cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמת אורדוס
אקלים
האקלים באורדוס מאופיין על ידי חורפים קרים ויבשים וקיצים חמים ולחים. כמות הגשמים הממוצעת ברמת אורדוס נעה בין 200 מ"מ לשנה במערב ל-450 מ"מ במזרח, כשרוב הגשם יורד במהלך סופות רעמים מיוני עד ספטמבר. אם כי קיים שוני ניכר בין שנה לשנה ובצורת היא תופעה תכופה באזור. בינואר יורדות הטמפרטורות לממוצע שבין 13- ל-10°- ורוחות קרות עזות נושבות מהצפון ומהמערב.
חי וצומח
בהרי יין מתחילים היערות בגבהים של 1,600 מטרים ופרחי בר מסוגים רבים גדלים בשפע בקיץ, אם כי הם נעדרים צבעים בולטים. שושלת הרים זו שבגבול האורדוס מצטיינת גם בשפע רב של בעלי חיים בייחוד עופות.
מיני עופות נדירים מקננים באגמים המלוחים של האורדוס, בהם מין נדיר של שחף (Larus relictus), שהאורדוס הוא בית לכרבע מהאוכלוסייה העולמית שלו.
מצבם הנוכחי של היונקים הגדולים באזור אינו ברור. בעבר שכנו באזור בעלי חיים כדוגמת גמל דו-דבשתי, נמר השלג, אייל פרז'וואלסקי וסוס פרז'וואלסקי. בשנת 2008 הובחנה נדידה של פראים לאזורים המאוכלסים פחות שבגבול עם מונגוליה.
היסטוריה
האדם ישב את האורדוס עוד בתקופה הפלאוליתית העליונה. בסָאלָאווּסוּ נתגלה שלד אדם המכונה "אדם אורדוס" המתוארך בין 50,00 ל-35,000 שנים לפני זמננו. מתקופה זו נמצאו להבי אבן שאורכם מגיע ל-15 ס"מ. בג'וּקָאיגוֹאוּ שבאורדוס נתגלה אתר קבורה גדול המתוארך בין השנים 2200 לפנה"ס ל-1700 לפנה"ס (סוף תקופת האבן החדשה, תחילת תקופת הברונזה).
על פי האגדה היה האורדוס מקורם של העמים הטורקים. נוודים מגדלי סוסים שכנו באזור במשך מאות רבות של שנים. החל במאה השישית לפנה"ס השתלטו על האזור שבטי השיונגנו. במהלך מרד דונגאן של 1869 התרוקן האזור מתושבים.
האזור היה מדברי במהלך בסוף עידן הקרח (לפני 13,000 עד 10,000 שנים). במהלך שינוי האקלים בהולוקן (לפני 9,000 עד 6,000 שנים) דחקו גשמי המונסון, שהגיעו אז אל רמות הלס של צפון סין, את המדבר בחזרה עד הנהר הצהוב. בתקופה המודרנית גרם המחסור בגשמים לחזרה לתנאי מדבר. עם זאת, הנזק הכבד ביותר לסביבה נגרם על ידי הפעילות במסגרת התנועות הפוליטיות שיסד מאו דזה-דונג: הזינוק הגדול קדימה ומהפכת התרבות, שבמהלכן הושמדה הצמחייה בקו הדק המפריד בין מדבריות קוּבּוּצִ'י ומָאוֹווּסוּ. הלחץ שגרם האכלוס הגובר והגידול שחל באוכלוסיית הצאן הזיקה עוד יותר לסביבה עד לנקודת אל-חזור, וכתוצאה מכך התחברו שני המדבריות בסופו של דבר בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונוצר מדבר רציף, "מדבר אורדוס".
אוכלוסייה וכלכלה
על פי נתוני 1989 התגוררו ברמת אורדוס כ-1.2 מיליון איש, שמתוכם 88% היו סינים (כלומר בני הקבוצה האתנית של ההאן) ורק 12% מונגולים. 83% מהאוכלוסייה התגוררה באזורים הכפריים ו-17% בערים.
הקרקע של רמת אורדוס היא תערובת של חרסית וחול, ועקב כך, ניתן להשתמש בה לחקלאות. איכות הקרקע נפגעה בשל התהליכים הפוליטיים שתוארו בפסקה הקודמת שבהם 20% מאזורי המרעה הפכו לאדמה חקלאית. עיקר השטח החקלאי מרוכז סביב נאות המדבר, ושאר השטח משמש למרעה כבשים ועזים. אבל רעיה מופרזת של עזים גרמה לנזק בלתי הפיך לצמחייה ויחד עם הגידול באוכלוסייה האנושית, הגידול בכמות הצאן והשינויים הטבעיים בכמות הגשמים הובילו לסחף גדל של הקרקע הבלתי מיוצבת וקרקעות הלס ולמדבור. יש באזור מרבצים גדולים של סודה לכביסה אותם כורים באופן אינטנסיבי.
היסטוריה של האיחוד האירופי
האיחוד האירופי הוא התאגדות של 27 מדינות באירופה, המשלבת בתוכה סממנים רבים של מדינה אחת, כגון פרלמנט משותף, כלכלה אחידה, מטבע אחיד בחלק מן המדינות החברות באיחוד, האירו, וסממני ריבונות נוספים.
מקורו של האיחוד האירופי בארגון לשיתוף פעולה בין-מדינתי שנוסד לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה לשקם את אירופה ההרוסה ולמנוע מלחמות נוספות ביבשת. אט אט צבר הארגון עוצמה מדינית וכלכלית ובהסכמת המדינות החברות הרחיב את סמכויותיו ואת מספר המדינות המשתתפות בו. בראשיתו הוא נקרא "השוק האירופי המשותף", לאחר מכן "הקהילה האירופית", ולבסוף - עם חתימת אמנת מאסטריכט ב-1992 - "האיחוד האירופי".
לפני 1945: שורשים היסטוריים
במהלך העת העתיקה, החלו להתפתח בדרומה של אירופה שתי תרבויות מרכזיות, האחת בדרום הבלקן, זו יוון העתיקה והשנייה באיטליה של ימינו, זו רומא העתיקה. שתי תרבויות אלו, יצרו את העולם הקלאסי האירופאי, אשר היווה את אחד מהמרכיבים החשובים ביותר של התרבות האירופאית. הרפובליקה הרומית, ולאחריה הקיסרות הרומית, השתלטו עם השנים על מרבית דרום אירופה ומערבה, ובשטחי שלטונן החלה להתעצב תרבות משותפת, אשר ינקה מהמקור הרומאי-קלאסי ובמקביל מהמקור המקומי-ברברי.
בשנת 284, התפלגה הקיסרות הרומית לקיסרות מזרחית ולקיסרות מערבית ובשנת 476 זו המערבית קרסה. לאחר נפילת הקיסרות המערבית, קמו על חורבותיה עשרות ואף מאות ישויות מדיניות, ובכך במהלך ימי הביניים התרחב הפיצול באירופה. למרות כל זאת, במהלך ימי הביניים החלו להירקם גם מגמות וגורמים מאחדים ביבשת. ראשית, בתקופה זו הפכה הנצרות לדת האירופית השלטת וכמעט הבלעדית, בכל רחביה. שנית, בתקופת ימי הביניים הפכה השיטה הפאודלית לשיטה הכלכלית-פוליטית-חברתית של כלל אירופה, ובכך תרמה למכנה המשותף של היבשת. שלישית, במהלך אותם השנים, החלו להצטבר שלל איומים משותפים לכלל אירופה, ובכך התחזקה תחושת הגורל המשותף של היבשת. ביטוי מובהק לכך היה עליית האסלאם לדת השלטת במזרח התיכון וצפון אפריקה, וניסיונות ההתפשטות של דת זו צפונה ליבשת האירופאית (בפרט החדירה המוסלמית לספרד). נוסף לאיום המוסלמי מדרום, לאורך כל ימי הביניים גם עמד לו איום של שבטים פולשים ממזרח, בעיקר האימפריה המונגולית אך גם גורמים מוגבלים יותר כגון המגיארים. מול איומים חיצוניים אלו, התקבלה ההבנה באירופה שמולם יהיה אפשר לעמוד רק בכוחות משותפים. במהלך ראשית העת החדשה התווסף גם איום חיצוני נוסף, בדמות האימפריה העות'מאנית וניסיונות ההתפשטות שלה לדרום-מזרח היבשת.
במהלך העת החדשה, עברה היבשת טלטלות רבות, וחוויות מעצבות רבות, אשר חיזקו את הזהות המשותפת האירופאית. הרנסאנס, המהפכה המדעית והתעשייתית, עידן התגליות, האימפריאליזם האירופאי מעבר לים, הלאומיות ביבשת וראשית הדמוקרטיה באירופה, שינו את אופייה של אירופה מן הקצה אל הקצה. הלאומיות האירופאית, והתפתחותן של מדינות הלאום באירופה, למרות שהיה בהן מרכיב של פירוד ופילוג, היה בהם גם לא פחות מכך ראשית ניצני איחוד ביבשת. לראשונה החלו ישויות מדיניות מתאחדות על בסיס זהות משותפת, ובכך את מאות ואלפי הישויות המדיניות של ימי הביניים וראשית העת החדשה, החליפו כמה עשרות מדינות לאום גדולות, אשר בראשן עמדו: צרפת, אנגליה, רוסיה, גרמניה, איטליה, ספרד, הולנד ועוד. בד בבד, היה אפשר גם לזהות בנוף האירופאי איחודים מדיניים רב-לאומיים, כגון האיחוד הפולני-ליטאי והאימפריה האוסטרו-הונגרית. במהלך העת החדשה, החלו גם הוגים אירופאים שונים כגון עמנואל קאנט וויקטור הוגו להעלות רעיונות לאיחוד כלל-אירופי.
לאורך השנים, היו אינספור ניסיונות של איחוד אירופה תחת מנהיגות אחת, אך בין אם זו הייתה האימפריה הפרנקית והאימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים, או הקיסרות הצרפתית הנפולאונית וגרמניה הנאצית ההיטלראית בעת החדשה, תוכניות איחוד אלו תמיד סבבו סביב אומה דומיננטית או דמות מסוימת, ולא היו ניסיון של איחוד בהסכמה.
זרעיו היותר קונקרטיים של רעיון אירופה המאוחדת, נזרעו במהלך המאה ה-20, עת עברה היבשת האירופאית שתי מלחמות עולם הרסניות, אשר בסופן הפכה אירופה לשדה של עיי חורבות. הזעזוע העמוק בקרב בני היבשת, אפיסת הכוחות של בריטניה וצרפת, חלוקתה של גרמניה המובסת, פירוקן המסתמן של האימפריות הקולוניאליות האירופאיות, ועלייתן של שתי מעצמות על חוץ-אירופאיות וראשית המלחמה הקרה - כל אלו הביאו הביאו להופעתן של תפיסות פוליטיות חדשות כדוגמת "הפציפיזם הכלכלי והפרגמטי" אשר מאמיניו התנגדו למלחמה בשל חוסר כדאיותה הכלכלית, ורעיון הפאן אירופאי אשר התפרסם בשנת 1920 ויצרו הבנה באירופה, שרק איחודה של היבשת תחת מסגרת מדינית אחת וכוללת, יבטיח את השלום באירופה ואת חזרתה למוקדי ההשפעה הבינלאומיים.
האיחוד הפאן אירופאי
בשנת 1920 התפרסם הספר המניפסט הפאן אירופאי שנכתב בידי הרוזן ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי ובו תוכנית להקמת איחוד מדינות אירופאי כדי להימנע ממלחמות. ביחד עם אוטו פון הבסבורג, הקים בשנת 1922 את "האיחוד הפאן אירופאי". ב-1926 התקיים הכינוס הראשון שלו בהשתתפות אישים בולטים כדוגמת אלברט איינשטיין, תומאס מאן, קורט הילר וזיגמונד פרויד, וגם מדינאים כגון קונראד אדנאואר ואריסטיד בריאן. האיחוד הפאן אירופאי גווע לבסוף כאשר עלה אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, והוגה האיחוד, קלרגי, נמלט לארצות הברית.
1945–1957: קהילת הפחם והפלדה האירופית
הארגון האירופי החשוב הראשון, היה קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC) אשר נוסדה ב-18 באפריל 1951 על ידי צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג, והולנד כדי ללכד את משאבי הפלדה והפחם של המדינות החברות בארגון, ובכך למנוע מלחמה נוספת באירופה. מטה קהילת הפחם והפלדה האירופית, בתחילת 1958, היה ממוקם בעיר הבירה של לוקסמבורג. הקהילה הייתה הגשמת תוכנית שתוכננה על ידי הכלכלן הצרפתי ז'אן מונה, פקיד מדינה צרפתי, אשר פורסמה על ידי שר החוץ הצרפתי רובר שומאן. שני אישים אלו, פעלו על מנת לאחד את כלכלות אירופה לכלכלה אחת חזקה, וכך רצו למנוע מלחמות בעתיד. כמו כן, התוכנית קודמה נמרצות על ידי ארצות הברית.
1958–1967: תקופת הפיצול
במהלך ראשית שנות ה-50, התקבלה הדעה באירופה שיש להגביר את האינטגרציה ביבשת. על רקע זו, התכנסה ועידת ספאק בראשות שר החוץ הבלגי, יו"ר הוועדה, פול-אנרי ספאק. תפקידה של הוועדה היה להתוות דרכים לאינטגרציה אירופית, בפרט באמצעות מיסוד שוק משותף ואיחוד ההשקעות והמחקר בנושאי אנרגיה גרעינית. הוועידה הגישה את הדו"ח בשנת 1956 והוא פורסם באותה העת.
בהתאם להמלצות דו"ח ספאק, בשנת 1957 הקימו שש המדינות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית שני ארגונים חדשים נוספים: סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית אשר נודעה בשם "השוק המשותף". השוק המשותף התפתח להיות הארגון האירופי החשוב ביותר. מטרתו הראשית הייתה להביא לביטול המכסים בין חברות האיגוד והקלה על הסחר. הארגונים הללו הוסדרו בהסכם רומא שנחתם ב-25 במרץ 1957. כל אחד משלושת הארגונים פעל במקביל לאחר, ולכל אחד הייתה "נציבות" משלו, אולם סוכם שלכל הארגונים יהיו מוסדות משותפים - מועצת שרים, בית נבחרים ובית דין גבוה לצדק.
בשנים הבאות מדינות נוספות הוזמנו להצטרף לשוק המשותף, לקהילת הפחם והפלדה ולסוכנות האטום. בריטניה, שחששה מאיבוד ריבונותה, סירבה להצטרף והקימה ב-3 במאי 1960 ארגון מתחרה - איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), אשר כלל את בריטניה, נורווגיה, שוודיה, דנמרק, שווייץ, אוסטריה ופורטוגל. EFTA היה ארגון מבוזר וחלש יותר מהשוק המשותף מאחר שלא הטיל מכסים חיצוניים אחידים, לא חל על מוצרי חקלאות ואיפשר לחברותיו לפרוש בכל עת.
1967–1993: הקהילה האירופית
בשלהי שנות ה-60, אירופה המערבית הייתה מפוצלת לשני גושים ארגוניים-פוליטיים עיקריים. זה הראשון כלל את איגוד הסחר החופשי האירופי בהנהגת בריטניה, וזה השני כלל שלושה ארגונים שונים בהנהגת צרפת, איטליה וגרמניה המערבית: השוק האירופי המשותף, קהילת הפחם והפלדה האירופית וסוכנות האטום האירופית. מצב זה יצר יתר ביזור וחוסר אפקטיביות.
ביולי 1967 התאחדו שלושת ארגוני הקהילה הכלכלית האירופית (השוק המשותף, קהילת הפחם והפלדה וסוכנות האטום) לידי ארגון אחד בשם הקהילה האירופית (European Community - EC), וב-1968 בוטלו כל המכסים בין המדינות. הקהילה האירופאית נשארה במתכונתה הנוכחית גם בשנים הבאות, נשארה בעלת שש מדינות בלבד ולא התרחבה עד לפרישתו של נשיא צרפת שארל דה גול ומינוי יורשו ז'ורז' פומפידו, שהיה פתוח יותר להרחבת השוק.
על פי הצעת נשיא צרפת, כונסה בדצמבר 1969 ועידת פסגה בהאג שבה סוכמה שיטה לתקצוב הקהילה על ידי החברות, הוקמה מסגרת לשיתוף פעולה בתחום מדיניות חוץ והוחל במשא ומתן לצירופן של בריטניה, אירלנד, דנמרק ונורווגיה. ב-1972 סוכם בהצלחה המשא ומתן על הצטרפות 4 המדינות. שלוש מהן הצטרפו לקהילה בתחילת 1973, אולם נורווגיה דחתה במשאל עם את ההסכם ולא הצטרפה בשלב זה.
במהלך שנות ה-80 הואצו תהליכי האינטגרציה וההתרחבות של הקהילה האירופית.
ב-14 ביוני 1985, נחתמה בלוקסמבורג אמנת שנגן, אשר קבעה הנהגת מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת בין חברות הקהילה האירופית. האמנה שמה קץ לביקורת הגבולות בין המדינות החותמות ("אזור שנגן"), והביאה להרמוניזציה של מעברי הגבול החיצוניים. עם השנים נתווספו מדינות נוספות לאמנה, וכיום חתומות עליה 29 מדינות, לרבות מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי (שווייץ, נורווגיה ואיסלנד) ולמעט מדינות שכן חברות בו (בריטניה ואירלנד).
בשנת 1986, נכנס לתוקפו הדגל האירופי, אשר שימש את הקהילה האירופית ובעתיד את האיחוד האירופי.
במהלך שנות ה-80 הבאות המשיך האיחוד האירופי להרחיב את גבולותיו. בשנת 1981 הצטרפה יוון לאיחוד ובשנת 1986 הצטרפו גם מדינות חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל). בשנת 1990, עם סיפוחה של מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית), התרחב האיחוד האירופי לראשונה אל תוך הגוש הקומוניסטי לשעבר. הצטרפותה של מזרח גרמניה לאיחוד שינתה גם את יחסי הכוחות הפוליטיים בו. עד אז המדינה הדומיננטית באיחוד הייתה צרפת, ומאז החלה גרמניה המאוחדת לבנות את עצמה כגורם הדומיננטי באיחוד.
1993–הווה: האיחוד האירופי
ב-7 בפברואר 1992 נחתמה אמנת מאסטריכט, בה סוכם על איחוד כלכלי ופיננסי שבמסגרתו ייקבע מטבע משותף. האמנה טבעה את המושג "אזרחות אירופית": כל אזרח אירופי יכול לבחור ולהיבחר לעירייה במקום מגוריו; מדיניות בינלאומית וביטחונית משותפת; שיתוף פעולה בנושא שיטור וביטחון פנים. כשנה לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 1993 בהתאם לאמנת מאסטריכט, הפכה הקהילה האירופית לאיחוד האירופי. אדריכליה המרכזיים של אמנת מאסטריכט היו קנצלר גרמניה הלמוט קוהל ונשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בשנת 1995 ערך האיחוד גל התרחבות נוסף, והצטרפו לאיחוד האירופי אוסטריה, שוודיה ופינלנד.
בשנת 2002 הפך האירו למטבע של כל מדינות האיחוד האירופי, למעט בריטניה, שוודיה ודנמרק. האירו התחזק במהירות שיא, ונשאר כאחד המטבעות החזקים בעולם.
בשנת 2004 עשה האיחוד האירופי התרחבות נרחבת למזרח אירופה ולאיחוד הצטרפו 10 מדינות חדשות: שלוש המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא), פולין, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, הונגריה, מלטה וקפריסין. בשנת 2007 האיחוד האירופי החל מתפשט לבלקן, ורומניה ובולגריה הצטרפו לאיחוד.
ב-1 בדצמבר 2009, אמנת ליסבון נכנסה לתוקף, מכוחה פועל האיחוד האירופי מאז. האמנה החליפה את אמנת מאסטריכט כמסמך היסוד של האיחוד. האמנה כללה רפורמה בהיבטים רבים של האיחוד: היא הסדירה את מוסדות האיחוד (הפרדת המועצה האירופית ממועצת האיחוד האירופי, הרחבת סמכויות הפרלמנט האירופי), יצרה משרות על-אירופאיות חדשות (נשיא המועצה האירופית ונציג עליון של האיחוד לענייני חוץ וביטחון), הסדירה את המבנה המשפטי של האיחוד ועוד.
החל משנת 2008, עם המשבר הכלכלי העולמי ומשבר החוב האירופי, נמצא האיחוד האירופי במיתון כלכלי מתמשך, כאשר מספר מדינות באיחוד, בדגש על יוון, איטליה, ספרד, פורטוגל ואירלנד, נזקקו לסיוע כלכלי משאר מדינות באיחוד. נכון להיום, האתגר המרכזי העומד בפני האיחוד האירופי הוא הסדרת המשק הכלכלי שלו והחזרתו לצמיחה.
בשנת 2012, קיבל האיחוד האירופי פרס נובל לשלום "על שישה עשורים של תרומה לקידום השלום, הפיוס, הדמוקרטיה וזכויות האדם באירופה".
ב-1 ביולי 2013, קרואטיה הפכה לחברה ה-28 באיחוד האירופי.
בשנת 2016 נערך בבריטניה משאל עם בנושא השארות הממלכה באיחוד. אזרחי בריטניה הצביעו בעד עזיבת האיחוד, ובכך הפכה הממלכה המאוחדת למדינה הראשונה שבוחרת לצאת מהאיחוד האירופי. ב-31 בדצמבר 2020, בשעה 23:00 שעון לונדון, פרשה בריטניה סופית ומעשית מהאיחוד האירופי.
אדומות
אדומות היא סדרת דרמה ישראלית לנוער ששודרה בערוץ הילדים בשנת 2004 במשך שתי עונות ואחר כך גם בשידורי רשת בערוץ 2. את הסדרה כתבה וביימה ליאורה קמינצקי.
שיר הנושא שלה, הנקרא באותו שם, נכתב על ידי ליאורה קמינצקי ועמיר ירוחם, הולחן על ידי עמיר ירוחם ובן הנדלר ובוצע על ידי עמיר ירוחם, בן הנדלר ושחקניות הסדרה דניאלה קרטס ודניאל וייסמן.
חלקים גדולים מהסדרה צולמו במגרש הכדורגל העירוני בתל אביב יפו וסצנות אחרות בתל אביב יפו בכלל.
עונה ראשונה
נועה, שחקנית כדורגל בת 14, מגורשת מקבוצת הבנים ונכנסת לדיכאון. חברתה ליבי והיא מחליטות להקים קבוצת כדורגל בנות. הן משיגות מאמן לקבוצה, עופר אטיאס, שחקן כדורגל מפורסם שנמצא בקשיים כלכליים. שתי הבנות, ביחד עם מוקי, ידיד שלהן ובן דודו הדוגמן והכדורגלן רוני קמפיאנו עוברים ביחד סיפורי אהבה, אודישנים, מסתבכים בפרשיות הימורים ואף נוסעים לכנסת כדי למחות על האפליה כלפי נשים בכדורגל. בהמשך מאלצת נועה את קמפיאנו לקיים משחק בין הבנים לבנות, ומכריחה אותו להשתתף. בסוף המחצית הראשונה מובילים הבנים 0–2. במחצית כולן רוצות להתחלף, אך נועה מחזירה להן את הכבוד. בתחילת המחצית השנייה אפי סוחטת עבירה ומקבלת פאול ונועה בועטת וולה לחיבורים 1–2. אחרי זה נועה סוחטת פנדל ואפי בועטת ומשווה את התוצאה ל-2-2. בדקות הסיום נועה עוברת את כל ההגנה ובין הרגלים של קמפיאנו ומבקיעה 2–3 לבנות וניצחון גדול. קמפיאנו יורד מהמגרש כשהוא זועם על נועה שלדעתו רימתה כשסחטה פנדל לא מוצדק. בהמשך ויקטור, שתפס את עופר (שאימן את הבנות כשהוא מחופש לאשה) מחליט לקנות את הקבוצה ו"לתרום" את עופר כמאמן לקבוצה לעונה הבאה.
עונה שנייה
בתור חלק ממסע שיווקי של חברת התקשורת הסלולרית "ילו", שנמצאת בבעלותו של אושיק דגים, נערך טורניר כדורגל לנערות. בטורניר מתמודדות מספר קבוצות, בהן קבוצת האדומות וקבוצת הצהובות, המייצגת את חברת הסלולר. בקבוצת הצהובות משחקת שרי דגים, הבת של אושיק. בזמן הטורניר מתרחשים עליות וירידות במערכות היחסים בין הדמויות בסדרה. בנוסף לכך אפי פורשת מקבוצת האדומות ועוברת לצהובות. במשחק הראשון של אפי עם הצהובות נועה קיבלה כרטיס אדום על זה שכמעט שברה לאפי את הרגל. בשבוע שלפני משחק הגמר נועה מחליטה לפרוש מהאדומות ולהתחיל חיים מחדש. בזמן משחק הגמר אושיק דגים שילם שוחד לבן שבת השופט לפני המשחק. אפי העלתה את הצהובות ליתרון ואז האדומות השוו שער חוקי והשופט פסל. במחצית אפי פורשת מהמשחק ונועה חוזרת לשחק נועה מבקיעה שער 5 דקות לסוף. רגע לפני שריקת הסיום נועה בישלה שער אבל השופט פסל אבל אפי ומוקי ברמקולים של האצטדיון משמיעים את מה שקרה והשופט אישר את השער והאדומות ניצחו.
שחקניות כדורגל
בסדרה לוקחות חלק שחקניות כדורגל שהיו בתקופה זו בתחילת דרכן המקצועית. בין השחקניות שהשתתפו היו קארין סנדל, מור אפריים, דניאל סופר, טל סופר ורעות דוד.
אצטדיון זבזדה פרם
אצטדיון זבזדה פרם (ברוסית: Стадион Звезда Пермь; עד 1991 נקרא בשם האצטדיון על שם הקומסומול הלניניסטי (ברוסית: Стадион имени Ленинского комсомола) הוא אצטדיון רב תכליתי, המשמש כיום בעיקר למשחקי כדורגל והוא משמש בתור המגרש הביתי של אמקאר פרם.
האצטדיון מונה כ-15,000 מושבים ונפתח לשימוש ב-5 ביוני 1969. בשיאו הכיל 17,000 מושבים.
משטח הדשא כוסה בדשא מלאכותי בשנת 2005. לאצטדיון רישוי Quality Concept Football Turf מאופ"א המאפשר לו לארח את משחקי הליגה האירופית ומשחקי שמינית גמר ליגת האלופות.
We Could Be Sweet Lovers
"We Could Be Sweet Lovers" הוא שיר משנת 1985 מאת הזמר-יוצר ביל וית'רס, שיצא כחלק מאלבום האולפן האחרון שלו, Watching You, Watching Me.
השיר אמנם לא זכה להצלחה גדולה בארצות הברית, ואפילו לא יצא שם כסינגל, אך הוא זכה להצלחה עצומה בניו זילנד בגרסת הכיסוי של להקת Holidaymakers שהפכו באמצעותו לאמנים של להיט אחד. גרסה זו לשיר הגיעה למקום הראשון במצעד הסינגלים של ניו זילנד ונותרה שם במשך שישה שבועות.
גרסתם של 'Holidaymakers'
לאחר שבשנת 1985 התפרסם השיר כחלק מהאלבום Watching You, Watching Me, הוציאה להקת Holidaymakers מהעיר ולינגטון גרסת כיסוי לשיר בשנת 1988. הסינגל שלהם זכה להצלחה עצומה בניו זילנד, ונשאר במקום הראשון במשך שישה שבועות, כך שבסופו של דבר היה הסינגל הנמכר ביותר של השנה במדינה.
הלהקה הוציאה סינגל נוסף ששימש "צד ב'" לשיר של וית'רס, אשר נקרא "Waiting in the Sunshine" והגיע למקום השישי במצעד הסינגלים. אף על פי כן, הלהקה התפרקה זמן קצר לאחר מכן.
וידאו קליפ
הבמאי הניו זילנדי פיין פלוס היה חבר של הלהקה ועם הצלחת הסינגל הוא הציע ליצור להם וידאו קליפ, ללא תשלום. היצירתיות של פלוס זיכתה אותו בפרס הווידאו הטוב ביותר בטקס פרסי המוזיקה הניו זילנדית של 1988.
פרסים
הלהקה זכתה בפרס הסינגל הטוב ביותר, הקבוצה המבטיחה ביותר, הזמר הגבר המבטיח ביותר והסולנית הנשית המבטיחה ביותר של השנה בטקס פרסי המוזיקה הניו זילנדית לשנת 1988 עבור "We Could Be Sweet Lovers". מפיק השיר נייג'ל סטון זכה בתואר המפיק הטוב ביותר וגם מהנדס התקליטים הטוב ביותר של השנה. במאי הקליפ פיין פלוס זכה אף הוא בפרס הווידאו הטוב ביותר של השנה.
ספריית פיג'מה
Pj Library (ובישראל, "ספריית פיג'מה") היא תוכנית מייסודה של "קרן הרולד גרינספון" - ארגון אמריקאי-יהודי, המתפקד כמוסד ללא כוונת רווח שבסיסו במערב ספרינגפילד שבמסצ'וסטס.
היסטוריה
התוכנית הושקה בשנת 2005 על ידי איש העסקים היהודי הרולד גרינספון במטרה להעמיק את החינוך והזהות היהודיים בקרב הקהילות היהודיות וחיזוק הקשר לספרות יהודית עבור משפחות עם ילדים צעירים בקהילה. המודל עליו מבוססת התוכנית בארצות הברית גובש בעקבות הצלחת מיזם של דולי פרטון בשם "Imagination Library" (בתרגום חופשי, "ספריית הדמיון").
ילדים אשר נרשמו למנוי של ספריית פיג'מה מקבלים ספרים בהתאם לגילם המדגישים נושאים כמו למשל החגים היהודיים, ערכים, סיפורי התנ"ך, ופולקלור.
כל משפחה יהודית או מעורבת בארצות הברית או בקנדה יכולה להירשם בחינם לתוכנית הספר היהודי, כל עוד באזור מגוריהם פועלת "ספריית פיג'מה".
התוכנית נתמכת במידה רבה על ידי קרן הרולד גרינספון, אך תלויה גם בשותפים נוספים התומכים בתוכנית.
הכרה לאומית בארצות הברית
"Pj Library" נבחרה לאחת מהתוכניות מעוררות ההשראה במדריך בשם: "50 ארגונים ופרויקטים מעוררי השראה וחדשניים בקהילה היהודית בצפון אמריקה היום".
באפריל שנת 2009, קיבל הרולד גרינספון, הנשיא והמייסד של קרן הרולד גרינספון, את "פרס הצדקה של סידני שפירו", על עבודתו בתחום הפילנתרופיה היהודית, ועל הקמת תוכנית "Pj Library".
בינואר 2010, הגדיר שירות החינוך היהודי של צפון אמריקה את Pj Library כ"אחד מלהיטי העשור בתחום החינוך היהודי".
ספריית פיג'מה בישראל
בשנת 2009 החליטה הקרן להקים בישראל תוכנית אחות ל-Pj Library בשם "ספריית פיג'מה". בספטמבר אותה שנה החלה תוכנית ניסיונית של ספריית פיג'מה בישראל, ובשנה הראשונה השתתפו בתוכנית כ-3,500 ילדי גן. פעילות התוכנית הוגדרה על ידי הקרן כמוצלחת ובעקבות כך, הוחלט להרחיבה. בספטמבר 2016 התרחבה התוכנית גם לכיתות א'-ב', ומאז, משתתפים בה עשרות אלפי תלמידים במאות בתי ספר.
מטרותיה של התוכנית בישראל הן הנחלת אהבת הקריאה והספר ועידוד שיח בנושא ערכים ומורשת יהודית-ישראלית והיא פועלת בשיתוף פעולה בין קרן גרינספון ישראל ובין משרד החינוך ומעניקה למאות אלפי ילדים מגיל הגן עד כיתה ב' ספרים בעלי זיקה לערכים ולמורשת יהודית וישראלית.
בישראל, התוכנית פועלת בנפרד מהתוכנית המתקיימת מחוצה לה, ובמודל אחר: הספרים מחולקים דרך הגנים ובתי הספר ולא נשלחים ישירות לבתים. התוכנית פועלת בגנים ובבתי הספר בחינוך הממלכתי, הממלכתי-דתי, ובחינוך המיוחד והספרים שנכללים בתוכנית מאושרים מראש על ידי הפיקוח הממלכתי והממלכתי דתי במשרד החינוך.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, ספריית פיג'מה פועלת בלמעלה מ-8,000 גני ילדים ברחבי המדינה. ילדי גן מקבלים שמונה ספרים במשך שנת הלימודים ותלמידי כיתות א'-ב' מקבלים ארבעה ספרים במשך השנה. בשנת 2016 חגגה ספריית פיג'מה את חלוקת הספר ה10 מיליון בישראל.
הספרים כוללים הצעות לפעילויות משותפות של הילדים עם ההורים, המיועדות להעמקת ההבנה של החומרים הכתובים בספר.
ב-2015 פרסמה הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך דוח ובו ממצאי בחינה של פעילות "ספריית פיג'מה", כחלק ממחקר אשר בדק את התוכניות לעידוד הקריאה במוסדות החינוך, והתבסס על ראיונות עם הורים וצוותים חינוכיים. בדוח הוצגה ההצלחה של התוכנית. הוא בה לאחר מסמך אחר שפרסמה אותה רשות ב-2012, בו שולבה המלצה להמשיך את התוכנית ולהרחיבה, כולל שילוב שלה במערכת החינוך במגזר הערבי.
בשנת 2016 פרסמו הרב שלמה אבינר והרב צבי טאו מכתב בו רמזו כי מאחורי המיזם עומדים אנשי התנועה הרפורמית, קראו להימנע מהכנסת הספרים לבתים וביקרו את העומדים מאחורי המיזם. בין היתר כתבו במכתב: "הרוצה לעמוד על טיבם יעיין באתרים ויגלה קונסרבטיביים, רפורמים, דוגלים בפלורליזם, ואף גורמים הקשורים לקרן החדשה לישראל". עוד טענו, כי "אין זה החינוך הישראלי הטהור, זו יהדות אחרת". הרב שמואל אליהו תקף בתחילה את התוכנית, אולם לאחר מכן חזר בו.
בשנת 2015 החלה קרן גרינספון ישראל להפעיל את תוכנית "ספריית פיג'מה לקטנטנים", הפועלת במעונות יום, ומיועדת לילדים בני שנתיים-שלוש.
בשנת 2017 חילקה הקרן לילדי הגנים החילונים והדתיים את הספר "מישו", שבו מצויר דגל הלהט"ב, והוא מחנך לכך שאין זהות אמיתית ולכך שאפשר להחליף זהויות. חלוקת הספר בגני הילדים עוררה כעס רב של הורים בחינוך הדתי, שכעסו על הכפייה של תכנים המנוגדים לדעתם. הרב חיים נבון אף פרסם ב"מקור ראשון" מאמר המבקר בחריפות את הספר.
שמעון כהן (כדורגלן)
שמעון (שמעל'ה) כהן (נולד ב-15 באוקטובר 1942) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק במספר קבוצות בישראל, בליגה האמריקאית ובנבחרת ישראל.
קריירה
כהן גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובמדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ערך 13 הופעות בליגה הבכירה. בשנת 1961 עבר לקבוצת שמשון תל אביב, ובמדיה שיחק לאורך כמעט עשור, למעט הפסקה אחת - בשנת 1967 עבר כהן לשחק בקבוצת בולטימור בייז שבליגת הכדורגל האמריקאית NASL, יחד עם הבלם דוד פרימו. כהן השתתף ב-15 משחקים בליגה האמריקאית, בהם כבש 4 שערים, וזכה לכבוד מפוקפק בעת שהיה למורחק הראשון בליגת הכדורגל האמריקאית שיצאה לדרך באותה שנה.
ב-1969 שב לישראל והצטרף חזרה לשמשון תל אביב. בשנת 1970 הצטרף להפועל פתח תקווה, במדיה ערך 22 הופעות וכבש 4 שערים, ושנה לאחר מכן עבר לקבוצת בית"ר תל אביב, במדיה סיים את הקריירה בשנת 1976. בסך הכל שיחק בליגה העליונה בישראל 213 משחקים בהם כבש 59 שערים.
כהן נמנה עם סגל נבחרת הנוער של ישראל, ושיחק 11 משחקים בינלאומיים בשורות הנבחרת הבוגרת במחצית הראשונה של שנות ה-60. משחקו הראשון היה מול נבחרת אתיופיה באוקטובר 1962 ומשחקו האחרון היה מול נבחרת רומניה בדצמבר 1966. לזכותו של כהן שער אחד במדי הנבחרת, בניצחון 2–0 על נבחרת יוגוסלביה באוקטובר 1964.
ארמיית הפוטומק
ארמיית הפוטומק (באנגלית: Army of the Potomac) היה הכוח העיקרי של צבא האיחוד בזירה המזרחית של מלחמת האזרחים האמריקנית.
הארמייה הוקמה ב-1861, אך אז היה גודלה רק כשל קורפוס. הגרעין שסביבו הוקם נקרא ארמיית צפון-מזרח וירג'יניה ומפקדו היה בריגדיר גנרל אירווין מקדואל, וזה היה הכוח שלחם, והפסיד, בקרב הראשון של המלחמה - קרב בול ראן הראשון. הרכב הארמייה השתנה משמעותית עם הגיעו לוושינגטון של מייג'ור גנרל ג'ורג' מקללן. משימתו הראשונה הייתה לפקד על מחלקת הפוטומק, שכללה את המחלקה של מקדואל, ואת מחלקת וושינגטון, בפיקודו של ג'וזף מנספילד. ב-26 ביולי 1861 התמזגה לארמייה גם דיוויזיית השננדואה, שעליה פיקד קולונל נת'ניאל בנקס, ובאותו יום הוכרז על הקמתו של ארמיית הפוטומק, שהורכבה גם מכלל הכוחות הצבאיים של בולטימור. אנשיו של בנקס הפכו לחיל הרגלים של הארמייה.
השם ארמיית הפוטומק ניתן גם לכוחות הדרום שעליהם פיקד הגנרל פ.ג.ט. בורגארד במהלך השלבים המוקדמים של המלחמה, אך שמה של ארמייה זו שונה לבסוף לארמיית צפון וירג'יניה, שהתפרסם במיוחד תחת פיקודו של רוברט לי.
בניגוד למקובל, לא החליף הקולונל ג'ון פופ את מקללן בפיקוד על הארמייה בקיץ 1862 לאחר המערכה הכושלת בדרום מזרח וירג'יניה. כוחותיו של פופ כונו ארמיית וירג'יניה, ועל אף ששלושה קורפוסים מאנשיו של מקללן הועברו לפיקודו של פופ בקרב השני על בול ראן, הרי שמדובר בשתי יחידות צבאיות נפרדות.
ארמיית הפוטומק עברה שינויים מבניים רבים במהלך קיומה. היא השתתפה במרבית הקרבות של הזירה המזרחית במלחמה, בעיקר בווירג'יניה, במרילנד ובפנסילבניה, ופוזרה ב-28 ביוני 1865, עם תום המלחמה.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2016
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2016 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-29 באוגוסט והסתיימו ב-11 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-136 מאז ייסודה.
הפרסים
סך הפרסים היה $46,300,000.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן: מנצח תחרות 2015 נובאק ג'וקוביץ' נפגש במשחק הגמר עם סטאן ואוורינקה  והפסיד ב-5 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2015 פלאביה פנטה פרשה בתחרויות בסוף 2015. אנגליקה קרבר נפגשה במשחק הגמר עם קרולינה פלישקובה  וניצחה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 2015 פייר-יוג ארבה ניקולה מהו הודחו בחצי הגמר. ג'יימי מארי וברונו סוארס  נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג פבלו קרניו בוסטה וגילרמו גרסיה-לופס  וניצחו בשתי מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן דירוג הזוגות החזקות:
מנצחות תחרות 2015 מרטינה הינגיס וסניה מירזה  השתתפו בתחרות אך עם פרטנריות חדשות. בת'אני מאטק סנדס ולוציה שפרובה  נפגשו במשחק הגמר עם קרולין גרסיה וכריסטינה מלדנוביץ'  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הן ניצחו גם באליפות וימבלדון.
ישראל בתחרות
דודי סלע השתתף בתחרות הגברים. הוא הפסיד בסיבוב הראשון לפבלו קואבס מאורוגוואי ב-5 מערכות.
יוני ארליך השתתפה בתחרות זוגות גברים לצד סנטיאגו גונסאלס ממקסיקו. הם ניצחו בסיבוב הראשון בסיבוב השני הם נפגשו עם בוב ומייק בריאן מארצות הברית והפסידו בשתי מערכות.
רודף העכברים הראשי של הקבינט
רודף העכברים הראשי של הקבינט של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד (באנגלית: Chief Mouser to the Cabinet Office of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland) הוא תואר היתולי שניתן לאחדים מחתולי הבית של מעון ראש ממשלת בריטניה ברחוב דאונינג 10 בלונדון, בירת בריטניה. התואר, אותו מעניק ראש הממשלה, הוענק לראשונה ב-2011.
חתול בית הוחזק ברחוב דאונינג 10 או במשרד האוצר מאז ימי המלך הנרי השמיני. מסמכים ששוחררו לפרסום בבריטניה ב-2005 מכילים רשומות משנת 1929 ואילך. באותה שנה ניתנה הוראה במשרד האוצר להוציא כספי קופה קטנה "לשם החזקת חתול יעיל".
החתול בדאונינג 10 איננו משתייך בהכרח לראש הממשלה המכהן ושהותו שם אינה חייבת להיות חופפת לכהונתו. חתול הבית בעל השהות הארוכה ביותר עד כה היה וילברפורס (Wilberforce). הוא היה חתול הבית בשנים 1973–1986, בימי כהונתם כראשי ממשלה של אדוארד הית', הרולד וילסון, ג'יימס קלהאן ומרגרט תאצ'ר. במשך שנים מסוימות לא היה בדאונינג 10 חתול בית.
רודף העכברים הראשי כיום (2021) הוא החתול לארי. הוא הובא לדאונינג 10 ב-15 בפברואר 2011, שנתיים אחרי שקודמתו עזבה את המקום, והיה ל"רודף העכברים הראשי" הראשון. הוא נבחר על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון ובני משפחתו מקרב חתולים שהוחזקו בבית הכלבים והחתולים באטרסי. הדבר נעשה לאחר שצלמי תקשורת הבחינו בחולדות לפני מדרגות הכניסה לבית בדאונינג 10.
היפוליטוס מתבאי
היפוליטוס מתבאי (ביוונית: Ἱππόλυτος ὁ Θηϐαῖος) היה סופר ביזנטי מסוף המאה ה-7 או תחילת המאה ה-8. הכרוניקה שלו, שנשתמרה רק בחלקה, היא מקור חשוב במיוחד לכרונולוגיה של הברית החדשה.
קטעים שנשתמרו מפוזרים בכ-40 כתבי יד, ועוסקים בעיקר במשפחה הקדושה. על פי הכרוניקה של היפוליטוס, ישו נצלב בשנת 30 לספירה, ומרים, אמו של ישו חיה עוד 11 שנים, ומתה בשנת 41 לספירה.
הכרוניקה מצוטטת פעמיים ב"הערות כרונולוגיות קצרות" שקובצו תחת הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס החמישי (קיסר בשנים 741–775). אפיפאניוס הנזיר, שכתב בתחילת המאה ה-9, מציין את היפוליטוס כאחד מהמקורות עליהם נסמך אודות חיי הבתולה הקדושה. קטע אחר מוסר כי לאחר עליית ישו השמימה, המשיכה מרים להתגורר בירושלים בבית שנרכש על ידי יוחנן השליח באמצעות הירושה מאביו זבדי. מסורת זו אודות בית מרים בירושלים נזכרת לראשונה על ידי סופרוניוס מירושלים (מת בשנת 638). בהתבסס על עדויות כאלה, תקופת פעילותו של היפוליטוס הייתה בערך בין השנים 650 ל-750.
המהדורה הראשונה של חלקים שנשתמרו מהכרוניקה פורסמה על ידי עמנואל שלסטראטה בשנת 1692. הטקסט נערך שוב על ידי ז'אק פול מין ב-"Patrologia Graeca". מהדורה ביקורתית יצאה לאור בשנת 1898 בידי פרנץ דיקאמפ.
ליפשיץ
ליפשיץ (Lipschutz ,Lifszitz ,Lifshitz, Lipszyc ,Lifschitz) או שבעה עשר אופני איות אחרים, הוא שם משפחה יהודי אשכנזי. ייתכן שמקור השם בעיירה גלובצ'יצה (Głubczyce) שבדרום פולין (בגרמנית: Leobschütz). תפוצת היהודים הנושאים שם זה הייתה, לפני השואה, בעיקר בליטא, גליציה ומרכז פולין. משמעות השם ליפשיץ היא הבן של לוי, הבן של הלווים בתקופה המקראית. {{פירושונים|;אנשי מדע ואמנים
ראו גם
}}
Липшиц
מהירות חבורה
מהירות החבורה של גל או של חבילת גלים היא המהירות שבה מתקדמת מעטפת הגל במרחב. מהירות החבורה נקבעת על ידי יחס הנפיצה של משוואת הגלים המתארת את הגל.
הגדרה
מהירות החבורה של גל נגזרת מיחס הנפיצה שלו, שהוא הקשר בין התדירות הזוויתית לבין מספר הגל שלו:
או, במרחב התלת־ממדי, מהקשר בין התדירות הזוויתית לבין וקטור הגל:
אם יחס הנפיצה הוא ליניארי, כלומר קיים יחס ישר בין התדירות הזוויתית ומספר הגל: \omega=c k (כאשר c קבוע), אז מהירות החבורה שווה למהירות הפאזה, המוגדרת:.
אם מדובר בחבילת גלים בעלת רוחב סרט צר, מהירות החבורה היא המהירות שבה מתקדמת מעטפת הגל במרחב. עבור גל שמורכב מגלים סינוסיים בתחום רחב של תדרים בתווך דיספרסיבי תתרחש נפיצה: גלים בתדרים שונים יתקדמו במהירויות פאזה שונות, ולכן הצורה הכוללת של הגל תשתנה לאורך זמן כך שקשה להגדיר במדויק את מהירות החבורה.
המשוואה המתארת סכום של שני גלים סינוסיים במימד אחד בעלי אותה משרעת ובעלי תדירויות זוויתיות ומספרי גל שונים במעט היא: כאשר A משרעת הגלים, \omega התדירות הזוויתית של הגל האחד, ההפרש בין התדירויות הזוויתיות של הגלים, k מספר הגל של הגל האחד ו-\Delta k ההפרש בין מספרי הגל. אם הפרשי התדירויות ומספרי הגל קטנים, הסכום הוא סינוס בעל תדירות שהיא ממוצע התדירויות, מספר גל שהוא ממוצע מספרי הגל ומעטפת שמשתנה כקוסינוס בתדירות שהיא מחצית הפרש תדירויות הגלים ומספר גל שהוא מחצית הפרש מספרי הגל. תופעה זו נקראת פעימה והיא נפוצה באקוסטיקה.
מהירות הפאזה של הגל הנושא היא בקירוב מהירות הפאזה של הגלים הנפרדים:
מהירות הפאזה של הגל הנישא: זהו קירוב מסדר ראשון למהירות החבורה, ולכן הגל הנישא נע בקירוב במהירות החבורה.
נהוג לחשוב על מהירות החבורה כמהירות שבה הגל מעביר אנרגיה או מידע. ההשערה שתיתכן מהירות חבורה שונה ממהירות הפאזה הועלתה לראשונה על ידי ויליאם רואן המילטון ב-1839 ונחקרה על ידי ג'ון ויליאם סטראט ריילי בספרו מ-1877 שעסק בגלי קול.
גלים על פני מים
אבן המוטלת למרכז בריכה יוצרת גלי מים מעגליים שמתרחבים ומתרחקים ממקום הפגיעה, ומקום הפגיעה הופך שקט. הגלים המעגליים הם חבילת גלים המורכבת מתחום של אורכי גל. יחס הנפיצה של גלים כאלו הוא: כאשר g הוא תאוצת הכובד, h הוא עומק הבריכה, \rho היא צפיפות המים, ו-\sigma מתח הפנים של המים. מכאן שהגלים בעלי אורכי גל גדולים יותר נעים מהר יותר מהגלים בעלי אורכי הגל הקצרים יותר. עם זאת, כאשר הגלים הארוכים משיגים את חבילת הגלים ומתקדמים לפניה, הם דועכים בהדרגה. באופן דומה, כאשר הגלים הקצרים מפגרים ומתרחקים מהחבילה, גם הם דועכים, כך שהחבילה כמכלול שומרת על צורתה ומתקדמת במהירות קבועה - מהירות החבורה.
יחס נפיצה ליניארי
כאשר T המתיחות במיתר ו-μ מסת המיתר ליחידת אורך. מכאן, שמהירות החבורה של גל במיתר שווה למהירות הפאזה שלו:
גלי גרביטציה
יחס הנפיצה של גלי גרביטציה על פני מים עמוקים הוא: מהירות החבורה של גלים כאלו שווה למחצית מהירות הפאזה:
גלי דה ברויי
יחס הנפיצה של גל דה ברויי של חלקיק חופשי לא יחסותי הוא: מהירות החבורה שלו שווה לכפליים מהירות הפאזה:
ישראל מובשוביץ
הרב ישראל מובשוביץ (נפטר ה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966) היה איש תנועת המוסר, משגיח הסניף המרכזי של ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק ולאחר מלחמת העולם השנייה ממייסדי וראשי הישיבה בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בסלונים, הגיע ללמוד בישיבת נובהרדוק ודבק בסבא מנובהרדוק שהיה למורהו הרוחני. עם רבו זה נדד בכל נדודי הישיבה, ולאחר נישואיו התמנה כמשגיח בסניף המרכזי של רשת ישיבות נובהרדוק שעבר אז מהומל לביאליסטוק ובראשו עמד חתנו של "הסבא", הרב אברהם יפה'ן. בזכרונות תלמידיו התבלט הרב מובשוביץ בשלוותו. בראשית מלחמת העולם השנייה ארגן את מילוט בחורי הישיבה לווילנה והגיע עם הקבוצה האחרונה לעיר, ולאחר מכן לבירז'. הוא נקלע לשטח שנכבש בידי הסובייטים בראשית המלחמה והוגלה לסיביר. במחנות העבודה בסיביר המשיך לנהל באופן מחתרתי ישיבות בסגנון נובהרדוק ולאחר שחרורו הגיע לצרפת למחנה עקורים בפרבר הפריזאי באיי.
בהמשך היגר לארצות הברית, בה הקים עם הרב יפה'ן שניצל דרך שאנגחאי, את ישיבת "בית יוסף" נובהרדוק בניו יורק.
הרב מובשוביץ נפטר בה' באב ה'תשכ"ו, 22 ביולי 1966.
חנה לוי
חנה (Hannah) ויילר לוי (1914 – 2006) הייתה ציירת ישראלית, ילידת גרמניה.
ביוגרפיה
חנה (Hannah) ויילר לוי נולדה בברלין בשנת 1914. מגיל שבע החלה לצייר. בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל, כשנה לאחר אחותה הגדולה, רות.
בין השנים 1935–1937 למדה ציור בסטודיו של יעקב שטיינהרדט בירושלים. לאחר לימודיה אצל שטיינהרדט עברה לפתח תקווה ועבדה שם בקטיף עד שנת 1938. באותה תקופה ציירה מעט, בעיקר דיוקנאות של ילדות ונוף. בשנת 1938 התקבלה לאגודת הציירים והחלה להציג בתערוכות הכלליות. בתערוכה שנערכה במוזיאון תל אביב באותה שנה הציגה תמונת נוף ודיוקן. בשנת 1939 התגוררה בתל אביב. בין השנים 1940–1941 התגוררה במוצא והשתייכה לקבוצת "מוצא" שבין חבריה נמנו גם אביגדור סטימצקי, שמשון הולצמן, פנחס ליטבינובסקי, יצחק לוי ואחרים. במוצא ציירה בעיקר ציורי שמן של דיוקנאות ילדות, בהשפעת האקספרסיוניסטים הגרמנים.
בשנת 1944 נישאה לכנר והצייר יצחק לוי. בין השנים 1946–1949 התגוררו בני הזוג ברעננה ושם החלה לוי לצייר בצבעי מים. ברעננה חל מפנה ביצירתה כאשר הנוף החל לתפוס מקום מרכזי בעבודותיה. היא שבה להתגורר במוצא בשנים 1949–1953, ובשנת 1953 עברו בני הזוג להתגורר בקריית האמנים צפת. בסוף שנות החמישים החלה לצייר מופשט והרבתה לצייר נופים ודיוקנאות המשלבים הפשטה ופיגורטיביות. בין השנים 1960–1961 שהתה בפריז וציירה באקדמיה לאמנות 'גרנד שומייר'.
בשנת 1975 נפטר בעלה יצחק לוי. בין השנים 1978–1979 שהתה בסיטה בפריז במלגת שהייה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 השתייכה לקבוצת אקלים והציגה עם חברי הקבוצה בעיקר ציורי נוף גדולים, מופשטים, חצויים שתהום ביניהם. יצירתה בשנות השמונים ממשיכה לנוע בין הפיגורטיבי למופשט. תשומת לב מיוחדת מוקדשת בשנים אלו לגוף ובעיקר לפנים. כותרתם של ציורי הפנים מתקופה זו היא "my face" הנראים כתקריבים הניכרים במידת הפשטה רבה. הטיפול בבד בשנים אלו הוא אינטנסיבי. בציורים מופיעים כתמים וקווים שחורים, אדומים וורודים. לא אחת נראות בבד מחיקות וחריטות עדינות הפוצעות אותו. ככל הנראה אלו מבטאים את מצבה הבריאותי שהורע, בסוף שנות השמונים, ומצב רוחה באותה עת. בשנת 1994 עזבה לוי את צפת ועברה להתגורר במושב שדי חמד שבשרון בקרבת בני משפחתה, ילדיה של אחותה רות. שם נפטרה ונקברה בשנת 2006.
במהלך השנים, למרות הערכה הרבה לה זכתה בעיקר בקרב אמנים והביקורות המשבחות, נשכחה יצירתה של לוי. בשנת 2006 במסגרת התערוכה "12 אמנים - מבט שני" שאצרה אירית הדר במוזיאון תל אביב התגלתה מחדש. ביולי - אוגוסט 2016 הוצגו מספר עבודות מעזבונה בתערוכה "הסיפור שלה"- History of her story שאצרו ד"ר רות מרקוס ורותי חינסקי - אמיתי בבית האמנים בתל אביב. בספטמבר 2019 נפתחה במוזיאון הרצליה לאמנות התערוכה "חנה לוי: הפנים שלי", באוצרות רותי חינסקי אמיתי.
קו 10 (הרכבת התחתית של מדריד)
קו 10 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 10) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שנפתח בשנת 1961 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת הרכבת התחתית והרכבת הפרברית. הקו נוסע ברוב מסלולו מתחת לאדמה אך בפרברים הוא נוסע במסלול עילי. סמל המסלול של הקו הוא בצבע כחול ופועלות בו 20 תחנות על 24 קילומטר מקצה לקצה.
אף על פי שמספר הקו הוא 10 הקו נפתח בפועל מיד לאחר פתיחתו של קו 4 שנים רבות לפני פתיחתם של שאר הקווים שעוכבו זמן רב.
מסלול הקו
הקו החוצה את מדריד מצפון לפרברים הדרומיים של מדריד מתחיל את מסלולו בצפון העיר בסמוך לקו התפר המפריד בין מדריד לפרבריה. הקו יורד בקו כמעט ישר לכיוון מרכז העיר ומקשר בין תחנות וקווים רבים. ממרכז העיר פונה הקו במסלול מעט אלכסוני לכיוון דרום מערב העיר תוך שהוא נפגש בתחנות הצטלבות עם קווים רבים נוספים של הרכבת התחתית של מדריד ושל הרכבת הפרברית של מדריד. הקו מגיע עד לפרברים הדרומיים ביותר של מדריד. שם, בתחנת אלקורקון הוא נפגש עם קו 12 ושם גם נמצאת תחנתו הסופית.
דונטו ברמנטה
דונטו ברמנטה (באיטלקית: Donato Bramante; 1444 – 11 באפריל 1514) היה אדריכל וצייר איטלקי בתקופת שיא הרנסאנס. ברמנטה פעל בתחילת דרכו בעיקר במילאנו ובאורבינו ובהמשך בעיר רומא. אחד המבנים הידועים ביותר שתכנן (למעשה, רק חלק מהמבנה) הוא כנסיית פטרוס הקדוש.
ביוגרפיה
ברמנטה נולד למשפחת איכרים בכפר מונטה אברואלדו סמוך לאורבינו. הוא עסק תחילה בציור והיה מתפרנס מציור פרסקאות (ציורי קיר) כאשר הכיר והתלמד אצל הציירים מלוצו דה פורלי ופיירו דלה פרנצ'סקה. ברמנטה חי ועבד במילאנו בין השנים 1477–1499 ועבד על פרויקטים רבים. הוא תכנן ושיפץ כנסיות וחלקים שונים של כנסיות באזור מילאנו. בין השאר עבד על תכנון המגדל של קתדרלת מילאנו יחד עם לאונרדו דה וינצ'י. הקריירה של ברמנטה התקדמה במילאנו והוא היה לאדריכל החצר של הדוכס לודוביקו ספורצה עד 1499 כאשר עבר לרומא.
עבודותיו ברומא היו פחות קישוטיות ומעוטרות כפי שאופיינו בצפון איטליה. הוא הושפע מאוד מהאדריכלות הרומית והחל לתכנן בצורה נקייה והרמונית יותר, כמאפיין את אדריכלות הרנסאנס. הפרויקטים המוכרים ביותר שלו ברומא מאותה תקופה הם מנזר סנטה מריה דלה פאצה, הטמפייטו של סן פייטרו אין מונטוריו וסנטה מריה פרסו סן סטירו במילאנו.
בין השנים 1513-1503 עבד עבור האפיפיור יוליוס השני ותכנן מספר פרויקטים בוותיקן ביניהם בית המשפט וארמון קפריני. המבנה החשוב ביותר אותו תכנן היה כנסיית סן פייטרו על חורבות הבזיליקה של קונסטנטינוס שעמדה שם קודם, עוד מתקופת הקיסר קונסטנטינוס. ברמנטה נפטר בטרם השלים את מבנה חשוב זה. כנסיית סן פייטרו הושלמה לאחר מכן על ידי כמה אדריכלים שונים והתכנון המקורי שונה מספר פעמים.
ברמנטה נודע כאיש אשכולות שעסק אמנם בעיקר באדריכלות אך היה בעל הבנה מעמיקה גם בתחומים מדעיים ואמנותיים שונים. הוא עסק גם בהנדסה ובמוזיקה. הוא יישם ברבים מתכנוניו את חוקי הפרספקטיבה שהמציא רק כמה שנים לפניו פיליפו ברונלסקי. עבודותיו של דונטו ברמנטה הן דוגמאות טובות לסגנון הרנסאנס האיטלקי בשיאו.
הביוגרפיה של ברמנטה נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
וולוו B7R
וולוו B7R (בשוודית: Volvo B7R) הוא סדרת שלדות אוטובוסים המיוצרת על ידי וולוו אוטובוסים השוודית. הסדרה מיוצרת משנת 1997 ועד היום.
דגמי "וולוו B7R" מיועדים למרחקים ארוכים ומשרתים כ"אוטובוס תיירים", אך מיוצרת גם גרסה נמוכה עבור פעילות עירונית ובינעירונית.
מלבד שוודיה דגמי "וולוו B7R" מיוצרים בסין, ברזיל, הונגריה, הודו ואיראן.
בישראל
שלדות אלו בישראל הורכבו על ידי חברת מרכבים הישראלית וחברת סנסדוג'י הספרדית מ 2007 ועד למעבר למנועים בתקן יורו 6 ב 2016. בעת המעבר למנועים בתקינת יורו 6, הוחלט על הפסקת יבוא שלדות מסדרה זאת לישראל וייבוא שלדות B8R במקום.
שלדות אלו נמצאות בשימוש בקרב מספר מפעילות תחבורה ציבורית בישראל ביניהן קווים אשר נמצאת בבעלות יבואן וולוו בישראל, מטרופולין, סופרבוס, גלים ורמה תחבורה ציבורית גולן לצד מספר רב של חברות הסעים פרטיות ומועצות אזוריות.
חוריריות
אורח חיים וסביבות מחיה
גודלם נע ממספר מילימטרים ועד 20 סנטימטרים.
תרומתם למדע
החוריריות נפוצים במגוון רחב של סביבות ימיות מאזורי הגאות והשפל ועד לסביבות אוקיאניות, והשלדים שלהם מהווים את המרכיב העיקרי של המשקעים הנוצרים בסביבות אלו. נוסף על כך, אוכלוסייתם מכתיבה את מבנה המערכות הביולוגיות הימיות מעצם קיומם בתחתית שרשרת המזון. כבעלי חיים חד-תאיים הם מקיימים אינטראקציה ישירה עם גופי המים שבהם הם חיים, ועל כן הם רגישים עד מאוד לשינויים פיזיקליים, כימיים וביולוגים בסביבתם הכוללים בין השאר שינויים בעומק, במליחות, בטמפרטורה, זמינות המזון, ריכוז החמצן ועוד. מסיבה זו משמשים החוריריות כסמנים יעילים לשחזור שינויים אוקיינוגרפים ואקלימיים במרוצת ההיסטוריה של כדור הארץ.
תרומה נוספת לשחזור סביבתי טמונה בשלד הקלציטי, המצוי אצל חלק ממיני החוריריות. אנליזות של איזוטופים יציבים של פחמן וחמצן המרכיבים את השלד מהווים אמצעי ישיר לשחזור טמפרטורת מים, זרמים, רמת פוריות, שטף אורגני ועוד.
פורמיניפרים בנתוניים רגישים לשינויים סביבתיים המתרחשים בקרקעית הים ועל כן משמשים ככלי חשוב לשחזור התנאים ששררו בקרקעית הים. הפרמטרים החשובים ביותר לאפיון תנאי החיים בקרקעית הים הם השטף האורגני וריכוז החמצן.
פורמיניפרים פלנקטונים מהווים מדד רגיש לתנאים בעמודת המים העליונה. הגורמים העיקריים המשפיעים על הרכב המאספים ונפיצותם הם יחסי טריפה, זמינות מזון, תחרות, עומק, רמות פרודוקטיביות, טמפרטורה ועוד. נוסף על כך, האבולוציה הקצרה יחסית של מספר מיני פורמיניפרים פלנקטונים הופכת אותם לכלי יעיל ומדויק לחלוקה ותארוך של תקופות גאולוגיות, בסלעים שבהם הם נמצאים.
לאחר גילויו אאוזואון קנדי היה נחשב למאובן בין הקדומים בעולם, אך כיום הדעה היא שמשובר בסלע.
מיון
המיון המודרני של החוריריות נעשה על ידי ולריה מיכאלביץ' ב-2013:
כיום ישנם שינויים רבים בתוך הקבוצה Rhizaria ויש ההופכים את הRetaria למערכה ואת החוריריות לתת-מערכה.
משה הדר (פומי)
משה הדר (פומי) (שמו המקורי: משה פומרנץ; אוגוסט 1926 – 28 בנובמבר 2015) היה טייס, סופר, עיתונאי, עורך, תסריטאי ופרסומאי ישראלי, אחד מוותיקי חיל האוויר הישראלי וממעצבי תדמיתו.
ביוגרפיה
נולד כבן יחיד לברכה לבית זיבנברג ולאהרון פומרנץ וגדל בתל אביב. אביו היה חלוץ יליד פולין, שעלה לארץ ישראל בשנת 1921 ועבד כמנהל עבודה במשרד לעבודות ציבוריות ולאחר מכן ב"סולל בונה". כשהיה בן ארבע נפטר אביו בגיל 29, משחפת. גדל בשכונת הפועלים א' (בשדרות קק"ל 3) ולמד בבית החינוך לילדי עובדים. מילדותו זכה בכינוי "פומי". היה איטר ואולץ בידי המורים לכתוב ביד ימין. היה בן-בית אצל משפחת בן-גוריון, שהתגוררה בשדרות קק"ל 17. בספטמבר 1944 התגייס כנוטר למשטרת היישובים העבריים. בספטמבר 1946 סיים הכשרה מקצועית בתחום המסחר. בשנת 1947 הצטרף למועצה הכללית לתעופה העברית. במאי 1948 התגייס לחיל האוויר. בספטמבר 1950 נשא לאישה את בלה (מודי) לבית לוין, אותה הכיר ב-1949 כאשר שירתה כמרכזנית במפקדת חיל האויר ביפו (אז במלון "הירקון"). עבד כעורך בטאון חיל האוויר משנת 1948, אולם זכה במינוי רשמי ב-1950. שימש בתפקיד זה במשך 28 שנה. היה אחראי על מכלול הפרסום וההסברה של החיל.
בשנת 1955 עברת פומרנץ את שם משפחתו ל"הדר" (פומרנץ בלועזית הוא תפוז), כיוון שבתחילת 1955, התבקש כקצין לייצג את חיל האוויר בפסטיבל סרטי תעופה בצרפת. בנובמבר 1958 השתחרר משירות הקבע בדרגת רב-סרן והמשיך בתפקידו כעורך כאזרח עובד צה"ל. הוא החליט על צעד זה כי רצה לשמור על חופש פעולה יצירתי ללא ההגבלות של קצין צבא. בשנת 1960 טבע את הסיסמה "הטובים לטיס". הסיסמה האליטיסטית עוררה מחלוקות רבות, אחת המפורסמות שבהן הייתה בין נתן אלתרמן, שתמך בה, לבין נתן רוטנשטרייך, שהתנגד לה. בכל זאת, גרמה הסיסמה לרבים להצטרף לחיל האוויר. השתתף בקורס התסריטאים הראשון בקיץ 1964 שהעביר קארל פורמן במסגרת השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הפיק סרטים וכתב תסריטים לסרטי ההסברה לחיל:
בחייו האזרחיים כתב תסריטים לסרטי עלילה ועשרות סרטי פרסומת. טבע עשרות סיסמאות פרסום, עמד מאחורי מספר מערכות בחירות לכנסת ופרסם טורים הומוריסטים בעיתונים השונים תחת השמות: ״פחים קטנים״, ״קריעת כיוון״, ״בסימן קריעה״, ״החצי השני״, ״חדשוט״, ״על נהרות בברלי–הילס״ ואחרים.
ב-1976 זכה בפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי לסרטי פרסומת בניו-יורק, על סרט פרסומת לאמקור. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 החליט עם רעייתו לעבור להתגורר בארצות הברית.
הלך לעולמו בגיל 89 בלוס אנג'לס. הותיר אחריו את רעייתו, בלה, בן (רוני), בת (אתי) ונכדים.
החשמלית הנוסטלגית
החשמלית הנוסטלגית (טורקית Nostalji tramvayı) היא חשמלית הפועלת לאורך שדרות איסטיקלל (İstiklal Caddesi) ברובע טקסים (Taksim) שבחלקה האירופי של איסטנבול שבטורקיה, ובקדקוי (Kadıköy) בחלק האסייתי של העיר.
היסטוריה
ב-3 בספטמבר 1869 החלו הקרוניות הראשונות לנוע ברחובותיה של איסטנבול. במהלך חלקה השני של המאה ה-19 התפשט השימוש בקרוניות שהיו רתומות לסוסים ברחבי העיר כולה - הן בצידה האירופי והן בזה האסייתי. במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 הלאים משרד הביטחון של האימפריה העות'מאנית את הסוסים לטובת המאמץ המלחמתי, והעיר נותרה ללא שירותי קרוניות משך למעלה משנה. ב-1939 הולאמו הקרוניות והועברו לרשותה של העירייה. הן המשיכו לפעול בחלקה האירופי של העיר עד 1961 וב-1966 הופסקה פעולתן גם בצידו האסייתי של הבוספורוס.
שובן של החשמליות
לקראת סוף שנת 1990 חודשה פעילותו של קו החשמלית T5 הנמתח לאורכה של מסילה בת 1,640 מטר בשדרות איסטיקלל, ומוביל מכיכר טקסים אל טפבשה (Tepebaşı). מאז חניכתה של הרכבת התחתית של איסטנבול בשנת 2000 ופוניקולר קבאטש-טקסים בשנת 2006 מקשרת החשמלית בין תחנת טקסים של קווים אלה לתחנה העליונה של הפוניקולר ההיסטורי הידוע כטונל. עם זאת החשמלית מובילה כ-6,000 איש ביום בלבד וחלקם הגדול תיירים. החשמלית מופעלת על ידי חברת "החשמליות והטונל של איסטנבול" (İstanbul Elektrik Tramvay ve Tünel, İETT).
הצלחתו של קו שדרות איסטיקלל הביאה להפעלתו המחודשת של קו קדקיי-מודה (Kadıköy-Moda) בחלקה האסייתי של העיר ב-1 בנובמבר 2003. קו זה המסומן כ-T3 נוסע במעגל לאורך 2.6 קילומטר ועוצר בעשר תחנות. הוא מוביל כ-2,000 נוסעים ביום, ו-4 החשמליות שנמצאות בשירות, יוצאות מידי עשר דקות לערך להקפה הנמשכת כ-21 דקות. חשמלית זו מופעלת על ידי חברת "תחבורת איסטנבול בע"מ" (İstanbul ulaşım a.ş.) והיא עוצרת גם ברציף אוטובוסי הים של קדקיי.
מונו (תוכנה)
מונו (באנגלית: Mono) הוא מיזם קוד פתוח שמובילה חברת נובל, ומטרתו ליצור סביבת כלי פיתוח לסביבת .NET כפי שהוגדרה בתקן ECMA.
מונו דומה במטרותיו לפרויקט הקוד הפתוח DotGNU Portable .NET.
רוב המשתמשים בסביבת מונו הם מפתחי קוד פתוח המבקשים לפתח בכלי RAD (Rapid Application Development), כפי שמאפשרת סביבת .NET אך מבלי להגביל את הפיתוח למערכת Windows בלבד.
קוד הפרויקט מופץ תחת תנאי הרישיונות GPL, LGPL ו-MIT.
היסטוריה
מונו התחיל כפרויקט של מיגל דה איקזה. כאשר החברה שלו Ximian חיפשה דרך לשפר את הפרודקטיביות של תהליך כתיבת התוכניות הם החליטו להשקיע בכתיבת כלים לכתיבת סי שארפ בלינוקס, ובשל מחסור בכח אדם, הכריזו ביולי 2001 על פרויקט הקוד-פתוח מונו. כשלוש שנים לאחר מכן ב-2004 הוכרזה גרסה 1.0 של מונו (שבספרדית משמעותו קוף).
הסבר טכני
בבסיס מונו עומדים: המהדר של C#, המכונה הווירטואלית וספריות הבסיס (וכל אלו עומדים בתקני ECMA) לצד כלי הפיתוח שבבסיסם נועדו לסביבות: GNOME ו-GTK, הכוללים בין היתר: ספריות ממשק משתמש גרפי, אינטגרציה עם מערכת ההפעלה, תמיכה ב-XML, תמיכה במסדי נתונים ועוד. לבסוף יש את רכיבי התאימות מול הרחבות של מיקרוסופט לשפה (שאינם חלק מתקן ECMA) וכוללים בין היתר: תמיכה ב־ADO.NET, ASP.NET, Windows.FORMS ועוד.
זכויות יוצרים
בשל אי-בהירות בסוגיית זכויות היוצרים עבור חלק מרכיבי .NET של מיקרוסופט, ישנם מפתחים המעדיפים להשתמש בהרחבות החופשיות שיש למנגנונים כמו GTK# במקום ל־Windows.FORMS (הדבר אינו מהווה בעיה לעבודה מכיוון שיש מימושים של ספריות אלו למרבית מערכות ההפעלה, אך ייתכן וייווצרו בעיות תאימות כאשר ישתמשו בקוד שנכתב ספציפית רק למוצרי מיקרוסופט כמו Visual C#).