cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה, נסיכת יוון ודנמרק
ביוגרפיה
מריה נולדה באתונה ב-3 במרץ 1876, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. מריה הייתה אחותם של קונסטנטינוס הראשון, מלך היוונים ואנדראס, נסיך יוון ודנמרק, אביו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. משפחת המלוכה היוונית לא הייתה אמידה בקנה מידה של משפחות המלוכה, והם חיו בפשטות. אביה המלך גאורגיוס היה אדם שתקן, אבל בניגוד לגישה הכללית של התקופה, הוא האמין שילדים צריכים להיות רעשניים ושמחים. המסדרונות הארוכים של בית המלוכה באתונה שמשו את מריה ואחותה ברכיבה על אופניים, רולרבליידס, סקייטבורד, ולפעמים אף רכבו יחד עם אביהם. מריה ואחיה גודלו על ידי מטפלות בריטיות, ואנגלית הייתה השפה הראשונה שלמדו, אבל הם דברו יוונית בינם לבין עצמם, ובנוסף למדו גרמנית וצרפתית.
ב-30 באפריל 1900 התחתנה מריה בקורפו עם גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בן דודה מצד האם. גאורגי רדף אחרי מריה, שזכתה לכינוי "מיני היוונית" כדי להבדילה מ"מיני" הבכורה (הקיסרית מריה פיודורובנה), אולם היא סירבה להינשא לו, אלא אם כן יובטח מקומה בסדר הירושה לכתרים היווניים והדניים. בנוסף, היא הבהירה כי אינה מאוהבת בגאורגי כאשר נישאה לו, אך הוא קיווה שהרגשות שלה כלפיו יתגברו עם הזמן. לבני הזוג היו שתי בנות, אולם כשהתבגרה, ניצלה מריה את ההזדמנות לבלות יותר זמן בחו"ל, כביכול לצורך בריאות בנותיה, אבל גם כדי לבלות זמן רב יותר רחוק מבעלה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה מריה בבריטניה, והיא בחרה לא לחזור לרוסיה, אלא נשארה לגור בהארוגייט, שם הייתה פטרון של שלושה בתי חולים צבאיים, אותם מימנה בנדיבות ואף טיפלה בחולים.
היא הפכה לאלמנה ב-28 בינואר 1919, כאשר בעלה נרצח על ידי הבולשביקים. ב-16 בדצמבר 1922 התחתנה מריה בשנית עם האדמירל פריקלס יוהאנידס בוויסבאדן, וב-14 בדצמבר 1940 היא מתה באתונה במהלך מלחמת איטליה–יוון. בתה קסניה התגוררה במשך שנים בלונג איילנד, ואף הייתה נשואה למיליונר ויליאם לידס, בנה של ננסי סטיוארט וורטינגטון לידס, וחורגו של אחיה של מריה - כריסטופר, נסיך יוון ודנמרק.
משפחתה
ב-12 במאי 1900 התחתנה מריה עם גאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ממנו נולדו לה שתי בנות:
אלבאיסין
אלבאיסין (בספרדית: Albaicín או Albayzín) הוא רובע קטן בעיר גרנדה, בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה שבספרד. אלבאיסין הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1994, וצורף להכרזה על ארמון אלהמברה וארמון החנרליפה.
היסטוריה
חוקרים מעריכים כי את שמו של אלבאיסין העניקו לו תושבי העיר באסה, שגלו מעירם לאחר הקרב לאס נאבאס דה טולוסה והתיישבו באזור זה של גרנדה, מחוץ לחומות. עם זאת, יש חוקרים הטוענים כי השם מגיע דווקא מערבית ("אלביזין", אנשי הבזים). אזור אלבאיסין יושב לראשונה בזמן האיברים. במקום התיישבו במפוזר תושבים של האימפריה הרומית. העדויות להגעתם של המוסלמים לאזור הם רק משלב מאוחר בהרבה, לאחר הגעתם של הזירים (שושלת ברברית) לגרנדה. הסברה הרווחת היא, שאלבאיסין לא היה מיושב בתקופה שמנפילתה של האימפריה הרומית ועד להקמתה של הממלכה הזירית (ב-1013) ובניית החומות באלבאיסין (הנקראות בספרדית Alcazaba Cadima). בשיאה של תקופה זו חיו באלבאיסין כ-10,000 תושבים. רבים מהתושבים חיו בעושר רב, בבתים מפוארים, עם גנים ובריכות, ובמרכז הרובע נבנה בתקופה ההיא אחד המסגדים המרהיבים שהיו בגרנדה, ששרידיו נותרו עד ימינו, בסמוך לכנסיית סלבדור.
תיאור
רובע אלבאיסין נמצא על גבעה תלולה המשקיפה על ארמון אלהמברה ואת נקודת התצפית הנמצאת בסמוך לכנסיית סן ניקולאס, אשר ממנה ניתן להשקיף על הארמון ועל גרנדה, פוקדים תיירים רבים. בתוך אלבאיסין ניתן למצוא את המרחצאות הערביים העתיקים, את המוזיאון הארכאולוגי של גרנדה ואת כנסיית סלבדור, שנבנתה על שרידיו של מסגד מורי. הרובע מתאפיין בבתים עתיקים וסמטאות קטנות וצעירים רבים מתגוררים בו ועוסקים באמנות. בגבעה שמעל לרובע ישנן עשרות מערות בהן מתגוררים אנשים גם כיום.
ארכיטקטורה
ניתן למצוא באלביסין מספר מבנים ומונומנטים, אשר מרביתם מתקופת הרנסאנס ומתקופת השושלת הנסרית (השושלת המוסלמית האחרונה ששלטה בממלכת גרנדה, מ-1238 עד 1492).
מוסקבה על ההדסון
מוסקבה על ההדסון (באנגלית: Moscow on the Hudson) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1984 בבימויו של פול מזורסקי שגם כתב את התסריט והפיק את הסרט.
בתפקידים הראשיים - רובין ויליאמס, מריה קונצ'יטה אלונסו וקליבנט דריקס.
הסרט צולם בתקופת המלחמה הקרה ובו ביקורת על החיים בברית המועצות ובארצות הברית. צילומי "מוסקבה" נעשו במינכן.
העלילה היא על נגן סקסופון רוסי שקץ בחיים חסרי החופש בברית המועצות, עורק לארצות הברית ומבין מהר שארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות מגבילה באפשרויותיה מהגרים בלתי חוקיים מרוסיה.
רובין ויליאמס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט מוזיקלי או קומדיה.
תקציר העלילה
הקרקס מתכונן ליציאה לארצות הברית. אנטולי, הליצן של הקרקס (איליה בסקין), ידידו הטוב של ולדימיר, מודיע לוולדימיר כי בכוונתו לערוק בעת שיבקרו בבלומינגדיילס אך ולדימיר מתנגד כי דבר זה ינתק אותו ממשפחתו האהובה.
לקראת סוף הביקור בניו יורק הם מבקרים בבלומינגדיילס כדי לקנות בכסף שהקציבו להם. בוריס וחבריו משגיחים עליהם בשבע עיניים. אנטולי מקבל "רגליים קרות" ומוותר על העריקה אך דווקא אז מחליט ולדימיר לערוק.
הוא מתחבא מתחת לחצאית של המוכרת הזמנית לוצ'יה (מריה קונצ'יטה אלונסו), מהגרת חוקית הנמצאת בהליך מתקדם של התאזרחות בארצות הברית, ובעזרת איש הביטחון ליונל (קליבנט דריקס) ושוטר של הFBI הוא מבקש מקלט מדיני ומצליח. סיפורו מתפשט בתקשורת.
ולדימיר עובד במקומות שונים - מלצר באולם חתונות, קופאי במקדונלד'ס רוכל צעצועים ברחוב ונהג טקסי. הוא מצליח לשכור דירה קטנה מתחיל לחזר אחרי לוצ'יה. יחסיהם יודעים עליות וירידות. לאחר שהוא מלווה אותה לטקס קבלת אזרחות ארצות הברית הוא מציע לה נישואים אבל היא מסרבת ומנתקת את יחסיהם.
ולדימיר נשאר לבד. הוא שואף להיות שוב נגן סקסופון. יהודי שקיבל אישור הגירה מביא לו מכתב המודיע לו כי סבו האהוב נפטר. שני צעירים אפרו-אמריקאים חובטים בו וגונבים את ארנקו. ולדימיר יושב עם אורלנדו במסעדה ומתלונן על החיים באמריקה החפשית. מהגר רוסי מתעמת אותו ומציע לו לחזור למוסקבה. הם מתעמתים ואז מבין ולדימיר כי באמריקה יש אכן חופש.
לוצ'יה חוזרת אליו והוא מקבל עבודה בסקסופוניסט במועדון לילה.
ברחוב הוא קונה נקניקייה בלחמנייה ומזהה את המוכר כבוריס איש הק.ג.ב.. בוריס אומר לו כי לאחר בריחתו ערק גם הוא מחשש ממה שמצפה לו במוסקבה.
מזמור בית ספר למוזיקה
מזמור - בית הספר למוזיקה גבעת וושינגטון הוא בית ספר למוזיקה הפועל בקריית החינוך גבעת וושינגטון אשר במועצה האזורית חבל-יבנה. בבית הספר לומדים בעיקר מוזיקאים דתיים ושומרי מצוות. בבית הספר מתקיימים לימודי תעודה הנמשכים כשלוש שנים במסלולי ביצוע, הלחנה ועיבוד וזמר-יוצר.
בית הספר הוקם ב-2010 על ידי המוזיקאי איציק וייס, ששימש בתפקיד המנהל עד 2021, ודניאל זמיר, ששימש בתפקיד המנהל האקדמי עד 2016. כיום מנהלים את בית הספר בני שוורץ והדס טריינין. בבית הספר מלמדים מספר מוזיקאים מוכרים.
בית הספר פונה לקהל הדתי, ופועל במסגרת ההלכה. כך למשל מתקיימים שיעורי שירה לנשים בכיתות נפרדות וזמרות המעוניינות בכך יופיעו בהרכבים נשיים ומול קהל נשי בלבד.
אנדי סירקיס
אנדרו קלמנט "אנדי" סירקיס (באנגלית: Andrew Clement "Andy" Serkis; נולד ב-20 באפריל 1964) הוא שחקן קולנוע, במאי ומחבר אנגלי, מועמד פרס גלובוס הזהב ופרס אמי. סירקיס התפרסם בעיקר בזכות יכולתו לשחק בתור דמויות דיגיטליות כגולום בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות" ובטרילוגיית סרטי "ההוביט", בתור קינג קונג בגרסה המחודשת של הסרט בשנת 2005 ובתור סיזר בסרט "כוכב הקופים: המרד", "כוכב הקופים: השחר" ו"כוכב הקופים: המלחמה".
ביוגרפיה
סירקיס נולד בלונדון רבתי שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית-קתולית. אמו ממוצא אנגלי מצד אביה ומצד אמה היא ממוצא עיראקי. אביו הוא יליד-עיראק וממוצא ארמני. שם המשפחה המקורי של סביו היה "סרקיסיאן". בילדותו אביו עבד בערים שונות במזרח התיכון, בעוד הוא ואחיו גדלו בבריטניה, עם ביקורים בחופשים במזרח התיכון.
למד אומנות ויזואלית באוניברסיטת לנקסטר שבאנגליה, ובמהלך לימודיו נטל חלק פעיל בתחנת הרדיו של האוניברסיטה.
קריירה
לאחר קריירה מקומית במספר הפקות טלוויזיוניות התפרסם סירקיס ב-2001 ברחבי העולם כשגילם את דמותו הספרותית המסתורית של גולום (סמיאגול) בסרטו של פיטר ג'קסון "שר הטבעות: אחוות הטבעת". סירקיס התאים את קולו במיוחד לדמות וטכנולוגיית מחשב מיוחדת לכדה את תנועתו בדיוק כפי שהיא מתוארת בספר.
ב-2002 שיחק סירקיס בסרט ההמשך "שר הטבעות: שני הצריחים", במהלך הסרט מתקיף גולום את פרודו בגינס (אלייז'ה ווד) ואת סם (שון אוסטין) במטרה לקחת מהם את הטבעת האחת אך אחרי שהם מביסים אותו הוא נאלץ לשמש להם מורה דרך אל לב מורדור. על משחקו בסרט קיבל סירקיס את פרס סאטורן.
סרט נוסף בו שיחק סירקיס היה "משמרת המוות", בסרט האימה המלחמתי גילם סירקיס את דמותו האכזרית של טוראי טומאס קווין שהולך לאיבוד יחד עם פלוגתו לאחר קרב במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר ערפל כבד מוצאים עצמם החיילים הבריטים בתוך שוחה גרמנית נטושה ואפלה.
ב-2003 הופיע סירקיס בחלק השלישי בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות", "שר הטבעות: שיבת המלך". בחלק האחרון בטרילוגיה מגיע גולום להר האבדון ביחד עם פרודו וסם, גולום שהבטיח לקחת אותם אל יעדם בוגד בהם ותוקף אותם פעם נוספת. פרודו שמגיע בכוחות עצמו לפתח ההר, לא עומד בפיתוי ומחליט כי לא יפיל את הטבעת לתוך הלבה, ובמקום זאת עונד אותה והופך לבלתי-נראה. גולום אשר נלחם בסם משאיר אותו חסר הכרה וקופץ על פרודו הבלתי-נראה. גולום אוחז באצבעו של פרודו ונושך את הטבעת מידו. פרודו מסתער עליו ושניהם נופלים מהקצה. לבסוף גולום נופל לתוך זרם הלבה ומושמד עם הטבעת, "חמדתו". הופעתו בסרט זיכתה את סירקיס בפרס גילדת השחקנים.
ב-2004 שיחק בקומדיה "פתאום 30". ב-2005 הופיע בשחזור של פיטר ג'קסון לסרט הפנטזיה "קינג קונג" משנת 1933. בסרט גילם ודיבב את קולו של קונג, גורילת הענק בגובה שמונה מטרים. בעזרת אפקטים ממוחשבים וגרפיקה ממוחשבת, הצליח צוות ההפקה ללכוד את תנועותיו של סירקיס ולהנפיש את דמותו של קונג ואת האי המסתורי בו הוא חי בצורה מושלמת.
בשנת 2006 שיחק בסרט "לונגפורד" ובסרטו של כריסטופר נולן "יוקרה". בסרט גילם סירקיס דמות משנית בשם מר אלי עוזרו של הפיזיקאי ניקולה טסלה (דייוויד בואי). ב-2008 שיחק סירקיס בסדרה הבריטית "דורית קטינה" המבוססת על ספרו של צ'ארלס דיקנס, וכמו כן גילם את דמותו של אלברט איינשטיין בסרט הטלוויזיה "איינשטיין ואדינגטון", שהיה הפקה משותפת של הBBC ו־HBO, לצדו של דייוויד טננט ששיחק בתור ארת'ור אדינגטון.
ב-2011 שיחק סירקיס בסרט "כוכב הקופים: המרד" והשתמש בטכנולוגיית לכידת-תנועה כדי לגלם ולדבב את דמותו השימפנזה האינטליגנטית סיזר. הוא גילם את הדמות גם ב" כוכב הקופים: השחר" מ-2014 ובסרט "כוכב הקופים: המלחמה" (2017) הסרט התשיעי בסדרת "כוכב הקופים" על פי רומן מאת פייר בול.
ב-2012 שב לגלם את דמותו של גולום, בסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בסצנה בודדת שבה גולום מאבד את הטבעת האחת, "חמדתו", שנופלת לידיו של בילבו בגינס. בשנת 2018 השתתף בסרט "הפנתר השחור".
במאי
בשנת 2017 ביים את הסרט "לנשום" בכיכובם של אנדרו גארפילד וקלייר פוי. בשנת 2018 ביים את הסרט "ספר הג'ונגל" וב-2021 את ונום 2.
חייו האישיים
סירקיס מתגורר בצפון לונדון עם אשתו, שחקנית הקולנוע לוריין אשבורן ושלושת ילדיהם.
בשנת 2004 פרסם את ספרו "Gollum: How We Made Movie Magic" בו הוא מתאר בין היתר את חוויותיו מסט צילומי "שר הטבעות".
רובן אום ניובה
רובן אום ניובה (בצרפתית:Ruben Um Nyobè; (1913 - 13 בספטמבר 1958) פעל להשגת עצמאות קמרון ונרצח על ידי הצרפתים בשנת 1958.
ביוגרפיה
רובן אום ניובה נולד בשנת 1913 כאשר שטח של קמרון של היום היה בשליטת האימפריה הגרמנית. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השטח חולק בין בריטניה לבין צרפת ומשפחתו התגוררה בשטח בשליטת צרפת. רובן הצעיר למד בבית הספר הנוצרי ואחרי סיומו למד באוניברסיטה באדיאה אותה סיים בשנת 1939. בהמשך הוא התגורר באדיאה ועסק במשפטים.
עוד בסוף שנות השלושים הוא התחיל להתעניין בפוליטיקה. הוא היה פעיל בארגון שהוקם על ידי השלטונות נגד תעמולה הנאצית. בהמשך הוא התקרב לקבוצה לאומנית שהייתה תחת השפעה מרקסיסטית וראתה את המטרה שלה בלחימה נגד "נאציזם, גזענות וקולוניאליזם".
בשנת 1946 רובן אום ניובה נשלח לבמקו כנציג האיגודים המקצועיים לכנס "איגוד הדמוקרטי של אפריקה".
בשנת 1947 הוא היה מעורב בהקמת ארגון CGT שפעל נגד חלוקת המדינה לשטח בשליטת צרפת ובריטניה. הוא היה פעיל בארגונים המקצועיים ובשנת 1947 נבחר לראש האיגוד המקצועי של קמרון. בשנת 1948 רובן אום ניובה פעל להקמת UPC, המפלגה החדשה של קמרון. בנובמבר 1948 הוא נבחר לעמוד בראש המפלגה.
בשנת 1952 המפלגה הקימה ארגון נשים ובשנת 1954 תנועת נוער. למפלגה היו שלוש עתונם שהתרכזו נושאים כמו עצמאות, איחוד הקמרון הגרמני וצדק חברתי.
בשנים 1952 ו-1954 רובן אום ניובה נעם בישיבות של האומות המאוחדות. בתחילת דרכו הוא התנגד למאבק מזוין, אך בהמשך המפלגה החלה במאבק זה. ב-13 ביוני 1955 המפלגה הוצא מחוץ לחוק ופעילי המפלגה ירדו למחתרת. ב-13 בספטמבר 1958 רובן אום ניובה נהרג על ידי צבא צרפת.
בשנת 1960 הקמרון זכתה לעצמאות וכעבור מספר שנים חלק מקמרון הגרמני שהיה תחת שליטת בריטניה צורף למדינה. בתחילת דרכה של המדינה, שמו של רובן אום ניובה נאסר ליזכור, בהמשך זה השתנה. כיום הוא נחשב לגיבור לאומי. בשנת 2007 הוקמה אנדרטה לזכרו שכוללת פסל בגובה של 6 מ' המוצב על בסיס בגובה של 5 מ'. בשנת 2019 הזמר בליק באסי הוציא אלבום לזכרו.
סולידריות (תנועה)
סולידריות (פולנית: Solidarność, ) היא איגוד מקצועי פולני שהוקם בספטמבר 1980, והונהג בתחילתו על ידי לך ולנסה. הארגון זכה לתמיכה אנטי-קומוניסטית רחבה ודגל באי-אלימות.
היסטוריה
עלייתה של סולידריות סימנה את תחילת היסדקות הקו הנוקשה של המפלגה הקומוניסטית. בדצמבר 1970 פרצו הפגנות במספר ערים בפולין בתגובה על עליית מחיר מצרכי המזון הבסיסיים. ב-17 בדצמבר 1970 פתח הצבא באש על פועלי מספנה מפגינים בגדיניה. 44 איש נהרגו ומאות נפצעו. אנדרטה לזכרם הוקמה ב-1980 ליד מספנות גדנסק. סולידריות צמחה והתחזקה על רקע היחלשות הסוציאליזם בברית המועצות בשנות השמונים, לאחר ההסתבכות במלחמת אפגניסטן וההרעה במצב הכלכלי בה ובגרורותיה.
חשיבותה העיקרית של סולידריות היא בשבירתה את מונופול המפלגה הקומוניסטית כארגון פוליטי יחיד במזרח אירופה. שביתות שהכריזה במספנות גדנסק הפגינו את כוחה הרב ומיליוני חבריה. שביתות אלו גרמו לבסוף לממשלת פולין הקומוניסטית להכריז על משטר צבאי במדינה.
ב־13 בדצמבר 1981, הכריז ראש ממשלת פולין, וויצ'ך ירוזלסקי, על מצוד אחרי חברי סולידריות, תוך שהוא מאיים בעונשי מוות וכולא את מרבית מנהיגי הארגון. ב־8 בדצמבר 1982 הוצא הארגון אל מחוץ לחוק. עד אמצע שנות השמונים שרדה סולידריות בעיקר כארגון מחתרתי שנתמך בידי הכנסייה וה-CIA, אך כוחה היה מספיק על מנת לסכל את ניסיונות הרפורמה העצמאיים של ירוזלסקי ב־1988, תוך שגל שביתות בארגונה הכריח את הממשלה לפתוח בשיחות עם סולידריות.
באפריל 1989 חזרה סולידריות למעמד חוקי והורשתה להשתתף כמפלגה בבחירות. בבחירות מוגבלות אלו זכו נציגיה בניצחון מוחלט והציתו את תקוותם של אנטי-קומוניסטים אחרים במרכז ומזרח אירופה. בסוף אוגוסט 1989 הרכיבה סולידריות את הממשלה, וולנסה התפטר משורותיה על מנת לכהן כנשיא פולין.
מאז, הארגון חזר לתפקד כארגון עובדים מסורתי ופחות כמפלגה פוליטית. כוחה הפוליטי כיום קטן, ומספר חבריה כ-400,000.
וסטנדשטראסה 1
וסטנדשטראסה 1 (בגרמנית: Westendstraße 1) הוא גורד שחקים בן 53 קומות, המתנשא לגובה של 208 מטרים, ברובע וסטנד-נורד בפרנקפורט שבגרמניה. המבנה הושלם בשנת 1993, ויחד עם בניין סיטי-האוס הסמוך מהווה את מטה בנק DZ. בשנת 1995 זכה בפרס "הבניין הטוב ביותר של השנה" של לשכת האדריכלים האמריקאית בקטגוריית גורדי השחקים הרב-פונקציונליים. המגדל הוא גורד השחקים השלישי בגובהו בפרנקפורט וגם בגרמניה.
סקירה כללית
הבניין, שתוכנן על ידי קון פדרסן פוקס, דומה בסגנון למבנה ישן יותר של אותם אדריכלים,  במונטריאול, בקוויבק שבקנדה. הבניין הוא מבנה הבנוי מבטון מזוין עם חזיתות מחוררות ולוחות שטוחים. גובה הקומות הוא לרוב 3.6 מטר, עם שטח רצפה של 950 מ"ר. החזית מורכבת מגרניט משובח וזהוב, ומקנה לה מראה לבן ובהיר מרחוק. הבניין תוכנן על ידי האדריכל ויליאם פדרסן. קרן הטבעת האופיינית בראש המגדל (הידועה בדרך כלל כ"כתר") מזכירה את פסל החירות, אך מיועדת גם כתזכורת להיסטוריה של פרנקפורט כעיר בה הוכתרו קיסרי גרמניה. הכתר פונה לכיוון החלק הישן של פרנקפורט שבו ההכתרה התקיימה בבית קתדרלת פרנקפורט. כתר הפלדה בעל 95 טון מחומם בחורף כדי למנוע היווצרות קרח, שעלול לסכן הולכי רגל או מכוניות ברחוב למטה. העיצוב למגדל משה אביב ("שער העיר") ברמת גן נוצר בהשראת הבניין.
מאפיינים
מול הכניסה מוצב פסל של קלאס אולדנבורג וקוסיה ואן ברוגן, המכונה Inverted Collar and Tie.
בתרבות הפופולרית
במשחק המחשב סים סיטי 4 יכול משתמש הבונה עיר וירטואלית להציב בה את מגדל וסטנדשטראסה 1 אשר מופיע בשם Khoury Art Foundation Building.
היינץ הופמן
קרל היינץ הופמן (בגרמנית:  Karl-Heinz Hoffmann; 28 בנובמבר 1910 – 2 בדצמבר 1985) היה איש צבא ופוליטיקאי מזרח גרמני. כיהן כרמטכ"ל צבא גרמניה המזרחית בשנים 1958–1960 וכשר ההגנה בממשלת מזרח גרמניה בשנים 1960 - 1985.
ביוגרפיה
נולד בשם קרל הופמן בעיר מנהיים למשפחת פועלים. לאחר סיום בית הספר, עבד כמסגר במפעל לייצור מנועים במנהיים. בשנת 1930 הצטרף אל שורות המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, נאסרה פעילות המפלגה בגרמניה. הופמן ירד למחתרת וכעבור שנתיים ברח מגרמניה. כדי לעבור את הגבול השתמש בדרכון מזויף, בו היה רשום כ"היינץ רוט" (הוא המשיך להשתמש בשם זה עד לשנת 1945. לאחר שחזר לשמו המקורי - הוסיף את השם היינץ לשמו). מגרמניה עבר הופמן לצ'כוסלובקיה ולאחר מכן התיישב בברית המועצות. בברית המועצות הוא עבר הכשרה צבאית ואף הוענקה לו דרגת סגן של הצבא האדום. במרץ 1937 הוא נשלח לספרד. הופמן שירת בגדוד הגרמני של הבריגדות הבינלאומיות. השתתף בקרבות להגנת מדריד. ביולי 1937 נפצע קשה ופונה לטיפול רפואי בצרפת. בשנת 1939 שב לברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כמתורגמן במחנה שבויים גרמנים בברית המועצות. בשנים 1943 - 1945 היה מדריך בבית הספר האנטי-פאשיסטי של הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית.
ב-2 בדצמבר 1985 נפטר היינץ הופמן מהתקף לב. הוא נקבר בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה. בשנת 1986 נקרא על שמו רחוב במזרח ברלין (לאחר איחוד גרמניה הוחלף שמו של הרחוב).
אודי סגל (עיתונאי)
אודי סגל (נולד ב-23 בנובמבר 1971) הוא עיתונאי ומגיש טלוויזיה ישראלי, מגיש את מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 13.
ביוגרפיה
סגל נולד בדימונה וגדל בתל מונד. אביו עבד בקריה למחקר גרעיני – נגב ואימו כמורה למתמטיקה. הוא למד במגמת ביולוגיה בתיכון רופין.
סגל הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים, ומלמד בחוג לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה.
קריירה עיתונאית
בשנת 1990 התגייס לצה"ל ושירת בגלי צה"ל ככתב לענייני השטחים, ואחר כך ככתב מדיני בגלי צה"ל בתקופת הסכמי אוסלו. הוא שימש בתפקיד במשך חמש שנים ואז עבר לשמש כתב בניו יורק של גל"צ ומעריב.
בשנת 1999 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2, ועד אוגוסט 2017 שימש שם כפרשן המדיני. במסגרת תפקידו סיקר את התהליך המדיני במסגרת יחסי ישראל והפלסטינים, וכן את יחסי ישראל והממשל האמריקני בהקשר זה. קיים ראיונות עם דיפלומטים, בהם ראשי ממשלות ושרי חוץ.
לסגל יש גם טור שבועי במעריב סופשבוע, ומזה כעשור הוא מגיש את תוכנית הרדיו "גומרים הולכים" עם דני סידס ברדיו תל אביב ואת התוכנית "חברה בע"מ".
ב-2019 החל להגיש תוכנית בוקר שבועית בגלי צה"ל יחד עם קרן מרציאנו, שהוחלפה בתחילת 2022 בדוריה למפל. ב-1 במרץ 2020 החל להגיש את המהדורה המרכזית של ערוץ 13, יחד עם תמר איש-שלום, ולאחר מכן עם הילה קורח.
בספטמבר 2022 עזב את גלי צה"ל והצטרף ל-ynet radio והחל להגיש תוכנית בוקר יומית עם דוריה למפל, השניים הגישו אותה עד סוף אפריל 2023, עת הופסקה התוכנית בעקבות קיצוץ מסיבי בתחנה. במרץ 2023, החליף את איילה חסון כמגיש מהדורת שישי בערוץ 13.
חיים אישיים
סגל נשוי לדנה ואב לשלוש בנות ולבן, ומתגורר בכפר מונש.
יחסי אורוגוואי–הפיליפינים
יחסי אורוגוואי–הפיליפינים הם היחסים הדו-צדדיים בין הפיליפינים ואורוגוואי.
סקירה כללית
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-29 בדצמבר 1975.
באוגוסט 2017 BUENOS AIRES - היחסים בין הפיליפינים לאורוגוואי הגיעו לאבן דרך.
בהזמנת ממשלת אורוגוואי, מזכיר המדיניות לענייני חוץ אנריקה א' מנאלו נפגש עם סגן שר החוץ של אורוגוואי אנריקה לודל להתייעצויות ברמה גבוהה במשרד החוץ במונטווידאו ב-23 באוגוסט 2017, הביקור הדו-צדדי הרשמי הראשון אי פעם של בכיר פיליפיני באורוגוואי לאחרונה.
שני הפקידים הבכירים קיימו דיון מקיף על מצב שיתוף הפעולה הדו-צדדי, ועל הצורך לעודד עוד יותר את החילופים הפוליטיים והכלכליים בין הפיליפינים לאורוגוואי. הם הסכימו לבחון פעילויות ופרויקטים דו-צדדיים ספציפיים לקידום סחר והשקעות ואזורים נוספים. הם גם הסכימו להשקיע מאמצים ליישום הסכמים קיימים, כגון בתחום החקלאות והספורט, כששני הפקידים ציינו כי פגישתם יכולה לשמש תנופה פוליטית לשיתוף פעולה מתמשך ויצרני בין סוכנויות ממשלתיות אחרות של כל מדינה.
הם גם החליפו דעות על מגוון רחב של התפתחויות אזוריות ובינלאומיות, כולל המאבק בטרור, סחר בסמים ופשעים חוצי-לאומיים אחרים.
המסע הצבאי של לאלה מוסטפא פאשה בקווקז
המסע הצבאי של לאלה מוסטפא פאשה בקווקז היה חלק מהעימות בין האימפריה העות'מאנית ובין איראן הספווית שפרץ מחדש בשנת 1578. מטרתו העיקרית הייתה כיבוש דרום קווקז שרובו נשלט באותו זמן ישירות ובעקיפין על ידי האיראנים.
ההקשר הגאו-פוליטי
הגורמים לסכסוכים בין העות'מאנים ובין איראן הספווית כללו:
א. היריבות בין שתי המעצמות במזרח התיכון והצמא לרווחים של שליטיהם ב. ההבדל בפולחן הדתי והשנאה שהתלוותה אליו: הטורקים סונים בעוד האיראנים אימצו את הגרסה שיעית של האסלאם. באימפריה הספווית האוכלוסיות הטורקיות הסוניות סבלו לעיתים מדיכוי על רקע דתי.
אירועים מקדימים
גם האיראנים תקפו בעיראק, לכיוון בגדאד והפרו את הסכם השלום שנחתם באמסיה משנת 1555.
ההכנות
הדיוואן באיסטנבול הכריע בניגוד לדעת הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, לפתוח במלחמה נגד איראן בחזית הקווקזית. הווזיר השלישי הקשיש, לאלה מוסטפא פאשה, סרבי, דוושירמה מבוסניה, עטור תהילה אחרי כיבוש קפריסין בשנים 1570 -1571, קיבל את תפקיד המפקד העליון - "סרדר-אי-אקרם".
ב-5 באפריל 1578 יצא לחלק האסייתי של טורקיה באיסקידר עם 8,000 לוחמים. בדרך הצטרפו אליו כוחות עות'מאנים רבים - של הביילרביים מדיארבקיר, ואן, ארזורום, חלב, קאראמן, וגם הח'אן של קרים, מהמט גיראי. כסגן המפקד העליות התמנה עו'תמאן אזדמירולו פאשה שהיה ידיד של לאלה מוסטפא. למטה העות'מאני הצטרף גם הכרוניקן מוסטפא עלי, מזכיר הדיוואן, שכתב על אירועי המלחמה בכרוקניה שלו, "נוסרת נאמה" ("ספר הניצחון").
לפני היציאה לקרב דאג לאלה מוסטפא פאשה להשתטח בפני קברו של המאוולנה הגדול בקוניה ונישק את ציציות המפה המכסה את הקבר. לאחר מכן פתח באקראי את ספרו המיסטי של רומי, "מסנאווי", ומבטו נפל על הדף שבו מספרים על מלחמות אלכסנדר הגדול, מה שנחשב כמבשר טובות.
כיבוש גאורגיה
ב-7 באוגוסט 1578 העו'תמאנים חצו את הגבול לגאורגיה אל תוך הנסיכות אטבאגות סאמצחה. הגאורגים נלחמו בגבורה אך פיצולם הפוליטי מנע מהם את היכולת לעצור את ההתקדמות העות'מאנית. ב-9 באוגוסט 1578 הצבא הטורקי בראשות עו'תמאן אזדמירולו פאשה, סגנו של לאלה מוסטפא, נחל ניצחון על הכוחות הגאורגים-איראנים בקרב צ'ילדיר. ב-10 באוגוסט מספר אצילים סאמצחים, כולל דאוד חאן (דוד האחד עשר), קיבלו את החסות העות'מאנית..
העות'מאנים המשיכו בפלישתם וב-24 באוגוסט 1578 כבשו גם את טביליסי, בירת ממלכת כארתלי. הטורקים חילקו את גאורגיה הכבושה לכמה יחידות מנהליות שבראשותן מינו מושלים עות'מאנים: הביילרבייליק של טיפליס (טביליסי) בכארתלי, הסנג'ק של גורי, האיילט של צ'ילדיר וכו'. מלך קאחתי, אלכסנדר השני הגיע ב-1 בספטמבר 1578 להסכם עם העות'מאנים, וקיבל על עצמו לשלם להם מיסים שנתיים קבועים. הודות להסכם זה, ממלכת קאחתי, שהפכה בהוראת הטורקים ל"ביילרבייליק של גורג'יסטן" ובראשו המלך עצמו, יצאה מהמלחמה כמעט ללא פגע.
כיבוש שירוואן ודגסטן
לאלה מוסטפא המשיך במסע לאורך נהר קור מזרחה, בחבל שירוואן, מצפון לאזרבייג'ן, ובו חיכו לו הכוחות האיראנים בפיקודו של אמיר ח'אן, ושכללו, בין השאר, 20,000 פרשים טורקמנים, ועוד גדודים רבים, גם לוחמיו של שרף ח'אן הכורדי, הוואלי של נחיצ'יבאן שנודע ככרוניקן גדול, מחבר הספר "שרף נאמה". לאלה מוסטפא התעכב ועות'מאן אזדמירולו פיקד בהצלחה על הצבא בקרב ב"מעבר הכבשים" - קויונג'צ'ידי, שבו האיראנים נחלו תבוסה קשה. בקרב שנמשך כשעתיים נהרגו 5,000 לוחמים איראנים ועוד 10,000 טבעו אחרי שקפצו אל מי הנהר. הטורקים כבשו וביצרו את נוחה וארש, לאחר מכן את באקו. שרף ח'אן נטש את האיראנים ועבר לצד העות'מאנים מהם קיבל את משרת הביילרביי של ביטליס, נחלת אבותיו. בהמשך כוחות הסולטאן חדרו צפונה לדגסטן ולבירתה, דמירקפי. חבל שירוואן אוחד עם דגסטן לביילרבייליק בראשותו של עות'מאן אזדמירולו פאשה, שהועלה על ידי לאלה מוסטפא לדרגת וזיר. גם באבחזיה הוקם הביילרבייליק של סוחום בראשותו של חיידר פאשה.
מתקפת הנגד של האיראנים
בזמן שלאלה מוסטפא חזר לנוח בארזורום, פתחו האיראנים במתקפת-נגד בשירבאן, שבה נותרו מעט כוחות טורקיים. הגאורגים מרדו גם הם בכמה מקומות. השאה מוחמד חודבנדה שחרר משבי את המלך סימון הראשון של כארתלי שלחם בעבר נגדו. בראשותו של סימון שנקרא עכשיו גם "שאה נוואז ח'אן" (למרות שלא התאסלם) שמו הגאורגים קץ לסדר העות'מאני החדש והקימו מחדש את ממלכת כארתלי תחת חסות איראנית. בינתיים דוד האחד -עשר נמלט לחבל לורי והכיר בחסות העות'מאנית. מאוחר יותר הוא ברח לאיסטנבול וזכה שם בהוקרה מצד הסולטאן.
המבצר שמאחי שבו נמצא עות'מאן אזדמירולו פאשה, הותקף על ידי אורוס ח'אן, טורקי איראני, בראש 25,000 לוחמים. גם מבצר ארש הותקף ונכבש על ידי 15,000 חיילים איראנים בפיקודו של אימאמקולי ח'אן. ל-14,000 החיילים של אזדמירולו הצטרפו כעבור 3 ימי המתנה 25,000 פרשים טטרים של קרים בפיקודו של אדיל גיראי, אחי הח'אן של קרים. ב-11 בנובמבר 1578 התערבותם הכריעה את הכף לטובת אזדמירולו. אורוס ח'אן ובנו דדה ח'אן נפלו בשבי. ראשיהם נכרתו כנקמה על הטבח שביצעו האיראנים בתושבים הסונים של העיר ארש. אך לאיראנים היה יתרון גדול במספר החיילים ובקרב שני בשאמאחי, הצליחו להביס את העות'מאנים של אזדמירולו ולקחת לשבי את אדיל ח'אן. בחצר השאה בקזווין, שבו הוחזק, כבש השבוי טטרי, שהיה גבר מרשים, את לבבות אשת השאה ואחותו. השאה מוחמד חודבנדה הורה על הוצאתו להורג. לפני מותו, הספיק אדיל ח'אן להרוג שבעה מתוקפיו.
אזדמורולו נאלץ לפנות את שירבאן ולסגת לדגסטן.
פינוי טביליסי והכיבוש מחדש של שירוואן
בקיץ 1579 צבאות עות'מאנים מכל אנטוליה התאספו במבצר קארס שבוצר מחדש תוך חודש ימים (ב-27 ביולי-23 באוגוסט 1578) על ידי לאלה מוסטפא פאשה. הוא הקים בעיר גם חמישה מסגדים, מדרסות, קסרקטין ששימש גם לבית ספר צבאי, סראי חדש לביילרביי, שני גשרים, בתי חמאם ווילות למגורים. באותה תקופה קיליג' עלי ראיס הגיע עם חלק מהצי הטורקי למזרח הים השחור וביצר על חופי הקווקז את הנמל פותי, בטורקית "פאש", צפונית מבטומי.
10,000 לוחמים איראנים בפיקודו של אימאמקולו ח'אן יחד עם סימון "נוואז ח'אן" הגיעו עד לטביליסי הכבושה והטילו עליה מצור. בעיר נמצאו רק 700 חיילים עות'מאנים בפיקוד הביילרביי מחמוד פאשה. הנצורים היו כבר מתים מרעב לולא הגיע להם סיוע מהביילברביי של מאראש, מוסטפא פאשה, כדי לחלץ אותם. טביליסי חזרה לידי המלך סימון בחסות איראנית.
לעומת זאת, בצפון, בהתאם לצו (פירמן) הסולטאן מוראט השלישי, הגיע תוך 74 יום הח'אן של קרים, מהמט גיראי השני בראש 80,000 פרשים טטרים וחנו בדמירקפי (דרבנט) ב-7 באוקטובר 1579. הם התאחדו עם כוחותיו של אזדמירולו, הביסו את הצבא האיראני של מושל שירוואן, מוחמד ח'אן וכבשו את שירוואן מחדש.
סיום תפקידו של לאלה מוסטפא פאשה
עות'מאן אזדמורולו ביקש להמשיך במתקפה בעזרת הטטרים (שרצו לנקום את מות אחי הח'אן, אדיל ח'אן) ובכוחות הטורקיים שנמצאו בארזורום. הוא רצה להגיע עד לבירת השאה האיראני, קזווין. אולם לאלה מוסטפא לא הסכים ושיגר את הטטרים בחזרה למולדתם. אחר כך הורה על הפסקת הלחימה לאורך החורף לשם שיקום הכוח הצבאי.
בבית, באיסטנבול, ניהל קו'גה סינאן פאשה, אויבו הוותיק של לאלה מוסטפא, מערכת הכפשות נגדו והתרברב כי אילו היה במקומו היה ממלא את דיוואן המלכות בגולגולות ה"ראשים האדומים", כלומר של ה"קיזילבאשי" ("הכובעים האדומים") האיראנים. "כך יעזור לי אללה שעד עכשיו כבר הייתי שולח לדיוואן הפדישאה את ראש השאה עצמו" אמר.
סמל יוקון
שלט האצולה של טריטוריית יוקון, או, בשמו המלא: "מגן הוד מלכותה בעבור טריטוריית יוקון" (Arms of Her Majesty in Right of the Yukon Territory) ניתן על ידי המחלקה לענייני אינדיאנים ופיתוח הצפון של הממשל הפדרלי הקנדי. הסמל תוכנן על ידי אלן בדוז בשנות ה-50 של המאה ה-20 ואושר על ידי המלכה אליזבת השנייה, מלכת קנדה בשנת 1956.
תיאור הסמל
הצלב האדום בראש המגן מסמל את אנגליה, והקשת דמוית הפרווה שמעל המגן מסמלת את עושרה של הטריטוריה בפרוות.
בראש המגן עומד כלב אלסקן מלמוט על ערימת שלג.
מזרקת נפטון (גדנסק)
מזרקת נפטון (בפולנית: Fontanna Neptuna) היא מזרקה היסטורית בגדנסק, יצירת מופת בסגנון מנייריזם-רוקוקו, ואחד מהאתרים הנודעים של העיר. המזרקה ממוקמת בשוק Długi Targ מול הכניסה לחצר ארטוס. היא הוקמה בתחילת המאה ה-17. הקשובים מכנים את הפסל "Krësztof".
היסטוריה
ב-1549 אותרה באר לא מוכרת ליד הכניסה לחצר ארטוס, שאולי היו בה חלקי מתכת דקורטיביים. הבאר הייתה ממוקמת מעט קרוב יותר לנהר מוטוואבה.
הרשויות המקומיות של גדנסק, יחד עם ראש העיר ברתולומאוס שכמן, רצו להקים אנדרטה בולטת יותר. המזרקה החדשה הייתה אמורה להיבנות במרכז חזית חצר ארטוס, מהשער הירוק תיראה המזרקה עם בית העירייה הראשי ברקע, עם הפנייה ל-Long Lane. נפטון – אל הים – היה אמור להיות ממוקם מול בתי מגוריהם של מלכי פולין, בזמן שהותם בדנציג. האל המיתולוגי היה אמור להרכין את ראשו אליהם. למזרקה היו אמורות להיות משאבות תת-קרקעיות לחבר את המזרקה לפוטוק סידלצקי ליד שוק Sienny, אך הלחץ היה נמוך מדי.
בין 1606 ל-1615 היו תוכננו הפיסול והיציקה. את האנדרטה הקים הפסל אברהם ואן דן בלוק (1572–1628), עם הפסל של פיטר הוזן הפלמי. הפסל נוצק מברונזה בשנת 1615 בגילדת היציקה של העיר על ידי גרדט בנינג. משקל דמות נפטון הוא 650 קילוגרם. הכן שעליו נמצא נפטון עשוי טוף שחור. המזרקה היא בסגנון המנייריזם הפלמי. מתקני המים נוצרו על ידי אוטומאר פון ווטנר, ומערכות המים תוכננו על ידי אדם ווייב. מיכלי המים היו ממוקמים על הגג של בית העירייה הראשי וחצר ארטוס. עד המחצית השנייה של המאה התשע-עשרה, לפני שמערכת המים התת-קרקעית עברה מודרניזציה, המזרקה פעלה רק כמה ימים בשנה. בעבר המזרקה הייתה צבועה.
המזרקה החלה לפעול ב-9 באוקטובר 1633, העיכוב נגרם עקב שיבושים רבים: שיפוץ חצר ארטוס, בעיות בחוזק מערכת המים, מלחמת פולין-שוודיה ומותו של אברהם ואן דן בלוק. בשנת 1634 הוקפה המזרקה בגדר מעוטרת בעיטים פולניים מוזהבים. חנוכת המזרקה התקיימה ב-23 במרץ 1634. בין השנים 1757 ו-1761, יוהאן קרל סטנדר יצר למזרקה ולבסיסה חלקים חדשים, והנפח הראשי יעקב בארן שיחזר והחליף את הסורג השבור. כך קיבלה המזרקה את מאפייני סגנון הרוקוקו.
בשנת 1927 שופצה המזרקה. בשנות ה-30 הוציאו הנאצים את העיטים הפולנים ההיסטוריים מגדר המזרקה כחלק מהסרת ההיסטוריה והמורשת הפולנית של העיר. המזרקה נפגעה במהלך מלחמת העולם השנייה ועברה לפרצ'ואו שנכבשה על ידי הגרמנים. לאחר מלחמת העולם השנייה המזרקה שופצה בין 1950 ל-1954 והוחזרה לפעולה ב-22 ביולי 1957. קישוטי העיטים הפולנים ההיסטוריים שעל הגדר שוחזרו. בשנת 1988 במסגרת עבודות שיפוץ, כוסו איברי המין של דמות המזרקה בעלה תאנה. המזרקה עברה שיפוץ מלא בין ספטמבר 2011 לאפריל 2012.
כלכלת טאיוואן
כלכלת טאיוואן היא כלכלה קפיטליסטית וחזקה, אשר נשענת בעיקר על תעשייה ועל מגזר השירותים.
נכון לשנת 2017, טאיוואן היא הכלכלה ה-23 בעולם במונחי תמ"ג.
לטאיוואן עתודות מטבע חוץ גבוהים, והיא ניצבת במקום החמישי בעולם בעתודות המט"ח, כשלפניה סין, יפן, ערב הסעודית ושווייץ.
טאיוואן קידמה את הסכם New Southbound, הסכם לשיתוף פעולה כלכלי בין 18 מדינות מזרח אסיה ואוסטרליה. הסכם זה פיתח את כלכלת טאיוואן.
סלאמיברסרי VIII
סלאמיברסרי VIII היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling. האירוע נערך ב-13 ביוני 2010, באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה. האירוע היה האירוע השישי בסדרת אירועי סלאמיברסרי. זאת הייתה הפעם הראשונה מאז שנת 2006 שאירוע הסלאמיברסרי התקיים באימפקט זון בנוסף להיותו הראשון שלא כלל את קרב מלך ההר. באוקטובר 2017, עם השקת רשת ה-Global Wrestling Network, האירוע התווסף לספריית תוכני ה-VOD של הארגון.
תשעה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, רוב ואן דאם ניצח את סטינג ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של TNA. עוד ברשימת הקרבות, ג'ף הארדי ומר אנדרסון ניצחו את ביר מאני, אינק (ג'יימס סטורם ורוברט רוד) בקרב זוגות, ואביס ניצח את דזמונד וולף בקרב מונסטר בול.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות !TNA iMPACT.
ב-10 ביוני, דיקסי קרטר הודיעה בחשבון הטוויטר שלה שיש לה הפתעה גדולה לסלאמיברסרי אשר תשנה את פני החברה לעד. בהמשך לציוצה בטוויטר, היא הבהירה את הצהרתה כדי לציין שאף על פי שתהיה הפתעה באירוע, האימרה "שתשנה את TNA לעד" תבוא לידי ביטוי רק בשבועות שיבואו לאחר מכן. עד מהרה, נודע שטומי דרימר הוא היה ההפתעה, כשהוא ערך את הופעת הבכורה שלו באירוע סלאמיברסרי.
Id Tech 5
id Tech 5 הוא מנוע משחק קנייני מבוסס OpenGL אשר פותח על ידי id Software, ונועד לשמש במקור את המשחק Rage משנת 2011, אך מאז יציאתו בוצע בו שימוש גם עבור מספר משחקי וידאו נוספים.
המנוע הוצג על ידי ג'ון קארמק בכנס המפתחים העולמי של אפל לשנת 2007 והציג שיפורים רבים לעומת קודמו. עם זאת, זהו המנוע האחרון שקארמק היה מעורב בפיתוחו, עקב פרישתו מניהול החברה בשנת 2014. כמו כן, זהו המנוע הראשון מבית החברה שלא יצא כתוכנה חופשית אלא נשאר ברישיון קנייני, וכן המנוע הראשון שלא יצא עבור לינוקס.
תכונות
ההדגמה הראשונית של המנוע, אשר הוצגה בכנס המפתחים העולמי של אפל לשנת 2007 והודגמה על גבי מחשב חד ליבתי בעל כרטיס מסך NVIDIA Quadro עם 512 מגה בייט זיכרון, כללה 20 גיגה בייט של מידע טקסטורות, שעובדו באמצעות גרסה מתקדמת יותר של טכנולוגיית MegaTexture. טכנולוגיה זו הוצגה עוד במנוע הקודם, id Tech 4, אך עברה מקצה שיפורים, דוגמת התמיכה בטקסטורות ענק בגודל של 128,000 על 128,000 פיקסלים, ושווקה תחת השם Virtual Texturing. טכנולוגיה זו אפשרה למנוע להזרים טקסטורות באופן אוטומטי לזיכרון הגרפי של כרטיס המסך, דבר הנועד לטפל במגבלות זיכרון אפשריות ולהקל על המפתחים. כמו כן, המנוע נכתב כך שיבצע באופן אוטומטי אופטימיזציה של משאבים בתלות בפלטפורמה - מחשב או קונסולת משחקים, דבר המאפשר פיתוח מרובה-פלטפורמות ומקל על המפתח כך שלא יצטרך לפתח מודלים תלת-ממדיים עבור פלטפורמות שונות עקב הבדלי הביצועים.
שיפורים נוספים שכלולים במנוע כוללים, בין היתר:
כמו כן, המנוע תומך בצורה מלאה בריבוי ליבות וריבוי תהליכונים (Multi-threading), כאשר המשימות אשר המנוע מטיל על המעבד (רינדור, בינה מלאכותית, מכניקת משחק, פיזיקה ועוד) מחולקות באופן שווה בין משאבי המעבד.
המנוע סופק ביחד עם כלי ליצירת תוכן בשם id Studio, שנועד להיות ידידותי יותר למשתמש מאשר כלי יצירת תוכן שסופקו (או נוצרו עבור) דורות קודמים של המנוע, שחלקם דרשו מיוצרי מודים לכתוב קוד עבור פעולות שונות של המנוע, נוסף על העבודה עם כלי עריכת התוכן עצמם.
בעוד שהמנוע נועד, במקור, לפיתוח משחקי יריות ממוחשבים, ציינו המפתחים כי המנוע תומך גם ביצירת משחקים מז'אנרים אחרים וכן ציינו כי הם "מאוד מעוניינים לראות משחקים כאלו (מחוץ לז'אנר) מפותחים" על ידי המנוע.
משחקים המשתמשים במנוע
בכנס QuakeCon של שנת 2010, הכריז טוד הולנסהד, מנכ"ל איד, על כוונתו להשאיר את המנוע אך ורק בתחום חברות הבת של תאגיד ZeniMax (הבעלים של איד), ולא להעניק רישיון שימוש במנוע לחברות חיצוניות. על כן, תפוצתו מצומצמת בהרבה מאשר מנועי משחק קודמים של איד . הסטודיו הראשון מחוץ לאיד שביצע שימוש במנוע היה הסטודיו השוודי MachineGames, חברת בת של ZeniMax שהשתמשה במנוע על מנת לפתח את Wolfenstein: The New Order.
מג'יד שהריארי
מג'יד שהריארי (בפרסית: مجید شهریاری; 1966 בערך – 29 בנובמבר 2010) היה פיזיקאי איראני, פרופסור בפקולטה להנדסת גרעין באוניברסיטת שהיד בהשתי והמדען הבכיר ביותר בתוכנית הגרעין האיראנית. חוסל בנובמבר 2010.
חיסולו
איראן האשימה את ארצות הברית ואת ישראל בכך שיזמו את פעולת החיסול על מנת לפגוע בתוכנית הגרעין האיראנית.
הכומר מדיבלי
הכומר מדיבלי (באנגלית: The Vicar of Dibley) הוא סיטקום בריטי ששודר לראשונה בערוץ BBC One החל מ-10 בנובמבר 1994 עד 22 בינואר 1998. עוד שודרו סדרות ספיישל בחורפים של שנת 1999/2000, 2004/5 ו-2006/7. העלילה מתרחשת בעיירה בדיונית בשם דיבלי במחוז אוקספורדשייר. בעיירה ממונה אישה לתפקיד הכומר בעקבות השינויים בכנסייה האנגליקנית שאפשרה הסמכה של נשים לכמורה.
לסדרה נוצרו שישה פרקי ספיישל קצרים עבור מופע הצדקה "קומיק ריליף", האחרון שבהם ב-2015.
צוות השחקנים
פאם רודס, קיילי מינוג, טרי ווגן, הדוכסית מיורק, ג'רמי פקסמן, דארסי בוסל ושון בין הופיעו בדמות עצמם בפרק אחד בסדרה.
ריצ'רד איואייד, אורלה בריידי, פיונה ברוס, אנט קרוסבי, ג'וני דפ, רות ג'ונס, דמיאן לואיס, מורין ליפמן, ג'ניפר סונדרס, סטינג, סטיבן טומפקינסון ואמה ווטסון הופיעו בפרקים שנוצרו עבור התוכנית "קומיק ריליף".
רקע
יוצר הסדרה הוא ריצ'רד קרטיס, והיא נכתבה עבור השחקנית דון פרנץ' על ידי קרטיס ופול מייהו-ארצ'ר. הדמות הראשית היא יצירה של ריצ'רד קרטיס, אבל הוא ודון פרנץ' התייעצו עם ג'וי קרול, שהייתה אחת הנשים הראשונות שהוסמכו לכמורה.
אתרי צילומים
על אף הסדרה מתרחשת בעיירה בדיונית באוקספורדשייר, הצילומים נערכו בכפר טורוויל שבבקינגהאמשייר ובכנסייה "St Mary the Virgin". בכפר צולמו סדרות טלוויזיה נוספות כגון "רציחות במידסומר", "לילה טוב מיסטר טום", "צ'יטי צ'יטי בנג בנג", "מיס מארפל" ו"המלחמה של פויל". חזית ביתו של דייוויד הורטון אינו בטורוויל אלא בכפר ליטל מיסנדן בבקינגהאמשייר.
הכותרות בפתיחת כל פרק מציגות צילומי אוויר של כביש M40, סטוקנצ'רץ' גאפ, צ'ילטרן הילס באוקספורדשייר ובבקינגהאמשייר והכפר טורוויל.
שיר הנושא
שיר הנושא הוא מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר בלחן של הווארד גודל, ובביצוע של מקהלת קתדרלת כרייסט צ'רץ' באוקספורד, והסולן הוא ג'ורג' המפריז.
מחוז קולובארה
קוֹלוּבארה (בסרבית: Колубарски округ) הוא אחד ממחוזות סרביה הממוקם במערב המדינה. בירת המחוז היא ולייבו על גדות נהר הקולוברה. במחוז ישנה עיר אחת, מספר עיירות, ומאות כפרים.
תיירות
מקומות התיירות והבילוי העיקריים במחוז קולובארה הם כפרי הנופש Divčibare ו-Vrujci.
סיד
סִיד (באנגלית: CaO ; Calcium oxide) הוא תרכובת המכילה סידן (Ca) וחמצן (O). סימנו הכימי הוא CaO ומסתו המולקולרית היא 56.0774 amu. צבעו לבן. הסידן מותך בטמפרטורה 2,572 °C ומורתח ב-2,850 מעלות °C. בטמפרטורת החדר הסיד הוא גבישי, מְאַכֵּל ואלקלי.
הסיד הופרד לראשונה מתערובת בשנת 1808, על ידי אלקטרוליזה של סידן וכספית חמצנית.
ייצור
הסיד מופק על ידי שרפה של אבן גיר תוך פליטת פחמן דו-חמצני האבקה מופקת מטחינת תוצרי השרפה הנקראים "רגבים". אבקת הסיד מכונה גם בשם "סיד חי"
סיד אווירי
במגע של אבקת סיד עם מים תתרחש תגובה אקסותרמית, המפיקה חום גבוה, ונוצר סידן הידרוקסידי - משחה רכה המכונה מימת הסידן או סיד כבוי  2(Ca(OH.
במגע עם האטמוספירה מתחברת מימת הסידן עם פחמן דו-חמצני ולמעשה חוזרת להרכב המקורי של אבן הגיר CaCO3.
התגובה הכימית של הסיד עם המים היא מקור סכנת הכוויות של רקמה חיה עם הסיד.
זו הסיבה שהסיד מכונה "חומר מליטה אווירי" או "סיד אווירי", כיוון שהוא מתקשה במגע עם האוויר.
מלט הסיד
החיסרון העיקרי שלו מול חומרי מליטה מודרניים כגון צמנט פורטלנד הוא בזמן התקשותו הממושך. ההתחזקות הממושכת של מלט הסיד נובעת מהעובדה שלהתחזקות הסיד דרוש מגע עם האוויר וכאשר מלט הסיד מבוצע בשכבה עבה, הרי החלקים החיצוניים של העיסה נאטמים ומונעים מעבר אוויר אל החלקים הפנימיים.
ראו גם
כבשן סיד
גרגנורניס
גרגנורניס (שם מדעי: Garganornis; מילולית: "העוף של גרגנו") הוא סוג של ברווז ענקי נכחד ממשפחת הברווזיים אשר חי במהלך תקופת המיוקן לפני 9-5.5 מיליון שנה באי הקדום גרגנו אשר כיום מצוי בשטחי פוג'ה שבאיטליה. בסוג זה היה מין אחד - Garganornis ballmanni, אשר התגלה בשנת 2014. המין קרוי על שם החוקר שתיאר אותו, פטר בלמן (Peter Ballmann). ממצאים נוספים מהאזור התגלו ב-2016 בל'אקווילה. נמצאו ממנו מספר עצמות מפרקים ועצמות גפיים המרמזים על קרבתו לברווזים, אם כי ישנו קשר גם לגסטורניסיים הענקיים.
הגרגנורניס היה גדול מכל ברווז חי, גם מהברבור המצוי, הכבד שבברווזים והוא הגיע למשקל 15-22 ק"ג כשעצמות החזה שלו היו גדולות ב-30% והוא גדל כחלק ממעברו לאי. ככל הנראה הוא היה חסר יכולת תעופה עקב משקלו. הוא גם היה בעל שרירי תעופה קצרים יותר ובעל עצמות קצרות מדי ביחס לאורכו. מבנה השורש שלו הזכיר את הרגל של כמה אווזים גדולים וגם של הקמיקי מדרום אמריקה.
הוא חי סביב פאונה אנדמית לאי שכללה תנשמות ענק, דורס גדול מהסוג גרגנואטוס (Garganoaetus), הפרסתן הקטן הופליטומריקס וקיפוד ענקי טורף - הדינוגלריקס שאולי ניזון מהברווז. יונקים אלה אולי הגיעו לאי דרך רפסודות צפות. בסוף המיוקן האי אולי התאחד עם יבשת אירופה ואיטליה ואולי דבר זה גרם להכחדת הברווז.
מלחמת המישורים המרכזיים
מלחמת המישורים המרכזיים (בסינית מסורתית: 中原大戰; בסינית מפושטת: 中原大战; בפין-יין: Zhōngyúan Dàzhàn) הייתה סדרה של קרבות ומבצעים צבאיים ב-1929 וב-1930 שהיוו חלק ממלחמות האזרחים בסין בין ממשלת קוומינטנג הלאומית בנאנג'ינג בראשות גנרליסימו צ'יאנג קאי שק וכמה מפקדים צבאיים ומצביאי מלחמה אזוריים שהיו בעבר בעלי ברית של צ'יאנג.
אחרי שמבצע "המשלחת הצפונית" הסתיימה ב-1928, ניתקו יאן שיאן, פנג יו-שיאנג, לי זונגרן וג'אנג פאקוי את היחסים עם צ'יאנג, זמן קצר לאחר ועידת הפירוז ב-1929. הם יצרו יחד קואליציה נגד צ'יאנג כדי לאתגר בגלוי את הלגיטימיות של ממשלת נאנג'ינג. המלחמה הזאת הייתה הסכסוך הגדול ביותר בתקופת המצביאים. הם התרחשו על פני חנאן, שאנדונג, ושאר אזורי המישורים המרכזיים בסין, בהשתתפות 300,000 חיילים מנאנג'ינג ו-700,000 חיילים מהקואליציה.
עליית צ'יאנג קאי-שק
בהשוואה למנהיגים בכירים אחרים כמו הו חנמין וואנג ג'ינג-וויי, המעמד הפוליטי של צ'יאנג קאי שק בקוומינטנג (KMT) היה נמוך יותר בהתחלה. צ'יאנג החל את עלייתו לגדולה ב-1917 בזמן הקמת ממשלת גואנגג'ואו, שם הציג את כישרונו הצבאי. נקודת המפנה הגיעה בשנת 1923, כאשר צ׳אן ז׳יומינג פתח במרד נגד סון יאט-סן בגואנגזו. תפקידו של צ'יאנג היה להגיש סיוע לסאן לסגת מגואנגג'ואו מה שבסופו של דבר הפך אותו לבן חסות של סאן.
אחרי מותו של סאן ב־1925 החלו פלגים בתוך הקוומינטנג לעלות על פני השטח. מאבק כוח בין צ'יאנג וואנג ג'ינגוויי הוביל לפיצול של הקוומינטנג. צ'יאנג השתמש בהשפעתו כמפקד האקדמיה הצבאית של וומפואה, ובסופו של דבר השתלט על הנהגת המפלגה, ואילץ את וואנג לצאת לגלות. בשנת 1926 נבחר צ'יאנג כמפקד של הצבא המהפכני הלאומי החדש (NRA) והוליך את מבצע ״המשלחת הצפונית״ כנגד המצביאים המורדים. במהלך המסע, צ'יאנג הצליח ליצור ברית עם צבאות של לוחמים של פנג יו-שיאנג, יאן שיאן ולי זונגרן.
איחוד סין (1928)
מבצע "המשלחת הצפונית" הסתיים עם האיחוד מחדש של סין ב-1928 תחת ממשלת נאנג'ינג. בין השאר הודות להצהרת הנאמנות לממשלה הלאומנית בנאנג׳ינג, של ג'אנג סוליאנאג (Xueliang) מפקד הצבא הצפון מזרחי. הצהרתו באה בעקבות ההתנקשות בחיי אביו ג'אנג דזוו-לין (המצביא שמשל במנצ'וריה) על ידי הצבא היפני. בעוד צ'יאנג הופיע כמנהיג החשוב ביותר של הרפובליקה הסינית, האיחוד מחדש התגלגל במהרה לנושאים שונים, שכן הפלגים השונים בקוומינטנג לא הסכימו על נושא הפירוז בכנס צבאי ב-1929. ״הצבא המהפכני הלאומי״ אורגן מחדש לארבע קבוצות צבאיות לאחר ״המשלחת הצפונית״, המשלבת צבאות של מצביאים אזוריים. קבוצת "ארמייה הראשונה" הוקמה על ידי קבוצת "וומפואה", הידועה בשם "הצבא המרכזי", ונוהלה ישירות על ידי צ'יאנג עצמו. הקבוצה השנייה של הצבא, כללה יחידות צבאיות בראשות פנג יו-שיאנג. הארמייה השלישית הופקדה בידי יאן שיאן, ואילו הרביעית הובלה על ידי לי זונגרן מחבורת ניו-גואנג-שי.
גיבוש הקואליציה נגד צ'יאנג
לאחר ועידת הפירוז בשנת 1929, ניתקו המצביאים של אזור גואנגשי (Guangxi) בדרום סין, את היחסים עם צ'יאנג במרץ 1929. הפרישה שלהם, החלה למעשה את העימות בין המפקדים הללו לבין ממשלת נאנג'ינג. בחודש מאי, גם כוחותיו של פנג יו-שיאנג (Yuxiang) של הצבא הצפוני התעמת עם צ'יאנג. במהלך החודשים הבאים מצביאים ושליטים מקומיים נוספים הצטרפו לקואליציה נגד צ׳יאנג. ממשלת נאנג'ינג הגיבה על ידי גירוש חלקם מהמפלגה על השתתפותם בקואליציה נגד צ'יאנג. הקואליציה יצרה ממשלת קוומינטנג חדשה בבייג'ינג כדי להתריס את ממשלת נאנג'ינג. בפברואר 1930 דרש יאן שיאן את התפטרותו של צ'יאנג מהקוומיטנג. מאוחר יותר באותו חודש, יאן לקח לעצמו את עמדת המנהיג בקואליציה נגד צ'יאנג, בסיועם של פנג ולי בזמן שג'אנג קסליאנג בחר להישאר נאמן לצ'יאנג.
בעלות הברית של צ'יאנג קאי-שק
ממשלת נאנג'ינג זכתה לתמיכה מצד המוסלמים הסינים במחוז גאנסו שבצפון - מערב סין. בעוד האזור היה בתחילה תחת השפעתו של הצבא הצפון-מערבי. מנהיגים מוסלמים בעלי השפעה, ניתקו את היחסים עם פנג יוקיאנג ב-1928. כוחות המוסלמים הסינים נותרו נאמנים לממשלת נאנג'ינג במהלך המלחמה, והרחיקו את הכוחות של פנג מהקרבות במישורים המרכזיים.
הכנות שלב השני
הקואליציה נגד צ'יאנג תכננה את ההתקפה המחודשת שלה על הממשלה הלאומנית בנאנג'ינג בדרכים שונות. לי דזונגז'ן היה צפוי להוביל את צבא גואנגשי לעבר חונאן כדי לאיים על המעוז של צ'יאנג בווהאן. פנג יוקיאנג אמור היה להוביל את הצבא הצפון מערבי מהנאן כדי שאנדונג יוכל לתקוף ב-Xuzhou תוך הפעלת לחץ על ווהאן. יאן שיאן אמור היה להוביל את הצבא שאנסי ולתאם עם הצבא הצפון מערבי להכות ב-Xuzhou ביחד, ולצעוד לעבר נאנג'ינג.
בתגובה להכנות, הציבו הלאומנים את האן פוקו (Fuqu) כדי שיקים קו הגנה בגדה הדרומית של הנהר הצהוב כדי להילחם בצבא שאנסי. הכוחות העיקריים של הלאומנים התמקמו בשוז'ו (Xuzhou) כדי להמתין למתקפות מתקרבות.
צ'יאנג (מאי - יוני 1930)
ב-11 במאי, הצבא המרכזי בראשות צ'יאנג קאי-שק ערך סדרה של התקפות כלליות נגד יאן שיאן ופנג יו-שיאנג. צ׳יאנג והצבא המרכזי פעלו לאורך קו הרכבת לונגהאי בכיוון מערבה משוז'ו והגיע לפאתי קאיפנג שבמחוז הנאן ב־16 במאי. הצבא הצפון-מערבי, שהיה החזק ביותר בקואליציה האנטי-צ'יאנגית, ריסק את הצבא המרכזי בהנהגתו של צ'ן צ'נג בגאנסו עד סוף חודש מאי, וצ'יאנג בקושי הצליח להימלט. הצבא הצפון-מערבי לא היה יכול לנצל את ניצחונו, כי צבא שאנסי לא היה מסוגל להגיע בזמן כדי לגרום נזק נוסף לצבא המרכזי. עם בעלי הברית של צ'יאנג במחוז גאנסו, הצבא הצפון-מערבי פנה למגננה בעקבות הניצחון. בקייפנג הדף הצבא הצפון-מערבי התקפות של כוחות צ'יאנג וגרמו לו לנפגעים רבים. הכוחות המשולבים של צבא שאנסי והצבא הצפון-מערבי השתתפו לאחר מכן בקרב הגדול ביותר של המלחמה בהתקפה על שוז'ו, כאשר שני הצדדים סבלו מנפגעים רבים מעל 200 אלף איש בשני הצדדים. צבא שאנסי נסוג מג'ינאן והפסיד בקרבות נוספים בעת שחצה את הנהר הצהוב. העדר תיאום בין כוחות הקואליציה האנטי צ'יאנג היה תחילתו של הטיית הכף לצד הצבא של ממשלת נאנג'ינג.
תנודות בשדה הקרב (יוני - ספטמבר 1930)
בשדות הקרב הדרומיים, צבא גואנג-שי בהנהגתו של לי זונגרן ובאי צ'ונג-שי צעדו צפונה ותפסו את יואיאנג, אך כוחותיו של צ'יאנג הצליחו להדוף אותם, ובסופו של דבר אילצו אותם לסגת למחוז מוצאם. בשאנדונג צבא שאנסי כבשו את ג'ינאן ב-25 ביוני. לאחר שהביסה את צבא גואנג-שי בהונאן, החליטה ממשלת נאנג'ינג לפתוח במתקפה נגדית גדולה נגד צבא שאנסי בשאנדונג. במסע מצ'ינגדאו, כוחות צ'יאנג חזרו וכבשו את ג'יאן ב-15 באוגוסט. לאחר מכן הצבא המרכזי צבר כוח צבאי במחוזות גאנסו ושאנשי, ופתח במתקפה האחרונה נגד הצבא הצפון-מערבי שנמשך מסוף אוגוסט ועד תחילת ספטמבר.
הצבא הצפון - מזרחי מתערב (ספטמבר - נובמבר 1930)
ב־18 בספטמבר שינו ג'אנג זואליאנג והצבא הצפון-מזרחי את עמדתם הנייטרלית והכריזו על תמיכתם בצ'יאנג. כמה ימים לאחר מכן נכנס הצבא הצפון-מזרחי למישור צפון סין דרך מעבר שאנגחאי, וכבש את פקין כעבור יומיים. צבא שאנסי נסוג מצפון לנהר הצהוב, בזמן שהצבא הצפון-מערבי התמוטט, כשהאחדות של הקואליציה האנטי-צ'יאנג כבר לא הייתה קיימת. ב-4 בנובמבר הודיעו גם יאן שיאן ופנג יו-שיאנג על התפטרותם מכל התפקידים שלהם, וסיימו למעשה את הלחימה והביאו קץ לאתגרים האזוריים נגד ממשלת נאנג'ינג.
אהוד שילו
ביוגרפיה
לאחר סיום התיכון בשנת 1957 התחיל אהוד את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמאית, בחוגים לכלכלה, סטטיסטיקה ומנהל עסקים. בשנים 1962/63 שימש כעוזר הוראה ומחקר בחוג למנהל עסקים.
מלחמת המישורים המרכזיים
תוצאות
מלחמת המישורים המרכזיים הייתה העימות המזוין הגדול ביותר בסין מאז שנסתיימה "המשלחת הצפונית" ב-1928. העימותים התפשטו על פני כמה מחוזות בסין, שבהם היו מעורבים מפקדים אזוריים שונים עם כוחות משולבים של יותר ממיליון חיילים. בעוד שהממשלה הלאומנית בנאנג'ינג יצאה מנצחת, הסכסוך היה יקר מבחינה כלכלית, דבר שהשפיע לרעה על יכולת הפעולה של הממשלה כנגד המפלגה הקומוניסטית הסינית.
אהוד שילו
ביוגרפיה
במקביל ללימודיו, החל בקיץ 1958, לעבוד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, כמנהל היחידה לתכנון עיבודי מפקד האוכלוסין הראשון, שנערך בשנת 1962. בשנים 1962/1963 כיהן כסגן מנהל הרשות לתכנון כוח אדם, וכעוזר כלכלי להנהלת מפעלי ים המלח בראשות הרמטכ"ל (מיל.) מרדכי מקלף. בתקופה 1968- 1964/5 כיהן אהוד כיועץ כלכלי לרשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר.
ביולי 1964 נישא אהוד לרחל-עֵדי לבית שדמי, בוגרת מדעי הרוח באוניברסיטה העברית; אשת תקשורת, חברה בצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית, ולימים דוברת כור תעשיות והמרכז הרפואי שיבא, ולהם שלושה ילדים. לאהוד ורחל שילו 7 נכדים ונכדות והם גרים ברעננה.
מלחמת המישורים המרכזיים
תוצאות
לאחר הכניסה של הצבא הצפון מזרחי למרכז סין, נחלשה ההגנה על מנצ'וריה באופן משמעותי, מה שסייע בעקיפין לתוקפנות היפנית בתקרית מוקדן. בעוד צ'יאנג, לאחר שאיחד את המדינה, יצא מן המלחמה כמנהיג העליון והגדיר את עצמו כ"מפקד צבאי מוכשר", הפלגים האזוריים של הקוומינטנג והיריבות ביניהן נותרו בלתי פתורות, והובילו לבעיות שונות בהמשך מלחמת סין - יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית.
אהוד שילו
ביוגרפיה
בשנת 1978, עבר שילו השתלמות בניהול מערכות תעופה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
ברשות החברות הממשלתיות
לאחר קבלת התואר, ב-1964, שילו שימש כיועץ כלכלי ברשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר. בתפקידו שימש עד סוף 1968. במסגרת תפקידו כיועץ ומנהל המחלקה הכלכלית, ברשות החברות, עסק שילו בגיבוש נהלים והנחיות להקמתן ולניהולן של החברות. להרכב ולפעילות הדירקטוריונים וההנהלות שלהן, לתכנון, תקצוב, בקרה עסקית, ודווח חשבונאי ופיננסי. הוא ריכז את ועדת ההיגוי הציבורית להכנת חוק רשות החברות הממשלתיות. היה אחראי לטיפול במינוי רואי החשבון בחברות הממשלתיות ובקידום הביקורת הפנימית בחברות אלו. המחלקה הכלכלית ברשות פעלה כגוף מטה מקצועי, ליד ועדת השרים לענייני כלכלה, בהקשר לחברות הממשלתיות.
בחברת העובדים
בין השנים 1969–1975, כיהן שילו כמנהל המחלקה הכלכלית וכמשנה למזכיר (מנכ"ל) חברת העובדים (ארגון הגג של משק-העובדים במדינת ישראל).
שילו היה חבר ב"וועדה המנהלת" של חברת-העובדים, היא ממשלת משק העובדים. הוועדה הייתה מורכבת "מראשי המשק", המנהלים והמנהיגים הפוליטיים הבכירים במערכת. בתוקף תפקידו יזם והוביל שילו רבות מהחלטותיה.
שילו יזם ויישם את המדיניות לריענון דפוסי הניהול של התאגידים במשק העובדים על שלוחותיו. בכלל זה מעבר מהנוהג של מינוי דירקטוריונים, הנהלות ופונקציונרים בכירים, על בסיס ייצוג פוליטי, לעיקרון של מינויים על בסיס כישורים אישיים, הכשרה ויכולת מקצועית.
שילו היה אחראי לגיבוש ואישור מדיניות הפיתוח, התוכניות העסקיות, בדיקות הכדאיות, תקצוב, גיוס הון והקצאת מקורות בתאגידי חברת-העובדים. בחינה והתייעלות ארגונית, הקמה ופרוק חברות, מיזוגים והפרטות. אחראי למינוי הדירקטוריונים, רואי החשבון ולקידום הביקורת הפנימית בתאגידים.