cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרנסג'נדר
טרנסג'נדרים בתרבות הפופולרית
סיפורה של כריסטין יורגנסן הוא סרט ביוגרפי-עלילתי משנת 1970, המבוסס על חייה של האישה הטרנסקסואלית הראשונה שהתפרסמה בארצות הברית, כריסטין יורגנסן. באותה שנה יצא גם הסרט העלילתי מיירה ברקינרידג' המתבסס על רומן באותו שם מאת גור וידאל.
בשנת 1990 יצא הסרט התיעודי פריז בוערת שתיעד את "תרבות הנשפים" בעיר ניו יורק ושל הקהילות הטרנסג'נדריות, האפרו-אמריקאיות, הלטינו והגיי שהיו מעורבות בתרבות זו. בשנת 1992 הוקרן הסרט משחק הדמעות שעוסק ביחסים בין גבר לבין אשה טרנסית על רקע הטרור באירלנד. אחת מ-3 הדמויות הראשיות בסרט הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר שיצא בשנת 1994, היא טרנסית בשם ברנדט בסינג'ר. הסרט השיג מעמד של סרט פולחן בקרב קהילות להט"ב.
בשנת 1998 זכתה הזמרת דנה אינטרנשיונל באירוויזיון עם השיר "דיווה" כאשר ייצגה את ישראל, בזכייה השלישית בתולדות ישראל בתחרות, והייתה הזמרת הטרנסג'נדרית הראשונה שהשתתפה באירוויזיון וגם זכתה בו. בעקבות הזכייה פצחה בקריירה בינלאומית מצליחה. סיפור חייה זכה לתהודה רבה בישראל וברחבי העולם.
בשנת 1999 ביים פדרו אלמודובר את הסרט הכל אודות אמא שעוסק בחיפוש של אשה אחר בעלה לשעבר שהפך לאישה טרנסקסואלית, ולא ידע על הולדת בנו ועל חייו. הנושא הופיע גם בסרטים אחרים של אלמדובר. סרט הדרמה העצמאי בנים אינם בוכים שיצא בשנת 1999, מבוסס על סיפור חייו של ברנדון טינה, גבר טרנסג'נדר שנאנס ונרצח על ידי חבריו, על רקע טרנספוביה. הילרי סוונק, שגילמה בסרט את ברנדון טינה, זכתה על משחקה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2003 יצא הסרט Beautiful Boxer על המתאגרפת התאילנדית Parinya Charoenphol. הסרט טראנסאמריקה הוא דרמה קומית להט"בית עצמאית משנת 2005. הסרט שהיה מועמד לפרס האוסקר מספר את סיפורה של אישה טרנסקסואלית, אשר יוצאת למסע ביחד עם בנה האבוד. הסדרה פוזה שיצאה בשנת 2018 מכילה צוות טרנסג'נדרי הגדול ביותר אי פעם לסדרת טלוויזיה מתוסרטת. בשנת 2017 הסרט הצ'ילאני "אישה פנטסטית" זכה באוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. הסרט הבלגי "נערה", על רקדנית בלט בת 15 שנולדה בגוף זכרי, זכה לארבעה פרסים בפסטיבל "קאן", כולל "הדקל הגאה" ופרס לשחקן הראשי ויקטור פולסטר.
אחד היצוגים הראשונים בתרבות לנושא של הקושי הכלכלי והנפשי הקשור בניתוח להתאמה מגדרית מופיע בסרט אחר צהריים של פורענות משנת 1975. התייחסות נוספת לנושא הופיע בדמותה של סופיה ברסט, אשה טרנסית בכלא נשים, בסדרה "כתום זה השחור החדש" משנת 2013. ברסט נכלאה בשל גניבת כסף לצורכי טיפולי להאמתה מגדרית והפגיעה בה כאשה טרנסית נמשכת גם בתוך הכלא.
ג'אז ג'נינגס שנולדה בשנת 2000 היא יוטיוברית, אישיות טלוויזיונית פעילת זכויות להט"ב ופעילה חברתית מארצות הברית. היא זוהתה כזכר בליתדה, אך הוריה ציינו כי לג'נינגס היה ברור שהיא בת מהרגע שהיא יכלה לדבר. היא אובחנה בדיספוריה מגדרית בגיל חמש, מה שהופך אותה לאחת הצעירות ביותר המתועדות בפומבי כטרנסג'נדריות. בשנת 2007, בהיותה בגיל שש, היא זכתה לפרסום לאומי בארצות הברית בעקבות ראיון עם ברברה וולטרס ששודר בתוכנית 20/20, מה שהוביל לראיונות והופעות אחרות. ג'נינגס מארחת סדרת סרטוני יוטיוב על חייה, שכותרתה "I Am Jazz" ומככבת בסדרת הטלוויזיה של TLC, I Am Jazz, המתמקדת בחייה עם משפחתה כנערה וכצעירה טרנסג'נדרית.
בשנת 2009 יצא הסרט הישראלי נמס בגשם שמתאר הורות לילדה טרנסג'נדרית. ובשנת 2018 יצא הסרט הנשף. בסרט מככבת סתיו סטרשקו בהופעת בכורה קולנועית כשחקנית, עליה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר. סטרשקו היא השחקנית הטרנסג'נדרית הראשונה המועמדת בקטגוריה זו.
הקהילה הטרנסית בישראל
על אף ההבדל בין זהות מגדרית לנטייה מינית, באופן היסטורי קהילות של הומואים, לסביות וביסקסואלים היו מקבלות כלפי אנשים מגוונים מגדרית. אוכלוסיות אלו סבלו ועודן סובלות מאפליה ומטרנספוביה מצד החברה על רקע דומה, ומכאן התאגדותן יחד תחת הקהילה הגאה. במסגרת קהילה זו קיימת תת-קהילה טרנסג'נדרית, אשר מתמודדת עם קשיים שחלקם בעלי אופי שונה מקשיי הקבוצות האחרות בקהילה הגאה. בישראל פועלים מספר ארגונים שמטרתם תמיכה וקידום שוויון זכויות לאנשים טרנסג'נדרים ולבני משפחותיהם, בנוסף לארגונים רבים בקהילה הגאה המקיימים פעילות ייעודית לקהילה הטרנסית.
החברה לקניית אדמת יריחו
החברה לקניית אדמת יריחו הייתה מיזם משנת תרל"ב (1872) לקניית אדמות כיכר הירדן ליד יריחו מידי השלטונות העות'מאנים לצורך הקמת יישוב יהודי. בין יוזמי קבוצת הרכישה בארץ ישראל היו הרב מאיר אוירבאך, יואל משה סלומון, יהושע ילין, ישעיה אורנשטיין והרב בנימין סלנט. בחו"ל היו רבי חיים אלעזר וקס, יודא ליב קוזמיראק, משה מונטיפיורי, הרב נתן אדלר (השני) רבה של לונדון.
בשנת 1872 העמידה הממשלה העות'ומאנית למכירה פומבית שני שלישים מאדמת יריחו. הרקע לכך היה שהשלטון המרכזי החליט להטיל מס על הקרקעות. כאשר בקשו לגבות את המס מהאריסים אשר עיבדו את האדמות, הם הודיעו שהיות שהם נהנים רק משליש היבול, הם מוכנים לשלם רק שליש מהמס על האדמות. לפי כך הממשלה החליטה כי שני שלישים של השטח, השייך לבעלי האדמה, יועמד למכירה, וזאת היות שבעלי הקרקעות לא היו מוכנים לשלם את המס שנדרש מהם.
לרב וואקס מקאליש הייתה תוכנית רבת מעוף להתנחלות המונית של יהודי הגולה בארץ ישראל ולצורך כך ארגן חברת מניות. הצעה לקנות את אדמות יריחו נראתה מבטיחה ביותר. וקס השקיע מרץ רב ברכישת אדמות יריחו. חשוב לציין שאיסוף הכסף והעברתו לארץ היה כרוך באיסור מצד השלטון הצאר, שהיה ביחסי מלחמה עם הטורקים, הרב ווקס שילם שוחד לפקידים הרוסיים לשכנעם שאין מטרת הכסף לבצר את השלטון הטורקי.
וקס גייס את חותן בנו, ר' יהודה לייב קושמיראק מעשירי פולין, לקנות את שטחי יריחו, קושמירק השיב בחיוב והקציב לכך מאה אלף רובל. משה מונטיפיורי ביקש לעזור לקושמרק בקניית הקרקעות
השטח שעמד למכירה עמד להירכש על ידי אחד משני אישים: האחד, האפנדי מוסה פאשא אל חוסייני מנכבדי ירושלים, והשני, עשיר ארמני תושב מצרים. קבוצת יהודים מירושלים התארגנה והחליטה כי היא תרכוש את השטח. הקבוצה הגיעה לידי הסדר כספי עם שני הרוכשים הפוטנציאליים. ואכן, השלטונות בירושלים אישרו את העסקה והשטח עמד להרשם על שם קבוצת היהודים מירושלים.
בתרל"ה נסעו בחשאיות הרב ח. א. וואקס עם ליב קוזמיראק לארץ ישראל לסיים המקח, קושמירק היה בגיל מבוגר מאוד, ופתאום חלה, הרופאים המליצו לו שיחזור מיד לפולין.
כבר בחרו שם למקום "פתח תקווה". מקור השם היה לקוח מספר הושע:
מייסדי המקום רצו לבא בכך את הרצון להסיר מהעיר את שם הקודם, אשר נקבע בספר יהושע במעשה עכן: ועמק זה, לפי דברי הנביא, יהיה לפתח תקווה.
יהושע ילין, שהיה מיוזמי הרכישה, אמר בסיום העסקה שלא יצאה לפועל: "בשברון לב ובדאבון נפש: ו"
ומספר יוסף ריבלין:
ספרות משווה
ספרות משווה או ספרות השוואתית היא שדה מחקר אקדמי בין-תחומי של הספרות, או ביטויים תרבותיים אחרים של האדם, כמו מוזיקה וציור, ללא מגבלות של שפה, לאום או מקום. ספרות משווה יוצאת מנקודת הנחה שחקר הספרות חייב להיות בינלאומי במהותו ואינו מוגבל לארץ, שפה או תרבות מסוימות. המחקר בתחום זה עוסק, למעשה, בהקניית כלים לניתוח אקדמי של ספרות עולמית.
התפתחות המחקר
אריך אוארבך נחשב לאחד החוקרים הראשונים שיישמו את המחקר ההשוואתי בספרות בספר המופת שלו מימזיס: התגלמות המציאות בספרות המערב (1946), שאותו הגדיר אביהו זכאי כניתוח מקיף וחוצה תרבויות "החדור בתחושה של ויכוח אידאולוגי, היסטורי הומניסטי, אשר ראשיתו בברית הישנה ובאפוס ההומרי [ואשר] הרחיב... את התחום והחשיבות של ביקורת הספרות, ולמעשה יצר תחום מחקר חדש העוסק בספרות השוואתית ולא בנקודת מבט לאומית דווקא, תחום אשר בו לאמיתו של דבר מתגלמת ספרות העולם".
למעשה, אוארבך לא המציא את המושג, או את התחום, משום שכבר בשנת 1921 יצא כתב עת צרפתי בשם Revue de littérature comparé, שהיה בעל תפוצה רחבה (התפרסם בצרפתית ואנגלית) והיה כתב עת ייעודי למחקר בתחום של ספרות משווה. עם זאת, ספרו הידוע של אוארבך שימש דוגמה לתחום והעניק לו תנופה של ממש.
בחוברת הבסיסית "מהי ספרות משווה?" כתב אחד מחשובי החוקרים את התחום, ג'ורג' סטיינר, שכל פעולה בדרך של קבלת משמעות בשפה, בציור, במוזיקה – היא השוואתית. ההכרה בשפת היצירה היא מחודשת, במובן זה שהיא סוג של היזכרות באמיתות קודמות, או בדרך פסיכולוגית; הקורא, הצופה, או המאזין, מנסה להבין ולמקם את הדברים שלפניו, בין שזה טקסט, או ציור, או סונטה – בכך שהוא מעניק לכך את ההקשר האינטליגנטי המבוסס של ניסיון קודם. הוא בודק בדרך אינטואיטיבית את האנלוגיות, התפיסה, התקדים וההיכרות המחודשת של מה שמונח לפניו עם ההקשר הידוע לו כבר מניסיון קודם של התמודדות עם חומר דומה.
גם במקרים של טקסטים מקוריים לגמרי, כמו שירה, מתרגל הקורא המנוסה לאבחן את הקטעים של ברהמס בשנברג, או לחלופין את גנסין ב-ס. יזהר. כל מילה בשפה הכתובה או הנשמעת מגיעה אלינו כשהיא טעונה בפוטנציאל ההיסטורי שלה. לקרוא זה להשוות. (מילים, שפה, תרבות, ציור, סיפור). לאמיתו של דבר, עסקו תמיד לימודי הספרות בהשוואה; הפרשנים, המחנכים, המבקרים, התאורטיקנים – כולם בעצם מתעסקים בהשוואה.
ספרות משווה כחוג באוניברסיטאות בישראל
בישראל, החוג לספרות כללית והשוואתית נוסד לראשונה באוניברסיטה העברית בשנת 1960 על ידי לאה גולדברג, שגם שימשה ראש החוג החדש. גולדברג צדדה תמיד בלימוד של ספרויות שונות ובפתיחות לגילומי היצירה בהקשרים תרבותיים שונים. במסגרת העניין ההולך וגובר בנושא הגלובליזציה זוכה העיסוק בספרות השוואתית להתבוננות מחודשת במשמעויות השונות המוענקות ליצירה ספרותית כשהיא חוצה גבולות לאומיים ונודדת משפה לשפה ומתרבות לתרבות. "השאלה 'מהי ספרות?' כרוכה כיום לבלי התר בשאלת תפקידה של הספרות בעולם שבו תרבויות שונות נתונות בדיאלוג שהולך ומתרחב ובמרחק שהולך ומצטמצם".
החוג לספרות השוואתית באוניברסיטת בר-אילן קשור בשמו של חוקר הספרות הידוע ברוך קורצווייל, שייסד בשנת 1965 את החוג לספרות עברית וספרות משווה ועמד בראשו עד לפטירתו. כיום יש בבר-אילן הפרדה בין המחלקה לספרות עם ישראל לבין המחלקה לספרות משווה, המוגדרת כמחקר של "טקסטים ממגוון תרבויות (אירופה, אמריקה, מזרח אסיה); תוך הדגשת הזיקות בין תקופות שונות (התקופה הקלאסית, ימי הביניים, רנסאנס, התקופה המודרנית והפוסט מודרנית); ובין מדיומים וצורות מבע שונות (ספרות, שירה, דרמה, תיאטרון, אמנות, קולנוע, מוזיקה). אנו מעודדים פיתוח חשיבה תאורטית, ביקורתית ומקורית ביחס לטקסטים הנלמדים"
באוניברסיטת חיפה משולבים שני תחומי הלימוד של הספרות והחוג נקרא "החוג לספרות עברית והשוואתית".
באוניברסיטת תל אביב משולבים החוג לספרות עברית והחוג לתורת הספרות הכללית לחוג אחד, שנקרא: "החוג לספרות"
דוד ניב (גאולוג)
דוד ניב (1923 – 29 בספטמבר 2021) היה גאולוג ישראלי. חלק גדול מעבודתו ומחקריו עסקו באזור ים המלח ובנגב. כמו כן התפרסם ניב בעקבות תזכיר שכתב ב-1971, שהביא לפתיחת חקירה ולמינוי ועדת חקירה ממלכתית, במה שנודע כפרשת נתיבי נפט.
שירות בפלמ"ח ובצה"ל
דוד ("ביבי") ניב (רבינוביץ') נולד בירושלים למשפחה ממייסדי קיבוץ מרחביה. למד בבית הכרם והצטרף לנוער העובד ואחר-כך להגנה כשהיה בן 12. בגיל 17 הצטרף להכשרה בבית הערבה ואחר כך הצטרף להתיישבות בחמדיה. ב-1943 התגייס לפלמ"ח והשתתף בין היתר בהברחת מעפילים מסוריה ומלבנון. לאחר שעבר קורס מפקדי מחלקות השתתף בשחרור המעפילים ממחנה המעצר בעתלית ובליל הגשרים. במלחמת העצמאות שרת בנגב. בחלק גדול מתקופת המלחמה היה קצין מודיעין של חטיבת הנגב והשתתף בכל מבצעי החטיבה. במבצע עובדה נמנה ניב עם הקבוצה הקטנה שנכחה בטקס הנפת דגל הדיו באום רשרש - היא אילת. לאחר שחרורו מצה"ל שירת במילואים כקצין המודיעין של חטיבה 4.
מחקר גאולוגי
עם סיום מלחמת העצמאות השתחרר ניב מצה"ל והחל ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטה. עם סיום לימודיו החל לעבוד במכון הגיאולוגי לישראל. לאחר מכן יצא להשתלמות מטעם אונסק"ו בארצות הברית ובמקביל, למד גאולוגיה ימית באוניברסיטת קליפורניה. לאחר כשנה חזר לישראל והמשיך בלימודיו לתואר דוקטור.
בין עבודותיו:
בצד עבודתו האקדמית, עסק ניב במשך שנים רבות בייעוץ גאולוגי לחיפושי הנפט בישראל. בראיון שנתן ב-2009, לאחר מציאת מרבצי גז טבעי בים התיכון מול חופי ישראל, טען יזם חיפושי הנפט הוותיק יוסי לנגוצקי, כי קביעתו של ניב בשנות ה-80, כי "אם יש סיכוי למצוא בישראל נפט או גז – זה בים", הביאה להתמקדותו בחיפושי נפט וגז בים התיכון.
פרשת נתיבי נפט
בתחילת שנות ה-70, בעת שעבד במכון הגאולוגי, כתב ניב תזכיר שכלל שלושה חלקים. שני החלקים הראשונים עסקו בשאלות מקצועיות בנושא חיפושי נפט בים התיכון ובנושא הכלים הארגוניים לחיפושי נפט שהקימה מדינת ישראל. החלק השלישי התבסס על שמועות שהגיעו לאזניו ובתזכירו ביקש מהגורמים המוסמכים לבודקם. השמועות היו כי במקום להעסיק את "לפידות" – חברה ממשלתית לחיפושי נפט שכבר הייתה קיימת וחיפשה תעסוקה, הקים צבי דינשטיין, סגן שר האוצר באותה עת, חברה חדשה – "נתיבי נפט" שבה הועסק מקורבו, מרדכי פרידמן, כמנכ"ל. על פי הטענה, נוהלה "נתיבי נפט" בשחיתות, בזבזנות והייתה מעורבת בעסקאות שוחד. העיתונות הישראלית הסתערה על הפרשה כמוצאת שלל רב ובנובמבר 1971 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט אלפרד ויתקון. את ניב והמדינה ייצג בדיוני הוועדה עורך הדין רם כספי. ממצאי הוועדה, שפורסמו באפריל 1972, ניקו את פרידמן ודינשטיין מהאשמות שהוטחו בהם. היו שטענו כי תלונתו של ניב הייתה כנה וכי הוא אינו אשם בהולדת הפרשה שהתעוררה על ידי גורמים אינטרסנטיים בתוך הממסד השלטוני שניצלו את תזכירו כדי לבוא חשבון עם יריביהם.
נפטר ב-29 בספטמבר 2021.
החברים של נאור
החברים של נאור היא קומדיית מצבים ישראלית אשר שודרה בערוץ 10, החל משנת 2006. יוצר הסדרה הוא נאור ציון אשר גם כתב וגם ביים את כל פרקי הסדרה, ובנוסף כיכב בהם. שיר הפתיחה של הסדרה, "לא נרדמת תל אביב" נכתב, הולחן (והושר במקור) על ידי דני רובס, ומושמע בסדרה בביצועה של עדי כהן. את מעברוני המוזיקה שנשמעים במהלך הפרקים מנגן אבי סינגולדה. הסדרה שודרה במקור בערוץ 10 במשך 3 עונות עד אוגוסט 2011. ב-4 בספטמבר 2019 עברה הסדרה מערוץ 10 לערוץ 13 במסגרת שידורי רשת, עקב מיזוג הערוצים.
צילומי העונה הרביעית החלו באוגוסט 2016, והיא עלתה לשידור ב-23 בפברואר 2017 ושודרה עד חודש יוני באותה השנה. פרק הסיום של עונה זו הוקדש לזכרה של השחקנית רונית איבגי, אשר גילמה את אימו של נאור ב-3 העונות הקודמות ונפטרה מעט לפני הפקת העונה.
ב-2012 שודרה הסדרה בערוץ הוט קומדי סנטרל בשידורים חוזרים. בשנת 2019 שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ רשת 13.
ב-24 במאי 2022 הודיע ציון בעמוד האינסטגרם שלו כי התחיל לכתוב סרט המשך לסדרה המבוסס על הפרק סכסכן במאפיה, וכתב שהסרט יקרא סכסכן במאפיה 2.
סקירה
הסדרה מתמקדת בארבעה חברים טובים, רווקים בשנות השלושים לחייהם, אשר גרים בלב תל אביב - נאור (נאור ציון), וייסמן (בני אבני), דדי (יובל סמו), עומרי (יוני זיכהולץ), מיקה (תמר קינן - עונה 1 ו-2) ודפי (מלי לוי - עונה שלישית, מירב פלדמן - עונה רביעית).
בתחילת כל פרק מופיע נאור מול קהל בקטע סטנד-אפ. הנושא עליו הוא מדבר בקטע הסטנד-אפ קשור בדרך כלל למאורע המרכזי בפרק. מבנה זה מרמז על מקורות ההשראה של ציון, ומטשטש במכוון את ההבדלים שבין הסטנדאפיסט נאור ציון לבין דמותו הבדיונית בסדרה. בדומה לסדרה פאזל, 'החברים של נאור' שואבת במודע השראה מסיינפלד, שהייתה לשם דבר בעולם הטלוויזיה של שנות התשעים, והיוותה השראה לקומדיות רבות.
הנושא המרכזי הנידון בכל פרק סובב סביב חייהם של ארבעה רווקים תל אביביים, תוך הקצנת מצבי היום-יום.
פרקים מיוחדים
במהלך הסדרה, מספר פרקים היו שונים מעלילת הסדרה המקורית או ארוכים מהרגיל. בעונה השנייה, פרק הסיום שודר כפרק כפול באורך שעה ונקראו "ספיישל המאפייה", אך בפועל אלו שני פרקים נפרדים שחוברו יחדיו. ב-19 באפריל 2011 שודר פרק מאחורי הקלעים עם ראיונות של צוות שחקני העונה. הפרק כלל גם פרטי עלילה על הפרקים הבאים:
טענות על אלימות מצד נאור ציון
לקראת עליית העונה הרביעית של הסדרה שלח "ארגון השחקנים בישראל" מכתב לחברת "יואב גרוס הפקות" ולערוץ 10 המפיקים את התוכנית, ובו כתב הארגון בשם השחקנים טענות על אלימות מילולית ואף פיזית מצד נאור ציון. הטענות, שהגיעו מהשחקנים, אנשי הארט וההפקה של העונה הרביעית שעבדו עם נאור, מספרות על אווירה מאוד לא נעימה בסט הצילומים של הסדרה.
בין הדברים שנכתבו:
למרות זאת, צילומי העונה הסתיימו כמתוכנן והיא עלתה לשידור ב-23 בפברואר 2017.
שידור הסדרה
העונה הראשונה שודרה בנובמבר 2006 כרצועת פריים שנייה לאחר "שומר מסך" וזכתה לפרק בכורה שגרף 13.1% רייטינג וממוצע עונתי של 10.5%. העונה השנייה שודרה בערוץ 10 מפברואר 2009 לאחר "הישרדות" וזכתה לפרק פתיחה של 18% וממוצע עונתי של 13.1%. העונה השלישית שודרה בערוץ 10 החל מאפריל 2011 ופרק הבכורה של העונה קיבל 18%. הפרק הנצפה ביותר של הסדרה הוא הפרק "השנים הראשונות של הפרחה הסמויה" שקיבל 19.3% והגיע למקום השני בטבלת התוכניות הנצפות ביותר לאותו ערב (אחרי חדשות 2).
התאריכים בטבלה מתייחסים לשידור הסדרה בערוץ 10 והמדרוג לשידור הראשון של הפרקים.
Sucker (אלבום)
Sucker (בעברית: פראייר) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-היוצרת הפופ הבריטית צ'ארלי XCX. האלבום יצא לאור ב-14 בדצמבר 2014, על ידי חברות התקליטים אסיילום רקורדס, אטלנטיק רקורדס. הסינגל הראשון מהאלבום, "Boom Clap", יצא לאור ב-17 ביוני 2014.
כיבוי ביום טוב
מלאכת מכבה- היא אחת משלושים ותשע מלאכות שנאסרו בשבת וביום טוב. קיים נידון רחב בהלכה בעניין כיבוי לצורך אוכל נפש ביום טוב, משום שבסיס המלאכה היא מניעת נזק, ולא לצורך שבח המאכל.
מקור ההיתר
נאמר בתורה בקשר ליום טוב:. מכאן שעשיית מלאכה שנועדה לשם אוכל נפש מותרת ביום טוב, ובכלל זה גם מלאכת כיבוי אש כגון גריפת תנור וכיריים, צליית בשר על הגחלים שהנוזל הושמני נוטף על הגחלים ומכבים קצת את האש.
נחלקו בגמרא חכמים ורבי יהודה האם היתר זה מתרחב ל'מכשירי אוכל נפש'.
כיבוי שנועד להציל משריפת המאכל
בתלמוד הבבלי מובאת דעת רבי יהודה שמותר לכבות אש כדי שלא יתעשן הבית או תשרף הקדירה, ואילו חכמים אוסרים.
יש אומרים שחכמים חולקים על רבי יהודה רק לגבי כיבוי למניעת התעשנות הבית, כי זה לא צורך אוכל נפש, אך כיבוי האש שתחת הסיר כאשר אין לו אפשרות לסלק המאכל למקום אחר מותר. ויש אומרים שגם בזה חכמים חולקים, וסוברים שכיבוי לצורך אוכל נפש בכל צורה שהיא הדבר אסור, משום שכיבוי זה הוא מניעת נזק ולא פעולה לטובת המאכל.
ויש אומרים שגם אש שתחת קדירה עם מאכל אסור לכבות, כי רק כיבוי שקורה כתוצאה מהבישול, כמו בבשר חי המנטף או בשמים המכבים את האש תוך כדי הקטרתם, הותר ביום טוב. אך כיבוי שנועד לעצור את פעולת הבישול כדי שלא יישרף המאכל - לא הותר ביום טוב. ולפי שיטה זו אסור לכבות אש או להנמיך להבה שתחת תבשיל העומד להישרף. אמנם גם לשיטתם האיסור הוא מדברי חכמים הואיל ואין הכוונה ליצור גחלים באמצעות הכיבוי, פעולה זו נחשבת למלאכה שאינה צריכה לגופה
כיבוי אש כאשר אפשר להעביר את התבשיל לאש נמוכה
גם לשיטות המתירות לעיל כיבוי אש לצורך הצלת התבשיל משריפה ביום טוב, ההיתר מותנה בכך שאין אפשרות להציל את התבשיל בדרך אחרת שאינה כרוכה בכיבוי. אך כאשר ישנה להבה חלשה שאפשר להעביר אליה את התבשיל ובכך למנוע את הצורך בכיבוי האש הגבוהה חובה לעשות כן, ואסור לכבות את האש שתחת התבשיל.
במקרה שאין אש חלשה בקרבת מקום, יש אומרים שעדיף להדליק אש חדשה-חלשה ולהעביר אליה את התבשיל, ולא לכבות את הקיימת. ויש אומרים שעדיף להחליש את הקיימת.
כיבוי אש למניעת שרפת מקום האכילה או כלי האכילה
נחלקו הפוסקים האם מותר לכבות אש העומדת לשרוף את הבית שבו מתכוונים לאכול ביום טוב, או את הכלים שמשמשים לצורך סעודת יום טוב. יש אוסרים הואיל והכיבוי לא מועיל למאכלים עצמם, ויש מתירים הואיל ובכלל ההיתר לעשות מלאכות לצורך אוכל נפש, כלול גם ההיתר לדאוג לקיומו של המקום שבו אוכלים, ולכלים שבהם אוכלים. ובלבד שאין לו אפשרות למצוא מקום נח אחר לאכול, ולהשיג כלים אחרים לאכול בהם.
כיבוי גז בגרמא
בעבר בישול המאכלים ביום טוב נעשה באמצעות עצים שלאחר שרפתם היו כלים וכבים. כיום הבישול נעשה באמצעות גז שאינו כבה מעצמו, ונוצרה בעיה כיצד לכבות את הלהבה לאחר סיום הבישול.
מאחר שלדעת פוסקים רבים דין גרמא ביום טוב קל משבת, ובפרט גרם כיבוי, רבים נוהגים לכבות את האש באמצעות גרם כיבוי. אחת הדרכים לכך היא הנחת קומקום מלא במים על הגז, כך שלאחר שיבעבע והמים יגלשו החוצה, הם יכבו את האש. תנאי לפתרון זה הוא שימוש במים אלו לשתייה וכדומה, כי בישול הותר ביום טוב רק לצורך יום טוב.
אפשרות אחרת היא שימוש בחגז (חג-גז) שהוא מכשיר בעל שעון קפיץ המותקן על הצינור המזרים את הגז לכיריים, ועל פי כיוונו מראש מערב יום טוב ניתן לכוון את השעה בה ינתק המכשיר את זרם הגז מהלהבה, וכך היא תכבה.
אפשרות חדישה יותר היא, על ידי העמדת כף מתכת בין האש לבין חיישן הבטיחות, חיישן המתוכנת באופן שאם אינו מרגיש את האש עצמה, הוא חוסם את זרימת הגז, והכף גורמת לחיישן שלא ירגיש את האש, ולכן לאחר מספר שניות נחסם מעבר הגז והאש נכבית מאליה, ויש החולקים לאסור משום שיטת הרא"ש שגרם כיבוי בשמן ובנר עצמו אסור אפילו ביום טוב.
פליפה השני, מלך ספרד
פליפה השני, מלך ספרד (בספרדית: Felipe II de España; 21 במאי 1527 – 13 בספטמבר 1598), המלך הראשון של ספרד כחצי האי ההיספני כולו (שלט 1556–1598), נאפולי וסיציליה (1554–1558), מלך פורטוגל כפליפה הראשון (1580–1598), ומלך אנגליה ואירלנד במשותף עם אשתו מרי הראשונה (1554–1558).
ילדותו ועלייתו למלוכה
פליפה השני נולד בוואיאדוליד לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שנודע גם כקרלוס הראשון מלך ספרד), ולאיזבלה מפורטוגל, והיה בנם היחיד שהגיע לבגרות.
נישואיו הראשונים (1543) היו לבת דודתו הנסיכה מריה מפורטוגל, שילדה בן, דון קרלוס (1545–1568). לאחר מותה של מריה בשנת 1546, ניסה פליפה להגיע לברית עם אנגליה, ונישא למלכה הקתולית מרי הראשונה, ב־25 ביולי 1554. הנישואים היו בלתי פופולריים אצל נתיניה, ומבחינתו של פליפה היו פוליטיים לחלוטין. פליפה הומלך כמלך אנגליה ואירלנד לצד אשתו לפי העיקרון המשפטי Jure uxoris שלפיו כל התארים של האישה הופכים להיות משותפים גם לבעלה, אולם מעמדו כמלך היה מוגבל לזמן חייה של אשתו, ולכן עם מותה איבד את מעמדו כמלך אנגליה ואירלנד.
ב-16 בינואר 1556 עלה פליפה לכס המלוכה הספרדי כתוצאה מפרישתו של אביו, אך הוא בחר שלא לגור בארצו עד לשנתיים לאחר מכן.
השנים הראשונות של מלכותו
פליפה השני, שהכריז על עצמו כמנהיגה של התנועה שהתנגדה לרפורמציה הפרוטסנטית, הקונטרה-רפורמציה, עלה לשלטון עם פוטנציאל גדול, כשהוא יורש מאביו קרל החמישי את אדמות בית הבסבורג בספרד, איטליה, וכך ירש גם את קסטיליה, אראגון, ארצות השפלה, פראנש-קונטה, נאפולי, סיציליה, מילאנו, והשטחים הספרדיים בעולם החדש, שטחים שאחזקתם השתלמה יותר מאשר השטחים שבהם שלט אביו בגרמניה. לאחר מותו של קרל החמישי, עברו השטחים הגרמניים לענף האוסטרי של בית הבסבורג.
תקופת שלטונו של פליפה הייתה שיא כוחה של ספרד בעולם. לאחר מותו של סולימאן המפואר בשנת 1566, המשיכה ההתקדמות העות'מאנית בים התיכון, ובמהלכה כבשו העות'מאנים את קפריסין, שהייתה בשליטת ונציה, המאחז הנוצרי האחרון באזור. בשיא כוחו, האפיפיור וכל אירופה הנוצרית קראו לפליפה לעצור את ההתפשטות הטורקית. פליפה ייסד את הליגה הקדושה על מנת להשמיד את הכוח הימי העות'מאני בים התיכון. ספינות מלחמה ספרדיות וונציאניות, יחד עם מתנדבים ברחבי אירופה, מחצו את העות'מאנים בקרב לפאנטו (1571). משימה זו הקנתה לספרד שם של מעצמה באירופה, ופליפה התבלט כמנהיג הרפורמציה הנגדית.
לאחר שאשתו השנייה של פליפה, מרי הראשונה, מתה ללא צאצאים בשנת 1558, גילה פליפה התעניינות בנישואין עם אחותה הצעירה והפרוטסטנטית, המלכה אליזבת, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל ממספר סיבות. פליפה האמין כי בנו דון קרלוס קשר כנגדו, וכתוצאה מכך השליכו לבית הסוהר. כשהנסיך מת זמן קצר לאחר מכן, אויביו של פליפה האשימו אותו בכך שרצח את בנו.
הצלחות צבאיות
ב־1559 הסתיימה המלחמה בת 60 השנה עם צרפת עם החתימה על שלום קאטו-קמברזי. חלק מתהליך השלום היה הנישואים של פליפה לנסיכה אליזבת מוולואה, בתו של אנרי השני, מלך צרפת, שלמעשה הובטחה לבנו דון קרלוס.
אליזבת (1545–1568) ילדה שתי בנות: איזבלה קלרה אאוחניה וקתרינה מיכאלה.
אשתו הרביעית של פליפה, אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתו של דודנו מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ילדה בן יורש, פליפה השלישי.
הליך הקולוניזציה נמשך בזמן מלכותו של פליפה השני. בימיו נכבשו איי הפיליפינים, שנקראו על שמו עוד בהיותו יורש העצר, בידי מיגל לופס דה לגאספי שהצליח להכניע חלק גדול מהאיים שהפכו לאיי הודו המזרחית הספרדיים. מושבות ספרדיות נוסדו בפלורידה. אך מלכותו הייתה גם בסימן של חוסר יציבות כלכלי, ואיום של פלישה איסלאמית, וכן מאבק עם אנגליה ומאבק העצמאות ההולנדי (מלחמת שמונים השנה).
המלחמות בארצות השפלה
ה"בוץ" שאליו נכנסה ספרד בארצות השפלה, התבוסה של הארמדה הספרדית בשנת 1588, והמתח הכלכלי של לחימה רבה כל כך עם בסיס מס קטן מדי, גרמו לקריסת ההגמוניה הספרדית עם מותו של פליפה בשנת 1598. ב-17 המחוזות של ארצות השפלה, המשיך פליפה השני את מדיניות המיסוי הכבד של אביו, וכמותו, המשיך להרחיק את האצולה המקומית מהאדמיניסטרציה, החזיק שם צבא כיבוש, ותמך באינקוויזיציה על מנת לעצור את התקדמות הקלוויניזם.
לאחר המרד הקלוויניסטי של 1566, החל פליפה, שהיה קתולי אדוק ונאמן לכנסייה, במערכה כנגד הבגידה והכפירה הפרוטסטנטית. הוא הכריז על מס מכירות חדש של כעשרה אחוזים על מנת לממן את ההוצאות הצבאיות שלו, והמצב בארצות השפלה נעשה רק גרוע יותר. האזור החל להתמרד שוב בשנת 1568 תחת וילם הראשון מבית אוראנז', מרד שדוכא בברוטליות על ידי דוכס אלבה. אך לאחר שלום גנט בשנת 1576, היה מרד בקרב החיילים הספרדים (שעד אותו זמן נחשבו כלא-מנוצחים), שחיו בתנאים קשים. הקלווניסטים ההולנדים הכריזו כי יש לגרש את החיילים הספרדים, וכי אספת המעמדות היא שצריכה לנהל את המדינה. אך הספרדים ניצלו את ההבדלים הדתיים, התרבותיים והלשוניים הגדולים בין המחוזות הצפוניים והדרומיים, שילחו את האצילים האריסטוקרטיים זה בזה וכבשו מחדש את המחוזות הדרומיים. המחוזות הצפוניים, בטוחים מאחורי נהר הריין, נקראו ה"מחוזות המאוחדים".
שבעת המחוזות המאוחדים הכריזו בסופו של דבר על עצמאות מהמלך הספרדי בשנת 1581, לאחר האיחוד של אוטרכט בשנת 1579.
קשיים כלכליים
מעבר לריקון אוצר המדינה על ידי הרפתקאות חוץ לא מוצלחות, גרמה גם המדיניות הפנימית של פליפה השני להידרדרות הספרדית העתידית. ראשית, כוח רב מדי רוכז בידיו של פליפה עצמו. שלא כאנגליה, ספרד נשלטה על ידי כמה אסיפות שונות: הקורטז בקסטיליה, האספה בנווארה, ואספה אחת בכל אחד משלושת המחוזות של אראגון. בצרפת, אף שהיו מחוזות נפרדים, נוהלה הארץ כולה בידי אספת המעמדות. החסר במועצה חזקה גרם לכך שעוצמה רבה רוכזה בידיו של פליפה. הסמכות הועברה לידי פקידים מקומיים של המלך, שמילאו אחר הפקודות שקיבלו. פליפה, שהיה מנהל כפייתי, ניהל מועצות מיוחדות לענייני מדינה, כספים, מלחמה והאינקוויציה. פליפה היה שליט חשדן, ושילח את הבירוקרטים שלו זה בזה, ובכך יצר מערכת של בלמים ואיזונים שתנהל את עסקי המדינה בצורה לא יעילה ביותר. העברת הבירה ממדריד, הבירה החדשה שפליפה ייסד, לליסבון, הייתה יכולה אולי להביא למעט ביזור סמכויות, אך פליפה התנגד נמרצות לרעיון זה.
בתקופת שלטונו של פליפה הייתה הזנחה של החקלאות לטובת גידול צאן, דבר שאילץ את ספרד לייבא כמויות גדולות של תבואה ומזון אחר באמצע המאה ה-16. הכנסייה והמעמדות העליונים שלטו על ההיררכיה המעמדית השמרנית והיו פטורים ממיסים, כך שנטל המס נפל בצורה בלתי שוויונית על המעמדות שעסקו במסחר ובתעשייה.
בשל חוסר היעילות של מבנה המדינה הספרדית, הוגבלה גם התעשייה על ידי חוקי הממשלה. גירוש היהודים והמורים מסיבות דתיות גרם לחסר בכלכלנים ואומנים מומחים.
אם כי האינפלציה ברחבי אירופה במאה ה-16 היא תופעה רחבה ומורכבת, הכמות הגדולה של הכסף שהגיעה מהעולם החדש תרמה רבות לאינפלציה הגבוהה. תחת שלטונו של פליפה, הייתה עלייה של 500% במחירים. בשל האינפלציה ונטל המס הכבד על התעשיינים הספרדים, בוזבזו אוצרותיה של ספרד על מוצרים שיובאו על ידי האריסטוקרטיה העשירה והמלחמות של פליפה. רק הרווחים שהגיעו מהאימפריה המסחרית באמריקה החזיקה את ספרד מעל למים, לפני פשיטת הרגל הראשונה של ספרד בשנת 1557 בשל ההוצאות הצבאיות. בסיס המס הספרדי, שהתבסס על מס מכירות מקסטיליה וארצות השפלה, היה צר בהרבה מלהחזיק את הרפתקנותו של פליפה.
פורטוגל ואנגליה
בינתיים, ירש פליפה גם את כתר פורטוגל. הצלחת הקולוניזציה באמריקה שיפרה את מצבו הכלכלי, ואיפשרה לו להיות אגרסיבי יותר כלפי אויביו. בשנת 1580 הגיעה לסופה השושלת הישירה של בית המלוכה הפורטוגלי, וכך איפשרה לפליפה לטעון לכס דרך אמו, שהייתה נסיכה פורטוגלית. כשליסבון סירבה לדרישותיו של פליפה הוא השתלט על פורטוגל בכוח. הכס הפורטוגלי עתיד להיות מוחזק בידי ספרד למשך שישים שנה. כך, הוסיף פליפה גם את האימפריה הקולוניאלית העצומה באפריקה, ברזיל ואיי מזרח הודו, דבר שגרם לעלייה נוספת בהכנסות לכתר הספרדי.
תרומה נוספת להגמוניה הספרדית ולרפורמציה הנגדית היו נישואיו של פליפה למרי הראשונה - קתולית – בשנת 1554 (בתו הבכורה של הנרי השמיני). אך לא היו לה ילדים כאשר היא מתה בשנת 1558.
הכתר האנגלי עבר לאליזבת, בתו הפרוטסטנטית של הנרי השמיני ואן בולין. הקתולים, שלא קיבלו את הנישואים, ראו את אליזבת כלא לגיטימית, וטענו כי מרי מלכת הסקוטים, נינתו הקתולית של הנרי השביעי, היא היורשת הלגיטימית למלכות. טענות אלו שימשו רקע לקשר רידולפי שנועד להכתיר את מרי במקום אליזבת, אך הקשר נכשל.
הוצאתה להורג של מרי מלכת הסקוטים סיפקה לפליפה תירוץ לניסיון פלישה לאנגליה, שהיה אמור להתבצע על ידי הארמדה הספרדית. שילוב של תנאי מזג אוויר קשים, עליונות ימית מסוימת של הצי המלכותי הבריטי וגם חוסר מזל הכשילו את התוכנית, והארמדה חזרה לספרד לאחר כמה חודשים לאחר שסבלה אבדות כבדות, בעיקר מפגעי הטבע.
תבוסתה של הארמדה בשנת 1588 הייתה גם התבוסה במרד ההולנדי. פליפה, שהיה חולה בעשר שנות חייו האחרונות, הותיר אחריו ספרד שהייתה נחותה מרוב שכנותיה המערב אירופאיות. ספרד לא סגרה את הפער בהתפתחותה בינה לשכנותיה עד היום.
שנות מלכותו האחרונות
בשנים 1590–1598 נלחם פליפה שנית במלך צרפת ההוגנוטי, אנרי הרביעי, והצטרף לאפיפיור ולפרנסואה, דוכס גיז בליגה הקתולית בזמן מלחמות הדת בצרפת.
עד סוף המאה היה כבר ברור כי שלטונו של פליפה היה בעיקר כישלון, כשארצות השפלה עצמאיות והתכנון הספרדי לכבוש את אנגליה סוכל. עם מותו, האיחוד עם פורטוגל נותר אחת מהצלחותיו האחרונות, ונותר על כנו לזמן מה. אף על פי שהיה ברשות ספרד כסף רב יותר מלכל מדינה אירופאית אחרת, ותמיכה אירופאית בשל הרפורמציה הנגדית, משטרו של פליפה הסתיים בתבוסות קשות לספרד.
עם הידרדרותה של ספרד, התפתח תור הזהב בספרות הספרדית, למרות הצנזורה. לאחר הפסדה של הארמדה, הפכה האמנות הספרדית לקודרת ופסימית. התוצאה הברורה ביותר של תופעה זו היא הספר "דון קישוט" של מיגל דה סרוואנטס, שהוא אולי סאטירה על ההרפתקאות הדון קישוטיות הלא מוצלחות של ספרד בארצות השפלה ובאנגליה תחת פליפה השני.
פליפה פשט את הרגל בשנת 1596, וב-13 בספטמבר 1598 מת. בנו פליפה השלישי, מלך ספרד ירש את שלטונו.
דריל (קוף)
תפוצה ותת-מינים
הוא מצוי בטבע ביערות הגשם הטרופיים של אגן הקונגו בקמרון, ניגריה, מצפון לנהר סנאגה, באי ביוקו ובחלק מגינאה המשוונית. הוא אחד הקופים הנדירים ביותר באפריקה, אשר נפגע מכריתת יערות ומציד אנושי.
קיימים שני תת-מינים של דריל:
התנהגות
זכר האלפא מוביל קבוצה של כ-20-30 פרטים, המורכבת מזכרים ונקבות והוא האב למרבית הצעירים. קבוצה זו עשויה להצטרף לאחרים, וליצור על-קבוצה של מעל 100 פרטים. הם נוודים-למחצה בהתאם לעונות השנה, ולעיתים קרובות נוהגים לשפשף את החזה על העצים כדי לסמן את הטריטוריה שלהם. הם פעילים בעיקר על פני הקרקע, והחיפוש אחר מזון מתנהל בעיקר על הקרקע, אך שכיח למצוא את הלהקה על גבי העצים כדי לישון בלילה. לנקבות ילוד אחד בכל לידה, לידת תאומים תועדה פעם אחת במרכז שיקום וגידול דרילים בניגריה.
תוחלת החיים שלו היא עד 28 שנה.
עיקר תזונתו של הדריל כוללת מגוון רחב של פירות, אבל בתור אוכל-כול הוא גם מגוון בחלקי צמחים, שורשים, ביצים, חרקים, ויונקים קטנים מדי פעם. הטורף העיקרי שלו הוא הנמר האפריקאי.
חנן עמיאור
חנן עמיאור (נולד ב-8 במאי 1973) הוא עיתונאי, עורך אתר ביקורת התקשורת פרספקטיבה, מחבר הספר "הסדנה להנדסת תודעה" וכותב תוכן ונאומים.
ביוגרפיה
חנן עמיאור גדל עד גיל 13 בעיר העתיקה בירושלים אז עבר לאפרת. למד בתיכון הימלפרב ומשם המשיך למכינה הקדם צבאית "בני דוד" בעלי. בשנת 1992 התגייס לחה"ן צנחנים שם שירת כלוחם שלוש שנים.
בשנת 2000 סיים תואר ראשון במדע המדינה ובתוכנית הרב תחומית במדעי הרוח באוניברסיטה העברית, ובשנת 2003 סיים תואר שני ביהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
בשנת 2003 החל לשמש כעוזר מחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה שם ערך מחקרים בנושא כלי תקשורת בדמוקרטיות וסיקור הטרור, ובמחקר בנושא האמנה החברתית בין דתיים לחילונים. בשנת 2004 שימש ככתב ותחקירן בערוץ הכנסת ובמקביל כיהן מאז שנת 2002 כחבר מערכת כתב העת לביקורת התקשורת "העין השביעית".
בין השנים 2005 ל-2007 שימש כדובר הראשי וממונה יחסי הציבור וניהל את צוות הדוברות וההסברה במשרד החינוך, התרבות והספורט.
בין השנים 2007 ל-2008 שימש כיועץ התקשורת לשר להגנת הסביבה גדעון עזרא, ולאחר מכן שימש כמנהל ההדרכה ויועץ למנכ"ל עמותת "אור ירוק" עד שנת 2012 אז החל לשמש כחוקר באתר ביקורת התקשורת 'פרספקטיבה ולאחר כשלוש שנים כעורך הראשי של האתר.
ב-2009 היה כתב מגזין בעיתון "ישראל היום" ובמקביל עסק בכתיבת מאמרים, נאומים, ניירות עמדה, תוכניות עבודה וייעוץ קמפיינים, עבור שרים, ראשי ערים, מנהלים, ארגונים ואישי ציבור ביניהם השר גלעד ארדן ונוספים שעמיאור מסרב לחשוף.
הסדנה להנדסת תודעה
בשנת 2020 הוציא עמיאור את ספרו הראשון "הסדנה להנדסת תודעה" ובו מתאר שישה כשלים הקיימים כיום בתקשורת הישראלית, בהם שימוש נרחב ולא מקצועי ב"מקורות אנונימיים", טענות ל"סתימת פיות" כנגד אנשי תקשורת, שימוש בלוחמה פסיכולוגית על ידי התקשורת הישראלית, ושיתוף פעולה של אנשי תקשורת בישראל עם ארגוני תעמולה אזרחיים. הספר ספג ביקורת מנחום ברנע שטען שהוא מכיל פרטים בדויים.
ספרו זכה להמלצות מפי אישי ציבור כשהבולט שבהם הוא בנימין נתניהו, ומן הצד השני ספג ביקורת שלילית בעיתון "הארץ".
חיים אישיים
עמיאור נשוי, אב לחמישה ומתגורר באלעזר.
שתיקת הברווז
"שתיקת הברווז" הוא ספרו האחרון של הקומיקסאי דודו גבע. הספר מקבץ את מבחר מדורי "שתיקת הברווז" שנכתבו ואוירו על ידי גבע במסגרת המקומונים "העיר" ו"כל העיר" של רשת שוקן בשנים 2002–2004. שם הספר, כמו שם המדור, הוא פרפרזה של שם הספר והסרט "שתיקת הכבשים".
הספר יצא לאור מספר חודשים לאחר מותו של גבע בפברואר 2005, ולטענת משפחתו, עבד גבע על הספר אף ביומו האחרון. הספר, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2005, הובא לדפוס על ידי משפחתו של גבע.
הספר מאגד את רוב מדורי "שתיקת הברווז" (למעט אלה המסכנים את גבע בתביעות זכויות יוצרים, לדבריו). במהלך העבודה על הספר החליט גבע לצבוע מחדש את המדורים המקוריים, שהיו צבעוניים, רק באדום ובשחור לשם הבלטת והקצנת ההומור החתרני שבו (כמו בפרויקט העצמאי של גבע - פרויקט ספרות זולה). המדורים השונים מאספים את קטעי הקומיקס שהופיעו בקביעות במדור המצליח, ביניהם: "נביא בעירו", "מעשיה לשבת", "יום בעיר", פינות "השאהידים", "חדשות לילדים" ו"קרקס הפרעושים". בשילוב הדמויות הפיקטיביות המוכרות מהמדור: הנביא, שרגא הטזל"מ (טייס זעיר ללא מטוס), רבי טרפון ורבי חלפון, הבלונדיניות וכמובן הברווז והדמויות הפחות פיקטיביות: "רון קדמון" (רון מיברג), "מן הפח" (ג'ודי ניר מוזס שלום) ובדיחות חוזרות ונשנות על אדם ברוך, לימור לבנת ומשפחתו של אריאל שרון. גבע אמר בראיון ב"ידיעות אחרונות": "כשאני עושה את המדור אני לובש כובע של מנהל קרקס שאומר רגע לפני ההופעה: יש לי קצת ברווז, אחר כך רון מיברג, שלושה אנשים שמנים, שתי בחורות ערומות וכו'".
במדור, נימותיו של גבע מקצינות ונהיות חתרניות, כפי שהוא היה באותה תקופה (להרחבה ראו בערך דודו גבע). תפיסתו האמנותית והאידאולוגית של גבע השתנתה ונהייתה יותר עצמאית, חופשית מכל מגבלה.
גבע מסכם את עבודתו בפתיחת הספר: <blockquote style="border:; padding: 2em;"> שתיקת הברווז מקבץ את זעקותיו וטרוניותיו של הברווז בשנים 2002–2004, בטרם נשחט. בעת הקריאה הבלתי אפשרית מתוודע הקורא הבלתי נלאה לעולמם הסבוך והמפותל של עופות המים בארצנו השחונה, ארץ אוכלת ציפוריה. זהו ספר קשה המתאר מציאות סכיזואידית-פרנואידית הן של גיבוריו והן של מחברו, ורק ההומור התפל הוא שמציל את שניהם משקיעה בשיממון הבינוניות. לא מומלץ על ידי משרד החינוך! האנתרופולוג דודו גבע, אשר הקדיש עשרים שנות עבודת נמלים לחקר הברווז הישראלי, הצליח לצייר פורטרט נאמן למקור של זן זה, העומד בפני סכנת הכחדה
יום לאחר מותו של גבע, פורסמה במדור הדעות של עיתון הארץ קריקטורה שמתארת את הברווז בתוך מסגרת של מודעת אבל, בוכה.
האימפריה הביזנטית
האימפריה הרומית המזרחית (ביוונית: Ανατολική Βασιλεία Ῥωμαίων), הידועה יותר בכינוי האנכרוניסטי האימפריה הביזנטית או ביזנטיון, הייתה אימפריה שנוצרה כתוצאה מפיצול האימפריה הרומית בשנת 395, והתקיימה עד נפילתה הסופית של בירתה קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאנים בשנת 1453.
בזמן קיומה של האימפריה הביזנטית לא נהגו לכנותה בשם זה. בראשיתה היא נקראה "רומא", ואילו בתקופות מאוחרות יותר כינו אותה תושביה בשם "רומאניה" ולעצמם קראו "רומאנים". המונחים "ביזנטים" ו"האימפריה הביזנטית" מקורם בשמה של העיר היוונית הקדומה ביזנטיון, ששכנה בעבר במקומה של קונסטנטינופוליס, והם המשמשים היסטוריונים מאז תקופת הרנסאנס, אולם רק באמצע המאה ה-19 נעשה המונח שגור בעולם המערבי.
האימפריה הביזנטית, שהתקיימה למעלה מאלף שנה, השפיעה על תולדות מזרח הים התיכון ודרום אירופה ותרמה גם לעיצוב אופייה של מזרח-אירופה. הנצרות האורתודוקסית שקמה באזורים שונים במזרח-אירופה הושפעה רבות מהמודל הביזנטי הנוצרי.
הולדת האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית)
ישנן כמה גישות לתארוך תחילתה של האימפריה הביזנטית.
ימי מלכותו של יוסטיניאנוס: תור הזהב של האימפריה הביזנטית
בשנת 518, לאחר מותו של הקיסר אנסטסיוס הראשון, התמנה לקיסר יוסטיניוס הראשון, חייל פשוט שעלה בדרגה ומונה למפקד הצבא בקונסטנטינופול. אף שיוסטיניוס היה חסר ידע באופן מוחלט במדינאות, לא ידע קרוא וכתוב והיה בן שבעים בעת הכתרתו, הוא הצליח לנהל את האימפריה באופן מוצלח למדי בעזרת צבא של יועצים נאמנים. אחד מאותם יועצים היה אחיינו, פלאוויוס פטרוס סאבטיוס איוסטיניאנוס, הידוע יותר בשם יוסטיניאנוס הראשון, אשר יש הטוענים שהוא ניהל את האימפריה למעשה בתקופת שלטונו של יוסטיניוס. יוסטיניאנוס עלה לשלטון באופן רשמי עם מותו של יוסטיניוס בשנת 527, כשנה לאחר שמונה ליורשו.
יוסטיניאנוס היה אחד הקיסרים הגדולים שקמו לביזנטיון מאז ומעולם. בתחום הצבאי והמדיני, הוא הרחיב את גבולות הקיסרות עד אשר כללה פרוביניקיות רבות של האימפריה הרומית לשעבר כגון קרתגו, דלמטיה, איטליה (כולל רומא הבירה) ודרום ספרד, על ידי מלחמות בממלכות הונדאלים (534) והאוסטרוגותים (536). בזמן מלחמותיו של הקיסר במערב, גבר לחצם של שבטי הסלבים, האווארים וההונים בבלקן; אולם יוסטיניאנוס הצליח להציל את ארצו על ידי שיחוד האויבים וחלוקת תוארי כבוד, וכן שיסויים של השבטים הברברים זה בזה. הוא גם הקים מערכת ביצורים נרחבת בבלקן שתגן להבא על גבולותיה של הקיסרות.
פעולותיו של יוסטיניאנוס לא נשארו מוגבלות לתחום הצבאי. הוא בנה את הכנסייה המפוארת והמפורסמת (הוסבה בהמשך למסגד ואחר כך למוזיאון) איה סופיה בקונסטנטינופול, ויזם את כינוס כל המשפט הרומי בספר אחד, "ספר המשפט האזרחי" (המכונה גם קוד יוסטיניאנוס). בימיו שגשגו האמנות והאדריכלות הביזנטית בכל רחבי האימפריה.
יוסטיניאנוס גילה קנאות דתית עזה שהייתה אחד הגורמים לבנייתה של כנסיית איה סופיה. יוסטיניאנוס גם סגר את שערי בתי המדרש הפילוסופיים באתונה ובכך חיסל סופית את האלילות הגוססת. עם זאת, ככל הנראה בהשפעת אשתו תיאודורה, הוא גילה יחס אוהד כלפי המונופיזיטים, דבר אשר חרה רבות לאפיפיורים ברומא בזמנו.
תאודורה
תאודורה הייתה אשתו של הקיסר יוסטיניאנוס, ותופעה היסטורית ייחודית בפני עצמה. במקור הייתה לוליינית קרקס וייתכן שאף זונה, כפי שסיפרו השמועות באימפריה, ולפי תאוריהם של כמה היסטוריונים. כדי להתחתן איתה, העביר יוסטיניאנוס חוק מיוחד המתיר לבני האצולה להינשא לפשוטי העם. תאודורה התגלתה ברבות הימים כיועצת נבונה ומוכשרת, ובין השאר הייתה זו שייעצה לקיסר שלא לברוח מקונסטנטינופול בעת מרידת ניקה (532) ובכך הצילה את כיסאו.
שלום הציבור (להקה)
שלום הציבור היא להקה ישראלית שפעלה בשנים 1984 עד 1985. היא הוקמה על ידי יובל בנאי, הגיטריסט אורן אליעזרי ואיגי דיין, שהיו חברים קודם לכן בלהקה "משינה".
האימפריה הביזנטית
שורת אסונות במאה ה-6
סדרת ממצאים מצביעים על כך שבאמצע המאה ה-6 סבלה האימפריה הביזנטית מסדרת אסונות. על פי סקירה של קרחונים ושרידי עצים עתיקים, תארכו חוקרים סדרה של התפרצויות געשיות לסביבות 540 לספירה. קונסטנטינופול הייתה במוקד האסון, שגרם לעלייה בתמותה באימפריה ובחלקים של אירופה.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
לאחר שהתגלעו מחלוקות בין בנאי לבין שלומי ברכה, גם הוא חבר "משינה", התפרקה הלהקה במרץ 1984, לאחר הופעה אחרונה ב"קולנוע דן", בטרם הוציאה תקליט שדרים ראשון. לאחר הפירוק התפצלו דרכיהם של חברי הלהקה, ויוצאיה בנאי, אליעזרי ודיין הקימו את "שלום הציבור", בעת שברכה ומייקל בנסון הקימו את להקת "החזית העממית". הלהקה ניגנה במועדונים שונים בתל אביב, למשל בפאב "שבלול", אך הופעותיה לא זכו להצלחה רבה.
האימפריה הביזנטית
שורת אסונות במאה ה-6
בנוסף, בתקופה זו ידוע למחקר על השתוללות של מגפת הדבר ברחבי האימפריה, תופעה שגרמה גם היא לעלייה בתמותה.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
במסגרת "שלום הציבור" מצא בנאי ביטוי כרומנטיקן עדין, לעומת אפיונו כסולן סוער במשינה. אורן אליעזרי ניגן בסינתיסייזר, גיטרות ובס ואיגי דיין בתופים אלקטרוניים ובכלי הקשה. ללהקה הצטרפו גם יוצאי להקת "לאופרד" אוהד ורסנו ומרק רזניק, שניגנו בבס ובגיטרה בהתאמה, ובהקלטות ניגן גם רונן בן-טל, בעל האולפן שבו הקליטו, בסינתיסייזר. בנאי שר ותיכנת Oberheim DMX (מכונת תופים שיוצרה על ידי חברת Oberheim Electronics).
האימפריה הביזנטית
שורת אסונות במאה ה-6
סדרת אסונות אלו החלישו את כוח הקנייה המשמעותי של אזור קונסטנטינופול, שהיה עד אז מייבא משמעותי מאזורים שונים באימפריה, דוגמת הנגב הביזנטי. חוקרים של אוניברסיטת חיפה הסיקו מהממצאים באזור זה שסדרת אסונות זו סימנה את תחילתה של התפוררות כלכלית וחברתית של מגוון תרבויות שהיו תחת שלטון האימפריה במערב אסיה.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
במסגרת הלהקה זנחו חבריה את השירים באנגלית, ששרו במשינה, וניסו לפנות אל הקהל הרחב. הופעת הבכורה של הלהקה נערכה ב"קולנוע דן" באוגוסט 1984.
הלהקה הוציאה שני תקליטי שדרים לתחנות הרדיו, שאת שניהם כתב בנאי והלחין אליעזרי: "נובמבר אחד" (או באיות "נובמבר 1") ו"ינשוף על ענף גבוה". השירים זכו להצלחה מסוימת ברדיו, אך הלהקה לא הצליחה לחתום על חוזה בחברת תקליטים.
האימפריה הביזנטית
יורשי יוסטיניאנוס
באופן כללי, היה מצבה של הקיסרות טוב למדי כאשר מהפכה צבאית הפילה את שלטונו של מאוריסוס ומינתה לקיסר את פוקאס, קיסר רודן ששלט בקיסרות במשך 8 שנים, במהלכן התדרדר מצב הקיסרות. המצב נעשה גרוע אף יותר ב-610, עם פלישתו של ח'וסרו השני מלך האימפריה הסאסאנית לביזנטיון, באמתלה של נקמה בפוקאס בשם מאוריקיוס. חיל פרס הגיע עד לשערי קונסטנטינופול וכבש את כל מחציתה המזרחית של הקיסרות: האימפריה הביזנטית שיוועה למושיע.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
אבי מורגנשטרן כתב על הלהקה:
האימפריה הביזנטית
שושלת הרקליוס ופלישת הערבים
בימים שבהם עמדה ביזנטיון על סף קריסה, קם לה מציל בדמותו של הרקליוס, בנו של נציב קרתגו. הרקליוס מרד והדיח מכסאו את פוקאס, הדף את פלישות האווארים ומיגר סופית את הכובשים הפרסים עד לגבולות ארצם (627). מבחינה דתית, ניסה הרקליוס במהלך תקופת שלטונו לפשר לשווא בין הכנסייה הקתולית למונופיזיטים על ידי ניסוח התורה המונותליטית, שפורסמה בתעודה הקרויה בשם אקטסיס, וכן הוא הפך את היוונית לשפה הרשמית במדינה, במקום הלטינית, והמיר את התואר המסורתי "אוגוסטוס" בתואר היווני למלך "בסילאוס". ברם, אליה וקוץ בה: מצבה הכספי של ביזנטיון היה רע מאוד, המורל הלאומי בשפל, ולבסוף, הפלישה הערבית שמה לאל את כל ניצחונותיו של הרקליוס.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
על שירם "נובמבר אחד" כתב:
האימפריה הביזנטית
שושלת הרקליוס ופלישת הערבים
שני גורמים עזרו להישרדותה של ביזנטיון מפני פלישות הערבים: האש היוונית, תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב, ונעשה בה שימוש גם ביבשה. האש היוונית היוותה גורם מכריע בהישרדותה של ביזנטיון, למן המצאתה, על ידי פליט סורי בשם קליניקוס מהליופוליס בזמן הפלישה הערבית, ועד להתמוטטותה הסופית של האימפריה הביזנטית באמצע המאה ה-15. הגורם השני היה מרצו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי, שנלחם נגד הח'ליפים המוסלמים והכריח אותם ב-687 לחתום על חוזה שלום שהותיר את רוב אסיה הקטנה בידיה של ביזנטיון. הייתה זו מפלתו הצבאית הראשונה של האסלאם.
יורשו של קונסטנטינוס הרביעי, יוסטיניאנוס השני, היה שליט כושל מכל בחינה, דתית, צבאית ומדינית. בימיו התחזקו הבולגרים, שבט סלבי חזק אשר התנחל בבלקן בתקופת שלטונו של אביו. הוא הודח במרד בשנת 695, ולאחר הגלייתו נתמלכו בקונסטנטינופול כ-6 קיסרים ב-6 הפיכות שונות תוך כ-21 שנה. במהלך שלטונם חגגה האנרכיה: הערבים פרצו שוב את גבולותיה המזרחיים של הקיסרות, הבולגרים החריבו את גבולותיה המערביים, ומהומות על רקע דתי התחוללו בכל מקום אליו לא הגיעו האויבים החיצוניים. בנקודה זו סופה של האימפריה הביזנטית נראה קרוב מאי פעם.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
יאיר לפיד תיאר את "נובמבר אחד" כשיר "חביב, קליט ולא שום דבר יותר מזה".
האימפריה הביזנטית
השושלת הסורית (איסאורית) והשושלת האמורית
המצב השתנה כאשר עלה לשלטון לאון השלישי ויסד את השושלת הסורית. לאון הדף את המצור הערבי מעל חומות קונסטנטינופול (717) כבר בשנה הראשונה למלכותו. ב-750 עלתה לשלטון השושלת העבאסית וההתקפות על הקיסרות פסקו לזמן מה. בזמן שלטון בנו של לאון, קונסטנטינוס החמישי, נכבשו קפריסין ומזרח אנטוליה, ואף הבולגרים הוכנעו. מהבחינה המנהלית, הרחיבו שני הקיסרים הראשונים מהשושלת הסורית את שיטת ה"תימות" הצבאית ופרסמו ספר חוקים חדש, ה"אקלוגה" שהמתיק את מידת הדין בעבריינים במידה רבה.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
ב-1985 התפרקה "שלום הציבור". לאחר פגישה מקרית של בנאי, ברכה ובנסון, הם החליטו על חידוש הפעילות של משינה. יובל בנאי העיד בראיון כי "לא נוצרה כימיה בהרכב הזה", והעיתונאי יוסי חרסונסקי העיר בעת חידוש פעילותה של משינה כי "הטקסטים הכבדים של הלהקה [של 'שלום הציבור'] לא נקלטו במועדוני תל אביב".
האימפריה הביזנטית
השושלת הסורית (איסאורית) והשושלת האמורית
בחג המולד של שנת 800, בתקופת שלטונה של הקיסרית אירנה, הוכתר קרל הגדול לקיסר רומא בכנסיית פטרוס הקדוש, ובכך קרא תיגר על מעמדה של האימפריה הביזנטית כיורשת רומא החוקית. לא רק מבחינה חוקית הייתה לאימפריה הביזנטית בעיה קשה עם קרל הגדול: גם מבחינה צבאית, כבש קרל את שאריות השטחים הנתונים לשליטה ביזנטית בצפון איטליה, וב-812 נאלצה הקיסרות הביזנטית להכיר בקרל כמלך הרומאים.
שלום הציבור (להקה)
היסטוריה
באוקטובר 2018 עלתה גרסת רמיקס של "ינשוף על עץ גבוה" לספוטיפיי.
האימפריה הביזנטית
השושלת הסורית (איסאורית) והשושלת האמורית
בשנת 802, עם מותה של הקיסרית אירנה, בא הקץ על השושלת הסורית והאימפריה הביזנטית שקעה שוב בכאוס. בתקופה זו התעצמו עד מאוד הבולגרים ואף הגיעו עד חומות קונסטנטינופול עצמה, אך נסוגו לאחר מות מנהיגם. בין שנת 802 ל-820 לא קמה אף שושלת יציבה, וב-820 הקים הקיסר מיכאל השני את השושלת האמורית. בתקופת שלטונה של שושלת זו נחלה ביזנטיון הפסדים קשים במערב, בהם הגעתה של הטריטוריה הביזנטית לשעבר ונציה לעצמאות וכיבושה של סיציליה בידי המוסלמים, ולעומת זאת ניצחונות היו מנת חלקה במזרח, בהם דיכויה של מרידה קשה והצבת קו הגבול בין ארמניה לצפון סוריה. בתחום הדתי, הצליחו מסיונרים ביזנטים לנצר מספר שבטים סלאבים בגבולותיה הצפוניים של הקיסרות, בהם השבט הבולגרי מטיל המורא, ובכך להגביר את השפעת ביזנטיון עליהם.
השושלת המקדונית
תקופת שלטונה של השושלת המקדונית הייתה אחת מתקופות הזוהר האחרונות בדברי ימיה של ביזנטיון. הקיסר הראשון ומייסד השושלת המקדונית היה בסיליוס הראשון, מגדולי הקיסרים שקמו לביזנטיון מאז ומעולם (עלה לשלטון ב-867). בסיליוס, מלבד היותו מדינאי מחונן, היה גם מצביא מוכשר אשר החזיר את דרום איטליה לידיה של האימפריה, הביס את הבולגרים וכן את הורנגיאנים, שבטים ויקינגים שהשתקעו בדרום איטליה והיו בתחילה אויבי האימפריה, אך נהפכו לשכירי החרב שלה. מלבד ניצחונותיו הצבאיים, החל בסיליוס בעריכתו של ספר חוקים חדש, המכונה בשם "באסיליקה" ואשר הושלם בימי בנו, לאון השישי. זה האחרון (עלה לשלטון ב-886) היה איש מינהל מוכשר מאוד אולם כמפקד צבאי היה מוצלח פחות: בימיו נחלה המלחמה בבולגרים כישלון, ובנוסף הערבים בזזו את סלוניקי, העיר השנייה בחשיבותה בקיסרות.
בסיליוס השני
בסיליוס השני, כראשון, היה מגדולי הקיסרים שקמו לביזנטיון. מיד עם עלייתו לשלטון צמצם את כוחה של האצולה תוך סיכון כיסאו, דאג למערכת משפט וגביית מיסים צודקת, והפך את קונסטנטינופול לאחת הערים המפוארות באירופה. הוא פתח במסעות כיבושים במזרח ולאחר מכן, כפי שמרמז שמו, נלחם בסיליוס בבולגרים משך 22 שנה, מ-996 ועד ל-1018, עד שכבש את ארצם. לאחר ניצחון גדול שזכה לו הקיסר בשנת 1014, עקר בסיליוס את עיניהם של 15,000 השבויים הבולגרים שנפלו בידיו, ושלחם אל מלך בולגריה המנוצח, שמואיל, בהדרכת 150 שבויים מתוכם אשר עוורו למחצה. המסורת מספרת כי יומיים לאחר מכן מת שמואיל משברון לב.
סופה של השושלת המקדונית
לאחר מותו של בסיליוס מלך אחיו, קונסטנטינוס השמיני, כשלוש שנים ומת. ב-26 השנים הבאות משלו בקיסרות בעליה ומאהביה של בתו, זואי. רובם נחשבים לקיסרים כושלים, וכיהנו בתקופה מורכבת במיוחד, בה גל קור מתמשך פגע באופן עקבי בחקלאות, וכנראה הפך את שבטי הפצ'נגים לאגרסיביים יותר בניסיונם להשיג מזון.
בעקבות הפשיטות של הפצ'נגים לאורך שנות ה-40 של המאה ה-11 על שטחי האימפריה, נאלצו הביזנטים לשלם לפצ'נגים דמי כופר כדי שיפסיקו את המתקפות, ודבר זה הוביל לנפילת ערך המטבע של הביזנטיון, שהיה המטבע היציב ביותר של השנים האלו. במהלך 2 עשורים איבד המטבע 27% מערכו. ירידת ערך הכסף גרמה להחלשה משמעותית של הצבא הביזנטי, שהיה בעת ההיא הצבא הסדיר היחיד באירופה, ונשען על מימון והאכלה קבועה של המדינה. הפגיעה במימון הצבא יצרה את הרקע לבעיות הפנים הקשות שהגיעו בשנות ה-50 של המאה ה-11.
לאחר מותו של אחרון מאהביה של זואי בשנת 1054, מלכה כשנתיים תיאודורה הקשישה, אחותה של זואי, הבת האחרונה לשושלת מפוארת של קיסרי האימפריה הביזנטית.
עוד בימי חיה של תאודורה, בשנת 1054, התחולל השבר הגדול שבין הנצרות המערבית לנצרות המזרחית, שלמעשה נתן גושפנקא למאות שנים של ההיפרדות ההדרגתית שקדמו לו. החרם ההדדי שהטילו האפיפיור והפטריארך זה על זה, אחרי מחלוקת ארוכה על סמכויות ועל מנהגים (כמו טיב הלחם בטקס האוכריסטיה), לא בוטל רשמית אלא תשע מאות שנה אחר כך.
סכסוך חמור פרץ ב-1057 בין הפקידות לצבא באימפריה הביזנטית, אשר הסיח את דעת השלטון מן אויביה החיצוניים של הקיסרות ואפשר להם לפרוץ את גבולותיה לזמן מה. הסכסוך החל עם הכתרתו של הגנרל איסאאקיוס הראשון קומננוס לקיסר, אשר סולק מתפקידו שנתיים לאחר מכן. עלייתו לשלטון של קונסטנטינוס העשירי דוקס סימנה את ניצחונה של הפקידות על הצבא, ובמשך זמן מה עבר השלטון מקיסר לקיסר, והמאבק בין הפקידות לצבא נמשך. בצל הסכסוכים הפנימיים שזעזעו את ביזנטיון אירע אסון אחר: בתקופת שלטונו של רומנוס הרביעי דיוגנס התרחש קרב מנזיקרט (26 באוגוסט 1071), בו הנחילו הטורקים הסלג'וקים מכה ניצחת לאימפריה הביזנטית והשתלטו על אנטוליה, בה עלה לגדולה בית עות'מאן. הקרב הבהיר לעולם כולו את חולשתה של האימפריה וחוסר יכולתה להגן על עצמה, והיווה מכה מוראלית כמו גם צבאית. בתקופת שלטונו של מיכאל השביעי דוקס נתערערה האימפריה סופית; מרידות פרצו מכל עבר, החיילים השכירים התמרדו, והגבולות המשיכו להצטמצם. פעם נוספת נמצאה לה ישועתה של הקיסרות בדמותו של הגנרל אלכסיוס קומננוס.