא מילאה מילאה תפקידי קישור בגטו ומחוצה לו. משימתה העיקרית הייתה לשכור דירות ברחבי העיר ובכפרים הסמוכים, כדי שישמשו מקומות מסתור לאנשי המחתרת ומקלט ליום בו יחוסל הגטו. על תפקידה זה סיפרה:
באחד הימים התבקשה להעביר אקדח לבחורים מהתנועה שהסתתרו ביערות. כשהגיעה לתחנת הרכבת בקרקוב ביצעו חיילים חיפוש. היא ניצלה את חזותה הארית ופנתה לאחד הקרונות השמורים לאנשי הצבא ושאלה בגרמנית: "זה ייקח עוד הרבה זמן? אני מאחרת"; והקצין הגרמני הזמין אותה לשבת בקרון. בנוסף, השתתפה בארגון פעולות חבלה. היא נעצרה על ידי הגסטאפו, נחקרה ארוכות אך לא נשברה, גם כאשר הוכתה. בשל מעצרה, לא השתתפה בפעולת המחתרת הגדולה שהתבצעה בערב חג המולד 1942 שעליה פיקד בעלה. פעולה זו הצליחה מעל המשוער והייתה האחרונה בסדרת פעילויות מחתרת זו. לוחמי המחתרת השליכו רימונים על בית הקפה "ציגנריה" בו ישבו קצינים וחיילים גרמנים ועשרות מהם נהרגו ונפצעו, כאשר קבוצה אחרת הניחה במקביל זרים על קברו של החייל האלמוני, הניפו דגלי לבן אדום (פולין) והדביקו כרוזים ברחבי העיר. בעקבות הפעולה נתפסו רבים מהנהגת המחתרת, בהם ליבסקינד, והוא נהרג.
אסירה באושוויץ-בירקנאו וברייכנבאך
ב-18 בינואר 1943 גורשה קופר לאושוויץ-בירקנאו והמספר 29757 קועקע על זרועה. היא עבדה בפרך ביחד עם חברותיה פעלה לשימור הרוח היהודית במחנה, כשהתארגנה עם קבוצת אסירות בבלוק להדליק נרות שבת. שמירה על המסורת בתוך המחנה לא הייתה דבר של מה בכך: עם הזמן הצטרפו אסירות אחרות שהפעילות המשותפת עזרה להן להתמודד עם מציאות החיים הקשה. בעדותה במשפט אייכמן סיפרה: "לא היה לנו לחם, לפעמים לא היה מה לשתות, אבל את הנרות השגנו איכשהו". האחווה בין הנשים עזרה לה לשרוד גם כשחלתה בטיפוס ובדיזנטריה. לימים העידה: "יחד בקבוצה היה יותר קל. לאדם שהיה לו על מי להישען, היה סיכוי טוב יותר להמשיך ואולי גם לשרוד. [...] החזקנו מעמד הודות לתמיכה ההדדית". באחד ממסדרי הבוקר השאירה את מנת הלחם שלה בתוך הבלוק, וכשחזרה לקחת אותה נשלחה לבלוק 25 אך הצליחה לעבור את הסלקציה של ד"ר יוזף מנגלה. באושוויץ שמעה על גורלו של בעלה.
בתחילת שנת 1944 הצטרפה להכנות להתקוממות במחנה. לאחר שהבריחה מכתב ובו מסר ממחנה הגברים, נתפסה ונענשה. בנובמבר 1944 גורשה לטרנספורט עבודה בגרמניה, משם הגיעה למחנה רייכנבאך ועבדה בבית חרושת לנורות חשמל "טלפונקן". בסוף ינואר 1945 השתתפה בצעדות המוות. בזכות עסקת ההצלה של הרוזן השוודי פולקה ברנדוט הועברה על ידי הצלב האדום לדנמרק.
פעילות חינוכית בשוודיה ועלייה לארץ
מקופנהגן הועברה לעיר הלסינגבורג שבשוודיה, שם טופלה על ידי הצלב האדום וקיבלה מזון ותרופות. בקיץ 1945, בכנס תנועת החלוץ בשוודיה, פגשה את שלום קופר, ניצול השואה גם הוא. היא עבדה כמורה בבית הספר במסגרת עליית הנוער לכ-80 נערים ונערות ניצולי השואה שהגיעו לשוודיה: היא לימדה עברית והיסטוריה, והוא לימד תנ"ך. בראשית 1946 קיבל קופר סרטיפיקט ועלתה לארץ ישראל בתפקיד מלווה קבוצת נוער משוודיה. חמישה חודשים לאחר מכן יצאה עם קבוצת נוער נוספת לבלגיה ומשם לצרפת והגיעה ארצה באוניית המעפילים "תאודור הרצל". כשהגיעו לחופי הארץ גורשו למחנה מעצר בקפריסין, שם עבדה כמזכירה של ארגון ההגנה ושותפה בסוד חפירת המנהרות בין המחנה לחוף. בליל 18 בינואר 1948 יצאה עם תשעה חברים לארץ ישראל. היא הצטרפה לשלום קופר בקיבוץ דגניה ב' והם נישאו. בשנת 1950 עברו לגור בחיפה ועבדה כמזכירה בוועדת התרבות של מועצת פועלי חיפה. תשע שנים לאחר מכן נולד בנם היחיד, יוחי.
עדותה במשפט אייכמן
רבקה קופר זומנה להעיד במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן. היא העידה בבית המשפט ב-3 במאי 1961 והייתה אחת מארבע הנשים שהעידו על התנגדות חמושה. אחריה העידה הלה רופאייזן-שיפר, גם היא לוחמת בגטו קרקוב. בעדותה סיפרה על חיי היהודים בקרקוב, הקמת הגטו, פעילות המחתרת, הפעולה בקפה "ציגנריה" ומותו של בעלה ליבסקינד. היא תיארה את גבורתה של לוחמת הגטו גוסטה דוידזון-דרנגר (יוסטינה), שכתבה יומן שתיעד את פעילות עקיבא בגטו קרקוב וסיפרה גם על פעילות להתנגדות רוחנית, בגטו קרקוב ובמחנה הנשים באושוויץ. עדותה רוממה את רוחו של הציבור הישראלי והרושם שעוררה היה גדול.
אחריתה
בשנת 1963 חזרה המשפחה לקיבוץ דגניה ב'. בשנים 1976–1978 שימשה כמזכירת הקיבוץ. ערכה את עלון הקיבוץ "דף השבוע" ולאחר שסיימה לימודי הספרנות ארגנה מחדש את הספרייה של הקיבוץ וניהלה אותה במשך שנים רבות. קופר נפטרה בשנת 2007, בגיל 86, ונטמנה בבית העלמין בדגניה ב'.
קישורים חיצוניים
עדויות ומאמרים:
על דולק ליבסקינד:
בית המכירות תירוש
בית המכירות הפומביות תירוש היא חברה העוסקת במכירה פומבית של יצירות אומנות ובתיווך בין מוכרים לקונים.
החברה מאפשרת מכירה של אמנות באמצעות המכירות פומביות חיות, מכירות ברשת, מכירות פרטיות, ומכירות בחנות אינטרנטית.
ב-2014 החברה נבחרה על ידי בית המשפט להוציא לפועל את מכירת אוסף האמנות של חברת IDB אחזקות כחלק מהסדר החוב. במכירה נמכרו 100% מהפריטים ונשברו שיאי מחיר לאמנים ישראליים רבים, כגון לאה ניקל, רפי לביא, ניר הוד ואלי שמיר. תירוש גם מחזיקה בשיאי מחיר למרבית האמנים הישראליים, דוגמת יוסף זריצקי, משה גרשוני, משה קופפרמן ורבים נוספים.
בית המכירות מלווה מלכ"רים ועמותות מקומיות במכירות צדקה וגיוס כספים.
בית המכירות מנוהל על ידי דב חזן, ושני ילדיו – גליה ואמיתי חזן תירוש. ז'אן תירוש, אבי אשתו של דב, עלה לארץ והקים את גלריות האמנות הראשונות בישראל. בתו של ז'אן, אורנה, נישאה לדב וביחד הפעילו במשך כעשרים שנה שתי גלריות בתל אביב ויפו.
ברכה אחת מעין שלוש
ברכה אחת מעין שלוש (או בקיצור: ברכת מעין שלוש) היא ברכה אחרונה קצרה שנאמרת על חלק ממיני המאכלים.
התנאים המצריכים ברכה זו
חז"ל תיקנו לברך ברכה אחת מעין שלוש לאחר אכילת אחד משלושת הדברים הבאים:
פת הבאה בכיסנין
מאכל שנעשה מאחד מחמשת מיני דגן (כולם זנים של חיטה ושעורה, שני המינים הראשונים משבעת המינים) - שלא בצורת פת. בראשונים נחלקו מתי נחשב המאכל שהוא אינו בצורת פת, שלא יתחייבו לברך עליו ברכת 'המוציא לחם מן הארץ'.
שבעת המינים
לאחר אכילת אחד מחמשת המינים (מלבד חיטה ושעורה) הנוספים שנזכרו בפסוק המדבר בשבח ארץ ישראל, כולם פירות האילן: תאנים, רימונים, ענבים, זיתים ותמרים. כאשר מינים אלו מקורם מארץ ישראל, תיקנו להזכיר שבח זה של ארץ ישראל בלשון הברכה, במקום 'ועל הפירות' יש לומר 'ועל פירותיה'.
יין
לאחר שתיית יין הנעשה מגפן, יש לברך ברכה אחת מעין שלוש, שמשום חשיבותו של היין קבעו לו נוסח ברכה בפני עצמו, שלא כשאר משקים שמברכים אחר שתייתם ברכת בורא נפשות. בפתיחת ברכה זו, אומר "על הגפן ועל פרי הגפן", אבל נחלקו הראשונים אם חותם "על הארץ ועל הפירות" (או על פירותיה - בפירות ארץ ישראל), או שחותם "על הגפן ועל פרי הגפן" (או על פרי גפנה - בפירות ארץ ישראל). שתי הדעות מובאות בשולחן ערוך.
קתדרלת קמפר
קתדרלת קורנטין הקדוש מקמפר (צרפתית: Cathédrale Saint-Corentin de Quimper) היא קתדרלה קתולית בעיירה קמפר שבחבל ברטאן שבצרפת. הקתדרלה היא מונומנט לאומי של צרפת ומקום מושבו של הבישוף של קמפר-לאון (הקתדרלה מוקדשת לבישוף הראשון של האזור, קורנטין הקדוש).
הקתדרלה נבנתה בין המאה ה-13 למאה ה-16 והיא המבנה הגותי העתיק ביותר בברטאן התחתונה. המגדלים בחזית המערבית נוספו במהלך המאה ה-19.
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי ולה חזית מרשימה שהושלמה רק במאה ה-19. זוג הצריחים המחודדים בחזית המערבית מתנשאים לגובה של 76 מטר. בקתדרלה חלונות ויטראז' ראויים לציון מהמאה ה-15. בניגוד לקתדרלות גותיות אחרות, היא קצת מעוקמת בצדדים, כדי להתאים למגבלות השטח במקום שבו נבנתה, ולהימנע מביצה ששכנה במקום בעת הבנייה.
מחוז טנגה
מחוז טנגה (בסוואהילי: Mkoa wa Tanga) הוא אחד מ-31 המחוזות המנהליים של טנזניה. המחוז גובל במחוז קילימנג'רו בצפון, מחוז מניארה במערב, ובמחוזות מורוגורו ופוואני בדרום. האוקיינוס ההודי מהווה את גבולו המזרחי של המחוז.
מספר התושבים במחוז, המשתרע על גבי 27,348 קמ"ר, עומד על כ-2 מיליון איש. טנגה הוא המחוז הרביעי בצפיפותו בטנזניה, אחרי מטווארה, קילימנג'רו ומוואנזה.
היסטוריה
ליד הכפר טונגוני, 20 ק"מ דרומית לעיר טנגה, נמצאו חורבות של יישוב קדום באותו שם, המתוארך למאות 13 עד 16. במקום נמצאו מסגדים, קברים ומבנים המתוארכים למאות ה-18 וה-19. טונגוני הוא מונח סוואהילי שמשמעותו מקום עם חורבות, או 'מקום נטוש'. תושבי המקום כינו במהלך השנים את המקום "סיטאהאבו", בסוואהילי - "כאן טוב יותר משם".
נפות
המחוז מחולק ל-10 נפות.
כלכלה
כלכלת מחוז טנגה מבוססת על תחום הדיג, החקלאות, התיירות, תעשיית הכרייה והמסחר. ענפי התעשייה כוללים טקסטיל, עיבוד יבולים, במיוחד סיסל ותה, מוצרי עץ וכמו כן ייצור נייר. ענפי ייצור אחרים אחרים כוללים עיבוד פלדה וברזל.
יוליה צ'פלובה
יוליה צ'פלובה (ברוסית: Юлия Чепалова; נולדה ב-23 בדצמבר 1976) היא ספורטאית סובייטית ורוסייה, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי). היא אלופה אולימפית ואלופת העולם. צ'פלובה בעלת 6 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב, וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם. השתתפה בשלוש אולימפיאדות.
יוליה צ'פלובה נולדה בקומסומולסק על אמור. אביו היה מורה ספורט והילדה התמנה אצלו. בגיל 17 היא נשלחה לאליפות העולם לנוער וזכתה במדליית זהב. בשנים 1993–1995 היא זכתה 6 פעמים באליפות העולם לנוער.
החל משנת 1996 צ'פלובה החלה להשתתף בתחרויות בוגרים ובשנת 1998 נכללה בנבחרת שנשלחה לאולימפיאדת נאגנו
בשנת 2003 צ'פלובה עשתה הפסקה בתחרויות בעקבות לידת בת. בשנת 2004 היא חזרה להתאמן ובשנת 2005 בלטה באליפות העולם. בשנת 2007 היא עשתה הפסקה שנייה, גם בעקבות לידה. לאחר מספר שנים צ'פלובה חזרה להתאמן ובכוונתה היה להגיע למשחקים בינלאומיים חשובים. אומנם בקיץ 2009 היא הואשמה בשימוש אריתרופויאטין המהווה חומרים ממריץ. האיגוד הרוסי לסקי לא תמך בה וצ'פלובה הודיעה על פרישה מתחרויות. לאחר הפרישה היא כתבה מכתב גלוי ליו"ר הוועד האולימפי הבינלאומי בו טענה שוועדה נגד שימוש בתמריצים מפריזה בעבודתה ואינה נותנת לספורטאים לעסוק בהכנה לתחרויות. כול הטענות שלה נותרו ללא מענה.
השתתפות באולימפיאדות
באולימפיאדה הראשונה שלה, בנאגנו 1998, צ'פלובה השתתפה ב-3 תחרויות, אך רק במרוץ ל-30 זכתה במדליית זהב. ביתר התחרויות היא זכתה במקום השישי וה-13.
בתחרויות סולט לייק סיטי 2002 צ'פלובה הגיעה כאחד מכוכבי הנבחרת והוצבה ב-5 מרוצים. היא זכתה ב-3 מדליות. בתחרות מרדף ל-5 ק"מ היא זכתה במקום הרביעי ובמרוץ ל-30 ק"מ במקום ה-9 בלבד.
מואב
מוֹאָב הוא שמו של חבל ארץ בעבר הירדן המזרחי, בתקופה הישראלית, המקבילה ברובה לתקופת הברזל, בשלהי האלף ה-6 לפנה"ס - המאה ה-2 לפנה"ס. על פי המקורות, שכנה מואב ממזרח לים המלח, בין המתלול של ים המלח לבין המדבר הערבי, בתחומי ממלכת ירדן של ימינו.
גאוגרפיה
אזור מואב נמצא ברמה גלית אשר גובהה הממוצע הוא 1,100 מטרים מעל פני הים. הגבול הטופוגרפי הדרומי של מואב הוא ואדי אל-חסא, אשר הוצע לזהותו עם נחל זרד המקראי. הגיא של נחל מוג'יב חוצה את מואב במרכזה, אשר הוצע לזהותו עם נחל ארנון המקראי. מקובל לזהות את גבולה הצפוני של מואב בוואדי חיסבן, אשר הוצע לזהותו בנחל חשבון המקראי. מואב נחלקת לשניים: דרום מואב - בין ואדי מוג'יב (הארנון) בצפון לוואדי חסא (נחל זרד) בדרום, לבין צפון מואב - בין ואדי חיסבן (נחל חשבון) בצפון לוואדי מוג'יב בדרום. גבולה הטבעי המערבי של מואב הוא ים המלח, ואילו גבולה המזרחי הוא במדבר הערבי. בין רמת מואב לבין ים המלח פער של כ-1,500 מטרים. רוב הנחלים הם נחלי איתן וזרימתם העזה, הכוללת מפלים, לים המלח, יצרה גאיות צרים ועמוקים; וזאת לעומת מדבר יהודה שרוב הערוצים בו יבשים בקיץ. בנוסף חוצים את האזור גאיות הנחלים: היבאן, איבן חאמד, וכרך. חבל הארץ הצפוני של מואב, נעדר גבולות טופוגרפיים ברורים, והיה חשוף לפגיעות מממלכות שכנות.
אזכור במקורות חוץ-מקראיים
האזור נקרא במקורות הקדומים מהעת העתיקה, כגון המקרא והממצאים הארכאולוגיים, על שם יושביו המואבים. השם מואב בא במקרא בכמה וכמה צירופים בשמות גאוגרפיים, כגון ערבות מואב, מצפה מואב, מדבר מואב ועוד.
ארבע כתובות מימי רעמסס השני מזכירות את Mw-i-bw כמקום מרדני שמסרב להכיר בשליטת מצרים בכנען ויחד עם השסו מהר שעיר יצאו למעשי ביזה והתגרות במצרים. הפרעה שולח כוחות לאזור ומדכא את המרד - בכתובות של רעמסס השני מוצגים המואבים כבעלי תסרוקות זהות לאלה של הכנענים יושבי הקבע (שיער ארוך אסוף ומסודר) ולא תסרוקת פרועה "דמוית-ראסטות" כמו של השסו מתבליטים מאוחרים יותר שהכילו את השם מואב, החוקרים מתלבטים האם חל שינוי דמוגרפי במואב או שינוי באורחות חייהם של המואבים שגרם לשינוי בתיאורם האמנותי המצרי. כתובת אחרת מלוקסור מזכירות כי רעמסס ובנו הבכור קראו למצרים את "מנהיג מואב" ונזפו בו על כך שניסה לכרות ברית עם האימפריה החתית כדי שיסייעו לו לצאת מעולה של מצרים.
בירת הממלכה המואבית הייתה "קיר מואב" (הידועה גם בשמה: "כֶּרַךְּ"). דת המואבים הייתה דת כנענית. האל הראשי היה כמוש, אשר נזכר בכתובת מישע ,בספר שופטים ובספר ירמיהו; כמו כן סגדו המואבים לבעל פעור ולאלה ענת.
כלכלת המואבים התבססה על חקלאות, ועדויות לכך גם במקרא. בספר מלכים ב, אנו למדים כי גידלו בה אלפי כבשים. במגילת רות שם מתואר כי בעת רעב בארץ יהודה הלכו אלימלך, נעמי ושני בניהם מחלון וכליון לשדי מואב, שם נותר עדיין מזון.
בכתובות אשוריות מופיעים השמות: Muaba, Maab, Maaba.
הממצא הארכיאולגי החשוב ביותר של ממלכת מואב היא מצבת מישע שהתגלתה בדיבון ומתוארכת לאמצע המאה ה-9 לפנה"ס. בשנים האחרונות (הכתובת לא התגלתה בחפירה מסודרת. על כן מקורה וזמן המצאה אינו ברור לחלוטין) התגלתה כתובת מלכותית מואבית נוספת ובה מתפאר מלך מואב בכיבוש בני עמון, לקיחת אסירים רבים, ובניית ארמון, שער ומכרה.
ארץ מואב במקרא
על פי מקורות מקראיים וחוץ מקראיים, לחבל ארץ זה היו שלושה תובעים שראו בו חלק מנחלתם, ממלכת ישראל הקדומה, מואב ועמון.
בספר במדבר נחשב נחל ארנון לגבולה הצפוני של מואב, ואילו בתקופה המאוחרת שבה נוצרו ספרי הנביאים עמוס, ישעיהו וירמיהו מתייחסים לרוב לחלק הצפוני של מואב, שהיה מיושב לסירוגין על ידי ישראל ועל ידי עמים ושבטים אחרים.
בספר ירמיהו, מפורטת רשימת ערי ארץ מואב:
ערי מואב, כגון יהצה ואלעלה, ניתנו בתקופת ההתנחלות לנחלת שבט ראובן, כפי המסופר בספר יהושע. המסורת המקראית מספרת על סיחון, מלך אמורי קדום ששלט מחשבון על החבל הצפוני של מואב (מארנון עד ליבוק) בימי משה, וכי משה כבש את השטחים מידיו והעניק את צפון מואב לשבט ראובן. מסורת זו מתוארת בספר במדבר בתיאור המלחמה ובוויכוח יפתח הגלעדי עם בני עמון, שבו יפתח טוען כי עמון ומואב טהרו בסיחון ובני ישראל לא כבשו את ארצם אלא את ארץ האמורי.
במקרא מתוארת ארץ מואב כנחלה ששכנה בעבר הירדן, בהרי מואב - הרמה ההררית שממזרח לים המלח, בין עמון שישב בגלעד מצפון לה, והאדומים שישבו בהרי אדום מדרומה. בספר בראשית נכתב שהוא בנו של לוט, אחיינו של אברהם, מיחסיו, שהיו גילוי עריות, עם בתו הבכורה.
ממלכת מואב קדמה לממלכת ישראל, ובין השתיים התרחשו מלחמות רבות על השטח מצפון לנחל ארנון שהיה שנוי במחלוקת בין שתי הממלכות, שחלקן הסתיימו בשעבוד מואב לישראל. מצבת מישע, שנתגלתה בדיבון ב-1868 ומתוארכת למאה ה-9 לפנה"ס, מספרת על תודתו של המלך המואבי מישע לאל כמוש, על ששיחרר את מואב מהשיעבוד לישראל, ככל הנראה בימי המלך יהוא. במקרה אחר, קדום יותר, של עגלון מלך מואב, הצליחו המואבים יחד עם עמון ועמלק לכבוש נתחים מבנימין ויהודה עד שאהוד בן גרא מרד בהם, הצליח להרוג את עגלון מלך מואב ולהסיגם.
המואבים נחשבו קרובים לישראל, למשל בשפה המואבית אשר דומה לעברית. על פי המקרא מוצאם של המואבים הוא ממואב שנולד לבנות לוט בשכבם עם אביהם. המקרא אסר על השתלבותם של "עמוני" ו"מואבי" בעם ישראל, בלשונו: "לבוא בקהל ה'" - עד עולם. עם זאת, מגילת רות מציגה התנהלות שונה, ובה התקיימו קשרי נישואין בין ישראלים למואבים. חז"ל פירשו זאת על ידי הבחנה בין אישה לאיש, ולשיטתם איסור פשט המקרא הוא על מואבי ולא על מואבית; וזאת מכיוון שהסיבה לאיסור היא אי קבלת בני ישראל כאורחים בנדודיהם, דבר שנשים לא היו אמורות לעשות. על פי התנ"ך, קשרי החיתון בין הישראלים לבין המואבים (בעיקר נשים מואביות) הדיחו את הישראלים לעבוד את אלילי המואבים, כפי שמתואר במקרא, אף שלמה המלך שנשא לו נשים זרות כולל מואביות, והושפע מהן עד כדי בניית במה לאלילים, למרות האיסור במקרא, כפי המסופר בספר מלכים. עדות נוספת לקשר בין אנשי שבט יהודה למואבים מוצגת גם בספר . כאשר דוד נמלט מפני אכיש מלך גת למערת עדולם, הוא מפקיד את בני משפחתו בידי מלך מואב.
במאה השמינית לפנה"ס בימיו של סרגון השתעבדו המואבים לממלכת אשור, והעלו לה מס. על פי כתובות סרגון, נחלה מואב תבוסה ב"מרד אמֻרֻ" הגדול, יחד עם אשדוד הפלישתית, אדום ויהודה. בימי אסרחדון סיפקו המואבים כוחות לוחמים לצבא אשור בדרכו לכיבוש מצרים. בתקופות הבבלית והפרסית נכללה בהם מואב. חורבנה הסופי של מואב הגיעה במאות השלישית והשנייה לפנה"ס, כאשר נפגעה על ידי שבטי הנבטים. שרידי ממלכת מואב נטמעו בנבטים וחדלו מהיות אומה.
אלבר אלבז
ביוגרפיה
אלבז נולד בעיר קזבלנקה במרוקו. כאשר היה בן 8 חודשים עלה לישראל עם הוריו וארבעת אחיו, והם התיישבו בחולון בשכונת תל גיבורים. בשנים 1982–1986, לאחר שחרורו משירות חובה בצה"ל, למד בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב (כשמו היום), ברמת גן. עבד ובלט ביצירתו בתחום האופנה. אלבז חי משנת 1993 בזוגיות עם אלכס קו (Alex Koo), מנהל השיווק של בית האופנה לנוון.
אלבר אלבז נפטר ב-24 באפריל 2021, בגיל 59, לאחר שכשלושה שבועות קודם לכן נדבק בווריאנט הדרום-אפריקאי של נגיף הקורונה. נקבר בבית העלמין בחולון.
פרס לספרות תורנית בני ברק
פרס לספרות תורנית בני ברק הוא פרס הניתן בנושא הכתיבה התורנית וההלכתית מטעם עיריית בני ברק.
אלבר אלבז
קריירה מקצועית
בשנת 1987 היגר אלבז לעיר ניו יורק. הוא עבד תקופת מה עבור יצרן בגדים שנועדו לאם הכלה, ומשם עבר לעבוד משך שבע שנים אצל ג'פרי בין (Geoffrey Beene), מעצב אופנה אמריקאי ידוע. אלבז טען כי צבר ניסיון וידע רב מתקופת עבודתו זו והושפע מנטייתו של בין לדחות זרמים חדשים באופנה וכן מכישרונו בבחירת בדים ועיצובם.
פרס לספרות תורנית בני ברק
הפרס נוסד בשנת תשמ"ב (1982) על ידי ראש העיר דאז, שמואל וינברג, ונקרא על שמו של ראש העירייה הראשון, רבי יצחק גרשטנקורן. הפרסים ניתנים לספרים שחוברו בשלוש השנים שלפני תאריך מתן הפרס ולא קיבלו פרס קודם. הרב חנוך זייברט, ראש העיר פעל להרחבת מסגרת הפרס לזוכים . בשנת תשע"ה נשלחו 110 ספרים לוועדת הפרסים, ו12 רבנים זכו בפרס. בשנת תשע"ו נשלחו 135 ספרים למועמדות.
אלבר אלבז
קריירה מקצועית
ביוני 1996 קיבל אלבז משרת מעצב בבית האופנה הצרפתי הידוע של גי לרוש (Guy Laroche). אלבז, שהיה עדיין אלמוני בעולם האופנה, לכד את תשומת לבו של מנהל בית האופנה של לרוש, רלף טולדנו, בציורי האופנה הנשית שלו. בעיצוביו הצליח אלבז לעדכן ולחדש את התצוגה של לרוש. בשנת 1998 עבר אלבז לעבוד בבית האופנה של איב סן-לורן שם עיצב בגדי נשים המוכנים לקנייה מן הקולב (להבדיל מבגדים הנתפרים במיוחד לפי הזמנה). אלבז בלט במשרה זו בכישרונו ועם פרישתו של איב סן-לורן מעבודה, הוא יועד להתמנות למעצב הראשי של בית האופנה. אולם, תוכנית זו לא יצאה לפועל לאחר שחברת גוצ'י רכשה את מותג הבגדים התפורים מראש של איב סן-לורן, ואלבז פוטר ממשרתו לאחר שעיצב משך שלוש עונות בלבד.
אלבז עבר לעבוד משך תקופה קצרה בבית האופנה האיטלקי קריזיה (Krizia) ובחודש אוקטובר 2001 הוא מונה למנהל האמנותי של בית האופנה לנוון (Lanvin) בפריז. לנוון הוא אחד מבתי האופנה העילית הוותיקים והמוכרים ביותר, הפועל מאז שנת 1909. החברה נקנתה בשנת 2001 על ידי קבוצת משקיעים אשר יזמה את הצעת המשרה לאלבז.
פרס לספרות תורנית בני ברק
הזוכים בפרס
בין מקבלי הפרס, היו גדולי תורה, ראשי ישיבות ורבנים ידועי-שם, ובהם רבי יצחק קוליץ, רבה של ירושלים; רבי שמחה זיסל ברוידא ראש ישיבת חברון; רבי אברהם דוד רוזנטל, ראב"ד בירושלים; רבי אליהו בקשי-דורון, הרב הראשי והראשון-לציון לשעבר; רבי יצחק פלקסר, מראשי ישיבת "שפת אמת" שבירושלים; רבי ברוך רקובר, אב"ד בחיפה; רבי שלמה עמר, הרב הראשי לשעבר; רבי מרדכי מלכה, רב העיר אלעד; רבי שמעון משה דיסקין ורבי אברהם ארלנגר, מראשי ישיבת "קול תורה" ירושלים; רבי דוד כהן, ראש ישיבת חברון כנסת ישראל; רבי משה שאול קליין, רב שכונת "אור החיים" ודיין בבד"צ שבראשות רבי שמואל הלוי ואזנר; רבי שמואל יעקב בורנשטיין, ראש-ישיבת "קריית-מלך"; רבי חיים ואלקין, מנהלה הרוחני של ישיבת "עטרת ישראל"; רבי מאיר יעקב שטרן, חבר בד"צ "זיכרון - מאיר", רבי יצחק פנחס גלדווסר, מנהלה הרוחני של ישיבת "אור - ישראל" הגדולה; רבי יונתן שרגא דומב, מנהלה הרוחני של ישיבת "בית מאיר"; רבי רפאל פרצוביץ, מראשי ישיבת מיר; רבי אליעזר רוט, ראש כולל "נתיבות משפט", בני ברק ועוד עשרות רבנים, דיינים, ראשי ישיבות וכוללי אברכים מכובדים וידועי-שם.
אלבר אלבז
קריירה מקצועית
עיצובי בגדיו הנשיים והקלים ללבישה של אלבז התחבבו על עיתונות האופנה המובילה בעולם המערבי. כך למשל, כתבה עליו עורכת האופנה רבת ההשפעה של ה-International Herald Tribune, סוזי מנקס: "...אלבז הוא יקירה של כל אישה. וזה כולל את ניקול (כמו בקידמן), קייט (כמו במוס), קלואי סביני, סופיה קופולה והרבה מאוד כוכבי קולנוע עולים", ואילו עורכת האופנה של ה-Independent הכתירה את דיווחה על תצוגת אביב-קיץ 2008 של בית האופנה לנוון בכותרת: "לנוון של אלבר אלבז - פשוט אלוהי".
בתחילת 2021 הקים את המותג העצמאי שלו "AZ Factory" לאחר הפסקה ארוכה. בריאיון שנתן לניו יורק טיימס הסביר שהקולקציות שלו בנויות על סיפורים: "לא יהיו קולקציות אביב־קיץ וסתיו־חורף, לא בגדי ערב ובגדי יום, לא השוק הזה והשוק הזה, אלא סדרה של קולקציות משולבות היטב, כמו קוביות לגו, שנבנות בדיוק מלא אחת על השנייה אבל ניתנות לשחרור והפרדה מלאים באותה המידה".
בספטמבר 2022 עלתה במוזיאון העיצוב בחולון התערוכה אלבר אלבז: מפעל החלומות באוצרותה של היסטוריונית האופנה יערה קידר. בתערוכה הוצגו עיצוביהם של עילית מעצבי עולם האופנה לצד עיצובים של מותג האופנה של "AZ Factory". הייתה זו התערוכה המקיפה ביותר על מעצב העל הישראלי המצליח בכל הזמנים.
תחנת הרכבת ברלין זידקרויץ
תחנת הרכבת זידקרויץ (בגרמנית: Berlin Südkreuz; זידקרויץ - מילולית: "צלב (צומת) הדרום") היא תחנת רכבת בברלין בירת גרמניה. התחנה נפתחה במקור ב-1898 ומשמשת כתחנת מעבר בין קו הטבעת של רכבת האס-באן של ברלין, לקווי הרכבת האזוריים. שמה המקורי של התחנה היה תחנת פאפהשטראסה, על שם הרחוב הסמוך שנקרא על שמו של הגנרל הפרוסי אלכסנדר אוגוסט וילהלם פון פאפה.
הרציף המשמש את קו הטבעת נחנך ב-1 בינואר 1901. התחנה מילאה תפקיד משמעותי בתפיסת הקווים הארוכים של חברת הרכבות הגרמנית, שהחליטה להפוך אותה לצומת הרכבות המרכזי בדרום ברלין. שמה של התחנה שונה כדי שיעיד על מרכזיותה, בדומה לתחנות אוסטקרויץ במזרח העיר ווסטקרויץ במערב העיר. עבודות הבנייה בתחנה סבלו מעיכובים רבים, בין היתר בשל התנגדות התושבים באזור, ופתיחת התחנה מחדש נדחתה משנת 2000 עד ל-28 במאי 2006, במקביל לפתיחת התחנה המרכזית החדשה במרכז ברלין. כיום משמשת התחנה כמסוף של רכבות ICE להמבורג וללייפציג.
ניסן דוידי
ניסן דוידי (נולד ב-8 באפריל 1971) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. כיהן כמפקד מפקדת "אלון", ראש חטיבת הלוגיסטיקה באט"ל, קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הצפון וקצין הלוגיסטיקה של פיקוד העורף.
ביוגרפיה
דוידי הוא בן הזקונים של ראובן ואילנה אשר עלו לישראל מאיראן בשנת 1962 והתיישבו בנהריה. הוא אח לשלושה. גדל בנהריה והוא בוגר תיכון "עמל" במגמה ריאלית-מחשבים.
שירות צבאי
התגייס לצה"ל באוגוסט 1989 והיה לקצין בחיל התחזוקה, היה מ"פ מפקדה בגדוד 334 (גדוד תותחי רומח M-110 לאחר מכן היה חבר במשלחת לארצות הברית ללימוד וקליטת מערכת ה-MLRS, ושימש מ"פ מפקדה בגדוד המנתץ הראשון בצה"ל (גדוד 484) לפני איחודו עם גדוד 334. בהמשך היה קצין הלוגיסטיקה החטיבתי של אגד ארטילרי 219 וקצין אג"ם לוגיסטיקה של פיקוד הצפון. בשנת 2000 מונה לקצין הלוגיסטיקה של אגד ארטילרי 282, לאחר מכן היה סגן אגד הלוגיסטיקה של אוגדה 78 ב-2004 מונה לקצין הלוגיסטיקה של עוצבת המפץ (אוגדה 319) ב-2006 מונה לסגן קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הצפון, וב-2007 מונה לקצין הלוגיסטיקה של עוצבת הגליל (אוגדה 91). שימש ראש ענף ההספקה בחטיבת הלוגיסטיקה באט"ל וקצין לוגיסטיקה של פיקודי העורף והצפון. לפני כניסתו לתפקיד ראש חטיבת הלוגיסטיקה, שימש הוא כראש מחלקת הלוגיסטיקה והמבצעים בחטיבה.
מלחמות וקרבות
בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, בהיותו קצין הלוגיסטיקה של עוצבת המפץ, גייסה האוגדה בגיוס מלא חטיבת מילואים (חטיבה 226) אשר הוכפפה לעוצבת הפלדה (אוגדה 162), כמו גם גיוס מלא של אגד ארטילרי 9222 במילואים והכפפתו למרכז האש הפיקודי. בתום המלחמה, מונה להוביל את התחקיר הפיקודי על מוכנות הימ"חים אשר הוצג על ידו בוועדת וינוגרד, שבה העיד.
בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן היה קצין הלוגיסטיקה של פיקוד העורף במסגרתו עסק בגיוס משמעותי של גדודי חילוץ והצלה במילואים במחוזות דרום, מרכז וירושלים. כמו גם במענה וסיוע לוגיסטי לאוכלוסייה ולרשויות בכל הקשור לתמיכה בפתיחת המקלטים.
בפברואר 2021 העביר מכתב לפרקליט הצבאי הראשי ולמפקד מצ"ח ובו הכפשות נגד קצינים אחרים בהם תא"ל שהתמודד מולו לתפקיד ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. לאחר תחקיר סגן הרמטכ"ל ולאחר שהתברר שהטענות במכתב אינן נכונות, קיבל דוידי הערה פיקודית והודיע על פרישתו משירות הקבע.
השכלה וחיים פרטיים
ניסן הוא בוגר פו"ם 'ברק' בהצטיינות, בעל תואר ראשון בכלכלה ולוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה. בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
החל מינואר 2022 מכהן כסמנכ"ל תפעול ותשתיות בקבוצת רמי לוי.
המלך בתולה
המלך בתולה (בגרמנית: Der König in Thule) הוא שיר מאת יוהאן וולפגנג פון גתה שנכתב בשנת 1774, וצורף בחלקו לפאוסט במערכה "ערב" כשיר ששרה מרגרטה.
ביולי 1774 כתב גתה שיר בשם "דרישת שלום מרוח הרפאים" (Geistesgruß), שנחשב לטיוטה ל"המלך בתולה". יוהאן גוטפריד הרדר יעץ לו לבצע מספר שינויים, וביניהם לבחור כמקום העלילה את הממלכה המיתולוגית תולה, המקום הצפוני ביותר שאליו הגיעו ימאי יוון העתיקה לפי פיתאס. השיר פורסם ב-1782.
תוכן
מלך תולה נאמן לאהובתו, והיא לפני מותה נותנת לו גביע זהב. דבר יקר-ערך מזה לא מוצא המלך, אשר כל אימת שהוא שותה מן הגביע, עיניו דומעות. בראותו שיומו האחרון קרב, הוא מחלק את כל רכושו, אך לא את הגביע. תחת זאת הוא עורך סעודת מלכים לאציליו במצודה שמעל לים. הוא נעמד, שותה טיפה אחרונה מן הגביע, וזורק אותו אל גלי הים. בעודו רואה את הגביע צולל למעמקים, הוא עוצם את עיניו ומת (במקור: לא ישתה עוד טיפה לעולם).
ב"פאוסט" מקבל השיר הד במעשי השטן. גרטכן (מרגרטה) חולמת על אהבה רומנטית, ושרה על מלך תולה השותה מגביע זהב שנתנה לו אהובתו. באותו הזמן השטן מחביא בחדרה בעזרת מפיסטופלס מתנה אחרת, שתקשור אותה לפאוסט.
מבנה ולחן
השיר בן שישה בתים, ובחריזתו חרוז נשי וחרוז גברי.
הוא הולחן פעמים רבות, בין היתר על ידי יוהאן פרידריך רייכארדט, קרל פרידריך צלטר, פרנץ שוברט, הקטור ברליוז, היינריך מארשנר, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, שארל גונו, והנס פון בילוב.
מקומו בתרבות גרמניה
שיר זה היה כה ידוע בגרמניה של המאה ה-19 שמשוררים וסופרים הניחו שקהל קוראיהם מכיר אותו. כך הוא זכה לאזכורים ביצירות רבות מסוגים שונים, בהן "הצייד והרועה" של קלמנס ברנטנו, "אלכסנדר החדש" של היינריך היינה, והספר "אֶפי בריסט" של תאודור פונטאנה.
ספרו של נבוקוב
בסביבות 1940 פרסם ולדימיר נבוקוב שני פרקים ראשונים מספר הפרוזה האחרון שלו בשפה הרוסית שעה שהחל כבר לכתוב באנגלית ועמד לנסוע מפריז לארצות הברית. הספר לא הושלם מעולם. לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולפרק השני: "סולוס רקס" שפירושו בלטינית מלך בודד (גם מצב במשחק שח מט). בפרק זה מעלים דייגים בתרווד, במשך שלושה ימים, מי ים שהפכו ליין לאחר שהמלך השליך את הגביע לים.
מגדל הפעמונים של איוואן הגדול
מגדל הפעמונים של איוואן הגדול (ברוסית: Колокольня Ивана Великого) הוא מגדל פעמונים הניצב במרכז הקרמלין במוסקבה בירת רוסיה. המגדל הוא הגבוה במבני הקרמלין ומתנשא לגובה של 81 מטרים. עד למאה ה-19 זה היה הבניין הגבוה בעיר. במגדל הוצבו 34 פעמונים.
המגדל נבנה בסמוך לקתדרלת העלייה, קתדרלת המלאך מיכאל וקתדרלת הבשורה, בצידה המזרחי של כיכר הקתדרלות, במיקום הנחשב לנקודה המרכזית של העיר מוסקבה.
היסטוריה
בשנת 1329 הוקם באתר בו נמצא כיום המגדל, מגדל הפעמונים הראשון העשוי אבן, בעיר מוסקבה. מגדל זה היווה חלק מכנסיית איוואן של הסולם אשר כונתה "כנסיית איוואן של הסולם, אשר מתחת לפעמון".
בעקבות מותו של איוואן השלישי (המכונה "איוואן הגדול") בשנת 1505 הורה בנו, ואסילי השלישי על הקמת מגדל פעמונים חדש להנצחת זכר אביו. המגדל הוקם בין השנים 1505 - 1508 על יסודות מגדל הפעמונים הישן.
מגדל הפעמונים שנבנה כלל שני מפלסים בהם ניצבו פעמונים. בשנת 1600, בהוראת בוריס גודונוב הוגבה המגדל לגובהו הנוכחי והיה למגדל הגבוה ביותר בעיר מוסקבה. על פי צו של הצאר נאסרה בניית מבנים הגבוהים מהמגדל.
צפורה אבולעפיה
קורות חיים
נולדה בקוסוב שבאוקראינה למאיר ועטל ריגלר. אחי אמה היה הרב מאיר שפירא מלובלין. בשנות ה-20 נסעה לקנדה, שם ייסדה גני ילדים לילדי הקהילות היהודיות באוטווה ובטורונטו ולאחר מכן בפיטסבורג שבמדינת פנסילבניה, ארצות הברית. כמו כן הייתה פעילה בארגון הדסה ויהודה הצעיר. בשהותה בארצות הברית הכירה את בוסתנאי אבולעפיה, יליד נווה צדק שנסע ללימודי הנדסה בארצות הברית. בשנת 1927 נישאה לו, וכעבור שנה שבו ארצה.
עסקה בפעילות ציבורית וחברתית ענפה. הייתה חברה בהנהלה הארצית של ארגונים רבים ובהם ויצו, הוועד למען החייל, איל"ן, אקי"ם והאגודה למען העיוור. הייתה חברה מרכזית במסדר בני ברית וכיהנה בו בתפקידים בכירים. יזמה והקימה מועדוני קשישים מטעם בני ברית ועמדה בראשות התיאום בין לשכות בני ברית בישראל ובחו"ל. כמו כן הייתה חברה בוועדת התיירות הממשלתית וחברת המועצה של ברית עברית עולמית.
בתה דליה אביאל חיברה את הספר "יחפים על חולות הזהב", על תולדות משפחת אבולעפיה, ממייסדי נווה צדק. חתנה היה המחנך והמשורר צבי אביאל.
מילדרד דאנוק
מילדרד דורות'י דאנוק (באנגלית:  Mildred Dorothy Dunnock; 25 בינואר 1901 – 5 ביולי 1991) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית מועמדת שני פרסי אוסקר ושלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים "מותו של סוכן", "בייבי דול", "ויוה זפאטה!" ו"פייטון פלייס".
קריירת משחק
בשנת 1949 השתתפה דאנוק במחזהו של ארתור מילר "מותו של סוכן" בתפקיד לינדה אשתו של סוכן המכירות וילי לומן. המחזה עובד בהצלחה רבה לקולנוע בשנת 1951 בהפקתו של סטנלי קריימר ובבימויו של הבמאי ההונגרי לאסלו בנדק. דאנוק חזרה על הופעתה בתפקיד לינדה לומן והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ההפקה המצליחה עובדה בשנת 1966 גם טלוויזיונית על ידי רשת CBS ודאנוק שחזרה על הופעתה בפעם השלישית הועמדה לפרס אמי על משחקה המשכנע. בשנת 1952 החלה דאנוק לעבוד עם הבמאי הנערץ איליה קאזאן שבחר בה לתפקיד משני קטן אך משמעותי בדרמה הביוגרפית "ויוה זפאטה!", על הופעתה בתור סנורה אספז'ו הייתה דאנוק מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1955 שיחקה דאנוק בקומדיה השחורה של אלפרד היצ'קוק "מי רצח את הארי?" בתפקיד גברת וויגס. דאנוק הופיעה תחת בימויו של קאזאן גם בשנת 1956 בקומדיה השחורה "בייבי דול" בתפקיד רוז קומפורט דודתה הסנילית של בייבי דול (קרול בייקר) עליו הועמדה בפעם השנייה לאוסקר לגלובוס הזהב. בשנת 1957 הועמדה דאנוק בפעם השלישית והשנייה ברציפות לפרס גלובוס זהב לתפקיד המשנה הטוב ביותר על משחקה בתור מיס אלסי ת'ורנטון מנהלת התיכון בדרמה של הבמאי הקנדי המוערך מארק רובסון "פייטון פלייס". בשנת 1959 השתתפה דאנוק בדרמה של פרד זינמן "סיפורה של נזירה" בתור האחות מרגריטה.
בשנות ה-60 שיחקה דאנוק בדרמות "שבע נשים" של ג'ון פורד בתור ג'יין ארגנט העוזרת של ראש המיסיון אגתה אנדרוס (מרגרט לייטון), "גלוריה" בתפקיד אמה של גלוריה וונדרוס (אליזבת טיילור) והופיעה בסרטו של ריצ'רד ברוקס המבוסס על מחזהו של טנסי ויליאמס "ציפור הנעורים המתוקה" בתפקיד הדודה נוני. את הופעתה האחרונה עשתה דאנוק בשנת 1987 בקומדיית הפשע של ג'יימס טובק "אמן בחיזורים".
איגור דניסוב
איגור ולדימירוביץ' דניסוב (ברוסית: Игорь Владимирович Денисов; נולד ב-17 במאי 1984) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה
דניסוב נולד בלנינגרד, ובצעירותו למד בבתי הספר לכדורגל "טורבוסטרויטל" (Турбостроитель) ו"סמנה" (Смена). בגיל 16 הוא הצטרף למחלקת הנוער של המועדון המקומי זניט סנקט פטרבורג, ושיחק בה במשך שנתיים. ב-2002, בגיל 18, הוא הצטרף לראשונה לקבוצה הבוגרת של המועדון וערך את הופעת הבכורה שלו במדיה במשחק מול צסק"א מוסקבה.
במהלך השנים הבאות הפך דניסוב לאחד מהשחקנים החשובים בזניט. הוא תפקד בקבוצה בעיקר בתור קשר אחורי, הלוקח חלק מרכזי במשימות ההגנתיות ואף בונה התקפות חדשות. לעיתים שימש גם כקשר התקפי בעל תפקיד יצירתי בהכנת מצבי הבקעה לחלוצים. דניסוב סייע לזניט לזכות באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל ב-2007, ובעונת היה שותף לזכייה הראשונה בתולדות המועדון בגביע אופ"א לאחר שהבקיע שער במשחק הגמר מול גלאזגו ריינג'רס. ב-2010 הוא זכה עם הקבוצה בדאבל של אליפות והגביע הרוסי. ביולי 2013 חתם דניסוב באנז'י מחצ'קלה הרוסית, אך עזב אותה חודש לאחר מכן בעקבות המשבר הגדול בקבוצה, והוא חתם בדינמו מוסקבה הרוסית. באוגוסט 2016 עבר ללוקומוטיב מוסקבה, עמה זכה באליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל בעונת 2017/2018.
במאי 2019 עזב את לוקומטיב בהסכמה הדדית עם הקבוצה. יומיים לאחר מכן הודיע על פרישה ממשחק.
בצעירותו כיהן דניסוב כקפטן נבחרת רוסיה עד גיל 21. ב-2005 הוא התאמן לראשונה עם הנבחרת הבוגרת, אך החל לשחק בה רק שלוש שנים לאחר מכן. הוא זומן על ידי חוס הידינק לסגל הנבחרת לטורניר יורו 2008, אך סירב להשתתף בו. באוקטובר 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, מול נבחרת גרמניה, ומאז הפך לשחקן קבוע בסגלה, אך לא הצליח להעפיל עמה למונדיאל 2010.
The Weekend
The Weekend הוא שיר של הזמרת האמריקאית סיזה מתוך אלבום הבכורה שלה, Ctrl. השיר יצא לאור ב-26 בספטמבר 2017, כסינגל השלישי מתוך האלבום, באמצעות חברות התקליטים טופ דואוג אנטרטיינמנט ו-RCA רקורדס.
רקע וכתיבה
את השיר כתבה סיזה לצד המפיק ThankGod4Cody, שדגם בשיר את "Set the Mood (Prelude)" מתוך FutureSex/LoveSounds של ג'סטין טימברלייק, שנכתב על ידי טימברלייק, טימבלנד ודנג'ה, שזכו גם הם לקרדיט כתיבה בשיר. השיר הוא שיר R&B עכשווי ונאו סול שמשתמש בקו סינתיסייזר, היי-האטים, תופים ודגימה ווקאלית בעלת פיץ' גבוה. בשיר סיזה שרה על היותה המאהבת של בן זוגה ביודעין, ומשווה את עצמה לסוף השבוע.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע למקום ה-29 במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשיר המצליח ביותר של סיזה במצעד עד לכניסתו של "I Hate U" למקום השביעי בשנת 2022. הוא עמד גם בצמרת מצעד שירי ה-R&B וזכה בתואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי ב-1 במרץ 2018. בנוסף, זכה השיר במועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע ה-R&B הטוב ביותר".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר צולם באוגוסט 2017 ובוים על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סולאנז' נואלס. הוא פורסם בערוץ ה-Vevo של סיזה ב-22 בדצמבר 2017. נכון לדצמבר 2022, הוא זכה למעל ל-36 מיליון צפיות.
הרמיקס של קלווין האריס
ב-15 בדצמבר 2017 יצאה להורדה הדיגיטלית והסטרימינג גרסת רמיקס לשיר מאת התקליטן הסקוטי קלווין האריס בשם "The Weekend (Funk Wav Remix)".
גאסטאון
גאסטאון (באנגלית: Gastown) היא היישוב המקורי שהפך לליבה של העיר ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, ולאתר היסטורי לאומי ושכונה בחלק הצפון מערבי של הדאונטאון איסטסייד, בסמוך למרכז העיר ונקובר.
הגבולות ההיסטוריים שלה - חזית המים (כיום רחוב ווטר ומסילות הרכבת), רחוב קארל, רחוב הייסטינגס ורחוב קאמבי - נקבעו אחר גבולות הסקר של אתר העיירה משנת 1870, ששמם הנכון וכתובתם היו גארנוויל ("כניסת בורארד"). הגבול הרשמי אינו כולל את רוב רחוב הייסטינגס למעט בנייני וודוורד'ס ודומיניון, ומשתרע מזרחה מעבר לרחוב קולומביה, עד לנתיב המקביל לצד המערבי של הרחוב הראשי.
היסטוריה
בשנת 1886 התאגדה העיירה והפכה לעיר ונקובר. באותה שנה פרצה השריפה הגדולה של ונקובר, שתוצאותיה היו אובדן כל הבניינים שבתחומה מלבד שניים, אך האזור נבנה מחדש לחלוטין והמשיך לשגשג. הייסטינגס ומיין היו המרכז המסורתי של העיר, והחוף הפך לאזור היערכות חשוב עם הקמת רציפים ל"מעבורות צפון ומערב ונקובר" ול"יוניון ספינות קיטור". האחים פלק ומפיצי קורט הקימו את בנייניהם באזור. חנויות כלבו כמו Spencer's, חברת מפרץ הדסון, Woodward's, Fairbanks Morse, Army and Navy, וקמעונאי המזון מלקינס וקלי דאגלס נסחרו והתבססו שם.
גאסטאון מיצבה את עצמה כמרכז הפצת התוצרת הסיטונאית של העיר עד השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20. היא הייתה גם מרכז תרבות השתייה של העיר: היו בה 300 מפעלים מורשים באזור בן שנים-עשר הבלוקים של גרנוויל לשעבר. לאחר השפל הגדול, הפכה גאסטאון לשכונה מוזנחת בעיר, והחלה לדעוך ולהיהרס כהמשך לאזור ה-Skid Row עם ברי הבירה הזולים שבו, מלונות פלופ-האוס ואולמות לקניית עצים.
בשנות ה-60, עלה בקרב התושבים החשש בעניין שימור האדריכלות הייחודית וההיסטורית של גאסטאון, שכן, בדומה לצ'יינה טאון וסטרטקונה הסמוכה, הייתה אמורה להיהרס כדי לסלול כביש מהיר למרכז העיר. קמפיין בראשות אנשי עסקים ובעלי נכסים, כמו גם תרבות הנגד והמפגינים הפוליטיים הקשורים אליו, תפס תאוצה וכוח כדי להציל את גאסטאון. האנק ואנדרהורסט (Henk F. Vanderhorst), מהגר הולנדי ואזרח קנדי, פתח את 'גלריית התערוכה', גלריית אמנות ברחוב ווטר שהתחילה, שגשגה ועודדה זרימה של סטארט-אפים עסקיים צעירים אחרים להיפתח בליבת גאסטאון. השפעתו על החייאת גאסטאון זכתה להכרה ב-1976 עם קבלת פרס "האזרח החלוץ הראשון של גאסטאון", שהוענק לו בידי ראש העיר ארט פיליפס. "מפתח לעיר" מאמציו של ונדרהורסט, בחלקם, לחצו על הממשלות האזרחיות, הפרובינציאליות והפדרליות להכריז על גאסטאון כאתר היסטורי, תוך הגנה על מבני המורשת שלה עד היום.
מהומה בין ההיפים והמשטרה בשנת 1971 על רקע המריחואנה הפכה לאגדה. התקרית מפורסמת כעת בבניין וודוורד, והזכירה את מהומות הדואר החמורות יותר של 1938.
גאסטאון הוגדרה כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 2009.
המאה ה-21
גאסטאון היא שילוב של בוטיקי אופנה עכשוויים "אופנתיים" וריהוט פנים, עסקים מוכווני תיירות (בדרך כלל מוגבלים לרחוב ווטר), מסעדות, מועדוני לילה, עוני אל מול דיור יוקרתי חדש. בנוסף, ישנם משרדי עורכי דין, אדריכלים ומשרדים מקצועיים נוספים, וכן עסקים בתחום המחשבים והאינטרנט, גלריות לאמנות, אולפני מוזיקה ואמנות, מכוני קעקועים ובתי ספר למשחק וקולנוע.
גאסטאון הפכה למרכז של טכנולוגיה וניו-מדיה. היא משכה חברות כמו Zaui Software, Idea Rebel, MetroQuest, BootUp Labs Entrepreneurial Society, SEOinVancouver ו-MarketR.
אירועים שנתיים פופולריים המתקיימים ברחובות המרוצפים של גאסטאון כוללים את פסטיבל הג'אז הבינלאומי של ונקובר ואת מרוץ האופניים הבינלאומי Global Relay Gastown Grand Prix.