cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית התפילה הבהאי בשיקגו
בית התפילה הבהאי בשיקגו הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא מוגדר כ"מקדש האם של צפון אמריקה". בית התפילה שוכן לחופי ימת מישיגן בווילמט, פרבר של העיר שיקגו בארצות הברית. בית התפילה הוא הוותיק מבין כל בתי התפילה הבהאים הקיימים כיום בעולם.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 התפשטה הדת הבהאית ברחבי צפון אמריקה, וקהילה גדולה במיוחד, אשר מנתה למעלה מאלף מאמינים, התרכזה באזור שיקגו. עם תחילת הקמתו של בית התפילה הבהאי באשגבאט שבטורקמניסטן ב-1902, העניק מנהיג התנועה הבהאית באותה עת, עבד אל-בהאא', את ברכתו להקמת בית תפילה גם בשיקגו. ב-1908 החלה רכישת השטח להקמת המבנה, ובמרץ 1909 הוקמה "וועדה מתאמת" (Executive Committee) ובה תשעה חברים, שבידיהם הופקדה הקמתו. בעת ביקורו של עבדול בהאא במקום ב-1 במאי 1912 הוא הניח את אבן הפינה לבית התפילה, וזו מוצגת כיום במרכז המבקרים באתר. התוכנית למבנה נבחרה מבין 15 תוכניות ב-1920, וב-21 במרץ 1921 החלה הבנייה. זו נמשכה באיטיות אגב הפסקות בשל קשיים פיננסיים, אך משך כל השנים עשתה הקהילה הבהאית שימוש במבנה כמקום כינוס. ב-1930 החלה הקמת השלד ועם סיומו לאחר כשנה, נוצקו לוחות הבטון המעוטרים לציפויו. מלאכת התקנת הלוחות נמשכה עד 1943, ומשך עשר השנים הבאות נערכו העבודות לעיצובו הפנימי של המבנה, ולהקמת הגנים ובריכות הנוי המקיפות אותו. ב-2 במאי 1953, כחמישים שנה לאחר תחילת הפרויקט, הוקדש המקדש ונחנך. בית התפילה שופץ בין 1983 ל-1996.
קרטחנה (ספרד)
קרטחנה (Cartagena) היא עיר נמל בקהילה האוטונומית של מורסיה בספרד, לחוף הים התיכון. נכון ל-2018, היו בעיר כ-213,943 תושבים.
היא משמשת כבירתה האדמיניסטרטיבית של הקהילה האוטונומית (בית הנבחרים נמצא בה).
היסטוריה
קרטחנה הוקמה בשנת 228 לפנה"ס בידי המצביא הקרתגני עזרובעל תחת השם קַרְתְּ חַדַשְתְּ (זהה לשמה של קרתגו עצמה). בשנת 209 לפנה"ס נכבשה בידי סקיפיו ועברה לידי הרומאים, שכינו אותה Carthago Nova. כבר אז היה בה נמל משגשג ששימש לייצוא הכסף והזהב שנכרו בסביבה. בשנת 425 בזזו אותה הוויזיגותים. בתקופת הכיבוש המוסלמי שוקמה והורחבה. ב-1269 צורפה לממלכת אראגון. בזמן הממלכה הספרדית שימשה כבסיס של חיל הים הספרדי (הארמדה). ב-1873 פרצה בה המרידה הקנטונליסטית ברפובליקה הספרדית הראשונה. בעת מלחמת האזרחים הספרדית היה בה בסיס ימי של הצבא הרפובליקני.
31 במרץ
31 במרץ הוא היום ה־90 בשנה (91 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 275 ימים.
דעתנות
בהקשר של יחסי אנוש, דַּעְתָּנוּת או בלעז, אָסֶרְטִיבִיוּת, היא התנהגות בה האדם מביע תקיפות, נחרצות וביטחון רב או מופרז בידע שלו ובדעותיו. לעיתים האדם אף דורש את מה שלדעתו מגיע לו.
דפוס ההתנהגות האסרטיבי הוא נושא שנלמד בתחומים כגון פסיכולוגיה חברתית וניהול.
הגדרה
דעתנות היא היכולת של אדם לבטא את אמונתו ולהגן על זכויותיו מבלי לפגוע בזכויותיהם של אחרים. זוהי גישה התנהגותית של תגובה באופן נחוש לאירועים, לצורך פיתוח של יחסים הרמוניים עם הסביבה.
דעתנות היא צורת ביטוי מודעת, עקבית, ברורה, ישירה ומאוזנת, שמטרתה העברת הרעיונות והרגשות של האדם, או הגנה על זכויותיו מבלי לפגוע באחרים, תוך כדי פעולה מתוך מצב פנימי של ביטחון עצמי.
להיות אסרטיבי פירושו לקחת אחריות על החיים ועל הבחירות, ולא להיסחף אחר בחירותיהם של אנשים אחרים. פירושו לפעול מתוך אמונה שיש שליטה עצמית בחיים ולהימנע מחשיבה המאשימה אחרים או "נסיבות" במה שקורה. התנהגות אסרטיבית מקדמת שוויון בין בני האדם ומאפשרת ליחיד לפעול למען מיטב רצונותיו, מעודדת הבעת רגשות כנים בנוחות, אך תוך שמירה על הגינות בסיסית ומבלי לפגוע או לשלול את זכויותיהם של האחרים.
לקיחת האחריות מתייחסת לזכות להחליט על הקריירה, היחסים ואורח החיים. המשמעות היא לסמוך על כושר השיפוט העצמי יחד עם בקשת עזרה והנהגה מאחרים. בתוך כך נכלל מימוש זכויות האזרח, כחבר בקהילה, כלקוח, כעובד, כמשתתף בדיונים. עמידה על הזכויות כוללת גם את היכולת להביע דעות, עמדות, תמיכה והתנגדות; להגיב לביקורת, זלזול או כעס; להגיב על הפרת זכויות; לסרב; להציב גבולות זמן ואנרגיה.
שמירה על הגינות בסיסית משמעותה להגיע למלוא הפוטנציאל האישי מבלי להביע ביקורת בלתי הוגנת כלפי אחרים, וללא נקיטת התנהגות פוגענית, כינויים מעליבים ומניפולציות. התנהגות אסרטיבית היא הצהרה חיובית כלפי עצמנו וגם הערכה כלפי אחרים.
אסרטיביות היא דפוס התנהגות. כדי להבין אותו נבין את הקצוות של שלושת דפוסי התנהגות. הראשון נקרא אגריסיבי. מהותו - השגת מבוקשו בכל מחיר גם ברמה של פגיעה באחר. השני נקרא פסיבי. הוא ימוקם בקצה השני. הוא יעדיף לוותר על זכויותיו ורצונותיו רק כדי להימנע מהאפשרות שהצד השני יחוש אי נוחות. האסרטיבי ממוקם באמצע הסקלה. הוא יודע לדרוש את זכויותיו בלי להרוס את איכות יחסיו עם סובביו.
תכונה מולדת או נרכשת?
דפוס ההתנהגות האסרטיבי הוא דפוס נרכש של תהליכי חשיבה, תהליך רכישה שמתחיל החל מגיל הינקות ונמשך במהלך כל חייו של האדם, לכן הוא גם ניתן לשיפור מתמיד.
המקור ההיסטורי של למידת הדעתנות הוא בפסיכולוגיה התנהגותית: עבודתם של פבלוב, סלטר וולפה. האחרון, ג'וזף וולפה, היה החוקר הראשון בתחום זה אשר השתמש במונח "אסרטיביות" (וולפה 1958). במסגרת מחקרו הוא מצא שאדם אינו יכול לחוות ברגע אחד שני מצבים רגשיים מנוגדים - אדם אינו יכול להיות רגוע ומתוח בעת אחת. וולפה הראה שהתנהגות אסרטיבית במצבים של חרדה עיכבה את החרדה והובילה לכך שהיה קל יותר למטופל להתנהג בצורה אסרטיבית במצבים אלה. נמצא ששיטה זו יעילה יותר מהניסיון לא להיות חרד, מכיוון שקל יותר להיות משהו מאשר לנסות לא להיות משהו.
בהמשך, ההבנה על הגישה האסרטיבית פותחה על ידי אלברטי, אמונס, לזרוס ופנסטר-היים. התפתחות זו כללה התבוננות, בידוד, ניתוח וסיווג של התנהגות אסרטיבית. התפתחויות אלו באו לידי ביטוי באיתור והערכה של טכניקות יעילות להוראת התנהגויות אלו.
התנהגות אסרטיבית זהו תהליך נרכש שכל אדם יכול ללמוד, לסגל לעצמו ולפעול על פיו כדי להפיק מחייו את המיטב וכדי להעשיר את יחסיו עם הסובבים איתו. אומנם יש דפוסי חשיבה והתנהגויות שהאדם מסגל בגיל צעיר, אפילו תכונות מולדות מסוימות, שמעודדות להתנהגות אסרטיבית באופן טבעי יותר, אך עדיין עיקרה של התנהגות זו היא נרכשת וכל אחד יכול לאמצה.
כפועל יוצא לתפיסה זו, הדעתנות הפכה לנושא חם בתהליכי ההכשרה השונים, קורסים רבים נפתחו בנושא לקהל הרחב ולטיפולים ייחודיים, ספרים רבים נכתבו ותהליכי הוראה בנושא מיושמים באוכלוסיות בני הנוער בעיקר בחוגים.
מאפייני האדם האסרטיבי
השיח האסרטיבי מאופיין בשיח ענייני, חד וברור מצד אחד, אך עם זאת קשוב לאחר, מנומס ומתחשב מהצד השני. מכיוון שהשיח מאופיין בקשב לא פחות מאשר בדיבור רבים הם השבילים שניתן בהם ללכת על מנת לפתור את הבעיה. דפוס ההתנהגות האסרטיבי דוגל בביטוי רצונותיו של האדם בצורה מכבדת, הוגנת וישרה. דגשים חשובים בדעתנות היא להתבטא בצורה עניינית והגיונית, קצרה וברורה. דגשים חשובים נוספים בהתנהגות האסרטיבית היא שאילת שאלות מתוך כבוד לדעת האחר ושיח חיובי ומנומס כלפי אנשים, גם אם התנהגותם שלילית.
משפטי חשיבה המאפיינים את האדם האסרטיבי:
שפת גוף המאפיינת את האדם האסרטיבי: זוקף את ראשו, בעל יציבה טובה, מבחין במה שהולך מסביבו, נראה ערני ונמרץ.
אפשר להטיב להבין את שבילי הדעתנות גם דרך הבנה ממה יש להימנע. חוסר דעתנות היא תוצאה של אימוץ דפוסי חשיבה שגויים, כמו "אני עלול לפגוע במישהו לכן לא מגיע לי", "אני אהיה דחוי אם אסרב" או לחליפין "מי הוא בכלל? לא שואל אותו!". מכיוון שכך, דרך טובה לשפר זאת היא קודם כל לזהות את דפוס החשיבה שתוקע.
דוד ולצר
דוד ולצר (נולד ב-1953) הוא דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל באיחוד האירופי, כראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ וכשגריר ישראל בדנמרק.
ביוגרפיה
ולצר בעל תואר ראשון בכלכלה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה. הצטרף למשרד החוץ ב-1983. הוא שימש מזכיר שני בשגרירות ישראל בניירובי שבקניה. בשנת 1988 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל באוטווה שבקנדה. בשנים 1991 עד 1994 עבד במרכז למחקר מדיני במשרד החוץ. ב-1994 מונה לסגן השגריר בבון שבגרמניה. בשנת 2000 מונה לראש המחלקה לנושאי האומות המאוחדות במשרד. בשנים 2004 עד 2008 כיהן כשגריר ישראל בדנמרק. לאחר מכן שימש כמתאם נושא פינוי החלק הצפוני של הכפר ע'ג'ר. בינואר 2010 מונה לראש המרכז למחקר מדיני.
ב-2012 מונה לשגריר ישראל באיחוד האירופי ובנאט"ו וכיהן בתפקיד עד 2016.
יהודה הורוביץ (מעליץ)
הרב יהודה הורביץ (כונה: רבי יודעלע מעליצער) (ה'תק"ף - ט' בטבת ה'תרל"ט) היה האדמו"ר השני ממעליץ.
קורות חייו
נישא לרייזל שרה בתו של רבי מאיר יחיאל שפירא הידוע כ"שרף ממגלניצא". האירוסין התקיימו בביתו של רבי קלונימוס קלמן אפשטיין, בעל המאור ושמש. לאחר חתונתו המשיך בלימודו והיה סמוך על שולחן חמיו. בהמשך חזר לעיר הולדתו ומונה על ידי אביו לסייעו בחלוקת השיריים בעת עריכת השולחן.
בשנת תקצ"ז (1836) בהיותו כבן 18 נפטר אביו והוא הוכתר לרב העיר מעליץ. בהיותו חריף ובקי יצא לו שם כגאון בתורה ואף מחוץ לעיר רבנותו היו סרים למשמעתו, חרף גילו הצעיר שימשו בבית דינו דיינים שהיו מבוגרים ממנו, ביניהם היה גם רבי עוזר ישראל ששימש כדיין גם אצל אביו רבי יעקב ולא היה מחווה את דעתו לפני ששמע את דעתו של הרב הצעיר.
בט' בטבת תרל"ט, יום השבת, נפטר בפתאומיות כשהוא יושב על מיטתו. הוא נטמן באוהל אביו בעיר מעליץ.
מנהגיו
חלק ממנהגיו היו שונים מן המנהגים שנהגו בהם אביו וסבו, לדוגמה, הוא סירב לנהוג בגינוני אדמו"רות והיה מצווה על החסידים שבאו להסתופף בצילו לשוב לביתם. דרכו בתורת החסידות היה בלימוד תורת הנגלה כמו כן לא היה נוהג לומר דברי תורה בעת עריכת השולחן והיה מסתיר את יכולתו לפעול ישועות, תיכף אחר תפילת ערבית היה שוכב לישון וקם בחצות הלילה ועוסק בתורה עד הבוקר.
משפחתו
היה נשוי לרייזל שרה. אחרי פטירתו עלתה לארץ ישראל התיישבה בצפת עד לפטירתה בכ"ז בסיון תרמ"ג.
יחסי דומיניקה–יפן
יחסי דומיניקה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין קהיליית דומיניקה לבין רפובליקת יפן.
היסטוריה
בין יפן לבין קהיליית דומיניקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים. שתי המדינות כוננו את היחסים שביניהן בחודש דצמבר 1978. בין שתי המדינות התקיימו מספר ביקורים רמי דרג ולאחריהם הגיעו מספר שיתופי פעולה מינוריים.
המבנה של מהפכות מדעיות
המבנה של מהפכות מדעיות (באנגלית: The Structure of Scientific Revolutions) הוא ספר העוסק בפילוסופיה של המדע שנכתב על ידי תומאס קון בשנת 1962. הספר ראה אור לראשונה בעברית ב-1977 בהוצאת ספרי סימן קריאה, בתרגומו של יהודה מלצר, ומאוחר יותר, ב-2005, הוא יצא מחדש בהוצאת ספרי עליית הגג ובהוצאת ידיעות ספרים.
לדעת קון, החינוך המדעי מנחיל לתלמידיו ידע שהקהילה המדעית צברה עד כה - פרדיגמה - עובדה שיוצרת מחויבות עמוקה להשקפת עולם מסוימת ולעבודה מדעית במסגרת השקפה זו. המחויבות מגדירה עבור המדען את הבעיות הזמינות למחקר ואת טיב הפתרונות הקבילים, ולכן היא מרכיב יסודי של המדע. קון מתאר בספרו את התהליך של קריסת פרדיגמות ואת התנאים לקיומו. הוא מראה כיצד מתרחשות "מהפכות מדעיות" ומהי השפעתן על התפתחות המדע. קון הוא הפילוסוף הראשון שמתאר את המדע כפעילות קהילתית ולא כהתקדמות של יחידים, כפי שטענו פילוסופים של המדע לפניו. לטענתו של קון, המבנה הקהילתי של המדע מסביר את תהליכי השכנוע בפרדיגמה ואת הדבקות בה, כמו גם חלק מן התהליכים שמאפיינים מהפכות מדעיות. קון בספרו מתאר פעמים רבות בהם השתנתה תפיסת העולם המדעית מקצה לקצה, כמו מעבר בין אסטרולוגיה של תלמאים, לתפיסות ניוטוניות.
שלבי התפתחות המדע לפי קון
קבלתה של פרדיגמה בתחום מדעי מאפשרת לייעל את עבודת המחקר באותו התחום. בתקופה זו נושא המחקר אופי של מדע תקני, שהוא מדע המתנהל לאורה של פרדיגמה ובו, לפי קון, המדענים עוסקים ב"פתרון חידות" (חידה היא בעיה שיש לה פתרון ודאי וכן אוסף כללים המגבילים את הפתרונות האפשריים ואת הדרך להגיע לפתרונות אלו). היבט זה מתאפשר מאחר שהפרדיגמה מכוונת את תהליכי איסוף העובדות וניסוח התאוריות ומעודדת מדענים לקחת על עצמם עבודות מדויקות, אזוטריות ותובעניות יותר. המחקרים בתחום זה אינם נדרשים שוב לבנות את גוף הידע מן המסד, אלא יכולים להתבסס על מונחים ועקרונות מוסכמים. עיקר העבודה של המדענים מבוצעת בשלב המדע התקני. המצג של התקדמות המדע כתהליך ליניארי של צבירת ידע, נמצא לפי קון רק בתוך המצב של מדע תקני שבו נצבר עוד ועוד ידע סביב גישה מארגנת אחת. בתהליך זה, משנים המחקרים את האוריינטציה שלהם, והם פונים יותר ויותר אל עמיתים אנשי מקצוע ופחות אל הקהל הרחב. למרות שמקובל לחבר את קון עם המושג "מהפכה", קון טוען שהמדע התקני הוא השלב המרכזי בהתפתחות המדע ובהיעדר מדע תקני לא יכול לפרוץ משבר.
קון מחלק את המחקר בשלב המדע התקני לשלוש קטגוריות: איסוף פרטים, אישוש וחיזוק הפרדיגמה, פיתוח ושיפור הפרדיגמה. כפי שניתן להבין מחלוקה זו, קון טוען כי המדען בשלב המדע התקני פועל בתוך התחום המוגדר על ידי הפרדיגמה ואיננו מבקש לערער על נכונותה. למדענים, על פי קון, יש אינטרס לשמור על מסגרת המחקר המוכרת להם, ולכן אין ברצונם לחדש, במובן העמוק של המילה. המדע התקני משיג הישגים, מרחיב את היקף הידע ומגדיל את הדיוק של הידיעה המדעית, ולכן מבטיח סיפוק למדען שיפעל במסגרתו. למרות זאת, אנו מכירים מההיסטוריה של המדע תגליות שהובילו לחידושים מדעיים. לתגליות אלו קורא קון אנומליות, והן העשויות להוביל למהפיכות מדעיות.
החלפת הפרדיגמה המדעית היא תהליך סוציולוגי בעיקרו הדומה להמרת דת. אף על פי כן, קון טוען שהחלפת הפרדיגמה נעשית באופן רציונלי, משום שבבחירה בין התאוריות המתחרות המדענים מחילים ערכים רלוונטיים ורציונליים כגון פוריות, פשטות, עקביות ודיוק. פילוסופים אחרים וסוציולוגים ביקרו את עמדתו זו של קון, באומרם שערכים כגון פוריות ופשטות הם עמומים וסובייקטיביים מטבעם, ויכולים אף לסתור זה את זה, ולכן החלפת הפרדיגמה היא תהליך לא רציונלי מטבעו. בסיום המהפכה המדעית, פרדיגמה חדשה מקבלת מעמד שליט בתחום, והתחום חוזר לשלב המדע התקני.
תפיסת המדע
קון מכניס באמצעות המונח 'פרדיגמה' את מושג האמת היחסית לפילוסופיה של המדע. על פי קון, אמת היא פנימית לפרדיגמה, ואין נקודת תצפית חיצונית לפרדיגמה. לכן, לדעת קון, אין אמת מידה משותפת להשוואה בין מושגים מפרדיגמות שונות. גם כאשר שתי פרדיגמות שונות משתמשות באותו מושג, כגון מסה, הן בהכרח משתמשות בו בתוך רשת מושגית שונה. מהפכות מדעיות, המביאות להחלפה של תאוריה אחת באחרת, נושאות אופי של מהפכה מחשבתית. ויכוח בין מדענים מפרדיגמות שונות נושא אופי של דיאלוג, שבו מנסה כל אחד מהצדדים לשכנע את השני. זאת בניגוד לאי הסכמה בין מתמטיקאים, למשל, שהדיון ביניהם נושא אופי של ויכוח פרוצדורלי וטכני על תקינות ההוכחה.
קון מדגיש שאין הוא טוען שמדענים מפרדיגמות שונות אינם יכולים להבין זה את זה, אלא שבניגוד למתמטיקה, למשל, אין שום דרך אובייקטיבית להכריע מי מהם צודק. זאת בגלל העדר אמת המידה המשותפת להשוואה בין המושגים שבהם הם משתמשים. במילים אחרות, לא קיימת שפה משותפת אובייקטיבית שאליה יכולים שני המדענים לתרגם את טענותיהם. בנוסף, מאחר שתפיסת העולם שלהם נקבעת על ידי הפרדיגמה, הם גם אינם יכולים להכריע בוויכוח ביניהם על ידי פנייה ישירה לעולם הפיזי.
מתפיסה זו נובע כי המדע איננו מתקדם בצורה ליניארית, שבה הישגי המדענים מבוססים על עבודתם של מדענים קודמים והמדע כולו מתקדם לכיוונה של האמת האבסולוטית. המהפכה המדעית, על פי קון, מוחקת את המבנה המושגי של הפרדיגמה הקודמת ומתחילה לבנות מבנה מדעי חדש. ברמה העמוקה, האמת עצמה משתנה כשמתחלפת פרדיגמה.
מחלף השבעה
מחלף השבעה (מכונה גם "מחלף המטאורולוגית" על שם מרכז השירות המטאורולוגי הממוקם בסמוך) הוא מחלף שבו נפגשים כביש 4 וכביש 44 (כביש רמלה – תל אביב-יפו) הנקרא באותו קטע "דרך השבעה".
בשנות ה-50 וה-60 נודע הצומת כ"צומת אזור" והוא היווה עד 1959 את הקצה הדרומי של כביש גהה. בראשית שנות ה-60 הותקנו בצומת רמזורים. המחלף נבנה באמצע שנות ה-70 בידי סולל בונה. גשר המחלף נחנך בינואר 1978 והלולאה הדרום מערבית נפתחה ביולי 1979.
המחלף, ודרך השבעה היוצאת ממנו, קרויים לזכרם של שבעת הנוטרים שנפלו במלחמת העצמאות סמוך למיקומו של המחלף.
המחלף מאפשר נסיעה רציפה ללא צמתים או רמזורים בכביש 4 בלבד, והיא עוברת בגשר מעל כביש 44.
סמוך מאוד לגבולו הצפוני של מחלף השבעה ממוקם מחלף גנות, ועל כן ניתן בנקל לבלבל בין השניים. חלק מהשיפורים שעבר מחלף השבעה במהלך השנים בוצעו במקביל לעדכונים במחלף גנות. כך למשל, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נבנה במחלף השבעה גשר נוסף שאיפשר יצירת נתיב בלעדי לנוסעים לכיוון כביש 1 דרך מחלף גנות. הפונים מכביש 44 לכיוון כביש 4 צפון עוברים מתחת לגשר זה.
הרחק מבונוויל
(בון) הרחק מבונוויל (באנגלית: Out from Boneville) הוא ספר שיצא באנגלית בשנת 1995 ובעברית בשנת 2008 על ידי המחבר ג'ף סמית והוא הכותר הראשון בסדרת הספרים בון בעברית תרגמה אותו אורנה כץ הספר עם 138 עמודים (ממוספרים).
עלילה
לאחר ניסיונו הכושל של בלופר בון להיבחר לראשות העיר בונוויל, הוא ושני בני דודיו בני בון וסמיילי בון מסולקים מהעיירה ומגיעים לעמק. בעמק הם מוצאים מקלט אצל סבתא בן ונכדתה ת'ורן, ומנסים ללא הצלחה לחזור לבונוויל, עקב כך שיצורים מפלצתיים בשם עכבראשים רודפים אחריהם. את העכבראשים מוביל אדם מסתורי בשם "מכוסה הראש", שרוצה לתפוס את האחים לבית בון למטרות לא ידועות. לעזרת שלושת הבונים מגיע דרקון אדום, שמתברר שהגן על ת'ורן כשהייתה קטנה, עקב ניסיון העכבראשים להרוג אותה. במהלך העלילה, בני בון מתאהב בת'ורן, ובלופר בון צובר חוב גדול שעליו לפרוע, ומכריח אותו להישאר בעמק.
תקשורת לא-אלימה
תקשורת לא-אלימה (באנגלית, Nonviolent CommunicationTM, או בקיצור NVC; מוכרת בישראל כ"תקשורת מקרבת", ובקיצור תק"מ, ובעולם גם כ-"Compassionate Communication", והיא מכוּנה גם "שפת הג'ירף") היא גישה לניהול מערכות-יחסים בכל המישורים (בין-אישי, תוך-אישי, ובין משפחות, קהילות ומדינות) אשר פותחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי ד"ר מרשאל ב. רוזנברג. מטרתה היא לאפשר יצירת שינויים במערכות יחסים שישרתו את כל הצדדים המעורבים, וכן להצליח לנהל את מערכות היחסים באופן יעיל, מקרב ובונה-אמון באמצעות מיקוד השיח והפתרונות בַּצרכים של כל הצדדים. הגישה משמשת לפתרון ואף למניעה של קונפליקטים, אי-הבנות וסכסוכים ביותר מ-200 מדינות בעולם, והיא מביאה תפישת-עולם מקיפה של אי-אלימות בצד כלים פרקטיים ומודל יישומי-מעשי. ייחודה הוא בכך, שהשיח שהיא יוצרת מוביל לגילוי העקרונות והצרכים המהותיים שמאחורי העמדות השונות, מה שמאפשר חיבור ומציאת פתרונות המקובלים על כולם גם במצבים שנראו עד כה חסרי-מוצא.
מהות הגישה
הגישה נובעת מהתבוננות על האופן המוכר שבו רוב בני-אדם מדברים ומקשיבים זה לזה רוב הזמן, בניסיון למלא את צורכיהם. הכוונה היא בעיקר לשימוש בשיפוטים, האשמות, ניתוחים הדדיים, דרישות, איומים, פרסים ועונשים - אופן תקשורת שברוב המקרים מגדיל את הסיכוי לניכור ואלימות בין הצדדים המעורבים, מקטין את הסיכוי ליצור ביניהם הבנה וחיבור, ומתוך כך - מקטין את הסיכוי למילוי הצרכים. הגישה רואה תקשורת מהסוג הזה כ"אלימה" (או "מרחיקה"), וכמטאפורה, מכנה אותה "שפת התן". (התן, לפי רוזנברג, מסמל מצב תודעה הנובע ממצוקה, שבו אנו רואים/ות רק את הצרכים של עצמנו ולבנו סגור אל האחר).
הגישה מציעה אלטרנטיבה לתודעת הנפרדות ולחשיבת ה"בסדר/לא-בסדר" שבבסיסה: פרוטוקול-שיח פשוט, שכאשר נעזרים בו, גם בדיבור וגם בהקשבה, הוא מגדיל מאוד את הסיכוי ליצירת אמון, הבנה וחיבור ולמילוי צורכי כל הצדדים, ומקטין את הסיכוי לשימוש באלימות. תקשורת מהסוג הזה מכונה "לא-אלימה", "מקרבת" או "שפת הג'ירף". (הג'ירפה, לפי רוזנברג, מסמלת את היכולת לראות מלמעלה ובלב פתוח את המצב ואת הצרכים של כולם).
השיטה מושפעת מעקרונות האי-אלימות של מהטמה גאנדי ומרטין לותר קינג, מהגישות ההומניסטיות של קארל רוג'רס ומרטין בובר, ומגישתו של הפילוסוף קרישנמורטי.
המודל היישומי של הגישה
המודל היישומי של הגישה עוסק בשני ההיבטים המשלימים של כל תקשורת - שידור וקליטה.
שידור בתק"מ נקרא "ביטוי עצמי" וקליטה בתק"מ נקראת "הקשבה אמפתית".
ביטוי עצמי
ביטוי עצמי באמצעות ארבעת מרכיבי המודל:
משפט לדוגמה: "כשאמרתָּ לי: 'את לא יודעת כלום' (תצפית), הרגשתי תסכול, עצב ובדידות (רגשות), כי הצורך שלי בכבוד, בהערכה ובנִראוּת (צרכים) לא התמלא, ואני מבקשת שתגיד לי אם יש משהו שאתה מעריך בי (בקשה)".
המודל מניח, שביטוי עצמי כזה תורם להנעת אנשים מתוך בחירה ורצון, ולפיכך מתוך אחריות, בעוד ששימוש במרכיבי תקשורת "אלימים", כגון ביקורת, שיפוטים, הכללות, הערכות, אנליזות, השוואות, עצות והצעות, עלול להביא להנעת אנשים מתוך חובה וכורח (פחד, אשמה או בושה), מה שיפחית את האחריות שלהם על התנהגותם ("הייתי חייב/מוכרח") ויעמיק את הניכור בין בני-אדם.
אמפתיה
אמפתיה לפי גישה זו, היא הקשבה פעילה, מתוך חמלה, באמצעות התייחסות למרכיבי השיח המקרב. אמפתיה כוללת שלושה שלבים:
לקריאה נוספת
ד"ר מרשאל רוזנברג, תקשורת לא-אלימה תקשורת מקרבת - שפה לחיים. הוצאת פוקוס
ארנינה קשתן, חוברת יסודות להכרת המודל של תקשורת לא-אלימה.
משטרת פרדייס
משטרת פרדייס (באנגלית: Paradise PD) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית קומית מונפשת למבוגרים שעלתה לשידור בשירות הזרמת מדיה נטפליקס ב-31 באוגוסט 2018. הסדרה מתמקדת בשוטרים המבצעים את עבודתם באופן מרושל.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר מחלקת משטרה בעיירה קטנה שבה הפשיעה משתוללת והמשטרה איננה כשירה לטפל בפשע. הכוח מורכב מהצ'יף רנדל קרופורד, ג'ינה ג'בובסקי האלימה, דסטי מארלו הסובל מעודף משקל, הזקן הסוטה סטנלי הופסון, ג'רלד פיצג'רלד הפחדן, בולט הכלב המכור לסמים ובנו של הצ'יף, קווין. העיירה היא גם ביתם של דמויות מוזרות רבות.
הפקה
ב-4 באפריל 2018 הודיעה נטפליקס כי תפיק עונה ראשונה לסדרה שתכלול עשרה פרקים. ב-30 באוקטובר 2018 הודיעה כי תפיק לסדרה עונה שנייה.
ב-25 ביולי 2018 שוחרר הטריילר הרשמי בתוספת ההודעה כי העונה הראשונה תעלה ב-31 באוגוסט 2018.
בית המטבחיים
בית המטבחיים הוא מקום בבית המקדש, בצפון העזרה, אשר בו שחטו את הקרבנות והכינו אותם להקרבה על מזבח העולה.
הטבעות
על פי המסופר בתלמוד, לפני שחיטת הקרבן, היו חובטים בראשו במקל, עד שיוחנן כהן גדול ביטל זאת מחשש להיטרפות הבהמה, או משום שמדובר במנהג הנובע מעבודה זרה, ובמקום זאת, התקין טבעות ברצפה, אשר נועדו להחזיק את ראשה של הבהמה בזמן השחיטה.
ב, מוזכר שהטבעת של משמרת בילגה הייתה סתומה כעונש על זלזולם בעבודת המקדש.
העמודים
שתי שורות של ארבעה עמודים ננסיים, ועליהם "רבעים" של ארז שבהם קבועים ווים ("אונקליות") של ברזל. ושלושה סדרים של ווים היו על העמודים בווים אלו היו תולים את הבהמה ומפשיטים את עורה מעליה. שלושת הסדרים נועדו לשלושת סוגי הבהמות שהקריבו במקדש - הנמוך לכבש, האמצעי לאיל והגבוה לפר.
גודלו של בית המטבחיים
הדעות לגבי שטחו של בית המטבחיים חלוקות - 46.5, 44.5, 45 או 51.5 אמות.
בית המטבחיים מתואר במשנה:
ובהמשך כתוב:
גביע המדינה בכדורגל נשים 2004/2005
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2004/2005 הייתה התחרות ה-7 מאז היווסדה. משחקי התחרות החלו ב-7 באפריל 2005 ומשחק הגמר נערך ב-9 ביוני 2005 והסתיים בניצחון של מכבי חולון על אס"א תל אביב בדרך לזכייה שלישית ברציפות בתואר.
מתוך 19 קבוצות ששיחקו בעונה זו בליגת כדורגל נשים נרשמו לגביע 15 קבוצות.
לפי תקנון התחרות, בעונה זו נערכו 4 סיבובים כשבסיבוב הראשון השתתפו 14 קבוצות ורק קבוצה אחת הוגרלה להעפיל באופן אוטומטי לרבע הגמר.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון בתחרות היה למעשה שמינית הגמר. לסיבוב זה נרשמו 14 קבוצות אך בפועל רק 12 השתתפו בו.
רבע הגמר
אל 7 העולות משמינית הגמר הצטרפה קבוצת בנות הדר יוסף שעלתה בהגרלה לשלב זה שהתקיים ב-9 במאי 2005.
חצי הגמר
כמו בשנים קודמות, משחקי חצי הגמר נקבעו בהגרלה שהבטיחה שמכבי חולון ואס"א תל אביב לא יפגשו בשלב זה. המשחקים התקיימו בהצגה כפולה ב-15 במאי באצטדיון העירוני בת ים.
מריון החולות
מריון החולות  (שם מדעי: Meriones sacramenti) הוא מין של מכרסם במשפחה העכבריים מהסוג מריון. מין זה חי רק בישראל והוא בסכנת הכחדה בעולם. בתחילת המאה ה-21 התגלו פרטים בנגב ובחוף הצפוני של חצי האי סיני. בשנת 2023 התגלתה אוכלוסיה שלו בחולות ראשון לציון.
תיאור
מריון החולות הוא הגדול בבני סוגו המצוי בישראל. יש לו פרווה בצבע צהבהב-אפור וזנב באורך הגוף ובקצהו מברשת שחורה בולטת. בדומה למריונים אחרים, על רוב הגוף פרוותו ארוכה וצפופה, בעוד הפרווה באזור בסיס הזנב היא קצרה ודלילה. הגחון והרגליים לבנים וצדי הגוף לרוב בהירים מהגב. רגליו לבנבנות וציפורניו לבנבנות וחזקות. אורך הגוף 14-19 סנטימטר. הזנב לרוב קצר במעט מהגוף ואורכו 11-17 סנטימטר. הזכרים גדולים ומהנקבות ב-30% בממוצע.
אנדראס מולר
אנדראס "אנדי" מולר (בגרמנית: Andreas Möller, נולד ב-2 בספטמבר 1967 בפרנקפורט שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
מריון החולות
תפוצה ובית גידול
המין אנדמי לאזור החוף של צפון סיני (מצרים), ולישראל, בה הוא נמצא באזורים מסוימים בצפון הנגב ובמישור החוף שמדרום לירקון. המין הוא פסמופיל. בית הגידול שלו מורכב בעיקר מדיונות החוף, מדבריות וערבות צחיחות, שבכולן צמחייה מועטה. המין נצפה גם בשדות מעובדים ובאזורים הרריים. מריון החולות הוא נדיר מאוד.
אנדראס מולר
מולר נחשב לשחקן ורסטילי, ונודע בראיית המשחק שלו, ביכולת הטכנית, במסירות המדויקות וביכולת הבעיטה בשתי הרגליים, כמו גם במשחק הראש. נתונים אלו אפשרו למולר לשחק בעמדות התקפיות רבות.
מריון החולות
התנהגות
מריון החולות מבלה את רוב זמנו במחילות תת-קרקעיות. מינים בסוג זה חופרים את מחילותיהם באדמה רכה, ומורכבות המחילות משתנה רבות בין המינים. במחילה יש לרוב חללי אחסון למזון, לרוב קרובים לפני השטח, וחללים עמוקים יותר לשיכון הוולדות.
אנדראס מולר
קדנציה ראשונה באיינטרכט פרנקפורט
מולר גדל במועדון הנוער של איינטרכט פרנקפורט, ובגיל 18, בשנת 1985, עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, בה שיחק שתי עונות וחצי, וכבש חמישה שערים ב-35 הופעות.
קדנציה ראשונה בבורוסיה דורטמונד
כישרונו של מולר באיינטרכט פרנקפורט לא נעלם מעיני המועדונים הגדולים, ובפגרת החורף של עונת 1987/1988 חתם מולר בבורוסיה דורטמונד, שם שיחק שתי עונות וחצי. מולר הפך לשחקן הרכב קבוע בבורוסיה דורטמונד, והבקיע 24 שערים ב-75 הופעות במדי הקבוצה, שגם הקנו לו מקום בסגל נבחרת גרמניה המערבית למונדיאל 1990. מולר אף זכה עם בורוסיה דורטמונד בגביע הגרמני בעונת 1989, לאחר ניצחון 4:1 בגמר על ורדר ברמן.
מריון החולות
התנהגות
המחילה היא בדרך כלל ביתה של הנקבה והשגר האחרון שהומלט, והזכרים הנקבות חיים באופן יחידאי ונפגשים לצורך ההזדווגות בלבד, אם כי בשבי, נצפו זכרים המסייעים בטיפול בגורים, ואף תועד מקרה בו לאחר מות הנקבה, טיפל הזכר בגורים וחימם אותם בגופו, עד שמת האחרון שבהם. למרות היותו די טריטוריאלי ואגרסיבי כלפי פולשים לא מוכרים, מריון החולות לרוב ישלים עם קרבתם של שארי בשר, והנקבות אף יחלקו את המחילה עם משפחה נוספת.
אנדראס מולר
קדנציה שנייה באיינטרכט פרנקפורט
בקיץ 1990 חזר מולר למועדון נעוריו, איינטרכט פרנקפורט. בקדנציה זו הפך לשחקן הרכב קבוע ומוכח. מולר שיחק שתי עונות מלאות במועדון, בהן הבקיע 28 שערים ב-69 הופעות.
יובנטוס
בקיץ 1992 חתם מולר ביובנטוס מליגת הסרייה א' האיטלקית. גם ביובנטוס התקופה של מולר נמשכה שנתיים, בהן כבש 19 שערים ב-56 הופעות. עם יובנטוס זכה מולר בגביע אופ"א בשנת 1993, לאחר ניצחון מצטבר 6:1 בצמד מפגשי הגמר מול בורוסיה דורטמונד. מולר כבש את אחד השערים במפגש הכפול.
מריון החולות
התנהגות
יש מעט מאוד מידע ספציפי זמין על הרגלי הרבייה של מריון החולות. עם זאת, בהתבסס על התנהגות של  מיני מריון אחרים במרכז אסיה, הקווקז, והמזרח התיכון, סביר להניח כי הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה, עם שיאים ברבייה בקיץ ובאביב. הנקבות של רוב המינים ממליטות שניים או שלושה שגרים בכל שנה, והגורים נולדים קטנים, עירומים ועיוורים. לפי ההערכות אורך ההריון הוא בין 20 ל-31 יום. נקבת מריון החולות ממליטה את השגר בקן, אשר מורכב בדרך כלל מצמחים מיובשים.
מריונים לא נחשבים כיושני שנת חורף, על אף שבמינים מסוימים נצפית ירידה חדה בפעילות, בעוד אחרים יישארו מתחת לאדמה במשך כל החורף ותקיימו בלעדית על מזון מאוחסן. סביר להניח כי התזונה של מריון החולות דומה לזו של שאר המריונים, המורכבת בעיקר ממגוון רחב של צמחייה ירוקה, שורשים, פקעות, זרעים, דגנים, פירות וחרקים. מריון החולות ניזון מיותר עלים מאשר מיני מריון אחרים.
אנדראס מולר
קדנציה שנייה בורוסיה דורטמונד
בקיץ 1994 שב מולר לבורוסיה דורטמונד, והפעם נשאר בה שש עונות רצופות, והיה אחד משלושה שחקנים עם עבר ביובנטוס שעברו לבורוסיה דורטמונד באותה תקופה, יחד עם שטפן רויטר ויורגן קולר. שלישייה זו השיגה הישגים רבים בזירה הבינלאומית, הגדול שבהם הוא הזכייה בליגת האלופות בשנת 1997, לאחר ניצחון 3:1 במשחק הגמר על קבוצתם הקודמת, יובנטוס. בנוסף, מולר זכה באותה עונה בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו, בו הצטיין ונבחר כאיש המשחק. מולר זכה עם בורוסיה דורטמונד גם בשתי אליפויות הבונדסליגה ברציפות, בשנים 1995 ו-1996, ובשני גביעי סופר קאפ מקומיים. סך הכל, צבר מולר 153 הופעות בבונדסליגה בשש העונות בבורוסיה דורטמונד, בהן כבש 47 שערים.
מריון החולות
מזון
מריוני החולות ניזונים מחלקים ירוקים של צמחים (כ-68%), מזרעים (כ-29%) ומחרקים (כ-3%).
אנדראס מולר
שאלקה 04
בשנת 2000 חתם מולר אצל היריבה הגדולה ביותר של בורוסיה דורטמונד, שאלקה 04, במהלך שנחשב לשנוי מאוד במחלוקת. אוהדי בורוסיה דורטמונד הוקיעו אותו, ואוהדי שאלקה 04 היו חשדניים מאוד כלפיו. למרות זאת, מולר זכה עם שאלקה זכה בשני גביעים מקומיים. מולר שיחק בשאלקה במשך שלוש עונות, בהן כבש שישה שערים ב-86 הופעות בבונדסליגה.
קדנציה שלישית באיינטרכט פרנקפורט
בשנת 2003 חתם מולר באיינטרכט פרנקפורט, מועדון נעוריו, לעונת פרישה. בעונה זו שיחק 11 משחקים בלבד בהם לא הבקיע, ובתום העונה, בקיץ 2004, פרש מולר ממשחק פעיל.
מריון החולות
שימור
מריון החולות מסווג כפגיע על ידי הרשימה האדומה של איגוד השימור העולמי. אובדן בתי הגידול הוא האיום המרכזי, הנגרם על ידי עיור והמרת שטחים לחקלאות, במיוחד בדרום הארץ. במישור החוף הצפוני האוכלוסייה פחתה ביותר מחצי מאז אמצע המאה העשרים, וגדילת האוכלוסייה והגדלת פיתוח באזור מישור החוף ממשיך לפגוע באוכלוסיית המריון החולות.
אנדראס מולר
קריירה בינלאומית
מולר ייצג תחילה את גרמניה המערבית ואחר כך את גרמניה בנבחרות הלאומיות, ושיחק בחמישה טורנירים גדולים. מולר זכה עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1990 לאחר ניצחון במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה, בו לא שותף. מולר השתתף גם ביורו 1992 בו הופתעה נבחרת גרמניה במשחק הגמר מול נבחרת דנמרק, ובמונדיאל 1994 בו הודחה נבחרת גרמניה ברבע הגמר על ידי נבחרת בולגריה. ביורו 1996 מולר היה שותף לזכייה של הנבחרת הגרמנית לאחר ניצחון בשער זהב של אוליבר בירהוף על נבחרת צ'כיה. גם מהגמר הזה נעדר מולר, עקב כרטיס צהוב שספג לאחר שהבקיע בבעיטות ההכרעה בחצי הגמר נגד נבחרת אנגליה, וחיקה תנועת זלזול של פול גאסקוין שהבקיע בבעיטה קודמת.
מריון החולות
שימור
למרות שלא ידוע על פעילות שימור המכוונות ספציפית למין זה, הוא קיים במספר שמורות טבע בדרום הארץ ושם זוכה לרמה מסוימת של הגנה.
אנדראס מולר
קריירה בינלאומית
מונדיאל 1998 היה הטורניר הגדול האחרון בו מולר השתתף. בטורניר זה הודחה גרמניה ברבע הגמר לאחר הפסד 3:0 לנבחרת קרואטיה. בשנת 1999 פרש מולר מהנבחרת לאחר 11 שנים, בהן הבקיע 29 שערים ב-85 הופעות.
לאחר הפרישה
מולר אימן בעונת 2007/2008 את ויקטוריה אשפנבורג מהליגה המחוזית של בוואריה, ולאחר מכן ביצע תפקיד ניהולי בקיקרז אופנבך. החל משנת 2015, מולר משמש כעוזר מאמן לברנד שטורק, חברו לשעבר בבורוסיה דורטמונד, בנבחרת הונגריה (מונה במקום אימרה סאביץ').
מולר הופיע על האריזה של הגרסה הגרמנית של משחק המחשב פיפ"א 98.
תארים
עם בורוסיה דורטמונד:
עם יובנטוס:
עם שאלקה 04:
עם נבחרת גרמניה:
תארים אישיים:
סלניט
סלניט (מיוונית "אבן הירח" בשל ברק הפנינה שלו) הוא מינרל המורכב מסידן וגופרית והרכבו הכימי הוא CaSO4•2H2O. הסלניט הוא סוג של גבס בעל גבישים מפותחים ולעיתים קרובות מכונה "פצלת משי".
סלניט הוא מינרל רך מאוד וקל לחרוץ בו בציפורן. קל למדי לכופף את הגבישים הדקים, אך הם נשברים אם מכופפים אותם מדי. גבישים שנתגלו בקנטקי גידלו תבניות מעוקמות למדי וצורות הדומות לעלי כותרת של פרח.
במקרים נדירים מאוד נכלאים מים בתוך הסלניט בזמן התגבשותו. ניתן לראות את בועית המים הזעירה זזה בזמן שמסובבים את האבן.
בתנאי יובש מדברי יכול חול להיכלא בתוך הגבישים בזמן יצירתם. תצורות סלניט חוליות מקבלות צורת שעון חול או הצורה המוכרת יותר של "שושנת המדבר". גבישי סלניט מסוג זה הם אטומים לחלוטין ונמצאו בכמויות גדולות באוקלהומה, טקסס, ומדבר סהרה.
אנדרה דיומא
אנדרה דיומא (בצרפתית: André Dumas; 7 בדצמבר 1918, מונטובן (Montauban) שבדרום צרפת – 23 ביוני 1996, לה רוש-סור-יון) היה כומר צרפתי, מרצה לפילוסופיה בפקולטה הפרוטסטנטית לתאולוגיה בפריז וחסיד אומות העולם.
קורות חיים
אביו של דיומא, שהיה רופא צבאי, נהרג בשבועות האחרונים של מלחמת העולם הראשונה. דיומא היה סטודנט צעיר לתאולוגיה. הוא למד בפריז ובמונפלייה, כתב מחקרים רבים בתחום והתמחה בכתביו של התאולוג דיטריך בונהופר. כמו כן הושפע רבות מכתביו של התאולוג הפרוטסטנטי השווייצרי קרל בארת, אצלו למד בבזל. דיומא היה פעיל בארגון הפרוטסטנטי Cimade - ארגון סיוע לזרים בצרפת.
פעילותו בתקופת השואה
בתקופת מלחמת העולם השנייה וגם לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה המשיך דיומא את לימודי התאולוגיה. במקביל המשיך את פעילותו ב-Cimade. הוא סייע ליהודים שנכלאו במחנה הריכוז ריווזאלט שבדרום צרפת לברוח לשווייץ וכן סיפק להם מסמכים מזויפים לשם הסתרת יהדותם. דיומא הקים קבוצת צופים עבור בני נוער שהיו כלואים במחנה וכך עודד את רוחם. אחד מהיהודים הכלואים במחנה אף שוחרר הודות להתערבותו של דיומא, שהעיד למענו ואף סיפק לו מסמכי זהות מזויפים.
לאחר המלחמה
משנת 1949 היה דיומא כומר בקהילה פרוטסטנטית בפו וכומר אוניברסיטאי בשטרסבורג. בין השנים 1961–1984 היה דיומא מורה לאתיקה במחלקה לפילוסופיה בפקולטה הפרוטסטנטית לתאולוגיה בפריז, בה היה גם הדיקן בין השנים 1973–1975.
בשנת 1994 הוכר דיומא על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
ישראל ברזילי
ישראל (יוֹלק) ברזילי (אייזנברג) (1 באוקטובר 1913 – 12 ביוני 1970) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם מפ"ם.
ביוגרפיה
ברזילי נולד בשנת 1913 בנישאווה שבפולין. למד בחדר ובגימנסיה היהודית בולוצלאווק. כבר בגיל 11 הצטרף לתנועת שומר הצעיר, מטעמה עבר הכשרה במזריץ לקראת העלייה לארץ. בשנת 1932 יצא לשנתיים לימודים בקונסרבטוריון בפריז שם בין מוריו היה פבלו קזאלס. ב-1934 עלה לארץ ישראל ועבד בפרדסים במסגרת גרעינים שהיו בהכשרה לקראת הקמת קיבוץ, וב-1938 נבחר לראש מחלקת המושבות של הקיבוץ הארצי.
בשנת 1939 היה ממייסדי קיבוץ נגבה. ב-1946 נשלח בשליחות לפולין אל שרידי השואה ואל ההנהגה הקומוניסטית החדשה במדינה. ב-1947 יצא לשליחות נוספת, שבה נפגש עם ההנהגות במדינות נוספות במזרח אירופה, ועם היהודים במחנות העקורים בגרמניה.
בעקבות הקשרים שיצר עם ההנהגה בפולין נשלח ברזילי בספטמבר 1948 לשמש כציר ישראל הראשון בפולין. בתפקיד זה פעל על מנת לאפשר עליית יהודים לישראל. הוא התפטר בשל חילוקי דעות בין מפ"ם, שאליה השתייך, לבין מפא"י, בעניין יחס ישראל לגוש הקומוניסטי, והוא סיים את תפקידו ב-1951.
ב-1947 נבחר ברזילי למזכיר הברית העולמית של מפ"ם, וב-1953 נבחר לתפקיד המזכיר המדיני של המפלגה. ב-1955 נבחר לראשונה לכנסת השלישית, ועם כינון הממשלה כיהן כשר הבריאות, תפקיד בו החזיק ברציפות עד 1961, בחלק מהתקופה, מ-1958 ל-1959, כיהן גם כשר הדואר עקב פרישת שרי המפד"ל מהממשלה. בנוסף לתפקידו כשר הבריאות היה "השר המדיני" של מפ"ם ונציגה בוועדת השרים לענייני ביטחון. בתקופה שלפני מבצע קדש היה בין המתנגדים לחבירה לבריטניה וצרפת והזהיר שהיא תביא למעורבות סובייטית במצרים. ב-1961 היה נציג מפ"ם ב"ועדת השבעה" שדנה בעסק הביש.
בתקופת הכנסת החמישית, בין 1961 ל-1965 מפ"ם הייתה באופוזיציה. בחלק מתקופה זו, החל מ-1963 כיהן ברזילי כסגן יושב ראש הכנסת.
כשר בריאות שם דגש על קידום הרפואה בפריפריה, והביא להקמתם של בתי החולים הממשלתיים באשקלון (כיום המרכז הרפואי ברזילי, שכשנה אחרי פטירתו נקרא על שמו) ובחדרה (המרכז הרפואי הלל יפה). הוא התעמת רבות עם החרדים בנושא של נתיחות שלאחר המוות, וגם של השתלות איברים: השתלת הלב הראשונה בישראל, בדצמבר 1968, עוררה סערה בשל טענות החרדים נגד קביעת המוות של התורם על פי מוות מוחי, ובשל אי קבלת אישור משפחתו, דבר שהיה אז חוקי. בעת ערב ראיונות פומבי שהתקיים בהיכל התרבות ב-1 בפברואר 1969, שבו השתתף ברזילי יחד עם שני רופאים לשיחה על ההשתלה, התפרצו בני משפחתו של אברהם סדגת, שמגופתו נלקח הלב להשתלה, העלו האשמות, ויחד עם אנשים נוספים שהביאו אותם עוררו מהומה באולם. ברזילי לקה בהתקף לב ונפטר חודשים ספורים אחר-כך. בסך הכל הוא כיהן כשר הבריאות במשך למעלה מתשע שנים – תקופת הכהונה הארוכה ביותר של שר בריאות במדינת ישראל.
במקביל לפעילותו הפוליטית, לא נטש את תחום המוזיקה. הוא ניצח על מקהלת קיבוצו, ונחשב לאחד ממנצחי המקהלות הטובים בארץ, היה פעיל בחבר הנאמנים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובארגון הזמריה, ואף עמד בראש הוועדה שבחרה את השירים לפסטיבל הזמר והפזמון בשנותיו הראשונות. הוא גם ליווה את מורו מימי לימודיו בפריז, פאבלו קזאלס, בביקורו הראשון בישראל.
נקבר בקיבוצו, נגבה, בהלוויה ממלכתית בהשתתפות ראשי המדינה. על שמו נקרא המרכז הרפואי ברזילי באשקלון.
אנטוניו רמליו איאנש
אנטוניו רמליו איאנש (בפורטוגזית: António dos Santos Ramalho Eanes, נולד ב-25 בינואר 1935) הוא פוליטיקאי פורטוגזי, גנרל בצבא פורטוגל, אשר במשך עשור שנים (1986-1976) כיהן כנשיא המדינה (ה-16) והיה מהחשובים במבססי הדמוקרטיה בה.
קורות חיים
נשוי מאז 1970, למריה מנואלה (לבית דוארטה נטו) ואב לשני בנים.
כשפרצה מהפכת הציפורנים הפורטוגזית ב-1974, כנגד הדיקטטורה של מרסלו קייטנו, יורשו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר, היה רמליו איאנש באנגולה, כחלק מהצבא הקולוניאלי שם. הוא חזר לליסבון, השתתף במהפכה ובעקבות הצלחתה מונה על ידי ראשי הכת הצבאית לנשיא ה-RTP (הטלוויזיה הציבורית הפורטוגזית), בלי לפרוש מהצבא ומהכת השלטת.
ניסיון ההפיכה הקומוניסטי והבחירה לנשיאות
הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בפורטוגל נערכו באפריל 1975, לאספה שתכונן את חוקתה החדשה של המדינה. המפלגה הקומוניסטית הפורטוגלית (PCP) קיבלה בהן כ-13% בלבד מהקולות. בנובמבר 1975, כשנה וחצי לאחר "מהפכת הציפורנים" וכחצי שנה לאחר הבחירות הדמוקרטיות הראשונות הללו, ניסה הפלג הקומוניסטי של הכת הצבאית, להשתלט על המדינה ולעצור את תהליך הדמוקרטיזציה. רמליו איאנש עמד בראש הפלג הפרו דמוקרטי של הכת הצבאית, שהיה יותר סוציאל-דמוקרטי באופיו. הוא ניצח בעימות כנגד הקומוניסטים וקיבע בכך את הכיוון הדמוקרטי והפרו מערבי של פורטוגל, לעשורים שלאחר מכן.
ביוני 1976, כחצי שנה לאחר דיכוי ניסיון ההפיכה הקומוניסטי נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות פורטוגל, על פי חוקתה החדשה. בבחירות אלה ניצח רמליו איאנש ברוב מוחץ של כ-62% מהקולות, משום שנתמך על ידי מרבית הכוחות הדמוקרטיים במדינה, מימין למפלגה הקומוניסטית. שלושת המתחרים האחרים, נציגי המפלגה הקומוניסטית עצמה כמו גם הפלג השמאלי רדיקלי בכת הצבאית, התחלקו בשאר הקולות, כשזכו כל אחד בכ-14% ופחות.
נשיא פורטוגל
רמליו איאנש החל לכהן כנשיא פורטוגל ב-14 ביולי 1976. בארבע השנים של הקדנציה הראשונה שלו, הוא הפקיד את ראשות הממשלה בידי אישים מהשמאל הדמוקרטי. ממשלות אלה אמנם שמרו ומיסדו את הדמוקרטיה במדינה, אך המצב הכלכלי נותר גרוע וכתוצאה מכך נטתה דעת הקהל יותר ויותר ימינה. בחירות 1979 ו-1980 לפרלמנט הפורטוגלי ביטאו תזוזה זו בדעת הקהל ולרמליו איאנש לא נותרה ברירה אלא להטיל את הרכבת שתי ממשלותיו לאחר מכן, על נציג הימין - מרכז במדינה.
למרות התזוזה ימינה, בסוף 1980 נבחר רמליו איאנש אישית, מחדש, לנשיאות פורטוגל ושוב ברוב מוחלט - כ-56% מהקולות. בניגוד לבחירות לנשיאות ארבע שנים קודם לכן, הפעם, יריבו העיקרי היה נציג איחוד כוחות הימין - מרכז הדמוקרטי, אנטוניו סוארש קרניירו, שזכה בכ-40% מהקולות.
ממשלת השמאל של סוארש שלטה בפורטוגל כשנתיים עד אמצע 1985 ונפלה גם היא, משנכשלה בתיקונו של המצב הכלכלי. באותה תקופה כבר עמד רמליו איאנש לקראת סיום נשיאותו, בשל האיסור החוקתי להיבחר לנשיאות פורטוגל יותר מפעמיים ברצף. הוא סמך על כך, שלמרות דעותיהם הדומות, לא יטילו עליו הבוחרים את האחריות לכשלונותיו הכלכליים של סוארש והקים מפלגת שמאל דמוקרטי משל עצמו - "מפלגת החידוש הדמוקרטי" ( Partido Renovador Democrático).
לאחר הנשיאות
בבחירות אוקטובר 1985 זכתה אמנם מפלגתו החדשה של הנשיא, להישג, כשקיבלה כ-18% מהקולות (הנשיא עצמו כיהן עדיין עד 9 במרץ 1986), אבל אף גוש לא קיבל בבחירות אלה רוב וכתוצאה מפיצול המחנות, גם לא נוצרה מפלגת שלטון של ממש. הממשלה שהוקמה - ממשלת שמאל - מרכז כללה גם את מפלגתו של רמליו איאנש, אבל הייתה ממשלת מיעוט בלתי יציבה, שהחזיקה מעמד כשנה וחצי בלבד. נפילתה ובחירות יולי 1987 שבעקבותיה, סימנו גם את סוף דרכו הפוליטית של נשיאה ה-16 של פורטוגל. מפלגתו קיבלה כ-5% בלבד מהקולות (לעומת כ-18% שנתיים קודם לכן) ואיבדה 38 מ-45 המקומות שהיו לה בפרלמנט הפורטוגזי. הוא התפטר ממנה מיד לאחר התבוסה ומאז הוא ממשיך בפוליטיקה רק כחבר במועצת המדינה, גוף בו הוא מכהן עקב היותו נשיא נבחר לשעבר של פורטוגל.
סופוצ'אני
מנזר סופוצ'אני (בסרבית: Манастир Сопоћани) השוכן במרחק של 16 ק"מ מהעיר נובי פאזאר (Novi Pazar או Нови Пазар) בדרום-מערב סרביה, הוקם בשנת 1260 על ידי המלך סטפאן נמאניה (Стефан Немања). המנזר הוקם ליד העיר סטארי ראס ששימשה אותה עת כבירתה של ממלכת ראשקה הסרבית, והמלך ייעד אותו לשמש כמשכן לקבר הוריו ולקברו שלו.
כנסיית המנזר הוקדשה לשילוש הקדוש והוקמה בהשפעת האדריכלות הרומנסקית. בנייתה נשלמה ב-1265, וזמן קצר לאחר מכן היא עוטרה בפרסקאות, שהידוע שבהם נמצא על הקיר המערבי של הספינה היחידה במבנה והמתאר את "תרדמת הבתולה". בין 1338 ל-1345 נבנה בכנסייה מגדל פעמונים ונוסף לה נרתקס שמשני צדדיו שתי קפלות. גם בנרתקס פרסקאות המתארים דמויות ממשפחות המלוכה, אך ציור הקיר שעל הכיפה באולם הראשי, שתיאר ככל הנראה, את ישו המלך ואת השליחים, נעלם לחלוטין. בקפלות ציורי קיר מאוחרים יותר המתארים את מותו של סטפאן אורוש הראשון ואת העברת עצמותיו למנזר סטודניצה.
בחלקה השני של המאה ה-17 נאלצו הנזירים לעזוב את המנזר במספר הזדמנויות בשל האיום העות'מאני אך חזרו ושבו אליו. לבסוף ב-1689 שלחו העות'מאנים אש בכנסייה, והנזירים נמלטו לקוסובו. העות'מאנים גנבו את העופרת שבגג המבנה, והמנזר נותר עזוב משך כמאתיים שנים, ובנייניו נהרסו וכוסו באדמה. הוא נפגע שוב במלחמת הבלקן הראשונה, אך שופץ במאה ה-20 לאחר מלחמת העולם השנייה, ויושב מחדש על ידי נזירים.
בשנת 1979 הוכרז המנזר, יחד עם שרידיה של העיר סטארי ראס, כאתר מורשת עולמית.
תולדות הפילוסופיה המערבית (ספר)
תולדות הפילוסופיה המערבית (באנגלית: A History of Western Philosophy) הוא ספר מקיף על תולדות הפילוסופיה המערבית החל מהפילוסופיה קדם-סוקרטית ועד הפילוסופיה האנליטית של תחילת המאה העשרים. הספר נכתב על ידי הפילוסוף והמתמטיקאי ברטרנד ראסל ויצא לאור בשנת 1945.
הספר מהווה ניסיון ראשון לספר את תולדות הפילוסופיה מנקודת מבט היסטורית ותרבותית. הספר זכה להצלחה רבה מזמן הוצאתו ונחשב גם כיום לרב-מכר, זאת למרות ביקורת אקדמית רבה אודותיו. הספר נכלל ברשימת היצירות אשר בגינן קיבל ראסל את פרס נובל לספרות ב-1950.
הרקע לכתיבתו
הספר נולד מתוך סדרת הרצאות על ההיסטוריה של הפילוסופיה אשר הועברה על ידי ראסל בזמן מלחמת העולם השנייה בפילדלפיה בין השנים 1941–1942. חלק גדול מהמחקר ההיסטורי הנדרש לספר נעשה על ידי אשתו השלישית של ראסל, פטריסיה (ראסל התגרש ממנה מאוחר יותר). ב-1943 ראסל קיבל מקדמה של $3000 מהוצאה לאור לכתיבת הספר וכתב אותו במשך שנתיים.
מבנה הספר
שמו המלא של הספר הוא "תולדות הפילוסופיה המערבית והקשר שלה לנסיבות פוליטיות וחברתיות מימי קדם ועד ימינו" (A History of Western Philosophy And Its Connection with Political and Social Circumstances from the Earliest Times to the Present Day). הספר מחולק לשלושה חלקים מרכזיים ובתוכם חלוקות משנה לפילוסופים, זרמים או תקופות זמן.
התגובות לספר
ב-1945 פורסם הספר בארצות הברית ושנה לאחר מכן בבריטניה. הספר זכה להצלחה ובמהרה הפך לרב-מכר. הדבר הקנה לראסל רווחה כלכלית לשארית חייו, כמו גם אפשרות לשלם דמי מזונות לשלוש גרושותיו. לעומת זאת, באקדמיה התקבל הספר בצורה קרירה יותר בשל כתיבה לא אקדמית הכוללת הומור רב, חוסר בהערות שוליים, התעלמות מפילוסופיה קדם מודרנית, הכללות והפשטות.
תרגום לעברית
למרות מרכזיותו, הספר לא תורגם מעולם לעברית. יהודה מלצר מתייחס לכך בהקדמה לתרגום העברי של "חלום התבונה" (ספרו של אנתוני גוטליב אשר יצא לאור בספרי עליית הגג) ורואה בספר החדש החזרת חוב למדף הספרים העברי.
לקריאה נוספת
Russell, Bertrand: A History of Western Philosophy, Simon & Schuster, 1972
צבי מזא"ה
צבי מזא"ה (נולד ב־1946) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים
נולד בירושלים וגדל במושב חמ"ד. בשנים 1979-1967 למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבל תואר דוקטור בפיזיקה. את עבודת הדוקטורט שלו עשה על מערכות של כוכבים משולשים. מאז הוא איש סגל באוניברסיטת תל אביב. השתלם באוניברסיטת ברקלי והיה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד, במוזיאון הלאומי לחלל ותעופה בוושינגטון, במצפה הכוכבים של ז'נבה, באוניברסיטת אמסטרדם ובאוניברסיטת אוקספורד. שימש כמנהל מצפה הכוכבים של אוניברסיטת תל אביב וכראש המחלקה לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה שם.
פרופ' מזא"ה היה מן הראשונים שחיפשו כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש, והשתתף בגילוי בן הזוג הבלתי נראה של הכוכבHD 114762, שהיה המועמד הראשון לכוכב לכת כזה. מאז הוא חוקר את כוכבי הלכת החוץ שמשיים בעזרת תצפיות מן הארץ והחלל, כשהוא חבר בצוות החללית האירופאית CoRoT, האמריקאית Kepler, ולאחרונה האירופאית Gaia.
מזא"ה גם חוקר חורים שחורים הנמצאים במערכת של שני גופים החגים זה מסביב לזה. הוא השתתף בצוות אסטרונומים בינלאומי, שהצליח למדוד את המסה של חור שחור הנע סביב בן הזוג שלו בגלקסיה השכנה M33, הנמצאת במרחק של כ-3 מיליון שנות אור מכדור הארץ. על פי המדידה, M33 X-7 הוא החור השחור הכבד ביותר הידוע עד כה במערכת כפולה.
בתחילת העשור השלישי של המאה ה-21 השתתף מזא"ה בגילויים של שני חורים שחורים Gaia BH1 ו- Gaia BH2 הקרובים ביותר לכדור הארץ, הראשון במרחק של כ-1500 והשני כ-4000 שנות אור.
למזא"ה בת וארבעה בנים –מרב, חגי, יואב, חנן ואיציק.
על דת ומדע
צבי מזא"ה הוא יהודי דתי ליברלי. כיהן כחבר הנהלה בתנועת "נתיבות שלום", והיה פעיל במפלגת מימד.
תקפות התורה, לסברתו של מזא"ה, בעקבות ישעיהו ליבוביץ, אינה נובעת מקדושתה העצמית, אלא מהקדושה שחז"ל העניקו לה. לתפיסתו, חז"ל היו אלו שקבעו את סגנון וצורת היהדות, והם אלו שקבעו אלו כתבים יהפכו קאנוניים, ולפיכך, הפכו אלה לכתבי הקודש; וכן, מהן המצוות שיקודשו לעומת מצוות אחרות שידחקו או יבוטלו.
יוסף הרמתי
יוסף הרמתי מוזכר בברית החדשה כבעל חלקת הקבר בו נקבר ישו לאחר צליבתו. יוסף היה תושב רמתיים ועל פי המסופר בבשורה על פי מתי כ"ז 57, היה עשיר ונעשה לתלמיד של ישו. על פי הבשורה על פי לוקאס הוא האמין בישו, ועל פי הבשורה על-פי מרקוס היה יוסף הרמתי חבר הסנהדרין (מרקוס ט"ו 42), הלך לפונטיוס פילאטוס וביקש את גופתו של ישו. יוסף רכש את התכריכים (על פי מרקוס ט"ו 46) והוריד את גופת ישו מהצלב בגולגותא, ואז בסיועו של ניקודמוס קבר את ישו בקבר שנכרה עבור יוסף, בנוכחות מרים המיגדלית, מרים, אם ישו ומספר נשים נוספות (לוקאס כ"ג 53- 55).
על פי האמונה הנוצרית מעשיו נובאו על פי האמור בספר ישעיהו בפרק נ"ג המתאר בפסוק ט', על פי האמונה הנוצרית את צליבת ישו בין שני רשעים ואת קבורתו בקבר אדם עשיר: "ויתן את רשעים קברו ואת עשיר במתיו על לא חמס עשה ולא מרמה בפיו".
על שמו ועל שם ניקודמוס הקדוש קרוי מנזר ניקודמוס הקדוש בעיר רמלה, והקפלה המערבית ביותר בכנסיית הקבר מוקדשת לו.
התפתחות האגדות
מאז המאה השנייה החלו להיווצר אגדות רבות על דמותו של יוסף הרמתי. בספר מעשי פילאטוס (המהווה ספר חיצוני לברית החדשה), המופיע בבשורה על פי ניקודמוס, מוזכר יוסף. היסטוריונים נוצריים כגון אירנאוס, היפוליטוס מרומא, טרטוליאנוס ואוזביוס הוסיפו פרטים נוספים על סיפור יוסף המתואר בברית החדשה, וגם הילריוס מפואטיה הוסיף אגדות רבות המזכירות אותו.
במהלך המאה ה-12 קושר יוסף עם אגדות המלך ארתור והוא מוזכר בתור השומר הראשון של הגביע הקדוש. על פי המסופר בספרו של רוברט דה בורון הקרוי "Joseph d'Arimathie", קיבל יוסף את הגביע מדמותו של ישו שהופיע בפניו, ולאחר מכן נסע יוסף לאנגליה עם הגביע.
הבשורה על פי ניקודמוס
ב"בשורה על פי ניקודמוס" מתוארים פרטים רבים שאינם מוזכרים בברית החדשה. בין פרטים אלה מופיע תיאור של המפגש בין יוסף לפילטוס בבואו לבקש את גופת ישו, וכן מסופר על הקבר שבנה יוסף לעצמו. על פי ספר זה הסנהדרין כולאים את יוסף לאחר שקבר את ישו בחדר שחותם על דלתו, אולם יוסף נעלם מהחדר אף שהחדר נשאר נעול וחתום. מאוחר יותר הוא נפגש עם הזקנים ומספר להם שבעת שהתפלל בכלאו את תפילת השבת הופיע אור גדול סביבו והוא הורם ונלקח למקום אחר שם הוא נשטף במים ובמור ובשמים וכאשר פתח את עיניו ראה את ישו, שהודה לו על קבורתו ותכריכיו והוא נלקח למיטתו ברמתיים.
תיאורי יוסף מימי הביניים
ההתייחסויות ליוסף הרמתי בימי הביניים נסובים סביב שתי תמות עיקריות:
שליח במאה הראשונה
אחת ה"אגדות" העיקריות סביב יוסף היא בדבר היותו של מייסד הנצרות באיים הבריטיים. אף שהייתה אמונה רבה באמיתותם של אגדות אלה בימי הביניים, היסטוריונים מודרניים מטילים ספקות רבים באשר לאמיתותן. ההיסטוריון טרטוליאנום (155 - 222) כתב כי בריטניה הפכה נוצרית בזמנו, אולם לא כתב מי ניצר את תושבי המקום. אוסביוס (260 - 340), בישוף קיסריה כותב בספרו "Demonstratio Evangelica Bk. 3" כי היה שליח שניצר את האיים הבריטיים, וכך כותב גם הילריוס מפואטייה (300 - 376).
היפוליטוס מרומא (170 - 236) מזהה את שבעים התלמידים של ישו שנשלחו על ידו להפיץ את הנצרות וקובע כי היה זה יוסף שנשלח לבריטניה.
הגביע הקדוש
האגדה המקשרת בין יוסף לגביע הקדוש מספרת כי יוסף החזיק את הגביע הקדוש - הכוס אליה נזל דמו של ישו בזמן צליבתו - והמשיך לשמור עליו. על פי חלק מהמסורות מדובר בגביע העץ שישו שתה ממנו בזמן הסעודה האחרונה. אחרים אומרים שמדובר בגביע העץ בו הוא שתה, ובשני כלים נוספים: האחד מכיל את דמו של ישו והאחר את זעתו שנוגבה מגופו לאחר שהורד מהצלב.
ג'ון מגלסטונבורי (1393–1464) טוען כי המלך ארתור היה צאצא של יוסף מצד אימו. אולם בעת שנכתב ספרו היו האגדות הארתוריות וקישורן לגביע הקדוש נפוצות בבריטניה. אין מקור מוקדם יותר המקשר בין יוסף לארתור.
המטה הפורח
על פי אחת האגדות הקשורות ליוסף, יוסף נעץ באדמה את מטהו וזה פרח והצמיח עלים. מעשה דומה מיוחס למספר קדושים נוצריים נוספים.
אוגוסט דה מרמון
אוֹגוּסְט פְרֶדְרִיק לוּאִי וְיִסֶּה דֶּה מַרְמוֹן (בצרפתית: Auguste Frédéric Louis Viesse de Marmont, נהגה: מַרְמוֹ; 20 ביולי 1774 – 2 במרץ 1852), דוכס רז'וס (דוברובניק), מרשל הקיסרות ועמית האספה הלאומית ברסטורציה הצרפתית היה מצביא, אריסטוקרט ופוליטיקאי צרפתי בכיר במהלך המאה ה-19 המוקדמת.
ב-1811 הוטל עליו הפיקוד על ארמיית פורטוגל במסגרת מלחמת חצי האי והוא נפצע קשות במהלך קרב סלמנקה ב-1812. הוא הוכיח את יכולתו האסטרטגית במהלך המערכה בגרמניה וקרב לייפציג בפרט, ובהמשך גם במערכה על צרפת ב-1814. כמפקדים בכירים אחרים נטש מרמון את נפוליאון והחל במשא ומתן עם ארצות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
מרמון היה לחבר בית העמיתים של האספה הלאומית זמן קצר לאחר הכתרת לואי השמונה עשר, מלך צרפת. במהלך מאה הימים ברח עם המלך לגלות בגנט ושב עם הרסטורציה השנייה. הוא השקיע חלק נרחב מכספו בתעשיות שונות ונכנס ואיבד את רוב כספו לחובות. במהלך מהפכת יולי 1830 מינה אותו שארל העשירי, מלך צרפת למפקד המשמר המלכותי בפריז. בסופן של שלושה ימי קרבות בבירה נסוג מרמון לנוכח עלייתו של לואי פיליפ, דוכס אורליאן האהוד.
מרמון, בדומה למלכו שארל העשירי, יצא לגלות, תחילה בממלכה המאוחדת ובהמשך באימפריה האוסטרית. בשנותיו האחרונות עבר מסעות שונים ופרסם כתבים שלו. מרמון נפטר ב-1852 בוונציה, ממלכת לומברדיה-ונציה בתוך האימפריה האוסטרית. לאחר מותו בוונציה, גופתו הועברה חזרה לצרפת, איפה שהוענקו לו במותו מסדרי כבוד מידי הקיסרות השנייה שנוסדה זה עתה.
קריירה מוקדמת
בנו של קצין אריסטוקרט, אוגוסט פרדריק לואי ויסה דה מרמון נולד ב-20 ביולי 1774 בשאטילון-סור-סן, בחבל בורגנדי (כיום בחבל בורגון-פראנש-קונטה), ממלכת צרפת. בתחילה אביו ייעד אותו לקריירה משפטית, אך אוגוסט התעקש להתקדם בחייו בקריירה צבאית. מרמון למד בבית הספר לתותחנים בשאלון-אן-שמפאן – שם התיידד עם ז'אן אנדוש ג'ונו – לימים דוכס אברנטש – אשר למד גם כן בבית הספר לתותחנים.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ומלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, מרמון עזב את לימודיו בשנת 1792 כדי להתמנות לסגן משנה ברגימנט התותחנים הראשון של חיל הרגלים, אותה היחידה בו שירת נפוליאון בונפרטה שש שנים קודם לכן. האחרון הבחין במרמון במהלך המצור על טולון, התפלא מהישגיו הצבאיים, וצירף אותו במהירות כעוזר מטה, תחילה היה זה מינוי שנעשה באופן לא רשמי ולאחר מכן באופן רשמי למדי בפברואר 1796, עם תנועת צבאם אל חצי האי האפניני.