cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מינהל לסיוע בדיור
דיור ציבורי
המינהל אחראי על הנפקת הזכאות לקבלת דיור ציבורי, על ניהול תור הממתינים, על מתן אישור להחלפת דירה לדיירי הדיור הציבורי, ועל מתן אישור לדייר ממשיך למגורים בדירת ההורים במידה וזכאי. כמו כן המינהל רוכש דירות חדשות למלאי הדיור הציבורי, דירה אחת על כל מספר דירות ציבוריות שנמכרו לזכאים בהנחה במסגרת חוק הדיור הציבורי (זכויות רכישה).
המינהל אחראי גם על מתן זכאות לקשישים חסרי דירה המתקיימים מקצבת השלמת הכנסה, לקבלת מגורים בבתי גיל הזהב. נכון לשנת 2020 ישנם 12,000 יחידות דיור בבתי גיל הזהב של משרד הבינוי והשיכון.
סיוע בשכר דירה
המינהל מעניק סיוע בשכר דירה לזכאים, למשפחות הזכאיות לפי מבחן הכנסה מזכה, לנכים, לעולים ולקשישים. סך הסיוע בשכר דירה עומד על כשתי מיליארד ש"ח בשנה (נכון לשנת 2020). קבלת הזכאות לסיוע בשכר דירה מבוצעת באמצעות חברות ההרשמה לסיוע בדיור: מילגם, מ.ג.ע.ר ועמידר.
סיוע בשיפוץ דירה לנכים
בשיתוף עם משרד הבריאות מסייע משרד הבינוי והשיכון למימון שיפוץ דירה לנכים בניידות. הסיוע ניתן חלק כמענק וחלק בהלוואה, בכפוף להכנסות הזכאי. הסיוע ניתן לבניית מעלון, להרחבת פתחים בדירה וכיוצא בזה.
הלוואה לדיור
המינהל אחראי על מתן הלוואות לדיור. כספי זכאות ניתנים לזכאים על ידי הבנק מכספי המדינה. גובה הזכאות נקבע לפי ניקוד הזכאי. הריבית לכספי זכאות היא חצי אחוז פחות מהריבית הממצעת למשכנתאות המתפרסמת מדי חודש על ידי בנק ישראל.
פעילות המינהל
המינהל נמצא במשרד הראשי בקריית הממשלה במזרח ירושלים, וב-7 מחוזות: ירושלים, גוש דן, שרון, רחובות, דרום, גליל, חיפה. כמו כן המינהל עובד ביחד עם החברות הממשלתיות לדיור: עמידר, עמיגור (בבעלות הסוכנות היהודית), חלמיש (החברה האחראית על תל אביב-יפו), שקמונה (החברה האחראית על חיפה), ח.ל.ד (החברה האחראית על פתח תקווה).
הוועדה הציבורית לערעורים היא וועדה המתכנסת מדי שבוע ודנה בערעורים המוגשים אליה בנושא סיוע בדיור. הוועדה מורכבת מאנשי ציבור מחוץ למשרד המקבלים את המינוי משר הבינוי והשיכון.
ועדת ויזל
דו"ח ועדת ויזל נכתב על ידי הוועדה הבין-לאומית לחקר השואה ברומניה. הוועדה הוקמה על ידי הנשיא לשעבר, יון איליאסקו באוקטובר 2003 על מנת לחקור ולפרסם דו"ח על תולדות השואה ברומניה, ולבסס המלצות ספציפיות לחינוך ציבורי בנושא.
רקע
ביוני 2003 פרסמה ממשלת רומניה הודעה בה נקבע שבגבולות רומניה לא התרחשה כל שואה בין השנים 1945-1940. הדבר סתר ראיות שהוכיחו כי רומניה רצחה מאות אלפי יהודים תוך שימוש בכוחות צבא ומשטרה רומניים שפעלו בשטחים בהם היא שלטה באוקראינה, בעיקר בטרנסניסטריה, וגם בשטחי רומניה עצמה. במקביל פורסם מחקר באותה עת של ההיסטוריון הישראלי ז'אן אנצ'ל על תולדות השואה ברומניה, בהוצאת יד ושם, ובו תיעוד מקיף של רצח 420,000 יהודים (240 אלף מהם אזרחי רומניה ו-180 אלף אזרחי ברית המועצות לשעבר, בעיקר מאוקראינה הסובייטית).
מאחר שרשויות רומניה לא חזרו בהן מן ההודעה, פנה יו"ר יד ושם אבנר שלו לשרת החינוך של רומניה, אקטרינה אנדרונסקו, וקבע כי מדובר בשקר היסטורי:
ביולי 2003 התראיין נשיא רומניה יון איליאסקו לעיתון "הארץ" ופרסם שוב הצהרות שגימדו את היקף השואה ואת אחריות רומניה לשואה בשטחים שהיו בשליטתה במלחמת העולם השנייה, וניקה את העם הרומני מרצח יהודים ברומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה. אחרי פרסום הראיון הציע אבנר שלו לנשיא רומניה להקים ועדת היסטוריונים שתחקור את הנושא. הפניה זכתה גם לתמיכת מוזיאון השואה בוושינגטון, ארגון בני ברית ומשרד החוץ בישראל.
הקמת ועדת ויזל
לבסוף, ב-22 באוקטובר 2003 הקים נשיא רומניה, יון איליאסקו את הוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה. תקציב הוועדה אושר על ידי ממשלת רומניה בהחלטה מס' 227 מיום 20 בפברואר 2004, והרכבה אושר בהחלטת ממשלת רומניה מס' 672 מיום 5 במאי 2004. בראש הוועדה עמד חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל ובין חבריה (כמפורט בהמשך) היה גם ז'אן אנצ'ל. סגני יו"ר הוועדה היו פרופ' טוביה פרילינג, ראדו יואניד (לימים שגריר רומניה בישראל) וההיסטוריון הצבאי הרומני מיכאיל א' יונסקו (Mihail E. Ionescu).
הוועדה נפגשה שלוש פעמים, במאי 2004 בוושינגטון די. סי., בספטמבר 2004 בירושלים ובנובמבר 2004 בבוקרשט. הדו"ח הסופי הוגש לנשיא רומניה ב-11 בנובמבר 2004.
ממצאי הדו"ח
בדו"ח פורסמה הערכה לפיה בין 280,000 ו-380,000 יהודים נרצחו או מתו כתוצאה ממדיניות הרשויות האזרחיות והצבאיות ברומניה. מעל 11,000 צוענים נהרגו אף הם. הוועדה תיעדה גם גילויי אנטישמיות ופעולות אלימות כנגד יהודים ברומניה לפני מלחמת העולם השנייה, תקופה בה אוכלוסיית היהודים ברומניה הייתה בין הגדולות באירופה.
השלכות הדו"ח
הוועדה פרסמה את הדו"ח בסוף 2004, והוא הפך לציון דרך בחקר ההיסטוריה של השואה ברומניה, אשר הודחקה בתקופת המשטר הקומוניסטי שם. רק מעטים היו מודעים אז למידת מעורבותה של רומניה בשואה בכלל, ובפרט למה שעוללו המנהיג אנטונסקו, הצבא, הממשלה והציבור הרומני בכללותו.
ממשלת רומניה קיבלה רשמית את ממצאי הדו"ח והכירה בהשתתפותו המכוונת של המשטר הרומני בראשותו של המנהיג יון אנטונסקו בביצוע השואה. הממשלה התחייבה לפרסם ולהפיץ בין אזרחי רומניה את המידע שהוועדה הציגה, היא התחייבה לפרסם את הדו"ח בפורמט של ספר ברומנית ובאנגלית ולהעביר לידיעת הציבור את דו"ח הוועדה באמצעי התקשורת, בכינוסים בנושא ובהעלאת הדו"ח לאינטרנט. כמו כן התחייבה הממשלה להטמיע את המידע על שואת יהודי רומניה במערכת החינוך הרומנית על ידי הכשרת מורים ויצירת תוכניות לימוד בנושא.
ב-2004 קיימה רומניה את טקס יום השואה הלאומי הראשון שלה. את הטקס הפיק הפרלמנט והוא נועד להתקיים ב-9 באוקטובר כל שנה. תאריך זה הוא סמלי כי בו החל גירוש וריכוז יהודי רומניה ב-1941 בגטאות ובמחנות של עבודת-כפייה. ציון יום זה היה בין המלצות דו"ח ועדת ויזל. המלצות אחרות כללו: הקמת מכון לחקר השואה ברומניה (שהוקם לימים ב-2005), הכללה מפורשת של תולדות השואה ברומניה בבתי הספר הציבוריים באמצעות תוכניות לימודים, בניית אנדרטה לאומית לזכר קורבנות השואה ברומניה, ועוד. תוכניות אלה נמצאות בשלבי תיעדוף וביצוע שונים של ממשלת רומניה. החל מ-2006 לימודי השואה מיושמים מכיתה י' בבתי ספר תיכוניים. כמו כן מתבצע עיצוב אנדרטת הנצחה לקורבנות הצוענים במלחמת העולם השנייה ברומניה. ב-9 באוקטובר 2006 (היום הלאומי לציון השואה ברומניה) הניח הנשיא טראיאן בססקו את אבן הפינה עבור האנדרטה.
מרשל קלקסטון
מרשל קלקסטון, (באנגלית: Marshall Claxton; 12 במאי 1811 – 28 ביולי 1881) היה צייר אנגלי שצייר ז'אנר, ציורי נוף ודיוקן.
ביוגרפיה
קלקסטון נולד בבולטון, לנקשייר, בנו של כומר מרשל קלקסטון ואשתו דיאנה. מרשל למד אצל ג'ון ג'קסון באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA), שם נרשם ב־26 באפריל 1831. התמונה הראשונה שלו באקדמיה המלכותית הוצגה בשנת 1832, דיוקן של אביו. בשנים שלאחר מכן הוצגו כ-30 מתמונותיו בתערוכות האקדמיה. בשנת 1834 הוענקה לו המדליה הראשונה בבית הספר לציור, וקיבל את מדליית הזהב של (RSA) בשנת 1835 על דיוקנו של סר אסטלי קופר. משנת 1837 עד 1842 עבד באיטליה וחזר ללונדון, וזכה בפרס של 100 ליש"ט עבור "אלפרד הגדול במחנה הדנים".
בשנת 1850 נסע קלקסטון לסידני, אוסטרליה, עם אוסף גדול של תמונות, אך לא הצליח במכירתן. בעודו בסידני הוא צייר תמונה גדולה, הזמנה מהברונית בורדט-קוטס. התמונה תוארה כ"תמונה החשובה הראשונה " שצוירה באוסטרליה.
הוא התחתן ונולדו לו שתי בנות, אדלייד ופלורנס קלקסטון, שתיהן היו אמנים ומיוצגות בתערוכות האקדמיה המלכותית בין 1859 ל־1867.
"הנוף הכללי של הנמל ועיר סידני" נמצא ב באנגליה, ויש שתי תמונות באוסף דיקינסון ב (AGNSW), סידני. דיוקנאותיו של הבישוף והדקאן  נמצאים ב, אוניברסיטת סידני, ושל הכומר רוברט פורסט מוצג ב,. ציור גודייבה שלו נמצא ב ויש לו גם יצירות המוצגות בגלריה לאמנות של דרבי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט. הוא היה ידוע גם בזכות התיאורים שלו בנושאים דתיים מתודיסטים, שהפכו לפופולריים כהדפסים.
VIAF
בקרת זהויות בין-לאומי וירטואלי (באנגלית: Virtual International Authority File; בראשי תיבות: VIAF) הוא אוסף של בקרת זהויות בין-לאומי של אישים או ישות אחרת שמוכל בגופי בקרת זהויות אחרות, בעיקר ספריות לאומיות ומוזיאונים. העוצמה של ה־VIAF היא במזהה יחיד שמחובר למזהים בספריות שונות ומאפשר במזהה אחד להגיע להרבה אוספים של האובייקט. ה־VIAF הוא וירטואלי ומאפשר גם ליחידים להגיע למזהה באופן עצמאי דרך האינטרנט.
היסטוריה
ה־VIAF מנוהל על ידי OCLC, והוא תוצר של עבודה משותפת שבוצעה על ידי הספרייה הלאומית של גרמניה, ספריית הקונגרס, ושירות זהויות WorldCat שפותח על ידי OCLC בשנת 2003. בשנת 2007 הצטרפה לפרויקט הספרייה הלאומית של צרפת ובשנת 2012 השירות נפתח לכולם.
משתתפים
הספריות העיקריות שמשתתפות בפרויקט זה הן:
את כמו אש
את כמו אש הוא האלבום השני של קובי פרץ.
האלבום יצא בשנת 1995, שלוש שנים לאחר אלבומו הראשון "טעות של החיים". באלבום שמונה שירים, הבולט ביניהם הוא השיר 'את כמו אש' שעובד בשנת 1997 לגרסת דאנס באלבומו השלישי של פרץ, "חץ האהבה". שישה שירים מהאלבום נכתבו על ידי היוצר דוד זיגמן.
טוביאס סמולט
טוביאס ג'ורג' סמולט (באנגלית: Tobias George Smollett, הוטבל ב־19 במרץ 1721 – 17 בספטמבר 1771) היה משורר וסופר סקוטי. הוא נודע בספרות האנגלית בזכות הרומנים הפיקרסקים כגון "הרפתקאותיו של רודריק רנדום" (1748), "הרפתקאותיו של פרגרין פיקל" (1751) ו"מסעו של האמפרי קלינקר" (1771) שהשפיעו מאוחר יותר על מחברי רומנים כמו צ'ארלס דיקנס. המוציאים לאור הרבו בעריכות ברומנים שלו. מהדורה סטנדרטית של יצירותיו פורסמה על ידי א. מ. בראק הבן ואחרים. סמולט היה רופא בהכשרתו.
ילדות וצעירות
סמולט נולד ביישוב דלוארן, כיום חלק מרנטון במחוז וסט דונברטושייר שבסקוטלנד והוא הוטבל לנצרות ב-19 במרץ 1721. הוא היה הבן הרביעי של ארציבלד סמולט מבונהיל, שופט ובעל אחוזה, "ליירד" של בונהיל, ושל ברברה לבית קנינגהם. הם התגוררו אז בדלוארן, על הנחל לוון. האב מת ב-1726., כשסמולט היה בן חמש.
שנות הלימודים
סמולט שלט בשפות סקוטס ואנגלית. למד בבית הספר דמברטון ואחר כך למד רפואה באוניברסיטת גלאזגו. סיים עם דיפלומה של כירורג. לפי ביוגרפים אחדים הוא המשיך לימודיו באוניברסיטת אדינבורו אבל עזב ללא תואר. אחרים טענו שאחרי גיל 18 הקריירה הספרות ביכרה את זו הרפואית. ורק ב-1750 סיים את בחינת התואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת אברדין.
סופר ורופא
ב-1739 הגיע ללונדון וכתב מחזה The Regicide ("רוצח המלך") על רציחתו של מלך סקוטלנד, ג'יימס הראשון. משלא הצליח להציג אותו על במה, הפליג מצ'יצ'סטר כ"כירורג ימי" על אוניה ונסע לג'מייקה, בה התגורר מספר שנים. ב-1742 שירת ככירורג במסע הצבאי הכושל לקרטחנה. אירועים אלה השתקפו בספריו. הוא התחתן עם אן "ננסי" לאסל (Lascelles), בתו של ויליאם לאסל, אדם אמיד מג'מייקה, בעל אדמות ועבדים. בתום שירותו כרופא ימי, סמולט התיישב באנגליה ופתח מרפאה משלו בדאונינג סטריט בלונדון. אשתו יכלה להצטרף אליו רק ב-1747.
פעילותו כסופר
היצירה הראשונה של סמולט שראתה אור הייתה ב-1746 שיר בשם "דמעותיה של סקוטלנד" על קרב קלודן. הסופר קנה לעצמו שם עם הספר האוטו-ביוגרפיה "ההרתקאות של רודריק רנדום" ששנכתב בהשפעת "דון קיחוטה" של מיגל דה סרוואנטס ולפי הדגם של "ז'יל בלאס" מאת אלן-רנה לסאז'  והוא פורסם ב-1748 על אף תוכנו השערורייתי המתיחס לעולם  ההברחות והזנות, לבית הכלא לחייבים וכמו כן רמזים להומוסקסואליות.
בהמשך סיים סמולט את הטרגדיה "רוצח המלך" שלא הועלה לעולם על הבמה. ב-1750 נסע לצרפת, בה שאב חומר עבור הרומן השני שלו " ההרפתקאות של פרגרין פיקל" שזכה גם הוא להצלחה. אחרי שחי זמן קצר בבאת', שב ללונדון ופרסם ב-1753 את "ההרתפקאות של פרדנינד רוזן פד'ום", אבל הפעם הספר כשל במכירות ומחברו נכנס לחובות. הרומנים של סמולט הוצאו לאור על ידי סוחר הספרים הלונדוני הידוע אנדרו מילאר. סמולט זכה להילה של "איש ספרות" ושמו נקשר יחד עם שמות כמו דייוויד גריק, לורנס סטרן, אוליבר גולדסמית' וסמואל ג'ונסון שאותו כינה "הח'אן (במקור: צ'אם) הגדול של הספרות"
ב-1755 פרסם סמולט את תרגומו מהרומן "דון קיחוטה", אותו ערך מחדש ב-1761. ב-1756 הפך לזמן קצר לעורך של "ההיסטוריה האוניברסלית" בת 58 הכרכים, ועורך של המגזין "The Critical Review  " שבו הסתבך עם תביעה על הוצאת דיבה  שנפתחה נגדו על ידי האדמירל סר צ'ארלס נואולס ועונש של שלושה חודשי מאסר וקנס  של מאה לירות סטרלינג. . בהמשך סמולט התחיל לכתוב את חיבורו החשוב ביותר בעיניו, "ההיסטוריה השלמה של אנגליה" (1765-1757)  שיחד עם הפארסה שלו  " The Reprisal; or, The Tars of " Old England" (התגמול או ימאי אנגליה הישנה) עזרה לו לשקם את מצבו הפיננסי. את ניסיונו בבית הסוהר ניצל ברומן אחר שכתב, "חייו והרפתקאותיו של סר לאנסלוט גריבס" (1760).
ב-1763 היה סמולט חולה, יתכן בשחפת, ובנוסף שכל את בתו בת ה-15. הפסיר את עבודתו כעורך ויחד עם אשתו ננסי, נסע לאירופה. פרי מסעותיו היה ב-1766 פרסום ספר המסעות שלו ברחבי צרפת ואיטליה. ב1769 פרסם גם את "ההיסטוריה והרפתקאותיו של אטום" שבו הביע את דעתו על הפוליטיקה הבריטית במלחמת שבע השנים תחת מסווה של מעשיה יפנית. ב-1768 כשנסע לאיטליה, הטיל על רוברט קנננגהם גרהם מגרטמור למכור את כל עבדיו שנשארו לו בג'מייקה.
ביקור בסקוטלנד נתן לו השראהעבור הרומן האחרון שלו,, The Expedition of Humphry Clinker "מסעו של המפרי קלינקר" (1771). סמולט לקה לזמן מה בהפרעת מעיים מטרידה. חיפש מרפא במרחצאות באת', אחר כך חיפש הבראה בליבורנו, בה מת בספטמבר 1771. הובא לקבורה בבית הקברות האנגלי הישן בליבורנו
חייו הפרטיים
לזוג טוביאס ואן "ננסי" סמולט נולדה בת בשם אליזבת, שמתה בגיל 15 בסביבות שנת 1762.
אחד מאחיו היה הקפטן ג'יימס סמולט ואחותו ג'ין, נשואה טלפר אוף סימינגטון, ירשה את אחוזת בונהיל מבן דודה. היא גרה בקנונגייט, אדניבורו, בנה עשה קריירה צבאית.
הנצחה
המדובר בעמוד טוסקני גבוה שבראשו כד אפר. על כן האנדרטה כתובת בשפה הלטינית שנכתבה על ידי שלושה מלומדים - ג'ורג' סטוארט מאדינבורו, ג'ון רמזי מאוקטרטייר וד"ר סמואל ג'ונסון בשנת 2002 נוספה לוח עם הסברים. האנדרטה רנחשבת לבניין רשום של הממלכה.
בספרות
שתיאר ב"מסעות ברחבי צרפת ואיטליה". באופן בלתי רגיל, יש שם קטע מטופש על מכנסיו של הפוסטיליון" "פעם כשמר קרולי שאר מה הצעירים קוראים, המטפלת אמרה "סמולט". "או, סמולט, אמבר מר קרולי, די מרוצה, ."ההיסטוריה שלו היא משעממת יותר, אבל בשום אופן לא מסוכנת כמו זו של מר היום .את ההיסטוריה אתן קוראות? ."כן, אמרה העלמה רוז ;מבלי להוסיף שזאת ההיסטוריה של מר המפרי קלינקר.
מספרי עיון
- פורסם בעילום שם. "חבקוק הילדינג" הוא דמות המזכירה את הנרי פילדינג
לזרו השמח
לזרו השמח (באיטלקית: Lazzaro Felice - "לאזרו פליצ'ה"; באנגלית: Happy as Lazzaro - מילולית: "שמח כמו לזרו") הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2018, בבימויה של אליצ'ה רורוואכר.
הסרט נבחר כמועמד לפרס דקל הזהב, בפסטיבל קאן בשנת 2018.
רורוואכר זכתה בפרס התסריט הטוב ביותר על סרט זה.
תקציר העלילה
לזרו הוא בן למשפחת איכרים, בת כ-70 נפשות, המתגוררת בכפר קטן - אינויולאטה, והמתפרנסת מעבודת כפיים עבור ענקית הטבק האזורית - המרקיזה דה-לונה. בראשית הסרט רואים את בני הכפר עובדים בשדות, כשהסרט מתמקד באחד מהם - לזרו, בחור צעיר וחייכן, הממלא כל מטלה בשמחה (וכל הכפריים מסתייעים בו, ושולחים אותו לעשות מטלות בעבורם). כאשר מגיע מנהל העבודה מטעם המרקיזה, מתברר כי כל היבולים שייצרו האיכרים עוברים למרקיזה, ודמי השכירות שבני הכפר נדרשים לשלם עבור עיבוד האדמות והמגורים בכפר - עולים על שווי התוצרת, כך שחובם למרקיזה תמיד גדל. זוג צעירים מהכפר רוצה להתחתן ולעבור לעיר, אך מנהל העבודה אוסר עליהם לעשות זאת ללא אישור המרקיזה.
כאשר טנקרדי, בנה של המרקיזה, מגיע איתה לביקור בכפר, הוא מביא עימו טכנולוגיה חדשה: ווקמן וטלפון סלולרי, מה שמעורר התרגשות רבה. טנקרדי אומר לאימו שהיא צריכה לגלות את האמת לבני הכפר האריסים אותם היא מנצלת, אך היא עונה שהם אמנם בורים - אבל מאושרים, כפי שהם מצידם - מנצלים את לזרו והוא מאושר. לזרו מנסה לסייע לטנקרדי ולוקח אותו למקום המפלט הסודי שלו, ליד דיר הכבשים, בראש אחד ההרים. טנקרדי מפעיל סחטנות נגדו כשהוא מאיים שיגלה למרקיזה על המקום, ודורש מלזרו לסייע לו לסחוט כסף מאימו, כשהוא יוצר מצג שווא לפיו הוא נחטף - ודורש כופר גדול. הוא כובש את ליבו של לזרו כשהוא מספר שהוא האביר שלו, ונותן בידו קלע כנשק שבאמצעותו יגן עליו. המרקיזה מסרבת לפנות למשטרה; כל הכפריים יוצאים לחפש את טנקרדי, ולזרו - בדרכו להביא לטנקרדי אספקה - נופל מצוק גבוה, לכאורה אל מותו. בתו של מנהל העבודה מתקשרת למשטרה להודיע על החטיפה, וכאשר מגיעה המשטרה לכפר היא מגלה שתושבי הכפר משועבדים כאריסים,(על אף שהאריסות אסורה מזמן), שהילדים אינם לומדים בבית ספר (חרף חוק חינוך חובה), ושהמרקיזה לא משלמת לאיכרים שכר וכך גם מתחמקת מתשלום מיסים. בני הכפר נלקחים אל העיר, והמרקיזה מועמדת למשפט ונשלחת לכלא.
כשלזרו מתעורר (באלגוריה לסיפור תחיית אלעזר), הוא תר אחרי תושבי הכפר ולא מוצא אותם, ואז מגלה גנבים בבית האחוזה הנטוש. הם מראים לו את הדרך לעיר, ובהגיעו לעיר הוא נתקל בבני משפחתו החיים בעוני כבד מקיבוץ נדבות, מרמים וגונבים, ותמיד רעבים. הם אינם משכילים לראות שהם חיים על חלקת אדמה זרועת ירקות מאכל; הם מגלים זאת בזכות לזרו (כאלגוריה לסיפור תחיית ישו מהברית החדשה: לזרו חוזר לחיים כדי לגאול את משפחתו). בעיר, לזרו פוגש את טנקרדי (שהתבגר, ואז הצופים מגלים שעברו עשרות שנים בין הנפילה להתעוררותו של לזרו), וטנקרדי המרושש מספר לו שהבנק נישל אותו מנכסיו.
לזרו רוצה להיכנס לכנסייה לשמוע מוזיקה, אך הנזירות מגרשות אותו משם, אך המוזיקה נעלמת מהכנסייה והולכת אחרי לזרו. לזרו הולך לבנק כדי לדרוש ממנהליו להשיב לטנקרדי את כספו. כשהוא נשאל אם הוא נושא נשק - הוא משיב בחיוב, שכן הוא נושא את הקלע. פקידי הבנק חושבים שזה שוד, וכל הלקוחות מתנפלים עליו ומבצעים בו לינץ'.
קישורים חיצוניים
ביקורות
הרלן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
The Video Collection 93:99
The Video Collection 93:99 (בעברית: אוסף הווידאו מ-1993 עד 1999) הוא אלבום הווידאו השני של הזמרת מדונה אשר יצא ב-2 בנובמבר 1999. אלבום הווידאו יצא לאור על ידי חברות התקליטים של האחים וורנר ותחת חברות הבת שלהם "Warner Music Vision" ו-"Warner Reprise Video".
אלבום הווידאו מכיל אוסף של קליפים של מדונה לשירים שיצאו מ-1993 ועד צאת האלבום. במקור האלבום היה אמור להיקרא The Video Collection 92–99, אך לבסוף הוחלט להוריד את הקליפ לשיר "Erotica" בשל תכניו המיניים ובכך בעצם לא נשארו קליפים משנת 1992 ולכן שם האלבום שונה (ובמקומו מדונה שמה את הקליפ לשיר "The Power of Good-Bye").
רקע, ביקורת והצלחה
האלבום כולל 14 קליפים שנבחרו על ידי מדונה עצמה שלטענתה אלו היו העבודות הטובות ביותר שלה. האלבום זכה לביקורות חיוביות. הרבה מהמבקרים שיבחו את מדונה על היכולות האומנויות שלה ועל היכולת שלה להמציא את דמותה מחדש בכל פעם.
מבחינה מסחרית האלבום זכה להצלחה, הוא הגיע למעמד פלטינה כפולה בבריטניה, למעמד פלטינה בארצות הברית וארגנטינה ולמעמד זהב בברזיל. בשנת 2000 לאלבום יצאה מהדורה נוספת בשם The Ultimate Collection, אשר כוללת גם את האלבום הזה וגם את אלבום האוסף The Immaculate Collection.
מיקומי שיא
כל מצעדי האלבומים שלהלן, הם מצעדי אלבומי וידאו בלבד, ובהם מדונה הצליחה לכבוש פסגות מצעדים רבות.
אברהם ויינברג (ראשית בכורים)
הרב אברהם ויינברג (תרל"ב - כ' באלול תש"ב) היה רב בפולין לפני השואה, תלמיד מובהק של רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב. נרצח ביריות לאחר שסירב לעלות על הרכבת מגטו ורשה לטרבלינקה.
לפני השואה
נולד בסטוצין בפולין לישראל ניסן, מחסידי קוצק. למד בצעירותו בישיבתו של רבי אברהם מסוכטשוב, חתנו של רבי מנחם מנדל מקוצק. רבו שכנע אותו להעביר בקביעות שיעורים לבחורים מוכשרים. התחתן עם בתו של משה קובלסקי, מחסידי קוצק.
בתר"ץ הוציא לאור את ספרו ראשית ביכורים על מסכת בכורות. שאר כתביו, ובהם חיבור על מסכת זבחים, אבדו בשואה.
בימי השואה
על אף התנאים הקשים בגטו ורשה, המשיך ללמד את קבוצת הבחורים, עם הרב אריה צבי פרומר, בבונקר ברחוב מילא 14. סירב לאכול מתבשילים שהוכנו במיוחד לרבנים והורה לבני משפחתו לאכול רק ממה שהוכן לכלל הציבור.
כשהחלו המשלוחים להשמדה המשיך ללמד את תלמידיו וסירב לקבל עבודה בבתי המלאכה של הגרמנים, למרות שמי שלא היה לו כרטיס עבודה חייו היו בסכנה. בכ' באלול תש"ב לקחו הנאצים כמה תלמידים כדי לשולחם ברכבת לטרבלינקה. הרב ויינברג הלך בראשם לכיוון הרכבת. הרב התנגד לעלות על הרכבת ונורה למוות. עמו נספו גם רעייתו ובנו היחיד.
חלק מתלמידיו שניצלו המשיכו בלימודם ובהמשך הצטרפו למרד גטו ורשה.
סוקראטיס פאפאסטאטופולוס
סוקראטיס פאפאסטאטופולוס (ביוונית: Σωκράτης Παπασταθόπουλος; נולד ב-9 ביוני 1988) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדות המגן והבלם.
קריירת מועדונים
פאפאסטאטופולוס התחיל את הקריירה שלו בנוער של אפולון פטלידיאו. בקיץ 2005 עבר לא.א.ק. אתונה, וב-26 באוקטובר 2005 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הגביע היווני נגד PAS גיאנינה ואף הבקיע בדקה ה-7 של המשחק ובסיום המשחק ניצחה אא"ק 0:3. בינואר 2006 הוא הושאל לניקי וולוס מהליגה השנייה ביוון למשך 6 חודשים, אך ערך בסך הכל 15 הופעות. במהלך עונת 2006/2007, הצליח פאפאסטאטופולוס לערוך 14 הופעות כאשר הוא היה צריך להילחם על מקומו בהרכב ביחד עם:ברונו צ'ירילו, טראיאנוס דאלאס וואנגליס מוראס. בליגת האלופות, הצליח Papastathopoulos לשחק ב-3 מתוך 6 משחקי הקבוצה. בעונת 2007/2008 קיבל 24 פעמים בליגה את חלוצת ההרכב ושיחק לצידו של ג'ראלדו אלבס. ב-1 באוגוסט 2008, עבר פאפאסטאטופולוס לגנואה מהסרייה א', תמורת 4 מיליון אירו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגנואה ב-27 בספטמבר 2008, נגד פיורנטינה בליגה, כמה ימים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בקופה איטליה נגד ראוונה קלצ'ו. ב-5 באוקטובר 2008 הבקיע את שערו הראשון בגנואה נגד נאפולי, אבל פאפאסטאטופלוס הורחק בדקה ה-89. בעונת 2009/2010 הוא שיחק ברוב המשחקים הפך וסייע לה לסיים במקום התשיעי. ב-20 ביולי 2010, פאפאסטאטופלוס חתם במילאן.
פאפאסטאפולוס לא הצליח להתברג בהרכב הראשון במילאן, ורשם 5 הופעות בלבד. ב-21 ביולי 2011, הושאל פאפאסטאטופולוס לורדר ברמן עד לסיום עונת. בעונה זאת ערך 30 הופעות ושער אחד נגד וולפסבורג. ב-16 באפריל 2012, חתם פאפאסטאטופולוס בורדר ברמן.
ב-24 במאי 2013 חתם סוקראטיס פאפאסטאטופולוס בבורוסיה דורטמונד תמורת 9 וחצי מיליון אירו עד ל-2018. ב-2 ביולי 2018 חתם פאפאסטאטופולוס בארסנל מהפרמייר ליג.
ב-26 בינואר 2021 עזב פאפאסטאטופולוס את ארסנל והצטרף לאולימפיאקוס.
קריירה בינלאומית
ב-5 בפברואר 2008 ערך פאפאסטאטופולוס את הופעתו הראשונה בנבחרת יוון בניצחון 0:1 במשחק ידידות נגד. פאפאסטאטופולוס נכלל ברשימת 24 השחקנים שזימן מאמן הנבחרת אוטו רהאגל לקראת יורו 2008 אך ברגע האחרון החליט המאמן שלא להכליל את פאפאסטאטופולוס בסגל הסופי. לאחר היורו שותף במשחק ידידות נגד ב-10 באוגוסט 2008. מאותו רגע, הוא היה חבר נבחרת קבוע עבור יוון. בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2010 סייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר שנערך בדרום אפריקה.
אישיים
השחקן הצעיר של השנה ביוון: 2007/2008
יחסי בליז–גרמניה
יחסי בליז–גרמניה הם יחסי החוץ בין בליז לגרמניה. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה תמכה בתוקף בזכותה של בליז להגדרה עצמית באו"ם והכירה בה כמדינה עצמאית ב-21 בספטמבר 1981, והייתה המדינה הראשונה שעשתה זאת אחרי בריטניה. היחסים הדו-צדדיים הם ידידותיים ובלתי מעורערים. בליז תומכת לעיתים קרובות באינטרסים גרמניים באו"ם.
יחסים כלכליים
המסחר בין בליז לגרמניה הסתכם ב-16 מיליון אירו בשנת 2019 (היצוא הגרמני לבליז כ-3 מיליון אירו; היבוא גרמניה מבליז כ-13 מיליון אירו).
בליז היא שותפה לשיתוף פעולה פיתוח גרמני במסגרת פרויקטים אזוריים הנתמכים על ידי המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי והמשרד הפדרלי לאיכות הסביבה, שמירת טבע ובטיחות גרעין. המיקוד הוא בתחום הסביבתי. ההגנה על קווי החוף והמשאבים הימיים וכן על סלבה מאיה, מרחב היער השני בגודלו ביבשת אמריקה (בליז, גואטמלה ומקסיקו), הם בין הצעדים הנתמכים על ידי גרמניה. יתר על כן, בליז נהנית מפרויקטים אזוריים המוסכמים עם מערכת השילוב המרכז אמריקאית (SICA) בתחום האנרגיה וממשל פיננסי טוב.
הגירה
קבוצת מנוניטים ממוצא גרמני היגרה לבליז בשנות החמישים דרך קנדה ומקסיקו. מספרם היה במקור 3,500, אך כיום הוא נאמד בכ-10,000 איש, הם מדברים בניב גרמני ישן אך אינם אזרחים גרמנים. הם כמעט לא נוטלים חלק בחיים הפוליטיים במדינה, אך הם מצליחים מאוד בחקלאות, בענפי האומנות ובתעשייה בקנה מידה קטן.
שבתי הלוי
הרב שבתי הלוי היה אב בית הדין בקושטא וממלא מקום החכם באשי של האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה
חי ופעל בקושטא שבטורקיה, וכיהן תחילה כממונה איסור והיתר בעיר, סביב שנת 1894 (ה'תרנ"ד). בשנה זו, ובשנים 1897 (ה'תרנ"ז) ו-1905 (ה'תרס"ה), כיהן כחבר בוועד הרוחני של הקהילה היהודית.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) מונה לכהן כאב בית הדין של קושטא, וכיהן בתפקיד במשך שנה.
בחודשים מרץ–מאי 1910 החליף את הרב חיים נחום אפנדי בתפקיד החכם באשי, ופעם נוספת בחודשים מרץ–יולי ובחודש אוגוסט 1912. בשנים אלו המשיך לכהן בתפקידו גם בוועד הרוחני, עד לשנת 1918.
נמצא חתום בראש הוועד הרוחני בין השנים 1912–1918, ובראש רבני העיר על תקנות הרבנות המקומית והרבנות הראשית בשנת 1914, תחת הרב חיים נחום.
אחיו היה הרב משה הלוי, שכיהן גם הוא בתפקיד החכם באשי של האימפריה העות'מאנית.
קלאפר (צילום)
קְלַאפֶּר (בעברית: נַקָּשׁ או צפחת הסרט; באנגלית: clapper או clapperboard) הוא מכשיר המשמש בתעשיית הקולנוע והפקת הווידאו כדי לסייע בסנכרון בין התמונה לקול, וכדי לסמן סצנות וטייקים ספציפיים שצולמו במהלך הצילומים. את צליל הנקישה החד שמפיק הקלאפר ניתן לזהות בנקל ברצועת הקול, ואת פעולת הסגירה שלו ניתן לזהות בקלות ברצועת התמונה. כך ניתן לתאם בדיוק רב בין הקול לתמונה. קלאפר משמש בסרטים וסדרות כדי לזכור את מספר הסצנה וכדומה.
היסטוריה
בראשית ימי הקולנוע, שימשו שני מכשירים שונים בתפקידיו של הקלאפר: חבר צוות אחד היה אוחז בלוח שעליו היה כתוב המידע על הסצנה הבאה, וחבר צוות אחר היה עומד מלפני המצלמה ונוקש בשני מקלות נקישה (clapstick) מחוברים-יחדיו ששימשו לסנכרון בין התמונה לקול. השילוב של שני המכשירים יחד, הקלאפר - שכולל לוח שעליו מוצמדים שני מקלות הנקישה, אפשר לאדם אחד לבצע את שתי המשימות.
אופן השימוש
על לוח הקלאפר נכתבים הפרטים של הטייק הבא, שכוללים לרוב את התאריך, שם ההפקה, שם הבמאי, שם הצלם ומידע על הסצנה - שנכתב לפי שני פורמטים מקובלים: פעמים רבות מספר הסצנה ייכלל גם בפורמט האירופאי. אולם, אם מספר הסצנה איננו מצוין על גבי הלוח, ייעשה שימוש ב"דף המשכיות" (continuity sheet), שממפה בין מספר הלוח למספר הסצנה, זווית הצילום ומספר הטייק. עם זאת, בסרטים קצרים חשיבות העניין פחותה. טוען הקלאפר (clapper loader), הנקרא גם עוזר הצלם השני, הוא האחראי על התחזוקה והתפעול של הקלאפר, בעוד שמנהל התסריט (או "מנהל ההמשכיות") אחראי על קביעת הפורמט שבו יצוינו הפרטים על הלוח, ואילו מספרים יינתנו לכל טייק. אף שמדובר לרוב במשימה יחסית פשוטה מהרגע שנקבע פורמט הכתיבה, מנהל התסריט הוא הפוסק הסופי כאשר ישנו מצב לא ברור המעורר מחלוקת.
לאחר הפעלת מקלט הקול, מתבצעת הקראה של מזהי הטייק, שמכונה "הכרזה". באותו זמן או זמן קצר לאחר מכן, המצלמה תתחיל לצלם, ואז יצולם לזמן קצר הקלאפר בתחילת הטייק, ותהיה נקישה במקלות הנקישה, מיד לאחר שהמצלמה הגיעה לסנכרון. אולם התיאור לעיל מתאר נוהגי עבודה כלליים, ונוהג העבודה הספציפי עשוי להשתנות, בהתאם לאופי ההפקה (סרט תיעודי, צילומים לטלוויזיה, סרט קולנוע, פרסומת וכו') והמוסכמות באזור הצילום. לעיתים, במקום להשתמש בלוח, תיעשה הקראה של פרטי הסצנה ("הכרזה"), לרוב בידי אחד השחקנים בסצנה, ואז ימחא השחקן כף, לאות סנכרון.
לעיתים יצולם הלוח בסוף הטייק, ואז הוא ייאחז במהופך. בשיטה זו משתמשים כאשר לא ניתן היה לצלם את הקלאפר בתחילת הטייק, בשל כיוון או הצבת המצלמה בצורה מסוימת שלא אפשרה לצלם גם את הקלאפר; למשל, כאשר מוקד המצלמה כוון בצורה מסוימת שלא ניתן לשנותה עד שצילום הטייק מסתיים. הקלאפר משמש בדרך כלל לזיהוי כל הטייקים במהלך ההפקה, גם כאלו שאינם דורשים סנכרון קול. כאשר הלוח משמש לסימון סצנה שאינה דורשת סנכרון קולי, הוא ייאחז חצי פתוח, עם יד המפרידה בין המקלות, או שהוא ייאחז סגור, עם יד מעל המקלות.
חצות בגן הטוב והרע (סרט)
חצות בגן הטוב והרע (באנגלית: Midnight in the Garden of Good and Evil) הוא סרט אמריקאי משנת 1997 בבימויו של קלינט איסטווד. הסרט מבוסס על הספר באותו השם מאת ג'ון ברנט, ספר אקטואליה שתיעד אירועים שהתרחשו בסוואנה, ג'ורג'יה, בשנות השמונים של המאה העשרים. בסרט מככבים קווין ספייסי, בתפקיד ג'ים ויליאמס, איש העומד למשפט בגין רצח, וג'ון קיוזאק, כתב שמסקר את האירועים.
עלילה
הסיפור הפנורמי על המוזרויות והיופי של העיר סוואנה מתמקד במקרה רצח ועל ג'ים ויליאמס קווין ספייסי העומד בגינו למשפט. ויליאמס הוא איש עשיר, אספן אמנות, סוחר בענתיקות, ואיש החברה הנוצצת של סוואנה. הוא גם הומו שחצי בארון. ג'ון קלסו ג'ון קיוזאק הוא כתב במגזין שמגיע לעיר כדי לסקר את נשף חג המולד המפורסם של ויליאמס.
קלסו מוקסם מהעיר בעלת הארכיטקטורה היפה וההיסטוריה העשירה וכן מתושביה, כולל האיש שבא לסקר. אך סקרנותו מתעוררת כאשר הוא פוגש את מאהבו הצעיר והאלים של ויליאמס, בילי ג'וד לאו. כשמאוחר יותר בערב נמצאת גופתו נטולת החיים של בילי, קלסו מחליט להישאר בסוואנה ולסקר את חקירת הרצח והמשפט. במהלך האירועים, הוא פוגש במגוון דמויות ססגוניות - ליידי שאבלי, מלכת הדראג; עורך דינו של ויליאמס, סוני סיילר, וכלב הבולדוג שלו, שהוא גם הקמע של נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת ג'ורג'יה - איש מוזר אשר מסתובב עם זבובים מתים קשורים לדש מקטרנו, ואשר מאיים להרעיל את מקורות המים בערך פעם ביום; חברות "מועדון הקלפים של הנשים הנשואות"; איש שמטייל עם כלב בלתי נראה; ומינרווה, כוהנת וודו שלוקחת אותו להרפתקאות ליליות בבית הקברות.
קלסו מרגיש עצמו חלק מהחקירה ותומך בוויליאמס, וכשחבר המושבעים מוצא אותו זכאי, קלסו חוגג יחד עם כולם, ומברך את ויליאמס על כך שהוכיח את חפותו.
אך כעבור שבוע, לוקה ויליאמס בהתקף לב, ומת. לאחר מותו מסתבר שסבל מייסורי מצפון קשים על כך שהרג את בילי, לאחר שגילה שניהל רומן עם גבר אחר. קלסו מגיע ללווייתו, וכשהוא מסתכל על הסובבים אותו שם, על הרגילים ויוצאי הדופן מביניהם, הוא מבין שלא תמיד אנשים הם באמת כפי שהם נראים.
הפקה
היו מספר הבדלים בין הספר המקורי לעיבוד הקולנועי. דמויות רבות מהספר הושמטו או לחליפין, אוחדו לדמויות אחרות. הסופר, אותו גילם ג'ון קיוזאק, אמנם בוסס על ברנט, אך הפרטים שונו, כולל הוספת מושא אהבה בדמותה של מלני, אותה גילמה בתו של איסטווד, אליסון איסטווד. במציאות, ויליאמס עבר מספר משפטים והליכים אחרים, אשר בסרט אוחדו למשפט רצח יחיד.
עורך דינו של ויליאמס, סוני סיילר, שיחק בתפקיד השופט שכיהן במשפט בסרט. הכלב שלו, UGA V, הופיע בתפקיד אורח בתור אביו, UGA IV, שהיה קמע נבחרת הפוטבול בזמנו. כל אחד משושלת UGA משמש כקמע בתורו, וחי בסוואנה כאשר הנבחרת אינה בדרכים.
פסקול
פסקול הסרט, אשר יצא ב-1997, נחשב לחלק אינטגרלי ממנו. הוא מוקדש לג'וני מרסר, שהוא בן העיר סוואנה.
קבלה וביקורת
הסרט לא הצליח להרוויח בחזרה את תקציבו, והכניס בקופה בארצות הברית רק $25.1 מיליון, כאשר עלות הסרט הייתה כ-$30 מיליון. הסרט זכה גם לביקורות מעורבות, כאשר ציונו באתר Rotten Tomatoes הוא 47%. הצילום זכה לשבחים, וכן הופעתו של ספייסי, בעוד מבקרים כגון רוג'רט איברט גרסו שהדמות של קלסו הייתה מיותרת ורק הכבידה על עלילה שהייתה יכולה לנסוק בלעדיו.
Marry Me (שיר של ג'ניפר לופז ומאלומה)
Marry Me (בעברית: תתחתן איתי או תתחתני איתי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, ביחד עם הזמר הקולומביאני מאלומה מתוך פסקול הסרט, "חתונה בהפתעה" (2022). השיר יצא לאור ב-2 בפברואר 2022, על ידי חברות התקליטים סרטי יוניברסל וסוני מיוזיק לטין, כסינגל השלישי מתוך הפסקול.
רקע וכתיבה
שתי גרסאות שונות של השיר הוקלטו בידי ג'ניפר לופז ומאלומה: גרסת בלדה וגרסה קצבית שסומנה בקרדיטים כ-"Kat & Bastian Duet". גרסת הבלדה נכתבה על ידי מייקל פולק, ניקולס סרזן, אוליביה וית', מאלומה ואדגר באררה והופקה על ידי קים בורס וקווין טיזלי. הגרסה הקצבית הופקה על ידי מייקל פולק, דה מונסטרס & סטריינג'רז וניקולס סרזן וכוללת כתיבה נוספת של סטפן ג'ונסון, ג'ורדן ג'ונסון ואוליבר פטרהוף. שתיהן סומנו כשירי פופ, בשל היותו של הפסקול ככזה הכולל שירים מהסוגה המוזיקלית הזו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של גרסת הבלדה לשיר פורסם ב-11 במרץ 2022 וכולל הופעת אורח של בן אפלק. הקליפ הרשמי של הגרסה הקצבית לשיר פורסם ב-18 במרץ 2021 בפייסבוק בלבד, במטרה לעזור בקידום המסחרי של הסרט, הפסקול והשיר במדיה החברתית, פרט ליוטיוב (לשם הועלה הקליפ של גרסת הבלדה).
נכון לאפריל 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2.2 מיליון צפיות.
מוסך
מוסך מוּרשֶׁה - בישראל, מוסך מורשה מאושר על ידי משרד התחבורה ונמצא בפיקוחו בהיבטי בטיחות, תקני עבודה, הרמה המקצועית של העובדים ומחירי הטיפול הקבועים בחוק. המוסכים המורשים מאוגדים באיגוד המוסכים בישראל, חתומים על קוד אתי של התחום ועל אמנת שירות. הלקוח המטפל ברכבו במוסך מורשה יכול להתלונן בפני משרד התחבורה או איגוד המוסכים על פעילויות לא תקינות שבוצעו ברכב, לטענתו. אישור משרד התחבורה גם מאפשר לבעל המוסך לא להעתר לבקשות לקוח שאינן בהגדרות האישור שניתן לו ולכפות על לקוחות נוהלי בטיחות. לפי החוק, זכויות וחובות הלקוח ומחירון העבודה גלויים מפורטים בשילוט במוסך.
בישראל
בעיית רמתם המקצועית של המוסכים בארץ הטרידה את היישוב, כבר בשנותיה הראשונות של המדינה. בפברואר 1950 אמר דוד בן-גוריון בנאום בכנסת: "איש לא יודע בארץ לתקן מכוניות כפי שצריך", ועורר את זעמם של איגוד המוסכים בישראל. בתגובה מעל דפי עיתון "הארץ" נכתב: "...בימי המנדט היה המרכז לתיקוני כלי רכב ממונעים לכל המזרח הקרוב כאן בארץ [...] למרות מחסור של 60% בערך מחלקי החילוף הדרושים כאן, מוצאים לפועל 99% מהתיקונים כאן בארץ באופן מתאים לצורכי התנועה ומשביע רצון". בעיית חלקי החילוף לכלי רכב הטרידה את היישוב כבר בשנות ה-30, מיסי המכס הגבוהים על יבוא חלקי חילוף היה אחד הגורמים לה.
בעיות המוסכים עלו לדיון במאי 1956, בכינוס השנתי הארצי השני של איגוד המוסכים בישראל. ציוד מיושן, מחסור בפועלים מיומנים, תחרות, יוקר חלקי החילוף המיובאים ועוד, העסיקו את באי הכנס. באותה השנה היו בארץ כ-470 מוסכים מתוך 1,500 מפעלים לתיקון כלי רכב. רובם המכריע לא עמד בסטנדרטים מקצועיים מינימליים.
בעיה נוספת שהטרידה את בעלי הרכבים הייתה יוקר המחירים במוסכי הארץ, הגבוה ב-40 עד 80 אחוזים מבחו"ל. המחירון נקבע על ידי איגוד המוסכים. אחד הגורמים שהשפיעו על יוקר שירותי התחבורה היה ריבוי החברות והדגמים של מכוניות בארץ. המספר הגבוה של סוגי מכוניות ודגמים, הוביל לקשיים בתיקוני הרכב ובהחזקת מלאי חלקי חילוף עבורו.
ב-1961 אושרה קבלתו של איגוד המוסכּים בישראל לארגון המוסכים הבינלאומי.
מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה
מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה הוא מכון מחקר בינתחומי לחקר ההיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון ואפריקה.
המכון שם לו למטרה להעשיר את השיח בנושאים האקטואליים העוסקים במזרח התיכון באמצעות מחקר, פרסומים, כנסים, אוספים דוקומנטריים וראיונות בכלי התקשורת. המנהל הנוכחי של המרכז הוא פרופ' עוזי רבי המכהן גם כראש החוג להיסטוריה של המזרח תיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה
מקורותיו של מרכז דיין במכון ראובן שילוח, אשר נוסד ב-1959 תחת חסות "החברה המזרחית הישראלית". ב-1983, אוניברסיטת תל אביב ייסדה את מרכז משה דיין, אשר כלל בתוכו את מכון שילוח, כמו גם יחידות ארכיוניות העוסקות במזרח התיכון. הקמתו ותפקודו השוטף של מרכז דיין התאפשר בעזרת תרומתם הנדיבה של חבריו של משה דיין המנוח. מרכז דיין הוא חלק מבית הספר להיסטוריה והפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
ספריית מרכז משה דיין
ספריית מרכז דיין מחזיקה באוספים נרחבים של ספרים, כתבי עת, מאמרים, מידע כלכלי וחומר עיוני נוסף בנושאים הקשורים למזרח התיכון המודרני, צפון אפריקה והאסלאם. כל החומר העיוני מקוטלג במסד נתונים ממוחשב שניתן לחפש בו באמצעות מילת מפתח, שם המחבר, כותרת ופרמטרים נוספים. נכון להיום, ישנם מעל 250,000 פריטים בקטלוג. בנוסף, הספרייה מחזיקה באוסף ארכיוני של תדפיסי מסמכים של ממשלת בריטניה ובמידע סטטיסטי רב בנוגע למדינות המזרח התיכון. כמו כן, דרך מאגר הספרייה, ישנה גישה לחומר עיוני דיגיטלי כגון תשדירי ה-BBC, דוחות מרכזי מחקר ברחבי העולם ועיתונים יומיים.
הספרייה האודיו-ויזואלית במרכז דיין
ספריית המקורות האודיו-ויזואליים של מרכז משה דיין היא מרכז מדיה המציע לסטודנטים ולחוקרים הזדמנות לחקור את ההיסטוריה של המזרח התיכון מבעד לעדשת הקולנוע, הסרטים התיעודיים, המוזיקה והשידורים מרחבי האזור. לספרייה אוסף סרטים נרחב, במגוון נושאים הנוגעים למזרח התיכון (מקומות, אישים, תרבות, מוזיקה, סכסוכים). בנוסף, הספרייה מעניקה גישה לשירותים לווייניים ולשידורי ערוצים אזוריים חשובים.
ארכיון העיתונות הערבית
במרכז משה דיין מצוי אוסף עיתונות ערבית מן הגדולים בעולם. האוסף כולל אלפי כותרים (כתבי עת, שבועונים וירחונים), מחזיק מאות אלפי פריטים (קרוב לעשרים מיליון דפי עיתון) וכולל גם מדיה אלקטרונית, עם מעבר חלקי של העיתונות הערבית לתחום האינטרנט.
דמיאן שאזל
דמיאן שאזל (באנגלית: Damien Chazelle; נולד ב-19 בינואר 1985) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. הסרט השני אותו ביים, "ויפלאש", שיצא לאקרנים ב-2014, זכה לשבחים רבים כולל חמש מועמדויות לפרס האוסקר, כולל מועמדות לשאזל עצמו כתסריטאי בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר. על סרטו "לה לה לנד", שהתמודד ל-14 פרסי אוסקר, זכה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
ביוגרפיה
שאזל נולד בפרובידנס, רוד איילנד, ב-19 בינואר 1985. הוא בנם של הסופרת וההיסטוריונית פרופסור לתולדות ימי הביניים סיליה (מרטין), אנגלו-קנדית במוצאה, ומדען המחשב הצרפתי ברנרד שאזל המלמד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון. לפי רצון הוריו, נוצרים רומיים-קתוליים לפי דתם, הוא למד בבית ספר יהודי בפרינסטון. שאיפתו הראשונה הייתה תעשיית הקולנוע, אך לאחר מכן רצה להיות מוזיקאי והתאמץ מאוד כדי להיות מתופף ג'אז בבית הספר התיכון. שאזל סיפר שהיה לו מורה קשוח למוזיקה שהיווה את ההשראה לדמותו של טרנס פלצ'ר בסרט הפריצה שלו, ויפלאש. עם זאת, שלא כמו גיבור הסרט אנדרו ניימן, שאזל הצהיר שבאופן אינסטינקטיבי הוא תמיד ידע שאין לו כישרון להיות מוזיקאי דגול, ואחרי התיכון שב לתעשיית הקולנוע אותה הגדיר כאהבתו הראשונה. הוא סיים תואר ראשון בקולנוע במחלקה לאומנות חזותית ולימודי הסביבה באוניברסיטת הרווארד, שם פגש ב-2010 את אשתו לעתיד ג'סמין מק'גלייד, גם היא תסריטאית, במאית ומפיקה. השניים התגרשו ב-2014 ומשנת 2015 בת זוגו היא השחקנית אוליביה המילטון אותה הכיר בעת צילומי הסרט "לה לה לנד".
קריירה קולנועית
סרט הבכורה של שאזל כתסריטאי ובמאי היה "גאי ומדלן על ספסל בפארק". הוא השתתף בכתיבת התסריט לסרט "גירוש השדים האחרון חלק 2 (2013)" יחד עם אד גס דונלי. בנוסף, הוא כתב את התסריט לסרט התו האחרון, סרט מתח שבו פסנתרן מתמודד עם איום ברצח תוך כדי נגינתו בקונצרט. שאזל הצהיר בראיונות שהוא אמנם עבד כתסריטאי פרילנסר, אך שאיפתו הייתה לביים בעצמו תסריט שכתב. הוא תיאר את ״ויפלאש״ כתסריט שכתיבתו נבעה מבריחה מתסריט אחר שבכתיבתו היה תקוע. "חשבתי לעצמי, זה לא עובד, אולי אניח לזה ואכתוב משהו על מתופף ג'אז בבית ספר תיכון". לדבריו, בתחילה לא רצה להראות את התסריט לאחרים מכיוון שהרגיש שזה אישי מדי, "שמרתי את זה במגירה". ״ויפלאש״ זכה בהתעניינות מצד מפיקים, אך בתחילה אף אחד לא רצה לעשות את הסרט. התסריט בן 85 העמודים של שאזל הופיע ברשימה השחורה של 2012 כאחד מתסריטי הקולנוע הטובים ביותר שטרם הופקו לאותה שנה. בסופו של דבר נמצאו מפיקים לסרט, ביניהם הלן איסטברוק שהציע את ג'יי קיי סימונס לתפקיד המורה, טרנס פלצ'ר. גרסה מקוצרת של הסרט הופקה עבור פסטיבל סאנדנס 2013 והתקבלה שם. המימון עבור הסרט הושג, וב-2014 שוחררה הגרסה המלאה וזכתה לתגובות חיוביות באופן גורף. ״ויפלאש״ זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס 2013, וב-2014 בפרסים חביב הקהל ובחירת השופטים, הפעם כסרט באורך מלא. כמו כן זכה הסרט בפרס הגדול ובפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים האמריקאיים בדוביל ה-40. ב-15 בינואר 2015 קיבל ויפלאש חמש מועמדויות בקטגוריות שונות לפרס האוסקר, ביניהם התסריט המעובד הטוב ביותר עבור שאזל.
ב-2016 יצא לאקרנים סרט אשר ביים וכתב, "לה לה לנד", סרט מוזיקלי בכיכובם של אמה סטון וראיין גוסלינג. הסרט הועמד למספר שיא של ארבע עשרה מועמדויות בטקס פרסי האוסקר וזכה בשישה פרסים, כולל פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, כמו כן, זכה הסרט בשבעה פרסי גלובוס הזהב כולל לסרט הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע, פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
ב-2019 החל לעבוד על סרטו החדש ״בבילון״ (Babylon) בכיכובם של בראד פיט ומרגו רובי. הסרט מתרחש בשנות העשרים, סביב תור הזהב של הוליווד, ועתיד לעלות לאקרנים ב-25 בדצמבר 2022.
רקפת וינר-עומר
רקפת וינר-עומר (נולדה ב־1965) היא אמנית רב תחומית ואוצרת ישראלית. וינר-עומר עובדת במגוון מדיות: ציור, וידאו, מיצב, רדי מייד ועבודות טקסט.
ביוגרפיה
וינר-עומר נולדה בשנת 1965 בראשון לציון. למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1990–1993 למדה לימודי טיפול באמנות במדרשה לאמנות. לאחר מכן עשתה תואר שני באמנות בבצלאל. בתחילת דרכה פעלה מהסטודיו שלה בראשון לציון. בשנת 2013 נפרדה מהעיר בתערוכה "ביי ביי ראשון" ועברה לפעול ולגור בתל אביב. זוכת פרס עידוד היצירה ב-2008 ופרס ע"ש מירון סימה ב-2010.
עבודותיה
עבודותיה הראשונות שהציגה בשנת 1999 היו עבודות טקסט על קרטון צבועות בזהב. הטקסט התכתב עם מודעות היכרויות: "אשכנזייה איכותית חושנית ונשית! על תרופות קלות מאוד בגברים עם איבר מין מזהב טהור בלבד. מטרה רצינית". לצד עבודות הטקסט, וינר-עומר החלה להשתמש ברדי מייד על גבי משטחים ודלתות שאספה ועליהם ציירה דמויות נשים עירומות. את סדרת הציורים בשם "האמנית המסכנה" יצרה בין השנים 2001 ו-2003 בסגנון האומנותי שהתכתב עם סגנון האיור שעל דלתות השירותים הציבוריים. בשנת 2005 עברה לסדרת עבודות עם רדי מייד המבוססות על פורנו הומוסקסואלי. סדרת העבודות "פרצופי תחת" כללה דיוקנאות של אנשי עסקים שדרכם בצבצו דימויי הפורנו ויצרו אילוזיה בין הדימויים. בעבודת הווידאו שליוותה את הסדרה "פרצופי תחת" נראית וינר-עומר לועסת מסטיק בזוקה, מפריחה בלונים שאותם היא מפוצצת על תמונות הפורנוגרפיות. גוף עבודות זה היא מתארת כ"רדי מייד של פורנו עם מסטיקים".
את שתי הסדרות: "האמנית המסכנה" ו"פרצופי תחת" הציגה בתערוכת יחיד בשנת 2007 בשם: "?Do you think art should be so direct" במוזיאון ינקו דאדא שבעין הוד. לתערוכה צורף גם מניפסט שכותרתו "כדאי לאישה לסרב ללכת ל'מקומות העבודה" והופיע לראשונה כחלק מתערוכת היחיד "כדאי לאישה לסרב ללכת למקומות" בסלון מזל בתל אביב, ב-2003.
בשנת 2007, הציגה את המיצב "Mitz", בה הצבע הורוד נכח כהמשך לגוף עבודותיה הקודם והפך לסימן ההיכר שלה. בגוף עבודותיה החלה להשתמש וינר-עומר בפורמט הציור המוכר, כלומר ציור על קנבס, כשהיא משתמשת בטפטופי נרות, שעווה וצבעי דפוס תעשייתי. בשנת 2009, הציגה בסדנת האמנים תערוכת יחיד בשם "חברים דמיוניים" שהורכבה מציורים ושולבו בה 4 יצירות וידאו. הציורים פוזרו על הריצפה כשחלקם יוצרים מבנה קונסטרוקטיבי. בעבודות הווידאו המשולבות בתערוכה וינר-עומר מופיעה בלבוש המזוהה עם עבודות הווידאו שלה –בחצאית, גרביון ונעלי עקב שחורים. היא מופיע כשהיא זוחלת בין העבודות ומזיזה אותן, וכהיא פותחת את עבודותיה מהאריזה. בשנת 2010 הציגה בגלריית הקיבוץ תערוכה "הפה של גברת נון", בה עסקה לראשונה בדימויים משפחתיים אך לא שלה. איברים מסוימים, כמו הפה הוגדלו, כשהצבע הורוד נוכח גם בגוף עבודות זה.
תערוכת היחיד של רקפת וינר-עומר, "I will never forgive you" הוצגה בבית האמנים בירושלים לרגל זכייתה של האמנית בפרס מירון סימה לשנת 2011 .
בשנת 2018, הציגה וינר-עומר את "אוטובוסים בים". במרכז התערוכה ניצב ציור גדול-ממדים בצבעי שמן על בד (4X5 מטרים). הציור מרובד במשמעויות ודימויים הלקוחים מהביוגרפיה האישית של האמנית: חוויות ומראות משנות ילדותה ובגרותה וציטוטים ומחוות הקשורים להיותה אמנית, מלווים בנימה פוליטית עדינה המנשבת מהספקטקל הגועש. לצד הציור המרכזי המרשים, מוצגים ציורים קטני-ממדים ואינטימיים יותר, בהם "מטפלת" האמנית בפרטים מתוך התמה המרכזית "אוטובוסים בים". אקספרסיביות, סימבוליות, ילדיות, חרדה, הומור ודמיון הם חלק בלתי נפרד מהחוויה הכוללת.
מלחמת העולמות (סדרת טלוויזיה, 1988)
מלחמת העולמות (באנגלית: War of the Worlds) היא סדרת טלוויזיה מדע בדיוני קנדית/אמריקאית שרצה במשך שתי עונות, החל מ-7 באוקטובר 1988 ועד 19 במאי 1990. הסדרה נחשבת לעיבוד המשך לסרט "מלחמת העולמות" משנת 1953 ומהווה עיבוד רופף לרומן באותו שם מאת וולס, תוך שימוש באותם עיצובים של מכונות מלחמה ולרוב משלבים היבטים מהסרט, תסכית הרדיו והרומן המקורי עם המיתולוגיה שלו.
אף על פי שמפיק הסרט המקורי, ג'ורג' פאל, תיאר לעצמו סדרת טלוויזיה מאותו סרט מתישהו בשנות השבעים, רק בסוף שנות השמונים הופקה הסדרה, הפעם על ידי מפיק הטלוויזיה גרג סטראנגיס. התוכנית הייתה חלק מפרץ של סדרות טלוויזיה מדע בדיוניות שהופקו באותה תקופה. לאחר מכן הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ המדע הקנדי. הסדרה צולמה בטורונטו, באונטריו שבקנדה.
תקציר עלילת הסדרה
אף על פי שבסרט הקולנוע המקורי נאמר במפורש שהחייזרים היו מכוכב מאדים (אפילו הוצגו יצירות אמנות המעידות על עיר חייזרית בכוכב הלכת מאדים), מאז שנת 1953, הרעיון של חיים אינטליגנטים במאדים הלך ואבד. בסדרה מתגלים החייזרים שהם למעשה ילידי כוכב מור-טקס - כוכב לכת אפוף צמחייה שנמצא במרחק של 40 שנות אור בקבוצת מזל שור המקיף שמש גוססת.
שלושים וחמש שנים אחר כך, בשנת 1988 (הזמן המודרני בתחילת הסדרה), קבוצת טרור שקראה לעצמה מפלגת השחרור העממית מקרינה בטעות את התופים שהכילו את החייזרים בזמן שפשטה על אתר המזבלה ליד מצודת יריחו. הקרינה הורסת את החיידקים ששמרו על החייזרים במצב נטול הכרה. לאחר שחרורם, החייזרים משתלטים על גופותיהם של ששת המחבלים שפשטו על המקום. משם הם משתמשים בסדרה של גופים אנושיים וטכנולוגיית כדור הארץ המותאמת בצורה גסה כדי למצוא אמצעים להנחלת המורשת שלהם על כדור הארץ, הן בהשמדת האנושות והן בפיתוח אמצעי קבוע לחיסון עצמם כנגד החיידקים הילידים של כדור הארץ. ניסיונם להכניס את כדור הארץ בהצלחה ולהכינו לקליטת לעולמם החדש הוא הכרחי שכן בעוד חמש שנים צפויים להגיע שלושה מיליון חייזרים מהכוכב מור-טקס.
פאל שאנדור (פילוסוף)
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál; סולנוק, 1 באפריל 1901 – בודפשט, 21 בפברואר 1972) היה פילוסוף, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הפילוסופיה יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
פאל שאנדור נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה שאנדור עובד גזברות העירייה של סולנוק ושל הרמינה קוהן (כהן). הוא הצטרף לתנועת העבודה בשנת 1918. משנת 1919 היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP). בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה ראש ארגון הנוער הקומוניסטי (KIMSZ) בסולנוק. שאנדור נעצר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ושוחרר זמנית. הוא היגר לווינה ב-1921, שם למד פילוסופיה באוניברסיטת וינה עד 1925. הוא היה חבר בווינה ב-KMP וכן במפלגה הקומוניסטית של האוסטריה. הוא פעל בקבוצה של הפועלים צעירים. מ-1925 עד 1927 היה עיתונאי.
שאנדור חזר הביתה לממלכת הונגריה ב-1927 בהוראת ועדת החוץ של ה-KMP, ובאותה שנה הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (ה-MSZMP בראשות אישטוואן ואגי). בינתיים עבד כפקיד. מספר מאמרים שלו הופיעו בפרסום המשפטי של ה-KMP, בכתב העת בשם "100%" שנאסר, לכן בשנים 1931–1933 ערך כתב עת בשם "סקירה חברתית" (Társadalmi Szemle). בשנת 1928 נשא לאישה את יוליאנה, בתם של משה סרני ושל לואיזה גטצל בבודפשט. בין השנים 1929 עד 1930 היה חבר גם מערכת העיתון "הקומוניסט" במשך כמה חודשים.
באותה תקופה הוא פרסם כמה ספרי ספרות זולה ורומנים בחוברות, עם עשרות שמות בדויים, בהתאמה. בחלק מהן ציין את שמו הבדוי כמתרגם. במהלך מלחמת העולם השנייה היה עורך הסדרה של ספריית אירופה וחבר בוועדת הזיכרון ההיסטורית ההונגרית. הוא נעצר מספר פעמים. עם כניסת הגרמנים להונגריה (מבצע מרגרטה) בשנת 1944 ירד למחתרת הן בשל היותו יהודי והן בשל היותו קומוניסט.
לאחר 1945 היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) ברובע 2 של בודפשט, עבד אז במערכת "העם החופשי" (Szabad Nép) והיה העורך של כתב העת "כלכלה" (Gazdaság). הוא נעצר ב-1950 באישומים מפוברקים. הוא זוכה ושמו שוקם ב-1954. מאותה השנה היה מנהל סוכנות התרגום הלאומית. בסוף 1956 לקח חלק בארגון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP). בשנים 1956 ו-1957 היה נשיא נציבות המפלגה ברובע 5 של בודפשט. משנת 1958 עמד בראש המחלקה למרקסיזם-לניניזם באוניברסיטת זמלווייס לרפואה. באותה השנה הפך לדוקטור לפילוסופיה. מ-1959 ועד מותו היה ראש המחלקה לפילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
פרסי ג'קסון
פרסאוס "פרסי" ג'קסון (באנגלית: Perseus "Percy" Jackson) הוא הדמות הראשית בסדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים" של ריק ריירדן. בנוסף, פרסי מופיע גם בסדרות המשך: "גיבורי האולימפוס", "מגנס צ'ייס והאלים של אוסגרד", גורלו של אפולו וכן בקרוס אובר בין הסדרה "גיבורי האולימפוס" ו"משפחת קיין" בשלושה סיפורים קצרים.
פרסי הוא אל למחצה. אימו היא סאלי ג'קסון ואביו הוא פוסידון, אל הים היווני, ולכן יש לו כוחות שליטה במי מלח והמים מרפאים אותו ומחזקים אותו ואת החושים שלו. בת זוגו היא אנבת' צ'ייס.
אביו, פוסידון, הוא אחד משלושת הגדולים (זאוס, פוסידון והאדס), שלפי עלילת הסדרה התנבאה עליהם נבואה שהבן הבא שלהם עלול להרוס את האולימפוס, או להציל אותו ולכן הם נשבעו לא להוליד ילדים. אולם פוסידון וזאוס הפרו את הבטחתם ופרסי וחברתו תאליה (בת זאוס) נולדו כתוצאה מכך.
אויבו של פרסי בסדרה "פרסי ג'קסון והאולימפיים" הוא סבו המיתולוגי קרונוס, מלך הטיטאנים, המנסה להביס את האלים ולהחזיר את הטיטאנים לשלטון. בסדרה "גיבורי האולימפוס", שבה פרסי מופיע רק מהספר השני, הוא מאבד את הזיכרון ומגלה את עצמו במחנה חצויים רומי - מחנה יופיטר שנקרא על שם מלך האלים הרומי. כעבור זמן מה הזיכרון שלו מתחיל לחזור אליו והוא מגלה שהוא אחד משבעה חצויים מנבואה חדשה שאמורים להביס את הענקים, אחיהם למחצה של הטיטאנים. הוא מתאחד עם חבריו ועליהם לא רק להביס את הענקים, אלא גם לסיים את הסכסוך העתיק בין היוונים והרומאים.
יצירת הדמות
דמותו של פרסי מבוססת על בנו של ריירדן, היילי. כמו פרסי, היילי הוא בעל דיסלקסיה והפרעת קשב וריכוז. לדבריו של ריירדן, דמותו של פרסי מבוססת גם על תלמידיו.
ביוגרפיה בדיונית
פרסי ג'קסון נולד ב-18 באוגוסט בשנת 1993 לאל הים פוסידון ולבת זוגו סאלי ג'קסון. המזל שלו הוא מזל אריה. הוא נקרא על שם החצוי (אל למחצה) פרסאוס. סאלי אהבה את השם, כיוון שפרסאוס הוא אחד הגיבורים המיתולוגיים היחידים שזכה בסוף טוב. למרות שבועת שלושת האלים הגדולים לאחר מלחמת העולם השנייה, בה (לפי הספר) הם נשבעו שלא יולידו יותר ילדים, פוסידון לא החזיק מעמד והכניס את סאלי להיריון, אולם עזב לפני הולדת התינוק. לאחר היעלמותו של פוסידון בים, התחתנה סאלי עם גייב אגליאנו החמדן, בעלים של חנות לכלי חשמל. גייב ופרסי מתעבים זה את זה, וגם סאלי נגעלת מגייב. בהמשך הסדרה, מתברר שסאלי ג'קסון התחתנה עם גייב כדי שריחו המסריח יסווה את העובדה שפרסי חצוי, וימנע ממפלצות לאתר אותו. אחרי שגילה שהוא חצוי (בספר פרסי ג'קסון וגנב הברק) הוא עובר הרפתקאות ונלחם לעצירת הטיטאן המרושע קרונוס יחד עם חבריו גרובר ואנבת' (סדרת הספרים הראשונה - פרסי ג'קסון והאולימפיים). אחר כך יוצא למסע חיפושים לעצירת גאיה אלת האדמה, בתור אחד מנוסעי הספינה 'ארגו 2' (סדרת הספרים השנייה - גיבורי האולימפוס).
גנב הברק
פרסי הוא ילד בעל דיסלקסיה והפרעת קשב שגר ברובע מנהטן שבניו יורק. נקודת האור היחידה בחייו היא אמו, סאלי ג'קסון. פרסי למד בפנימיית יאנסי, בית ספר פרטי לילדים בעייתיים. ושם הכיר את גרובר אנדרווד, שהפך לחברו הטוב ביותר. השיעור היחיד שפרסי אוהב הוא שיעור לטינית, שאותו מלמד מורה על כיסא גלגלים, שנקרא מר ברונר.
יום אחד, כיתתו יוצאת לטיול למוזיאון, ובטיול חייו משתנים כאשר אריניה בהסוואה של מורתו לחשבון (גברת דודס) נשלחת לתקוף אותו. במהלך הקרב המורה ללטינית של פרסי מוסר לו עט. פרסי תופס את העט. מתברר שהעט קסום, וכאשר פרסי תפס אותו הוא הפך לחרב מארד שמיימי (אנקלוסמוס), חומר שמביס מפלצות. פרסי מגלה שיש לו כישרון ללחימה בחרב, והוא מביס את המורה למתמטיקה (איריניה). פרסי לא מבין מה בדיוק קרה. הוא יוצא לחופשת הקיץ עם אמו, שם חולם על סוס ונשר (הסמלים של זאוס ופוסידון) נלחמים ביניהם.
את אשר נגנב תמצא ותשיבו במועד
החברות תכזיב, זוממת היא למעול
פרסי וארס נלחמים ופרסי מנצח, מחזיר להאדס את הקסדה דרך אריניה, ונותן לזאוס את הברק באולימפוס. סאלי מקבלת את ראש מדוזה ומאבנת את גייב.