cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאטימה (פורטוגל)
שם המקום
המסורת מיחסת את השם פאטימה לנסיכה מוסלמית, שלאחר כיבוש האזור על ידי הנוצרים נחטפה ואולצה להתנצר (כך בגרסה המוסלמית) או שהתאהבה באחד החוטפים והתנצרה (כך בגרסה הנוצרית).
זק מאיירס
חיים אישיים
הוא אוהד שרוף של קבוצת הממפיס גריזליס ונוהג לפקוד את משחקיהם הביתיים, להם הוא מחזיק מנוי לצד המגרש, כשאינו בסיבוב הופעות.
פאטימה (פורטוגל)
ההתגלות
ב-13 במאי 1917 חזו 3 ילדים, שיצאו לרעות כבשים, ב"גבירה ישובה על עץ, לבושה שמלה לבנה ועוטה רעלה". היא הורתה להם לחזור למקום בחודשים הבאים, בכל 13 לחודש. הילדים אכן חזרו כמבוקש וב-13 באוקטובר הציגה עצמה כ"גבירת מחרוזת התפילה", וביקשה להקים במקום כנסייה.
זק מאיירס
חיים אישיים
מאיירס הוא אספן אדוק של סניקרס ומחזיק לדבריו למעלה מ-600 זוגות של נעליים מתוצרת נייקי והמותג אייר ג'ורדן.
פאטימה (פורטוגל)
ההתגלות
דבר ההתגלות התפרסם, ורבים הגיעו למקום כל 13 לחודש. בהתגלות של ה-13 באוקטובר צפו כ-70,000 איש. בהמשך נולדה האמונה כי הגבירה הייתה מרים, אם ישו.
זק מאיירס
חיים אישיים
מאיירס מעורב מאוד בניהול חוות האלפקות של משפחתו.
פאטימה (פורטוגל)
התפתחות אתר העלייה לרגל
הכנסייה הקתולית לא הכירה באירוע כהתגלות עלי אדמות של מרים. ובכל זאת אישרה, ב-1932, למאמינים לסגוד לגבירה מפאטימה ולהקים שם כנסייה. על פי האמונה הקפלה שנבנתה במקום המדויק של ההתגלות היא בעלת סגולות מרפא.
במקום הוקם "המתחם המקודש של גבירתנו מפאטימה" (Santuário de Nossa Senhora do Rosário de Fátima). המתחם כולל שלושה מבנים עיקריים:
ב-1967, במלאת 50 שנה להתגלות, ביקר האפיפיור פאולוס השישי בפאטימה. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר במקום ב-2010.
הדיוויזיה ה-101 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-101 (בגרמנית: 101. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה בינואר 1918.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-9 במאי 1915, ולמפקדה מונה רודולף רייזר. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, ולאחר מכן לחמה במהלך המערכה על סרביה. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים של החזית המקדונית כחלק מהארמייה ה-11, וב-6 בפברואר 1918 פורקה הדיוויזיה.
מקס פריי
מקס פריי (בגרמנית: Max Frey; 16 באפריל 1874 – 11 במרץ 1944) היה צייר נוף, גרפיקאי ומאייר גרמני.
פריי היה בתחילה מורה ומשנת 1910 פרופסור באקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן. עבודתו האמנותית בשנות העשרים והשלושים מראה אלמנטים של סמליות ואובייקטיביות חדשה עם סממנים סוריאליסטיים של ריאליזם קסום.
ביוגרפיה
מקס פריי נולד במולבורג ליד קרלסרוהה בשנת 1874. אביו היה איש העסקים היינריך פריי, ואמו הייתה לואיז פריי. מקס פריי התגורר בקרלסרוהה עד 1904. תחילה למד בבית הספר לאומנויות ומלאכה בקרלסרוהה ולאחר מכן עבד באופן זמני כצייר תיאטרון בברלין ובמנהיים. משנת 1895 עד 1903 הוא נרשם כסטודנט לאקדמיה לאמנות בקרלסרוהה אצל פרדיננד קלר, גוסטב שנלבר ולאופולד פון קלקרוית.
בין 1904 ל-1905 מקס פריי חי כצייר בפרנקפורט על המיין. משנת 1906 התגורר בדרזדן. מרחב העבודה שלו היה בבניין החדש שנבנה משנת 1901 עד 1908, ושימש משנת 1906 כמרכז החדש של האקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן. ויליאם לוסוב שימש גם כמנהל האקדמיה לאמנות שימושית משנת 1906.
בשנת 1907 קיבל מקס פריי תפקיד הוראה באקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן. הוא הוביל את השיעור החדש שנפתח ל"אמנות גרפית ומלאכה" במחלקה לנשים בבית הספר. נשים התקבלו ללימודים רק בבית הספר המלכותי לאמנויות יישומיות בדרזדן מאז 1907. בין התלמידות הראשונות במחלקה שזה עתה הוקמה היו בין השנים 1907–1911 מרגרט וונדט ומרגרט קון, שהקימו את חברת Wendt & Kühn בשנת 1915.
בשנת 1910 מונה פריי לפרופסור יחד עם אריך קליינמפל. בשנת 1915 בוטלה המחלקה הנפרדת לנשים כשנכנס המנהל החדש קרל גרוס, ומאז ואילך לימדו את התלמידים יחד. פריי לימד ציורי נוף, גרפיקה ואמנות שימושית. תלמידיו כללו את מרגרט קון, אליזבת אהנרט, מרגרט נאומן המעצבים הגרפיים קורט הילשר גרטרוד ליסטיקוב, הנס גרונדיג, הנס תיאו ריכטר, אלפרד הס, ורנר הופמן ואוסקר כאהן.
מקס פריי גויס למלחמת העולם הראשונה. אחר כך עבד באקדמיה לאמנויות יישומיות בדרזדן עד 1934 לפחות. באוגוסט 1937 עבר לבאד הרצבורג. נישואיו הראשונים הסתיימו בגרושים ב־24 בדצמבר 1938.
ב־17 בפברואר 1939 נישא לסטודנטית לשעבר אדיתה פון פרובל בבראונשווייג. ב־29 באפריל 1940 נולד בנו וולקר. מקס פריי בילה את שנות חייו האחרונות עם משפחתו בבאד הרצבורג, שם נפטר ב־11 במרץ 1944.
אדיתה פריי נפטרה בשנת 1956. וולקר נפטר בשנת 2012 בהלמשטדט.
יצירה
עבודותיו המוקדמות הן בעיקר ציורי נוף, לפיהם המוקד לא היה פשוט בעיבוד הריאליסטי של הנוף, אלא לעיתים קרובות הייתה התפתחות נוספת של אפקטים של אור בעלי אופי רומנטי ולעיתים אגדי, למשל. בציורים "ערב על הנהר" 1905, "ערפל בוקר" 1911, "הבריחה למצרים" 1911, ו"וולקן "1921.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים עבודתו של פריי הפכה לסמלית יותר והכילה אלמנטים של ריאליזם קסום. מופיעים כל מיני יצורים מימיים ומיתיים פנטסטיים, למשל בציורים "עומק הים" 1926, "חולם" 1930, "ציפורים נודדות", "תחתית המים" 1931, "בעלי חיים ואנשים" 1931, "ציידים מעופפים" 1932. פריי יצר בשנות העשרים של המאה העשרים כמה תמונות עם מוטיבים אקזוטיים: "ביער הפלא" בשנת 1925, "ציד הנסיכה" בשנת 1926, "נסיכת היער הקדומה" בשנת 1928.
גרפיקה
העבודות הגרפיות מראות את מקס פריי כנציג אמנות הרפורמה בהשפעת ארט נובו. תרומתו האמנותית של פריי והייחודיות של יצירתו מורכבים בעיקר משילוב של אלמנטים של סמליות וריאליזם קסום. הריאליזם הקסום היה הזרם השלישי עם אלמנטים סוריאליסטיים בנוסף לקלאסיציזם בתוך הציור הייצוגי החדש של רפובליקת וויימר עם נציגים כמו פרנץ רדזיוויל, פרנץ לנק, אוולד שנברג או פרנץ סדלאצ'ק.
העבודות משלב המאוחר של פריי הוצגו לעיתים נדירות בתערוכות של אז. עבודתו של פריי נשכחה בתקופה שלאחר המלחמה. נטיות ריאליזם פנטסטי, סוריאליסטי וקסום מהוות כיוון של אובייקטיביות חדשה שזכתה לתשומת לב מועטה עבור אנשי דרזדן. [30] עבודתו של פריי מבוססת על מסורת האמנות הפנטסטית והחזונית של המאה ה -19, שהתגבשה כזרם בתוך הרומנטיקה כהתחמקות מהמציאות המיידית למחוזות דמיוניים ומיתיים. האמנות הפנטסטית והחזונית של המאה ה -19 כוללת יצירות מאת ארנולד בוקלין, ויליאם בלייק וגוסטב מורו. [31]
ציורים מאת מקס פריי ניתן למצוא באוספי האמנות של דרזדן. דיוקן עצמי המציג את מקס פריי בתפקיד טיל אוילנשפיגל נמצא ברשות מוזיאון טיל אוילנשפיגל שוקנשטט.
פריי עיצב גם מוצרים שונים ביניהם שטיחים, רהיטים, גופי תאורה, תכשיטים ואפילו פסנתר ברוח הארט נובו. מקס כמו כן עיצב איורים למגזין, לשבועון לאמנות ולשירה ולספרים [65] [66] [67]. הוא עיצב גרפיקה עבור גלויות וכרזות.
מועאד' אבן ג'בל
ביוגרפיה
אבן ג'בל היה בין שבעים האנשים מהאנצאר אשר נשבעו אמונים לנביא בשבועת עקבה השנייה. דבקותו הפכה אותו לפוסק הלכה מומחה, גדול יותר מכל האחרים. ההיסטוריה מציירת אותו כאדם בעל תובנות יוצאות דופן, ובעל שכל היוצא מגדר הרגיל. ועומר בן אל-ח'טאב נהג להתייעץ איתו. מספרים שכאשר הוא היה מדבר, היה זה כאילו שאור ופנינים זוהרים מתוך פיו. הוא הגיע לפסגות הידע והכבוד בעוד הנביא היה בחיים, ונשאר במעמדו הנישא גם לאחר מותו של הנביא.
אבן ג'בל היה ידוע בנדיבותו. כאשר מוחמד נפטר, הוא היה עדיין בתימן, לשם שלח אותו מוחמד במטרה ללמד את המוסלמים את דתם והלכתם. כאשר שב מתימן במהלך שלטונו של אבו בכר, עומר אבן אלח'טאב שמע שהתעשר, והציע לאבו בכר שהקהילה תיקח חצי מהונו.
לאחר זמן מה, אבן ג'בל היגר לסוריה, שם הוא חי בין האנשים כמורה ומומחה להלכה. כאשר אבו עוביידה, המושל של סוריה נפטר, עומר אבן אלח'טאב מינה את אבן ג'בל לתפוס את מקומו של אבו עוביידה בשלטון. כמה חודשים אחר כך הוא נפטר.
בונה ענק
בונה ענק (שם מדעי: Castoroides) הוא סוג נכחד של מכרסם ממשפחת הבוניים שהיה גדול בהרבה מהבונה האמריקאי, וחי בצפון אמריקה בסוף תקופת הפליוקן - סוף הפליסטוקן. הבונים הענקים היו המין הנפוץ ביותר באזור הימות הגדולות. ידועים שני מינים של בונה ענק: בונה ענק צפוני (Castoroides ohioensis) ובונה ענק דרומי (Castoroides leiseyorum).
הבונה הענק היה גדול גם מקפיבארה - המכרסם הגדול בימינו והגיע לאורך 2.4 מטר ומשקל 100-200 ק"ג, בערך כמו דב שחור. מראו היה דומה לבונה המודרני, אם כי זנבו היה ארוך וצר יותר, שיניו רחבות יותר ורגליו האחוריות קצרות יותר. הוא חי עד לעידן הקרח עד להכחדותו יחד עם מינים נוספים כמו הממותות, המסטודונים והסוסים מעידן הקרח. מאובניו נמצאים ליד האגמים הגדולים בצפון אמריקה.
אין הסכמה בדבר הסיבה להיכחדות המין. ייתכן שהוא נכחד כתוצאה מעידן הקרח או כתוצאה מכך שהאדם שהגיע לאזור מחייתו החל לצוד אותו עד להיכחדותו. עד עכשיו לא נמצא רמזים ברורים לכך במאובנים.
מפרץ נייבה
מפרץ נייבה (ברוסית: Невская губа - נבסקיה גובה) המכונה גם מפרץ קרונשטדט הוא מפרץ המהווה את קצהו המזרחי של מפרץ פינלנד, בין האי קוטלין לבין נהר הנייבה. העיר סנקט פטרבורג שוכנת לחופו של המפרץ.
אזור המפרץ מופרד ממפרץ פינלנד באמצעות סכר סנקט פטרבורג. שטחו של המפרץ 329 קמ"ר.
בתחילת המאה ה-19 זכה המפרץ לכינוי "שלולית המרקיז" בקרב קציני הצי הרוסי. זאת בעקבות הנחיית שר הימייה של האימפריה הרוסית באותם הימים מרקיז דה טראוורסה (marquis de Traversay), לפיה ההפלגות של הצי הוגבלו למרחב בין סנקט פטרבורג לבין קרונשטאדט.
לוקה רוטקוביץ'
לוקה רוטקוביץ' (נולד ב-5 ביולי 1988) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
לוקה רוטקוביץ' נולד בפודגוריצה, אז חלק של יוגוסלביה. רוטקוביץ' התחיל את הקריירה שלו בפטרובאץ. כבר בעונת הבכורה שלו כבש 7 שערים ועזר לקבוצה להישאר בליגה. עונה לאחר מכן הפך לשחקן הרכב ועד אמצע העונה הספיק לכבוש 7 שערים.
ב-21 בפברואר 2012 חתם בבודוצ'נוסט פודגוריצה עימה סיים במקום השני בליגה. בעונת מעמדו של השחקן נחלש ובינואר שוחרר וחתם ביריבה העירונית מלאדוסט. בינואר חתם במורנר בר במדיה כבש 8 שערים עד לסיום העונה. את עונת התחיל עם 8 שערים עד ינואר שבמהלכו עזב לראשונה את מונטנגרו וחתם במכבי פתח תקווה הישראלית עד לסיום העונה.
בתום העונה חזר למורנר בר במדיה כבש 9 שערים ב-11 הופעות. בינואר חתם באוקז'טפס הקזחית. לקראת עונת חתם בדינמו מינסק. במהלך העונה הוא כבש 5 שערים והקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי.
בסוף העונה, חתם באנסן גרינרס מליגת העל של קוריאה הדרומית, שהוקמה באותה שנה.
יוז'ף זקריאש
יוז'ף זקריאש (בהונגרית: Zakariás József; 25 במרץ 1924 בבודפשט, הונגריה – 22 בנובמבר 1971) היה כדורגלן הונגרי ששיחק בעמדת הקשר אחורי. היה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות ה-50.
מ.ט.ק הונגריה
יוז'ף זקריאש נולד ומת בבודפשט שבהונגריה ובשיא הקריירה שלו שיחק במועדון מ.ט.ק בודפשט. בזמן שהיה במועדון הם היו ידועים בשם באסטייה ואז שינו את השם ל-וורוס לובוגו. תחת המאמן מרטון בוקובי ועם קבוצה שכללה גם את נאנדור הידגקוטי, פטר פאלוטאס ומיהאי לאנטוש, זקריאש עזר ל-מ.ט.ק לזכות בשני תארים של הליגה ההונגרית, גביע הונגרי וגביע מיטרופה.
ג'ון אוקונור
ג'ון אוקונור (באנגלית: John O'Connor; 12 באוגוסט 1830 – 23 במאי 1889) היה צייר אירי, שהתמחה בציור תפאורות לתיאטרון.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1830 במחוז לונדונדרי, בנם השלישי של פרנסיס אוקונור ואשתו, רוז קנינגהם מבאת', הוא נותר יתום בגיל שתים עשרה. דודו, הפיק מופעים בתיאטרון בבלפסט וליברפול, סיפק לו עבודה כעוזר בציור סצינות בתיאטרון בלפסט.
הוא התחתן עם אן באטלר פיירברן ב-30 בדצמבר 1851, ונולדו להם 2 בנים: פרנסיס (נולד ב-1853) וג'ון פיטר (נולד ב-1854). אשתו אן נפטרה ב-17 ביולי 1860 בביתם במרילבון. ג'ון התחתן שנית עם אחותה למחצה של אן, אלן פיירברן, ב-9 בינואר 1862 בכנסייה באיזלינגטון, ונולדו להם 2 בנים: הנרי (נולד בשנת 1862) וג'וזף ויליאם (נולד בשנת 1864).
בשנת 1888 החלה בריאותו של ג'ון אוקונור להתדרדר בעקבות מחלות לב, והוא נפטר בהית'קרופט, המפשייר ב-23 במאי 1889.
הוא הותיר אחריו את אשתו אלן שנפטרה בעצמה בשנת 1931 באדמונטון, מידלסקס.
קריירה
לאחר שהפך לצייר, אוקונור מצא עבודה בשנת 1848 בדרורי ליין, ומשנת 1863 היה צייר הסצנות הראשי בתיאטרון היימרקט. בשנת 1879 הוא הוזמן על ידי ריצ'רד ד'אולי קארט לספק את התפאורות לאופרה חדשה של גילברט וסאליבן, שודדי פנזנס (1880).
התפאורות היו מוצלחות מאוד, עד שאוקונור התבקש להיות מעצב של ההפקה הבאה של גילברט וסאליבן.
הוא החל להציג באגודת האמנים הבריטים בשנת 1854 ובאקדמיה המלכותית משנת 1857 עד 1888. בתקופה זו הפך פופולרי בקרב משפחת המלוכה, והפיק רישומים של טקסי חצר חשובים רבים: 1871 - נישואין של הנסיכה לואיז ; 1872 ציור של טקס ההודיה בכנסיית סנט פול; 1874 ציור הגעתם של הדוכס והדוכסית מאדינבורו לארמון בקינגהאם; 1887 ציור של טקס במנזר ווסטמינסטר.
הוא הציג גם בתערוכות ובגלריות שונות, בחברת האמנים הבריטים, באגודה המלכותית לצבעי מים ובאקדמיה המלכותית להיברניאן משנת 1875 ועד מותו.
ואלרי קרפין
ואלרי גיאורגייביץ' קרפין (ברוסית: Валерий Георгиевич Карпин; נולד ב-2 בפברואר 1969, בנרבה שבאסטוניה) הוא כדורגלן עבר רוסי וכיום מאמן נבחרת רוסיה בכדורגל ומועדון הכדורגל רוסטוב.
ביוגרפיה
אבותיו ממשפחה רוסית בשם "קארפ" שהתגוררו בעיירה ליסאקו צפונית לאגם פייפסי. יש לו אזרחות אסטונית, רוסית וספרדית. הוא נשוי בשלישית ויש לו ארבע בנות.
קריירה
קרפין החל לשחק כדורגל בבית הספר לספורט בעיר מגוריו נרבה. לאחר ששיחק במספר קבוצות בחבר המדינות וזכה בשלוש אליפויות רוסיה ובגביע הרוסי במדי ספרטק מוסקבה, עבר לליגה הספרדית ושיחק בריאל סוסיאדד, ולנסיה, סלטה ויגו במדיה זכה בגביע האינטרטוטו.
קרפין שיחק במדי נבחרת רוסיה במונדיאל 1994, יורו 1996 ומונדיאל 2002 ורשם במדיה 17 שערים ב-72 הופעות.
אימון
באפריל 2009 מונה למאמנה של ספרטק מוסקבה, לאחר פיטוריו של מיכאל לאודרופ. קרפין אימן בקבוצה עד מרץ 2014.
באוגוסט 2014 חתם לשנתיים כמאמן מיורקה. ב-10 בפברואר 2015 פוטר מתפקידו.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן טורפדו ארמאוויר, העולה החדשה לליגת המשנה, אך בסיום העונה ירד עמה בחזרה לליגה השלישית ועזב את הקבוצה בהסכמה הדדית.
ב-19 בדצמבר 2017, 10 מחזורים לסיום העונה, התמנה לתפקיד מאמן קבוצת הכדורגל רוסטוב.
ביולי 2021 מונה למאמן נבחרת רוסיה בכדורגל במקומו של סטניסלב צ'רצ'סוב. במרץ 2022 חזר לאמן את רוסטוב במקביל.
מיגל ואן דאם
מיגל ואן דאם (בהולנדית: Miguel Van Damme; 25 בספטמבר 1993 – 29 במרץ 2022) היה כדורגלן בלגי ששיחק בעמדת השוער בקבוצת סרקל ברוז'.
קריירת מועדונים
ואן דאם הגיע למחלקת הנוער של סרקל ברוז' בשנת 2013. ב-5 באפריל 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 למכלן במסגרת ליגת העל הבלגית לעונת. בתום עונת ירד עם המועדון לליגה הבלגית השנייה. בעונת היה השוער הראשון של המועדון בליגה הבלגית השנייה. בתום עונת העפיל עם המועדון בחזרה לליגת העל הבלגית. בסך הכל ערך ואן דאם 40 הופעות ליגה במדי המועדון.
מחלתו ומותו
בחודש יוני 2016, במהלך בדיקה שגרתית לפני עונת, אובחן ואן דאם עם לוקמיה. שנה לאחר מכן מחלתו הייתה בנסיגה, והוא חתם על חוזה חדש בסרקל ברוז' עד ליוני 2019. על-אף שעדיין נדרש לטיפול תרופתי, הוא שיחק במסגרת הגביע הבלגי לעונת במשחק נגד ראסינג גנק. בחודש ינואר 2020 חלה שוב בלוקמיה, והתבשר כי סיכויי ההישרדות שלו נמוכים. למרות זאת, הוא קיבל טיפולים אימונותרפיים, וב-16 ביוני 2020 חתם על חוזה חדש לעונה אחת בסרקל ברוז'. ב-18 באוקטובר 2021 חלה פעם נוספת בלוקמיה, ונלחם במחלה בפעם החמישית במהלך חמש שנים.
ב-29 במרץ 2022 מת ואן דאם ממחלתו בגיל 28.
דקר דו-ימי
דַּקָּר דּוּ-יַמִּי המכונה דקר מלבר (שם מדעי: Epinephelus malabaricus) הוא מין של דג גרם ימי מהסוג דקר שבמשפחת הדקריים. הוא מצוי סביב האזור האינדו-פסיפי ממזרח אפריקה וים סוף עד איי טונגה, אך היגר גם לים התיכון (הלבנטיני), אם כי הוא די נדיר בו. מסיבה זו הוא מכונה "דו-ימי".
זהו דקר באורך של עד 234 ס"מ, אך נפוצים יותר באורך 1 מטר ומשקל של 150 ק"ג. דקר זה בעל גוני שיש-אפור וגופו מכוסה בנקודות לבנות ושחורות. הגב כולל גם כתמים כהים ובהירים גדולים יותר. הצעירים בעלי פסים רבים יותר וכתמים חומים רבים. הדג בעל סנפירים קטנים וזנב שרירי דמוי-מניפה והראש גדול עם לסתות ומכסי זימים בולטים. הלסת מלאה שיניים חדות המופנות אחורה ומאפשרות לבעליה לתפוס בקלות טרף קטן וחלק.
כמו דגים רבים זהו דג דיכוגמי והנקבות יכולות להיהפך לזכרים מגודל וגיל מסוים. הדקרים מתרבים בהשרצה חיצונית על פני המים, בה להקות זכרים ונקבות מסתחררים יחד.
הדקר מצוי בשוניות אלמוגים, לגונות, חופי מנגרובים, מרבדי חוליות או קרקע סלעית, כרי אצות ולעיתים נצפה במים מליחים באזור האינדו-פסיפי, סביב עומק 2–150 מטר. הדקר הוא צייד של דגים קטנים ממנו, סרטנים וסילוניות שהוא תופס.
הוא נידוג למטרות מאכל, ספורט ואף מגודל לחקלאות ימית.
ג'ונתן אגודלו
ג'ונתן אלכסנדר אגודלו ולסקס (בספרדית: Jonathan Alexander Agudelo Velásquez) הוא כדורגלן קולומביאני, המשחק בעמדת החלוץ
מיונאריוס
החל את הקריירה המקצוענית שלו במיונאריוס ב-2013, אליה הגיע מהקבוצה החובבנית, לונדו ביו. את הבכורה ערך ב-15 באוגוסט 2013 במשחק הגביע מול ג'וניור ברנקייה, כשמיונאריוס ניצחה 0–2 והמאמן הרנן טורס נתן לו את ההזדמנות להיכנס בדקה ה-64 במקומו של ג'וני רמירס. כעבור יומיים רשם את הבכורה שלו בליגה במשחק מול אונסה קלדס, כאשר נכנס בדקה ה-71 במקומו של מאייר קנדלו. ב-7 בדצמבר 2013, בשלב הפלייאוף של טורניר הפינליססיון, כבש אגודלו את שער הבכורה שלו בבוגרים כשמיונאריוס ניצחה את קלדס 1-3. ב-28 באוגוסט 2014 כבש את שער הבכורה שלו במפעלים הבינלאומיים במשחק מול אוניברסידד ססאר ואייחו מפרו במסגרת הקופה סודאמריקנה. עונתו הטובה ביותר בקבוצה הייתה ב-2015, שבה כבש 10 שערים ב-35 משחקים בכל המסגרות והפך לאחד השחקנים הטובים בקבוצה.
מאיר ויזל
מאיר ויזל (נולד ב-1942) הוא מוזיקאי, מנצח, פסנתרן ומחנך, אשר שימש כנשיא ארגון הנוער המוזיקלי הבינלאומי בשנים 1997–1999, וכמנכ"ל ארגון נוער מוסיקלי בישראל בשנים 1983–2012.
ג'ונתן אגודלו
סנטה פה וחגוארס
לאחר שלא הצליח לשמור על מקומו בהרכב ב-2016 ושיחק רק 8 משחקים, החליט ביולי של אותה שנה לחצות את הכביש ליריבה העירונית, אינדפנדיינטה סנטה פה, עימה חתם לשלוש שנים, אך גם שם מיעט לשחק, ושותף רק ב-6 משחקים ולא כבש. הוא כן היה שותף לזכיית הקבוצה באליפות הליגה. בתחילת 2017 הושאל לקבוצה הקטנה, חגוארס קורדובה, אך גם שם לא הצליח להביא את יכולתו לידי ביטוח, שיחק 7 משחקים ולא כבש. היה נדמה כאילו הביטחון אבד לו ובצעד לא פשוט החליט לרדת לליגה השנייה ולהצטרף לקוקוטה דפורטיבו.
מאיר ויזל
ביוגרפיה
ויזל נולד בשנת 1942 בקזבלנקה, שבמרוקו (בשמו הפרטי הנרי מקס), לניצולי השואה דבורה ויעקב, ובשנת 1944 עלה לארץ ישראל. לאחר עלייתו ארצה הוא גר והתחנך בתל אביב. בד בבד עם לימודיו התיכוניים למד גם באקדמיה למוסיקה בתל אביב במחלקה לפסנתר, אצל הגב' רבקה בורשטיין-ארבר, וסיים את לימודיו באקדמיה בהצטיינות בשנת 1961. את שירותו הצבאי התחיל בתזמורת צה"ל כנגן טובה. לאחר מכן שרת בחיל השריון, ובמלחמת ששת הימים לחם כחייל מילואים כקשר בגדוד חרמ"ש בחטיבה 7. תוך כדי שירותו בתזמורת צה"ל הוא למד ניצוח באקדמיה למוסיקה אצל גארי ברתיני. בשנת 1963 השתתף ויזל בתחרות מארש צה"ל, וזכה שם במקום השני. הוא זכה במלגות קרן שרת בניצוח ובפסנתר, ולאחר מכן החל בלימודי מתמטיקה וסטטיסטיקה ב בירושלים, וסיים תואר ראשון בשנת 1967. בשלב זה החליט לשוב אל המוזיקה, והתקבל ללימודי ניצוח בבית הספר ג'וליארד (Juilliard School of Music) בניו יורק. עם סיום לימודיו בג'וליארד הוא החל ללמד את תאוריית המוזיקה בבית הספר מנהטן למוזיקה (Manhattan School of Music) בניו יורק, וניצח על תזמורות שונות, ביניהן The Westchester Symphony ו-The New York Community Orchestra. בנוסף הוא כיהן כעוזר-מנצח ללאון ברזן (Leon Barzin) ועם תזמורתו – The National Orchestral Association (NOA) הופיע בין השאר גם בפסטיבל "שני העולמות" בספולטו, איטליה. בד בבד המשיך את לימודיו לתואר Ph.D במוזיקה, ב-City University Graduate Center, אותם סיים בשנת 1976. את עבודת הדוקטורט כתב בנושא אחדות תמטית ביצירות סונטה מוקדמות של לודוויג ואן בטהובן.
לאחר תשע שנות לימודים, עבודה והופעות בניו יורק, שב מאיר ויזל לארץ בשנת 1976, התיישב עם משפחתו באילת, שם הקים וניהל את הקונסרבטוריון למוזיקה העירוני. כמו כן כיהן כמרצה בחוג למוזיקולוגיה ובאקדמיה למוסיקה ע"ש רובין באוניברסיטת תל אביב, ובמדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי. שני מאמרים מפרי עטו בנושא אחדות תמטית יצאו לאור בביטאון Orbis Musicae מטעם אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1980 הוא מונה כמנהל רשת הקונצרטים ב"אמנות לעם", ובנוסף יזם והקים את "ימי מוזיקה וטבע" במועצה אזורית משגב. בד בבד פיתח והפיק תוכניות לנוער ולמשפחה והופיע בהן כמנצח עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הסימפונית חיפה. במסגרות אלו שילב ועבד עם אמנים כעזרא דגן, גדעון שמר, שלמה גרוניך, אלכס אנסקי, תלמה אליגון רוז, אלי גורנשטיין ואחרים.
ג'ונתן אגודלו
קוקוטה דפורטיבו
בקוקוטה אגודלו החזיר לעצמו את הביטחון, קיבל את הגיבוי מהמאמן והפך לחלוץ המוביל של הקבוצה. בחצי הראשון של העונה כבש 5 שערים ב-10 משחקים, אבל בכל עונת 2018 היה הכובש המצטיין של הקבוצה וכבש 17 שערים ב-32 משחקים, שעזרו לקוקוטה להעפיל לליגה הבכירה. הוא המשיך ביכולתו הטובה גם בליגה הראשונה וכבש 14 שערים ב-36 הופעות כדי לסיים במקום השמיני בטבלה המשוקללת ולהישאר בליגה הראשונה.
מאיר ויזל
ביוגרפיה
בשנת 1983 הוזמן ויזל לכהן כמנכ"ל עמותת "נוער מוסיקלי בישראל". במסגרת תפקידו יזם והקים פרויקטים חדשים, שכללו: פעילות רצופה של מחנות מוזיקה לילדים ונוער, שמהם התפתחו "קשת אילון" וכיתות האמן לפסנתרנים תל חי; תזמורת הנוער הערבי-יהודי, עם המנצחים ויסאם ג'ובראן ותייסיר אליאס; פרויקט "יש מ.צ.ב." – מוזיקאים צעירים בקהילה. כמו כן קיבע ויזל את המשך התחרות ע"ש פאול בן חיים וניהל אותה אחת לשנתיים. ויזל גם ייצג את ישראל בארגון הנוער המוזיקלי הבינלאומי – Jeunesses Musicales International, שם היה חבר הנהלת הארגון משנת 1990. בשנת 1997 נבחר לכהן בנשיא הארגון, תפקיד בו שימש עד 1999. בדצמבר 2012 פרש מתפקידו כמנכ"ל עמותת נוער מוסיקלי בישראל.
בשנת 2008 הפיק ויזל קונצרט מיוחד בשם "וריאציות גולדברג במבט אחר", בו ביצע כסולן את היצירה כולה בשילוב קטעי וידאו שיצרה האמנית ליליאנה קדישבסקי. ויזל חבר לפסנתרן ברט ברמן, ויחדיו הופיעו כדואו בקונצרטים רבים. בשנת 2014 הקים את רביעיית הפסנתרנים אוקטופוס, שמופיעה בישראל ומחוצה לה ברפרטואר בלתי שגרתי המשלב עיבודים עם יצירות מקוריות להרכב זה.
ג'ונתן אגודלו
חימנסיה לה פלאטה
היכולת הטובה של בקוקוטה לא נעלמה מעיניו של דייגו מראדונה, שאימן באותו הזמן את חימנסיה לה פלאטה וביקש להשאיל את אגודלו. אגודלו שיחק 3 משחקים וכבש גול אחד, לפני שנפצע ובעצם סיים את העונה, בעיקר כי מגפת הקורונה עצרה את הליגה.
מאיר ויזל
פעילות ציבורית
במהלך השנים שימש ויזל בתפקידים ציבוריים שונים. הוא היה חבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות של משרד התרבות והספורט; חבר הוועד הישראלי לאונסק"ו: חבר ועדת פרס ראש הממשלה למלחינים; חבר הנהלת סימפונט רעננה; חבר הנהלת התזמורת הקאמרית הישראלית; חבר ועדת פרס לנדאו במוזיקה וועדת קלאסילייק מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות; וחבר וועדת המוזיקה של סל תרבות ארצי משנת 2015.
ג'ונתן אגודלו
הפועל באר שבע
אגודלו היה אמור לחזור מההשאלה חזרה לקוקוטה, אך מאחר שזו הייתה חייבת לו משכורות ומצבה הכלכלי לא איפשר זאת, הגיע עימם להסכם על סיום חוזהו, מה שהפך אותו לשחקן חופשי. מי שהחתימה אותו על חוזה לשנתיים הייתה הפועל באר שבע. את משחק הבכורה קיים במסגרת מוקדמות הליגה האירופאית מול לאצ'י ב-17 בספטמבר 2020 וכבש את שער השוויון בדקה ה-90, במשחק אותו ניצחה לבסוף באר שבע 1–2. למרות זאת, העונה בישראל הייתה אכזבה עבורו, כאשר שיחק רק 23 משחקי ליגה, רובם כמחליף ולא הצליח לכבוש ולו שער אחד. בתום העונה שוחרר וחתם באגילס דוראדס.
מאיר ויזל
חיים אישיים
בשנת 1971 התחתן ויזל עם יעל לבית אדלר, לימים אוצרת המוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן באשדוד, ולהם שלושה ילדים.
יחסי ארמניה–ברזיל
יחסי ארמניה–ברזיל הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין ארמניה לברזיל. הקהילה הארמנית בברזיל היא השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי ארגנטינה) ומונה כ-100,000 חברים.
היסטוריה
הארמנים הראשונים הגיעו לברזיל בסוף המאה ה-19. גל ההגירה הגדול ביותר לברזיל התרחש בשנות העשרים של המאה העשרים כאשר אלפי ארמנים הגיעו לברזיל (בעיקר מלבנון וסוריה) רבים שרדו את רצח העם הארמני שבוצע על ידי האימפריה העות'מאנית. רוב הארמנים התיישבו באזור סאו פאולו. ב-26 בדצמבר 1991 זכתה ארמניה בעצמאותה לאחר התפרקות ברית המועצות.
בדצמבר 1991 ביקר שר החוץ הארמני, ראפי הובניניסיאן בברזיל כדי לסלול את הדרך לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ב-17 בפברואר 1992, ארמניה וברזיל כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. ביוני 1992 הגיע נשיא ארמניה לבון טר-פטרוסיאן לביקור רשמי בברזיל. בשנת 1998 פתחה ארמניה קונסוליה כללית בסאו פאולו. בשנת 2006 פתחה ברזיל שגרירות בירוואן. בשנת 2011 פתחה ארמניה שגרירות בברזיליה, ולאחריה הפכה הקונסוליה הכללית הארמנית בסאו פאולו לקונסוליית כבוד. בשנת 2015 הכיר הסנאט הפדרלי בברזיל ברצח העם הארמני.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מברזיל בארמניה
היחסים בין שתי המדינות
ארמניה וברזיל חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשנת 1992, כגון הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (2002) והסכם לביטול ויזה ביחס לבעלי דרכון דיפלומטי (2002).
בשנת 1985 קראה העיר סאו פאולו לתחנת מטרו על שם ארמניה. בשנת 2003 נקראה כיכר במרכז העיר ירוואן, בירת ארמניה, על שם ברזיל.
זלדה פיצג'רלד
זלדה סֵייר פיצג'רלד (באנגלית: Zelda Sayre Fitzgerald; 24 ביולי 1900, מונטגומרי, אלבמה, ארצות הברית – 10 במרץ 1948, אשוויל, קרוליינה הצפונית, ארצות הברית) הייתה ילדתם הצעירה של שופט בית המשפט העליון באלבמה, אנתוני דיקסון סיירה, ומיני באקנר מאכן סיירה, זוג בולט ממעמד הביניים ובעל שורשים בהיסטוריה של מונטגומרי והקונפדרציה, וסופרת ואשת בוהמה (פלאפרית) אמריקאית, ואשתו של הסופר סקוט פיצג'רלד.
זלדה נישאה לסקוט פיצג'רלד ב-1920. ב-26 באוקטובר 1921 נולדה בתם היחידה, פרנסיס "סקוטי" פיצג'רלד. בשנים 1931-1924 שהו השניים בפאריס. במחצית הראשונה של שנות העשרים, היא תרמה לעיתים קרובות את דעותיה על אהבה מודרנית, נישואין וגידול ילדים לתקשורת.
ב-1930 אושפזה זלדה לראשונה, לאחר שהתישה עצמה באימוני בלט, ואובחנה אצלה סכיזופרניה. בבית החולים כתבה את הרומן הראשון שלה "שמור לי את הוואלס" (1932). הפיצג'ראלדים נפרדו בשנת 1934, למרות שמעולם לא התגרשו. בין השנים 1936 ל 1940, זלדה התגוררה בבית החולים היילנד באשוויל, צפון קרוליינה, וסקוט התדרדר לאלכוהוליזם ואלמוניות ספרותית. ב-1939 נפרדו בני הזוג בפעם האחרונה. ב-1940 נפטר סקוט. ב-1948 נהרגה זלדה כתוצאה משרפה בבית החולים.
כסמל תקופה וכסמל תרבות
בני הזוג פיצג'רלד גילמו בעיני עיתוני התקופה את שנות העשרים הסוערות, ומהווים עד היום את אחד מסמלי שנות העשרים. פיצג'רלד כונתה בידי בעלה בתואר "המתירנית האמריקאית הראשונה".
עונת 1952/1953 בפוטבול ליג
עונת 1952/1953 הייתה העונה ה-54 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-23 באוגוסט 1952 והסתיימה ב-25 במאי 1953. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה ובדיוויזיון השלישי שחולק ל-2 מחלקות.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. שפילד ונסדיי וקארדיף סיטי היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
ארסנל זכתה באליפות בפעם השביעית בתולדות המועדון.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו סטוק סיטי ודרבי קאונטי. במקומן לליגה הבכירה עלו שפילד יונייטד והאדרספילד טאון.
כדורגלנים מצטיינים
צ'רלי ויימן מפרסטון נורת' אנד כבש 32 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
נאט לופטהאוס מבולטון וונדררס זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
עולם המתים בתרבות הקלאסית
עולם המתים בתרבויות היוונית והרומית שימש לרוב כחלק בלתי נפרד מהמיתולוגיות, מהפילוסופיות השונות ומהפולחנים שרווחו בקרב אנשי העת העתיקה. עולם המתים נזכר כמקום שאליו הגיעו נשמות בני האדם לאחר המוות, שם נשפטו וקיבלו גורל חדש מידי אלי עולם השְאוֹל בהתאם לאופן שבו התנהגו בחייהם. במקביל לסיפורי המיתולוגיה על עולם זה, התפתחו פולחנים ואמונות שונות בכל הנוגע לפילוסופיה וקבורה, אשר השפיעו על התרבות היוונית והרומית במרחב הציבורי והפרטי.
עולם המתים במיתולוגיה היוונית והרומית
ניתן לראות אזכור לעולם המתים ביצירות שונות לאורך התקופה, בהן "אינאיס" מאת ורגיליוס, "האודיסאה" מאת הומרוס, "המיתוס של אר" מאת אפלטון ועוד.
גאוגרפיה
על פי המיתולוגיות, אף על פי שהמבנה הגאוגרפי של עולם המתים לא ברור, ניתן לראות קווים דומים ביצירות השונות, וכמו כן, לרוב מופיעים או מוזכרים אותם אלים ומקומות – כך שלעיתים רק שמם שונה, אך תפקידם בדרך כלל נשאר זהה.
מקומות
בניגוד לדתות מסוימות בו עולם המתים מתואר עם אש תמידית, במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית המקום מוצג כקר, חשוך, מלא רוח ות ונהרות זורמים. על פי המיתולוגיות, בעולם המתים קיימים שישה נהרות – סטיכס, אכרון, לתה, פלגתון (Phlegethon), קוקיטוס (Cocytus), ואוקאנוס, שלחלקם תפקיד משמעותי בחייהם של האלים ושל נשמות המתים.
הנהר אוקאנוס מוזכר ביצירות רבות גם כאחד מהטיטנים (ילדיה של גיה) וגם כנהר המקיף את עולם החיים תשע פעמים בצורת טבעת, ממנו נשפכים שאר נהרות עולם המתים – כמו נהר הסטיכס.
נהר הסטיכס מוזכר ביצירות אינאיס, האודיסאה, תיאוגוניה ועוד. לנהר הסטיכס היה תפקיד חשוב בעולמם של האלים שנשבעו במימיו. אם אל או אלה הפרו את שבועתם, הם היו נכנסים לתרדמת של כשנה, שלאחריה היו מגורשים מחברת האלים לתשע שנים נוספות. אף על פי שנהר הסטיכס מתואר לרוב כמקיף את עולם המתים, במיתולוגיות מוזכר כי הנהר הראשון אליו הגיעו הנשמות היה נהר ה-"אכרון", שם כארון העביר את נשמות המתים לצד השני,  והדבר אף התקבע בפולחנים השונים בתרבות הרומית והיוונית.
בפואמה תאוגוניה, שנכתבה על ידי הסיודוס במאה ה-8 לפנה"ס, המשורר מכנה את עולם השאול בשם טרטרוס, מתאר את דיירי המקום, את האזורים השונים בו ואף מסביר כמה רחוק הטרטרוס נמצא מתחת לאדמה עלייה חיים בני-האדם: "אם סדן ארד יושלך משמים,
הוא ייפול תשעה ימים ולילות
עד שינחת על פני הארץ ביום העשירי.
כך, סדן ארד שיושלך מן הארץ
עד שינחת בטרטרוס ביום העשירי". המרחק המתואר ביצירה של הסיודוס, חוזר גם ביצירות אחרות, כמו בספר השישי בפואמה אינאיס, שנכתבה במאה ה-1 לפנה"ס על ידי ורגיליוס. בספר זה, ורגיליוס מתאר את הירידה של הגיבור אינאס אל עולם השאול, ואף על פי שהמשורר מציין כי "הטרטרוס" הוא חלק נפרד בתוך עולם המתים, התיאור של מרחק הטרטרוס מהאדמה, דומה לזה של הסיודוס ב-תאוגוניה: "[...] מאחור שוקע הטרטר, מטה פי שנים עמוק הוא משיא הררי האולימפוס, המתנוסס לשחקים וראשו לשמים יגיע". כלומר, תפקיד המקום שונה בהקשרו לעולם המתים, אך תיאורו דומה בין היצירות השונות.
כלומר, "שדות האליסיום" מתואר ביצירות באופן דומה, אך הנשמות הזכאיות להיכנס אליו משתנות מיצירה ליצירה בהתאם לתקופה שבה נכתבו, כך שבדרך כלל, מדובר בנשמות של חצאי-אלים או אנשים שהיו טובים בחייהם. כמו: קדמוס, אכילס, פלאוס (Peleus) ועוד.
נשמות המתים
הנשמות הנמצאות בעולם המתים (בין אם הן מופיעות ב"שדות האליסיום", "טרטרוס", "אכרון" וכדומה) מתוארות כמופיעות בצורתן הגופנית, כפי שנראו בחייהן, אך למרות זאת נראו ערטילאיות, ומי שהיה בין החיים וביקר אותן, לא היה יכול לגעת בהן. בנוסף, הנשמות התהלכו במעין מצב של חוסר-הכרה ולא היה ניתן לתקשר איתן עד אשר הן שתו מספיק דם שהקריבו עבורן. כלומר, שתו מספיק מתמצית החיים.
נשמות המתים לרוב מתוארות בסיפורים על גיבורים שירדו אל עולם השאול, בדרך כלל על מנת לדבר עם הרוחות, לקבל נבואה או לבצע משימות שהטילו עליהם האלים.
אחד מהסיפורים הידועים ביותר המתאר מסע לעולם המתים, מתואר בספר האחד-עשר בפואמה של האודיסאה, ובו מסופר על המסע לשאול שעשה אודיסאוס, בעצת קירקה, כדי שיוכל לשאול את רוחו של הנביא טירסיאס, כיצד עליו לחזור לביתו באיתקה. הרוח הראשונה שאותה פוגש אודיסאוס היא רוחו של אלפנור, חברו שמת בביתה של קירקה ולא נקבר כראוי. אלפנור מפציר באודיסאוס לחזור לבית קירקה ולהעניק לגופתו קבורה ראויה, על מנת שרוחו תוכל להמשיך הלאה: "אל תשאיר אותי מאחור בלי קינה ובלי קבר כשתפליג, פן בגללי חרון האלים ילווך". כלומר, ניתן לראות כי טקס קבורה נאות היה חלק בלתי נפרד של מעבר הנשמה אל עולם המתים, והדבר אף התקבע בתרבות היוונית והרומית, שייחסו לטקסי הקבורה חשיבות עליונה בהמשכיות הנשמה.
בנוסף, לאחר שאודיסאוס נפגש עם חברו ועם הנביא טיירסיאס, רוחה של אמו ניגשה אליו, וכאשר הוא מנסה לחבק אותה ולא מצליח, היא מסבירה לו את משמעות המוות: "[...] זו דרכם של בני האדם, בבוא המוות.
אין הגידים אוחזים עוד בבשר ובעצם,
את העצמות הלבנות עוזבת הרוח,
אז את הגוף מכלה כוח האש הלוהטת,
וכחלום פורחת ממנו הנפש ועפה". כלומר, אמו מסבירה כי הגוף והנפש נפרדים בעת המוות, ובעוד הגוף מתכלה, הנשמה ממשיכה הלאה. ניתן לראות כי אמונה זו התקבעה בתפיסות פילוסופיות שונות מהעת העתיקה, שהאמינו כי המוות מתרחש רק כאשר הנשמה נפרדת מהגוף הגשמי – כמו בפילוסופיה הפיתגוראית ובפילוסופיה האפלטונית.
סיפור נוסף המתאר גיבור שמבקר בעולם המתים, ניתן למצוא בספר אינאיס, בו מסופר על הגיבור הטרויאני, אינאס. הגיבור הגיע לעיר קומאי (באנגלית: Cumae) ופגש בסביליה (הנביא ה) של העיר, שהתלוותה אליו בדרך לעולם המתים – על מנת לקבל את הנבואה על עתיד רומא מרוחו של אביו. כלומר, דרך סיפורו של אינאס ובזכות הנבואה שקיבל, ניתן לראות את הקשר בין הגיבור לבין הקמתה של העיר רומא, שממנה צמחה כל התרבות הרומית.
בנוסף, כמו באודיסאה, בסיפור זה מתוארת החשיבות של קבורה נאותה על מנת שרוח המת תוכל להמשיך הלאה: "חארון פה המסיע: השטים שם – נשמות הקבורים הן.
אלה שלא נקברו מחכים בקהל בלי תוחלת.
אין מעבר בגלי תהומות לנשמת המנוח
עד אם הובאו עצמותיו לקבורה כנהוג עלי-ארץ". אף על פי שהיצירות נכתבו בתקופות זמן שונות, התיאורים של נשמות המתים וגורל ן לאחר המוות, הכילו קווי בסיס דומים כמו בכל הקשור לקבורה נאותה, על מנת שרוח המת תוכל להמשיך הלאה.
אלי עולם המתים
מלבד הנשמות שנמצאו בעולם המתים, הגיבורים שביקרו בעולם השאול פגשו גם את האלים השוכנים במקום, שחלקם היו אחראים על גורלן של הנשמות שהגיעו לתחומם.
מוזכר ביצירות כי שלושת האלים ששפטו את הנשמות לאחר המוות היו מינוס, רדמנתוס ואיאקוס, בניו של זאוס, שהעניק להם את המעמד כפרס על פועלם בביסוס סדר וחוקים בעולם, בזמן שהיו בין החיים. מתואר כי איאקוס היה האחראי על המפתח ות לעולמו של הדס, רדמנתוס שפט את מוסר יות הנשמה והחליט מה גודל חטא ה, ומינוס היה הקול הסופי והמכריע, שהחליט על גורל נשמת המת – עינויים או חיים שלווים. כלומר, ניתן לראות כי המעשים של הנשמות לאחר המוות נשקלים כפי שהיו בחייהן.
פילוסופיות
בתחום הפילוסופיה ניתן לראות כי היו תפיסות שונות – אף על פי שחלקן אף שאבו השראה זו מזו – ויחסן לגבי נושאים כגון עולם המתים, מהות הנשמה והחיים אחרי המוות, לא בהכרח היו דומות.
האסכולה הפיתגוראית
נוסדה על ידי הפילוסוף היווני המפורסם, פיתגורס, שחי בין המאה ה-5 והמאה ה-6 לפנה"ס.
אף על פי שלא כתב דבר בעצמו, ולא נמצאו כתבים שנכתבו על ידי בני זמנו, רעיונותיו של פיתגורס השפיעו רבות על האסכולות הפילוסופיות המאוחרות יותר ביוון של העת העתיקה, וכבר במאה ה-1 לספירה, הוא נחשב לדמות ממנה נבעה כל המסורת של הפילוסופיה היוונית.
הפילוסופיה הפיתגוראית טענה כי הנשמה נצחית ולאחר המוות מתקיים גלגול נשמות, כאשר הרוח חוזרת לתוך חיה או בן-אדם. אך, אף על פי שהאסכולה האמינה בגלגול נשמות, לא ניתן למצוא הוכחות חד משמעיות לכך ששינו את אורח חייהם על מנת לזכות ב-"גורל" טוב יותר לאחר המוות.
ניתן לראות כי האמונה בנצחיות הנשמה, השפיעה על אסכולות מאוחרות יותר בעת העתיקה, שפיתחו את רעיון גלגול הנשמות ואת הרעיון כי מעשיו של אדם בזמן שהוא בחיים, משפיעים על "גורל" נשמתו והגוף אליו היא מגיעה לאחר המוות.
האסכולה האפלטונית
נוסדה על ידי הפילוסוף והמשורר אפלטון, שחי בין המאה ה-5 והמאה ה-4 לפנה"ס, וביסס חלק מרעיונותיו על רעיונות מהאסכולה הפיתגוראית.
האסכולה האפלטונית, טענה כי הגוף והנשמה נפרדים, וכי המוות של האדם מתרחש רק כאשר שני הגורמים מתנתקים סופית – כלומר, כאשר הנשמה עוזבת את הגוף. עם זאת, על פי תפיסתו, בעוד שהגוף הוא דבר מתכלה ודינו להיעלם, הנשמה ממשיכה להתקיים לנצח, והמעשים שביצעה בגוף שאליו השתייכה יקבעו וישפיעו על האופן בו הנשמה תמשיך לחיות בעולם הבא.
בנוסף, לפי התפיסה האפלטונית, העולם אחרי המוות הוא נצחי, נשגב ובעל רציונל. לכן, הנשמות שזכאיות לעבור אליו יטוהרו מכל מחלות ותאוות בני האדם, ויצטרפו לחברת האלים, אך הנשמות שלא יהיו זכאיות, יוחזרו לעולם בני האדם ויכלאו בתוך גוף חדש (בעל חיים או אדם) – עד שהתשוקות שהניעו אותן בחייהן הקודמים ייעלמו מחייהן החדשים.
אדם שהיה אלים בחייו, נשמתו תחזור לתוך גוף של נץ או זאב. אדם טוב, גם אם לא היה פילוסוף או הקדיש את חייו ללמידה, נשמתו לא בהכרח תעבור לעולם המתים, אלא יכולה לחזור לתוך גוף שחייו נוחים וקלים – דבורה, נמלה ואף בן-אדם. אך אלו שהקדישו את חייהם לפילוסופיה ואהבת הלמידה, ונפטרו במצב טהור לחלוטין, רק הם יהיו זכאים להמשיך לעולם הבא ובסופו של דבר – להצטרף לחברת האלים.
בנוסף, בדיאלוג המדינה, אפלטון מתייחס לעולם המתים ולמסע שעוברות הנשמות לאחר המוות, ומציג אותם בסיפור שנקרא "המיתוס של אר". בסיפור זה, אפלטון מתאר כיצד הנשמות מקבלות, או בוחרות, "גורל" חדש מהאלים של עולם המתים, ולאחר מכן ממשיכות במסען לפי גורל זה.
האסכולה האפיקוראית
נוסדה על ידי אפיקורוס, שחי בין המאה ה-4 והמאה ה-3 לפנה"ס, והאמין בפילוסופיה המבוססת על חברות, הנאות פשוטות וחיי פרישות.
על פי התפיסה האפיקוראית, כל הדברים בעולם מורכבים מאטומים – גם בני-האדם והאלים. אך בניגוד לאטומים של בני-האדם, האטומים של האלים לא מתכלים לעולם מכיוון שהם נמצאים באיזון תמידי, ולכן, ניתן לומר עליהם כי הם נצחיים – דבר שהוא ביטוי נוסף לשלמות ם ואושר ם. בנוסף, התפיסה גם טוענת כי חוסר השגחה מצד אותם אלים נובע מעצם היותם מושלמים, ולכן הם אינם טרודים בבעיות של בני-האדם.
אחת מהאמירות הרווחות בתפיסה האפיקוראית הייתה: "המוות אינו ולא-כלום בעבורנו. כי מה שכבר התפרק אינו חש, ומה שאינו חש, אינו ולא-כלום בעבורנו". כלומר, הפילוסופיה האמינה כי אין סיבה לפחד מהמוות מכיוון שאין שום דבר לאחר מכן, ומכיוון שהוא מעולם לא היה שייך לבני האדם – שתמיד נשלטו על ידי הגורל, המקרה או הפעולות שעשו. התפיסה האפיקוראית גם האמינה כי הגוף והנפש נפרדים. ובנוסף, החיים תוארו כמחזור של חשק וסיפוק (משמע הנאה), וסוף ההנאה אינו אלא הופעת הכאב. כך, שעל פי תפיסה זו, סיום ההנאה (משמע המוות) הוא הסוף לכאבים, ולפיכך, אדם החי על פי תפיסה זו אינו פוחד מהמוות מפני שזה יביא לסוף כאביו.
האסכולה הסטואית
נוסדה במאה ה-4 לפנה"ס, על ידי זנון מקיטיום, אליו מיוחסים הרעיונות העיקריים של הפילוסופיה הסטואית. מאוחר יותר, באימפריה הרומית, השיטה הסטואית שונתה מעט על ידי סנקה, אפיקטטוס ומרקוס אורליוס, אך שמרה על קווי הבסיס שאותם כתב מייסדה ונשארה חלק מהתרבות עד המאה ה-3 לספירה.
על פי הפילוסופיה הסטואית תכלית האדם מעל הכל הייתה לחיות בהרמוניה עם הטבע, אף על פי שעיקר עניינם ב-"טבע" הסתכם רק באופן בו הוא משפיע על חייו של האדם.
בניגוד לאפלטון, האסכולה הסטואית האמינה כי הגוף והנשמה אינם נפרדים ("חומר ורוח כאחד"), אך עדיין האסכולה ביצעה הפרדה בין הכח הפעיל לכח הסביל שפועלים בעולם. כך שעל פי הסטואיקנים, הכח הפעיל בעולם (ה-"לוגוס") הוא בעל התבונה האלוהית, והוא גם שליטו של העולם – ולכן הוא זה שמעצב את הכל, ומניע את הכח הסביל לפעולה.
בנוסף, הסטואיקנים האמינו כי ברגע שהאדם מאבד את תכליתו – כלומר, נוצר מצב שתשוקות ורצונות מערערים את שלמות תבונתו המוסרית – רשאי אותו אדם להתאבד, וזאת מכיוון שהאדם נועד ללכת רק בדרכים המובילות להגשמת תכליתו האלוהית בעולם. אך, למרות זאת, יש הטוענים כי התפיסה הסטואית לא האמינה בחיים שלאחר המוות.
פרקטיקה פולחנית וריטואלים
המיתולוגיות והתפיסות הפילוסופיות השונות, הובילו להתפתחות ריטואלים ופרקטיקה פולחנית, אשר השתנו לאורך כל תקופת העת העתיקה, מיוון הארכאית ועד התפרקות האימפריה הרומית.
שריפת המת
במאה ה-1 לפנה"ס, בסוף ימי הרפובליקה הרומית, על פי המשורר לוקרטיוס, היו שלוש דרכי קבורה עיקריות שהיו נפוצות במרחב: שריפת המת, שימור גופת המת וקבורה של המת בתוך או מעל האדמה. אך, החל משנת 400 לפנה"ס ועמוק לתוך ימי האימפריה, שריפת המתים עדיין הייתה הפרקטיקה הרווחת במרחב, אף על פי שקבורה נחשבה לפרקטיקה קדומה יותר.
בנוסף, שריפת גופות המתים נחשבה לחלק בלתי נפרד מהמסורת בתרבות היוונית. המנהג של שריפת המתים, נמשך באזור זה גם תחת שלטון האימפריה הרומית, ואף היווה חלק מתפיסות המוות השונות שהתפתחו הן בתרבות הרומית והן בתרבות היוונית. במקורות שונים, ניתן למצוא תיאורים של טקס שריפת הגופה של הקיסר אוגוסטוס, ובסיפורים אלו קיים אזכור לעיט גדול שעלה לשמיים בעת השריפה – דבר שיכול להעיד על התפיסה כי נשמת הקיסר עלתה לספֵירה האלוהית לאחר מותו.
נהגי הקבורה השתנו בהתאם למעמד האנשים, אך רובם נהגו לשרוף את גופות המתים. תחת שלטונו של אוגוסטוס, העניים בקרב אנשי האימפריה בנו קברים קהילתיים בהם הם אחסנו את כדי-האפר של המתים. האנשים האמידים יותר, שמרו את אפר המתים במבנה אבן המכונה Cippus או על מזבח-קבר (Grave-altar), והעשירים בנו מוזוליאום מפוארים.
משריפה לקבורה
תחת שלטון האימפריה הרומית, בין המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-5 לספירה, מנהג שריפת המתים נעלם בהדרגה וקבורת המתים הפכה לפופולרית בקרב האנשים במרחב.
המאה הראשונה לפנה"ס – המאה הראשונה לספירה
ברומא: במאה האחרונה של הרפובליקה הרומית, מנהג שריפת המת עדיין היה הפרקטיקה הנפוצה – אף על פי שקבורה הייתה בשימוש ואף נחשבה לקדומה יותר – ולאחר מלחמת בעלות הברית (במאה ה-1 לפנה"ס), מנהג שריפת המת התפשט לחלקים אחרים באיטליה וצבר תאוצה גם באזורים שלפני כן דגלו בקבורת המתים. בנוסף, כבר באותה תקופה, ניתן לראות כי מהגרים וקבוצות אתניות שונות שגרו בעיר רומא, אימצו על עצמם את מנהג שריפת המתים, אף על פי שהיו להם מנהגים משלהם.
המאה הראשונה לספירה – המאה השלישית לספירה
ברומא: לאחר המאה ה-2 לספירה, לא נבנו קולומבריום חדשים בעיר, ובמבנים הקיימים, נמצאו שרידים שהעידו על קבורה ללא שריפת המת. בין המאות ה-2 וה-3 לספירה, ניתן לראות שילוב בין שתי המסורות של קבורת המתים בתוך מבני היפוגאום, ובין המסורת של שריפת המתים ושמירת כדי-האפר.
בפרובינציות: במאה ה-2 לספירה, מזבחי-הקבר הגיעו לאזור חבל הריין. ובאמצע אותה המאה, בפרובינציה של בריטניה, קבורת המתים החלה להחליף את מנהג השריפה, כך שכבר במאה ה-3 לספירה, קבורה הפכה לחוק הנהוג באזור במרחב זה. בנוסף, במאה ה-2 לספירה, באסיה הקטנה, ניתן לראות ממצאים שהעידו על חזרה לקבורה תחת אבנים, ובאזור יוון – אף על פי ששריפת המתים היוותה חלק מהמסורת – ניתן לראות מעבר לקבורה ללא שריפת המת, ככל הנראה מכיוון שמנהג זה היה זול יותר.
המאה השלישית לספירה – המאה הרביעית לספירה
ברומא: בסוף המאה ה-4 לספירה, שריפת המתים כבר הייתה נחלת העבר וקבורה הפכה לפרקטיקה הנפוצה במרחב.
בפרובינציות: בין המאות ה-3 וה-4 לספירה, בגאליה, מנהג שריפת הגופות – שהיה חלק מהמסורת – עדיין היה נהוג באופן תדיר, ובחבל הריין, קבורת המתים החליפה את מנהג השריפה בתור המנהג הקבוע במרחב.
מיקום בית הקברות
המיקום של בתי הקברות הוחלט על פי חוקים ברורים, והדבר יכול להעיד על התפיסה החברתית של האנשים לגבי המוות, הנקברים והחברה עצמה. כך שהצבת קברים מפוארים לצידי דרכים מרכזיות, יכולה להעיד על רצון להדגיש ולהציג את מעמד הנפטר.
נהגי קבורה
על פי חפירות ארכאולוגיות שבוצעו בעיר יפו, בה נתגלו יותר מ-100 קברים עד היום, ניתן לראות מספר סוגי קבורה מהתקופה הרומית, שמתוארכים החל מהמאה ה-1 לספירה. על פי הקברים שנתגלו, ניתן לראות כי היו קווי הנחיה ברורים לאופן קבורת המת.
בחפירות התגלו שישה סוגי קברים עיקריים, שלחלקם אף תת-סוגים: קבר ארגז כרוי באדמה, קבורה במהמורות טבעיות, מערת קבורה, קבורה בקנקנים ועוד. בנוסף, סוגי הקבורה השונים שהתגלו ביפו מונים גם קבורת יחידים וגם קבורה קבוצתית, וניתן לחלקם לארבעה נְהָגִים עיקריים: הטמנה באדמה, הטמנה בארון, קבורה בהנחה וקבורה משנית.
נהגים אלו בוצעו בנסיבות שונות (למשל, קבורה קבוצתית כאשר משפחה נפטרה באותו זמן), וניתן לראות כי בהטמנה בהנחה – בה הניחו את גופת הנפטר בתוך חללים תת-קרקעיים – ובהטמנה בארון, נמנע מגע של גופת המת עם האדמה (לעומת נוהג של קבורה באדמה). בקבורה משנית, לרוב ליקטו את עצמות המת לתוך גלוסקמאות, וחוקרים רבים קישרו קבורה זו לתפיסות שונות לגבי המוות. חלק מהתפיסות היו שרקבון הרקמות מסמל את מעבר הנשמה לעולם המתים, וחלקן שהזזת עצמות המת יכלה להעיד כי לגוף כבר אין חשיבות לאחר המוות – כלומר, לאחר שהנשמה עזבה את הגוף. ביפו, נמצא כי רוב המתים נקברו בתנוחת פרקדן, דבר שיכול להעיד על תפיסת המוות כשינה זמנית או תמידית.
חפצים וריטואלים
ניתן לשער כי חלק מהפריטים שימשו בטקס הקבורה, אך ניתן גם לשער כי החפצים היוו מנחות לנפטר, וככל הנראה היו בעלי משמעות סמלית עבורו – או נועדו לשמש אותו בחיים שלאחר המוות. בין החפצים נמצאו כלים מחרס, זכוכית, אבן ומתכת, ואף נמצאו תכשיטים ומטבעות שנקברו עם המת – שגם להם ברוב המקרים משמעות סמלית.
מטבעות שנמצאו בקברים בדרך כלל נקשרו לאמונה כי נשמות המתים היו צריכות לשלם לחארון על מנת לעבור את נהר הסטיכס אל עולם המתים. תפיסה זו הייתה ידועה ברחבי העת העתיקה ותיעוד ראשוני לנושא ניתן למצוא כבר במאה ה-5 לפנה"ס, אך רק באתרי קבורה מהמאה ה-4 לפנה"ס, נמצאו המטבעות עצמם – שהונחו בתוך פה הנפטר או בתוך כף ידם. במקרה ששרפו את הגופה, ניתן היה למצוא מטבעות בתוך האפר, דבר שככל הנראה גם סימן את התשלום ל-"משיט המעבורת".
כלי חרס רבים שנמצאו בקברים שימשו לאחסון מזון וחוקרים שונים קישרו את הכלים לאמונה כי אותו מזון, שהיה אמור לשמש את הנפטר בהיותו בחיים, עתה משמש אותו בחיים שלאחר המוות. בנוסף, כלי חרס קטנים יותר שנמצאו בקברים, וככל הנראה אחסנו שמן ובשמים, נועדו לטקס הקבורה ולטיהור גופת הנפטר – הן במובן הפיזי והן במובן הרוחני – ושימשו להכנת מעבר נשמת המת אל העולם הבא.
בנוסף לכלים שהוזכרו, נמצאו גם כלי מאור (כגון נרות), שייתכן ולהם מספר משמעויות סמליות. אפשרי כי הנרות נועדו להאיר את נשמת המת בדרכו לעולם המתים או סימלו את נשמות המתים עצמם, ואף ייתכן כי הנרות סימלו את המעבר מהחיים למוות – כאשר האש עצמה מסמלת את הניתוק שמתרחש בעת מות האדם.
תפיסת המוות בתוך המרחב הפרטי
תפיסת עולם המתים לא רק באה לידי ביטוי במרחב הציבורי – דרך סוגי ודרכי הקבורה – אלא, ניתן גם לראות כי התפיסות השונות נכנסו לתוך המרחב הפרטי של אנשי העת העתיקה.
למשל, פרסקו הנמצא בתקרת חדר שינה בווילה מפומפיי, ומתוארך למאה ה-1 לספירה, מציג במרכז היצירה דמות אנושית הנישאת לשמיים על ידי עיט. אותה דמות, היא ככל הנראה דמותה של פסיכה מהמיתולוגיה, שמקור שמה ביוונית הוא "נפש", אך משמעות מדויקת יותר של שמה יכול להתפרש כ-"נשימה" או "חיוּת". ואף ניתן לראות כי כבר מהתקופה ההלניסטית, רעיון העלאת הנשמה אל הספֵירה האלוהית נקשר כדימוי לסיפורם של פסיכה וקופידון, ואופן הצגתה של פסיכה מאפשר לעקוב אחר התפתחות רעיון תפיסת הנשמה בעת העתיקה.
בנוסף, ניתן לראות כי רעיון הנפש ("פסיכה") שעוזבת את הגוף בעת המוות, הורחב עם השנים וגם התקבע בתפיסות פילוסופיות שונות – שחלקן הוזכרו לפני כן. בספר טימאיוס של אפלטון, הפילוסוף מציג את הרעיון כי בזמן השינה נשמת האדם משוחררת מהגוף (מהחומר), ולכן מסוגלת להתקרב לספֵירה השמיימית ולזכות בחלומות – שהם מעין הצצה לחוכמה האלוהית.
לכן, ניתן לשער, כי הפרסקו בתקרה אמור להציג שאיפה לכך שנשמתו של האדם הישן בחדר, תעלה לספֵירה האלוהית או תזכה לגאולה – וזאת במקרה והאדם בחדר מת בשנתו. אך, מכיוון שתפיסת החיים לאחר המוות הוא נושא שעדיין קיימות לגביו מחלוקת בקרב החוקרים, לא ניתן לומר בוודאות כי הפרסקו מפומפיי אכן מעיד על כך שבעל הווילה שאף להגיע לספֵירה האלוהית, רצה שנשמתו תזכה בגאולה פרטית או נועד להיות אך ורק יצירת אמנות שלה אין שום משמעות פולחנית.
רדיוכירורגיה
רדיוכירורגיה (באנגלית: Radiosurgery) היא טיפול ממוקד במנה גבוהה של קרינה מייננת, שנועד להשמדת גידולים ממוקדים (ממאירים או שפירים) במוח. המונח הומצא על ידי הנוירוכירורג השוודי, פרופסור לארס לקסל (Leksel), שחיפש דרך לטפל בנגעים במוח בצורה לא חודרנית. המונח המלא הוא רדיוכירורגיה סטריאוטקטית, כאשר המונח "סטריאוטקטי" מתורגם להגדרת מערכת קואורדינטות תלת־ממדית בחלל, אשר מאפשרת הגדרת מיקום מדויק של הגידול והקרנה מדויקת שלו.
היסטוריה
התכנון הראשון של מכשיר רדיוכירורגי נעשה על ידי הנוירוכירוג השוודי לארס לקסל בשנת 1949. הוא חיפש פתרון יעיל לטיפול ב-AVM (Arteriovenous Malformation). המכשיר הראשון שלו התבסס על חיישנים ואלקטרודות. הדגם הראשון שהתבסס על קרינה תוכנן מספר שנים לאחר מכן והשתמש במכשירי רנטגן, מכשירים אלו הקרינו את החולה ממספר רב של כיוונים אשר התכנסו במטרה ליצירת מנת קרינה באזור ממוקד. הבעייתיות הגדולה שנגרמה על ידי עצמת הקרינה הנמוכה יחסית והפיזור הרחב שגרם להקרנת אזורים נרחבים במוח מחוץ למטרה הביאו לזניחת המכשיר.
התקדמות משמעותית נרשמה באמצע שנות החמישים כאשר שני פיזיקאים שוודים הציעו להשתמש במאיץ פרוטונים לצורך ההקרנה. החדירות הגבוהה של הפרוטונים, יחד עם פרופיל הקרינה הייחודי שלהם, אפשרו לפגוע במטרה תוך נזק סביבתי נמוך. עם זאת, הסינכרוטרון בו השתמשו, עם הטכנולוגיות הפרימיטיביות של שנות החמישים והעלות הגבוהה מאוד של הציוד, לא אפשרו לטיפול להפוך שמיש כטיפול רוטיני.
ב-1968 התרחשה הפריצה הגדולה כאשר פרופסור לקסל המציא את מכשיר ה-Gamma Knife. המכשיר השתמש במספר מקורות של קובלט 60 רדיואקטיבי, שסודרו בצורת קסדה כך שבמרכזה מונח ראש המטופל. המכשיר מאפשר לנוירוכירורג לטפל בעצמו בחולה והוא הוצב לראשונה במרכז הרפואי קרולינסקה. פרופסור לקסל הקים את חברת אלקטה (Elekta) לייצור המכשיר והחברה מייצרת דגמים מתקדמים שלו עד היום.
במקביל, בשנות ה-70 החלו מאיצים קווים להיכנס למחלקות הרדיותרפיה במקומות שונים בעולם ורופאים ופיזיקאים רבים חשבו על האפשרות לעשות בהם שימוש לצורך רדיוכירורגיה. רק באמצע שנות השמונים וינסטון ולוץ פיתחו מערכת מיקום ובקרת איכות שאפשרו טיפול מדויק במאיץ, החולה הראשון שטופל במאיץ היה ב-1986 בבוסטון.
מערכות בשימוש
עם התקדמות הטכנולוגיה חלה גם התפתחות משמעותית במערכות המוקדשות לרדיוכירורגיה. כל המערכות הנוכחיות משלבות מערכות הדמיה המאפשרות דיוק רב וחלקן גם מעקב בזמן אמיתי אחר הטיפול.
Gamma Knife
מערכת סכין גמא מורכבת מערך של כ-200 מקורות קובלט -60 מוקפים במגן 18,000 ק"ג (איור 4). המקורות מכוונים כך שכל הקרניים מתכנסות בנקודה אחת המכונה איזוסנטר (Isocenter). מערך זה מייצר דיוק יעד בין 0.1 ל-1 מ"מ, שהוא טוב לפחות כמו תיחום הנגע הטוב ביותר האפשרי באמצעות טכנולוגיית הדמיה נוכחית.
במהלך הטיפול המטופל ממוקם כך שהמטרה עולה בקנה אחד עם איזוסנטר של יחידת סכין גמא. בעזרת טכניקות של חסימת קרן, איזוסנטרים מרובים או חופפים ומשקלול איזוסנטר דיפרנציאלי, נפח הקרינה מתקרב לזה של נגע היעד.
המערכת הנוכחית המיוצרת על ידי חברת אלקטה, אותה ייסד לארס לקסל, היא מערכת אוטומטית מתקדמת לטיפולים מתקדמים, חד ורב פעמיים עם קיבוע חודרני או לא חודרני. המערכת מבוססת על כ-200 מקורות רדיואקטיביים קובלט 60, הממוקמים על מבנה דמוי קסדה סביב ראשו של החולה. תכנון הקרינה נעשה במערכת תכנון טיפול ייעודית, המבוססת על "תכנון לאחור" (inverse planning), כלומר הרופא מגדיר את המיקום המדויק ומנת הקרינה הרצויה וכן את האיברים הרגישים בסביבה והמנות המקסימליות המותרות בהם והמערכת תציע את התכנון הרצוי. המקורות מכוונים כך שכל הקורות מתכנסות בנקודה אחת המכונה האיזוסנטר. מערך זה מייצר דיוק יעד בין 0.1 ל-1 מ"מ. המיקום נקבע על ידי סריקות CT ו-MRI העוברות תהליך של "היתוך" (image fusion).