cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלט הר טוב
היסטוריה
ב-8 במאי 1969 נחתם חוזה הרכישה על פיו רכשה 'נשר' את הבעלות על מפעל 'שמשון' תמורת 16 מיליון ל"י. לאחר בדיקות של מומחים, החליטו להקים כבשן חדש במפעל על בסיס הכבשן הישן, שיהיה בעל כושר ייצור של 600 אלף טון קלינקר, כמעט סך כל התפוקה של שלושת הכבשנים ברמלה, או ארבעת הכבשנים שפעלו בחיפה (ליד העיר נשר) באותה תקופה. בשונה מהכבשנים הרטובים שפעלו ברמלה ובחיפה, הכבשן החדש היה מטכנולוגיה חדישה יותר לתקופתו 'כבשן חצי יבש'. לכבשן החדש והגדול הוזן חומר יבש למחצה וצריכת הדלק שלו הייתה נמוכה יותר מצריכת הדלק של הכבשנים הרטובים בחיפה וברמלה. צוותי השיקום והחידוש של המפעל מטעם 'נשר' כללו עובדים רבים מהמפעלים הוותיקים ובעיקר ממפעל נשר רמלה. שיקום המפעל התנהל בקצב איטי ובתנאים קשים עד לקיץ 1972 בה הושלם שיקום טחנות הצמנט הישנות שהתחילו לעבוד עם קלינקר מיובא. במקביל המשיכה בנייתו של הכבשן החדש (חצי יבש) אך בטרם הושלמה הקמתו, פרצה מלחמת יום הכיפורים. עובדים רבים גויסו והעבודה נפגעה. לבסוף, רק בספטמבר 1974 הופעל לראשונה הכבשן הגדול, בו הושקעו כ-120 מיליון ל"י וראש צוות ההקמה דב קרב מונה למנהל המפעל.
עם התוספת של "נשר הר טוב" הגיע כושר הייצור של 3 מפעלי 'נשר' לשיא ייצור של שני מיליון טונות צמנט לשנה.
במסגרת הסדר בין חברת "נשר" לרשות ההגבלים העסקיים בשנת 2015 נמכר מפעל "נשר הר טוב" למשפחת וייל ולחברת שמשון, והוא פעל כחברה עצמאית בשם "מלט הר טוב", עד לסגירתו בינואר 2023.
שלוחה למפעל מלט הר טוב
בשנות ה־50 וה־60 הייתה פעילה שלוחת מסילה תעשייתית למפעל מלט הר טוב. היא הייתה מתפצלת מהקו הראשי של מסילת הרכבת יפו–ירושלים באזור תחנת הרכבת בית שמש.
עאליה, מלכת ירדן
המלכה עאליה בהאא א-דין טוקאן (בערבית: علياء بهاء الدين طوقان; תעתיק מדויק: עליאא' בהאא' אלדין טוקאן; 25 בדצמבר 1948, קהיר, מצרים - 9 בפברואר 1977) הייתה אשתו השלישית של חוסיין, מלך ירדן.
ביוגרפיה
בשנת 1971 חזרה עאליה להתגורר בירדן, ועבדה בחברת התעופה הירדנית (לימים רויאל ג'ורדניאן). בספטמבר 1972 נתבקשה באופן פרטי בידי המלך לארגן פסטיבל סקי מים בעקבה. ב-22 בדצמבר 1972 נישאו עאליה וחוסיין בטקס פרטי, ועאליה הוכתרה למלכה עאליה אל-חוסיין. נישואי חוסיין ועאליה אירעו חודשים ספורים לאחר גירושיו של המלך מאשתו השנייה מונא אל-חוסיין. ייתכן כי להיכרותו של חוסיין עם עאליה היה חלק בגירושין.
לזוג נולדו שני ילדים: האיא (נולדה ב-3 במאי 1974) ועלי (נולד ב-23 בדצמבר 1975). האיא התחתנה עם השייח' מוחמד בן ראשד אאל מכתום, שליט דובאי וראש ממשלת איחוד האמירויות הערביות. כמו כן אימצו השניים ב-1976 ילדה פלסטינית יתומה בשם עביר (ילידת 1972). עאליה נחשבה למלכה פופולרית בדעת הקהל, ונישואיה עם המלך חוסיין נחשבו למוצלחים. היא הרבתה בפעילויות צדקה וסעד, בייחוד בעזרה לבתי יתומים. ב-1974 תמכה במתן זכות בחירה לנשים בממלכה.
ב-9 בפברואר 1977 נהרגה המלכה בהתרסקות מסוק בעמאן שבירדן בדרך לדרום הממלכה, בדרכה למשימת פיקוח על אזורים נידחים. על שמה נקרא נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה. כחצי שנה לאחר מותה נישא חוסיין בפעם הרביעית למלכה נור.
כותונת נסוס
במיתולוגיה היוונית, כותונת נסוס, הטוניקה של נסוס, גלימת נסוס או חולצתו של נסוס הייתה החולצה המורעלת שהרגה את הרקולס. גלימת נסוס היא רפרנס ספרותי פופולרי. בפולקלוריסטיקה היא נחשבת למופע של מוטיב "שמלת הרעל".
במיתולוגיה
בחששה שהרקולס לקח לו מאהבת חדשה, הנסיכה איולה (Iole), העניקה לו אשתו דייאנירה את הכותונת (למעשה כיתון, Chiton, סוג של טוניקה), שהייתה מוכתמת בדמו של הקנטאור נסוס. נסוס הגוסס הוליך אותה שולל והביאה להאמין שלבישת כותונת זו תגרום לבעלה לשמור לה אמונים. למעשה, הכילה הכותונת את ארס ההידרה שבה הרקולס משח את החץ שהשתמש בו כדי להרוג את נסוס. כשהרקולס לבש את הכותונת, ארס ההידרה החל לשרוף אותו בעודו בחיים. כדי להימלט מהכאב הבלתי נסבל בנה הרקולס מוקד אש והשליך עצמו עליו.
באופן מטאפורי, מייצגת הכותונת "מקור לאסון שאין מנוס ממנו; הווה קטלני; כל מה שפוגע ברגישות" או "כוח או השפעה הרסנית או מגרה".
מרד מינסטר
במהלך מרד האנאבפטיסטים במינסטר בשנת 1534, ילדה בת 15 בשם הילה פייקן (Hille Feyken) ניסתה לרמות את הנסיך בישוף מינסטר פרנץ פון ולדק, שפיקד על מצור ממושך על העיר. היא תכננה להעמיד פני עריקה ולפתות את הבישוף בתואנה של מידע על הגנות העיר, ולתת לו חולצה נאה ספוגה ברעל. לפני שביצעה את תוכניתה הסגיר אותה עריק אחר, שהזהיר את הבישוף, ופייקן עונתה ונהרגה.
עלילת היטלר
גנרל הנינג פון טרסקו, אחד הקושרים העיקריים במזימת ההתנקשות בהיטלר ב-20 ביולי, התייחס ל"כותונת נסוס" בעקבות ההבנה כי החיסול נכשל וכי הוא ואחרים המעורבים בקנוניה ימותו כתוצאה מכך: "איש מאיתנו אינו יכול להתלונן על מותנו. כל מי שהצטרף למעגל שלנו לבש את כותונת נסוס."
ויליאם שייקספיר
במחזה אנטוניוס וקלאופטרה של שייקספיר, מרקוס אנטוניוס זעם לאחר שהפסיד בקרב אקטיום וקרא: "כותונת נסוס עלי".
נתן פילד, ג'ון פלטשר, פיליפ מסינגר
בספר "עושרו של האדם הכן" (The Honest Man's Fortune, משנת 1612) לונגוויל, המפריז בתיאור בעיותיו בקרב ההמון לשם האפקט הקומי, אומר:
ת"ס אליוט
בחלק הרביעי של שירו Little Gidding, האחרון במחזור "ארבע רביעיות", ת"ס אליוט רומז למיתוס נסוס ול"כותונת הלהבה". ההרקולית בשורותיו: אהבה היא השם הלא מוכר מאחורי הידיים שרקמו כותונת הלהבה הבלתי נסבלת אותה כוח אנושי לא יוכל להסיר.
ג'ון בארת'
כותונת נסוס (1952) היא כותרת עבודת המאסטר של הסופר הפוסטמודרני האמריקאי המפורסם ג'ון בארת'. עבודה זו כתב במסגרת סמינר כתיבה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אותה ניהל מאוחר יותר. כותונת נסוס אינה עבודת דוקטור אלא רומן קצר או נובלה. היא יכולה להיחשב ליצירה הבדיונית הראשונה באורך מלא של בארת'. בארת', כמספר לא מבוטל של סופרים אחרים, נבוך מהגילוי על קיומה של יצירתו שלא פורסמה מוקדם. כותונת נסוס מוזכרת בקצרה בשני ספרי העיון של בארת', "The Friday Book" (ספר השישי) ו-"Further Fridays" (ימי שישי נוספים), אך מעט ידוע על תוכן הספר. העותקים הידועים היחידים שלא בידי המחבר נשמרו בספריית אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובעותקי עבודת התזה של מחלקת הסמינרים לכתיבה, אך נראה שההעתק שבסמינר הכתיבה בג'ונס הופקינס נעלם באמצע שנות השישים, ייתכן שבארת' יזם העלמה זו. בשנת 2002 התגלה כי הכרך חסר. אגף האוספים המיוחדים הודיע זאת לבארת'. בארת השיב כי הוא "לא מרוצה מכך שאין בספרייה עוד עותק".
רוברט דאנקן
ב"הקדמה" ל"Bending the Bow" (כיפוף הקשת) חיפש עזרא פאונד קוהרנטיות בקאנטו וקונן בקאנטו 116 "ואני לא יכול לגרום לזה להיות בהתאמה". דבריו אלה הם רמז לביטוי "Splendour, it all coheres" של הרקולס ב"נשי טראכיס", ביטוי המהווה הכרה במשמעות הכפולה הפותרת את הבעיה של חולצת נסוס.
ב-Audit/Poetry IV.3, פורסם דיון ארוך של רוברט דנקן בנוגע לתרגומו של רובין בלייזר ל"הכימרות" של ז'ראר דה נרוואל. דנקן סבר שהתרגום משמיט במכוון ובאופן שגוי את הנימוקים המיסטיים והגנוסטיים של המקור, כותב דנקן: "הדוקטרינה המיסטית של הנטורליזם הנאו-פיתגוראי הפכה לחולצת נסוס למתרגם, ובתרגום אנו שומעים את זעקתו המעונה של הרקולס המהדהת מגרסתו של פאונד לנשי טראכיס של סופוקלס: 'הכל מגיע לקוהרנטיות'."
היאם פלוציק
בשירו של פלוציק (Hyam Plutzik) "דיוקן", המופיע באוסף השירים שלו Apples" From Shinar" (תפוחים משנער), כותב המשורר על דמות יהודית-אמריקאית בסוף שנות ה-50 שנטמעה בהצלחה, ומסוגלת "להתעלם מהמפלצת, מההר - / כמה אלפי שנים של היסטוריה". פרט לבעיה אחת, "בגד אחד לא מתאים ... החולצה, החולצה המושאלת / החולצה היוונית." השורה האחרונה חושפת ש"החולצה היוונית" היא "חולצה של נסוס".
אזכורים בספרות עיון
בספרו של רוברט מאסי "קתרין הגדולה, דיוקן של אישה", מוזכר כי מאהבה לשעבר של קתרין, סטניסלב פוניאטובסקי מלך פולין, כותב לקתרין שהכתר שרכשה עבורו יהפוך לכותונת נסוס: "אני אשרף חי, והסוף שלי מפחיד." תמיכתה של קתרין במאמינים האורתודוקסים הרוסים, מיעוט פולני, נגד השליטים הקתולים יצרה מצב בלתי נסבל בפוליטיקה הפולנית שהוביל להתקוממויות רבות נגד ההתערבות הרוסית במריבות הפולניות.
חלבן
חלבן הוא אדם שמלאכתו היא הובלת וחלוקת חלב ומוצרי חלב שונים ישירות לבתי מגורים.
הצורך בהובלת חלב לבתים על בסיס יומיומי נבע מכך שמערכות הקירור לשימור מזון היו לא-מפותחות ולא-נפוצות, וכתוצאה מכך מוצרי חלב התקלקלו במהירות. החל מאמצע המאה ה-20, שכיחותם הגבוהה של מקררים בבתים במדינות המפותחות הפחיתה באופן משמעותי את הצורך בהובלת חלב טרי מדי יום, וגרמה לכך שהמקצוע כמעט ונעלם במדינות רבות ונעלם לגמרי באחרות. אולם, המקצוע עדיין נפוץ בממלכה המאוחדת ובאירלנד.
בעבר, חלבנים באירופה נהגו לנסוע במהלך עבודתם בכלי רכב חשמלי המכונה "Milk float" (בתרגום חופשי: קרון-חלב). באוסטרליה, כלי התחבורה בו עשו שימוש החלבנים היה בדרך כלל משאית שמונעת על מנוע בנזין או דיזל אשר כללה מגש לחלב.
במדינות מסוימות ובהן בישראל, היה נהוג להשאיר עבור החלבן את בקבוקי החלב הריקים בפתח הבית, והוא החליפם במלאים.
לאסלו אוצ'קאי
לאסלו אוצ'קאי (בהונגרית: Ocskay László; ברטיסלאבה, 25 במאי 1893 – קינגסטון, מדינת ניו יורק, ארצות הברית, 27 במרץ 1966) היה איש צבא הונגרי, קפטן בצבא ההונגרי המלכותי שבשנים 1944–1945 הציל כ-2,500 יהודים-הונגרים בבודפשט. הוא אחד ההונגרים שהצילו הכי הרבה יהודים שנרדפו במהלך השואה. אוצ'קאי זכה בשל כך בתואר חסיד אומות העולם לאחר מותו.
ביוגרפיה
אוצ'קאי נולד בשנת 1893 למשפחת אצולה אוצ'קאי. אבותיו כללו את בריגדיר הקורוצים לאסלו אוצ'קאי (הקורוצים היו במאה ה-17 ובמאה ה-18 חיילים ואוהדים שלקחו חלק בהתקוממויות נגד המלכים מבית הבסבורג בשטחה הכבוש של ממלכת הונגריה). הוא היה דמות מפורסמת במלחמת העצמאות של רקוצי. אביו של לאסלו אוצ'קאי היה אישטוואן אוצ'קאי (1844–1908) מאוצ'קו ומדובובאן העליונה, חבר הפרלמנט של מחוז ברג. אמו הייתה אאוגניה בוגן (1852–1939). סבו וסבתו מצד אביו היו רודולף אוצ'קאי (1815–1904) מאוצ'קו ומדובובאן העליונה, המושל הראשי של מחוז ניטרה ומריה סקולטטי מסופור.
בזמן המלחמה
במלחמת העולם השנייה התנדב לשירות בשנת 1943, ככל הנראה במטרה לעזור ליהודים נרדפים. הוא הפך למפקד פלוגה של יהודים בשרות העבודה (עבודות כפייה של גברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) - מפקד של פלוגת איסוף בגדים מספר 101/359 - שאספה וייצרה רשמית בגדים עבור הצבא הגרמני. בתחילה עבדו תחת פיקודו כמאתיים איש ברחוב שיפ בבודפשט, אך עקב הגידול במספרם הם עברו לגימנסיה היהודית של בודפשט ברובע 14, זוגלו. שם מנתה "הפלוגה" בסופו של דבר כ-2,500 יהודים. אוצ'קאי השיג וסיפק לאנשים שהסתיר אוכל ותרופות וניסה להשיג עבורם ניירות רשמיים.
נראה שאוצ'קאי ניהל יחסים טובים עם הגרמנים הכובשים. בשל כך, באחת הפעמים הצליח לגרש את אנשי מפלגת צלב החץ שהתכוונו להוציא להורג את אלפי האנשים. הוא נעזר לשם כך ביחידות הוואפן אס אס בבודפשט, ואחר כך הצליח להכפיף את הבניין תחת הגנת הוואפן אס אס. כיצד הושגה תוצאה חסרת תקדים זו לא ידוע. ניתן להניח כי בנוסף ליחסיו הטובים ולדיפלומטיה המיומנת שלו, הגרמנים ניסו ליצור דימוי חיובי של עצמם עקב הקריסה שלהם הקרובה והצפויה.
דויד היקר
דויד היקר (באינדונזית: Dear David) הוא סרט רומנטי אינדונזי משנת 2023 בבימויו של לאקי קוסוואנדי. הסרט עוסק בתלמידת תיכון שחייה משתנים כאשר הסיפורים שכתבה על הנער שבו היא מאוהבת, מתפרסמים בבית הספר.
לאסלו אוצ'קאי
אחרי המלחמה
לאחר גירוש הגרמנים הכוחות הסובייטים כמעט גירשו לברית המועצות את הגברים היהודים בפלוגת שרות העבודה, אך הם הצליחו להימלט. אוצ'קאי לא התיידד עם שליטים החדשים, הקומוניסטים ואלה למעשה החלו לרדוף אחריו בגלל מוצא האצולה שלו, עברו הצבאי ההוריסטי וקשריו עם גרמניה ואמריקה. בשנת 1948 הוא ברח לארצות הברית. הוא חי עד מותו בשנת 1966 בתנאים צנועים ועבד כשומר לילה בקינגסטון, במדינת ניו יורק.
הנצחה
סיפור מעשיו בהונגריה נשכח במשך עשרות שנים. לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בהונגריה בשנות התשעים, אלה שהציל אותם יזמו את הנצחתו.
שכווי אירופי
שכווי אירופי (שם מדעי: Lagopus lagopus), הוא מין של שכווי מהסוג שכווי לבן המצוי באזורים הצפוניים של אמריקה הצפונית ושל אירואסיה בשטחי הטונדרה.
אורכו של השכווי 35–44 סנטימטרים, אורך מוטת כנפיו 60–65 סנטימטרים ומשקלו 430–810 גרם. השכווי מחליף את נוצותיו בחורף ללבן, למעט קצוות ראשו וזנבו, ובקיץ משיב אותם לצבעם החום המנומר. הנקבות יותר קטנות מהזכרים וצבען בהיר יותר. הן גם מחליפות את צבען לחום מוקדם מהזכרים.
שכווי זה נודד ברחבי הטונדרה בחיפוש אחר נצרים ועלים צעירים וכן אחרי זרעים, פירות יער וחרקים. לשכווים הצעירים טורפים רבים כמו שועלים ועופות דורסים, ולכן הם חייבים ללמוד לעוף במהירות.
יוז'ף סטריני
הברון יוז'ף סְטֶרֵינִי, (במקור שטרן, בהונגרית: Báró Szterényi József; לנדיאלטוטי, 5 בנובמבר 1861 – בודפשט, 6 בפברואר 1941) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי, שר המסחר, מומחה לפיתוח תעשייתי ולחינוך תעשייתי. הוא היה אחיו הצעיר של הוגו סטריני, מינרולוג ומורה.
קורות חיים
באביב 1906, כשהוקמה ממשלת וֶקֶרְלֶה, סטריני הוזמן על ידי שר המסחר פרנץ קושוט (נכדו של לאיוש קושוט) כמזכיר מדיני למסחר. לאחר נפילת הממשלה מונה לנשיא בנק החקלאות. את המינוי לתפקיד הזה קיבל מקבוצה בנקאית גדולה שהוא התקשר איתם בעבר מטעם משרד המסחר לבניית הרכבת הדלמטית, לפי השמועה לפחות במאה מיליון כתר יותר מהצעות מתחרות.
משנת 1918 הוא מונה שר המסחר בממשלת וקרלה השלישית. במהלך מהפכת החרציות נכלא על ידי מועצת השרים כיחיד שמסכן את ההישגים המהפכניים. אחרי ה -8 במאי 1918 וקרלה שוב הצליח להקים ממשלה (בניסיון ששי). בשנת 1919 תחת ממשלת קארואי סטריני נכלא שוב בבית סוהר למעצרים (ללא משפט).
הוא היה חבר פרלמנט בלתי מפלגתי בין השנים 1920 עד 1926 וחבר בבית העליון משנת 1927. הוא היה מעורב במשאים ומתנים בינלאומיים ובמשך חמש שנים כממונה ראשי בחבר המדינות.
על תולדות המשפחה וקבלת התואר "ברון" ניתן לקרוא בהרחבה תחת הערך "משפחת סטריני".
יצירתו
הוא פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי עת הונגריים, גרמנים וצרפתיים וכתבי עת פוליטיים. יצירותיו הגדולות שפורסמו באופן עצמאי:
אנדרטת בצרה
אנדרטת בצרה היא אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה, הניצבת בקרבת העיר בצרה שבעיראק. היא מנציחה את שמותיהם של 40,680 חיילים של האימפריה הבריטית, שנפלו בקרבות במסופוטמיה מראשית המלחמה ועד לאוגוסט 1921 ומקום קבורתם לא נודע.
מיקום ומבנה האנדרטה
האנדרטה בנויה מאבן חול אדמדמה ומלווחה. חלקה העיקרי הוא אכסדרת עמודים באורך של 75 מטרים. בשני קצותיה של האכסדרה ובניצב להם ניצבות שתי אכסדרות נוספות באורך של כ-14 מטר כל אחת. באכסדרות משולבים עשרה מגדלים נמוכים בעלי כיפות מרובעות. במרכז האכסדרה הארוכה היא בולטת כלפי גב האנדרטה בתבנית של חצי משושה. במרכזו של המשטח שלפני המבלט ניצב אובליסק אבן בעל בסיס מרובע, שעליו חרותה הכתובת "1914-1921". אל קירות האכסדרות צמודים 69 לוחות הנושאים את שמות הנעדרים.
הטיפול באנדרטה
האנדרטה הוקמה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה. בשל הנסיבות הפוליטיות והביטחוניות בעיראק התקשתה הוועדה במהלך שנות התשעים לתחזק את בתי הקברות הצבאיים והאנדרטאות שבטיפולה שם, והגישה של הציבור אליהם הייתה מוגבלת. על כן נרשמו שמות הנופלים והנעדרים המונצחים בהם ובכלל זה על גבי האנדרטה בשני כרכים, המוצגים לציבור במטה הראשי של הוועדה בבריטניה.
לאחר פרוץ מלחמת עיראק נמצאה האנדרטה בקרבת השטח שבשליטת הכוחות הבריטיים בעיראק, ותוכנן לקיים בה טקסי זיכרון בימי הזיכרון של בריטניה בהשתתפות חייליה המוצבים בעיראק. כמו כן תוכנן לערוך בה שיפוץ.
ברנד שניידר (נהג מרוצים)
ברנד שניידר (בגרמנית: Bernd Schneider, נולד ב-20 ביולי 1964) הוא נהג מרוצים גרמני. התחרה במשך 18 עונות באליפות גרמניה לרכבי תיור, בה זכה 5 פעמים בתואר האליפות. בנוסף, זכה באליפות הבינלאומית למכוניות תיור (1995) ובאליפות ה-GT (1997). במהלך השנים השתתף בתעשה מרוצי פורמולה 1, אך לא צבר נקודות. התחרה 3 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך לא הצליח לסיים אף פעם את התחרות.
קריירת מרוצים
ברנד נקרא על שמו של ברנד רוזמאייר, נהג המרוצים הגרמני שזכה באליפות אירופה לנהגי מרוצים בשנת 1936. את דרכו בעולם המרוצים עשה במרוצי קארטינג בהם השתתף מילדות. בשנת 1980 זכה באליפות גרמניה. שנתיים לאחר מכן היה שותף לזכייה של נבחרת גרמניה באליפות אירופה. בשנת 1983 זכה באליפות אפריקה.
ברנד לקח חלק במספר אליפויות פורמולה פורד בגרמניה וברחבי אירופה. בשנת 1986 הצטרף לאליפות הפורמולה 3 הגרמנית. שנה לאחר מכן זכה בתואר האליפות. הצלחתו משכה את תשומת הלב של אריך זקובסקי, שהחתים אותו כנהג בקבוצת זקספיד (Zakspeed), שהתחרתה באליפות הפורמולה 1. הקבוצה לא רשמה הצלחה מיוחדת על מסלול המרוצים. במהלך העונות 1988 ו-1989 הצליח לעבור את שלבי הדירוג רק בתשעה מרוצים מתוך 32. הוא הצליח לסיים רק שני מרוצים ולא צבר נקודות. בעונת 1990 עבר להתחרות עבור קבוצת Arrows, אך עזב את הקבוצה לאחר מרוץ אחד בלבד ועבר להתחרות באליפות העולם למכוניות ספורט, כשהוא נוהג בפורשה.
אליפות גרמניה למכוניות תיור
במהלך השנים השתתף במספר מרוצים במסגרת אליפות גרמניה למכוניות תיור. בשנת 1992 עבר להתחרות באליפות באופן מלא כנהג בקבוצת מרצדס. את עונת הבכורה סיים במקום השלישי. בשנת 1995 זכה באליפות הגרמנית ובאליפות הבינלאומית, שהתקיימה במקביל.
בין השנים 1997 עד ל-1999 לא התקיימה האליפות הגרמנית. בשנים אלה התחרה באליפות ה-GT שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). בעונתו הראשונה ניצח שישה מרוצים וזכה באליפות. שנה לאחר מכן ניצח חמישה מרוצים יחד עם חברו לקבוצה מארק ובר, אך השניים סיימו במקום השני. בשנים 1998 ו-1999 התחרה עבור מרצדס במרוץ 24 השעות של לה מאן, אך לא סיים את המרוץ.
האליפות חזרה לפעילות בשנת 2000. שניידר זכה בתואר האליפות בשלוש מארבע השנים שלאחר מכן (2000, 2001, 2003). בשנת 2002 סיים במקום השני. בשנת 2006 זכה באליפות נוספת. באוקטובר 2008 הודיע על פרישה בסיום אותה עונה.
לאחר הפרישה
לאחר הפרישה השתתף במספר מרוצי סיבולת. בשנת 2013 השתתף וניצח את מרוץ 24 השעות של דובאי, מרוץ 12 השעות של באת'ורסט, מרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ומרוץ 24 השעות של ספא.
בשנים 2015 ו-2016 התחרה בסבב מרוצי בלאנקפיין GT ספרינט קאפ (Blancpain GT Series Sprint Cup).
זגורסקי שטרוקלי
זגורסקי שטרוקלי (קרואטית: Zagorski štrukli) הוא קינוח העשוי מבצק המוגש אפוי או מבושל ממטבח הקרואטי, נפוץ במחוז זגרב ובצפון קרואטיה. המנה מזכירה את השטרוקלג'י, קינוח דומה מן המטבח הסלובני השכן.
הכנת זגורסקי שטרוקלי מבושל או מטוגן מאוד דומות זה לזה. מניחים שכבה שטוחה ומאוד עבה של בצק על השולחן. יוצקים שכבה דקה של קוטג' עם ביצים, שמנת חמוצה ומלח בישול באופן אחיד. את הבצק מגלגלים לרוחב משני הקצוות עד ששני הרולים נפגשים, את התוצר חותכים לחתיכות בגודל של 10 עד 20 סנטימטרים.
כדי לקבל זגרוסקי שטרוקלי אפוי, מניחים את חתיכות הבצק בתבנית אפייה, מצפים אותם בנדיבות בשמנת, אופים את התבנית במשך 45 דקות עד שהבצק מקבל גוון אדמדם מלמעלה. עבור הגרסה המבושלת, מניחים את יריעות הבצק במחבת מעל סיר עם מים רותחים. מטגנים מעט בצל ופטרוזיליה בנפרד ומוסיפים אותם למחבת. את השטרוקלי מבשלים במשך כעשרים דקות.
המאכל נחשב למנה לאומית של קרואטיה, שכן בשנת 2007 הוא התווסף לרשימת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של קרואטיה.
דייוויד מאנס
דייוויד מאנס (באנגלית: David Mannes; 16 בפברואר 1866 - 25 באפריל 1959) היה כנר, מנצח, מורה ופעיל חברתי יהודי-אמריקאי.
חייו
דייוויד מאנס נולד בניו יורק. הוא למד נגינה בכינור בהרלם אצל המלחין והכנר ג'ון תומאס דאגלס, בן לעבד משוחרר, והמשיך בברלין אצל קארל האליז' (Karel Halíř). מאנס היה כנר בתזמורת הסימפונית של ניו יורק מ-1891 והקונצרטמייסטר שלה מ-1898 עד 1912. ב-1912 עזר לייסד את בית הספר הקהילתי למוזיקה לאפרו-אמריקאים וב-1916 ייסד עם אשתו, קלרה, בתו של לאופולד דאמרוש ואחותם של וולטר דאמרוש ופרנק דאמרוש, את בית ספר מאנס למוזיקה, שניהם בניו יורק.
דייוויד מאנס היה הן מוזיקאי והן פעיל חברתי בתחום המוזיקה. הוא ראה במוזיקה שפה אוניברסלית, שבכוחה לגשר על פערים בין גזעים ומעמדות חברתיים באמריקה.
משנת 1917 עד 1941 ניצח מאנס על קונצרטים פתוחים לציבור באולם הגדול של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. הסדרה כללה שמונה קונצרטים בשנה, ומומנה בעיקר על ידי ג'ון רוקפלר. הרשומות מלמדות, שבקונצרט הראשון בסדרה נכחו 781 מאזינים ואילו בקונצרט השישי של 1919 גדלה הנוכחות ליותר מ-7,000 איש. מאנס גייס נגנים לסדרה מן התזמורת הסימפונית של ניו יורק, ובהמשך מן הפילהרמונית של ניו יורק, כשהסימפונית של ניו יורק התמזגה עם האגודה הפילהרמונית של ניו יורק.
מאנס כתב אוטוביוגרפיה בשם "Music Is My Faith".
דייוויד מאנס מת ב-1959, בן 93, ונקבר בבית העלמין וודלואון ברובע הברונקס, ניו יורק.
מורשת
ילדיהם של דייוויד וקלרה מאנס היו המוזיקאי לאופולד מאנס והסופרת מריה מאנס. בין ידידיו הרבים היו ג'ון רוקפלר, ג'ון פיירפונט מורגן וארנסט בלוך. ידידו הצייר תומאס הארט בנטון צייר אותו ב"דיוקן דייוויד מאנס" ו"קונצרט ערבית".
קישורים חיצוניים
David Mannes - "Music is my Faith, an Autobiography" free download: https://archive.org/details/musicismyfaithan008740mbp
עבדאללה עוטייף
עבדאללה אבראהים עוטייף (בערבית: عبدالله إبراهيم عطيف בתעתיק: עבד אללה אבראהים עטיף; נולד ב-3 באוגוסט 1992 בריאד שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
עוטייף גדל במחלקת הנוער של א-שבאב.
בשנת 2012 חתם בלולטאנו מהליגה הפורטוגלית השלישית.
בשנת 2013 חתם באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
קריירה בינלאומית
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית במונדיאל 2018, בו ערך שלוש הופעות, ובגביע אסיה 2019, בו ערך ארבע הופעות.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
זיקית פנתר
זיקית פנתר (שם מדעי: Furcifer pardalis) היא מין של זיקית החיה ביערות מדגסקר ולאחרונה נמצאה גם בראוניון ובמאוריציוס. זיקית זו קיבלה את שמה מהחוקר ז'ורז' קיווייה שנתן לה את שמה עקב הפסים המאפיינים את גופה וגם עקב צורת הרגליים הגדולות שלה המזכירות כפות נמר.
מאפיינים
זוהי אחת הזיקיות הגדולות ביותר בעולם. אורך הזכרים יכול להגיע עד 50 ס"מ. הנקבות קטנות יותר ואורכן כחצי מהם. העיניים מתגלגלות על ציר, נעות בנפרד אחת מהשנייה, צבען אדום או חום כהה. הלסתות אדומות, חומות או שחורות, לעיתים עם פסים בצבעים עזים. השפתיים לבנות ובעלות קשקשים חדים ובתוכם לשון ארוכה ודביקה ושיניים חזקות התופסות את הטרף וקורעות אותו לגזרים. מאחורי הראש ישנה "עטרה" עבה ואחריה ישנם שורות "קוצים" קטנות לאורך הגב. הזנב מתעקל כמו סליל ויכול להיצמד לענפים. לאורך הגוף ישנו קו מאוזן בהיר, בדרך כלל בצבע תכלת ומסביבו פסים כהים. כפות הרגליים חזקות מאוד וכמו שנגזר משמה הם מזכירות כפות של חתול גדול. כמו רוב הזיקיות הם יכולים לשנות את צבעם, הירוק בעיקרון בהתאם למצב רוחם, הרגשתם והתנאים בסביבתם.
הזיקיות חיות ביערות ברחבי צפון מדגסקר ובכמה איים בסביבה. הם חיים לבדם וכשפוגשים שני זכרים יריבים, הם מנפחים את צווארם, נושפים בחוזקה, מחליפים את צבעיהם לצבעים חזקים ואם זה לא עוזר הם מתחילים במלחמה בעזרת הלסתות עד שאחד הזכרים נסוג.
הם ניזונים בעיקר מחרקים שונים הכוללים פרפרים, עשים, חגבים, חיפושיות, גמלי שלמה, צרצרים ועכבישים. ייתכן שהם יאכלו אף זיקיות קטנות כולל זיקיות פנתר קטנות. הציד נעשה ממרחק של כמה ענפים. הזיקית מתמקדת במטרה ושתי העיניים ננעצות עליה ואז היא שולחת את לשונה היכולה לנוע במהירות ולתפוס את הטרף תוך 0.003 שניות. הלשון פוגעת ונאחזת במטרה ומביאה אותה מיד לפה הזיקית שנועלת את הלסתות על הטרף.
הזיקיות עשויות להיטרף על ידי עופות טרף, נחשים או יונקים טורפים וגם על ידי ציידים אנושיים. להגנה היא מסתמכת על הסוואתה ואם זה לא מספיק היא מגדילה את גופה בניסיון להרשים את התוקף. הזיקית גם מגודלת כחיית מחמד בהרבה בתים.
מסמך השופטים החסוי
רקע
לאחר החלטת עצרת האומות המאוחדות על הקמת מדינת ישראל ב-29 בנובמבר 1947, הקימו מוסדות היישוב את ועדת המצב, שתפקידה היה להכין את התשתית הארגונית למוסדות המדינה שבדרך. ועדת המצב חולקה למספר ועדות משנה לפי נושאים, ועל אחת מהן, המועצה המשפטית, הוטל לעסוק בסוגיות המשפטיות העומדות על הפרק. בראשה עמדו היועץ המשפטי של הוועד הלאומי, מרדכי עליאש והיועץ המשפטי של הסוכנות היהודית, ברנרד ג'וזף (לימים דב יוסף). בפועל, מאחר שבמשך תקופה ממושכת שהה עליאש בדיוני עצרת האומות המאוחדות בניו יורק, שימש ג'וזף לבדו כיושב ראש המועצה.
גם המועצה המשפטית חולקה לוועדות משנה. אחת מהן הופקדה על "מבנה מיניסטריון המשפטים ובתי הדין", ובראשה עמד יושב ראש הסתדרות עורכי הדין היהודים בארץ ישראל, ד"ר מנחם דונקלבלום. למזכיר ועדת המשנה מונה בתחילה עורך הדין יהודה גולן, אך הוא הוחלף בראשית 1948 בעורך הדין הרמן כהן (לימים חיים כהן).
ב-30 בינואר 1948 פנה ג'וזף לכהן, והורה לו להכין "כרטיסים" על כל אחד מעובדי מערכת המשפט, לרבות השופטים, ובהם פרטים אישיים על העובדים, הערכות והמלצות לגבי המשך עבודתם. "כרטיסים" דומים הוכנו לגבי כל היהודים שעבדו בשירות המנדט, והם נאלצו לעמוד בפני "ועדות טיהור" שקבעו האם יוכלו להמשיך בתפקידיהם לאחר קום המדינה.
כהן העביר את המסמך לג'וזף במרץ 1948, אך זה לא הספיק לעסוק בעניין, שכן בראשית אפריל מינה אותו דוד בן-גוריון למושל ירושלים. המסמך הועבר בהמשך לשר המשפטים הראשון, פליקס רוזנבליט (פנחס רוזן), שעשה בו שימוש.
תוכן המסמך
המסמך, שנחתם ב-16 במרץ 1948, התייחס ל-73 העובדים היהודים במערכת המשפט המנדטורית - שופטים, עורכי דין ועובדי מינהלה. לצדו של כל אחד משמות העובדים סומן "+" או "-", בהתאם להמלצה האם להעסיקם גם בשירות מדינת ישראל, וכן מספר הערות על תפקידיהם.
מבין 73 העובדים, 23 היו שופטים. לגבי רובם נמסרו הערכות טובות. כך, למשל, על השופטים שמעון אגרנט, בנימין הלוי, שניאור זלמן חשין, משה לנדוי, משה עציוני, יצחק קיסטר וגינטר שטולץ נכתבו המילים "שופט טוב מכל הבחינות" (לצד שמו של קיסטר צוין גם כי הוא "חבר פועלי אגודת ישראל"). על אליהו מני נאמר כי הוא "ישר ומוכשר" ועל יעקב אזולאי נכתב כי הוא "שופט פלילי טוב. יודע הליכות הערבים".
על כמה מהשופטים נכתבו חוות דעת מעורבות, אך הומלץ להמשיך ולהעסיקם. כך, למשל, נכתב על שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב מקס קנטרוביץ כי הוא "שופט טוב. בעל הבנה והגיון. הרושם הוא שהוא ישר, אך בת"א יש מרננים אחרת". על עמיתו שלום קסאן נכתב כי הוא "שופט ישר. חלש מבחינה משפטית", ואילו על שופט בית המשפט המחוזי בחיפה אהרן שמש נכתב כי הוא "שופט בעל ותק גדול" אך "מבחינה מקצועית אין להמליץ עליו".
השלכות המסמך
חמישה מהשופטים קיבלו חוות דעת שליליות, והומלץ לא להמשיך להעסיקם כשופטים במדינת ישראל. שלושה מהם מונו בסופו של דבר לכהן כשופטים במערכת המשפט הישראלית.
על שופט בית המשפט המחוזי בירושלים הרצל רוזנצווייג נכתב "שופט שנתמנה לא מזמן מבית משפט השלום. מרננים אחריו שהוא פתוח להשפעות. כעת בשליחות בחו"ל. אולי כדאי להעבירו לעבודה לא-משפטית". רוזנצווייג מונה בסופו של דבר לשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה, וכיהן בו עד מותו ב-1961. על נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב נתן ברדקי נכתב "נשיא בית המשפט. חשוד על היותו נתון להשפעות. שלילי גם מבחינה משפטית". ברדקי המשיך לכהן כנשיא בית המשפט (שמו עוברת ל"בר-זכאי") עד פרישתו לגמלאות ב-1964. גם שופט בית משפט השלום בירושלים עמנואל ידיד לוי, עליו נכתב "שופט זמני. עבד כעו"ד במצרים זמן רב. יודע הליכות עם ערבים ומדבר ערבית צחה. ידיעותיו גם בעברית וגם בשדה המשפט חלשות. אינו ראוי להתמנות לשופט קבוע, אך יוכל להיות לתועלת רבה במשרה לא-שיפוטית", המשיך בכהונתו, ואף קודם בהמשך לבית המשפט המחוזי. הוא פרש מכהונתו בשנת 1975, עם פרישתו לגמלאות.
שני השופטים הנותרים שהומלץ לא להמשיך את כהונתם נותרו מחוץ למערכת המשפט. שופט בית משפט השלום בתל אביב, ירמיהו צוקרמן, שכבר ב-1930 עורר התנגדויות למינויו, ספג האשמות חמורות ביותר בחוות הדעת שנכתבה עליו, אף שלא הוצגו ראיות להוכחתן: "שופט בעל ותק גדול. שלילי מכל הבחינות. מקבל שוחד. התנהלה כבר חקירה דיסציפלינרית נגדו, וכן הוגשו כמה פטיציות מטעם אגודת עוה"ד לזקן השופטים לסלקו".
השופט השני היה ותיק השופטים היהודים בארץ ישראל, והשופט היהודי היחיד בבית המשפט העליון המנדטורי שהיה בחיים בעת הקמת המדינה, גד פרומקין, עליו נכתב "בעל ותק גדול. מרננים אחריו מבחינת היושר והשפעות אחרות. לא רצוי להעבירו למדינה היהודית". גם ה"רינונים" אודות פרומקין נותרו סתומים, אך די היה בהם כדי למנוע את כהונתו, שכן רוזן טען בפני הממשלה כי החליט שלא למנות את פרומקין בשל האמור באותו מסמך סודי. לפי מקורות שונים, רוזן אף טען כי הוא עצמו ייצג לקוח שניסה לשחד את פרומקין, ושפרומקין החזיר לו את הכסף לאחר שלא הצליח להטות את המשפט לטובתו, ואולם יש מחלוקת בין היסטוריונים באשר לאמיתותם של דברים אלה. פרומקין החל לפעול אצל דוד בן-גוריון בניסיון לשנות את ההחלטה ולהביא לטיהור שמו. גם אישים מכובדים כיצחק בן-צבי, משה שרת ודוד רמז ניסו לערב את בן-גוריון, אך לא הצליחו להביא לשינוי בהחלטה, ופרומקין נותר מחוץ להרכב בית המשפט. בינואר 1949 החליט בן-גוריון למנות "ועדת בירור של כבוד", בה היו חברים הרב מאיר בר-אילן, יצחק בן-צבי ופרופ' בן-ציון דינבורג, שתפקידה לדון "בטענות שבין שר המשפטים פנחס רוזנבליט לבין מר גד פרומקין". מסקנת הוועדה הייתה כי רוזן האמין באמת ובתמים כי קיימים "רינונים" אודות פרומקין, ולכן אין פגם בהחלטתו שלא להמליץ לממשלה על מינויו לבית המשפט העליון. יחד עם זאת, קבעה כי לא נמצאו ראיות לדופי בהתנהלותו של פרומקין, וכי נגרם לו נזק מוסרי וחברתי בלתי מוצדק. מאחר שהנזק נגרם על ידי שר המשפטים, מתוקף תפקידו כחבר הממשלה, על הממשלה מוטל לתקן את הנזק. הוועדה המליצה כי פיצוי זה יהיה בדרך של מינוי ל"משרת כבוד מתאימה", וב-1950 מונה פרומקין לעמוד בראש ועדת חקירה בענייני החינוך במחנות העולים (ועדת פרומקין).
במשך השנים נשמר המסמך החסוי בארכיון המדינה, והיה סגור לעיון הציבור מטעמים של פגיעה בצנעת הפרט. ואולם, חלקים ממנו התפרסמו במקומות שונים. בשלהי שנת 2019, לאחר שחלפה תקופת ההגבלה של המסמך, עלה המסמך במלואו לאתר האינטרנט של ארכיון המדינה. זהותו של כותב המסמך אף היא הייתה בלתי ידועה במשך שנים ארוכות, עד שכהן עצמו חשף את זהותו בערוב ימיו, בשנת 2000.
אנטארקטיקה
אנטארקטיקה היא היבשת שבה נמצא הקוטב הדרומי של כדור הארץ. שטחה כ-14,200,000 קמ"ר והיא היבשת החמישית בגודלה אחרי אסיה, אפריקה, אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית.
השם "אנטארקטיקה" הוא הלחם של המילים "אנטי" ו"ארקטיקה", כלומר "מול ארקטיקה", שהיא הקוטב הצפוני.
אנטארקטיקה היא המקום הקר ביותר על פני כדור הארץ, ורובה ככולה מכוסה קרח לאורך כל השנה. באנטארקטיקה אין תושבי קבע בגלל תנאי מזג האוויר הקשים, אולם ממשלות רבות ברחבי העולם מחזיקות בה תחנות מחקר, שחלקן מאוישות כל השנה וחלקן מאוישות רק בקיץ.
ריבונות
מאז שנת 1959 הושעו התביעות הטריטוריאליות על חלקי אנטארקטיקה ופרט למדינות התובעות ריבונות עצמן אין הכרה של מדינות אחרות בריבונות זו. הסכמי אנטארקטיקה שוללים את ריבונותן של מדינות אלו על השטחים. ארצות הברית ורוסיה לא טענו מעולם לריבונות על שטחים באנטארקטיקה, אבל הכריזו שהן שומרות לעצמן, כמעצמות, את הזכות לעשות כן. יש באנטארקטיקה גם שטחים נרחבים שאף לא מדינה אחת טוענת לריבונות עליהם.
דגלים שונים הוצעו לאנטארקטיקה ולטריטוריות בה.
גילוי היבשת
אמונה בקיומה של "טרה אוסטרליס" (Terra Australis, האדמה הדרומית) – יבשה רחבת-ידיים בדרום הגלובוס, ידועה עוד מימי תלמי (המאה הראשונה לספירה), שהציע את רעיון קיומה של היבשת כדי "לאזן" את הסימטריה שהייתה קיימת לדעתו בין שטחי היבשה שהיו ידועים באותה התקופה. תאורים של יבשת דרומית גדולה הופיעו גם במפות שונות, אך ממדיה ומיקומה לא היו ברורים. אפילו לקראת סוף המאה ה-17, כאשר התגלה שדרום אמריקה ואוסטרליה אינן חלק מהיבשת האבודה, גאוגרפים האמינו שהיא גדולה בהרבה מאשר ממדיה האמיתיים.
הדיווח המהימן והמתועד הראשון על גילוי היבשת התרחש כאשר הצאר אלכסנדר הראשון יזם מסע חקר רוסי בראשות האציל הפרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן. המשלחת, בת שתי אניות, יצאה מנמל פורטסמות ב-5 בספטמבר 1819 והגיעה ליעדה ב-28 בינואר 1820. ב-30 בינואר, יומיים לאחר משלחתו של בלינגסהאוזן נחת בחצי האי "השילוש הקדוש" הימאי הבריטי אדוארד ברנספילד ותבע את השטח לכתר הבריטי.
מחקר
בשנים 1839–1843 פיקד ג'יימס קלארק רוס על משלחת לחקר הקוטב הדרומי שהגיעה לקו הרוחב 78° דרום, המקום הדרומי ביותר אליו הגיע אדם עד אז. 60 שנה חלפו בטרם הגיעה משלחת אחרת לנקודה דרומית יותר. בסוף המאה ה-19 נפתח העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. בשנים 1897–1899 ביקרה באנטארקטיקה המשלחת האנטארקטית הבלגית שהייתה הראשונה ששהתה בה בחורף. בשנים 1901–1904, בקרו ביבשת המשלחת השוודית לאנטארקטיקה בהנהגת אוטו נורדנשלד ומשלחת דיסקברי. בדצמבר 1911 הגיעה משלחת הקוטב הדרומי אל הקוטב וזמן קצר לאחר מכן הגיעו אליה משלחת טרה נובה שכל חבריה נספו בדרכם חזרה.
רשימה מפורטת של משלחות מחקר לאנטארקטיקה מופיעה ברשימת משלחות לאנטארקטיקה.
מחקר משנת 2020 מצא כי בתור הקרטיקון שררו באנטארקטיקה C° 12 ואף יותר, וככל הנראה הקוטב הדרומי היה נטול קרח לחלוטין.
גאוגרפיה
הנופים האופייניים לאנטארקטיקה הם קרחוני ענק, הרים רמים שפסגותיהם מגיעות מעל לגובה של 4 ק"מ וקרח רב בעובי של עד כ-3 ק"מ, המכסה את האדמה. אנטארקטיקה היא היבשת הגבוהה ביותר מבין היבשות, והקרח מכסה 98% משטחה, בעובי ממוצע של 1.6 ק"מ. היבשת מוקפת במליוני קמ"ר של ים קפוא. אורך קו החוף של היבשת הוא 17,968 ק"מ. כ-90% מהקרח בעולם מצוי באנטארקטיקה והוא מהווה כ-70% מהמים המתוקים על פני כדור הארץ. הפשרתו של כל הקרח, שנפחו עומד על כ-25 עד 30 מיליון קילומטר מעוקב, תגרום לעליית גובה פני הים ב-60 מטרים לערך.
אקלים
האקלים האנטארקטי קר מאוד כל ימות השנה. בחלקים הנמוכים יותר ביבשת ובחופיה קצת פחות קר בעונת הקיץ. כמות המשקעים ביבשת זו היא הנמוכה ביותר בעולם - היא קטנה מ-100 מ"מ לשנה, ומבחינה זו היא גם המדבר הגדול ביותר על-פני כדור הארץ. המשקעים המעטים יורדים בעיקר בצורת שלגים על חופי היבשת. מיעוט המשקעים נובע מתנאים של קפיאת הלחות, שלא מאפשרת היווצרותם של עננים. הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר (ינואר) היא C° 2 בשולי היבשת ו-C° 20− בתוך היבשת ואילו בעונה הקרה ביותר (יולי) הטמפרטורה הממוצעת היא C° 18− בשולי היבשת ו-C° 45− בתוך היבשת. בלב היבשת נרשמות בחורף טמפרטורות נמוכות מ-C° 60−. הטמפרטורה הנמוכה ביותר בעולם נרשמה באנטארקטיקה ביולי 1983 בתחנת המחקר ווסטוק והיא C° 89.2−. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה באנטארקטיקה הייתה C° 20.75 ב-14 בפברואר 2020.
צמחייה
אקלימה של אנטארקטיקה אינו מאפשר את קיומם של מיני צמחים רבים הזקוקים לאקלים נוח יותר ולתנאים סביבתיים שונים. השילוב בין טמפרטורות נמוכות מאוד, קרקע דלה במינרלים, מחסור בלחות ובאור שמש מדכא את שגשוגם של מרבית הצמחים. כתוצאה מכך, מרבית מיני הצמחים באנטארקטיקה הם טחבי כבד (Marchantiophyta) או חזזיות. מרבית הפלורה האנטארקטית האוטוטרופית (שאינה צורכת חומרים אורגנים מן הסביבה) מורכבת מפרוטיסטים.
שאר הפלורה המתקיימת באנטארקטיקה מורכבת בעיקר מחזזיות ואצות פשוטות וצמחים אחרים המסתגלים לתנאים הקשים השוררים באזור, כמו גם מפטריות, העמידות לתנאים אלו. הפלורה גדלה בדרך כלל בקיץ שבו התנאים מעט טובים יותר, הנמשך לרוב שבועות בודדים. באנטארקטיקה יותר מ-200 מיני חזזיות וקרוב ל-50 מיני טחבים ואזובים. כ-700 סוגי אצות מצויים באנטארקטיקה. רובן מוגדרות כפיטופלנקטון, נמצאות בתחתית מארגי מזון רבים ומשמשות מזון למינים רבים של בעלי חיים ימיים. מיני פלנקטון ואצות צבעוניות וייחודיות נפוצים בדרך כלל באזורי החופים בזמן הקיץ. באנטארקטיקה 2 מינים בלבד של צמחים בעלי פרחים: Deschampsia antarctica ו-Colobanthus quitensis.
עולם החי
עולם החי היבשתי של אנטארקטיקה מורכב כמעט כולו מחסרי חוליות. בין חסרי החוליות הזעירים המצויים באנטארקטיקה ניתן למנות את קרדית אבק הבית, הכינים, הנמטודה, דובוני המים, הגלגיליות, הקריל והקפזנביים. הימשוש חסר יכולת התעופה בלגיקה אנטארקטיקה (Belgica antarctica) שאורכו רק כ-1.2 סנטימטרים, הוא החיה הגדולה ביותר באנטארקטיקה שחיה ביבשה בלבד, והחרק היחיד בה. יסעור השלג (Pagodroma nivea) הוא אחד משלושה מיני עופות המתרבים באופן בלעדי באנטארקטיקה. באנטארקטיקה בעלי חיים ימיים רבים המתקיימים בצורה ישירה או עקיפה על הפלנקטון. בין בעלי החיים הימיים המצויים באנטארקטיקה ניתן למנות את הפינגווינאים, הלווייתן הכחול ומיני לווייתנאים אחרים שחולפים במימי אנטארקטיקה מפעם לפעם, וכן מינים שונים של טורפים ימיים. הפינגווין הקיסרי הוא הפינגווין היחיד המתרבה במהלך החורף האנטארקטי, ופינגווין אדלי (Pygoscelis adeliae) מתרבה דרומית יותר מכל מיני הפינגווינים. לפינגווין הסלעים (eudyptes chrysocome) ציצית שיער מיוחדת על ראשו המקנה לו מראה מיוחד. הפינגווין המלכותי, הפינגווין רצועת-הסנטר והפינגווין לבן-האוזן גם הם מתרבים באנטארקטיקה.
דוב הים האנטארקטי (A. gazella) ניצוד במספרים גדולים במהלך המאה ה-18 וה-19 בשל פרוותו על ידי מלחים מארצות הברית והממלכה המאוחדת. כלב ים ודל ( L. weddellii) נקרא על שמו של ג'יימס ודל, מפקדה של משלחת ציד כלבי ים בריטית. הקריל אנטארקטי, אחד ממיני הקריל, נפוץ במימי אנטארקטיקה בכמויות ענקיות והוא הבסיס לכל המערכת האקולוגית של האוקיינוס הדרומי. הוא מהווה חלק חשוב בתזונתם של מינים כגון לווייתנאים, כלבי ים וטורפים ימיים אחרים, דיונונאים, פינגווינים, אלבטרוסיים ומינים אחרים של עופות ימיים.
אישור "החוק להגנת אנטארקטיקה" בארצות הברית החיל מגבלות על הפעילות האמריקאית ביבשת, במטרה לשמר את הפאונה הייחודית לה ולאזורים הסובבים אותה. הכנסת מיני בעלי חיים או צמחים לא מקומיים לאנטארקטיקה, העלולים להפר את האיזון האקולוגי, יכולה לגרור עונש פלילי, וכך גם הוצאת מינים מקומיים מאנטארקטיקה. דיג יתר של הקריל הממלא תפקיד חשוב מאוד במערכת האקולוגית האנטארקטית הביא לחקיקת חוקים ותקנות המגבילים את הדיג באזור. "" (CCAMLR), שנכנסה לתוקף בשנת 1980, מנסה לשמור על רמת דיג תקינה באזור אנטארקטיקה ולמנוע הכחדת מינים ימיים מקומיים. חרף צעדים אלו, המערכת האקולוגית האנטארקטית עדיין נפגעת מדיג לא מבוקר ולא חוקי.
לאחרונה, קבוצת מדענים ביצעה קידוחים שנעשו בקרחון ענק באנטארקטיקה וחשפו יצורים נייחים בעומק של יותר מקילומטר. בעזרת מקדחת מים חמים הם קדחו פיר עמוק דרך 900 מטר של קרח עד לתחתית הקרחון, והורידו דרכו מצלמה, שהגיעה עד כ-350 מטר מתחת לקרחון. באפלה המוחלטת בעומק זה התגלה סלע גדול מכוסה בבעלי חיים ישיבים, שטרם נצפו עד כה בעומק כזה.
צמחייה ופלאונטולוגיה
מחקרים פלאונטולוגיים וגאולוגיים העלו כי בעבר הרחוק שלט באנטארקטיקה אקלים חם שאיפשר את קיומם של יערות ענקיים, ושל מגוון בעלי-חיים, כולל דינוזאורים, יונקי כיס או דגים קדומים כמו האוראוכימה.
למעשה רוב זמנה אנטארקטיקה הייתה בעלת אקלים יציב ואף השתייכה ליבשת גונדוונה לצד אמריקה הדרומית ואוסטרליה. רק במשך המיוקן שלפני 15 מיליון שנה אנטארקטיקה החלה לפתח את כיפת הקרח הקבועה שלה והבידוד ובכך החיים בה הלכו ופחתו.
אוכלוסייה
אף אדם אינו מתגורר באנטארקטיקה בקביעות אך מספר ממשלות דואגות לתחנות מחקר מאוישות ברחבי היבשת. מספר האנשים המנהלים ותומכים במחקרים מדעיים ועבודות אחרות ברחבי היבשת ובאיים הסמוכים לה נע בין 1,000 איש בחורף (יולי) לבין 5,000 בקיץ (ינואר).
כלכלה
אין כל פעילות כלכלית ביבשת. הימים הסמוכים לה משמשים לדיג בקיץ. באדמתה נמצאו מרבצי פחם, כרום, ניקל, פלטינה, ברזל, נחושת, זהב, כסף ומחצבים אחרים, אך היקפם אינו ידוע. כרייתם אסורה מטעמים של שמירת הסביבה.
גלריה
נופים:
שמירת נגיעה
שמירת נגיעה הוא מונח פופולרי בן זמננו המתאר את שמירת האיסור, המכונה גם בשם איסור נגיעה, הקיים בהלכה היהודית על מגע בין גבר ואישה האסורה עליו באיסור עריות.
איסורי הערווה השכיחים הם 'איסור אשת איש' - אישה נשואה אסורה לכל הגברים שאינם בעלה, 'איסור נגיעה באשה נידה' - אישה יהודייה שנטמאה בדימום מהרחם (כגון במחזור החודשי) וטרם נטהרה ממנו באמצעות טבילה, וכן איסור נגיעה באישה גויה - שאסורה בנגיעה לכל גבר יהודי בגזירת חכמים.
סוגי מגע
המגע האסור הוא מגע הנעשה 'דרך תאווה' שיש בו 'הנאה בקירוב בשר'. מגע שכזה עשוי להיות לדוגמה חיבוק, נישוק, ולדעת רבים גם החזקת ידיים. כאשר מדובר במגע בעריות שהן קרובות משפחה מדרגה ראשונה, לכל הדעות אין בזה איסור תורה, אולם כתב על כך הרמב"ם:
הפוסקים נחלקו במצבים גבוליים שבהם המגע מביע קרבה אך לא תאווה, כגון לחיצת יד או נשיקה של נימוס. יש המרחיבים את איסור התורה לכל מגע שמביע חיבה כלשהי, ויש המצמצמים את האיסור רק למגע שמביע חיבה עמוקה של תאווה.
על אף שאין איסור הלכתי במגע חסר אוריינטציה מינית, כגון התחככות נוסעים בעת נסיעה בתחבורה ציבורית בעומס, יש המקפידים להימנע גם ממגע כזה (רוב מכריע של הציבור החרדי) עקב חשש ממדרון חלקלק, דוגמה לכך ניתן לראות במתכונת הנסיעה ב'קווי מהדרין'.
לגבי לחיצת יד בין גבר לאישה, נחלקו הפוסקים בשאלה האם כשהיד כבר הושטה ללחיצה אסור לקבלה מחמת חשש תאווה, או שיש לקבלה בשביל למנוע עלבון. היו שהציעו להימנע מהלחיצה אך בד בבד להסביר לצד השני בנימוס את הסיבה ואת חשיבות שמירת ההלכה, וכך לא להקל בחומרת איסור הנגיעה ואף לא בחומרת איסור הלבנת פנים.
האיסור
לדעת הרמב"ם וראשונים רבים, מקורו של איסור זה הוא בפסוק המובא בספר ויקרא (יח, ו): "אִישׁ אִישׁ אֶל כָּל שְׁאֵר בְּשָׂרוֹ לֹא תִקְרְבוּ לְגַלּוֹת עֶרְוָה אֲנִי ה'". מכאן שמגע של תאווה אסור בין אלו שיש איסור ערוה בביאתם, אולם לשיטת הרמב"ם האיסור חל גם כשהביאה אסורה באיסור אחר, מדאורייתא או מדרבנן. מקרים יוצאי דופן שאין בהם איסור נגיעה לשיטת הרמב"ם הם בין אם לבנה ובין אב לבתו, אבל בין אחים גדולים או בין בני דודים, קיים איסור נגיעה של תאווה.
הרמב"ן חלק על הרמב"ם וסובר שאיסור "לא תקרבו" מדבר על קיום יחסים מיניים ממש, ולכן איסור נגיעה אינו כלול בו, אלא הוא איסור מדברי חכמים שהפסוק מהווה לו אסמכתא. לפי פירוש זה האיסור נועד למנוע את הביאה האסורה.
פנויות
בשונה מקרובות ומאשת איש, מעיקר הדין, אישה פנויה טהורה מטומאת נידה אינה ערווה על גבר. לפיכך, מגע סתמי בין השניים אינו אסור כשלעצמו, אלא רק מכוח תוצאותיו האפשריות, כגון הרהורי עבירה וקרי לילה. אף על פי כן, פנויה שאינה נידה אסורה בייחוד וקל וחומר בתשמיש, כמו שכתבו הראב"ד והרמב"ן לעניין איסור יחוד. כמו כן כתב הריב"ש: "ואף הפנויה שאינה נדה, חמורה היא בזה מאשתו נדה", וכך הביאו גם הבית יוסף והרמ"א.
עם זאת, בימינו כמעט כל הנשים הפנויות הבוגרות אינן טובלות ונחשבות לנידות, והיות שיחסי אישות עם נידה אסורים גם כן באיסור כרת, ישנו איסור קריבה ונגיעה גם כלפי פנויה שהיא נידה. מאז חורבן המקדש ולאור היעדרו של אפר פרה אדומה פחת הצורך בטהרה ליומיום, מה שהביא לכך שבשונה מנשים נשואות שטובלות לטהרתן לבעליהן, נשים שאינן נשואות אינן טובלות. אף על פי שהיהדות מעודדת את הטהרה עצמה גם ללא צורך טכני, כאשר אין צורך שכזה פוחתת המוטיבציה להיטהר, ולכן הפסיקו הנשים לטבול. ובנוסף לכך בדורו של הריב"ש, לפני כ-700 שנה, ראו החכמים שיש צורך לתקן שנשים פנויות לא יטבלו, כדי שלא יחשבו שלאחר הטבילה אין איסור של תשמיש עימן, או שיחשבו שמפני שהאיסור קל יותר, יקלו בו ראש.
מכך נובע שבפועל רוב הנשים הבוגרות נכללות באחת משתי הקטגוריות האוסרות קירבה: לפני נישואיהן - נידה, לאחר נישואיהן - אשת איש (עבור כל אחד חוץ מבעלה). עם זאת, ישנן היוצאות מכלל זה, ובהן נשים פנויות הטובלות (כגון על מנת לעלות להר הבית), או כלות הטובלות לקראת חתונתן.
ברוח זו הנחה הרב הראשי לישראל יונה מצגר את רבני הערים להקפיד על תקנת הראשונים ולמנוע מפנויות לטבול במקווה, אך בעקבות עתירה של מרכז צדק לנשים לבג"ץ נקבע שאסור לבלניות לשאול נשים טובלות על רווקותן.
ייהרג ואל יעבור
לדעת רבים, הדין של ייהרג ואל יעבור לפיו יש להימנע מלעבור על גילוי עריות גם במחיר אובדן החיים, חל גם על איסור נגיעה של חיבה, ויש אומרים שכך הדין אף במגע שאינו של חיבה. אולם מאידך יש אומרים שרק אם האדם גרם לעצמו להיכנס לסכנת חיים שמגע של חיבה יציל עצמו ממנה, עליו למות ולא לעבור על איסור זה, אך אם שלא באשמתו נכנס למצב זה - יעבור ולא ימות.
בתרבות
בספרו "נגיעות ראשונות" עוסק המשורר אליעז כהן במתח הנוצר בין בני הזוג בעקבות איסור הנגיעה.
ניו יורק סיטי (כדורגל)
מועדון כדורגל ניו יורק סיטי (באנגלית: New York City FC) היא קבוצת כדורגל מניו יורק, המשחקת בליגת ה-MLS מעונת 2014/15. הקבוצה נמצאת בבעלות משותפת של חברת האחזקות קבוצת סיטי פוטבול (שתחת בעלותה נמצאת גם מנצ'סטר סיטי) ושל קבוצת הבייסבול ניו יורק יאנקיז.
היסטוריה
ליגת ה-MLS הודיעה על כוונתה להעניק זיכיון לקבוצה נוספת באזור ניו יורק - בנוסף לניו יורק רד בולס, המשחקת בניו ג'רזי - כבר ב-2010. הפנייה הראשונית נעשתה לבעלי ניו יורק מטס, שהתכוון להקים מחדש את קבוצת ניו יורק קוסמוס שעלתה לגדולה בשנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר שבעלי המטס הפסיד כסף רב בהונאת הפונזי של ברנרד מיידוף, ננטש הרעיון.
דון גרבר, הקומישנר של הליגה, פנה לרעיון אותו טיפח עוד קודם - לשכנע מועדון כדורגל גדול מאירופה להשקיע בקבוצה בליגה. הרעיון נוסה עוד ב-2008 כשגרבר ניסה לשכנע את ברצלונה להשקיע בקבוצה שתקום במיאמי, ניסיון שלא צלח. סגן הנשיא של ברצלונה באותם ימים היה פראן סוריאנו.
כשסוריאנו התמנה ליושב ראש מנצ'סטר סיטי ב-2012, פנה אליו גרבר וחידש את הרעיון - הפעם בנושא הזיכיון בניו יורק. הפעם הצליח גרבר לשכנע את סוריאנו ופרנסי מנצ'סטר סיטי, ובמאי 2013 הוענק הזיכיון לקבוצה.
בתחילה התכוונה הקבוצה להקים לעצמה אצטדיון בפארק פלאשינג מדוז שבקווינס, אך נתקלה בהתנגדות של ניו יורק מטס שאצטדיונה נמצא בסמוך. לאור זאת הוחלט לבנות לקבוצה אצטדיון ברובע הברונקס, סמוך לאצטדיון יאנקי. האצטדיון צפוי להיות מוכן ב-2018, ועד אז נקבע אצטדיון יאנקי עצמו כמגרשה הביתי של הקבוצה.
ב-11 בדצמבר 2013 הודיעה הקבוצה כי ג'ייסון קרייס, מאמנה היוצא של ריאל סולט לייק, יהיה מאמנה בעונתה הראשונה בליגה. בנוסף, השחקן הראשון שחתם בקבוצה היה דויד וייה הספרדי.
ב-24 ביוני 2014 חתם במועדון השחקן פרנק לאמפרד. עשרה ימים לאחר מכן, עבר לאמפרד למנצ'סטר סיטי.
ב-11 בפברואר 2015 ערכה הקבוצה את משחקה הראשון בהיסטוריה בו גברה על סנט מירן מהליגה הסקוטית הראשונה בתוצאה 0–2 במשחק ידידות.
בשנת 2018 נחתם חוזה עם ג'ו סקאלי, שחקן נוער של המועדון והוא בן 15 בלבד. בשנת 2021 הוא הועבר לבורוסיה מנשנגלדבך תמורת 1.8 מיליון יורו.
המועדון סיים את עונת 2021 במקום הרביעי בכנס מזרח אך בסופו של דבר זכה בתואר הכנס הראשון שלו ובגביע ה-MLS הראשון.
תארים
גביע ה-MLS  (1)
מחקרי תאומים
מחקרים הנעשים במדגמים מזווגים יש מובהקות סטטיסטית גדולה בהשוואה למחקרים המשווים שתי קבוצות, שאי אפשר לזווג את הפרטים שבהן. כמו כן, כושר השכנוע האיכותי של מחקרים מזווגים גבוהה יותר, בהתאמה. מחקרי תאומים זהים הם מן המחקרים המשכנעים ביותר, שבין המחקרים במדגמים מזווגים.
תפקיד מדעי
מחקרי תאומים הם מהכלים המרכזיים בפסיכולוגיה וביולוגיה להערכת ההשפעה של התורשה מול הסביבה. מבחינה סביבתית, אין הבדל משמעותי בין רמת הדמיון של תאומים זהים לזו של תאומי אחווה. לעומת זאת, הדמיון הגנטי בין תאומים זהים הוא 100%, בעוד הדמיון הגנטי בין תאומי אחווה הוא 50% בממוצע. הפער ברמת הדמיון הגנטי בין שני סוגי התאומים מאפשר למדוד את משקל התורשה בעיצוב תכונות שונות. שיטת המחקר הנפוצה ביותר במחקרי תאומים היא השוואה בין רמת הדמיון הפנוטיפי של תאומים זהים לזו של תאומי אחווה. ככל שהפער ברמת הדמיון גבוה יותר, כך גדול יותר תפקידה של התורשה בעיצוב התכונה. הפער הזה נמדד בעזרת נוסחה סטטיסטית בשם מקדם התורשתיות.
ממצאים מרכזיים
מטא-אנליזה על מעל 17,000 תכונות הראתה שמקדם התורשתיות הכללי היה 49%. כותבי המאמר יצרו אתר אינטראקטיבי המאפשר לבדוק את מקדם התורשתיות של תכונה ספציפית. מחקר סקירה מוקדם יותר מראה כי מקדם התורשתיות יכול להיות גבוה למדי במחלות שונות. לדוגמה, מעל 50% למחלות כגון הפרעה דו-קוטבית, סכיזופרניה, מחלת אלצהיימר, אנורקסיה נרבוזה ואלכוהוליזם. ממצאי מחקרי התאומים תרמו לעלייתה של ההשקפה הדוגלת בעליונות התורשה. התברר שתאומים זהים שהופרדו בלידתם דומים זה לזה בצורה מפליאה. אף על פי כן אין ממצאי מחקרים אלו שוללים את הסברה שגם לסביבה יש השפעה על התפתחותו והתהוותו של האדם.
היסטוריה של חקר התאומים
בשלהי המאה ה-19 פרסם פרנסיס גלטון ספר שבו טען כי התורשה היא העיקר והשפעתה של הסביבה טפלה, אף ש"האפשרות שהטיפוח מועיל כה מעט נראית כמנוגדת לכל הניסיון האנושי". גלטון הסתמך בין השאר על קווי הדמיון המרובים שמצא בין תאומים. מסקנותיו היו שנחוצה מדיניות של אאוגניקה – המוכשרים יורשו ללדת יותר ילדים. לתמיכה המדעית באאוגניקה היו השלכות בארצות הברית – נכפה עיקור על בעלי אינטליגנציה נמוכה, באישורו של בית המשפט העליון. כבר בכך היה להמחיש כמה מסוכן השימוש בטיעון המדעי כדי לעצב חקיקה מדינית.
הקומוניזם, שהטעים את חשיבותה של הסביבה לעיצוב ההבדלים הבין אישיים, שלל את מחקרי התאומים מכל וכל. לעומת זאת, הנאצים מצאו בנושא זה כר לפעולה, במסגרת ניסויים נוספים שערכו בבני אדם. באושוויץ ערך הרופא יוזף מנגלה ניסויים בזוגות תאומים. בין השאר הוא הרעיל זוג תאומים ומדד הבדלים בזמן שנדרש לרעל להמיתם, הרג תאומים, ביתר גופותיהם והשווה בין האיברים. על משמעותם של מחקריו כותב לורנס רייט:
ב-1966 פרסם סיריל ברט, פסיכולוג בריטי בעל מוניטין, מחקר על 53 זוגות תאומים זהים שגודלו בנפרד. מממצאי המחקר עלה כי התורשה משפיעה במידה רמה על האינטליגנציה. ניתוח מאוחר יותר של הנתונים העלה כי הם היו שקריים. על סיריל ברט כותב אבשלום אליצור:
בשנות השישים ערך פיטר ניובאור ניסוי בשיתוף סוכנות האימוץ לואיז וייז במדינת ניו יורק. במסגרת הניסוי, הופרדו תאומים שהוריהם מסרו לאימוץ. בניסוי השתתפה גם שלישייה זהה שנמסרה לאימוץ בשנת 1961. תשע עשרה שנה מאוחר יותר נפגשו שניים מהשלישייה באקראי בקולג' שאליו הלכו ללמוד. השלישי קרא על המפגש בעיתון וגילה ששני התאומים זהים לו לחלוטין. כל אחד מהילדים נמסר למשפחה יהודית שהשתייכה למעמד חברתי אחר: המעמד העליון, מעמד הביניים ומעמד הפועלים. אחד מילדי השלישייה תיאר בדיעבד את האופן שבו הוא רואה את המחקר שבו השתתף שלא מרצונו: "זה חלום בלהות. חרא נאצי". סיפורם של השלישייה מתואר בסרט התיעודי "שלושה זרים זהים".
ניסויי מנגלה בתאומים
מטרתו הרשמית של מנגלה ב"מחקר התאומים" שערך הייתה מציאת הסיבה הגנטית ללידת תאומים, מתוך הנחה שאם ימצא מהי הדרך בה נוצרים תאומים יוכל ליזום לידות תאומים, וכך יוכלו להיוולד יותר גרמנים אריים. מטרותיהן האמיתיות של מחקריו ברובן אינן ידועות. בין היתר הרעיל מנגלה תאומים, ניסה לשנות צבע עיניים על ידי הזרקה של כימיקלים לעיני ילדים או טפטוף על פני גלגל העין והזריק חומרים לאשכיהם של ילדים. לצורך מחקריו בתאומים נעזר מנגלה בצוות של רופאים בעלי התמחויות שונות – בחלקם הגדול אסירים יהודים, ובבעלי מקצוע אחרים.
במהלך "מחקרו" רצח כ-200 זוגות תאומים בגילים שונים, בנוסף לנמוכי קומה ש"חקר" בנפרד, וניסויים רפואיים אחרים שערך. חלק מההמתות נעשו בתאום ששימש "קבוצת בקרה" כאשר אחיו מת כתוצאה מהניסוי וזאת באמצעות הזרקת פנול דרך הצלעות ישירות ללבו. את זריקת ההמתה היה בחלק מהמקרים מבצע מנגלה בעצמו. לאחר ההמתה היה מבצע בשני התאומים נתיחה והשוואה אנטומית.
מחקרי התאומים במינסוטה
בשנות השמונים נערך באוניברסיטת מינסוטה מחקר פורץ דרך ורחב-היקף שהשווה בין תאומים שגדלו ביחד לכאלה שגדלו בנפרד. במחקר נמצא כי הדמיון בין תאומים זהים שגדלו בנפרד היה כמעט זהה לזה של תאומים זהים שגדלו יחד. מהמחקר עלה כי כ-70% מהשונות באינטליגנציה מוסברת על ידי שונות גנטית. בתחום האישיות מקדם התורשתיות הוערך בין 0.39 ל-0.58. המחקר לא השווה רק בין התרומה של התורשה לזו של הסביבה. הוא השווה גם בין התרומה של הסביבה המשותפת (זו המשותפת לשני אחים הגדלים באותו בית) לסביבה הייחודית (החוויות האישיות הייחודיות לכל אדם). תוצאות המחקר הראו שלסביבה המשותפת משקל קטן בעיצוב האישיות. מעבר לתרומה של התורשה לאינטליגנציה ולאישיות, המחקר הצביע גם על תרומה גנטית לתחומי עניין, ערכים ביחס לעבודה, התנהגות אנטי-סוציאלית, תפיסה מרחבית, מדדים קרדיו-וסקולריים, ועוד.
המחקר עסק בתאומים שחלקם גדל בסביבה דומה למדי – מעמד הביניים במערב. בסביבה כזו הראה המחקר, ומחקרים אחרים כדוגמתו, שחשיבותה של התורשה לאינטליגנציה עולה בהרבה על חשיבות הסביבה. כדוגמת נגד קיצונית, במצב שבו אחד הילדים היה מגודל כ"ילד פרא" בידי זאבים, יש להניח שהתוצאות היו שונות. מצד שני, גם אין להבין שחלק האינטליגנציה המושפע מהסביבה הוא קל לשינוי במשך החיים. בין הגורמים הסביבתיים נמצאת גם סביבת הרחם, אשר עשויה להיות שונה עבור כל אחד מהתאומים, ושהשפעותיה, לפחות בחלקן, אינן הפיכות.
מעבר לממצאי המחקר העיקריים, צוות המחקר התפעם מהדמיון הרב שהתגלה בין תאומים זהים שהופרדו בלידתם בנושאים אנקדוטיים למיניהם. לחלק מהזוגות היו אותם פחדים, אותם תחביבים, אותה נטייה רומנטית לפזר מכתבי אהבה, אותו מנהג לכסוס ציפורניים, אותה שיטה לקרוא עיתונים מהסוף להתחלה, אפילו אותם שמות לכלב.
אתוס (דמות ספרותית)
אתוס, הרוזן דה לה פר (בצרפתית: Athos, Count de la Fère), הוא דמות בדיונית ברומנים שלושת המוסקטרים, אחרי עשרים שנה, והוויקונט דה בראז'לון מאת אלכסנדר דיומא האב. הדמות היא גרסה בדיונית ביותר של המוסקטר ארמן דה סילג ד'אתוס ד'אוטוויאל (1615–1644).