cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההשבעה הראשונה של בוריס ילצין לנשיאות רוסיה
רקע
כתוצאה ממשאל עם ארצי על כינון משרת נשיא רוסיה, נערכו הבחירות לנשיאות. בוריס ילצין ניצח בבחירות וזכה ליותר מ-58% מהקולות. הוא נכנס לתפקיד חודש לאחר הבחירות.
אירועי ההשבעה
בשנת 1991 נשיא רוסיה, כמו בארצות הברית, נבחר יחד עם סגן הנשיא. עם זאת, בניגוד למסורת האמריקאית, סגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי לא הושבע, אלא נכח בטקס כאורח.
הטקס
בוריס ילצין הוזמן לדוכן השבועה. ילצין נשבע את שבועת הנשיא תוך הצמדת יד ימין על ליבו, במקביל, עותקים של החוקה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הרוסית וברית המועצות, כמו גם הצהרת ריבונות המדינה של רוסיה הונחו מולו. לאחר שנשבעו, התזמורת הנשיאותית התחילה לנגן את ההמנון הרוסי.
לאחר השלמת ההמנון הלאומי ניגש בוריס ילצין לשולחן שמאחוריו ישב רוסלן חסבולטוב. בישיבה לשולחן ילצין וחסבולאטוב הקשיבו לנאומו של פטריארך מוסקבה ורוסיה כולה אלכסיי השני. לאחר נאום הפטריארך, נשא בוריס ילצין את נאומו הראשון כנשיא רוסיה ואז נשא נאום ברכה, נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
השבועה
בניגוד לטקסי ההשבעה שלאחר מכן, בוריס ילצין הקריא שבועה נוספת.
פרדריק פורטר וינטון
פרדריק פורטר וינטון (באנגלית: Frederic Porter Vinton; 29 בינואר 1846 – 19 במאי 1911) היה צייר פורטרטים אמריקאי.
ביוגרפיה
הוא נולד בבנגור, מיין. וגדל בשיקגו ועבר מאוחר יותר לבוסטון בשנת 1861 במשך עשרים שנה עבד כמנהל חשבונות, ובמהלכן הוא למד אמנות אצל ויליאם רימר במכון לואל. זמן קצר לאחר שלמד במכון הוא כתב ביקורת אמנותית עבור עיתון בבוסטון.
הוא פתח סטודיו לדיוקנאות בבוסטון בשנת 1878. לאחר שהסטודיו שלו הפך לריווחי, הוא נסע לאירופה למשך שמונה עשרה חודשים, בהן ביקר בהולנד, צרפת וגרמניה. אחרי חזרתו הוא התחתן עם אנני פירס ב־27 ביוני 1883. כמה ציוריו המפורסמים ביותר הם דיוקנאות של אשתו הצעירה.
התערוכה הראשונה שלו הייתה בשנת 1880, שהציגה דיוקן עצמי. הוא תרם יצירה לתערוכה בכל שנה עד שנת 1883, בה התסיסה הפוליטית באקדמיה לאומנויות, אליה השתייכה התערוכה, אילצה אותו להתפטר לשנה. בשנת 1884 הגיש את הציור "רחוב בטולדו", הראשון מנופיו שהוגשו לתערוכות, כי כל מה שהציג לפני כן היה דיוקן מסוג כלשהו. בשנת 1891 הוא נבחר כחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק.
ציורים
פרדריק התמחה בפורטרטים, אם כי צייר כמה נופים, כמו "רחוב בטולדו" ו"נוף נהר באביב ". ציוריו תוארו כאימפרסיוניסטים. עבודתו הושפעה מאוד גם ממסעותיו באירופה, והכשרותו אצל אמנים חשובים רבים באותה תקופה. גישתו הייתה קשורה לאסכולת בוסטון לציור.
המסעות האירופיים
פרדריק בילה חלק ניכר מזמנו בנסיעות ליבשת אירופה, אלה השפיעו על עבודתו והבדיל אותה מהיצירה האמריקאית באותה התקופה. בשנת 1875 הוא נסע לפריס ולמד אצל ליאון בונאט במשך עונה. בשנת 1876 הוא בילה שנה במינכן בה העביר את זמנו בלימוד תורתם של פרנק דובנק ובאקדמיה המלכותית במינכן. מאוחר יותר הוא חזר לפריז למשך שנתיים, כשהוא מביא את הסתייגותו משיטת האימפרסיוניזם הגרמנית, שכללה אמנים כמו מקס ליברמן. כשהיה בצרפת, הצטרף לאקדמיה ז'וליאן ולמד אצל ז'אן-פול לורן. בשנת 1882 נסע לספרד עם רוברט בלום ויליאם מריט צ'ייס. שלושת האמנים בילו זמן במדריד ובטולדו, ופרדריק למד לצייר דיוקנאות על ידי חקר עבודתו של ולסקז.
מוות
וינטון נפטר בביתו בבוסטון ב־20 במאי 1911.
בנק אזאד הינד
בנק אזאד הינד הוקם ב-5 באפריל 1944, בעיר יאנגון, שאירחה באופן זמני את משרדי הממשל של אזאד הינד.
היסטוריה
ב-21 באוקטובר 1943 הקים סובהאז צ'נדרה בוסה את הודו החופשית והחליט להכריז מלחמה נגד הראג' הבריטי ב-23 באוקטובר 1943.
הבנק בנק אזאד הינד הוקם ב-5 באפריל 1944, בעיר יאנגון, ששימשה באופן זמני כמשכן משרדי הממשל של אזאד הינד.
בוסה הקים את בנק אזאד הינד לניהול כספים שהוא קיבל מתרומות מהקהילה ההודית מכל רחבי העולם למען שחרור הודו משלטונות הראג' הבריטי. הבנק החזיק את סניפיו ברחבי מדינות שהיו תחת כיבוש יפני. שטרות הבנק הונפקו בצורה של שטר חוב והשטר היה בדרך כלל חד-צידי. הכסף שאספה ממשלת אזד הינד נשמר בבנק. בתחילה היה לבנק הון רשום של 5 מיליון רופי הודי והון מניות נפרע של 2.5 מיליון רופי הודי.
ליקווידציה (סדרת טלוויזיה)
ליקווידיציה (מילולית: "חיסול", ברוסית: «Ликвида́ция») היא סדרת טלוויזיה רוסית פופולרית ביותר משנת 2007, הקרובה ברוחה לסרט מקום המפגש אינו ניתן לשינוי עם שינוי אתי בולט. ב"מקום המפגש" היה ראש מחלק החקירות הפליליות של גלב ז'גלוב (בגילומו של ולדימיר ויסוצקי) פעל בשיטת "הגנב צריך ללכת לכלא, לא משנה איך אני שם אותו שם" (ומשתמש בראיות נטועות כדי לעשות זאת). ב"ליקווידיציה" ראש המחלק לחקירות פליליות של דוד גוצמן (בגילומו של ולדימיר משקוב) פועל לפי המוטו "הגנב חייב ללכת לכלא, אבל כדין". כוכבי הסרט כוללים שחקנים רוסים מפורסמים כמו ולדימיר משקוב וקונסטנטין לברוננקו ("השיבה", "הגירוש"). סרגיי מקובצקי נאלץ להחליף את אנדריי קרסקו, שמת מהתקף לב במהלך הצילומים.
הסדרה שודרה ברשת רוסיה-1 כשהערוץ נקרא RTR. על הפצת הסדרה בפלטפורמות השונות הייתה אחראית סנטרל פרטנרשיפ, בראשות רובן דישדישיאן, שלאחר עזיבתו הקים את חברת ההפקות Mars Media המחזיקה כיום בבעלות על זכויות הסדרה וניסתה להשיק ללא הצלחה הפקת עונת שנייה בשנת 2015.
בדצמבר 2019, קוראי פורטל הקולנוע kino-teatr.ru הכתירו את הסדרה בתור הסדרה הרוסית הטובה ביותר ב. היא זכתה בשלל פרסים והגיעה למעמד של סדרת קאלט והייתה אחת הפופולריות בטלוויזיה הרוסית.
תקציר עלילה
השנה היא 1946. מלחמת העולם השנייה נגמרה, אבל זה לא אומר שאין עם מי להילחם. העיר אודסה שלאחר המלחמה נשלטת על ידי אסירים שנמלטו מהכלא ומשתפי פעולה נאצים לשעבר. כשהוא נופל תחת עינו של השליט, מרשל ז'וקוב נשלח לאודסה על ידי סטלין כדי להתמודד עם המצב. יחד עם ראש המחלק המקומי לחקירות פליליות, דוד גוצמן, מתחיל ז'וקוב במבצע מיוחד בניקוי אודסה שלאחר המלחמה מפשע.
פרק 1
המרשל ז'וקוב, שאך זה מונה לראש המחוז הצבאי באודסה, מגיע לעיר, ומנהיגי אודסה מתחילים מיד לחוש את אחיזת הברזל של מרשל הניצחון. בלילה שלפני הגעתו מצליחה היחידה לחקירות פליליות לעצור את חברי הכנופיה של סם "גוסיי". את המבצע ניהל סנ"צ דוד גוצמן, ראש היחידה לחקירות פליליות בקרב נגד השודדים. כל משפחתו של גוצמן וחבריו הקרובים נספו במהלך המלחמה. נותרו רק שני חברי ילדותו - טייס המום-קרב בשם מארק, ויפים פטרוב, הכייס לשעבר שהפך לעוזרו. יפים היה זה ששידל את גוסיי כדי להראות את המקום בו הסתירה הכנופיה את סחורתם הגנובה. בסמוך למקום הזה, בין ההריסות, יפים מוצא בעזרת ילד הרחוב מישקה "קרוסיאן" פיקדון של אלף סטים של מדים צבאיים. גוצמן מעביר את הבשורה לפיקוד הצבאי, אך התובע ניימוב מסרב לחקור וקובע כי הוא עסוק. ובלילה, הפיקדון שמוגן כעת רואה את הגעתה של משאית לא ידועה...
פרק 2
בלילה, הפיקדון שמוגן כעת רואה את הגעתה של משאית עם סרן לא ידוע. השומרים נורים, והסחורה הצבאית נגנבה. רדיפת המשאית הלא מוכרת לא מניבה פירות. השודדים הציתו את המשאית ודחפו אותה מצוק. שודד אחד בשם אווה רדזקיס נהרג; השאר בורחים. מתגלה כי יפים החביא בביתו כמה סטים של מדים לפני הפשיטה על ידי השודדים. באמצעות קשריו בעולם התחתון של אודסה, יכול יפים דרך התוויות שעל המדים לגלות את המחסן ממנו נגנבו. הוא אפילו משיג שטר סחורה מזויף שהשודדים נהגו להעביר את הסחורה איתו, ומביא אותו לרודיה, זייפן מחונן. רודיה אומר ליפים שזה לא נעשה על ידו והוא לא יכול לעזור לו.
פרק 3
המקרה של הסחורה הצבאית הגנובה מקבל מהפך טרגי של אירועים - יפים נרצח. יפים היה חברו הקרוב של דוד גוצמן וסייע באופן פעיל לחקירה. אין כמעט כיווני חקירה בשום מקרה, ולכן גוצמן מבקש פגישה של מנהיגי הכנופיה של אודסה דרך הדוד ישטה, בוס בעולם התחתון שבמקרה גר בביתו. הוא מבקש מהם למצוא את האיש עם מדי החובל ועם צלקת ברַקָה השמאלית שלו, שהופיע מספר פעמים בחקירה. הכבוד לגוצמן בעיר הוא כזה שהגנבים מסכימים לעזור. הם גילו שאדם זה הוא "צ'קן", שודד שהופיע באודסה לפני המלחמה. עוד מתגלה כי "אקדמאי" מסוים עומד מאחורי הרציחות והשוד. רק מבריח, שכונה בשם "יווני מאפיר", יודע פרטים על ה"אקדמאי". עם זאת, הם נאלצים לדחות את מעצרו של "יווני מאפיר", מאחר שיחידתו של גוצמן מצווה במפתיע לשמור על המרשל ז'וקוב, שנמצא מחוץ בעיר. בקהל המקיף את ז'וקוב, גוצמן שוב נתקל במישקה קרוסיאן, הבוחר בשעונו של ז'וקוב למראה פשוט של כולם מבלי שאיש מלבד גוצמן שם לב.
פרק 4
המקרה של המדים הגנובים ממשיך לגדול, אך נראה כי כל קווי החקירה מנותקים - הסחורה נשרפה במשאית, יפים נמצא נרצח, "יווני מאפיר" נעצר לבסוף, אך נורה למוות במהלך הובלתו לתחנה. התגלית האמיתית היחידה הייתה שהמבצעים הובלו על ידי "צ'קן", וכי המוח שמאחוריהם היה איזה "אקדמאי" סודי. בלילה מנסים חברי הכנופיה של "צ'קן" לקחת נשק ממחסן צבאי, אך נתפסים במחסום צבאי שהוצב על ידי מנהל הרובע הצבאי בעיר, וורוביוב. השודדים נמלטים על גבי כבאית ובתוך שעתיים נמצאת גופת מנהל הרובע, וורוביוב, שנרצח. לדברי הרופא ארסנין, הרוצחים רצו לחקות התאבדות. בשל הקושי בתיק, המחלק של גוצמן מתחזק עם בואו של חבר נוסף - עוזר התובע, רס"ן ויטאלי קרצ'טוב. במקביל, היחידה לסיכול ריגול וחתרנות מגלה ש"צ'קן" התחנך בבית ספר למודיעין בגרמניה, שם פגש סוכן סודי בכינוי "אקדמאי", אך איש שלא נחקר לא ראה את האקדמאי פנים אל פנים. במהלך ניסיון לעצור את "צ'קן", נהרגים שני קציני הריגול הנגדי ו"צ'קן" נמלט. חברתו של צ'קן, אידה, משכנעת אותו לברוח עם הנפחים הטורקיים לתורקיה, אך זה לא מסתדר עם תוכניותיו של "האקדמאי"...
פרק 5
כאשר "צ'קן" מנסה לעזוב את אודסה, עוזרו, טוליה "ז'יבצ'יק", מודיע למנהיג לכאורה "שטחל" על זה ואידה נכלאת בשבי בזמן ש"צ'קן" מקבל משימה חדשה - מכירת אקדחי TT. כתוצאה מהנשק החדש, אודסה שוב טובעת בגל רציחות ושוד. תוך מספר ימים, גוצמן מגלה דרך אלכס החריף המכונה "לא יודע דבר" כי כלי הנשק עוברים דרך "צ'קן". הוא מדווח לגוצמן על המיקום והשעה של מסירת הנשק הבאה. מתוכנן מארב, אך "צ'קן" לא מגיע לפגישה. ניכר כי מודיע עובד בשורות המחלק לחקירות פליליות. רפ"ק דוביק, מוצא סיכוי להציב חפרפרת בכנופיה - השודד שנעצר סם "גוסיי". עם זאת, גוצמן עצמו נעצר על ידי סוכני המשרד לביטחון פנים, לאחר ויכוח סוער עם המרשל ז'וקוב במהלך ועידה, ונשלח על ידי המרשל. תוך שעה, מפוברק תיק נגד גוצמן והוא מאושם במזימה וחתירה אנטי-סובייטית.
פרק 6
המרשל ז'וקוב לא שוכח את היחידה ומורה לבסוף על סגירת התיק ה"אנטי-סובייטי" ושחרורו של גוצמן. נראה כי כל דבר רע שקרה הוא נחלת העבר. גוצמן מאמץ את הילד חסר הבית והכייס מישקה "קרוסיאן" שהוא כיום תלמיד בפנימייה לילדים מחוננים. הזמר האהוב לאוניד אוטיוסוב מגיע להופעה יחידה באודסה. העיר כולה מגיעה להופעה, וכאות כבוד, העולם התחתון כולו מכריז על יום "חופש" לכל הפושעים ואף תופס ומכה את מי שמחליט לכייס במהלך הקונצרט. מסתבר שהגעתו הבלתי צפויה של אוטיוסוב היא חלק מתוכניתו של המרשל ז'וקוב. ההופעה נקטעת במפתיע, ומנהיגי כנופיות אודסה נעצרים. יחידת המודיעין הצבאית של המשרד לביטחון פנים עומדת מאחורי המבצע, אולם גם הכנופיה של "צ'קן" התכוננה. "האקדמאי", שיודע על המבצע של ז'וקוב, מחליט לעשות שימוש בטעות של המרשל. כאשר מתחילות מהומות באודסה, "צ'קן" שולח את חבורתו, יחד עם הפורעים, לבזוז את מחסני הנשק הצבאיים...
פרק 7
המחסור של ז'וקוב מוביל לתוצאות בלתי צפויות - מעצרם של מנהיגי הכנופיה של אודסה מוביל למהומות המוניות. שודדי נשק נשדדים, וגל חדש של שודדים יורד על אודסה. באמצעות סם "גוסיי" מגלה המחלק לחקירות פליליות היכן מסתתר "צ'קן", אך הזייפן רודיה קוטע את המעצר. "צ'קן" בורח שוב, ורודיה נלקח לתחנה. במהלך החקירה עוברת קריאה, ככל הנראה מאת רס"ן דוב'יק שנשאר במקום המעצר, מבקש כי גוצמן יגיע מיידית. רודיה נכלא בתא ברזל, לבקשת גוצמן. כאשר גוצמן וקרצ'טוב חוזרים, רודיה נמצא חנוק עם חוט השרשרת. דוד גוצמן מגלה את הרוצח שלו, חייל המשמר לוז'וב. מובן מאליו שלוז'וב לא פעל לבדו, ושהשותף נמצא בקרבתו. במהלך ניסיון בריחה, לוז'וב נורה למוות על ידי עוזרו של גוצמן, קפטן יקימנקו.
פרק 8
לאחר מספר ימים מטרידים, מרשל ז'וקוב מבין שצריך לנקוט בצעדים קיצוניים. גוצמן ממליץ לשחרר מייד את הגנבים של אודסה. הוא נתמך על ידי ראש יחידת המודיעין הקולונל אלוף צ'וסוב, אם כי בפגישה פרטית עם ז'וקוב מודה צ'וסוב בכוונתו להתמודד עם עולם הפשע של אודסה באופן אישי. הגנבים משוחררים בתנאים קפדניים המוכתבים על ידי גוצמן - כלומר, לסלק את הכנופיות שלהם ולהחזיר את הנשק הגנוב. הגנבים מסכימים, ואודסה נעשית שקטה באופן זמני. לפי עצתו של קרצ'טוב, גוצמן מזמין את נורה, בן זוגה לשעבר של יפים, לתיאטרון, אך נורה לא מגיעה. משהו דחף אותה מגוצמן; משהו מנע ממנה להגיע אליו. בינתיים נראה כי השודדים הם צעד אחד לפני החקירה. גוצמן מזמן בדחיפות את חבריו לעבודה, מנסה לשחזר בפירוט את השתלשלות האירועים ביום בו נהרג רודיה, ואת מקומו של כל אחד מאותו שרשרת. כעת נודע כי ללא ספק, "האקדמאי" (או אחד מעובדיו) עובד בין כותלי מחלק החקירות הפליליות.
פרק 10
שודדים מציבים מארבים ונורים כל הזמן באודסה, כתוצאה ממבצע "מסכות". מהר מאוד מתברר לגוצמן כי הפעולה תוכננה על ידי יחידת הריגול הנגדי - קציני המודיעין לא החמיצו אפילו פעם אחת, והם שותקים כשנחקרים. סרן רוסנצ'נקו מזהה את "צ'קן" ברכבת החשמלית. מתרחש קרב יריות שמסתיים במעצרו של רוסנצ'נקו, "פישייד", שודד נוסף, שנורה למוות ובריחתו של "צ'קן". תוך כדי חקירת הירי של "פישייד", רס"ן דוב'יק מאתר דירה בה מסתתרת אידה. אידה מסרבת לבגוד ב"צ'קן", אך מסכימה להראות ליחידה היכן מוסתר הנשק הגנוב. יום לפני כן הביא דוב'יק את גוצמן לפסיכיאטר זקן ותיק. העיוור התמחה בפסיכואנליזה, שבמהלך הכיבוש הנאצי עבד עם הגרמנים בבית ספר למודיעין. הוא ידע כמה דברים על "האקדמאי", אך התיאור שלו היה מעורפל ולא ברור, והתאים כמעט לכל אחד מחברי היחידה - דוב'יק, שמצא במהירות ובקלות בחשד את אידה; יקימנקו, שכצלף התגעגע למוות באופן מוזר והרג את לוז'וב ו-ויטאלי קרצ'טוב, שעבד כחוקר בחזית הביילורוסית השנייה, אך איכשהו לא זכר תיק פלילי שערורייתי בשנת 1943.
פרק 11
הרופא הצבאי ארסנין מגלה כי רב-סרן קרצ'טוב לא שירת בחזית הביילורוסית השנייה. זה אושר על ידי הנהג החדש של גוצמן, ונראה כטיעון רציני נגד קרצ'טוב. יחד עם עובדים אחרות, הדבר מצביע על מסקנה אחת - שקרצ'טוב הוא "האקדמאי", וגוצמן מקבל צו למעצרו, אולם מסקנתו של גוצמן מתבררת כחפוזה. קרצ'טוב מגלה כי שימש כחלק מקבוצה של אנשי פיקוד על שדה-משנה. אלוף-משנה צ'וסוב, ראש היחידה לסיגול ריגול, מאשר את סיפורו של קרצ'טוב. קרצ'טוב זוכר את הקשר ששימש לחנוק את רודיה - קשר של סמוראים, שמצביע על הרופא ארסנין, ששירת במזרח הרחוק. נראה כי ארסנין נעלם. חברתו של "צ'קן", אידה, מביאה בלשים למקום בו מסתתרים כלי הנשק הגנובים של "צ'קן", אך "צ'קן" מארגן מארב וחוטף מחדש את אידה. בינתיים, היריות הליליות נמשכות. כתוצאה ממבצע "מסכות", נהרגים מאות גנבים וגנגסטרים. בכל יום קוברת אודסה יותר ויותר אנשים.
פרק 12
מחלק החקירות הפליליות ממשיך לחפש אחר הרופא הצבאי ארסנין, אך כל ניסיונותיהם לא נושאים פירות. "האקדמאי" שמתגלה ככל הנראה כקרצ'טוב, חותך את כל הכיוונים המובילים לרופא. גוצמן מציע דרך פעולה לקולונל צ'וסוב, כאשר החלק הראשון של התוכנית הוא סיום מבצע "המסכות". צ'וסוב מקשיב לגוצמן ומודיע למרשל ז'וקוב על מחשבותיו. בתוך כך, "האקדמאי", ויטאלי קרצ'טוב, אומר ל"שטכל" כי הוא חשוד, וכנופייתו צריכה להירגע זמן מה בהמתנה להזמנות נוספות. עבריין הפושע לשעבר ויקטור פלטוב נערך על פי הוראותיו של "צ'קן", אך החיפוש מסתיים לפני שהוא יכול להתחיל - פלטוב יורה בגנגסטרים של "צ'קן". גוצמן מבין שהתוכנית שהציע לצ'וסוב הייתה מסוכנת ביותר, ושהיא יכולה בקלות להתפקשש. אל"ם צ'וסוב מגיע במפתיע לתחנה ועוצר את גוצמן.
פרק 13
ויטאלי קרצ'טוב, "האקדמאי", סבור שכישלון גדול היה קרוב ובלתי נמנע. עם זאת, ברגע האחרון המצב עובר למצב חיובי במידה רבה עבורו - יחידת הסיכול הנגדי עוצרת את גוצמן ואשתו, נורה. מבצע "מסכות" מסתיים והחוקרים הצבאיים מתחילים לעזוב את העיר. זמן קצר לאחר מכן, מרשל ז'וקוב מכריז על אימונים צבאיים במולדביה, מה שאומר שבעוד כמה ימים רק חיל המצב הזקיף והמשטרה יסיירו בעיר. קרצ'טוב מבין שיש לו סיכוי אמיתי לבצע פעולה ולהשתלט על אודסה. הוא גם מבין שכוחותיו יהיו לא מספיקים, והוא זקוק לעזרת יחידות הכנופיות הפועלות ביער. קרצ'טוב מגייס את עזרתו של איש הקשר מקייב, שמתגלה כוויקטור פלטוב.
פרק 14
אשתו של קרצ'טוב, אנטונינה, עוקבת אחריו לפגישה עם "צ'קן". כשהיא מבינה שהוא בוגד, היא מתעמתת עם קרצ'טוב ונדקרת למוות. בינתיים מחלק טוליה "ז'יבצ'יק", עוזרו של צ'קן, את מדי הצבא האדום וכלי נשק לאנשי כנופיה שונים, ומאפשרים להם להצטלם כאנשי צבא כחלק מתוכניתו של קרצ'טוב. ויקטור פלטוב השתתף בכנופיות היער, מחלק גם להם מדים. כאשר קרצ'טוב, "צ'קן" ו"ז'יבצ'יק "מתכוננים לכיבוש אודסה, הם מבינים שהעיר מלאה בסוכני ם מוסווים של הריגול הנגדי. "ז'יבצ'יק" נעצר ו"צ'קאן "מצליח ליידע את קרצ'טוב לפני שנורה ונפצע קשה בירי באש עם רוסנצ'נקו. גוצמן מגיע ועוצר את קרצ'טוב, ומודיע לו כי מעצרו של [גוצמן] הוא הטעיה. סרן יקימנקו, יחד עם אגף צלפים ומכונות ירייה, מיירטים שלוש משאיות עם חברי כנופיית היער המחופשת. ויקטור פלטוב, שמתגלה כסוכן כפול העובד למען המודיעין הסובייטי, נורה ונפצע על ידי מנהיג כנופיות היער במהלך היירוט. כל חברי הכנופיה מנוטרלים ונעצרים. בינתיים, גוצמן מגלה בפני קרצ'טוב כי הקשר שהיה נהוג לרצוח את רודיה לא היה, למעשה, יפני, וזה מה שהרחיק את קרצ'טוב. כשמבקש סיגריה, תופס קרצ'טוב אקדח מוסתר ויורה בשני הקצינים העוצרים, לוקח את גוצמן כבן ערובה. בינתיים בספינתקיטור, "שטחל", אידה ומספר גנגסטרים רואים את "צ'קן" בסירת משוטים. "שטחל" מורה לגנגסטר לירות ב"צ'קן" ולקשור קצוות רופפים. אידה תוקפת את הגנגסטר שדוקר אותה למוות. גופתה מונחת בסירת משוטים, אך "שטחל" מבין שהוא לא לקח את הארנק שלה. כשהוא יורד לסירת המשוטים, הגנגסטרים יורים בו. קרצ'טוב מגלה בפני גוצמן כי הרג את יפים ואת הרופא ארסנין, והשליך את גופתו של האחרון בים. לאחר מכן מנסה קרצ'טוב לעבור את המשטרה על ידי החזקת גוצמן באקדחו, אך גוצמן דוחף אותו מעל מדף הצינור אל צנרת פלדה אנכית, שמשפדת את קרצ'טוב. כשגופתו של קרצ'טוב נסחפת, גוצמן נוסע לפנימייה צבאית, שם הוא צופה במישקה במקהלת בית הספר. ברקע המספר אומר כי "איש אינו יודע היכן האמת והיכן נמצא הבדיון בסיפור זה, והאם הסיפור הזה קרה בכלל, ידעו רק הערמונים בשדרה הצרפתית, הים השחור והעיר אודסה..."
קינסקי
קינסקי (Kinski) היא משפחת שחקנים גרמנית ממוצא פולני.
ליאת רון
ליאת רון טרייביטש (נולדה ב-25 במאי 1968) היא עיתונאית ואשת תקשורת ישראלית, העוסקת בנושאים כלכליים וחברתיים. רון כותבת באתר וואלה!, ובעבר כתבה בעיתונים גלובס ומעריב, פרשנית בתוכניות אקטואליה, ומגישה תוכניות ברדיו האזורי. בעבר לימדה בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
ביוגרפיה
ליאת רון נולדה בבאר שבע וגדלה ביישוב אבשלום, שבחבל ימית, לאב אזרח עובד צה"ל ולאם מורה בבית ספר יסודי. לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים ופינוי חבל ימית, עברה משפחתה ליישוב עומר. כשבגרה ועברה לתל אביב החלה לדגמן, ופרשה מדוגמנות בגיל 24. לרון תואר ראשון כללי ובספרות, ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1992–2003 הייתה כתבת מגזין בעיתון מעריב. בשנת 2004 הצטרפה לעיתון גלובס ככתבת ב"מגזין G" ובמגזין "פירמה". עורכת את המדור פורטפוליו וכותבת טורי דעה. משנת 2011 הגישה תוכנית אינטרנטית בשם "סאבטקסט", בערוץ גלובס TV, יחד עם עיתונאי "גלובס" ניר קיפניס. בשנת 2018 החלה להגיש את "גלובסטוק", פודקאסט האקטואליה של העיתון, המציג את מאחורי הקלעים של כותרות היום. באוגוסט 2021 סיימה את תפקידה בגלובס ועברה לאתר וואלה! כפרשנית וכתבת כלכלית.
טלוויזיה
בשנת 1996 הגישה כשנה את תוכנית הבוקר "בוקר טוב ישראל" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2011 החלה רון לשמש כפרשנית בתוכנית לילה כלכלי בערוץ 10, בהנחיית שרון גל, ולאחר מכן בהנחיית גדי סוקניק, עד לירידת התוכנית מן המסך. בתוכנית זו התעמתה רון עם ענבל אור באולפן, והביעה כנגדה ביקורת חריפה על אופן התנהלותה. במהלך העימות קראה רון שלא לקנות דירות מענבל אור, והזהירה כי היא תפשוט את הרגל. עימות זכור נוסף בתוכנית פרץ בין רון לרמי לוי על רקע ביקורת כנגד לוי שכתב עובד החברה לשעבר. במהלך העימות טענה רון כי לוי "מצטייר כשובניסט שונא נשים", ובתגובה השיב לוי כי רון מונעת מאינטרסים אישיים לאור היותה רעייתו של קובי טרייביש המחזיק במניות של טיב טעם, מתחרה בשוק המזון מול רשת השיווק של לוי.
בשנת 2012 שימשה כפרשנית בתוכנית "המגרש הכלכלי" בערוץ הספורט, שעסקה בחיבור בין עולם הספורט לכלכלה.
משנת 2013 משמשת רון בתפקיד חברת פאנל בתוכנית "המטה המרכזי" בערוץ 10.
רון השתתפה מספר פעמים בפאנל התוכנית הפטריוטים ששודרה בערוץ 20.
בנוסף, רון שימשה כחברת פאנל אורחת בתוכנית תיק תקשורת בתחנת חינוכית 23.
רדיו
בשנת 2013 החלה להגיש ברדיו תל אביב את התוכנית "אי זוגי", יחד עם עמיתה לעיתון גלובס ניר קיפניס, שכללה את סיכום השבוע החולף.
בשנים 2014 - 2015 השתתפה כפרשנית בתוכנית "חשבון פשוט" ששודרה ברדיו תל אביב ובתחנת גלי ישראל.
בשנת 2016 החלה להשתתף לעיתים בתוכנית גלי צה"ל המילה האחרונה, לצדה של עירית לינור.
משנת 2017 משדרת רון ברדיו צפון 104.5FM את תוכנית הבוקר היומית ליאת רון - לא דופקת חשבון העוסקת בנושאים המעסיקים את תושבי הצפון. נכון לשנת 2017 רון מגישה גם תוכנית בשם "עצמאי בשטח" המשודרת ברדיו תל אביב ופונה לעצמאים ועסקים קטנים, יחד עם רועי כהן נשיא להב - לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל.
יפה בן דוד מזכ"לית הסתדרות המורים
בכתבה שהתפרסמה באתר וואלה, טענה ליאת רון ששכרה של יפה בן דוד עומד על כ 90,000 שקלים בחודש.
יפה בן דוד תבעה את אתר וואלה ואת ליאת רון, בגין פרסום כוזב.
בתאריך 24.1.2023 פרסם אתר וואלה התנצלות ומחק את הכתבה מהאתר.
חיים אישיים
רון נשואה לאיש העסקים קובי טרייביטש (מייסד טיב טעם) ואם לשלושה. מתגוררת בתל אביב.
יידיה
יידיה היה מושל אשקלון הכנענית במהלך המאה ה-14 לפנה"ס. יידיה מאוזכר במכתבי אל עמארנה מהשנים 1350-1335 לפנה"ס, דהיינו בתקופת שלטון אחנתון.
יידיה הוא המוען של מכתבים EA 320-326 (מכתב EA 323 דן במשלוח זכוכית מממלכתו של יידיה למצרים העתיקה), ונזכר כנמען של מכתב EA 370 מהפרעה אליו.
ארודי
אֲרוֹדִי (נקרא גם ארוד)  הוא דמות מקראית, בנו השישי של גד ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה. לארודי היו שישה אחים: צפיון, חגי, שוני, אצבון, ערי ואראלי. למשפחתו של ארודי קראו משפחת הארודי.
שמו
יש הסוברים שפירוש שמו הוא בעל החטוטרת.
במדרשים ובחז"ל
בספר הישר מסופר שאמו של ארודי נקראה עוצית, והיא הייתה אשתו של גד.
שלף
שֶׁלֶף היא משפחה ישראלית. {{פירושונים|* שלף (דמות מקראית) – דמות תנכי"ת, בנו של יקטן
ראו גם
}}
ארודי
במדרשים ובחז"ל
יש מדרש האומר שארודי נקרא בשם זה משום שהיה תוקף ומתאכזר לאויביו וצריו כמו ערוד שנושך ומשבר עצם.
אדמונדו סוארס
אדמונדו סוארס (בספרדית: Edmundo Suárez; 22 בינואר 1916 – 14 בדצמבר 1978) היה כדורגלן ומאמן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ מרכזי ושיחק את רוב הקריירה שלו בקבוצת ולנסיה מהלה ליגה.
סוארס הוא מלך שערי ולנסיה בלה ליגה בכל הזמנים, ונחשב לאליל בקרב אוהדי הקבוצה. במהלך קריירת הכדורגל שלו זכה פעמיים בתואר מלך השערים בספרד. כיום הוא נמצא במקום ה-10 בטבלת הכובשים המצטיינים של הלה ליגה בכל הזמנים, ובמקום השישי בטבלת מלך השערים של הגביע הספרדי עם 52 שערים.
קריירת משחק
סוארס שיחק בתחילה הקריירה בקבוצות חובבים שונות בחבל הבסקים, אך למלחמת האזרחים הייתה השפעה ניכרת על הקריירה שלו. לסוארס היה חוזה באתלטיק בילבאו אך רכישה זו נעשתה בשטח רפובליקני, ולכן היא לא הייתה תקפה על ידי המדינה הלאומנית שנשארה בשלטון לאחר מלחמת האזרחים בספרד. סוארס צורף לוולנסיה לאחר שהוא שיחק מולה במסגרת משחק ידידות במדי קבוצה בשם "התאוששות לבנטה", שהוקמה על ידי השלטון הלאומני והורכבה משחקנים שונים שנלחמו באזור לבנטה (כינוי למזרח חצי האי האיברי).
סוארס שיחק בוולנסיה במשך אחת עשרה עונות בין השנים 1939–1950, בהן רשם ממוצע של 0.92 שערים למשחק במדי הקבוצה. כמו כן, הוא זכה בתואר מלך השערים בלה ליגה בעונות 1941/1942, ו-1943/1944.
לאחר שעזב את ולנסיה הצטרף סוארס לקבוצת אלקויאנו מהליגה הראשונה שם שיחק במשך עונה אחת עד לפרישתו ממשחק פעיל.
סוארס רשם 3 הופעות במדי נבחרת ספרד בין השנים 1942–1941, וכבש במדיה שלושה שערים. הופעת הבכורה הבינלאומית שלו הייתה ב-28 בדצמבר 1941 נגד שווייץ.
קריירת אימון
במהלך קריירת האימון שלו אימן ב-12 קבוצות ספרדיות שונות. בעונת 1963/1964 חזר סוארס לוולנסיה והפעם בתור מאמן. סוארס החליף את פאסייג'יטו, אגדה נוספת של המועדון. בזכות האופי החזק והגמישות הטקטית, הוא המשיך לשפר את מיקום הקבוצה בליגה, תוך שהוא מסיים איתה בעונתו הראשונה במקום השישי. ביצועי הקבוצה בגביע הירידים היו טובים בהרבה מאשר בליגה, אך היא הפסידה לריאל סרגוסה. לאחר התוצאות החיוביות של אותה שנה, דירקטוריון של ולנסיה איפשר לו לאמן לשנה נוספת. עם זאת, כאשר הקבוצה סיימה בעונה הבאה במקום הרביעי, הוחלף סוארס במאמן אחר - בארינאגה. עם בארינאגה, הקבוצה לא עמדה בציפיותיה, ולכן סוארס חזר לאמן אותה בעונה שלאחר מכן.
בעונת 1966/1967 זכה סוארס בגביע המלך לאחר ניצחון 0–2 בגמר נגד אתלטיק בילבאו. הוא נשאר מאמן של ולנסיה עד ה-13 באוקטובר 1968.
אוגדת יהודה
אוגדת יהודה (אוגדה 720) הייתה אוגדת מילואים וביטחון שוטף בצה"ל, שפעלה בשנים 1978 עד 2004.
היסטוריה
במבצע חומת מגן ב-2002 הוטל על האוגדה לגייס את כוחות המילואים, להשתלט על הערים בית לחם, חברון, יטא, דורא, דאהרייה והמרחבים הכפריים בגזרת יהודה ועציון ולקבל אחריות על הגזרה. כוחות האוגדה השתתפו במצור הממושך על כנסיית המולד בה התבצרו חמושים פלסטינים. בעקבות המבצע הפכה האוגדה לאוגדת הבט"ש (ביטחון שוטף) השנייה בגדה המערבית, יחד עם אוגדת איו"ש, הוכפפו לה כוחות סדירים בהם כוחות מחטיבת הצנחנים, חטיבת הנח"ל וחטיבת גולני וכן חטיבות מרחביות: חטיבת יהודה וחטיבת עציון.
אירועים בולטים בשנות פעילותה כאוגדת בט"ש היו הפיגוע בציר המתפללים, בו נהרגו 12 ישראלים בהם מח"ט יהודה דרור וינברג, הרג שני המאבטחים הישראלים בתקרית אש כוחותינו והפיגוע ב"צומת הכבשים" בו נהרגו 3 חיילים. במאי 2003 הפסיקה האוגדה לתפקד כאוגדת בט"ש וחזרה להיות אוגדת מילואים עד לפירוקה ב-2004. נכון לשנת 2013 העוצבה הפכה למשל"ט (מרכז שליטה) תחת עוצבת הפלדה (אוגדה 162).
התוכנית הטיבטית של ה-CIA
התוכנית הטיבטית של ה-CIA הייתה פעולה חשאית אנטי-סינית, שארכה כמעט עשרים שנים שהתמקדה בטיבט וכללה "פעולות פוליטיות, תעמולה, פעולות צבאיות ומודיעיניות" על בסיס הסכמים בין הממשל האמריקאי לאנשיו של הדלאי לאמה, טנזין גיאטסו.
אף על פי שהוקצה רשמית ל-CIA, המבצע תואם עם כמה סוכנויות ממשלתיות אחרות בארצות הברית כמו מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה.
פעולות קודמות נועדו לחזק קבוצות התנגדות טיבטיות מבודדות שונות, מה שהוביל בסופו של דבר להקמת כוח צבאי בגבול נפאל-סין המורכב מכ-2,000 אנשים.
עד פברואר 1964, העלות השנתית הצפויה עבור כל הפעולות הטיבטיות של ה-CIA הגיעה לכ-1.7 מיליון דולרים.
התוכנית הסתיימה לאחר שנשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון ביקר בסין כדי ליצור קשרים הדוקים יותר בין הסינים לאמריקאים. הדלאי לאמה מתח ביקורת על ביקורו של ניקסון וטען כי ביקור זה הוכיח בלב שלם שארצות הברית מעולם לא בנתה תוכניות אלו על מנת לעזור לתושבי טיבט, אלא על מנת לצמצם את כוחן של הממשלות הקומוניסטיות בעולם.
סקירה כללית
בתחומי הפעולה הפוליטית והתעמולה, התכנית הטיבטית של ה-CIA נועדה להפחית את ההשפעה, היכולות וההיקף הטריטוריאלי של ממשלת סין בשטחי טיבט, מאחר שארצות הברית חששה מהמעורבות הקומוניסטית באזור זה. כבר ב-1957 פורסם בארצות הברית דו"ח שהצביע כי קיים חשש שהסינים יגבירו את נוכחותם הפוליטית והקומוניסטית בטיבט, כאשר בתקופה זו התפשטות הקומוניזם ברחבי העולם הייתה מקור דאגה עצום לארצות הברית. בשל כך, ה-CIA ראה את המעורבות הסינית בטיבט כאיום.
בתזכיר מ-1950 ציין הארגון שחלק מהסיבות שמעורבות הסינית בטיבט נתפסת כאיום היא שהיא מגביר את המוטיבציה והחוזק של סין לגבש פלישה אפשרית להודו, אם לא די בכך האמריקאים טענו כי הסינים ישמשו בטיבט כיעד ממנו יתקיפו את הודו ומדינות המזרח התיכון במלחמת העולם השלישית. בשל כך קהילת המודיעין האמריקאית הכריזה כי היא תנקוט במספר פעילות כאמצעי מניעה במקרה ותרחיש מלחמת העולם השלישית יתממש.
ה-CIA פעל לחיזוק הטיבטים כנגד המאמצים הקומוניסטים הסיניים, לשם כך תכננה ארצות הברית לתת לפעילי התנגדות טיבטים נשק ומשאבים מהמערב, ארצות הברית אף הבטיחה כי היא תקים מקלט לדלאי לאמה ולתומכיו.
אישור התוכנית
האישור ואישור התוכנית לאחר מכן בוצעו על ידי הקבוצה המיוחדת של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. התוכנית כללה מספר פעולות חשאיות הנושאות את שמות הקוד הבאים:
השפעת היחסים בין הודו לסין על התוכנית
יחסי הודו–סין מילאו חלק חשוב בפעילות המסגרת של ה-CIA בעניין טיבט וזאת מאחר שהמיקום הגאוגרפי של טיבט (שנמצאת בין שתי המדינות) היה חשוב מבחינה אסטרטגית לארצות הברית. ה-CIA פרסם מספר הערכות מצב אודות היחסים בין סין להודו ובמספר הזדמנויות אף פיקח על יחסים אלו, עד כדי האזנה לעיתונות ושידורי רדיו שדיווחו על התחממות או התקררות היחסים בין המדינות. באוקטובר 1954 הוגש דו"ח על ידי אנליסטים של ה-CIA בנוגע לביקורו של ראש ממשלת הודו, ג'ווהרלל נהרו בסין ומצב היחסים בין המדינות. בתום מלחמת הודו–סין שהתרחשה ב-1962 ה-CIA החל לפתח קשר הדוק עם שירותי המודיעין ההודים במטרה להיעזר בהם להכשיר ולספק סוכנים שיפעלו בטיבט.
עלויות
סך של כ-1,735,000 דולר אמריקאי הוקדש לתוכנית הטיבטית עבור שנת 1964.
הטבלה הבאה ממחישה את עלויות התוכנית הטיבטית של ה- CIA בשנת 1964: יתר על כן, התוכנית הטיבטית עברה קיצוץ מוערך בסכום של כ-570,000 דולרים ב-1968, כאשר ארצות הברית ויתרה על כל תוכניות ההכשרה הקשורות לתוכנית הכוללת, כ-1,165,000 דולרים הנותרים הוקצו לתקציב ה-CIA לתוכנית ב-שנת הכספים של 1968. עם זאת, קיימת מידה ניכרת של חוסר ודאות לגבי הסכום המדויק שאושר לתוכנית במהלך תקופה זו בשל בעיות סיווג ומסמכים שלא הותרו לפרסום.
הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו נתמך כלכלית באופן אישי על ידי ה-CIA בין סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד אמצע שנות ה-70 של אותה מאה וקיבל כ-180,000 דולרים מדי שנה. חרף העובדה שכספים אלו יועדו לו באופן אישי, גיאטסו השתמש בהם בעיקר לפעילויות של הממשלה הטיבטית הגולה כגוון מימון שדלנות שמטרתה תמיכה בינלאומית בעצמאות טיבטית.
ביקורת
בשנת 1999 טען הדלאי לאמה כי התוכנית הטיבטית של ה- CIA הזיקה לטיבט מכיוון ששירתה בעיקר את האינטרסים האמריקניים ולדבריו "ברגע שהמדיניות האמריקאית כלפי סין תשתנה, הם יפסיקו את עזרתם ... לאמריקאים הייתה אג'נדה שונה מהטיבטים".
חלק מהתרומות הגדולות ביותר של התוכנית הטיבטית לאינטרסים של ה-CIA באזור הגיעו על ידי העסקת הסינים בהתנגדות ומעולם לא ייצרו מרד המוני ומאורגן שמטרתו הייתה להביא לעצמאות טיבטית מבייג'ינג. התוכנית גם הפיקה שלל מסמכים של הצבא שתפסו המורדים הטיבטים מהרשויות הסיניות, המסמכים הועברו לרשות ה-CIA ב-1961 בפעולה שכונתה "אחת ההצלחות המודיעיניות הגדולות ביותר של המלחמה הקרה".
אניסט אנדריאנאנטנאיינה
תחילת הקריירה
אנדריאנאנטנאיינה נולד באנטננריבו שבמדגסקר, והחל לשחק במחלקת הנוער של אז'אסייה המקומית. בהמשך עבר אנדריאנאנטנאיינה למחלקת הנוער של אוסר הצרפתית, ובשנת 2008 החל לשחק באוסר ב', קבוצת המילואים של המועדון. הוא ערך בקבוצת המילואים 42 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
צ'רנומורץ בורגס
ב-8 בספטמבר 2011 חתם אנדריאנאנטנאיינה לשלוש עונות בצ'רנומורץ בורגס מליגת העל הבולגרית. ב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–4 על וידימה-רקובסקי סבליאבו במסגרת המחזור החמישי בליגה. ב-17 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-55 בניצחון 0–3 על סבטקביצה טרגובישטה במסגרת המחזור השישי בליגה. ב-20 בנובמבר הבקיע צמד בניצחון 0–4 על לוקומוטיב סופיה במסגרת המחזור ה-14 בליגה. הוא שיחק במועדון במשך חצי עונה, בה ערך 11 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים. ב-6 בינואר 2012 שוחרר מהמועדון לאחר שטען כי ברצונו לפרוש מכדורגל ולחזור למדגסקר.
צסק"א סופיה
ב-23 בינואר 2012, על-אף טענתו כי ברצונו לפרוש מכדורגל, הוצג אנדריאנאנטנאיינה כשחקנה החדש של צסק"א סופיה מליגת העל הבולגרית. ב-19 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד צ'רנומורץ בורגס במסגרת המחזור השני בליגה. ב-15 בספטמבר הבקיע את שערי הבכורה שלו במועדון, צמד שערים בניצחון 1–3 על בוטב וראצה במסגרת המחזור החמישי בליגה. הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 26 הופעות ליגה והבקיע שישה שערים. צסק"א סופיה סיימה במקום השלישי בליגה.
בוטב פלובדיב
לקראת עונת חתם בבוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית. ב-21 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על לבסקי סופיה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-28 ביולי כבש את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-50 בניצחון 1–7 על פירין גוצה דלצ'ב מסגרת המחזור השני בליגה. ב-14 בספטמבר הוא הבקיע צמד שערים בניצחון 0–2 על לוקומוטיב פלובדיב בדרבי במסגרת המחזור השמיני בליגה. בוטב פלובדיב סיימה את העונה במקום הרביעי, כשלזכותו 35 הופעות ליגה ועשרה שערים.
קריירה בינלאומית
ב-6 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מדגסקר, כששיחק 90 דקות בתיקו 0-0 נגד נבחרת אנגולה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. ב-13 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, שער בפנדל בדקה ה-34 בתיקו 2-2 נגד נבחרת הרפובליקה המרכז אפריקאית במסגרת המשחק הראשון בסיבוב הראשון של מוקדמות מונדיאל 2018. אנדריאנאנטנאיינה שיחק גם במשחק הגומלין ובשני משחקי הסיבוב השני נגד נבחרת סנגל, בו הודחה נבחרתו.
Follow (שיר)
Follow (בעברית: לעקוב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקולומביאנית קרול ג'י, ביחד עם הזמר אנואל AA. השיר יצא לאור ב-1 באפריל 2020, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע אל המקום התשיעי במצעד השירים שבספרד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קרול ג'י, אנואל AA ואווי און דה דראמס והופק על ידי אווי און דה דראמס גם כן. באתר האינטרנט Cuatro סקרו את השיר, תוך שציינו כי "השיר מספר בתוכו את סיפור האהבה שקרה בין קרול ג'י לאנואל AA ומתאר את הרגע הראשון שלהם יחד עד לרגע הוצאת השיר".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-33 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-2 באפריל 2020, בשידור חי והועלה לערוץ היוטיוב של קרול ג'י. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את השניים כשהם מבלים ביחד, תוך שמוצגים קטעים שונים של השניים. לאורכו של הקליפ, ניתן לראותם נזכרים בדברים שעשו יחד.
נכון לספטמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-150 מיליון צפיות.
לין ביאו
לִין בִּיָאוּ (במנדרינית: 林彪; 5 בדצמבר 1907 – 13 בספטמבר 1971) היה מדינאי, פוליטיקאי, מהפכן ומצביא סיני. הוא היה דמות מרכזית במלחמת האזרחים הסינית ומראשי ההנהגה של המפלגה הקומוניסטית של סין אחרי המלחמה. לאחר המלחמה נשאר נאמן ליושב ראש מאו צה טונג. הוא תרם להנחת היסודות למהפכת התרבות בסין, ואחריה שירת כמשנה למאו.
בסדרת עשרת המרשלים הגדולים של צבא השחרור העממי, נחשב לין שני אך ורק לז'ו דה ופנג דה-חואי.
שנותיו הראשונות
לין ביאו נולד למשפחה צנועה במחוז חוביי שבמרכז סין, בתקופת שושלת צ'ינג. את השכלתו היסודית הוא קיבל בבית הספר בכפר בו גדל.
הוא למד בחטיבת הביניים בווּהָאן, בירת המחוז, בשנת 1921. בעת לימודיו הוא הושפע מהמהפך החברתי והתרבותי שהתרחש בארצו. בשנת 1911 הפילה מהפכת שינהאי את פויי, קיסר סין והסדירה את שלטון הרפובליקה הסינית, אשר עד מהרה הפך לדיקטטורה צבאית בראשות יואן שה-קאי. לאחר מותו של האחרון בשנת 1916, התחלק הכוח הפוליטי בין מצביאים שונים, והחלה תקופת המצביאים. באותן שנים לין החל להתעניין בסוציאליזם ובקומוניזם, ובשנת 1923 הצטרף לליגת הנוער הסוציאליסטית.
בקוומינטנג
בשנת 1925 נסע לין לגואנגג'ואו בדרום, כדי להירשם לאקדמיה של וומפואה (הואנגפו). שם החלה לא רק הקריירה הצבאית שלו, אלא גם חברותו הרשמית במפלגה הקומוניסטית.
כשנה בלבד לאחד תחילת לימודי לין באקדמיה, צ'יאנג קאי שק פתח במבצעי המשלחת הצפונית לאיחוד סין ביולי 1926. למרות הכשרתו הרשמית הקצרה, הפגין לין יכולות מרשימות. כעבור כמה חודשים, כשהגיעו כוחות המסע לגדות נהר היאנגצה במרכז סין, הוא קודם מפיקוד על מחלקה לפיקוד על גדוד.
סין אוחדה ברובה בשנת 1927.
מלחמת אזרחים
כאשר פנה צ'יאנג נגד בעלות בריתו הקומוניסטיות בשנת 1927 במסגרת טבח שאנגחאי, נטש לין את תפקידיו והצטרף לכוחות הקומוניסטים. באוגוסט 1927 הוא השתתף במרד קומוניסטי גדול ראשון בנאנצ'אנג, שהובל על ידי ג'ואו אנלאי ומנהיגים קומוניסטים אחרים.
באביב של שנת 1928 הצטרף לין למאו דזה-דונג בגבעות דרום-מרכז סין וביסס את מעמדו כאחד המפקדים הטובים והפעילים ביותר בצבא האדום. משנת 1928 עד 1934 עזר להגדיל את השטח בשליטת הקומוניסטים במחוז ג'יאנגשי והגן עליו מפני התקפות חוזרות ונשנות של הלאומנים. בשנת 1932 הוא קודם בתפקיד, וקיבל את הפיקוד על קורפוס. כאשר הוסגו הקומוניסטים לבסוף מבסיסם בג'יאנגשי, בשנת 1934 על ידי הלאומנים, הפך הקורפוס הראשון של לין לחיל חלוץ בנסיגה האפית, המכונה המצעד הארוך. במהלך הנסיגה נעו הכוחות הקומוניסטים דרך חונאן אל סצ'ואן ואל גאנסו עד אשר הגיעו דרך שאאנשי לשאנשי, שם הם הצליחו להתארגן מחדש. בקרב חברי המפלגה הקומוניסטית החל להיווצר ללין מוניטין של מפקד מוכשר, שמעולם לא הפסיד בקרב. הוא היה לנשיא האקדמיה של הצבא האדום הסיני ודורג כמשני רק לשני הגנרלים הבכירים ביותר, ז'ו דה ופנג דה-חואי.
בשנת 1937 הייתה הפוגה זמנית במלחמת האזרחים בין הלאומנים לקומוניסטים, כאשר שני הצדדים הקימו חזית מאוחדת נגד אויבתם המשותפת - האימפריה היפנית. לין פיקד על אחד משלושת הגדודים הראשיים של הצבא האדום, וזמן קצר לאחר פרוץ המלחמה נגד האימפריה, בספטמבר 1937, גדודו נחל ניצחון מוקדם חשוב על הפולשים היפנים, אשר מנע את התקדמותם לשאנשי.
באביב 1938 נפצע לין ולא שב לשדה הקרב עד תום המלחמה. כיוון שפצעו לא נרפא, הוא נסע לברית המועצות לקבלת טיפול רפואי ונשאר שם למשך שלוש שנים. לאחר שובו לסין בשנת 1942, שימש זמן קצר כחבר צוות הקשר הקומוניסטי עם הלאומנים. בשנת 1943 שב לנשיאות האקדמיה הצבאית והמדינית בינאן. כאשר התקרבה המלחמה עם יפן לסיומה בשנת 1945, הוא נבחר לראשונה לוועד המרכזי של הקונגרס הקומוניסטי, יחד עם 44 שותפים.
לאחר שהסתיימה מלחמת העולם השנייה, התחדשה מלחמת האזרחים בסין. לין נסע למנצ'וריה כמפקד של כוח, שבהמשך היה ל"צבא השדה הרביעי". לין ידע שכוחותיו אינם מסוגלים לשמור על הערים הגדולות נגד הצבא הלאומי של הגואומינגדנג, ועל כן בחר באסטרטגיה של פעולה בתוך הכפרים והתשת צבא האויב באמצעות לוחמת גרילה. בהמשך זוהתה אסטרטגיה זו עם מאו.
בהדרגה, הצליח לין לבודד את הלאומנים בערים. בסוף 1948 צבאו, שמנה 100,000 חיילים במקור, גדל לכוח של 800,000 חיילים. הוא כבש את מנצ'וריה בעזרת הגנרל ויי לי-חואנג, שבגד בגואומינגדנג והעביר לידי הקומוניסטים מאות אלפי חיילים ושטחים נרחבים. ניצחונו של לין במנצ'וריה הביא להתמוטטותם המהירה של כוחות הלאומנים בשאר סין. כוחותיו נעו דרומה וכבשו את בייג'ינג בינואר 1949.
בגואומינגדנג, התפטר צ'יאנג מתפקידו כנשיא הרפובליקה הסינית, בעקבות לחצים שהופעלו עליו מבפנים. לאחר מכן, החלה ממשלת הקליקות הזמנית, תחת לי דזונגז'ן, במשא ומתן להפסקת אש על גדות נהר היאנגצה. ההסכם יצא לפועל במרץ, אך בחודש מאי 1949 הורה מאו ללין להפר את הפסקת האש ולתקוף את הגואומינגדנג. לין הצליח לכבוש את נאנג'ינג, ובכך סיים פורמלית את שלטון הקוומינטנג על סין. לאחר מכן, הוא יצא למערכה במרכז המדינה. עד סוף אותו חודש נכבשה ווהאן, ובספטמבר הגיעו הכוחות לגואנגג'ואו. לין נודע כדמות שהיה לה חלק מרכזי בהצלחת הכוחות הקומוניסטיים בכיבוש דרום סין.
תחילת דרכו כמדינאי
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין באוקטובר 1949, מונה לין למספר תפקידים בכירים בממשלה ובמפלגה. הוא שימש בתחילה כראש המינהל וראש המפלגה באזור "מרכז-דרום", וכך שלט בפועל על כשישה מחוזות בסין: גואנגדונג, האינאן, חונאן, חוביי, חנאן וגואנגשי. הוצע לו להפוך לראש חיל המשלחת במלחמת קוריאה, אך הןא ויתר על התפקיד עקב בעיות בריאות ועל כן הוצע התפקיד לפנג דה-חואי.
דמות מפתח
בסוף שנת 1958 החל לין לתפוס תפקיד פעיל וחשוב יותר בצבא ובמפלגה. פנג דה-חואי הודח מתפקידו כשר ביטחון בטענה שהוא חיבל במדיניות הקפיצה הגדולה קדימה, ובספטמבר 1959 מונה לין במקומו.
כשר ביטחון קידם לין רפורמה בצבא השחרור העממי, שהגבירה את רמת החינוך הפוליטי בקרב החיילים ושיפרה את הכשרתם הצבאית. החל מראשית שנות השישים שימש הצבא כדוגמה לטענה שניתן לשלב מומחיות מקצועית עם תודעה פוליטית, והצבא אף הפך למודל לחיקוי שאר החברה, כולל המפלגה עצמה. הרעיון שיש "ללמוד מצבא השחרור העממי" התפתח לכדי תנועה שהובילה בשנת 1965 לטיהור פוליטי נרחב במפלגה, שמאז 1966 נודע בשם המהפכה התרבותית הפרולטרית הגדולה. בין הנפגעים במהפכת התרבות היו פנג דה-חואי וליו שאוצ'י, שבמשך למעלה מ-20 שנה היה שני רק למאו בשרשרת הפיקוד. כ-40 מיליון סינים מתו במהלך אירועי המהפכה.
שני לכתר
באוגוסט 1966 לין ביאו, בן ה-58, החליף, באופן מעשי, את ליו כיורשו העתידי של מאו. מינו זה הפך לרשמי באפריל 1969, כאשר לין הוסמך כ"יושב הראש לצד מאו" בחוקה החדשה. בשנים 1966 עד 1971 הצבא השתלט למעשה על התפקיד שמילאה בעבר המפלגה בשלטון בסין.
כאשר מאו הביא לחלוקה מחודשת בדרג הצבאי, הוא קידם קצינים זוטרים בדרגותיהם הצבאיות. כך, למשל, ראש המטה הכללי החדש היה בכלל קצין זוטר בשם חואנג יונג-שנג. חואנג אשר נודע כ"רודף שמלות", חיזר גם אחר יה צ'ון, אשתו של לין ביאו. יה צ'ון שיחקה ברגשותיו של חואנג, כפי שנתגלה בהקלטת שיחה טלפונית ביניהם.
לין באותו הזמן הפך את חיל האוויר של צבא השחרור העממי למרכז פועלו. הוא מינה את בנו בן ה-25 לין לי-גואו, אשר כונה ה"נמר", לסגנו בפועל. בנוסף הוא מינה את בתו לפקד על ההוצאה לאור של עיתונים שקידמו פרופגנדה צבאית. דוגמה לפועלו של לין באה לידי ביטוי בישיבת פוליטביורו במאי 1966. באותה ישיבה לין ייצג למעשה את מאו בתור יד ימינו וכאחראי על ביצוע פקודותיו. הוא הכריז, באותה הישיבה, כי כל אשר יתנגד למאו הוא גם גינה יריבים פוליטיים במילים חריפות, ולמעשה העלה את הפתרון של הפיכה כאפשרות ריאלית, עקב דרישתו של מאו עצמו.
במקביל לביצור עמדתו של מאו, לין הוסיף לעסוק גם בענייני משפחה בוערים. מכתבים פוגעניים רבים הגיעו אליו ואל משפחתו, בהם נטען כי לאשתו הייתה פרשיית-אהבים עם ואנג שה-ויי, מנהיגם של המתנדבים הצעירים בינאן, אשר התנגד לשלטונו של מאו. בנקודה מסוימת, באחד המושבים של אסיפות הפוליטביורו לין הניח מסמך בפני המשתתפים ובו נכתב :
עקב הפיכת אשתו לדמות פוליטית, לין היה מחויב לנקות את שמה. הייתה לכך חשיבות לא רק בשביל להגן עליה ולשמור על ניקיון תדמיתו הציבורית, אלא גם כדי להגן על ילדיהם. יש לציין כי, מלבד לין, גם ג'ואו אנלאי תמך במאו ללא סייג, בעיקר משום שביקש להגן על עצמו מפני הדחה ופגיעה פיזית, כפי שקרה לבכירים אחרים בזמן "מהפכת התרבות".
מאבק בברית המועצות
לבסוף נרגעו היחסים בין המדינות, ושגריר סובייטי חזר לבייג'ינג במהלך אוקטובר 1970.
קרע עם מאו
עם הזמן החל מאו מסתכסך עם רוב כוחו של לין, אשר ניהל דיונים וקיבל הצעות חוק באסיפות סגורות, שנערכו על דעת עצמו. מאו החל לנסות להכשיל את לין: הוא הטיל וטו על הפיכתו הרשמית של לין לנשיא הרפובליקה העממית של סין, ונזף בו על כך שהיו לו למעשה יועצים מושחתים. בנוסף, הוא דרש שלין יקבל על עצמו "השפלה עצמית", אך האחרון סירב.
מבחינת מאו, היה זה "הקש ששבר את גב הגמל", והוא החל לנסות את כל שביכולתו, בצורה הכי שקטה, להפיל את לין.
הפיכה: פרויקט 571
לין, אשר תמיד נהג להתבודד, החל להסתגר במעונו. הוא שלח מכתב אל מאו, לפיו במידה ויבוצע טיהור חדש, הפעם נגדו, יהיה על מאו לאייש מחדש את כל המערך הפוליטי הקיים. מחליפים אפשריים יבואו רק מתוך ותיקי המפלגה, ובחירה בהן תהיה למעשה התכחשות לעקרונות "המהפכה התרבותית".
במקום לשבת ולחכות לטיהור, לין בחר לעזוב את עיר הבירה הוא יצא אל גואנגג'ואו אשר הייתה קרובה מאוד להונג קונג (דאז האימפריה הבריטית), מקום בו הוצב חיל צבאי הנאמן לו.
בנו של לין, לין לי-גואו אשר כונה ה"נמר" היה מקורב מאוד לאביו. הוא החל לגנות את פועלו האוטוקרטי של מאו. עוד במרץ 1971 הוא ושלושה מחבריו העלו את רעיונותיהם על הכתב:
כתבים אלו ועוד היו חלק מפלג רעיוני אנטי-מאואיסטי אשר תכנן את ביצוע "פרויקט 571" (571 במנדרינית זה: וּו-צִ'י-יִי; שהגייתן נשמעת דומה לאמירה שמשמעה "התקוממות מזוינת") מטרת המבצע הייתה להפיל את מאו, ולמנות את לין ביאו למנהיג העליון של סין. באותו החודש, החל מאו בדיונים שעסקו בשימוע של יה צ'ון, אשתו של לין.
במאי 1971 לין שבר את הכללים, ובזמן אירוח נורודום סיהאנוק, נסיך קמבודיה, נעדר מטקס ה 1 במאי בכיכר טיין-אן-מן. הוא הצטרף רק לאחר שג'ואו אנלאי המודאג התקשר אליו. לין הגיע, התיישב לצד מאו, אשר איתו סירב לדבר. הטקס החל דקה מאוחר יותר. כנהוג היה צלם רשמי במהלך הטקס. בראיון אשר התבצע שנים מאוחר יותר על אשר התרחש אמר :
לין נשאר במקום למשך פחות מדקה,. הוא לא בירך את איש מהנוכחים, ואף לא את הזוג המלכותי מקמבודיה. הוא עשה זאת מתוך הבנה, שמאו לא יבליג על העלבון. לין, מאוחר יותר, גם סירב להשתתף בביקור של ניקולאה צ'אושסקו ורעייתו, אלנה צ'אושסקו. לבסוף הוא ויתר, רק לאחר שאשתו יה צ'ון התחננה אליו שיעשה זאת למען שלומם.
בריחה
לבסוף בספטמבר לין ביאו הסכים לברוח עם משפחתו. בנו לי-גואו דרש שלפחות ינסו ליזום התנקשות פוליטית במאו, דבר שלין ביאו שקל בתחילה, אך לבסוף ויתר על האפשרות. לאחר שרעיון ההתנקשות והתוכניות לביצוע נפסלו כבלתי אפשריים, הוחלט להמלט. בערב ה-12 בספטמבר, בעוד מאו ופמילייתו ישנו, תכננו משפחת לין את בריחתם. לצוות המטוס נאמר כי המשפחה נעה לדאליין, מקום נופש חביב ביותר עליה ועל כן לא עלה חשש בתא הטייס.
לי גואו ביקש מאחותו דודו להיות מוכנה ליציאה בבוקר. היא נותרה נאמנה למאו, גם כיוון שפחדה כי אביה החולה לא ישרוד במחנות הריכוז לעריקים אם ייתפס. על כן דיווחה ליחידת משמר שהייתה מוצבת בסמוך לווילה המשפחתית בדאליין. כאשר מידע זה הגיע לאוזניו של ג'ואו אנלאי, החל האחרון לפקח על תנועת המטוסים. באמצעות נאמני בנו, לין ביאו הבין שיש סכנה לתוכנית המילוט, והחליט לצאת עוד באותו הלילה ולא לחכות ליום שלמחרת.
במבצע בריחה השתתפו לין ביאו, אשתו, בנו וחבר בנו ביחד עם מנהל משק הבית. במהלך הנסיעה לשדה התעופה, יחידת משמר, שזיהתה את ניסיון המילוט, קראה להם לעצור את המכונית. בתגובה, מנהל משק הבית במכונית ביקש לעצור את המכונית, ירד ונס על חייו. לאחר כחצי שעת נסיעה הגיעה משפחת לין לטריידנט בנמל התעופה בשאנחאיגואן, דאליין, בעוד מכוניות משטרה נעות מאחוריהם. הטריידנט המריא בחיפזון בשעה 00:32 13 בספטמבר עם משפחת לין, ללא דודו, ועם נהג המשפחה וחברו של לי-גואו.
כדי לחמוק מן המכ"ם, היה עליהם לטוס נמוך, טיסה אשר בזבזה דלק רב. הם שינו מסלול טיסה אל סיביר, כדי לנחות בהקדם. אך כעבור שעתיים, מעל הערבה האסייתית ברפובליקה העממית של מונגוליה, כאשר הדלק אזל כמעט לגמרי, המטוס נאלץ לבצע נחיתת אונס והתרסק. לין ביאו נהרג בהתרסקות, יחד עם כול שאר נוסעי המטוס.
אנטוניו לייטאו
אנטוניו קרלוס קרוואליו נוגיירה לייטאו (בפורטוגזית: António Carlos Carvalho Nogueira Leitão; 22 ביולי 1960 - 18 במרץ 2012) היה אתלט פורטוגזי, בעל מדליית ארד אולימפית בריצת 5000 מטר.
ביוגרפיה
לייטאו נולד באספינאו.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים לייטאו במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:38.55 דקות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 13:32.33 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה לייטאו במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:09.20 דקות דקות, אחרי סעיד עוויטה ממרוקו שקבע שיא אולימפי חדש של 13:05.59 דקות ומרקוס ריפל משווייץ (13:07.54 דקות).
נפטר ב-18 במרץ 2012.
שיאיו האישיים
אצטדיון פתוח
קארוי נאג'
קארוי נאג' (בהונגרית: Nagy Károly; 1909–1942) היה סופר, ומשורר יהודי-הונגרי שניספה בשואת יהודי הונגריה בגיל צעיר. הוא ידוע בעיקר בזכות מעל 150 רומני הלגיונרים וההרפתקאות שלו.
ביוגרפיה
קארוי נאג' (כינויו הספרותיים היו Charles Lorre, Charley Long, Charles Greaph, Kockás Pierre és Roney Roppe) נולד בפברואר 1909 כנראה בעיר סרנץ'. לא נותרו נתונים על חייו, משפחתו או לימודיו. הוא בא בוודאות ממשפחה יהודית כי נשלח לשרות העבודה במהלך מלחמת העולם השנייה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ושם מצא את מותו באוקראינה בחזית המזרחית בשנת 1942. שמו לא נמנה עם קורבנות מלחמת העולם בעיתונות ההונגרית. מותם של יהודים לא פורסם על פי רוב (רק במקרים יוצאי דופן). על פי מניין רישומי הספרות ההונגרית של ספרים שהודפסו בהונגריה בתקופה 1945–1960, הוא כתב 156 רומנים פליליים, הרפתקאות ובעיקר על לגיונריים, כבן תקופתו, גילו וגורלו ינה רייטה. הוא התחיל כמשורר מבטיח, אבל בסופו של דבר, כדי לשרוד, עבר לרומנים הליגיונרים וההרפתקאות הפופולריים ביותר מהם יכול היה להתפרנס. דמותו המרכזית היא דמותו של פייר קוצקאש, אחת הדמויות הקלאסיות של הרומן הלגיונר ההונגרי, בעל המזג הטוב.
שאלת יום הולדתו
אין תיעוד אנציקלופדי לחייו, שנת וחודש לידתו ניתן לברר רק על ידי העובדה ששירים מסומנים בתאריך באחד מכרכי השירה שלו, "אני נותן, לך..." שיצא ב-1928. באחד משיריו ציין "ביום ההולדתי התשע-עשר" (פברואר 1928). פרידייש קארינתי כתב הקדמה לכרך השירים הזה, שבו לא יכול היה להחליט אם שירי המשורר טובים ללא כישרון או גרועים של גאונות.
רומני הרפתקאות ולגיונרים
הוא כתב 156 רומנים, חלקם קצרים יותר, חלקם ארוכים.
השער האדום
השער האדום (באיטלקית: La porta rossa) הוא סדרת דרמה המשכית מסוגת הדרמה והפנטזיה מבית היוצר של רשת Rai 2 האיטלקית שעונתה הראשונה שודרה החל מ-22 בפברואר 2017. בסדרה כיכבו קרלו לוקארלי וז'אן-פיירו ריגוסי.
תקציר העלילה
הסדרה ממוקמת בטריאסטה. הנציב לאונרדו קליוסטרו הוא אימפולסיבי, בעל מזג נוקשה מאוד ולא שגרתי וכלל לא נוטה לעקוב אחר הנהלים והנחיות הממונים עליו. אך הוא מוצא את עצמו נאבק בחקירה המורכבת ביותר בקריירה שלו: חקירת הרצח של עצמו.
למעשה, הוא נהרג בפעולה משטרתית בודדת, אבל במקום לעבור ב"שער האדום" המפריד בין חיים למוות ומוביל אל החיים שלאחר המוות, הוא בוחר להישאר בעולם הארצי וכך לגלות מי הוא הרוצח שלו: רק כך יוכל להציל את חייה של אשתו, השופטת אנה מאייר (שממנה נפרד בשנים האחרונות, אף על פי שהאהבה עדיין הייתה ביניהם), לאחר שחווה כמה חזיונות על העתיד בהם הוא רואה דמות מסתורית שמנסה לרצוח את אנה על רקע עץ חג המולד, הוא חושד שהרצח יתבצע בתקופת חג המולד.
עד מהרה מתברר שהרוצח של לאונרדו, ככל הנראה, הוא עמיתו בתחנת המשטרה, אשר ניהל חיים כפולים והוא קשור להברחת חומר כימי חדש בעל עוצמה קטלנית. במצבו החדש כרוח רפאים לאונרדו מנסה להפיל את העמית במלכודת ולחשוף אותו. אך נדמה שלכל עמיתיו של לאונרדו יש משהו להסתיר ולכן הם כולם חשודים אפשריים. אבל גם השופט אנטוניו פיראס, עמיתה של אנה, שתמיד הייתה מאוהבת בה ותמיד הייתה לו שנאה לא מוסתרת כלפי לאונרדו או, אביה של אנה, אלביו, שמעולם לא אישר את נישואי בתו ללאונרדו, נראה שלכולם יש שלדים בארון.
רימייק
בנובמבר 2020 רשת TV-3 הרוסית שידרה את הסדרה המיסטית "רוח הרפאים" («Фантом») בכיכובו של דניס שבדוב ובהפקת 1-2-3 Production כרימייק לסדרה האיטלקית.
הנרי וסטין
תחילת חייו
וסטין נולד בעיר טקומה פארק שבמרילנד, להארי ולויס וסטין. אמו הייתה עקרת בית ואילו אביו היה גאופיזיקאי ומטאורולוג ידוע (מכתש וסטין על הירח נקרא על שמו).
אהבתו של וסטין למוזיקה ובפרט לבלוז התהוותה כבר בגיל צעיר. כמו אביו, הנרי הפך לאספן תקליטים נלהב, ובסופו של דבר היה בעל עשרות אלפי תקליטים בסגנונות בלוז, הילבילי, קאנטרי וסגנונות נוספים. אביו של וסטין נהג לעודד את הזיקה של בנו למוזיקה, והיה לוקח אותו להופעות של אמני בלוז מוכרים. לרוב היו וסטין ואביו הלבנים היחידים בקהל.
בשנות החמישים המאוחרות החליטו וסטין וחבר ילדותו מפארק טאקומה, ג'ון פאיי, ללמוד לנגן בגיטרה עבור קטע של האנק ויליאמס, ולאחר מכן החלו השניים ללמוד לנגן מוזיקת בלוז וקאנטרי (גם פאיי הפך לגיטריסט ידוע בעתיד). בתחילת שנות השישים עבר וסטין עם משפחתו לקליפורניה, שם הצטרף וסטין ללהקה הראשונה שלו, "Hial King and the Newports". בטיול סוף הלימודים שלו נכנס וסטין לחנות קעקועים בלוס אנג'לס והטביע על עורו את המילים: "Living The Blues". בשנת 1969 הפכו מילים אלה לשמו של האלבום הכפול "Living The Blues". כשהיה בן שבע עשרה נהג להסתובב במועדוני בלוז בלוס אנג'לס, שם הכיר כמה אמני בלוז לעתיד. באחת הפעמים שביקר במועדון שכזה פגש במוזיקאי ג'רי מקגי, וממנו למד וסטין את סגנון שלוש האצבעות שהפך מזוהה עם וסטין במרוצת השנים.
שנות השישים
לאורך שנות השישים המוקדמות ניגן וסטין בסשנים שונים עבור מוזיקאים רבים ומפורסמים, ובסופו של דבר הוזמן על ידי פרנק זאפה לקחת חלק בהרכב שלו, The Mothers of Invention, באוקטובר 1965. אלא שוסטין לא אהב את הסגנון הפרוגרסיבי של זאפה, וכמה חודשים לאחר שהצטרף הרכב פרש, אפילו לפני שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם. קלטות דמו שהוקלטו במהלך חזרות של הלהקה (מנובמבר 1965) וכוללות את הגיטרה של וסטין מופיעות באלבום Joe's Corsage שפורסם ב־2004 וכלל קטעים של הקלטות דמו מכל השנים.