cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניאלה מונה
קריירה
בשנת 2011 גילמה את טוטי בסדרת הסרטים המקוריים של ניקלודיאון "קסם של הורים - הסרט: טימי טרנר, תתבגר!" (2011), "קסם של הורים - הסרט: חג המולד" (2012) ו"קסם של חופשה" (2014), אשר מבוססים על סדרת הטלוויזיה "קסם של הורים".
ב-2012 שיחקה בסדרה "סופר נינג'ה" את קלריסה בתפקיד אורח. בשנת 2016 שיחקה למשך 10 פרקים בקומדיית מצבים "בייבי דאדי" ברשת ABC Family, וגילמה את סאם.
חיים אישיים
בדצמבר 2017 התארסה מונה לאנדרו גרדנר לאחר שבע שנות זוגיות.
ב-29 בספטמבר 2019 הודיעה מונה על לידת בנם, ג'יו ג'יימס, באינסטגרם. בספטמבר 2020 אישרה מונה כי היא וגרדנר מצפים לילדם השני, ילדה שתיוולד בתחילת 2021 וכיום לדניאלה ולבעלה יש שני ילדים.
ניקו מק'בריין
מייקל הנרי "ניקו" מק'בריין (Michael Henry "Nicko" McBrain, נולד ב-5 ביוני 1952) הוא מוזיקאי ומתופף אנגלי הידוע בעיקר בתור המתופף של להקת ההבי מטאל המצליחה איירון מיידן.
לפני איירון מיידן, תופף מק'בריין עבור הגיטריסט הקנדי Pat Travers ועבור להקת הרוק הצרפתית Trust.
הוא הצטרף לאיירון מיידן ב-1982 ותופף בכל אלבומי האולפן מאז האלבום Piece of Mind שיצא בשנת 1983. מק'בריין גם גילם את השטן בווידאו קליפ לשיר The Number of The Beast של איירון מיידן שיצא בשנת 1982 עוד לפני שהצטרף ללהקה.
אדוארדו דה סילבה
אדוארדו דה סילבה (נולד ב-25 בפברואר 1983 בריו דה ז'ניירו) הוא כדורגלן עבר קרואטי-ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה מקצוענית
בגיל 15 עבר אדוארדו, אז שחקן אלמוני וחובבני, מברזיל לקרואטיה לעיר זאגרב ופנה למועדון הכדורגל דינמו זאגרב במדיה שאלה יבחנו אותו כדי שזה יצטרף למועדון. במועדון התרשמו מהשחקן והחתימו אותו על חוזה אך השאילו אותו תחילה למועדון הנוער של קבוצת בנגו הברזילאית למשך עונה אחת. לאחר שחזר מההשאלה בברזיל שיחק אדוארדו במדי קבוצת הנוער של דינמו זאגרב עד שעלה לבוגרים לראשונה בעונת 2001/2002, אז הוחלט להשאילו לקבוצה אחרת בקרואטיה כדי שיצבור דקות משחק והוא הושאל לקבוצת אינטר זאפרשיץ', אז בליגת המשנה בקרואטיה. במהלך עונת 2002/03, בה שיחק באינטר, הבקיע אדוארדו עשרה שערים ב-15 משחקים בהם שותף ולכן הוחלט בדינמו זאגרב לשלבו בקבוצה.
בעונת 2003/04 חזר אדוארדו לדינמו זאגרב וזכה למקום בהרכב הפותח של הקבוצה ונבחר לשחקן המצטיין בכדורגל הקרואטי לשנת 2004. אדוארדו זכה למעמד חזק בדינמו זאגרב, עימה שיחק גם במוקדמות ליגת האלופות והיה לשחקן הראשון שהבקיע נגד ארסנל באצטדיון האמירויות במסגרת בינלאומית אי פעם, אך לצערה של דינמו זאגרב, שני המשחקים הסתכמו ל-1–5 לטובת ארסנל וזו עלתה לשלב הבא. גם בגביע אופ"א שיחק אדוארדו וכבש במדי זאגרב, כולל שני הגולים בהפסד הכולל 2–5 לקבוצת אוסר הצרפתית.
ב-3 ביולי 2007 עבר אדוארדו לקבוצת ארסנל האנגלית והנהלת הקבוצה הצליחה לסדר לו סידור עבודה באנגליה, בשל אי-היותו תושב האיחוד האירופי. בארסנל הבקיע אדוארדו את שער הבכורה שלו בשלב השלישי של מוקדמות ליגת האלופות, נגד ספרטה פראג הצ'כית.
ב-23 בפברואר 2008 אדוארדו נפצע במהלך משחק ליגה נגד בירמינגהאם לאחר תיקול חריף של מרטין טיילור שהורחק בכרטיס אדום. אדוארדו שבר את רגלו ונעדר ללמעלה משנה. ארסן ונגר, מנג'ר ארסנל, הגיב לדברים: "טיילור לא צריך לשחק כדורגל יותר". לאחר מכן, ונגר התנצל על דבריו וטען שהם 'מוגזמים'.
דה סילבה חזר לשחק במשחק מול קארדיף סיטי במסגרת שמינית גמר גביע ה-FA ב-17 בפברואר 2009, ואף כבש צמד בניצחון קבוצתו בתוצאה 0–4. עם זאת, לאחר המשחק התברר שהוא סובל פעם נוספת מפציעה בשריר הסובך, ובעקבות כך נעדר למשך שבועיים.
ב-21 ביוני 2010 חתם אדוארדו בקבוצת שחטאר דונצק מאוקראינה. דה סילבה זכה העם הקבוצה בארבע אליפויות רצופות (בין 2011 ל-2014) ושלושה גביעים רצופים (בין 2011 ל-2013). כמו כן, זכה אדוארדו עם הקבוצה בסופר קאפ האוקראיני בשנת 2012.
ב-17 ביולי 2014 חתם בשורות קבוצת פלמנגו הברזילאית.
ב-10 ביולי 2015 חזר לשחטאר דונצק לעונה וחצי שבסופה שוחרר מהקבוצה. ב-1 במרץ 2017 חתם באתלטיקו פרנאאנסה. ב-4 בינואר 2018 חתם בלגיה ורשה הפולנית. כעבור שנה, במהלכה לא הבקיע אף שער ב-10 הופעות בליגה הפולנית, עזב את הקבוצה.
בנבחרות קרואטיה
בשנת 2002 זכה אדוארדו לזימון בכורה לנבחרת קרואטיה עד גיל 21 לשלב המוקדם לפני אליפות אירופה 2004, אז שיחק אדוארדו מספר משחקים והבקיע רק שער אחד, נגד נבחרת סרביה ומונטנגרו עד גיל 21. אדוארדו אף זכה לזימון לטורניר מוקדמות אליפות אירופה ב-2006, אז הבקיע שבעה שערים בקמפיין בו הפסידה נבחרתו בפלייאוף לפני האליפות מול סרביה ומונטנגרו בתוצאה 2–5 כאשר את שני השערים לזכות קרואטיה מבקיע אדוארדו. בסך הכל רשם אדוארדו 12 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של קרואטיה והבקיע עשרה שערים.
אדוארדו נכלל בסגל הנבחרת הקואטית גם במסגרת יורו 2012 ובמונדיאל 2014 כשאחריו הודיע על פרישה מהנבחרת.
אגרגציה
אגרגציה היא מצב של מערכת קולואידית בלתי יציבה. יציבות המערכת תלויה בכך שלא יתרחש שינוי בגודל החלקיקים כתלות בזמן. לפיכך, כאשר ישנו שינוי בגודל החלקיקים ניתן לומר שהמערכת אינה יציבה.
במערכת קולואידית שאינה יציבה נוטים החלקיקים להתקרב על מנת ליצור אגרגט (חלקיק גדול המורכב ממספר חלקיקים קטנים). האגרגציה נחלקת לשניים: פלוקולקציה שהיא מצב הפיך בו ניתן לחזור למערכת יציבה (בה החלקיקים מופרדים) על ידי השקעת כוחות גזירה מעטים, כגון טלטול המערכת. קואגולקציה לעומת זאת, היא מצב בו האגרגציה אינה הפיכה ולרוב לא ניתן להפריד את החלקיקים בחזרה למערכת יציבה.
סכום כוחות המשיכה והדחייה בין החלקיקים יכתיבו את הימצאות המערכת במצב של פלוקולקציה או אגרגציה. כאשר מתקבל אגרגט עם מרחק גדול יותר בין החלקיקים קל להפריד ביניהם חזרה והמערכת נמצאת במצב של פלוקולקציה. מאידך, ככל שהחלקיקים מתקרבים זה לזה הם "מרגישים" יותר ויותר כוחות משיכה ועשויים להגיע לבור אנרגטי עמוק בו ההיקשרות היא בלתי הפיכה (קואגולקציה).
See U Later
See U Later (בעברית: נראה אותך מאוחר יותר) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, מתוך המיני-אלבום השני שלה, Square Up. השיר יצא לאור ב-15 ביוני 2018, על ידי חברת התקליטים YG אנטרטיינמנט, ביחד עם שאר שירי המיני-אלבום.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טדי פארק והופק על ידי אר. טי ו-24 שהפיקו עבור בלאקפינק את להיטיה הגדולים ביותר, כדוגמת "Ddu-Du Ddu-Du" שיצא בשנת 2018, "Kill This Love" שיצא בשנת 2019, ו-"How You Like That" שיצא בשנת 2020. השיר מכיל בתוכו את סוגת הקיי-פופ.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50 מיליון השמעות.
הצלחה
למרות שלא יצא כסינגל, זכה השיר להצלחה רבה ברחבי העולם. במצעד 100 השירים החמים של קוריאה הדרומית הגיע למקום העשירי. במצעד ה-Gaon של המדינה זכה להצלחה פחותה כאשר הגיע למקום ה-26. במצעד שירי העולם הדיגיטליים הגיע למקום ה-12.
ארנסט קרמר
ארנסט קרמר (גרמנית: Ernst Cramer; 28 בינואר 1913 – 19 בינואר 2010) היה עיתונאי גרמני-יהודי.
See U Later
הצלחה
האודיו של השיר הועלה ליוטיוב ב-15 ביוני 2018, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-15 מיליון צפיות.
שי מיטשל
שאנון אשלי גרסיה "שיי" מיטשל (באנגלית: Shannon Ashley Garcia "Shay" Mitchell; נולדה ב-10 באפריל 1987) היא שחקנית ודוגמנית קנדית. מוכרת מתפקידה כאמילי פילדס בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות" מבית Freeform, ובעונתה הראשונה של הסדרה "את" מבית נטפליקס.
ביוגרפיה
מיטשל נולדה במיסיסוגה, אונטריו שבקנדה, לאם פיליפינית ולאב מרקע נוצרי ממוצא סקוטי ואירי. כבר כשהייתה ילדה התעניינה מיטשל באמנויות הבמה, ודיווחה להוריה שהיא מתכוונת לעסוק בהן בתור קריירה. מיטשל החלה ללמוד ריקוד בגיל חמש, כאשר היא וכמה מחברותיה לשיעור התחרו מול כמה קבוצות ריקוד אחרות מבתי ספר שונים.
בגיל עשר משפחתה של מיטשל עברה לוונקובר, קולומביה הבריטית שבקנדה. כשנה לאחר המעבר, סוכנות דוגמנות בינלאומית ערכה ליהוק לדוגמניות בגיל ההתבגרות ובטרום גיל ההתבגרות. מיטשל הייתה אחת מהבנות שנבחרו.
קריירה
עד סוף שנות העשרה שלה, מיטשל הספיקה לדגמן לכמה קמפיינים שונים, שהתקיימו בין היתר בבנגקוק, הונג קונג וברצלונה. היא חזרה לטורונטו כדי ללמוד משחק. לאחר שחתמה על חוזה עם סוכנות שחקני תיאטרון, מיטשל הופיעה בדרמת הנעורים הקנדית "דגראסי: הדור הבא" והמשיכה לדגמן לקמפיינים שונים. בשנת 2009, היא התארחה בפרק בסדרה "דגראסי", והופיעה בקליפ של שון פול לשיר "Hold My Hand".
בשנת 2010, החלה להופיע בתפקיד אמילי פילדס בסדרת הדרמה "שקרניות קטנות" מבית Freeform (לשעבר ABC Family), שאליה נבחנה במקור לתפקיד של ספנסר. באותה שנה היא הופיעה בארבעה פרקים בסדרה של דיסני XD "ארון סטון", והתארחה בפרק בסדרת הטלוויזיה "רוקי בלו" ודגמנה לחברת הביגוד האמריקאית "אמריקן איגל אאוטפיטרס".
בינואר 2011 מיטשל חתמה על חוזה דוברות של "פנטן" עם "פרוקטר אנד גמבל". באותה שנה היא זכתה בפרס הוליווד הצעירים בקטגוריית "צוות השנה" על הסדרה "שקרניות קטנות". בשנת 2012, היא התארחה בפרק בסדרה "Glee". בשנת 2013, היא שיחקה את מריסה בסרט הקצר "Immediately Afterlife".
בשנת 2016 שיחקה לראשונה בסרט הקולנוע "Dreamland", לצדם של ג'ייסון שוורצמן ובוורלי ד'אנג'לו. שיחקה גם את דמותה של טינה בסרטו של גארי מרשל "יום האם" בכיכובן של ג'ניפר אניסטון, ג'וליה רוברטס וקייט הדסון. ביוני 2016 מיטשל הופיעה בקליפ לשירו של ניק ג'ונאס "Under You", שנכלל באלבומו השלישי "Last Year Was Complicated".
במאי 2017 הופיעה בקליפ לסינגל הבכורה של כוכב המדיה החברתית לוגאן פול, "Help Me Help You" בו משתתפת להקת הבנים Why Don't We. בספטמבר 2017 לוהקה לתפקיד הראשי לסדרת הטלוויזיה של ABC "Heiresses", שעובד מהספר בעל אותו השם מאת שרה שפרד. לסדרה עדיין איך תאריך עלייה לשידור.
בשנת 2018 גילמה את פיץ' סלינג'ר בסדרת המתח של רשת Lifetime, "You" בכיכובו של פן בדג'לי. עוד באותה שנה שיחקה את התפקיד הראשי בסרט האימה "הדיבוק של האנה גרייס", את דמותה של מייגן ריד, שוטת לשעבר שעובדת בחדר המתים ומגלה שם דברים אפלים ומסתוריים. ביוני 2018 השתתפה בוידאו קליפ לשירו של דרייק, "In My feelings", מתוך אלבומו החמישי "Scorpion".
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית של רשת הולו "פני בובה", לצידן של קאט דנינגס וברנדה סונג, את דמותה של סטלה קול, חברתה הטובה של ג'ולס מימיהן בקולג'.
חיים אישיים
ב-1 בינואר 2019 חשפה מיטשל בחשבון האינסטגרם שלה כי עברה הפלה בשנת 2018. ב-28 ביוני 2019, חשפה מיטשל בחשבון האינסטגרם שלה ובערוץ היוטיוב שלה שהיא מצפה לילד ראשון, תינוקת, עם הבן זוג שלה מאט בבל. ב-20 באוקטובר 2019 היא הודיעה על הולדתה של בתה הראשונה, אטלס נואה ובמאי 2022 נולדה לה בת שנייה בשם רום באבל.
ארנסט קרמר
ביוגרפיה
קרמר נולד באאוגסבורג שבגרמניה, בנו של מרטין קרמר, שהיה ב-1922 ממיסדי החברה הספרותית של אאוגסבורג יחד עם ברטולט ברכט. ב-1933 היה ממיסדי תנועת הנוער הפדרלי הגרמני (Bund Deutsch-Jüdischer Jugend, תנועת נוער ציונית). לאחר מכן היה קרמר עוזרו של ד"ר קורט בונדי, שהיה מנהל חוות הלימוד היהודית גרוס ברזן, חווה שהקימה הנציגות הארצית של יהודי גרמניה ב-1936 ובה הוכשרו בני נוער יהודים לעבודות חקלאיות לקראת עזיבתם את גרמניה עקב הרדיפות הנאציות. ב-1938 נאסר קרמר במחנה הריכוז בוכנוואלד למשך כשישה שבועות והנאצים שיחררו אותו בתנאי שיהגר מהמדינה. הוא עזב לארצות הברית, שם עבד בחווה תקופה קצרה ולאחר מכן עבד באוניברסיטת סטנפורד. גם אחותו הלן הצליחה לברוח לארצות הברית, אולם אביו, אמו ואחיו נרצחו בשואה.
קרמר הצטרף לצבא ארצות הברית ונשלח כחייל אמריקאי לאירופה בשנת 1942 שם השתתף בפלישה לנורמנדי ובשחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד. באפריל 1945, הצטרף לממשל הצבאי שהוקם בגרמניה לאחר המלחמה.
הוא החל לשמש בשנת 1948 כסגן עורך של כתב-עת שהפעילו הכוחות האמריקאים בשפה הגרמנית בשם Die Neue Zeitung עד לשנת 1954 ולאחר מכן עבד בסוכנות ידיעות. בשנת 1958 הצטרף לבית ההוצאה לאור "אקסל שפרינגר" כסגן עורך של העיתון היומי Die Welt, והמשיך לעבוד בהוצאה זו עד ליום מותו. לאחר מותו של שפרינגר מונה ליו"ר קרן אקסל שפרינגר.
בשנת 1994 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן. ב-1996 קיבל את מדליית ליאו בק.
קרמר נישא למריאן אונטרמייר, בת עיר הולדתו והיה אב לשתי בנות. נפטר ב-19 בינואר 2010 בברלין, עשרה ימים לפני יום הולדתו ה-97.
חופש אקדמי
חופש אקדמי (בלטינית: Libertas scholastica) הוא החופש המוקנה למורים, תלמידים ומוסדות אקדמיים לחתור להרחבת הידע באשר הוא, זאת ללא התערבות חיצונית לא עניינית. בהגדרה מצמצמת, חופש אקדמי הוא החופש לעסוק בכל מגוון הפעילויות הכרוכות ברכישת ידע, כולל בחירת נושאי המחקר, קביעת נושאי ההוראה בכיתה, הצגת ממצאי מחקר לעמיתים ופרסום ממצאים ומסקנות של מחקרים. עם זאת, אף לחופש אקדמי יש גבולות. בארצות הברית, בהתאם ל"הצהרה על חופש אקדמי וקביעות משנת 1940", על מורים להיזהר ולהימנע מנושאים במחלוקת שאינם קשורים לנושא עיסוקם. כאשר מורה מדבר בפומבי או מפרסם דבריו בכתב, עליו ליהנות מחופש להביע את דעותיו ללא מורא מצנזורה מוסדית או מצעדי משמעת, אולם על המורה להפגין ריסון עצמי ולהדגיש כי אינו מביע את דעות המוסד שבו הוא מלמד. קבלת קביעות במשרה במוסד אקדמי מגינה על המורים בכך שהיא מבטיחה שניתן לפטר מורה אך ורק בגלל נימוקים מתאימים, למשל חוסר יכולת מקצועית בולטת או התנהגות הראויה לגינוי על ידי הקהילה האקדמית עצמה.
ההיגיון בחופש אקדמי
התומכים בחופש אקדמי מאמינים כי החופש לחקור המוקנה לתלמידים ולחברי סגל אקדמי, הוא מרכיב מהותי להגשמת מטרות האקדמיה. קהילות אקדמיות הן מטרה תכופה לניסיונות כפייה הודות ליכולתן לעצב ולשלוט בזרימת מידע. כאשר אנשי אקדמיה מנסים ללמד או להפיץ ברבים אידיאלים או עובדות שאינן נוחות לקבוצות פוליטיות מסוימות או לרשויות השלטון, הם עלולים למצוא עצמם מטרה לניסיונות להשחיר פניהם, לפטרם ממשרתם, לשלילת חירותם, או אפילו לאיומים על חייהם. כך למשל הסוציולוג המצרי סעד א-דין אבראהים, פרופסור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, נעצר בשנת 2000 במצרים ונכלא למשך למעלה משנה, בשעה שהיה מעורב ביצירת סרט דוקומנטרי על אי-סדרים במערכת הבחירות במצרים.
חופש אקדמי בישראל
סקירה על היבטים של חופש אקדמי בישראל (ובעולם) ניתן לקרוא במסמך שהפיץ מרכז המחקר והמידע של הכנסת בשנת 2010. החופש האקדמי בישראל מעוגן בחוק המועצה להשכלה גבוהה. סעיף 15 בו קובע ש-"מוסד מוכר הוא בן חורין לכל ענייניו האקדמיים והמינהליים, במסגרת תקציבו, כטוב בעיניו. בסעיף זה, "עניינים אקדמיים ומינהליים" – לרבות קביעת תוכנית מחקר והוראה, מינוי רשויות המוסד, מינוי מורים והעלאתם בדרגה, קביעת שיטת הוראה ולימוד, וכל פעולה מדעית, חינוכית או משקית אחרת". הגוף שאמור לעמוד על משמר החופש האקדמי, כמו גם שמירה על רמה אקדמית נאותה במוסדות הלימוד הוא המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג). מועצה זו מורכבת מאנשי אקדמיה המשמשים כפרופסורים באוניברסיטאות, ומאנשי ציבור, כשבראש המל"ג עומד שר החינוך. לרשות המל"ג עומדת זרוע ביצועית שנקראת "הוועדה לתכנון ותקצוב" – ות"ת, שעוסקת בעיקר בעניין תיקצוב האוניברסיטאות וקביעת נוהלים והנחיות רלוונטיים לענייני תקציב ושכר. גוף נוסף שאמור לעמוד על משמר החופש האקדמי הוא "ועד ראשי האוניברסיטאות" – ור"ה שהוא גוף וולנטרי, אך בעל משקל בהשפעתו על עבודת המל"ג והות"ת. כוח נוסף שאמור לעמוד על משמר זה הוא חברי הסגל האקדמי במוסדות להשכלה גבוהה אשר באמצעות ועדי העובדים שלהם, ובאמצעות פעילות אישית של כל אחד מהם, יכולים לנסות ולהשפיע על שמירת החופש האקדמי.
סביב שנת 2017 פרץ ויכוח עז בסוגיית החופש האקדמי, בעקבות התבטאויות פוליטיות קיצוניות של מספר חברי סגל אקדמי באוניברסיטאות. הרוב המכריע של ההתבטאויות השנויות במחלוקת היו כאלה שקראו לחרם אקדמי על ישראל, או תמיכה בארגונים התומכים בחרם כלכלי ואקדמי על ישראל. השאלה שעמדה במוקד הסערה הייתה, האם לחבר סגל אקדמי (להלן פרופסור) שמור עקרון חופש הביטוי, או שכאשר הוא עוטה אצטלה של פרופסור, אסור לו להביע עמדה פוליטית שעשויה לזהות את העמדה עם המוסד שהוא לכאורה מייצג. על אחת כמה וכמה, האם מותר לפרופסור להביע עמדה פוליטית בעת הוראתו, ואף לזמן נציגים של גופים פוליטיים להרצות בשיעוריו, מבלי לשמור על איזון בין המוזמנים ? על רקע זה, ביקש שר החינוך אז נפתלי בנט (בשנת 2017) מפרופ' אסא כשר, לחבר קוד אתי אקדמי לאוניברסיטאות, קוד שאישר המל"ג במרץ 2018. ברם האוניברסיטאות, למעט אונ' בן-גוריון בנגב שכבר היה לה קוד אתי אקדמי שכלל גם את סוגיית חופש הביטוי, סירבו לאמץ קוד זה בטענה לפגיעה בחופש האקדמי.
חופש אקדמי לתלמידים
מקורו של רעיון החופש האקדמי כאחת מזכויות התלמיד, הוא בגרמניה. על פי הדגם הגרמני (בגרמנית Lernfreiheit) קיימת לתלמיד זכות לחירות ללמוד, ולכן זכותו גם לבחור את מוסד הלימוד שבו ילמד ואת תוכנית הלימודים. רעיון זה אומץ בארצות הברית במאה ה-19 בהשפעת מלומדים שלמדו באוניברסיטאות גרמניות. היישום הבולט ביותר של רעיון זה בארצות הברית נעשה בידי נשיא אוניברסיטת הרווארד, צ'ארלס ויליאם אליוט, בשנים 1872–1897, שבהן מקצוע החובה היחיד שהיו צריכים תלמידי השנה הראשונה ללמוד היה רטוריקה.
בארצות הברית החופש האקדמי של תלמידים מוגבל על ידי החופש של מוריהם לקבוע אלו דעות עומדות באמות מידה אקדמיות וראוי ללמדן. על פי החלטה של בית משפט לערעורים בארצות הברית, "זכויות המורה לחופש אקדמי ולחופש הביטוי הן מהותיות לעשייה האקדמית". מנימוק זה נגזר שאין לסטודנטים בארצות הברית הזכות לדרוש כי מוריהם יקדישו זמן הוראה שווה ללימוד השקפות נוגדות. מורה באקדמיה רשאי לדרוש מתלמיד לכתוב עבודה הבוחנת בעיה מנקודת מבט מסוימת, זאת כל עוד הדבר משרת מטרה פדגוגית ראויה. עם זאת, זכות המורה לקבוע את חומר הלימוד אינה בלתי מוגבלת ועומדת מול זכותו של התלמיד ללמוד בסביבה לא עוינת. "חופש הביטוי האקדמי הוא זכות מוגנת במידה שבה הוא נוגע לחומר הלימוד".
חופש אקדמי למורים
הרעיון של חופש אקדמי כזכות של חברי סגל אקדמי (בגרמנית Lehrfreiheit) הוא חלק בלתי נפרד מהתרבויות האקדמיות המערביות הבולטות: הגרמנית, האנגלית, הצרפתית והצפון-אמריקאית. כל ארבע התרבויות הללו מכירות בזכותם של חברי סגל לחקור ולפרסם את ממצאיהם ללא הגבלה, אולם קיימים הבדלים בין התרבויות השונות במידת החירות של איש הסגל בעת ההוראה בכיתה.
במסורת ההוראה הגרמנית החופש האקדמי כולל גם את זכות המרצה לנסות ולשכנע את תלמידיו לאמץ את השקפותיו ואת שיטתו הפילוסופית. עם זאת, קיימת ציפייה ולעיתים אף איסור מפורש על אנשי סגל אקדמי להביע את השקפותיהם הפוליטיות מחוץ לכיתת הלימוד. ואולם, בכל הנוגע לחומר ההוראה, לא מוטלת על המרצה כל חובה ללמד חומר מסוי,ם ואין הגבלה באשר לנושאי ההוראה.
בארצות הברית מוגדרת סוגיית החופש האקדמי במידה רבה על ידי ה"הצהרה על חופש אקדמי וקביעות משנת 1940". בין עקרונות ההצהרה נקבע כי "מורים זכאים לחירות מוחלטת בדיון על נושאי מחקרם". ההתאחדות האמריקאית של המרצים באוניברסיטאות (American Association of University Professors) מקיימת מגעים קבועים עם אוניברסיטאות ומכללות, כולל מוסדות הוראה פרטיים ודתיים, כדי ליישם את העקרונות הללו כבסיס ליחסים החוזיים עם אנשי הסגל. ההתאחדות מקיימת "רשימה שחורה" של מוסדות הוראה שהפרו את עקרונות ההצהרה.
בצרפת, מרצים באוניברסיטה ציבורית, או חוקרים במעבדת מחקר ציבורית, הם עובדי ציבור, ומשכך מצופה מהם, במהלך עבודתם, להתנהג באופן ניטרלי אשר לא יבטא צידוד בעמדה פוליטית מסוימת או בהשקפה דתית. ואולם, החופש האקדמי של מרצים באוניברסיטאות הוא עקרון יסוד המוכר על ידי חוקי הרפובליקה הצרפתית, כפי שקבעה המועצה המחוקקת. נוסף על כך, על פי החוק הנוגע להשכלה גבוהה בצרפת, פרופסורים מן המניין ופרופסורים חברים, חוקרים ומורים זכאים לחירות מוחלטת ונהנים מחופש הדיבור במהלך מחקריהם ובמהלך פעילות ההוראה, בתנאי שיכבדו את הוראות החוק ואת עקרונות הסובלנות והאובייקטיביות. אף על פי שהם עובדי ציבור, קידומם של אנשי סגל אקדמיים בצרפת נעשה במידה רבה על פי הערכת עמיתיהם, כנהוג במדינות מערב אחרות, ולא בהליכים מינהליים כנהוג במשרות ציבוריות אחרות.
יהודה ברד"ח
יהודה ברד"ח (ברוסית: Юлий Меирович (Маркович) Бардах, קרי: יוליוס מאירוביץ' ברדח; י' באייר ה'תקפ"ח, 24 באפריל 1828 - חורף ה'תרס"ג, 1902 או 1903) היה חוקר מורה ופובליציסט יהודי רוסי, הצנזור על ספרים עבריים מטעם ממשלת האימפריה הרוסית.
קורות חיים
נולד בטוריסק שבווהלין למאיר ברד"ח. המשפחה מתייחסת לצאצאי רבי דוד הלוי סגל, הט"ז (ברד"ח = בני רבי דוד חריף, כינויו של הט"ז בימי חייו). בילדותו קיבל חינוך מסורתי, אחר כך השלים השכלה, קיבל הכשרה רשמית כמורה והתמנה בשנת 1851 כמורה בבית ספר ממשלתי בחוטין, בסרביה. שלוש שנים עשה שם, ושלוש שנים נוספות באיזמאיל.
ב-1857 עבר לאודסה והחל ללמד בחדר המתוקן שם, הוא שימש בתפקיד זה עשרים וחמש שנים, עד שקיבל בשנת 1871 מינוי כצנזור אחראי על הספרות העברית מטעם הממשלה. במקביל המשיך כמורה בכמה גימנסיות. באותה שנה זכה לתואר "אזרח נכבד", מטעם הממשלה, וכעבור כמה שנים נוסף התואר "אזרח נכבד לדורותיו".
משפחתו
בנו היה הבקטריולוג הרוסי יעקב ברד"ח.
בניו של יעקב ברד"ח:
חיבוריו
מלבד חיבוריו אלו כתב חיבורים רבים ברוסית, חלקם נדפסו. ומאמרים בעיתונות: המגיד, ראזסווייט (בגלגולו הראשון), השחר ואחרים.
כרומטיס
הקמת החברה
החברה הוקמה בשנת 1997 על ידי היזמים ד"ר רפי גדרון, אורני פטרושקה, יוסי שוסמן, יאיר אורן וסטיב קורן, כשנה לאחר שמכרו את חברת סקורפיו ל-US Robotics תמורת 72 מיליון דולר. החברה עסקה בפתרונות לרשתות אופטיות, וזאת על ידי שימוש בטכנולוגיית WDM, שהייתה אז בתחילת דרכה. על ידי מיטוב תעבורת המידע על סיבים אופטיים, ביקשה "כרומטיס" לתת מענה טכנולוגי לצורך של רשתות מטרופוליטניות בקיבולת הולכת וגדלה. הלקוחות המיועדים היו חברות טלפוניה וספקיות שירותי תקשורת גדולים באזורי המטרופולין.
המימון הראשוני של החברה סופק על ידי היזמים בעצמם. לאחר מכן גייסה החברה הון סיכון בסך של כ-50 מיליון דולר, בשלושה סיבובים בשנים 1998 ו-1999. עם המשקיעים בחברה נמנו הקרנות JVP ו-Crosspoint, כמו גם זרועות הון סיכון של חברת לוסנט ושל המיליארדר ג'ורג' סורוס. לצורך הגיוס האחרון הוערך שוויה של "כרומטיס" בלמעלה מ-100 מיליון דולרים.
מכירה ללוסנט
במאי 2000 נודע כי "כרומטיס" נרכשה במלואה על ידי לוסנט, שעוד קודם לכן החזיקה בכ-7% ממנה, ותמורתה שולמו 78 מיליון מניות של החברה הרוכשת. שווי העסקה, כנגזר מהתנודות במחיר מניית לוסנט, דווח באמצעי התקשורת כ-4.5 עד 5 מיליארד דולרים, בהתאם למחיר המניה ביום הדיווח. מדובר היה בסכום הגדול ביותר ששולם עד לאותה עת עבור חברה ישראלית.
בנוסף למניות "לוסנט" שהוקצו לבעלי מניות "כרומטיס", הוסיפה "לוסנט" והקצתה כתבי אופציה ל-150 עובדי "כרומטיס", שערכם על הנייר היה כ-3.5 מיליון דולר לעובד. זמן קצר לאחר הרכישה, הפכו האופציות שחולקו לחסרות ערך.
סגירת החטיבה
באוגוסט 2001 סגרה "לוסנט" את חטיבת "כרומטיס" ורשמה בספריה את ההשקעה כהפסד. לנפילתה של "כרומטיס" אחראית בראש ובראשונה התפוצצותה של בועת הדוט-קום, שפגעה קשות בחברות התקשורת שהיו אמורות להיות הלקוחות של מוצרי החברה. נטישת הפעילות של "כרומטיס" ופיטורי עובדיה היו חלק ממהלך גדול יותר ב"לוסנט", שנאלצה לצמצם עלויות מהר ובחרה להתמקד אך ורק בעסקי ליבה רווחיים שהיו לה. הצמצומים ב"לוסנט" התבטאו בפיטוריהם של 50,000 עובדים, והוויתור המוחלט על "כרומטיס" היה רק חלק ממהלך נרחב זה.
המחיר ששולם תמורת "כרומטיס" על הנייר הלך והצטמק עם הזמן, כאשר מניית "לוסנט" איבדה למעלה מ-90% מערכה במפולת שלאחר הבועה. הגורמים השונים שקיבלו את מניות "לוסנט" מימשו אותן (או חילקו אותן לבעליהם, במקרה של קרנות הון הסיכון), אם בכלל, ברמות מחירים שונות כל אחד. על כן קשה לקבוע בדיעבד מה היה סך התמורה הכספית שהתקבלה על ידי בעלי "כרומטיס" במרוצת הזמן, אולם ברור כי תמורה זו הייתה נמוכה בהרבה מהסכומים שפורסמו בעת השלמת המכירה.
מייסדי החברה
לאחר סגירת כרומטיס הקימו רפי גדרון ואורני פטרושקה את "פרסיד טכנולוגיות" העוסקת בהשקעות בתחום הקלינטק. פטרושקה הקים יחד עם עמי אילון וסרי נוסייבה את המפקד הלאומי, נכנס לפעילות ב"יוזמות אברהם" הפועלת למען דו-קיום והקים, יחד עם אחרים את "עתידים" למינהל ציבורי.
ג'ונגל הקופים
ג'ונגל הקופים (באנגלית: Monkey Jungle) הוא פארק טבע במדינת פלורידה בארצות הברית הממוקם דרומית-מערבית למיאמי וממערב לכפר קוטלר ביי (Cutler Bay).
היסטוריה
שטח הפארק 120 דונמים. הפארק הוקם ב-1933 על מנת לאפשר תצוגה ומחקר של קופים בסיכון של הכחדה בשטח המדמה את סביבת הגידול הטבעית של הקופים, הכולל יער גשם אמאזוני מלאכותי, שהוא מיערות הגשם הטרופיים המלאכותיים היחידים בצפון אמריקה (יער גשם מדומה גדול יותר נמצא בגן החיות של ברונקס).
בשטח הפארק חיים כ-400 קופים מ-30 מינים מכל העולם. באתר בריכה שבה ניתן לצפות בכישורי הקופים בצלילה ושחייה, וכן ניתן להתבונן באורח חייהם של קופי אוראנג אוטאנג.
אנג'ליקה שץ
אנג'ליקה הייתה בתו המנודה של בוריס שץ, מייסד בית הספר לאומנות "בצלאל", מנישואיו הראשונים. לאחר שאשתו נטשה אותו ועברה להתגורר בפריז עם מאהבה ובתם אנג'ליקה, ניסה בוריס שץ לעקור אותה מלבו ובצוואה שכתב לפני מותו, לא הותיר לה דבר מרכושו.
ב-4 בינואר 2013 נפתחה תערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות בשם "בת אבודה, בת אובדת", אשר הציגה לראשונה 20 מציוריה שנתגלו בבוידעם בביתו של אביו של דן פאר, נינה החורג של אנג'ליקה שץ. בתערוכה נחשף גם סיפור חייה הטרגי באמצעות תצוגת המכתבים שהוחלפו בינה לבין אביה עד יום מותו. בעקבות תחקיר שערך דן פאר ונמשך כשנתיים וחצי, תיעד דורון לוריא, אוצר בכיר ורסטורטור ראשי במוזיאון תל אביב לאמנות ומרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, את קורות חייה בספר "בת אבודה", שיצא לאור בינואר 2013 בהוצאת מודן, ומלווה אף הוא את התערוכה. בהקדמה לספר כתב דן פאר:.
תקופות רבות בחייה לוטות בערפל ומקורות המידע אודותיה הם מסמכים שונים, מכתבים ששלחה לאביה שנמצאו בארכיון הציוני ועדויות שונות של אנשים שהכירו אותה באירופה ובישראל.
חייה באירופה
אנג'ליקה שץ נולדה לבוריס ולג'ניה (במקור: יבגניה ז'ירמונסקי) לאחר שהוריה היו נשואים 8 שנים. התקופה הראשונה של חיי הנישואין בעודם חיים בפריז, גרמה אושר רב לבוריס שץ וכך העיד: "הייתי אז מאושר. את האישה אשר אהבתי כה הייתי קורא בשם 'אהובתי', והייתי מהלך איתה לעיני כול שלוב זרוע... היא נשבעה ללוותני בדרכי הקשה. היא מלאכי, היא לא תבגוד בי. ואיתה אשיג את הכול..." זו הייתה משאלת שווא. אנג'ליקה שץ החלה את חייה בבולגריה לאחר שאביה הוזמן לשמש כפסל החצר של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה. עם השתקעותם בסופיה הקים בוריס שץ בית ספר לאמנות, שלימים נודע כאקדמיה הלאומית לאמנות. הוא ואשתו החלו ללמד שם ותוך זמן קצר, הזמין בוריס שץ את אנדריי ניקולוב, פסל כפרי בן 18, להתגורר בביתו וללמד באקדמיה שהקים; ניקולוב היה עתיד לזכות למוניטין, שנים מאוחר יותר, כפסל הלאומי של בולגריה. כניסתו של הפסל הצעיר לביתו של שץ העלתה את חיי הנישואין על שרטון, כאשר אשתו של בוריס שץ החלה לנהל רומן עם הפסל הצעיר. בוריס שץ היה מודע למתחולל מאחורי גבו, אך ניסה להתעלם מכך "אנוכי השתדלתי להונות את עצמי, רק כדי שלא אפסיד את שמחת לבי היחידה... החיים היו כבר מורעלים מקדשי טומא, ולולא שתי הידיים הקטנטנות שאיחדו אותנו - כי אז הייתה הקטסטרופה באה זה מזמן”.
במהלך השנים הבאות, התנהלה מערכת היחסים בין אנג'ליקה ואביה באמצעות מכתבים ששלחו זו לזה, בה כונתה בשמות "לובה" ו"לובצ'קה". בעודה ילדה, פנתה לא אחת לאביה ובקשה ממנו שישלח לה כסף עבור שמלה שחפצה לקנות לכבוד מסיבת חג המולד, עבור מימון לימודי הפסנתר שהחלה בהם וכיוצא בזה. לעיתים אף מצאה לנכון להתלונן: "אתה שלחת לי שני פאונד במתנה, לא כמו ששולחים לבת, אלא אלוהים יודע למי. לא הוספת מילה, אך אתה יודע, אבא'לה, שאני לא מבקשת ממך, ושזה תלוי רק ברצון הטוב שלך אם לשלוח לי ללימודים או לא. בתך, לובה". בשנת 1911, נשא אביה לאישה את ד"ר אולגה פבזנר, מורה לתולדות האמנות ומבקרת אמנות, עימה הביא לעולם 2 ילדים, זוהרה ובצלאל. באותה שנה נסע בוריס שץ לאודסה, והייתה זו הזדמנות עבורו לפגוש את בתו לראשונה מאז פרידתם. הראיות לפגישה שהתקיימה ביניהם נתמכות על ידי צילום, בו נראית אנג'ליקה ישובה על ברכי אביה ומכתב שכתבה לאביה בשנת 1922, בו היא מזכירה את הפגישה שנערכה ביניהם 11 שנים קודם.
נישואים ולידה
בשנת 1919 נישאה אנג'ליקה בסופיה לרוברט ירחמיאל (מילה) מאירסון, בן למשפחה יהודית עשירה ממוצא רוסי שבבעלותה היו אדמות באזור חוף הים השחור בבולגריה. בעלה התפרנס מעסקים בתחום הנפט, ובבעלותו היה גם בית הארחה. בעקבות תבוסתה של בולגריה במלחמת הבלקן השנייה, איבדה משפחת מאירסון את אדמותיה וברחה לגרמניה. ייתכן כי הזוג נפגש לראשונה בבולגריה או בגרמניה, שם למדה אנג'ליקה באקדמיה לאמנות לאחר שהחליטה כי זהו יעודה בחיים. בשנת 1922 כתבה לאביה "... במכתבי האחרון כתבתי לך שמלאו לי עשרים וחמש, והחלטתי שבעשרים וחמש השנים הבאות אני חייבת להיות ציירת במלוא מובן המילה...", בהמשך המכתב ביקשה מאביה סיוע כספי להמשך לימודיה ואת המכתב חתמה במילים הבאות: "מנשקת גם את אחותי ואחי כתוב לי, בתך לובה".
הזוג התגורר בהמבורג ברחוב רפסטר 2, ולאחר מכן עברו להתגורר בפריז, שם המשיכה אנג'ליקה ללמוד אמנות. בשנת 1923 עבר הזוג עם האם ג'ניה לברלין, שם כנראה נולד בנם ולדימיר־זאב. ממכתב שכתבה לאביה, עולה מסכת ייסורי הלידה שחוותה ביום 22 ביוני 1923: "הלידה הייתה מאוד קשה. סבלתי 56 שעות. עוד מעט והיו צריכים להשתמש במלקחיים. הילד נולד עם חבל הטבור קשור פעמיים סביב צווארו. טוב שהוא התחיל לבד לבכות. נתנו לו כמה מכות והוא התעורר לחיים לגמרי". כיוון שהיו אלה ימי השפל הכלכלי הגדול בגרמניה, למדה אמה של אנג'ליקה להפעיל מכונה לסריגת בגדי צמר כדי לסייע בכלכלת המשפחה. בעת הזו שלחה אנג'ליקה מספר מכתבים לאביה. באחד מהם היא התלוננה על מזג האוויר הקר השורר בגרמניה ועל חלומה לחיות עם משפחתה בפלשתינה, ובמכתב אחר כתבה על רצונה לבקר את אביה ובקשה ממנו עצות מעשיות כיצד לבצע זאת. בשנת 1925 עקרה המשפחה שוב מביתה ועברה להתגורר בפראג. באותה שנה בתחילת אפריל, הגיעה בגפה באונייה גנרל מצינגר לביקור בארץ ישראל שנמשך מספר חודשים. ידוע מעט מאוד אודות הביקור. המפגש עם אביה לו ייחלה לא עמד כנראה בציפיות שטוותה, שכן היא האשימה גם אותו בנטישתה: "במה אתה, אבי הביולוגי, יותר טוב מאנדריי שגידל אותי?". בצוואה שכתב בוריס שץ לפני מותו, התייחס למפגש עם בתו וכך כתב: "ואז, כאשר ראיתיך בזמן האחרון, את כמו ילדה קטנה לא הבינות והשלכת בפני את השאלה המרה, במה אני יותר אביך מאשר... אחרי הרבה שנים, כאשר גדלת והבינות בעצמך - השלכת את עצמך בזרועותיי, אנוכי אהבתיך בכל ליבי, אבל שוב לא יכולתי למלאות בו את מקום בתי הקטנה, אשר אנשים רעים גזלו מאיתי". לתחושתה הקשה של אנג'ליקה נוספו גורמים נוספים: היא לא הוזמנה לטקס בר המצווה של בצלאל שהתקיים בעת ביקורה במקום, ולמעשה מעולם לא זכתה לפגוש את אחיה ואחותה. בצוואתו ביקש בוריס שץ כי תאהב את אחיה ואחותה וכי אין זו אשמתם כי הרחיקו אותם ממנה בזמן שהותה בארץ ישראל. עם חזרתה לפראג, המשיכה אנג'ליקה להקדיש את מרב זמנה ללימודי אמנות וליצירה. ייתכן גם כי למדה בשנת 1928, תקופה מסוימת בסורבון בפריז.
שני אירועים משמעותיים ליוו את חייה בשנים הבאות. אביה נפטר בשנת 1932 בדנוור שבקולורדו בעת שערך מסע לגיוס כספים עבור בית הספר בצלאל שנסגר באותה עת עקב קשיים כלכליים, ושנה לאחר מכן עברה משפחתה להתגורר באזור אחר בפראג, בשל מצבו הבריאותי של ולדימיר בנה.
מאז לידתו הקשה, לוותה התפתחותו של ולדימיר בקשיים. הוא היה ילד מסוגר וכנראה כבר מגיל צעיר החל לפתח ניצנים ראשונים של מחלת נפש שהחמירו בבגרותו. כשהיה בגיל 10, המליץ רופא המשפחה לעזוב את מרכז העיר ולהתגורר בחיק הטבע, בתקווה כי אוויר צח יסייע להרגיע את עצביו הרעועים. בשל כך, רכשה המשפחה טירה בלב יער בפראג ועברה להתגורר בה. הילד לא למד בבית ספר ומורים פרטיים היו באים כדי ללמד אותו בביתו. על פי עדויות, הוא היה ילד מחונן שהצטיין בנגינה בפסנתר, במתמטיקה ובאסטרונומיה.
קריירה אמנותית
במהלך השנים הבאות החלה הקריירה האמנותית של אנג'ליקה לנסוק. ציוריה ופסליה הוצגו בתערוכות רבות. בשנת 1937 זכה ציורה חמאם טורקי, שהוצג בתערוכה בפריז, במדליית זהב (Grand Prix). כחלק מהתמסרותה לאמנות, נהגה לנסוע מדי פעם לצ'כוסלובקיה, שם נטלה חלק בהקמת 'איחוד האמנים החדש' – קבוצה שנהגה להיפגש תדירות ולדון בהתפתחות הציור המודרני באירופה. במגזין זווטי משנת 1937 נכתב כי " לובה שץ היא אמנית נדירה הפועלת בתוך הציר המרכזי של החיפוש האמנותי של קבוצה זו". בשנת 1939 הציגה את פסליה בתערוכת נשים אמניות בסופיה. עבודותיה זכו לסיקור אוהד בעיתון 'ליטרטוב גלאס' שבו נכתב: "התערוכה מציגה בעיקר פסלים של לובה שץ, אשר הייתה מוכרת עד אותה נקודת זמן כציירת. ניתן לראות את הכישרון האמיתי שלה וניתן לומר ללא כל ספק שהיצירות מעידות על היותה פסלת מלידה. הפסלים הם בעלי עיבוד מסיבי, תפיסה נפחית של עומק וצורה, הבנה עמוקה בנפח ובמהות הפסל". גם בעיתון הבולגרי בשפה הצרפתית 'לברולה בולגריה', נכתב באותה שנה: "אנו רואים בפעם הראשונה פסלים של האמנית, שהייתה ידועה עד כה כציירת של תמונות שמן, והפעם היא מצטיינת בפיסול בצורה מרשימה. נראה כי היא קיבלה את חינוכה האמנותי מאביה. היא פיתחה טעם מצוין כאמנית ופיתחה את ההבנה בפרופורציות של נפח וצורה..." לאחר כיבוש פראג בידי הגרמנים, חזרה אנג'ליקה עם משפחתה לסופיה והביאה עמה 58 ציורים שציירה במהלך השנים. המשפחה השתכנה ברחוב אוברישנקה 9, ואנג'ליקה המשיכה להיות פעילה בחיי התרבות בעיר.
חייה בישראל
על פי הרישומים במסמך של הסוכנות היהודית לארץ ישראל – מחלקת העלייה, מופיעים שמותיהם של אנג'ליקה כאנג'לה שוורצמן ושם בנה כוולדימיר מאירסון, כמי שעלו לארץ ישראל בחודש ינואר 1948. לא ידוע מי היה אותו שוורצמן, בעלה השני של אנג'ליקה, שהתגורר על פי הרישומים ברחוב שלמה המלך 34 תל אביב. ייתכן כי היו אלה נישואין פיקטיביים שסייעו לעלייתה לארץ ישראל, שהייתה נתונה עדיין תחת שלטון המנדט הבריטי.
בשנת 1951 נישאה אנג'ליקה בטקס נישואין צנוע לדן שניידר, אב לשתי בנות תאומות, שאשתו נספתה במחנה טרזיינשטט בצ'כוסלובקיה. הזוג עבר להתגורר עם ולדימיר בדירת שני חדרים ברחוב בזל 54 בתל־אביב בבניין שהיה שייך להסתדרות הציונים הכלליים, המשמש בהווה כמעונה של שגרירות מצרים בתל־אביב. מכיוון שהימים היו ימי תקופת הצנע, קבל הזוג תלושי מזון שהוקצבו להם, עימם ניתן היה לקנות עוף, חמאה, סוכר, קפה ועוד. המשפחה נהנתה אף מאספקה סדירה של מזון, אותו נהג להביא להם, חתנו של דן שניידר מהקיבוצים, להם סיפק מזון לבהמות עם המשאית שהייתה ברשותו.
אנג'ליקה מעולם לא למדה עברית ולא הצליחה להתערות במרקם החברתי והתרבותי של המקום. היא הייתה רשומה כחברה באגודת הציירים והפסלים בתל אביב, עסקה בציור ובפיסול והתפרנסה מעיצוב וציור כרזות קולנוע. אף על פי שעבודותיה הוצגו במספר תערוכות, היא לא זכתה בישראל באותן שנים להכרה משמעותית. בשנת 1951, הוצג רישום של גבר שיצרה באמצע שנות החמישים, במסגרת תערוכת אמני ישראל שנערכה במוזיאון תל אביב, ובשנת 1961, הציג המוזיאון עבודה נוספת שלה.
המשפחה היחידה עימה הייתה בקשר חם, הייתה משפחתו של בעלה, שכן משפחת שץ המשיכה להתנכר אליה. קטי, בתו של דן שניידר שנשאה למוריס פוטש, הייתה אמו של שייקה פוטש פאר – אביו של דן פאר. בריאיון שנערך עם עיתון הארץ, אמר שייקה פאר על סבתו החורגת אנג'ליקה: "היא הייתה הסבתא היחידה שהכרתי... אנג'ליקה גידלה אותי. היא הייתה באה לבקר אותנו. כשאמא שלי נסעה לחו”ל, היא הייתה מבשלת ורוחצת אותנו". על יחסם לאנג'ליקה של זוהרה ובצלאל, ילדיו של בוריס ואולגה שץ, אמר: "הם נידו אותה, לא התעניינו בכלום. אמא שלהם, לפי דעתי, לא הסכימה שהם יהיו איתה בקשר והיא הייתה הרבה יותר מוכשרת מהם" (זהרה ובצלאל עסקו אף הם באמנות והציגו את עבודותיהם בתערוכות רבות).
מותו של ולדימיר
מצבו הנפשי של ולדימיר החמיר בישראל. על פי עדויות של בני המשפחה, אירע שהוא התהלך על מעקה הגג ברחוב בזל, תוך סיכון חייו וכי פשט את בגדיו נוכח עוברים ושבים ברחוב. בהמלצת הרופאים הוחלט לאשפזו ובחודש יולי 1953, הסיע סבו של דן פאר, את ולדימיר במכוניתו לבית החולים אברבנאל בבת ים, בתואנה כי הם נוסעים לטייל. ולדימיר אושפז בכפייה וב-26 באוגוסט, חודשיים לאחר יום הולדתו השלושים, נפטר בבית החולים ונטמן בבית העלמין קריית שאול. על פי גרסתה של אנג'ליקה בנה נפטר משחפת, אך משפחתה סברה כי התאבד. דורון לוריא ציין בספרו כי על פי בירור קצר שנערך בבית החולים בו אושפז ולדימיר, תיקו הרפואי "נעלם בנסיבות מסתוריות או לפחות לא נשמר". בלוויה של ולדימיר נכחה משפחתו המצומצמת. אביו, רוברט מאירסון שהתגורר באותה עת בסופיה, לא הצליח להגיע ללווית בנו, כיוון שהמשטר הקומוניסטי הערים קשיים על יציאתם של יהודים מהמדינה. שני אנשים נוספים לא נכחו בלוויה: זוהרה ובצלאל שץ, אחיה למחצה של אימו. במשך השנים, נהגה אנג'ליקה לפקוד את קבר בנה ולהתייחד עם זכרו.
מותם של דן שניידר ורוברט מאירסון
ב-21 בנובמבר 1966, נפטר דן שניידר והותיר את אנג'ליקה לאחר 15 שנות נישואין לבדה בדירה ברחוב בזל. הוא נקבר לצד בנה בחלקת הקבר המשפחתית שתכננה אנג'ליקה, ובין שני הקברים נותר אז קבר אחד פנוי, בו תיקבר שנים מאוחר יותר אנג'ליקה.
בשנת 1970 נאלצה אנג'ליקה לעזוב את הדירה ברחוב בזל, כיוון שהסתדרות הציונים הכלליים, שלה היה שייך הבניין, התעתדה למכור אותו למשקיע יהודי מגרמניה. אנג'ליקה עברה להתגורר בדירת 2 חדרים קטנה ברחוב ריינס 44, פינת רחוב גורדון. היא העבירה למשמרת את עבודותיה לאביו של דן פאר ובקשה ממנו שלא ימכור אותן. באותה שנה נפטר רוברט מאירסון, אביו של ולדימיר.
מותה של אנג'ליקה שץ
ב-16 במאי 1975, כאשר אנג'ליקה הייתה בת 78, נלקחה לבדיקת אק"ג שגרתית בבית החולים בלינסון, על ידי אביו וסבו של דן פאר. תוצאות הבדיקה היו תקינות לחלוטין, אך בעת ההמתנה לתוצאות בכתב לקתה בדום לב ונפטרה. ללוויה הגיע בצלאל עם אשתו, ואילו אחותו זהרה שהתה באותה עת בארצות הברית. סבו של דן פאר סיפר כי "למרות הנתק רב השנים השניים עמדו בצד ולא ניסו ליצור קשר עם איש". אנג'ליקה נטמנה בין בעלה ובנה ובמשך שנים רבות נשכח קיומה. תכולת דירתה נמכרה, אך ציוריה, גלויות משפחתיות ומספר תבליטי גבס שקיבלה מאביה, נשארו ברשות המשפחה ו"נקברו" אף הם בבוידעם בבית אביו של דן פאר. 5 חודשים לאחר מותה נולד נינה החורג דן פאר ו-35 שנים מאוחר יותר, בעקבות גילוי הציור של אנג'ליקה הנער התימני, החליט לעשות "צדק היסטורי" ולהשיב את סבתו לחיים דרך ציוריה.
נער תימני - המפתח לחשיפת חייה
בשנת 2010, קיבל דן פאר מייל ממיכאלה סיידנברג, אוצרת המוזיאון היהודי בפראג, אליו צורף הציור "נער תימני" החתום בשם אנג'ליקה שץ מאירסון, וכן בקשתה לקבל פרטים אודות הציירת ועבודותיה. הציור הגיעה לידיה של האוצרת במקרה והיה במצב גרוע ביותר. לאחר שעבר רסטורציה, נסעה האוצרת לישראל כדי להתחקות אחר עקבותיה של הציירת, בארכיונים ובמוסדות אמנות שונים. ביקורה בישראל היה לשווא, והיא חזרה לארצה בידיים ריקות. רק לאחר זמן מה הצליחה לאתר את כתובתו האלקטרונית של דן פאר ומכאן ואילך, המשיך דן פאר במסע חקירה שנמשך כשנתיים וחצי. תחילת המסע החל בחיפוש אחר עקבותיה באתר שושלת שץ, אך לדבריו של דן פאר נכונה לו הפתעה: "לא מצאתי כל אזכור לאנג'ליקה שץ או ליצירותיה... התפלאתי והתחלתי להריח כאן סוד". בהקדמה לספר בת אבודה, כתב דן פאר, כי כבר מילדותו נמשך לציורי השמן של אנג'ליקה שץ, שהיו תלויים על קירות ביתו. "אני זוכר איך הייתי מתבונן בציורים ומגלגל על הלשון את השם : אנ־ג'־לי־קה. היה לי ברור שמתישהו אנסה לברר פרטים עליה אצל הוריי, אבל החיים לוקחים אותנו הרבה פעמים למקומות אחרים".
אזכור אקראי של אנג'ליקה בקטלוג שכתב דורון לוריא לפני שנים, הביא ליצירת קשר בין השניים. באותה עת, דורון לוריא לא ידע מה אירע בגורלה והוא המליץ לדן פאר לתחקר את אביו. בתחילה סירב האב לשתף פעולה. "הוא לא הבין מדוע נזכרתי באנג'ליקה אחרי שנים כה רבות. דווקא הסירוב שלו הגביר את סקרנותי". התוצאה מהלחצים שהופעלו על האב, הביאה לגילוי יצירות מאובקות של בוריס שץ במחסן בחצר ולגילוי התמונות של אנג'ליקה בבוידעם. "גיליתי תחילתם של חיים אבודים. גלילי בד יבשים – ציורים, שחלקם התפוררו לי בידיים". לדברי האב, הוא אפסן את הציורים בבוידעם, כיוון שלא נותרו קירות פנויים בביתו.
דן פאר זימן את דורון לוריא לבחון את הציורים וכך החלה לנבוט תערוכתה של אנג'ליקה שץ במוזיאון תל אביב, לאחר שעברו שיקום במעבדת הרסטורציה של המוזיאון ותחילתו של חיפוש אחר עקבותיה האבודים של אנג'ליקה שץ. ציור הנער התימני, שבעטיו החלו להתגלות סודותיה של משפחת שץ, מהווה עדות נוספת לביקורה של אנג'ליקה שץ בישראל בשנת 1925, שכן על הציור מופיעה החתימה "אנג'ליקה מאירסון שץ, ירושלים 1925". בעקבות ציור זה וגילוי אוסף הציורים בבית האב, בילה דן פאר בארכיון הציוני בירושלים, שם מצא תיקייה הנושאת את הכותרת "מכתבים לבוריס מבני משפחה", בה התגלו עשרות מכתבים בצרפתית וברוסית ששלחה אנג'ליקה לאביה, החל מילדותה, דרך נישואיה ועד למותו של אביה. כתובות המגורים בבולגריה, שהופיעו על המכתבים היו היעד הבא של דן פאר. הוא טס לבולגריה ומצא בני משפחה שבביתם היו תלויים ציורים של אנג'ליקה שץ. וכך, על פי דבריו של דן פאר: "במשך שנתיים הפכה אנג'ליקה לחלק בלתי נפרד מחיי. חיפשתי פיסות מידע עליה, על חייה המורכבים ועל אביה בוריס שץ שכה מוכר בארץ כאבי האמנות הישראלית".
ציוריה של אנג'ליקה
דורון לוריא מניח, כי רוב ציוריה של אנג'ליקה שץ, נותרו באירופה וכי חלק מהם אבדו. בפרק "ציוריה של אנג'ליקה", ציין כי הופיעו שלושה ציורים שציירה, במכירות פומביות בפראג. עוד כתב כי היא ניזונה מסגנונות שונים ומציירים שונים ובשל כך יצירתה משקפת למעשה סגנון אקלקטי שבגינו קשה לזהות סגנון ייחודי משלה.
מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים
'''מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים (באנגלית: The Solomon R. Guggenheim Museum''') הוא מוזיאון לאמנות מודרנית המצוי בחלקה המזרחי העליון (אפר איסט סייד) של מנהטן, בעיר ניו יורק שבארצות הברית. המוזיאון הוא אחד מקבוצה של מוזיאונים שנוסדה על ידי קרן סלומון ר. גוגנהיים, והידוע שבהם, וכן אחד המוזיאונים הידועים בעיר ניו יורק. המוזיאון נוסד בשנת 1937 ומכונה לרוב בשם "הגוגנהיים".
מלבד האמנות שבתוכו, המבנה עצמו הוא יצירת אדריכלות מודרנית מרשימה, שהוכרה כאתר מורשת עולמית בתחום האמנות והתרבות על ידי אונסק"ו.
בעת הקמתו נקרא המוזיאון "המוזיאון של אמנות ללא אובייקטים" - "The Museum of Non-Objective Painting". מוזיאון זה נוסד על מנת להציג לציבור אמנות מודרנית מופשטת כגון ציוריהם של וסילי קנדינסקי ופיט מונדריאן. בשנת 1959 עבר המוזיאון למשכנו הנוכחי המצוי בפינת רחוב 89 והשדרה החמישית. המבנה של המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל פרנק לויד רייט. סולומון ר. גוגנהיים עצמו לא ידע באיזה אדריכל לבחור לתכנון המוזיאון, ועל כן פנה לידידתו, הברונית הילה פון ריביי אשר בחרה ברייט היות שהוא היה הידוע באדריכלי התקופה.
בשנת 1992 נוסף למבנה מגדל ריבועי הגבוה ממבנה הספירלה המקורי.
מבקרי אמנות רבים התנגדו למבנה שתכנן רייט בטענה שהמבנה "גונב את ההצגה" מיצירות האמנות שבתוכו, וכן בשל העובדה שהיעדר החלונות מחייב שכל יצירות האמנות יוארו בתאורה מלאכותית ולא באמצעות אור חיצוני.
במרץ 2020 סגר המוזיאון את שעריו באופן זמני בשל התפרצות נגיף קורונה
H to He, Who Am the Only One
H to He, Who Am the Only One הוא האלבום השלישי של להקת הרוק המתקדם הבריטית, ואן דר גראף ג'נרייטור. האלבום יצא בשנת 1970.
במהלך הקלטת האלבום, עזב הבסיסט ניק פוטר את הלהקה. לאחר מכן, הועלתה הצעה שקלידן הלהקה יו בנטון, ינגן בגיטרת בס בשני שירים באלבום שלא הסתיימו ולהמשך ההקלטות, ניגן בנטון חלק מתפקידי הבס על הקלידים וחלק בעצמו על גיטרה בס. באלבום זה, גם מתארח הגיטריסט רוברט פריפ מלהקת קינג קרימזון בשיר "The Emperor In His War Room".
האלבום כולל כמה התייחסויות לפיזיקה מודרנית: "H to He" מתייחס ל"מיזוג של גרעיני מימן להיווצרות גרעין הליום". התייחסות אחרת היא בשיר האחרון Pioneers Over c (ה-c משמעותו מהירות האור).
ב-2005, יצא האלבום מחדש על רימסטר, ובו שתי רצועות בונוס. הראשונה שבהם היא יצירה בשם "Squid" אשר בוצעה בהופעות. אך גרסה זו, היא גרסת אולפן שהייתה אמורה להיכנס לאלבום Pawn Hearts. הרצועה השנייה, היא גרסה מוקדמת לשיר "The Emperor In His War Room".
עטיפת האלבום עוצבה על ידי רוג'ר דין אשר נודע בעבודתו עם להקת יס.
ג'רי לי לואיס
ג'רי לי לואיס (באנגלית: Jerry Lee Lewis; 29 בספטמבר 1935 – 28 באוקטובר 2022), שנודע בכינויו "The Killer", היה זמר ופסנתרן אמריקאי.
לואיס היה אחד מחלוצי הרוק אנד רול. להיטיו "Whole Lotta Shakin' Going On" ו-"Great Balls of Fire", נחשבים לקלאסיקות רוק. בשנת 1986 היה בקבוצה הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. בשנת 1989 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. בשנת 2004 דירג המגזין רולינג סטון את לואיס במקום ה-24 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים. ב-2005 קיבל פרס גראמי על מפעל חיים.
ילדותו ותחילת דרכו
לואיס נולד בשנת 1935 בעיירה פרידיי שבלואיזיאנה, לאלמו ומיימי לואיס. המשפחה הייתה ענייה. אביו משכן את החווה שלהם כדי לקנות לו פסנתר. הוא התחיל לנגן בגיל 8 ולמד לנגן בעצמו. לואיס ניגן בצעירותו יחד עם בני דודיו: זמר הקאנטרי מיקי גילי והמטיף הטלוויזיוני ג'ימי סוואגרט. נגינתו ואהבתו למוזיקה הושפעו מדודן נוסף, בוגר יותר- הפסנתרן קארל מקוי, ומשירים אשר שמע ברדיו ובמועדון מוזיקה אפרו-אמריקני אשר שכן בקרבת ביתו. השפעות שונות אלו תרמו לפיתוח סגנונו של לואיס, אשר שילב מוזיקה שחורה ומוזיקה לבנה.
עם בגרותו רשמה אותו אמו לאוניברסיטה נוצרית שמטרתה העיקרית הייתה הכשרת כמרים. לואיס סולק מהמוסד במהרה לאחר שבמהלך טקס בכנסייה הוא ניגן את השיר "My God Is Real" בסגנון בוגי ווגי.
לאחר אותו אירוע, הוא החל לנגן במועדונים והתמקד במוזיקת הרוק אנד רול אשר החלה להתפתח בארצות הברית. הוא הקליט את הדמו הראשון שלו ב-1954. ב-1955, לואיס ואביו מכרו ביצים כדי לממן נסיעה לנאשוויל, בשביל אודישן באולפן הקלטות שם. אך הוא נדחה על ידי אולפן ההקלטות בנאשוויל, אשר הציעו לו לעבור לנגן בגיטרה.
סאן רקורדס והתהילה
בנובמבר 1956, לואיס נסע לממפיס, טנסי, לאודישן לסאן רקורדס. באותו זמן סם פיליפס היה בפלורידה, אבל המפיק המוזיקלי ג'ק קלמנט, הקליט את הביצוע של לואיס לשיר של ריי פרייס "Crazy Arms", הביצוע מצא חן בעיני פיליפס ("אני יכול למכור את זה!" לפי עדותו של קלמנט) והוא החתים את לואיס. בסאן רקורדס הוא מילא את נגינת הפסנתר בהרכבים של אמנים אחרים של חברת התקליטים. במהלך תקופה זו ניגן בהרכב המאולתר רביעיית מיליון הדולר ("Million Dollar Quartet"), אשר כלל מלבדו את אלביס פרסלי, קארל פרקינס וג'וני קאש. לימים כל אחד מחברי הרביעייה הפך לזמר מצליח בזכות עצמו.
פריצתו הגדולה הייתה ב-1957 עם גרסתו לשיר "Whole Lotta Shakin' Goin' On". גם במקרה זה, כמו בפעמים רבות בקריירה הארוכה שלו, לקח לואיס שיר קיים, אשר אף בוצע על ידי מספר אומנים שונים לפני כן, וביצע אותו בסגנונו הפרוע והקצבי. לאחר שהופיע איתו בתוכנית טלוויזיה, השיר הפך ללהיט ומכר 6 מיליון עותקים, ועד היום נחשב לאחד משירי הרוקנ'רול המוערכים ביותר, זאת על אף שבזמנו נמתחה עליו ביקורת על הרמיזות המיניות שבו, והוא אף הוחרם כ"וולגרי" על ידי תחנות רדיו. בתקופה זו גם ככה הרוקנ'רול עורר את זעמם של הכנסייה, שראתה בו "המוזיקה של השטן" והחרימה אותו, והורים מודאגים שחששו שהסגנון החדש והפרוע ישחית את הנוער. גם לואיס עצמו, כנוצרי מאמין, היה מוטרד מאורח החיים שלו, והאמין ש"המוזיקה של השטן" מובילה אותו ואת הקהל שלו לגיהנום.
להיטו הגדול ביותר "Great Balls of Fire" שוחרר אף הוא באותה השנה, וגם הוא נחשב כיום לקלאסיקת רוקנ'רול.
לואיס הפך לאחד מחלוצי הרוקנרול והרוקבילי, ונודע בזכות סגנונו הייחודי בנגינת הפסנתר והופעותיו הפרועות. פעמים רבות במהלך ההופעה היה בועט את כיסאו ומנגן בעמידה, מקיש במהירות על כל מקשי הפסנתר, יושב עליו, מקיש על הפסנתר עם העקב והמרפק, עומד על חלקו העליון ועוד. סגנון הופעה זה אומץ לאחר מכן על ידי מספר אמני פסנתר נוספים, כגון אלטון ג'ון ובילי ג'ואל. פעם אחת הוא אף הצית את פסנתרו באש בסוף הופעה מפני שצ'אק ברי היה אמור להופיע אחריו ולואיס רצה לגנוב את ההצגה.
הנפילה והמשך הקריירה
בדצמבר 1957 הוא התחתן עם בתו של בן דודו (שהיה נגן הבס שלו), מיירה גייל בראון, שהייתה אז 13 בלבד. במאי 1958 לואיס יצא לסיבוב הופעות בבריטניה. כשהם נחתו בשדה התעופה בלונדון, אחד העיתונאים שאל את מיירה מי היא בשביל לואיס והיא ענתה שהיא אשתו. לאחר שהתברר שהיא בת 13 בלבד, שהיא בת דודתו של לואיס ושזו כבר הפעם השלישית שהוא התחתן, הדברים פורסמו וחוללו סערה ומסע ההופעות בוטל לאחר שלוש הופעות בלבד. בעקבות האירוע הקריירה של לואיס נפגעה אנושות. תחנות הרדיו הפסיקו להשמיע אותו, תוכניות טלוויזיה הפסיקו להזמין אותו, והרווחים שלו עבור הופעות ירדו מ-$10,000 ללילה ל-$250. אך לואיס לא התייאש והמשיך להקליט ולהופיע.
בשנים 1963–1965 ההופעות החיות שלו הפכו ליותר ויותר פרועות ואנרגטיות. בשנת 1964 הוא הופיע בגרמניה בליווי הלהקה הבריטית The Nashville Teens, ההופעה יצאה לאחר שנים בתור אלבום הופעה שנקרא Live at the Star Club, Hamburg, אשר נחשב על ידי מבקרי מוזיקה לאחת מהופעות הרוק הגדולות אי פעם.
בשנת 1968 לואיס עשה מעבר למוזיקת קאנטרי, ועד 1972 הוציא סינגלים שהגיעו לפסגת מצעדי הקאנטרי.
באותה שנה, יצאו שני אלבומי הופעה בכיכובו: "Jerry Lee Lewis and Friends" הופעה בליווים של בריאן מיי, ואן מוריסון ומוזיקאים נוספים. ו-"Legends of Rock 'N' Roll" הופעה משותפת של ג'רי לי לואיס, בו דידלי, ליטל ריצ'רד, פאטס דומינו, בי בי קינג, ריי צ'ארלס וג'יימס בראון.
לואיס מעולם לא הפסיק להוציא אלבומים ולהופיע. בשנת 2006, יצא האלבום "Last Man Standing", הוא נקרא כך משום שכל אומני "סאן רקורדס" של שנות ה-50, מלבד לואיס, מתו עד אז. ייחודו של אלבום זה הוא שהוא למעשה אלבום דואטים עם כמה מאגדות הרוק הגדולות בעולם: ג'ימי פייג', בי בי קינג, ברוס ספרינגסטין, מיק ג'אגר, רון ווד, ניל יאנג, קית' ריצ'רדס, רינגו סטאר, רוד סטיוארט, אריק קלפטון, ליטל ריצ'רד, באדי גאי, וילי נלסון, קריס קריסטופרסון, טום ג'ונס, סולומון בורק, נורה ג'ונס, קיד רוק ואחרים.
חיים אישיים
לואיס היה נשוי 7 פעמים. נולדו לו שישה ילדים, שניים מהם מתו בחייו.
נישואיו הראשונים היו לדורותי ברטון, בין פברואר 1952 לאוקטובר 1953.
בשנת 1953 הוא נישא בשנית לג'יין מיצ'ם, לאחר שהיא טענה שהיא בהריון ממנו. תוקף הנישואים מפוקפק מכיוון שלואיס נישא למיצ'ם 23 ימים לפני שהתגרש סופית מברטון. לזוג נולדו שני ילדים: ג'רי לי לואיס ג'וניור (מת בגיל 19, כשהתהפך עם הג'יפ) ורוני גאי לואיס. הם התגרשו כעבור 4 שנים ב-1957.
נישואיו השלישיים היו למיירה גייל בראון (ראה לעיל). גם הפעם לואיס התחתן לפני שגירושיו מאשתו הקודמת היו סופיים (כי הוא טען שהוא מעולם לא היה באמת נשוי למיצ'ם), ולכן הוא ובראון ערכו טקס פעם שנייה. נולדו להם שני ילדים משותפים: סטיב אלן לואיס (שטבע בבריכה בגיל 3) ופיבי אלן לואיס. הנישואים נמשכו 13 שנים והסתיימו ב-1970. בשנת 1982, מיירה כתבה, בשיתוף עם מוריי סילבר, ספר אוטוביוגרפי עליה ועל לואיס "Great Balls of Fire: The Uncensored Story of Jerry Lee Lewis". ב-1989 יצא הסרט סקס, אהבה ורוקנ'רול (ראה לעיל) אשר התבסס על הספר. סליבר זעם על חוסר הדיוק בסרט. מנגד, במאי הסרט טען שהסרט מעולם לא הוצג כסרט תיעודי היסטורי. לואיס עצמו, כשהסרט יצא לאקרנים, אמר שהוא אוהב את הסרט והוא אף שיבח את משחקו של קוויד, אך לאחר מספר שנים הוא הצהיר כי "זה היה גרוע. זה פשוט לא היה נכון. זה לא היה ג'רי לי לואיס... שום דבר לא היה אמיתי" כשהוא מתכוון גם לספר.
נישואיו הרביעיים, לג'רן אליזבת גאן פייט, נמשכו מ-1971 עד 1982. לזוג נולדה בת אחת: לורי לי לואיס. מספר שבועות לפני הגירושין, פייט טבעה בבריכה.
ב-1983, לואיס נישא בחמישית לשון סטיבנס. לאחר 77 ימים היא נמצאה מתה ממנת יתר. במגזין רולינג סטון נכתב שיש נסיבות מחשידות סביב מותה של סטיבנס.
מ-1984 עד 2004, היה נשוי לקארי מקרבר. הם התגרשו לאחר 20 שנות נישואים. לזוג בן: ג'רי לי לואיס השלישי.
בשנת 2012, לואיס התחתן, בפעם השביעית, עם ג'ודית בראון. ג'ודית היא אשתו לשעבר של אחיה של מיירה גייל בראון (שהוא בעצמו בן דוד שני של לואיס).
ברטוצ'ו ואליירו
ברטוצ'ו ואליירו או ברטוצ'ו ואלייר (באיטלקית: Bertuccio Valiero; 1 ביולי 1596 - 29 במרץ 1658) היה הדוכס ה-102 של ונציה. ואליירו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-15 ביוני 1656 ועד פטירתו.
קורות חיים
ברטוצ'ו ואליירו נולד בוונציה לסילווסטרו ואליירו ולביאנקה פריולי. ואליירו היה איש משכיל אולם לא ברור האם רכש תואר אקדמי. ואליירו נשא לאישה את בנדטה פיזאני, ולזוג נולדו ילדים רבים (מספרם המדויק אינו ברור). כל ילדיו של ואליירו נפטרו בגיל צעיר למעט סליבסטרו ואליירו אשר לימים כיהן כדוג'ה.
בריאותו של ואליירו הייתה רעועה כל משך חייו, אולם עושרו הרב איפשר לו לעסוק בפוליטיקה והוא שירת את לה סרניסימה במספר משרות רשמיות ובהם פודסטה במספר ערים ושגריר לה סרניסימה בחצר האפיפיור אלכסנדר השביעי.
בשנת 1605, בשל מחסור בכספים למימון המלחמה, ואליירו הרשה לישועים, אשר גורשו מהעיר ונציה בשנת 1606 על ידי הדוג'ה לאונרדו דונאטו, לשוב אל העיר בתמורה לתשלום. ואליירו עצמו תרם לקופת הרפובליקה 10,000 דוקטים מהונו האישי, אולם הרפובליקה עמדה על סף פשיטת רגל בעת פטירתו של ואליירו בשל בריאותו המעורערת, ב-29 במרץ 1658, שנתיים לאחר בחירתו לתפקיד.
אנדרטה לזכרו נבנתה בכנסיית סנטי ג'ובאני אי פאולו ביוזמת בנו.
התזמורת הסימפונית של וינה
התזמורת הסימפונית של וינה (בגרמנית: Wiener Symphoniker) נוסדה בשנת 1900 תחת השם "אגודת הקונצרטים של וינה" (בגרמנית: Wiener Concertverein). בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 שונה שם התזמורת לשמה הנוכחי.