cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובנס באריקלו
2009: בראון
שבועות לפני פתיחת העונה הודיע מנהל הקבוצה, רוס בראון, על רכישת הקבוצה ועל שינוי שמה לבראון GP. במרוץ פתיחת העונה באוסטרליה באריקלו הוביל בשני החלקים הראשונים של מקצה הדירוג, אך לבסוף דורג שני אחרי בן זוגו לקבוצה, באטן. למרות בעיה במנוע בזינוק, שגרמה לו לאבד מספר מקומות מיד לאחר הזינוק, הצליח לסיים את המרוץ במקום השני. בגרנד פרי סין זינק לפני באטן, אבל בעיה בבלמים הובילה אותו לאיבוד המקום לבאן. לבסוף סיים את המרוץ רביעי, תוך שהוא קובע את זמן ההקפה המהירה במרוץ. בגרנד פרי אירופה, שנערך בולנסיה, השיג את הניחון העשירי בקריירה והראשון מאז עונת 2005. הניצחון העלה אותו למקום השני בטבלה. בגרנד פרי איטליה השיג את הניצחון השני בעונה, ניצחון שהתברר כאחרון בקריירת הפורמולה 1. במרוץ בברזיל, מרוץ אחד לפני סיום העונה, זינק מהפול פוזישן בעוד באטן וסבסטיאן פטל, שני היריבים בקרב על תואר האליפות זינקו ממקומות 14 ו-16, בהתאמה. תקר בגלגל גרם לאיבוד מקומות במהלך המרוץ. הוא סיים שמיני ואיבד את הסיכוי התאורטי לזכות באליפות בגרנד פרי אבו דאבי, מרוץ סיום העונה. פטל ניצח את המרוץ האחרון בעונה וסיים שני בדירוג הכולל. באריקלו דורג שלישי, ויחד עם באטן שזכה בתואר, זכו השניים באליפות היצרנים.
2010–2011: ויליאמס
קבוצת מקלארן הציעה לבאריקלו חוזה לקראת עונת 2010, אך הוא סירב לאחר שסיכם עקרונית עם קבוצת ויליאמס. בגרנד פרי בלגיה ציין את המרוץ ה-300 בקריירה, אך נאלץ לפרוש כבר בהקפה הראשונה לאחר התנגשות עם פרננדו אלונסו. לפני המרוץ נבחר לשמש כיושב ראש איגוד נהגי הגרנד פרי במקומו של ניק היידפלד. במרבית המרוצים בעונה צבר נקודות, אך לא הצליח להגיע לפודיום.
חוזהו הוארך בקבוצה לעונה נוספת. במהלך העונה התקשה לצבור נקודות ובסיומה דורג במקום ה-17. לקראת עונת 2012 הוחלף על ידי ברונו סנה ונותר ללא קבוצה.
אינדיקאר
במרץ 2012 הצטרף לקבוצת KV Racing Technology באליפות האינדיקאר. הוא הוביל בשתי הקפות במהלך מרוץ האינדי 500, ולבסוף סיים במקום ה-11 בדירוג הכולל. בסיום העונה דורג במקום ה-12.
אליפות ברזיל למכוניות סטוק
בשנת 2012 הצטרף כנהג אורח לשלושת המרוצים האחרונים של אליפות ברזיל למכוניות סטוק V8.בשנת 2013 החל להתחרות באליפות בצורה מלאה עם קבוצת Full Time Sports. את עונת הבכורה סיים במקום השמיני. בעונתו השנייה ניצח שני מרוצים, סיים ארבע פעמים נוספות בפודיום וזכה באליפות. בעונת 2016 סיים את האליפות במקום השני.
חיים אישיים
באריקלו מתגורר בסאו פאולו. בפברואר 2018 פונה לבית חולים בשל כאב ראש. בבדיקות התגלה גידול שפיר, שהוסר. בשנת 2019 התגרש מאשתו.
בנו, אדוארדו באריקלו, הוא נהג מרוצים המתחרה באליפות ה-F2000 האמריקאית.
ג'אנג יופיי
ג'אנג יופיי (בסינית מפושטת: 张雨霏; בפין-יין: Zhāng Yǔfēi; נולדה ב-19 באפריל 1998) היא שחיינית סינית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) במשחים ל-200 מטר פרפר ול-4x200 מטר חופשי, סגנית האלופה האולימפית ואלופת העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-100 מטר פרפר.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט 2015 היא זכתה בשתי מדליות ארד במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.51 דקות, נצומי הושי מיפן (2:05.56 דקות) וקמיל אדמס מארצות הברית (2:06.40 דקות).
2016
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.10 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (2:02.15 דקות) וקלסי וורל מארצות הברית (2:02.89 דקות).
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב ביחד עם קנדה בתוצאה של 3:41.25 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:38.56 דקות ואוסטרליה (3:41.21 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.06 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.51 שניות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא סיימה במקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.93 שניות ובמקום 26 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:14.20 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.11 דקות, כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" את סגנון הפרפר בתוצאה של 56.44 שניות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת טוקיו זכתה ב-3 מלדיות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 2:03.86 דקות, לפני רגן סמית' (2:05.30 דקות) והאלי פליקינר (2:05.65 דקות), שתיהן מארצות הברית ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם יאנג ג'ונשואן, טאנג מוהאן ולי בינגג'יה בשיא עולם חדש של 7:40.33 דקות, לפני ארצות הברית (7:40.73 דקות) ואוסטרליה (7:41.29 דקות), שאף הן שיפרו את שיא העולם. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.64 שניות, אחרי מרגרט מקניל מקנדה (55.59 שניות) ולפני אמה מקיאן מאוסטרליה (55.72 שניות).
2022
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 היא זכתה ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.32 שניות, אחרי שרה שסטרם משוודיה (24.95 שניות) ומלני הניק מצרפת (25.31 שניות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.41 שניות, אחרי טורי הסק מארצות הברית (55.64 שניות) ומארי ואטל מצרפת (56.14 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.32 דקות, אחרי סאמר מקינטוש מקנדה (2:05.20 דקות) והאלי פליקינר מארצות הברית (2:06.08 דקות).
יו מילר
יו מילר (באנגלית: Hugh Miller; 10 באוקטובר 1802 – 24 בדצמבר 1856) היה גאולוג וסופר סקוטי, פולקלוריסט ונוצרי אוונגליסט.
ביוגרפיה
ב-1834 הוא הפך לרואה חשבון באחד מהבנקים המקומיים ובשנת 1837 נישא לסופרת הילדים לידיה מקנזי פלקונר פרייזר. ב-1840 יסדה הכנסייה שלו עיתון בשם - "העד" ומילר נקרא להיות העורך באדינבורו, תפקיד אותו שמר עד סוף ימיו. הוא היה סופר ונואם רב השפעה בכנסייה החופשית. משנת 1846 הצטרף אליו לעיתון הכומר ג'יימס אייטקן ווילי.
בין עבודותיו הגאולוגיות שהתפרסמו ניתן למנות את הספרים "אבן החול האדומה הישנה" (1841), "עקבותיו של הבורא" (1850), "עדות הסלעים" (1857), "סקיצות לגאולוגיה פופולרית". מבין הספרים הללו, "אבן החול האדומה הישנה" היה הספר הידוע ביותר, ועדיין משמש לתיאור השיכוב סלעי המשקע כתוצאה מהקימוט הקלדוני בסוף הסילור, הדבון והחלק הקדום ביותר של תקופה הקרבון. מילר קבע כי כדור הארץ היה מאוכלס במינים רבים שנוצרו ונכחדו, וכי מינים אלה היו הומולוגיים. אף שהוא האמין שרצף המינים הראה התקדמות לאורך זמן, הוא לא האמין שמינים מאוחרים יותר היו צאצאים של מינים מוקדמים יותר. הוא הכחיש את התיאוריה לפיה מינים חדשים צצים מדי פעם מהאדמה, וכן לא האמין בתיאוריה של לאמרק על התפתחות המינים. הוא טען שכל הממצאים מראים את פעולתו הישירה של האל, כפי שמעיד בתנ"ך - קווי הדמיון בין המינים הם ביטויים של טיפוסים שנוצרו בהשראת אלוהית. הוא קיבל את השקפתו של תומאס צ'למרס לפיה ספר בראשית מתחיל בתיאור תקופות גאולוגיות, ואינו אומר שכל אחת מהן נמשכה יום. כך הסביר שהמבול של נח היה למעשה שקיעה מוגבלת של אזור המזרח התיכון.
מחלה ומוות
במשך רוב שנת 1856, מילר סבל מכאבי ראש עזים ומצוקה נפשית, וסביר ביותר שהיה בדיכאון פסיכוטי. הרפואה הוויקטוריאנית לא עזרה. הוא חשש שהוא עלול לפגוע באשתו או בילדיו בגלל אשליית הרדיפה שלו.
מילר התאבד בביתו בליל ה-23/24 בדצמבר 1856. באותו לילה הוא סיים לבדוק את הגלופות לספרו על גאולוגיה ונצרות - עדות הסלעים. מסע הלוויה שלו, היה בהשתתפות אלפים, מהגדולים שנערכו באדינבורו.
מורשת
למרות שלא היו לו תארים אקדמיים, הוא נחשב לאחד הפליאונטולוגים הוויקטוריאניים המשפיעים ביותר בסקוטלנד. הוא ידע להעביר ממצאים מדעיים לקהל הרחב. מילר גילה תגליות חדשות רבות, כולל כמה עקרבי ים סילוריים ודגים דבוניים רבים, המתוארים בספריו הפופולריים.
ארגון "החברים של יו מילר" הוא ארגון צדקה שהוקם כדי לקדם את מורשתו, ולעודד את הלימוד והעיסוק במדעי כדור הארץ במאה ה-21. מאז 2015 מתקיימת תחרות כתיבה דו-שנתית של יו מילר, על נושאים בהשראתו.
Dancing Lasha Tumbai
Dancing Lasha Tumbai ("לרקוד לָאשָׁה טוּמְבָּאי", באוקראינית: Данцінґ Лаша Тумбай, מכונה לעיתים גם "זיבן זיבן"), הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האוקראינית ורקה סרדוצ'קה (אנדריי דנילקו). את השיר כתב דנילקו עצמו. השיר ידוע בעיקר בתור השיר שייצג את אוקראינה באירוויזיון 2007, שנערך בהלסינקי.
כותרת השיר המקורית הייתה "Danzing", אך היא שונתה בגלל מחלוקת סביב המילים. השיר כולל מילים בארבע שפות: גרמנית, אנגלית, רוסית ואוקראינית.
באירוויזיון
בתחרות האירוויזיון, "Dancing Lasha Tumbai" סיים במקום השני אחרי Molitva של סרביה, אותו שרה הזמרת מריה שריפוביץ'.
באירוויזיון, ליוו את סרדוקצ'ה חמישה זמרי ליווי ורקדנים, לבושים בכסף וזהב. סרדוצ'קה לבשה את המספר '69' על גבה, בהתייחס לתנוחה המינית. שני הרקדנים המלווים העיקריים משני צדי זה לבשו את המספר '18', בהתייחס למספר של השיר בתחרות.
מחלוקות
הבחירה בסרדוצ'קה לייצג את אוקראינה באירוויזיון גרמה למחלוקת. אחת מתחנות הרדיו הארציות של אוקראינה ארגנה מחאה בפברואר 2007 במטרה להביע את מורת רוחה על הבחירה. כמה מאזרחי אוקראינה ואפילו כמה מחברי הפרלמנט האוקראיני הביעו גם את מורת רוחם על הבחירה, באומרם כי הדמות סרדוצ'קה היא "וולגרית ומגוחכת".
אזור הכרית
אזור הכְּרִית הוא אזור החוף המושפע מתהליכי גאות ושפל ולרוב משמש להגדרת בתי הגידול של החיים בחוף הים.
אזור זה לרוב מחולק לשלושה תת-אזורים:
אזור העל-כרית – אזור שאינו מוצף בגאות אך מושפע מרסס הגלים. אזור זה בעל תנאי מחיה קיצוניים אך יציבים יחסית לאורך השנה. בקיץ חם ויבש ובחורף קר. אזור זה חשוף לקרינת שמש חזקה ורמת מליחות גבוהה של שלוליות המתאדות לאט בשמש. מספר המינים שחיים באזור זה קטן יחסית.
אזור הכרית - האזור שבין הגבול העליון של הגאות לגבול התחתון בו המים נסוגים רק לתקופה קצרה ביותר. בדומה לאזור העל-כרית גם תנאי המחיה באזור זה קיצוניים אך נתונים לשינויים תכופים. האזור נתון לכוחות פיזיים כגון התנפצות הגלים וסחיפה. בזמן גאות צריכים בעלי החיים להתאים את עצמם לחיים מתחת למים ובזמן שפל לתנאי האוויר, הרוח והקרינה הישירה מהשמש. בעלי החיים באזור זה לרוב בעלי התאמות ייחודיות לסביבת המחיה.
אזור התת-כרית - האזור שנמצא מיד לאחר נקודת השפל והוא מוצף תמיד במי ים.
איציק שטרול, עריק
איציק שטרול, עריק (ברומנית: Ițic Ștrul, dezertor) הוא שמה של הנובלה הידועה ביותר מאת הסופר הרומני ליביו רבריאנו.
הנובלה נכתבה ב-1919, בסיום מלחמת העולם הראשונה והופיעה בתחילת 1920 בכתב העת Sburătorul (המעופף) במספרים 45 ו-46. הנובלה ממוקדת במצבו המתסכל והנואש של חייל יהודי בצבא רומניה. הרקע של הנובלה הוא מצבם המתסכל של יהודי רומניה, שמרביתם היו חסרי אזרחות כלשהי, אך חייבים בשירות צבאי. בצבא שרתו בחברת רומנים אנטישמיים ולא מעטים נרצחו באמתלה של ניסיון לערוק.
תוכן הנובלה
איציק שטרול, חייל יהודי בצבא רומניה, שהיה פחדן למדי כשהתגייס, עבר התנסויות מלחמתיות והשתנה לכיוון אמיץ יותר. הוא חש גאווה על היותו חייל ונמצא בסיור משותף עם הרב טוראי הרומני, שהוא גם ידיד שלו. הרב טוראי מצוברח ולא שש לשיחה, כי יש לו הוראות מהסגן, הוראות עליהן איציק שטרול לא יודע. הסגן הורה לרב-טוראי לביים עריקה של איציק שטרול ולהרוג אותו והרב טוראי מצוברח, כי הוא ידיד של איציק שטרול.
השנים הולכים ומדברים ותוך כדי כך מספר שטרול לרב-טוראי על עצמו ועד כמה לא רצה להתגייס לצבא ואיזה שינוי חל אצלו לאחר מכן, הודות לחברות של יתר החיילים ועד כמה הוא גאה להיות חייל. לקראת סוף הפטרול, כששטרול נופל לתוך בור, הרב טוראי מספר לו את האמת, הם נשלחו יחד לסיור מתוך מזימה של חיילי היחידה, כדי שרב הטוראי ינצל הזדמנות זו ויהרוג אותו באמתלה ששטרול ניסה לערוק. בעקבות השיחה, שהתפתחה ביניהם, רב הטוראי כבר אינו מוכן לרצוח אותו ומציע לו לערוק "על אמת". רב הטוראי עוזב את שטרול וחוזר לבדו לאחר שהזהיר את שטרול לא לחזור ליחידה, כי אם יעשה זאת גם הוא, רב הטוראי, יתגלה כשקרן ולא ממלא הוראות ויפגע, הוא מספר לשטרול שהסגן כבר דיווח עליו כעריק. שטרול, שלא מוכן לערוק, מתאבד בתליה.
נלי בליי
אליזבת ג'יין קוקרן (באנגלית: Elizabeth Jane Cochrane; 5 במאי 1864 - 27 בינואר 1922), נודעה בשם העט נלי בליי (באנגלית: Nellie Bly) וכן בכינוי "פינק" ("ורודה", על שם צבע הבגדים שאמה הלבישה אותה בילדותה), הייתה עיתונאית אמריקאית ילידת פנסילבניה. חלוצה בתחום העיתונאות החוקרת וממציאת הטכניקה של כתבת תחקיר בזהות שאולה.
קריירה
טור סקסיסטי בעיתון "פיטסבורג דיספאץ'" שטען שמקומן של הנשים הוא במטבח, עורר אותה לכתוב תגובה לעורך העיתון. איכות המכתב הביאה את עורך העיתון לבקש ממנה להצטרף לעיתון ככתבת. העורך גם נתן לה את שם העט שלה על-פי שיר מאת סטיבן פוסטר, היות שבאותה תקופה לא היה נהוג שאישה הכותבת בעיתון תחשוף את שמה האמיתי ברבים.
בליי מיקדה את תשומת לבה באפליית נשים, המציאה את העיתונות החוקרת, והתמחתה בביצוע תחקירים בזהות שאולה. היא התחזתה לפועלת ופרסמה כתבות תחקיר על תנאי העבודה הקשים של נשים במפעלים בסוף המאה ה-19. כתבותיה הרגיזו בעלי עסקים רבים, שאיימו על העיתון בהפסקת הפרסום בו אם ימשיך לפרסם את כתבותיה של בליי. לאחר כמה כתבות תחקיר "הוגלתה" בליי לטורים בנושאי אופנה.
עקב כך עזבה בליי את הדיספאץ' ועברה לניו יורק, שם חיפשה עבודה במשך מספר חודשים. בליי ביקשה לעבוד בעיתונו של ג'וזף פוליצר, "ניו יורק וורלד". פוליצר שכר את שרותיה, ומשימתה הראשונה הייתה לכתוב כתבה על מחסה לחולות נפש באי בלקוול מול ניו יורק. היא התחזתה לחולת נפש, אושפזה במוסד, וחשפה את התנאים הקשים שבהם טופלו החולות במקום. בעקבות הכתבה נסגר המוסד ובליי זכתה בפרסום רב. ב-1888 הציעה נלי בליי במערכת הוורלד לערוך מסע מסביב לעולם באופן דומה למתואר בספרו של ז'ול ורן "מסביב לעולם בשמונים יום". בליי נבחרה למשימה, וב-14 בנובמבר 1889 יצאה בספינה מניו יורק למסע סביב לעולם. 6 שעות מאוחר יותר יצאה לדרך ההפוכה אליזבת ביסלנד, כתבת של העיתון המתחרה, קוסמופוליטן, שקיבלה משימה להתחרות בבליי ולהגיע לפניה.
קורות מסעה של בליי פורסמו בכל יום בעיתון והביאו לגל גואה של התעניינות, שהתחזק כשהחלו הימורים לגבי איזו כתבת תגיע ראשונה והזמן שייקח לה להקיף את העולם. העיתון ארגן תחרות תחזיות עם פרס של טיול לאירופה. כשהגיעה בליי לצרפת קיבלה הזמנה לארוחה מז'ול ורן ורעייתו וגם התארחה אצלם כמה ימים. לאחר 72 יום, שש שעות ו-11 דקות שבה בליי לניו יורק וזכתה לקבלת פנים נלהבת, שכללה זיקוקין די-נור ומצעד. המסע והשיא העולמי שהשיגה בזמנו בהקפת העולם הקנו לה שם בינלאומי. היא גם הייתה האישה הראשונה שהקיפה את העולם ללא גבר מלווה. המתחרה שלה הגיעה כעבור כמה ימים. הרפתקאותיה וכתיבתה על נושאים פמיניסטיים הפכו אותה לדמות מוערכת על ידי נשים רבות.
בשנת 1890 יצא לאור ספרה של בליי "מסביב לעולם בשבעים ושניים ימים" בו תואר מסעה מסביב לעולם.
בשנת 1895 נישאה בליי למיליונר רוברט סימן, שהיה מבוגר ממנה ב-40 שנה ופרשה מעיתונאות. לאחר מותו ב-1904 החלה בליי לנהל את העסק שלו בתעשיית הברזל, וביצעה שינויים רדיקליים למען שיפור תנאי העבודה של העובדים. בורותה בבנקאות ובהנהלת חשבונות גרמו לפשיטת רגל של החברה.
לאחר מכן חזרה בליי לעיתונאות וסיקרה נושאים כמו ועידת הסופרג'יסטיות ב-1913 ודיווחים מהחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1922, בגיל 57, מתה קוקרן מדלקת ריאות ונקברה בניו יורק.
Human (אלבום של ואן ריפאבליק)
Human הוא אלבום האולפן החמישי של הלהקה האמריקאית ואן ריפאבליק. האלבום יצא לאור ב-27 באוגוסט 2021, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ומוזלי מיוזיק גרופ. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים: "Rescue Me", "Wanted", "Didn't I", "Better Days" ו-"Run".
רקע והכרזה
האלבום הוכרז לראשונה על ידי הסולן ראיין טדר בספטמבר 2019, תוך שפורסם שיציאתו המתוכננת תהיה בנובמבר של אותה השנה. טדר הצהיר כי הוא רוצה להוציא אלבום עם שמונה או תשעה שירים ואז להמשיך להוציא מוזיקה חדשה בשנת 2020. מאוחר יותר, חשף טדר כי האלבום מתעכב עד לרבעון השני של 2020 מכיוון ש"פיזית, בלתי אפשרי היה לסיים אלבום בפרק הזמן שהוקצב לנו". הוא האמין שהאלבום לא יצליח אם ייצא בין חג ההודיה לבין חג המולד. טדר הצהיר כי תאריך היציאה שלו ב-8 במאי התעכב בגלל היותו "זמן מוזר", בתוך מגפת הקורונה. עוד הודיעה הלהקה כי "בשל הנסיבות הקיימות המחייבות אותנו להתרחק זה מזה ומכם, יצאתו נדחתה".
ב-1 ביולי 2021, הודיעה הלהקה באמצעות חשבון אינסטגרם שלה כי תאריך צאתו הרשמית של האלבום Human תהיה ב-27 באוגוסט 2021.
סינגלים
הסינגל הראשי "Rescue Me" יצא לאור ב-17 במאי 2019 והגיע למקום החמישי במצעד השירים מתחת להוט 100 בבילבורד. "Wanted" יצא לאור כסינגל השני ב-6 בספטמבר 2019, והגיע למקום התשיעי במצעד השירים מתחת להוט 100. הסינגל השלישי "Didn't I" יצא לצד ההזמנה המוקדמת לאלבום ב-13 במרץ, והגיע למקום ה-19 במצעד השירים מתחת להוט 100. "Better Days" יצא לאור כסינגל הרביעי ב-25 במרץ 2020. "Run" יצא לאור כסינגל החמישי ב-5 במאי 2021, והגיע למקום ה-21 מצעד השירים מתחת להוט 100.
סינגלים שיווקיים
האלבום כלל גם את הסינגל השיווקי "Somebody to Love", שיצא לאור ב-11 בספטמבר 2019. השיר נכתב על ידי כותב השירים ג'יי טי רוץ', עבור הסדרה "סונגלנד", בה משחק טדר כשופט.
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1718–1744)
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-18 בספטמבר 1718 בארמון הקיסרי של הופבורג בווינה, לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולאליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן. הלידה שלה לא התקבלה יפה על ידי אביה. היא ואחותה מריה תרזה היו הילדים היחידים של הוריה ששרדו. שתי האחיות גודלו בקייזרהוף בווינה. במהלך נעוריה פגשה את גיסה לעתיד, פרנץ שטפן מלורן ואחיו הצעיר, קרל אלכסנדר, נסיך לורן. שני הנסיכים נשארו באוסטריה כדי לרכוש השכלה טובה, בעוד אמם אליזבת שארלוט ד'אורליאן הייתה בצרפת.
בשנת 1725 נוהל משא ומתן עם מלכת ספרד, אליזבטה פארנזה, על נישואי מריה אנה עם פליפה, דוכס פארמה, שהיה בן חמש בלבד. הנישואין הללו היו אמורים לשפר את היחסים עם ספרד. ברית של ספרד ואוסטריה נחתמה ב-30 באפריל 1725, ובכך הבטיחה את הסנקציה הפרגמטית של ההבסבורגים [המאפשרת למריה תרזה זכות על אדמות אביה להיות בתו הבכורה], שהוכרזה לראשונה בשנת 1713. על פי תנאי האמנה, ויתרה האימפריה האוסטרית על כל הטענות לכס הספרדי, ובנוסף הוסכם שספרד תפלוש לגיברלטר בעזרת האוסטרים. למרות זאת, המלחמה האנגלו-ספרדית הפסיקה את שאיפותיה של אליזבת מפארמה, ועם חתימת חוזה סביליה (9 בנובמבר 1729) בוטלו תוכניות הנישואין האוסטרו-ספרדית.
מריה אנה התאהבה בקרל אלכסנדר, נסיך לורן, אחיה הצעיר של בעלה של מריה תרזה, פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הייתה התנגדות ניכרת לנישואיהם, בשל רצונה של אביה לחתן פוליטי חשוב יותר.
בעלה של מריה אנה היה בן-דודה מדרגה שנייה, מאחר ששניהם היו נינים של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דרך שני ילדיו של פרדיננד השלישי, לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואחותו למחצה אלאונורה מריה יוזפה מאוסטריה. רק לאחר מות אביהם נתנה אמה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל את האישור לנישואין, שהתקיימו בווינה ב-7 בינואר 1744.
כמה שבועות לאחר הנישואין, בני הזוג נתמנו למושלי ארצות השפלה ההבסבורגיות כיורשיה של דודתם מריה אליזבת, ארכידוכסית אוסטריה, אשר מתה בשנת 1741. בני הזוג עזבו את וינה ב-3 בפברואר והגיעו לווסטוזל ב-24 במרץ, שם נפגשו עם קרל פרדיננד פון קוניגסג-ארפס, אשר היה חבר המועצה העליונה של ארצות השפלה, וקיבל אותם בטקס חגיגי ובשמחה רבה.
בני הזוג שהו רק חודשיים יחד בארצות השפלה, ולאחר מכן נאלץ קרל לעזוב כדי להשתתף במלחמת הירושה האוסטרית נגד פרוסיה, ואילו מריה אנה, אשר הייתה בהיריון עם ילדם הראשון, נשארה בבריסל. בעת ששהתה לבדה בבריסל, מריה אנה הסתייעה בשלטון בעזרת המדינאי האוסטרי ונצל אנטון פון קאוניץ-ריטברג.
ב-16 בדצמבר 1744 ילדה מריה אנה ילד מת, וזמן קצר לאחר מכן אף היא מתה בעקבות הלידה. מריה אנה נקברה בקריפטה הקיסרית בווינה, ואילו בעלה קרל אלכסנדר לא התחתן שוב, ונשאר מושל ארצות השפלה עד מותו בשנת 1780.
יחסי אוסטרליה–גרמניה
יחסי אוסטרליה–גרמניה הם היחסים בילטרליים והדיפלומטיים שבין קהיליית אוסטרליה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים החל מהמאה ה-20. בין שתי המדינות ניכר שיתוף הפעולה בתחומי הכלכלה, המוזיקה, האמנות והספורט.
אי גינאה
היחסים בין גרמניה לאוסטרליה התפתחו בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, בתקופה זו, האימפריה הגרמנית הייתה מעוניינת בניצול השטח והמשאבים של האי גינאה החדשה. בסופו של דבר, הרובע הצפוני-מזרחי של האי, נכבש על ידי הגרמנים ב-1884. בעוד שהרובע הדרום-מזרחי של האי נכבש על ידי האימפריה הבריטית ב-1888. בשנים 1902–1905, זמן קצר לאחר הקמתה של אוסטרליה, שטח האי הועבר רשמית על ידי הממשל האוסטרלי תחת השם פפואה.
מלחמת העולם הראשונה והשנייה
בתור חברה באימפריה הבריטית, אוסטרליה מצאה את עצמה כיריבה עם גרמניה במלחמת העולם הראשונה והשנייה. אף ששתי המדינות היו מופרדות מבחינה גאוגרפית, במהלך שתי המלחמות, כוחות הצבא של שתי המדינות נפגשו ישירות. למרות המבצעים הטובים שאירעו כוחות הצבא האוסטרלים, מספר החיילים ששירתו בצבא הייתה נמוך, שגרם לכוח האוסטרלי להיות קטן כנגד הגרמנים. בתום מלחמת העולם הראשונה, שתי המדינות קידמו משא ומתן בנוגע לאמנת ורסאי, שסייעה לחלק את שטחי האי גינאה החדשה, בין אימפריה הגרמנית. אמנה זו, הפכה לאמנה הבינלאומית הראשונה שנחתמה על ידי נציגים אוסטרליים. במהלך שתי המלחמות, נכלאו מרגלים זרים גרמנים בשטחה של אוסטרליה.
מאז סוף המאה ה-19 מיוצגת גרמניה על ידי קונסוליה בסידני. הקונסול הגרמני, קרל לודווינג סאהל (1897), שבילה את רוב חייו באזור דרום האוקיינוס השקט, חי ושירת בסידני עד מותו, ונקבר שם. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הקונסול הרשמי בגרמניה, ד"ר הנס ביסינג, הגיע לאוסטרליה בשנת 1924. היחסים הדיפלומטיים בין אוסטרליה לבין גרמניה החלו מיד לאחר הקמת אוסטרליה. ב-1952, הוקמה שגרירות אוסטרליה בגרמניה.
יחסיים כלכליים
בשנת 2008, סך הסחר בין שתי המדינות הוערך ביותר מ-13.4 מיליארד דולר, מתוכם כ-11.4 מיליארד דולר (כ-85%) הם ייבוא מגרמניה. לעומת זאת, בשנים 2016–2017, סך ייצוא הסחורות והשירותים של אוסטרליה לגרמניה היה שווה ל-4.3 מיליארד דולר, כאשר הייצוא של אוסטרליה כולל בעיקר זרעי שמן, מטבעות זהב, עפרות מתכת יקרות ותכיזים, פחם ומוצרים פרמצבטיים. גרמניה היא שותפת הסחר העשירית באוסטרליה. גרמניה היא מקור הייבוא החמישי בגודלו באוסטרליה. סך הייצוא הגרמני הסתכם ב-13.6 מיליארד דולר. הייצוא הגרמני כולל בעיקר מכוניות, תרופות ומוצרי רכב.
באוסטרליה, פועלות מספר רב של חברות גדולות גרמניות המתמקדות בעיקר בייצור רכבים מתקדמים, תרופות וכימיקלים. כמו כן, גם בגרמניה קיימות חברות ענק, הפועלות על מנת לספק חשמל ל-18 מיליון אנשים בגרמניה. כ-2500 גרמנים מועסקים במגזר הרפואי, מה שהופך אותם למעסיקים האוסטרלים הגדולים בגרמניה.
דן (קיבוץ)
דָּן הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי, השייך למועצה אזורית הגליל העליון וממוקם בצפון אצבע הגליל.
שמו של הקיבוץ הוא כשם העיר הקדומה דן, הנזכרת בספר בראשית ובספר שופטים ומזוהה בתל דן הנמצא סמוך לקיבוץ.
היסטוריה
הקיבוץ נוסד כאחד מיישובי חומה ומגדל ומצודות אוסישקין ב-4 במאי 1939. המקימים היו קבוצת עולים מטרנסילבניה, רומניה וחברי תנועת השומר הצעיר, שהגיעו לכפר סבא בשנים 1931–1932, והקימו קיבוץ ארעי ב-1933 בגבעת השומר, ליד כפר סבא. ב-1939 נתנו מוסדות היישוב את אישורם לעלייה לקרקע, והקיבוץ נוסד באורח של קבע בקרבת צומת הגבולות ישראל - סוריה - לבנון. הקיבוץ השתייך לתנועה המיישבת "הקיבוץ הארצי".
מיקומו באזור הגבול גרם להיותו מקום קליטה ראשוני לעולים שהגיעו בדרך בלתי חוקית מסוריה ולבנון לפני קום המדינה, ולסיבה שבעטיה ספג הקיבוץ הפגזות והתנכלויות לאורך השנים שלאחר הקמת המדינה. במלחמת העצמאות כשלו הסורים בניסיונם לכבוש את קיבוץ דן שלוש פעמים (בינואר, מאי ויוני 1948). בשנות החמישים והשישים הותקף הקיבוץ בצליפות והפגזות, עד למלחמת ששת הימים. בששה ביוני 1967, היום השני למלחמת ששת הימים, תקף טור שריון סורי בן שלושה טנקים מלווה ביחידות חיל רגלים את דן. על הקיבוץ הגנו חברי הקיבוץ, אשר הצליחו להדוף את המתקפה הסורית, זאת בעקבות טעות של המודיעין הצה"לי, שבשלו מוקמו יחידות צה"ל במקום הלא נכון. לאחר המלחמה היו אירועים של ירי קטיושות על הקיבוץ, עד מבצע שלום הגליל, אך המצב הביטחוני השתפר משמעותית, יחסית לתקופה שלפני מלחמת ששת הימים, ואיפשר תנופת פיתוח כלכלי ואנושי.
קיבוץ דן שותף במיזם נעל"ה (נוער עולה לפני ההורים), וקולט קבוצות של חיילים בודדים מרחבי העולם במסגרת גרעין צבר.
כלכלה
כלכלת קיבוץ דן נשענת על מספר מפעלים חקלאיים, טכנולוגיים ותיירותיים:
בקיבוץ דן מגודלים דגי פורל בחוות "דגי הדן", אחת החוות המתקדמות בעולם בתחומה, דגי חידקן לייצור קוויאר (תחת המותג "קרט קוויאר"), ודגים אחרים בבריכות דגים. כמו כן, הקיבוץ מחזיק גם מכוורת להאבקה ולייצור דבש, מטעי אבוקדו והדרים, וגידולי שדה: חיטה, שיבולת שועל, תירס, עגבנייה, אבטיח, גזר, בצל, בוטנים, וחמניות.
בקיבוץ מספר מפעלים טכנולוגיים: מפעל נען-דן ג'יין, לייצור ופיתוח מוצרי השקיה (בעבר "דן ממטירים", כיום בבעלות של התאגיד ההודי "ג'יין"), ומפעל דן-פל, המתמחה באדריכלות אור - ייצור לוחות מעבירי אור לענף הבנייה ומערכות מבוקרות באמצעות מחשב לצורך בקרת כמות אור השמש. בבעלותו של הקיבוץ גם מפעל דנ-טק, המייצר תעלות וצנרת פלסטיק להעברת חוטי חשמל (המפעל עבר לאזור התעשייה הצפוני של קריית שמונה).
בקיבוץ פועל מוזיאון בית אוסישקין, מוזיאון לחי, צומח, היסטוריה וגאולוגיה של אזור הגליל העליון, הגולן והחרמון.
עמוס לביא (כלכלן)
עמוס לביא (11 בנובמבר 1933 - 17 בפברואר 2012) היה כלכלן ואיש ציבור, סגן הממונה על התקציבים במשרד האוצר, ציר כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון ומשנה למנכ"ל וממלא מקום מנכ"ל משרד הקליטה.
ביוגרפיה
לביא נולד בתל אביב לאהרון ופרידה יודלביץ. למד בבית ספר הכרמל ולאחריו במקווה ישראל. בזמן לימודיו, בעת מלחמת השחרור, השתתף בהגנה על כפרים מפני פורעים ערביים באזור וסייע בבניית הדוידקה. בעת הגיעו לגיל 16.5 התגייס לנח"ל תוך שהוא מוסר דיווח כוזב על גילו האמיתי (באותו הזמן הותר להתגייס רק מגיל 17). שירת בקיבוץ משמר דוד ולאחר תום שירותו הצבאי, התקבל כחבר קיבוץ. ב-1956 החל בלימודי כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית. שירת כ-20 שנה בשרות הציבורי משנת 1960 ועד 1980. הקים חברה לייעוץ כלכלי הנושאת את שמו ובמסגרתה יעץ לגופים ממשלתיים וציבוריים רבים כגון: שר הקליטה יאיר צבן, מפעל הפיס, משען, התאחדות התעשיינים, משרד התמ"ת, משרד להגנת הסביבה ועוד. ביצע מחקרים כלכליים רבים ותוכניות עסקיות לגופים פרטיים וציבוריים. בשנת 1991 רכש יחד עם איש התקשורת גיורא שמיס את ירחון מוניטין מגליה אלבין לאחר שהגיע לקריסה כלכלית, שם שימש בנוסף כמנכ"ל החברה. עקב מחלוקת על דרך ניהול העיתון, העיתון הגיע לסוף דרכו ונסגר בשנת 1993. עמוס הקדיש כמחצית מזמנו לפעילות התנדבותית למען הציבור וראה בכך תכלית מהותית בחייו. נפטר בשנת 2012 בגיל 78.
פעילות התנדבותית
לאורך השנים התנדב בארגוניים רבים, בין היתר בלשכה הצעירה, בה כיהן כנשיא ישראל וסגן נשיא עולמי בשנים 1972 עד 1973, ארגון הפועל ב 124 מדינות בעולם ובזמנו היו בו מעל 350,000 חברים. הארגון עוסק בפעילות וולונטרית למען הקהילה, בפיתוח קשרים בינלאומיים בין צעירים בעולם והיה מאוד פעיל בשנים אלו בארץ. בין היתר פעל לקידום מעמדה של המדינה והמודעות העולמית נגד הטרור, בטקס שהתקיים לזכר הספורטאים שנרצחו באולימפיאדת מינכן, עמוס יזם הודעת גינוי של הלשכה העולמית נגד הטרור בתמיכה נדירה של נציגי מדינות ערב ואף הוחלט בזכותו, לבחור בישראל כאחת משולשת המועמדות לקיים את הקונגרס העולמי הבא שימש סגן נשיא לשכת המסחר ישראל בריטניה, דירקטור ומנהל הכספים של להקת המחול ענבל שהייתה בגירעונות שוטפים ועל סף פשיטת רגל תוך ניתובה להצלחה עסקית עם עודף תקציבי. סגן נשיא המועדון המסחרי התעשייתי וראש הוועדה למען הקהילה במועדון, בין השאר עזר ותמך בבית ספר בשדרות בתקופת ההפגזות הכבדות של הקסמים. חבר וועד בית הספר שבח מופת, סייע למנוע סגירת בית הספר לתלמידי חוץ בלחץ ראשי רשויות, תוך גיוס בכירים מהמועדון מסחרי כלכלי שנתנו שירותים פרו בונו לבית הספר כמו ייעוץ משפטי והביאו להכרה ציבורית רחבה בבית הספר. חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, מייסד וחבר הנהלה "עתיד בטוח" למניעת אלימות ילדים ונוער, גזבר כבוד ודירקטור בעוד יותר מעשרה גופים ציבוריים ועמותות.
ריינר בנהם
פטר ריינר בנהם (Reyner Banham; 2 במרץ 1922, נוריץ' - 19 במרץ 1988, לונדון) היה מבקר והיסטוריון של האדריכלות.
ביוגרפיה
ריינר בנהם נולד ב-1922 בנוריץ' שבאנגליה. בנם הבכור של פרסי בנהם, מהנדס גז, ואשתו ויולט פרנסס מוד ריינר. את השכלתו הבסיסית רכש בבית הספר המקומי על שם אדוארד השישי (King Edward VI Grammar School). הוא זכה במלגה להכשרה כמהנדס בחברת בריסטול אירופליין, שם העביר את מרבית שנות מלחמת העולם השנייה. כשחזר לנוריץ', החל לעבוד כמנהל במה בתיאטרון מדרמרקט (Maddermarket Theatre), להרצות על אמנות ולכתוב מאמרי ביקורת לעיתון. ב-1946 התחתן עם מרי, מורה בבית הספר המקומי לאמנות. לשניים נולדו בן ובת.
ב-1949 נרשם ללימודי היסטוריה של האמנות במכון קורטולד (Courtauld) באוניברסיטת לונדון. לאחר שסיים את התואר הראשון ב-1952, הוא התחיל לעבוד על הדוקטורט בהנחיית היסטוריון האדריכלות ניקולאס פבזנר. באותה שנה החל לכתוב עבור כתב העת החשוב "Architectural Review". כתיבתו השנונה והחריפה ביססה את מעמדו בתור פרשן חשוב של הארכיטקטורה העכשווית. הוא ואשתו פתחו מדי שבוע את ביתם לדיונים על אמנות עכשווית. האמנים, האדריכלים והמבקרים שפקדו את דיונים אלו, הרכיבו ביחד עם אחרים את הקבוצה העצמאית אשר נפגשה במכון לאמנות עכשווית בלונדון בין השנים 1952–1955. ריינר בנהם כינס את המושב הראשון של הקבוצה ונשאר חבר בה עד סופה.
ספרו הראשון, "ארכיטקטורה בעידן המכונה הראשון: הלכה ועיצוב" (Theory and Design in the First Machine Age), שהיה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, התפרסם ב-1960. הספר סוקר את הגישות, המגמות והתאוריות האדריכליות בשנים 1900–1930, בהשפעת ההתקדמות הטכנולוגית המודרנית. באותה שנה הוא החל להרצות במשרה-חלקית בבית ספר ברטלט לארכיטקטורה (Bartlett School of Architecture), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. לאחר שנתיים בשיקגו על מלגת מחקר (1964–1966), הוא חזר ללונדון להרצות במשרה-מלאה בברטלט, פרסם את "הברוטליזם החדש" (The New Brutalism, 1966) ופתח בכתיבה של סדרת מאמרים פופולריים למגזין "New Society" (1965-1985). הוא מונה לקתדרה לתולדות האדריכלות ב-1969, כאשר המחקר שערך בשיקגו התפרסם בספר "ארכיטקטורת הסביבה המתכווננת" (Architecture of the Well-Tempered Environment).
ב-1971 פרסם את הספר "לוס אנג'לס: הארכיטקטורה של ארבע אקולוגיות" (Los Angeles: The Architecture of Four Ecologies), ושנה לאחר מכן הפיק את הסרט "ריינר בנהם אוהב את לוס אנג'לס" (Reyner Banham Loves Los Angeles) במסגרת סדרת "זוג עיניים אחד" של ה-BBC. ב-1977 הוא עבר לארצות הברית ומונה לראשות המחלקה ללימודי העיצוב באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבאפלו. ב-1980 מונה לראשות הקתדרה לתולדות האמנות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, ולאחר שנתיים פרסם את "סצנות במדבר האמריקאי" (Scenes in America Deserta). ב-1986 יצא לאור ספרו האחרון, "אטלנטיס מבטון" (A Concrete Atlantis). הוא מונה לראשות הקתדרה להיסטוריה ולתאוריה של האדריכלות באוניברסיטת ניו יורק, אך נפטר במרץ 1988, כחודש לפני הרצאת הבכורה שלו.
קרב קטסיפון (1915)
קרב קטסיפון התחולל בקטסיפון שמדרום מזרח לבגדאד במהלך נובמבר 1915 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב היה חלק מהמאמץ הראשי של הבריטים לכבוש את בגדאד ולסלק את הצבא הטורקי ממסופוטמיה. הקרב הסתיים ללא הכרעה והביא את הבריטים לסגת בחזרה לכות.
רקע
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה התקיים מאזן כוחות מתוח בין הבריטים והטורקים באזור כשהטורקים שלטו במסופוטמיה והיו בעלי גישה למפרץ הפרסי בעוד שהבריטים פעלו להגן על האינטרסים שלהם בשדות הפקת הנפט ומתקני עיבוד הנפט באיראן שמרכזם היה בעיר אבאדאן ותופעלו על ידי חברת הנפט האנגלו-איראנית.
עם פרוץ המלחמה מצאו עצמם שתי המעצמות משני צידי המתרס. בעוד שהבריטים נתנו קדימות לאזור זה כדי להבטיח את המשך הזרמת הנפט במפרץ הפרסי הרי שהטורקים ייחסו חשיבות נמוכה למסופוטמיה ודיללו, בהתאם לכך, את צבאם בגזרה זו לטובת תגבור כוחותיהם במערכה על סיני וארץ ישראל ומערכה בקווקז.
מתחילת הפלישה הבריטית לשאט אל ערב ב-1914 ועד קרב זה נחלו הבריטים סדרה של ניצחונות תוך שהם מתקדמים במעלה נהר החידקל. בהקשר של ההכנות של הבריטים למערכה לכיבוש בגדאד יש לבחון את הנושאים הבאים:
קרבות מקדימים
המערכה במסופוטמיה החלה בנובמבר 1914 ועד קרב קטסיפון התקדמו הבריטים אל פנים עיראק בסדרה של קרבות:
מטרות המערכה
ההנחיות לכח הבריטי, ששהה בעיר כות, היו להתקדם, לאורך החידקל, ולכבוש את בגדאד.
זירת הקרב
קטסיפון שכנה כ-60 ק"מ במעלה החידקל מצפון מערב לכות וכ-16 ק"מ מדרום מזרח ל-בגדאד. תנועת הכוחות בין כות לבגדאד התאפשרה בעיקר על הגדה הצפונית של החידקל בגלל ביצות והצפות בגדה הדרומית.
קטסיפון הייתה אתר עתיקות מתקופת היותה עיר הבירה של האימפריה הפרתית ובהמשך של האימפריה הפרסית-הסאסאנית. כחלק מביסוס קו הגנה ניצלו הטורקים את קיומה של חומה עתיקה באורך 5 ק"מ ובגובה של 6 מטר ששימשה את הטורקים לתצפיתנים.
צבא בריטניה
הכח היבשתי נתמך על ידי ספינות תותחים שיועדו להקדים את הכוחות במכת אש על הביצורים הטורקים.
הצבא העות'מאני
הצבא העות'מאני החליט להיערך להגנה על בגדאד באזור קטסיפון. לצורך כך הוקמו 2 קוי הגנה מצפון לחידקל. בראש הכוחות המתגוננים עמד נוראדין איברהים פאשה תחת פיקודו של חליל כות ולרשותו עמדו כ-18,000 חיילים תחת פיקוד של 4 דיוויזיות רגלים: כמו כן חוזקו קווי ההגנה בסוללות ארטילריה של 52 תותחים.
מהלך הקרב
לקראת הקרב חילק טאונסנד את כוחותיו ל-4 כוחות משנה כש-3 מהן תוכננו לתקוף ישירות את קו הביצורים הטורקי כשהכח הרביעי תוכנן לאגף את הקו הטורקי דרך הגדה הדרומית מערבית.
21 בנובמבר 1915
תנועת הכוחות הבריטים לכוון בגדאד החלה עם רדת הלילה של 21 בנובמבר 1915 כדי לפתוח מתקפה עם שחר של היום הבא.
22 בנובמבר 1915
ההתקפה הבריטית על קו הביצורים הטורקי הקדמי נפתחה ב-22 בנובמבר 1915. הכוחות הבריטים נתקלו בהתנגדות עזה והתקשה להתקדם. מפקד הכח הטורקי, נוראדין, השתמש בתבונה בכוחות העתודה שלו כדי לתגבר את הנקודות בהן הצליחו הבריטים לפרוץ את הקו. ספינות הנהר שהיו אמורות לסייע לכוחות היבשה התקשו להתקדם בגלל מיקוש וחסימות בנהר וכן בגלל ירי ארטילרי.
בסיומו של היום הצליחו הבריטים לכבוש את קו ההגנה הראשון תוך שהם מסבים אבדות כבדות לטורקים אך סובלים בעצמם מאבדות כבדות.
23 בנובמבר 1915
ב-23 בנובמבר 1915 חידשו הבריטים את ההתקפה על קו ההגה השני אולם לא הצליחו לפרוץ קו זה. במהלך היום יצאו הטורקים למתקפת נגד אך הבריטים הדפו אותה. בסיומו של היום לא נרשמה הכרעה של אף אחד מהצדדים אף על פי שסבלו מנפגעים רבים.
24 בנובמבר 1915
ב-24 בנובמבר 1915 החליט טאונסנד שהיקף הנפגעים, תשישות החיילים שנותרו והמחסור בציוד, נשק ותחמושת אינם מאפשרים להמשיך המערכה ולכן הורה לחייליו לסגת לכות כדי למלא את הששורות ולחדש את האספקה לחיילים.
תוצאות הקרב
נפגעים: קרב זה המחיש את חשיבות התמיכה הלוגיסטית והרפואית לכוחות הלוחמים ואת ההשפעה של המרחק.
נסיגתם של הבריטים לכות סימן את תחילתו של המצור על כות שם סבלו הבריטים מאחת התבוסות הגדולות ביותר במהלך המלחמה.
נבחרת קולומביה בכדורגל
נבחרת קולומביה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת קולומביה.
נבחרת קולומביה הופיעה שש פעמים בגביע העולם בכדורגל, אך לזכותה רק הופעה אחת לפני שנות ה-90, ב-1962. הפעם הראשונה בה הצליחה קולומביה לעבור את שלב הסיבוב הראשון במונדיאל הייתה במונדיאל 1990. במוקדמות למונדיאל זה פגשה קולומביה את ישראל במשחקי הפלייאוף ועברה אותה.
נבחרת קולומביה הייתה מעורבת בצורה עקיפה בשתיים מהטרגדיות המצערות שפקדו את עולם הכדורגל:
ראשונה, במונדיאל 1994 כבש בלם הנבחרת, אנדראס אסקובר, שער עצמי במשחק נגד ארצות הברית, שהוביל בסופו של דבר להפסד הנבחרת בתוצאה 2:1 ולהדחה מוקדמת מהטורניר. זמן קצר לאחר שחזרה הנבחרת לארצה, נרצח אסקובר ביריות על ידי מתנקשים שהקניטו אותו על אותו שער עצמי ובתגובה הוא ענה להם גם כן במילים קשות, מה שגרם להם ליטול את חייו.
השנייה, בשנת 2003 בזמן משחק חצי הגמר של גביע הקונפדרציות, בין קולומביה לקמרון, צפו שחקני הנבחרת במותו של קשר נבחרת קמרון, מארק ויוויאן פו, שהתמוטט על כר הדשא לאחר שלקה בליבו
שנים ראשונות
הטורניר הראשון בו השתתפה קולומביה היה קופה אמריקה 1945. קולומביה סיימה בו במקום החמישי מתוך שבע נבחרות. קולומביה החלה להשתתף במוקדמות גביע העולם בכדורגל החל ממונדיאל 1958, אולם היא סיימה אחרונה בבית המוקדמות ללא ניצחון אחרי פרגוואי ואורוגוואי.
מונדיאל 1962
קולומביה העפילה לראשונה בתולדותיה לטורניר הגמר של מונדיאל 1962, לאחר שבטורניר המוקדמות ניצחה בביתה את פרו 0-1 וסיימה בתיקו 1-1 במשחק הגומלין. בשלב הבתים של טורניר הגמר הפסידה קולומביה לאורוגוואי 1–2. במשחקה השני, סיימה קולומביה בתיקו 4-4 עם ברית המועצות, לאחר שנקלעה לפיגור מוקדם של 0–3 כבר בדקה ה-11 ומאוחר יותר פיגרה 1–4. במשחק זה כבש מרקוס קול לזכות קולומביה את השער האולימפי היחיד בתולדות המונדיאלים עד היום. קולומביה סיימה את שלב הבתים בתבוסה 0–5 ליוגוסלביה וסיימה אחרונה בבית.
שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20
לאחר מונדיאל 1962, קולומביה לא הצליחה להעפיל למונדיאל במשך שישה טורנירי מוקדמות רצופים. במקביל, היא החלה להשתתף בקביעות בטורנירי הקופה אמריקה משנת 1975 (עד אז לא התמודדה בטורניר באופן קבוע). בקופה אמריקה 1975 הגיעה קולומביה להישג השיא שלה בטורניר עד אז. בשלב הבתים היא ניצחה בכל משחקיה, בבית ובחוץ, את פרגוואי ואקוודור והעפילה לחצי הגמר מהמקום הראשון בבית. בחצי הגמר הביסה קולומביה בביתה את אורוגוואי 0–3, אף על פי ששיחקה ב-10 שחקנים לאורך רוב המשחק עקב הרחקת אחד משחקניה. במשחק הגומלין הפסידה קולומביה באורוגוואי 0–1 והעפילה למשחקי הגמר מול פרו. קולומביה ניצחה בביתה במשחק הראשון 0–1, אולם הפסידה במשחק הגומלין בפרו 0–2. במשחק הפלייאוף המכריע, שנערך בקראקס, ונצואלה, הפסידה קולומביה 0–1 ובכך סיימה במקום השני בקופה אמריקה, הישג השיא שלה עד לאותו טורניר.
מונדיאל 1990
עלייתו של הכדורגל הקולומביאני החלה בסוף שנות ה-80, כאשר לנבחרת מונו פרנסיסקו מטוראנה ועוזרו הרנן דריו גומס. השניים שגדלו יחד, עבדו במקביל גם באתלטיקו נאסיונל והוליכו את המועדון להישג השיא, זכייה בטורניר הקופה ליברטדורס בשנת 1989. הם ביססו את הנבחרת על שחקני נאסיונל בתוספת של הקפטן ואלדרמה, רדין ואיגוארן. הנבחרת שמרה על הבסיס שלה לאורך שנות ה-90 המוצלחות ודור זה זכה לכינוי "דור הזהב" של הכדורגל הקולומביאני. את טורניר המוקדמות של מונדיאל 1990, סיימה קולומביה ראשונה בבית המוקדמות לפני פרגוואי ואקוואדור, כאשר היא מנצחת בבית במשחק המכריע את פרגוואי בדקות הסיום. מכיוון שקולומביה סיימה במאזן הגרוע ביותר מבין מנצחות הבתים בדרום אמריקה, היא לא העפילה ישירות לטורניר הגמר, אלא נאלצה להעפיל לצמד משחקי פלייאוף על העלייה נגד ישראל. קולומביה ניצחה בביתה את ישראל 0–1 משער של המחליף, אלביירו אוסוריאגה, וסיימה בתיקו 0-0 עימה בגומלין, תוצאה שהספיקה לה על מנת להעפיל לטורניר הגמר, 28 שנים לאחר הפעם הקודמת שעשתה זאת. בשלב הבתים בטורניר הגמר השיגה קולומביה ניצחון ראשון בתולדותיה במסגרת המונדיאל, 0-2 על איחוד האמירויות הערביות, משערים של רדין וקרלוס ואלדראמה. בהמשך שוב הפסידה קולומביה ליוגוסלביה 0–1 ובמשחקה האחרון התמודדה מול אלופת העולם שבדרך, מערב גרמניה. דקה לסיום המשחק נקלעה קולומביה לפיגור 0–1, אולם שער של פרדי רינקון שלוש דקות בתוספת הזמן לאחר בישול קבע שוויון 1-1. קולומביה סיימה במקום השלישי בבית, כאשר היא מדורגת במקום השני בין הקבוצות שסיימו במקום השלישי בבתים השונים והעפילה לשמינית הגמר. בשמינית הגמר הפסידה קולומביה לקמרון 1–2 אחרי הארכה, לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 0-0 בתום הזמן החוקי. הרגע הזכור מהמשחק היה כששוערה של קולומביה, רנה היגיטה, כידרר במחצית המגרש ואיבד את הכדור לרוז'ה מילה, שהעלה את קמרון ליתרון.
מונדיאל 1994
בשנות ה-90 הייתה קולומביה אחת מנבחרות הכדורגל החזקות בדרום אמריקה. במוקדמות מונדיאל 1994 שובצה קולומביה לבית עם ארגנטינה, פרגוואי ופרו. קולומביה הייתה לנבחרת הראשונה שניצחה את ארגנטינה לאחר 33 משחקים ללא הפסד, כאשר גברה עליה 1–2 בבאראנקייה משערים של אדולפו ואלנסיה ואיבן ולנסיאנו. במחזור הסיום של שלב הבתים הגיעה קולומביה למשחק חוץ באצטדיון המונומנטל כשהיא ראשונה בבית עם יתרון נקודה על ארגנטינה. ארגנטינה הייתה חייבת לנצח במשחק על מנת לסיים ראשונה בבית ולהעפיל למונדיאל ישירות ללא משחק פלייאוף נוסף, בעוד לקולומביה הספיקה תוצאת תיקו. אולם קולומביה הדהימה את ארגנטינה ואוהדיה כאשר הביסה אותה 0–5 מצמדים של פרדי רינקון ופאוסטינו אספרייה ושער נוסף של אדולפו ולנסיה באחד ממשחקיה הגדולים בכל הזמנים. עדות נוספת להיסטוריה שהתחוללה באותו לילה היה אפשר לקבל כאשר 70 אלף אוהדים ארגנטינאים עמדו בסיום והריעו לשחקני קולומביה.
בעקבות ניצחונה הגדול, קולומביה הגיעה לטורניר הגמר של מונדיאל 1994, כאשר היא מועמדת להגיע רחוק. פלה אפילו הכריז עליה כמועמדת העיקרית לזכות בטורניר. אולם היא איכזבה כאשר בשלב הבתים הפסידה לרומניה 3-1 ובמשחקה השני הפסידה למארחת ארצות הברית 2-1. במהלך המשחק כבש בלם הנבחרת, אנדראס אסקובר, שער עצמי. במשחקה האחרון בטורניר ניצחה קולומביה את שווייץ 0–2, אך בעקבות ניצחונה של רומניה על ארצות הברית במשחק המקביל, סיימה קולומביה במקום האחרון בבית והודחה באופן מאכזב מהטורניר. במהלך הטורניר היו השחקנים נתונים ללחצים ואיומים מצד מהמרים בקולומביה, שאף איימו לפגוע במשפחותיהם של המאמנים מאטוראנה וגומס, אם אלו יכללו בהרכב את גבריאל גומס, אחיו של העוזר הרנאן. המימד הטרגי שליווה את הנבחרת לאורך שהותה בארצות הברית הפך למציאות כאשר ב-2 ביולי נרצח בלם הנבחרת, אנדרס אסקובאר. תחילה סברו שהמניע לרצח היה בגין השער העצמי שכבש, אך אחר כך הסתבר שהוא הוקנט על ידי מספר אנשים בעת ששהה בפאב מקומי בעיר מדיין, ובעקבות דין ודברים שהתפתחו בין שני הצדדים, השחקן בן ה-27 מצא את מותו באירוע שהותיר כתם גדול לא רק על הכדורגל הקולומביאני, אלא על הכדורגל העולמי בכלל.
מונדיאל 1998
לאחר המונדיאל בארצות הברית התפטר מאטוראנה מאימון הנבחרת ומי שהחליף אותו היה הרנאן דאריו גומס. אף על פי שחלק מהבסיס של הנבחרת פרש אחרי המונדיאל ב-1994, קולומביה המשיכה לשמור על יכולת גבוהה בזכות שלושת כוכביה הבכירים: קרלוס ואלדרמה, פרדי רינקון ופאוסטינו אספרייה, שהיה הכובש המצטיין של הנבחרת במוקדמות למונדיאל 1998. המוקדמות שוחקו לראשונה בשיטת ליגה בין כל הנבחרות להוציא את ברזיל, שהעפילה למונדיאל אוטומטית כאלופת העולם. קולומביה העפילה בפעם השלישית ברציפות, לאחר שסיימה במקום השלישי בטבלה. בטורניר הגמר שוב פתחה קולומביה את שלב הבתים בהפסד לרומניה 0–1. לאחר המשחק, ביקר אספרייה בפומבי את החלטותיו הטקטיות של המאמן גומס ובתגובה זרק אותו האחרון מהסגל. בעוד שאספרייה עשה דרכו חזרה לקולומביה, התמודדו השחקנים ההמומים במשחק השני מול תוניסיה וניצחו 0–1 משער שכבש ליידר פרסיאדו. במשחקה השלישי התמודדה קולומביה מול אנגליה על ההעפלה לשמינית הגמר, כאשר קולומביה חייבת ניצחון בעוד לאנגלים מספיקה תוצאת תיקו. קולומביה הפסידה 0–2 וסיימה במקום השלישי בבית. בכך לא העפילה לשמינית הגמר בפעם השנייה ברציפות. זו הייתה בעצם גם הופעתו האחרונה בנבחרת של הקפטן, קרלוס ואלדרמה, שהודיע מיד על פרישה לאחר 13 שנים בה.
מונדיאל 2014
לאחר פרישתם של שחקני דור הזהב, נקלעה הנבחרת לשנים קשות בכל הקשור לגביע העולם וכשלה להעפיל לשלושת הטורנירים הבאים ב-2002, 2006 ו-2010. אף על פי שתמיד הייתה קרובה ופיספסה את העלייה רק במחזורים האחרונים, הנבחרת הייתה רחוקה מלהיות אותה נבחרת מלהיבה של שנות ה-90. לקראת מונדיאל 2014 בברזיל, ידעו בהתאחדות שאסור לנבחרת לפספס מונדיאל נוסף, בייחוד כשהוא קרוב מאוד גאוגרפית, מה שייתן לה דחיפה גדולה מאוד מצד האוהדים. לפיכך הוחלט להחזיר למשרת האימון את המאמן גומס ומעליו את מאטוראנה כאחראי על כל הנבחרות. גם הפעם קיבלו השניים לידיהם דור שנחשב לדור הזהב הנוכחי וסומן עוד בגילאים הצעירים ככזה שייתן עתיד ורוד לנבחרת, שחקנים כגון רדאמל פלקאו, דויד אוספינה וחואן קאמילו סונייגה. לקראת פתיחת המוקדמות, נתקלו בהתאחדות בפני סקנדל נוסף: המאמן גומס נתפס מצולם בפאב בבוגוטה, כאשר הוא מתווכח עם אשה ומכה אותה. הפרשה עוררה הדים במדינה וארגוני הנשים דרשו את פיטוריו מיידית. להתאחדות לא נותרה ברירה וחודשיים לפני פתיחת המוקדמות, נאלצו להחליפו.
מי שתפס את מקומו היה עוזרו, לאונל אלברס, שאומנם היה מאמן צעיר ומבטיח אבל חסר כל ניסיון ברמה הבינלאומית. הדבר הטוב שעשה הוא הכללתו בהרכב הפותח של הכישרון העולה, חאמס רודריגס בן ה-21, כבר במשחק הראשון מול בוליביה באצטדיון הרננדו סילס, בגבהים של לה פאס. קולומביה השיגה ניצחון חשוב 1–2 משער בדקה האחרונה של פלקאו, אבל מיד אחר כך הגיעו תיקו ביתי והפסד ביתי לנבחרות ונצואלה וארגנטינה בהתאמה. מחשש לאיבוד מונדיאל נוסף, פוטר לאונל אלברס לאחר פחות מחצי שנה בתפקיד.
בהתאחדות הבינו שעליהם למנות מאמן בעל שיעור קומה והאיש שנבחר לבסוף בינואר 2012 היה המאמן היהודי-ארגנטינאי, חוסה נסטור פקרמן, שהפך למאמן המשתכר ביותר ביבשת. פקרמן היה ידוע בעבודתו עם שחקנים צעירים מוכשרים, כאשר הוביל את נבחרת ארגנטינה הצעירה למספר זכיות בגביע העולם וכן הוליך את נבחרת ארגנטינה הבוגרת לרבע גמר מונדיאל 2006. תחת פקרמן, חזרה קולומביה להציג את היכולת הגבוהה בעבר. ארבעה ניצחונות רצופים על אורוגוואי, צ'ילה, פראגוואי ובוליביה, הכניסו את קולומביה למקומות שמהם מעפילים למונדיאל, משם לא ירדו עד לסיום הטורניר. בהנהגתם של פלקאו, הכובש המצטיין, חאמס רודריגס והקפטן, מריו ייפס, שברה קולומביה את שיאה האישי לנקודות במסגרת טורניר מוקדמות, כאשר השיגה 33 וכן הבטיחה לראשונה בהיסטוריה שלה את מיקומה כראש בית בהגרלת המונדיאל.
הציפיות הגבוהות שהיו מהנבחרת קיבלו מהלומה חזקה, כאשר פלקאו נפצע כארבעה חודשים לפני תחילת הטורניר ולמרות הניסיונות להכשיר אותו בזמן, נאלץ השחקן להפסיד את הטורניר. קולומביה שובצה בבית שכלל את יוון, חוף השנהב ויפן. עם תמיכה מאסיבית של אוהדים ועם מנהיג צעיר כחאמס רודריגס, שכיפר על חסרונו של פלקאו, קולומביה ניצחה במשחק הראשון את יוון 0–3 משערים של פאבלו ארמרו, טאופילו גוטיירס וחאמס עצמו. במשחק הבא הבטיחה קולומביה את עלייתה לשמינית הגמר, כאשר גברה על חוף השנהב 1–2, טאופילו גוטיירס וחואן פרננדו קינטרו כבשו לזכותה. לראשונה בתולדותיה השלימה קולומביה מאזן מושלם בבית המוקדם כאשר גם את המשחק השלישי בתוצאה 1–4 מול נבחרתה של יפן. חואן גיז'רמו קואדראדו בפנדל, צמד של ג'קסון מרטינס ושער בדקה ה-90 של חאמס רודריגס, קבעו את התוצאה הסופית. זה גם היה המשחק שבו נכנס השוער המחליף, פאריד מונדראגון, לספרי ההיסטוריה של גביע העולם, כאשר נכנס לשחק בדקה ה-84 ובכך הפך לשחקן המבוגר ביותר ששיחק במונדיאל, בגיל 43.
בשמינית הגמר פגשה קולומביה יריבה דרום אמריקאית נוספת, אורוגוואי, שחסרה את חלוצה המצטיין, לואיס סוארס, בשל השעיה. קולומביה הייתה הטובה יותר לאורך כל המשחק וניצחה 0–2 מצמד של חאמס רודריגס. השער הראשון שכבש גם נבחר לבסוף לשער היפה של שנת 2014. קולומביה העפילה לראשונה בתולדותיה לרבע גמר הטורניר, אך עתה הייתה צריכה להתמודד מול המארחת ברזיל. הנבחרות נפגשו בפורטלזה למשחק קשוח מאוד שגם גלש לעיתים לפסים אלימים ולבסוף ניצחו הברזילאים 1–2 והדיחו את קולומביה מהטורניר. את השער לקולומביה כבש שוב חאמס רודריגס, שגם סיים לבסוף ככובש המצטיין של הטורניר עם שישה שערים. האירוע החריג במשחק התרחש לקראת הסיום כאשר המגן של קולומביה, סונייגה, גרם לפגיעה לא פשוטה בגבו של ניימאר, אם כי לא בכוונה, וגרם לו להפסיד את המשך הטורניר. בימים שאחרי המשחק ולאור העובדה שברזיל איבדה את שחקנה המצטיין, קיבל סונייגה איומים רבים על חייו מצד אוהדים ברזילאים זועמים. קולומביה חזרה הביתה לאחר שרשמה את הטורניר הטוב בתולדותיה והשחקנים התקבלו בכבוד רב על ידי רבבות של אוהדים שמילאו את פארק סימון בוליבר בבוגוטה.
מונדיאל 2018
המאמן פקרמן החליט להמשיך קדנציה נוספת כמאמן הנבחרת, והמסע להופעה שנייה ברציפות בגביע העולם החל. בניגוד למשחקי המוקדמות הקודמים, היכולת שהציגו הפעם הקולומביאנים הייתה פחות טובה ולא יציבה. גם העובדה כי ברזיל הצטרפה למשחקי המוקדמות לאחר שלא הייתה באלו של ארבע שנים קודם לכן, לא תרמה. קולומביה החלה עם ניצחון ביתי על אבל הפסידה ל ו וסיימה בתיקו עם. שני ניצחונות רצופים על ו החזירו אותם לתמונת הסיכויים. בסיבוב השני איבדה קולומביה נקודות חשובות בביתה, כשסיימה בתיקו עם אורוגוואי וצ'ילה והובסה בחוץ על ידי ארגנטינה, אבל שוב חזרה לתמונה עם ניצחונות על בוליביה בבית וניצחון יקר על אקוודור בחוץ. דווקא אז, כשהמונדיאל היה בהישג יד, איבדה קולומביה נקודות מול ו, ובאופן מפתיע הפסידה גם בבית ל. קולומביה הגיע למחזור האחרון, כשהיא צריכה להימנע מהפסד בלימה, ואכן סיימה בתיקו 1-1 מול פרו, ששלח אותה למונדיאל שני ברציפות תחת המאמן פקרמן.
במשחקי המונדיאל שנערכו ברוסיה, הוגרלה קולומביה לבית 8 יחד עם, ו. במשחקה הראשון הפסידה קולומביה במפתיע ליפן 1–2, כאשר חואן קינטרו הישווה זמנית בבעיטה חופשית. בהמשך הביסה 0–3 את פולין משערים של יירי מינה, רדאמל פלקאו וחואן קוואדראדו ובמחזור האחרון ניצחה 0–1 את סנגל משער נגיחה של מינה בדקה ה-75. בכך סיימה קולומביה במקום הראשון בבית והעפילה לשמינית הגמר מול. לאחר שפיגרו 0–1 בדקה ה-54, הצליחו הקולומביאנים לכבוש שער שוויון בתוספת הזמן של המשחק, כאשר שוב היה זה יירי מינה שנגח את השער השלישי שלו בטורניר. קולומביה כפתה הארכה שבה לא נכבשו שערים נוספים ובדו-קרב הפנדלים ניצחה אנגליה 3–4 והדיחה את קולומביה מהטורניר.
קופה אמריקה 2001
הקולומביאנים, שאומנו על ידי פרנסיסקו מאטוראנה, שובצו לבית שכלל את ונצואלה, אקוואדור וצ'ילה. במשחק הראשון גברו על ונצואלה 0–2 משערים של פרדי גריסאלס וויקטור אריסטיסאבאל. היריבה הבאה הייתה אקוואדור וגם אותה הם ניצחו 0–1 משער של אריסטיסאבאל. את העפלתם לרבע הגמר הם חתמו בניצחון 0–2 על צ'ילה, שוב אריסטיסאבאל ואאודאליו אריאגה כבשו את השערים. ברבע הגמר פגשה קולומביה את פרו וגם אותה לא התקשתה להביס 0–3, כשאריסטיסאבאל כובש צמד וג'יובאני הרננדס משלים את השלישי. הונדורס שהפתיעה את ברזיל, הייתה היריבה בחצי הגמר, אך גם היא לא הצליחה לעצור את אריסטיסאבאל וחרארדו בדויה, שהעלו את קולומביה לגמר קופה אמריקה שני בתולדותיה. לעיני 47 אלף צופים באצטדיון אל קמפין שבבוגוטה, נפגשו קולומביה ומקסיקו לגמר הגדול. את השער היחיד במשחק כבש הבלם איוואן קורדובה בדקה ה-65, שער שהספיק לניצחון קולומביה ולזכייה ראשונה בתואר בינלאומי. קולומביה לא רק זכתה בטורניר, היא גם ניצחה את כל ששת משחקיה ושוערה, אוסקר קורדובה, לא ספג ולו שער אחד בטורניר.
קופה אמריקה 1975
לפני הזכייה ב-2001, רק פעם אחת הגיעה קולומביה לגמר, ב-1975. באותה שנה, שונה שמו של הטורניר מאליפות דרום אמריקה לקופה אמריקה. זו גם הייתה הפעם הראשונה שלא הייתה מדינה מארחת לטורניר והוא נפרש על פני כל היבשת. הנבחרות חולקו לשלושה בתים של שלוש נבחרות, כאשר מנצחת כל פעם העפילה לחצי הגמר, שם המתינה אורוגוואי מתוקף היותה האלופה המכהנת. קולומביה שובצה בבית שכלל את פראגוואי ואקוואדור וניצחה את כל משחקיה בניצוחם של וילינגטון אורטיס וארנסטו דיאס. בחצי הגמר פגשה את אורוגוואי והביסה אותה במשחק הראשון בבוגוטה, 0-3 משערים של אורטיס, דיאס ואדגר אנגולו. בגומלין במונטבידאו, הפסידו הקולומביאנים 0–1 אבל ניצחו 1–3 בסיכום והעפילו למשחק הגמר מול פרו. במשחק הראשון בבוגוטה ניצחה קולומביה 0–1 משער של קאסטרו, אבל פרו גמלה בניצחון 0–2 בגומלין בלימה. מאחר שהיה זה משחק הגמר, ההפרשים לא קבעו ושתי הנבחרות נגשו למשחק שלישי ומכריע במגרש נייטרלי, בקארקאס. פרו שוב ניצחה את קולומביה בתוצאה 0–1 וזכתה בפעם השנייה בתולדותיה.
חמש פעמים זוכת מדליית הארד
לאורך כל ההיסטוריה שלה, קולומביה סיימה חמש פעמים את הטורניר במקום השלישי שהיקנה לה את מדליית הארד. הפעם הראשונה הייתה ב-1987, עם ואלדרמה כקפטן הנבחרת, אותה שנה שבסופה גם נבחר לכדורגלן השנה ביבשת. קולומביה עלתה בקלות מהבית המוקדם שכלל גם את בוליביה ופראגוואי אחרי ניצחונות 0–2 ו-0–3 בהתאמה. השלב הבא היה חצי הגמר, אך שם לא יכלו הקולומביאנים לנבחרת צ'ילה והפסידו 1–2 לאחר הארכה. במשחק על המקום השלישי מול המארחת ארגנטינה של מראדונה, שוב הפגינו הקולומביאנים את יכולתם הגבוהה וניצחו 1–2, לראשונה על אדמת ארגנטינה. ארנולדו איגוארן הוכתר למלך שערי הטורניר וקרלוס ולדרמה נבחר למצטיין.
שש שנים מאוחר יותר, קולומביה כבר ביססה את מעמדה כאחת מהנבחרות החזקות ביבשת. הטורניר נערך באקוואדור וקולומביה סיימה במקום הראשון בבית המוקדם אחרי ניצחון על מקסיקו ותוצאת תיקו 1-1 מול בוליביה וארגנטינה. ברבע הגמר פיגרה מול נבחרת אורוגוואי, עד שהבלם לואיס קרלוס פראה הישווה בדקה ה-87 וקולומביה ניצחה בבעיטות ההכרעה. בחצי הגמר שוב פגשו הקולומביאנים את ארגנטינה ושוב הגיעו לבעיטות הכרעה אחרי תיקו 0-0, אבל הפעם המזל לא היה איתם והם הודחו. במשחק על המקום השלישי הם שוב פגשו נבחרת מארחת וגברו על האקוואדוריאנים 0–1 משער של אדולפו ואלנסיה.