cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמיטרי צ'רנישנקו
ביוגרפיה וקריירה
ב-13 בינואר 2015 מונה לנשיא חברת גזפרום-מדיה, חברת החזקות בתחום התקשורת, חברת-בת של תאגיד "גזפרום". ב-21 בינואר 2020 מונה לחבר בממשלה כסגן ראש ממשלת רוסיה בממשלתו של מישוסטין.
אייכספלד
רכבות
בין הייליגנשטאדט לליינפלדה עוברת הרכבת העל-אזורית החשובה האלה-האן. מינדן והרכבת גטינגן-ארפורט (גוטה-ליינפלדה). מסילת הברזל האלה-האן. מינדן-קאסל הפכה עד שנת 1994 לדו-ניתיבית וחשמלית במסגרת מיזם איחוד גרמניה. הרכבת ליינפלדה-וולפטן הוצאה משימוש באייכספלד התחתון החל מאמצע שנות ה-1990 ובאייכספלד העליון החל מ-2001. עד שנת 1931 פעלה מסילה צרה בין גטינגן לדודשטאדט - רכבת גארטה-טל. בצפון עוברת באייכספלד גם הרכבת הרצברג-בלייכרודה.
תעופה
שדה התעופה היחיד באזור הוא שדה התעופה אייכספלד. בשנת 2005 הוא צויד בנתיב באורך 750 מ', העשוי לשרת גם מטוסים פרטיים גדולים.
לקריאה נוספת
, S. 192, ISBN=978-3-936617-28-3 , S. 335 ISBN
קישורים חיצוניים
Matthäus Merian (Herausgeber und Illustrator) und Martin Zeiller (Textautor) Topographia Colonia et al Merian, Frankfurt am Main 1646, S. 15–16
בית שליט
בית שליט הוא בית מגורים בראשון לציון שנבנה ב-1883 על ידי אליעזר אלחנן ושרה שליט שהיו ממייסדי המושבה. משפחת שליט גרה בבית במשך כ-40 שנה. הבית נרכש על ידי עיריית ראשון לציון, שופץ ומהווה חלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון.
ההיסטוריה של הבית
אליעזר אלחנן ואשתו שרה שליט הגיעו ארצה ב-1882 מהעיר פולטבה שבאוקראינה יחד עם חמשת ילדיהם. ההחלטה לעלות ארצה התקבלה על ידי המשפחה בעקבות פרעות סופות בנגב שפגעו בעסקי המשפחה. בהגיעם ארצה התיישבו ביפו ושליט הצטרף לקבוצת חלוצים בשם "ועד חלוצי יסוד המעלה" ויחד עם קבוצה זו עלה להתיישב בראשון לציון.
משפחת שליט עסקה בחקלאות (כרמים, זיתים, שקדים ועוד). ההורים גידלו בבית זה את תשעת ילדיהם. ב-1915 חלה אבי המשפחה, נסע לברלין להירפא אך שם נפטר. משפחת שליט המשיכה להתגורר בבית עד שנות השלושים של המאה העשרים.
מבנה הבית
בית שליט כלל 3 חדרים בקומה אחת כשבחזיתו מרפסת קטנה ובעורפו מטבח. הבית נבנה מאבני כורכר, שנחצבו ממחצבה קרובה, וקירותיו החיצוניים טויחו. הגג כוסה ברעפי מרסיי. לבית נבנה מרתף שנחסם עם השנים. בשנים הראשונות היה הבית חסר רצפה ותקרה ובלתי מטויח ורהיטיו נבנו על ידי בני הבית אך עם השנים שופר מראהו ונקנו רהיטים נוחים יותר. עם נישואי הילדים הורחב הבית ונוסף לו אגף מגורים בצידו הדרום מזרחי.
בחצרו של הבית נבנתה אורווה מאבני כורכר חשופות בשטח של כ-80 מטר מרובע כשגם הגג של מבנה זה כוסה ברעפי מרסיי. בנוסף למקום לסוסים ובקר שימשה האורווה כמתבן.
לאחר מכירת הבית שימשו חדריו כחנויות שפנו לרחוב והאורווה שימשה כמחסן סחורות.
שיפוץ הבית והאורווה
ב-1985 רכשה עיריית ראשון לציון את המבנה ואת האורווה אולם רק באוקטובר 2000 הסתיימו השיפוצים ובית שליט המשופץ נחנך. חלק מהוצאות השיפוץ נתרמו על ידי אלי שליט, נכדו של אליעזר אלחנן. הבית המשוחזר מארח תערוכות קבע הכוללות רהיטים, כלי בית ופריטי לבוש האופייניים לתקופת ייסוד המושבה. אחד מחדרי הבית, הנקרא "אולם המייסדים", הוקדש ל-17 המייסדים ועל קירותיו נתלו דיוקנותיהם שהוכנו על ידי האמן פרנק מייזלר.
גם האורווה שופצה והוקמה בה תערוכת "כוח סוס" (על התפתחות התחבורה מראשית ההתיישבות עד ימינו). ליד האורווה הוצב שיחזור של דיליז'נס כדוגמת זה ששימש את המתיישבים לנסיעות ליפו.
הרוח ומולי מגי
הסדרה החלה את שידוריה בערוץ דיסני בארצות הברית ב-1 באוקטובר 2021. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ דיסני ישראל החל מ-19 בדצמבר 2021.
ב-31 באוגוסט 2021 הסדרה חודשה לעונה שנייה, אשר עלתה לשידור בארצות הברית ב-1 באפריל 2023 עם פרק באורך 22 דקות, בניגוד לפרק רגיל עם שני חלקים של 11 דקות. העונה השנייה תשודר בדיבוב עברי בערוץ דיסני ישראל החל מה-30 ביולי של אותה השנה.
תקציר העלילה
בת הנוער האופטימית מולי מגי חיה כדי להפוך את העולם למקום טוב יותר, לתקן את מה שהשתבש ולהפיץ שמחה. לעומת זאת, סקראץ', רוח רפאים מתנשאת, חי כדי להפוך את העולם למקום גרוע יותר, להרוס את מה שהלך כמו שצריך ולהפיץ אומללות. סקראץ' מטיל על מולי קללה, אך מוצא עצמו קשור אליה לנצח. למרות זאת, סקראץ' ומולי יוצרים חברות לא סבירה שמנחה כל אחד מהם לאורך העליות והמורדות של עולמם. בפרק סיום עונה אחת אנו רואים שאם בן אדם נכנס לעולם הרוחות הוא יהפוך בעצמו לרוח. מולי נכנסת לעולם הרוחות ומביסה את יושב הראש בעזרת שמחה.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק, והופק על ידי עדי וולוצקי. הדיבוב נעשה באולפני אלרום. זו הופעת הדיבוב הראשונה של הילה ויז'נסקי, המדבבת את מולי. בנוסף, בדיבוב העברי מדבבים גילן שחף, תמר עזרן, קובי ליקורמן ויונתן אלאל.גרימבלה
כף בנאים
כף בנאים היא כלי עבודה, המיועד לשימוש בעבודות בנייה שונות. מוכרת גם בשם "מסטרינה".
הכף עשויה מתכת וצורתה משולש עם קצוות מעוגלים או צורת מלבנית עם קצוות חדים. הידית עשויה לרוב מעץ.
שימושים:
כף הבנאים היא גם מוטיב נפוץ בהרלדיקה ומכאן מופיעה בסמלי יישובים.
פטרה ולובה
פטרה ולובה (בסלובקית: Petra Vlhová; נולדה ב-13 ביוני 1995) היא גולשת סקי אלפיני סלובקית,אלופה אולימפית בסלאלום מאולימפיאדת בייג'ינג (2022). אלופת עולם, בעלת ארבע מדליות כסף ומדליות ארד באליפויות העולם בסקי אלפיני.
ולובה, זכתה ב-19 ניצחונות במסגרת גביע העולם, בגביע העולמי בסלאלום בשנת 2020 ובגביע העולם ב-2021.
ביוגרפיה
ולובה נולדה בליטובוסקי מיקולאס, השוכנת בנהר ואה. באליפות העולם שנערכה באורה בפברואר 2019 היא זכתה בשלוש מדליות, אחת מכל צבע. מדליית זהב בסלאלום ענק לפני ויקטוריה רבנסברג מגרמניה ומיקיילה שיפרין מארצות הברית מדליית כסף במשולב אחרי ונדי הולדינר משווייץ ולפני ראגנהליד מונוונקל מנורווגיה ומדליית ארד בסלאום אחרי מיקיילה שיפרין מארצות הברית ואנה סוון לארסון משוודיה. באליפות העולם שנערכה בקורטינה ד'אמפצו בפברואר 2021 היא זכתה בשתי מדליות כסף במשולב אחרי שיפרין ולפני מישל גיסין משווייץ ובמדליית הכסף בסלאלום אחרי קתרינה לינסברגר מאוסטריה ולפני שיפרין.
Spiritual Genocide
Spiritual Genocide הוא האלבום ה-13 של להקת הת'ראש מטאל הגרמנית דסטרקשן. האלבום יצא לאור בנובמבר של שנת 2011.
מבצעים
דסטרקשן
בנג'מין מור
בנג'מין מור (באנגלית: Benjamin Moore. ידוע גם בשם בנג'מין מור ושות' או בנג'מין מור צבעים) היא חברה אמריקאית אשר מייצרת צבעים. החברה היא חלק מתאגיד הענק ברקשייר האת'וויי.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1883 על ידי האחים רוברט ובנג'מין מור בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית.
האחים היו יזמים אמיתיים שהחלו את דרכם עם 2,000$ ומוצר אחד בלבד. מאז תחילת דרכם האמינו האחים שהדרך הנכונה היא לעבוד רק עם חנויות בבעלות פרטית ולא עם חנויות הענק. מאז ועד היום החברה דבקה בדרך זו וכיום יש לה כ-6,000 חנויות ברחבי העולם בלמעלה מ-30 מדינות.
בשנת 2000 נמכרה החברה על ידי משפחות מור לברקשייר האת'וויי בבעלות איש העסקים היודע וורן באפט.
מוצרים
החברה מייצרת מגוון רחב של צבעים מצבעים לקירות, צבעים לעץ, צבעים לבטון, צבעים למתכת, צבעים לסימון כבישים, צבעים אפוקסים ועוד.
איכות הסביבה
החברה שמה לה למטרה להביא את בשורת איכות הסביבה וכיום מייצרת חלק רחב ממוצריה ללא VOC ואף מחזיקה בצבע שמאושר על ידי ארגון האלרגניים והאסתמטיים בארצות הברית (AAFA).
עליית מפלס הים
מאז תחילת המאה ה-20 מפלס הים נמצא במגמת עלייה מתמדת. בין השנים 1900 עד 2016 עלה גובה פני הים ב-16 עד 21 ס"מ. נתונים מדויקים יותר שנאספו ממדידות של מכ"ם לוויין מראים עלייה מואצת של 7.5 ס"מ בין השנים 1993 ל-2017 - אם מגמה זו תימשך יהיה מדובר בכ-30 ס"מ עד 2093. האצה זו נובעת בעיקר מההתחממות הגלובלית שנוצרות כהשפעה מפעילות האדם, אשר מביאה להמסה של הקרחונים. מדעני האקלים מצפים ששיעור עליית מפלס הים יואץ עוד יותר במהלך המאה ה-21.
עליית פני הים יכולה להשפיע במידה רבה על אוכלוסיות שחיות באזורי החוף ועל איים. שתי דוגמאות ידועות הן קיריבטי ופלורידה.
ההצפה של אזורים נרחבים לאורך החופים ברחבי העולם צפויה באופן וודאי אם תהיה עליה מתמשכת בטמפרטורה במשך תקופה שתימשך קרוב לאלף שנה. השפעות נוספות כתוצאה מעליית מפלס הים יהיו סיכון מוגבר לסופות צונאמי, אוכלוסיות גדולות יצטרכו להגר למיקומים בטוחים יותר, אובדן קרקעות חקלאיות, ופגיעה חמורה בערים הבנויות לאורך רצועות החופים.
מפלס הים בישראל
בדוח AR6 של ה-IPCC שפורסם באוגוסט 2021, עליית פני הים בישראל צפויה לנוע בין 20 ל-30 ס"מ בשנים 2041-2060 (בתלות בתרחיש), ובין 40 ל-70 ס"מ בשנים 2081-2100, מעל לקו הבסיס של ממוצע גובה פני הים 1995-2014.
בית הקברות הצבאי הקנדי בדייפ
בית הקברות הצבאי הקנדי בדייפ (באנגלית: Dieppe Canadian War Cemetery) שבצפון צרפת הוא מקום קבורתם של רבים מחיילי צבא קנדה, שנפלו בפשיטת בעלות הברית הכושלת על דייפ ב-19 באוגוסט 1942.
בית הקברות שוכן כחמישה קילומטרים מדרום לעיר דייפ שלחוף תעלת למאנש. האתר, ריבוע קרקע ששטחו כ-4.2 דונם, מוקף גדר שיחים נמוכה. בעברו המזרחי מצויים שני פתחי הכניסה אליו, שמשני צידיהם ניצבים עמודי אבן. ביניהם ובצמוד להם ניצבת אבן הזיכרון. צלב ההקרבה הוצב בפינתו הדרום-מזרחית של בית הקברות, ובפינה הנגדית הוקם מבנה אבן למחסה מגשם.
בניגוד לשכיח באתרים אלו הוצבו שמונה משלוש עשרה שורות הקברים שבו גב אל גב, כנראה על ידי הגרמנים, שקברו במקום את מרבית החללים.
בבית הקברות נקברו 948 מחיילי האימפריה הבריטית, מהם 187 אלמונים. 582 מהם היו קנדים, ומתוכם נפלו 533 ביום הפשיטה על דייפ. האחרים היו 173 בריטים, ארבעה ניו זילנדים, אוסטרלי והודי. מרביתם היו אנשי צוות אוויר שנהרגו בפעולות אוויריות באזור בתקופות שונות, או אנשי כוחות הקרקע שלחמו בקרבת דייפ לאחר הפלישה לצרפת ב-1944.
הילכו שניים יחדיו
"הילכו שניים יחדיו" הוא מחזה היסטורי מאת אברהם ב. יהושע, העוסק בפגישות שנערכו בשנת 1934 בלונדון, בין דוד בן-גוריון לזאב ז'בוטינסקי, ביוזמתו של פנחס רוטנברג. תוכן המחזה הוא פרי רוחו של המחבר, אך הוא מתבסס על עובדות היסטוריות אודות האישים המשתתפים בו.
המחזה יצא לאור כספר בשנת 2012, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובאותה שנה הועלה בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון אנסמבל הרצליה, בבימויו של עודד קוטלר.
רקע היסטורי
בראשית שנות ה-20 הפך בן-גוריון להיות מהמנהיגים הבולטים של היישוב. בשנת 1920 נמנה עם מקימי ההסתדרות הכללית, והיה המזכיר הכללי שלה במשך 15 שנה. ב-1930 התאחדו מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר והקימו את מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), שבן-גוריון נבחר למנהיגה, ויחד עם התנועות האחיות שלה בחוץ לארץ הפכה להיות המפלגה הגדולה ביותר בתנועה הציונית.
בשנת 1925 ייסד ז'בוטינסקי את התנועה הרוויזיוניסטית (הצה"ר) ועמד בראשה. בשנת 1929 אסרו שלטונות המנדט על כניסתו של ז'בוטינסקי לארץ ישראל, ומאז ועד למותו לא חזר אליה.
בשנת 1923 יסד פנחס רוטנברג את חברת החשמל לארץ ישראל. עם האישור לניצול מי הירדן והירמוך, הקים את תחנת הכוח ההידרו-חשמלית בנהריים וכן הקים תחנות כוח שסיפקו חשמל לתל אביב, יפו, חיפה וטבריה. רוטנברג ניסה למצוא דרך לדו-קיום בין היהודים לערבים וניסה להשכין שלום בין הסתדרות העובדים לבין התנועה הרוויזיוניסטית.
המחזה מתרחש בשנת 1934, כשנה לאחר רצח חיים ארלוזורוב, ממנהיגי היישוב וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, רצח שעורר סערה עזה בארץ ישראל והאשמות כבדות מצד ההסתדרות הכללית כנגד התנועה הרוויזיוניסטית. המתיחות בין תנועת הפועלים הציונית לתנועה הרוויזיוניסטית החלה לפני הרצח, כפי שמתארת ההיסטוריונית אניטה שפירא:
באוקטובר 1934 נפגשו בלונדון ז'בוטינסקי ובן-גוריון, ולאחר משא ומתן ממושך הגיעו להסכמי לונדון, שנועדו לכונן יחסים תקינים בין שני הזרמים הציוניים. ועידת הצה"ר העולמית אישרה את ההסכם, אך משאל חברי ההסתדרות הכללית דחה אותו.
בשנת 1935 פרשה התנועה הרוויזיוניסטית מההסתדרות הציונית, ואנשיה הקימו גוף נפרד, הסתדרות ציונית חדשה.
עלילת המחזה
הפגישה הראשונה, בנוכחות רוטנברג, התקיימה ב-10 באוקטובר 1934 בחדרו של רוטנברג בבית מלון בלונדון. טרם תחילתה השמיע ז'בוטינסקי לרוטנברג את חלקו הראשון של שירו "שמאל הירדן", להמחשת עמדתו בדבר שליטה יהודית בשני עבריו של נהר הירדן. בסיום פגישה זו חותמים בן-גוריון וז'בוטינסקי על הסכם שיאפשר דו-קיום בשלום בין התנועה הרוויזיוניסטית להסתדרות הכללית, וימנע את פרישתה של התנועה הרוויזיוניסטית מההסתדרות הציונית.
הפגישה השנייה נערכת כעבור שלושה שבועות בבית שבו התאכסן ז'בוטינסקי בלונדון, ואליה הגיע בן-גוריון לבדו. במהלכה הגיע גם רוטנברג לזמן קצר. בפגישה זו מספר בן-גוריון לז'בוטינסקי שההסכם ביניהם לא התממש, עקב התנגדות חבריו להנהגה.
חרף המתיחות הרבה ששררה בין ז'בוטינסקי ובן-גוריון, מתיחות שכמעט הביאה לסיום הפגישה הראשונה זמן קצר לאחר שהחלה, לאחר שפרץ ביניהם ויכוח עז סביב רצח ארלוזורוב, שרר ביניהם כבוד הדדי והכרה במטרה משותפת – הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. בן-גוריון התפעל מאיכות יצירתו ותרגומיו של ז'בוטינסקי, וזוכה לשמוע מפיו את תרגומו לפואמה של אדגר אלן פו, "העורב", ואת תרגומו לרוסית של הפואמה "בעיר ההריגה" מאת ח"נ ביאליק. עוד עולה לדיון ביניהם הרומן שז'בוטינסקי עסק בכתיבתו באותה עת, "חמשתם", ששמעו הגיע אל בן-גוריון מפי ברל כצנלסון.
דמות רביעית במחזה היא מרוסיה, צעירה רוסייה שאביה הכומר, ואחר כך אמה, נרצחו בידי הקומוניסטים, והיא משמשת מזכירתו של רוטנברג, שהיה ידיד של הוריה. אף שמרוסיה רוחשת כבוד רב לבן-גוריון ולז'בוטינסקי, היא משקפת את העמדה האנטישמית הרווחת, בדבר שליטתם של היהודים ברוסיה.
רמזים לעתיד שמאחורינו
במחזה כלל המחבר רמזים לאירועים, מוכרים לצופה בן זמננו, שהתקיימו לאחר זמן התרחשות המחזה:
כתיבת המחזה
בפתח דבר למחזה כתב יהושע שסדרת המפגשים בין בן-גוריון לז'בוטינסקי
הפקה
המחזה הועלה, החל ממאי 2012, בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון אנסמבל הרצליה, בבימויו של עודד קוטלר.
שחקנים:
פרסים
דבר המבקרים
פרופ' שלמה אבינרי הביע התלהבות מהמחזה:
ג'קי ויבר
ז'קלין רות' "ג'קי" ויבר (באנגלית: Jacqueline Ruth "Jacki" Weaver; נולדה ב-25 במאי 1947) היא שחקנית קולנוע אוסטרלית. התפרסמה בזכות הופעתיה בסרטים "ממלכת החיות" ו"אופטימיות היא שם המשחק", הופעות שהקנו לוויבר שתי מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנים 2010 ו-2012.
ביוגרפיה
וויבר נולדה בסידני לאב מקומי ולאם ממוצא אנגלי. החל משנות ה-60 וה-70 שיחקה במספר הצגות תיאטרון וסדרות טלוויזיה באוסטרליה.
בתחילת דרכה בקולנוע האוסטרלי זכתה ויבר בשני פרסי האקדמיה האוסטרלית, על תפקידיה בסרטים "חסידה" (1971) ו"קאדי" (1976). נחשפה לראשונה בסרטו השני של הבמאי האוסטרלי המצליח פיטר ויר "פיקניק בצל ההר" (1975).
ב-1996 שיחקה לצידם של טוני קולט ודייוויד ונהם בקומדיה המוזיקלית "קוסי", שהצליחה באוסטרליה.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה קומי-ביוגרפי "חי בסרט", שביים, הפיק ושיחק בו בתפקיד ראשי ג'יימס פרנקו.
היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
היינריך המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Heinrich der Milde, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; 1355 – 14 באוקטובר 1416), היה דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1388–1416, ואשר שלט במשך תקופה קצרה עם אחיו גם בנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
ביוגרפיה
היינריך נולד בשנת 1355, למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולקתרינה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ואגנס מסקסוניה.
בשנת 1373 מת אביו מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה של לינבורג, וכתוצאה ממנה השתלטו ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ואחיו אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג על שטחי הנסיכות. בשנת 1374 חתמו אחיו על הסכם שהם יירשו את הנחלות לאחר מותם של ונצל ואלברכט, אולם היינריך סירב לקבל את ההסכם. בשנת 1386 התחתנו אחיו פרידריך וברנהרד עם בנותיו של ונצל, ולאחר מותו של ונצל כתוצאה מהרעלה, ירשו שלושת האחים את הנחלות.
בשנת 1400 נרצח אחיו פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, והיינריך ובנהרד ירשו את נחלתו (נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל). בתגובה על הרצח יצאו היינריך וברנהרד למסע נקמה נגד הנסיך הבוחר ממיינץ ורוזן ולדק, אשר היו אחראים על תכנון הרצח וביצועו.
בשנת 1404 נחטף היינריך על ידי ברנהרד השישי, רוזן ליפה, ושוחרר רק לאחר תשלום כופר, אולם לאחר שחרורו נקם היינריך בברנהרד מליפה בסיוע רופרכט, מלך גרמניה. לאחר מותו של גיסו גרהרד השני, דוכס שלזוויג ניסתה מרגרטה הראשונה, מלכת דנמרק להשתלט על דוכסות שלזוויג, אולם היינריך בסיוע אצילי הולשטיין מנע זאת ממנה.
בשנת 1409 חילקו היינריך וברנהרד את הנחלות, והיינריך קיבל את נסיכות לינבורג, בעוד ברנהרד קיבל את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. ב-14 באוקטובר 1416 מת היינריך, ובניו היינריך השליח, דוכס בראונשווייג-לינבורג ווילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירשו את נחלותיו.
משפחתו
בשנת 1388 התחתן היינריך עם סופיה מפומרניה-וולגשט, בתם של ולדיסלאב השישי, דוכס פומרניה ואנה ממקלנבורג-שטארגארד, ממנה נולדו לו שני ילדים:
בשנת 1409 התחתן היינריך עם מרגרטה מהסן, בתם של הרמן השני, רוזן הסן ומרגרטה מהוהנצולרן-נירנברג, ממנה נולד לו בן אחד:
עומר פדי
עומר פדי (נולד ב-25 במרץ 2000) הוא מפיק מוזיקלי, פזמונאי וגיטריסט ישראלי.
ביוגרפיה
פדי נולד בשנת 2000 בתל אביב למתופף אשר פדי וגדל בתל אביב. הוא בוגר התיכון לאמנויות תלמה ילין. בגיל 16 עבר להתגורר בלוס אנג'לס עם אביו, שם למד בתיכון קלבאסאס והצטרף לאנסמבל ג'אז.
בשנת 2017, אחד מחבריו הכיר לפדי את הפזמונאי סאם הוק, והשניים כתבו יחד את השיר "Naked" של אלה מאי, מתוך אלבום הבכורה של מאי, Ella Mai. השיר הגיע למקום ה-17 במצעד שירי ה-R&B של הבילבורד וקיבל מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה, על מכירות של מיליון עותקים. בשנת 2018, השתתף בפסטיבל הג'אז "Rino Jazz Festival" וזכה בפרס "הפרפורמר המצטיין".
בשנת 2019, הכיר את הראפר האמריקאי 24kGoldn, דרך חבר משותף של השניים, ובאותה השנה יצא הסינגל "18" של הראפר האמריקאי איאן דיור אותו הפיקו יחד פדי וגולדן והשתתפו בכתיבתו. בנובמבר של אותה השנה, יצא אלבום הבכורה של דיור, מתוכו הפיק פדי ארבעה שירים. באותה השנה, הופיע פדי כגיטריסט בסיבוב ההופעות של 24kGoldn, שנועד לקדם את המיני-אלבום Dropped Out College, שבהפקתו השתתף פדי.
ביוני 2020, יצא השיר "Go" של הראפרים דה קיד לארוי וג'וס וורלד, שפדי השתתף בהפקתו. השיר הגיע למקום ה-52 במצעד הבילבורד הוט 100 וקיבל את תואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. ביולי של אותה השנה, יצא הסינגל "Mood" של 24kGoldn ואיאן דיור, אותו הפיק פדי. השיר זכה להצלחה רבה בפלטפורמת שיתוף הווידאו טיקטוק ואף הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. באותה השנה, השתתף פדי בהפקת אלבומו של הראפר משין גאן קלי, Tickets to My Downfall, שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
ב-26 במרץ 2021 יצא השיר "Montero (Call Me by Your Name)" של ליל נאז X, אותו הפיק יחד עם טייק א דייטריפ. השיר היה לשיר השני בהפקתו של פדי שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. באותו היום, יצא אלבום הבכורה של 24kGoldn, El Dorado, אותו הפיק. בשבוע זה, הוביל את מצעד המפיקים המוזיקליים של מגזין הבילבורד.
ביולי 2021 יצא לאור השיר "Stay" של דה קיד לארוי ביחד עם ג'סטין ביבר.
למור מוכתר
למור מוכתר (שם מדעי: Eulemur coronatus) הוא מין של פרימט מהסוג למור האנדמי לאי מדגסקר.
אורכו של הלמור המוכתר ארבעים עד חמישים סנטימטרים. הזכר בעל פרווה בצבע חום-אדמדם ואילו הנקבה בעלת פרווה בצבע אפור-לבן. לשני הזוויגים יש כתר בצבע חום-כתום וזה מקור שמו של הלמור. הלמור המוכתר חי ביערות טרופיים יבשים ויערות נשירים יבשים בצפון מדגסקר וניזון בעיקר מפרחים, פירות ועלים. תקופת ההיריון היא עד 125 ימים והצאצאים נולדים בין ספטמבר לאוקטובר. הצאצאים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים ותוחלת החיים של הלמורים המוכתרים היא כ-20 שנה בטבע. הטורפים העיקריים של הלמור המוכתר הם חנק קרקע מלגשי, עופות דורסים וטורפי מדגסקר כמו הפוסה. הלמור המוכתר מסווג על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי מדגסקר וציד. בשנת 2004 נותרו כ-1,000 עד 10,000 למורים מוכתרים בטבע.
אתר ניסויים רייגן
אתר ניסויים רייגן (אנגלית: Ronald Reagan Ballistic Missile Defense Test Site, Reagan Test Site), הוא אתר ניסוי ונמל החלל שממוקם באיי מרשל בשטח של כ-1,900,000 קמ"ר וכולל מתקנים פרוסים במספר אטולים.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה באזור הוקם בסיס של צי ארצות הברית. בשנת 1959 האתר הועבר לאחריות חיל האוויר של הארצות הברית שהחל בניסויים של מערכות נשק מתקדמות. השטח הושכר למשרד ההגנה של ארצות הברית עד לשנת 2066. האתר כולל מתקנים שונים בתחום מכ"ם, תחנות בקרה וכני שיגור. סיב אופטי יעודי מקשר את האתר עם מתקנים באי גואם. המתקן הראשי ממוקם באטול קוואג'לין.
עיקר הפעילות הוא שיגורי ניסוי של טילים בליסטיים ושיגורי טילי מזג אוויר לטיסה תת-מסלולית. בשנת 2000 בוצע המראה של מטוס לוקהיד L-1011 ממנו שוגר משגר מדגים פגאסוס עם לוויינים. בשנת 2005 החלו שיגורים של משגר פאלקון 1 של חברת ספייס X. לאחר מספר שיגורים שנכשלו בשנת 2009 בוצע שיגור מוצלח. בהמשך החברה עברה לשימוש באתרי שיגורי אחרים.
האתר קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1999.
בהתאם להארכה אמריקאית החל משנת 2035 קיימת סכנה להצפת השטח על ידי האוקיינוס.
הדיוויזיה ה-46 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-46
הדיוויזיה הוקמה ב-24 בנובמבר 1938 בקרלסבד, והועמדה תחת פיקוד פאול פון האזה. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-50 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בתחילה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה ה-11, ולחמה עמה בגזרה הדרומית. בדצמבר 1941 לחמה הדיוויזיה בקרב קרץ', ובעקבות נסיגתה מעמדותיה הודח מפקד הקורפוס ה-42 הנס פון שפונק והועמד לדין. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים בחצי האי קרים, ולאחר מכן המשיכה להילחם בקרבות באוקראינה כחלק מהארמייה ה-17 וארמיית הפאנצר הראשונה. בינואר 1945 הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-57, עמו לחמה בקרבות באוקראינה וברומניה כחלק מהארמיות השישית והשמינית לסירוגין, ובכלל זה במבצע יאשי-קישינב. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בהונגריה, ובכלל זה במצור על בודפשט.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-46
במרץ 1945 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-46, שלחמה בקרבות בהונגריה כחלק מהארמייה השמינית, ובמאי 1945 הועברה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, עמה לחמה בקרבות במוראביה עד סוף המלחמה.
קורפוס האס אס ה-18
קורפוס האס אס ה-18 (בגרמנית: XVIII. SS-Armeekorps) היה קורפוס של הוואפן אס אס שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם בדצמבר 1944, וכמפקדו מונה היינץ ריינפרט. הוא נכלל במסגרת הארמייה ה-19 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות אוברריין. הקורפוס הגן על הריין העליון כנגד התקדמות בעלות הברית, ובייחוד הארמייה הצרפתית הראשונה והארמייה האמריקנית השביעית. בפברואר 1945 פורקה קבוצת ארמיות אוברריין, והקורפוס נכלל במסגרת קבוצת ארמיות G. מפקד הארמייה ה-19 אריך ברנדנברגר נכנע לכוחות צבא ארצות הברית ב-21 באפריל 1945, אולם הקורפוס ה-18 סירב להיכנע והמשיך להילחם באזור גבול שווייץ עד שנכנע ב-8 במאי עם כניעת גרמניה.
ברי ואן ארלה
קריירת מועדונים
ואן ארלה נולד בעיר הלמונד שבמחוז צפון בראבנט, בדרומה של הולנד. שיחק במשך 13 שנים (1981–1994) בקבוצת פ.ס.וו איינדהובן בליגת העל ההולנדית, במהלכן זכתה הקבוצה 5 פעמים בתואר האליפות. ואן ארלה שובץ כמגן ימני, אך שימש תקופות ארוכות כקשר אחורי – כיוון שעמדת המגן הימני הייתה מאוישת על ידי השחקן הבלגי הוותיק אריק גרטס. במהלך התקופה הושאל למשך שנה אחת (עונת 1986/1987) למועדון הכדורגל אנטוורפן בבלגיה.
ואן ארלה שותף במשך כל 120 הדקות של משחק הגמר בגביע אירופה לאלופות 1988 מול קבוצת בנפיקה ליסבון מפורטוגל. המשחק הסתיים בתוצאה 0:0, ואיינדהובן ניצחה בקרב בעיטות עונשין. ואן ארלה הודה בראיון שנים לאחר מכן כי המשחק לא התעלה לרמה גבוהה, וטען כי אין חשיבות איך מנצחים - העיקר שמנצחים וזוכים בגביע.
החל משנת 1992 סבל ואן ארלה מסדרת פציעות, אך המשיך להופיע בצורה סדירה במשחקי הקבוצה עד לסיום עונת 1993/1994. לאחר יותר מ-300 הופעות ו-12 שערים שהבקיע במדי הקבוצה, עבר ואן ארלה לקבוצת הלמונד ספורט שבעיר הולדתו, בה שיחק עונה אחת עד לפרישתו הסופית.
קריירה בנבחרת
הופעתו הראשונה של ואן ארלה במדי הנבחרת הלאומית של הולנד הייתה ב-14 באוקטובר 1987. הוא שימש כשחקן בהרכב הפותח בכל משחקי הנבחרת בטורניר אליפות אירופה בכדורגל בשנת 1988 במערב גרמניה, בו זכתה הולנד בגביע, לאחר ניצחון 2:0 על נבחרת ברית המועצות.
בסך הכול, שותף ואן ארלה ב-35 משחקים של הנבחרת במשך 5 שנים (1987–1992), במהלכן השתתף גם במונדיאל 1990 וביורו 1992.
לאחר פרישתו
לאחר הפרישה ממשחק פעיל, חזר ואן ארלה למקצוע בו עסק לפני קריירת הכדורגל, ושימש כדוור בעיר הלדמונד. בשנת 2001 חזר ואן ארלה לעבוד בקבוצת פ.ס.וו. איינדהובן, בתפקיד מתאם הפעילות מול האוהדים. בשנת 2008 התמנה בנוסף גם לסקאוט של המועדון.
בשנת 2014 הועלה בעיר הולדתו הלדמונד המחזמר "ברי - המחזמר" ("Berry - de Musical"), על אודות חייו של ואן ארלה.
מבצע עולים הביתה
מבצע עולים הביתה הוא מבצע שיזמה ממשלת ישראל בשנת ה'תשפ"ב, 2022, להעלאת יהודי אוקראינה, רוסיה ובלארוס למדינת ישראל וקליטתם בה, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הרקע למבצע
ב־24 בפברואר הודיע ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, על הכרזת מלחמה כללית כנגד אוקראינה (מבצע צבאי מיוחד),במטרה לכבוש את אוקראינה כולה או חלקים משטחה. המלחמה כשעה לאחר הכרזת פוטין על "מבצע צבאי מיוחד" בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה. "מכת הפתיחה", שקדמה לפלישת כוחות הקרקע הרוסיים, כללה תקיפה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, של שורת יעדים צבאיים ברחבי אוקראינה, כולל בעיר הבירה קייב וכן בערים אודסה, חרקוב, לבוב, דניפרו וערים נוספות.
בעקבות הפלישה, מיליוני אוקראינים נמלטו מהמדינה. רובם מצאו מקלט במדינות השכנות ממערב לאוקראינה: פולין, הונגריה, מולדובה, רומניה וסלובקיה. רבים מהפליטים מצאו מקלט בבתיהם של קרובי משפחה המתגוררים בחו"ל. האיחוד האירופי ומדינות נוספות הודיעו שהם פותחים את גבולותיהם לאוקראינים. חברות רכבת במספר מדינות כמו פולין וגרמניה מאפשרות לפליטים אוקראינים לנסוע ברכבת ללא תשלום.
לישראל נמלטו אלפי פליטים, חלקם הגדול יהודים או זכאי אזרחות ישראלית מטעם חוק השבות. ממשלת ישראל נערכה לקליטה ואזרוח של אלפי פליטים אוקראינים בישראל במסגרת חוק השבות, וכן קליטת פליטים שאינם זכאים לאזרחות, במסגרת המאמץ העולמי לקליטה זמנית של פליטי המלחמה עד לסיומה.
בעקבות המלחמה הוטלו עיצומים על רוסיה ובלארוס שהובילו להידרדרות המצב הכלכלי. כמו כן, היה חשש לביטחון האישי וייאוש ממצבה של רוסיה תחת שלטון פוטין והיחס למבקרי המשטר. היו שחששו שייסגרו גבולות המדינה ולא יהיה ניתן לעזוב. אחרים חששו מגיוס לצבא הרוסי במטרה להשתתף בלחימה. כל אלו הביאו לעליית יהודים גם מארצות אלו לישראל.
המבצע
בז' באדר ב', 10 במרץ, הכריז ראש הממשלה נפתלי בנט על מבצע "עולים הביתה" להעלאת הפליטים מאוקראינה שזכאים לאזרחות ישראלית מכוח חוק השבות.
בי"ח אדר ב', 21 במרץ, במסגרת מבצע 'עולים הביתה', הודיעה הסוכנות היהודית שתפעיל את תוכנית 'עלייה אקספרס' לזירוז קצב העלייה ממאות לאלפים בשבוע. התוכנית כוללת הקמת מטה משותף לתיאום בין כלל ארגוני ההצלה והעלייה שיתבסס על תשתיות הסוכנות היהודית, הגדלת מספר המיטות במתקני המעבר באירופה לקליטת כ־10,000 עולים, והיערכות להקמת מתקנים נוספים ברומניה ואצטדיון לעולים בבולגריה. כמו כן התוכנית תכלול סיוע למאמצי משרד העלייה והקליטה בקליטת העולים שיגיעו, והפעלת תוכנית חירום לקליטת אלפי צעירים במסגרת מסע.
באותו היום, 21 במרץ, נחצה רף ה־6,000 עולים שנקלטו בישראל מכוח חוק השבות, ומספר הפליטים שהגיע לישראל הגיע לכמעט 15,000. בערב 21 במרץ, הנחה השר לשירותי דת מתן כהנא את ראשי מערך הגיור להיערך לקראת קליטתם של אלפי עולים מאוקראינה שרבים מהם מעוניינים בגיור. הסוכנות היהודית ושותפיה הפעילו כ־400 "הסעות חילוץ" מאוקראינה שהביאו אלפי יהודים למרכזי חירום שהוקמו במדינות השכנות – בפולין, ברומניה, במולדובה ובהונגריה. עד 3 באפריל הגיעו כ־70 "טיסות חילוץ" עם עולים מאוקראינה לישראל.
בסוף מרץ חצתה ישראל את רף עשרת־אלפים העולים החדשים שהגיעו ארצה מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה. רובם נמלטו מאוקראינה, כרבע מהם הגיעו מרוסיה ומבלארוס, לפי נתוני משרד העלייה והקליטה. עד אמצע אפריל, מאז שהחל מבצע "עולים הביתה", עלו כ־13,500 עולים, רובם המכריע מאוקראינה.
רוב העולים שהיו בגיל העבודה עסקו במקצועות השיווק, השירותים והמסחר בארץ המוצא.
ב־13 ביוני נחצה רף ה־25,000 עולים במסגרת המבצע, וב־6 ביולי נחצה רף ה־30,000 עולים. חיפה הייתה העיר המובילה בקליטה עם יותר מ־3,500 עולים שהגיעו אליה. גם נתניה ותל אביב קלטו יותר מ־3,000 עולים.
מפרוץ הלחימה באוקראינה בחודש פברואר עד לחודש אוקטובר עלו למעלה מ־40,000 עולים חדשים. עד דצמבר עלו ארצה כ־60 אלף עולים חדשים מאוקראינה, רוסיה ובלארוס. חלק מהעולים מרוסיה חזרו אליה.
בתום שנה לפרוץ המלחמה באוקראינה פרסם משרד העלייה והקליטה נתונים אודות העולים לישראל מאוקראינה. על פי הפרסום העולים מאוקראינה נקלטו ב-172 יישובים ברחבי הארץ. חיפה היא העיר שבה נקלט המספר הגבוה ביותר של עולים – 1,764 עולים. לאחריה נתניה – 1,066 עולים, בת ים – 878, נהריה – 802, אשקלון – 773, ראשון לציון – 739, אילת – 296 עולים.
ביישוב רבבה שבשומרון הוקמה שכונה עבור העולים מאוקראינה בעקבות המלחמה.
האיש שבא לקחת
האיש שבא לקחת הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1982, בבימויו של פרוספר פריינטה, בכיכובם של זאב רווח, יוסי וירז'נסקי, מירי זמיר, אסי דיין, מוני מושונוב ואריה מוסקונה. כמו כן, משולבים בסרט קטעים מתוך הקברט "הסטריפטיז האחרון".
הסרט היווה פארסה פוליטית על רקע מצבה הכלכלי של ישראל.
תקציר העלילה
רגע לפני שהבורסה בתל אביב עומדת להתמוטט, מתוכננת מזימה לגנוב כסף רב במזוודת יהלומים, על ידי איש עסקים באמצעות כך שהוא ירכוש את היהלומים, ויברח מחוץ לישראל.
גם אשתו זוממת לגנוב את המזוודה. עורך דינו ומאהבה של אשתו מתכננים לגנוב ממנו את הכסף. בנוסף, פושע מפריז מגיע לארץ במסווה של איש עסקים. הוא מציג עצמו כמי שמעוניין להשקיע מיליונים בבניית מוסדות בארץ, אלא שהבניינים אינם, הכספים עברו לבורסה והתנדפו, המיליונר בצרות, וגם הממשלה בצרות. לבסוף מוצא את עצמו איש העסקים המסתורי מתמודד לכנסת.
לקריאה נוספת
Ido Rosen. "Billion dollar madness: examining the paradox of financial satire through the 1980s economic crisis in Israeli comedy films". (2022) Journal of Israeli History
נתן בוזנה
נתן בוזנה (נולד ב-8 באפריל 1963) הוא קצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל המכהן כראש אגף סי"ף.
ביוגרפיה
בוזנה גדל בבית שמש. שירת בצה"ל בחיל ההנדסה הקרבית. ב-1984 התגייס למשטרת ישראל ושירת במערך החבלה. ב-1991 יצא לקורס קצינים, שימש סגן מפקד בית הספר לחבלה ולאחר מכן מונה לקצין חבלה באזור רצועת עזה. במהלך שירותו בתפקיד עוטר בעיטור השירות על נטרול מכוניות תופת. שימש קצין חבלה בפיקוד המרכז וקצין חבלה של מחוז ירושלים. ב-2006 מונה לקצין אגף המבצעים במרחב מוריה של מחוז ירושלים. ב-2008 מונה לראש מחלקת החבלה במשטרה. לאחר מכן יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
בספטמבר 2013 מונה למפקד מרחב איילון. ביוני 2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב נגב. ב-2019 מונה לסגן מפקד מחוז ש"י. במרץ 2022 הוחלט שימונה לראש אגף סיף בדרגת ניצב. ביוני 2023 הודיע על כוונתו לפרוש מהמשטרה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במדעי החברה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי. הוא אב לשלושה בנים ומתגורר בראשון לציון.
קלייטרכוס
קלייטרכוס (ביוונית: Κλείταρχος; המאה ה-3 לפנה"ס) היה היסטוריון יווני. הביוגרפיה שכתב על אלכסנדר הגדול שימשה אחד המקורות העיקריים לכותבים מאוחרים יותר.
קורות חיים
מעט מאוד ידוע על חייו, הוא היה בנו של ההיסטוריון המפורסם דינון, וחי באלכסנדריה שבמצרים, בתקופת שלטונו של תלמי הראשון או מעט אחריה. הוא כתב ספר היסטוריה על אלכסנדר הגדול, כשהוא מסתמך על חיבורו של קליסתנס שהתלווה אל אלכסנדר, ושל חיילים בצבאו. ספרו, אף שלא שרד עד ימינו השפיע רבות על כותבים מאוחרים יותר כגון טימגנס, קטעים מהספר אף שרדו אצל כותבים מאוחרים אף יותר, במיוחד אצל דיודורוס, וקורטיוס רופוס, וציטוטים השתמרו גם אצל סטראבון, ואתנאיוס.
פלוטרכוס מציין סיפור המובא בשמו של קלייטרכוס וסופרים נוספים, לפיו אלכסנדר ביקר בממלכת האמזונות. פלוטרכוס מוסיף שכאשר סיפרו לליסימכוס, שומר ראשו של אלכסנדר, את הסיפור, הוא חייך ושאל: "ואיפה אני הייתי אז? כמו כן אתנאיוס גם מוסר בשמו שהטאירה בשם תאיס הסיתה את אלכסנדר לשרוף את ארמונות מלכי פרס בפרספוליס. גם דיודורוס ופלוטרכוס מצטטים אותו בנושא זה, אם כי אריאנוס המצטט את תלמי טוען שהשריפה בוצעה לאחר דיון במועצת המלחמה של אלכסנדר.
חוקרים מודרניים שבחנו את הציטוטים המובאים בשם קלייטרכוס, הצליחו לקבוע את דיוקן ספרו. קלייטרכוס התמקד בספר בעיקר באנקדוטות פנטסטיות ורומנטיות, ולעיתים קרובות הקריב את הדיוק ההיסטורי לשם כך. קלייטרכוס ראה באלכסנדר אדם טוב מיסודו, שהלך והתקלקל והפך לאלכוהוליסט, רודן, ואכזרי, בעל מידות ותאוות מגונות.
תהילה עופר
תהילה עופר (נולדה ב-5 באפריל 1930) היא עיתונאית ועורכת. מחברת ספרי עיון ותיעוד, חברת פלמ"ח ופעילת ציבור.
ילדות ונעורים
תהילה עופר נולדה בבוקרשט, רומניה, בשם טיטה גרינברג לרבקה (בקה) לבית גרופר ויצחק (איזאק) גרינברג. כשהייתה כבת שלוש עברה המשפחה לעיר בקאו, שם מתה האם משחפת. כעבור שנה נשא אביה את ביאנקה (לימים ברכה זיו), אחותה הצעירה של האם וזו אימצה וגידלה אותה כבתה היחידה. המשפחה לא הייתה דתית, אך חגגה את חגי ישראל. עד 1940 למדה בבית ספר ממלכתי לבנות, אז גורשו יהודים מכל המוסדות השייכים למדינה. והיא עברה ללמוד בגימנסיה יהודית בעיר.
בתקופת השואה סבלה המשפחה ממחסור כיוון שהאב היה מובטל ונלקח לעבודת כפייה. בתום המלחמה המשיכה בלימודים בבית ספר תיכון ממלכתי לבנות. בגיל 10 הצטרפה לתנועת השומר הצעיר שפעלה אז במחתרת, כחניכה ומאוחר יותר כמדריכה. בשנת 1946, לאחר נדודים במספר מדינות אירופאיות עברה ליוגוסלביה ומשם הפליגה ארצה באוניית המעפילים כנסת ישראל, שאת קורותיה חקרה וכתבה לימים. כאשר הגיעה האונייה לשערי נמל חיפה גורשו העולים למחנה המעצר בקפריסין.
בדצמבר 1946, לאחר תקופה קצרה במחנה בקפריסין הגיעה לארץ-ישראל והייתה עצורה במחנה המעפילים עתלית. עם שחרורה התחנכה במסגרת עליית הנוער בקיבוץ מסילות, שם גם שונה שמה מטיטה לתהילה. היא למדה עברית, הכירה את הארץ ואת תולדותיה ברוח ערכי תנועת העבודה.
שירות בפלמ"ח
עם פרוץ מלחמת העצמאות התנדבה לפלמ"ח יחד עם חברי קבוצתה, שהיו בוגרי התנועה השומר הצעיר שהפכה להכשרות מגויסות. במלחמת העצמאות שירתה בפלוגה א' בגדוד הראשון של חטיבת יפתח בחזיתות הגליל, העמק, המרכז והנגב. בפלמ"ח שאפה לקבל תפקידים קרביים שהיו שמורים לגברים, אך למרות האימונים המשותפים לגברים ולנשים נשלחה לשמירות ולליווי שיירות בנשק. היא אמנם השתתפה בקורס הנהיגה הראשון בצה"ל, ולמרות שסיימה אותו בהצלחה, לא ניתן לה לנהוג ברכב צבאי. במקום זאת, בקו החזית והמשלטים לימדה עברית את חיילי גיוס חו"ל שהגיעו היישר מהאונייה לשדה הקרב והבנת פקודות הייתה עבורם צורך קיומי.
במסגרת שירותה בפלמ"ח נחשפה לאי שוויון בין המינים וניסתה להיאבק בו, בהשראת הנשים הסובייטיות שהכירה מצפייה בסרטים ומכניסת הצבא האדום לרומניה. בשני ספרי עיון שכתבה יחד עם בעלה, "הגדוד הראשון" ו"יפתח", במרכזם עמדו תיעוד וראיונות ממלחמת העצמאות ותולדות הגדוד וחטיבת יפתח, הקדישה פרקים נרחבים למקומן של חברות הפלמ"ח בארגון זה.
לאחר מלחמת העצמאות השתחררה מצה"ל עבדה בשדות של כפר סבא וכמדריכה בכפר הנוער בן שמן על מנת לסייע בקליטת הוריה שהגיעו לישראל ושהו במעברה בחדרה. ולאחר מכן התיישבו בכפר סבא. היא נישאה לזאב עופר, אותו הכירה בפלמ"ח ולזוג נולד בן. בשנת 1951 סיימה סמינר למורים ומדריכים של עליית הנוער בירושלים. שנים אחדות עבדה כמורה במוסדות לנוער עולה ובבתי ספר יסודיים, בין היתר עבדה כמורה במעברה בכפר סבא. בעבודתה זו נחשפה לתופעת ריבוי נשים במשפחות תלמידיה, יוצאי תימן. לימים, כעיתונאית, סייעה בכתיבתה לנשים יהודיות באיראן להיאבק בתופעת ריבוי הנשים וראיינה עולה מאיראן שניסתה לשכנע את הרבנות בארץ להתערב כדי למנוע את הישנות ריבוי הנשים. היא נחשפה לנושא בעקבות השתתפותה בכנס נשים בינלאומי בטהראן במאי 1966 כעיתונאית הארץ. בהמשך כתבה כמה כתבות על התערבות מועצת ארגוני נשים בישראל גם למען זכויות הירושה של יהודיות איראניות ועל ביקורה בארץ של יו"ר ארגון היהודיות באיראן לאותן מטרות, ודיווחה על פעילות בנושא.
בעיתונות
בשנת 1962 החלה לעבוד כמתרגמת מצרפתית במגזינים "עולם האשה" ו"קולנוע". כעבור זמן קצר החלה לעבוד כעיתונאית ועורכת מדורים בעיתונים יומיים שונים. הייתה חברת תא העיתונאיות והעורכות באגודת העיתונאים וכיהנה מספר שנים כיו"ר ארגון העיתונאיות הבינלאומי. שימשה חברת מערכת הירחון "עולם האשה" 1954, "הבוקר" 1965-1964 ו"הארץ" 1965-1967. בסוף שנות השישים נהגה לשלוח כתבות מצרפת לגלי צה"ל, למדור לאשה בקול ישראל ולכתבי עת של ההסתדרות. בשנים 1969–1992 הייתה עיתונאית ועורכת בכירה ב"מעריב".
בעבודתה העיתונאית עסקה בתחומים חברתיים, כלכליים ופוליטיים, צרכנות, חינוך ובריאות וחלק ניכר הוקדש לקידום מעמד האישה. בראיונות, בכתבות ובתחקירים הציגה מודלים של נשים בארץ ובעולם שפרצו את תקרת הזכוכית בתפקידים ראויים לחיקוי בתחומים שבהם נדרשה השתלבות, כגון מדע, טכנולוגיה, פוליטיקה, וייצוגן בממשל ובמוסדות מפלגה, צבא, שירות לאומי, וגיוס נשים דתיות בחינוך ובתעשייה. דיווחה על מצב הנשים בעולם, ראיינה נשים שמילאו תפקידי מפתח ציבוריים. במהלך חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ראיינה את ג'יהאן סאדאת, אשת נשיא מצרים אנואר סאדאת.
בכתבותיה עסקה בנושא מעמד האישה בידיעות, כתבות במוספים ובמאמרי דעה. עסקה בגיל הפרישה של נשים מעבודה ודיווחה על פעולות למען קורבנות אונס ותקיפה מינית. במאמרי דעה ביקרה התייחסות לנשים במרחב הציבורי, בין היתר על האיסור על נשים להתפלל ברחבת הכותל ב-1989:
ב-1985 יצאה נגד תשדיר ייעודי לנשים: "למה הרדיו מטרטר לי משהו נוסח: 'גבירתי הנהגת! עכשיו, בחורף, אינך יכולה לחזות שינויים במזג האוויר'? כאילו שהגברים כולם חזאים. מוסמכים למטאורולוגיה. על כן, רק לנו, הנהגות, מופנית הפנייה הנרגשת של הגורם האלמוני. המועצה לבטיחות? משרד התחבורה? איגוד המוסכים? סתם שוביניסטיים גבריים באמריקה קוראים להם חזירים שוביניסטיים. האם האדונים שהגו את תשדיר הפרסומת האידיוטי הזה בדקו קודם ומצאו שרק נשים אינן פונות למוסך לשם הכנת הרכב לחורף?"
במעריב ערכה את המדור "סגנון", מדורי צרכנות ובריאות את המוספים "גבר לעניין" והמקומון תל אביב וכתבה בירחון הנשים "את", שימשה כתבת ופרסמה מאמרי דעה. בין היתר כתבה על ראשית התופעה של חזרה בתשובה, המשברים במושבים, הדתה בשכונות ירושלים, קריירה שנייה של משוחררי צבא הקבע, תנאי העבודה של רופאים צעירים, אפליות בדיני אישות ועוד.
גם לאחר הפרישה לגמלאות המשיכה בכתיבה ובעריכה עיתונאית, ערכה את הירחון "גימלאון", סקרה בקול ישראל את הנעשה בצרכנות ובמעמד הגמלאים בעולם, כתבה על אתרי תיירות בארצות שונות בהן ביקרה מטעם הירחון "רואים עולם", ערכה את ביטאון ארגון חברי ה"הגנה" (1997-2002) ומאז 1999 עורכת כתב העת "עמותת דור הפלמ"ח". כתבה ערכים אנציקלופדיים לאתר הצנחנים על צנחני היישוב בתקופת מלחמת העולם השנייה, ביניהם הערכים על חנה סנש ורפאל (רפי) רייס. ערכה את כתב העת לחינוך מבוגרים (תהיל"ה) וביימה סרטים דוקומנטריים קצרים לטלוויזיה הקהילתית.
פעילות ציבורית
במלחמת יום הכיפורים יצאה לשליחות הסברה מטעם משרד החוץ בארצות הברית. שימשה כחברת הדירקטוריון של המועצה הישראלית לצרכנות ונבחרה כנציגת ציבור למועצה של שירותי בריאות כללית, משמשת בה יו"ר הוועדה למתנדבים.
ספריה
כתבה ספרי עיון ופרי מחקר, ביניהם ביוגרפיות. הבולטת שבהן הביוגרפיה של הצנחנית חביבה רייק שכתבה עם בעלה אל"ם זאב עופר. דרך ספריה הצליחה להאיר דמויות ומעשים שאינם בשורה הראשונה מבחינת מוּדעות הציבור אך אינם נופלים ואף עולים על המפורסמים. לדוגמה, חביבה רייק לעומת חנה סנש, אוניית המעפילים כנסת ישראל לעומת אקסודוס.
בספר הייתה התייחסות למשמעות השתתפותן של נשים בצניחה מעבר לקווי האויב: "כישלונו של כל פרט היה עלול להיהפך לכישלון הכלל. כישלון עשרה אחוזים של בנות עלול היה להכריע לגבי המשך שירות הבנות", צוטטה שוריקה ברוורמן בספר חביבה.
פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג
פרידריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Friedrich I, Herzog zu Braunschweig und Lüneburg; 1357 – 5 ביוני 1400), היה דוכס בראונשווייג-וולפנביטל בין השנים 1373–1400, ואשר היה מועמד למלך גרמניה.
ביוגרפיה
ברנהרד נולד בשנת 1357, למגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולקתרינה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ברנהרד השלישי, נסיך אנהלט-ברנבורג ואגנס מסקסוניה.
בשנת 1373 מת אביו מגנוס השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ופרידריך ירש את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל. אולם מכיוון שהיה קטין, שלט אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-גטינגן כעוצר עד לשנת 1381. בעקבות מות אביו פרצה מלחמת הירושה של לינבורג, וכתוצאה ממנה השתלטו ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג ואחיו אלברכט מסקסוניה-ויטנברג, דוכס לינבורג על שטחי נסיכות לינבורג. בשנת 1374 נחתם הסכם בין הצדדים, שפרידריך ואחיו יירשו את הנחלות לאחר מותם של ונצל ואלברכט, אולם אחיו היינריך סירב לקבל את ההסכם. בשנת 1386 התחתנו פרידריך ואחיו ברנהרד עם בנותיו של ונצל, ולאחר מותו של ונצל כתוצאה מהרעלה, ירשו שלושת האחים את הנחלות.
במאי 1400 השתתף פרידריך בוועידה של נסיכי האימפריה הרומית הקדושה בפרנקפורט נגד ונצל, מלך גרמניה, ויש היסטוריונים שטוענים שאף הוכתר במהלכה כאנטי-מלך. בדרכו לביתו נרצח פרידריך ב-5 ביוני על ידי היינריך השביעי, רוזן ולדק ואנשיו פרידריך פון הרטינגהאוזן וקונרד פון פלקנברג, ואחיו ירשו את נחלותיו.
משפחתו
בשנת 1386 התחתן פרידריך עם אנה מסקסוניה-ויטנברג, בתם של ונצל הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג וססיליה מקרארה, ממנה נולדו לו שתי בנות:
רג'ינלד אדוארד סטאבס
סר רג'ינלד אדוארד סטאבס (באנגלית: Sir Reginald Edward Stubbs; בסינית: 司徒拔; 13 באוקטובר 1876 - 7 בדצמבר 1947) היה מושל הונג קונג, מושל ג'מייקה ומושל ציילון.
קורות חיים
רג'ינל אדוארד סטאבס נולד בשנת 1876 והיה בנו של ההיסטוריון ויליאם סטאבס, בישוף צ'סטר ואוקספורד.
סטאבס התחנך במכללת רדלי ובמכללת קורפוס קריסטי באוניברסיטה אוקספורד וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1899.
לאחר תום לימודיו, בשנת 1900 הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי, וכיהן כפקיד זוטר בין השנים 1907–1910, וכפקיד בכיר בין 1910–1912 עד עבד בחצי האי המלאי ובהונג קונג. ב-24 בינואר 1913 מונה למזכיר מושבת ציילון, תפקיד בו כיהן עד ה-18 באוקטובר 1919.
בשנת 1919 מונה לתפקיד מושל הונג קונג, תפקיד בו כיהן עד שנת 1925. כהונתו לוותה בשביתות רבות אשר האטו את כלכלת הונג קונג. בשנת 1922 שבתו ימאי הונג קונג, כולם ממוצא סיני, ועצרו למעשה את כלכלת המושבה בתקופת השביתה. השובתים דרשו את ביטולם של הסכם ננקינג והסכם פקינג, ודרשו למעשה שוויון זכויות עם המתיישבים האירופאים. סטאבס ניסה לשבור את השביתה באמצעים כוחניים, אולם אלה הביאו לבריחה של האוכלוסייה הסינית מהמושבה, ולמעלה מ-100,000 פועלים סינים עזבו אותה, תוך פגיעה קשה בכלכלתה.
לאחר תום כהונתו בהונג קונג קיבל סטאבס דרגת קפטן-ג'נרל ומונה לתפקיד מושל ג'מייקה בשנת 1926, תפקיד בו כיהן עד שנת 1932 עת מונה לתפקיד מושל קפריסין הבריטית. סטאבס כיהן כמושל קפריסין עד שנת 1933.
סטאבס נפטר ב-7 בדצמבר 1947.
משפחתו
סטאבס נשא לאישה את מרג'ורי בשנת 1909. לזוג נולדו שני בנים ובת אחת.
תארים
בשנת 1926 סטאבס קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת הונג קונג.
מורשתו
על שמו של סטאבס קרויה דרך סטאבס באזור המיד לוולס באי הונג קונג.
ג'ורג' בוקס
'''ג'ורג' א. פ. בוקס (באנגלית: George Edward Pelham Box'''; 18 באוקטובר 1919 – 28 במרץ 2013) היה סטטיסטיקאי בריטי-אמריקני. עבודותיו של בוקס עסקו בתחומים רבים, ובהם בקרת איכות, ניתוח סדרות עיתיות ותכנון ניסויים. בוקס נחשב לאחד מגדולי הסטטיסטיקאים של המאה ה-20.
ביוגרפיה
בוקס נולד בעיירה גרייבסנד שבמחוז קנט באנגליה. הוא החל בלימודי כימיה באוניברסיטה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא לשירות לפני שסיים את לימודיו. במסגרת שירותו היה עליו לבצע ניסויים כדי לבדוק השפעות אפשריות של גז החרדל, וטיפולים אפשריים לפגיעות מגז זה. מכיוון שבצוות בו עבד לא היה סטטיסטיקאי, בוקס נעזר במספר ספרי סטטיסטיקה כדי ללמוד בעצמו את התחום של תכנון ניסויים, וכך החלה התעניינותו בסטטיסטיקה. כאשר המלחמה הסתיימה, בוקס החל ללמוד ביוניברסיטי קולג' בלונדון, שם קיבל תואר ראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה. לאחר מכן למד באוניברסיטת לונדון, וב-1953 קיבל תואר דוקטור לסטטיסטיקה. מדריך עבודת הדוקטורט שלו היה אגון פירסון.
בשנים 1948 עד 1956, במקביל ללימודיו בוקס עבד בחברת ICI, שהייתה בשעתה חברת הכימיה הגדולה ביותר בבריטניה. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם ניהל את קבוצת המחקר בסטטיסטיקה. ב-1960 עבר לאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם הקים את המחלקה לסטטיסטיקה של האוניברסיטה. הוא פרש לגמלאות בשנת 1992, בגיל 75.
בוקס נפטר בשנת 2013, בגיל 93.
עבודתו המדעית
בוקס פרסם מאות מאמרים מדעיים, וכתב שבעה ספרי לימוד בתחומים בהם עסק. ספרו המשפיע ביותר הוא ככל הנראה "Statistics for Experimenters" שנכתב בשיתוף פעולה עם ויליאם האנטר. בספר זה הופיעה האמירה המפורסמת המיוחסת לבוקס, לפיה כל המודלים שגויים, אם כי חלקם שימושיים.
לקראת סוף חייו כתב בוקס ספר אוטוביוגרפי המתאר את מהלך הקריירה המדעית שלו ואת חייו האישיים, החל מהרגע בו נדרש ללמוד סטטיסטיקה בכוחות עצמו כדי לתכנן ניסויים במעבדה לכימיה. כותרת הספר הולמת את ראשית דרכו המקצועית: "An accidental Statistician".
הכרה מקצועית ופרסים
בוקס נבחר לעמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה ב-1955, לחבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדע בשנת 1974, ולעמית בחברה המלכותית בשנת 1985.
ב-1968, בוקס זכה במדליה על שם וולטר שוהרט ב-המוענקת על ידי האיגוד האמריקני לבקרת איכות. ב-1972 זכה בפרס על שם סם וילקס. ב-1974 הוזמן לשאת את ההרצאה השנתית לזכרו של רונלד פישר. ב-1964 זכה במדליית הכסף על שם גאי המוענקת על ידי החברה המלכותית לסטטיסטיקה וב-1993 זכה גם במדליית הזהב. ב-2003 ייסד ההאיגוד האירופי לסטטיסטיקה בתעשייה ועסקים (ENBIS) פרס על שמו, והוא היה הזוכה הראשון בפרס.
בוקס היה נשיא האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1978, ונשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית בשנת 1979.
ליליאן קייסינדורף קייווי
ליליאן קייסינדורף קייווי (באנגלית: Lillian Kasindorf Kavey; 19 ביולי 1889, ניו יורק – 10 במאי 1986, פורט צ'סטר) הייתה בנקאית ופעילה חברתית אמריקאית ממוצא יהודי, שקידמה נושאים של יהדות קונסרבטיבית בארצות הברית. היא הייתה דמות משמעותית למהגרים שברחו ממזרח אירופה ועזרה לרבים מהם להגיע לארצות הברית.
קרירה עסקית
קייווי נישאה בשנת 1908 לאברהם ה. קוויץ, סוחר בגדים ומוכר נעליים. הם התגוררו בעיירה פורט צ'סטר במדינת ניו יורק. מספר שנים לאחר נישואיה, פתחה קייווי עסק הנותן שירותי משכון, ובנוסף מספק הלוואות למהגרים האירופאים שעבדו במפעלים באזור פורט צ'סטר. היא גילתה עם הזמן כי מהגרים רבים שומרים מזומנים מתחת למזרן, מתוך אי-אמון בבנקים וכדי להביא את הקרובים שלהם מאירופה. כתוצאה מכך החליטה להפוך את העסק שלה לחברת הלוואות ותיירות, שתקל על הציבור להביא את קרוביהם לארצות הברית. לקוחות השאירו אצלה כסף שצבר ריבית, וכשמספיק כסף נצבר, ארגנה קיווי את הכרטיסים וטיפלה בבירוקרטיה כדי לעלות את קרובי לקוחותיה לארצות הברית. העיסוק שלה בנושא יצר היכרות ומודעות אליה במסדרונות השלטון, דבר אשר עזר לה לפתח את העסק ולהצליח לתת שירות טוב ללקוחותיה.
קייווי הצליחה בעסק שהקימה גם בזכות היכולות השפתיות הגבוהות שלה. היא דיברה עם לקוחותיה שהיו מהגרים (חלקם חדשים וחלקם מספר שנים בארצות הברית), בשפות רוסית, פולנית, גרמנית וצ'כית. כדי לדבר עם לקוחותיה האיטלקיים, שהיו קבוצת הלקוחות הגדולה ביותר שלה, היא לקחה שיעורים פרטיים באיטלקית אצל כומר קתולי איטלקי.
בשנת 1913, היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה רישיון לבנקאות בניו יורק. בעלה שראה את הצלחת העסק של אשתו, מכר את העסק שניהל בשנת 1916, והקים יחד איתה בנק פרטי שנשא את שמם של שניהם. בשנת 1940 הצטרפו אליהם שני בניהם. הבנק פעל עד שנת 1955 ולבסוף התמזג עם מוסד פיננסי גדול אחר באזור.
פעילות חברתית
החל משנות ה-20 פעלה קייווי באתיופיה; ביחד עם הרב ישראל גולדשטיין עזרה למשפחות יהודיות לקנות ציוד חקלאי, ובהמשך עשתה שתדלנות כדי שיהודי אתיופיה יוכלו לעלות לישראל.
במהלך חופשותיה באזורי הים התיכון והים הבלטי, בשנת 1930, היא הצליחה לארגן 125 משפחות של אנשי עסקים יהודים ולסייע להם לעזוב את ארצם ולעבור לארצות הברית. משפחות אלו היו ממצרים, מרוקו, איטליה, פולין וסקנדינביה.
קייווי הקימה ומימנה את שני מרכזים לצעירים בפורט צ'סטר, ופעלה רבות למען נוער וצעירים באזור.
שלושת המוסקטרים (סרט, 1993)
עלילת הסרט
לאחר שהחליט ללכת בעקבות אביו שהיה מוסקטר בכיר בעבר, דארטניאן מגיע לפריז חסר כול. ברחובות העיר הוא פוגש במקרה את שלושת המוסקטרים הנודעים - אתוס, פורתוס וארמיס, ובתוך יום אחד מצליח לזכות בהזמנה לדו-קרב מכל אחד מהם.
לאחר שהוכיח את אומץ לבו, מאמצים השלושה את הצעיר, אשר אמנם לא מתקבל לחיל המוסקטרים היוקרתי בשל היעדר מכתב ההמלצה שנגנב ממנו, אך הופך לאיש חיל המשמר. בהמשך הסרט יוצר דארטניאן קשר רומנטי עם קונסטנס בונסייה, בת טיפוחיו של חדרן המלכה. קשר זה מוביל ליציאתם של הארבעה בשליחות המלכה על מנת לסכל את מזימתו של החשמן רישלייה לסכסך בינה ובין המלך, בעוד אנשי החשמן מנסים לעצור בעדם.
פסקול הסרט
בריאן אדמס, בשיתוף רוברט ג'ון לאנג ומייקל קאמן, כתב את שיר הנושא "All for Love" לפסקול הסרט, וביצע אותו יחד עם רוד סטיוארט וסטינג.
פסקול הסרט המקורי הולחן על ידי מייקל קאמן.
אברהם אהרן פרייס
הרב אברהם אהרן פרייס (ה'תרס"א – י"ט בניסן ה'תשנ"ד; 1 בדצמבר 1900 – 30 במרץ 1994) היה רב בטורונטו ואב בית הדין, ראש "ישיבת תורת חיים" המקומית וממנהיגי יהדות קנדה. מחבר ספרי "משנת אברהם". זוכה פרס פרס הרב קוק לספרות תורנית של עיריית תל אביב-יפו. היה חסיד גור. הוגדר על ידי הרב אשר וייס כאחד מגדולי הגאונים בצפון אמריקה, והאחרון נוהג להשתתף באזכרות לזכרו בקביעות. גם הרב יוסף אליהו הנקין העריכו מאוד, ושאל את פיו בהלכה, תוך שהוא מכנה אותו "כבוד הגאון שר התורה מרא"א פרייס שליט"א, הנודע בחיבוריו לתהילה".
ביוגרפיה
פרייס נולד בקלץ שבפולין בשנת 1900 ליוסף ובשא. משפחתו מיוחסת לרבי אליעזר אשכנזי מחבר "מעשה השם". למד אצל רב העיר הרב משה נחום ירושלמסקי. החל מגיל עשר, באופן נדיר, למד אצל האדמו"ר מסוכטשוב מחבר "האבני נזר". בשנת ה'תרע"ט נסמך להוראה בידי הרב אברהם יצחק סילמן מחיימלניק והרב יחזקאל ליבשיץ מקאליש. באותה שנה נישא. לאחר נישואיו התגורר בחמיילניק. מאוחר יותר הגיע לברלין, שם התקרב ולמד אצל הרב חיים הלר. במקביל למד ועסק בבנקאות. כן נפגש עם רבנים מרכזיים רבים שביקרו בעיר. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היגר לפריז, ובשנת ה'תרצ"ז (1937) קיבל ויזה והיגר לניו יורק שבארצות הברית.
לאחר עשרה ימים קיבל בקשה מ"חבורת הש"ס" בטורונטו, קנדה, לעבור לשם לייסד ישיבה לרבנים ולעמוד בראשה ובראש חבורת הש"ס, תמורת משכורת של 50 דולר בשבוע. מיד כשהגיע ייסד ישיבה להכשרת רבנים בשם "תורת חיים". בקנדה הוא היה בקשרים עם הרב יהודה לייב גרויברט ואף נחשב לתלמידו.
במהלך מלחמת העולם השנייה יהודים בעלי אזרחות גרמנית נעצרו באנגליה ונחשדו כמרגלים והוגלו למחנה עבודה בקוויבק. הרב פרייס פעל אצל הרשויות הקנדיים לשחרורם. הוא הביא חלק מהניצולים ללמוד בישיבתו. כעבור עשור, בשנת ה'תש"ח (1948), למדו בישיבה כ-300 תלמידים. בשנת ה'תש"א, לראשונה בקנדה, סמך לרבנות שלושה תלמידים באירוע שקיבל הד ציבורי רחב.
הוא פרסם כמה ספרים למדניים-הלכתיים והיה נחשב סמכות תורנית בכירה. כמה מתלמידיו בישיבה גדלו להיות מחשובי הרבנים בצפון אמריקה, ובהם הרב גדליה פלדר (שהחליף את הרב פרייס כרבה של טורונטו). כראש ישיבה, הרב פרייס תמך ועודד את תלמידיו לרכוש השכלה כללית באקדמיה לצד לימודיהם בישיבה. הרב פרייס החזיק בספרייה תורנית מרשימה שכללה גם את המהדורה הראשונה של שו"ת בנימין זאב (בשנת 1539), ועוד כ-2,200 ספרים. חצי מהספרים נשארו בצרפת ונשרפו בידי הנאצים.