cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטסי קליין
קליין נהרגה בהתרסקות מטוס בגיל 30. לאחר מותה המשיכו תקליטיה להימכר בהצלחה רבה וזכו בפרסים רבים, עובדה שקיבעה את דמותה לצד זמרים נערצים אחרים ובהם ג'וני קאש ואלביס פרסלי. רק עשר שנים לאחר מותה הייתה לזמרת הסולו הראשונה שהוכנסה להיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי. בשנת 2001 נבחרה מטעם החברים המבצעים בתעשיית מוזיקת הקאנטרי למקום הראשון בין 40 הנשים הגדולות במוזיקת הקאנטרי בכל הזמנים. בלהיטיה הבולטים: "צועדת אחר חצות" (Walkin' After Midnight), "מתפרקת לרסיסים" (I Fall to Pieces), "היא מחזיקה בך" (She's Got You), "משוגעת" (Crazy), ו"חלומות מתוקים" (Sweet Dreams).
ילדותה
קליין נולדה ב-8 בספטמבר 1932 בשם וירג'יניה פטרסון הנסלי, בעיר וינצ'סטר שבוירג'יניה. אביה היה נפח ואילו אמה, אשר הייתה בת 15 כאשר ילדה אותה, הייתה תופרת. קליין הייתה הבכורה מבין שלושה ילדים במשפחתה. משפחתה סבלה מעוני לאורך ילדותה של פטסי, וכאשר הייתה בת 15 נטש אביה את משפחתו. המשפחה נדדה בין בתים שונים במדינת וירג'יניה. בהיותה צעירה לקתה בדלקת גרון חמורה. לדבריה, אירוע זה הוא שיצר את קולה הייחודי. בהיותה ילדה נהגה לשיר עם אמה בעת תפילות בכנסייה.
נערותה
בעודה נערה, בשנת 1947, קליין החלה מופיעה בתחרויות כישרונות צעירים. היא פנתה לתחנת רדיו מקומית וביקשה להצטרף לתוכנית שירה קבועה אשר שודרה ברדיו – והתקבלה. עם עזיבת אביה את הבית היא נאלצה להפסיק את לימודיה בבית הספר התיכון ועבדה בעבודות שונות, ובהן מוכרת משקאות קלים ומלצרית. בלילות שרה במועדוני לילה לבושה בתלבושת אופיינית לנשֵי בוקרים; תלבושת זו היא עיצבה בעצמה ותפרה בעזרת אמה.
נישואיה הראשונים ותחילת הצלחתה
בשנות ה-20 המוקדמות לחייה פגשה קליין בשני הגברים אשר היו עתידים לתרום יותר מכל להצלחתה. בשנת 1953 היא התחתנה עם קבלן הבניין ג'רלד קליין, אולם השניים התגרשו ב-1957. בין הגורמים לגרושיה היו פער הגילים הגדול בינה לבין בעלה, רצונו של בעלה כי תוותר על שאיפתה לקריירה אמנותית ותמלא את התפקיד המסורתי עקרת בית והעובדה כי החלה במערכת יחסים עם מנהלה. מערכת יחסיה הרומנטיים עם מנהלה נמשכה עד שהתחתנה. בשנת גירושיה היא התחתנה שנית עם צ'ארלס אלן דיק. בשנת 1958 נולדה להם בת, ג'וליה דיק, ובשנת 1961 בן, אלן רנדולף דיק. מנהלה, ביל פיר, העניק לה את השם "פטסי". בעידודו החלה קליין מופיעה פעמים רבות בתחנות רדיו מקומיות. כך צברה מעריצים נאמנים במדינות וירג'יניה ומרילנד.
מותה
ב-3 במרץ 1963 הופיעה פטסי לפני חיילים ומלחים בקנזס. בגלל מזג האוויר המעורפל היא לא יכלה לטוס יום למחרת חזרה הביתה. חברים הציעו לה לבוא איתם באמצעות כלי רכב, בנסיעה של 16 שעות עד היעד שלה, אך היא סירבה באומרה "Don't worry about me. When it's my time to go, it's my time." ב-5 במרץ עזבה את המוטל שהתארחה בו ונסעה לשדה התעופה. מזג האוויר לא השתפר, ומנהל שדה התעופה הציע להם לינה חינם וכן ארוחות חינם בשדה התעופה. האמרגן של פטסי התעקש לנסוע בכל זאת. המטוס נתקל במזג אוויר סגרירי והתרסק עוד באותו יום. יום למחרת יצאו אנשים לחפש ניצולים מהתרסקות המטוס, אבל כולם נהרגו. בדיקות הזיהוי הפלילי קבעו שהנוסעים לא סבלו בזמן מותם ונהרגו במקום.
פטסי נקברה בווירג'יניה. בבית העלמין בעיר הולדתה נתרם פעמון על שמה, שמצלצל בכל יום בשעה 06:00, שעת מותה.
1953-1948: קריירה מוקדמת
בגיל 15 פטסי כתבה מכתב לגרנד אול אופרי ובקשה מבחן במה. היא ספרה לצלם מקומי רלף גראבס על המכתב, "חבר חושב שאני משוגעת לשלוח מכתב כזה. מה דעתך?" גראבס עודד את פטסי לשלוח את המכתב. שבועות מספר אחר כך היא קיבלה תשובה בה התבקשה להעביר לגרנד אול אופרי תמונות והקלטות. באותה עת הופיע זמר הגוספל וולי פאולר בעיר הולדתה והיא פנתה אליו מאחורי הקלעים ובקשה מבחן במה. לאחר מבחן במה מוצלח קיבלה משפחתה שיחת טלפון בה התבקשה פטסי להגיע לאופרי למבחן. היא נסעה יחד עם אמה ושניים מאחיה במשך שמונה שעות לנאשוויל, טנסי. כיוון שמשפחתה הייתה דלת אמצעים הם נסעו לאורך הלילה וישנו בפארק בנאשוויל לקראת בוקר. באותו היום הופיעה פטסי למבחן במה באופרי. המבחן עבר יפה אולם פטסי לא קיבלה הזמנה להופעה ושבה עם משפחתה לוירג'יניה.
בשנות ה-50 המוקדמות פטסי הופיעה בתחרות מוזיקה מקומית. היא זכתה ב-100 דולר ובהזדמנות להופיע בתוכנית טלוויזיה בה הופיעו כוכבי מוזיקת קאנטרי רבים. היא הפכה לחברה קבועה בצוות התכנית בשנת 1955 והופעותיה בטלוויזיה זכו לאהדה רבה.
טראכיס
לדברי ההיסטוריון הרודוטוס, הייתה טראכיס עירם הראשית של המאלים. בסביבותיה הקים קסרקסס מלך פרס את מחנהו קודם שהצעיד את צבאו אל מעבר תרמופילאי ב-480 לפנה"ס. היוונים הציבו בטראכיס צופה, שתפקידו היה להודיע לאוניות הצי הנלחמות באותו זמן בארטמיסיון אם הצליח חיל הרגלים להדוף את צבא פרס אם לאו, והוא שבישר ראשון למחנה היוונים על מפלת לאונידאס מלך ספרטה ואנשיו. טראכיס הוא גם שם חבל הארץ המקיף את העיר. ב-426 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, הקימו הספרטנים באזור זה קולוניה בשם הראקליאה טראכיניה (Herakleia Trachinia), כי המקום נראה להם מתאים לניהול פעולות מלחמתיות נגד אתונה ובעלות בריתה.
בטראכיס, על פי המיתולוגיה היוונית, התגורר קֵאִיקְס, קרובו של הראקלס. כאן קבע הגיבור היווני את ביתו לאחר שהשלים את מילויין של שתים עשרה המטלות, ופה אף נולדו בניו מאשתו דִיאַנֵירָה.
פונקציה חד-חד-ערכית ועל
במתמטיקה, פונקציה חד-חד-ערכית ועל (נקראת גם בִּייקציָה; באנגלית: Bijection) היא פונקציה המקבלת את כל הערכים בטווח, וכל אחד מהם מתקבל פעם אחת בלבד.
באופן פורמלי: f:X\rarr Y חד-חד-ערכית ועל אם ורק אם לכל b\in Y קיים a\in X יחיד כך ש f(a) = b. בתנאי זה, קיומו של a מבטא את העובדה שהפונקציה היא פונקציה על, והיחידות שלו (כלומר העובדה שלא קיימים a,a' שונים שעבורם מבטאת את העובדה שהפונקציה חד-חד-ערכית.
ארבסק (מוזיקה קלאסית)
ארבסק הוא סגנון של מוזיקה המיועדת בעיקר עבור פסנתר, אשר משתמשת במלודיות מאופיינות על-מנת ליצור אווירה בניחוח ערבי.
אטימולוגיה
המלה "ארבסק" נגזרת מהרעיונות המערביים של מוזיקה ערבית, שהיו מפוארים וציוריים. למעשה, ארבסקות ומוזיקה ערבית כלל אינם קשורים.
יצירות ידועות
הארבסקות הידועות ביותר הן יצירותיו של קלוד דביסי, "שתי ארבסקות" (במקור: Deux Arabesques), שהולחנו בשנים 1888 ו-1891, בהתאמה.
מלחינים נוספים שהלחינו ארבסקות היו:
גאורגי השביעי, מלך גאורגיה
גאורגי השביעי (בגאורגית: გიორგი VII) (מת ב- 1405 או 1407) מבית בגרטיוני היה מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת משנת 1393 ועד למותו בשנת 1407 (על פי גרסה אחרת משנת 1395 ועד 1405).
חייו
גאורגי היה בנו של בגרט החמישי הגדול מאשתו הלנה, בתו של בסיליוס, קיסר טרפזונטס, שנפטרה מדבר בשנת 1366.
בנובמבר 1386 הובס אביו של גאורגי, בגרט, ונלקח בשבי בידי המצביא המונגולי טימור לנג. אולם בפלישה המונגולית הבאה הצליח גאורגי לארגן התנגדות מוצלחת ושיחרר את אביו, שמינה אותו כשליט משותף בשנת 1369.
בשנת 1393 נפטר בגרט וגאורגי הפך למלך היחיד של הממלכה. רוב תקופת שלטונו עברה במאבק מול טימור לנג, שערך, בשנים 1387–1403, שבע פלישות נוספות כנגד הממלכה הגאורגית העקשנית, שהשאירו את גאורגיה הרוסה. בסופו של דבר, בשנת 1403, נאלץ גאורגי לערוך הסכם שלום עם האויב האכזרי. על פי ההסכם הכיר גאורגי בטימור לנג כמושל והסכים לשלם לו מס ומצד שני הכיר טימור לנג בזכותם של מלכי גאורגיה להיות מוכתרים כמלכים נוצרים.
גאורגי נהרג בקרב נגד נוודים טורקמנים, משבט קארא קויונלו (Garagoýunly, قراقویونلو, "טורקמני הכבשה השחורה") כפי הנראה. וסביר גם כי היה חשוך בנים כיוון שאחיו, קונסטנטין הראשון יורש אותו עם מותו.
גבעת הטירה בבודפשט
רוב שטח גבעת הטירה סובל מיתר-מסחור ותיירותיות המתבטאים בדמי כניסה הנגבים לביקור באתרים השונים ובתי אוכל מהיר. בלב הגבעה שוכן מלון הילטון בודפשט, שהוקם באופן המשתלב עם יסודות מבנים עתיקים ושקירותיו השקופים משקפים את הכנסייה ובאסטיון הדייגים.
הארמון המלכותי
בנית הארמון המלכותי החלה ליד כנסיית מתיאש על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה. זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (זיגיסמונד מלוקסמבורג) בנה ארמון גותי על המקום בו נמצא הארמון הנוכחי. במאה ה-18 הקים שלטון בית הבסבורג את ארמון המלוכה של "הבירה המשנית" של אימפריה האוסטרו-הונגרית באותו מקום. הארמון המקורי נהרס במלחמת העולם השנייה ושוקם. במהלך עבודת השחזור גילו ארכאולוגים הונגרים את שרידי הארמון הגותי מהמאה ה-15 וחשפו את קירות המגן המקוריים וכן את החדרים המלכותיים של הארמון.
חלק מהארמון משמש כיום כגלריה ההונגרית הלאומית. ומוצגות בו יצירות אמנות המתעדות את ההיסטוריה ההונגרית הסוערת במהלך תקופות ארוכות בה נשלטה על ידי מעצמות זרות.
שער האריות מוביל לחצר פנימית בארמון המלכותי, קיבל את שמו מארבעת האריות שמתבוננים מעליו.
כנסיית מתיאש
הכנסייה נבנתה בין המאה ה-13 למאה ה-15. חלק מהארכיטקטורה הקיימת היא מתקופת שלטונו של זיגיסמונד מלוקסמבורג, אך שמה מתייחס למלך מתיאש הוניאדי (מתיאש קורבינוס) שפעל רבות לקידום הכנסייה. רוב הפרטים המקוריים אבדו כאשר הטורקים הסבו את הכנסייה למסגד הגדול בשנת 1541. במהלך שחרור בודה מעול הטורקים נהרסה הכנסייה כמעט לחלוטין, אך נבנתה מחדש בסגנון ברוקי על ידי המסדר הפרנציסקני. הרס נוסף נגרם לכנסייה בשנת 1723, והיא שוחזרה בסגנון נאו-גותי בשנים 1873–1896.
לפני הכנסייה, בינה ובין באסטיון הדייגים, מוצב פסלו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה רכוב על גבי סוס.
באסטיון הדייגים
באסטיון הדייגים (בהונגרית: Halászbástya) היא מרפסת-נוף וטיילת מסוגננת שתוכננה והוקמה בין 1895 ו-1905 בסגנון נאו-גותי בין כיכר כנסיית מתיאש לגבול הגבעה הפונה אל נהר הדנובה ונופה של פשט, שבמרכזו בניין הפרלמנט ההונגרי. ה"מצודה" כוללת שבעה מגדלונים ("בסטיונים"), לכבוד שבעת השבטים המדיארים שכבשו את הונגריה ב-896 בין המגדלונים משתרעת טיילת נוף ובה בית קפה ומסעדה. למצודה נגרם נזק רב בעת מלחמת העולם השנייה והיא שוקמה ב-1947 על ידי יאנוש שולק, בנו של פרידש שולק, אדריכל המבנה המקורי.
שם המצודה נובע מגילדת הדייגים שהייתה אחראית על הגנת מקטע זה של גבעת הטירה בימי הביניים.
תחמושת צליפה
תחמושת צליפה היא תחמושת מסוג כדור שנועדה לצליפה. התחמושת מתוכננת ומיוצרת בקפדנות כדי למצות את מלוא פוטנציאל הדיוק של מערכת נשק צלפים ולהשיג ביצועים מיטביים.
תחמושת הצליפה מיוצרת בסטנדרטיים קפדנים במיוחד, הרבה מעבר לתחמושת הרגילה, על מנת להבטיח אחידות בכדורים (כגון בכמות אבש"ש בתרמיל ומשקל הקליע) ובביצועים הבליסטיים. לעיתים במהלך התכנון וייצור התחמושת נעשית אופטימיזציה של התחמושת לרובה צלפים מדגם מסוים (כגון זה הנפוץ בשימוש הצבא של המדינה המייצרת את התחמושת) או מספר דגמים נפוצים. לעיתים קרובות, החלק האחורי של הקליע מעוצב בתצורת "ירכתי ספינה" (boat-tail) בו הקצה צר יותר משאר הקליע כדי לשפר את האווירודינמיות של הקליע ולהקטין את הגרר של האוויר.
מבחינת המשתמשים בפועל – כלומר צלפים והגופים המפעילים אותם (לרוב צבא או משטרה) – כדי להבטיח דיוק מרבי, נבחרים כדורים וקליעים המתאימים במיוחד לדגם הספציפי של רובה הצלפים שבשימוש. אלה נבחרים אחרי מטווחי ניסוי ובדיקה בהם בודקים עם איזה תחמושת (סוג, משקל ויצרן) משיג הרובה את המקבצים הטובים ביותר. בחלק מרובי הצלפים, כגון אלו בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו ו-12.7x99 מ"מ נאט"ו, ניתן להשתמש גם בתחמושת רגילה במצב חירום (כאשר אוזלת תחמושת הצליפה) אך הדבר בא במחיר של ירידה בדיוק.
השוואת ביצועי דיוק
להלן השוואה של דיוק רובי צלפים כתלות באיכות התחמושת. שלושת הרובים הם בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו. הדיוק נתון ביחידות דקת קשת (שמייצג את הפיזור הזוויתי המקסימלי במקבץ יריות), ככל שמספר זה נמוך יותר כך הדיוק טוב יותר.
הערה: מקורות לנתונים בטבלה ניתן למצוא בערכים על כל רובה.
יצרנים של תחמושת צליפה
בין היצרנים של תחמושת צליפה ניתן למצוא את Federal, Black Hills Ammunition, Hornady, HSM, American Eagle, Nammo-Talley, Winchester, Barrett ומפעל "יצחק" של התעשייה הצבאית לישראל (IMI, כיום אלביט מערכות יבשה).
דן עופרי
דן עופרי (בהונגרית: Dán Ofry; 20 בנובמבר 1929, בודפשט – 9 בפברואר 2014, תל אביב) היה עיתונאי, עורך וסופר ישראלי, ששימש כעורך כלכלי ב"ידיעות אחרונות" וכעורך העיתון בשפה ההונגרית "אוי קלט".
ביוגרפיה
עופרי נולד בשנת 1929 בבודפשט בירת הונגריה. גדל בעיר דֶבּרֶצֶן, בה למד בבית ספר יהודי, וסיים את לימודיו בגימנסיה ע"ש אישטוון הקדוש (Szent István Gimnázium) בבודפשט.
בשנת 1949, לאחר קום המדינה, עלה לישראל ושירת בצה"ל כקצין חרמ"ש. נישא לד"ר ורוניקה פיילֶר (Feiler), רופאת עיניים, והיה אב לשלושה. בשנת 1960 קיבל תואר ראשון בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1952 הצטרף למערכת היומון הישראלי בשפה ההונגרית "אוי קלט" (Új Kelet) בו שימש במגוון תפקידים: שליח העיתון בארצות הברית, כתב צבאי, ועורך חדשות בכיר ופרשן פוליטי. בנוסף, כיהן כעורך החדשות של "קול ישראל" בהונגרית. משנת 1965 שימש גם כראש מערכת השבועון בשפה ההונגרית Menorah (טורונטו; משנת 1966 נקרא Menorah Egyenlöség) בישראל ובמזרח התיכון.
בהמשך עבר לעבוד בעיתון "ידיעות אחרונות", שבו עבד במשך 16 שנה (1979–1996) בתפקידים כלכליים שונים. היה חבר מערכת העיתון ובעל טור בענייני כלכלה. עופרי היה מעורכי הכלכלה הראשונים בעיתון, וכיהן כעורך המוסף הכלכלי "השקל שלך" (שקדם ל"ממון"). עם הגיעו לגיל פרישה עזב את "ידיעות אחרונות", ושב לעיתון "אוי קלט" בתפקיד העורך הראשי, שאותו ערך עד 2011, 3 שנים לפני מותו.
במהלך השנים פרסם מספר ספרים בנושא ישראל בשפה ההונגרית. בשנת 1974 הקים את ההוצאה לאור "Zohár", שבה פרסם חלק מספריו.
נפטר ב-2014, בגיל 84. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הותיר שלושה ילדים.
מגן שאול
מָגֵן-שָׁאוּל הוא מושב הממוקם למרגלות הגלבוע ושייך למועצה אזורית גלבוע. שמו של היישוב לקוח מקינת דוד המופיעה בספר שמואל, המקוננת על מותו של שאול בגלבוע. המושב הוקם בשנת 1975 על ידי בני מושבים סמוכים, מרביתם מחבל תענך.
בשלב הראשון של היישוב התגוררו 45 המשפחות המייסדות במחנה זמני עד בניית מושב הקבע בשנת 1977 על ידי משרד השיכון. במעבר ליישוב הקבע קבלה כל משפחה קרקעות חקלאיות לעיבוד מהסוכנות היהודית ואמצעי יצור ועיבוד קרקע שונים. תחילת פעילות המושב החלה בשיתופיות. כל התוצרת החקלאית שווקה לתנובה, התשלומים נכנסו לקופה משותפת וממנה נתנו דמי קיום לחברים ומגוון אמצעי יצור וכלים חקלאיים.
בשנת 1979 נקלט הגל השני של בני התענכים, אשר כקודמם התמקמו במבנים זמניים עד להשלמת בתי הקבע. במקביל החל להתפתח ענף הפרחים כענף החקלאי העיקרי של מגן שאול, וחממות ורדים וגיבסניות רבות נבנו במושב. בשיא פריחתו היה מגן שאול למושב הגדול בארץ לגידול ורדים עם 220 דונמים. לאחר קריסת ענף יצוא הפרחים בשנות ה-90 ננטשו מרבית חממות המושב והוסבו לגידולי תבלינים ירוקים, יצור חשמל סולרי כשמשקים ספורים עדיין ממשיכים לגדל פרחים.
הר ליפליאן
הר ליפליאן (באנגלית: Lipalian Mountain) הוא פסגת הרים בגובה הממוקמת בפארק הלאומי באנף, ברכס סלייט של הרי הרוקי הקנדיים של אלברטה שבקנדה. הוא נקרא על ידי ויליאם קארות'רס גוסו בשנת 1958. ליפליאן היה שם לעידן גאולוגי שהציע הפליאונטולוג האמריקני צ'ארלס וולקוט לתקופה בה אין תיעוד של מאובנים במהלך תקופת הפיצוץ הקמבריוני. מאוחר יותר הופרכה התאוריה.
גאולוגיה
כמו יתר ההרים בפארק באנף, ההר מורכב מסלע משקע שהונח בין תקופת הפרקמבריון לתקופת היורה. סלע משקע זה נוצר בים רדוד, נדחף מזרחה ומעל ראש סלע צעיר יותר במהלך האורוגנזה הלרמידית.
אקלים
בהתבסס על שיטת קפן למיון אזורי אקלים, ההר ממוקם באזור אקלים תת-ארקטי עם חורפים קרים ומושלגים וקיץ מתון. הטמפרטורות יכולות לרדת מתחת ל־20 מעלות צלזיוס עם אפקט צינון רוח מתחת ל־30 מעלות צלזיוס בחורף.
ענבה
עֲנָבָה (באנגלית: Berry; בלטינית: Bacca) היא סוג של פרי, שנוצר משחלה של פרח יחיד ובדרך כלל מכיל זרעים רבים. הענבה היא לרוב בשרנית ולחה. הענבה נבדלת מפירות בעלי תצורה של בית גלעין, בכך ששכבת האנדוקרפ במעטפת, מסביב לזרע, היא דקה ואינה קשיחה. כך למשל, האפרסק אינו ענבה, משום שבמהלך התפתחותו שכבת האנדוקרפ נהיית נוקשה ועבה; מנגד, האבוקדו נחשב לענבה, כיוון ששכבת האנדוקרפ של האבוקדו היא דקה ולעיתים אינה ניתנת להבחנה משכבת המזוקרפ העסיסית שמקיפה אותה. דוגמאות נוספות לענבה הם פרי העגבנייה, עינב, אוכמנית ובננה.
המונח האנגלי הוא berry, על אף שרבים מהפירות שבשפת היומיום מכילים את המילה "ברי" בשמם, כמו תות שדה (strawberry) ופטל (raspberry, blackberry), אינם ענבות על פי ההגדרה הבוטנית.
אגם פטרמיגן (אלברטה)
אגם פטרמיגן (באנגלית: Ptarmigan Lake) הוא אגם הררי למרגלות פסגת פטרמיגן. כמה אתרי מחנאות עם נוף לאזור ממוקמים בסמוך לאגם, כמו גם בקתת הסקי סקוקי נמצאת מעל מעבר דספשן. הגישה העיקרית לאגם היא שביל ליד אתר הנופש בהר לייק לואיז. האגם מתנקז אל נהר בואו דרך עמק סקוקי.
הפיגוע בדולפינריום
הפיגוע בדולפינריום היה פיגוע התאבדות שהתרחש בכניסה למועדון הדולפינריום בתל אביב ב-1 ביוני 2001, ובו נרצחו 21 איש.
הפיגוע
הפיגוע התרחש בליל שבת בכניסה לדיסקוטק בשם "דולפי" בחוף תל אביב, שהוקם באתר שבעבר שכן בו הדולפינריום (מופע חיות ימי). מועדון הריקודים היה פופולרי למדי, במיוחד בקרב העולים מחבר המדינות. בליל שבת המועדון היה מלא וגדוש.
המחבל סעיד אל-חוטארי, הגיע לאירוע והתערבב בין הצעירים שעמדו בתור וחיכו להיכנס, ופוצץ את עצמו בשעה 23:27. המטען שהכיל כ-2.5 ק"ג חומר נפץ מרסק, כלל גם רסס וחפצי מתכת חדים, גרם למותם המיידי של 17 נערים; 4 אחרים מתו מאוחר יותר מפצעיהם, ועוד 120 אנשים נפצעו בדרגות חומרה שונות.
סעיד אל-חוטארי, בן 22 מקלקיליה, שירת בצבא ירדן ונכנס ליהודה ושומרון מספר חודשים לפני הפיגוע במטרה לבצע פיגוע. הוא נעצר על ידי הרשות הפלסטינית ל-12 יום לאחר שחברו הקרוב ושותפו לחדר פאדי עטאללה ביצע פיגוע התאבדות בתחנת דלק בנווה ימין, בו נהרגו 2 נערים ונפצעו ארבעה.
את האחריות לפיגוע לקח ארגון בשם "חזבאללה פלסטין", אבל מאוחר יותר התברר שאת הפיגוע ביצע החמאס, ושמשגר המתאבד הוא ראש התשתית המבצעית של גדודי עז א-דין אל-קסאם בקלקיליה, עבד אלרחמן חמד שחוסל בקלקיליה על ידי צה"ל ב-13 באוקטובר 2001. בהמשך התברר שאת המחבל הסיע ערבי תושב יפו לשעבר.
בשנת 2002 נלכד חוסאם בדראן, מפקד הזרוע הצבאית של החמאס בשומרון, שהיה מעורב בפיגוע בדולפינריום ובפיגועים נוספים. הוא נדון ל-17 שנות מאסר, אך שוחרר בשנת 2011, במסגרת ההסכם לשחרור גלעד שליט.
על מגייס המחבל המתאבד, ראאד חוטרי, נגזרו 22 מאסרי עולם.
תגובות
למחרת הפיגוע, המון של צעירים ישראלים זועמים תקפו את מסגד חסן בק שמול מקום הפיגוע.
בבית הספר התיכון "שבח-מופת" בתל אביב, שרוב תלמידיו הם עולים מרוסיה ובנים של עולים מרוסיה, שרר אבל כבד, משום ששבעה מהנרצחים ורבים מהפצועים היו תלמידים או בוגרים של בית הספר.
מנהיגי העולם, בהם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, ומזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, גינו את הפיגוע. באופן יוצא דופן הודיע שר החוץ של כווית, סבאח אל-אחמד אל-סבאח, שהוא לא תומך בפיגועי התאבדות פלסטינים כנגד אזרחים. ארצות הברית גינתה את הפיגוע וקראה לרשות הפלסטינית לעצור את האחראים לפיגוע ולהפסיק את הטרור. ארצות הברית ציינה את דו"ח מיטשל כדרך שבה שני הצדדים צריכים לנהוג על מנת לצאת ממעגל הדמים.
בישראל ציפה הציבור לתגובה צבאית חריפה, אך ראש הממשלה אריאל שרון החליט להימנע מתגובה צבאית וטבע את האמרה: "גם איפוק הוא מרכיב של כוח", שזיכתה אותו בנקודות זכות בזירה הבינלאומית, אך בביקורות קשות מצד חוגי ימין. הללו האשימו אותו שבחוסר תגובה צבאית על הפיגוע הוא בעצם עובר עליו בשתיקה ומשדר לפלסטינים חולשה שתביא לפיגועים נוספים.
קלשון
קִלְּשׁוֹן הוא כלי ארוך המתפצל בסופו למעין שיניים, המשמש להרמה והשלכה של חומרים כגון חציר, עלים וענבים ושאר תוצרת חקלאית. באופן מסורתי, הקלשון מורכב משתיים עד שש שיניים באורכים ומרווחים שונים, בהתאם למטרה.
הקלשון ככלי נשק
הקלשון, יחד עם החרמש, שימש פעמים רבות כנשק ביד אנשים שלא יכלו להרשות לעצמם חרבות או רובים או ללא גישה לנשק כגון זה. לדוגמה, הקלשון, או הטרידנט (תלת-שן), היה נשק מקובל לגלדיאטורים ברומא העתיקה. כמו כן פותחו נשקי מוט הדומים לקלשון/טריידנט והיו בשימוש בימי הביניים המאוחרים.
הקלשון בתרבות
בתרבות הפופולרית מזוהה הקלשון המשולש עם שתי דמויות מיתולוגיות: פוסידון - אל הים היווני, והשטן - דמות מיתולוגית המסמלת רוע.
ראו גם
טריידנט - קלשונו של פוסידון
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה על שם איליה צ'בצ'בדזה (בגאורגית: საქართველოს პარლამენტის ილია ჭავჭავაძის სახელობის ეროვნული ბიბლიოთეკა, סָכַּרתווֶלוֹס פָּרלַמֶנטיס איליה צָ'בצַ'בדזיס סאחֶלוֹבּיס אֵרוֹבנוּלי בּיבּליוֹתֶקָה) היא הספריה הלאומית של גאורגיה, שנוסדה בטביליסי בשנת 1846 בשם הספרייה הצבאית של טפיליסי (ტფილისის საჯარო ბიბლიოთეკა), והספרייה הראשונה בגאורגיה. על פי החלטת השלטונות הרוסיים הייתה הספרייה על טהרת השפות הקווקזיות והייתה פתוחה לכל. מאפריל 1997 משמשת הספרייה כספריית הפקדה של פרסומי הבנק העולמי, שאר פרסומי האו"ם הם בספריות אחרות בגאורגיה.
כללי
הספרייה מכילה כיום שש מחלקות: מורשת לאומית, פיתוח, שרותי מקראה, אינפורמציה, חינוך עירוני וניהול כלכלי. המנכ"ל נתמך בשני מנהלים שמפקחים על העבודה ומתאמים בין היחידות השונות. שש המחלקות כוללות 16 תת-מחלקות, שישה מרכזים וארבע קבוצות עבודה. הספרייה החלה במחשוב אוספי הספרייה וכוללת ספרייה דיגיטלית חופשית בתחילת דרכה (כולל חיפוש בטקסט מלא). היא מארחת כ-14,000 קוראים מדי שנה עם 630 מקומות ישיבה בעשרה אולמות קריאה. בשנת 2000 הכילה הספרייה כ-3.7 מיליון ספרים ו-1.6 מיליון כתבים אחרים.
אוספי הספרייה מקוטלגים לפי סדר אלפביתי וסיסטמטי על פי נושא וכתבי העת ניתנים לאיתור גם על פי קטלוגים גאוגרפיים וכרונולוגיים. הספרייה משתמשת בשיטת מיקום קבוע: הספרים מחולקים לפי גודל לתוך שש קבוצות תבנית, לאחר מכן מקבל כל מספר מצאי לפי השפה וקבוצת התבנית. לכל קבוצת תבנית יש רשימת מספרי מצאי משלה.
מבנה
מבנה הספרייה הלאומית, שנמצא ברחוב גודיאשווילי בטביליסי, היה שייך לבנק האצילים של גאורגיה (נקרא גם הבנק הגאורגי), שאת עיצובו האכרטקטוני הגה אנטולי קלגיני והצייר הנריק הרינייבסקי, דקורציית חזית המבנה (הפסדה) על ידי נאופיטה אגלדזה, ולדימיר אגלדזה ולוורנטי אגלדזה, בשנים 1913-1916. המבנה עצמו הוא עם מאפיינים של ארכיטקטורה גאורגית עתיקה ומודרנית.
היסטוריה
הספרייה הלאומית של גאורגיה היא צאצא של ספרייה ציבורית שנוסדה בשנת 1846, שנוצר מ-6,100 יחידות מודפסות שעברה בירושה משגרירות מלכות המשנה של הקווקז. בשנת 1848 קיבלה הספרייה הפומבית 510 ספרים מספרייה פרטית, שנוסדה בשנת 1842, על ידי קבוצה של גאורגים בולטים (דימיטרי קיפיאני, זכריה אריסתווי וחטנג אורבליאני, גריגול אורבליאני, ניקולוז ברתשווילי ומיכאיל טומאנישווילי). כוונתם המקורית של מפעילי הספרייה הציבורית הייתה להשתמש במקורותיה המוגבלים לרכישת ספרים הקשורים בקווקז. בתחילה הייתה הספרייה ממוקמת בבית הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז אולם בשנת 1852 הועברה הספרייה למבנה חדש. באותה שנה עמדה כמות הכותרים בספרייה על 13,000 שהקיטלוג שלהם היה כפול: השיטה האלפביתית והסיסטמטית. מאותו זמן החלה הספרייה לקבל בקביעות שני העתקים של כל הוצאה מקומית מהוועדת הצנזורה הקווקזית, שנוסדה זמן קצר לפני כן בשנת 1848 על ידי שלטונות האימפריה הרוסית.
בשנת 1868 צורפה הספרייה למוזיאון הקווקזי (כיום מוזיאון סימון ג'נשיה) ושמה שונה למוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי והחלה בתוכניות להחלפת ספרים לא רק ברחבי האימפריה הרוסית אלא גם מדינות אירופאיות אחרות. בשנת 1871, עבר, המוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי, למבנה חדש הגדול מקודמו. הקטלוג המודפס הראשון הופיע בשנת 1861, ובהמשך פורסמו ב-1866, 1881 ו-1895.
בשנת 1911, נסגרה הספרייה לציבור עקב עבודות בנייה על המוזיאון אבל המשיכה להתפתח על ידי רכישת ספרים חדשים ותרומות ספרים. בין התרומות היו 11,000 ספרים שנתקבלו ממשפחת מנשיקוב ואווגנה ואידנבאום, ראש המחלקה הארכאולוגית. משפחת טאמאנשב תרמה אוסף גדול של ספרים על תיאטרון ודרמה. האוספים הנוספים שנתקבלו כתרומה כללו גם ספרים בשפות אירופאיות.
בשנת 1923, החליטה הוועדה הממלכתית של גאורגיה, לייסד ספרייה ציבורית בטביליסי המבוססת על המוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי, שתאפשר כניסה לספרות סובייטית. מספר שנים לאחר מכן התווספו סיפרי האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים שנסגרה. בשנת 1952, שונה שם הספרייה לספרייה הממלכתית הגאורגית על שם קרל מרקס.
איתן גלבוע
איתן גלבוע הוא פרופסור אמריטוס לתקשורת וליחסים בינלאומיים, כיהן כראש המרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן. הוא גם חוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת (בס"א) למחקרים אסטרטגיים, יו"ר האגודה הישראלית לתקשורת ויו"ר הפורום לדיפלומטיה ציבורית ישראלית. גלבוע מכהן גם כפרופסור אורח לדיפלומטיה ציבורית באוניברסיטה של דרום קליפורניה בלוס אנג'לס.
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
היסטוריה
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, שונה שמה שוב והיה הספרייה הלאומית הגאורגית. בסופו של דבר, ב-25 בדצמבר 1996, שונה שם הספרייה לשמה הנוכחי ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה.
כיום ממוקמת הספרייה בארבעה בניינים גדולים שהמוקדם מביניהם מתוארך לתחילת המאה ה-20 והמבנה האחרון משנת 1987. משנת 1991, חברה הספרייה ב־IFLA.
איתן גלבוע
חייו ופועלו
איתן גלבוע נולד בבנימינה למשפחה שנמנתה על מייסדיה. הוא שירת בחיל השריון והשתתף במלחמת ששת הימים. את השכלתו רכש בארץ ובארצות הברית ובלט לאורך השנים בפעילות אקדמית, מקצועית, עיתונאית וציבורית, בארץ ובעולם.
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
היסטוריה
ב-5 ביולי 2007, הוענק, הארכיב המיוחד במינו של תאימורז בגרטיוני, הוענק לספריית הפרלמנט, על ידי אשתו, הנסיכה אירינה. בסוף אותה שנה החליט UNDP, במסגרת הסיוע לגאורגיה, לתמוך כספית במודרניזציה של הספרייה הלאומית .
אוספים היסטוריים
אוסף הספרים הנדירים של הספרייה כולל את הספר הגאורגי המודפס הראשון, "מילון גאורגי-איטלקי", שהודפס באיטליה על ידי בית הדפוס הגאורגי הראשון שנוסד בשנת 1629 על ידי ניקולוז צ'ולוקשווילי. ספר הדקדוק הגאורגי של פרנציסקו מריה מאגיו, שביקר בגאורגיה בשנים 1637 ו-1642, שהודפס אף הוא באיטליה בשנת 1670.
איתן גלבוע
קריירה אקדמית
איתן גלבוע הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני ודוקטורט במדעי המדינה מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
בתום לימודיו, בשנת 1974, חזר לאוניברסיטה העברית, היה מיוזמי הקמת המחלקה ליחסים בינלאומיים, הקים וניהל את "המעבדה להדמיות התנהגותיות", ייעץ לצוות הקמה של פרויקט תלפיות המשותף לאוניברסיטה ולחיל האוויר ולימד במסגרת זו יחסים בינלאומיים, ועמד בראש התוכנית ללימודי תואר ראשון בבית הספר הבינלאומי ע"ש רוטברג באוניברסיטה.
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
אוספים היסטוריים
הספר הראשון שהודפס בטביליסי, שהודפס על ידי המלך וחטנג השישי בתחילת 1709, נמצא בספרייה, ולמעשה, 14 הספרים הראשונים מאותה תקופה נמצאים בספרייה, בכללם: ספרי בשורות, איגרות, ספר תהילים, ספר תפילה, ספר הזמנים וספרי תפילה אחרים. הספרייה כוללת גם את האפוס הלאומי הגאורגי, עוטה עור הנמר, שנכתב בידי שותא רוסתוולי במאות ה-12 - ה-13, ותרגום מפרסית של הספר "קסם הכוכבים" שתורגם על ידי וחטנג השישי בשנת 1721. ספרים נוספים הם מן המאה ה-18 שנדפסו במוסקבה וברומא. מספר ספרים גאורגיים נדפסו במאה ה-19 בסנקט פטרבורג. מבין הספרים הל-גאורגים שראויים לציון נכללים: "תמצית הנצרות" בארמנית שנדפס באמסטרדם בשנת 1667 וספר הדקדוק הארמני של יובאנס אקופיאן שנדפס ברומא בשנת 1675.
איתן גלבוע
קריירה אקדמית
ב-1997 עבר למחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. ב-2006 הקים את המרכז לתקשורת בינלאומית ובראשו עומד עד היום. ב-2010 ייסד את בית הספר לתקשורת ועמד בראשו עד 2014. כיהן גם כיו"ר הוועד המנהל של מרכז בס"א למחקרים אסטרטגיים.
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
אוספים היסטוריים
מהדורות זרות שיצאו לאור באותה תקופה כוללים חומר מעניין על גאורגיה והקווקז, כמו "לטייל בקולחתי", שנכתב בידי המיסיונר האיטלקי, ארצ'אנגלו למברטי (נאפולי, 1654); "לטייל לקווקז" שנכתב ידי ג. צ'רדין (לונדון, 1686; אמסטרדם 1711); "אינפורמציה לגבי גאורגיה" של פייטרו דלאוואלה (רומא, 1627) וכן סיפרו "מסעות" (פריז; 1663); שלושה עשר כרכים של "רישומי מסע במזרח" של ט. פיטון (ליון, 1717); ושישה כרכים של "מסעות בקווקז" של דובואה דה מונפרט (פריז, 1833-1844). הספר הראשון בספרייה הוא "הטרגדיות של סנקה", שיצא לאור בפירנצה בשנת 1506. מבין כתבי היד החשובים כוללים מסמך פולחני מהמאה ה-9, "קובץ דרשות מלגורקה", ספר בשורות מהמאה ה-13 שתורגם על ידי אותימיוס.
איתן גלבוע
קריירה אקדמית
גלבוע כיהן כפרופסור אורח ועמית מחקר בכיר באוניברסיטאות ומכוני מחקר בארצות הברית ובאירופה ובכללן הרווארד, ג'ורג'טאון, טאפטס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, האוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון ואוניברסיטת המבורג. משנת 2005 הוא מכהן כפרופ' אורח בבית הספר אננברג לתקשורת באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס. הוא היה שותף להקמת המרכז לדיפלומטיה ציבורית, לגיבוש תוכנית לימודים לתואר שני ומכון להשתלמויות באותו תחום, שאותו יזם והקים.
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
פרסומי הספרייה
משנות ה-30 של המאה ה-20 מובילה הספרייה מחקר אקדמי. בין השנים 1934-1940 חמישה ספרים בהוצאת הספרייה הציבורית שהתייחסה לעבודה הפרקטית בספרייה, ביבליוגרפיה, ספרנות וההיסטוריה של הדפוס בגאורגיה. הספרים הציגו מחקרים ביבליוגרפיים ואנליטיים רבים מאוד על כתבי עת בגאורגית ואחרים, שנערכו תחת פיקוחה של תמר מאצ'אוואריאני. עבודה זו עזרה לספק הבנה בהירה יותר על ההיסטוריה של גאורגיה במאה ה-19, כמו גם עזרה בזיהוי הפסבדונים והכותבים האנונימיים של רבים מהעבודות הגאורגיות, ובכללם 40 מאמרים המיוחסים כיום לאיליה צ'בצ'בדזה ואחרים המיוחסים לוז'ה פשבלה.
איתן גלבוע
קריירה אקדמית
במהלך השנים נבחר מספר פעמים כ"מרצה מצטיין" באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן וקיבל ציונים גבוהים במשאלי סטודנטים שנערכו בקורסים רבים שלימד באוניברסיטאות בארצות הברית.
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
פרסומי הספרייה
בשנת 1954 ו-1964 פרסמה הספרייה שני ספרים בשם "הקטלוג של ארכיבי ניקולוז ניוקולודזה" המציגים חומר רב על השנים 1829-1928. קטלוגים אלה מוחזקים כיום בספרייה.
איתן גלבוע
קריירה אקדמית
פרופ' גלבוע הוא פעיל מאוד באגודות מדעיות בינלאומיות בארץ ובעולם, יוזם ומארגן מושבים, מציג עבודות ומשמש מתדיין. הוא נמנה עם מקימי הסקציה לתקשורת בינלאומית באגודה ליחסים בינלאומיים והיה חבר הוועדה המנהלת ויו"ר ועדת החברות של הסקציה. באגודה הבינלאומית לתקשורת, היה חבר ויו"ר של כמה ועדות חשובות. הוא היה חבר בוועד המנהל של האגודה הישראלית לתקשורת ומשנת 2014 מכהן כיו"ר האגודה.
פעילות מקצועית וציבורית
בשנות השבעים פרופ' גלבוע ייעץ לצוות שהקים מחדש את המכללה לביטחון לאומי (מב"ל), פיתח את תחום היחסים הבינלאומיים וכיהן כמדריך אקדמי של התחום ושל הדמיות מדיניות אסטרטגיות. כמו כן, היה מדריך אקדמי במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה (פו"ם).
ספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה
מנהלי הספרייה
מבין מנהלי הספריי היו:
איתן גלבוע
פעילות מקצועית וציבורית
פרופ' גלבוע כיהן כיו"ר הוועדה העליונה של משרד החוץ ונציבות שירות המדינה לבחירת מועמדים לשירות החוץ. היה יועץ למחלקת ההדרכה של משרד החוץ וסייע בגיבוש תוכניות הדרכה והכשרה לצוערים. היה יועץ לגופים ממשלתיים וציבוריים כולל המרכז למחקר ולתכנון במשרד החוץ, הוועדה לענייני חוץ וביטחון של הכנסת, לשכת העיתונות הממשלתית, גופי ביטחון במשרד ראש הממשלה וגופים במשרדי ממשלה אחרים ובסוכנות היהודית.
פעילות עיתונאית
בתחילת שנות השבעים היה עוזר הפקה בתחנת הטלוויזיה הציבורית ועורך ומפיק תוכניות בתחנת הרדיו  בבוסטון.
בשנות השבעים המאוחרות ובשנות השמונים היה עורך ומגיש של תוכניות אקטואליה רבות בגלי צה"ל וביניהן: "משהו עולמי", "עומק אסטרטגי", "משברים בינלאומיים" ו"ספרא וסייפא". היה משתתף קבוע ב"קול ישראל" בתוכניות "יומן חוץ" ו"צומת המזרח התיכון".
במשך שנים משמש פרופ' גלבוע כפרשן לענייני ארצות הברית, יחסים בינלאומיים ותקשורת, בערוצי טלוויזיה ורדיו בישראל ומחוצה לה, ומפרסם מאמרי דעה ופרשנות בעיתונים ובאתרי חדשות.
פרסים ומענקי מחקר
פרופ' גלבוע זכה במענקי מחקר רבים מקרנות מדעיות וממשלתיות בכמה מדינות. ב-2001 זכה בפרס מטעם האגודה הבינלאומית לתקשורת עבור המאמר הטוב ביותר שפורסם בכתבי עת מדעיים בתקשורת. הפרס הוענק לו על המאמר: Mass communication and diplomacy: A theoretical framework''. Communication theory'', 10(3), 275-309.
בשנת 2002 זכה פרופ' גלבוע במלגת מחקר בבית הספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד.
כמו כן, היה שותף לפרס ע"ש בנימין פרנקלין שהוענק על ידי מחלקת המדינה לצוות ההקמה של המרכז לדיפלומטיה ציבורית באוניברסיטה של דרום קליפורניה.
תחומי מחקר
פרופ' גלבוע הוא חוקר רב-תחומי בעל חידושים בכל תחומי מחקריו. הוא פרסם מחקרים רבים בכמה תחומים ובכללם ממשל ומדיניות חוץ בארצות הברית, יחסי ארצות הברית–ישראל, תקשורת בינלאומית ודיפלומטיה ציבורית וסימולציות התנהגותיות.
ממאמריו
פרופ' גלבוע פרסם מאמרים רבים בכתבי עת מהשורה הראשונה, הן בתחום התקשורת והן בתחום מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים. להלן המצוטטים ביותר:
מיטב (מושב)
מֵיטָב הוא מושב עובדים בצפון ישראל, מיישובי תנועת המושבים. שייך למושבי חבל תענך החולש עלים צידו הדרומי של עמק יזרעאל, נמצא למרגלותיהם המערביים של הרי הגלבוע. נמנה ומשויך ליישובי מועצה אזורית הגלבוע. למושב אופי דתי אך אוכלוסייתו חילונית ומסורתית.
היסטוריה
מיטב הוקם בשנת 1954 על ידי יהודים עולי עיראק וחבל כורדיסטן שבצפון עיראק. הוא השלישי מבין תשעת המושבים שהוקמו בחבל תענך. ועל כן, בראשית דרכו של המושב הוא נקרא "תענך ג'". מהיווסדו, התאפיין המושב בצביון המשק החקלאי שרווח בארץ בימי קום המדינה. במושב קיימים שירות דת בית כנסת ומקווה טהרה וחנויות שירות לתושב - מכולת ומחסן טכני.
ג'ון לומקס
ג'ון אייברי לומקס (באנגלית: John Avery Lomax; 23 בספטמבר 1867 – 26 בינואר 1948) היה מורה אמריקאי, מוזיקולוג חלוץ ופולקלוריסט שעשה רבות לשימור מוזיקת העם (פולק) האמריקאית. הוא היה אביהם של אלן לומקס, ג'ון לומקס ג'וניור ובס לומקס האווס, גם הם אספני מוזיקת עם.
מוצאו וראשית חייו
משפחת לומקס הגיעה מאנגליה עם ויליאם לומקס, שהתיישב במחוז רוקינגהאם במושבה של צפון קרולינה. ג'ון לומקס נולד בגודמן במחוז הולמס במרכז מיסיסיפי, לג'יימס אייברי לומקס ולסוזן פרנסס לבית קופר. בדצמבר 1869 נסעה משפחת לומקס בעגלת שוורים ממיסיסיפי לטקסס. ג'ון לומקס גדל במרכז טקסס, צפונית למרידיאן במחוז בוסקה הכפרי. אביו גידל סוסים, בקר, כותנה ותירס על פני 183 אקר (כ-3/4 קמ"ר) בקרקע שרכש ליד נהר הבוסקה. ג'ון נחשף לשירי בוקרים בילדותו. כילד, התיידד עם נט בליית', עבד לשעבר ששכר אביו כעובד משק. הידידות, כך כתב מאוחר יותר, "אולי נתנה לחיי את נטייתי המיוחדת". לומקס, שלימודיו היו ספורדיים בגלל עבודת החווה, לימד את בליית' קרוא וכתוב, ובליית' לימד את לומקס שירים וצעדי ריקוד כמו "ג'ובה" (Juba). בגיל 21 לקח בליית' את שכרו וחסכונותיו והלך. לומקס לא ראה אותו שוב ושמע שהוא נרצח. שנים אחר כך חיפש את נט בשיטוטיו בדרום.
בגיל 21, כשחובתו החוקית לעבוד כשוליה במשק אביו תמה, התיר לו אביו לקחת רווחים מיבול אחד משדותיהם. לומקס השתמש בכך, יחד עם הכסף ממכירת הפוני האהוב עליו, כדי לקדם את השכלתו. בסתיו 1887 למד ב-Granbury College ובמאי 1888 סיים את לימודיו והפך למורה בבית ספר כפרי בקליפטון, דרומית מזרחית למרידיאן. הוא התעייף מהשכר הנמוך ומעבודת הפרך בבתי הספר הכפריים והגיש מועמדות לעבודה ב-Weatherford College במחוז פארקר באביב 1889. הוא התקבל לעבודה כמנהל על ידי נשיא בית הספר, דייוויד סוויצר, לשעבר נשיא מכללת גרנברי. הוא השתתף בקורס קיץ באיסטמן לעסקים קולג' בפוקיפסי, ניו יורק, ובקיץ 1890 חזר לטקסס והפך לראש המחלקה לעסקים של קולג' וותרפורד. בכל קיץ, בין 1891 ל-1894, השתתף בסדרת הרצאות וקונצרטים שנתית במכון צ'וטוקווה (Chautauqua) של מדינת ניו יורק, מכון חלוץ בחינוך מבוגרים, שם לומקס עצמו הרצה מאוחר יותר. שם שיפר את המתמטיקה שלו, למד לטינית, הקשיב למוזיקה - אופרה ואורטוריות, קלאסיקה קלה של התקופה - ולמד, לראשונה, על שני משוררים - טניסון ובראונינג - שיצירתם הפכה לימים לחלק בלתי נפרד מהציוד האינטלקטואלי שלו.
ראשית הקריירה
לומקס בחר ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, טנסי, אבל מחשש להיכשל בבחינות הכניסה הקשות עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין. בשנת 1895, בגיל 28, התמחה בספרות אנגלית, לקח קורס ביוונית, לטינית ואנגלו-סכסית וסיים את לימודיו תוך שנתיים. מאוחר יותר כתב:"מעולם לא הייתי כל כך חסר תקווה: ילד כפרי שהשכלתו מצ'וטוקווה, שלא יכול היה לנסח פועל באנגלית או להטות כינוי, ומנסה לשלוט בשלוש שפות אחרות בו-זמנית. . . . אבל התקדמתי לאורך השנה. הייתי מבוגר מהתלמיד הטרי הממוצע, ולכן הייתי חייב למהר, למהר, למהר. אני לא חושב שאי-פעם עצרתי לחשוב כמה הכל היה מטופש."בספר הזיכרונות שלו, "הרפתקאותיו של צייד בלדות" (Adventures of a Ballad Hunter), סיפר לומקס כיצד הגיע לאוניברסיטת טקסס עם שירי בוקרים שכתב בילדותו. הוא הראה אותם לפרופסור לאנגלית, מורגן קאלוויי, אך זה כינה אותם "זולים ולא ראויים", מה שגרם ללומקס לשרוף אותם. העניין שלו בשירי עם נדחה. הוא התמקד בפעילות אקדמית. הוא הצטרף לאחווה פי דלתא תטה ולאגודה הספרותית רוסק (Rusk), הפך לעורך ומאוחר יותר לעורך הראשי של "מגזין אוניברסיטת טקסס". בקיץ 1896 השתתף בתוכנית לימודי קיץ בשיקגו ולמד שפות. בשנת 1897 הפך לעורך שותף של "אלקלדה" (Alcalde), עיתון סטודנטים. לאחר סיום לימודיו ביוני 1897, עבד באוניברסיטת טקסס כרשם עד אביב 1903. הוא היה גם מזכיר אישי של נשיא האוניברסיטה, מנהל מעונות הגברים בקמפוס, חבר ועדת מלגות הבוגרים וחבר אחוות קמפוס.
ביולי 1898 החל לומקס במערכת יחסים עם שירלי גרין מפלסטין, טקסס, אותה הכיר בשנת 1897 בתיווך נשיא אוניברסיטת טקסס. ביוני 1902 נפרדו כאשר לומקס פגש את אחד ממכריה, בס באומן בראון מדאלאס. התברר שגרין לא התחייבה לאירוסין עם לומקס כי ידעה שהיא חולה בשחפת. לומקס המשיך להתכתב עם גרין עד לפני מותה בפברואר 1903. באותה שנה לומקס נענה להצעה ללמד אנגלית באוניברסיטת טקסס A&M ונרשם לאוניברסיטת שיקגו לקורס קיץ. עם שובו לטקסס התארס לבס בראון. הם נישאו ב-9 ביוני 1904 באוסטין והתיישבו ליד קמפוס A&M. בתם הראשונה שירלי נולדה ב-7 באוגוסט 1905.
בספטמבר 1906 החל לומקס ללמוד באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, לתואר שני, לאחר שקיבל 500 דולר כמלגת הוראה של אוסטין. הוא למד אצל בארט ונדל וג'ורג' לימן קיטרדג', חוקרים בעלי שם שעודדו את העניין שלו בשירי בוקרים. הרווארד הייתה מרכז לימודי פולקלור אמריקאי (תחום שאז נתפס כתחום משנה של ספרות אנגלית, תחום מחקר חדשני לזמנו בהשוואה למחקר המסורתי של רטוריקה שהתמקד בשפות קלאסיות ויועד להכשרת עורכי דין ואנשי דת). קיטרדג', חוקר ידוע של צ'וסר ושייקספיר, היה פרופסור לספרות אנגלית, משרה שהייתה בעבר של פרנסיס ג'יימס צ'יילד, שאת הקורסים שלו המשיך ללמד. הוא השלים את המהדורה בת שמונה הכרכים של הבלדות הפופולריות של אנגליה וסקוטלנד."קיטרדג' היה חלוץ בשיטות מודרניות של לימוד בלדות, ועודד אספנים לצאת מכורסאותיהם ומאולמות הספרייה ולצאת לאזור הכפרי כדי לאסוף בלדות ממקור ראשון. כשפגש את לומקס ב-1907, עודד אותו לעשות זאת. שירי הבוקרים שלומקס כתב היו הצצה לעולם חדש, ולומקס קיבל עידוד להמשיך. 'לך וקבל את החומר הזה כל עוד אפשר למצוא אותו', אמר קיטרדג' לטקסני הצעיר. 'שמור על המילים והמוזיקה. זה התפקיד שלך.'"ונדל וקיטרדג' המשיכו לייעץ ללומקס גם לאחר שחזר לטקסס ביוני 1907 כדי להורות ב-A&M לאחר שסיים תואר שני. הם ביקרו בטקסס ולומקס לקח אותם לטקס יום ראשון בכנסייה אפרו-אמריקאית.
זמן קצר לאחר שובו לאוסטין נולד בנו ג'ון ג'וניור ב-14 ביוני 1907. בסיוע עצותיו ותמיכתו של קיטרדג', החל לומקס לאסוף שירי בוקרים ובלדות, אך עבודתו נקטעה ב-7 בפברואר 1908, כאשר פרצה שביתה ב-A&M. השביתה, שנגרמה מחוסר שביעות רצון של הסטודנטים מהממשל, נמשכה גם לאחר 14 בפברואר 1908, כאשר האוניברסיטה, במחווה פייסנית, פיטרה כמה ממנהליה. לומקס לא יכול היה ללמד בגלל השביתה. הוא החל לחדש את איסוף בלדות הבוקרים במטרה לפרסם אותן בספר. בעידוד ונדל, הגיש בקשה וקיבל מלגת שלדון. ביוני 1908 הפך לפרופסור מן המניין ב-A&M. באוגוסט הסתיימה השביתה כאשר נשיא האוניברסיטה התפטר. ביוני 1910 קיבל לומקס עבודה אדמיניסטרטיבית באוניברסיטת טקסס כ"מזכיר פקולטות האוניברסיטה ועוזר מנהל המחלקה להרחבה".
הספר "שירי בוקרים ובלדות סְפַר אחרות" היה אוסף מרכזי של שירי המערב והייתה לו "השפעה עמוקה על חוקרי שירי עם אחרים". לדברי חוקר הפולקלור וילגס (Wilgus), פרסום הספר "עורר גל של עניין בשירי עם מכל הסוגים, והיווה השראה לחיפוש חומר עממי בכל אזורי האומה". הצלחתו פרסמה את לומקס.
אגודת הפולקלור של טקסס
באותה תקופה, לומקס וליאונידס פיין מאוניברסיטת טקסס באוסטין הקימו את אגודת הפולקלור של טקסס, בעקבות הצעתו של קיטרדג'. לומקס ופיין קיוו שהחברה תקדם את מחקרם ותיצור עניין בפולקלור בטקסס. בחג ההודיה, 1909, לומקס מינה את פיין כנשיא האגודה, ופיין מינה את לומקס כמזכיר ראשון. השניים יצאו לגייס תמיכה, וקיליס קמפבל, פרופסור חבר באוניברסיטה, הציע הקמת אגודה בפגישת איגוד המורים של טקסס בדאלאס. עד אפריל 1910 היו 92 חברים באגודה.
לומקס הסתייע ביוקרתו כסופר כדי לגייס כסף ללימודי פולקלור ולהקים אגודות פולקלור מדינתיות ולאומיות אחרות. "הוא היה בין החוקרים הראשונים שהגישו מאמרים על שירי עם אמריקאים לאגודה לשפות מודרניות, הארגון המוביל במדינה של מורים לשפות וספרות. במשך השנים הבאות הופיע בסיבובי הרצאות, ונסע לעיתים קרובות כל כך עד שאשתו נאלצה לתאם לו לוחות זמנים ולסייע בכמה מנאומיו." הוא הרצה בכל מזרח ארצות הברית על שירי בוקרים, בלדות ושירה. בדצמבר 1911 הופיע באוניברסיטת קורנל, שר ודקלם שירי בוקרים שאסף. לפעמים הופיע עם מקהלה של סטודנטים שהתחפשו לקאובויים.
לומקס תכנן לפרסם ספר נוסף בתוך שנה, ובו שירי עם שנאספו מאפרו-אמריקאים. הספר לא יצא לפועל, אך הוא פרסם ב-Journal of American Folklore בדצמבר 1912 את "Stories of an African Prince", אוסף של 16 סיפורים אפריקאים, אותם השיג באמצעות התכתבות עם סטודנט ניגרי צעיר, לטבי אג'יי (Lattevi Ajayi). בשנת 1912, בתמיכתו של קיטרדג', נבחר לומקס לנשיא האגודה האמריקאית לפולקלור. קיטרדג' (נשיא האגודה לשעבר) נבחר כסגן הנשיא. לומקס נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1913. בשנת 1922, ג'יי פרנק דובי הפך למזכיר-אוצר של אגודת הפולקלור של טקסס, תפקיד אותו מילא 21 שנים.
בנו אלן לומקס נולד ב-15 בינואר 1915 ולימים המשיך בעיסוקי אביו. בתו בס נולדה ב-1921, וגם לה הייתה קריירה כמבצעת מוזיקה וכמורה.
אגודת הפולקלור של טקסס גדלה בהובלת לומקס. קיטרדג' ווונדל השתתפו בפגישותיה. חברים אחרים היו סטית תומפסון וג'יי פרנק דובי, שהחלו ללמד אנגלית באוניברסיטה ב-1914. בשנת 1915, בהמלצת לומקס, הפך תומפסון למזכיר-אוצר של החברה. בשנת 1916 פורסמה האנציקלופדיה הענקית של לומקס, "הספר של טקסס", שכתב יחד עם הארי ינדל בנדיקט. באותה שנה ערך תומפסון את הכרך הראשון של "פרסומי אגודת הפולקלור של טקסס", שדובי הוציא מחדש בשם Round the Levee ב-1935. פרסום זה היה בהתאם למטרת האגודה ובהתאם למטרתו של לומקס, לאסוף גוף פולקלור לפני היעלמותו ולשמר אותו למחקר עתידי. מאמצים אלו היו מבשריו של הישגו הגדול ביותר של לומקס, אוסף של יותר מעשרת אלפים הקלטות שלימים הפכו לארכיון שירי העם האמריקאיים בספריית הקונגרס. בגיליון הפתיחה של "פרסומי אגודת הפולקלור של טקסס", לומקס דחק באוסף הפולקלור של טקסס: "שני שדות עשירים ובלתי מעובדים כמעט בטקסס נמצאים באוכלוסיות הכושים [כך במקור - Negro] והמקסיקנים הגדולות של המדינה ... הנה בעיות מחקר רבות שנמצאות בהישג יד, לא קבורות בכתבים מעופשים ובתיעודים לא שלמים, אלא בדמויות אדם מלאות חיוניות".
לומקס המשיך בסיורי מחקר והרצאות בסיוע אשתו וילדיו. ב-16 ביולי 1917 פוטר עם שישה חברי סגל נוספים כתוצאה מסכסוך בין מושל טקסס ג'יימס פרגוסון לנשיא האוניברסיטה ר' י' ווינסון. לומקס עבר לשיקגו ועבד במכירת אג"ח ב-Lee, Higginson & Co, חברת אג"ח שניהל בנו של הפרופסור הוותיק שלו, בארט ונדל. לאחר כמה חודשים פרגוסון הועמד לדין וחבר הנאמנים (Board of Regents) ביטל את הפיטורים. לומקס לא רצה לעזוב את תפקידו ב-Lee, Higginson & Co זמן כה קצר לאחר שהגיע, במיוחד עקב ידידותו עם משפחת ונדל, ולכן נשאר בשיקגו במשך שמונה עשר חודשים, עד תום המלחמה. שם יצר קשר עם המשורר בן שיקגו קרל סנדברג, קשר שהפך לידידות לכל החיים, אותה הזכיר סנדברג לעיתים קרובות בספרו "ספר השירים האמריקאי" (American Songbag) משנת 1927. ב-1919, ספרו הבא של לומקס, "שירי שביל הבקר ומחנה הפרות", אנתולוגיה של שירת בוקרים, יצא לאור בהוצאת מקמילן. באותה שנה חזר לומקס לטקסס כדי להיות מזכיר Texas Exes, אגודת הסטודנטים יוצאי אוניברסיטת טקסס באוסטין, טקסס. אגודה זו הפכה להיות חברה עצמאית מבחינה כלכלית, כדי למנוע מעורבות פוליטית. אף על פי כן, פרגוסון, שהחוק אסר עליו לכהן בתפקידו, הריץ את אשתו, מרים א. פרגוסון. כמושלת, פרגוסון הצליחה למנות אישים לחבר הנאמנים ולהדיח את לומקס מתפקידו כעורך עיתון הסטודנטים "The Alcade", עיתון שבמהלך כהונתו של לומקס היה פרסום בן 100 עמודים. לומקס התפטר והצטרף לבנק Republic Bank of Dallas ב-1925. ההתרסקות הכלכלית של 1929 פגעה בבנק.
ארכיון של שירי עם אמריקאים
ב-1931, אשתו של לומקס, בס בראון, מתה בגיל 50, והותירה ארבעה ילדים. הצעירה, בס, הייתה בת עשר. הבנק בו עבד לומקס פשט רגל. לומקס נאלץ להתקשר ללקוחותיו בזה אחר זה ולהודיע להם שהשקעותיהם התפוגגו. לומקס היה בחובות, מובטל, ועם שני ילדים בגיל בית ספר. הוא היה בן שישים וחמש ונכנס לדיכאון עמוק. בנו הבכור, ג'ון לומקס הבן, עודד אותו להתחיל בסדרה חדשה של סיורי הרצאות. הם יצאו לסיורים ולנו בצד הדרך כדי לחסוך כסף. ג'ון הבן, ולאחר מכן אלן לומקס, היו נהגים ועוזרים אישיים. ביוני 1932 הגיעו למשרדי חברת ההוצאה לאור מקמילן בניו יורק. לומקס הציע לפרסם אנתולוגיה של בלדות ושירי עם אמריקאים, עם דגש על תרומתם של אפרו-אמריקאים. הרעיון התקבל. כהכנה נסע לומקס לווושינגטון הבירה כדי לסקור את ארכיון שירי העם האמריקאיים של ספריית הקונגרס.
בזמן הגעתו של לומקס, הארכיון כבר הכיל אוסף של הקלטות פונוגרף של מוזיקת עם (פולק) והקלטות שדה על גלילי שעווה, שנבנו בהנהגתם של רוברט וינסלו גורדון, ראש הארכיון, וקרל אנגל, ראש חטיבת המוזיקה. גורדון התנסה בשטח עם מקליט דיסק נייד, אבל לא היו לו זמן ומשאבים לעבודת שטח משמעותית. לומקס מצא שאוסף הארכיון לא מספיק למטרותיו. לפיכך סיכם עם הספרייה שהיא תספק ציוד הקלטה שהשיג עבורה לומקס באמצעות מענקים פרטיים, ובתמורה ייסע להקלטות שטח שיופקדו בארכיון הספרייה, שהיה אז המשאב העיקרי לחומר מודפס ומוקלט בארצות הברית.
ב-1934 עזב רוברט גורדון את הספרייה. לומקס מונה ליועץ כבוד ואוצר הארכיון לשירת עם אמריקאית, משרה בה עבד עד מותו ב-1948. על עבודתו קיבל משכורת סמלית, של דולר לשנה. העבודה כללה גיוס כספים עבור הספרייה, והוא היה אמור לפרנס עצמו באמצעות כתיבת ספרים והרצאות. לומקס השיג מענקים מתאגיד קרנגי ומקרן רוקפלר, בין היתר עבור המשך הקלטות שטח. הוא ובנו אלן הקליטו בלדות ספרדיות ושירי בוקרים על גבול ריו גראנדה ובילו שבועות בקרב קייג'ונים דוברי צרפתית בדרום לואיזיאנה.
יחסיו עם ספריית הקונגרס נמשכו עשר שנים, וכללו את כל משפחת לומקס, כולל אשתו השנייה, רובי טריל לומקס, פרופסור ללימודים קלאסיים ודיקנית הנשים באוניברסיטת טקסס, לה נישא בשנת 1934. בניו ובנותיו סייעו בחקר שירי עם ובפעילות הארכיון: שירלי ביצעה שירים שלימדה אמה; ג'ון הבן קישר בין אביו לספרייה; אלן לומקס ליווה את ג'ון בטיולים ובין 1937 ל-1942 עבד בתשלום סמלי בארכיון, כעוזר אחראי; בס בילתה סופי שבוע וחופשות בית ספר בהעתקת טקסטים של שירים ובמחקר שירים השוואתי.
הקלטות שטח
באמצעות מענק מהמועצה האמריקנית לחברות משכילות, יצא לומקס ביוני 1933 למסע הקלטה בחסות הספרייה, עם אלן לומקס (אז בן שמונה עשרה). שיעור לא פרופורציונלי מהגברים האפרו-אמריקאים היו אסירים. רוברט וינסלו גורדון, קודמו של לומקס בספריית הקונגרס, כתב (במאמר בניו יורק טיימס, ב-1926 בערך) כי "כמעט כל סוג של שיר נמצא בבתי הכלא שלנו" הפולקלוריסטים הווארד אודום וגיי ג'ונסון ציינו כי "כדי לקבל תמונה מדויקת של הכושי [Negro] של היום, מסגרת ההתייחסות המדויקת ביותר היא אסירים העובדים כבולים זה לזה (Chain gang), כלואים או אסירים נמלטים." הפולקלוריסטים המליצו - וג'ון ואלן לומקס הצליחו ליישם. בבקשת המענק כתבו, בעקבות התיאור של אודום, ג'ונסון וגורדון, כי האסירים, "הסתמכו על משאבים משלהם לשם בידור ... הם עדיין שרים, במיוחד האסירים שנכלאו למשך שנים וטרם הושפעו מהג'אז ומהרדיו, מנגינות כושיות ייחודיות של פעם". ג'ון לומקס ובנו אלן סיירו בחוות הכלא בטקסס והקליטו שירי עבודה, בלדות ובלוז של אסירים כמו ג'יימס "איירון הד" בייקר, מוז "קליר רוק" פלאט, ולייטנין וושינגטון. עם זאת, לא כל אלה שבני משפחת לומקס תיעדו היו כלואים: בקהילות אחרות הקליטו את קיי סי גלוויי (K. C. Gallaway) והנרי טרוויליון (Truvillion).
ביולי 1933 רכש לומקס ציוד חדיש, פונוגרף מקליט דיסקים מאלומיניום. הוא התקין אותו בתא המטען של פורד הסדאן שלו, והשתמש בו להקליט, בבית הכלא של מדינת לואיזיאנה בעיר אנגולה, נגן גיטרה של שנים עשר מיתרים בשם הדי לדבטר (Huddie Ledbetter), הידוע יותר בשם לדבלי (Lead Belly), אותו החשיבו לומקס ובנו כאחד הממצאים המשמעותיים ביותר שלהם. בשנה וחצי שלאחר מכן המשיכו האב והבן להקליט דיסקים של מוזיקאים ברחבי הדרום.
ביולי 1934 ביקרו באנגולה פעם נוספת. לדבלי ביקש שיעשו הקלטה של שיר שכתב כדי שיעבירו זאת למושל בבקשה לשחרור על-תנאי, מה שעשו. לדבלי שוחרר באוגוסט בגלל קיצוץ בעלויות עקב השפל הכלכלי ולא בגלל ההקלטה שעשו בני משפחת לומקס, הקלטה שלא ידוע אם המושל הקשיב לה. בספטמבר 1934 כתב לדבלי ללומקס וביקש עבודה, מכיוון שהיה צריך לעבוד כדי לא להישלח בחזרה לכלא. על פי דרישתו של ג'ון הבן, לומקס העסיק את לדבלי כנהגו ועוזרו, והם סיירו יחד בדרום ואספו שירי עם במשך שלושת החודשים הבאים. בדצמבר 1934 שר וניגן לדבלי בהרצאתו של ג'ון לומקס על שירי עם, שהתקיימה בפילדלפיה. הם המשיכו בכך עד מרץ 1935. בינואר, לומקס, שלא ידע דבר על עסקי ההקלטות, הפך למנהל של לדבלי ובאמצעות חבר, זמר הבוקרים טקס ריטר, קיבל עבור לדבלי חוזה הקלטות עם ARC records. נציג ARC, ארט סאתרלי, הכין תמונות לפרסום של לדבלי לבוש סרבל ויושב על שקי תבואה – לבוש ותפאורה שהיו נהוגים בתמונות לפרסום מסחריות של זמרי קאנטרי באותם ימים. ההקלטות של לדבלי, ששווקו כמוזיקה שחורה, לא נמכרו. שחזור שצולם בתחילת 1935 לסרט החדשות "מצעד הזמן" על האופן בו גילה גילויו את לדבלי בכלא, הוביל להתפתחות מיתוס שגוי לפיו ג'ון לומקס גרם ללדבלי להופיע בלבוש כלא, כשבפועל הופיע לדבלי בסרבל. בסיור הרצאות בן שבועיים של לומקס עם לדבלי, שני הגברים רבו על כסף ומעולם לא דיברו זה עם זה שוב.
ג'ון לומקס הואשם בפטרנליזם ובארגון מראש של הרפרטואר והבגדים של לדבלי במהלך הקשר הקצר שלהם. ועם זאת, כדברי היסטוריון הג'אז טד ג'ויה (Gioia),"מעטים יכחישו את התפקיד האינסטרומנטלי שמילא [לומקס] בהפיכתו של המורשע לשעבר למבצע מצליח של מוזיקה אפרו-אמריקאית מסורתית. התפנית בחייו הייתה מהירה ועמוקה: לדבלי שוחרר מהכלא ב-1 באוגוסט 1934; לוח הזמנים שלו לשבוע האחרון של דצמבר אותה שנה כלל הופעות ... וכינוס פרופסורים מאוניברסיטת קולומביה ו-NYU. אפילו בסטנדרטים של תעשיית הבידור ... זה היה מהפך מדהים."לאחר שלושה חודשים כפרפורמר בהרצאות של ג'ון לומקס, לדבלי המשיך לקריירה של 15 שנים כאמן עצמאי, כשהוא נעזר לסירוגין (אך לא מנוהל) על ידי אלן לומקס.
בשנת 1938 ביקר ג'ון לומקס את הכתב בן רוברטסון במחוז פיקנס, דרום קרוליינה, ובן הכיר לו את פסטיבלי הזמר שנמשכו ימים שלמים באזור, פסטיבלים שאפשרו ללומקס לשמר את המילים של שירי עם מקומיים רבים.
היקף האוסף
הארכיון לשירה העממית האמריקאית של ספריית הקונגרס מכיל שירים שנאספו ב-33 מדינות בארצות הברית ובחלקים מסוימים של איי הודו המערבית, איי בהאמה והאיטי. ג'ון ואלן לומקס היו אוצרים ואחראים על אוסף שירי העם. הם פיקחו על האוסף, עבדו עם פולקלוריסטים, מוזיקולוגים ומלחינים רבים אחרים, חובבים ומקצועיים, בכל רחבי הארץ, וצברו יותר מעשרת אלפים תקליטים של מוזיקה קולית ואינסטרומנטלית על אלומיניום ודיסקיות אצטט וכן דפים רבים של תיעוד כתוב.
מורשת
תרומתו של ג'ון לומקס לתיעוד מסורות עממיות אמריקאיות התרחבה מעבר לחטיבת המוזיקה של ספריית הקונגרס באמצעות מעורבותו בשתי סוכנויות של מינהל קידום העבודות. בשנת 1936 ייעץ באיסוף פולקלור עבור סקר הרשומות ההיסטוריות ופרויקט הסופרים הפדרלי. הביוגרף של לומקס, נולן פורטרפילד, ציין כי קווי המתאר של מדריכי המדינה של המינהל הנובעים מעבודה זו דומים ל"ספר טקסס" הקודם של לומקס ובנדיקט.