cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוקסט
!Crash! Boom! Bang
בשנת 1995 הוציאה הלהקה אוסף בשם "!Don't Bore Us - Get to the Chorus", שהכיל שירים רבים, ובנוסף שיר חדש בשם "You Don't Understand Me", שהיה להיט גדול בשוודיה ובאירופה. הלהקה החליטה לעשות מחווה לדרום אמריקה וליפן, והוציאה רק בתחומי אזורים אלו את האלבום "Rarities" שהכיל חלק מהחומר של הופעות ה-Unplugged משנת 1993. כמו כן, בשנת 1996, יצא אלבום בלעדי לספרד ולאמריקה הלטינית - "Baladas En Español" ("בלדות בספרדית"). אלבום זה לא היה אלא אוסף קאברים של מספר רב של להיטי רוקסט בשפה הספרדית. האלבום מכר היטב בארגנטינה, אך גם במדינות אחרות בדרום אמריקה. באותה שנה הוציאה פרדריקסון אלבום סולו נוסף משלה בשם "I En Tid Som Vår" ("בִּזמן כמו שלנו"). פר גסלה התאחד עם להקתו יילנה טידר, ויצא לסיבוב הופעות מוצלח בשוודיה.
Have A Nice Day והאלבום האחרון Room Service
במהלך 1997 הוציא פר גסלה אלבום סולו משלו בשפה האנגלית - "The World According to Gessle". השיר "I'll Be Alright" היה בשיתוף עם פרדריקסון, כאשר היא שרה כזמרת רקע. באותה זמן הוא הוציא גם אלבום אוסף של שיריו השוודיים - "Hjärtats Trakt" ("אזור הלב").
עבר הרבה זמן מאז רוקסט הופיעו, ובשנת 1998 הלהקה התאחדה שוב. האלבום החדש - "Have A Nice Day", יצא בשנת 1999. האלבום הכיל אלמנטים של האוס וטכנו, והכיל שירים שהחזירו את רוקסט לראש הטבלה השוודית. הסינגל הראשון, "Wish I Could Fly", החזיר את רוקסט לראש הטבלה בבריטניה. המכירות בדרום אמריקה קפצו גם כן, אך האלבום לא הגיע לארצות הברית. בשנת 2000, הוציאה פרדריקסון אוסף של שיריה השוודיים תחת השם "Äntligen" ("סוף כל סוף"). באותו זמן חתמה רוקסט הסכם הפצה של הדיסק "!Don't Bore Us, Get to The Chorus" בארצות הברית. הלהקה החליפה חלק מהשירים שלא הצליחו בארצות הברית בסינגלים מהאלבום "Have A Nice Day".
האלבום "Room Service" יצא בשנת 2001, ולדאבונו של הצמד מכר מיליון וחצי עותקים בלבד. להיטים כמו "The Centre of The Heart" ו-"Milk and Toast and Honey" הפכו לשירים גדולים בשוודיה ובברזיל. רוקסט שוב יצאה לסיבוב הופעות. גסלה טען באחד מראיונותיו שהוא דווקא לא מרוצה מאלבום זה. ב-2002 יצא הסינגל "A Thing About You", ובהמשך יצאו האוספים "The Ballad Hits" ו-"The Pop Hits", בסוף 2002 ובתחילת 2003. לאחר מכן יצא הסינגל "Oppurtunity Nox" שהופיע באלבום "The Pop Hits".
אלבומי הסולו Mazarin ו-The Change
ביוני 2003 הוציא גסלה את אלבום הסולו השוודי הראשון שלו מזה 18 שנה. אחד השירים, "På Promenad Genom Staden" ("טיול בעיר") הופק בליווי קולה של פרדריקסון. האלבום "Mazarin" הצליח מאוד בשוודיה, והיה מקום ראשון במצעדים. בשנת 2004, התאחד גסלה שנית עם להקתו יילנה טידר והוציא את האלבום "!Finn 5 Fel" ("מְצא 5 שגיאות!").
בינתיים, בספטמבר 2002, אחרי שיום אחד פרדריקסון התעלפה, היא אובחנה בגידול סרטני במוח. במהלך ניתוח, הוסר הגידול. במהלך החלמתה היא הלחינה וכתבה שירים לאלבומה החדש - "The Change", שיצא בשנת 2004 ברחבי העולם מלבד בארצות הברית. האלבום קיבל השראתו מהתמודדותה של פרדריקסון עם המוות. בעלה של מארי, מיקאל בוליוס, הלחין חלק מהשירים וסייע לה. האלבום התאפיין בשירי בלוז ושירים מלנכוליים. היה זה ניסיון להתרחק מהסגנון הקודם של רוקסט. האלבום מכר 30 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו בשוודיה. על פי נתונים שפורסמו בשנת 2005, ברחבי העולם הוא הצליח למכור למעלה מ-350 אלף עותקים. הסינגל "2nd Chance" נכנס לטבלת ה-Top 10 של שוודיה.
אלבום הפלטינה של גסלה והפרס המשותף
כשהוא עדיין משקיע במסע פרסום, פגש גסלה את מארי פרדריקסון במלון דורצ'סטר בלונדון. היה זה אירוע של בי.אמ. איי (Broadcast Music Incorporated), והשניים קיבלו פרס על כך שהשיר "It Must Have Been Love" נוגן יותר מארבעה מיליון פעמים ברדיו האמריקני. בנוסף, גסלה ועמיתו המלחין מאטס פרשון קיבלו פרס בעקבות הצלחתו של הקאבר של להקת D.H.T לשיר "Listen To Your Heart". אותו קאבר מכר למעשה תקליט פלטינה. אירוע זה מציין את ההופעה הפומבית הראשונה של השניים, מאז חלתה פרדריקסון בסרטן בשנת 2002.
A Collection of Roxette Hits
בינתיים, בסוף יוני השיקה מארי פרדריקסון אלבום חדש שלה בשוודית. שם האלבום "חברי הטוב ביותר" (בשוודית - Min Bäste Vän) נבחר על שם השירים שאיתם גדלה, שלטענתה היו החברים הטובים ביותר שלה. זהו דיסק שכולו קאברים של שירי שנות ה-70 האהובים עליה. מעריצי רוקסט שמחו למשמע הידיעה, אך רבים כעסו שפרדריקסון המשיכה עם קריירת הסולו שלה ולא משקיעה מספיק ברוקסט.
מיד לאחר מכן הכריזה הלהקה על אוסף חדש בשם "!A Collection of Roxette Hits - Their 20 Greatest Songs" ועל אוסף מורחב בשם "The Rox Box/Roxette '86-'06", שיכילו בין השאר סינגל חדש וקצבי בשם "One Wish". הסינגל יצא לחנויות ב-22 בספטמבר והאוספים ב-18 באוקטובר.
כשנחשפה רשימת השירים המלאה של אוסף ה-"Rox Box", התאכזבו מעריצי רוקסט רבים, כשנודע כי רק 3 דמואים חדשים כלולים במארז (לא כולל שני הסינגלים החדשים). זאת בניגוד להבטחתו של פר גסלה, כי 14 דמואים של שירים חדשים ייחשפו. רבים מן המעריצים חשים שהאוסף החדש הוא ניסיון נוסף של חברת התקליטים להרוויח כסף, שכן זהו האוסף השלישי של רוקסט והוא אינו מחדש כל כך.
מארי פרדריקסון הדגישה שבשלב זה אין תוכניות לקאמבק אמיתי, "אולי סיבוב הופעות קטן", היא אמרה.
"20 שנה של עשיית פופ!"
כשנתגלה הגידול המוחי אצל מארי פרדריקסון ב-2002, הזמרת וכל מי שקרוב אליה נמלאו הלם וחרדה. "זה היה מפחיד. יש הרבה דרגות של סרטן וכמובן שחייתי במתח. אני לא חושב שהסיכוי היה אפילו 50/50 שהיא תשרוד את זה", אמר פר גסלה לעיתון "אקספרסן" ב-2006, "זה מדהים שמארי החלימה. עכשיו רוקסט חזרו, אפילו שההנחה היא שונה". גסלה, שהיה פרודוקטיבי מאוד במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000, מסביר שהיוזמה של חגיגות ה-20 באה דווקא ממארי. לאחר שהקליטו את "One Wish", הקליט הצמד שיר נוסף בשם "Reveal". "האמת שלא דיברנו על חזרה אמיתית. אני לא יודע מה אני רוצה לעשות. מצד אחד זה כיף, כמובן, אבל איני יודע אם יש טעם להמשיך. זה כבר לא מפתה לצאת למסעות קידום ולשיר מאחורי פלייבק בווינה, המבורג או מדריד", אומר גסלה. בשאלה הנוגעת לפרדריקסון אמר: "טבעי שמדובר במארי חדשה לגמרי היום. כשמשהו כזה קורה צריך לשקול מחדש הכל. זה לא עוזר כמה תקליטי זהב תלויים לך על הקיר כשאתה חולה". גסלה הסביר שקול הזימרה של פרדריקסון חזר בכוח מלא, אולם קיימות נסיבות אחרות. "יש לה בעיות בקריאה מהירה, היא מתקשה לזכור דברים. הכול הולך לאט יותר. אולי אפשר לעבוד על זה, אבל זה לוקח זמן". השתתפותה של רוקסט במופע "Världens barn" ("ילדי העולם") השוודי, היוותה קאמבק. השיר "One Wish" זינק במהירות למקום השני בטבלה השוודית, וגם החל לטפס בכל העולם. גסלה נסע לניו יורק על מנת לתכנן את הקאמבק האמריקני.
בפברואר 2011 יצאה רוקסט לסיבוב הופעות ברחבי העולם, ובמסגרתו קיימה בחודש אוקטובר הופעה בתל אביב. חברי הלהקה המשיכו להופיע במהלך העשור בהופעות משותפות אך גם בסולו. ב-2016 הוציאו את אלבומם האחרון "good karma". ב-2019 מארי נפטרה ממחלת הסרטן, לאחר מאבק של מספר שנים.
מרכז לתלמידים מחוננים - מזרח ירושלים
מרכז לתלמידים מחוננים – מזרח ירושלים (בערבית: بالعربيه: مركز للطلاب الموهوبين - شرقي القدس) הוא מוסד רשמי של משרד החינוך תחת ההנחיה והפיקוח של האגף למחוננים ומצטיינים ובשיתוף עם מנח"י (מינהלת חינוך ירושלים) של עיריית ירושלים. המרכז שוכן בהר הזיתים במבנה בית הספר התיכון א-טור לבנים שבשכונת א-טור.
המרכז מהווה מסגרת העשרה לתלמידים מבתי ספר ממלכתיים רשמיים ממזרח ירושלים אשר אותרו כמחוננים. המרכז מאפשר לאותם תלמידים ללמוד במסגרת ייחודית המותאמת לצורכיהם וליכולותיהם, להעצים ולהוביל תרבות שבה מצוינות אישית ואנושית ערך מרכזי תוך רגישות ומחויבות לחברה.
מטרת המרכז היא להעניק לתלמידים מחוננים ממזרח ירושלים מסגרת לימודים מעשירה, מפתחת ותומכת, שתאפשר להם ללמוד ולהתפתח בהתאם לכישוריהם ואפיוניהם המיוחדים באווירה חופשית ומחייבת כאחת.
הלימודים במרכז מתקיימים במסגרת יום העשרה שבועי, ובשאר ימות השבוע התלמידים לומדים בבתי הספר הרגילים שלהם.
תוכנית הלמודים
תוכנית הלימודים במרכז מותאמת לצורכיהם וליכולותיהם של התלמידים המחוננים, ונלמדת בדרכי הוראה מגוונים ובתחומי דעת ונושאים שאינם כלולים בתוכנית הלימודים הפורמלית, כולל אומנויות, הומניסטיקה, מדעים מדויקים ועוד.
בין הקורסים הנלמדים במרכז: עיתונאות וצילום, הזמנה לעולם השחמט, כימיה בגישה חוקרת, גאוגרפיה וטבע של הארץ, ביומימטיקה, כתיבה יוצרת. השיעורים כוללים דיונים, סדנאות חקר, קבוצות חשיבה והתנסויות אישיות וקבוצתיות.
בידרמן
בידרמן (Biedermann) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו אדם הגון.
L-39 אלבטרוס
אארו L-39 אלבטרוס (בצ'כית: Aero L-39 Albatros) הוא מטוס אימון סילוני תת-קולי מתוצרת חברת אארו וודוכודי שבצ'כוסלובקיה בזמנו. המטוס שימש לאימון ראשוני ומתקדם ואף שימש כמטוס תקיפה קל. למרות שהמטוס יוצר ושירת בברית ורשה, הוא מעולם לא קיבל קוד דיווח נאט"ו.
זהו מטוס האימון הסילוני הנפוץ בעולם, עם 2,900 מטוסי L-39 ששירתו בלמעלה מ-30 חילות אוויר שונים.
המטוס היווה בסיס לפיתוח מספר מטוסים ביניהם ה-L-59 סופר אלבטרוס וה-L-159 ALCA. כמו כן דגם מתקדם של המטוס המכונה L-39NG נמצא ביצור החל מ-2015.
פיתוח
בשנת 1964 פותח מכרז שקרא לפיתוח מטוס אימון סילוני להחלפת מטוסי האירו L-29 דלפין המתיישנים וכונה C-39 (ה-C לקוחה מהמילה הצ'כית Cvičný – אימון). ב-4 בנובמבר 1969 מטוס האב-טיפוס הראשון ביצע את טיסת הבכורה שלו. בשנת 1971 החל הייצור הסדרתי למטוס שכונה L-39C. במהלך שנת 1972 המטוס הוכר על ידי מרבית המדינות החברות בברית ורשה כמטוס האימון המועדף עליהם ולכן החלו הזמנות גדולות למטוסים אלו. בשנת 1974 ראשון מטוסי ה-L-39 נכנס לשירות בחיל האוויר הצ'כוסלובקי.
לאחר כניסתו לשירות של המטוס פותחו לו גם תתי-דגמים נוספים. L-39V (המריא לראשונה ב-1972) היה מטוס גורר מטרה ייעודי. L-39ZO (המריא לראשונה ב-1975) היה מטוס אימון ותקיפה קל שכלל כנפיים וכני נסע מחוזקים וארבע תחנות חימוש מתחת לכנפיים. ה-L-39ZA (המריא לראשונה בשנת 1977) ושימש כמטוס תקיפה קל עם תותח GSh-23 בגחון המטוס, בנוסף על ארבעת התחנות מתחת לכנפיים.
במהלך שנות ה-80 מכירת המטוס היוותה נדבח משמעותי מהיצוא הצבאי הצ'כי. לאחר התפרקות ברית המועצות, חברת אירו החלה לחפש שותפים בינלאומיים לפיתוח חבילות אוויוניקה מתקדמות לדגמים מתקדמים שהיא תכננה לפתח. באותו הזמן חברת אירו יצרה שותפות עם חברת אלביט מערכות הישראלית שביצעה מספר שדרוגים אוויוניים בישראל טרם מסירת המטוסים לתאילנד.
עם זאת, מכירת המטוסים הצטמצמה משמעותית, עקב התפצלות השוק המזרח אירופאי. זאת בשילוב קשיים כלכליים גרם לסגירת פס הייצור למטוסי L-39 בשנת 1996.
באותו שלב חברת אירו הציעה לפתח את ה-L-159 ALCA כשדרוג למטוסים הקיימים. במקור החברה התכוונה לפתח את המטוס בשותפות עם חברת אלביט, אבל משרד ההגנה הצ'כי בחר בחברת רוקוול קולינס למטרה זאת. המטוס הביא הצלחה מועטה בלבד ולכך ב-2014 אירו הכריזה כי היא מפתחת דגם מתקדם של ה-L39, ה-L-39NG המיועד להתחרות עם האלנייה איירמאקי M-346 והבריטיש איירוספייס הוק. טיסת הבכורה של ה-L-39NG התבצעה בדצמבר 2018 והמטוס הסדרתי הראשון היה צפוי לטוס בסוף שנת 2022.
מאפיינים
ה-L-39 הוא מטוס סילון דו-מושבי הכולל מבנה אלומיניום אחוד למחיצה בעל כנפיים ישרות ושפידיות בהתקנת גחון עם מכלי דלק בקצה הכנף בנפח 100 ליטר. תכן המטוס הוא פשטני למדי ונועד להיות סלחני לשגיאות טייס במהלך כל שלבי הטיסה. רכיבי האוויוניקה של המטוס תוכננו להיות פשוטים ועמידים ככל הניתן, אבל עדיין הקנו למטוס יכולת טיסה בתנאי ראות ובתנאי מכשירים. כמו כן כני הנסע של המטוס נועדו להיות קשיחים ועמידים יחסית למשקל המטוס ואפשרו למטוס לפעול ממסלולים ארעיים וקצרים יחסית.
המבנה הקדמי כלל את אף המטוס, כן הנסע הקדמי, ותאי האוויוניקה. המבנה המרכזי כולל את תאי הטייסים המדוחסים, את תאי הדלק הפנימיים בנפח של 1,100 ליטר, כונסי האוויר של המנוע, ואת תושבת המנוע. את המבנה האחורי שהיווה את עיקר בית המנוע ניתן היה לנתק לטובת גישה לרכיבי המנוע. כמו כן המבנה האחורי כלל את מייצבי הגובה והכיוון.
אבחזיה
במהלך מלחמת אבחזיה, כוחות אבחזים בדלנים קיבלו לידם מספר מטוסי L-39 מרוסיה וצ'צ'ניה שהשתתפו במשימות נגד הכוחות הגיאורגים. במהלך שנת 1993 אבדו שני מטוסים כאשר אחד הופל בתקרית ירי דו-צדדי עם סוללת נ"מ רוסית, והשני הופל על ידי ירי של כוחות גיאורגים קרקעיים.
במהלך ההסלמה שהובילה למלחמת גאורגיה-רוסיה בשנת 2008 הופלו מספר כטמ"מים גאורגים. בתקרית אחת נטען שמטוס L-39 אבחזי הפיל מטוס הרמס 450 גאורגי, אבל תצלומים מהימנים הוכיחו שהמטוס הבלתי מאויש הופל על ידי מטוס מיג-29 רוסי.
אפגניסטן
הטליבאן הצליח להניח את ידיו על מטוסי L-39C שנשארו מהרפובליקה האפגנית הדמוקרטית, ועם סיוע של צוותים וטייסים מחו"ל הצליחו להביאם למבצעיות ואלו השתתפו במלחמת האזרחים האפגנית נגד כוחות הברית הצפונית. ב-2001 לקראת הפלישה האמריקאית לאפגניסטן, הוערך שרק שני מטוסי L-39 היו מבצעיים. לאחר הפלישה לאפגניסטן מספר מטוסי L-39 הוספו לחיל האוויר האפגני.
אזרבייג'ן
מספר רב של מטוסי L-39 ו-L-29 שימשו בצורה נרחבת את הכוחות האזרים במלחמת נגורנו-קרבאך הראשונה בשנות ה-80 וה-90. מספר מהמטוסים הללו הופלו, על פי דיווחים. בספטמבר 2015 ניסתה למכור כמות גדולה של מטוסי L-39 לאזרבייג'ן שבתקופה זאת מצבתה של מטוסי L-39 השמישים לטיסה עמד על 24.
צ'צ'ניה
הרפובליקה של צ'צ'ניה בשנת 1992 מצאה את עצמה בבעלות של עשרות מטוסי L-39 ונוספים אחרים שנותרו בבסיסים בחנקלה ו-קלינובסקיה. מרבית המטוסים הללו ננטשו, לא תוחזקו ולא היו במצב שמיש לטיסה, אבל בתקופת הלחימה בין הלאומנים והפרו-רוסים באוגוסט–נובמבר 1994 מספר מטוסי L-39 טסו במשימות תקיפה וסיור על כוחותיו של ג'וחר דודייב. על פי דיווחים מטוס אחד הופל במהלך פעילות זאת.
לקראת תחילת מלחמת צ'צ'ניה הראשונה מטוסי ה-L-39 וכל שאר המטוסים במדינה הופצצו על ידי מטוסי Su-25 רוסים מחשש שאלה יוכלו להוות מטרד במהלך הפלישה הרוסית. כמו כן היה חשש שהכוחות האיסלמיסטים ישתמשו במטוסים בתקיפות קמיקזה על מפעלי הכוח הגרעיניים ברוסיה.
עיראק
עיראק הייתה ללקוח הייצוא הראשון מחוץ לגבולות ברית ורשה. באמצע שנות ה-70, חיל האוויר העיראקי כלל מספר משמעותי של מטוסים אלו, ומרבית מתוכנית האימון וההכשרה עברו למטוס זה. במהלך הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003, מטוסי L-39 שעל פי דיווחים הותאמו לנשיאת חימוש, הופצצו בבסיס תיכרית.
לוב
בשנת 1983 בברזיל נתפסה מכולה שכללה מטוס L-39 (הראשון מתוך 17) שיעוד לניקרגואה כסיוע למלחמתה במחתרת שנתמכה על ידי ארצות הברית. לבסוף המטוס הוחזר ללוב. במהלך שנות ה-90 וה-2000, לוב מצאה את עצמה במחסור חמור בחלפים למטוסי L-39 שלה בגלל האמברגו שהוטל עליה עקב החלטה מספר 748 של מועצת הביטחון של הא"ם . על פי דיווחים בשנת 2001 הלובים יכלו להחזיק רק במחצית ממטוסי ה-L-39 שלהם במצב שמיש.
אוקראינה
ב-24 בפברואר 2022, בשעות הראשונות לפלישה הרוסית לאוקראינה, מטוס L-39 אוקראיני מבריגדת התעופה הטקטית ה-39 הופל בסמוך לחמלניצקי. טייס המטוס קיבל את עיטור כוכב הזהב לאחר מותו כארבעה חודשים מאוחר יותר.
סוריה
חיל האוויר הסורי מחזיק במספר משמעותי של מטוסי L-39ZA. נטען כי המטוס היה לכלי טיס כנף קבועה הראשון שהשתתף בלחימה נגד הכוחות המורדים החל מקרב על חלב. המטוס שימש במשימות לחימה נגד המורדים ובמשימות נגד חבלה, ומספר מהם הופלו מאש מהקרקע.
בשנת 2013 כוחות מורדים השתלטו על בסיס אל-ג'ארה עם מספר מטוסי L-39 שמישים וציוד התמיכה בהם. מאוחר יותר נטען כי הכוחות המורדים הצליחו להטיס שני מטוסי L-39. בשנת 2014 ממשלת סוריה טענה כי שני מטוסי L-39 שמישים של המורדים הושמדו על ידם. בתקופה זאת, על פי דיווחים, המטוס הפך לפלטפורמת התקיפה המועדפת על ידי חיל האוויר הסורי בגלל מהירותו הנמוכה יותר וזריזותו הגבוהה יחסית למטוסי הקרב האחרים בידי הסורים.
בדצמבר 2017 מטוס L-39 סורי הופל בקרבת שדה התעופה חמה. במרץ 2020 מטוס L-39 סורי הופל על ידי מטוס F-16 טורקי בסמוך לאידליב. שני הצדדים אישרו את הדיווח הזה.
שירות אזרחי
לאחר התפרקות ברית המועצות, ונפילת מסך הברזל, מאות מטוסי L-39 מצאו את עצמם מוצעים למכירה במחירים של בין 200,000 ל-300,000 דולר, ועל כן היו ברי השגה להרבה לקוחות שזה היה מטוס האימון הצבאי עתיר ביצועים היחיד הזמין להם. המטוסים היו לכה פופולריים עד כי נוצרה בשבילם דיוויזיה ייעודית במרוצי האוויר ברינו. החל משנת 2005 חברת אירו גם החלה להציע שירותי אחזקה, ביקורת, והסבה לתצורה אזרחית של מטוסי L-39 צבאיים. ואף מציעים חבילות אחזקה להארכת חיים, חלפים, צביעה, אימון צוותי אוויר וקרקע למפעילים אזרחיים.
בשנת 2012 בארצות הברית היו רשומים 255 מטוסי L-39, ו-4 מטוסים בקנדה. המטוס היה לפופולרי גם כמטוס לצוותים אווירובטיים פרטיים כגון ברייטלינג, פטריוטס ו-בלק דיימונדס.
דגמים
L39X-01 – X-07 – חמישה מטוסי אב-טיפוס ושני מטוסי ניסוי סטטי קרקעי.
L-39C (C לקוחה מ- Cvičný – אימון) – הדגם הסדרתי הבסיסי. במקור נקרא פשוט L-39, אבל ה-C הוסף לאחר שיוצרו דגמים נוספים למטוס. כ-2,260 מטוסים מדגם זה יוצרו.
L-39CM (CM לקוחה מ- Cvičná modernizovaná – אימון משודרג) – דגם משודרג בשביל הצבא הסלובקי.
L-39M1 – דגם אוקראיני משודרג מקומית הכולל מנוע AI-25TLSh. ההשבחה עד שנת 2014 בוצעה רק לשישה מטוסים.
L-39V (V לקוחה מ- Vlečná – גורר) – דגם המותאם לגרירת מטרה לניסוי ואימון. התא האחורי של המטוס הוסב לשאת גלגלת כבל גרירה באורך 1,700 מטר. סך הכל אב-טיפוס ושמונה מטוסים סדרתיים של דגם זה יוצרו.
L-39ZO (Z לקוחה מ- Zbraně – חימוש) – דגם חמוש מוקדם שכלל שתי נקודות תלייה פנימיות עד משקל 500 קילוגרם, ושתי נקודות תלייה חיצוניות עד משקל 250 קילוגרם. משקל החימוש הכולל שניתן היה לשאת היה 1,150 קילוגרם. 337 מטוסים מדגם זה יוצרו. L-39ZA – שדרוג משמעותי לדגם ZO שכלל כני נסע מחזקים, יכולת נשיאת חימוש משופרת (1,290 קילוגרם) והכנה לתותח דו-כני בקוטר 23 מילימטר מדגם GSh-23L המותקן על גבי פוד תצורתי מתחת לתא הטייס ובעל מחסנית של 150 פגזים. הפיילונים החיצוניים של הכנפיים כללו גם יכולת נשיאה של טילי אוויר אוויר מדגם K-13 ו-R-60. סך הכל 208 מטוסים מדגם זה נמסרו לשירות.
L-39ZAM – דגם ZA סלובקי משודרג.
L-39ZA/ART – דגם ZA משודרג עם חליפת אוויוניקה מבית אלביט מערכות לטובת חיל האוויר התאילנדי.
מטוסים המבוססים על ה-L-39
L-39MS/L-59 – דגם משודרג משמעותית שכלל מבנה ממרכזי מוארך, מבנה אף מוארך, תא טייס מתקדם, מנוע מדגם לוטרב DV-2 עם דחף של 21. קילוניוטון (4,850 ליברות-כוח), כל אלה אפשרו למטוס לפעול במהירויות ומשקלים גבוהים יותר.
L-139 אלבטרוס 2000 – מטוס משודרג עם מנוע גארט TFE731-4-1T. לדגם זה יוצר מטוס אב-טיפוס בודד.
L-159 – שדרוג נוסף עם אוויוניקה מערבית ומנוע האניוול/ITEC F-124.
L-39NG – דגם משודרג שכלל מנוע וויליאמס FJ44, מערכת דלק ואוויוניקה משודרגים.
F/A-259 סטרייקר – דגם בתהליך פיתוח המבוסס על ה-L-139 ומפותח בשותפות עם התעשייה האווירית לישראל.
סקיילידר UL-39 אלבי – דגם מטוס מוקטן (אולטרה לייט) עם מבנה מסיבי פחמן ומנוע בוכנה המניע מניפה בתוך תעלה.
תזמורת סנט לואיס
תזמורת סנט לואיס, אשר מקום מושבה הקבוע בסנט לואיס, מיזורי, היא מן התזמורות החשובות בארצות הברית. התזמורת נוסדה בשנת 1880 והיא השנייה לוותק בין התזמורות האמריקאיות, אחרי הפילהרמונית של ניו יורק. התזמורת מופיעה דרך קבע ב"פאוול סימפוני הול", מבצעת קונצרט שנתי קבוע בקרנגי הול בניו יורק ויוצאת לסיורי קונצרטים סדירים מעבר לים. היא מקליטה בחברה משלה, "ארק מדיה", הייתה מועמדת חמישים ושש פעמים לפרס גראמי וזכתה בו שש פעמים. התזמורת מקיימת תוכנית חינוכית ענפה: נגניה מבצעים כ-350 הופעות בשנה ללא תשלום בבתי ספר ובמסגרות חינוכיות אחרות.
תזמורת סנט לואיס מקיימת שותפות עם התארגנות 25 כנסיות אפרו אמריקאיות מקומיות בשם "בקול אחד" (In Unison), אשר זמריה נוהגים להופיע עמה. לצד התזמורת הסימפונית פועלות גם מקהלת סנט לואיס ותזמורת הנוער שלה.
מאז 2018 המנהל המוזיקלי של התזמורת הוא סטפן דנב.
יעקב מאיר בידרמן
הרב יעקב מאיר בידרמן (ראש השנה ה'תר"ל, ספטמבר 1869 – י"ג בסיוון ה'תש"א, יוני 1941) היה מרבני יהדות פולין קודם השואה. חתנו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, ה"שפת אמת", ועורך ספרי חידושיו על הש"ס. חותנם של רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת" ובנו רבי ישראל אלתר, ה"בית ישראל".
קורות חייו
נולד בעיירה לוביץ' (Lubicz) לרבי נתן שלמה בצלאל בידרמן, רב העיירה. סבו היה הרב יעקב דוד אב"ד קוז'ניץ ווישגראד. היה מיוחס לש"ך ולפני יהושע. מגיל צעיר נודע כשקדן וכעילוי. הוא השתדך לאסתר, בתו של האדמו"ר מגור, רבי יהודה אריה ליב אלתר, ה"שפת אמת", וכעבור כמה שנים, כשהיה בן 15, נישא לה ועבר לעיירה גור, סמוך לבית חותנו. באותן שנים עסק בלימוד תורה ונודע כשקדן ובקיא. ה"שפת אמת" הזכירו פעמים רבות בספר חידושיו על הש"ס. הספרים נדפסו בוורשה לאחר פטירת ה"שפת אמת" בעריכתו של הרב בידרמן שאף צירף הערות והגהות לחידושי חותנו. גם לאחר פטירת חותנו בשנת תרס"ה (1905) המשיך להסתופף בחצר גור תחת הנהגתו של גיסו, רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת".
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בורשה. בתקופה זאת החל גם לעסוק בענייני הציבור החרדי בפולין. הוא נבחר למזכירות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ולנשיאות קופת רבי מאיר בעל הנס של כולל פולין. בשנת תרצ"ה התמנה לוועד הרבנים של קהילת ורשה, לצד הרב מנחם זמבה והרב אברהם ויינברג. באותה שנה השתתף במשלחת הרבנים לארץ ישראל מטעם אגודת ישראל, שכללה בין היתר את הרב שמואל דוד אונגר, הרב זלמן סורוצקין והרב יוסף שלמה כהנמן. הוא ביקר פעם נוספת בארץ ישראל ואף הוצע לו לעמוד בראש ישיבת שפת אמת, אולם הדבר לא יצא לפועל.
בסוף ימיו סבל ממחלת הסוכרת, אך גם אז המשיך בלימודו ובשיעוריו. בתחילת מלחמת העולם השנייה, הוא סירב לברוח לעבר שטח הכיבוש הרוסי מהסיבה: "בתוך עמי אנכי יושב", וב-1940, עם הקמת גטו ורשה נאלץ לעבור לתוכו. בגטו החמיר מצבו הבריאותי בשל חוסר בתרופות ובתנאים מתאימים, ובי"ג בסיוון ה'תש"א (1941) נפטר. נקבר בבית הקברות אוקופובה בוורשה בחלקת קבר משותפת עם סבו הרב יעקב דוד בידרמן.
שניים מבניו, רבי יצחק דוד ורבי לייבל התמנו למלא את מקומו ברבנות ורשה, אך הם נספו כעבור זמן קצר. אשתו, שבעת ילדיו, נכדיו וניניו נספו בשואה. הניצולים היחידים מבני משפחתו היו בתו פייגה שהייתה אשתו בנישואים שניים של גיסו האדמו"ר, רבי אברהם מרדכי אלתר, ובנה, רבי פנחס מנחם אלתר, לימים האדמו"ר מגור, בעל ה"פני מנחם".
דברי תורתו
כמה מחידושיו נדפסו בחייו בירחון התורני "קובץ דרושים" בהוצאת ועד הרבנים של פולין, ובירחון "דגל תורה" בעריכת הרב מנחם מנדל כשר.
התכתב בחידושי תורה עם רבים מחכמי דורו, בהם הרב צבי פסח פרנק.
לקריאה נוספת
שם ושארית - שרידים מועטים מחידושי תורתו של רבי יעקב מאיר בידרמן, בעריכת הרב מיכאל אריה ראנד, תקא עמודים, אשדוד תשע"ד.
אלון שוסטר
אלון נתן שוסטר (נולד ב-2 במרץ 1957, כ"ט באדר א' ה'תשי"ז) הוא פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפלגת כחול לבן. כיהן גם כשר החקלאות, סגן שר הביטחון וכראש המועצה האזורית שער הנגב בשנים 2002–2018.
ביוגרפיה
אלון שוסטר נולד בשנת 1957 בקיבוץ מפלסים שבנגב הצפוני, בן ליעל ילידת ארגנטינה וליהודה יליד גרמניה. הוא חבר קיבוץ מפלסים ובשנות ה-90 היה מזכיר הקיבוץ.
עבד בבית חינוך שער הנגב כרכז חברתי, מחנך כיתות י"א וי"ב וסגן מנהל בית הספר. הוא בעל תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ראש המועצה האזורית שער הנגב
בשנת 2002 נבחר לראש המועצה אזורית שער הנגב. כיהן במסגרת תפקידו כמרכז פורום ראשי המועצות האזוריות הקיבוציות, יושב ראש ועדת הרווחה של מרכז המועצות האזוריות וחבר הוועד המנהל של מכללת ספיר. בנוסף הוא כיהן כיו"ר איגוד ערים שדרות-שער הנגב לביוב, יו"ר עמותת מתנ"ס ארנון, יו"ר הנהלת פארק תעשיות "ספירים", יו"ר מנהלת נחל שקמה ויו"ר המרכז הטיפולי השיקומי ההידרותרפי שער הנגב.
במסגרת תפקידו כראש המועצה פעל להגברת ביטחון תושבי המועצה האזורית הנמצאים תחת איום הקסאמים מרצועת עזה, ולהשלמת מיגון בתי התושבים ומוסדות החינוך.
בשנת 2009 זכה באות "אביר איכות השלטון" של התנועה לאיכות השלטון, בקטגוריית ה"חוסן הלאומי". נימוקי הוועדה לפרס: "בהוקרה על תרומה יוצאת דופן לחוסנה של החברה בישראל, בתנופת פיתוח ואכלוס - תחת אש ובזמן רגיעה. אלון שוסטר ראוי לשמש דוגמה ומופת למעשה חלוצי איכותי המשלב עמידה בקו העימות עם יצירה".
בינואר 2012 זכה בפרס השר למצוינות סביבתית לשנת 2011. מנימוקי חבר השופטים לבחירתו: "על בסיס פעילותו הנרחבת בתחום הסביבתי באזורו, כגון שיקום נחל שיקמה, הפסקת הזרמת שפכים באזור התעשייה של שדרות וקידום החינוך הסביבתי בכל יישובי המועצה. פעילותו הסביבתית של אלון שוסטר לוותה בלקיחת משימות רבות החורגות מתפקידו כראש מועצה, כגון: יו"ר מנהלת נחל שיקמה, יו"ר איגוד ערים שדרות- שער הנגב לביוב ועוד". כמו כן, ציינה הוועדה את האתגרים הביטחוניים איתם מתמודד אלון כראש המועצה השוכנת באזור הנתון תחת איום הטרור. בנוסף, "קורות חייו העשירים של אלון שוסטר מעידים על רקורד נרחב של מצוינות בתחום העשייה הציבורית".
בשנת 2013 זכה באות החברה להגנת הטבע לשנה זו על פעילות משמעותית לשמירת השטחים הפתוחים במועצה האזורית שער הנגב.
עמד בראש המועצה האזורית במהלך מבצע צוק איתן, שבו ספגו יישובי המועצה ירי אינטנסיבי מרצועת עזה. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הוצב במקום ה-106 הסמלי ברשימת המחנה הציוני מטעם מפלגת העבודה הישראלית.
כחבר הכנסת
לאחר פרישתו הצטרף למפלגת חוסן לישראל בראשות בני גנץ, שהשתלבה לבסוף ברשימת כחול לבן ביחד עם מפלגות יש עתיד בראשות יאיר לפיד ותל"ם בראשות משה יעלון. ברשימה הוצב במקום ה-27 ונבחר לכהן בכנסת העשרים ואחת לאחר שהרשימה קיבלה 35 מנדטים.
עם פיזור הכנסת העשרים ואחת, הוצב שוסטר בראש מטה ההתיישבות והחקלאות של מפלגת כחול לבן, ובתום מערכת הבחירות השנייה בשנת 2019 נבחר לכהן גם כחבר הכנסת בכנסת העשרים ושתיים והעשרים ושלוש. עם אישור "החוק הנורווגי" התפטר מהכנסת ה-23, וכהונתו בה נפסקה ב-19 ביוני 2020.
לקראת מערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב שוסטר במקום ה-6 ברשימת כחול לבן לכנסת, ונבחר לכנסת לאחר שהרשימה זכתה בשמונה מנדטים.
לקראת מערכת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב שוסטר במקום ה-12 ברשימת המחנה הממלכתי לכנסת, ונבחר שוב לכנסת לאחר שהרשימה זכתה ב-12 מנדטים.
שר החקלאות ופיתוח הכפר
ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר החקלאות ופיתוח הכפר. למחרת, בטקס חילופי השרים במשרד החקלאות, הצהיר שוסטר כי יש לייצר מצב בו "מגדלים את האוכל בארץ ומייבאים רק במקרי מחסור". עם כניסתו לתפקיד, מינה את נחום איצקוביץ' לכהן כמנכ"ל משרד החקלאות.
ב-21 במאי פנה לשר האוצר ישראל כ"ץ, בבקשה לדון מחדש בפטור המכס על חמאה, אשר יהיה בתוקף עד סוף שנת 2020. כמו כן, כתב שוסטר במכתב שהוא חולק על עמדת מנכ"ל משרד החקלאות לשעבר, שלמה בן אליהו, שכאשר יש התנגשות בין טובת הצרכנים לטובת החקלאים טובת הצרכנים עדיפה. לבסוף בחר כ"ץ שלא להיענות לבקשה והודיע כי יאפשר את המשך הפטור.
ביוני 2020 אישר את תוספת הקצאת המים לחקלאות, התוספות להקצאת המים הגיעו בתגובה למשבר הכלכלי שבא עם פרוץ מגפת הקורונה ועל פי ההחלטה תגדל כמות המים המותרת לשימוש בחקלאות בכ-70 מיליון מ"ק. כחודשיים מאוחר יותר פורסם כי משרד החקלאות ופיתוח הכפר מתכוון לפעול לביטול כלובי הסוללה בענף הלול על מנת לעבור לשימוש בלולי מעוף או חופש הנחשבים הומניים יותר, מהלך שהובילו במשותף שוסטר ויו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה דאז מיקי חיימוביץ.
בנובמבר 2020 השתתפו שוסטר והשר לענייני ירושלים ומורשת רפי פרץ בטקס הנחת אבן פינה לרפת חדשה שמוקמה בזוג יישובים שהוקמו בשביל מפוני גוש קטיף, המושב "נווה" והמושב "בני נצרים".
ב-9 במרץ 2021 במהלך פאנל בחירות, התבטא כי יש לשקול הגבלת ילודה בישראל עקב צפיפות האוכלוסין שצפויה במדינת ישראל.
חיים אישיים
שוסטר אוהד את קבוצת הפועל תל אביב וחבר עמותת האוהדים שלה וחבר עמותת ארגון יוצאי מרכז אירופה הפועלת למענם של יוצאי ארצות מרכז אירופה.
נשוי לאליזבט (ליזי) גיני-שוסטר ואב לשלושה בנים ובת. הוא מתגורר במפלסים.
בניהו שמואלי
הרב בניהו יששכר שמואלי (נולד בכ' בתשרי ה'תשכ"א, 11 באוקטובר 1960) הוא ראש ישיבת המקובלים "נהר שלום" בירושלים.
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים, בנו של המקובל הרב שלום שמואלי. בגיל 11 החל ללמוד בישיבת פורת יוסף. למד אצל הרבנים יהודה צדקה ובן-ציון אבא-שאול. בהפסקת הצהריים למד עם המקובל הרב יוסף וולטוך, ונסע מדי שבוע לרב מאיר אבוחצירא באשדוד.
לאחר שנישא למד בכולל פורת יוסף. לאחר פטירת הרב מרדכי שרעבי (ה'תשמ"ד, 1983), הזמינו אביו לפתוח כולל אברכים בישיבת "נהר שלום". כיום הוא עומד עם אביו בראשות הישיבה בשכונת נחלאות בירושלים.
במשך שנים למד קבלה במוצאי שבת עם הרב יצחק כדורי.
מסוף שנות ה-90 מסר שיעורים בערוץ דר וסוחרת כמקדים לרב עובדיה יוסף. מדי יום ראשון מוסר שיעור בספר הזוהר על פרשת השבוע המועבר בלוויין, ובשידור חוזר ברדיו קול ברמה.
אורי חופי
אורי חופי (1935 – 14 במרץ 2023) היה אומן ישראלי, נפח מקיבוץ עין שמר, ומורה בעל שם עולמי בתחום הנפחות.
ביוגרפיה
חופי נולד בחיפה. לאחר גיוסו לנח"ל התגורר תקופה קצרה בקיבוץ מגן. אחרי שנשא לאישה את ניצה, חברת הקיבוץ עין שמר, עבר גם הוא לקיבוץ זה. תחילה עבד בפלחה ובמיכון חקלאי. שנתייים וחצי מאוחר יותר כשהוקמה התעשייה בעין שמר, עבד וניהל במשך 17 שנה את "מיניפלסט" ואת מפעל המגנטים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נסע חופי לכנס נפחים בארצות הברית והחליט ללמוד את התחום. לאחר מכן יצא לבדו לדרום אפריקה, שם עבד בחברה ישראלית בניהול מיזם חקלאי מספר שנים, חסך כסף וחזר לקיבוץ. בקיבוץ הקים נפחיה ב-1987, שגדלה והעסיקה מספר נפחים, חלקם חברי קיבוץ. לאחר שנה וחצי החלו מוצריו להתפרסם בארץ ובעולם, והוא הוזמן לראשונה לכנס נפחים באנגליה. אף על פי שהקו שהציג לא היה על פי המסורת הקלאסית של נפחות אירופאית, הוא זכה להתעניינות רבה.
במשך השנים הוזמן חופי ללמד בסדנאות בארצות הברית ובאירופה ואף זכה לפרס מיוחד מטעמו של קאנצלר גרמניה.
חופי לא החשיב את עצמו כאמן, אלא כאומן נפח. התמחותו ופרסומו הגיעו בשל שיטות העבודה החדשניות שפיתח, וכלי עבודה מיוחדים שיצר עבור הנפחים, על מנת לשמור על בריאותם ולהקל על עבודתם. המפורסם שבהם הוא פטיש שנקרא על שמו "פטיש חופי" – פטיש ארגונומי הנותן מענה בריא לעשרות אלפי הנפות פטיש שנפח מבצע ביום. הפטיש נמכר ברחבי העולם ורבים יצרו העתקים שלו. חופי פיתח גם סדנים מיוחדים לפטיש אוויר, המאפשרים את החישול האומנותי בדרך מהירה וקלה.
חופי נפטר ב-14 במרץ 2023, הותיר אחריו שלושה ילדים.
פטיש חופי
חופי פיתח פטיש מיוחד: הפטיש הארגונומי (ידידותי לגוף), פטיש מאוזן. שיטת ההחזקה שלו היא שונה, בעלת מבנה אחר, וכל מי שעובד אתו מחוסן מהפגיעות בגוף. היום מעתיקים דגם זה בכל העולם וחלק גדול מפרנסתו של חופי היה ייצור הפטישים ומכירתם. הכינוי הנפוץ לכלי זה הוא "פטיש חופי".
בשנה האחרונה, חופי הפסיק לייצר את הפטישים בעבודת יד. והחל לייצר את הפטישים במפעל, והיום הפטישים מגיעים מתבנית שמיוצרת ממפעל.
פורט סעיד
פורט סעיד (בערבית: بورسعيد, תעתיק מדויק: בּוּרְסַעִיד) היא עיר נמל בצפון-מזרח מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר שוכנת על שפת הים התיכון בסמוך לתעלת סואץ כ-165 ק"מ צפון-מזרחית לבירה קהיר. יש לה עיר תאומה בצדה השני של תעלת סואץ בשם פורט פואד. לפורט סעיד מעמד של אזור סחר חופשי. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מונה 780,515 בני אדם, והיא מדורגת כעיר החמישית בגודלה במצרים (אחרי קהיר, אלכסנדריה, גיזה ושוברא אל-ח'ימה).
היסטוריה
העיר הוקמה בעת חפירת תעלת סואץ. היא תוארה בשנת 1878 על ידי אליעזר גרייבסקי שביקר בה בשנת 1873: "היא בנויה בנאוה לפי חוקי ומשטרי בונים חדשים".
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה עיר זו הגדולה והמבטיחה מבין שלוש ערי התעלה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, צבא האימפריה העות'מאנית פלש לעיר בניסיון להשתלט על התעלה, אך נהדף בידי הבריטים ששלטו במצרים.
בעיר היו מתדלקים את האוניות שהגיעו מאירופה ומציידים אותן במים ובמזון וכמו כן, נבנתה בה מספנה גדולה והוקמו בה מפעלים לעיבוד כותנה, מזון ומוצרים שהגיעו מאסיה כגון: אורז וטבק כך שהתפתח בה בסיס כלכלי יציב עד מלחמת ששת הימים (1967).
במבצע מוסקטר, שנערך בנובמבר 1956, השתלטו על העיר כוחות של בריטניה וצרפת. ישראל ניצלה השתלטות זו למבצע תושייה, להעלאת יהודי פורט סעיד ופורט פואד לישראל. לנוכח התנגדות בינלאומית נסוגו הכוחות הבריטים-צרפתים מפורט סעיד בדצמבר 1956.
זירת קרבות בין ישראל למצרים
פורט סעיד שימשה זירה לקרבות אחדים בין ישראל למצרים:
יהודי פורט סעיד
הקהילה היהודית בפורט סעיד החלה סמוך לתחילת עבודות כריית תעלת סואץ בשנות ה-60 של המאה ה-19. עם פתיחתה והקמת הנמל ב-1869 החלו להגיע סוחרים ובעלי מקצוע חלקם מאירופה וחלקם מעדן הבריטית. בשלב מאוחר יותר הגיעו גם יהודים נתיני האימפריה העות'מאנית, בעיקר מטורקיה וארץ ישראל. בימי פריחתה הגיע מספרם ליותר מאלף נפש והיו בה בית ספר, שני בתי כנסת ורב ששימש גם כמוהל ושוחט. הבולט שביהודיה היה סיימון ארצט (Simon_Arzt) שהקים בה בית כל בו גדול אותו ניהל בשנות ה-30 של המאה ה-20 גדליה ניימן (אביהם של יובל נאמן ורות בן-ישראל). אחרי הקמת מדינת ישראל נותרו בה כ-300 יהודים וכולם עזבוה בעקבות מבצע סיני. היהודים ממוצא עדני שהיו בעלי נתינות בריטית פונו על ידי הבריטים והתיישבו רובם באנגליה. בעלי נתינויות אחרות פונו על ידי הצרפתים ו-68 הועלו על ידי חיל הים הישראלי במבצע תושייה.
ערים תאומות
הערים התאומות של פורט סעיד הן:
ריכאד ח'יראדין
ביוגרפיה
נולד בחורפיש ב-29 ביוני 1961, לסעדה וסלים ח'יראדין. האב שרת בהתנדבות בצה"ל בשנות החמישים, וקיבל צל"ש אלוף פיקוד דרום על גבורתו בקרב. הסבא חסן ח'יראדין לחם בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1963 נרצח על ידי מסתננים מירדן.
ח'יראדין למד בבית הספר היסודי בחורפיש, ולאחר מכן בתיכון עיוני בנהריה.
בנובמבר 1979 התגייס לצה"ל ושובץ ביחס"ד 244. את רוב שירותו הסדיר עשה בגדוד 17, בבית הספר למ"כים של חטיבת גולני, כמ"מ וסמ"פ.
נלחם במלחמת לבנון הראשונה עד הנסיגה לנהר האוואלי בספטמבר 1983. בדצמבר 1983 השתחרר בדרגת סגן. במסגרת שירות המילואים שימש כמ"פ בגדוד חי"ר, וכרמ"ט אגד לוגיסטי מרחבי בדרגת סגן אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסת מכונות בטכניון וקיבל תואר ראשון בשנת 1988. ב-2013 קיבל תואר שני בדיפלומטיה וביטחון לאומי מאוניברסיטת תל אביב. השתתף בקורס דירקטורים של אוניברסיטת חיפה והטכניון.
נשוי לאיה ואב לשלושה ילדים.
קריירה ניהולית וציבורית
לאחר סיום התואר הראשון שימש כמהנדס מערכות וכמנהל פרויקטים בחברת אלקטרה ישראל ולאחר מכן ברשת מלונות דן. במסגרת תפקידיו אלו ניהל פרויקטים גדולים להקמת ושדרוג תשתיות של מערכות אלקטרומכניות, מים, חשמל, מיזוג אויר ומערכות בקרה.
ביוני 2006 נבחר לראשות מועצה מקומית חורפיש, לאחר שנתיים וחצי שבהן מילא את התפקיד כממלא מקום. במסגרת תפקידו פעל לשיקום כלכלי ותפעולי של הרשות, והוביל תהליך התייעלות יסודי שלה. כדי לקדם מיזמים ארוכי טווח ברשות פעל בין היתר בשיתופי פעולה עם גופים ציבוריים כמו רשת אורט עולמי, קרן רש"י ועוד. שימש בתפקידו עד דצמבר 2008.
בשנת 2009 ניהל את תאגיד המים האזורי 'מעיינות זיו' בגליל מערבי ושימש כמנכ"ל שלו עד 2013. לאחר זכייתו במכרז משרת התאגיד את היישובים מעלות תרשיחא, כסרא-סמיע, כפר ורדים ושלומי. במסגרת תפקידו פעל להקמת תשתיות חדשות ביישובים, שדרוג תשתיות קיימות ויישום טכנולוגיות מתקדמות.
בין השנים 2013–2017 שימש כמנכ"ל חברת מקסימה צפון, חברת בת של חברת מקסימה הפרדת אוויר, העוסקת בייצור ואספקת גזי אוויר ומערכות נלוות לענפי הרפואה, התעשייה, המזון והמחקר.
בשנת 2017 מונה לסמנכ"ל לוגיסטיקה של המוסד לביטוח לאומי, והוא משמש בתפקיד עד היום.
ח'יראדין שימש בעבר כחבר בדירקטוריון ובוועדת הביקורת של החברה הממשלתית אלתא מערכות. בנוסף שימש מ"מ יו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ויו"ר ועדת הכספים שלה, יו"ר הנהלת 'העמותה הדרוזית למדעים ומנהיגות' ובית הספר הדרוזי למדעים ומנהיגות ביישוב ירכא. ח'יראדין היה בעבר חבר הנהלת רשת בתי הספר דרכא.
פינטר
פינטר הוא שם משפחה ממוצא הונגרי. {{פירושונים|
אוצלו רושו
אוצלו רושו (ברומנית: Oţelu Roşu - "הפלדה האדומה", בעבר בגרמנית: Ferdinandsberg כלומר "ההר של פרדיננד", ברומנית Ferdinand, בהונגרית: Nándorhegy) היא עיר במחוז קאראש-סוורין בחבל באנאט ברומניה. אוצלו רושו שוכנת על טראסת סחף, בגובה 268 מטר, לאורך העתק טקטוני שדרכו זורם הנהר ביסטרה אל עבר הנהר טימיש. בשטח המנהלי של אוצלו רושו נמצאים היישובים צ'ירשה ומאל. מספר תושביו בשנת 2002 היה 11,747.
גאוגרפיה
העיר נמצאת בחלק הצפון-מזרחי של המחוז קאראש-סוורין, על הדרך הלאומית האצג-קאראנסבש, כשהמרחק לקאראנסבש הוא 20 קילומטר ולהאצג -50 קילומטר. העיר נמצאת בגובה 268 מטר, בעמק הביסטרה המחברת את בקעת קאראנסבש עם בקעת האצג. היא מקוטעת צפונית-צפונית-מזרחית על ידי המדרונות המתונים של ההרים המיוערים פויאנה רוסקה או רוסקיי (Poiana Ruscăi) שגובהם אינו עובר מעל 500 מטר. הפסגות העיקריות הן פרדיננד וקיצ'ורה. הרי פויאנה רוסקה מתרוממים צפונית מעמק הביסטרה, בעוד שמדרום יורדים הרי צארקו דרך "מונטלה מיק" ("ההר הקטן") אל העיר.
אקלים
אוצלו רושו נתונה להשפעות האקלים הממוזג האירופי. בחורף השלג יכול להישאר 2–3 חדשים, אך הטמפרטורות אינן נמוכות מאוד. באביב, במיוחד בחודש מאי, קורים לפעמים שיטפונות בגלל הפשרת השלג בשטחים הרחבים של הרי צארקו ובגלל הגשמים. השיטפון האחרון בשנת 2000 הרס מספר גשרים מעל נהר ביסטרה.
דמוגרפיה
בשנת 1880 בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית חיו בשטח העיר אוצלו רושו של ימינו 2,806 תושבים, מהם 1,195 בנאנדורהג' (פרדיננדסברג),770 באוהבה-ביסטרה, 397 בצ'ירשה ו-444 במאל. בשלושת היישובים האחרונים חיו בעיקר רומנים. בנאנדורהג' חיו 442 גרמנים, 400 סלובקים, 224 רומנים ו 18 הונגרים.
בשנת 2002 מנתה העיר 11,749 תושבים, מהם 10,554 בעיר עצמה, ו-1,195 בשני הכפרים המסופחים צ'ירשה ומאל. מבחינה אתנית, נמנו 10,596 רומנים, 476 גרמנים, 476 הונגרים, 98 צוענים, 37 אוקראינים, 20 איטלקים ו 17 סלובקים. חיו אז ביישוב גם 5 יהודים. 10,961 תושבים דברו רומנית, 382 גרמנית, 364 הונגרית, 19 אוקראינית, 9 רומאני ו-2 איטלקית.
בשנת 2011 מספר התושביה של אוצלו רושו היה 10,510, פחות מבמפקד הקודם. במפקד זה רוב רובם של התושבים היו רומנים (82.24%) כשהמיעוטים העיקריים הם ההונגרים (1,99%) והגרמנים (1.43%). 70.15% מהתושבים הם נוצרים אורתודוקסים והמיעוטים הדתיים העיקריים הם הרומיים-קתולים (6.92%), הפנטקוסטלים (4.1%) והבפטיסטים. (3.48%).
לפי ההערכות לשנת 2012 חיו אז באוצלו רושו 12,517 תושבים.
היסטוריה
העיר הנוכחית מורכבת מהיישובים לשעבר אוהאבה ביסטרה, צ'ירשה ומאל והיישוב "פרדיננדסברג".
כלי צור קדמונים שנתגלו מעידים כי המקום היה מיושב על ידי בני אדם עוד בתקופה הפלאוליטית העליונה בסביבה נמצאו כמה שרידים גם מהתקופה הנאוליתית.
לפי מירצ'ה רוסו במאות 11–16 בעמק הביסטרה היו כ-32 מכרות זהב, לרבות במקומות שבהם הוקמה אוהבה ביסטרה. "אוהבּה ביסטרה" היה החלק העתיק ביותר של אוצלו רושו והוא קיים לפי התעודות החל מן המאה ה-14. היא צוינה בשם ביסטרה Bisthere או Bistra. בתעודה שנכתבה באראד ב 21 בדצמבר 1458 לגבי הסכם בין שני אצילים (ניקולאוס ביזרה ויאקוב רקוביצה, מוזכרת אחוזה בשם זובאד פאלו, אותה זיהה החוקר ק. סוצ'ו עם אוהבה. בתעודה של המלך ז'יגמונד לבית לוקסמבורג משנת 1430 מוענק יישוב דומה בשם נגוטשט לבניו של האציל פטר סטויאן. האזור השתייך אז לממלכת הונגריה שנכבשה ברובה במאה ה-16 על ידי האימפריה העות'מאנית. האזור קאראש סוורין עם אוצלו רושו של ימינו נשארו תחת שלטון הונגרי נוצרי של נסיכי טרנסילבניה. במהלך המאה ה-16 קמו שני מרכיבים אחרים של אוצלו רושו, הכפרים מאל (ברומנית - "גדה") (שצוין לראשונה 1561 כאחוזה של משפחת ביזריה) וצ'ירשה (בהונגרית צ'רש-ביסטרה), שם קרוב למילה הרומנית והסלבית ל"דבדבן") (1580). בשנת 1658 האזור נמסר לטורקים על ידי נסיך טרנסילבניה, אקוש ברצ'אי. במפקד היישובים בבאנאט בשנים 1700-1699 מוזכרת גם אוהבה ביסטרה (מובן המילה "אוהבה" הוא "יישוב").
אחרי 20 שנה של שלטון עות'מאני, בשנת 1716 גורשו הכובשים הטורקים מחבל באנאט על ידי ההבסבורגים והשטח נכלל באימפריה ההבסבורגית. אוהבה ביסטרה הפכה ליישוב ספר צבאי ונוהל על ידי ממשל צבאי האוסטרי עד שנת 1751. אחרי 1762 הוקמו גדודי איכרים ששירתו בגבול עם ולאכיה. ב-1768 קם גם באוהבה ביסטרה גדוד שומרי גבול מסוג זה בשירות הצבא האוסטרי, שנקרא "גדוד ולאכי-אילירי" מס. 13. בשנת 1773 הגדוד באוהבה ביסטרה אירח את הקיסר יוזף השני.
בעת מהפכת 1848–1849 בהונגריה, נכבש המקום זמנית על ידי הצבא המהפכני ההונגרי בפיקודו של הגנרל יוזף בם. פרדיננדסברג שינה אז את שמו ל"הר של בם", בהונגרית "בם-הג'" (Bemhegy).
אחרי הסכם הדואליזם האוסטרו-הונגרי בשנת 1867 האזור סופח לממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הופעלה אז מדיניות של הונגריזציה ושם המקום שונה מפרדיננדסברג ל"נאנדורהג'", תרגום של השם הגרמני. התפתחות העיירה והביקוש המוגבר בכוח אדם מיומן הביא להתיישבות בה של מהגרים מרחבי האימפריה ההבסבורגית, פרט לגרמנים - גם סלובקים, הונגרים ואיטלקים מהאזור של טולמצו ופונטבה.
כשטרנסילבניה וגם החלק המזרחי של חבל באנאט אוחדו עם ממלכת רומניה אחרי מלחמת העולם הראשונה, היישוב נאנדורהג' נקרא שוב בשמו הגרמני המקורי "פרדיננדסברג והחל משנת 1924 בקיצור "פרדיננד" שהזכיר גם את המלך ששלט עד אז ברומניה, פרדיננד הראשון, "מאחד רומניה הגדולה". בעוד שעד אז האוכלוסייה הייתה ברובה רומית-קתולית, התחיל לגדול בעיירה גם מספר התושבים הרומנים. משום כך נבנתה בה בשנים 1936–1938 גם כנסייה אורתודקסית רומנית.
בשנת 1943 היישובים אוהבה ביסטרה ופרדיננד אוחדו מבחינה מנהלית ל"פרדיננד-ביסטרה", אך בסוף מלחמת העולם השנייה, הופרדו שוב. בשנת 1948 תחת השלטון הקומוניסטי הם אוחדו בשנית ולעיירה המאוחדת ניתן השם בעל משמעות אידאולוגית "אוצלו רושו", כלומר "הפלדה האדומה". בשנת 1960 היא קיבלה מעמד של עיר. אף על פי שאחרי נפילת השלטון הקומוניסטי במהפכת 1989 חלק מהמפעלים בעיר נסגרו עדיין תעשיית המתכות תופסת מקום חשוב בכלכלתה. המפה הדמוגרפית בעיר השתנתה במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 בעקבות הגירת התושבים הגרמנים לגרמניה המערבית, ובהמשך לגרמניה המאוחדת מחדש ואחרי 1989 גם הגירתם של הסלובקים והאיטלקים. בימינו רוב התושבים הם רומנים.
בשנת 2007 הועלתה הצעה לשנות את השם מן התקופה הקומוניסטית ושהעיר תיקרא "אוהבה-פרדיננד". ההצעה אושרה על ידי בית הנבחרים אך נדחה על ידי הסנאט הרומני.
כלכלה
למשך שנים רבות המשקל הרב ביותר בכלכלת העיר נתפס על ידי המפעל לפלדה הקרוי "אוצלו רושו", שהעסיק בין 3,500 ול- 5,500 עובדים. עד שנת 2002. אחרי המהפכה הרומנית משנת 1989 שהדיחה את המשטר הקומוניסטי המפעל הופרט ונמכר למספר משקיעים זרים, ביניהם חברת "גאבאצי סטיל". בשנת 2002 הוא פשט רגל ורוב רובם של 3,000 העובדים הפכו למובטלים. בספטמבר 2012 פועלת במפעל רק המחלקה ליציקה רצופה של הפלדה, במפעל החשמלי, המעסיק בערך 500 עובדים.
חינוך
בעיר שלושה בתי ספר ובית ספר תיכון מקצועי.
קישורים חיצוניים
Matei Donea Istoricul oraşului Primăria Oţelu Roşu 28-2-2013 Luca Mălăiescu, Matei Donea Monografia Oraşului Oţelu Roşu, Timişoara politicenii.ro 2013
תאטרון מחול ענבל
תיאטרון מחול עִנְבָּל הוא להקת מחול שנוסדה בישראל ב-1949 על ידי שרה לוי-תנאי כדי להמשיך את המסורת העשירה של תרבות יהודי תימן.
היסטוריה
לוי-תנאי החלה אז לעבוד עם קבוצה של נערים ונערות בני העדה התימנית. המפגשים נערכו במבנה בית הספר "כרמל". הנערים התנסו בקבוצה במשחק, תנועה וכדומה. מתוך קבוצה זו צמח דור הרקדנים הראשון של להקת ענבל, אשר מנה כשבעה נערים. הלהקה החלה לעבוד באופן מסודר בשנת 1950, וכונתה "הלהקה המזרחית של שרה לוי". הלהקה שנקראה תאטרון מחול ענבל הופיעה במושבים, קיבוצים ובישובים אחרים בארגונה של המרכז לתרבות של ההסתדרות. לאחר הופעה בכנס מחולות העם בדליה בשנת 1954, זכתה הלהקה לתמיכה כספית וארגונית של "קרן נורמן" (בעתיד קרן התרבות אמריקה-ישראל), שאיפשרה לה ליצור בתנאים טובים ואף להרחיב את מספר חברי הלהקה ל-12. את תלבושות הלהקה עיצבה המעצבת הראשית של חברת "משכית", פיני לייטרסדורף. את התפאורה עיצב ,במרבית ההפקות, הצייר ומעצב הבמה אנטול גורביץ'.
התגובות לעבודתה של לוי-תנאי הייתה מעורבת. רבים זלזלו בעבודתה וראו בה פולקלור מזרחי. עם זאת, נבחרה להקת ענבל לייצג את ישראל בעולם. בשנים 1957–1959 יצאה הלהקה לסיבובי הופעות בצפון אמריקה ובאירופה.
להקת ענבל, בניהולה האמנותי של לוי-תנאי, זכתה במשך כארבעים שנה להצלחה רבה, הן בארץ והן בסיבובי ההופעות בעולם. הלהקה החלה להופיע בחו"ל עוד בשנות החמישים והשישים, לפני הקמת הלהקות הגדולות כגון בת דור, בת-שבע ועוד. בשנים שלאחר מכן ירדה קרנה של הלהקה.
בפסטיבל "גוונים במחול" הראשון באוגוסט 1984, רקדני הלהקה הופיעו עם ריקוד לפי כוריאוגרפיה של רונית לוי וייס וזכו במקום הראשון.
הרקדנית והכוריאוגרפית אילנה כהן מונתה בשנת 1996 כמנהלת אמנותית עמית בלהקה. כהן נחשבת כממשיכת דרכה של לוי-תנאי, עבודתה כללה שני צירים - חידוש יצירותיה של לוי תנאי והעמדתן על הבמה למען ועם דור צעיר וחדש שלא ידע את תרבות ענבל ותרבות תימן. ובמקביל יצרה יצירות חדשות ללהקה
מרכזה של הלהקה ב"מרכז האתני הרב תחומי ענבל" בנווה צדק. בשנת 2015 היה ברק מרשל המנהל האמנותי של הלהקה, והלהקה העלתה את יצירתו "וונדערלאנד". בשנת 2016 העלתה הלהקה את המופע "ריקוד פשוט" שיצר הכוריאוגרף מור שני. ב-2021 העלו את המופע "לכת", אף הוא של מור שני.
Piaget SA
פיאג'ט (בגרמנית: Piaget) הוא מפעל שווייצרי לייצור שעונים ותכשיטים יוקרתיים אשר נוסד בשנת 1874 על ידי ג'ורג' פיאג'ט בכפר השווייצרי "גבעת הפיות" (La Côte aux Fées).
המפעל שייך לקבוצה השווייצרית ריצ'מונט אשר מתמחה בתעשיית מוצרי מותרות.
רובעי חיפה
העיר חיפה מחולקת לתשעה רבעים מנהליים. כל אחד מהרבעים מחולק לתתי-רובע המחולקים מצדם לשכונות.
Piaget SA
המקורות (1874 – 1942)
בשנת 1874, הקים ג'ורג' אדוארד פיאג'ט בית מלאכה בחווה המשפחתית, הנמצאת בכפר הקטן "גבעת הפיות" (La Côte aux Fées) בצידו השווייצרי של הרי היורה. בתחילת דרכה של התעשייה, פיאג'ט יצרה שעוני כיס ומנגנוני שעונים ברמת דיוק רבה. בזכות הזמנות מאת פירמות בעלות שם, התפרסם פיאג'ט מעבר לגבולות הקנטון שלו.
רובעי חיפה
החלוקה לרבעים בוצעה בידי עיריית חיפה בשנות ה-70 ומשמשת לצרכים סטטיסטיים. על פי נתוני העירייה נכון ל-2015 החלוקה של רובעי העיר היא כדלהלן:
רובע קריית חיים - קריית שמואל
הרובע הכולל את קריית חיים וקריית שמואל מהווה 6.5% משטח השיפוט של העיר. ברובע מתגוררים 32,600 תושבים המהווים 12.3% מתושבי העיר.
רובע העיר התחתית
העיר התחתית או "העיר", הוא שמו של הרובע התופס את חלקו התחתון, המרכזי, של הכרך, ומאגד רצף של שכונות מרכזיות ואת חלקה הגדול של הפעילות הכלכלית של חיפה. זהו גם מיקומן של מרבית ההתפתחויות ההיסטוריות של העיר לדורותיה עד לקום המדינה, עוגן אדריכלי, היסטורי וימי, ומשכנה של קריית הממשלה המחוזית. בעיר התחתית מתגוררים כ-12,600 נפש המהווים כ-5% מכלל תושבי חיפה, מתוכם כ-70% הם ערבים בני דתות שונות.
העיר העתיקה של חיפה, שבמובנים היסטוריים היא למעשה "העיר החדשה", שכנה מאז אמצע המאה ה-18 על שפת המים בין ואדי סאליב וכיכר פריז של ימינו. במהלך המאה ה-19 התפתחו שכונות סביב לאותה עיר, שבהן התיישבו גרמנים, ערבים ויהודים. בראשית המאה ה-20 חנך השלטון העות'מאני את תחנת הרכבת הראשונה של חיפה, לימים תחנת מזרח. עם בוא האנגלים באה מודרניזציה של העיר התחתית, שבשנות ה-30 הפכה למע"ר של מטרופולין הולכת וגדלה. בכפיפה אחת עם בנייתו של הנמל העמוק, נסלל רחוב העצמאות, שחוצה את העיר ממערב למזרח. מאורעות הקרב על חיפה במלחמת השחרור לא פסחו על אף חלק מחלקיה של העיר התחתית. במהלך השנים הבאות הוסיף האזור לתפקד כמרכז עירוני, תעסוקתי ומוסדי, בעיקר בהקשר עם פעילות הנמל; אולם משנות ה-70 ירדה קרנו בהדרגה, ולקראת תום המאה הוא הוזנח כליל. בתחילת המאה ה-21 ננקטו צעדים שונים שמטרתם לשוב ולחזק את המרכז הישן של העיר ואת האזורים שסביב הנמל, שבעצמו עבר תמורות משמעותיות. רובע העיר התחתית החל מותח את פניו ומגלה סימני חיים במאבק מול הקניונים ושכונות הפרוורים.
חלוקת משנה של הרובע היא:
רובע מערב חיפה
מערב חיפה הוא הרובע המשתרע לאורך חופה המערבי של חיפה מכף הכרמל בצפון ועד לגבול שטח השיפוט העירוני בדרום, וכולל את השכונות היושבות במישור לרגלי הר הכרמל לחוף הים התיכון. במערב חיפה מתגוררים כ-39,100 תושבים ושטחו 9.76 קמ"ר. ברובע מתקיימת זהות בין אחוז האוכלוסייה לבין אחוז השטח מכלל שטח חיפה, שניהם כ-15%.
בתחום הרובע נכסי טבע ובהם ראש הכרמל – מקום המפגש בין ההר והים, כף הכרמל, וחופי הים; ואתרים היסטוריים וארכאולוגיים חשובים ובראשם תל שקמונה וחיפה אל עתיקה.
חלוקת משנה של רובע מערב חיפה היא:
רובע הכרמל
הכרמל הוא רובע הבנוי לאורך חלקו הצפוני של רכס הכרמל ועל שלוחות שלו מערבה. שטחו הוא כ-7.86 קמ"ר המהווים כ-12% מכלל השטח העירוני, והוא הרובע המאוכלס ביותר בחיפה, עם כ-45,220 תושבים המהווים כ-17% מכלל תושבי העיר.
הכרמל היה מאוכלס עוד טרם תחילת העליות הציוניות לארץ ישראל. בין המתחמים הבנויים בו היו כרמלהיים, המנזר הכרמליתי, המגדלור וכבאביר. ההתיישבות היהודית החלה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, והתגברה בשנות ה-30 בימי העלייה החמישית.
חלוקת משנה של רובע הכרמל היא:
אף שהרובע הוא אזור מובחן למדי, אנשים רבים משתמשים בשם "כרמל" כ'שם גנרי' גם להתייחסות לשכונות שאינן נמצאות ברובע הכרמל, כמו אלו שנמצאות באחוזה או בציר אבא חושי.
רובע הדר
הדר, או הדר הכרמל, הוא רובע מגורים המחולק לתת-הרבעים: "הדר הכרמל" (הדר מרכז), "הדר עליון", "הדר מערב" ו"הדר מזרח". שטח הרובע 2.863 קמ"ר המהווים 4.4% מהשטח העירוני של חיפה, מספר התושבים הוא 36,600 תושבים המהווים כ-13.8% מכלל תושבי העיר. ברובע אחוז גבוה (35.3%) של עולים חדשים, רובם ממדינות ברית המועצות לשעבר, ושיעור משמעותי (24.2%) של ערבים. הרובע שוכן במרכז המדרון הצפוני של הכרמל, מתחתיו נמצא רובע העיר התחתית, מעליו רובע הכרמל וממזרח לו, מופרד על ידי אפיק נחל הגיבורים, נמצא רובע נווה שאנן. השכונה הראשונה שנבנתה בהדר היא הרצליה, שבנייתה החלה ב-1907.
רובע נווה שאנן - יזרעאליה
נווה שאנן - יזרעאליה הוא רובע ששטחו כ-3 קמ"ר, המהווים כ-4.7% מהשטח העירוני. ברובע מתגוררים 36,330 תושבים, המהווים 13.7% מכלל תושבי העיר. הרובע קרוי על שם שכונת נווה שאנן שנוסדה ב-1920, והוא מתחלק לתת-הרבעים:
רובע רמות הכרמל
שטחו של הרובע 10.67 קמ"ר כ-16.5% מכלל השטח העירוני. מתגוררים בו 39,800 תושבים המהווים כ-15% מכלל תושבי העיר. הרובע התחיל בשכונת אחוזה, וממנה התרחב לכל הכיוונים.
הוא מתחלק כדלהלן:
דניה וציר אבא חושי
תת-רובע ציר אבא חושי נבנה בהמשכה של אחוזה החל משנות ה-60 כאזור-מגורים ובו שכונות יוקרה שונות.
Piaget SA
המקורות (1874 – 1942)
רישום סימן מסחרי (1943–1955) ביוזמתם של ג'רלד וואלנטיין פיאג'ט, נכדיו של המייסד, הוגשה בקשה לרישום שם מסחרי בשנת 1943. מאז המפעל בכפר "גבעת הפיות" החל בייצור שעונים ותכשיטים פרי פיתוח עצמי. בשנת 1945 הוקם מפעל ייצור חדש, אף הוא ב- "גבעת הפיות", אשר עיקר יעודו לפתח חידושים בתחום השענות ומנגנונים שטוחים במיוחד.
המנגנון השטוח במיוחד ותעשיית התכשיטים (1956 – 1963)
בשנת 1957, השיק המפעל את דגם ה-Calibre 9P המבוסס על מנגנון מכני שטוח במיוחד (2 מ"מ עובי), עם מתיחה ידנית. בהמשך, בשנת 1960, השענים של פיאג'ט פיתחו את הדגם Calibre 12P, המבוסס על מנגנון אוטומטי השטוח בעולם, עם עובי של 2.3 מ"מ, אשר נרשם באופן רשמי בספר השיאים של גינס. ברבות השנים גדל אוסף התכשיטים והשעונים של פיאג'ט. בנוסף לשעונים דמויי מטבע כסף, שעוני טבעת, שעוני סיכת נוי או שעוני חפתים, פיאג'ט ייצר את מערכות תכשיטים הראשונות שלו. בשנת 1957, הושק השעון לגבר דגם "אמפרדור", אשר הפך לדגם מוביל של הסמל המסחרי.
החברה פתחה מפעל נוסף בעיר ז'נבה המוקדש רק לייצור תכשיטים, ובהמשך בשנת 1959 נפתחה החנות הראשונה.
התנופה קדימה (1964 – 1987)
תעשיית התכשיטים זכתה להכרה בינלאומית הודות לסלבריטאים כגון ז'קלין קנדי, השחקנית ג'ינה לולובריג'ידה והבמאי אנדי וורהול. בשנת 1964, פיאג'ט הציג את השעונים הראשונים המצוידים בלוח מאבן קשה: אבן התכלת lapis-lazuli, אבן הטורקיז, אבן השהם או גם "עין הנמר". בהמשך, פיאג'ט הפיץ את "שעון השרוול" אשר הפך לסמל לתעשיית שעוני היוקרה. בשנת 1976, דגם ה- Calibre 7P יצא לשוק, עם מנגנון קוורץ, והקטן ביותר בדורו. שעון ה-"פיאג'ט פולו", בעל סגנון אוונגרדי, יוצר בשנת 1979, והפך להיות דגם הדגל של הפירמה. להצלחה זכתה הקולקציה Dancer אשר הושקה בשנת 1986. תחת נשיאותו של איב פיאג'ט החל משנת 1980, חברת פיאג'ט ממשיכה לטפח את טעם היוצא דופן, והפירמה משליטה את הסטטוס שלה כ-"תכשיטן בשענות".