cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנג'מין לי וורף
מקורות השפעה על מחשבתו של וורף
וורף וספיר התייחסו במפורש לעקרון היחסות הכללית של אלברט איינשטיין; מכאן שהיחסיות הלשונית מתייחסת למושג הקטגוריות הדקדוקיות והסמנטיות של שפה ספציפית המספקת מסגרת התייחסות ככלי שבאמצעותו מבוצעות תצפיות. בעקבות תצפית מקורית של בועז, הדגים ספיר כי דוברי שפה מסוימת מבינים צלילים שונים זה מזה מבחינה אקוסטית כזהים, אם הצליל בא מן הפונמה הבסיסית ואינו תורם לשינויים במשמעות הסמנטית. יתר על כן, דוברי שפות קשובים לקולות, במיוחד אם אותם שני צלילים באים מפונמות שונות. הבחנה כזו היא דוגמה לאופן שבו מסגרות התייחסות שונות מובילות לדפוסים שונים של תשומת לב ותפיסה.
וורף הושפע גם מפסיכולוגיית הגשאלט, מתוך אמונה ששפות מחייבות את הדוברים לתאר את אותם אירועים כמו מבני גשטלט שונים, שלהן קרא "מבוֹדד מניסיון". דוגמה לכך היא שפעולת ניקוי אקדח יש שם שונה באנגלית ובשפת שוני (Shawnee): אנגלית מתמקדת ביחס האינסטרומנטלי בין שני אובייקטים ובמטרת הפעולה (ניקוי אבק); ואילו שפת שוני מתמקדת בתנועה - שימוש ביד כדי ליצור שטח יבש בחור. האירוע המתואר הוא זהה, אבל תשומת הלב במונחים של צורה ורקע שונים.
מידת השפעת השפה על המחשבה
אם קוראים באופן שטחי, הרי ניתן לפרש חלק מטענותיו של וורף שהוא תומך בדטרמיניזם לשוני. כך, למשל, בפסקה המצוטטת לעיתים קרובות כותב וורף:
הטענות בדבר האופי המחייב של ביטויי השפה נאמרו כדי לומר שכוונתו של וורף הייתה כי השפה קובעת לחלוטין את היקף ההמשגות האפשריות. אולם נאו-וורפיאנים טוענים כי כאן וורף כותב על הביטויים שבהם אנו מדברים על העולם, לא הביטויים שבהם אנו חושבים עליו. וורף ציין כי כדי שיהיה אפשר לתקשר מחשבות וחוויות עם חברים בקהילת דיבור הדוברים חייבים להשתמש בקטגוריות לשוניות של שפתם המשותפת, אשר דורש עיצוב חוויות לאופן השפה כדי לומר אותן - תהליך שנקרא "חשיבה על דיבור". פרשנות זו נתמכת בהצהרתו שבאה לאחר מכן של וורף, כי "שום יחיד אינו חופשי לתאר את הטבע לחלוטין ללא משוא פנים, אלא הוא כבול לאופנים מסוימים של פרשנות גם כאשר הוא חש עצמו חופשי לגמרי". בדומה לכך, הטענה כי המתבוננים מובלים לתמונות שונות של היקום נתפסה כטיעון, כי לא ניתן להשוות המשגות שונות וכך תרגום בין מערכות קונספטואליות לשוניות שונות נעשה בלתי אפשרי. נאו-וורפיאנים טוענים כי מדובר בחוסר הבנה, שכן לאורך כל עבודתו, אחת מהנקודות העיקריות בתורתו הייתה שניתן יהיה "לכייל" המערכות אלה וכך ניתן להשוות ביניהן, אבל רק כאשר אנו מודעים להבדלים בסכמות מושגיות באמצעות ניתוח לשוני.
זמן הופי
מחקרו של וורף על זמן ההופי היה הדוגמה שנדונה ובוקרה במידה הרבה ביותר של תורת היחסיות הלשונית. בניתוח שלו הוא טוען שיש קשר בין האופן שבו בני עם ההופי תופשים את הזמן, איך הם מדברים על יחסים זמניים, והדקדוק של שפת ההופי. טיעונו המפורט ביותר של וורף על קיומה של יחסיות לשונית התבסס על מה שראה כהבדל מהותי בהבנת הזמן כקטגוריה מושגית בקרב ההופי. הוא טען ששפת ההופי, בניגוד לאנגלית ושאר השפות האירופאיות, אינה מתייחסת לזרימת הזמן כאל רצף של מקרים שונים שניתן למנותם, כמו "שלושה ימים" או "חמש שנים", אלא כתהליך יחיד. בגלל הבדל זה, חסרה השפה שמות עצם המתייחסים ליחידות זמן. הוא הציע שתפיסת הזמן של ההופי היא בסיסית בכל ההיבטים של תרבותם, ויתר על כן, היא מסבירה דפוסי התנהגות מסוימים. במאמר ההנצחה לספיר הוא כתב ב -1939 כי ... "נראה כי שפת ההופי אינה מכילה מילים, צורות דקדוקיות, מבנים או ביטויים המתייחסים ישירות למה שאנו מכנים 'זמן', או לעבר, להווה או לעתיד.
הבלשן אקהרט מלוקי ( Ekkehart Malotki) קרא תיגר על ניתוחיו של וורף את ביטויי הזמן והמושגים של שפת ההופי עם דוגמאות רבות בהן הוא מראה איך ההופי מתייחסים לזמן. מאלוטקי טוען שבשפת ההופי שיטת מערכת הזמנים מורכבת מעתיד ולא-עתיד, וכי ההבדל היחיד בין מערכת שלושת הזמנים בשפות אירופיות לבין מערכת ההופי, הוא שהאחרון משלב עבר הווה כדי ליצור קטגוריה אחת. ביקורתו של מאלוטקי צוטטה בהרחבה כראיה האחרונה המפריכה את רעיונותיו של וורף ואת המושג שלו: תורת היחסיות הלשונית, בעוד חוקרים אחרים הגנו על הניתוח של הופי, וטוענים כי טענתו של וורף לא הייתה שחסרו, בהופי מילים או קטגוריות המתארות זמניות, אלא שמושג הזמן אצל ההופי שונה לחלוטין מזה של דוברי אנגלית. וורף תיאר את קטגוריות הזמן של ההופי, וציין כי הזמן אינו מחולק לעבר, הווה ועתיד, כפי שמקובל בשפות אירופיות, אלא זמן אחד מתייחס הן להווה והן לעבר, ואילו אחר מתייחס לאירועים שטרם התרחשו, ועשויים לקרות או לא לקרות בעתיד. הוא תיאר גם מגוון רחב של צורות יסוד שהוא כינה "טנזורים" המתארים היבטים של זמניות, אך מבלי להתייחס ליחידות זמן שניתן לספור אותן כמו באנגלית וברוב השפות האירופיות.
תרומות לתאוריה בלשנית
ההבחנה של וורף בין קטגוריות דקדוקית "פתוחות" (פנוטיפיות) לבין "סמויות" (cryptotypical) הייתה בעלת השפעה רבה בבלשנות ובאנתרופולוגיה. הבלש הבריטי מייקל הלידיי כתב על הרעיון של "וורפ" על "סוג נסתר" (cryptotype), ועל התפיסה של "איך הדקדוק משמש כמודל למציאות" "יתברר, בסופו של דבר, כאחת התרומות המרכזיות של בלשנות המאה העשרים".
יתר על כן, וורף הטביע את המושג אלופון, מילה המתארת את הביצועים הפונטיים לפונמה בשפה מסוימת, המותנים בסביבה. בעשותו כך הוא הניח אבן פינה לגיבוש תאוריה פונמית מוקדמת. המונח הוכנס לשימוש רחב על ידי ג'. ל. טרייגר וברנרד בלוך במאמר משנת 1941 על פונולוגיה אנגלית והמשיך להיות חלק משימוש מקובל במסורת הסטרוקטורליסטית האמריקאית. וורף ראה באלופונים דוגמה נוספת של היחסיות הלשונית. עקרון האלופוניה מתאר כיצד ניתן לטפל בצלילים אקוסטיים שונים כהשתקפויות של פונמה אחת בשפה. דבר זה גורם לפעמים לצליל השונה להישמע דומה לדוברים ילידיים של השפה, אפילו עד כדי כך שהם אינם מסוגלים להבדיל ביניהם בשמיעה ללא הכשרה מיוחדת. וורף כתב: ש"[אלופונים] הם גם יחסיים. באופן אובייקטיבי, מבחינה אקוסטית, ופיזיולוגית האלופונים של פונמה עשוי להיות שונה מאוד, ולכן חוסר האפשרות לקבוע מה הוא מה. אתה תמיד צריך לשמור את הצופה בתמונה. איזה דפוס לשוני גורם לזה להיות דומה, ומה גורם לשונה להיות שונה" (וורף 1940).
תרבות טראמרה
תרבות טראמרה (באיטלקית: Terramare) היא תרבות חומרית, בעלת סממנים ייחודיים, שהתקיימה בצפון איטליה - במרכז עמק הפו ובמחוז אמיליה-רומאניה, בימי איטליה הקדם-רומית, בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מהמאה ה-18 לפנה"ס עד המאה ה-12 לפנה"ס.
מקור השם
מקור השם טראמרה הוא במונח: terra mara, באיטלקית - קרקע עם רקבובית שחורה. מרכיב חשוב בקרקע מסוג זה הוא חוואר אשר שוקע באגם. הצבע השחור בולט בשרידי התלים ששימשו למגורים בתקופת קיום תרבות טראמרה. מכאן בא שמה של התרבות החומרית.
בני תרבות טראמרה גרו ביישובים המכונים טראמריקולי (terramaricoli). מגוריהם נחקרו בשנים 1860-1910. יישובים אלה נחשבו למערות קבורה, אשר היו בשימוש העמים הגאליים והרומיים. האיכרים באזור השתמשו באדמה השחורה לצורכי דישון הקרקע. רק בשנת 1860 הוצע להגדירם בתור מבני מגורים, בדומה לממצאים דומים באתרים נוספים בצפון, אשר ניתן לסווגם בתור תרבות חומרית ייחודית.
התיאור
למרות ההבדלים בין האתרים - כשישים במספר - ניתן להבחין במבנה אופייני של היישוב. הוא בנוי בצורת טרפז, כאשר הרחובות בנויים במרובע, כולל ארבע פינות וארבע גדרות בשיפוע ישר. המבנים בנויים על תילי אדמות, אולי על מנת לשמור על היציבות באדמת הביצה. אולם, אין בכך הסבר מספיק, שכן התלים נבנו גם על אדמה יציבה. המבנים מוקפים קירות תמך ותעלות מים למטרת הגנה. רוב היישובים אותרו במחוז אמיליה. בתקופת הברונזה התיכונה היה גודל היישובים כ-8 דונם והם הוקמו בצפיפות של 1 ל-25 קמ"ר. בתקופות מאוחרות ננטשו רוב היישובים ונמצא יישוב בודד שהשתרע על פני כ-600 דונם.
אתר התרבות
בעיר פוביליו (Poviglio) הנמצאת 70 ק"מ צפונית מרג'ו אמיליה, במרכז שפלת עמק הפו, מצויים ריכוזים של אתרים של תרבות טראמרה שמכונים "La Terramara di S. Rosa". באתרים התבצעו חפירות מטעם ממשלת איטליה בשיתוף פעולה עם חובבי עתיקות מרג'ו, מילאנו ועוד. ביישובים נמצאו שרידים מתקופת הברונזה: המאה ה-12 - המאה ה-15 לפנה"ס. השטח הנחקר הוא 4,000 מ"ר ונחשב לאחד מאתרי המחקר הגדולים בהיקפם.
ממצאי החפירות
בחפירות נמצאו מעט כלי אבן. שאר החפצים עשויים ברונזה, כמו גרזנים, חרבות, סכינים סיכות, וכאלה אשר עברו עיבוד, כמו מחטים, מגלים, כלי גילוח, תכשיטים אישיים. חפצים אחדים עשויים מעץ, מעצמות וגם מענבר, וכן מוצרי קדרות גסים ומעובדים ותוצרי זכוכית. נמצאו גם דמויות מגולפות של בעלי חיים ושל בני אדם, אולי יצירות האמנות הפלסטית הקדומות ביותר באיטליה.
מקור התרבות
קיימים חילוקי דעות לגבי מוצאם של "האיטלקיים" הראשונים (שכונו Italici), ועל פי אחת ההשערות מוצאם הוא איברו-ליגורי (Ibero-Ligurian). המבנה המורם נועד להגנה וזאת לאור הדייקים ותעלות ההצפה מסביב ליישובים. אם כי לא התגלו עמים שפלשו לאזור, אשר מפניהם היה על התושבים לנוס למקומות המבוצרים.
על פי השערה אחרת, הגיעו בני תרבות טראמרה בשני גלים: בתחילת תקופת האבן ובתחילת תקופת הברונזה. הם הגיעו ממרכז אירופה מעמק נהר הדנובה, והביאו משם את מסורת הבנייה על תל מוגבה.
טנגשימה
טָנֵגַשִימָה (ביפנית: 種子島) הוא אי, חלק ממחוז קגושימה בדרום יפן. האי הוא השני בגודלו בקבוצת איי אוסומי.
גאוגרפיה
לאי ניתן להגיע במעבורות מקגושימה או בדרך האוויר. ל"נמל התעופה החדש של טנגשימה" (30.60924°N, 130.99147°W), קוד יאט"א TNE מגיעות טיסות יומיות מקגושימה ומאוסקה
האקלים בטנגשימה הוא סובטרופי גשום, המאופיין בגשמים בכל השנה, כשמרבית המשקעים יורדים בתקופת האביב והקיץ. החורף קר יחסית, אבל שלג כמעט שאינו יורד באי. בקיץ יש סכנת טייפונים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 19°C, הטמפרטורה המינימלית הממוצעת היא 1°C, המקסימלית היא 33°C, וכמות המשקעים נעה בין 2,000 ל-2,500 מ"מ גשם.
פרהיסטוריה
בדרום טנגשימה נתגלו כמה אתרים מהתקופה הפלאוליתית העליונה, בהם יוקומינה (Yokomine), טצ'יקירי (Tachikiri) ואוצובובאטה (Ōtsubobata). באחרון נתגלו מלכדות ציד הקדומות ביותר שנתגלו ביפן המתוארכות לפני כ-30,000 שנים. אתר קבורה שנתגלה בהירוטה (Hirota), גם היא בדרום האי מעיד על התרבות המפותחת יחסית והייחודית של שלהי תקופת יאיואי ותחילת תקופת קופון בסוף המאה הרביעית לספירה. בצמוד למרבית מרבית הקבורים באתר נתגלו תליונים ומחרוזות עשויים מקונכיות שעברו סיתות ועיבוד.
הכנסת כלי ירי ליפן
ב-1184 הובס שבט טאירה (平), משפחה של סמוראים, על ידי מינאמוטו נו יוריטומו בקרב דאן נוֹ אוּרה. בני השבט הוגלו לטנגשימה, מקיוטו שבה התגוררו. זו הסיבה לכך שעד היום מדברים תושבי האי במבטא האופייני לקיוטו ולא במבטא של קיושו או קגושימה למרות הקרבה הגאוגרפית. בני השבט לקחו עימם, אומנים ובעלי מלאכה מקיוטו. החולות של טנגשימה עשירים בברזל, והאומנים שהגיעו מקיוטו פיתחו שיטות מקוריות לחישול והשחזה של המתכת. ליכולות אלו הייתה חשיבות מיוחדת כאשר האירופאים הראשונים הגיעו ליפן במאה ה-16.
טנגשימה היה המקום הראשון ביפן אליו הגיעו אירופאים, אך אין הסכמה על המועד המדויק, האם היה זה ב-1542 או ב-1543. בספרו "טנגשימה: הגעתה של אירופה ליפן" (ראו לקריאה נוספת) טוען הפרופסור השוודי אולוף לידין (Olof G. Lidin) כי לאחר שהצליב בין מקורות פורטוגזים למקורות היפניים הוא הגיע למסקנה כי האירופאים הראשונים שהגיעו ליפן היו צמד סוחרים פורטוגזים שנחתו בכף קדוקורה בקצה הדרומי של טנגשימה על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. גם על שמם של השניים שהגיעו אין הסכמה. המקור הידוע ביותר על הגעתם של הפורטוגזים לטנגשימה, אם כי הוא שנוי במחלוקת, התפרסם שבעים שנים אחר כך. ב-1613 התפרסמו בליסבון זיכרונותיו של ההרפתקן, מגלה הארצות והסוחר פרנאו מנדש פינטו, בשם Peregrinaçam (מילולית "עלייה לרגל" בפורטוגזית עתיקה, אם כי מקובל לתרגם כ"מסעות"). פינטו, שמת 30 שנים לפני שיצא ספרו לאור, טען כי היה בין שלושת הפורטוגזים הראשונים שהגיעו לטנגשימה וכי שהו באי חמישה חודשים. מרבית החוקרים סבורים כי סיפורו הוא בדיה, וכי שמע את הסיפור האמיתי והחליט לשלב את עצמו בו. הספר מפרט שמות מקומות קיימים ונראה כי פינטו אכן היה בטנגשימה, אבל לא במפגש הראשון. מכל המקורות שיש בידנו כיום ברור שהיפנים התרשמו במיוחד מהארקבוזים, מעין סוג מוקדם של רובה מוסקט, כלי הנשק שנשאו הפורטוגזים עמם. אבק השרפה הומצא בסין וההמצאה הגיעה ליפן לפני שהגיעה לאירופה, אלא שהשימוש הצבאי שעשו היפנים באבק השרפה היה בהפעלת תותחים פרימיטיביים בלבד. הם רכשו את הרובים מהפורטוגזים, ומכיוון שכאמור הייתה כבר באי תעשיית ברזל מפותחת, ואומנים מוכשרים, הם הצליחו להעתיק את הדגם הפורטוגזי. תוך תקופה קצרה החל האי לייצא ליפן גופא את הרובים, שקיבלו עקב כך ביפן את הכינוי "טנגשימה".
המסורת של חישול פלדה והשחזתה נמשכת עד ימינו. הסכינים תוצרת טנגשימה, המכונים "טנגשימה הוצ'ו" (סכיני טנגשימה) נמצאים בשימוש נרחב, ושפים רבים בקיוטו ובקנסאי משתמשים בהם. בדומה, רבים מבין העוסקים באמנות הבונסאי מעדיפים להשתמש ב"טאנה-באסמי" (מספריים של טנגשימה).
מרכז החלל של טנגשימה
המטה של הסוכנות היפנית לחקר החלל שוכן בנמל החלל של מרכז החלל של טנגשימה (種子島宇宙センター) בחלקו הדרום מזרחי של האי. מרכז החלל הוקם ב-1969 כאשר הוקמה הסוכנות והוא מנוהל על ידיה. הפעילות המתרחשות במרכז כוללות הרכבה, ניסוי שיגור ועקיבה של לוויינים, כמו גם ניסויים במנועים רקטיים.
מרכז החלל כולל מוזיאון המוקדש לחקר החלל והוא האטרקציה התיירותית העיקרית באי.
יציבות נומרית
באנליזה נומרית, יציבות נומרית מציינת את מידת דיוקו של האלגוריתם הנומרי ובהתאם את שגיאת הקירוב המוערכת שלו.
אי יציבות נומרית נוצרת ממגבלת ייצוג מספרים במחשב (או בכל אמצעי אחר), המוגבל על ידי גודל הזיכרון המוקצה למטרה זו, וגורם לכך שהמספר מקוצץ או מעוגל מעבר למספר ספרות זה.
לדוגמה פאי (\pi) שווה ל-3.141592653589793 ביצוג 64 ביט, ביצוג של 32 ביט 3.1415927, וביצוג של 16 ביט ל-3.14.
מגבלת הייצוג עלולה לגורם לשגיאות בחישוב אם האלגוריתם רגיש לתנודות קטנות במספרים שלאחר הנקודה העשרונית, תנודות שעלולות לשנה את תוצאת החישוב בצורה ניכרת. לעיתים, מגבלת ייצוג העשרוני יכולה לגרום לשגיאה לגדול במהלך חישוב אלגוריתם התלוי בתוצאת חישובים קודמים שלו (לולאה או רקורסיה) ועלול להשפיע במידה משמעותית על תוצאת הסופית. מצב זה נקרא אי-יציבות נומרית.
בצילו של הלם קרב
בצילו של הלם קרב מוכר גם בשמו המקוצר הלם קרב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1988 שביים יואל שרון.
הפקה וצילום
הסרט נקרא תחילה "בחזרה לחיים" והופק על ידי יעוד לבנון. צילומי הסרט החלו במרץ 1987. בסרט השתתפו: אשר צרפתי, דן תורג'מן, ענת עצמון,	גילי בן אוזיליו, סטניסלב צ׳פלין ואמנון ברנזון. לקראת סיום הפקת הסרט הוחלט לשנות את שמו ל"בצילו של הלם קרב". הבמאי יוסי זומר החל במקביל לצלם סרט בשם "הלם קרב", לבסוף ויתר זומר על השם בשל יציאתו של סרט זה שנקרא בקיצור "הלם קרב". סרטו של זומר יצא לאקרנים ב-1989 בשם "רסיסים".
במהלך צילומי הסרט ענת עצמון ודן תורג'מן התאהבו, וב-1991 השניים נישאו.
עלילה
שניהם, השונים זה מזה מתחברים על רקע גורלם המשותף.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אורדת הזהב
אורדת הזהב (בטטרית: Altın Urda; במונגולית: Алтан Ордын улс) הייתה חאנות שנוסדה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-13 על ידי באטו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן. מרכז המדינה היה במורד נהר הוולגה ובשיא התפשטותה השתרעה על שטח עצום מהמפרץ הפיני ומורד נהר דנובה במערב ועד מעבר להרי אורל במזרח. במהלך המאה ה-15 החל תהליך ההתפוררות של המדינה אשר הסתיים עם פירוקה בשנת 1502.
מקור השם
מקור השם במילה הטורקית ordu שפירושה ארמון, מפקדה, או מחנה צבאי (מילה זו עברה גם לאנגלית בצורת "horde" - "שבט נודד", "עדר").
תקופת הזוהר
בראש המדינה עמד חאן, שליט מהאצולה הגבוהה, מצאצאיו של ג'ינגיס חאן. בתחילה הכירו שליטי אורדת הזהב בכפיפותם לחאן הגדול של כל המונגולים (החל מקובלאי חאן נשאו הקיסרים משושלת יואן הסינית גם בתואר זה), אולם כפיפות זו הייתה פורמלית בלבד: בתקופות מסוימות עלתה יוקרתו של שליט אורדת הזהב על זו של החאן הגדול.
אורדת הזהב הורכבה משני ענפים: האורדה הלבנה במערב, והאורדה הכחולה במזרח. בירת המדינה הייתה סאריי באטו (עיר בשפך הוולגה ליד אסטרחן). בתקופת שלטונו, הכניס ברקה חאן (אחיו של באטו חאן, 1257–1266) שינויים רבים בחיי המדינה: הוא הביא לפירוק המדינה המונגולית המאוחדת בכך שסירב להכיר בעליונותו של החאן הגדול (1266), ואף הכריז מלחמה על צאצאי ג'ינגיס חאן ששלטו באיראן. הכרזת מלחמה זו הביאה לברית עם הממלוכים ששלטו במצרים. ברקה חאן העביר את בירת הממלכה לסאריי ברקה (עיר שהוקמה על גדות הוולגה ליד וולגוגרד של היום). במחצית השנייה של המאה ה-13 החל האסלאם להתפשט בכל רחבי המדינה, עד שאכן הפך בתחילת המאה ה-14 לדת המדינה. אורדת הזהב הגיעה לשיאה בזמן שלטונו של אוזבק חאן, שהקים מדינה ריכוזית מפותחת הנשלטת כולה מעיר הבירה באמצעות פקידים בכל רחבי הארץ. בימיו שררו סדר וביטחון במדינה, הייתה צמיחה כלכלית ופרח המסחר הפנימי והבינלאומי. כן הכריז על האסלאם כדת המדינה ואסר על קיום האמונות המסורתיות, הן של השבטים הטורקיים הן של המונגולים.
התפוררות אורדת הזהב
בשנת 1294, הסתיים תהליך פיצול האימפריה המונגולית ואורדת הזהב נהייתה למדינה עצמאית.
אחרי מותו של האחרון הואצה התפוררות המדינה. בשנות ה-20 של המאה ה-15 פרשה סיביר, ועשרים שנה אחר כך גם האורדה של נוגאיים, קאזאן וקרים; בהמשך פרשו מהמדינה גם עמים ממרכז אסיה. בשנות ה-70 של המאה ה-15 התפרקה אורדת הזהב לגמרי ועל חלק משטחיה קמה האורדה הגדולה. בשנת 1480 פרקה רוסיה סופית את עולה של האורדה מעליה, וב-1502 חדלה האורדה מלהתקיים.
על שטחה של אורדת הזהב קמו מדינות חדשות של עמים טורקיים: החאנת של קרים, החאנת של קאזאן, החאנת של אסטרחן ואורדת הנוגאיים (קבוצה אתנית טורקית), אשר הוסיפו להתקיים עד שסופחו לאימפריה הרוסית.
בין הסיבות להתמוטטותה של אורדת הזהב אפשר לציין אוכלוסייה הטרוגנית, אי יציבות שלטונית, לחץ צבאי מתמיד ממזרח וממערב ומבנה כלכלי לא יציב.
שליטי אורדת הזהב
{{טורים|תוכן=
האימפריה המונגולית
שליטי האימפריה המונגולית עד לאורדת הזהב
אורדת הזהב
שליטי אורדת הזהב מכונים חאן אורדת הזהב. }}
גלגול נשמות
גלגול נשמות הוא תהליך אותו עוברת הנשמה, על פי אמונה רווחת, לאחר המוות. האמונה בגלגול נשמות נפוצה בתרבויות שונות.
בכל רחבי העולם קיימות עדויות של אנשים הטוענים כי חוו תופעות הקשורות לגלגול נשמות באופן אישי.
קיימות גישות שונות בפרשנות האמונה בגלגול נשמות. הבסיס המשותף להן מתאר תהליך בו נשמתו של אדם שנפטר, חוזרת לעולם האלוהי ולאחר מכן מתגלמת בגוף תינוק אנושי אחר. הגישות נפרדות בהבנת התהליך כחד פעמי, רב פעמי, או אין סופי, ובשאלה האם נשמתו של האדם מתגלגלת ומופיעה דווקא באדם או אף ביצורים אחרים, כדוגמת צמח או בעל חיים.
תופעת גלגול הנשמות מוסברת באופנים שונים. הסבר מקובל הוא כי אדם שלא השלים את תפקידו בעולם, שב אליו בדמות אחרת. גישות מסוימות סבורות כי הגלגול החדש יהיה בהתאם למעשיו הטובים או הרעים בגלגולים קודמים, או בהתאם לדבר מה שעליו לתקן בגלגול זה.
המחקר במדעי הטבע אינו משתמש במושג הנשמה, וממקם במוח, על הפעילות הכימית והחשמלית שבו, את הזיכרונות, המחשבות והרגשות. יש הסבורים כי חוויות סף מוות המתארות מעבר לעולמות אחרים ומפגשים עם ישויות אור המאפשרות לחווים להיזכר בחייהם הקודמים, וילדים המתארים חוויות מחיים קודמים, מהווים ראיה לקיומו של גלגול נשמות. תיאורים אלה מעומתים עם אפשרות של היחשפות הנחקר לידע זה במהלך חייו שלו.
יש מטפלים בתחום הפסיכולוגיה או הרפואה האלטרנטיבית שאימצו את ההשלכות של רעיון גלגול הנשמות אל תוך שיטות טיפוליות שונות.
המתעלמים והמבקרים
במקורות היהדות היסודיים: התנ"ך, התלמודים והמדרשים אין אזכור לגלגול נשמות.
האזכור הראשון לנושא, על דרך השלילה, נמצא אצל רב סעדיה גאון שכתב.
מתנגדים נוספים הם ראב"ד הראשון, ר' אברהם בר חייא, ר' אברהם בן הרמב"ם, בנימין מטודלה, רד"ק , ר' יצחק אבן לטיף , ר' חסדאי קרשקש, ר' שמואל אבן צרצה , ר' יוסף אלבו ור' ידעיה הפניני.
רבנים אחרים קיבלו את רעיון הגלגול בבני אדם, אבל דחו את הרעיון שנשמת אדם יכולה להתגלגל בבעלי חיים, למשל ר' שם טוב אבן שם טוב (הראשון), ר' יהודה חייט, ר' מרדכי יפה בעל הלבוש.
בתקופות המאוחרות (שלאחר התפשטות תורת הקבלה) אנו מוצאים התנגדות אצל רש"ר הירש שראה באמונה בגלגול נשמות אמונה מצרית העומדת בניגוד לאמונה היהודית. בתחילת שבתו כרבה של העיר פרנקפורט, גם נדפס שם (1854) החיבור 'בן דוד' - ספרו של הרב יהודה אריה ממודנה כנגד האמונה בגלגול נשמות.
התמיכה - בקבלה ובחסידות
לעומת ההתעלמות וההתנגדות במקורות הקדומים ואצל הוגי היהדות בתקופת הראשונים, בספרות הקבלה ובמיוחד בספר הזוהר ובכתבי האר"י, ישנו הסבר מפורט על תפקיד הגלגול ועל פירוט הנשמות שהתגלגלו. לשיטה זו רוב האנשים שנולדים בעולם הם גלגולים של נשמות "ותיקות" ומיעוטן הן נשמות חדשות. מבחינה תאולוגית נותנת תורה זו מענה לבעיות של שכר ועונש, ובפרט הסבר לאסונות המתרחשים לתינוקות שאינם בני עונשין, ואסונות המתרחשים לצדיקים, כמו למשל גורלם של עשרת הרוגי מלכות שהיו תלמידי חכמים הגדולים שבדור, בתליית האסון בחטא שנעשה כשהיו בגלגול קודם בני יעקב ומכרו את יוסף אחיהם. הרב עובדיה יוסף חולל סערה, כאשר ציטט את דבריו של האדמו"ר אהרן ראטה המשתמש ברעיון הגלגול כדי לספק הסבר להתרחשות השואה. דבריו של ראטה עצמם התבססו על דעתו של האר"י, לפיה גורלם של קורבנות האינקווזיציה בספרד נקבע בהתאם לגלגוליהם הקודמים.
גם בספרות החסידית מופיעים סיפורים על גלגול נשמות. למשל, בשבחי הבעש"ט, מסופר שתלמידי הבעל שם טוב שאלו אותו על תלמיד חכם גדול שנהרג על ידי גויים, "הזאת תורה וזהו שכרה?", ואמר להם הבעש"ט, שאותו אדם היה ראש הסנהדרין בתקופת זכריה הנביא, וכאשר זכריה ניבא על פורענות, הוא הכה אותו על הלחי, ואמר לו: "עם הארץ, מי הרשה לך להתנבא?" ולאחר מעשה זה קם ההמון והרג את זכריה, ובתור עונש נגזר עליו שיתגלגל שוב ושוב וייהרג כל פעם מחדש, בגלל גרימת מותו של הנביא.
בניגוד לתפיסות מזרחיות הרואות בגלגול טבעו של עולם, לתפיסת הקבלה הגלגול נועד להביא לתיקון הנשמה. ההתנסות החווייתית היא הכוח המניע המגלגל את נשמת האדם בחזרה לעולם והיא גורמת לה לשאוף לקנות דעת. מאידך, רק השובע גורם להיעדר רצון. פירוש הדברים, שגלגולה של נשמה יסתיים כאשר הנשמה התפתחה דיה, ואין בה יותר רצון להיוולד מחדש. על פי הקבלה, שאיפתה של הנשמה היא להישאר תמיד במצב של מודעות טהורה, מבלי להיות תלויה בקיום הגופני (המצריך את גלגולה של הנשמה לתוך גוף, המשית עליה את מגבלות החיים הגופניים), וכך נתונה הנשמה בגוף במאבק מתמיד.
על פי הקבלה, ישנן סיבות מיוחדות הגורמות לגלגול נשמות. הגורם הראשי והקדמון המוזכר הוא אי העיסוק בפריה ורבייה וערירות. עניין זה משמעותי ביותר להשקפה זו, כי על ידי הולדת בנים האדם משאיר חלק מנפשו בעולם הזה, ובכך ממשיך את הבריאה גם לאחר מותו. אם האדם אינו עושה זאת, עליו לרדת שוב לעולם הגשמי. במבט כולל יותר מגדיר זאת ספר הזוהר כהפרת ברית שבין האדם לקב"ה, המחייבת את האדם למאמץ מקסימלי בגילוי השכינה, כך אומר הסבא דמשפטים לרשב"י: על פי הזוהר, גם מצוות הייבום, קשורה לגלגול, כיוון שהאח שנותר ללא בנים, "מיעט את הצלם" בכך שלא הותיר שריד מנשמתו בעולם, לפיכך על אחיו להשלים אותו. זו גם הסיבה לחומרת עונשו של אונן שהקב"ה המיתו, ככתוב "לבלתי נתן זרע לאחיו", כפי שמספרת התורה בבראשית.
המקובל ר' חיים ויטאל אמר על עצמו שהוא גלגולו של המלך חזקיהו, ועל רבו האר"י - שהוא היה גלגולו של משיח בן יוסף. כמאתיים שנה אחר כך אמר על עצמו ר' שלום שרעבי שהוא גלגולו של האר"י. כיוצא בזה, עוד מגדולי ישראל הצהירו על זהותם בגלגולים הקודמים.
גלגול נשמות בדתות המזרח
רעיון גלגול הנשמות שזור ברוב דתות המזרח (בעיקר בהודו ובסין), ובחלקן מהווה מרכיב אמונה מרכזי.
בודהיזם
הבודהיזם, אשר ממעט לעסוק בנושאים מטאפיזיים (ואף נמנע מהם במובנים רבים), רואה בגלגול הנשמות משל בלבד. מטרתו העיקרית של המתרגל ההולך בדרך המתומנת הנאצלת שהתווה הבודהה היא הגעה לנירוואנה, שחרור מהסמסרה והשגת הארה. כיוון שהגישה הבודהיסטית מדגישה את ארעיותן וריקנותן של כל התופעות, ובכלל זה גם מושג "העצמי" (כמתואר בשלושת סימני הקיום), מה שמתגלגל בפועל הוא האמונה של האדם בקיומו כישות נפרדת בעולם התופעות. ההכרה בריקנות התופעות, בהיעדר העצמי ובתהליך ההתהוות המותנית, שוברת את אשליית המהות הנפרדת ומחלצת ממעגל הגלגולים. עקרונות אלו מגולמים במושג קארמה.
זרמים בודהיסטיים מסוימים נעזרים ברעיון גלגול הנשמות על מנת להקל על המאמינים בקיומו ללכת בדרך הדהארמה, בעיקר בסביבות חברתיות ותרבותיות בהן הוא רווח. התייחסות ישירה לגלגולי החיים הנדרשים בדרך לשחרור מסבל מופיעה במודל ארבעת שלבי ההארה. ניתן לראות בכך אמצעי רטורי לדרבון האדם להגיע ליעד הנכסף עוד בגלגול חייו הנוכחי.
הבודהיזם הטיבטי
על פי הבודהיזם הטיבטי, הדלאי לאמה הוא גלגול נשמתו של הבודהיסטווה אַוַולוֹקִיטֶשְוַורָה. לאחר מותו נשמתו מתגלגלת לגופו של רך נולד. תינוק זה מאותר באמצעות סדרה של מבדקים דתיים-מסורתיים, ולימים הופך לדלאי לאמה החדש. מאז 17 בנובמבר 1950 מכהן בתפקיד הדלאי לאמה ה-14 טנזין גיאטסו.
גלגול נשמות בתרבות היוונית
מבין הפילוסופים היוונים, אפלטון, פיתגורס וסוקרטס האמינו ברעיון של גלגול נשמות. כמה מקורות עתיקים מאשרים כי פיתגורס טען כי הוא יכול לזכור את חייו הקודמים. שילוב בין הפילוסופיה הפיתגורית וגלגול נשמות היה מקובל בכל רחבי העולם העתיק.
לפי המתואר בדיאלוג פיידון, בסוף חייו אומר סוקרטס "אני בטוח שאשוב לחיות, ושהחיים יפרחו מתוך המוות". לעומת זאת קסנופון, אינו מזכיר את האמרה כאמונה בגלגול נשמות.
אפלטון מציג תיאור מפורט של גלגול נשמות, למשל האגדה על אר, המופיעה בסוף חיבורו "המדינה". ישנו ויכוח האם תיאורים אלה צריכים להיקרא בפרשנות מילולית. מארסילו פיצינו (התאולוגיה של אפלטון 18, 3-4) טוען כי אפלטון מתייחס לגלגול נשמות כאמצעי אלגורי.
בהרמטיקה, סדרה מצרית-יוונית של כתבים אודות קוסמולוגיה ורוחניות, המיוחסת להרמס טריסמגיסטוס, הדוקטרינה של גלגול נשמות מהווה מוטיב מרכזי.
גלגול נשמות בדת הדרוזית
הדרוזים מאמינים בגלגול נשמות, לצד האמונה בגורל קבוע מראש. האמונה בגלגול נשמות היא אחד העקרונות הבסיסיים בדת הדרוזית, והיא משפיעה בצורה ניכרת על אורח חייהם והשקפת עולמם של הדרוזים. לדידם אדם דרוזי מתגלגל מיד לאחר מותו בנשמת תינוק דרוזי הנמצא בגוף אישה הרה, ועם לידתו זוכר לעיתים חלק מחייו הקודמים. אמונתם העזה בגלגול מהווה, בין היתר, נחמה לצער על אובדן החיים. הדרוזים גם מאמינים כי ביום הדין האדם ייתן דין וחשבון בפני בורא עולם על אודות כל גלגוליו.
על פי השקפה זו הגוף בשביל הנשמה הוא כמו בגד שהיא מחליפה במוות. מתוך אמונה שהגוף הוא ריק ללא הנשמה והוא לא מתקיים בלי הנשמה, לא רואים הדרוזים כל ערך בגוף אלא רק בנפש, ברוח ובנשמה. מכאן נובע שהצד הרוחני באדם הוא העיקר ולא הצד הגשמי-מוחשי. לפיכך אדם נדרש לכבוש את יצר הרכושנות והחומריות. מכאן צומחת גם סובלנות למעשי האחר, אשר היה יכול להיוולד בגלגול אחר ואפילו למשפחת השכנים מהגלגול הקודם. חוסר חשיבותו של הגוף הגשמי, בא לידי ביטוי גם בהיעדר הצורך בטקסי קבורה מסובכים, במצבה או בעלייה לקבר המת במועדים קבועים או אף בהבאת הגופה למקום מגורי משפחת המת. אף על פי שקיימים בתי קברות, לרוב אין מצבות, פרט לבית הקברות הצבאי לחיילי צה"ל בעספיא. אמונת גלגול הנשמות גם מלמדת שאין לבכות את המת, מאחר שנשמתו התגלגלה לתינוק חדש בלידה חדשה המביאה שמחה למשפחתו.
קיימים סיפורי גלגולים רבים מאוד בכפרים הדרוזים בישראל. בעיקר אותם סיפורים שבהם אנשים חזרו לאותו כפר שבו חיו בגלגול קודם. וכן סיפורים על ילדים דרוזים שמזהים את בני משפחתם מהגלגול הקודם, כולל שמותיהם, עיסוקיהם ואף מיקום שבו הנשמה בגלגול הקודם הסתירה אוצרות, מסמכים, וכלי-עזר אחרים, בבית שבו גרה בגלגול קודם.
במחקר המודרני
דיווחים בנוגע לזיכרונות של חיים קודמים, מושגים בדרך כלל על ידי היפנוזה. הטיפול הנפוץ ביותר מסוג זה מכונה "רגרסיה היפנוטית". בדיקה מדעית של מקרים מבין אלה, תלתה את תיאורי הנבדקים בזיכרונות נשכחים מהחיים הנוכחיים או בהנחיות שנתן המטפל בעת ההיפנוזה. טענה ביקורתית נוספת כנגד רגרסיה היפנוטית, דומה לטענות שמועלות בעד אי קבילות הוכחות משפטיות, על אירועים שאין העד זוכר בהכרה מלאה.
את הטענות הביקורתיות כלפי עדויות אלה, ניתן לחלק לשלושה סוגים:
טיעון ספקולטיבי כנגד גלגול הנשמות, מתמודד עם התיאור הנפוץ בקרב נבדקים של מוות אלים בחיים קודמים, כגון בתאונת דרכים או ברצח. טיעון זה מצביע על העובדה שמרבית בני האדם אינם מתים מוות אלים, ולכן סיפורים אלה היו צריכים להיות מיעוט בין הסיפורים שמתארים המטופלים. טיעון זה מניח כי גלגול הנשמות היא תופעה אוניברסלית המתרחשת לכלל בני האדם.
אנקדוטות בפסיכיאטריה
נושא גלגול הנשמות נחקר על ידי מספר פסיכולוגים ופסיכיאטרים, שטענו למתאם אמפירי בין הדיווחים לבין התרחשויות. מחקרים אלו העניקו לגלגול הנשמות לגיטימציה הסברית, תוך התעלמות מאי הכרת מנגנון התופעה.
אוסף הדיווחים המפורט ביותר בנוגע לגלגול נשמות פורסם על ידי ד"ר איאן סטיבנסון. סטיבנסון, שהקדיש 40 שנה לחקר ילדים שטענו שחיו בעבר כאדם אחר ודיברו על נושאים ומושגים, שלא אמור להיות להם ידע לגביהם. סטיבנסון נקט בשיטות מדעיות של ריאיון ותצפית ותיעד את דבריהם. לאחר מכן ניסה לזהות מי המנוח אשר הילד התייחס אליו בדבריו וניסה לאמת את טענות הנחקר באמצעות עובדות מחייו של המנוח, תוך בחינת האפשרות שלילד היה מפגש מוקדם עם העובדות על חיי המנוח.
מקרי המבחן החשובים ביותר מבחינת מחקר זה, הם דיווחים על ילדים שמספרים באופן ספונטני על מה שנראה כזיכרונות מחיים קודמים, ובפרט ילדים שגדלו בסביבה תרבותית בה נעדר מושג גלגול הנשמות. כאשר חקרו סטיבנסון ועמיתיו דיווחים אלה הם זיהו מקרים בהם הדיווחים תאמו מאורעות מחייהם של אנשים אשר נפטרו מספר שנים לפני הולדתו של הילד המדווח.
כחלק ממחקרו נחשף סטיבנסון לדיווחים על התאמה בין כתמי לידה ומומים מולדים אצל הנחקרים, ובין פציעות וצלקות אצל הנפטרים. בדיקת התאמה זו בתיעוד הרפואי של הנפטרים, כאשר היה זה בנמצא, גילתה לעיתים כי למנוח הייתה פציעה כלשהי, לא אחת כזו הקשורה בנסיבות מותו, באזור שבו הופיע בגופו של הנחקר כתם לידה או מום מולד כלשהו. לדוגמה, סימן על החזה והגב של ילד תאם באופן מדויק לפצעי כניסה ויציאה של כדור אקדח בנפטר.
סטיבנסון סבור כי שיטות הבדיקה המחמירות שלו מאפשרות, למרות אפשרויות ההסבר האחרות, לראות בגלגול נשמות הסבר רציונלי לזיכרונות המדווחים על ידי הילדים.
כשיטה טיפולית
חוקר נוסף, ד"ר בריאן וייס, ראש המחלקה הפסיכיאטרית בביה"ח הר סיני במיאמי שבפלורידה, אשר קודם לכן שימש כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת פיטסבורג, אף הוא מומחה להיפנוזה, פרסם ב-1988 את ספרו "Many Masters, Many Lives", (בעברית "שורשים ושיעורים בזמן"). הספר נכתב מנקודת ראותו של וייס כפסיכיאטר בכיר, שנחשף לגלגול נשמות תוך טיפול בחרדותיה ובפחדיה של נערה צעירה, שאותה הוא מכנה קתרין, אשר תיארה במהלך הטיפול ההיפנוטי את מה שנראה כגלגול קודם. לדבריו, מבחינה טיפולית שחזור חייה הקודמים הניב תוצאות משמעותיות ומידיות. תוך כדי התהליך שעברה קתרין עבר גם וייס מהפך תפיסתי, זאת בעיקר משום שבמהלך הטיפול סיפרה קתרין לווייס, באמצעות מה שכינתה "מדריך רוחני", פרטים על ילדו שנפטר ועל הגורמים לפטירתו - פרטים שלא היו ידועים בבית החולים שבו עבד. כמו כן, סיפקה לו פרטים על אביו המנוח, כולל שמו היהודי, שאף הוא היה מידע עלום. ניתוח הנושא הורחב בספריו המאוחרים יותר: "ריפוי בנבכי הזמן", "רק האהבה היא ממשית" ועוד.
החוקר ד"ר מייקל ניוטון, בעל דוקטורט בפסיכולוגיה, חבר באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה ומהפנט מוסמך, הקים את מכון ניוטון בארצות הברית, פיתח טכניקת רגרסיה משלו וטכניקת ריפוי. ניוטון גילה שהוא יכול להעלות במטופליו את מה שנראה כמצב הנשמה בין הגלגולים. בספריו מסע הנשמות, ו"גורלן של נשמות" מובאים מקרים של מטופלים רבים שהיו שקועים בהיפנוזה עמוקה, ותיארו באופן מפורט חוויות שנתפסו על ידם כחוויות בין גלגוליהם. ואילו בספרו "זיכרונות מהעולם הבא", מובאים דיווחים מפורטים ומרתקים מטיפולי היפנותרפיה, שנעשו ברחבי העולם על ידי מטפלים שהוכשרו במכון ניוטון, שהחזירו אנשים לחיים שבין הגלגולים.
בעידן החדש
רודולף שטיינר מבסס את תורתו על ידע גלגול הנשמות ומתאר בספריו הרבים פרטים שלא היו ידועים לפניו. כך גם בספרי האחווה הלבנה האוניברסלית מאת פטר דנוב, ותלמידו אומרם מיכאל איבנהוב, וכמו כן בכתבי התאוסופיה.
במשפט בישראל
בקשה לקבל עדותו של מנוח, באמצעות נשמתו שהתגלגלה, על פי הנטען בבקשה, לילד בן 7 שאת תצהירו ביקשו יורשי המנוח להגיש, נדחתה ביולי 2011 על ידי שופטת בית המשפט המחוזי בחיפה, יעל וילנר. נימוקה: "דיני הראיות במדינת ישראל מצויים בסְפֵירָה המשפטית שאינה זהה ואינה חופפת לסְפֵירָה האמונית/דתית. משכך, אין באפשרותי להיעתר לבקשה, שכן התצהיר שהגשתו מבוקשת, אינו עונה על הדרישות על פי פקודת הראיות והדין הנוהג."
טרי רוזיר
טרי ויליאם רוזיר השלישי (באנגלית: Terry William Rozier III, נולד ב-17 במרץ 1994) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת שארלוט הורנטס מליגת ה-NBA.
תיכון ומכללות
רוזיר למד בתיכון בעיר שייקר הייטס באוהיו. בשנת 2012, שנת הלימודים האחרונה בבית הספר, קלע 25.6 נקודות, לקח 6.5 ריבאונדים, מסר 4.5 אסיסטים וחטף 4.7 פעמים בממוצע למשחק. הוא הוביל את התיכון למאזן 3–21 ולחצי הגמר האזורי. בעקבות הציונים התקבל לאקדמיה הצבאית הארגייב (Hargrave Military Academy), בה שיחק במשך עונה אחת. במהלך העונה קלע 29.3 נקודות, לקח 7.8 ריבאונדים ומסר 5.6 אסיסטים בממוצע.
בשנת 2013 הצטרף לאוניברסיטת לואיוויל. בעונתו הראשונה שימש בעיקר כשחקן מחליף והעמיד ממוצע של 7 נקודות למשחק. עונה לאחר מכן עלה החמישייה בכל המשחקים למעט אחד והעלה את ממוצע הנקודות שלו בכ-10 נקודות למשחק. בסיום העונה הודיע על כוונתו להיבחר בדראפט הקרוב.
בוסטון סלטיקס
בדראפט של שנת 2015 נבחר רוזיר במקום ה-16 על ידי קבוצת בוסטון סלטיקס, וחודש לאחר מכן חתם על חוזה בקבוצה. בעונת הרוקי שותף ב-39 משחקים ונשלח מספר פעמים לקבוצת מיין רד קלאוס מליגת הפיתוח. בעונתו השנייה שותף במרבית משחקי הקבוצה, הכפיל את מספר הדקות על המגרש והעלה את ממוצע הנקודות מ-1.8 ל-5.5 נקודות למשחק.
שארלוט הורנטס
ביולי 2019 סיכם רוזיר על חוזה בשארלוט הורנטס, ועבר אליה בעסקת "חתימה והעברה" (sign-and-trade) בתמורה לקמבה ווקר. במשחק האחרון של עונת קלע שיא קריירה של 40 נקודות בהפסד ההורנטס מול אטלנטה הוקס. לאורך אותה עונה קבע שיאי קריירה עונתיים של 18.0 נקודות ו-4.1 אסיסטים בממוצע למשחק.
שכווי כהה
שכווי כהה או שכווי כחול (שם מדעי: Dendragapus obscurus) הוא מין של שכווי ממשפחת הפסיוניים. שכווי זה מצוי בטבע ביערות שלמורדות הרי הרוקי באמריקה הצפונית.
כמו רוב השכווים הוא בעל דו-צורתיות זוויגית והזכר גדול בהרבה מהנקבה. אורך השכווי 39–53 ס"מ. השכווי הזכר בעל גוף כחול כהה ועל צווארו שק מגודל בעל נוצות לבנות ובתוכן עור אדום-ורוד שהוא גם מנפח. גבותיו כתומות עזות והוא בעל זנב זקור פרוש כמו מניפה. הכנפיים חומות והרגליים שחורות. הנקבות קטנות ואפורות מנומרות.
הוא מצוי ברחבי היערות המחטניים של הרי הרוקי באמריקה הצפונית מאלסקה עד ניו מקסיקו. השכווי ניזון בעיקר מעלי אשוח ואשוח דאגלס וכן מפירות יער וזרעי מחטניים שונים. הוא ניזון גם מחרקים שהוא מוצא.
הנקבה מקננת ללא עזרת הזכר ומטילה 6–8 ביצים.
סטפנו די ג'ובאני
סטפנו די ג'ובאני (באיטלקית: Stefano di Giovanni; 1392 – 1450/1) היה צייר איטלקי. נודע גם בכינויו סַסֶטָה.
ססטה נודע בציוריו הקשורים לעולם הנצרות וניכר כי הושפע מהסגנונות של האמנים בני-דורו. יצירותיו היו גדושות בחידושים מעניינים ושמו קשור במורשת המאה ה-14 ובסגנון הגותי שהיה מקובל אז, למרות האופי השמרני של האסכולה אליה השתייך, אסכולת סיינה.
עדני רובאי
עדני רובאי (שם מדעי: Ptiloris) הוא סוג של ציפורי שיר טרופיות ממשפחת העדניים החיים ביערות גינאה החדשה ואוסטרליה.
אורך העדני 22–31 ס"מ ומשקלו 100–130 גרם. הזכרים בעלי שכמייה שחורה גדולה וכנפיים מעוגלות היכולות להיפרש כמו קשת. לכמה מינים ישנו גם חזה בתכלת. הזנב קצר והמקור אפור-כחול עם חיך כתום עז הבולט כשהזכר שר לנקבה. הנקבה בעלת צבעים חומים ומנומרים.
העדני יכול לפרוש את כנפיו לצורה מעוגלת הפרושה לעיני הנקבה הקטנה יותר ולהראות לה את לועו הכתום עז כששאר הפנים עולים למעלה.
כמו רוב העדניים הוא איננו עוזר לנקבה כלל בקינון וגידול הגוזלים.
הקול בראש 2
הקול בראש 2 (באנגלית: Inside Out 2) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת בבימויו של קלסי מאן, אשר משמש כהמשך לסרט "הקול בראש" משנת 2015. הסרט יופק על ידי אולפני ההנפשה של פיקסאר והוא יופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני ב-14 ביוני 2024, כאשר איימי פולר תחזור בתור הקול של שמחה.
הפקה
כשנשאל ביוני 2015, במאי הקול בראש, פיט דוקטר, הוא הצהיר כי "אין רעיון לסרט המשך ממני בשלב זה", במקום זאת הביע עניין בפיתוח פרויקטים מקוריים עבור פיקסאר. עם זאת, הוא הזכיר את התוכניות להתחיל לחקור מושגים לסרט המשך אפשרי בינואר 2016. לדברי נשיא פיקסאר, ג'ים מוריס, בחודש יולי, המחויבות של החברה למספר סרטים מקוריים מנעה את הזמנת סרטי המשך לכל אחד מהסרטים האחרים של פיקסאר (כולל הקול בראש) באותה תקופה.
סרט ההמשך הוכרז רשמית בכנס D23 בספטמבר 2022, כאשר איימי פולר (שהתגלתה שחוזרת כקולה של שמחה) עלתה לבמה כדי לדון בסרט. בנוסף, הוכרז שדוקטר (שהיה גם נוכח ב-D23) לא יחזור לביים את הסרט, את תפקידו במקום זאת ימלא קלסי מאן. לאחר מכן, מספר רשתות דיווחו כי מינדי קלינג וביל היידר לא יחזרו לתפקידיהם (גועל ופחד, בהתאמה) מהסרט הראשון, עקב סכסוכי שכר.
הפצה
הסרט מתוכנן לצאת ב-14 ביוני 2024.
RealClearPolitics
RealClearPolitics הוא אתר אינטרנט האוגר ידיעות על פוליטיקה אקטואליה, כלכלה ועוד בארצות הברית.
היסטוריה
האתר הוקם בפברואר 2000, על ידי סוחר האופציות לשעבר ג'ון מקאינטייר, וטום בוואן, לשעבר מנהל הכספים של סוכנות הפרסום, "לאנשים כמונו... אנשים אשר חיים ונושמים פוליטיקה ואת הנושאים שעל סדר היום". בשנת 2007 קנתה חברת התקשורת פורבס 51% מהזכויות על האתר.
האתר לוקט, בין השאר, את נתוני סקרי מערכות הבחירות בארצות הברית ומגיש טבלאות המציגות את ממוצע כל הסקרים המעודכנים. באמצעות נתונים אלו מציג האתר מגמות יומיות משתנות. עוד כולל האתר מאמרים, קטעי וידאו ונתונים בנושאים נוספים.
באב אל-חארה
באב אל-חארה (בערבית باب الحارة - "שער השכונה") היא אופרת סבון סורית שצברה קהל של עשרות מיליוני צופים בעולם הערבי, מרצועת עזה ועד לנסיכויות המפרץ הפרסי, ונחשבת לסדרת הטלוויזיה הפופולרית ביותר בעולם הערבי. לאחר העונה השלישית ירדה מעט הפופולריות של הסדרה, אך היא שודרה בעונה רביעית וחמישית ואף נמשכה לעונה התשיעית שהסתיימה בשנת 2011.
הפקת הסדרה ושידורה
הסדרה משודרת בתקופת הרמדאן, כחלק ממסורת שהתפתחה בשנים האחרונות לשידור אופרות סבון ברמדאן, בערוצים הדוברים ערבית, מתוך רצון לפנות לקהל הצופים ומשפחותיהם הנאספים בערב לשבירת הצום.
מפיק הסדרה, בסאם אל-מלה, הוא סורי, שהפיק את הסדרה עם צוות סורי עבור ערוץ הלוויין בבעלות סעודית המשדר מדובאי, MBC. הערוץ נקלט במקומות רבים במזרח התיכון והוא פופולרי גם בישראל. הסדרה מסמנת את מעבר הדומיננטיות בעולם התקשורת הערבית ממצרים לסוריה. הזרמת הון ממדינות המפרץ לעולם התקשורת הסורי אפשרה את פריצתם של כישרונות בתחומי הקולנוע והטלוויזיה, שהצליחו לרשת את מקומם של הסרטים המצריים, ששלטו בזירה זו במשך עשרות שנים.
העונה הראשונה של הסדרה, שכללה 31 פרקים, שודרה במהלך הרמדאן בשנת 2006. העונה זכתה להצלחה מרובה, ולשיעורי צפייה גבוהים ברחבי העולם הערבי, ושלוש עונות נוספות שודרו במהלך השנים 2007–2009, בחודש הרמדאן. לאחר שידור העונה השלישית של הסדרה הודיעו מפיקי הסדרה על כוונתם לצלם עונה רביעית ועונה חמישית של הסדרה, לאחר שהתברר כי העונה השלישית שמרה על שיעורי הצפייה הגבוהים של העונות הראשונות. השידור המשיך בערוץ MBC, אף שהעונה השלישית שודרה במקביל בערוץ לובי בשם "ליביה אל-שבאבייה". העונה הרביעית שודרה בערוצי MBC1, MBC Maghreb, ו-Nessma TV.
עלילת הסדרה והנושאים הנדונים בה
הסדרה מתרחשת בשנות ה-30, בהן היו סוריה ולבנון תחת שלטון קולוניאלי צרפתי. הסדרה מתמקדת במעבר בין החברה הישנה שהתגבשה בתקופת האימפריה העות'מאנית לבין החברה החדשה, העוברת דרך הקולוניאליזם אל העצמאות והמודרניות. הסדרה יוצרת נוסטלגיה לתקופה זו, לערכיה ולמנהגים שנהגו בה, תוך שהיא משבחת את הפשטות ואת ערכי הכבוד שנהגו אז, בטרם הביאו שנות העצמאות והקולוניאליזם למשבר בין-דורי ולשחיקת הערכים ונטישתם עבור ערכים אחרים. יוצר הסדרה, באסם אל-מולה, הסביר כי התכוון ליצור נוסטלגיה ל"עולם עם ערכים, כבוד, אבירות, ורוח מהפכנית".
העולם המתואר בסדרה מתרחש בעיר העתיקה בדמשק שבה היו שכונות רבות ובכל אחת מהן היה מוכתר, אדם מבוגר שקיבל את הערכת התושבים בשל חכמתו ויושרתו. סביב המוכתר היה גרעין של אנשים שניהל את ענייני השכונה, והחליט בנוגע לחיי תושביה. העשירים תרמו מכספם לשכונה, והעניקו אותו למוכתר על מנת שיחלק אותו כראות עיניו, לטובת התושבים. עם זאת, כולם נתפסו כשווים, בשל עקרונות השוויון העומדים בבסיס דת האסלאם. הסדרה מתארת את החיים בשכונה הדמיונית א-דבע, ובשכונות סמוכות כשכונת אל-מאוי, ובמיוחד מתמקדת במשפחתו של אבו עיסאם, רופא שכונתי. בעונה השלישית עומד במרכז העלילה ה"עקיד" אבו שיהאב. "עקיד" הוא גם דרגה צבאית בצבא הסורי של היום, המקבילה לאלוף-משנה בצה"ל, אך גם תואר לא רשמי, שכן המדובר בעלילת הסדרה באדם העוסק במרי נגד המשטר הצרפתי, ולא בצבא מסודר. לכל שכונה היה "עקיד" משלה.
הדמויות בסדרה מועמדות מול הערכים להם מטיפה הסדרה. כך למשל, כהפוגה קומית, ישנו קו עלילה המתאר את עלילותיהם של פאוזיה ואבו באדר, זוג שבניגוד למסורת המקובלת בה הגבר הוא הדומיננטי, הדומיננטית היא האישה, השולטת בגבר ובמעשיו. עניין זה מובא בצורה יותר רצינית בעלילות אחרות, כגון קו העלילה המספר על גירושיו של אבו עיסאם מסועאד.
ראיית עולם נוסטלגית זו, המצויה בבסיס הסדרה, עומדת בניגוד לחיים האורבניים בדמשק של ימינו, ונשארת רק כמסורת על ימים טובים שחלפו ואינם.
העונה הרביעית של הסדרה תיארה כיצד עומדים תושבי השכונה במצור צרפתי, ונאבקים בו, מתוך אנלוגיה ברורה לסגר על עזה.
השפעת הסדרה
הסדרה זכתה לאחוזי צפייה גבוהים ביותר בעולם הערבי, ואף בישראל אצל הפלסטינים הערבים של ישראל. בשלוש השנים של שידורה, התגבשה מסורת של צפייה משותפת בכפרים ערבים פלסטינים בישראל וברצועת עזה והגדה המערבית וירושלים אצל, אם צפייה משפחתית, או צפייה בבית קפה, לאחר ארוחת שבירת הצום אצל הפלסטינים ברחבי הארץ, ויש שדיברו על "עוצר" ברחובות הערים הערביות בעת שידור הסדרה. הסדרה הביאה לגל של התרפקות על ערכי המשפחה והערכים הבסיסיים להם היא מטיפה. הפופולריות של הסדרה הביאה גם לתופעות כשטרות כסף שעליהם תמונות גיבורי הסדרה ומסעדות הנקראות "מסעדת באב אל-חארה", שנפתחו ביישובים ערבים פלסטינים ככפר כנא, סח'נין, עראבה ועיר הכרמל, וכן בית קפה ביפו.
מגרש הרוסים
מגרש הרוסים הוא מתחם משולש המשתרע על שטח של כ-68 דונם במרכז ירושלים, וכולל מספר מבני ציבור. המתחם נבנה ב-1860 ביוזמתה ובמימונה של משפחת הצאר הרוסי אלכסנדר השני, בגבול רחוב יפו מדרום, רחוב שבטי ישראל ממזרח, ורחוב הלני המלכה מצפון. מבנה אחד חורג מתחום "המגרש" והוא חצר סרגיי, שנבנתה בתקופה מאוחרת יותר. המתחם משמש מאז תקופת המנדט הבריטי כמרכז שלטוני הכולל תחנת משטרה, בית מאסר ואת בית משפט השלום בירושלים (בעבר שימש גם את בית המשפט העליון).
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-19, עם שיפור התנאים כלפי יהודים ונוצרים מצד השלטון העות'מאני, הלכה וגברה הצליינות הנוצרית לירושלים, כך שמדי שנה, בעיקר בחג המולד ובחג הפסחא, הוצפה העיר במאות, ולעיתים אף באלפי צליינים, שנזקקו לשירותי הלנה, הגנה, הסעדה ושירותי דת. הקהילות הנוצריות בעיר הקימו אכסניות וחדרי אוכל גדולים כדי לשרת את הצליינים הרבים, אך אלה לא תמיד הספיקו.
לאחר סיומה של מלחמת קרים ב-1856 ושיפור היחסים בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית, נרשמה עלייה רבה במיוחד במספר הצליינים הרוסים שפקדו את ירושלים. עלייה זו נוצרה בעקבות התחזקות הדת ברוסיה, שיפור התחבורה הימית לארץ ישראל - בעיקר פתיחת קו אוניות ישיר בין אודסה ליפו, ובעקבות עידודו של הצאר אלכסנדר השני. עד אותה תקופה נעזרו הצליינים הרוסים בשירותי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שזכתה לגיבוי מדיני מצד רוסיה. עם התגברות זרם הצליינים, התקשו מארחיהם של הרוסים בירושלים לעמוד בכמות האוכל הגדולה שנצרכה בימי הפסחא ובמתן שירותי הלנה לאלפי המבקרים הרוסים. עובדה זו, וגורמים פוליטיים נוספים, שבעטיים ביקשה האימפריה העות'מאנית לחזק את קשריה עם רוסיה, נעתרו העות'מאנים למכור לרוסים בשנת 1857 שטח אדמה של כמעט 70 דונם בשטח סמוך מאוד לחומות העיר העתיקה ממערב. בביקור שערך בארץ קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ב-1859 הושלמה העסקה: הצאר קנה חמש חלקות קרקע, וחלקה שישית ניתנה לו במתנה על ידי העות'מאנים. יהושע ילין, עסקן ירושלמי בן התקופה, ממקימי נחלת שבעה וממחדשי היישוב היהודי במוצא, מביא בזיכרונותיו גרסה שונה למכירת הקרקע, ומציין כי המוכר לא היה הממשלה הטורקית אלא מתורגמן ערבי-מצרי מקומי בשם מוסא טאנוס, שהחזיק בכמה מגרשים במקום, שאותם הוא מכר לרוסים לצורך הקמת המתחם הצלייני.
הקמת מגרש הרוסים
השטח שבו הוקם מגרש הרוסים הוא מישור טופוגרפי נוח ורחב, הצופה ממרחק של כ-300 מטרים אל העיר העתיקה מצפון-מערב. בתקופה העות'מאנית שכן במקום מחנה צבאי, שכלל מגרש מסדרים גדול, וכיכר ציבורית לחגיגות ולטקסים. מכירת השטח הייתה צעד יוצא דופן, שכן המקום חולש על העיר העתיקה מבחינה אסטרטגית; הוא קרוב מאוד לדרך יפו הראשית; והדבר אף אילץ את העות'מאנים להפסיק את השימוש במקום. למעשה, מגרש הרוסים היה אחד המתחמים הראשונים שהעות'מאנים התירו לבנותם כה קרוב לחומת העיר העתיקה. תקדים בניית המתחם איפשר מאוחר יותר לגופים אחרים לבנות מבנים קרוב אף יותר אל החומות (כך למשל המתחם הצרפתי).
הצאר, שהיה מעורב באופן אישי ברכישה, שלח ממון רב כדי להקים סביב המגרש רחב הידיים חומת אבן ובתוכה מבנים שישרתו את הצליינים הרבים. בניית המתחם החלה ב-1858, והושלמה ב-1864. עושי דברו של הצאר בארץ ישראל, אנשי החברה הארץ ישראלית הרוסית הפרבוסלבית הקיסרית, הקימו במקום מאגרי מים גדולים, וכן שתי אכסניות לגברים, אכסניה לנשים, אכסניה לחברי המשלחת הדתית (כמרים ונזירות שליוו את הצליינים במסעם), בית חולים, בית מרחץ (תוכנית שלא יצאה לפועל, ובמקומה הוסב מבנה בית המרחץ למעון הקונסול הרוסי), וכנסייה קטנה בלב המתחם שנקראה "כנסיית השילוש הקדוש". חלק מהמבנים נקראו על שם בני משפחת הצאר (כמו אכסניית הגברים, שנקראה על שם הצאר ניקולאי; או אכסניית הנשים שנקראה על שם מריה, אמו). את המקום תחזק והפעיל צוות גדול של נזירות רוסיות מקומיות, שדאגו לכל צורכי הצליינים, ועבדו בבית החולים.
יחסם של העות'מאנים לרוסים היה כה טוב ומזמין, עד כי פעמוני כנסיית השילוש הקדוש היו בין הראשונים בירושלים שצלצולם הותר, לאחר מאות שנים שבהן נאסר על הנוצרים לעשות זאת. יתרה מכך, הרוסים השיגו אישור מיוחד על פיו שערי העיר יישארו פתוחים במשך הלילות עבור צליינים שישהו במגרש הרוסים, בניגוד לכל האחרים, שלא הורשו להיכנס לירושלים לאחר נעילת שעריה מדי ערב. ניתוקו של המתחם מהעיר העתיקה הקנה לו בתחילה את הכינוי "ירושלים החדשה" ("נובוי ירוסלמה"). רק ב-1890, לאחר התרחבות תהליך היציאה מהחומות, הוחלף השם ב"מגרש הרוסים", ובערבית: "אל מוסקובייה".
המתחם היה מרשים בגודלו ובבנייניו. הסופר והעיתונאי היהודי משה ריישר תיאר אותו כך: ב-1872 ביקר בירושלים הנסיך ניקולאי ניקולאייביץ', בנו של הצאר, בלוויית פמליה גדולה, וחנך את "כנסיית השילוש הקדוש" שנבנתה בלב המגרש.
בשלהי התקופה העות'מאנית
בשנת 1891 שופצו מבני האכסניות במגרש ובשנת 1892 הוקמה במגרש הרוסים אכסניה נוספת בשם 'חצר סרגיי', על שם הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ'. מבנה מפואר זה הוקם מחוץ לתחומי המגרש, מול השער הצפון-מערבי, ונועד לשמש את בני משפחת הצאר בהגיעם לירושלים. באותה שנה אף נחנכה מסילת הרכבת יפו–ירושלים, דבר שהקל באופן משמעותי על הקושי שהיה כרוך במסע מיפו לירושלים, מהלך כמה ימים. זרם הצליינים הלך וגבר, עד כי אלפיים מקומות הלינה שבמגרש הרוסים לא הספיקו לכולם, וחלקם נאלצו להתגורר באוהלים ובצריפים שהוקמו בשטחים הריקים שבמרכז המתחם.
בתקופת המנדט הבריטי
עקב מיקומו האסטרטגי של מגרש הרוסים על אם הדרך ובקרבת העיר העתיקה, הלאימו הבריטים את הנכסים הרוסיים והפכו את המקום למרכז שלטונם. אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה ולמרכז הבולשת הבריטית; אכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי בירושלים; אכסניית המשלחת הדתית הפכה בחלקה לבית משפט מקומי ובחלקה למשרד הבריאות; מעון הקונסול הרוסי שימש כבית יולדות; וחצר סרגיי שימשה את המחלקה לעבודות ציבוריות וכחלק ממשרד הפנים. המבנים היחידים שלא שינו את ייעודם היו בית החולים, שהמשיך לשמש כבית חולים גם בתקופת המנדט; הכנסייה שנסגרה ולא נעשה בה כל שימוש; וכן חלק ממבנה אכסניית המשלחת הרוסית שנותר בידי מסדר נזירות מקומי.
בליל ה-23 במרץ 1944, כחלק ממאבק מחתרת האצ"ל בשלטון הבריטי, פוצץ מבנה אכסניית הגברים, ששימש את הבולשת הבריטית ואת המשטרה, בפעולה מתואמת בה פוצצו מבני הבולשת בירושלים, יפו וחיפה. בפעולה נהרגו שוטר בריטי ולוחם אצ"ל; חלקים במבנה נפגעו. ב-27 בנובמבר 1945 תקפו כוחות משותפים של האצ"ל והלח"י, במסגרת תנועת המרי העברי את משרדי הבולשת בירושלים וביפו. התוקפים הפעילו מטעני נפץ והצליחו להביא לקריסת חלק מבניין הבולשת בירושלים. בפעולה נהרגו שבעה שוטרים בריטים ונפצעו רבים.
בעקבות ההסלמה ביחסים בין השלטון הבריטי והיהודים, ובעיקר לאחר פיצוץ בית הבולשת הבריטית, החלו הבריטים להגביל את הגישה ולאבטח את אזור מגרש הרוסים. לאחר שיקום בית הבולשת ביוני 1946 נאסרה הכניסה למגרש דרך השער הראשי; חודש לאחר מכן הוחרמו החנויות והמשרדים של קומות הקרקע בבנייני המגרש הפונים לרחוב יפו. באוגוסט בוצר מגרש הרוסים והוקף גדרות תיל גבוהות ומחסומי משטרה. הבריטים הגדירו את המתחם כולו כ"אזור ביטחון", אחד מתוך כמה אזורי ביטחון שהוגדרו בירושלים סביב מבני שלטון בריטיים. היהודים כינו את אזורי הביטחון האלה בשם 'בֶּווִינְגְרָאד' על שם ארנסט בווין, ששימש אז כשר המושבות הבריטי.
ב-14 במאי 1948 נערך במגרש מסדר העזיבה של הבריטים, בסופו עזבו הבריטים את העיר לאחר שלושים שנות שלטון ויצאו בשיירות לחיפה ולרפיח. מיד עם צאת הבריטים מירושלים נתפס מגרש הרוסים ללא קרב על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל, במסגרת מבצע קלשון, קודם שהספיקו הכוחות הערביים לתופסו בעצמם, זאת בעקבות תיאום של מפקד העיר הבריטי עם כוחות ההגנה.
לאחר קום המדינה
מדינת ישראל ירשה את מוסדות השלטון הבריטי שבמגרש הרוסים, ואף המשיכה להשתמש בחלק מהמבנים (וכך עד היום) למטרות דומות: אכסניית הגברים עודנה משמשת כתחנת משטרה וכבית מעצר; אכסניית המשלחת הדתית שימשה במשך שנים את בית המשפט העליון, ומשמשת את בית משפט השלום; וחצר סרגיי שימשה במשך שנים ארוכות את משרד החקלאות ואת משרדי החברה להגנת הטבע. אכסניית הנשים הפכה למוזיאון הנצחה לאסירי המחתרות, ומעון הקונסול הרוסי נותר ריק ועזוב למשך שנים ארוכות. מבנה קטן בחצר שימש עד שלהי שנות השבעים את כותבי הבקשות שניסחו תצהירים עבור קהל שביקש לפנות לבית המשפט.
בניגוד לבריטים, שהשתמשו בנכסים הרוסיים כבשלהם, מדינת ישראל נדרשה לשלם לברית המועצות עבור הנכסים שבמגרש הרוסים. לחץ רב הופעל על ישראל הצעירה, בעיקר לאחר שברית המועצות הצביעה בעד הקמתה בכ"ט בנובמבר 1947. ב-1964 נחתם לבסוף הסכם, על פיו ישראל תשלם סכום של ארבעה וחצי מיליון דולר אמריקני לברית המועצות בעבור נכסי מגרש הרוסים. ההסכם לא כלל את הכנסייה ואת האגף המזרחי של אכסניית המשלחת הדתית, שנותרו בידי רוסים מקומיים. מדינת ישראל התקשתה לגייס את הסכום העצום, ובמהרה הושגה פשרה: שלושה מיליון דולר ישולמו בכסף, ואילו מיליון וחצי נוספים ישולמו בתפוזים. ישראל הייתה אז אחת מיצואניות התפוזים הגדולות בעולם, ובעקבות ההסכם הוזרמו לברית המועצות אלפי טונות של תפוזי Jaffa תוצרת הארץ, עד שהחוב כוסה במלואו.
בראשית שנות ה-70, זמן קצר לאחר מימוש "הסכם התפוזים", נתבעה מדינת ישראל לשלם שוב את שווי הנכסים במגרש הרוסים, הפעם ל"כנסייה הלבנה", בה חברים יורשיו הרוחניים של הצאר. "יורשים" אלה, ברובם כמרים ואנשי דת שברחו מרוסיה לפני המהפכה ומתגוררים ברובם בארצות הברית, טענו כי לא ייתכן שהקומוניסטים יעשו מעשה "הרצחת וגם ירשת" על חשבון הצאר, ולכן דרשו מישראל להעביר את התשלום אליהם ולא לברית המועצות. ישראל סירבה לשלם פעמיים, בשנת 2007 התפרסם כי אנשי העסקים רומן אברמוביץ' וארקדי גאידמק יממנו את פינוי מתחם מגרש הרוסים כולו ויכסו את ההוצאות הכרוכות בהעברת בית המשפט, בית המעצר ומשרדי הממשלה במגרש. זאת במסגרת מהלך שיזם ולדימיר פוטין להסדרת הבעלות והעברת האזור כולו לחזקת הפדרציה הרוסית.
בראשית המאה ה-21
בראשית שנות ה-2000 הועלתה הצעה כי דגם ירושלים בסוף ימי בית שני יועבר ממלון הולילנד למגרש הרוסים ויהווה אטרקציה תיירותית מרכזית, אך לבסוף הועתק הדגם למוזיאון ישראל.
על פי תוכניות הרשות לפיתוח ירושלים, עתיד מגרש הרוסים לעבור תהליך התחדשות כולל, שיגדיל את שטחו הבנוי לכ-130,000 מ"ר. על פי התוכנית, יוקמו במתחם בתי מלון, בנייני מגורים, מרכז מסחרי, משרדים וחניונים תת-קרקעיים. אופי הבנייה החדשה ישתלב בסגנון המבנים הקיימים, תוך שימוש בתצורות ובחומרים מודרניים. מטה מחוז ירושלים של משטרת ישראל ובית המעצר עתידים להתפנות, ומבניהם ישופצו. הכנסייה הרוסית תשופץ, ובחזיתה ייבנו טיילת ומרפסת נוף. בית המשלחת הדתית צפוי להפוך למלון ולמרכז תרבות. במרכז המתחם, על כל שטח החניון הגדול המקיף את הכנסייה, מתוכנן להיבנות הקמפוס החדש של בצלאל העתיד לעבור אליו מקמפוס הר הצופים, בו שוכנת האקדמיה לצד האוניברסיטה העברית, כחלק ממגמת חיזוק מרכז העיר. במרץ 2017 אושרה תוכנית הקמת קמפוס בצלאל במרכז מגרש הרוסים.
בשנת 2007, בעת ביקור ראש עיריית מוסקבה לשעבר, יורי לוז'קוב, נחנכה בצומת שמול הכנסייה בלב המתחם כיכר מוסקבה.