cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
למת המקומיות של לובאס
דוגמה
נראה בעזרת הלמה, כי לבעיית הספיקות עבור נוסחת k-SAT יש תמיד השמה מספקת, אם כל משתנה מופיע ב פסוקיות לכל היותר. תהי \varphi נוסחת k-SAT עם המשתנים הבוליאניים. כלומר הנוסחה היא מהצורה כאשר כל אחד מהאברים y_{i_j} הוא אחד המשתנים x_t או ההופכי, כאשר.
נניח שאנחנו בוחרים את המשתנים x_t באופן אקראי. כל פסוקית מסופקת אלא אם כל הyים בעלי הערך 0, כלומר, פרט להסתברות 2^{-k}. עבור פסוקית מספר i נגדיר את המאורע ה"רע" A_i בו הפסוקית לא מסופקת על ידי ההשמה. כאמור לכל i.
נניח שכל משתנה מופיע לכל היותר ב- T פסוקיות, אזי כל פסוקית תלויה לכל היותר ב- kT פסוקיות אחרות, והמאורע A_i תלוי לכל היותר ב- kT מאורעות אחרים.
לפי למת המקומיות, אם אזי המאורע הטוב בעל הסתברות חיובית ממש. במילים אחרות, אם מתקיימים תנאי הלמה, ואז בהכרח קיימת השמה עבורה כל הפסוקיות מסתפקות.
חשיבות ותוצאות נוספות
בשנת 2009 הראה מוזֶר (R. Moser) דרך קונסטרוקטיבית (אלגוריתם אקראי) למצוא נקודה במרחב המדגם, כך שאף אחד המאורעות ה"רעים" A_iאינו מתקיים. תוחלת זמן הריצה של האלגוריתם נתון על ידי.
לאלגוריתמים אלו חשיבות רבה בהוכחות קומבינטוריות בשיטה הסתברותית, הוכחות עבור גרפים אקראיים, תכנות בשלמים ועוד.
קרב הבקעה
הבקעה היא טקטיקה צבאית שבה כוח תוקף מנסה לפרוץ קו חזית סדור, ועל פי רוב מבוצר, של הכוח המגן. על מנת להשיג מטרה זו, מרכז הצד התוקף, בדרך כלל, כוח גדול מול גזרה צרה יחסית של חזית הכוח המגן. לעיתים קורה כי קו הגנה, שעמד בהצלחה בפני מתקפות קודמות שנערכו מול גזרות רחבות שלו, נשבר בתוך זמן קצר יחסית תחת עוצמת המתקפה המרכזת עוצמות כוח אדם ואש חזקות.
בעת שהיחידות הראשונות של הכוח התוקף מצליחות לפרוץ את קו ההגנה, נוצר פעמים רבות תהליך של פאניקה בקרב הכוח המגן, אשר מביא לאפקט דומינו שבו קורס כל המערך ההגנתי.
בקרב התאורטיקנים הצבאיים מקובל כלל אצבע, שלפיו על מנת לאפשר הבקעה, אשר אינה נהנית מיתרון הפתעה או מיתרון איכותי של הצד התוקף בכוח אדם ובכוח אש, נדרש הכוח התוקף ליתרון כמותי ביחס של 3 ל-1 בכוח אדם ובכוח אש על הכוח המתגונן בגזרת קרב ההבקעה.
כיכר ספרא
כיכר ספרא היא אחת הכיכרות הגדולות בירושלים, הממוקמת בתחילתו של רחוב יפו שבמרכז העיר, ממערב לחומות העיר העתיקה. הכיכר נבנתה בשנת 1993, כחלק מבניית הקומפלקס של קריית עיריית ירושלים. היא קרויה על שם יעקב ואסתר ספרא, הוריהם של יוסף ואדמונד ספרא, אנשי עסקים יהודים ונדבנים ידועים יוצאי העיר חלב שבסוריה, שפעלו רבות למען ירושלים, ותרמו מכספם לבניית הכיכר.
בקצה הכיכר, על יד גן דניאל, עומד פסל סביבתי הממחיש טכנולוגיית שאיבת מים קדומה הקרויה 'בורג ארכימדס'. בצד המערבי של הכיכר נטועות שורות של עצי דקל היוצרים חלוקה בין הרחבה הממלכתית לרחוב יפו.
הכיכר משמשת גם כמקום לקיום אירועים וטקסים שונים. פעם בשנה מארח המקום את "הסטריט-בול 3X3", טורניר כדורסל לנוער מכל רחבי הארץ, ובנוסף מתקיימים בו מופעי קיץ, טקסי זיכרון ואירועים שונים לקהל הרחב.
קריית עיריית ירושלים
בפי תושבי ירושלים, נקראת היום כל קריית עיריית ירושלים הבנויה סביב הרחבה המרכזית בשם כיכר ספרא. בית העירייה הקודם, ששכן בתחילתו של רחוב יפו, נבנה בתקופת המנדט הבריטי. עם השנים היה צר מלהכיל את כל אגפיה של העיר ההולכת וגדלה, ועד שנות ה-90 כבר התפזרו מחלקות העירייה השונות בעשרות בניינים ברחבי העיר. המטרה בבניית קריית העירייה סביב כיכר ספרא הייתה לרכז את כל אגפי עיריית ירושלים ושלוחותיה במקום אחד, בסמוך לבית העירייה המקורי.
בבניית קריית העירייה נעשה שימוש ב-10 מבנים היסטוריים ששומרו, שוחזרו והוסבו למשרדים, ולהם נוספו שלושה בניינים חדשים. חלק מהמבנים ההיסטוריים בהם נעשה שימוש הם ממבני מגרש הרוסים הסמוך, ובכך למעשה נגסה קריית העירייה לתוך שטח מגרש הרוסים. במסגרת פיתוח הכיכר, הועתק צפונה מבנה השער הדרומי ההיסטורי של מגרש הרוסים.
יחסי איטליה–טאיוואן
יחסי איטליה–טאיוואן הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין הרפובליקה הסינית. כיום היחסים בין המדינות מתקיימים באופן לא-רשמי לאחר שאיטליה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן ב-6 בנובמבר 1970 וייסדה את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה
עד 1970 יוצגה טאיוואן באיטליה באמצעות שגרירות ברומא ובקונסוליה כללית במילאנו. שגרירות זו הייתה נפרדת משגרירות טאיוואן לקריית הוותיקן, בה הייתה שגרירות נוספת. הדבר עורר בלבול ב-1989 כשבעקבות אירועי כיכר טיין-אן-מן, הפגינו איטלקים מחוץ לשגרירות טאיוואן בקריית הוותיקן, מתוך מחשבה כי זו השגרירות של הרפובליקה העממית של סין.
ב-1995 התחילה צ'יינה איירליינס להפעיל קו טיסות בין-לאומיות מנמל התעופה הבינלאומי טאויואן לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו, שבהמשך הפך לשותפות קוד עם חברת אליטליה.
ב-2005 אושר לנשיא טאיוואן, צ'ן שואי-ביאן, להיכנס לאיטליה כדי להשתתף בהלוויית האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ב-2014 החליטה טאיוואן שלא להשתתף באקספו 2015 לאחר שממשלת איטליה החליטה שהיא תיוצג כישות תאגידית ולא כמדינה.
קשרי סחר
בהיעדר יחסים דיפלומטיים, עמד שווי הסחר בין איטליה לטאיוואן על 4.13 מיליארד דולר בשנת 2014. כ-40 חברות מטאיוואן השקיעו באיטליה בשווי 322 מיליון דולר בשנת 2011.
בשנת 2015 העביר בית הנבחרים, הבית התחתון של הפרלמנט האיטלקי העביר הצעת חוק כדי למנוע כפל מס בסחר עם טאיוואן. ב-2016 הושלם ההסכם בין המדינות.
רמי ווהן-ריצ'רדס
רמי ווהן-ריצ'רדס (באנגלית: Remi Vaughan-Richards) היא במאית קולנוע ניגרית.
ביוגרפיה והשכלה
רמי ווהן-ריצ'רדס נולדה בניגריה. היא אחת מתוך ארבעה ילדים שנולדו לאדריכל הבריטי אלן ריצ'רדס (1925-1989) ואיו ווהן (1928-1993), אחות במקצועה, בת למשפחה מובילה בלאגוס, שהפטריאך שלה הוא האומן האמריקאי בן המאה ה-19, צ'יפיו ווהן. בני המשפחה השתמשו בכל שם המשפחה המקושר לווהן-ריצ'רדס.
רמי ווהן-ריצ'רדס למדה באוניברסיטת קינגסטון, ובקולג' המלכותי לאמנות אשר נמצא בלונדון.
קריירה
ווהן-ריצ'רדס התחילה את הקריירה הקולנועית שלה בתחום האומנות, שם עבדה על סרטים כגון: "Judge Dredd" (בתרגום חופשי לעברית: השופט דרד; סרט משנת 1995) ו"עיניים עצומות לרווחה" (סרט משנת 1999).
בשנת 2005, ווהן-ריצ'רדס ביימה את הסרט "The Department" (בתרגום חופשי לעברית: המחלקה) אשר הוקרן לראשונה בפסטיבל "!!!Lights, Camera Africa" (בתרגום חופשי לעברית: אורות, מצלמה אפריקה!!!) בלאגוס. תחנת הרדיו "BBC World Service" (בתרגום חופשי לעברית: שירות העולם של ה-BBC) שכרה את ווהן-ריצ'רדס כדי לצלם דרמות דוקומנטריות רבות, ביניהן: "Wetin Dey" (בתרגום חופשי לעברית: יום ווטין) ו-"Small Step" (בתרגום חופשי לעברית: צעד קטן). בשנת 2015, המגזין "Pulse" שם אותה ברשימת "9 במאיות הקולנוע הניגריות אותן אתה צריך להכיר" מנוליווד.
ווהן-ריצ'רדס צילמה במשך שש שנים את הסרט "Faaji Agba" (בתרגום חופשי לעברית: פאג'י אגבה) אשר הוקרן לראשונה בשנת 2016. הסרט הוא סרט תיעודי באורך מלא, אשר מספר על ההיסטוריה של סצנת המוזיקה בלאגוס, כפי שסופר על ידי מוזיקאים ותיקים שהורכבו על ידי בעל חנות התקליטים "Kunle Tejuoso". ווהן-ריצ'רדס מנהלת קריאייטיב בחברת ההפקות שלה, סרטי שירה. היא נבחרה להופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השישי של אפריקה (AFRIFF) בלאגוס, אשר התרחש בנובמבר 2016.
חיים אישיים
ווהן-ריצ'רדס מתגוררת בבית המכונה "Alan Vaughan-Richards House in Lagos" (בתרגום חופשי לעברית: בית אלן ווהן-ריצ'רדס בלאגוס) אשר תוכנן על ידי אביה, אלן ריצ'רדס. היא גם פעלה בשימור הבית וכתיבתו של אביה. מוצאה של ווהן-ריצ'רדס הוא מבני היורובה, בריטי וצ'רוקי.
ברונו לאטור
בְּרוּנוֹ לאטוּר (בצרפתית: Bruno Latour; 22 ביוני 1947 – 9 באוקטובר 2022) היה פילוסוף, סוציולוג ואנתרופולוג צרפתי. השפיע בעיקר בתחומי הסוציולוגיה של המדע ובתאוריה סוציולוגית כללית. לימד וחקר במרכז לחקר הסוציולוגיה של החדשנות ("Centre de Sociologie de l'Innovation") שבבית הספר למכרות של פריז (École des Mines de Paris) מ-1982 עד 2006. שימש כפרופסור באוניברסיטת "סיאנס פו" (Science-Po) שבפריז, בה כיהן כסגן הנשיא למחקר עד 2012. ב-2013 זכה בפרס הולברג.
לאטור נולד למשפחת ייננים ידועה בבון שבבורגון. כסטודנט, התמקד תחילה בפילוסופיה והושפע עמוקות ממִישֶׁל סֶרֶס (Michel Serres). כמו כן, בגילאי 19–28 לאטור היה (במילותיו שלו) "קתולי מיליטנטי". בהתחלה למד באוניברסיטת דיז'ון, ולאחר מכן באוניברסיטת טורס, שבה כתב את עבודת הדוקטורט שלו בתאולוגיה: "Exégèse et ontologie: à propos de la resurrection" (1975). העבודה עסקה בשארל פגי, משורר סוציאליסטי קתולי ומסאי. לאטור שירת בצבא הצרפתי, ובמסגרת שירותו באפריקה החל להתעניין באנתרופולוגיה, ומאוחר יותר ביצע עבודת שטח בחוף השנהב. כשעבר ב-"Institut de recherche pour le développement" לקח חלק במשימת המכון לקידום מדע וטכנולוגיה במדינות מתפתחות.
החל משנות ה-80, בשיתוף עם הסוציולוג מישל קאלון, לאטור פיתח את תאוריית השחקן-רשת, שאיתגרה כמה מהנחות היסוד הקלאסיות של הסוציולוגיה. בין ספריו הבולטים ניתן לכלול את "חיי המעבדה" (1979) (עם סטיב וולגר), "מדע בפעולה" (1987), "מעולם לא היינו מודרניים" (1993), "תקוותה של פנדורה" (1999) ו"מרכיבים את החברתי מחדש: מבוא לתאוריית השחקן-רשת" (2005).
אנני נוי
אָנֶנִי נויֹ, בעבר אנן (ברומנית: Anenii Noi - בעבר אָנֶן - Aneni) היא עיירה במזרח-מרכז החבל בסרביה, ברפובליקת מולדובה, בירת הנפה אנני נוי. היא שוכנת בעמק הנחל ביק (יובל של הדנייסטר) 36 ק"מ דרומית-מזרחית מבירת הרפובליקה, קישינב (קישינאו). לפי מפקד האוכלוסין מ-2004 חיו בה 11,463 תושבים. 8,358 מתוכם התגוררו בעיר עצמה, והשאר מחמשה כפרים בפרבריה:אלביניצה (370 תושבים), בריוזקי (647), חרבובצול נואו (484), רוסן (1090) וסוקולן (514). במפקד האוכלוסין משנת 2014 חיו בעיירה 10,872 תושבים.
השם
מקור שם העיירה הוא המילה הרומנית "אנינה" "anină" (בריבוי: - אנין anini ), "רגיונליזם", מילה נפוצה בתת-הניב המקומי במזרח ודרום-מזרח בסרביה, ושהייתה בעבר ידועה גם במרכז החבל, ומשמעותה "חול" (כמו המילה האיטלקית "arena"). משמעות זאת משתקפת גם בשם ישן יותר של היישוב Anini (אנין) או La Anini ומתייחסת לאדמה החולים שבעמק הנחל ביק. נוי ברומנית = חדש.
"אנינה" נקראה גם אורוות החורף של הבקר.
היסטוריה
היישוב מוזכר לראשונה ב-27 ביוני 1731 בשם "פשקאן פה ביק" (פשקאן על נחל ביק). ב-27 באפריל 1833 הוזכר בשם אחר - אנינה. הרוזן סטוארט ששלט בו היה אז נתין של האימפריה הרוסית. ב-1856 אחוזתו הוחכרה לסוחר הטורקי חוסיין ביי שהחזיק גם בית מרזוח בכפר. תוך כדי גירוש הטטרים מבסרביה, היישוב אנן Aneni נשאר הרוס ושומם. רק ב-1883 היישוב קם לתחייה הודות להתיישבות בו של איכרים מהכפרים בסביבה שעסקו בחקלאות ובגידול בקר. ב-1889 מספר משפחות של מתיישבים גרמנים עברו מפלך ניקולאייב, קנו 1715 דסיאטין, כלומר כ-17,150 דונם של אדמה והקימו במקום את אחוזת צצנרן. (Țînțăreni) מפקד האוכלוסין שאורגן על ידי השלטונות הרוסיים ב-1910 מצא בשטח האחוזה שני כפרים:ניקולאייבקה החדשה (Nikolaevka Nouă או בגרמנית - Neu Nikolajewka) הגרמנית ו ניקולאייבקה הישנה ([Nikolaevka Veche) הרוסית. הרוסים, שבבעלותם היו פחות אדמות, עבדו בבניית הבתים בכפר הגרמני. הנוצרים האורתודוקסים המולדובנים והרוסים ביקרו בכנסייה בכפר בולבואקה. ב-1930 גרו בניקולאייבקה נואוה - 558 גרמנים ו-53 אחרים. ב-1940 - 573 גרמנים ו-32 אחרים. תחת השלטון הרומני (1940-1918 - ו-1944-1941) ב - ינואר 1926 ניקולאייבקה החדשה שינתה את שמה ל"אנני נוי", וניקולאייבקה הישנה - לאנני וק (Anenii Vechi). ב-1940 הגרמנים עזבו לגרמניה, והשאירו מאחוריהם 106 משקי בית עם 120 בתים יפים ו-17130 דונם של אדמה חקלאית. בימי השלטון הסובייטי ב-1965 קיבל היישוב מעמד של עיר. ב-1969 היו לו 6500 תושבים. גידול האוכלוסייה נגרם בעיקר על ידי הקמת בתי חרושת ומוסדות חברה ותרבות, כמו כן לסיפוח הכפרים אלביניצה, רוסן, בריוזקי שעד1 ביולי 1998 היו יישובים נפרדים. (אלביניצה השתייכה לעיריית רוסן). קמו בתי חרושת לשימורים, מאפיות, קואופרטיבים בין-קולחוזיים לבניין, שירותים לפיתוח וןלאזקת דרכי תחבורה, עבודות הידראוליות, וכו'.
בני העיר הם הזמרת זינאידה ז'וליה והמוזיקאי איוואן דמיאן.
המבנה האתני
לפי המפקד מ-2014 החלוקה האתנית של האוכלוסייה הייתה כדלהלן: 6756 "מולדובנים" (דוברי רומנית), 1894 אוקראינים, 1427 רוסים, 294 שהכריזו עצמם כ"רומנים", 81 גגאוזים, 200 בולגרים, ו-33 צוענים. בשנת 1930 תחת השלטון הרומני היו קיימים שני יישובים מבשם "אנן":אנני נוי ("אנני החדשים") - 661 תושבים (מתוכם - 558 גרמנים בסרביים, 30 רוסים, 19 רומנים ו-4 פולנים) ואנני וק ("אנני הישנים") עם 990 תושבים (891 רוסים, 74 רומנים, 19 גרמנים, 4 יהודים ו-2 בולגרים) והם השתייכו לנפת בולבואקה במחוז הישן טיגינה. לפי המפקד ב-2004::
ההרכב האתני בשנת 2014:
כלכלה
באנני נוי פועלים מספר בתי חרושת ושתי מסעדות. ישנה תחבורה ציבורית המחברת כל חצי שנה עם קישינב. הענפים הכלכליים העיקריים בעיירה עם החקלאות ותעשיית העיבוד. בימי השלטון הסובייטי (מולדובה הסובייטית) פעלו מאפייה, טחנת רוח, בית חרושת לחומרי בניין ומדגרה. בית חורשת לשימורים מייצר מיצי פירות וירקות. מחזור העסקים שלו ב-2003 היה בסביבות 2 מיליון ליי. רוב תוצרתו נועד לייצוא. (60% לרוסיה והשאר - לרומניה, ישראל וארצות אחרות.). פועלים בעיירה גם בית חרושת לדשנים מעורבים, "Fertilitatea Anenii Noi”. פועלים בו גם שלושה בנקים מסחריים, שני בתי מלון ואתר נופש ורחצה. החקלאות נמצאת בידי שבע חברות כלכליות "יסודיות", 4 חברות בע"ם ושלושה משקי איכרים. בדצמבר 2010 הוקם סניף ראשון של רשת הסופרמרקטים "פידסקו".
תשתיות
אספקת המים של היישוב נעשית ב-60% על ידי צנרת מים והשאר על ידי בארות. 1200 משקי בית מחוברים למוביל מים באורך של 62 ק"מ עם מאגר של 500 מ"ר. בשטח העיר פועלים 42 בארות. תוגננו עוד שני מאגרי מאים בנפח של 1000 מ"ר. לעיר אספקת גז מלאה, כולל לכפרים שבשטחה. סך אורך מוביל הגז הוא מעל 110 ק"מ. האספקה בחום נעשית באופן אוטונומי. בשטח העיר מתקני דוודים המספקים חימום למוסדות ומידה מצומצמת לבתי המגורים. מעל 40% מהשיכונים מחוברים למוביל הגזים ויש לה חימום אוטונומי.
תחבורה
העיר נמצאת בצומת הכבישים קישינאו-בנדר וקישינאו-קאושן .
בריאות
קיים בית חולים עירוני בעל 188 מיטות, מרכז לרפואת משפחה עם 8 רופאים, מרפאות של רופאי משפחה בכפרים בריוזקי ועוד נקודת עזרה רפואיתי בכפר חרבוצול נואו.
תרבות
בעיר פועלות חמש ספריות ציבוריות ושתי ספריות של בתי ספר. מופיע בה עיתון מקומי "אנינה אינפו". כמו כן תחנת טלוויזיה בשם "סטודיו AN-TV".
ספורט
לעיר מספר מועדני ספורט, ביניהם המועדון ASB של האיכודים המקצועיים באנני נוי, ובבעלותו אטדיון, כמו כן מועדון ספורט פרטי "פמיר" ובית ספר לספורט. קבוצת הנשים לכדורגל FC Codrul Anenii Noi השתתפה בליגת האלופות של אירופה.
פוליטיקה ומנהל
ראש העיר החל מנובמבר 2019 הוא אלכסנדר מצארין ממפלגת הסוציאליסטים של רפובליקת מולדובה. מועצת העיר (23 חברים) שנבחרה ב-20 באוקטובר 2019 כוללת את הנציגים הבאים:
כליאת שווא
על מנת לקבל פיצוי, עוולת כליאת שווא אינה דורשת קיומו של נזק. עוולת כליאת שווא נחשבת כעוולה פרטיקולארית בדיני הנזיקין, בניגוד לעוולות מסגרת כמו רשלנות והפרת חובה חקוקה, שיכולות להגן על אינטרסים מגוונים.
עוולה זו קבועה בישראל בסעיפים 26–27 לפקודת הנזיקין. בנוסף אליה ובנפרד ממנה, קיימת עבירה פלילית של כליאת שווא, המוגדרת בחוק העונשין, אשר הפרתה גוררת ענישה פלילית.
התפתחות העוולה
במקור, עוולת כליאת שווא הייתה מהעוולות הראשונות שהוכרו במשפט המקובל האנגלי כעוולות נזיקיות. בראשית המאה ה-20, בזמן שלטונם של הבריטים בקפריסין, נקבעה עוולת כליאת השווא בקודיפיקציה במשפט הקפריסאי ומשם יובא ל"פקודת העוולות האזרחיות" של המנדט הבריטי שנכנסה לתוקפה ב 15 ביולי 1947. המחוקק הישראלי קבע ל"פקודת העוולות האזרחיות" נוסח חדש ב 1 באוקטובר 1968, ומאז שמה הוא – "פקודת הנזיקין [נוסח חדש]".
מלכתחילה לא הייתה זהות גמורה בין הדין האנגלי לבין הפקודה ולא כל העוולות שהיו מוכרות אז בדין האנגלי נכללו בפקודה. בין היתר נקבע בדין המקומי, כי לא תוטל אחריות שילוחית בגין כליאת שווא, וזאת בשונה מהדין האנגלי.
סעיפי החוק שעוסקים בעוולת כליאת השווא מופיעים בפקודת הנזיקין בסימן ב' של פרק ג' שעוסק בעוולות השונות. בסימן זה שכותרתו "כליאה" כלולים שני סעיפים: סעיף 26 שעוסק בהגדרת העוולה וביסודותיה, וסעיף 27 שכולל בתוכו את ההגנות הספציפיות לעוולה זאת, כלומר מקרים בהם הנתבע לא יהיה חייב בנזק אף על פי שכלא כליאת שווא.
עד שנת 2005 כללה פקודת הנזיקין גם את סעיף 28 שצמצמה את האחריות השילוחית של המעביד על מעשה כליאת שווא שביצע העובד שלו, אולם סעיף זה בוטל בתיקון מספר 10 לפקודה בשנת 2005, יחד עם סעיפים דומים בעוולות התקיפה והנגיסה.
בנוסף על השינויים בעוולה שנעשו על ידי חקיקה, הפסיקה הישראלית, בבית המשפט העליון, עיצבה את דיני הנזיקין האנגלים, ובתוכם גם את עוולת כליאת השווא בעצמה והתאימה אותם למדינת ישראל, שינויים אלה היו בעיקר בהקשר של החפיפה בין עוולת המסגרת לעוולה זו.
העוולה האזרחית לעומת העבירה הפלילית
כאמור, בנוסף לעוולת כליאת השווא הנזיקית, קיימת גם עבירה פלילית בחוק העונשין האוסרת על כליאת שווא: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.3em;"> 377. כליאת שווא העוצר או כולא אדם שלא כדין, דינו – מאסר שלוש שנים; עצר אותו כשהוא מתחזה כבעל מעמד רשמי או מתיימר שיש לו צו, דינו – מאסר חמש שנים. ההבדל הגדול בין שני הדינים הוא בסעד שהם מספקים. בעוד שדיני העונשין מתמקדים בענישת העבריין על ידי המדינה, בלי כל קשר לשאלת הפיצויים לכלוא, דיני הנזיקין מתמקדים במתן פיצוי כספי לאדם שנכלא בכליאת שווא.
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא?
כאמור, הסעיף הראשון מבין שני הסעיפים שדנים בכליאת השווא הוא סעיף 26 והוא כולל את ההגדרה הבסיסית של עוולת כליאת השווא: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.4em;"> 26. כליאת שווא כליאת-שווא היא שלילת חירותו של אדם, שלילה מוחלטת ושלא-כדין, למשך זמן כלשהו, באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל-סמכות.
נוסח סעיף 26, העוסק בהגדרת העוולה מגדיר מספר יסודות בסיסיים שחייבים להתקיים על מנת שיהיה מצב שיוגדר ככליאת שווא. היסודות הם:
שלילת חירותו של אדם
שלילת חירותו של אדם, היא המעשה הבסיסי המוגדר ביסוד העוולה. כדי שמישהו יוגדר ככולא עליו לשלול את חרותו של אדם אחר. פרופ' קרצ'מר שטוען בספרו "דיני הנזיקין העוולות השונות - תקיפה וכליאת שווא", שגם כשאדם נכנס מרצון למקום מסוים ואחר מונע ממנו לצאת, מדובר בכליאת שווא. בנוסף, אין מדובר רק בכליאת אדם בבית הסוהר או במעצר. אפילו עיכוב אדם במקום ציבורי יכולה להגיע לידי שלילית חירות.
שלילה מוחלטת
היסוד השני שהעוולה דורשת הוא ששלילת החירות תהיה מוחלטת. ולכן, חסימת יציאה אחת ממקום שממנו יש יציאות אחרות, לא מהווה כליאה, כי אין כאן שלילה מוחלטת של החירות אלא רק הגבלה עליה. מקורה של הדרישה לשלילה מוחלטת בדעת הרוב בפסק הדין האנגלי משנת 1845, bird v. jones, שבו נדון מקרה שבו סגרו הנתבעים חלק מכביש ציבורי ולא התירו לתובע גישה אליו, אף על פי שהוא היה רשאי להיכנס אליו. שופטי הרוב בפסק הדין קבעו שכליאה אינה זהה להגבלת חופש התנועה, אלא היא "הגבלה בתוך תחומים מוגדרים". התביעה הנכונה בשל חסימת מעבר או יציאה אחת היא תביעה לפי עוולת מטרד לציבור.
אין הגדרה מדויקת לגודל התחום שכליאה בתוכו מעוררת את עוולת כליאת שווא. כמו כן, מהותה של ההגבלה שלא מוגדרת ככליאה, משתנה בהתאם לנסיבות. כך למשל נעילת אדם בחדר עם חלון גבוה יכול לא להיות כליאה עבור אדם צעיר אך כליאה עבור גבר זקן או חולה, לפי דעת פרופ' קרצ'מר.
אולם ישנם מצבים שבהם גם כאשר מתאפשרת יציאה של הכלוא ממקום הכליאה, אולם היא כרוכה ב"מחיר" פיזי עבורו, המקרה יכול להיות מוגדר כ"שלילה מוחלטת". כך לדוגמה בית המשפט השלום בירושלים הכיר בכליאה במונית שהתובעת הצליחה לקפוץ ממנה במהלך נסיעה ככליאת שווא.
שלילה שלא כדין
היסוד השלישי בעוולה הוא הדרישה שהכליאה צריכה להיות "שלא כדין" כדי שהיא תחשב ככליאת שווא. כלומר נדרש דין מיוחד מחוץ לפקודת הנזיקין שמעניק לכולא סמכות לכלוא את הכלוא בנסיבות העניין. כך למשל כליאה של אדם לאחר משפט, בבית כלא על ידי שירות בתי הסוהר אינה כליאה שלא על פי דין. בדומה, גיוס אדם על-פי חוק אינה כליאה שלא כדין, אף שהשארתו בתחומי הבסיס מקיימת את היסוד של "שלילה מוחלטת של חירותו".
בפסיקה הכירו בקיומה של עוולת כליאת שווא גם במצבים שבהם אדם נעצר כדין אולם לא שוחרר בגלל כשל טכני, וזאת אף ללא מעשה מכוון לכלוא כליאת שווא.
בפס"ד ירמלוביץ' נ' חובב בית המשפט העליון עסק בתביעה כנגד פסיכיאטר מחוזי שהביא לכליאת שווא של אדם במוסד לחולי נפש, ברשלנות ובלי שהיה צידוק רפואי לכליאתו. אולם בית המשפט פסק שאין כליאת שווא, משום שלא מתקיים התנאי, לפיו בוצעה הכליאה "שלא כדין". היות שהמערער, כלומר הפסיכיאטר המחוזי, הוסמך על ידי המחוקק להוציא הוראת אשפוז.
מנגד, יש הטוענים כמו פרופ' רייך שבפס"ד ירמלוביץ' נ' חובב בית המשפט היה צריך לראות ברשלנות הרופא כ"מעשה שלא כדין", ובמקביל להחיל את ההגנות האמורות ב' 27(3) או ס' 7 לחוק.
משך זמן כלשהו
היסוד הרביעי בעוולה זאת הוא שהכליאה צריכה להיות "למשך זמן כלשהו". אין בפקודה ההגדרה מה הוא פרק הזמן המינימלי, ולכן גם עיכוב אדם יוכל להיות יסוד לתביעה בשל כליאת שווא. כלומר לא נדרש פרק זמן ארוך או אפילו פרק זמן מסוים.
למעשה פסק בית המשפט המחוזי בנצרת, בפס"ד מדינת ישראל נ' יגאל בן משה דרור, כי גם כליאה למשך "מספר שניות" מספיקה כדי להיות מוגדרת ככליאת שווא. פסק דין זה אמנם היה פסק דין פלילי, אך בהיקש בין החוקים השונים ניתן ללמוד כי גם בעוולה הנזיקית הדין דומה.
ואכן בסעיף 6(ו) לפס"ד עפרה רוה, פסק שופט השלום ברוח דומה. פסק הדין עסק בתביעה אזרחית כנגד מדינת ישראל על מעצר משטרתי שבוצע ללא עילה עניינית, כאשר התובעת נעצרה על ידי קצין משטרה עקב תלונות על הטרדות טלפוניות ושוחררה למחרת היום. השופט פסק כי יש לתת פיצויים "כביטוי סמלי על תחושת אבדן החירות, קצר ככל שהיה". כלומר יש כאן הכרה בעקרון לפיו אין חשיבות למשך הכליאה.
באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל סמכות
על פי הסעיף, דרך שלילת החירות יכולה להיות בשני אופנים:
הסכמת הכלוא
בניגוד לסעיף 23 בפקודת הנזיקין שעוסק בעוולת התקיפה סעיף 26 שעוסק בעוולת כליאת שווא אינו מגדיר את העדר הסכמת הכלוא כיסוד מיסודות העוולה. עם זאת ברור שמעצם מהות העוולה, שלילת החירות, הדבר נעשה ללא הסכמה של הכלוא.
פסק דין אנגלי משנת 1915, הנקרא herd v. weardale steel, דן במקרה שבו פרץ סכסוך בין כורה פחם שעבד במשמרת שנמשכה מ-9 ועד 4, לבין המעביד שלו. בתגובה המעביד סירב לאפשר לו להשתמש במעלית ולצאת מהמכרה. בית המשפט קבע שהכורה הסכים עם כניסתו להישאר בו עד שעה 4 ולכן אין מדובר בכליאת שווא, גם אם הכורה שינה את דעתו. ישנם המבקרים את ההלכה הזאת ובהם פרופ' קרצ'מר, הטוען שבגלל חשיבות האינטרס של חירות האדם מוטלת חובה לשחרר אדם מרגע שהביע את רצונו לכך, גם אם קודם לכן הסכים לכליאה, אם ישנה דרך סבירה לשחרור הכלוא.
ההגנות מפני תביעה בעוולת כליאת השווא
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.5em;"> 27. הגנה מיוחדת בתובענה שהוגשה על כליאת-שווא תהא הגנה לנתבע אם - (1)	עשה את מעשהו תוך כדי ביצוע, או סיוע כדין לבצע, צו מעצר או חיפוש, צו מסירה לדין, צו-מאסר או צו-עיכוב שניתנו על ידי בית-משפט או רשות אחרת המוסמכת לכך, ובלבד שהמעשה שמתלוננים עליו הותר באותם צוים אף-אם היה פגם בהם או בנתינתם; (2)	התובע היה נתון במשמורת כדין לפי הוראות-חיקוק; (3)	התובע לא היה שפוי בדעתו או היה לקוי בשכלו או בגופו, ושלילת חירותו הייתה, או נראה שהייתה, נחוצה באופן סביר להגנת התובע עצמו או להגנת אנשים אחרים ובוצעה בתום-לב ובלי זדון; (4)	המעשה שהתובע מתלונן עליו היה מעשה, שהאדם שעשהו היה צפוי לעונש לפי הוראות-חיקוק אילולא עשהו; (5)	הנתבע והתובע היו שניהם חיילים בצבא-הגנה לישראל והנתבע פעל מכוח דין החל על הצבא ולפי אותו דין; (6)	הנתבע הוא הורו או אפוטרופסו או מורהו של התובע, או שהיחס שלו אל התובע דומה לשל הורו או אפוטרופסו או מורהו, והוא שלל מהתובע את חירותו שלילה ארעית בלבד לזמן שהיה נחוץ באופן סביר למען ייטיב דרכו.
סעיף 27 מגדיר מספר הגנות ספציפיות לעוולה זאת. הגנות אלה מעניקות לנתבע במשפט זכות לטעון כי אין הוא חייב בתשלום במצבים הבאים:
אי הצורך בהוכחת הנזק
אחד האלמנטים החשובים בעוולת כליאת השווא, הוא אי הצורך הוכחת הנזק כתוצאה מהעוולה על מנת לקבל פיצוי. עיקרון זה נפסק כבר בפסק דין מזל כרמלי, אז נקבע על ידי ביהמ"ש כי "נזק כללי מכליאת שווא, אינו טעון הוכחה".
עיקרון זה, שנזק כללי מכליאת שווא כלל אינו טעון הוכחה, אוזכר בפסקי דין רבים לאחר מכן. בניגוד לעוולת הרשלנות שבה מרבים להשתמש בחוות דעת רפואיות, בעוולה זאת כלל אין צורך בה. עם זאת רק בחוות דעת רפואית יש כדי להצביע בנוסף על שיעור הנזק.
היחס בין עוולת כליאת השווא לעוולות המסגרת
כאמור, העוולות הנזיקיות הראשונות שהתפתחו היו עוולות שהתמקדו סביב אינטרס מוגן אחד שהמשפט חפץ ביקרו. וכך היא למשל עוולת כליאת השווא שמגנה על אינטרס אחד והוא חופש התנועה. מבחינה היסטורית, רק מאוחר יותר הוכרו עוולות המסגרת: עוולת הרשלנות, שמגנה מפני התנהגות שסוטה מנורמת ההתנהגות וגורמת לנזק ועוולת הפרת החובה החקוקה, שמגנה מפני גרימת נזק שנעשה תוך כדי הפרת חובה בחוק. המיוחד בעוולות המסגרת הוא שעל פי יסודותיהן הן אינן מתאימות לסיטואציה עובדתית אחת, אלא הן יכולות לכלול מספר סיטואציות עובדתיות. בעקבות התגברות השימוש בעוולות המסגרת, התפתח מסלול מקביל למסלול ההיסטורי של העוולות היחידות (הפרטיקולריות) על ידי הכרה בעוולה שהיא מופשטת, עוולה שאיננה מגבילה את עצמה לאינטרס פרטיקולרי מסוים. כך למעשה נוצרו עוולות המסגרת, כגון רשלנות או הפרת חובה חקוקה. ואילו מצד שני לא פסק השימוש בעוולות הפרטיקולריות, הכוללות את כל יתר העוולות כולל עוולת כליאת השווא.
מכיוון שעוולת כליאת השווא היא עוולה פרטיקולרית, מתעוררות שאלות שונות בנוגע ליחסי הגומלין בינה לבין עוולות המסגרת. שאלות אלה כוללות את השאלה, האם עוולות המסגרת לא מייתרות את העוולות היחידות? כלומר האם עדיין יש מקום לשימוש בעוולת כליאת השווא, כאשר אפשר לתבוע גם בעוולת הרשלנות. ובנוסף, האם אפשר כפועל יוצא מכך שעוולת הרשלנות יכולה לכלול סיטואציות שונות, לעקוף את עוולת כליאת השווא ואת הקשיים שנתקלים בהם ביישום עוולת כליאת השווא, על ידי פניה לעוולות המסגרת?
פס"ד גורדון נ' עיריית ירושלים
פסק הדין המרכזי שדן בנושא היחסים בין עוולה פרטיקולרית לבין עוולת הרשלנות הוא פס"ד גורדון נ' עיריית ירושלים. מדובר בפס"ד שעוסק במקרה בו נפתחו נגד מר גורדון הליכים משפטיים בגין קנסות חניה, אשר הוא לא היה אשם בהם מאחר שהוא מכר את רכבו לאחר. הקנסות היו בגין עבירות של הקונה החדש וכלל לא של המוכר, אלא שהמוכר הוא שנדרש לשלם ומשלא שילם, אף על פי שהתריע שאין הוא החייב בקנסות הוא הובא למעצר. המוכר, מר גורדון, הגיש תביעת נזיקין נגד עיריית ירושלים.
הנושא המרכזי שפסק הדין עוסק בו הוא היחס שבין עוולת הנגיסה (הפרטיקולרית) לעוולות הרשלנות (מסגרת) במקרה של חפיפה בין עוולות. כאמור, התנהגות מסוימת יכולה להיכנס לטריטוריה של שתי עוולות.
השופט ברק אומר בפס"ד זה שיש לבדוק בכל מקרה, בכל עוולה, אם חוסר של אחד האלמנטים שלה מבטא רצון של המחוקק לקבוע הסדר שלילי, דהיינו שלא תהיה במקרה כזה אחריות בנזיקין בכלל, או שמא יש כאן חסר משפטי, לקונה, שיש למלא בעיקר בעזרת היקש או אף באמצעות פנייה במישרין לעוולות המסגרת, כדי לראות אם דרכן אפשר לפתור את הבעיה. השופט ברק משתמש בדימוי של רשתות. הוא אומר, שאם המקרה נופל "בין החורים" של רשת אחת, כלומר אינו מוגדר כעוולה לפיה, אז יש רשת אחרת מתחתיה שיכולה "לתפוס" את המקרה, אם המקרה מוגדר כעוולה לפיה. רק אם מקרה נופל דרך כל הרשתות, כלומר אינו מוגדר כעוולה לפי שום סעיף, אין שום חיוב.
בפס"ד זה לא נקבע מה קורה כאשר ישנה חפיפה מלאה בין העוולות ולא רק חפיפה חלקית. כלומר, מצבים שבהם המעשה, למשל כליאת השווא היה גם רשלני וגם מוגדר ככליאת שווא, אולם התובע מעוניין להגיש תביעה בגין עוולת המסגרת כי היא פשוטה יותר או כי יש בעוולה הפרטיקולרית הגנות. אם בית המשפט יכול במקרה כזה לפסוק על פי עוולת הרשלנות זה יכול להקל על התובע, שיכול להתגבר על הגנות שונות שנמצאות בעוולה. עניין זה נדון בפס"ד כרמלי.
פס"ד כרמלי
פס"ד כרמלי הוא פסק דין שעוסק במקרה שבו אשה שאושפזה בבית חולים לחולי נפש מעל למספר הימים המותרים ללא אישור או פיקוח, וזאת אף על פי שהאשפוז שיפר את מצבה.
מתקיימת כאן התנגשות מובהקת בין עוולת כליאת שווא (עוולה פרטיקולרית) להפרת חובה חקוקה (עוולת מסגרת). ההתנגשות בין העוולות נובעת מכך שאין ספק שכאשר אדם מאושפז בעל כורחו, ללא אסמכתה חוקית להמשך האשפוז, זוהי כליאת שווא. אדם שנמצא במצב כזה בבית חולים לחולי נפש מוחזק שלא כחוק, היות שהחוק קובע כי מספר ימים לאחר שמוצא צו אשפוז בכליאה, צריך להתקבל אישור להמשך ההחזקה באשפוז, אחרת צריך לשחרר את אותו אדם, בין אם הוא מסוכן או לאו (על פי סעיף 8 לחוק טיפול בחולי נפש). אין זה משנה אם האשפוז הנוסף הבלתי חוקי הרע את מצבו של המאושפז או היטיב עמו. במקרה הספציפי הזה, הגברת כרמלי הייתה זקוקה לאשפוז והוא היטיב עמה, אולם אי אפשר לכלוא אדם ללא אסמכתה משפטית.
העוולה הטבעית לסוג כזה של התנהגות היא עוולת כליאת שווא. אולם היא קובעת הגנה בסעיף 27(3) לאמור: "בתובענה שהוגשה על כליאת שווא, תהיה הגנה לנתבע אם התובע לא היה שפוי בדעתו, או היה לקוי בשכלו או בגופו, ושלילת חירותו הייתה, או נראה שהייתה, נחוצה באופן סביר להגנת התובע עצמו או להגנת אנשים אחרים, ובוצעה בתום לב ובלי זדון".
השופטת נתניהו בדעת מיעוט אומרת שההגנה שבסעיף 27(3) לא חלה על עוולת הפרת חובה חקוקה, מאחר שאלה שתי עוולות נפרדות. היא אומרת שההלכה שנקבעה בפס"ד גורדון תקפה גם כאן. מאחר שהייתה קיימת חובה להוציא אישור פסיכיאטר אחרי 5 ימים, והוא לא הוצא, יש הפרה של חובה חקוקה ואפשר לתבוע עליה. וזאת בלי כל קשר האם יש כאן כליאת שווא או לא. גם אם ה"כליאה" הייתה בהסכמה, עדיין יש צורך באישור לאחר 5 ימים.
אולם, דעת הרוב, מפי השופט בך, שקבעה את ההלכה, קובעת כי לא ניתן להשתמש במקרה זה בעוולת הפרת חובה חקוקה, מפני שהיא לא רלוונטית. וזאת מפני שיש כליאת שווא לפי סעיף 26 רק מפני שלא הושג אישור כדין, כלומר הכליאה היא "שלא כדין".
יודגש, כי אין משמעות קביעה זו כי ההגנות של עוולת כליאת השווא חלות גם על עוולת הפרת חובה חקוקה, הכלל הוא שכל עוולה וההגנה שלה, אולם ברגע שיש הגנות בפני העוולה הספציפית, הרי שעוולת המסגרת כלל איננה רלוונטית, שכן פסיקה באופן אחר הייתה מותירה את העוולות הספציפיות ללא נפקות מעשית.
ולכן נפסק להלכה כי לא ניתן לחייב את הנתבעים בעוולה של הפרת חובה חקוקה (או עוולת מסגרת אחרת) אם חיובם בעוולה של כליאת שווא נמנע מתוקף אחת ההגנות העומדות להם בסעיף 27 לפקודת הנזיקין. וזאת רק במצבים בהם יש חפיפה מלאה בין העוולות.
פס"ד זה הוא הסייג להלכת גורדון, שבו ביהמ"ש לא נותן לרשת האחרונה של עוולת המסגרת לתפוס, וקובע כי טענת ההגנה של עוולת כליאת השווא היא עקרונית.
אימוץ ההלכה בפסקי דין נוספים מערכאות נמוכות
ההלכה הזאת של דעת הרוב בפס"ד כרמלי, לפיה כאשר קיימת זהות מוחלת בין העוולת לא ניתן לפנות לעוולת המסגרת, אומצה במספר פסקי הדין של הערכאות הנמוכות יותר.
בפס"ד הרמן קלנג נ' מדינת ישראל, מבית המשפט השלום בירושלים, נפסק כי לא ניתן "לעקוף מגבלות שבעוולה הפרטיקולארית... על ידי תביעה בעוולת מסגרת של רשלנות".
היטב להסביר את ההלכה בית המשפט השלום בכפר סבא, בפס"ד חביב יואב נ' חפץ ניר :
עוולת כליאת השווא בארצות הברית
בארצות הברית קיימת עוולה נזיקית מקבילה של כליאת שווא: false imprisonment. יסודות העוולה האמריקאית הן: א. כוונה לכלוא אדם אחר נגד רצונו ב. מעשה להגשמת מטרה זו ג. העדר אפשרות בריחה ד. ללא הסכמה וללא סמכות חוקית. עיקר התהוותה של עוולה זו היא במספר פסקי דין מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ביניהם:
השימוש בעוולה כיום ובעתיד
על פי נתונים סטטיסטיים מהאתר המשפטי "נבו", מ-1 בינואר 2000 ועד 1 בינואר 2007, נמצאו רק 23 פסקי דין שמאזכרים את סעיף 26 לפקודת הנזיקין, העוסק בעוולת כליאת שווא. לעומת זאת נמצאו 197 פסקי דין המאזכרים את סעיף 377 לחוק העונשין, העבירה הפלילית של כליאת שווא. הפער הגדול בין המספרים מעיד על כך שקיימת במשפט הישראלי חוסר מודעות לעוולת כליאת השווא. ונראה שצדדים הנפגעים מכליאת שווא לא משתמשים בה על מנת להגן על זכויותיהם.
תופעה זאת בולטת במיוחד על רקע האפשרות לשימוש בפס"ד פלילי מרשיע כראייה במשפט אזרחי, והיתרון שבשימוש בעוולת כליאת השווא בשל אי הצורך בהוכחת הנזק.
חרף כל זאת, הצעת הקודיפיקציה לא מייתרת את השימוש בעוולה ולא מבטלת אותה, אלא אף מחזקת את מעמדה. (להלן).
היבטים רלוונטיים בהצעת הקודיפיקציה
הצעת חוק דיני ממונות, שמהווה קודיפיקציה של החקיקה האזרחית הישראלית בתחומים שונים, ומציעה לבטל את פקודת הנזיקין ולהחליפה בסעיפי חוק חדשים בתוך החוק המוצע החדש, טומנת בתוכה שינויי נוסח בנוגע לעוולת כליאת שווא לעומת הנוסח הנוכחי בפקודה. נוסחו של הסעיף בפקודה החדשה הוא: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 0.25em;"> 391. כליאת שווא כליאת שווא היא שלילת חירותו של אדם, שלא כדין וביודעין, למשך זמן כלשהו, באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל סמכות.
נראה שנוסח זה מאמץ גישה שמושפעת מרוח חוקי היסוד, כלומר מעמידה את ההגנה על חירויות הפרט במדרגה גבוהה, ולא את פיצוי הנפגע. כך למשל במחלוקת המלומדים בין פרופ' קרצ'מר, לבין פרופ' אנגלרד נראה שההצעה מאמצת את גישת קרצ'מר, מאחר שהיא מצרפת לעוולה את דרישת המודעות המתבטאת במילה "ביודעין" לעצם המעשה שלילת חירותו של אדם שלא כדין (ולא על הכוונה לגרימת הנזק). בנוסף על כך, הסעיף השמיט את הדרישה ששלילת החירות תהיה מוחלטת, וזאת מתוך תפיסה, המבוטאת בדברי ההסבר להצעת החוק, שכדי שההתנהגות תהיה עוולתית אין צורך שהשלילה תהיה מוחלטת, וזאת לאור הוראות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. נראה שגישה זאת שאין צורך שכליאת השווא תהיה מוחלטת, קיימת כבר כיום בפסיקה בפסקי דין כמו ז'ק איגור ואבייב זאנה. ועל כן הצעת החוק מהווה רק עיגון למצב החוקי הקיים.
בסעיף ההגנות מפני תביעה שבהצעת חוק דיני ממונות, ישנם מספר שינויים. ההוראה בהצעת החוק חוזרת על חלק מהוראות סעיף 27 הקיים, תוך השמטת חלק מן ההגנות הכלולות בסעיף והעמדתן על שתיים בלבד. אין בהשמטת ההגנות שינוי של ממש בהוראות הדין, מאחר שאין בה כדי לשלול את ההגנות הכלליות מפני תביעה הכלולות בהצעת החוק, בנוגע לכל עוולה נזיקית.
שתי ההגנות שנותרו בעוולה הן ההגנה על כליאה בשל הצלה של לקוי בנפשו וההגנה על הורים על כליאת ילדיהם כדי לחנכם. ההגנה מפני תביעות של לקויים בנפשם, מתוך מטרה להגן עליהם או על אדם אחר, יכלה להיות מוחלפת גם היא, לפי דברי ההסבר להצעת החוק, בהגנה שמעניקה הצעת החוק לגורם עוולה תוך הצלה. אולם היא הושארה מאחר שהגנה זאת טבועה עמוק בתוך המסורת המשפטית של עוולה זו (וגם של עוולת התקיפה). בסעיף ההגנה על ההורים הושמט האזכור של מי "שהיחס שלו אל התובע דומה לשל הוריו או אפוטרופסו או מורהו". הסעיף בהצעת החוק מגן אך ורק על האפוטרופוס של הקטין, לפי דברי ההסבר להצעת החוק, נראה שאין כאן כוונה לשלול לגמרי את ההגנה על מי שהיחס שלו אל התובע דומה לשל הוריו או אפוטרופסו או מורהו, אלא להעמיד כאן הגנה מפני תביעות על זוטי דברים, שהיא הגנה כללית המצויה בהצעת החוק.
הסכם מוסקבה (1921)
הסכם מוסקבה או הסכם האחווה (ברוסית: Московский договор, בטורקית: Moskova Antlaşması) היה הסכם ידידות בין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בהנהגתו של אטאטורק לבין רוסיה הסובייטית בהנהגתו של לנין. ההסכם נחתם ב-16 במאי 1921 והתבסס על חוזה ברסט-ליטובסק שנחתם עם האימפריה העות'מאנית במרץ 1918. בהקדמה להסכם נקבע העיקרון של "אחוות אומות בין החותמים" וכי לכל מדינה יש את הזכות לקבוע בחופשיות את עתידה שלה. במסגרת ההסכם נקבע קו הגבול בין רוסיה לבין טורקיה, וכן מוסדו יחסי הידידות בין המדינות. בעת החתימה על הסכם מוסקבה, טרם הוקמו הרפובליקה הטורקית והוא נחתם על ידי נציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. הגבול הטורקי באזור לא השתנה עד היום.
ב-23 באוקטובר 1921 ההסכם אוחד עם הסכם אלכסנדרופול ואף הורחב במסגרת הסכם קארס.
אולם המוזיקה רדיו סיטי
אולם המוזיקה רדיו סיטי (באנגלית: Radio City Music Hall; הממוקם במרכז רוקפלר בניו יורק, הוא אחד מאולמות המופעים הידועים ביותר בארצות הברית. האולם נפתח להופעות ב-27 בדצמבר 1932, ובו מוצג, החל משנת 1933, מופע חג המולד המסורתי בהשתתפות להקת רקדניות המכונות ה"רוקטס".
האולם תוכנן על ידי דונלד דסקי בסגנון אר דקו. באולם 5,933 מושבים, ובעת פתיחתו היה אולם המופעים המקורה הגדול בעולם. באולם נמצא אולם הקולנוע הגדול בעולם.
הבמה הגדולה של האולם, שעומקה 20 מטרים ורוחבה 44 מטרים, נבנתה תוך שימוש במיטב הטכנולוגיה של התקופה. מעליות הבמה היו כה מתוחכמות, שלאחר שנבנתה הבמה השתמשו בתוכניות הבמה על מנת לבנות את המעליות של נושאות המטוסים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. יש אומרים שמשך כל המלחמה שמרו על הבמה חיילי חיל הים על מנת לוודא שלא יתגלו מפרטי התכנון של הבמה. האולם שימש את המקום בו קראו מיטב הטקסים והמופעים, ביניהם ניתן למנות את פרסי הווידאו קליפים של MTV, פרסי הגראמי, טקס פרסי אמי לבידור בשעות היום, ופרס טוני.
מקור שם האולם הוא שמו של אחד השוכרים הראשונים של בניין זה במרכז רוקפלר - איגוד הרדיו של ארצות הברית.
The Best of Brandy
The Best of Brandy (בעברית: הטוב ביותר של ברנדי) הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ברנדי נורווד. אלבום האוסף יצא לאור במרץ ואפריל 2005, ברוב שוקי המוזיקה ברחבי העולם.
עם יציאתו נכנס אלבום האוסף אל המקום ה-27 במצעד הבילבורד 200.
רקע
אלבום זה גם הביא לסיום החוזה של עם חברת אטלנטיק רקורדס לאחר אחת עשרה שנות פעילות עם חברת התקליטים הזו. אלבום האוסף מכיל את מרבית הסינגלים אותם הוציאה הזמרת במהלך הקריירה שלה, כולל סינגלים מסרטים שונים אותם ביצעה.
בנוסף לשירים מקוריים, האלבום מכיל שתי גרסאות כיסוי לשירים "Rock with You" של מייקל ג'קסון, ו-"Another Day in Paradise" של הזמר פיל קולינס ובנוסף גם רמיקס לשיר "" מאלבום הבכורה שלה.
ביקורות והצלחה
האלבום זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים אשר שיבחו את מגוון השירים שבו. האלבום הופיע לראשונה במקום ה-27 במצעד האמריקאי עם מכירות של 26 אלף עותקים ובנוסף גם הגיע ל-30 העליונים באוסטרליה ובריטניה.
מתוך האלבום לא יצאו סינגלים רשמיים, אך בחלק מהמדינות השיר "Who Is She 2 U" מתוך אלבומה האחרון יצא כסינגל לקידום האלבום. נכון לספטמבר 2019, האלבום זכאי למעמד כסף בבריטניה עם מכירות של 60 אלף עותקים.
דני דותן
דני דותן (נולד ב-5 במרץ 1954) הוא סופר, קולנוען ומוזיקאי, סולן להקת "הקליק".
תחילת דרכו
דותן נולד בירושלים לזוג פרופסורים לארכאולוגיה, משה וטרודה דותן, ולמד בגימנסיה העברית. בגיל 15 הקים יחד עם אלי אברמוב את להקת "פולחן דיוניסוס".
דותן התגייס לצבא מאוחר יחסית, לאחר שבילה בלונדון במשך שנה. בלונדון הוא למד אמנות פלסטית במוסד בעל צביון אקדמי שמרני.
להקת הקליק
לאחר השירות הצבאי נפגש עם אלי אברמוב, חברו מימי נעוריו ויחד הם החליטו לחזור לנגן יחדיו. אברמוב, שחזר באותה עת ממסע בעולם, עבר לגור עם דותן במרכז תל אביב. עם עובד אפרת, ז'אן ז'אק גולדברג ועוזי בינדר (שעזב לאחר זמן קצר) הקימו את להקת הקליק, להקת גל חדש שהפכה לאחת המשפיעות בישראל. דותן ואברמוב כתבו את מרבית שיריה.
הלהקה פעלה במתכונתה המקורית במחצית הראשונה של שנות ה-80 והוציאה שני אלבומים. לאחר פירוקה התאחדה מספר פעמים להופעות, ובסוף שנות ה-90 חזרה לפעילות והוציאה שירים ואלבומים חדשים, עם חברים חדשים במקום אברמוב וגולדברג שהלכו לעולמם.
פעילויות נוספות
דותן הקים עם אחיו, אורי, את גלריית "תת-רמה" ואת גלריית "שינק-אין" שהפכו את "שינקין", רחוב הסנדלרים הנטוש של שנות השמונים למשהו שמזכיר פינה בסוהו הניו יורקי של אותן שנים. דותן ואחיו הקימו את העיתון "תתרמה", שהיה מוקדש כולו ליצירות אמנות מקוריות, לשירים ולסיפורים. העבודות שפורסמו בעיתון נוצרו במיוחד למטרה זו, והוא נחשב ליצירת אמנות בפני עצמה שהאחים דותן חתמו עליו.
בשנת 1995 הוציא דותן את אלבומו הראשון "כל האהבות אסורות". בלט בו השיר "עיניים כחולות" שזכה בקושי להצלחה. האלבום לא זכה לתשומת לב מיוחדת, ודותן עצמו לא ניסה לקדם אותו בהופעות.
בשנות ה-90 פרסם דותן שלושה ספרים:
בשנת 2005 אצר דותן תערוכת ציורים של סבו, האדריכל והאמן לאופולד קרקואר, במוזיאון הכט שבחיפה.
טנרה
טֶנֶרֶה (צרפתית Ténéré) הוא מישור מדברי רחב ידיים המשתרע במרכזו של מדבר סהרה בצפונה של ניז'ר. שטחו של הטנרה תחום על ידי הרי אייר במערב, הרי אהאגר בצפון, רמת ג'אדו בצפון-מזרח, הרי טיבסטי במזרח ועל ידי אגן אגם צ'אד בדרום. הטנרה הוא ברובו מדבר חול שבו ימות חול (ארג) המגיעות לאורך של מאה ק"מ ויותר, ומקור שמו במילה בשפת בני הטוארג ששמשמעותה "מדבר".
גאוגרפיה ואקלים
האקלים באזור מדברי וצחיח. כמות המשקעים השנתית הממוצעת מגיעה לכ-50 מ"מ אך מקבצים של שנות בצורת עם גשם מועט או ללא גשם בכלל שכיחים. הגשמים אינם סדירים ואינם צפויים, ובחלקו המזרחי של הטנרה, שהוא צחיח יותר ממערבו, עשויים לרדת מילימטרים בודדים של גשם אחת למספר שנים. השנה מחולקת לשלוש עונות - "העונה הקרה" מנובמבר עד פברואר, "העונה החמה" ממרץ עד יוני ו"העונה הגשומה" מיולי עד אוקטובר. הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 28°C ומשרע הטמפרטורות בין החורף לקיץ גדול - בחורף יורדות טמפרטורות המינימום הממוצעות אל מתחת ל-0°C, בעוד שב"עונה החמה" עשויות טמפרטורות המקסימום להגיע עד 50°C.
עץ הטנרה
"עץ הטנרה" (Arbre du Ténéré) היה עץ שיטה שניצב בבדידותו ברדיוס של כ-400 ק"מ ונחשב לעץ המרוחק והמבודד בעולם. העץ זכה לפרסום בקרב האוכלוסייה המקומית, ואף הופיע במפורש במפות רבות, לעיתים בקנה מידה גדול ביותר. הוא נחשב כציין דרך בנתיב השיירות שחצו את הטנרה ושרד משך עשרות שנים. באר שנחפרה בסמוך לו בשנים 1938-1939 גילתה כי שורשיו הגיעו עד לעומק של יותר מ-30 מטר. ב-8 בנובמבר 1973 הופל העץ על ידי נהג משאית לובי, ככל הנראה שיכור, ובמקומו הוקם פסל מתכת. העץ המקורי הועבר למוזיאון הלאומי של ניז'ר והוצב בביתן נפרד.
אתר מורשת עולמית
חלקו המערבי של הטנרה מוסדר מאז שנת 1988 כשמורת טבע ומאז שנת 1991 הוא מוכרז יחד עם שמורת הטבע של אייר שממערב לה כאתר מורשת עולמית. שטחו של האזור המוכרז משתרע על פני 77,360 קמ"ר, והוא אזור השימור הגדול באפריקה. רוב שטח השמורה נמצא בתחומי הטנרה וכ-40% ממנו שוכן בהרי אייר. בתחומו של האזור המוכרז משתרעת שמורת טבע בדרגת הגנה גבוהה יותר בשטח של 12,805 קמ"ר הידועה בשם "מקלט הדישונים" (Sanctuaire des Addax).
כ-40 מיני יונקים, 165 מיני עופות - כמחציתן נודדות, 18 זוחלים ומין בודד של דו-חיים נצפו בשטח המוכרז. בתור הקרבון שכן האזור בקרקעיתו של הים, וכשזה נסוג השתרע במקום יער גשם טרופי. בחלקה המערבי של השמורה נתגלו מאובני דינוזאורים, שהידוע שבהם כולל פריט כמעט שלם של תנין על (Sarcosuchus imperator). הטנרה חף כמעט לחלוטין מצמחייה, ורק צמחים ארעיים, כמו גומא או מספר מיני עשבים, מופיעים על פני הקרקע באופן זמני לאחר ירידת משקעים.
אוכלוסייה
הטנרה יושב לפני עשרות אלפי שנים, ותושבים אלה הותירו אחריהם כלי אבן, כמו ראשי חיצים או גרזנים, בהם עשו שימוש לצייד וכן אבנים ששימשו כאבני ריחיים ולבניית תנורים. בתקופת האבן החדשה, לפני כ-10,000 שנים, ציירו תושבי האזור ציורי סלע, בעיקר של בעלי חיים. הציורים המוקדמים יותר מתארים בעלי חיים ששוב אינם חיים באזור בשל השינויים באקלים, כמו פילים וג'ירפות, ומאוחר יותר החלו מתארים את עולם החי המוכר כיום (דישונים, צבאים או יענים). לפני כ-2,500 שנים קיבל הסהרה את אופיו המדברי והאוכלוסייה התדלדלה.
כיום מתגוררים באזור בני טוארג הנימנים על שני שבטים שונים. שלוש פדרציות של בני הטוארג שלטו בטנרה ובדרך הסחר שחצתה אותו עד הכיבוש הצרפתי שהחל ב-1898, והושלם במלואו בשנות ה-20 של המאה ה-20. קבוצות אתניות נוספות בטנרה הן שבט האוסה, הסונגאי, הוודאבה, המורים והטובו. רוב התושבים מנהלים אורח חיים נוודי ומגדלים עיזים וגמלים, ובמידה פחותה מכך גם חמורים, בקר וכבשים. במקומות בהם מפלס מי התהום גבוה מספיק קיימים יישובי קבע שתושביהם עוסקים בחקלאות ומגדלים חיטה, פירות, ירקות ותמרים.
בול טרייר
הבול טרייר (באנגלית: Bull Terrier) הוא גזע של כלב ממשפחת הטריירים. מקורו באנגליה. כלבים אלו בולטים בראשם הגדול, דמוי הביצה, עיניהם הקטנות וגופם השרירי. בחוק הישראלי הוא מוגדר כלב מסוכן.
היסטוריה של הגזע
בתחילת המאה ה-19 פותח גזע זה, על מנת לשמש לקרבות כלבים, פעילות פופולרית באותם ימים. ההכלאה התבססה על זן קדום של הבולדוג אנגלי (אשר נכחד), מנצ'סטר טרייר וזן קדום של הטרייר האנגלי. הבול טרייר שילב את המהירות והזריזות של הטריירים הקלילים, עם העיקשות של הבולדוג. בהמשך הוכלא הכלב עם טרייר לבד אנגלי (אשר נכחד גם הוא) וזאת כדי להעניק לו הופעה מרשימה יותר, ולשפר את מראה הראש והרגליים. הגזע צבר פופולריות, והוכלא עם זנים רבים נפוצים כגון דלמטי, גרייהאונד ועוד. בתחילה צבעו של הכלב היה לבן בלבד, אך זיווגים עם סטפורדשייר בול טרייר הניבו גוונים נוספים. הגזע בולט בגלל ראשו המיוחד, דמוי צורת ביצה.
יחסים עם האדם ותוקפנות
מדובר בכלבים צייתנים ולכן הם משמשים לעיתים ככלבי שמירה או הגנה. עם זאת, מדינות רבות (כולל ישראל) חוקקו איסורים כנגד גזע הבול טרייר ודומיו, בשל הסכנה בתוקפנותו נגד בני האדם.
ראו גם
בול טרייר ננסי
תורת החבורות
חבורה היא מבנה אלגברי הכולל אוסף של איברים ופעולה מוגדרת ביניהם המקיימת מספר כללים מתמטיים. תורת החבורות פותחה כתורה מתמטית, כזו שיש בה חשיבות לענפי מתמטיקה אחרים וכתורה העומדת בפני עצמה. במאה העשרים נמצאו לתורת החבורות שימושים נרחבים בפיזיקה ובמדעי המחשב.
היסטוריה
אחת הבעיות הראשונות שהובילו לתורת החבורות היא זו של יצירת משוואה ממעלה m ששורשיה הם ביטויים סימטריים בשורשים ידועים של משוואה נתונה ממעלה n (כאשר m<n). מקרים פשוטים של בעיה זו נחקרו כבר במאה ה-17. ז'וזף לואי לגרנז' למד ב-1770 את ההתנהגות של פונקציות בשורשים (כגון ) תחת החלפת שורשים זה בזה. על הקרקע הזו צמחו רעיונותיו של גלואה, יותר מ-60 שנה אחר-כך.
בשנת 1831 היה גלואה הראשון שהבין שפתרונה של משוואה אלגברית קשור למבנה של חבורת התמורות של הפתרונות של אותה משוואה. גלואה עסק כאמור בקבוצות (להן קרא "חבורות") של תמורות של שורשים של פולינום נתון. במאמר שהגיש גלואה לאקדמיה הצרפתית למדעים בתחילת 1831, ונדחה באמצע אותה שנה, הוא מגדיר חבורה כאוסף של הצבות, כלומר, החלפות של השורשים זה עם זה. זהו, בתיארוך מדויק להפליא, רגע לידתה של תורת החבורות (מעריכים שגלואה המציא את המושג, והחל לפתח את התאוריה שסביבו, במאי 1829). עבודתו של גלואה לא זכתה להכרה בחייו, והיו אלה רק ז'וזף ליוביל וקאמי ז'ורדן שהביאו את עקרונותיו למרכז הבמה המתמטית. בשנת 1846, 14 שנים לאחר מותו של גלואה, פרסם ליוביל את כתביו האניגמטיים לאחר שהשקיע חודשים אחדים בבדיקתם ופענוחם. בגרסה זו כבר נמצאת הגדרה מפורשת יותר שבה גלואה מזהה תמורות עם הצבות, וקובע במפורש את דרישת הסגירות, המאפשרת לטפל בהרכבה של תמורות. אוגוסטין לואי קושי המציא את החבורות סמוך לזמן פרסומם של הרעיונות של גלואה, בספטמבר 1845, אלא שהגרסה שלו לא הייתה בשלה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 פיתחו את רעיונותיו של גלואה אנריקו בטי (1851) וארתור קיילי, שנתן ב-1854 את ההגדרה האקסיומטית שהפכה לסטנדרטית, והוכיח (במשפט קיילי) שהיא אינה שונה מן ההגדרה של גלואה. בשנים 1856–1858 כבר נתן ריכרד דדקינד סדרה של הרצאות על חבורות ותורת גלואה בגטינגן. ב-1870 פרסם ז'ורדן ספרו Traité des Substitutions et des Équations Algébriques, שבו סיכם את מחקריו בתחום, המבוססים על המאמרים של גלואה, ואלו היוו את היסודות לחקר תורת החבורות בעשורים הבאים.
תרומת תורת החבורות בעבר
אחד היישומים הרציניים הראשונים של תורת החבורות למדעים היה בסיווג כל המבנים האפשריים של גבישים. האטומים של גביש יוצרים שריג תלת-ממידי אחיד, והעניין המתמטי המרכזי הוא לרשום את כל חבורות הסימטריה של שריגים כאלה, כי הן מראות את הסימטריות של הגביש ביעילות. בשנת 1891, המתמטיקאי הרוסי יבגראף פיודורוב והמתמטיקאי הגרמני ארתור מוריץ שנפליס הוכיחו שקיימות בדיוק 230 חבורות סימטריה של גבישים במרחב. חוקר אנגלי נוסף בשם ויליאם בארלו (Barlow) הכין רשימה דומה, אך לא מלאה. שיטה מודרנית לאיתור המבנה של מולקולות ביולוגיות כגון חלבונים, נשענת על העברת קרני-X דרך הגביש הנוצר על ידי המולקולה והתבוננות בדפוסי השבירה של הקרניים. חשוב לדעת את הסימטריות של הגביש כדי להסיק מהן על מבנה המולקולה הנחקרת. אותו דבר נכון לגבי ניתוח פורייה.
תחומי המחקר
במסגרת תורת החבורות נחקרים חבורות למחצה וגרופואידים; חבורות סופיות (ראו לדוגמה משפט המיון), ובפרט חבורות תמורות וחבורות p; תורת ההצגות (בעיקר של חבורות סופיות או של חבורות קומפקטיות מקומית); חבורות אבליות אינסופיות (במסגרת תורת המודולים); חבורות ליניאריות, ובפרט חבורות לי והסריגים שלהן, ובכללם חבורות אריתמטיות. יוצרים ויחסים נחקרים במסגרת תורת החבורות הקומבינטורית. בתורת החבורות הגאומטרית הרעיון המרכזי הוא המרת חבורה נוצרת סופית בגרף קיילי שלה (ביחס לקבוצת יוצרים סופית כלשהי), שעליו מוגדרת מטריקה טבעית, וחקירת התכונות בקנה-מידה גדול של מרחב זה, שהן התכונות שאינן תלויות בבחירת קבוצת היוצרים.
לתורת החבורות קשרים הדוקים עם תחומים מרכזיים אחרים במתמטיקה, וביניהם גאומטריה (ראו פעולת חבורה על קבוצה וריצוף), טופולוגיה אלגברית, קומבינטוריקה ואריתמטיקה, וגם עם ענפים שונים של הפיזיקה והכימיה.
הנסיכה פיונה
הנסיכה פיונה (באנגלית: Princess Fiona) היא דמות בדיונית מתוך סדרת סרטי "שרק". היא מדובבת באנגלית על ידי השחקנית קמרון דיאז. פיונה היא בתם של המלך הארולד והמלכה ליליאן, שנשלחה בצעירותה למגדל המוגן על ידי דרקון בשל קללה שהוטלה עליה ושיבשה את מהלך חייה. על פי הקללה, רק נשיקה מנסיך אמיץ ויפה תואר תוכל להסירה.
במהלך סדרת הסרטים פיונה ניצלת, מחליטה החלטות לגבי המשך חייה, מתחתנת עם שרק, חוזרת לבית הוריה - בממלכה "הרחק הרחק מכאן" ונלחמת מול הפיכה המאיימת להפיל את השלטון.
שרק
במשך המסע שהיא עוברת עם שרק והחמור, פיונה מבינה אט אט את רגשותיו של שרק ונקשרת אל אופיו האצילי ואל טוב ליבו שמוחבא רוב הזמן. היא נאלצת להסתיר את סודה - הפיכתה לעוגית יום יום אחרי שקיעת השמש. יום אחד, כשהחמור מגלה זאת, היא מטיחה בעצמה האשמות וקוראת לעצמה בכינויים. שרק שומע את השיחה וחושב שמדובר עליו. הוא נעלב קשות ויום למחרת מביא את פיונה אל הלורד פארקוורד.
פיונה, שלא אוהבת כלל וכלל את הלורד הנמוך והמכוער, מסכימה להתחתן עמו ואף דורשת שהחתונה תתקיים עוד באותו היום. הלורד מסכים ובמשך היום היא נערכת לחתונה הכואבת.
רגע לפני הסכמתה להיות אשתו של פארקוורד, שרק מתפרץ לכנסייה וקורא "אני מתנגד!". הוא מספר לפיונה על רגשותיו האמיתיים והם מתנשקים ברגע בו השמש שוקעת. להפתעתה של פיונה, אחרי הנשיקה היא נשארת עוגית אך עם אהבה אמיתית בליבה.
הסרט נגמר בחגיגות החתונה שלה ושל שרק.
שרק 2
פיונה ושרק מוזמנים להגיע אל ממלכת "הרחק הרחק מכאן", שם צפוי אביה של פיונה, המלך הארולד, להמליך את שרק ולהכריז עליו כיורש. שרק מתנגד בזעם ופיונה מתאמצת לשכנעו להגיע בכל זאת.
אחרי מסע ארוך ומפתל, פיונה, שרק והחמור מגיעים אל ממלכת הרחק הרחק מכאן שם מקבלים אותם בפנים יפות ובתשואות עד שהם יוצאים מהכרכרה. שרק לא מצליח למצוא שפה משותפת עם אביה ופיונה נעלבת ונפגעת - היא אומרת לו, "אני שיניתי למענך משהו, נכון?" ומתכוונת בזה למראהּ החיצוני.
יום למחרת, פיונה מתקשה למצוא את שרק ומתחילה לדאוג. לקראת הערב מתחילה סערה עזה ופיונה מתייצבת מול הוריה ואומרת, "אמא, אבא, החלטתי החלטה נכונה. אני ושרק נחזור למקום, שם אנחנו צריכים להיות - הבצה שלנו". היא רצה במהירות לעבר שערי הארמון, פותחת אותם, מביטה אל פני הסערה ומתעלפת.
יום למחרת, פיונה מתעוררת ומופתעת לאור העובדה שהיא הפכה לדמות אנושית שוב. היא פוגשת את הנסיך מקסים שמזדהה כשרק. היא מתקשה להאמין לו אך מחבקת אותו וממתינה לנשף שצפוי להתקיים בערב. דקות לפני תחילתו, היא יושבת מול החלון וצופה על המתרחש למטה. "אני לא מאמינה שזה שרק" היא אומרת לאביה, הארולד, שמגיע עם מגש ועליו שני ספלי תה. הארולד אומר לה שתרד למטה ומציע לה לשתות.
פיונה יורדת אל הנשף ורוקדת עם מקסים ומתפלאת מכך שהוא, "שרק" בשבילה, יודע לרקוד. אחרי פעולות ההצלה הנועזות של שרק וחבריו שרק עומד מול פיונה ושואל אותה, "האם את רוצה שנמשיך לחיות כבני אדם ולא כעוגים?" ופיונה אומרת שהיא רוצה לחיות עם העוג שהתחתנה איתו. הם מתחבקים והופכים בחזרה לעוגים ירוקים וגדולים.
שרק השלישי
בסרט השלישי, הנסיכה פיונה הופכת זמנית למלכה של ממלכת 'הרחק הרחק מכאן' מאחר שאביה, המלך הארולד, נפטר. שרק שלא מסכים להיות יורשו, יוצא למסע חיפוש אחר יורש אחר, ארתור, ופיונה מספרת לו שהיא נכנסה להריון. שרק מעמיד פני שמח ומתלהב. (על אף שיש לו סיוט מזעזע על זה שפיונה בהריון ושאחרי שהיא יולדת אז קורים לו בחלום דברים זוועתיעים) וכשהוא מתעורר מהסיוט הוא חושש שהילדים שלו יסבלו מזה שהם עוגים ואז החתול במגפיים והחמור מעודדים אותו והוא מצליח להרגע
בעוד שרק, החמור ופוס נמצאים ביבשה אחרת לגמרי, פיונה מזמינה אל הארמון חברות, נסיכות מהאגדות, על מנת לחגוג את הריונה. מאוחר יותר, הנסיך מקסים יחד עם צבאו מגיעים ומבצעים הפיכה בממלכה. פיונה ושאר הנסיכות, יחד עם אימה, מספיקות להתחבא בזמן שפינוקיו, שלושת החזירים, העוגייה והזאב מחזיקים את הפורצים זמן מה.