cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החפרפרת (ספר)
מלכודת לחפרפרת
מכאן פונה סמיילי לחקור את טובי אסטרהאזה, המגיע לבית-מקלט נידח לאחר שפיטר גווילם זימנו באמתלת שווא כי ישנו עריק פולני שיש לדון בו. סמיילי חוקר את טובי, שמלכתחילה ברור מאוד כי אינו "ג'רלד", חושף בפניו את העובדה כי ידוע לו כי במסגרת ההונאה הבריטית ב"מבצע כישוף" משמש אסטרהאזה כבוגד פיקטיבי על מנת לאפשר לקולונל הסובייטי, פוליאקוב שמו, תירוץ בפני הממונים עליו ב"מרכז" להגיע למפגשים. סמיילי מבהיר לטובי כי למעשה היה כלי שרת בידי ה"מרכז" המוסקבאי, ושימש כבובה כך שכל חשד ב"חפרפרת" יתפרש על ידי בכירי הכיכר כאיום על מבצע כישוף. סמיילי מאיים עליו כי במעשיו יש מן הבגידה במולדת, זאת משום שבלא יודעין העביר אסתרהאזי חומר מודיעיני מסווג לביון הסובייטי וקיבל תמורתו ידיעות חסרות ערך, שהן למעשה הונאה פרי מוחו של רב המרגלים "קארלה". אזי מתרצה טובי ומספר לסמיילי את כל הידוע לו אודות שיטת המפגשים בין הקולונל הסובייטי המשמש כשליחו של "מרלין" לבין בכירי השירות. וכך נודע לסמיילי כי המפגשים וחילופי המידע המודיעיני ב"מבצע כישוף" נערכים בבית קטן בלונדון, עליו שומרת סוכנת בית שהיא אשת השירות החשאי. סמיילי מותיר את טובי כלוא בבית המקלט. לאחר מכן מגיע השלב האחרון בספר, בו סמיילי, כעת בקי בכל פרטי המקרה, פורש את המלכודת המתוחכמת שלו כדי ללכוד את "ג'רלד". ריקי טאר, שנחשב לעריק ודבר בואו לבריטניה נשמר בסוד מפני שירות הביון הבריטי, נשלח לפריז ומשם שולח תשדורת למטה הארגון. לאחר שמתקבלת התשדורת במטה השירות יוצר הדבר תגובת שרשרת ושלושת הבכירים שנותרו, היידון, בלאנד וראש השירות עצמו, פרסי אלליין, נפגשים לפגישת חירום. בבסיס תחבולתו של סמיילי הרעיון כי התשדורת תלחיץ את "ג'רלד" והוא יבקש פגישה דחופה עם מפעילו, הקולונל הסובייטי. בלילה המבצע היה סמיילי עצמו בתוך הבית שבו נערכו המפגשים עם הקולונל, המפקח מנדל התמקם בתצפית מול הכיכר, ודיווח לסמיילי על תנועותיהם של ראשי השירות, ואילו פיטר גווילאם עם תת-השר לאקון ארב מחוץ לבית. סמיילי, אקדח בידו, האזין בחדר צדדי, באמצעות מכשיר האזנה לנעשה בחדר שבו נערך המפגש. עד מהרה זיהה סמיילי כי האיש המשוחח עם הקולונל הסובייטי, מי שהיה למעשה בוגד רם דרג בשירות החשאי הבריטי, הוא ראש "תחנת לונדון", ביל היידון. זמן קצר אחר כך כבר פרצו גווילאם ומנדל לבית ונוכחו כי סמיילי כבר אסר את היידון ומפעילו.
השלכות חשיפת החפרפרת
בעקבות המבצע מוחזר ריקי טאר ללונדון אחר כבוד ופרסי אלליין נדרש לפרוש מן השירות. היידון מושם במעצר ב"משתלה". לאחר שמושגת עסקת חילופי שבויים בין הביון הבריטי והסובייטי נותרים בידי החוקרים הבריטים ימים ספורים לחקור את היידון בטרם יוסגר לברית המועצות. היידון עצמו מסכים למסור גרסה חלקית של האירועים באוזני סמיילי בלבד. היידון מודה בחקירתו כי רקח את "מבצע הוכחה" עם קארלה, אולם מוחה ואומר כי אף שבגד בפרידו דאג להחזירו לבריטניה ומנע ממנו להינמק בכלא. עוד מספר היידון כי "קארלה" העריך מאוד את סמיילי והאמין כי הוא היחיד שעלול לפענח את בגידתו של היידון ומגלה כי משום כך פקד על היידון להיעשות למאהבה של אן, על מנת שהדבר יעיב על שיקול דעתו של סמיילי. יום לאחר השיחה ביניהם נמצא היידון מת, מפרקתו שבורה. אף כי שר החוץ משוכנע כי אנשי הביון הסובייטי עומדים מאחורי הרצח, סמיילי אינו מסכים איתו. בספר נרמז כי ג'ים פרידו, המיומן בשיטת הריגה זו, הרג את ביל היידון משום שבגד בו וכיוון שהסגיר את סוכניו של פרידו בצ'כוסלובקיה. בסיומו של הספר מתבקש ג'ורג' סמיילי לעמוד בראש הביון הבריטי ולשקם אותו מחדש. בעצת מנדל הוא מחליט להתפייס עם אן והיא שבה אל חיקו. ג'ים פרידו שב להוראה בבית הספר התיכון.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
כפתיח הסדרה שמשה בובת מטריושקה רוסית, שנפתחת לגלות בובה נוספת שוב ושוב. בכך המחישו היוצרים את שכבות ההונאה הרבות שבספר והכינו את הצופים למורכבות העלילה.
"החפרפרת" עובד גם לסרט קולנוע שהקרנתו החלה בשנת 2011, כאשר דמותו של סמיילי מגלם השחקן גארי אולדמן. בשל אילוצי המדיה השמיטו היוצרים את שכבת ההונאה האחרונה, בה אסטרהזי מתחזה לבוגד על מנת להגן על מבצע "כישוף".
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21 היא גילויי שנאה כלפי יהודים בסביבה אקדמית בזמננו. אוניברסיטאות ברחבי העולם היוו במה למדיניות ופרקטיקה אנטישמית במהלך ההיסטוריה. בכמה מהן היו מגבלות על קבלת סטודנטים יהודים, כמו גם על העסקת חברי סגל יהודים. במקרים מסוימים, אוניברסיטאות תמכו במדיניות ממשלתיות אנטישמית, ועודדו היווצרות של תרבות אנטישמית בקמפוס. ברוב המדינות הדמוקרטיות, הופסקה הפעילות האנטישמית בחסות האוניברסיטאות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. עם זאת, בשנים האחרונות, הועלו האשמות באנטישמיות בנוגע לפעילותם של ארגונים פרו-פלסטינים בקמפוסים. האשמות אלו שנויות במחלוקת, והוכחשו על ידי ארגונים אלו.
בין אנטישמיות ואנטי-ישראליות
קשה לעמוד במדויק על ההבדל בין אנטישמיות ואנטי-ישראליות באוניברסיטאות, שכן חלק ניכר מהפעולות כנגד יהודים בישראל ומחוצה לה משלבות מוטיבים הכרוכים בסכסוך הישראלי-פלסטיני. יש הטוענים שהמאבק הפוליטי באוניברסיטאות הוא פוליטי בלבד, ואינו קשור לאנטישמיות של המאה ה-20. לעומת זאת, יש הסוברים כי הביקורת הפוליטית על ישראל נועדה רק להסוות את האנטישמיות בצורתה המודרנית. אמנם לעיתים ההפרדה בין עוינות ליהודים לבין עוינות לישראל איננה חד-משמעית, אך בתקריות שונות נצפתה תקיפה מילולית או פיזית כנגד יהודיים או ישראלים. הוכחות לכך ניתנות בידי סטודנטים יהודים שונים באוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית שחוו תקיפה פיזית או מילולית עוינת מצד אנשי האוניברסיטה. כמו כן, ישנה תמיכה גוברת לארגון הפרו-פלסטיני, ה-BDS, הקורא לחרם כלכלי ואקדמי על ישראל.
קנדה
ההיסטוריון ג'רלד טולצ'ינסקי כתב כי אוניברסיטאות קנדיות היו "רוויות באנטישמיות" בתחילת המאה העשרים. כמה אוניברסיטאות הגבילו את הכניסה היהודית, יהודים לא הוכנסו לחברות אחווה רבות, ורבים מהסטודנטים לרפואה היהודית לא הצליחו למצוא מקומות עבודה בקנדה לאחר סיום הלימודים.
אוניברסיטת מקגיל ואוניברסיטת טורונטו
בשנת 1920 אוניברסיטת מקגיל הטילה מכסות קפדניות על כמות הסטודנטים היהודים. לפני שהוטלו המכסות, 25 מתלמידי האמנות ו-40 אחוז מכלל התלמידים היו יהודים. אחוז זה ירד משמעותית בשנים שאחרי תחילת הטלת המכסות. בוגרים יהודים מוסמכים נתקלו לעיתים באפליה כאשר פנו למשרות במקגיל ובאוניברסיטת טורונטו.
אוניברסיטת קווינס
בשנת 1912, למרות מחאות חריפות מצד הקהילה היהודית בקנדה, אישרה ממשלת אונטריו חוקה חדשה לאוניברסיטת קווינס, עם סעיף שנועד לוודא שכל סגל ההוראה נוצרי. ב-1919 המנהל ברוס טיילור ביטא הצהרות אנטישמיות במהלך פגישת בוגרי האוניברסיטה. לפחות בוגר אחד מחה נגד הצהרה זו לקנצלר של האוניברסיטה. על אף התפתחויות אלה, טולצ'ינסקי כתב כי אוניברסיטת קווינס הייתה ליברלית יותר במקצת מאשר מקגיל ואוניברסיטת טורונטו בקבלה לתלמידים יהודים ולהשכרת סגל יהודי. בניגוד לאוניברסיטאות אחרות, קווינס קיבלה פליטים גרמנים יהודיים כסטודנטים בשנים 1930 ו-1940.
הונגריה
משה הרשל כתב שהאוניברסיטאות היו רק חלק מתופעה גדולה יותר של אנטישמיות שהייתה קיימת בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה. סטודנטים נוצרים, לעיתים יחד עם המורים שלהם, השתתפו בהפגנות אלימות נגד הרשמה של סטודנטים יהודים בסתיו של 1919. בעקבות האירועים הרשויות נאלצו לסגור את האוניברסיטאות באופן זמני. זמן לא רב לאחר מכן הממשל ההונגרי הציע חוק שמגביל את ההרשמה של סטודנטים יהודים לכ-6 אחוזים מכלל אוכלוסיית האוניברסיטה.
לאחר דיונים בנושא, הפרלמנט ההונגרי העביר את חוק המכסה בהצבעה של 57 בעד ו-7 נגד. החוק הוחל בתחילת השנה האקדמית של 1920, יחד עם גל נוסף של מהומות אנטישמיות בקמפוסים. כמות היהודים במוסדות אקדמיים בהונגריה בתקופה זו צנחו משמעותית: באוניברסיטת בודפשט, המספר ירד מ-4,288 ל-459 בין השנים 1917 עד 1921. מספר ארגונים יהודים באירופה התנגדו לחוק המכסות ההונגרי, עם הטענה שחוק זה ייצור תקדים שמדינות אחרות ילכו בעקבותיו.
המהומות האנטישמיות נמשכו באוניברסיטאות הונגריות אל תוך שנות ה-30. סטודנטים יהודים נודו ולעיתים הותקפו פיזית. בשנת 1933, ארגוני סטודנטים נוצריים העלו עצומה שקראה לאכיפה ממשלתית הדוקה של המכסות. ההפרעות גרמו שנית לסגירה זמנית של האוניברסיטאות.
פולאר השקעות
פולאר השקעות בע"מ היא חברת החזקות ישראלית שהוקמה בשנת 1963 כבית ההשקעות של בנק הפועלים. פולאר הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב עד שנת 2013. לאחר שנכנסה להסדר חוב נמחקו מניות החברה מהמסחר בבורסה, אך איגרות החוב שלה עדיין רשומות למסחר (נכון ל-2022).
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
הונגריה
חקיקה אנטישמית נוספת עברה בפרלמנט ההונגרי בשנת 1939, בערב מלחמת העולם השנייה. בין השאר, החקיקה הוסיפה להגביל את ההרשמה של יהודים לאוניברסיטאות.
פולאר השקעות
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1963 בשם "חברה להשקעות של בנק הפועלים בע"מ", על ידי בנק הפועלים וחברת העובדים במטרה להשקיע באופן פסיבי בניירות ערך. בהמשך נודעה החברה בשם "פועלים השקעות" (אם כי רק בשנת 1998 שונה שמה באופן רשמי ל"פועלים השקעות בע"מ"). החברה עסקה בשנים הראשונות בבניית תיק השקעות מגוון, תוך פיזור של השקעותיה במגוון תחומים וחברות.
בשנת 1981 התמנה אורי לויט למנכ"ל החברה, ותחת ניהלו הפכה לגוף השקעות דינמי ולאחת החברות המובילות בישראל בקידום השקעות מגוונות בתעשייה, טכנולוגיה מתקדמת, תקשורת, פרסום, מחשבים, סחר, נדל"ן ותחומים נוספים. בין ההשקעות הבולטות והמוצלחות היו ההשקעה ב-1983 בחברת "טלדטה", שפיתחה פתרונות לציוד תקשורת שמיועד לייעל את החיבור של המשתמש הסופי למרכזיה, וההנפקה בנאסד"ק ב-1992. והשקעה ב-1992 בחברת "הזרע סידס" לגידול ושיווק זרעים לשוק המקומי וליצוא שהייתה בלתי רווחית, אך באמצעות ניהול נכון הפכה לאחת מחברות הזרעים המובילות בעולם. השקעות בולטות נוספות שביצעה הפועלים השקעות תחת ניהולו של לויט היו בחברות: אורלייט חברה להנדסה, מת"ב מערכות תקשורת בכבלים, טלדור, "מקסימדיה", רשת חברת תקשורת והפקות (1992), "טרנסכלל סחר", "אופיר אחזקות", מבני תעשייה וחברות נוספות.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
במאה ה-21
משנת 2000 ואילך, ניתן למצוא ראיות שונות לאירועים אנטישמים בקמפוסים האוניברסיטאות בצפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה, אם כי קיים חוסר הסכמה באשר לנסיבות של האירועים שדווחו. יש הטוענים כי אקטיביזם פרו-פלסטיני בקמפוס, המעביר ביקורת על ישראל, יוצר אטמוספירה של הפחדה אנטי-יהודית שמתפרץ לעיתים בנאומי דיבה ואף אלימות. אחרים מטילים ספק בהיקפם של האירועים האנטישמיים, גם אם לא חולקים על עצם קיומם. לדידם, המבקרים הפרו-ישראליים לא מצליחים להפריד בין אירועים פוליטיים כנגד ישראל (הביקורת על מדיניות ישראל) לבין שנאה אתנית או דתית (האנטישמיות). כאשר לא ניתן להפריד אנטישמיות מאנטי-ישראליות, לא ניתן להביא לשיח פורה ולגיטימי.
אוסטרליה
באוסטרליה, דניאל ויינר, חבר באיחוד האוסטרלי לסטודנטים יהודיים, אומר ש"ההשמצה שאנו חווים כסטודנטים בקמפוס… מגיע כמעט כולו מהשמאל." גרהם ליאונרד, נשיא הוועד המנהל של יהדות אוסטרליה, אומר שיולי 2006 היה החודש עם הכי הרבה אירועים אנטישמיים מאז שנת שתועדו מאז 1945. הוא מוסיף שמרבית האירועים התרחשו בקמפוסים. בסידני, סטודנטים יהודיים החלו להסתיר את כיפותיהם עם כובעים מחשש לאנטגוניזם של הסטודנטים האחרים. דיאון קמיין, הנשיא הוויקטוריאני לשעבר של האיחוד לסטודנטים יהודיים, אמר לעיתון האייג' (The Age):
פולאר השקעות
היסטוריה
בשנת 2001, בעקבות דרישתו של בנק הפועלים לביטול הזיקה ההיסטורית לחברה שמכר, על פי הסכם המכירה העברת השליטה בפועלים השקעות, בו נקבע כי שם החברה ישונה בתוך חמש שנים, שונה שם החברה לפולאר השקעות. בעקבות שינוי שמה של פועלים השקעות, שנו גם שמות החברות הבנות הנושאות את התואר "פועלים", כולל חברת "פועלים תקשורת", שגם נסחרה בבורסה, ושמה שונה ל"פולאר תקשורת".
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
צרפת
בצרפת, פטריק קלוגמן, נשיא איגוד הסטודנטים היהודים צרפתים, כתב בלה פיגארו:
פולאר השקעות
היסטוריה
בעקבות התפוצצת בועת הדוט-קום בשנת 2001, אחר כך המשבר הכלכלי, עקב ההחמרה במצב הביטחוני ב-2002 כתוצאה מהאינתיפאדה השנייה, גרמה לחברה לצבור הפסדים כבדים, ולמחירי המנייה שלהם לרדת בצורה חדה. עם זאת היא גייסה הון נוסף בהנפקת איגרות חוב, אך סבלה מהפסדים בהשקעות כושלות בנדל"ן וחברות טכנולוגיה. בשנת 2001, מחקה החברה השקעות בסך 245 מיליון שקל ורשמה הפסד של 217 מיליון שקל. שווי השוק שלה בשנת 2004 היה שמחצית משוויו בעת שרכשה שרכשה קבוצת דוברת-שרם את החברה כעשר שנים קודם.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
בריטניה
בבריטניה, הדו"ח של הקבוצה הפרלמנטרית נגד אנטישמיות דיווח כי:
פולאר השקעות
היסטוריה
בינואר 2007 זומן יושב ראש החברה אביגדור קלנר לחקירה במשטרה, בחשד לעבירות של מסחר בניירות ערך תוך שימוש במידע פנים, תרמית בניירות ערך ובהעברת מידע פנים לרואה החשבון וחבר מרכז הליכוד קובי בן גור. בנוסף נבדקה מעורבותו בפרשת רשות המיסים. ביוני נשלח למעצר בית של 10 ימים והודיע כי הוא משעה את עצמו מתפקידיו בחברת "פולאר השקעות" ויוצא לחופשה. בספטמבר הודיעו יצחק שרם ויאיר פודים כי הם מוחקים את שמו של קלנר משם הקבוצה שבשליטתם - "שרם-פודים-קלנר", ושינו את שם החברה ל"שרם פודים גרופ". במקביל, באותה עת, מכרו את השליטה ב"פולאר השקעות" למיליארדר היהודי קנדי ז'יל פלדמן. פלדמן שהיה יזם נדל"ן מצליח בצפון אמריקה ביקש להפוך את הקבוצה לחברת נדל"ן בינלאומית
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
בריטניה
החקירה שמעה שהחבר של המפלגה האיסמליסטית "חיזב אלתחריר" הוזמן לדבר באוניברסיטת קולג' לונדון. חיזב אלתחריר היה גם פעיל בקווין מרי, אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת קינגסטון ואוניברסיטת ברינמינגהם.
פולאר השקעות
היסטוריה
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 נפגעו עסקי החברה, וגם עסקים אחרים של ז'יל פלדמן, בעל השליטה בחברה. בינואר 2012 הודיע כי אין בקופתה מספיק מזומנים בשביל לשלם את החוב למחזיקי איגרות החוב שלה. במרץ 2013 פנתה החברה לבית המשפט בבקשה לכנס אספת נושים לאישור הסדר החוב. בספטמבר 2016 החלה בהסדר חוב שני, שהושלם במרץ 2018.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
בריטניה
הדו"ח מתאר כיצד "מתחים ואירועים בקמפוס לעיתים מגיעים לשיא בהצבעות של איחודי סטודנטים בנושאים הקשורים לציוניות וישראל." בדו"ח ישנן מספר דוגמאות לאירועים שהתרחשו ב-2002 באוניברסיטת מנצ'סטר בהם איחוד הסטודנטים הכריז על כך שאנטי-ציוניות היא לא אנטישמיות, ושיש להחרים מוצרים תוצרת ישראל. בזמן ההצבעה, חולק לסטודנטים שעמדו בתור עלון שציטט מסמך נאו-נאצי מזויף בשם "הנבואה של בנג'מין פרנקלין ביחס לגזע היהודי". העלון תיאר את היהודים כערפדים, ואמר שאם הם לא יגורשו מארצות הברית, הם "ישעבדו את המדינה וישמידו את כלכלתה".
פולאר השקעות
תקשורת
בשנת 1990 הוקמה חברת הבת "פועלים תקשורת אלקטרונית", במטרה להשקיע בשוק הטלוויזיה בישראל. השקעתה הראשונה הייתה בחברת הטלוויזיה בכבלים "מת"ב" בשיתוף עם חברת "דנקנר השקעות", וזכיינית ערוץ 2 "שידור רשת", בשנת 1992. בשנת 1997 התמודדה באמצעות חברת "מת"ב" במכרז להקמת מפעיל של תקשורת סלולרית בישראל, ואחר כך החזיקה ב-5% ממניות פרטנר תקשורת שזכתה במכרז. בשנת 1998 הייתה שותפה בקבוצה שהתחרתה במכרז להקמת חברה לשירותי טלוויזיה רב-ערוצית באמצעות הלוויין, ואחר כך החזיקה ב-12.5% מחברת yes הטלוויזיה בלוויין שזכתה במכרז. באותה שנה גם רכשה מניות ואיגרות חוב של חברת בזק, במסגרת הליך הפרטת החברה, והגיעה להחזקה של 7% ממניות החברה. מניות שנמכרו ברווח ניכר תוך זמן קצר.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
בריטניה
לפי המועצה הייצוגית ליהודים של מנצ'סטר הגדולה, האחראי לעלון זה הוא "האיחוד הכללי לסטודנטים הפלסטינים". כאשר ההצבעה החליטה כנגד החרמת מוצרים ישראליים, לבנה נזרקה לעבר חלון מגוריו של סטודנט יהודי. במקביל פוסטר עם המילים: "לשחוט את היהודים" הודבק לדלתו הקדמית, בעוד שסכין הוצמד לדלתו האחרת.
פולאר השקעות
תקשורת
בסוף שנת 1999, הונפקה החברה בבורסת תל אביב.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
בריטניה
שתי דוגמאות נוספות לשילוב הייחודי בין אנטישמיות, שנאה וביקורת פוליטית מתבטא באירוע שהתרחש ב-2017, באוניברסיטת סואס בלונדון, בו לסטודנט יהודי נאמר כי:
פולאר השקעות
טכנולוגיה
בשנת 1985 הוקמה חברת הבת להשקעות בחברות טכנולוגיה, אחת הראשונות שהוקמו בישראל בתחום זה.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
בריטניה
כמו כן, באוניברסיטת גולדסמית'ס בלונדון, המרצה היהודי לסוציולוגיה, הירש, נכתב על לוח הכיתה שלו:
פולאר השקעות
איכות הסביבה
בשנת 2000 הושיקה הקבוצה, באמצעות "אורדן תעשיות", בחברת "EER", שהקים יזם בשם משה שטרן שפיתח טכנולוגיה לטיפול בפסולת עירונית. החברה גייסה במשך השנים קרוב ל-60 מיליון דולר מ"אורדן תעשיות" ומשקיעים שונים. במרץ 2007 הוכרז שהחברה עומדת בפני הנפקה לפי שווי של מאות מיליוני דולרים, אולם הדבר לא יצא לפועל. אחר כך מוזגה החברה לשלד בורסאי, ולבסוף נסגרה ב-2013 לאחר של יצרה מעולם הכנסות.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21
ארצות הברית
סקר שפורסם בפברואר 2015 על ידי טריניטי קולג', ומרכז לואיס ד. ברנדייס לזכויות האדם על פי חוק, מצא כי 54% מהמשתתפים היו נתונים לאנטישמיות בקמפוס או היו עדים לכך. הסקר כלל כ-10%–12% מכל הסטודנטים בקמפוס, ולכן אינו מתיימר לייצג את התמונה במלואה. הסקר כלל 1,157 סטודנטים יהודים ב-55 קמפוסים ברחבי הארץ. המקור המשמעותי ביותר לאנטישמיות, לפי הסקר היה "מתלמיד יחיד" (29%). מקורות אחרים היו: במועדונים/החברה ככלל, בהרצאה/בכיתה, באיגוד הסטודנטים ועוד. ב-2016, מחקר שהוצג על ידי משרד התפוצות חשף ששלושה מכל ארבעה סטודנטים יהודים בארצות הברית חוו אנטישמיות באוניברסיטה, ונרשם זינוק במספר תוכניות הלימודים המוגדרות אנטי ישראליות.
התגובה הישראלית לאנטישמיות באוניברסיטאות
בעקבות האנטישמיות באוניברסיטאות בחו"ל, מספר ארגוני הסברה ישראלים החלו להיאבק בתופעה. מטרתם היא לייצג את התרבות הישראלית והחברתית, עם דגש על היחס לפלסטינים, ולהתמודד עם ההאשמות השונות המוטחות כנגד יהודים וישראליים. התקווה היא שבכך ינופצו מיתוס ושמועות על אודות המצב המדיני, וכן הסטודנטים יזכו לשמוע את הצד הישראלי בסכסוך הישראלי-פלסטיני. שכן לעיתים, הפעילות הפרו-פלסטינית באוניברסיטאות מציגה תמונה שונה מאוד מזו שקיימת בתוך החברה הישראלית, וכן המטרה היא לגשר על פער זה בעזרת הסברה ודיאלוג. ההנחה היא שככל שאי-הבנה על אודות המצב הישראלי תפחת, כך האנטישמיות שמולוות לדיון הפוליטי תפחת גם כן.
מכון ירושלים לצדק גם הוא פועל לשם אותה מטרה. מקים הארגון, עורך הדין כלב מאיירס, מספר כיצד מדי שנה הוא בעצמו ניגש לאוניברסיטאות בחו"ל שמנהלות את "שבוע האפרטהייד הישראלי" (Israeli apartheid week), ומקימים כנס מקביל שמאפשר שיח והסברה על זכויות הפלסטיניים שמופרות במדינות ערב. המטרה היא להסביר ש-"יש אפרטהייד במזרח התיכון, אבל האפרטהייד לא נמצא במדינת ישראל."
גם הסוכנות היהודית לוקחת חלק פעיל במאבק על התודעה הפוליטית באוניברסיטאות. ב-2011, בעקבות העצרת הכללית של האו"ם למדינה פלסטינית, נשלחו נציגים של הסוכנות לפתוח "אוהלי הידברות" בכ-20 קמפוסים של אוניברסיטאות מובילות בצפון אמריקה. מטרתם היא לקיים שיח אמיתי וכן על המציאות המורכבת במזרח התיכון. בין השאר, הסוכנות היהודית מפעילה את תוכנית "עמיתי ישראל – שליחות קמפוסים", במסגרתה נשלחים נציגים, על בסיס קבוע, לקמפוסים ברחבי העולם כדי לחזק את הקשר של ישראל לתפוצות ושל הסטודנטים לישראל.
מריו מונטי
מריו מונטי (באיטלקית: Mario Monti; נולד ב-19 במרץ 1943) הוא פוליטיקאי וכלכלן איטלקי, שכיהן כראש ממשלת איטליה בשנים 2011–2013. בעברו שימש כנציב האיחוד האירופי לתחרותיות בשנים 1999–2004. כמו כן, כיהן גם כשר האוצר וכממלא מקום שר החוץ של איטליה. מונטי גם שימש בעברו כיועץ לבנק ההשקעות גולדמן זקס.
תולדות חייו
מונטי נולד בעיר ורזה בחבל לומברדיה, באיטליה. הוא סיים תואר ראשון בכלכלה ובניהול באוניברסיטת בוקוני במילאנו. הוא המשיך בלימודים מתקדמים בכלכלה באוניברסיטת יל, שם היה תלמידו של חתן פרס נובל לכלכלה ג'יימס טובין.
בשנים 1970–1985 הוא לימד כלכלה באוניברסיטת טורינו ועבר ללמד באוניברסיטת בוקוני, שם שימש אף כרקטור בשנים 1989–1994 וכנשיא האוניברסיטה בשנת 1994. מוקד מחקריו הכלכליים היה בלימוד התנהגות בנקים בתנאי מונופול.
בשנת 1994 הוא מונה על ידי ממשלתו הראשונה של סילביו ברלוסקוני לשרת בנציבות האירופית, לצד המדינאית האיטלקייה אמה בונינו. בתפקידו הראשון כנציב היה אחראי ל"שוק פנימי, שירותים פיננסיים ואינטגרציה פיננסית, מכסים ומסים". בשנת 1999 חודש מינויו לנציבות על ידי ממשלת מאסימו ד'אלמה, תחת נשיא הנציבות האירופית רומנו פרודי. בתקופתו השנייה בנציבות היה אחראי לתחרותיות בתחום האיחוד האירופי. בתקופה זו יזם הליכים על הפרת הגבלים עסקיים נגד חברת מיקרוסופט וכן עמד בראש חקירה בעניין הצעת האיחוד בין חברות הענק ג'נרל אלקטריק והאניוול, איחוד שנמנע בסופו של דבר בהחלטת הנציבות האירופית.
בשנת 2004 לא האריכה ממשלת ברלוסקוני השנייה את כהונתו. מונטי שב לכהן כנשיא אוניברסיטת בוקולי. בשנת 2010 הטיל עליו נשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו לכתוב דו"ח על העתיד של שוק אחד ולהציע צעדים נוספים להשלמת תוכנית האיחוד האירופי ליצירת שוק אחד. נוסף לתפקידו כנשיא אוניברסיטה, מונטי אף עומד בראש מכון ברויגל, מכון מחקר כלכלי אירופי שנוסד בשנת 2005.
ב-9 בנובמבר 2011 מינה נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו את מונטי לסנאטור לכל החיים בהסנאט של הרפובליקה. ב-12 בנובמבר 2011 הטיל עליו נפוליטנו להרכיב ממשלה חדשה, וב-16 בנובמבר הושבע מונטי לראשות הממשלה. כן מכהן מונטי כשר האוצר. לתפקיד שר החוץ בממשלתו מונה ג'וליו טרצי, אשר כיהן בעבר כשגריר איטליה בישראל. מונטי הכריז כי הוא מקווה להקים ממשלה שתכהן עד הבחירות הבאות, שעתידות להתקיים ב-2013. ב-21 בדצמבר 2012, הגיש מונטי לנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו את התפטרותו. הוא נאלץ לעשות זאת אחרי שמפלגתו של ברלוסקוני הסירה את התמיכה בו.
מונטי התמודד בבחירות הכלליות באיטליה 2013, אך זכה בהישג מוגבל. ב-28 באפריל 2013 סיים את כהונתו כראש ממשלה.
מונטי ידוע כאגיפטולוג חובב עוד מתקופת עבודתו באוניברסיטת טורינו.
אנדראה דל ורוקיו
הכשרתו כאמן
נולד בשם אנדראה די מיקלה די פרנצ'סקו די צ'ונה בפירנצה למיקלה די פרנצ'סקו צ'ונה, שעבד כרצף ויצרן לבנים, ומאוחר יותר כגובה מיסים. ורוקיו מעולם לא נישא, והיה עליו לספק תמיכה כלכלית לכמה מבני משפחתו. פרסומו עלה בעת שחבר לחצר מדיצ'י, שם נשאר עד שסדנתו עברה לוונציה.
אנדראה החל לעבוד כצורף בסדנה של ג'וליאנו ורוקי (Giuliano Verrocchi) וככל הנראה אימץ את שם משפחתו (דבר שהיה מקובל באותם ימים). ישנה סברה לפיה עבד כשוליה בסדנה יחד עם דונטלו, אך היא אינה מבוססת. ניסיונותיו הראשונים בציור החלו ככל הנראה בשנות השישים של המאה ה-15, בעת שעבד בפראטו, לצידו של פיליפו ליפי.
שיר של קשת וענן
שיר של קשת וענן (ביפנית: 虹の女神 - ניג'י נו מגאמי) הוא סרט קולנוע יפני מ-2006 בבימויו של נאוטו קומאזאווה. הסרט הוא דרמה המשרטטת את סיפור אהבתם המוחמצת של שני צעירים יפנים. הסרט, שעלילתו מדלגת קדימה ואחורה במימד הזמן, זכה להצלחה בינונית בלבד ביפן ובקוריאה הדרומית. השחקנית יו אאוי זכתה על משחקה בסרט זה (ובשני סרטים יפנים נוספים שיצאו למסכים ב-2006) בשלושה פרסים יפנים כשחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלילה
הסרט מחולק ל-8 פרקים, שבראש כל אחד מהם כותרת שמו. הפרקים אינם עוקבים מבחינה כרונולוגית, אלא מדלגים בזמנים.
פרק 1: קשת אופקית
טומויה קישידה (הייאטו איצ'יהארה) הוא צעיר המועסק כעובד זוטר על הסטים של חברת הפקות טלוויזיה יפנית קטנה. כדבריו בהמשך הסרט הוא "עֶבֶד במשרה חלקית". הוא אינו מצליח בתפקידו: אינו מבין את כוונת מנהליו, שוגה ללא הרף, שוכח לבצע מטלות וסופג השפלות מילוליות ופיזיות על ימין ועל שמאל. בסיום יום צילומים מפרך נפגש צוות ההפקה במשרד הקטן ומגלה לתדהמתו, משידורי החדשות בטלוויזיה המוצבת שם, כי חברתם לשעבר לעבודה, אאוי סאטו, נספתה בהתרסקות מטוס נוסעים בקליפורניה שבארצות הברית. חבריה האבלים וטומויה ביניהם, נוסעים לבית הוריה לנחמם. ההורים וקאנה, בתם העיוורת, אחותה של אאוי, מוסעים על ידי טומויה לשדה התעופה בדרכם לארצות הברית לזהות את בתם ולהביא את אפרה ליפן. בשדה התעופה מסרבת בתחילה קאנה לעלות לטיסה וחוזרת אל טומויה הממתין ליד שער העלייה למטוס. לאחר חיבוק ארוך עם טומויה היא מתרצה ועולה לטיסה. חיבוק זה מזכיר לטומויה את סיפור הכרותו עם אאוי.
פרק 2: ימי המטרידן
טומויה הוא צעיר חסר תעסוקה המנסה לחזר אחר מוכרת בחנות תקליטים, אך היא איננה מעוניינת בו. טומויה הוא עקשן ומנסה להגיע אליה דרך אאוי (ג'ורי אואנו), סטודנטית לקולנוע שעובדת באותה חנות תקליטים. בסופו של דבר, טומויה ואאוי מתחילים לבלות יותר ויותר זמן אחד עם השני, אך למרות שהם מחבבים אחד את השני לא מתפתח ביניהם קשר רומנטי.
פרק 3: נערת הקודאק
אאוי מביימת סרט סטודנטים קצר בהשתתפות חבריה הסטודנטים ומשתפת גם את טומויה כשחקן. בסצנת הסיום של הסרט הקצר אמורים האוהבים להפגש, להתחבק ולהתנשק. הסטודנטית השחקנית איננה מסוגלת לנשק את טומויה והשותפים האחרים לסרט אומרים לאאוי כי אין לה ברירה והיא צריכה להפוך לשחקנית הראשית בסרט ולבצע את סצנת הנשיקה. אאוי וטומויה נבוכים אך מתנשקים בכוח כה רב עד שאאוי נושכת את שפתיו של טומויה.
פרק 4: האחות
באחת הפעמים יוצא טומויה לבלות יחד עם אאוי ועם אחותה העיוורת, קאנה, לפסטיבל ליד מקדש. אאוי מנסה להסתיר את קיומו של טומויה מאחותה, אך ללא הצלחה וקאנה מספרת לטומויה החברותי שהיא יודעת על קיומו כבר מזמן. כפי שקאנה עיוורת פיזית, כך נמשך עיוורונו של טומויה למציאות שסביבו ולרגשותיה של אאוי כלפיו.
פרק 5: לב שבור
בינתיים, מתקבלת אאוי לחברת ההפקות הקטנה, לאחר שמנהלה ראה סרט תיעודי שביימה וסבור כי יש לה כישרון. לאחר תקופת זמן שבה היא מתקדמת בחברה, ממליץ לה המנהל שלמען עתידה בתחום הקולנוע כדאי לה להסתובב בעולם וללמוד להכיר את "החיים האמיתיים" והוא מקשר בינה ובין ידידו הנמצא בלוס אנג'לס. בעקבות התפטרותה הצפויה, מתפנה משרת עובד זוטר ואאוי ממליצה על טומויה לתפקיד והוא מתחיל לעבוד שם. לפני נסיעתה ללוס אנג'לס משתתפים טומויה ואאוי בספיד דייט שבסיומו עולה אאוי לבמה ומחכה שגבר כלשהו יזמין אותה לצאת עמו. למרבה המבוכה, אף גבר אינו מזמין אותה, כולל טומויה חסר הטקט והיא יורדת מושפלת מהבמה. השניים צועדים ברחובות העיר וטומויה אומר לה כי חיי שניהם ללא בן זוג הם עלובים ומציע שיינשאו אחד לשני מתוך "רחמים". אאוי פורצת בבכי הנובע מאכזבתה על הסיבה להצעת הנישואין. מרוב תסכול היא תוקפת את טומויה בצעקות, בבעיטות ומכה אותו עם תיקה ואומרת לו להסתלק.
פרק 6: החברה
לאחר עזיבת אאוי לארצות הברית מתדפקת אחת מהבחורות שבספיד דייט על דלתו של טומויה. היא מפלסת את דרכה למיטתו ולחיים משותפים איתו כשהיא משקרת לגבי גילה ולגבי פרטים נוספים. רק לאחר שטומויה נפגש עם הוריה ומגלה שגם הם, כמוה, משקרים לו, הוא מתגבר על תמימותו וטוב לבו ומבקש ממנה לעזוב.
פרק 7: סוף העולם
לאחר שובם של הורי אאוי מארצות הברית עם אפר בתם מתכנסים חבריה מהחוג לקולנוע וטומויה אתם, בבית המשפחה ומגלים שם עותק של סרט הסטודנטים של אאוי שנקרא "סוף העולם" וצופים בו מחדש. הסרט מספר על זוג אוהבים המנסה להתאחד לפני "סוף העולם" שיתרחש כשמטאור יפגע עוד שבעה ימים בכדור הארץ ויכחיד אותו. טומויה ואאוי מגלמים את זוג האוהבים שמצליחים להתאחד ביום האחרון לפני "סוף העולם" בחיבוק ונשיקה ארוכים.
פרק סיום: איריס – שיר הקשת בענן
לאחר הקרנת הסרט, עולה טומויה הנרגש לחדרה של קאנה והיא נותנת לו לקרוא מכתב שכתבה אאוי בעבר, לבקשת טומויה, בעת שניסה לחזר אחרי חברתה. טומויה מגלה שלמכתב שלא נשלח הוסיפה אאוי מספר שורות המתוודות על אהבתה לטומויה למרות כל מגרעותיו. קאנה גם מוסרת לו את הטלפון הנייד של אאוי, ששרד את התרסקות המטוס, והוא רואה שהשיחה האחרונה שקיבלה אאוי לפני מותה הייתה של התמונה ששלח של הקשת בענן. רק לאחר קריאת מכתבה, מבין טומויה את עומק רגשותיה של אאוי אליו ורק אז הוא מבין כי בעצם גם לו היו רגשות כלפיה ומבין את גודל ההחמצה שהביא עליו עיוורונו למציאות שסביבו.
הפקה
חלק גדול מהסרט צולם באוניברסיטת סייג'ו, אוניברסיטה פרטית הנמצאת ברובע סטגאיה שבטוקיו.
אברמק
אברמק הוא אלבום המורכב כולו משיריו של אברמק קופלוביץ', נער מגטו לודז' שנספה באושוויץ כשהיה בן 14. את האלבום הקליטו חברי הלהקה "קוסקים" (שלושה מיוצאי להקת "קרח תשע") וחברים בנוער העובד והלומד.
הפקה
האלבום הופק בשיתוף יד ושם ומוזיקאים נוספים כאסף אמדורסקי, פיטר רוט ויעקב גלעד, ובעזרת מזכ"ל הנוער העובד והלומד, פסח האוספטר. את הדיסק ייצרה איי.בי.סי.די מיוזיק.
הרווחים מהאלבום, שנמכר בחנויות התקליטים, מוקדשים כולם לסבסוד נסיעה של בני נוער לפולין. עיריית לודז' בחרה בציור של אברמק לשמש כסמל הרשמי של הנצחת יהודי לודז' ושל האירועים לציון המלחמה והגטו. בשנת 2008 יצא קליפ אנימציה של אייל סורק לשיר "חלום". השיר תורגם ל־15 שפות, ביניהן פרסית, יפנית וערבית.
בשנת 2009 יצא מטבע מיוחד של שני זלוטי ועליו ציורו של אברמק. בדצמבר 2009 יצאה מהדורה שלישית של הדיסק.
רשימת השירים
את כל השירים תרגמה מפולנית עירית עמיאל והלחין אוהד קוסקי אלא אם צוין אחרת.
צ'מפלמלניה
צ'מפלמלניה (שם מדעי: Chapalmalania) הוא סוג נכחד של ראקון ענקי אשר חי בתקופת המיוקן לפני 3.6-3 מיליון שנה באמריקה הדרומית. המאובנים שלו התגלו בארגנטינה ובקולומביה.
דביבון ענק זה היה החבר הגדול ביותר במשפחתו והוא הגיע לאורך 1.5 מטר, הגיע למשקל 20-80 ק"ג והיה דומה במראהו לפנדה ענקית אך היה בעל זנב קצר. הוא התפתח מהקיונסואה (Cyonasua) הקטן יותר ושניהם התבססו באמריקה הדרומית לפני הגעת מרבית הטורפים המאוחרים יותר. ככל הנראה הם הגיעו ממרכז אמריקה באמצעות שחייה בין איים, מאחר שהתפתחו באמריקה הצפונית מראקונים או חוטמנים.
שחקני NBA זרים
בליגת ה-NBA, שחקנים שנולדו מחוץ לארצות הברית מכונים לעיתים קרובות שחקנים בינלאומיים. שחקנים שנולדו בשטחי ארצות הברית מעבר לים, כמו פוארטו ריקו ואיי הבתולה של ארצות הברית, נחשבים לשחקנים בינלאומיים גם אם הם אזרחי ארצות הברית. בחלק מהמקרים הגבוליים, ה-NBA לוקח בחשבון אם שחקן רוצה להיות מזוהה כבינלאומי.
האנק ביאסאטי, שנולד באיטליה וגדל בקנדה, היה השחקן הבינלאומי הראשון בליגה בשנת 1946. מספר השחקנים הבינלאומיים בליגה עלה לאחר הקמת הדרים טים כאשר שחקני ה-NBA הורשו לשחק במשחק אולימפי החל משנת 1992. לאחר מכן גבר העניין הגלובלי בכדורסל. ביום הפתיחה של עונת 92–1991, סגל ה-NBA כלל 23 שחקנים בינלאומיים מ-18 מדינות. בתחילת עונת 17–2016 נרשמו שיא של 113 שחקנים בינלאומיים מ־41 מדינות וטריטוריות. בתחילת עונת 18–2017 היו 108 שחקנים בינלאומיים משיא של 42 מדינות וטריטוריות, כולל חמישה שחקנים שנרשמו באמצעות החוזה הדו-כיווני שזה עתה יושם.
מספר השחקנים בסגל הפתיחה בערב שבר שיא ליגה בכל הזמנים שנקבע לראשונה בשנים 11–2010 ושווה בין השנים 13–2012, ומספר המדינות המיוצגות עלה על השיא שנקבע בשנים 11–2010. בנוסף, סן אנטוניו ספרס קבעו שיא שחקנים בינלאומיים בכל הזמנים בסגל פתיחת לילה, עם 10 במהלך עונת 14–2013.
יחסי אוזבקיסטן–קנדה
יחסי אוזבקיסטן–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן וקנדה.
יחסים כלכליים
יחסי המסחר והכלכלה בין שתי המדינות הולכים וגוברים מאז 1996. בשנת 1998 ייצוא אוזבקיסטן לקנדה כלל שירותים, מתכות ברזליות ומוצריהם. אוזבקיסטן רכשה קנדה ציוד חשמלי, פלסטיק, זכוכית, מוצרי דפוס, מוצרי חלב, בשר ודגים. בסוף שנת 1999 מחזור המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-15.68 מיליון דולר. היצוא מאוזבקיסטן לקנדה גדל מאוד, עם עודף של 6.77 מיליון דולר. ב-17 ביוני 1999 ממשלות שתי המדינות חתמו על האמנה למניעת מיסוי כפול ומניעת התחמקות פיסקלית ביחס למס על הכנסה והון.
בלנקה טאובר
בְּלַנְקָה טַאוּבֶּר (Blanka Tauber; 8 או 9 ביולי 1910, שומוריה, הונגריה (כיום Šamorín סלובקיה) – 23 או 24 בדצמבר 1989, ישראל) הייתה ציירת ישראלית ילידת סלובקיה.
ביוגרפיה
נולדה בשם בלומה בלנקה טאובר בב' בתמוז ה'תר"ע בעיירה שומוריה (Somorja), אז חלק מממלכת הונגריה, כעבור מספר שנים בתחומי צ'כוסלובקיה (כיום שמורין, Šamorín, בסלובקיה). טאובר הייתה אחת מששת ילדיהם של אהרון הלוי ופייערל ביילע ברטה שהייתה נכדתו של ר' דוד בישיץ גיסו של הגאון בז"ך לבונה. את הכשרתה בציור ואמנויות גרפיות קיבלה באקדמיה לאמנות בפראג ובהשתלמות אצל אנדרה לוט (Lhote) ופרננד לז'ה בפריז שלאחריה שבה לצ'כוסלובקיה. היא הושפעה מסזאן והאקספרסיוניזם.
בשנת 1937 ביקרה בארץ ישראל, אך שבה למשפחתה. מאוחר יותר נשלחה יחד עם משפחתה אל מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ; היא ואחותה יוליה, ששימשה כרופאה באושוויץ, שרדו את השואה. אביה, אחיה יחיאל, ומשפחת אחותה נרצחו באושוויץ. לאחר המלחמה חזרה באופן זמני אל ביתה ומשם עברה לבודפשט, אך ברחה בשל האנטישמיות ועלתה לישראל עם אחותה במרץ 1950. בארץ עבדה בבית חרושת לקרמיקה.
בשנת 1951 הציגה לראשונה בישראל בתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב. טאובר הייתה ממייסדי קריית האמנים בצפת וחיה ויצרה בה במשך כ-35 שנה. כמו כן, הייתה חברת אגודת האמנים של צ'כוסלובקיה והונגריה וחברת אגודת הציירים והפסלים בישראל.
טאובר הציגה בתערוכות יחיד רבות, בהן: בשנים 1935–1949 בצ'כוסלובקיה (בערים ברטיסלאבה, ברנו, ניטרה), בווינה ובבודפשט. בשנים 1951–1952 הציגה במוזיאון תל אביב לאמנות. ובשנים 1952–1970 הציגה מספר רב של תערוכות יחיד בגלריות ברחבי ישראל, בהן: בית גורדון ברחובות, בית החלוצות בנתניה, טרקלין בחיפה, בית צבי ברמת גן, יד לבנים בפתח תקווה ו"בית סירינו בגבעת ברנר.
בשנים 1956–1966 הציגה בתערוכות יחיד בארצות הברית, במכון הרצל בניו יורק, במרכזי הקהילה היהודית בורצ'סטר, ובבלטימור.
בלנקה טאובר נפטרה ערירית בכ"ז בכסלו תש"ן והותירה את רכושה לאחותה. היא נטמנה בבית העלמין בבני ברק.
יצירותיה נמצאות באוספי המוזיאון העירוני בברטיסלאבה, מוזיאון תל אביב, מוזיאון יד ושם ומוזיאון "ניו קאונטי" בלוס אנג'לס.
Together at Home
Together at Home (ידוע גם כ-One World: Together at Home) היא סדרת הופעות מוזיקליות וירטואלית מתמשכת שאורגנה על ידי Global Citizen לתמיכה בארגון הבריאות העולמי. המשדר נועד על מנת להעלות מודעות לחשיבות הריחוק החברתי במהלך מגפת הקורונה.
ב-18 באפריל 2020, משדר מקדים בן 6 שעות הוזרם באינטרנט לפני השידור הטלוויזיוני. המשדר הטלוויזיוני הועבר דרך היוטיוב על ידי ג'מילה ג'מיל, מתיו מקונוהיי, דנאי גורירה, בקי ג'י, לברן קוקס ודון צ'ידל. המשדר האינטרנטי כלל הופעות אורח רבות של סלבריטאים אמריקאים ובריטיים.
המשדר הטלוויזיוני
המשדר הטלוויזיוני נוצר כשיתוף פעולה בין Global Citizen והזמרת והיוצרת ליידי גאגא על מנת לגייס כספים למען ארגון הבריאות העולמי. ג'ימי פאלון, ג'ימי קימל וסטיבן קולבר הנחו את המשדר ששודר ב-18 באפריל 2020. המשדר הועבר בפלטפורמות רחבות, ביניהן רשתות טלוויזיה ברחבי ארצות הברית, יוטיוב וטוויטר.
שידור בישראל
המשדר שודר בישראל ב-19 באפריל ברשת MTV.
אוארסניס
אוארסניס ("Ouarsenis", שבשפה הברברית פירושו "דבר גבוה") הוא רכס הרים באזור מיושב בצפון-מערב אלג'יריה.
גאוגרפיה
הרכס ממוקם כ -80 ק"מ דרומית לים התיכון, בין אגן נהר הצ'ליף (Chelif River) בצפון ובמזרח, אואד מינה (Oued Mina) במערב ורמת סרסו (Sersou plateau) בדרום.
הגובה המרבי הוא של 1,985 מ' בהר סידי עמר, הסמוך לעיירה בורג' בונעאמה.
פסגות חשובות נוספות הן אחאון (1,808 מ'), ג'בל מדאד (1,787 מ'), קף סיגה (1,784 מ'), סרא עבדלקאדר (1,776), ראס אל ברארית (1,750 מ'), מונט בלכהיירט (1,620 מ'), ג'בל אמרונה (1,512 מ') ), הר טמדררה ורונד פוינט דה סדרס (1,461 מ'), רוקבה אטבה (1,300 מ'). אזור רכס ההרים מיושב על ידי ברברים.
בעלי חיים באזור
ביערות ההרים מתגוררים כמה בעלי חיים כמו זאבים, שועלים, קראקאל, חזירים, צבועים, קיפודים. האזור היה מיושב בעבר על ידי אריות ופנתרים. הגנרל הצרפתי, ז'אן אוגוסט מרגריט, אשר שירת באלג'יריה דיווח, כי אדם יחיד משבט בני מהרז (Beni Mahrez) ליד ת'ניט אל חד (Theniet El Hed) הרג 14 אריות ושלושה פנתרים בשנות ה -40 של המאה העשרים.
אף על פי, שחלק ממדרונותיו שימשו באופן מסורתי לגידול דגנים, ברכס יש עדיין יערות ארז האטלס טבעיים גדולים יחסית.
הפארק הלאומי Théniet El Had הוא אזור מוגן הממוקם למרגלות רכס Ouarsenis.
New Skin for the Old Ceremony
New Skin for the Old Ceremony (בעברית: "עור חדש לטקס הישן") הוא אלבומו הרביעי של המשורר והזמר הקנדי לאונרד כהן. באלבום שיצא לאור ב-1974 התחיל כהן להתרחק מהצליל ה"גולמי" והפשוט שליווה את אלבומיו הקודמים, ושירי האלבום מלווים במגוון כלי נגינה, דבר שהופך את האלבום למוזיקלי הרבה יותר. האלבום הגיע למעמד אלבום כסף בבריטניה, אך לא הצליח כלל בארצות הברית.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי לאונרד כהן.
עורביים
עוֹרְבִיִּים (שם מדעי: Corvidae) הם משפחה בסדרת ציפורי השיר.
מאפיינים
הם עופות גדולים מאוד יחסית לציפורי השיר ולמעשה הגדולים ביותר כשהגדול מכולם הוא עורב עב-מקור שמגיע לאורך 64 ס"מ ולמשקל 1.5 ק"ג ודומה לו אך קטן יותר הוא עורב שחור. אלו עופות שחלקם שחורים ואחרים צבעוניים, חומים או לבנים. הם בעלי מקור גדול ונוקשה שמבליט אותם וקולם חד וצורמני.
רבים מהמינים בסדרה הם אוכלי כל הניזונים מצמחים, אגוזים, פירות, זרעים וגם מהחי כמו מציד של יצורים קטנים או של ביצים וגוזלים. חלקם הם אוכלי נבלות מובהקים. המינים הגדולים, ובעיקר העורבים, מראים יכולות למידה מרשימות. הם חיים בכל העולם ויכולים להסתגל למגוון בתי גידול מיערות גשם ועד הטונדרה והמדבריות וכן לערים הגדולות.
בישראל נמצאים המינים הבאים: עורבני שחור-כיפה, זג צהוב-מקור, זג אדום-מקור, עקעק זנבתן, קאק, עורב הודי, עורב מזרע, עורב אפור, עורב חום-עורף, עורב שחור ועורב קצר-זנב.
מיון
סוגים שנכחדו:
אליהו הלוי
ר' אליהו בן רפאל שלמה הלוי היה רב איטלקי, משורר, דרשן ופוסק, בן המאה ה-18. הוסמך לרבנות ושימש כרב העיר אלסנדריה בין השנים 1738–1792. תלמידו של רבי יהודה בריאל ותלמיד חבר לרבי יצחק למפרונטי. פסיקותיו מוזכרות בין היתר בספר פחד יצחק, בשו"ת "שמש צדקה" לרבי שמשון מורפורגו ובשו"ת "גבעת יעקב" לבעל ההפלאה. מרבית כתביו נותרו בכתב יד ולא הודפסו.
כתביו
מספריו:
כתביו שעדיין נמצאים בכתבי יד:
סקיפ ג'יימס
נחמיה קרטיס "סקיפ" ג'יימס (אנגלית: Nehemiah Curtis "Skip" James; 9 ביוני 1902 - 3 באוקטובר 1969) היה מוזיקאי, גיטריסט ופסנתרן אמריקאי.
ביוגרפיה
נחמיה ג'יימס נולד בבטוניה, מיסיסיפי. לצד רוברט ג'ונסון היה מהמוזיקאים המשפיעים ביותר בסגנון הדלתא בלוז. סקיפ ג'יימס בלט בקול הטנור שלו ובסגנון הנגינה הייחודי שלו. כמו נגני בסגנון "בטוניה" אחרים לרבות ג'ימי דאק הולמס הוא למד ניגון בסגנון זה אצל הנרי סטאקי.
ההקלטות הראשונות
בשנת 1931 השתתף סקיפ באודישן שנערך בעיירה ג'קסון מיסיסיפי. האודישן נערך בחנות מוזיקה המקומית, ומטרתו הייתה לאתר זמרים ונגנים מקומיים. משנתגלה כישרונו נשלח סקיפ לאולפני חברת פאראמונט בעיר גרפטון שבוויסקונסין. באותה תקופה אולפני ההקלטות שכנו במפעלי רהיטים, ומרבית יצרני התקליטים היו בעצם יצרני רהיטים. הסיבה לכך הייתה שהגראמופון שהיה מכשיר להשמעת מוזיקה היה גם רהיט. מחזור השירים שהקליט סקיפ ג'יימס בולט בייחודו המוזיקלי גם בשל סגנונו של סקיפ ג'יימס, וגם בשל העובדה שהאוסף הוא מהביטויים הייחודיים של מוזיקת הבלוז. בין השירים שהקליט היו I'm So Glad,Devil Got My Woman ו Special Rider Blues. רוב השירים סקיפ ג'יימס לווה את עצמו בגיטרה לאחר מכן הקליט מחזור נוסף כאשר בו הוא מנגן בפסנתר. מעט מאוד עותקים של התקליט הופצו. השפל הגדול שפקד את ארצות הברית הפך את התקליט למצרך נחוץ פחות עוד יותר, מה שגרם לחברת פאראמונט לגנוז את הפצת התקליט.
היעלמותו של סקיפ ג'יימס וגילויו מחדש
מאוכזב מכך שתקליטו נגנז ומכך שהקריירה המוזיקלית שלו נקטעה נטש ג'יימס את המוזיקה וחזר לדת. הוא הפך, בעקבות אביו לאיש דת בפטיסטי. את השנים הבאות בלה בחברת אביו, בטקסס ורק בשנות הארבעים המאוחרות חזר לביתו בבטוניה שבמיסיסיפי שם שקע בחייו ולמעשה אבד מהעולם המוזיקלי. ב-1964 אספן בלוז בשם ג'ון פאהי גילה את סקיפ ג'יימס ולקח אותו לפסטיבל הפולק של ניופורט. לרבים גילויו מחדש של סקיפ ג'יימס היה התגשמות חלום. באותו שנה חולצו מהעבר גם סן האוס ומיסיסיפי ג'ון הארט. גילויים המחודש נתן תנופה מחודשת למוזיקת הבלוז. בשנים שלאחר מכן סקיפ ג'יימס וזמרים אחרים הקליטו מספר תקליטים. בשנים אלה הקליט סקיפ ג'יימס גרסאות מחודשות לחלק משיריו הישנים (לדוגמה- Cherry Ball Blues, Hard Time Killing Floor Blues), ביצועים לשירי בלוז מפורסמים כגון Catfish Blues, וכן מספר שירים חדשים, כשהבולטים מביניהם הם Crow Jane ו-Center Blues, שנכתב על תקופת שהותו בבית חולים בוושינגטון. בהקלטות מתקופה זו ניכרת הידרדרות ביכולת הטכנית בנגינה של ג'יימס. ג'יימס חלה במחלת הסרטן וזה היה אחד ממחזורי ההקלטות האחרונים שלו.
בית הונדרטוואסר
בית הונדרטוואסר (בגרמנית: Hundertwasserhaus) בעיר וינה בירת אוסטריה הוא בית מגורים, אשר תוכנן בסגנון אקספרסיוניסטי על פי רעיונותיו של האמן האוסטרי פרידנסרייך הונדרטוואסר. הוא מהווה אחת מהאטרקציות התיירותיות הבולטות של העיר ומושך אליו מבקרים רבים.
ביזמת קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי הזמין ראש עיריית וינה לאופולד גראץ את הונדרטוואסר בשנת 1977 לבנות בעיר מתחם מגורים על פי רעיונותיו האדריכליים. כיוון שהונדרטוואסר לא היה אדריכל בהכשרתו צירפה אליו העירייה לבקשתו אדריכל שייצור תוכניות על פי רעיונותיו. האדריכל, יוזף קרווינה (Josef Krawina), הכין תוכנית ראשונית למבנה, שאותה דחה הונדרטוואסר על הסף כמנוגדת לרעיונותיו. הוא הביא להחלפתו של קרווינה באדריכל פיטר פליקן (Peter Pelikan), אשר היה לשותפו של הונדרטוואסר גם בתכנון מבנים אחרים.
המבנה נבנה בין השנים 1983 עד 1985. הוא נחנך ב-17 בפברואר 1986 וביום זה ביקרו בו 70 אלף איש. מאז ביקרו בו מיליוני מבקרים. הבית אינו תואם את הנורמות המקובלות של האדריכלות. המודלים שהיוו השראה להונדרטוואסר לקוחים בין היתר מאנטוני גאודי, פרדינאן שבאל ו.
הבניין בנוי מלבנים. בהתאם לרעיונותיו של הונדרטוואסר מצויות בו רצפות גליות, גג המכוסה באדמה ועשב, עצים גדולים הצומחים מתוך חדרי הדירות וענפיהם מציצים מחלונותיו. חזיתות הדירות השונות וכן החללים הפנימיים שלהן צבועים ומקושטים בסגנונות שונים. המבנה מכיל 52 דירות בגדלים שונים, ארבעה משרדים, 16 מרפסות פרטיות ושלוש מרפסות ציבוריות. נטועים בו 250 עצים ושיחים, שעבורם נעשה בבניין שימוש כ-900 טון אדמה, והם משתרעים על שטח כולל הגדול משטח המגרש שעליו נבנה הבניין.
בשנת 2010, לאחר שמונה שנות התדיינות, פסק בית המשפט העליון של אוסטריה כי יש להכיר באדריכל קרווינה כיוצר משותף של המבנה ביחד עם הונדרטוואסר, עם פליקן כמתכנן.
איליה אפרון
איליה אברמוביץ' אֶפְרוֹן (יֶפרון; ברוסית: Илья́ Абра́мович Ефро́н; 1847, וילנה – 19 באפריל 1917 פטרוגרד) היה איש עסקים יהודי רוסי, אחד מהמדפיסים והמוציאים לאור הבולטים ברוסיה שלפני המהפכה.
חייו
אביו, אברהם אפרון (אפרן; 1820–1904), בן וילנה, נצר לשושלת רבנים מאִיוֶונֶץ (אִיוֶונֶצֶר) היה סוחר יהודי, אזרח שזכה לזכויות הצאר, וחוקר תלמוד, מחבר "ספר מקור ההלכות והדינים" (וילנה, 1901). אמו, טאובה (טויבה) וילנר, הייתה נינתו של רבי אליהו, הגאון מווילנה, שעל שמו נקרא (אליהו-איליה).
קיבל חינוך יהודי בביתו, בהדרכתו של אביו. עבר את בחינות הבגרות וקיבל תעודת בגרות מגימנסיית לומז'ה, ואחר כך למד בבית הספר הגבוה בוורשה (Szkoła Główna Warszawska).
בשנת 1880 רכש אפרון בית דפוס בעיר פטרבורג. בשנת 1899 ייסד בשיתוף עם הוצאת הספרים הגרמנית "פ' א' ברוקהאוס" (F. A. Brockhaus) את ההוצאה לאור "פ' א' ברוקהאוס – א' א' אפרון" (Ф. А. Брокгауз — И. А. Ефрон), אשר הייתה זו שהפיקה כמעט את כל האנציקלופדיות בשפה הרוסית בזמנו: בנוסף לאנציקלופדיות הללו ראו אור בהוצאה סדרות הספרים "הספרייה המדעית", ב-18 כרכים; "הספרייה לידע תעשייתי"; "האנציקלופדיה לרפואה מעשית", ב-5 כרכים; "ספריית הסופרים הגדולים", ב-20 כרכים, שכללה אסופה שלמה של כתבי שילר, שייקספיר, ביירון, פושקין, מולייר ואחרים); "היסטוריה כללית של תרבות אירופה", ב-7 כרכים; "היסטוריה של אירופה לפי תקופות ומדינות"; וכן מילון רגיל.
משנת 1907 היה חבר בחברה לפרסומים מדעיים יהודיים (Общества научных еврейских изданий).
איליה אברמוביץ' אפרון נפטר בשנת 1917.
ב-1930 נסגר בית ההוצאה.
אנזובינוס הקדוש
אנזובינוס הקדוש (באיטלקית: Sant'Ansovino) הוא קדוש בכנסייה הקתולית, הנחשב לפטרונם של הגננים. על פי המסורת הקתולית, אנזובינוס היה בישוף קמרינו. הוא למד בפאביה והיה נזיר מתבודד בטירה ליד טורצ'לו.
טרם מינויו לבישוף קמרינו, שימש גם יועץ לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, לודוויג הצעיר. על פי המסורת, סירב עם זאת לגייס בכוח אנשים לצבאו של הלה, כפי שהיה מחויב מבישוף בתקופה זו.
יום מותו מצוין בכנסייה הקתולית כיום חג. פולחן אנזובינוס נפוץ בעיקר באיטליה (ובעיקר באזור קמרינו, שם קיים סרקופג משנת 1390 אשר בו אמורים להימצא שרידיו); וקיימות מספר כנסיות המוקדשות לו.
דודג' 30-35
יוצרו 116,400 יחידות. צבא ארצות הברית הזמין כ-150 יחידות.
הגנרל במהפכה המקסיקנית, פנצ'ו וייה היה בעליו של דגם "דודג' 30-35".
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1900 על ידי האחים ג'ון פראנסיס דודג' והוראס אלגין דודג' בדטרויט שבמישיגן. בימיה הראשונים יצרה החברה חלקי מנוע ושלדה עבור תעשיית הרכב המתפתחת בעיר, בעיקר עבור החברות אולדסמוביל ופורד. למרות ההצלחה המסחרית שאפו האחים לייצר מכוניות משלהם. שאיפה זו התממשה לראשונה במכונית הראשונה, "דודג' דגם 30" (Dodge Model 30), ששיווקו ב-1915 כמתחרה יוקרתית יותר לדגם פורד מודל T הנפוץ. דגם 30 כלל כמה חידושים לאותה עת - גוף עשוי כולו פלדה, תיבת הילוכים חדשנית, ומערכת חשמל בת 12 וולט. תיבת ההילוכים והמנוע היו טובים מאלה של פורד T (35 כוחות סוס לעומת 20). בזכות איכות החלפים שייצרו ומעלותיה של המכונית היא הגיעה למקום שני במכירות הרכב בארצות הברית ב-1916. באותה שנה השתמש הצבא האמריקני בהצלחה בדגם 30 בפעילותו המבצעית כנגד המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה. בינואר 1920 הלך לעולמו ג'ון דודג' ובדצמבר אותה שנה נפטר גם הוראס דודג'. אלמנות השניים המשיכו בניהול החברה. דגם 30 שונה קלות ושווק כ"סדרת 116" (Series 116) אולם החברה ירדה למקום החמישי מכירות בארצות הברית ב-1925. באותה שנה מכרו אלמנות המייסדים את החברה לקבוצת משקיעים, שהחליטה, בעקבות ירידה נוספת במכירות (מקום שביעי ב-1927) למכור את דודג' ליצרן מכוניות אחר. בשנת 1928 רכש קונצרן קרייזלר את חברת דודג' ומבחר הדגמים המיוצר ירד ל-13 בשתי קטגוריות (מ-19 דגמים בשלוש קטגוריות).
שנאכו
שֶנאכּוֹ (בגאורגית: შენაქო) הוא כפר הררי בנפת אחמטה שבמחוז המזרח גאורגי, קאחתי.
שנאכו ממוקמת במדרונותיו הדרומיים של הרי הקווקז הגדול, במחוז ההיסטורי-גאוגרפי, תושתי, כ-100 ק"מ צפון-מזרחית לאחמטה, סמוך לגבול דאגסטן רוסיה, על המדרון הדרומי של רכס פִּירִיכִּיתִּי.
הכפר שנאכו הוא אחד הכפרים שנותרו עדיין מיושבים בתושתי ההררית, לאחר שבתקופת השלטון הסובייטי הנהיגו הסובייטים מדיניות של הגירה כפויה מהאזורים ההרריים לבקעות. הגישה לכפר ההררי הוא רק ברכב 4X4. על הכפר משקיף ההר דיקלו ומכיל טור של מבנים הבנויים על פי המסורת הארכיטקטורית הגאורגית וכנסייה אחת, כנסיית השילוש הקדוש הבולטת בנוף הכפר. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2002 נמנו בכפר שבעה תושבים בלבד.
מנואיל שכטמן
מנואיל (עמנואל) שכטמן, בן יוסף (גם מנחם-מנדל, מנואיל בן אוסיף 1900, ליפניקי, מחוז ווהלין, האימפריה הרוסית – 1941, בחוצות מוסקבה) היה גרפיקאי, צייר ומעצב תיאטרון יהודי אוקראיני. אחיה של המשוררת בת-חמה (מלכה שכטמן).
קורות חיים
בילדותו גדל בבית סבו בעיר נורינסק, שם למד ב"חדר". במשפחה טיפחו אצל הילדים אהבה לספרות עברית.
בשנת 1913 התקבל למכללה לאמנות בקייב, אותה סיים בשנת 1920. לאחר מהפכת אוקטובר חבר לקבוצת אנשי רוח שהייתה קשורה לאגף הימני של "פועלי ציון" ולפלגים קיצוניים בתנועת הנוער הציוני "צעירי ציון". עבור ספר שירים בעברית, "געש" (קייב, 1923) מאת אחד המשוררים של הקבוצה, מ. נובק, עיצב שכטמן את העטיפה תוך כדי שימוש בכתב עברי מסוגנן.
בשנים 1921-1919 שיתף פעולה עם סניף של ארגון "תרבות" בקייב, ואף עיצב מופעים ופורים שפילים בסטודיו התיאטרלי שלו, "אמנות".
בשנים 1926-1922 למד באקדמיה לאומנות בקייב, בכיתה של האידאולוג ומנהיגה של תנועת האמנות הלאומית האוקראינית, מ' בויצ'וק. בשנת 1928 היה חבר המשלחת של קבוצת בויצ'וק, יחד עימה לקח חלק בציור פרסקאות בבית נופש לאיכרים בעיר אודסה (הפרסקאות "שיעבוד" ו"חגיגת התבואה" לא נשתמרו).
בשנת 1926 הפך שכטמן לחבר בעמותת האמנות המהפכנית של אוקראינה והשתתף במספר תערוכות שהציגו אמני העמותה. עבודותיו אף הוצגו בתערוכות כלל-רוסיות ובינלאומיות (הביאנלה של ונציה, 1930, תערוכת האמנות הסובייטית, ציריך, 1931, טוקיו, 1932).
עד תחילת שנות ה-30 שכטמן לקח חלק פעיל בחיי מוסדות התרבות היהודיים. בשנים 1927-1925 לימד ציור בבית יתומים יהודי בקייב. אחדים מתלמידיו – י. זיסמן (נולד בשנת 1914), י. סימקין (2002-1915), ב. לוקומניק הפכו להיות ציירים מקצועיים.
משנת 1927 עד שנת 1934 היה חבר מזכירות של סניף הארגון הכלל-אוקראיני "גזלקולט" (הארגון לתרבות יהודית-פרולטרית), מטעמו משנת 1929 מילא תפקיד מנהל אמנותי במוזיאון לתרבות ע"ש מנדלי מוכר ספרים בעיר אודסה. שכטמן הגדיל באופן ניכר את האוסף האמנותי של המוזיאון, רכש ואף קיבל כתרומה עבודות רבות של ציירים יהודיים.
בשנת 1928 הוא מונה לאחראי על ההפקה בתיאטרון היהודי לנוער עובד "יוגראט" בקייב וביצע תפאורה לשורה של הצגות ("גולדשפינר" על-פי יצירותיו של שלום עליכם, 1929, "הערבה" על-פי מחזה של נ. לוריא, 1930 ועוד).
בשנת 1930 החלה להתנהל מערכה הרסנית נגד מ. בויצ'וק והסטודיו שלו, אליו השתייך גם שכטמן. הצייר הגיב ברגשנות רבה על החיסול הברוטאלי של מוסדות התרבות היהודיים, ובתגובה - הודח מכל תפקידיו.
בשנת 1934 נאלץ שכטמן לעבור למוסקבה, שם עבד במסגרת של קבוצה שעסקה בעיצוב תהלוכות חגיגיות וקישוט פארקים.
בשנת 1938 הוא ערך נסיעת היכרות לקולחוזים בקרים (אוקראינה), שם ביצע שורת סקיצות גרפיות וצייר סדרת תמונות ("הקולחוז היהודי בקרים", 1938, המוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב, "המהגרים בהמתנה", אוסף מרק שכטמן, באר שבע).
בשנת 1939 עיצב שכטמן עבור התיאטרון היהודי הממלכתי תפאורה להצגה "הרשל'ה מאוסטרופולי" על-פי מחזה מאת מ. הרשנזון (הבמאי – בנימין זוסקין). ביסודן של הגישה הפדגוגית והקונספציה האמנותית של שכטמן עמד הרעיון ליצור צורה אמנותית לאומית מודרנית המבוססת על ראייה חדשה של אמנות הרנסאנס המוקדמת האיטלקית והביזנטית והאמנות האוקראינית העממית מהמאות ה-18-16 כהמשכה הטבעי.
רגישותו של מורו, מ. בויצ'וק, לבעיות של לאומיות, שמצאה את ביטויה באמנות, וכן משיכתו הטבעית לפלסטיקת המזרח העתיק עוררו אצל שכטמן הזדהות עם שייכותו הלאומית ליהדות. כבר בעבודותיו העצמאיות הראשונות (עבודת גמר – תמונת "דינה", דיוקנה של אשת הצייר, 1926, אוסף מרק שכטמן, באר שבע) הוא הצליח ליצור סימביוזה מקורית של שיטות אמנותיות, אשר אופייניות רק לחברי האסכולה של בו'יצוק (העבודה באמצעות הטמפרה, הסטאטואריות והמונומנטליות של הצורה, הצבע הלוקאלי החשוף), עם היהדות. כך, לדוגמה, הצגת פוגרום יהודי ברקע של "דיוקנה של האם" (1927-1926, המוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב) מהווה בתמונתו של שכטמן ציטוט מתוך התמונה האוקראינית העממית הידועה "הקוזאק מאמאי".
היהדות הפכה לנושא המרכזי ביצירותיו של שכטמן. בעיקר היה זה הביטוי האמנותי לרגעים הטראגיים מתוך ההיסטוריה הלאומית הלא רחוקה – הפוגרומים. לנושא זה הוקדשו יצירותיו החשובות ביותר מן התקופה ההיא – "קורבנות הפוגרום" (1926) ו"המהגרים" (1929), שתי תמונות שנמצאות במוזיאון לאמנות האוקראינית בקייב. את חשיבותו של הנושא הדגיש הצייר בעצמו, כאשר איחד את היצירות האלה לסדרה בשם "קורות חיי" וצירף אליה תמונות על נושאים מתוך ילדותו ("עגים בצק", 1927, אוסף מרק שכטמן, באר שבע).
בשנת 1939, על-פי הזמנת המוזיאון הממלכתי להיסטוריה דתית, צייר מנואיל שכטמן את התמונה "ליל ברתולומאוס הקדוש", אשר בה ניתן לראות חזרה מיוחדת במינה על נושא הפוגרומים. נבואת הלב הטראגית של השואה המתקרבת מצאה את ביטויה בסדרתו הגרפית "הגירוש", אותה סיים ערב מלחמת העולם השנייה (1941-1939). על-פי זיכרונותיו של ב. לוקומניק לפני רבים אחרים הבין שכטמן את הסכנה לעם היהודי הטמונה בנאציזם, והבנה זו השפיעה על החלטתו להתנדב אל הצבא האדום עם פרוץ המלחמה. בנובמבר 1941 הוא נהרג אי שם בחוצות מוסקבה.
יוליאן קלצ'קו
יוליאן קלצ'קו (בפולנית: Julian Klaczko; ביידיש: יהודה קליאַטשקאָ, או קלאצקא; 11 בנובמבר 1825 – 26 בנובמבר 1906) היה משורר פולני. יהודי מומר.
ביוגרפיה
נולד בווילנה לטויבע לאה וצבי קלאצקא, משפחה יהודית וילנאית מחוגי המשכילים בעיר. אמו ניהלה בביתה סלון ספרותי שבו התכנסו גם סופרים, אנשי רוח ופוליטיקה, יהודים ופולנים.
לרגל בר המצוה שלו (תקצ"ט, 1838) הדפיס, כנראה בעזרת הוריו, שיר בשם 'מנחת תודה'. הוא המשיך לפרסם בעברית בשנים הבאות ושיריו וסיפוריו ראו אור ספרו 'דודאים' (ליפסיה 1842).
בהמשך יצא ללימודים אקדמיים באוניברסיטת קניגסברג ובאוניברסיטת היידלברג. בתקופת שהותו בגרמניה פרסם מאמרי דעה בעיתונות. עיקר פרסומו בא לו כאחת הדמויות הבולטות בתנועה הלאומית הפולנית, לאחר כישלון מרד פוזנן בשנת 1848 היגר לצרפת ובה שהה בעשרים השנים הבאות. בספרות העברית זכתה דמותו להשתקה והתעלמות בשל העובדה שהמיר את דתו בשלב כלשהו, כנראה בהיותו בפריז. בפריז חבר לחוג הפוליטי הליברלי-אריסטוקרטי של הגולים הפולניים שהתרכז סביב מלון למבר בהנהגת הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי. הוא שנא את רוסיה ופרוסיה בשל חלוקת פולין אך גילה יחס חיובי יותר כלפי האימפריה האוסטרו-הונגרית בשל מדיניותה הנוחה יותר כלפי הפולנים שבשטחה. הוא שימש במספר תפקידים במוסדות המזוהים עם האימפריה. בשל פעילותו המאומצת בעת מלחמת צרפת–פרוסיה למען מעורבות אוסטרו-הונגרית לטובת הצד הצרפתי, פעילות שלא הניבה פרי, כינה אותו ביסמרק "סוכן יהודי של צרפת", אף שכבר היה מומר.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 התגורר מספר שנים באיטליה ואז שב לפולין. בסוף ימיו עסק בחקר הספרות והאמנות האיטלקית ולימד באוניברסיטת קרקוב.
קלצ'קו נפטר בקרקוב ונקבר בבית הקברות הכללי ראקוביצקי בעיר.