cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלראס
היסטוריה גאולוגית
גלראס פעיל געשית לפחות מיליון שנים, כאשר אנדזיט מהווה את התוצר העיקרי של פעילותו. בשלהי תקופת הפליסטוקן התחוללה פעמיים התמוטטות מסיבית של הקלדרה: הראשונה לפני כ-560,000 שנים בעקבות התפרצות שבה נפלטו כ-15 קילומטרים מעוקבים של חומרים, והשנייה, קטנה יותר, בין לפני 150,000 שנים ל-40,000 שנים שבה נפלטו כשני קילומטרים מעוקבים של חומרים. מאוחר יותר התמוטט חלק משולי הקלדרה, ייתכן בשל חוסר יציבות שנגרם מפעילות הידרותרמית, ובהתפרצויות שהתחוללו אחר-כך נוצר לוע חרוטי קטן בתוך הקלדרה שצורתה הייתה כעת דמוית פרסת סוס.
לאור ההיסטוריה הגעשית של ההר והקרבה לאוכלוסייה בת כחצי מיליון תושבים המתגוררים בעיר הסמוכה פסטו, הוא הוכרז על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior) ב-1991 כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
היסטוריה של התפרצויות
גלראס נחשב הר הגעש הפעיל ביותר בקולומביה, כשהר הגעש נוואדו דל רואיס שני לו. ב-500 השנים האחרונות ההר התפרץ לפחות 30 פעמים. הפעילות הגעשית הקדומה ביותר בהולוקן תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 לשנת 7050 לפני הספירה (± 1000 שנים). התפרצויות דומות לאירוע זה התחוללו ב-3150 לפנה"ס (± 200 שנים), 2580 לפנה"ס (± 500 שנים), 1160 לפנה"ס (± 300 שנים), 490 לפנה"ס (± 100 שנים), ובשנת 890 (± 200). התפרצות טיפוסית מתחילה בהתפוצצות של הלוע המרכזי המובילה להתפרצות מתפוצצת הגורמת לזרמים פירוקלסטיים ו/או להארים. התפרצויות בתקופה המודרנית שעליהן יש רישומים התרחשו ב-1535, דצמבר 1580, יולי 1616, 1641, 1670, 1754, נובמבר 1796, יוני 1823, אוקטובר 1828, 1834, אוקטובר 1865, יולי 1889, 1891, דצמבר 1923, אוקטובר 1924, אוקטובר 1932, פברואר 1936, יולי 1947, ינואר 1950, 1974, פברואר 1989, ינואר 1990, ינואר 1993, מרץ 2000, יוני 2002, יולי 2004, נובמבר 2005, אוקטובר 2007 ואוגוסט 2010.
ההתפרצות של 1993
כינוס בנושאי הרי הגעש של העשור שהתנהל בפסטו ב-1993 הסתיים באסון כאשר כמה מהמדענים שהשתתפו בכנס ארגנו משלחת ספונטנית ב-14 בינואר ללוע גלראס. באופן בלתי צפוי התחוללה התפרצות כאשר המשלחת הייתה בפסגת ההר, והיא גרמה למותם של שישה מהמדענים ושלושה תיירים.
האירוע היה שנוי במחלוקת בשל שמועות שנפוצו בתקשורת, על פיהן התעלם מנהיג המשלחת סטנלי ויליאמס (Stanley Williams), ששרד את ההתפרצות, מנהלי בטיחות. ההתפרצות נחזתה קודם לכן בהתבסס על פעילות מסוג B (B-Type activity) שנרשמה בסייסמוגרף שלושה ימים לפני ההתפרצות. סוג זה של פעילות אפשר בעבר לחזות בהצלחה התפרצויות געשיות בהרי געש אחרים. עם זאת, תחזית זו התבססה על תדפיס סייסמוגרף אחד בלבד תוך התבססות על היסטורית ההתפרצויות הקודמות של גלראס, בלא שהיא עברה אישוש באמצעות מדידות מדעיות נוספות שיעידו על פעילות משמעותית בהר הגעש.
התפרצויות במאה ה-21
הפעילות בגלראס נמשכה בעצימות נמוכה, כאשר מדי פעם התחוללו התפוצצויות קטנות שכיסו באפר געשי את הכפרים והעיירות הסמוכים. הר הגעש נחקר ביסודיות ויכולת חיזוי ההתפרצויות השתפרה. תופעה אחת שאובחנה במצפה הר הגעש (Observatorio Vulcanológico y Sismológico de Pasto) השוכן בפסטו והתגלתה כאמצעי אמין לחיזוי התפרצות היא אירוע סייסמי בתדר נמוך שזכה לכינוי "אירוע טורנילו" (tornillo, "בורג" בספרדית). אירועי טורנילו התרחשו לפני כ-80% מההתפרצויות בגלראס, ומספר אירועי טורנילו שנרשמו לפני התפרצות תאמו לעוצמת ההתפרצות.
יותר מ-100 רעידות אדמה קלות הורגשו במהלך ההתפרצות הגדולה של אפריל 2002, אף שלא דווח על פגיעה בנפש או נזקים. חשש מסכנה לחיי התושבים באזורים הסמוכים להתפרצות בנובמבר 2005 גרמה להוראה לפנות כ-9,400 תושבים מהכפרים הסמוכים (מרביתם כפריים). העיר פסטו, כ-9 קילומטרים מהר הגעש, כוסתה בשכבת אפר לאחר ההתפרצות הגעשית, ואילצה את התושבים לענוד משקפי צלילה ומסכות.
רעידות אדמה קטנות ספורות ופליטת אפר שהחלו במרץ 2006 הגיעו לשיאם ב-12 ביולי 2006 כשהתחוללו כמה התפרצויות מתפוצצות, שיצרו עמודי אפר וגז שהגיעו לגובה של 8 קילומטרים. דיווחים על נפילות של גושי סלע וזרמים פירוקלסטיים הגיעו מעיירות כמו קונסאקה (Consacá), 11.4 קילומטרים מערבית ללוע העיקרי של ההר. הממשלה הקולומביאנית הורתה שוב ושוב על פינוי למעלה מ-8,500 תושבים, שהתגוררו באזורים בסיכון שסביב ההר, למקלטים זמניים.
הר הגעש התפרץ שוב ב-17 בינואר 2008 בשעה 20:06 (זמן מקומי). בתחילה לא היו דיווחים על פגיעות בנפש או נזק משמעותי לרכוש, אבל מאוחר יותר אישרו מומחים כי למגדלי הטלוויזיה שעל ההר נגרם נזק חלקי.
ב-14 בפברואר 2009 התפרץ הר הגעש בשעה 19:00 זמן מקומי. כ-8,000 תושבים פונו, ולא היו דיווחים על פגיעות בנפש או נזקים משמעותיים. כמו בהתפרצות של 2005 כוסתה העיר פסטו בשכבת אפר געשי. השלטונות המקומיים הורו לסגור זמנית שני מתקנים לטיהור מים בסמוך לגלראס. חודש אחרי כן, ב-13 במרץ התפרץ גלראס פעמיים סביב 15:55 ו-17:00. אפר נשר על פסטו ועיירות הסמוכות להר הגעש, שבהן ניתנה הוראת פינוי שהתושבים התעלמו ממנה. לא דווח על נזק או נפגעים בנפש.
הר הגעש התפרץ ב-3 בינואר 2010 ועקב כך פונו 8,000 תושבים מבתיהם. זו הייתה ההתפרצות העשירית תוך שנה. השלטונות הקולומביאנים הודיעו כי המצב יישאר בלתי יציב במשך השבועות הבאים.
גלראס התפרץ שוב ב-25 באוגוסט 2010, ועמוד אפר התרומם מההר. ההתפרצות, שלא לוותה בהתפוצצות, גרמה לשלטונות להעלות את רמת הכוננות בעיירות הסמוכות.
רוברט באד דווייר
רוברט באד דווייר (באנגלית: Robert Budd Dwyer; 21 בנובמבר 1939 - 22 בינואר 1987) היה פוליטיקאי אמריקני במדינת פנסילבניה. שימש בין השנים 1971–1981 כחבר רפובליקני בסנאט של מדינת פנסילבניה בה ייצג את מחוז מספר 50. משנת 1981 שימש כגזבר מדינת פנסילבניה. בתפקיד זה שירת עד להתאבדותו בינואר 1987 בעקבות הרשעתו בקבלת שוחד שנה קודם לכן. דווייר כינס מסיבת עיתונאים שבסופה ירה בעצמו למוות למול העיתונאים שנכחו במקום בעזרת אקדח. התאבדותו של דווייר שודרה בטלוויזיה בהמשך אותו היום ברחבי פנסילבניה וכן בתחנות טלוויזיה רבות ברחבי העולם.
קריירה מוקדמת והרשעה בשוחד
דווייר סיים את לימודיו בקולג' בעיר מידוויל שבפנסילבניה והשלים תואר בחינוך. בהמשך שימש כמורה למדעי החברה ואימן את קבוצת הפוטבול של תיכון קיימברידג' ספרינגס. הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית ובהמשך נבחר לייצג מטעמה את מחוז מספר 6 בבית הנבחרים של פנסילבניה וכיהן בתפקיד זה כ-5 שנים עד 1970. משנת 1971 עד לשנת 1981 כיהן כסנאטור בסנאט של מדינת פנסילבניה מטעם מחוז מספר 50. בשנת 1981 נבחר ומונה לגזבר המדינה, תפקיד שמילא עד להתאבדותו בינואר 1987.
בתחילת שנות ה-80, גילתה מדינת פנסילבניה שעובדי ממשלהּ שילמו מיסים פדרליים מעבר לנדרש וזאת בשל טעות בניכוי המס. משרדי רואי חשבון רבים התחרו על חוזה בשווי 4.7 מיליון דולרים הנוגע לניהול הפיצויים עבור כל עובד. בחוזה זכה לבסוף משרד רואי חשבון מקליפורניה- CTA (Computer Technology Associates) בבעלותו של ג'ון טורקואטו ג'וניור. לאחר זכיית CTA במכרז קיבל לידיו מושל פנסילבניה דאז דיק ת'ורנברג מזכר אנונימי המאשים את דווייר, שכיהן כגזבר המדינה באותה העת, בקבלת שוחד מ-CTA בתמורה להטיית המכרז על החוזה לטובתם. עקב כך פתח התובע הכללי של ארצות הברית בחקירת ההאשמות שהועלו כנגדו וכן כנגד טורקואטו, וויליאם סמית' (פרקליטו של טורקואטו), אשתו של סמית' ובוב אשר. במשפט שנערך טורקואטו וסמית' העידו כנגד דווייר ואשר. בסרט דוקומנטרי משנת 2010 שעסק בהתאבדותו של דווייר הודה סמית' כי מסר עדות שקר על מנת לקבל הקלה בעונשו. לדווייר הוצעה עסקת טיעון שבה יודה באשמת קבלת שוחד מדרגה ראשונה (שעונשה עד 5 שנות מאסר), התפטרות מתפקידו כגזבר המדינה ושיתוף פעולה מלא עם החקירה אך הוא סירב וטען שהוא חף מפשע והופלל, גם לאחר הרשעתו. ב-18 בדצמבר 1986, הורשע דווייר בקבלת שוחד בסך 300,000 דולרים. הוא פנה לנשיא המכהן באותה העת רונלד רייגן בבקשת חנינה. על אף הרשעתו הורשה על פי חוק להמשיך את תפקידו כגזבר המדינה עד לקבלת גזר הדין בעניינו שהיה צפוי להינתן ב-23 בינואר 1987. העונש המרבי שיכל להינתן לדווייר היה עד 55 שנות מאסר בפועל ו-300,000 דולרים קנס. פרשת השוחד ידועה בכינוי "The CTA Scandal".
התאבדות פומבית
ב-22 בינואר 1987, יום לפני קבלת גזר דינו, ערך דווייר מסיבת עיתונאים בבירת פנסילבניה, האריסבורג, בה הניחו כי יכריז על התפטרותו מתפקידו. דווייר הקריא בפני העיתונאים נאום שהכין מראש בו הוא טוען לחפותו. בנוסף הוא העלה האשמות כנגד מערכת המשפט הפלילי והביע חרטה על כך שהצביע בעד החלת עונש מוות כחלק מתפקידו בסנאט של פנסילבניה. במהלך נאומו היה דווייר נסער ולחוץ וכשהגיע לעמוד האחרון עצר מנאומו וציין בפני מזכירו כי הכין מספר עותקים לנאום שזה עתה נשא עבור העיתונאים. לאחר מכן המשיך בנאומו בו הודה לאלוהים על 47 שנות חייו ומשפחתו. לפני הפסקה האחרונה בנאום עצר דווייר מקריאת הטקסט וקרא לאנשי ציוותו להם מסר 3 מעטפות. הראשונה הכילה מכתב התאבדות שיועד לאשתו, השנייה הכילה כרטיס תורם איברים ומסמכים נלווים והשלישית הכילה מכתב למושל פנסילבניה הטרי בוב קייסי.
לאחר מכן, הוציא דווייר מתיקו הפתוח שהיה על השולחן מעטפה חומה שהכילה אקדח מגנום 357. של חברת סמית' אנד וסון מודל 27. בעודו מחזיק באקדח ביקש מקהל העיתונאים לעזוב את המקום אם הם חושבים שהתאבדותו עשויה לגרום להם אי-נוחות. אחדים מהנוכחים התחננו לדווייר להניח את האקדח בעוד אחרים רצו לקרוא לעזרה. יש שרצו לעצור אותו פזית אך דווייר הזהיר אותם לא להתקרב. בעוד העיתונאים מנסים לשכנעו לשקול מחדש את פעולותיו דווייר כיוון את האקדח אל פניו, פתח את פיו, הכניס את האקדח ולחץ על ההדק. הכדור יצא מצדו העליון של ראשו בעוד זרם דם רב קולח מראשו ומאפו. הוא התמוטט במקום אך מותו נקבע רק בהמשך היום בשעה 11:31. דווייר נקבר בבית הקברות של בלומינג וואלי, פנסילבניה.
לאחר מותו
אלמנתו של דווייר, ג'ואנה, קיבלה לידה לאחר מותו גמלת שאירים בסך של 1.28 מיליון דולרים. לאחר כשנה, עברה היא יחד עם בנה רוברט וביתה דיין מביתם לטמפה, אריזונה. שם התגוררה עד יום מותה בגיל 70 בשנת 2009. היא נקברה לצידו של בעלה בבית הקברות של בלומינג וואלי, פנסילבניה.
לאורך השנים מאז המקרה, מספר להקות כתבו שירים אודות דווייר והתאבדותו וחלקן אף כללו קטעי קול מסרטון הווידאו. בשנת 2010 יצא לאקרנים סרט תיעודי באורך של 76 דקות אודות דווייר והתאבדותו בשם 'אדם הגון: חייו של ר. באד דווייר' (באנגלית: Honest Man: The Life of R. Budd Dwyer). הסרט כולל ראיונות עם משפחתו, חבריו, קולגות ואנשי מפתח בפרשה ביניהם וויליאם סמית' שהודה בסרט כי מסר עדות שקר על מנת לקבל הקלה בעונשו.
שלום לך, עצבות (סרט)
שלום לך, עצבות (בצרפתית: Bonjour Tristesse) הוא סרט קולנוע אמריקאי רומנטי משנת 1958 בבימויו ובהפקתו של אוטו פרמינגר. התסריט מבוסס על הרומן רב-המכר "שלום לך, עצבות" מאת פרנסואז סאגאן (1954). בתפקידים הראשיים: דייוויד ניבן, ג'ין סיברג, דברה קר ומילן דמונז'ו. הזמרת ז'ולייט גרקו מופיעה בסרט בתפקיד עצמה כשהיא שרה את שיר הנושא של הסרט.
הסרט בנוי משני רבדים, הווה ועבר. ההווה מצולם בשחור-לבן והעבר (שנה קודם), בצבע (טכניקולור). צולם בריביירה הצרפתית.
תקציר העלילה
ססיל (ג'ין סיברג) היא נערה מתבגרת בת 17 המבלה את חופשת הקיץ בווילה לחוף הריביירה ביחד עם אביה רֵמון (דייוויד ניבן) וחברתו הנוכחית אלזה (מילן דמונז'ו).
רמון הוא אלמן אמיד שבחורות צעירות נמשכות אליו והוא מחליף אותן מדי פעם. בינו לבין ססיל יש יחסים פתוחים, הוא לא מסתיר את חברותיו מפניה והיא פונה אליו בשמו הפרטי.
אלזה צעירה מרמון בשנים רבות, אוהבת לבלות ולרקוד. שלושתם מבלים את החופשה בחוף ובמסיבות. ססיל מתקשרת עם פיליפ (ג'פרי הורן), סטודנט למשפטים וכולם נהנים מהחיים.
המצב מסתבך כאשר מגיעה למקום אן (דברה קר) שהייתה ידידתה של אשתו המנוחה של רמון. אן היא אשה בוגרת ונאה, מעצבת אופנה במקצועה. היא שואפת לפתח יחסים עם רמון האלמן, בן גילה. כשהיא מגלה את חברתו אלזה היא חושבת מיד לחזור אך נמלכת בדעתה.
היחסים בין רמון לאן מתפתחים והם מחליטים להתחתן. הם מודיעים זאת לססיל והיא מאחלת להם כל טוב באי רצון, משום שהיא חוששת שאן תעמוד בינה לאביה.
לפי בקשתה מעמידים אלזה ופיליפ פנים כאילו הם זוג. כאשר רמון מבחין בהם, הוא מתחיל לקנא ויוזם פגישה עם אלזה. כאשר אן רואה אותם מתעלסים היא מזדעזעת, נכנסת למכוניתה וכעבור זמן קצר נהרגת כשהמכונית צוללת לים, בסיטואציה שלא ברור האם היא תאונה או התאבדות.
כעבור שנה - החיים נמשכים (בשחור-לבן), רמון מבלה עם בחורה חדשה וססיל רוקדת, אך עצובה בגלל האירוע הטרגי וחוסר התכלית בצורת חייה הנוכחיים. ברקע שרה זמרת (ז'ולייט גרקו) את השיר "שלום לך, עצבות".
צמרמורת (סרט)
צמרמורת הוא סרט הרפתקאות קומדיה ופנטזיה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2015. הסרט המבוסס על סדרת ספרי הילדים באותו שם מאת ר.ל סטיין. הסרט היה בבימויו של רוב לטרמן שנכתב על ידי דארן למקה מסיפור מאת סקוט אלכסנדר ולארי קרסזאוסקי. בסרט מככבים ג'ק בלאק, דילן מינט, אודיה רש, איימי ריאן, הולסטון סייג', ריאן לי וג'ילאין בל. הסרט מומן על ידי Sony, LStar Capital ו-Village Roadshow Pictures. הסרט הופק על ידי Original Film ו-Scholastic Entertainment. הקרנת הבכורה הייתה בלוס אנג'לס ב-5 באוקטובר 2015, שוחרר ב-16 באוקטובר 2015 על ידי Sony Pictures Entertainment תחת התוויות Columbia Pictures ו-Sony Pictures Animation. צמרמורת התקבל באופן חיובי באופן כללי מצד המבקרים וגרף מעל 155 מיליון דולר עם תקציב של 58 מיליון דולר.
עלילה
זאק קופר ואימו גייל עברו מהעיר ניו יורק לעיר מדיסון, דלאוור. בזמן פריקת הארגזים זאק פוגש את שכניו החדשים, האנה ואת אביה, גבר רגזן מסתורי הידוע בשם מר צמרמורות (באנגלית: Mr. Shivers), האנה ידידותית אבל מר שיברס מזהיר אותה להתרחק ממשפחתו. בתיכון מדיסון שבו גייל עובדת בתור סגנית המנהל, זאק מתיידד עם ילד ששמו צ'אמפ (אלוף), ילד מביך חברותית.
יום אחד, האנה מתגנבת מהבית ומזמינה את זאק לבלות איתה בפארק שעשועים נטוש ביער. לאחר שזאק והאנה חוזרים הביתה מר שיברס שוב מזהיר את זאק להתרחק מהם או ממשהו רע יקרה. באותו לילה, זאק שומע את מר שיברס ואת האנה מתווכחים מבעד לחלון ביתו ואת אנה צורחת. כאשר זאק שומע זאת הוא מודאג מהאנה ומתקשר למשטרה, אבל מר שיברס מבטיח לקצינים שהכול בסדר, כי הצעקה ששמע זאק הגיעה מהטלוויזיה שלו. צ'אמפ וזאק פורצים לבית של שיברס כדי לחפש את האנה. הם מוצאים מדף המכיל עשרות כתבי צמרמורת, כאשר כולם נעולים. זאק לוקח את המפתח שלידו ופותח את אחד הספרים. כאשר האנה מתעמתת איתם, זאק מפיל בטעות את הספר של "איש השלג הנתעב מפסדינה". כשהספר נפתח, הוא משחרר את היטי והוא בורח, ואחריו שלישיית הנערים שרודפת אחריו, בעוד שספר נוסף נופל ופותח את עצמו. הם רודפים אחרי היטי להיכל ההחלקה המקומי, כאשר מר שיברס מופיע, הוא בולע את היטי חזרה אל תוך הספר.
בחזרתם הביתה, מר שיברס מציג את עצמו ככותב סדרת הספרים "צמרמורת" בשם ר.ל. סטיין. כאשר הם עוזבים בשביל לתפוס את שאר המפלצות שאולי שוחררו הם רואים את סלאפי הבובה שיצאה מהספר "הבובה שקמה לתחייה". לפני שסטיין מצליח לתפוס אותו, סלאפי שורף את הספר שלו כך שלא יכנס חזרה אל תוך הספר ובורח יחד עם כל כתבי העת ברכב הרדוף.
סלאפי משחרר את המפלצות ומתחיל לפקוד עליהם דברים. זאק מציע לסטיין לכתוב ספר חדש שילכוד את כל המפלצות ששוחררו, אבל סטיין יכול לעשות זאת רק במכונת כתבה מיוחדת שנמצאת בתיכון מדיסון. כאשר הם עוברים דרך בית הקברות בשביל להגיע לבית הספר הכי מהר שאפשר זאק מבחין כי האנה זוהרת לאור הירח. בהגעתם לתיכון, זאק שואל את סטיין על הזוהר של האנה, סטיין מגלה שהאנה היא דמות שיצר בשביל להתמודד עם הבדידות שלו, אבל היא חושבת שהיא אמיתית. כאשר הם מוצאים את מכונת הכתיבה, סטיין מתחיל לרשום את הספר. כשסטיין חושב איך לכתוב את הספר ומתחיל לכתוב אותו, סלאפי סוגר את מכונת הכתיבה על האצבעות של סטיין כשנשאר לו עוד דף אחד בשביל לסיים את הספר.
סטיין, זאק, צ'אמפ והאנה עולים על אוטובוס בית הספר ובורחים לפארק השעשועים הנטוש. סטיין מביא לזאק את מכונת הכתיבה ואת הספר בשביל שהוא יוכל לסיים את הספר. זאק מסיים את הסיפור אבל הוא מסרב לפתוח את הספר כי גם האנה תישאב לתוכו. האנה מגלה שהיא ידעה כל הזמן שהיא לא אמיתית ונשאבת לתוך הספר אחרי שהם מתנשקים.
כמה ימים לאחר מכן, סטיין החל לעבוד כמורה לאנגלית של זאק ושהוא נמצא במערכת יחסים עם לוריין. אחרי השיעור זאק שואל את סטיין אם הוא מתגעגע להאנה. סטיין אומר לו שהיא תמיד תהיה בלב שלהם ואז מצביע אל המסדרון, איפה שהאנה עומדת. סטיין מגלה לזאק שהוא כתב ספר אחד נוסף. האנה וזאק מתנשקים וסטיין שורף וזורק את הספר לפח. בסוף הסרט רואים את סטיין עובר ליד מכונת הכתיבה שהיא משמיעה קולות של מקשים, סטיין מסתכל על מה שכתוב על הדף שהיה על מכונת הכתיבה ורואה שרשום "שכחת אותי" ואז רשום נקמתו של הילד הבלתי נראה.
פתיחה וסוף חלופיים
לסרט הייתה פתיחה נוספת שבסוף לא כללו אותה בתוכו. שני סבלים מהחברה "בנרמן וסונס" נכנסו אל תוך המשאית כשהם שמעו צליל מוזר. כשהם מצאו את סלאפי, אחד מהם אמר שזו רק בובה טיפשית שמדברים איתה מהבטן. אחרי שאמר זאת סלאפי זז ואמר:" למי אתה קורא בובה, טיפש?" (באנגלית: who are you calling dummy… dummy?). הסצנה נגמרה כאשר שני הסבלים צורחים כשהדלת נסגרת מאחורה.
בסוף הסרט הייתה אמורה להיות עוד סצנה, שנמחקה, מפני שאף אחד לא אהב אותה. כולל ר.ל סטיין.
סדרת הספרים
ערך מורחב - צמרמורת (סדרת הספרים)
ליהוק
בשנת 2014 הוכרז בפברואר כי דילן מינטה יהיה זאק קופר, ואודיה רש תהיה האנה, בתו של ר.ל סטיין. ב-26 בפברואר 2014, הוכרז כי הסרט ישוחרר ב-23 במרץ 2016. ב-24 באפריל הוכרז כי איימי ריאן ובל ג'יליאן יצטרפו אל צוות השחקנים כאימה של זאק ודודתו של זאק בהתאמה. ב-10 באפריל 2014, קאן מרינו הצטרף לצוות השחקנים כמאמן קאר. ב-28 באפריל 2014, הלסטון סייג' הצטרפה לצוות השחקנים כטיילור. ב-1 המאי 2014, תאריך השחרור של הסרט הוקדם ל-7 באוגוסט 2015. ב-20 במאי 2014, סטיין הצהיר שהוא עומד לשים את cameo appearance בתוך הסרט.
מדיה ביתית
צמרמורת שוחררה בבלו-ריי (2D ו-3D) ו-DVD ב-26 בינואר 2016 בו כולל סצנות שנמחקו, קטע הפספוסים, ראיונות עם השחקנים והצוות, הפתיחה החלופית, סוף חלופי והתיאור של סלאפי הבובה.
חוק האוזר
חוק האוזר (באנגלית: Hauser's law) הוא טענה המוסקת מתצפית מדעית, לפיה בארצות הברית, מתום מלחמת העולם השנייה, היחס בין תקבולי הממשלה מהמס לתוצר הלאומי הגולמי שווה תמיד בקירוב ל-19.5%. שינויים קיצוניים במס ההכנסה השולי לא שינו מהותית את היחס.
ההיסטוריה של חוק האוזר
המשפט נהגה לראשונה ב-1993 על ידי וילאם קורט האוזר, חוקר כלכלה מסן פרנסיסקו. במקור הוא כתב: "לא משנה מה היה שיעור המס באמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה, תמיד התקבולים היוו בקירוב 19.5% מהתוצר הלאומי הגולמי".
האוזר התייחס במאמרו לרעיונו של ארתור לאפר, עקומת לאפר. שני הרעיונות מאוד דומים זה לזה, אך בעוד עקומת לאפר היא ייצוג תאורטי – חוק האוזר הוא משפט אמפירי.
ב-20 במאי 2008, כתב דויד רנסון בוול-סטריט ז'ורנל מאמר בו הוא הראה שלמרות ששיעור המס מ-1950 עד 2007, נע במרווחים גדולים מאוד - מ-28% עד ל-91%, התקבולים עדיין היו בקירוב 19.5% מהתל"ג. הכתב גם הוסיף: "כלכלת המיסוי תגסוס עד שכלכלנים יוכלו להסביר את חוק האוזר. אם ברצונינו להתקדם אין ברירה אלא להתמודד עם הנתונים האלה, להתייחס לעובדות, ולשלב אותן כך שיהיו נקודת הפתיחה של הידע המקובל."
אולם תקבולי המס ב-2009 היו 15% מהתוצר הלאומי הגולמי. תקבולים אלו היו הנמוכים ביותר ביחס לתל"ג בחמישים השנה האחרונות, והיו נמוכים מההערכה שחוק האוזר הציע. הקרן למורשת הצהירה שהמשבר האחרון פגע בתקבולים קשות, והוריד אותם משמעותית מתחת לממוצע ההיסטורי.
פרשנות וביקורת
דניאל מיטשל, כותב טורים באתר forbes.com, טען שחוק האוזר תקף בארצות הברית רק מאחר שהמס שנלקח בארצות הברית לא כולל מס מכירות אלא רק מס לפי המערכת הפדרלית בניגוד למדינות מערביות אחרות. בנוסף הוא טוען שארצות הברית ירשה מערכת מיסוי פרוגרסיבית יותר. לכן, הוא מסכם החוק משקף תופעה מקומית הנובעת מתנאים פוליטיים ספציפיים ולא אמת גלובלית ואבסולוטית – שהרי אם תשתנה המדיניות ויחוקקו בארצות הברית מס ערך מוסף כלל זה לא ישמר.
מייק קימל, כלכלן שכתב לאתר Angry Bear הצהיר שחוק האוזר מטעה כשהוא מטאטא הבדלים גדולים מתחת לשטיח. הוא כתב שתקבולי המיסים גדלו בשנים שלאחר הגדלת שיעור המס, וקטנו בשנים שלאחר קיצוצים במס. קימל הגדיר את התקופות 1951–1953, 1967-1968, ו-1991 עד 2001, כתקופות של העלאות במיסים, ואת התקופות 1953–1967, 1968-1991 ו-2001–2010, כתקופות של קיצוצי מס. לאחר מכן הוא טוען שהעלאה בשיעור המס מעלה את תקבולי הממשלה מהמס, ושקיצוצים אינם מביאים להעלאה בתקבולי הממשלה מהמס.
זובין ז'לווה, כתב באתר Portfolio.com, ביקר את עורך הוול סטריט ז'ורנל, על כך שלא התחשב מספיק בהפרדה בין ביטוח לאומי, ובין מס רגיל (מס הכנסה ומס חברות לדוגמה). מאחר שכספי הביטוח הלאומי עוברים ישר אל קרנות הנאמנות של הביטוח הלאומי, הפדיון שמיועד ללכת לפנסיה למעשה קטן ב50 שנה האחרונות. ז'לווה מסביר זאת על ידי ירידה של התקבולים ממס החברות, שפעם היה יותר מ-5% מהתוצר הלאומי הגולמי, כשהיום הוא פחות מ-2%. ז'לווה משתמש בטיעונים אלו כדי לבקר את הפרשנות שדויד רנסון נתן לחוק. רנסון משתמש בחוק כדי לטעון שהעלאת המס על העשירים אינה אפקטיבית להגדלת תקבולי הממשלה.
הכתב יונתן צ'אייט כתב ב"רפובליקה החדשה", ש"התנודות די קיצוניות" על התנודות ביחס שבין תקבולי המס לתוצר הלאומי לאורך השנים. הוא טען שממשלת קלינטון ובוש קיבלו פדיונות גדולים. אך בשל קיצוצי המס של בוש התקבולים ירדו משמעותית. לכן הוא מכנה את המס השטוח "מזימה".
אח"י משגב (ק-30)
אח"י משגב הייתה אחת משלוש הפריגטות ששירתו בחיל הים הישראלי בין השנים 1950–1960, סימנה הצבאי היה ק-30.
בשירות הצי המלכותי הקנדי
אח"י "משגב" הייתה אחת הפריגטות מסדרת ריוור (River), מסדרות הפריגטות הנפוצות ביותר במלחמת העולם השנייה. בסך הכל יוצרו 151 פריגטות מסדרה זו, ואלה שירתו בעיקר בצי המלכותי הבריטי ובצי המלכותי הקנדי. פריגטות נוספות מסדרה זו שירתו בצי המלכותי האוסטרלי, בצי צרפת החופשית, ובצי המלכותי ההולנדי.
עם השקתה נקראה הפריגטה סטרט'אדם (Strathadam), וזכתה לסימן הזיהוי K682. הפריגטה נקראה על שמו של היישוב סטרט'אדם, בניו ברנזוויק. הפריגטה עסקה בעיקר בליווי שיירות, כחלק מהמערכה באוקיינוס האטלנטי. ב-7 במרץ 1945 השתתפה הפריגטה, יחד עם עוד שתי אוניות של צי המלכותי הקנדי, בהטבעת הצוללת הגרמנית U-1302 צוללת מטיפוס VII. הקרב התחולל בתעלת סנט ג'ורג', בים שבין ויילס לאירלנד.
עם סיום המלחמה באירופה הוכנה האונייה להעברה לזירת המזרח הרחוק, אך המלחמה שם הסתיימה לפני שההתאמות הנדרשות הושלמו. ב-7 בנובמבר 1945 הוצאה האונייה משירות ועגנה בהליפקס. ב-1947 נמכרה האונייה לחברה מאורוגוואי, אך ב-1950 נרכשה על ידי ישראל.
בשירות חיל הים הישראלי
לאחר רכישתה, עברה האונייה שיפוץ כללי, במהלכו הותקנו בה תותחים. לאחר מכן נכנסה לשירות חיל הים בשנת 1950.
הפלגה לארצות הברית
ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון דוד בן-גוריון הגדיר לחיל הים משימה לשאת את דגל ישראל בעולם. בתחילת 1951 יצאה הפריגטה כאונית הדגל במשלחת לארצות הברית למסע עידוד לפתיחת מפעל איגרות חוב של הבונדס, היא עגנה בנמלי הים של ניו יורק, בוסטון, פילדלפיה, וושינגטון ובולטימור, הספינה התקבלה בהתלהבות רבה.
סיוע לנפגעי הרעש באיי יוון
ב-12 אוגוסט 1953 בעת שהייתה באימון בים התיכון פקד רעש אדמה את האי קפלוניה ביוון, הספינה משגב חשה לעזרת האי יחד עם הספינות אח"י מבטח ואח"י מזנק במבצע שלאחר מכן התגאה בו דוד בן-גוריון במיוחד, ואף השווה אותו למבצעי החיל במלחמת העצמאות.
" מבצע משווה" - דרום אפריקה
מ-15 בפברואר עד 2 ביוני 1955 השלימה הפריגטה את ההפלגה הארוכה ביותר של חיל הים עד אז, לדרום אפריקה. עם חציית קו המשווה ביצע הצוות טקס מסורתי של טבילה. מפקד הספינה הוכרז כ"אביר הים" והצטרף למסדרו של נפטון, אחרי 108 ימי מסע ו-18 אלף מיילים ימיים (למעלה מ-33,000 ק"מ), שבה הספינה לישראל והתקבלה בצפירות הערכה בהיכנסה לבסיס חיפה.
מבצע הרקולס 3 - דרום אפריקה וחזרה
ב-26 בנובמבר 1956 יצאה הפריגטה בעקבות אחיותיה אח"י מזנק (ק-32) ואח"י מבטח (ק-28) בדרך לאילת סביב אפריקה. ב-18 בדצמבר 1956 בקרבת קייפטאון קיבלה הוראה לחזור לחיפה. משיקולים בעקבות החלטת מועצת הביטחון על נסיגת כוחות צה"ל מסיני בוטלה הצטרפות אח"י משגב לכח הימי בים האדום. הפריגטה הגיעה חזרה לנמל חיפה 26 ב-16 בינואר 1957.
סיום שירות -מטרה לטילים
בגמר שירותה בסוף שנות ה-60 שימשה הספינה כמטרה לניסויי הטיל גבריאל. הניסוי היה מוצלח וגוף האניה שקע למצולות במרחק כ-30 מייל מול חופי ישראל.
אקארט ויציקמן
אקארט ויציקמן (בגרמנית: Eckart Witzigmann) (נולד ב-4 ביולי 1941) הוא שף אוסטרי.
ביוגרפיה
ויציקמן התלמד במלון שטראובינגר בבאד גאסטיין (1960-1957) ואחר-כך עבד במשרות שונות במסעדות יוקרה בעולם, בין השאר היה תלמידו של פול בוקיז מליון, צרפת.
הוא החל לעבוד בגרמניה ב-1971 במסעדת "טנטריס" במינכן, אותה עיצב הארכיטקט השווייצרי הנודע Justus Dahinden.
ב-19 בנובמבר 1979 הוא נהפך להיות השף דובר גרמנית הראשון (והשלישי, מחוץ לצרפת) שזכה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום על מסעדתו אוברג'ין (Aubergine), אותה פתח שנה קודם לכן.
ב-1993, בעקבות שערוריית הקוקאין, הוא איבד את הרישיון להפעיל את "אוברג'ין", אולם שנה לאחר מכן הוענק לו התואר "שף המאה" מידי מדריך גו מיו. רק שלושה שפים אחרים זכו בתואר זה: פול בוקיז, ז'ואל רובישון ופרדי ז'ירארדה.
בשנת 2019 החל לשפוט בתוכנית המציאות "Top Chef" בגרסתה הגרמנית המשודרת בערוץ Sat.1.
כריסטיאן השני, מלך דנמרק
כריסטיאן השני (בדנית ובנורווגית: Christian II, בשוודית: Kristian II; 1 ביולי 1481 – 25 בינואר 1559) היה מלך דנמרק ונורווגיה בין השנים 1513 – 1523 ומלך שוודיה בין השנים 1520 – 1521. הוא היה בנו הבכור של הנס, מלך דנמרק והשתייך לבית אולדנבורג. בתקופה ההיא הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, שבה בחרה האצולה את המלך, שחלק איתה את סמכויותיו. לאחר תקופת המלוכה הקצרה של כריסטיאן בשוודיה, שם הוא גם היה ידוע כ"כריסטיאן הרודן" (Kristian Tyrann), הוא הודח על ידי איש האצולה, גוסטב ואסה. תקופת מלכותו בדנמרק ובנורווגיה נקטעה זמן קצר יחסית לאחר שהחלה, כאשר דודו הדיח אותו ועלה לכס המלוכה במקומו כפרדריק הראשון. כריסטיאן הוגלה אז להולנד, שאז הייתה בשליטתו של גיסו, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כריסטיאן השני הסתכסך עם האצולה הדנית כאשר הוא אולץ לחתום על אמנה, קפדנית יותר מקודמותיה, כדי להבטיח שהם יבחרו בו. באמצעות רפורמות במדיניות הפנים הוא שאף מאוחר יותר להמעיט מחשיבותה. בתחום מדיניות החוץ, הוא ניסה לשמור על קיומו של איחוד קאלמאר בין מדינות סקנדינביה ועקב כך נכנס למלחמה נגד שוודיה, שהתנהלה בין השנים 1518 – 1523. למרות שהוא כבש את שוודיה ב-1520, הטבח שהוא ביצע באצולה השוודית לאחר מכן, הידוע בכינוי טבח סטוקהולם, גרם לסלידה ממנו והוא גורש במהלך המרד שהתרחש לאחר מכן. בעיותיו הוחמרו כאשר הוא ניסה להגביל את השפעת הסוחרים הזרים בדנמרק. ב-1523 הוא הודח מכס המלוכה בדנמרק ובנורווגיה. לאחר שניסה לטעון מחדש לכתרים הללו ב-1531, הוא נעצר והוחזק במאסר עד יומו האחרון, בתחילה בטירת סונדרבורג ולאחר מכן בטירה בקלונדבורג. תומכיו ניסו להחזיר אותו לשלטון הן במהלך תקופת גלותו והן בעת מאסרו, אך הם הובסו ב-1536 במלחמת אזרחים.
ב-1515 הוא נשא לאישה את איזבלה מאוסטריה, נכדתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עם זאת, ידועה בעיקר מערכת היחסים שלו עם דיווק זיגבריטסדטר, פשוטת עם ממוצא הולנדי שהייתה הפילגש שלו לפני נישואיו ואמה הייתה היועצת הקרובה ביותר שלו. כאשר דיווק מתה באופן פתאומי ב-1517, הוציא כריסטיאן להורג את האציל, טורבן אוקסה, על סמך החשד המפוקפק שהוא הרעיל אותה. אמה של דיווק הלכה בעקבותיו של כריסטיאן לגלות, אך משפחת אשתו כפתה עליו לנתק את הקשר איתה. בתקופת מאסרו, הוא זכה לטיפול נאות ועם הזדקנותו, הוענק לו בהדרגה יותר חופש. הוא מת בגיל 77 והוא האריך ימים לא רק יותר מדודו, אלא גם מבן דודו, כריסטיאן השלישי. הוא היה אדם בעל אינטליגנציה, אך הססן (למשל, הוא לא היה מסוגל לבחור בין הנצרות הקתולית לבין הנצרות הפרוטסטנטית), תכונה שהייתה חלק מהמורשת שלו כפי שתוארה בספרות.
אשתו של כריסטיאן קיבלה הצעה לשוב לדנמרק בעודו בגלות, אך היא דחתה את ההצעה ומתה ב-1526 ולאחר מכן משפחתה לקחה מכריסטיאן לחזקתה את ילדיו. כריסטיאן ניסה לגרום לכך שבנו, הנס, יוכר כיורש העצר, אך ניסיון זה כשל ושנה לאחר מכן מת הנס. בנותיו, דורותיאה וכריסטינה, השתיים היחידות מבין כל ילדיו שהגיעו לגיל בגרות, טענו גם הן לכתר, הן עבור עצמן והן עבור ילדיהן, אך גם הן כשלו בכך.
ראשית חייו
ירושת הכתר על ידי כריסטיאן אושרה על ידי אספה של האצילים מכל שלוש הממלכות, שהתכנסו בקופנהגן ב-1513. הנציגים השוודים אמרו אז: "בידינו הברירה לבחור בין שלום בבית ומריבה כאן לבין שלום כאן ומלחמת אזרחים בבית, ואנו מעדיפים את האפשרות השנייה". לפיכך ההחלטה לגבי ירושת הכתר השוודי על ידי כריסטיאן נדחתה בשלב זה. במהלך תקופת מלכותו, ריכז כריסטיאן את מאמציו לשמור על השליטה שלו בשוודיה כמלך על חשבונה של האצולה והכמורה. כדי להצליח במאמציו אלו, הוא תמך בחיזוקו של מעמד הבורגנים.
חייו האישיים
אחת התכונות המיוחדות ביותר והרות הגורל ביותר עבור כריסטיאן, הייתה חיבתו לאנשים הפשוטים, שהתגברה על ידי תשוקתו לנערה נורווגית נאה ממוצא הולנדי ושמה היה דיווק זיגבריטסדטר (Dyveke Sigbritsdatter), שב-1507 או ב-1509, הפכה להיות המאהבת שלו. ב-12 באוגוסט 1515, נשא כריסטיאן לאישה את איזבלה מאוסטריה, נכדתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. למרות זאת הוא לא ויתר על יחסי האהבה שלו עם דיווק, ורק עקב מותה ב-1517 בנסיבות חשודות, נמנעה תסבוכת קשה עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כריסטיאן האמין שהמגנאט טורבן אוקסה היה אשם במותה של אהובתו ולמרות שהוא זוכה על ידי מועצת הממלכה מהאשמה ברצח, הוא הוצא להורג. אוקסדה הובא למשפט בסולבירג שליד קופנהגן והואשם בבית משפט השלום בהאשמות מעורפלות כנגד אדונו, כריסטיאן השני. פסק הדין, כפי שהוכתב על ידי המלך, מצא אותו אשם ונגזר עליו עונש מוות עם ההערה, "מעשיך ולא מילותיך, הם שהרשיעוך". למרות המאמצים שננקטו על ידי ידידיו של אוקסה מקרב חוגי האצולה, הוא הוצא להורג בבית הקברות של בית החולים סנט קליר בסוף 1517. לאחר מכן לא החמיץ כריסטיאן שום הזדמנות לדכא את האצולה והציב פשוטי עם בעמדות כוח.
היועצת הראשית שלו הייתה אמה של דיווק, סיגבריט וילומס, שהצטיינה בניהול העניינים המנהליים והמסחריים. בתחילה מינה אותה כריסטיאן להיות האחראית על גביית מס המעבר במייצרי אורסונד ובסופו של דבר היא הפכה להיות האחראית על כל ענייניי הכספים. כבורגנית בעצמה, המדיניות המתמדת של סיגבריט הייתה להגביר ולהרחיב את השפעתם של המעמדות הביניים. עד מהרה היא יצרה מועצה פנימית של מעמד הביניים, שהיא הייתה הציר המרכזי בה, שהתחרתה על השליטה עם מועצת הממלכה. באופן טבעי התנגדו האצילים מהדרתם וכמעט כל צעד בלתי פופולרי יוחס להשפעתה של "המכשפה ההולנדית גסת הרוח שכישפה את המלך". יחד עם זאת, מוגנס גויה, האיש המוביל במועצת הממלכה, תמך במלך כל עוד היה הדבר אפשרי.
הכיבוש מחדש של שוודיה
בינתיים התכונן כריסטיאן למלחמה בלתי נמנעת עם שוודיה, שם החוגים הפטריוטיים, בהנהגתו של העוצר סטן סטורה הצעיר, נאבקו פנים אל פנים עם החוקים הפרו-דנים בהנהגתו של הארכיבישוף גוסטב טרול. כריסטיאן, שכבר נקט בצעדים לבודד את שוודיה מבחינה פוליטית, פעל באופן מהיר, לשמחתו של הארכיבישוף שהיה נצור במצודתו בסטאקט (Stäket), אך הוא הובס על ידי סטורה והאיכרים שהתגייסו לצדו בודילה ונאלץ לשוב לדנמרק. ניסיון שני ב-1518 להכניע את שוודיה נבלם שוב בעקבות ניצחונו של סטורה בברנקירקה (Brännkyrka).
ניסיון שלישי נעשה ב-1520 באמצעות צבא גדול של שכירי חרב צרפתים, גרמנים וסקוטים ונחל הצלחה. סטורה נפצע פצעי מוות בקרב בוגסונד ב-19 בינואר והצבא הדני, שלא נתקל בכל התנגדות, התקדם לכוון אופסלה, שם התכנסו חברי המועצה מלכותית השוודית. חברי המועצה הסכימו להישבע אמונים לכריסטיאן בתנאי שהוא ייתן פיצוי מלא על פלישות העבר ושיבטיח ששוודיה תנוהל על פי החוק והמנהג השוודיים.
אלמנתו של סטורה, כריסטינה גילנסטירנה, שהצליחה להחזיק מעמד בסטוקהולם, והאיכרים של מרכז שוודיה, שהודות לפטריוטיזם שלה, אחזו בנשק וניצחו את הפולשים הדנים בבלונדסאס ב-19 במרץ והנחילו להם את התבוסה הסופית בקרב העקוב מדם באופסלה ביום שישי הטוב 6 באפריל 1520. במאי הגיע הצי הדני ועל סטוקהולם הוטל מצור מהים ומהיבשה. גילנסטירנה עמדה בגבורה במצור במשך ארבעה חודשים וכאשר היא נכנעה, ב-7 בספטמבר, היא דאגה שתוענק חנינה מוחלטת ומפורשת למגיני העיר. ב-1 בנובמבר, נשבעו נציגי האומה השוודית אמונים לכריסטיאן כמלך שוודיה על פי חוקי הירושה, למרות שחוקי הארץ הגדירו במפורשת את המלוכה השוודית כמונרכיה נבחרת.
טבח סטוקהולם
ב-4 בנובמבר, נמשח כריסטיאן על ידי גוסטב טרול (מנהיג המפלגה הפרו-דנית) בקתדרלת סטוקהולם ונשא את שבועת מלכי שוודיה. בשלושת הימים הבאים נערכו חגיגות, אך ב-7 בנובמבר "התקיימה חגיגה מסוג אחר". בערבו של היום זימן כריסטיאן את קציניו לכינוס סגור בארמונו. עם חשיכה התפרצה קבוצה של חיילים דנים נושאי עששיות ולפידים אל האולם והוציאה משם אנשים נבחרים.
בשעה 10 באותו ערב שארית אורחיו של המלך היו בטוחים בחדר נעול. כל האישים האלו היו כבר קודם לכן חלק מרשימה של הארכיבישוף טרול. ביום המחרת הכריזה באופן חגיגי מועצה בראשותו של טרול, על הטלת עונש מוות על אנשים אלה באשמת כפירה בגלוי. בשעה 12 באותו ליה, הובלו הבישופים של סקרה וסרנגנס אל הכיכר וראשם נערף. 14 אצילים, 3 ראשי ערים ו-14 חברי מועצת העיר סטוקהולם, הוטבעו או הוצאו להורג בעריפה. כול ההרוגים היו ידועים כבעלי "נאמנות חזקה לסטורה" והואשמו בכפירה. ההוצאות להורג נמשכו כל יום המחרת. בסיכומו של דבר הוצאו להורג כ-82 איש.
יותר מכך, כריסטיאן הורה שגופתו של סטן סוטרה תוצא מקבר ותישרף יחד עם גופתו של ילדו הקטן. ליידי כריסטינה ונשות אצולה שוודיות רבות נשלחו כאסירות לדנמרק. טבח סטוקהולם הוא הסיבה שבעטיה כריסטיאן זכור בשוודיה כ"כריסטיאן הרודן" (Kristian Tyrann).
ניסיונות לרפורמה
לאחר מכן שב כריסטיאן לדנמרק. באופן עקרוני הוא היה הומני במידה שווה לרוב השליטים בני זמנו. עקב חוסר האמון שהוא רחש לאצולה הדנית שאתה הוא חלק את סמכויותיו, הוא חיפש סיוע ממעמדות הביניים העשירים של פלנדריה. ביוני 1521 ביקר כריסטיאן בארצות השפלה ונשאר שם כמה חודשים. הוא ביקר ברוב הערים הגדולות, גייס לשירותו אומנים פלמים רבים ופיתח היכרות אשית עם קוינטן מסייס ועם אלברכט דירר. זה האחרון צייר את דיוקנו של המלך. הוא גם התארח אצל ארסמוס מרוטרדם, שאתו הוא ניהל דיון על הרפורמציה הפרוטסטנטית.
עם שובו של כריסטיאן לדנמרק ב-5 בספטמבר 1521 הוא היה בשיא עוצמתו ובהיותו בטוח בכוחו, הוא המשיך מיד ליישם את רוב הרפורמות מרחיקות הלכת. זמן קצר לאחר שובו, הוא פרסם את ספר החוקים שלו (Landelove). ספר חוקים זה התבסס ברובו על המודל ההולנדי והוא מעיד על מטרותיו המתקדמות של המלך. ננקטו אמצעים להבטחת הכשרה טובה יותר לכמורה הזוטר וההשפעה הפוליטית של הכמורה הבכירה הוגבלה. הוטלו איסורים חמורים כנגד "הנוהג הלא-נוצרי של מכירת איכרים כאילו הם היו בהמות". הגילדות הישנות המשיכו להתקיים, אך חוקי הכניסה אליהם נעשו מתונים יותר וזכויות היתר של הבורגני העשירים ביחס לסוחרים הזעירים, הוצאו מחוץ לחוק.
נפילתו
ההצעות לרפורמות של כריסטיאן השני, טובות ככל שהיו, הוצעו מנקודת מבט של מונרך המולך בזכות אלוהית ולא של מונרך נבחר. חלקן אף היו מנוגדות לכתב הזכויות שלו. יותר מכך, רוחה העצמאות הסקנדינבית משכבר הימים ספגה מכה קשה בשל זכות הקדימה שניתנה להולנדים. שוודיה גם היא פתחה במרד גלוי ועל דנמרק ונורווגיה הוטלו מיסים כבדים כדי לממן את דיכויה של הממלכה האחות שלהן. סיבוכים בינלאומיים נוספו לבעיות מבית. למען המטרה של שחרור הסחר הדני מעולה של ברית ערי הנזה ולהפיכתה של קופנהגן למרכז הסחר של הצפון, העלה כריסטיאן באופן שרירותי את מיסי המעבר במיצר ארסונד ותפס את האניות ההולנדיות שניסו להתחמק מתשלומו. עקב כך התגלעו מתחים בין כריסטיאן לבין ההולנדים ובמקביל הוא היה כבר במלחמה גלויה מול ליבק ובעלות בריתה.
בסופו של דבר מרדה בו גם יוטלנד, שהסירה ממנו את נאמנותה וב-20 בינואר 1523 הציעה את הכתר הדני לדודו של כריסטיאן, פרדריק מהולשטיין. מצבו של כריסטיאן היה כה חמור, שהוא עלה על ספינה כדי לצאת לחיפוש אחר עזרה מעבר לים. ב-1 במאי הוא נחת בעיר ויר שבזיילנד. במהלך שנות גלותו ניהל כריסטיאן חיים צנועים בעיר ליר שבהולנד, בהמתינו לסיוע צבאי מגיסו הקיסר שלא שש לעזור לו. בינתיים נזכרו בו כמה דנים (בעיקר איכרים ופשוטי עם), כמתקן חברתי ושאפו להחזירו לשלטון. כריסטיאן מצא ניחומים בהתכתבות עם מרטין לותר, ולזמן מה אף החזיק באמונה הלותרנית. כריסטיאן ואשתו חיו בדוכסות בראבנט, שבסמיכות לליר, שם מתה איזבלה בינואר 1523. לאחר מותה של איזבלה נלקחו מכריסטיאן ילדיו, כדי שלא יגודלו ככופרים.
ב-1530 המיר כריסטיאן מחדש את דתו לנצרות הקתולית וכך התפייס עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-24 באוקטובר 1531 הוא ניסה להשיב לעצמו את כתרי ממלכותיו לשעבר, אך סערה מנעה מאניותיו להגיע לחוף הנורווגי וב-1 ביולי 1532 הוא נכנע לדודו וליריבו פרדריק הראשון, מתוך הבטחה שלא יאונה לו רע.
שנותיו האחרונות
פרדריק לא קיים את הבטחתו וכריסטיאן הוחזק כאסיר במשך 27 השנים הבאות, בתחילה בטירת סונדרבורג ולאחר 1549 בטירה בקלונדבורג. הסיפורים שנפוצו על כליאתו בתאי כלא קטנים וחשוכים אינם מדויקים. כריסטיאן זכה לטיפול הראוי למעמדו כמלך לשעבר, במיוחד בשנותיו האחרונות והוא הורשה לקיים נשפים, לצאת לצייד ולשוטט באופן חופשי, כל עוד הוא לא הרחיק מעבר לגבולות העיר קלונדבורג.
מותו
בראשית שנת 1559, מת בן דודו של כריסטיאן, כריסטיאן השלישי. גם אז, כשכריסטיאן השני היה בן 77, הביטו אנשים בקופנהגן בדאגה למתרחש בקלונדבורג, אך פחות מארבע שבועת לאחר מכן מת כריסטיאן השני. המלך החדש פרדריק השני הורה על עריכת הלוויה מלכותית וכריסטיאן נקבר באודנסה, בסמוך לקברי אשתו, הוריו ובנו.
מורשתו
כריסטיאן השני הוא אחד המלכים הדנים שעליהם התקיימו דיונים רבים. היחס אליו הוא כאל רודן צבוע מחד וכאל עריץ מתקדם מאידך, ששאף ליצור מונרכיה אבסולוטית המבוססת על אזרחות חופשית.
חייו של כריסטיאן יצרו מיתוסים רבים. המפורסם מביניהם הוא הסיפור על המלך ההססן שחצה את המצר המפריד בין האי פין לבין חצי האי יוטלנד (Lillebælt) הלוך ושוב כל הלילה בפברואר 1523. סיפור אחר, בלתי מתקבל על הדעת גם הוא, הוא האגדה על המלך חסר המנוחה ששוטט סביב שולחן עגול בסונדרבורג עד שנוצר על ידי אצבעו חריץ בשולחן.
חייו של כריסטיאן השני השפיעו גם על משוררים וסופרים דנים מודרניים. ברומן פרי עטו של יוהנס וילהלם ינסן, "נפילת המלך" (Kongens Fald), מתואר כריסטיאן כסמל של "מחלת ההססנות" הדנית. "הסוויטה למלך כריסטיאן השני" מאת המלחין הפיני ז'אן סיבליוס, שנכתבה ב-1898, עוסקת בסיפור האהבה שבין המלך לבין דיווק זיגבריטסדטר.
בניין העירייה של ניו יורק
בניין העירייה של ניו יורק (באנגלית: New York City Hall; הוא מקום מושבה של עיריית ניו יורק, הממוקם במרכז פארק בניין העירייה באזור המרכז האזרחי  של מנהטן תחתית, בין רחובות ברודוויי, פארק רו  וצ'יימברס . הבניין נבנה בין השנים 1812-1803, והוא בניין העירייה העתיק ביותר בארצות הברית שעדיין משרת את תפקידיו הממשלתיים המקוריים, כגון משרד ראש עיריית ניו יורק וחדרי המועצה של העיר ניו יורק. בעוד לשכת ראש העיר נמצאת בבניין, הצוות של 13 סוכנויות עירוניות שבשליטת ראש העיר ממוקמים בבניין מנהטן מוניציפל הסמוך, אחד מבנייני הממשל הגדולים בעולם, כאשר רבים אחרים שוכנים בבניינים שונים בסביבה הקרובה.
בניין עיריית ניו יורק הוא נקודת ציון היסטורית לאומית והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. הוועדה לשימור ציוני דרך בניו יורק ייעדה הן את החלק החיצוני והן הפנימי של בית העירייה כציוני דרך רשמיים של העיר ב-1966 וב-1976, בהתאמה.
רקע
בית העירייה הראשון של ניו אמסטרדם נבנה על ידי ההולנדים במאה ה-17 ליד רחוב פרל 73. המבנה הראשון נהרס בשנת 1790. בית העירייה השני של העיר, שנבנה בשנת 1700, ניצב בצומת של וול סטריט נאסאו. שמו של הבניין הזה שונה להיכל הפדרלי בשנת 1789, לאחר שניו יורק הפכה לבירתה הרשמית הראשונה של ארצות הברית לאחר אישור החוקה. הוא נהרס ב-1812 והאולם הפדרלי הנוכחי נבנה ב-1842.
תוכניות לבניית בית עירייה חדש נדונו על ידי מועצת העיר ניו יורק כבר ב-1776, אך הלחץ הכספי שנוצר בעקבות המלחמה עיכב את ההתקדמות. המועצה בחרה אתר להקמת הבניין בגבולותיה הצפוניים של העיר, כיום פארק בניין העירייה. בניין העירייה היה במקור באזור בית הנדבה הראשון, שקם בשנת 1653. בשנת 1736, מומן בית הנדבה עבור אנשים שהיו כשירים לעבודה, לבלתי כשירים, ולעניים שהפכו לפושעים בעל כורחם.
תכנון ובנייה
בשנת 1802 ערכה העירייה תחרות להקמת בניין עירייה חדש. הפרס הראשון בסך 350 דולר הוענק לג׳וסף-פרנסואה מנז'ן וג'ון מקומב ג'וניור. מנז'ן למד אדריכלות במולדתו, צרפת, לפני שהפך למודד של העיר ניו יורק ב-1795 ופרסם מפה רשמית של העיר ב-1803, שהוטל בה ספק רב בעיקר בשל אי הדיוקים שבה. מנז'ן שימש מאוחר יותר כאדריכל של קתדרלת סנט פטריק העתיקה ברחוב מולברי. מקומב, שאביו עבד בהקמת בניין העירייה הישן, היה ניו יורקי ותכנן, בין היתר, את טירת קלינטון בבאטרי פארק, מבין בניינים ומבנים רבים אחרים. למנז'ן לא הייתה מעורבות ידועה כלשהי עם העירייה לאחר הכרזת הוועדה בזכייתו. מקומב לבדו פיקח על כל ההיבטים בתהליך הקמת הבניין, והיה אחראי על השינויים האדריכליים והפירוט במהלך מלאכת הבנייה המורחבת.
אבן הפינה של בניין העירייה החדש הונחה ב-26 במאי 1803. הבנייה התעכבה לאחר שמועצת העיר התנגדה לכך שהתכנון היה ראוותני ובזבזני מדי. בתגובה, מקומב הקטין את גודל הבניין והשתמש באבן חול חומה בחלקו האחורי של הבניין כדי להוזיל עלויות; האבן החומה, יחד עם חזית השיש המקורית של מסצ'וסטס, שנחצבה מאלפורד, מסצ'וסטס, הוחלפו מאוחר יותר באבן גיר אלבמה בין השנים 1954 ו-1956. סכסוכי עבודה והתפרצות של קדחת צהובה האטו עוד יותר את הבנייה. הבניין נחנך רק ב-1811, ונפתח רשמית ב-1812.
שימוש
הפרעות של משטרת ניו יורק התרחשו מול בניין עיריית ניו יורק בין המשטרה העירונית של ניו יורק, שהחל בה תהליך פירוק באותה עת, לבין משטרת המטרופולין החדשה, שהוקמה ב-16 ביוני 1857. המשטרה העירונית נלחמה עם קציני מטרופולין שניסו לעצור את ראש עיריית ניו יורק, פרננדו ווד.
ב-23 ביולי 2003, בשעה 14:08, בניין העירייה היה זירת התנקשות פוליטית נדירה. אות'ניאל אסקיו, יריב פוליטי של חבר מועצת העיר ג'יימס אי דייוויס, פתח באש באקדח מהמרפסת של חדר מועצת העיר. אסקיו ירה בדייוויס פעמיים ופצע אותו אנושות. שוטר על רצפת החדר ירה למוות באסקו. אסקיו ודייוויס נכנסו יחד לבניין מבלי לעבור דרך גלאי מתכות, באדיבות שניתנו לנבחרי הציבור ולאורחיהם. כתוצאה מפרצת האבטחה, ראש העיר, מייקל בלומברג, שינה את מדיניות האבטחה כדי לדרוש שכל מי שנכנס לבניין יעבור דרך גלאי מתכות ללא יוצא מן הכלל.
בשנת 2008 החלו העבודות לשיקום המבנה, לאחר מאה שנה ללא שיפוץ גדול. הבנייה כללה שיפורים מבניים, שדרוגים לשירותי הבניין, וכן שיקום מעמיק של חלק ניכר מהפנים והחוץ. בשל מורכבות הדרישות של הפרויקט, מחלקת העיצוב והבנייה של העיר ניו יורק שכרה את היל אינטרנשיונל כדי ליהל את מלאכת השיפוץ הנרחב. השיפוצים נאמדו במקור בעלות של 104 מיליון דולר ולמשך ארבע שנים, אך בסופו של דבר עלו כמעט 150 מיליון דולר ונמשכו יותר מחמש שנים. <BR><BR><BR>
אדריכלות
אף על פי שמנז'ן ומקומב תכננו את הבניין, שנבנה בין 1803 ל-1812, הוא השתנה פעמים רבות במהלך השנים על ידי מספר אדריכלים:
הסגנון האדריכלי של בית העירייה משלב השפעות אדריכליות בינלאומיות, רנסאנס צרפתי ונאו-קלאסיציזם אנגלי. סגנון אמריקאי-ג'ורג'יאני בולט יותר בעיצוב הפנים. העיצוב של בניין העירייה השפיע לפחות על שני מבנים אזרחיים מאוחרים יותר, בית המשפט טוויד ובית משפט הפונדקאית  בסמוך, מצפון. בית העירייה הוא ציון דרך של העיר ניו יורק. הוא רשום גם ברישומי מדינת ניו יורק ובהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
חוץ
המבנה מורכב מחלק מרכזי אליו מחוברים שני אגפים בולטים. הכניסה, אליו דרך גרם מדרגות ארוך ובולט המשמש באירועים אזרחיים כבר למעלה ממאה וחצי. אכסדרת כניסה התמוכה על גבי עמודים ומעקה, ומעקה נוסף בגג. המגדל בעל הכיפה במרכז נבנה מחדש בשנת 1917 לאחר השריפה האחרונה מבין שתי השריפות הגדולות. החזית המקורית משיש מסצ'וסטס, שנחצבה באלפורד, ואבן חול חומה בחזית האחורית, שמצבה התדרדר עם הזמן עקב זיהום ויונים. בשנים 1954–1956 היא שופצה לחלוטין באבן גיר אלבמה מעל בסיס גרניט מיזורי לפי דרישת משרד האדריכלים שריב, לם והרמון, אדריכלי בניין אמפייר סטייט.
המדרגות של בניין העירייה מספקות, לעיתים קרובות, רקע להפגנות פוליטיות ולמסיבות עיתונאים הנוגעות לפוליטיקה העירונית. סיקור חי וללא עריכה של אירועים בעירייה מועבר בערוץ 74 של NYC, ובערוץ טלוויזיה רשמי בכבלים עם גישה לממשל העיר (GATV).
הבניין מוקף בגדר, ומתקיימת בו נוכחות ביטחונית רבה של משטרת ניו יורק. גישה ציבורית לבניין מוגבלת לסיורים ולבעלי פגישות עסקיות ספציפיות.
פנים
בבניין ישנם 108 ציורים מסוף המאה ה-18 עד המאה ה-20. הניו יורק טיימס הכריז עליו כ"הרכב כמעט ללא תחרות, עם כמה יצירות מופת". בין האוסף ניתן למצוא את דיוקנותיהם של ג'ון טראמבל משנת 1805, אלכסנדר המילטון, מקור הפנים על שטר 10 דולר של ארצות הברית. נעשו מאמצים משמעותיים לשחזר את הציורים בשנות ה-20 וה-40. בשנת 2006 החל מסע שיקום לחידוש של 47 ציורים, שהוגדרו על ידי ועדת האמנות כבעלי העדיפות הגבוהה ביותר.
סביבה
האזור סביב בית העירייה מכונה בדרך כלל המרכז האזרחי. רוב השכונה מורכבת ממשרדי ממשלה (עירוניים, מדיניים ופדרליים), כמו גם מספר הולך וגדל של דירות מגורים יוקרתיות המוסבות ממבנים מסחריים ישנים יותר. ציוני דרך אדריכליים מקיפים את בניין העירייה, כולל קפלת סנט פול, כנסיית פטרוס הקדוש , בניין הום לייף , בניין רוג'רס פיט ובניין וולוורת' ממערב; בניין ברודוויי–צ'מברס  מצפון-מערב; ברודוויי 280 , צ'מברס 49 , בית המשפט טוויד  ובית משפט הפונדקאית  מצפון; בניין מנהטן מוניציפל מצפון-מזרח; גשר ברוקלין ממזרח; ובניין הניו יורק טיימס, בניין פוטר  ובניין פארק רו בדרום-מערב. פארק בניין העירייה נמצא במרחק של כשלושה רחובות ממרכז הסחר העולמי במערב. הקמפוס של אוניברסיטת פייס ממוקם מעבר לרחוב פארק רו.
תחנות רכבת תחתית
תחנת הרכבת התחתית, לשעבר, של בניין העירייה, ממוקמת ישירות מתחת לפארק בניין העירייה. הטרמינל הדרומי המקורי של השירות הראשון של הרכבת התחתית של העיר ניו יורק, שנבנתה על ידי חברת Interborough Rapid Transit Company (IRT), נפתחה ב-27 באוקטובר 1904, תחנה זו מתחת לאזור הציבורי, שמול בניין העירייה, תוכננה להיות נקודת הראווה של הרכבת התחתית החדשה. הרציף והקומת ביניים כוללים אריחי גוסטבינו, חלונות תקרה (סקיילייט), עבודת אריחי זכוכית צבעונית ונברשות פליז. שירות הנוסעים הופסק ב-31 בדצמבר 1945, אף על פי שהתחנה שימשה עדיין כלולאת סיבוב לקו רכבת 6.
תחנה נוספת בשם בניין העירייה (רכבות N, R ו-W) קיימת גם על קו ברודוויי BMT, אם כי בצד המערבי של בית העירייה ולא ישירות מתחתיו. תחנה זו נבנתה בשנת 1918 עבור תאגיד המעבר ברוקלין-מנהטן (BMT).
תחנות רכבת תחתית אחרות סמוכות ופתוחות הן ברוקלין ברידג'-סיטי הול/צ'מברס סטריט (רכבות 4, 5, 6, <6>, J ו-Z) ורחוב צ'יימברס-מרכז הסחר העולמי/פארק פלייס/רחוב קורטלנדט (רכבות 2, 3, A, C, E, N, R ו-W).
כמרכז גאוגרפי
גוגל מפות משתמשת בבניין העירייה של ניו יורק כנקודת קילומטר אפס שממנה נמדדים מרחקים מניו יורק.
אל-כיסווה
אל-כיסווה (בערבית: الكسوة; בתעתיק מדויק: אלכסוה) היא עיר במחוז ריף דמשק בסוריה, השוכנת כ-13 קילומטרים מדרום לדמשק. בשל מיקומה האסטרטגי הייתה אל-כיסווה זירה לכמה קרבות חשובים במהלך ההיסטוריה, ובין היתר קרב מרג' א-ספאר ב-1303, שבו עצרו הממלוכים את פלישת המונגולים, וקרב קשה בין אנשי צרפת החופשית וצרפת של וישי במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
במהלך 2017 נטען כי הוקם בעיר מתקן צבאי איראני שהותקף על ידי ישראל מספר פעמים.
פסאודו-פלוטרכוס
פסאודו-פלוטרכוס הוא השם המוסכם שניתן למחברים הלא ידועים של מספר חיבורים פסאודואפיגרפים שיוחסו לסופר היווני פלוטרכוס (המאות ה-1 וה-2 לספירה), אולם כיום ידוע שלא נכתבו על ידו. בין החיבורים הללו:
זמנם של חיבורים אלה מאוחר מעט יותר מפלוטרכוס, אולם כמעט כולם משלהי העת העתיקה (המאות ה-3 וה-4 לספירה).
החוקר דייוויד בלנק (Blank) הראה לאחרונה שהחיבור "Pro Nobilitate" נכתב על ידי ארנול לה פרון (Arnoldus Ferronus, Arnoul Le Ferron) ופורסם לראשונה בשנת 1556.
ההשערה היא כי החיבור הפילוסופי הפסאודו-אפיגרפי "על הגורל", הכלול ב"מוראליה" של פלוטרכוס, הוא יצירה מתקופת הביניים  של הפלאטוניזם, מהמאה ה-2 לספירה.
גם החיבור "מעשה טלאים" (ביוונית: Στρωματεῖς; בלטינית: Stromateis), מקור מידע חשוב לפילוסופיה קדם-סוקרטית, מיוחס בטעות לפלוטרכוס.
ישנם כמה חיבורים המיוחסים לפלוטרכוס, שמקורם ככל הנראה בימי הביניים, כמו למשל "המכתב לטריאנוס".
לימה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הגביע המונטנגרי
משחק גמר הגביע מתקיים באופן מסורתי באצטדיון פודגוריצה סיטי, המארח את המאורע באופן רצוף החל מהקמתו.
מחזיקת הגביע הנוכחית לעונת היא בודוצ'נוסט פודגוריצה, שזכתה בגביע השני בתולדותיה לאחר שגברה במשחק הגמר 0–4 על לובצ'ן. שיאנית הזכיות בתואר היא רודאר פלייבליה, שזכתה בו ארבע פעמים – האחרונה שבהן בעונת.
היסטוריה
טורניר הגביע המונטנגרי נוסד בשנת 2006, במקביל להקמת ליגת העל של מונטנגרו, ובעקבות עצמאותה של המדינה והיפרדותה מסרביה. טרם הקמת המפעל, השתתפו הקבוצות המונטנגריות במפעלי הגביע היוגוסלבי (1947–2002) והגביע של סרביה ומונטנגרו (2002–2006).
הזוכה הראשונה בגביע הייתה רודאר פלייבליה, שגברה בגמר הגביע לעונת בתוצאה 1–2 על סוטייסקה ניקשיץ'.
השיטה
במפעל הגביע המונטנגרי משתתפות שלושים קבוצות – 12 קבוצות ליגת העל של מונטנגרו, 12 קבוצות ליגת המשנה, ושתי הקבוצות שסיימו ראשונות בכל אחד משלושת המחוזות של הליגה השלישית (סך הכול שש קבוצות).
כל הקבוצות, למעט שתי המעפילות לגמר בעונה החולפת, נכנסות להגרלת הסיבוב הראשון. סיבוב זה מוכרע במשחק אחד, ואל 14 העולות לשמינית הגמר מצטרפות צמד הסגניות מהעונה החולפת.
הזוכה בגביע המונטנגרית מעפילה לשלב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית. אם הקבוצה כבר הבטיחה את מקומה במוקדמות ליגת האלופות דרך הליגה, עובר הכרטיס ליריבתה במשחק הגמר.
ניהול על פי ערכים
מודל "ניהול על פי ערכים" (Managing By Values) הוא מודל ניהולי העוסק בעיצוב תרבות הארגון באמצעות זיהוי של הערכים החשובים ביותר שלו וניהול הארגון על פיהם. הערכים הללו, מהווים נגזרת של הגדרות החזון והייעוד של הארגון. בעוד שבעבר השימוש בערכים נחשב ל"רך מידי", לא מדיד (כ- "nice to have"), הרי שכיום הפך העיסוק בערכים כנושא מרכזי בארגון. הניסיון שהצטבר מוכיח כי כשערכי הפרט כפרט או כחלק מהארגון, עומדים בסתירה או בחוסר הלימה לסט ערכי הארגון, הדבר מייצר תופעות לוואי שליליות המשפיעות על ההתנהלות האישית ותחושת הנוחות הכללית, הן של הפרט, הן של תת-המערכות השונות בתוכה והן של הארגון כולו. הערכים חייבים לשמש כמצפן או כמגדלור של הארגון שלאורם היא פועלת. ארגונים אשר לא יסנכרנו את החזון והייעוד וייצרו מערכת ערכים משותפים יפעלו בצורה פחות טובה והרמונית וייתכן מאוד כי אף לא ישרדו לאורך זמן.
המודל מזהה שלוש קבוצות של ערכים ומנסה בשלב ראשוני לזהות את מערכת קשרי הגומלין שביניהם: ערכים אתיים, ערכים כלכליים וערכים רגשיים-תשוקתיים במבנה משולש ("המודל הטריאקסאלי"): קבוצת הערכים האתיים-חברתיים, קבוצת הערכים הכלכליים-פרקטיים וקבוצת הערכים הרגשיים- תשוקתיים. אמון (Trust) הוא "מגה ערך" במודל. כיום ארגונים נותנים משקל רב לסוגיית האמון ושמירה על טיפוחו בעוד שבעבר נתנו ארגונים משקל רב יותר לתהליכי הבקרה. לכל ארגון יש את מערכת האיזונים הייחודית (ה"DNA" הייחודי) והמודל איננו מטיף לכל תוצאה שהיא ובלבד שיהיו אלו תוצאה של דיאלוג ובחירת ערכים משותפים. העבודה עם שלושת צירי הערכים נותנת אפשרות "למבט על" (בדומה ל-"Google Earth"). בד בבד עם התפתחות המודל פותחו ותוקפו סט של ארגז כלים מקצועי: תוכנת ערכים, שאלוני ערכים ומשחקי ערכים (האחרון שבהם: "מה שחשוב...משחק ערכים"). המודל מציע תהליך סדור בבחינת "צעד אחר צעד"- משלב האבחון, דרך בחירת סט הערכים המשותפים-"ערכי הליבה", דרך "פירוק הערכים" ועד לשלב היישום והטמעת הערכים ותרגומם להתנהלות יום יומית בארגון. מאות ארגונים ברחבי העולם נחשפו עד היום למודל ומאגר הנתונים מתהליכים אלו מנותח על ידי פרופ' שמעון דולן (Prof. Simon Dolan) ב-אוניברסיטת ESADE בברצלונה ספרד.