cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרה הדלנד
ביוגרפיה
שרה הדלנד נולדה בלונדון ולמדה מחול מגיל 3. בהיותה בבית הספר "וילמסלו היי סקול" בצ'שייר החלה לעסוק בביטבוקס ובתיאטרון חובבים עם להקת התיאטרון לנוער "טמפו" שבווילמסלו. היא למדה משחק ב-"Laine Theatre Arts College" באפסום שבמחוז סארי. הקריירה שלה בתיאטרון החלה כשהייתה בת 19 והופיעה במחזות זמר כמו "קאטס" ו"גריז" בתיאטראות וסט אנד שבלונדון.
אחרי שש שנים החלה הדלנד לשחק בסיבובי הופעות בין השאר במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". באותה תקופה החלה לפתח את כשרונה כקריינית (voiceover artist). היא השתתפה במשחקי וידאו כמו "Dragon Quest VIII" עבור פלייסטיישן 2.
בטלוויזיה הופיעה הדלנד בתפקידי משנה בסדרה "נערות רעות" ובסדרה "The Bill". אחר כך קבלה תפקידים גדולים יותר בסדרה הקומית "מחלקה אלטרנטיבית" ובקומדיה "Broken News". היא כיכבה בסרטי הקולנוע "קונפטי" ו-"Magicians" לצדם של הקומיקאים דייוויד מיטשל ורוברט וב, ובסרט הטלוויזיה "סטרטר לאהבה" של ערוץ BBC One. ב-2009 הצטרפה הדלנד למירנדה הארט בסדרה הקומית "מירנדה" שמבוססת על סדרת הרדיו "Miranda Hart's Joke Shop" ושכוללת את אותו צוות שחקנים.
ב-2007 החלה הדלנד להשתתף בסדרה הקומית של רדיו 4 של ה-BBC בשם "תקוות קודרות" (Bleak Expectations) פרודיה על הרומנים של צ'ארלס דיקנס ועל החיבה לתקופה הוויקטוריאנית. בסדרה גילמה את הדמויות לילי סורקוויל, בתו של סר פיליפ "פיפ" בין במשך ארבע עונות. עוד שיחקה בדמות ריפלי פסונד (אשתו השלישית של פיפ) ובדמות מיס כריסטמסשם (פרודיה על מיס האווישם מהספר "תקוות גדולות"). ב-2011 לוהקה הדלנד בתפקיד המורה החדשה לאנגלית, לינדה רדלי, בסדרת הדרמה של ה-BBC "דרך ווטרלו". עוד כיכבה בסדרה "Horrible Histories" בערוץ CBBC. ב-2013 החלה להופיע בתפקיד טריש, מנהלת לשכת תעסוקה, בסיטקום של ITV בשם "החבר'ה מהלשכה".
אני ואתה (שיר של אריק איינשטיין)
תוכן השיר
השיר קצר מאוד, ומורכב משלושה בתים של שתי שורות (כשהראשון והאחרון זהים), ופזמון בן שתי שורות. הוא מבטא מסר פשוט: אפשר לשנות את העולם ולהפוך אותו למקום טוב יותר, לא צריך לפחד מהקשיים שבדרך.
הוא דורג במקום השלישי במצעד הפזמונים העברי ה'תשל"א על פי דירוג קול ישראל, ובמקום השני על פי דירוג גלי צה"ל.
ביצועים
לשיר מספר ביצועים והמפורסם מביניהם הוא של אריק איינשטיין.
שנה אחרי פרסומו, זכה גם לגרסה איטלקית של להקת הרוק המתקדם האיטלקית Capsicum Red, שבה הוא נקרא "Rabbia e Poesia" ("זעם ושירה"). הלהקה השתמשה בלחן עד 2002 מבלי שקיבלה את זכויות היוצרים ממיקי גבריאלוב..
להקת הפּאנק האנרכיסטית נכי נאצה הקליטה גרסת כיסוי לשיר בשנת 1993 שנקראה "אני ואתה נשנה את העולם (בעזרת פעולה ישירה)". גרסה זו הורכבה מהבית הראשון בלבד בתוספת השורה שמופיעה בסוגריים בכותרת הרצועה, והופיעה בקלטת ספליט עם ההרכב Public Domain.
מקומו של השיר בהנצחתו של אריק איינשטיין
חלק אחד של אוסף שירים של אריק איינשטיין נקרא על שם השיר: אני ואתה: 1968-1978 השירים שנשארים. אירוע מחווה לאיינשטיין שנערך ב-2009 (בחייו, אם כי לא בהשתתפותו) בפארק הירקון, נקרא "אני ואתה בפארק".
לאחר פטירתו של איינשטיין, צוטט השיר על ידי שגריר ישראל באו"ם, רון פרושאור, שאמר כי מילות השיר מבטאות בפשטות את הרעיון עליו הוקם ארגון האומות המאוחדות.
לאחר פטירתו, הוצבה ליד ביתו של איינשטיין בתל אביב אנדרטה הנושאת את מילות השיר "אני ואתה". תוכנית מיוחדת של המגזין המוזיקלי רעש מקומי בהנחיית עמוס בן-דוד, שהוקדשה לזכרו של איינשטיין, נקראה "אני ואתה".
ירגזי אדום-גחון
ירגזי אדום-גחון (שם מדעי: Melaniparus rufiventris) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים החי ביבשת אפריקה.
מאפיינים
הירגזי אדום-הגחון הוא מין ציפור שיר קטנה באורך 15 ס"מ. ראשו וגרונו שחורים מבריקים, חזהו וגבו אפורים כהים, ובטנו בצבע חלודי-אדמדם. הכנפיים שחורות עם שוליים לבנים על סוככות הכנפיים שיוצרות שני פסים לבנים עבים. הזנב שחור עם קצוות ושוליים לבנים. העין צהובה אצל עופות בוגרים, אם כי חומה אצל צעירים. תפוצתו חופפת עם תפוצת הירגזי שחור-הראש בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מזרח זמביה, מלאווי וצפון מערב מוזמביק, והם מכליאים באופן טבעי, ושם, צבע הגחון והעיניים הם סימנים מזהים עיקריים. הזכר והנקבה דומים, אם כי לזכר יש גחון בצבע רווי יותר. הפרטים הצעירים שונים במראם, גחונם דהוי יותר, כיפתם אפורה, גבם חום וכנפיהם וזנבם שחומים עם שוליים צהבהבים. אורך כנף הזכר - 79–89 מ"מ, נקבה - 78–86 מ"מ; אורך זנב הזכר - 61.5–69 מ"מ, נקבה - 58–66.5 מ"מ; אורך המקור 12.7–13.8 מ"מ; אורך כף הרגל 18–21 מ"מ.
הירגזי אדום-הגחון נצפה לעיתים קרובות בלהקות ציפורים מעורבות מינים, במיוחד עם ירגזי מפויח וירגזי אפור-שת, אם כי הוא שקט מהם. עונת הרבייה מתרחשת באביב בחצי-הכדור הדרומי, ספטמבר-נובמבר. נראה שהצעירים מלווים את הבוגרים עד לעונת הרבייה שלאחר מכן, שכן קבוצות של 2–5 ירגזים הן נפוצות.לירגזי קריאות רבות, בהן אחת שנמעת כ-"סיט-סיט" בקול דק, וקריאת אזהרה צרודה ועמוקה הנשמעת כ-"זרר-זרר-זרר-זאזא". בנוסף, הוא קורא גם קריאות תלת-הברתיות בקול גבוה יותר, המזכירות את קריאות הירגזי השחור או הירגזי המצוי. אלו נוטות להיות צייצניות, גרוניות או מסולסלות.
קיימים הבדלים במראה ובתפוצה בין שלושת תת-המינים:
בית גידול ותפוצה
הירגזי אדום-הגחון הוא מין נפוץ ביערות בדרום ובמרכז אפריקה. בזימבבואה, הוא חי בעיקר ביערות מיומבו בעלי עצים גדולים המכוסים בחזזית. הוא נפוץ ביותר בחלקים קטנים של חורש במזרח זימבבואה, אשר מקוטעים על ידי פיתוח אנושי של אדמות. בצפון נמיביה, הוא מצוי ביערות רחבי עלים ובמדבריות. הירגזי תועד לראשונה ברפובליקה של קונגו בדצמבר 1990 בסוואנת שיחים ליד ברזוויל. הוא נפוץ בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובאנגולה.
טווח התפוצה של מין זה גדול (כ–3,340,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח. לא כימתו את גודל האוכלוסייה, אך מעריכים כי המין לא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה דיה כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, ירגזי אדום-גחון מסווג כמין ללא חשש. בזימבבואה, זהו אחד המינים הראשונים שייעלמו אם מצב היערות ימשיך להידרדר עקב פיתוח והוא נמצא בסכנת היעלמות באזורים רבים עקב הרס של מיומבו ובתי גידול אחרים. האוכלוסייה בצפון מזרח נמיביה כנראה פחות מאוימת.
טקסונומיה
הירגזי אדום-הגחון תואר לראשונה בידי בשנת 1877. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי. מחקר משנת 2013 הראה שהמינים האפריקאיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מלאניפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ו-IOC. לעומתם, ITIS עדיין מציג את מיני הסוג מלאניפרוס בסוג ירגזי. ירגזי שחור-ראש וירגזי אדום-גחון נחשבו בעבר למין אחד.
העץ הפילוגנטי של הסוג מלאניפרוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
מתחת לעור
מתחת לעור הוא מחזה ישראלי מקורי מאת יונתן קלדרון. המחזה מתאר את מערכת היחסים בין הקצינה הנאצית אילזה קולמן לבין האסירה היהודייה לוטה רוזנר שהתרחשה במחנה הריכוז נוינגמה. המחזה מבוסס על אירועים היסטוריים ועדויות של ניצולות שואה, בהן עדותה של העיתונאית, הסופרת והמתרגמת רות בונדי. המחזה תורגם לארבע שפות והופק בלונדון.
הדמויות
מכיוון שהמחזה מורכב מפלשבקים לעבר, חלק מהשחקניות מבצעות תפקיד כפול.
שחקנית א':
שחקנית ב':
שחקנית ג':
עלילה
עלילת המחזה מתרחשת במקביל בתל אביב בזמן מלחמת המפרץ וכן בגרמניה בשנת 1944. קירסטן איברהארט, עיתונאית גרמניה צעירה, מתדפקת על דלתה של ניצולת השואה שרלוטה ברוד וחוקרת אותה אודות רומן סודי שהתרחש בינה לבין המפקדת הנאצית שלה, אילזה קולמן, במחנה העבודה לנשים נויינגמה.
המעברים בין ההווה לעבר הבימתי מתרחשים בפלאשבקים, בהם מתבצע חילוף תפקידים: השחקנית המשחקת את ניצולת השואה משחקת בהם את הקצינה הנאצית, ואילו השחקנית המשחקת את העיתונאית הגרמניה הצעירה משחקת בהם את ניצולת השואה שכעת היא אסירה צעירה במחנה עבודה.
מערכת היחסים בין האסירה היהודיה לקצינה הנאצית מוצגת במחזה כספק אהבה ספק אופורטוניזם הדדי. אולם לאחר שהאסירות עליהן פיקדה הועברו בטרנספורט לברגן-בלזן, הקצינה הנאצית התחפשה ליהודיה ונכנסה מרצונה למחנה הריכוז אפוף המוות על מנת להיות קרובה לאהובתה היהודיה.
הפקות
ההצגה עלתה לראשונה במסגרת פסטיבל Smallבמה באוניברסיטת תל אביב באוקטובר 2013 בבימוי רקפת בנימין וזכתה בו בציון לשבח. ההפקה הציגה במשך מעל לשנה בתיאטרון הקוביה שבמרכז הגאה, ולאחר מכן בתיאטרון צוותא. בתפקיד ניצולת השואה וכן הקצינה הנאצית שיחקה אילנה קיויתי דאבנפורט, בתפקיד קירסטן וכן שרלוטה הצעירה שיחקה יעל פרימר, ולאחריה עדי פז, ובתפקיד אידה וכן בשורת תפקידים נוספים שיחקה מיכל ויטמן נאור. בדצמבר 2015 ההצגה ייצגה את ישראל בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי MoldFest במולדובה, בתרגום ספרותי סימולטני לרוסית מאת ועל ידי טניה סובול (חבוסטיקוב). ההצגה זכתה לביקורות חיוביות במסיבת עיתונאים שערך פאנל המבקרים מרחבי העולם דובר הרוסית.
באוקטובר 2015 המחזה עלה כתרגיל בבית צבי בבימוי דבי יבלונקה.
ביולי 2017 הפקה בריטית של המחזה בבימוי אריאלה אשד השתתפה בפסטיבל 'נשים ומלחמה' ובפסטיבל קמדן פרינג' והציגה בתיאטרון Old Red Lion בלונדון וזכתה לביקורות חיוביות.
באוקטובר 2019 המחזה עלה בווינה בבימויו של ברונו קרטוצ'וויל.
תגובות
ההפקה הישראלית המקורית זיכתה את יונתן קלדרון במועמדות לפרס מחזאי השנה בטקס פרסי הפרינג' קיפוד הזהב לשנת 2016.
ההצגה הייתה מועמדת לשלושה פרסי המדיה של הקהילה הגאה לשנת 2015 (המהדורה הישראלית של פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה) בקטגוריית ההצגה הטובה ביותר וכן שתי מועמדויות בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר לאילנה קיויתי וליעל פרימר.
כמו כן זכתה ההצגה לביקורות חיוביות. שי בר יעקב כתב על ההצגה בידיעות אחרונות כי "המשחק של שלוש השחקניות מדויק ורגיש, ומצליח להמחיש את הלחץ הנפשי שבו שרויות הדמויות בשתי התקופות". צבי גורן סבר כי מדובר ב"הצגה מרתקת של מחזה ביכורים מאת יונתן קלדרון המתמודד עם סיפור מיוחד מפרקי השואה ומוצא את המפתח לספרו במחזה בעל מבנה וסגנון מקוריים." המבקרת עליס בליטנטל ציינה את "הבימוי הרגיש של רקפת בנימין" וכי "ראוי לציין הצגה זאת כיוצאת דופן באיכותה וביומרה (שהוגשמה) שהיא נושאת עליה, ולהמליץ עליה בכל פה."
הילרי ברטון
הילרי רוס ברטון (באנגלית: Hilarie Burton; נולדה ב-1 ביולי 1982) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, סופרת ואשת עסקים אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה כפייטון סוייר בסדרת הדרמה "מגרש ביתי" מבית The WB, ומתפקידה כשרה אליס בסדרה "צווארון לבן" של ערוץ USA.
ביוגרפיה
ברטון נולדה ב-1 ביולי 1982 בעיר סטרלינג, ווירג'יניה שבארצות הברית. אביה הוא יוצא צבא ארצות הברית ואימה היא סוכנת נדל"ן. היא הבכורה מבין ארבעה ילדים בהם שלושה אחים. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "פארק וויו" בשנת 2000, שם הייתה גזברית מועצת התלמידים בכיתה י', ובשנתה האחרונה בתיכון הייתה קפטנית קבוצת המעודדות, נשיאת מועצת התלמידים ומלכת הנשף.
בשנת 2007 ברטון יסדה חברת הפקות משלה, בשם SoGoPro. החל מ-2014 ברטון ובעלה הם הבעלים המשותפים (יחד עם חברו של מורגן, השחקן פול ראד) של סמואל'ס סוויט שופ, חנות ממתקים שהצילו מסגירה לאחר שהבעלים הקודם, חבר שלהם, מת בפתאומיות.
קריירה
הפריצה הראשונה של ברטון הגיעה כשנבחרה בשנת 2000 להנחות את התכנית "TRL" בערוץ MTV, בה היא מגישה סרטוני מוזיקה פופולריים. במקור היא הייתה אמורה להנחות פרק אחד, אבל המפיקים החליטו להציע לה עבודה קבועה. ברטון המשיכה בערוץ והנחתה את פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2000, ואת ספיישל הערוץ לשנה החדשה באותה שנה. ברטון שיחקה את עצמה בסדרת הדרמה "דוסון קריק" ב-2002, שסימנה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה.
בשנת 2003 לוהקה לאחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה של רשת The WB; "מגרש ביתי", שם גילמה את פייטון סוייר, נערה כשרונית ופופולרית בבית הספר שלה. ברטון שזכתה להצלחה ולשבחים על תפקידה, כמו גם צ'אד מייקל מאריי, סירבו לחזור לעונה השביעית של הסדרה. הדמויות שגילמו, פייטון ולוקאס, היו שתיים מחמש הדמויות הראשיות בסדרה, וסיפקו את אחד מסיפורי האהבה המרכזיים שלה.
ביוני 2005 שיחקה בסרט הבכורה שלה, "אחת משלנו"; הסרט זכה לביקורות חיוביות. ביוני 2008 כיכבה בסרט "הרשימה", שצולם בצפון קרוליינה. בינואר 2009 שיחקה בסרט "מחוזות הלילה" (Bloodworth), עיבוד של "מחוזות הלילה" של ויליאם גיי.
ביולי 2010 החלה ברטון לשחק בעונתה השנייה של סדרת הפשע "צווארון לבן" ובפברואר 2011 קיבלה תפקיד מרכזי בעונה השלישית של הסדרה, כחברתו של השחקן הראשי, ניל קאפרי (מאט בומר). היא נטלה חלק בשלוש מתוך שש עונותיה של הסדרה.
בשנת 2013 לוהקה לסדרת הדרמה של CBS; "בני ערובה", הגרסה האמריקאית לסדרת הישראלית באותו שם ששודרה בערוץ עשר.
בשנת 2015 הצטרפה עונה השנייה של סדרת המדע הבדיוני "אקסטנט" ברשת CBS, בכיכובה של האלי ברי. בשנת 2017 שיחקה את דמותה של ננסי ברונר בסרט "תתבגר כבר סמית'", לצד ג'ייסון לי וג'ייק ביוסי.
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "מועצת האבות" ברשת NBC, את דמותה של מרגו.
כתיבה
ב-5 במאי 2020 ברטון הוציאה לאור את הספר עיוני הראשון שלה "The Rural Diaries: Love, Livestock, and Big Life Lessons" דרך הוצאות הספרים הרפר קולינס.
ההטרדות המיניות
באוקטובר 2017 חשפה ברטון כי השחקן והבמאי בן אפלק הטריד אותה מינית בעת ראיון בשנת 2003. היא סיפרה כי בעוד השחקן מחבק אותה, הוא נגע בשדיה בצורה מגונה. זמן קצר לאחר מכן פרסם אפלק התנצלות פומבית וטען כי מעולם לא התכוון לפגוע בה מינית, וכי הוא מתנצל על התנהגותו הלא ראויה.
בנובמבר אותה שנה חשפה כי בעת משחקה בסדרה "מגרש ביתי", פגע בה מינית במאי הסדרה פעמים רבות, לעיתים ברבים ולעיתים אף ליד אשתו. היא סיפרה כי במהלך שתי העונות הראשונות של הסדרה שוואן פגע בה מילולית בלבד, הטריד אותה בשיחות טלפון ושלח לה זרי פרחים, אך בשנת 2006, בנוכחות אשתו, שלח שוואן את ידו מתחת לחגורת מכנסייה. זמן קצר לאחר מכן, במהלך נסיעה משותפת, שוואן רכן אליה ונישק אותה למרות התנגדותה. בשנת 2007, במהלך מסיבה ובפני אנשים רבים, נישק אותה שוב, למרות התנגדותה. זמן מה לאחר מכן נכנס לחדרה במלון והחל ללטף אותה בצורה מגונה, ולאחר שהתנגדה - צעק עליה ופיטר אותה מצוות השחקנים, אך ביום שעזבה הופיע בפתח חדרה וביקש ממנה חיבק אחרון. הוא עמד שם זמן רב ועזב רק כשאיימה להתלונן במשטרה. לאחר שפרסמה את הסיפור, הצטרפו שחקניות רבות והתלוננו על שוואן.
ברטון סיפרה כי מקרים אלו פגעו בקריירה שלה בצורה קיצונית, וכי תקופה ארוכה סירבה לתפקידים בהם הייתה אמורה לגלם את הדמות הנשית המרכזית, מכיוון שחששה להיפגע מינית שוב.
חיים אישיים
בשנת 2004 נישאה לעוזר הבמאי של הסדרה "מגרש ביתי", איאן פרנג', בנו של המפיק גרג פרנג'. בשנת 2009 השניים התגרשו.
מאז 2009, ברטון נמצאת במערכת יחסים עם השחקן ג'פרי דין מורגן, המבוגר ממנה ב-16 שנה. לזוג יש בן, אוגוסטוס "גאס" שנולד ב-14 במרץ 2010, ובת, ג'ורג' וירג'יניה שנולדה ב-16 בפברואר 2018. השניים נישאו ב-5 באוקטובר 2019.
זמן קצר לאחר לידת בתה חשפה ברטון כי במהלך השנים ניסתה להיכנס פעמים רבות להיריון, אך איבדה את תינוקה מספר פעמים.
היינץ ריינפרט
תחילת דרכו
ריינפרט נולד ב-26 בדצמבר 1903 בעיר גנייזנו שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית ומאז חוזה ורסאי נמצאת בתחומי פולין המודרנית. הוא סיים את חוק לימודיו ב-1922, וב-1927 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת יינה. במקביל היה חבר בפרייקור. בשנת 1930 התמנה לשופט בבית המשפט המקומי ביינה. ב-1 באוגוסט 1932 הצטרף למפלגה הנאצית, וקיבל את מספר החבר 1,268,933. בדצמבר של אותה שנה הצטרף לאס אס וקיבל דרגת פלדוובל.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ריינפרט מפקד מחלקה בגדוד ה-14 של רגימנט הרגלים ה-337. הוא לחם במסגרת זו במהלך המערכה בפולין, ועל כך קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה. ב-28 במאי 1940 קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה. לחם במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ועל כך קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל ב-25 ביוני של אותה שנה. הוא השתתף במבצע ברברוסה ובקרבות החזית המזרחית. ב-30 בינואר 1942 הועלה לדרגת בריגדפיהרר באס אס, ובמקביל קיבל דרגת גנרל מיור במשטרה. ביוני של אותה שנה הוא נאלץ לפרוש משירות פעיל בגלל כוויות קור חמורות, והוצב כמפקח בשטחי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה עד אמצע 1943. לאחר מכן הועבר לברלין ושרת במשרד משטרת הסדר. ב-29 בינואר 1944 מונה למפקד משטרה באזור ורתגאו, ובמסגרת תפקידו היה אחראי על דיכוים של פולנים ועמים אחרם באזור.
ב-1 באוגוסט 1944 פרץ מרד ורשה, וריינפרט הועלה לדרגת גרופנפיהרר ונצטווה לארגן צוות קרב (קמפגרופה) מאנשי זרועות הביטחון השונות בוורתגאו ולנוע עמו אל ורשה כדי לסייע בדיכוי המרד. צוות הקרב נקרא "צוות קרב ריינפרט" על שמו. כשהגיע לוורשה, נכלל צוות הקרב שלו ב"קורפסגרופה באך" בפיקודו של אריך פון דם באך-צלבסקי, אשר מונה בידי היינריך הימלר לדכא את המרד. כוחותיו של ריינפרט לחמו במורדים הפולנים באזור וולה, ויחד עם "צוות קרב דירלוונגר" חיסלו 60,000 אזרחים פולנים בתוך יומיים במה שכונה מאוחר יותר "טבח וולה". באחד מדיווחיו לניקולאוס פון פורמן מפקד הארמייה ה-9, ריינפרט התלונן ש"יש לנו יותר אסירים מאשר נשק כדי להרוג אותם". לאחר כיבוש וולה השתתפו אנשיו בלחימה הקשה כנגד הארמייה קריובה באזור העיר העתיקה. בספטמבר תקפו כוחותיו באזורים צ'רנייקוב ופווישלה, שם ביצעו זוועות נוספות כולל רצח של פצועים בבתי חולים. על חלקו בדיכוי המרד, קיבל ריינפרט ב-30 בספטמבר 1944 תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו. האכזריות הקיצונית שגילה בוורשה זיכתה אותו בכינוי "הרוצח" או "הקצב מוורשה".
בנובמבר של אותה שנה מונה למפקד קורפוס האס אס ה-14. הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה ה-19 והגן על נהר הריין העליון מפני כוחות בעלות הברית שהתקדמו דרך צרפת לאחר מבצע דרגון. בדצמבר הועבר לפקד על קורפוס האס אס ה-18, אשר לחם באותה זירה. בפברואר 1945 מינה אותו אדולף היטלר למפקד העיר קיסטרין על האודר. ב-28 במרץ פרצו כוחות הצבא האדום אל העיר, ובקרב על מבצר קיסטרין נהרגו כ-5,000 גרמנים ו-6,000 סובייטים. ריינפרט סירב להילחם עד האיש האחרון, ובניגוד להוראה מפורשת של היטלר, ניסה לבצע פריצה מהמבצר. בפועל רק 1,300 מאנשיו הצליחו לפרוץ החוצה. הוא נידון למוות על פחדנות שלא בפניו, אולם בשל מצב העניינים לא ניתן היה להוציא את גזר הדין לפועל. הוא הצליח להימלט אל נהר האלבה, ולהיכנע שם לכוחות הצבא הבריטי.
אחריתו
לאחר המלחמה דרשו שלטונות פולין את הסגרתו, אולם כוחות הכיבוש הבריטיים והאמריקאיים בגרמניה חננו אותו בתמורה לעדות כנגד מפקדיו לשעבר במשפטי נירנברג. לאחר המשפטים הוא נעצר בידי שלטונות גרמניה המערבית באשמת פשעי מלחמה, אולם שוחרר זמן קצר לאחר מכן בגלל מחסור בראיות. ריינפרט המשיך לחיות חיים נורמליים, ואף טיפח קריירה פוליטית. בדצמבר 1951 מונה לראש העיר וסטרלנד אשר באי זילט, והחזיק בתפקיד עד 1962 עת מונה לחבר בפרלמנט (לנדטאג) של שלזוויג-הולשטיין. ב-1967 פרש, ולאחר מכן עבד כעורך דין. הוא קיבל פנסיה מממשלת גרמניה המערבית כמו של גנרל, ורכש אחוזה. חרף דרישות רבות מצד פולין, הוא לא הוסגר בנימוק של חוסר ראיות. הוא מת ב-7 במאי 1979 באחוזתו בווסטרלנד בגיל 75.
מייקל קנת' ויליאמס
מייקל קנת' ויליאמס (באנגלית: Michael Kenneth Williams; 22 בנובמבר 1966 – 6 בספטמבר 2021) היה שחקן אמריקאי. התפרסם בזכות תפקידיו כעומאר ליטל בסדרה "הסמויה" וצ'וקי וייט בסדרה "אימפריית הפשע". מועמד שלושה פרסי אמי על תפקידו בסרט "סיפורה של בסי סמית" ובסדרות "ליל האירוע" ו"כשהם רואים אותנו".
ביוגרפיה
ויליאמס נולד בברוקלין. הוא עבר ילדות קשה עם הסתבכויות במספר קטטות, כדי לברוח מאותן צרות הוא נרשם ל"תיאטרון השחור הלאומי" שבניו יורק סיטי. בגיל צעיר הוא נשר מלימודיו כדי לרכוש קריירה כרקדן, הוא מצא עבודות כרקדן רקע בהופעות של אומנים כגון מדונה וג'ורג' מייקל. הוא נודע בגלל הצלקת הגדולה שבמצחו אותה קיבל בקטטה לה היה שותף בגיל 25. בזכות אותה הצלקת הוא קיבל הצעות משחק והצעות השתתפות בקליפי מוזיקה.
ויליאמס מת ב-6 בספטמבר 2021, בגיל 54. הוא נמצא ללא רוח חיים בביתו בוויליאמסבורג שבברוקלין על ידי אחיינו. מותו נגרם באקראי מתערובת רעילה של סמים: פנטניל, פרפלואורופנטניל, הרואין וקוקאין.
קריירת משחק
ויליאמס התגלה בשנת 2002 בסדרת הפשע "הסמויה" בתפקיד המאפיונר עומר ליטל, מהדמויות הבולטות בסדרה. את תפקיד עומר קיבל ויליאמס לאחר אודישן אחד בלבד שערך. הוא זכה להערכה רבה בתקשורת על הופעותיו ולמילים חמות מנשיא ארצות הברית ברק אובמה שהצהיר בראיון ש"הסמויה" היא הסדרה האהובה עליו ועומר ליטל היא הדמות המועדפת עליו. לאחר מכן שיתף פעולה עם ג'י ג'י אברהמס בסדרת המתח "זהות בדויה" בה שיחק בשלושה פרקים, שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "נקודת ההרג" ובתפקיד משנה בסרט "אני חושב שאני אוהב את אשתי" של כריס רוק. ב-2009 הופיע ויליאמס בסרטים "אהבה בזמן מלחמה" בתפקיד אלן מלנצ'מפ,"הדרך" ובסדרה של טום פנטנה ובארי לוינסון "הנדבן" בתור דקס שומר ראשו של המיליארדר טדי ריסט (ג'יימס פיורפוי).
בשנת 2010 קיבל ויליאמס תפקיד גדול בסדרת הפשע בתקופתית המצליחה "אימפריית הפשע", בסדרה גילם את אלברט "צ'וקי" וייט, מנהיג הקהילה השחורה באטלנטיק סיטי. באותה שנה השתתף גם בסרט הפשע "רחובות ברוקלין" בתפקיד המאפיונר רד.
ב-2013 שיחק ויליאמס בהפקתו של דוויין ג'ונסון "מלשין" ובהפקתו של בראד פיט "12 שנים של עבדות".
בשנת 2015 שיחק בתור ג'ק גי בעלה של הזמרת בסי סמית (קווין לטיפה) בדרמה המוזיקלית של HBO "סיפורה של בסי סמית", ועל תפקידו הועמד ויליאמס לפרס אמי לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט.
ביולי 2016 שיחק בקומדיה "מכסחות השדים" המבוסס על הסרט מ-1984. באותה שנה שיחק בסרט הפעולה "אמונת המתנקש", אשר מבוסס על סדרת משחקי הווידאו Assassin's Creed. בסרט גילם את מוסה, לצד מייקל פסבנדר. בנוסף, שיחק במיני-סדרה "ליל האירוע" ב-HBO, בתפקיד פרדי נייט. על תפקידו בסדרה היה שוב מועמד ויליאמס לפרס אמי לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט.
בשנת 2019 שיחק ויליאמס את אביו של אנטון מקגריי במיני סדרה "כשהם רואים אותנו" שמבוססת על סיפורם האמיתי של חמישה נערים צעירים שהורשעו באונס ובניסיון רצח של אצנית בסנטרל פארק בניו יורק למרות היותם חפים מפשע. על תפקידו זה היה מועמד ויליאמס בפעם השלישית לפרס אמי לשחקן משנה במיני-סדרה או סרט.
ישראל אייזנשטיין
הרב ישראל אייזנשטיין (ה'תקצ"ז, 1837 - ה'תרס"ה, 1905) היה רב רוסי חסידי, רבן של בוהופול ומיקולאייב באימפריה הרוסית.
ביוגרפיה
נולד בברדיצ'ב, כבר בגיל שמונה התחיל בלימוד גפ"ת והתפרסם כמתמיד. בגיל שש עשרה שלט היטב בתלמוד ובספרי הפוסקים והתכתב בדברי תורה עם הרב שלמה קלוגר מברודי.
בשנת ה'תרי"ד (1854) נישא. הוא המשיך בלימודיו ונסמך לרבנות בידי רבנים רבים. הוא היה חסיד ומקורב לאדמו"רי אוקראינה כמו ר' דוד מטולנה, ר' יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא ור' אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, שהעניקו את הסכמותיהם לספרו. האחרון, שנמנע מלכתוב הסכמות לספרי הלכה, הורה לחסידו הרב דוד אורטנברג להעניק את ההסכמה בשמו.
בשנת ה'תרכ"ט, 1869, התמנה כרבה של בוהופול שבפלך פודוליה, הוא כיהן בה במשך 21 שנים.
בשנת ה'תרנ"א, 1891, התמנה כרבה של העיר מיקולאייב והחזיק במשרתו זו 14 שנים עד פטירתו בחורף ה'תרס"ה, 1905.
כתביו
ספרו היחיד שנדפס במלואו הוא.
לא נדפסו: עמודי אש חלק שני; ביאור על ספר יהושע; וכתבים נוספים, בהם הערות על ספרים שונים.
הוא עמד בקשרי מכתבים עם חכמי דורו, כמו הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב חיים ברלין והרב משה נחום ירושלמסקי וחלק ממכתביו משוקעים בכתביהם.
ציסטה שחלתית
ציסטה שחלתית היא שק מלא נוזל בתוך השחלה. בדרך כלל ציסטות שחלתיות לא מראות תסמינים. לעיתים הן עשויות לייצר נפיחות, כאב בבטן התחתונה, או כאבים בגב תחתון. אם הציסטה נפתחת או גורמת לפיתול של השחלה היא עלולה לגרום לכאב חמור, אשר עלול לגרום להקאות או להרגשת חולשה. הרוב המכריע של הציסטות, לעומת זאת, לא מזיק.
רוב הציסטות השחלתיות קשורות לביוץ ועלולות להיות "ציסטות זקיקיות" או "ציסטות של הגופיף הצהוב". סוגים אחרים כוללים ציסטות בשם אנדומטריומות, ציסטות דרמואידיות, וציסטאדנומות. הרבה ציסטות קטנות נוצרות בשתי השחלות בתסמונת השחלות הפוליציסטיות. מחלה דלקתית של האגן עלולה גם היא לגרום לציסטות. לעיתים רחוקות ציסטות יכולות להוות סוג של סרטן השחלות. האבחנה נעשית על ידי בדיקה של האגן עם אולטרסאונד או בדיקות אחרות המשמשות כדי לאסוף פרטים נוספים.
לעיתים קרובות ציסטות נצפות לאורך זמן. אם הן גורמות לכאב, אפשר ליטול תרופות כגון פרצטמול (אקמול) או איבופרופן. אמצעי מניעה הורמונליים עשויים לשמש כדי למנוע ציסטות נוספות אצל נשים הסובלות באופן תדיר מציסטות בשחלות. עם זאת, הראיות אינן תומכות ביכולת אמצעי המניעה בטיפול בציסטות נוכחיות. אם הם לא נעלמות לאחר מספר חודשים, ולחלופין מתחילות לגדול יותר, להיראות יותר יוצאות דופן, או לגרום לכאב, הן ניתנות להסרה באמצעות ניתוח.
רוב הנשים בגיל הפוריות מפתחות ציסטות קטנות מדי חודש. ציסטות גדולות אשר גורמות לבעיות נוצרות אצל 8% מהנשים מתחת לגיל המעבר. ציסטות בשחלות קיימות אצל 16% מהנשים לאחר גיל המעבר, קיומן עלול, בסיכוי נמוך, להוות אינדיקציה למחלת הסרטן.
סימנים וסימפטומים
חלק מהסימפטומים הבאים או כולם עלולים לבוא לידי ביטוי, אולם קיימת האפשרות לא לחוות סימפטומים כלל: סימפטומים נוספים עלולים להיות תלויים בסיבת היווצרות הציסטות: ההשפעה של ציסטות לא קשורות ל- PCOS על פוריות אינה ברורה.
קרע ציסטה
ציסטה שחלתית אשר נקרעה בדרך כלל מחלימה מעצמה, ודורשת בעיקר פיקוח על המצב ונטילת תרופות לשיכוך כאבים. הסימפטום העיקרי הוא כאב בטן, אבל מצב זה יכול להיות גם אסימפטומטי. הכאב יכול להימשך בין מספר ימים למספר שבועות. קרע של ציסטת שחלה גדולה יכול לגרום לדימום בתוך חלל הבטן ובמקרים מסוימים להלם.
פיתול השחלה
ציסטות שחלתיות מגבירות את הסיכון לפיתול השחלה, ציסטות גדול מ-4 ס"מ מקושרות לסיכון של כ-17%. פיתול יכול לגרום לחסימה של זרימת הדם, ולהוביל אוטם.
אבחון
ציסטות שחלתיות בדרך כלל מאובחנות באמצעות אולטרסאונד, CT או MRI, ובקורלציה עם הממצאים הקליניים ובדיקות אינדוקנולוגיות בהתאם.
אולטרסאונד
ציסטות פשוטות בגודל של עד 5 ס"מ אצל נשים בגיל הפריון אינן מצריכות מעקב הדמיה באולטרסאונד, מכיוון שאלו הן בדרך כלל זקיקי בשחלות נורמליים. ציסטות פשוטות הגדול מ-5 ס"מ וקטנות מ-7 ס"מ בגיל המעבר אמורות להיות במעקב שנתי. ציסטות פשוטות הגדולות מ-7 ס"מ, הדמיה נוספת בעזרת MRI או הערכה כירורגית היא חובה בשל גודלן, אלו ציסטות שלא ניתן להעריך באופן מהימן באמצעות אולטרסאונד בלבד. החשש העיקרי מציסטות גדולות הוא הפוטנציאל לאי-הדמיה של הרקמות הרכות ובדיקה האם מדובר ביצירת גוש או התעבות בקיר האחורי בשל מוגבלות חדירת קרן האולטרסאונד. לגבי הגופיף צהוב, זקיק מבייץ דומיננטי אשר בדרך כלל נראה כמו ציסטה עם קירות מעובים שוליים פנימיים סדוקים, מעקב אינו נחוץ אם הציסטה קטנה מ-3 ס"מ קוטר. לאחר גיל המעבר כל ציסטה פשוטה הגדולה מ-1 ס"מ וקטנה מ-7 ס"מ דורשת מעקב שנתי, בעוד אל הגדולות מ-7 ס"מ דורשות בדיקת MRI או הערכה כירורגית, בדומה לגיל הפוריות.
פונקציונליות
ציסטות פונקציונליות נוצרות כחלק רגיל של המחזור החודשי. ישנם מספר סוגים של ציסטות:
לא פונקציונליות
ציסטות לא פונקציונליות עשויות לכלול את הציסטות הבאות:
מצבים רפואיים קשורים
ציסטות שחלתיות קיימות אצל כ-75% מהקטינות הסובלות מתת-פעולה של בלוטת התריס.
תסמונת השחלות הפוליציסטיות מערבת את התפתחותן של הרבה ציסטות קטנות בשתי השחלות עקב חריגה ביחס של הורמון מחלמן יחסית להורמון מגרה זקיק, בדרך כלל יותר מ-25 ציסטות בכל שחלה או נפח שחלות גדול מ-10 מ"ל.
ציסטות דו-צדדית גדולות יותר יכולות להיווצר כתוצאה של טיפולי פוריות עקב מתן רמות גבוהות של HCG, במקרים קיצוניים והתוצאה היא מצב המכונה תסמונת שחלתית.
סיכון לסרטן
שיטה מוערכת להערכת הסיכון של סרטן שחלות ממאיר בהתבסס על בדיקה ראשונית מקיפה היא מדד הסיכון של ממאירות - risk of malignancy index (RMI).
לנשים עם ציון RMI של מעל 200 מומלץ לפנות למרכז עם ניסיון בניתוחי סרטן השחלות.
ה-RMI מחושב כדלקמן: RMI = ציון אולטרסאונד x ציון גיל המעבר x CA-125 ברמת U/ml.
טיפול
ציסטות הקשורות לתת-פעילות בלוטת התריס או בעיות אנדוקריניות אחרות מנוהלות על ידי טיפול בבעיה הבסיסית.
כ-95% מהציסטות בשחלות הן שפירות, ולא סרטניים.
ציסטות פונקציונליות וציסטות מדממות בדרך כלל נרפאות באופן ספונטני. עם זאת ציסטות גדולות יותר הן בעלות סבירות פחותה להיעלם מעצמן. טיפול עשוי להיות נחוץ אם הציסטות נשארות למשך מספר חודשים, גדלות או גורמות לכאב מתגבר.
ציסטות הנותרות למעבר לשניים או שלושה מחזורי וסת חודשיים, או מתרחשות אצל נשים אחרי גיל המעבר, עשויות להצביע על מחלה רצינית יותר, אשר צריכה להיבדק באמצעות בדיקת אולטרה סאונד ולפרוסקופיה, במיוחד במקרים בהם סרטן השחלות הופיע במשפחה. ציסטות כאלו עשויות לדרוש ביופסיה כירורגית. .
כאב
כאבים הקשורים לציסטות שחלתיות ניתנים לטיפול במספר דרכים:
ניתוח
אף על פי שרוב המקרים של ציסטות שחלתיות כוללים ניטור, חלק מהמקרים דורשים ניתוח. דבר זה עשוי להיות כרוך בהסרת ציסטה, או באחת או בשתי השחלות. הטכניקה בדרך כלל לפרוסקופיה, אלא אם הציסטה הוא גדול במיוחד, או אם הדמיה טרום ניתוחית מצביעה על ממאירות או אנטומיה מורכבת. במצבים מסוימים מתבצעת הסרה של הציסטה בשלמותה, ואילו בציסטות עם סיכון חזרה נמוך, חולים צעירים יותר, או אשר נמצאות מבחינה אנטומית מעל תחומי האגן, הן יכולות להיות מנוקזות. תכונות אלו עשוי להצביע על הצורך בניתוח כוללים:
תדירות
רוב הנשים בגיל הפריון מפתחות ציסטות קטנות בכל חודש. ציסטות גדולות הגורמות לבעיות מתרחשות אצל כ-8% מהנשים לפני גיל המעבר. ציסטות שחלתיות נמצאות אצל כ-16% מהנשים לאחר גיל המעבר, ואם הן נוכחות נוטים יותר להיות סרטן.
ציסטות שפירות בשחלות נפוצות אצל בנות בגילאי טרום ההתבגרות, והן נמצאות בשחלות של כ-68% מהבנות בגילאי 2–12, ובשחלות של 84% מהבנות בגילאים 0–2 שנים. רובן קטנות מ-9 מ"מ בעוד שכ 10-20% מהן הן מאקרוציסטות גדולות יותר. בעוד שציסטות קטנות נעלמות תוך כ-6 חודשים, הגדולות יותר נראות כעקשניות יותר.
נשים בצמרת
נשים בצמרת (באנגלית: Top Girls) הוא מחזה משנת 1982 פרי עטה של קריל צ'רצ'יל. הוא מספר על מרלין, אשת קריירה שכל מעייניה נתונים להצלחה בעסקים. בהמשך המחזה אנחנו למדים שמרלין עזבה את חייה 'העלובים', ואת ילדתה הבלתי חוקית לאחותה ג'ויס, על מנת להתקדם בדרך ההצלחה. המחזה עוסק בחיים המודרניים ובוחן את תפקידן של הנשים בחברה ומה המשמעות של להיות אישה מצליחה.
הפקות
הצגת הבכורה של המחזה הייתה בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, ב-28 באוגוסט 1982. הבמאי היה מייק סטאפורד-קלארק, מנהלו האמנותי של הרויאל קורט, שהעלה לראשונה מספר מחזות מאת קריל צ'רצ'יל. השחקנים היו סלינה קדל, לינדזי דנקן, דברה פינדלי, קרול היימן, לזלי מנוויל, גוון טיילור ולו וייקפילד.
ההפקה הוצגה בתיאטרון ווטפורד פאלאס רצה בין ה-2 ל-8 בנובמבר 2006 (ואחר-כך עברה לתיאטרון גריניץ' בין ה-21 ל-25 בנובמבר 2006). השחקנים היו רייצ'ל סנדרס, זואי אולדריץ, אליין קלקסטון, שרה הוטון, אמה פלנט, קלייר רדקליף, והיילי ג'יין סטנדינג.
"נשים בצמרת" הציגה בעונת 2007–2008 בניו יורק. מנהטן תיאטר קלאב הציג את המחזה בתיאטרון בילטמור בהפקה בכיכובם של מארי קתרין גריסון, מרי בת' הרט, ג'ניפר איקדה, אליזבת מרוול, מרת'ה פלימפטון, אנה רידר ומריסה טומיי. הבמאי היה ג'יימס מקדונלד, שהרבה לשתף פעולה עם צ'רצ'יל בעבר. הפקת מנהטן תיאטר קלאב הייתה הצגת הבכורה של "נשים בצמרת" בברודוויי, אם כי הפקת רויאל קורט המקורית ביקרה בפאבליק תיאטר של ניו יורק.
ב-2011 חודשה ההפקה בפסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר, קופרודוקציה עם להקת התיאטרון Out of Joint, בבימויו של מייק סטאפורד-קלארק, הבמאי המקורי של ההפקה. ההפקה עברה לטרפלגר סטודיוס בוסט אנד, הצגת הבכורה התקיימה ב-16 באוגוסט 2011. צוות השחקנים כלל את: סוראן ג'ונס, סטלה גונה (Gonet), אוליביה פולט, לורה אלפינסטון, ליסה קר וקתרין מק'קורמק. ההפקה קיימה סיבוב הופעות ברחבי בריטניה בתחילת 2012, עם צוות שחקנים חדש, ביניהם קרוליין קאץ בתפקיד מרלין.
נושאים
המחזה מתרחש בבריטניה בראשית שנות השמונים ובוחן את משמעות הרעיון - להיות אישה מצליחה; בתחילה הוא משתמש בדמויות 'היסטוריות' כדי לחקור היבטים שונים של 'הישגים חברתיים' של נשים. צ'רצ'יל סיפרה שהמחזה קיבל השראה משיחותיה עם פמיניסטיות אמריקאיות: הוא תגובה לניגוד בין הפמיניזם האמריקאי, שמעלה על נס את הנשים האינדיבידואליות שרוכשות עוצמה וממון, לעומת הפמיניזם הסוציאלי הבריטי, שכרוך בהישגים קבוצתיים. בנוסף לכך, ישנה התייחסות למרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה, שמעריכה הישגים אישיים ומאמינה בקפיטליזם של שוק חופשי (תאצ'ריזם). מרלין, אשת הקריירה הקשוחה מתוארת כחסרת נשמה, המנצלת נשים אחרות ומדחיקה את צידה האימהי לטובת ההצלחה. הדעה השלטת במחזה מתנגדת לסגנון הפמיניסטי שהופך נשים לפטריארכיות חדשות, וטוען בזכות פמיניזם בו הצד הדומיננטי הוא האינסטינקט הנשי של עזרה לחלש ולנזקק. המחזה שואל האם אישה בחברה יכולה לשלב קריירה מוצלחת עם חיי משפחה מספקים.
סגנון
המחזה ידוע בשל תמונת הפתיחה דמוית החלום שלו, שבה מרלין פוגשת נשים מפורסמות מההיסטוריה, בכללן האפיפיורית יוהנה, שהתחפשה לגבר, וסופר שהייתה האפיפיור בשנים 854–856 לספירה; הנוסעת איזבלה בירד; דאל גרט, הלוחמת בגיהנום; הגבירה ניז'ו, פילגשו היפנית של קיסר יפן ואחר-כך נזירה בודהיסטית; וגריזלדה הסבלנית, האישה הצייתנית עליה מספר הפקיד בסיפורי קֶנְטֶרְבֶרִי של ג'פרי צ'וסר. כל הדמויות הללו מתנהגות כמו חבורת נשות קריירה בורגניות מהעיר שמשתכרות ומקטרות, ומתברר שכל אחת מהן סבלה בדרך דומה.
סיפוריהן של הנשים ההיסטוריות מקבילים לסיפוריהן של הנשים המודרניות. לדוגמה, בירד, כמו מרלין, הגיעה לאן שהגיעה לאחר שהשאירה לאחותה את הטיפול בענייני המשפחה. חוסר רהיטותה של דאל גרט מושווה לזה של אנג'י. כמה מההקבלות הללו מודגשות בידי השחקניות שמבצעות תפקידים כפולים של דמויות היסטוריות ומודרניות כאחד.
מבנה המחזה הוא לא קונבנציונלי (אינו ליניארי). במערכה ראשונה, תמונה ראשונה, מרלין מתוארת כאשת עסקים מצליחה, וכל אורחותיה מגילאים שונים חוגגות את קידומה למנכ"ל בסוכנות לתעסוקה "נשים בצמרת". בתמונה הבאה או קופצים לתקופתנו (ראשית שנות השמונים) שם אנו רואים את מרלין בעבודתה עם הנשים במשרדה, שמפגינות התנהגות גברית מאוד, שלפיה נשות "נשים בצמרת" חייבות להיות קשוחות וחסרות רגישות על מנת להתחרות בגברים. באותה תמונה, הקהל רואה את אנג'י זועמת, ואת מערכת היחסים המכמירה וחסרת האהבה שלה עם ג'ויס, אותה הנערה שונאת וחולמת להורגה. רק בתמונה האחרונה, שמתרחשת שנה לפני העלילה במשרד, הקהל שומע שמרלין, לא ג'ויס, היא אמה הביולוגית של אנג'י. עובדה זו, כמו גם הריב הפוליטי בין האחיות משנה את כובד המשקל במחזה ומעלה שאלות חדשות.
האפיפיור יוהנה
האפיפיורית יוהנה היא אחת מאורחות הארוחה החגיגית בסעודה שמרלין עורכה בתמונה הראשונה של המערכה ראשונה, והאורחת הרביעית שמגיעה. האפיפיורית יוהנה מרוחקת מעט, יוצאת בהכרזות אינטלקטואליות וענייניות לאורך השיחה. כשהנושא עובר לדת, יוהנה מספרת מעט אודות חייה. היא החלה להתלבש כנער בהיותה בת שתים עשרה על מנת שתוכל להמשיך ללמוד; היא חיה את שארית חייה כגבר, אם כי היו לה מאהבים גברים. בסופו של דבר יוהנה נבחרה לאפיפיור. היא נכנסה להיריון ממאהבה החדרן וילדה את תינוקה בזמן התהלוכה הגדולה. בשל כך, יוהנה נסקלה למוות. בסיומה של התמונה, יוהנה מדקלמת קטע בלטינית. כמו כל האורחות בסעודה החגיגית, חייה וגישתה של יוהנה מצביעים על פן באישיותה מרלין. יוהנה מציגה צד באורח החיים של מרלין.
דאל גרט
נושא הציור "דאל גרט" מאת פיטר ברויגל האב, שבו אישה לובשת סינור, שריון, קסדה וחרב – מסתערת בראש חבורת נשים להילחם בשדי הגיהנום וממלאת את סלסלתה בגביעי זהב. במחזה היא אוכלת בגסות, גונבת בקבוקים וצלחות כשאיש אינו משגיח ושמה אותם בסינר גדול. לאורך רוב תמונת הסעודה, דאל גרט ממעטת לדבר, מעירה הערות גסות כמו "בלבול ביצים" ו"בן זונה". דיבורה המועט הוא גס, תמציתי ומשעשע, בעוד שתיקתה היחסית מוסיפה מרכיב של מתח עד לנקודה בה היא מגוללת את סיפורה של הפלישה.
הגבירה ניז'ו
הגבירה ניז'ו היא פילגש יפנית מן המאה השלוש עשרה שמופיעה במחזה סמוך לתחילת המערכה הראשונה וממשיכה ומספרת את סיפורה. בתור האישה החומרנית ביותר, היא מושפעת מהתקופה בה חיה, עוד בטרם נהפכה לנזירה נודדת וחיה חיים של קדושה. אנו נוטים להאמין שצ'רצ'יל מגנה את ההתניה החברתי בה היא נתונה, ולא את דמותה, מכיוון שהיא התחנכה בצורה כזאת שאין מסוגלת להבחין במופקרותה. אביה מאלץ אותה לשכב עם הקיסר היפני הזקן, אף על פי שמלאו לה 14 שנים בלבד. כשהיא משוחחת על כך עם מרלין במערכה הראשונה היא חושבת שהיא אינה עושה מעשה רע, ופועלת כמעט כאילו נפל בחלקה כבוד.
איזבלה בירד
איזבלה בירד היא האורחת הראשונה שמגיעה לסעודה החגיגית של מרלין. בחיים האמיתיים, כפי שנידון לאורך המערכה הראשונה, איזבלה עורכת מסעות בעולם. המחזה אינו מזכיר את העובדה שכתבה כמה ספרים, בכללם "אישה אנגליה באמריקה", "חיי גבירה בהרי הרוקי", ו"בקרב הטיבטים". הרפתקאותיה מתרחשות בכל רחבי תבל. בארוחת הערב איזבלה מספרת לכולם שהרופא שלה הורה לה לנסוע מסביב לעולם מכיוון שסבר שהדבר ישפר את בריאותה הלקויה. בעקבות עצתו היא ערכה את טיולה הראשון, מסע ימי לאמריקה ב-1854. כפי שמצוין במחזה, היא התגוררה עם אימה ואחותה הצעירה תקופה ארוכה, הנרייטה בירד, עליה היא מרבה לדבר באהבה רבה לאורך ארוחת הערב. היא גם מזכירה במסיבה את ג'ים נאג'נט, גבר שבילתה במחיצתו זמן מה בהיותה באמריקה. מחוץ למחזה, ג'ים היה מאוהב באיזבלה, אולם היא מעולם לא נעתרה לכוונותיו. בחיים האמיתיים היא כתבה פעם מכתב לאחותה "הוא אדם שכל אישה יכולה לאהוב, אולם אף אישה שפויה לא תינשא לו". מאוחר יותר ג'ים נרצח. איזבלה היא דמות מעניינת במסיבה המתוארת במחזה, מכיוון שנדמה שיש לה הכי הרבה מן המשותף עם מרלין. איזבלה, בדומה למרלין, לא התחתנה בשל הקריירה שלה, אולם לימים נישאה לד"ר ג'ון בישופ, שהלך לעולמו יומיים לפני יום נישואיהם החמישי. היא מתייחסת אליו כאל "בעלי היקר, הרופא" ואומרת "התחלתי לאהוב אותו בכל לבי" אולם למרות אהבתה לבעלה, היא עדיין מאוכזבת מעצם הנישואים ("חבל שלנישואים שלי לא הייתה משמעות גדולה יותר." איזבלה היא הדוברת האחרונה במערכה הראשונה וממשיכה לספר על מסעה האחרון למרוקו.
תקציר העלילה
המחזה נפתח במסעדה, בה מרלין מחכה להגעת כמה מחברותיה. היא עורכת ארוחת ערב כדי לחגוג את קידומה בסוכנות לתעסוקה "נשים בצמרת" בה היא עובדת. כשהנשים מגיעות ומתחילות לאכול, הן מתחילות לשוחח אודות חייהן וקורותיהן. כל אחת מהאורחות היא אישה היסטורית, בדויה או מיתולוגית שמתמודדת עם מצוקות וסובלת קשות כדי להשיג את יעדיה. הגבירה ניז'ו נזכרת בבואה להיפגש עם הקיסר לשעבר של יפן, ובמפגשה עמו. בעוד יתר הנשים רואות במפגש אונס, היא מסבירה שהיא ראתה בכך את יעודה: המטרה שלשמה גידלו אותה. האפיפיורית יוהנה מפרשת את שיחת הנשים בהקשרים דתיים. בנקודה זו המלצרית, שמפריעה למהלך הסצנה, כבר הביאה את המתאבנים ומתכוננת להגיש את המנה העיקרית. כל הנשים פרט למרלין משוחחות על אהוביהן המתים. הן גם נזכרות בילדים אותן הולידו ואחר-כך איבדו. תינוקה של ניז'ו היה בעל דם כחול, כך שהוא לא היה יכול להיראות בחברתה. האפיפיורית יוהנה נסקלה למוות כשהתגלה שהיא הולידה תינוק ומכאן נודע שהיא אישה ולכן הייתה כופרת. לגריזלדה נאמר ששני ילדה נהרגו, במבחן אכזרי של נאמנות לבעלה. בתום הקינוח, כל הנשים יושבות לשתות ברנדי, כשהן אינן מודעות לכך שבכך הן מחקות את עמיתיהן הגברים.
במערכה הראשונה, בתמונה השנייה, מרלין נמצאת בסוכנות בה היא עובדת, מראיינת בחורה ששמה ג'אנין. מרלין מחבבת אותה למרות שהיא נראית אבודה וחסרת ישע. היא אינה יודעת באיזו עבודה היא מעוניינת – רק שהיא רוצה שהעבודה תהיה כרוכה בנסיעות והיא גם רוצה להיות עם בעלה.
תמונה שלישית נפתחת בשתי הילדות, אנג'י וקיט, המשחקות בחצר האחורית של אנג'י. אנג'י מתנהגת בגסות ומתווכחת הן עם חברתה והן עם אמה, ג'ויס. היא וקיט רבות ואנג'י אומרת שהיא עומדת להרוג את אימה. קיט אינה מאמינה לה, והן מתחילות לדבר על מין. אנג'י מאשימה את אימה של קיט בהיותה מופקרת מבחינה מינית, אולם ניכר שאף אחת מהן אינה יודעת על מה הן מדברות; קיט רק בת 12 ואנג'י בת 16, אבל ילדותית לגילה.
המערכה השנייה מתרחשת שוב בסוכנות לתעסוקה "נשים בצמרת", בה נל וווין חולקות את הרכילות האחרונה במשרד, עד שמרלין מגיעה. ווין פוגשת את לואיז, לקוחה שעבדה שנים רבות באותה חברה, התקדמה לדרגת מנהלת מחלקה ואז הקידום שלה נעצר והיא החליטה להתפטר. לאט-לאט היא נפתחת בפני ווין, מתארת עד כמה הקדישה עצמה לעבודתה, עבדה בערבים על חשבון חייה החברתיים, ללא תגמול. היא הגיעה לגיל 46, בלי בעל או חיים פרט לעבודתה, במשרה בה היא הכשירה גברים שקודמו על פניה.
העלילה עוברת לחדרה של מרלין, כשאנג'י מגיעה לבקרה, אחרי שלקחה אוטובוס מביתה של ג'ויס בכפר. היא ביישנית ומגושמת וברור שהיא מהווה הפתעה בלתי נעימה למרלין, שלמרות זאת מציעה לאנג'י להישאר ללון בביתה. גברת קיד, מתפרצת באמצע שיחתן, היא אשתו של האוורד. החברה קידמה את מרלין למשרת המנכ"ל במקומו. גברת קיד מספרת למרלין עד כמה העבודה חשובה לבעלה, וכמה הוא שבור מכך. מתברר שהיא מבקשת ממרלין לפנות את מקומה לטובת בעלה, הצעה לה מרלין מסרבת בקשיחות. היא מנסה לגרום לגברת קיד לצאת ממשרד, אולם עקשנותה של גברת קיד גדלה, עד שלבסוף מרלין צועקת עליה "את מוכנה בבקשה להתחפף מפה?" בינתיים שונה מגיעה למשרדה של נל בחיפוש אחר עבודה. בתחילה נל מתפעלת מקורות חייה המרשימים, אולם מהר מאוד היא נוכחת לדעת ששונה צעירה מאוד, חסרת ניסיון ובדתה את קורות חייה. באותה עת, אנג'י משוחחת עם ווין על דודתה של אנג'י ועל חייה של ווין, אולם נרדמת באמצע סיפורה של ווין. נל נכנסת ובפיה החדשות שהווארד סבל מהתקף לב. מרלין שומעת זאת, אולם הדבר אינו מטריד אותה, ונל אומרת: "אם זה מצב הבריאות שלו, מזל שהוא לא קיבל את התפקיד."
התמונה השנייה והאחרונה מתרחשת שנה קודם לכן במטבחה של ג'ויס. מרלין, ג'ויס ואנג'י חולקות חוויות זו עם זו. אנג'י שמחה מאוד שדודתה (מרלין) באה לבקר אותה, מכיוון שהיא מעריצה אותה וחושבת שהיא נפלאה. מעט לפני שאנג'י שוכבת לישון, מרלין מוציאה בקבוק ויסקי מתיקה ושותה עם ג'ויס. בעודן שותות, הן משוחחות על עתידה של אנג'י. בכנות אכזרית, ג'ויס מספרת למרלין שאנג'י אינה חכמה או מוכשרת במיוחד וסביר להניח שלא תגיע רחוק בחיים. מרלין מנסה לעודד אותה, באומרה שג'ויס מפחיתה מערכה של אנג'י, מאחר שראיה פסימית זו עומדת בסתירה להשקפת עולמה של מרלין שמאמינה שאדם יכול להגיע להכול בחיים. מתברר שמרלין היא אימה של אנג'י, אותה היא נטשה והשאירה אצל אחותה ג'ויס, וייתכן שבכך גרמה לג'ויס לעשות הפלה בשל המתח בו היא נתונה כתוצאה מגידולה של אנג'י.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי
1. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 2 ביוני 1984 2. תיאטרון הספרייה, הצגת בכורה דצמבר 1989
יחסי ישראל–נמיביה
בין מדינת ישראל ורפובליקת נמיביה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2013, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחום הכלכלה והמסחר. עם זאת, שתי המדינות אינן מחזיקות בשגרירויות רשמיות במדינה השנייה, כאשר מקום מושבו של השגריר הישראלי בנמיביה הוא דרום אפריקה, בעוד שנמיביה מיוצגת בישראל על ידי קונסוליית כבוד, אשר מקום מושבה בחיפה.
דרום-מערב אפריקה
בשנות השמונים, שכנמיביה הייתה דרום-מערב אפריקה שבשליטת דרום אפריקה, ישראל, שקיימה קשרים טובים עם דרום אפריקה, קיימה קשרים עם גורמים שונים בנמיביה, ומספר אישים ישראלים בכירים ביקרו בשטח נמיביה, בהם שר הביטחון אריאל שרון, אשר ביקר במדינה בשנת 1981. כמו כן, מספר אישים מקרב המנהל הנמיבי שמונה על ידי ממשלת דרום אפריקה ביקרו אף הם בישראל. חברת אטלנטיק - חברה לדיג וספנות הישראלית אף קיבלה זיכיון לדוג לאורך חופי נמיביה.
לאחר קבלת העצמאות
עם כינון ההסכם לקיום בחירות ומתן עצמאות לנמיביה בסוף 1989, הודיעו נציגי סוואפ״ו (הארגון שלחם לשחרור נמיביה וזכה בבחירות) שלא יזמינו את נציגי ישראל לחגיגות העצמאות. הם נתנו לכך שתי סיבות: החלטת ארגון אחדות אפריקה לא לקיים יחסים עם ישראל והעובדה שהאש"ף תמך במשך השנים במאבקם. ולא כוננו יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
במהלך 1993 בעקבות השיפור במצב המדיני ביקר נציג משרד החוץ הישראלי במדינה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לראשונה בתחילת שנת 1994, בעקבות הסכמי אוסלו והכרת ישראל באש"ף.
במהלך ינואר 2008, ראש ממשלתה של נמיביה, נהאס אנגוּלה, קיבל לידיו פקס אשר נשלח, כביכול, מטעם בית הנבחרים של ארצות הברית. בפקס התבקש ראש הממשלה לאמץ נימה חיובית יותר כלפי מדינת ישראל, וזאת במסגרת הדיונים השונים באומות המאוחדות. בהמשך, שגרירות ארצות הברית בנמיביה לא אישרה או הכחישה את אמיתות המכתב.
במהלך ינואר 2009, ובתגובה לפעולת צה"ל בשטח רצועת עזה, ממשלת נמיביה גינתה את פעולותיה של מדינת ישראל, בטענה כי "פעולה אגרסיבית זו, והשימוש החסר פרופורציה בכוח על ידי ישראל, צפויים להוביל אך להסלמה נוספת של אלימות".
יחסי המדינות בראי הסכסוך הישראלי-פלסטיני
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה נמיביה בהצבעה על החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם – מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה.
ב-21 בדצמבר 2017, תמכה נמיביה בהחלטה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות השוללת את ההכרה האמריקאית בירושלים כבירת ישראל.
יחסים כלכליים
בשנת 2001 רכש איש העסקים הישראלי לב לבייב את השליטה בחברת נמקו מנמיביה, החברה השנייה בגודלה לכריית יהלומים מתחת לים. החברה החזיקה בזיכיון לכריית יהלומים בשפכי הנהרות בים ולאורך חופי נמיביה. בתחילת 2004 קיבל לבייב 36 זיכיונות נוספים לכריית יהלומים מממשלת נמיביה. ביוני 2004 אמר לבייב בריאיון כי בזיכיונות יש פוטנציאל לכריית יהלומים בשווי 3 מיליארד. בסוף 2004 זכתה חברת אפריקה ישראל להשקעות (שגם הייתה אז בבעלות לבייב) במכרז להקמה והפעלה של מספנה בנמיביה. החל משנת 2005, החברה של לבייב "יהלומי ל.ל.ד" (באנגלית: LLD Diamonds) החלה להפעיל את מרכז ליטוש היהלומים הגדול ביותר באפריקה. בעקבות לבייב ישראלים נוספים החלו לפעול בעף היהלומים בנמיביה. בינואר 2008 נהרגו חמישה יהלומנים ישראלים בהתרסקות מטוס במדינה. ב-27 בספטמבר 2006 נעצר על ידי האינטרפול בעיר וינדהוק שבנמיביה איש העסקים הישיראלי קובי אלכסנדר ושוחרר למעצר בית, בבית שקנה בנמיביה ב-4 באוקטובר 2006. אלכסנדר ברח לנמיביה בעקבות פרשת בקדייטינג בה הואשם בארצות הברית (לנמיביה אין הסכם הסגרה עם ארצות הברית). משפטו נדחה פעם ובינתיים המשיך לשהות בנמיביה. והשקיע עשרות מיליוני דולר בנמיביה. ההשקעות הכוללות השקעות בפיתוח נדל"ן, השקעות בעסקים מקומיים, תרומות לארגוני צדקה שונים ומלגות לימודים.. באוגוסט 2016 אלכסנדר שב לארצות הברית לנהל את משפטו. לאחר ששהה בנמיביה כעשר שנים.
קוריינטס
קוריינטס (בספרדית: Corrientes) היא עיר הבירה של פרובינציית קוריינטס בארגנטינה. היא ממוקמת בגדה המזרחית של נהר הפרנה, כ-1,000 ק"מ מהבירה בואנוס איירס. יש לה אוכלוסייה של כ-328,689 אזרחים לפי מפקד בשנת 2001.
זוהי העיר החשובה בפרובינציה, מרכזה הכלכלי שלה ומושב הרשויות ומסודות הממשל. העיר מארחת את אחד הקרנבלים הגדולים במדינה.
היסטוריה
ב-1516, חואן דיאז די סוליס פיקד על המשלחת ראשונה לחקירת האזור, אך המשלחת הותקפה על ידי ילידים וסוליס מת בהתקפה.
ב-1588, חואן טורס דה ורה אי אראגון ייסד את סן חואן דה ורה דה לאס סייטה קוריינטס (תרגום: חואן הקדוש מן ורה של שבעת הזרמים). השם קוצר בהמשך לקוריינטס. השם "שבעת הזרמים" מתייחס לשבע לשונות יבשה בגדת הנהר במקום הזה שיצרו זרמים סוערים שהקשו את הניווט בנהר בחלקו הזה.
המיקום שלה בין אסונסיון, בפרגוואי של ימינו, לבואנוס איירס הפך אותה לנקודת מעבר חשובה, כמו גם העובדה שהייתה גבוהה יחסית שמנעה הצפות במקרה של עליית מפלס המים.
ב-1807 העיר התנגדה לפלישות בריטיות. במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה, העיר נמצאה במאבק מתמשך עם הממשלה המרכזית בבואנוס איירס, אבל מלחמת הברית המשולשת איחדה אותן לאחר שהעיר הותקפה על ידי כוחות פרגוואים ב-1865.
תחבורה
גשר חנרל מנואל בלגרנו חוצה את נהר הפרנה ומקשר את העיר אל העיר רסיסטנסיה, בירת פרובינציית צ'אקו הסמוכה.
ווטרברי (קונטיקט)
ווטרברי (באנגלית: Waterbury) היא עיר במדינת קונטיקט בארצות הברית. היא נמצאת במחוז ניו הייבן על נהר הנאוגטק, 53 קילומטרים דרום-מערבה מהרטפורד, ובמרחק של 124 קילומטרים צפון-מזרחה לניו יורק (90 דקות נסיעה). על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010, בעיר מתגוררים 110,366 תושבים, מה שהופך אותה לחמישית בגודלה במדינת קונטיקט, התשיעית בגודלה באזור ניו אינגלנד והעשירית בגודלה במטרופולין ניו יורק.
דמוגרפיה
בעיר חיים כ-110,366 תושבים, וצפיפות האוכלוסין בה היא 1,449.7 תושבים לקמ"ר. 58.8% מאוכלוסיית העיר לבנים, 20.1% אפרו-אמריקאים, 0.6% אינדיאנים ו-1.8% אסיאתיים. בווטרבי כמות נכבדת של תושבים ממוצא איטלקי, המונה כ-21.46% מאוכלוסיית העיר. בעיר גם אוכלוסייה יהודית אורתודוקסית גדלה החל מן המאה ה-21.
מזכרת בתיה סילברבקס
מזכרת בתיה סילברבקס היא קבוצת פוטבול אמריקאי המייצגת את אזור השפלה, הקבוצה הוקמה ב-2012, והיא חלק מליגת הפוטבול הישראלית.
נוסדה ב-2012 תחת השם רחובות סילברבקס ובשנותיה הראשונות הייתה משויכת לעיר רחובות, אך ב-2014 שינתה את שיוכה העירוני למזכרת בתיה.
שם הקבוצה ניתן על שם זכר הגורילה, אשר גבו הופך כסוף כאשר מתבגר, שם זה מבטא את הערכים עליהם בנויה הקבוצה, משפחתיות, שמירה ועזרה לחברי הקבוצה וכבוד הדדי.
תלבושת וסמלים
צבעי הקבוצה הם צהוב, שחור וכסף, עם קסדה בצבע כסף. סמל הקבוצה הוא ראש של גורילה שואגת, הסמל הוחלף בין העונה הראשונה לשנייה.
הקמת הקבוצה
הקבוצה הוקמה על ידי ג'ו גליקמן ודביר מינץ, שני שחקנים מהקבוצות היריבות בתל אביב. הקבוצה החלה להתאמן בחודש מרץ 2012, התקבלה כחברה בליגה הישראלית והשתתפה בעונה הסדירה של הליגה לשנה 2012/2013.
עונת 2012-13
עונת הבכורה של הקבוצה בליגה הסתיימה כאשר הקבוצה במקום אחרון, ללא ניצחון, עם מאזן של 10-0.
צוות האימון לעונה זו כלל את רביב פייג, קורי וגנר, טיילור וילסון וקוסטה סטולירסקי.
עונת 2013-14
הקבוצה חתמה הסכם חסות עם RC Cola, ושינתה את שמה ל "רחובות RC Cola סילברבקס", העונה הסתיימה גם היא ללא ניצחונות במאזן 9-0.
צוות האימון לעונה זו כלל את רביב פייג, קורי וגנר, טיילור וילסון.
עונת 2014-15
הקבוצה שינתה את שיוכה העירוני למזכרת בתיה והעבירה את פעילותה הספורטיבית למגרש האימונים בשד' רפאל סוויסה במזכרת בתיה.
צוות האימון כלל את עידו אייזיקוביץ', עינב כבשני, קוסטה סטולירסקי ותומר חזן אשר לקחו את הקבוצה ל-3 ניצחונות ועל סף עלייה לפלייאוף.
הסילברבקס ניצחו בשני המשחקים נגד המלכים מירושלים, אך לא הצליחה לנצח את הנחיל השחור מבאר שבע בבית, והעונה נגמרה עם ציפיות גדולות לעונה הבאה בעקבות ההשתפרות הניכרת של הקבוצה במהלך עונת 2015.
הקבוצה הקימה את קבוצת הנוער/תיכונים "מזכרת בתיה גורילות" בשיתוף מועצה מקומית מזכרת-בתיה.
עונת 2015-16
כבר בתחילת יוני, פחות משלושה חודשים לאחר שנגמרה העונה הקודמת, נחת המאמן החדש של הסילברבקס לעונת 2015-16 - האריסון שיימס, אשר הגיע מפלורידה, ארצות הברית.
עוזרי המאמנים שמונו - שי זילברברג (מאמן הגנה), עינב קיבשני (מאמן מגנים אחוריים), ארקדי שוורץ (מאמן קבוצות מיוחדות ועוזר מאמן הגנה), אור מטלון (מאמן תופסים).
מחנה האימונים החל מיד עם הגעתו ושיטות התקפה והגנה חדשות בעלות סכמות חדשות לגמרי הותקנו בקבוצה.
הקבוצה הראתה עלייה נוספת ברמתה, במיוחד בהגנה, אך התקשתה לסיים דרייבים התקפיים עם נקודות על הלוח, והסילברבקס לא הצליחו לעמוד בקצב של היריבות.
במהלך העונה הקבוצה ניצחתה את פתח תקווה טרופרס פעמיים, בשני המשחקים, אך הפסידה פעמיים במשחקים צמודים לנחיל השחור מבאר שבע וסיכויי ההעפלה לפלייאוף קלושים, הסילברבקס תלויים אך ורק בעצמם מול יריבות קשות מעילית הליגה.
מוריי ווטסון
מוריי ווטסון (באנגלית: Moray Watson; 25 ביוני 1928 – 2 במאי 2017) היה שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
ווטסון נולד בסאנינגדייל שבמחוז ברקשייר באנגליה. אביו נהרג בבלגיה במלחמת העולם השנייה. הוא למד באיטון קולג' ואחר כך בבית הספר למשחק "Webber Douglas Academy of Dramatic Art". הופעת הבכורה שלו על הבמה הייתה עוד בהיותו סטודנט, כששיחק בהצגה לזכרה של השחקנית אלן טרי בתיאטרון בעיר היית' שבקנט. ווטסון החל להופיע בתיאטרון רפרטוארי ואחר כך על הבמות בווסט אנד, בין השאר הופיע בתיאטרון היימרקט במחזה "דילמת הרופא" מאת ג'ורג' ברנרד שו ובמחזה "The Rivals" מאת שרידן. ב-1963 נסע לניו יורק להופיע ב-"The Private Ear and The Public Eye".
הוא גילם את דמות העורך האמנותי בסדרת הטלוויזיה "Compact" של ה-BBC במשך שנים אחדות. ווטסון שיחק במספר סרטי קולנוע בהם "מבצע חץ מקשת" ו"הדשא הירוק יותר" לצידם של רוברט מיצ'ם וקרי גרנט.