cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדריי טומפיי
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
דונה כלף ובנותיה הבינו שעל מנת לשרוד עליהן למצוא מקום מסתור. תחילה הן חפרו מקום מסתור תת-קרקעי באמצעות ידיהן וכך שרדו את החורף תוך שהן משוטטות ברחובות בלגרד וגונבות מזון. במקביל הן הבינו כי עליהן לשנות את שמותיהן היהודיים. לשם כך הן פנו לכומר הסלובני אנדרי טומפיי וביקשו תעודות זהות הנושאות שמות סלובניים. ללא היסוס ומבלי לדרוש שימירו את דתן, הוא הזמין אותן להתארח בבית הכומר, סיפק להם מזון ביד רחבה וארחם שם כמה ימים עד שיארגן עבור גב' כלף ושתי בנותיה ניירות מזויפים. הוא ידע שהוא מסכן בכך את הקריירה שלו ואף את חייו אך הוא הגיש את העזרה. מצפונו לא אפשר לו לנהוג אחרת. הוא החל לעבוד על זיוף המסמכים. הוא החליט להשתמש בשם הנעורים של האם- אוגרזנסק (Ograjensek). כשהביא לאם ובנותיה את התעודות המזויפות הוא הורה להן לשנות את שמותיהן: האם שמרה על שמה הפרטי אך הבנות נאלצו לשנות את שמותיהן. מתילדה נקראה ללידיה (Lidija ) ורחלה נקראה ברדה (Breda). באופן זה יכלו הבנות להסתובב בעיר בחופשיות רבה יותר ויכלו לחיות חיים שלוים יחסית בבלגרד. על מנת להפיג את המתיחות, הבנות שרו- בכל יום הבנות מהמנזר והבנים מהבניין הסמוך היו מתאספים ושרים מכל הלב להבריח את הפחד, ולסלק את הרעב. טומפיי אמר לברדה כי היא בעלת קול של זמרת. כעבור שלושה חודשים בעלית הגג בבית הכומר, הן עברו לגור בשכונה אחרת של העיר מעל ההיפודרום, שכן שכונת דורקול, בה גרו, הפכה למעין גטו עם שמירה הדוקה יחסית. האם אנטוניה מצאה עבודה בחווה מחוץ לבלגרד ומהכנסתה התפרנסו האם והבנות. כעבור זמן מה, ביתם בשכונה מעל ההיפודרום הופצצה על ידי מטוס והן נאלצו להתגורר אצל אשה שגרה בבית שלא הופצץ בשכונה. כשהמצב נעשה מסוכן בפרט באוקטובר-נובמבר 1941 כשהחלו הגרושים למחנה סזמיסטה (Sajmiste) הידוע בשם Judenlager Zemlin, הן חזרו לכומר טומפי ומצאו אצלו מקלט ונחמה בכנסייתו. הכומר טומפיי סיפק ניירות מזויפים דומים לשתי אחיות יהודיות נוספות, שבאופן זה יכלו להצטרף כבעלות זהות סרבית, לקבוצת עובדות כפייה בגרמניה. לרוע המזל, מישהו זיהה אותן בתחנת הרכבת לפני צאתן את בלגרד והסגיר אותן לגרמנים. הן נעצרו, תחילה הן סירבו לדבר אך לאחר שעונו באכזריות, הכוחות לא עמדו להן ותחת לחץ הן גילו את שמו של הכומר טומפיי שסיפק להן ניירות מזויפים. הבנות נורו מייד לאחר מכן. הכומר נעצר, נחקר ועונה קשות על מנת שיגלה למי עוד סיפק ניירות מזויפות, אולם הוא לא הסגיר את בנות משפחת כלף. הוא שוחרר בשל חוסר הוכחות ולאחר התערבותו של הארכיבישוף המקומי. עם זאת, טומפיי מועלם לא החלים לגמרי מהעינויים ושהותו בכלא. במהלך המלחמה הוא כנראה עזר ליהודים נוספים כגון ד"ר וסזס (Vsjs) ששהתה בכנסייתו ללילה. הרופאה הייתה רופאת ילדים ולאחר מכן הצטרפה לפרטיזנים.
לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה, טומפיי קבל משרה בסמדרבו (Smederevo), שם שרת בין השנים 1948–1963. בעקבות רעידת האדמה החזקה בסקופיה, טומפיי עבר לעיר סקופיה שם שהה עד 1971 ואז חזר לבלגרד שם נפטר ב-5 במרץ 1973.
שתי בנות משפחת כלף ואמן שרדו. בשלהי 1944 עם שחרור בלגרד, רחלה שמרה את השם ברדה כל חייה כאות תודה לאיש שהצילן. היא הפכה לזמרת מצו-סופרן מפורסמת באופרה של בלגרד. בכל אחד מהראיונות הרבים עמה, ובסרט שנעשה אודותיה מטעם ארגון סנטרופה (Centropa)היא מעולם לא שכחה להזכיר את הסיפור אודות האב טומפיי האמיץ וההומניסט בעל הלב הרחב. מתילדה חזרה לשמה המקורי.
הכרה והנצחה
הכומר טומפיי נאלץ, כאמור, לעמוד בעינויים קשים של הגרמנים ואין ספק שהיה נתון בסכנת חיים על שום עזרתו ליהודים. נוסף לכך, כמרים קתולים ועל אחת כמה וכמה ממוצא לא סרבי, לא היו רצויים על ידי האוכלוסייה המקומית בבלגרד באותם הימים.
ביוזמתה של ברדה קלף ב-18 בינואר 2001 הוכר הכומר אנדרי טומפיי כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בגן חסידי אומות העולם.
קישורים חיצוניים וקריאה נוספת
Centropa film : Matilda Kalef -Three promises: http://www.centropa.org/centropa-cinema/matilda-kalef-three-promises?language=sr&subtitle_language=en
Luthar Oto Margins of memory: Anti-Semitism and the destruction of the Jewish community
Ljubljana : ZRC Publishing House, 2012. Steiner Aviezer Miriam. ANDREJ TUMPEJ - Rahela becomes Breda. In: Irena Šumi & Oto Luthar(eds). The Slovenian Righteous among Nations. Institute of Culture and Memory Studies: Ljubljana, 2016.
דלקת עורק הרקה
דלקת עורק הרקה (באנגלית Giant cell arteritis; Temporal arteritis) היא מחלה דלקתית רב מערכתית הפוגעת בעורקים גדולים ובינוניים של הראש, הצוואר ובית החזה. העורק הנפגע ביותר הוא עורק הרקה אך ייתכנו פגיעות בעורקי המוח, הותין והעורקים הכליליים ועוד.
המחלה מופיעה בעיקר מעל גיל 50 ושכיחה יותר בנשים (פי 2 - 3) בהשוואה לגברים. נפוצה בעיקר באוכלוסייה הלבנה ושכיחה ביותר בסקנדינביה. זאת דלקת העורקים הנפוצה ביותר בגיל המבוגר.
האטיולוגיה של המחלה אינה ידועה אבל יש עדות למעורבות של המערכת החיסונית. משערים שעם עליית הגיל מופעים תהליכי "הזדקנות" בדפנות כלי הדם, נוצרים אנטיגנים חדשים המגרים את מערכת החיסון לתקוף אותם. בתהליך מעורבים תאי T מסייעים (Th 1), של מערכת החיסון התאי המגייסים לתהליך הדלקת מונוציטים ההופכים למקרופאגים. חלק מהמקרופאגים עובר איחוי ונוצרים תאי ענק הנותנים למחלה את שמה. התהליך הדלקתי גורם להיצרות כלי הדם עד כדי סתימתו גם עקב היווצרות קריש דם כתוצאה מאיגור טסיות דם באזור הדלקתי.
תסמיני המחלה
התסמינים הקשורים בכלי הדם הם כאב ראש רקתי עם רגישות לאורך עורק הרקה, כאבים בלסת בלעיסה, אירוע מוחי, אוטם שריר הלב ודיסקציה של הוותין.
סיבוך מסוכן הוא דלקת של עורק העין הגורם לפגיעה בראייה מטשטוש ראייה, פזילה ועד לעיוורון בלתי הפיך.
התסמינים המערכתיים הם: חום ממושך, חולשה, חוסר תיאבון, ירידה במשקל.
כן יש תסמינים דלקתיים במפרקים סינוביאלים בדומה לפולימיאלגיה ראומטיקה. יש חפיפה בין שתי המחלות וכיום חושבים שפולימיאלגיה ראומטיקה היא צורה קלה של דלקת עורק הרקה בה אין מעורבות של העורקים.
אבחנה
אבחנת המחלה מתבססת על הסתמנות קלינית אופיינית ובנוסף לכך בדיקות דם ואמצעי דימות.
ב-1990 פרסם האיגוד האמריקני לריאומטולוגיה חמישה קריטריונים עיקריים העלולים לסייע בקביעת האבחנה: לקביעת האבחנה דרושים שלושה מתוך חמשת הקריטריונים רגישות וסגוליות הקריטריונים היא כ-90%. כשהביופסיה שלילית נדרשת תוספת של שני גורמים נוספים: תגובה מהירה ואפקיטיבית לסטרואידים ומעקב של צי שנה לפחות ללא עדות למחלה נוספת שתסביר את התסמינים שהיו לחולה.
מחקרים הראו שהאורך המיטבי של העורק הנבדק בביופסיה הוא 10 מ"מ וכי בהכפלת האורך וכן בלקיחת דגימה משני הצדדים יש הפחתה משמעותית בביופסיות עם תוצאה שלילית כוזבת בגלל שהתהליך הדלקתי אינו רציף ויש אזורים בלתי נגועים בין אזורי הדלקת.
שמעון חכם
הרב שמעון חכם (1843–20 בינואר 1910), היה מתרגם, משורר ופרשן מקרא, ממנהיגי העדה הבוכרית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 וממייסדיה של שכונת הבוכרים.
דלקת עורק הרקה
בדיקות מעבדה
בדיקות הדם מראות סימני דלקת:
בדיקות דימות
בדיקת אולטרה סאונד היא הנפוצה ביותר באבחון המחלה. בבדיקה חיובית מודגמת הילה שחורה (Dark halo) סביב עורק הרקה המייצגת כנראה את הבצקת שבדופן כלי הדם הנגרמת מהתהליך הדלקתי. הבדיקה יכולה לסייע בעיקר לשלילת האבחנה במטופלים הנמצאים לפי הסימנים הקליניים בסיכוי נמוך למחלה ולמנוע את הצורך בביופסיה. אם הבדיקה חיובית יש לבצע ביופסיה. כאשר יש חשש למעורבות כלי דם גדולים אפשר להיעזר בבדיקת PET-CT.
שמעון חכם
קורות חיים
נולד בעיר בוכרה בשנת 1843. נינו של השד"ר הצפתי יוסף ממן. אביו ר' אליהו ב"ר רחמים היה בעל אמצעים שדאג להקנות לבנו חינוך רחב ככל האפשר. רבי שמעון חכם, אמנם התפרנס ממסחר. אך כאביו שקד גם הוא להקנות תורה לבני עניים, וייסד תלמודי תורה לעניים.
לרבי שמעון חכם היו שנים עשר ילדים, אך עשרה מהם מתו בעודם קטנים. ב-1890 עלה ארצה והשתקע בירושלים. הוא הצטרף לחברת "חובבי ציון" שפעלה בקרב יהודי בוכרה. כעבור תקופה חזר לבוכרה כדי לחסל עסקים שנותרו לו שם. בזמן זה נפטרה אשתו בירושלים. לאחר חזרתו ארצה נפטר גם בנו היחיד, פנחס בגיל 18 בלבד, ומאז התמסר רבי שמעון חכם לכתיבה ותרגום. בין 32 ספריו נמצא תרגום התנ"ך עד למחצית ספר ישעיהו ללשון יהודית-טג'יקית, ספרי דרוש וחכמה, ותרגום ספרו של אברהם מאפו "אהבת ציון".
דלקת עורק הרקה
טיפול
תרופת הבחירה היא פרדניזון במינון התחלתי של 60 מ"ג ביום. המחלה מגיבה במהירות בשיפור מהיר בתסמינים. עם קביעת האבחנה יש להתחיל בטיפול מיידי עוד לפני ביצוע הביופסיה כדי למנוע סיבוכים בלתי הפיכים כמו אירוע מוחי ועיוורון. בשבועיים הראשונים אפשר עדיין לבצע את הביופסיה אולם לאחר מכן מתחילים השינויים הפתולוגים להיעלם. לאחר 2 - 4 שבועות יש להתחיל להקטין את המינון בהדרגתיות במשך 2 - 3 שנים.
שמעון חכם
קורות חיים
את פעילותו של הרב שמעון חכם בקרב יהדות בוכרה כמנהיג ציוני, כמשורר וכמתרגם סיכם פרופ' מיכאל זאנד: "יכולים אנו לראות בו את אחד מגדולי העם היהודי בתקופת ההתעוררות הלאומית".
רבי שמעון חכם נפטר ב-20 בינואר 1910 (י' בשבט ה'תר"ע) ונקבר בהר הזיתים.
דלקת עורק הרקה
טיפול
מחקרים הראו שתוספת תרופות הנוגדות איגור טסיות (כמו אספירין 100 מ"ג ליום) או נוגדי קרישה, יכולה למנוע סיבוכים איסכמיים קשים.
שמעון חכם
קורות חיים
רחוב על שמו נמצא בשכונת תל ארזה בירושלים (סמוך לרחוב בר-אילן).
בין נכדיו המשוררת שולמית תילאיוף.
ברך (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דנג'ה
פלויד נתניאל הילס (באנגלית: Floyd Nathaniel Hills; נולד ב-22 בפברואר 1982), הידוע באופן מקצועי בשם דנג'ה (באנגלית: Danja), הוא מפיק מוזיקלי וכותב שירים אמריקאי מווירג'יניה ביץ', וירג'יניה. הוא החל כמפיק שותף עם טימבלנד, ויצר מאז קטלוג נרחב של סינגלים. הוא הפיק שירים לאמנים כמו בריטני ספירס, אשר, קרי הילסון,, נלי פורטדו, סיארה, מריה קארי, טימבלנד, מדונה, ויטני יוסטון, מיסי אליוט, , ג'סטין טימברלייק, ג'וג'ו, ג'ו ג'ונאס, סימפל פלאן, פינק, טי-פיין, דידי, מיק מיל, ביורק, דוראן דוראן ומו אגנס.
ביוגרפיה
הילס, יליד וירג'יניה ביץ', וירג'יניה, למד לנגן בתופים ובפסנתר בתחילת שנות העשרה שלו. בהמשך, נהג ללכת לכנסייה. בשנת 2000, הילס עבד עם המפיק והזמר טדי ריילי באלבום הרביעי של בלקסטריט, Level II. בשנת 2001, מפגש מקרי עם טימבלנד הפך עבורו להזדמנות לפרוץ.
שנתיים לאחר מכן, טימבלנד הביא את דנג'ה למיאמי כדי לעבוד בסטודיו שלו.
קריירה
במהלך הקריירה שלו עבד דנג'ה עם מגוון אמנים בין-לאומיים, כמו גם על כמה מהלהיטים הגדולים ביותר שיצאו במאה ה-21, כדוגמת "The Way I Are" של טימבלנד, "What Goes Around... Comes Around" ו-"SexyBack" של ג'סטין טימברלייק, "Gimme More" ו-"Kill the Lights" של בריטני ספירס ו-"Say It Right" של נלי פורטדו.
בשנת 2008, הוציאה הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה את האלבום Hard Candy עליו עבד דנג'ה. הוא כתב והפיק ביחד איתה את הלהיט הבין-לאומי "". כמו כן, עבד על שלושה שירים נוספים (כולל סינגל נוסף מתוך האלבום): "", "Voices" ו-"Devil Wouldn't Recognize You".
יחסי ארצות הברית–סלובניה
היחסים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין סלובניה כוננו בשנת 1992 לאחר התנתקות סלובניה מיוגוסלביה, וכיום שתי המדינות חברות בנאט"ו, ומתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם. על פי דו"ח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 26% מהסלובנים מרוצים מההנהגה האמריקנית, כאשר 52% אינם מסכימים ו-22% אינם בטוחים.
בנובמבר 2016 נבחר דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית, ובכך הפכה אשתו מלניה טראמפ, שהיא ילידת סלובניה, לגברת הראשונה של ארצות הברית.
היסטוריה
בתחילת שנות ה-70, פתחה סוכנות המידע האמריקנית (USIS) ספרייה ועיתונות אמריקנית ותרבותית בליובליאנה. מפתיחתו ועד לשנת 1992 פעל המרכז האמריקאי לפיתוח יחסי גומלין קרובים בין ארצות הברית לרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה, שהייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. ב-23 בדצמבר 1990 הצביעו תושבי סלובניה במשאל עם על התנתקות מיוגוסלביה, וב-25 ביוני 1991, הכריזה סלובניה רשמית על עצמאותה. בעקבות כך פרצה מלחמת עשרת הימים, שבמסגרתה נלחמו כוחות טריטוריאליים סלובניים נגד הצבא העממי היוגוסלבי. ארצות הברית הכירה רשמית ברפובליקה החדשה ב-7 באפריל 1992, וכדי לפתח את היחסים הדיפלומטיים עם המדינה החדשה, פתחה ארצות הברית שגרירות חדשה בליובליאנה. בשנת 2004 תמכה ארצות הברית בהצטרפותה של סלובניה לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
יחסים כלכליים
ארצות הברית היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של סלובניה. בשנת 2014 ייבאה ארצות הברית בשווי של 699.7 מיליון דולר מסלובניה, וייצאה אליה בשווי של 305.5 מיליון דולר. במסגרת חוק התמיכה בדמוקרטיות המזרחיות (SEED), ארצות הברית סיפקה סיוע טכני בארגון הבנקאות והפנסיה, מדיניות התחרות, וארגון מחדש של החוב הלאומי, וסלובניה הייתה אחת המדינות הראשונות שזכתה להצלחה במסגרת התוכנית. סלובניה היא חברה באיחוד האירופי ויחסיה המסחריים כפופים לחוק הסלובני, האיחוד האירופי וארצות הברית.
תיירות וחינוך
באוקטובר 1997 הצטרפה סלובניה לקבוצת המדינות שאזרחיהן נהנים מהזכות של נסיעות ללא ויזה לארצות הברית, ומטיילים אמריקנים מקבלים הטבות הדדיות בסלובניה. כ-17,000 סלובנים נוסעים לארצות הברית מדי שנה, וכ-20,000 אמריקנים מבקרים בסלובניה.
תוכנית פולברייט הממומנת על ידי ממשלת ארצות הברית, שולחת 6-8 חוקרים וסטודנטים לסלובניה מארצות הברית מדי שנה, ומארחת 6-8 חוקרים וסטודנטים מסלובניה בארצות הברית.
יחסים דיפלומטיים
ארצות הברית מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה. מאידך, סלובניה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די. סי. ו-12 קונסוליות בשיקגו, קליבלנד, דנוור, הונולולו, יוסטון, קנזס סיטי, נוקסוויל, מיאמי, מיניאפוליס, ניו יורק, פיטסבורג וסן פרנסיסקו.
עבאן רמדאן
עבאן רמדאן (בערבית: عبان رمضان, תעתיק מדעי: עבאן רמצ'אן; בקבילית: ⵄⴱⴱⴰⵏ ⵕⵎⴹⴰⵏ או Ɛebban Ṛemḍan 10 ביוני 1920 לרבעא נ'את ייראתן  בקביליה, מזרח אלג'יריה - 27 בדצמבר 1957 טטואן, מרוקו) היה פעיל פוליטי ומהפכן אלג'יראי ממוצא קבילי. הוא מילא תפקיד מפתח בארגון המאבק לעצמאות של האלג'יראים במה שנודע כמלחמת העצמאות של אלג'יריה. היה מקרוב לרעיונותיו של פרנץ פנון וחייב את השימוש באלימות וטרור גם נגד אזרחים. נמנה עם מארגני ועידת סומאם בשנת 1956. בסופו של דבר נרצח, ככל הנראה בהוראת מנהיגים יריבים בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN, ששנאו את מנהיגותו הריכוזית ופולחן אישיותו.
ילדות וצעירות
עבאן רמדאן נולד בכפר אזוסא, חלק מלארבעא נאית' איראת'ן (בצרפתית נקראה אז "פור נסיונל" Fort National) במחוז תיזי אוזו בקביליה, בצפון-מזרח אלג'יריה. עבאן הוא שם המשפחה ורמדאן שמו הפרטי אך היה נהוג לקרוא את שמו בסדר "עבאן רמדאן". על אף היותו בן למשפחה ענייה הצליח לסיים לימודי תיכון בתעודת בגרות במגמה מתמטיקה בתיכון דוברייה (Lycée Duveyrier) בעיר בלידה. השתלב בהמשך כפקיד במנהל הקולוניאלי בעיר שלגום לעיד, אז בצרפתית "שאטודן די רימל". גויס כסמל לגדוד צלפים צרפתי במלחמת העולם השנייה שהוצב בבלידה והמתין שם להישלח לחזית האיטלקית. בסופו של דבר שוחרר מהצבא, חזר לתפקיד מזכיר מועצת שלגום אל-עיד ובו זמנית, הצטרף למפלגת העם האלג'יראי PPA של מסאלי אל-חאג' שהייתה אז מחוץ לחוק.
פעילותו הפוליטית והמהפכנית
תחת רושם ההתקוממות ומעשי הטבח ב-8 במאי 1945, התפטר עבאן ועזב סופית את המנהל הקולוניאלי. הוא ירד למחתרת על מנת להקדיש את כל מרצו ל"עניין הלאומי" במסגרת הגרסה החוקית החדשה של מפלגת העם האלג'יראי MTLD (התנועה למען חירויות דמוקרטיות) שהוקמה על ידי מסאלי אל-חאג' אחרי שהשתחרר מן המאסר. עבאן מילא בשנת 1948 את תפקיד "ראש מחוז" של המפלגה באזור סטיף, אחר כך באזור אוראן. בתקופה זו היה גם כן חבר ב"ארגון המיוחד" OS, הענף הצבאי של המפלגה, שהופקד על ההכנות למהפכה.
מאסרו בבתי הכלא הצרפתיים
בשנת 1950, בנסיבות דיכוי "קנוניית ה-OS" על ידי השלטונות הקולוניאליים, הגבירה המשטרה הצרפתית את חיפושיה אחרי עבאן וכעבור חדשים אחדים עצרה אותו במערב הארץ. ב-1951, אחרי כמה שבועות חקירה ועינויים, הוא נשפט ונידון ל-5 שנות מאסר, 10 שנות מגבלות תנועה, 10 שנות שלילת זכויות אזרחיות וקנס בשווי 500,000 פרנקים באשמת "פגיעה בביטחון הפנים של המדינה". עבאן נכלא במספר בתי סוהר: קודם בבית הכלא בבג'איה, אחר כך בבית הסוהר "ברברוס", בבית הסוהר בעיר אל-חראש (אז בצרפתית "מזון קארה") ובהמשך - בתחילת 1952 - הועבר לשטח צרפת, לבתי הכלא בומט ובוש די רון ואחר כך בבית סוהר בעל הביטחון המרבי באנזיסהיים, באלזס. מכיוון שהוחזק בתנאים של אסיר פלילי, הכריז על שביתת רעב. ניצל ברגע האחרון, קיבל טיפול וקבילתו התקבלה. כאסיר פוליטי הועבר ב-1953 לכלא אלבי במחוז טארן בדרום-מערב צרפת, שבו התנאים איפשרו לו לקרוא ספרים, ביניהם כאלה שתיארו את דיכוי העם האירי על ידי האנגלים ואת כליאתו של איימון דה ואלירה בבתי הסוהר הבריטים.
בקיץ 1954 הועבר לבית הסוהר במזון קארה ועודכן לגבי ההכנות של אירועי נובמבר 1954. התמנה לאחד מתריסר חברי הוועד שעמדו לקחת בידיהם את ניהול המרד הכללי נגד המשטר הצרפתי ולמען עצמאות אלג'יריה.
שחרורו מן הכלא וחזרתו למאבק הלאומי
ימים אחדים אחרי שחרורו מן הכלא, בעת שהוצב במעצר בית בכפרו אזוסה, ראשי הפעילים המהפכנים מקביליה יצרו איתו קשר. אחרי ששהה כמה ימים נוספים ליד מיטת החולי של אמו שלקתה בשיתוק, עזב עבאן רמדאן את אזוסה, הסתתר ולקח על עצמו את הארגון הפוליטי של המחתרת בעיר הבירה. המנשר שבו קרא לאחדות העם האלג'יראי ב-1 באפריל 1955 הפך לציון דרך חשוב בהתארגנות החזית לשחרור לאומי של ארצו. הוא השקיע מאמצים רבים בהבטחת התיאום בין התאים המחתרתיים במחוזות השונים, ובחיזוק הקשר עם המשלחת החיצונית של חזית השחרור שנמצאה בקהיר (אם כי שאף להפחית את השפעתה), ועם הפדרציות המחתרתיות האלג'יראיות בשטחי צרפת, תוניסיה ומרוקו. הקדיש תשומת לב רבה לאידאולוגיה של התנועה ויחד עם בניוסף בנחדה דחף להקמת הביטאון המחתרתי של ההתנגדות, העיתון "אל-מוג'היד", יורש העיתון "רזיסטאנס אלז'ריין". יצר קשר עם המשורר מופדי זכּריה בנוגע ליצירת ההמנון הלאומי של אלג'יריה, "קסמן". עבאן רמדאן תמך בהקמתם של האיגודים המקצועיים של הפועלים - UGTA, של הסטודנטים - UGEMA ושל סוחרים - UGCA, שהיו עתידים להשתתף בגיוס פטריוטים לשם המרד.
מאבק לאחדות ומעשי טבח ורצח נגד מחנות יריבים
עבאן רמצ'אן לא בחל באמצעים אלימים לצורך חיסול הארגונים המתחרים עם FLN, כמו "ההתאחדות המקצועית של עובדים האלג'יראים" USTA הקשור לתנועה הלאומית האלג'יראית שהוקמה זה עתה על ידי מסאלי חאג'. עבאן שלח לצרפת את רבאח בועזיז כדי להתנקש בחייהם של חברי הארגון הזה. לפי ז'ול סימון, היה עבאן רמדאן אחראי לטבח במלוזה, נגד מי שהתעקשו להישאר חסידי מסאלי חאג'. בטבח זה ב-27 במאי 1957 רצחו אנשי מוחמדי סעיד בפקודת רמדאן 317 אנשים, תושבי היישוב תמשטה חאג', על יד מלוזה. עבאן צוטט אומר כי רצח אזרחים מעורר יותר פחד ממתקפות של אנשי צבא במקורות אחדים דברים אלה מיוחסים לסעדי יאסף, סגנו של עבאן.
ועידת סומאם
לפי המצע שנוסח בוועידה הייתה אמורה המדינה האלג'יראית העתידית להתבסס על פלורליזם פוליטי ולשוני, תוך הפרדת הדת מהמדינה והסרת הדגש על המורשת הערבית-אסלאמית. יעדי המאבק הלאומי שנקבעו היו השגת העצמאות הלאומית והפלת המשטר הקולוניאליסטי, באמצעות מאבק מהפכני. נקבעו התנאים למשא ומתן לשלום כשה-FLN עמד להיות הנציג היחיד הלגיטימי של העם האלג'יראי. בתקנון הצבא לשחרור הלאומי צוין כי הפוליטי יעמוד מעל הצבא והנהגת הפנים מעל ההנהגה הנמצאת בחו"ל (שכללה את אחמד בן בלה) שטח הארץ חולק לשישה "וילאיה" - מחוזות צבאיים ו"מחוז אוטונומי" נפרד באלג'יר. הוחלט על הקמתם של וועד לתיאום ולביצוע CCE ושל מועצה לאומית של המהפכה האלג'יראית - CNRA.
תוך כדי מתיחת בקורת על האלימות הקיצונית של אנשי הלחימה העביר עבאן בוועידה מגבלות כמו איסור הוצאתם להורג של השבויים, איסור על גזרי דין למוות מבלי שהנידון קיבל הגנה מסניגור, איסור על שחיטת בני אדם. אולם מהר מאוד עבאן עצמו עזב את אותם העקרונות וחייב הסלמת מעשי הטרור ואלימות. הוא הורה, למשל, להרוג "כל אירופאי בגילים בין 18 ל-54".
רמדאן התמנה לאחד מחמשת החברים בהנהגה הפוליטית הלאומית - "ועד התיאום ולביצוע" (CCE) שנועד רשמית לתאם את מבצעי המהפיכה ולבצע את הוראות "המועצה הלאומית של המהפכה". בפועל ריכז ה"ועד" בידיו את מלוא הכוח. היו בו 5 חברים - חברים לשעבר של OS - עבאן, בלכאסם ובן מהידי ו שניים "אנשי מרכז" - בנחדה וסעד דחלב
הקרב על אלג'יר
אחרי מעצרו של רבאח ביטאט במרץ 1955 עבאן החליף אותו כאחראי פוליטי על המחתרת FNL בבירה. יחד עם לערבי בן מהידי (שהיה גם הוא חבר ב-CCE) ויאסף סעדי החליט על פריצת "הקרב על אלג'יר". במהלכו יחד עם בן מהידי פיקח על הפעולות הצבאיות, תאם אותן ואת התעמולה הפוליטית בקרב האוכלוסייה האלג'יראית.
אירועים מקדימים
ב-19 במאי 1956 השיג עבאן שליטה ב"איחוד הכללי של הסטודנטים המוסלמים האלג'יראים" UGEMA, קרא להם לשבות, ודרכם השפיע על חוגים רחבים בקרב המעמד המוסלמי הבינוני גבוה ובהמשך נהנה מתמיכה גם בקרב חוגים של אירופים "ליברלים", נוצרים ויהודים - לרוב תומכי השמאל, שביקשו למנוע מלחמת דתות ואתניות ותלו תקוות באלג'יריה עצמאית דמוקרטית. בהתחלה עבאן השתמש בקבוצות החמושות שבפיקוחו נגד אויבים "מבפנים": משתפי פעולה עם המשטרה, שוטרים וסוהרים ונגד המאסליסטים מ-MNA וכל המתנגדים לשליטה ולמשמעת של ה-FLN. החל מ-15 באוקטובר 1955 הוא הורה לקבוצות החמושות של סעדי יאסף (ששכנע אותו בכך) "לנקות" את אלג'יר מאויבי החזית לשחרור הלאומי. אל עף שביחידות טען שלא הסכים עם טבח האזרחים שבוצע ב-20 באוגוסט 1955 באזור קונסטנטין, בריאיון עם עיתונאי מ"פראנס-אובסרבאטר", רובר ברא, הצדיק אותו כמעשי נקם עקב זוועות הדיכוי. בינואר 1956 עם כמה מיועציו השתתף בארגון אירוע שבו נאם אלבר קאמי שקרא ל"שביתת נשק כלפי האזרחים". בסוף פברואר 1956 הכריז עבאן "כי הוא משוכנע עמוקות כי כל הצרפתים, עם מעט יוצאים מן הכלל, הם פחות או יותר קולוניאליסטים" והודיע:"אם הממשלה הצרפתית תערוף ראשי הנידונים למוות בגיליוטינה, תבוצענה תגובות תגמול איומות נגד האוכלוסייה האזרחית האירופית". ב-25 בפברואר 1956 בגבעת סקמודי, 50 ק"מ דרומית מאלג'יר, שיירה של כלי רכב אזרחיים ו-8 בני אדם שבתוכם נטבחו על ידי קבוצת ALN. כעבור זמן קצר מספר משפחות מתיישבים נרצחו בחוותיהן למרגלות הרי האטלס באזור בלידה. בכתובת שהושארה במקום נכתב:"אלימות קוראת לאלימות". בלחץ האוכלוסייה האירופית הזועמת ב-19 ביוני 1956 הורה המושל רובר לקוסט להוציא להורג בגיליוטינה שני נידונים למוות. ההוצאה להורג בוצעה בחצר בית הסוהר ברברוסה באלג'יר. עבאן ובן מהידי שהגיע לאלג'יר מאזור אוראן פרסמו הודעה הזהרה:"על כל לוחם מחתרת שיוצא להורג בגיליוטינה, נירה במאה צרפתים ללא הבחנה". החמושים קיבלו את הפקודה הבאה: "תורידו כל אירופי בין גיל 18 ל-54. לא נשים, לא ילדים, לא זקנים". בין 20 ל-22 ביוני 1956 אנשי המחתרת יצאו לצוד אירופאים ברחובות אלג'יר והרגו או פצעו בתת-מקלעים או ברימוני יד 49 בני אדם. בצד הנגדי התארגנו כבר מזה כמה חדשים קבוצות "אנטי-טרוריסטיות" שביצעו פיגועים באמצעות פצצות נגד מקומות חשודים כמקלטים למחתרת ובני בריתם החדשים, חברי המפלגה הקומוניסטית שהוצאה מחוץ לחוק בספטמבר 1956. ב-10 באוגוסט פיצוצם של מספר בתים ברחוב Thèbes בלב הקסבה של אלג'יר גרם לפי FLN ל-50 הרוגים בקרב המוסלמים. תגובת התגמול עוכבה עד לחזרת מנהיגי המחתרת למקום.
התעצמות הפיגועים והקרבות
בין 30 בספטמבר 1956 ל-27 בינואר 1957 הפיגועים באלג'יר הפכו לחוויה יומיומית. בנוסף להתנקשויות באמצעות תת-מקלעים ורימוני יד, הפדאיון של ALN הטמינו גם פצצות זמן בבתי קפה, חנויות גדולות, אמצעי תחבורה ציבורית. ב-30 בספטמבר 1956 הטמינו שלוש צעירות בעלות חזות אירופית פצצות ב"מילק בר", בקפיטריה ובטרמינל של אייר פראנס בשדה התעופה אלג'יר. הפצצות התפוצצו רק בשני המקומות הראשונים, הרגו 3 בני אדם ופצעו 60, מתוכם 12 עם קטיעות גפיים. ב-22 באוקטובר 1956 חטף הצבא הצרפתי באלג'יריה את המטוס המרוקאי שבו נסעו מנהיגי המשלחת הגולה של FLN והכריחו אותו לנחות באלג'יר, שם הם נעצרו. כעבור שבוע השתתפה צרפת במבצע סואץ. בעיתון "אל מוג'היד" כתב אז עבאן: "בשלב הנוכחי של המאבק נכנסים לתקופה של חוסר ביטחון כללי, הקדמה של מרידה הכללית שתשחרר אותנו לנצח מהקולוניאליזם הצרפתי".
במרץ 1957, אחרי מעצרו ורציחתו של בן מהידי והמרדף אחרי יאסף סעדי, התמוטטו תאי החזית הלאומית באלג'יר תחת מתקפתם של צנחני החטיבה העשירית הצרפתית של הגנרל ז'אק מאסי. עבאן ושאר שלושת חברי ה-CCE נאלצו להימלט מן העיר ולהגיע לתוניס
צניחת מעמדו
עבאן מצא עצמו מבודד ותחת בקורות חריפות. הוטלה עליו משימה לחזק את עיתון החזית, אל מוג'היד, אבל ועידת קהיר מ-1956 סימנה, לדברי ההיסטוריון מרדסי, את "מותו הפוליטי". במרץ-אפריל 1957 תקף עבאן את המנהיגים ה"צבאיים" - ה"קולונלים" - שבהנהגת FLN על צמאם לכוח והתנהגותם הרודנית. ייתכן כי החשש ממנו והרצון להרחיקו בגלל היותו יריב בעל שיעור קומה שהתנגד למיליטריזציה של FLN ושל המדינה העתידית, הובילו להחלטה לעצור אותו ולחסלו. לרציחתו קדמו ב-1 בנובמבר 1955 מעצרם והוצאתם להורג ללא משפט במרומי אל מיליה של שלשה ממפקדי המתקפה מאוגוסט 1955 - סמאין זיר'ד, סאסי בחוש ושריף זאדי. המעשה בוצע לפי החלטת הנהלת אזור II של המחתרת, ועבאן כתב לאנשי קהיר שהקרבנות היו סוכני ה-DST, שנענשו בצדק.
רציחתו
אחרי 6 שנים, ב-1 באוקטובר 1963, חשף אחמד בן בלה, אז נשיא אלג'יריה, שנמצא אז בעימות עם הממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'יראית GPRA, בנאום, את הנסיבות האמיתיות של מות עבאן רמדאן והטיל על חברי GPRA את האשמה בכך.
השלכות רציחתו
בעקבות מותו של עבאן רמדאן הכוח במסגרת ה-CCE ואחר כך בממשלה הזמנית של הרפובליקה האלג'יראית נתפס על ידי השלישייה כרים בלכאסם, בוסוף ובן טובאל.
הנצחה
אחרי תקופה ארוכה של השמטת שמו מספרי ההיסטוריה והתעלמות מתרומתו למאבק הלאומי
אנדריי לונין
אנדריי אולכסיוביץ' לונין (באוקראינית: Лунін Андрій Олексійович ; נולד ב-11 בפברואר 1999) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת השוער בריאל מדריד ובנבחרת אוקראינה.
אקסיומת הבנייה
אקסיומת הבנייה היא אקסיומה הטוענת, שכל קבוצה היא "בת-בנייה"; או בנוסח המקורי: שמחלקת הקבוצות היא מחלקת-הקבוצות בנות-הבנייה.
מגמתה של האקסיומה זו - היא, "למזער-אונטולוגית" את מחלקת הקבוצות - עד למינימום - ולמעשה עד למחלקת-הקבוצות הנוצרת ממערכת אקסיומות צרמלו פרנקל לבדן. מובנה האינטואיטיבי של האקסיומה הוא אפוא, שכל קבוצה יכולה להיבנות ממערכת זו. מבחינה זו: יחסה של תורת הקבוצות לאקסיומת הבנייה, מקביל אל יחסה של האריתמטיקה לאקסיומת האינדוקציה - שאף היא מיועדת למזער למינימום (ולמעשה עד לקבוצת המספרים הטבעיים) את האונטולוגיה של האריתמטיקה.
טקס פרסי אוסקר ה-64
טקס פרסי אוסקר ה-64 (באנגלית: 64th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1991 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-30 במרץ 1992. השחקן והקומיקאי בילי קריסטל הנחה את הטקס בפעם השלישית ברציפות.
אקסיומת הבנייה
הראשון שרמז לאקסיומה הזו - בכנותו אותה "אקסיומת ההגבלה" - היה המתמטיקאי אברהם הלוי פרנקל, בשנת 1922; עם זאת, הוא ניסח אותה בשפת-על (בלתי פורמלית) - כזו הכרוכה במונחים חיצוניים (כגון המונח "אקסיומות" וכדומה). המתמטיקאים של זמנו אף הסתייגו ממנה, וקראו לה "אקסיומה אד-הוק". הראשון שניסח את האקסיומה - ללא שימוש במונחים חיצוניים - אלא על ידי ניסוח תקני בשפה הפורמלית הרגילה של מערכת צרמלו-פרנקל (באופן מקביל אל תקניות הניסוח של אקסיומת האינדוקציה באריתמטיקה), היה המתמטיקאי והלוגיקן האוסטרי קורט גדל, בשנת 1935.
טקס פרסי אוסקר ה-64
מותחן האימה "שתיקת הכבשים" זכה בכל חמש הקטגוריות הנחשבות כחשובות ביותר – הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר – ובכך הפך לסרט השלישי בתולדות טקסי האוסקר לרשום הישג זה (אחרי "זה קרה לילה אחד" ו"קן הקוקייה"). הסרט "באגסי" קיבל עשר מועמדויות, אך זכה בפרסי עיצוב ההפקה ועיצוב התלבושות בלבד.
אנדריי לונין
קריירת מועדונים
לונין נולד קראסנוגרד שבאוקראינה. הוא החל לשחק במחלקת הנוער של מטאליסט חרקוב. ב-2015 עבר למחלקת הנוער של דניפרו וב-16 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
אקסיומת הבנייה
אקסיומת הבניה מכריעה כמה השערות מפורסמות: היא בראש ובראשונה מכריעה לחיוב את השערת הרצף המוכללת (וממילא גם את אקסיומת הבחירה הנובעת מהשערת הרצף המוכללת), כפי שהוכיח גדל בשנת 1938. מאוחר יותר התברר שהיא גם מכריעה לחיוב את ההשערה בדבר קיומה של קבוצה פשוטה בלתי מדידה של מספרים ממשיים, וכן שהיא מכריעה לשלילה את השערת סוסלין. כמו כן, אקסיומת הבניה גוררת את אקסיומת היסוד, המהווה באופן מסורתי חלק בלתי נפרד מתורת הקבוצות האקסיומטית.
טקס פרסי אוסקר ה-64
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
אנדריי לונין
קריירת מועדונים
ב-2017 עבר לקבוצת זוריה לוהנסק, שם ערך 29 הופעות.
אקסיומת הבנייה
חשיבותה של אקסיומת הבניה התגלתה בשנת 1940, כשגדל הוכיח כי - אם מערכת צרמלו פרנקל עקבית - אז היא תישאר כזו גם אם אליה תתווסף אקסיומת הבניה. תגלית זו איפשרה לגדל להוכיח, לראשונה, כי - אם מערכת צרמלו פרנקל עקבית - אז היא תישאר כזו גם אם אליה תתווסף השערת הרצף (מסקנה מקבילה תהיה תקפה גם לגבי כל ההשערות האחרות המוכרעות לחיוב על ידי אקסיומת הבניה).
למרות עיקביותה המוכחת של אקסיומת הבניה - ביחס למערכת צרמלו פרנקל, ועל אף שהעקביות הזו מספיקה לשם הכרעת עקביותן (לאו דווקא נכונותן) של כמה השערות מפורסמות (ובכללן השערת הרצף כאמור) - ביחס למערכת צרמלו פרנקל, הרי שעצם נכונותה של אקסיומת הבניה - שנויה במחלוקת: אפילו גדל עצמו, מנסחה הראשון (פורמלית), סבר כי היא אינה אינטואיטיבית דיה - בהגבילה אד-הוק ובאופן שרירותי ומוגזם על פניו את יקום הקבוצות. הגד דומה הועלה בזמנו כנגד גרסתה המיושנת יותר: "אקסיומת ההגבלה" (ראו לעיל).
הגדרה פורמלית
האופן המקובל לסמן את מה שטוענת אקסיומת הבניה, הוא: V=L, זאת כאשר V מסמן את מחלקת הקבוצות, בעוד ש-L מסמן את מחלקת הקבוצות הניתנות לבניה. המחלקה L מוגדרת באינדוקציה טרנספיניטית על פני כל הסודרים: מוגדר להיות אוסף כל הקבוצות הגדירות מתוך איברים של L_{\alpha}, במודל. בסודרים גבוליים לוקחים את איחוד כל השלבים הקודמים.
אפשר לראות כי קבוצה גדירה בתוך מודל מהצורה (A,\in) אם ורק אם היא תת-קבוצה של A שמתקבלת באמצעות הפעלה בסדר מסוים של הפעולות הבאות על הקבוצות ההתחלתיות (האינדקסים רצים על כל המספרים הטבעיים): כלומר ניתן לבנות אותה מתוך הקבוצה המקורית באמצעות אוסף מצומצם של פעולות בסיסיות, ומכאן השם.
אנדריי לונין
קריירת מועדונים
ב-22 ביוני 2018 חתם לונין בריאל מדריד ששילמה עבורו 8.5 מיליון אירו בתוספת בונוסים.
ב-27 באוגוסט הושאל לונין לקבוצת לגנס מליגת העל הספרדית לעונה אחת.
ב-13 באוגוסט 2019 הושאל לונין לריאל ואיאדוליד.
ב-15 בינואר 2020 הושאל לנין לריאל אוביידו מהליגה השנייה בספרד.
ב-21 ביולי 2020 חזר לונין לריאל מדריד.
עירוי תת-עורי
עירוי תת-עורי (Hypodermoclysis), הוא מתן תת-עורי של נוזלים לגוף, לרוב תמיסות מלח או גלוקוז. משמש כתיגבור נוזלים לגוף במצבים בהם יש אבדן נוזלים קל כתוצאה מהתייבשות קלה, שלשול או הקאות מרובות.
ניתן להשתמש בעירוי תת-עורי כאשר יש צורך בקצב איטי של ספיגת נוזלים בהשוואה לעירוי תוך ורידי. בדרך כלל קצב העירוי מוגבל ל־1 סנטימטר קוב לדקה (כ-1.5 ליטר ביממה), אם כי ניתן להגדילו על ידי שימוש בשני מוקדי עירוי בו זמנית.
היתרונות העיקריים של עירוי תת-עורי על פני עירוי תוך ורידי הוא שהוא זול ויכול להינתן על ידי אנשים שאינם אנשי צוות רפואי במינימום פיקוח. לכן הוא מתאים במיוחד לטיפול ביתי.
החסרונות העיקריים הם סכנה לבצקת במקום העירוי או תגובה מקומית אחרת במקום ההזרקה. וכן חוסר היכולת להוסיף לעירוי חומרי הזנה או תרופות.
משמר פראובראז'נסקי
רגימנט משמר פראובראז'נסקי (ברוסית: Преображенский лейб-гвардии полк) היה אחד מרגימנטי המשמר העתיקים ומיחידות העילית של הצבא הרוסי הקיסרי. יחד עם רגימנט סמיונובסקי שימש רגימנט פראובראז'נסקי גם כיחידת ז'נדרמריה עבור הלשכה החשאית הממלכתית (המשטרה החשאית) במאה ה-18 בראשות הנסיך פיודור רומודנובסקי.
היסטוריה
המשמר הוקם על ידי פיוטר הגדול בסוף המאה ה-17 מתוך צבאות הצעצוע שלו, במהלך משחקיו הצבאיים בכפר פרובראז'נסקוי (כיום מחוז במוסקבה ומכאן שמם). רגימנט פראובראז'נסקי בלט במיוחד במהלך מלחמת הצפון הגדולה (1700–1721), המלחמה הפטריוטית של 1812 ובמלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878. כיחידת שומרי ראש של יקטרינה הגדולה, שהיו גם מתומכיה העיקריים בהפיכה שלה נגד בעלה פיוטר השלישי, הוכרז רגימנט זה כמשמר גבוה במיוחד בסדר בכירותו הצבאית החל מ-14 ביולי 1762.
במאות ה-18 וה-19 היו קציני הרגימנט צעירים אריסטוקרטים רוסים והמינוי לחייל במשמר נחשב כהוכחה לנאמנות לממשלה ולצאר. בין חיילי המשמר הידועים היה המלחין הרוסי מודסט מוסורגסקי.
לאחר 1874, חיילים מהשורה של רגימנט פרובראז'נסקי גיוסו בעיקר תוך התחייבות לשרת במשך שלוש שנים בצבא הפעיל וחמש עשרה שנים בחיל המילואים. החיילים שנבחרו הצטיינו בגובהם ובשיערם הבהיר (על מנת להעניק מראה סטנדרטי במצעדים ובטקסים).
למרות התיעוד שלו כמשמר נאמן, חלק מגדוד אחד שלו השתתף במרד ביוני 1906, בתקופה של אי שקט כללי באימפריה הרוסית. המרד דוכא במהירות ו-190 מחיילי המשמר נידונו לשירות בגדודי משמעת. הגדוד פורק בדצמבר 1917 על ידי מפקדו האחרון, אלכסנדר קוטפוב (לימים גנרל). בשנת 2013 המשמר שוחזר והוקם מחדש כיחידת משמר של הצבא הרוסי בשם רגימנט המשמר העצמאי פראובראז'נסקי ה-154 במסגרת משמר הקרמלין.
דגל
דגל הרגימנט היה בצבעי מסדר גאורגיוס הקדוש. הצבע ניתן לגדוד במטרה לחגוג את פועלם, כגדוד טקסי נאמן למשטר.
מדים
לאורך כל תולדותיו, הרגימנט לבש את המדים הסטנדרטיים של חיל הרגלים של המשמר הקיסרי, אשר בשנים 1683 עד 1914 היה בעיקר בצבע ירוק כהה (בסופו של דבר בגוון שחור). ההבדל העיקרי היה צבע המכפלת האדום עם שוליים לבנים, בתוספת מונוגרמה של הצאר על רצועות הכתפיים של החיילים והקצינים.
מארש פראובראז'נסקי
מארש משמר פראובראז'נסקי (ברוסית: Марш Лейб-гвардии Преображенского полка) הוא אחד המארשים הצבאיים הרוסים המפורסמים ביותר. הוא שימש כהמנון לא רשמי בתקופת הקיסרות. המארש משמש כיום במצעד יום הניצחון השנתי אך גם כאחד מהמנוני משמר הקרמלין והגדוד המודרני רגימנט משמר פראובראז'נסקי ה-154.
לפני מלחמת העולם הראשונה המארש שימש כמארש בכמה יחידות צבאיות בפרוסיה. מאז 1964 היא שימשה כמארש איטי של הנחתים המלכותיים הבריטיים.
לימירה
לימירה (בטורקית: Limyra, ביוונית עתיקה: Λίμυρα, בליקית : זמורי, Zemuri) הייתה אחת מערי ליקיה ההיסטורית, בחופה הדרומי של אסיה הקטנה. אתרהּ נמצא כ-10 ק"מ מצפון-מזרח לעיר פֿיניקה בתחומי נפת אנטליה  של ימינו.
היסטוריה
קורותיה של לימירה בתקופות הארכאית והקלאסית אינן ידועות לאשורן. היא נזכרת בחיבורו של סטראבון "גאוגרפיקה", בכתבי הגאוגרף והתוכן תלמי, אצל פליניוס הזקן" ואחרים. באמצע המאה ה-6 לפנה"ס נכבשה על ידי הפרסים, ויחד עם שכנותיה הייתה לחלק מהממלכה האחמנית. במאה ה-4 לפנה"ס הובילה לימירה בהנהגת פריקלס, שליט ליקיה את מרד הסטרפים (הנציבים, מושלי הפרובינציות) באסיה הקטנה נגד האחמנים. אחרי סילוק הפרסים בידי אלכסנדר הגדול נשלטה ליקיה ברובה בידי תלמי הראשון ובנו תלמי השני אחריו. המקדש שהוקם לכבודם – פטולמאיון (Ptolémaïon) – הוא מהבולטים והמפוארים בשרידי העיר. כיתר ערי הברית הליקית, קיימה לימירה את מִמשלהּ הפנימי בחסד הרומאים, שבמהלך המאה הראשונה לפני הספירה השתלטו בהדרגה על אסיה הקטנה וליקיה בכללהּ. גאיוס קיסר, נכדו המאומץ של אוגוסטוס שהיה מועמד לרשתו, מת מפצעיו בשובו בשנה 4 מהמערכה נגד הפרתים בארמניה ונקבר בלימירה. ב-43 לספירה, בימי הקיסר קלאודיוס, הפכה לימירה לחלק מהפרובינקיה הרומית אסיה. העיר המשיכה את קיומה בתקופה הרומית המאוחרת ובתקופה הביזנטית, והיא נזכרת עד המאה ה-13 כמושב בישוף, אך ניטשה בהדרגה לטובת הנמל שלה – פֿיניקה.
חפירות ארכאולוגיות מסודרות נערכות בלימירה מאז 2002 בידי חוקרים מהמכון האוסטרי לארכאולוגיה ומאוניברסיטת וינה.
האתר
ממזרח לאתר העיר נמצאים שרידי גשר רומי ("גשר לימירה" ), שרובו קבור מתחת למשקעי הנהר. אורך הגשר כ-350 מ', הוא נתמך ב-26 קשתות סגמנטליות ונחשב לאחד העתיקים מסוגו.
קרל פלק
קרל אנתוני פאלק-גרמר (באנגלית: Carl Anthony Falk-Gramer; לבית פאלק; נולד ב-17 באוגוסט 1980 בסטוקהולם), הוא כותב שירים, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי שוודי שעבד עם אמנים בין-לאומיים כמו דמי לובאטו, ואן דיירקשן,, ניקי מינאז', אלי גולדינג, מדונה, אביצ'י, אריאנה גרנדה, צ'ארלי פות', ג'ייסון דירולו, וסטלייף, הילרי דאף ואיגי אזליה.
ביוגרפיה וקריירה
כתלמיד, פלק למד בבית הספר למוזיקה של אדולף פרדריק בסטוקהולם. לאחר מכן, הוא הצטרף ל-"The Location" ב-2002, חברת הפקה והוצאה חדשה שהוקמה על ידי חברי צ'יירון לשעבר, כריסטיאן לונדין, אנדראס קרלסון וג'ייק שולץ, כשהם שוכרים את אולפני צ'יירון לשעבר. פאלק עזב את "The Location" ב-2007 והתמקם מחדש בלוס אנג'לס באפריל 2010 כדי לחבור לרמי יעקב וסטיב אנג'לו (Swedish House Mafia). בשנת 2015, עבד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית על Rebel Heart כאשר השתתף בכתיבת השיר "Devil Pray". בנוסף לכך, השתתף ביצירת שני שירי הדמו "Addicted" ו-"Borrowed Time" שנכללו במיני-אלבום דמו בעל אותו השם, שהופץ באותה העת.
בין היתר, עבד על הלהיט "Starships" של הראפרית ניקי מינאז' שזכה להצלחה בין-לאומית.
רבה בר רב הונא
רבה בר רב הונא היה אמורא בבלי מהדור השני והשלישי של התקופה - במאה ה-3 וה-4. בנו של רב הונא. שימש כראש ישיבת סורא לאחר מות רב חסדא.
ביוגרפיה
רבה בר רב הונא היה בנו של האמורא הנודע רב הונא, שהיה גם רבו המובהק, וכונה על ידיו "אבי מורי". הוא לא הספיק להכיר את רב ושמואל, למרות זאת הוא מוסר תורה בשם רב ושמואל.
בבית מדרשו של אביו, רב הונא, הוא הכיר את רב חסדא - תלמיד נודע אחר של אביו - והם הפכו לחברים קרובים, ובילו יחד רבות, טיילו, למדו ואף דנו יחדיו. רבה בר רב הונא העריך את רב חסדא וכינה אותו "בקיא בדבר הלכה". מסופר כי רב חסדא ורבה בר רב הונא היו הולכים (מפליגים) בספינה. אמרה להם גבירה אחת (שהייתה גויה): הושיבוני עימכם בספינה! לא הסכימו. אמרה דבר (לחש), ואסרה את הספינה. אמרו הם דבר, ושחררו את הספינה.
כאביו, היו לו קשרים עם ראש הגולה, הורה בביתו הוראות הלכתיות, ורבה בר רב הונא אף בא לביקור בביתו יחד עם רב חסדא, ולא ישן בסוכה בטענה ש"שלוחי מצווה" הם ופטורים מהסוכה. למרות זאת היו לו מריבות עם אנשי ראש הגולה.
לאחר פטירתו של רב הונא לא מונה בנו רבה למלא את מקומו, אף על פי שכבר היה באותה עת בן שישים, ואת מקומו מילא רב חסדא שכבר היה אז בן שמונים והיה תלמיד חבר של רב הונא, וגם לא התמנה רב חסדא למלא את מקומו של רב הונא מיד עם פטירתו מפאת כבודו של רב יהודה, ורק בשנת תר"י לשטרות, שנתיים לאחר פטירת רב הונא מונה רב חסדא לראשות ישיבת סורא, ורבה בר רב הונא היה דיין בסורא, ויחד דנו בבית הדין.
הערכה
רבה בר רב הונא נודע כעניו; כך לדוגמה הוא לא חשש לקבל ביקורת מחברו רב חסדא, שהעיר לו פעם אחת כאשר טעה בדבר הלכה, והוא עצמו הלך ופרסם ברבים את טעותו. בנוסף הוא קיבל על עצמו את מינויו של רב חסדא, שהיה לו חבר, כממלא מקום רב הונא שהיה אביו בראשות הישיבה, ומחל על כבודו. כהמחשה לעוצמת ענוותנותו התלמוד מספר כי האמורא הגדול רבא התפלל שיזכה למידת הענווה של רבה בר רב הונא - אך לא זכה להגיע לדרגה זו.
לדבריו, גם כשאדם צריך להזהיר את בני ביתו מפני חילול שבת, עליו לומר זאת בנחת.
כאשר נפטר העלו את ארונו לארץ ישראל, והספידו אותו במילים:
משפחתו
לפי נוסח התלמוד שבדפוס, נראה שהיה לו שני בנים, אחד בשם 'אבא, והשני בשם 'רבא', אבל הסברא נותנת כי יש לאחד את הנוסחאות, ולגרוס בשניהם 'רבא' , באופן שבפועל ניתן להצביע רק על כך שהיה לו בוודאות בן אחד.
נבחרת ברית המועצות בכדורגל נשים
נבחרת ברית המועצות בכדורגל נשים (Женская сборная СССР по футболу) הייתה הנבחרת הלאומית, שייצגה את ברית המועצות בתחרויות הבינלאומיות לכדורגל נשים. הנבחרת הוקמה בשנת 1990 וחדלה להתקיים לאחר קריסת ברית המועצות. במהלך ההיסטוריה הקצרה שלה, שיחקה 48 משחקים. מתוכם רק 11 ניצחונות ו-9 תוצאות תיקו והשאר הפסידה. המאמן היה אולג בוריסוביץ' לאפשין (לאחר מכן - נשיא ההתאחדות לכדורגל נשים ברוסיה ומאמן נבחרת רוסיה בכדורגל נשים). נבחרת רוסיה הפכה ליורשתה החוקית של ברית המועצות.
היסטוריה של כדורגל נשים בברית המועצות
ניסיונות לארגן את ענף כדורגל הנשים נעשו עוד באימפריה הרוסית, כאשר ב-3 באוגוסט 1911 התקיים משחק בין קבוצת פושקינו לבין ליגת פטרובסקו-רזומובסקאיה, שהסתיים בניצחון 5:1 של קבוצת פושקינו. בברית המועצות התקיימו כמה מפגשים בשנות העשרים בין קבוצת הגברים והנשים של קבוצת מפעל הרכבת הצפון-קווקזי נווינומינסק. עם זאת, כדורגל הנשים לא התפתח בשל פרוץ המלחמה והצורך בשיקום המדינה לאחר מכן.
בשנת 1972, גביע ולנטינה טרשקובה אורגן בדנייפרופטרובסק בהשתתפות מספר קבוצות נשים מערי ברית המועצות, כל המשחקים נערכו באצטדיון טורפדו. עם זאת, למרות ההתרגשות, חודש לאחר מכן, ועדת הספורט הממלכתית של ברית המועצות אסרה על נשים לשחק כדורגל, אגרוף, היאבקות ומשקולות עם התייחסות לסיכון גבוה לפציעות. באותה תקופה כדורגל הנשים היה ברמה החובבנית, לא היו משחקים מקצועיים.
סאסאקי קוג'ירו
סאסאקי קוג'ירו (ביפנית: 佐々木 小次郎; בסביבות 1575 - 13 באפריל 1612) היה אמן לחימה יפני, אשר התמחה בלחימה בחרבות ונחשב למומחה בלחימה זו. הוא ידוע במותו בדו-קרב המפורסם שערך כנגד מיאומוטו מוסאשי ב-1612.
היסטוריה
שמו המקצועי של קוג'ירו כלוחם היה "גנריו"(ביפנית:巌流) ,שמשמעותו "סגנון האבן הגדולה". שם זה ייצג גם את שם בית הספר לקנג'וטסו אשר הקים.
מסופר כי קוג'ירו למד את אמנות הלחימה "Chūjō-ryu" (ביפנית: 中条流) מקנמאקי ג'יסיי או לחלופין מטודה סייג'ן.
כלי הנשק המועדף על קוג'ירו
כלי הנשק המועדף על קוג'ירו היה חרב נודאצ'י שאורכה היה יותר מ-90 סנטימטרים. להשוואה, האורך של חרב קטאנה נורמלית היה בדרך כלל כ-70 סנטימטרים, אך לעיתים נדירות היה יותר מכך. שם החרב היה "מונוהושיזאו" ( ביפנית :物干し竿) ( בתרגום לאנגלית : "The Drying Pole").
למרות אורכה ומשקלה הרב, התקפותיו של סאסאקי היו מדויקות ומהירות.
הדו-קרב עם מיאמוטו מוסאשי
סאסאקי קוג'ירו היה יריבו של מוסאשי במשך זמן רב, והוא נחשב ליריב הטוב ביותר שמוסאשי ניצב מולו.
וסילי אושצ'פקוב
וסילי סרגייביץ' אושצ'פקוב (ברוסית: Васи́лий Серге́евич Още́пков; 7 בינואר 1893 – 10 באוקטובר 1938) היה חוקר סוגים שונים של היאבקות לאומית ואמנויות לחימה. הוא היה אמן ספורט מוערך בברית המועצות, ממייסדי סמבו, אמנות לחימה שפותחה בברית המועצות. במהלך הטיהורים הפוליטיים של 1937, אושצ'פקוב הואשם בהיותו מרגל יפני והוצא להורג בכלא עקב כך.
ראשית חיים
מעט מאוד ידוע על וסילי אושצ'פקוב בחייו המוקדמים לפני הבגרות. למעט העובדה שהוא התייתם מהוריו בגיל 8.
חינוך בקודוקאן
לאחר ההעברה ב-1905 של דרום סחלין ליפן במסגרת הסכם פורטסמות' מ-1904, וסילי נשלח ללמוד בספטמבר 1907 בסמינר התאולוגי בטוקיו במיסיון האורתודוקסי, שאורגן על ידי הנזיר איוואן קסאטקין (ניקולס הקדוש מיפן). בסמינר למד ג'ודו ובהמלצת המאמן כג'ודוקא הטוב ביותר בסמינר וסילי התקבל למבחני הכניסה והתקבל למכון לג'ודו קודוקאן בטוקיו, שהוקם על ידי ג'יגורו קאנו, ב-29 באוקטובר 1911. ב-15 ביוני 1913 קיבל אושצ'פקוב את החגורה השחורה בתואר הראשון – שודן (דן ראשון); באוקטובר 1917, במהלך טיול ליפן, הוא עבר את הבחינות כדי לקבל את החגורה השחורה של התואר השני והפך לרוסי הראשון והאירופאי השלישי שקיבל נידאן בג'ודו. הדרגות בג'ודו לא הגיעו לתואר עשירי, כמו עכשיו, אלא רק לתואר חמישי.
עבודה במודיעין
לאחר שסיים את הסמינר בשנת 1913, הוא חזר לרוסיה ועבד כמתורגמן בגופי המודיעין של הצאר, תחילה במשמר הגבול של זמורסקובו בחרבין, ולאחר מכן במחלקה לסיכול ריגול במבצר ולדיווסטוק, המחוז הצבאי אמור, בוולדיווסטוק. ב־1914 הוא ייסד את בית הספר הראשון לג'ודו ברוסיה ואת תחרות הג'ודו הבינלאומית הראשונה בעולם שהתקיימה ב-1915. הוא נסע שוב ושוב לנסיעות עסקים ליפן ובשנת 1918 לימד ג'ודו את שוטרי משטרת ולדיווסטוק.
ב-1919 עבד עבור הצבא הסיבירי ובמשרד היפני לתקשורת שדה צבאית כמתורגמן. במהלך תקופה זו, באמצעות עמית, בן ארצו ותלמיד עמית בסמינר טוקיו, טרופים יורקביץ', יצר קשר עם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במקביל, אושצ'פקוב פותח בית ספר להוראת השפה היפנית, משתתף בפעולות סחר עם יפן, ואפילו קונה מקרן סרטים.
לאחר נסיגת החיילים היפנים מפרימוריה אושצ'פקוב, קיבל הצעה לשתף פעולה עם המודיעין הסובייטי, וב־1 בספטמבר 1923 מסר דו"ח בכתב לחטיבת המודיעין האנושי של הארמייה החמישית של הצבא האדום, ולאחר מכן נשלח לצפון סחלין, שעד 1925 נותרה עדיין תחת כיבוש יפני.
בשנת 1924 חזר אושצ'פקוב ליפן במסווה של בעלים שירש את בתי אביו באלכסנדרובסק ובבוקר: על פי חוק הקולנוע יפני המפיץ היה מחויב לארגן פגישות מועדפות לאנשי צבא. לדיווחים שלו בברית המועצות הייתה משמעות מעשית חשובה, למשל, הם איפשרו להסיג חיילים יפנים מצפון סחלין, אך בשל חילוקי דעות עם הממונים עליו ב-1926 נאלץ לחזור לברית המועצות, שם הואשם בבגידה במולדת. כדי לפצות על 3140 יין שהוצא על סוכנים, אך לא גובה בקבלות, הוא נאלץ למכור כמעט את כל הרכוש הפרטי שלו, כולל המקרן.
עבודה במחוז הצבאי הסיבירי
במפקדה של המחוז הצבאי הסיבירי, הוא לא התכוון לאבד את תחום העניין שלו ביפן ואושצ'פקוב עזב את ולדיווסטוק כמתורגמן. ב-27 בינואר 1927 מועצת המהפכה הצבאית של ברית המועצות גייסה את אושצ'פקוב לשרת בצבא האדום. הוא מונה למתורגמן של ענף מפקדת מחוז 7 בנובוסיבירסק.
כמעט כל האמצעים שקיבל אושצ'פקובה הופנו לטובת טיפול עבור אשתו החולה. הוא החל לנסות להיכנס למוסקבה או ללנינגרד, שם יכלו לספק טיפול רפואי יעיל יותר ולקבל משכורת גבוהה יותר. כתוצאה מכך, בספטמבר 1929, הוא זומן למוסקבה. אשתו בשלב זה כבר מתה.
הג'ודו בברית המועצות ויצירת סמבו
בשנת 1914, מיד לאחר חסרתו לרוסיה, ארגן אושצ'פקוב חוג ג'ודו בוולדיווסטוק. בשנת 1917 בוולדיווסטוק, נערך המשחק הבינלאומי המפורסם בג'ודו: תלמידי אושצ'פקוב התחרו עם תלמידי בית הספר היפני הגבוה למסחר אוטארו.
בשנת 1927, בפגישה בתא נובוסיבירסק אוסואביהימה במפקדת המחוז הצבאי הסיבירי, כתב אושצ'פקוב סיפור על ג'ודו, ואז מיד הוחלט לארגן לצוות המטה טכניקות להגנה עצמית בקבוצת לימוד. שירותי מומחים מיהרו לנצל לצורך כך את אגודת הספורט "דינמו".
מיד לאחר המעבר למוסקבה פתח אושצ'פקוב בבית המרכזי של הצבא האדום (צדק"א) קורס בן חודשיים של ג'ודו. לאחר התצוגות הראשונות, צסק"א מוסקבה יצרה מיד שתי קבוצות של אנשי צבא ובית הצבא, כמו גם קבוצת הנשים הראשונה במדינה.
בשנת 1929 הוא היה למורה באוניברסיטה הממלכתית של רוסיה לחינוך גופני, ספורט, נוער ותיירות. העבודה במכון לחינוך גופני העניקה לאושצ'פקוב תובנה ייחודית למאבקם של עמי ברית המועצות. הוא ניתח אמנויות לחימה בינלאומיות, אמנויות לחימה סיניות ומספר סוגים לאומיים של מאבק במונחים של יישומים שלהם במפגש קרב. על בסיס ניתוח זה, התווה יצירת אמנות לחימה עצמאית, אשר נודעה מאוחר יותר בשם סמבו.
בשנת 1931 פיתחה ברית המועצות מתחם ספורט מוכן לעבודה ולהגנה של ברית המועצות. בשנת 1932, פותח סט של טכניקות עבור מטעם הוועדה המיוחדת, בראשות סרגיי קמנייב.
בשנת 1930, על בסיס צסק"א מוסקבה, אך באמצעות ועדת הספורט, ערך הכשרה מיוחדת של מאמנים, שהוכשרו כמורים לחינוך גופני מאזורים שונים במדינה. ביניהם היה אלכסנדר רובנצ'יק מרוסטוב על הדון, ששירת במיליציה (המשטרה הסובייטית), שביוזמתו ערך אושצ'פקוב תצוגה של אמנות הלחימה. אושצ'פקוב הוזמן מיד ללמד במטה המשטרה. בנוסף למהלך הנדרש של אימון אמנות לחימה ללא נשק, אושצ'פקוב החל להוביל את עבודת מועדוני הלחימה. תוכנית ההכשרה של אושצ'פקוב ופעילות המועדון בוטלו בשנת 1934.
חיים אישיים
אושצ'פקוב היה נשוי שלוש פעמים. הוא התגרש מאשתו הראשונה קתרינה ז'ורבלווה ב-1924. הוא התאהב באישה כפרית בת 17 מריה, שהתגוררה באותה תקופה באותה עיר. בגיל 22, מריה מתה משחפת. מאוחר יותר, אושצ'פקוב התחתן עם אנה איוואנובנה.
בשנותיו האחרונות, אושצ'פקוב החל להיאבק בבעיות בריאות. תלמידיו של אושצ'פקובה ציינו שהוא מעולם לא הראה את עצמו עירום. חלקם הגיעו למסקנה שהוא מסתיר מחלת עור כלשהי. חניך בשם חרלמפייב ובודזינסקאיה סיפרו שהיו בביתו של המורה בתחילת 1937 בסמטת מדבדב. לדבריהם, "וסילי סרגייביץ' שכב על המיטה והיה חולה, הוא סבל ממחלת לב, והוא מעולם לא נפרד מניטרוגליצרין.
מורשת
בעשור הראשון של המאה ה-21 באזורים שונים של רוסיה אורגנו מועדונים וטורנירי במבט לזכר אושצ'פקוב, כולל טורניר נוער לאומי בסמבו קרבי לזכרו של ואסילי אושצ'פקוב. במהלך ישיבת מועצת המנהלים של APEC בוולדיווסטוק בספטמבר 2012, נחנכה אנדרטה לזכרו. על מנת לקדם סמבו ברוסיה ובעולם, כמו גם יצירת התודעה הציבורית של גיבורי המולדת מדוגמת חייו ושליחותו של אושצ'פקוב אורגנו ביוזמת תלמידיו מספר ארגוני ספורט ברוסיה והושק פרויקט בשם פרויקט וסילי אושצ'פקוב.
ב-9 בספטמבר 2012, נחגג 120 שנה ליום הולדתו של אושצ'פקוב במרכז הספורט של ולדיווסטוק, בהשתתפות ג'ודוקאים מיפן ורוסיה.
באוקטובר 2014, נערכה לראשונה ביפן אליפות העולם בסמבו, בה למד אושצ'פקוב ג'ודו.
בספטמבר 2016, בפורום הכלכלי המזרחי בוולדיווסטוק, ראש הממשלה היפני אבה, תוך שימת דגש על הידידות הרוסית-יפנית, הזכיר בנאומו: "אני מקווה לבקר בסוללת קורבלנאיה 21 שבה, כפי שמר פוטין ידע היטב, וסילי אושצ'פקוב פתח את בית הספר הראשון לג'ודו ברוסיה".
ב-24 בספטמבר 2016, פסלו של פיטר צ'גאדייב של ווסילי אושצ'פקוב המקבל חגורה שחורה מג'יגורו קאנו, שכותרתו "נלחמים בגורי נמרים", נחשף במקום בו פתח אושצ'פקוב את בית הספר הראשון לג'ודו ברוסיה.
יחסי ארצות הברית–טורקמניסטן
יחסי ארצות הברית–טורקמניסטן הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת טורקמניסטן.
היסטוריה
במשך מספר שנים, טורקמניסטן לקחה חלק ביוזמה האמריקנית "קרן האנרגיה הכספית", אשר תפקידה היה להקל על המשא ומתן בין השותפים המסחריים לבין ממשלות טורקמניסטן, גאורגיה, אזרבייג'ן וטורקיה כדי לבנות צינור מתחת לים הכספי ולייצא גז טורקמני לשוק האנרגיה הטורקי המקומי ומעבר לו - הנקרא צינור הגז הטרנס-כספי (TCGP). עם זאת, ממשלת טורקמניסטן הוסרה למעשה מן המשא ומתן בשנת 2000 בגין סירוב כל ההצעות של השותפים המסחריים שלה והעלאת דרישות בלתי מציאותיות והוגנות. בעקבות הפסגה המשולשת עם נשיאי רוסיה וקזחסטן במאי 2007 שבו הגז היה נושא מרכזי, הנשיא החדש ברדימוחמדוב העלה את רעיון צינור הגז, וסירב לשלול את האפשרות של בניית צינור כזה בעתיד. ארצות הברית וטורקמניסטן ממשיכות להתווכח על דרכה של המדינה השנייה לקראת רפורמה דמוקרטית וכלכלית. ארצות הברית דנה בפומבי בהפרטה תעשייתית, בליברליזציה של השוק וברפורמה הפיסקלית, וכן ברפורמות משפטיות ורגולטוריות לפתיחת הכלכלה לסחר חוץ ולהשקעות, כדרך הטובה ביותר להשיג שגשוג, עצמאות וריבונות אמיתיים.
שגרירות ארצות הברית, הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי וחיל השלום ממוקמים באשגבאט שבטורקמניסטן.
דאנסהול
דאנסהול (מאנגלית: Dancehall) הוא ז'אנר של מוזיקת פופ ג'מייקני המיוחס לתנועת הראסטפארי.
הדאנסהול היה דומיננטי בשנות השבעים, ובשנות השמונים, ועם התרבות כלי הנגינה האלקטרוניים נעשה הדאנסהול הדיגיטלי (או ראגמאפין) מאופיין במקצבים מהירים. בשנות התשעים עליית אומני דאנסהול המשתייכים לבובו אשאנטי, כמו סיזלה וקייפלטון, יצרה קשר חזק בין דאנסהול לראסטפארי.
הדאנסהול עורר ביקורת, מארגונים בינלאומיים לצד אנשים יחידים, על מילותיו האלימות ולעיתים אף הומופוביות.
שם הז'אנר מגיע מאולמות ריקודים שרווחו בג'מייקה בשנות השישים והשבעים (Dance Hall באנגלית - אולם ריקודים).
הדאנסהול התפתח לאחר שינויים פוליטיים וחברתיים שהתרחשו בג'מייקה בסוף שנות השבעים שהשפיעו על אופי הרגאיי, ומהכיוון הבינלאומי אליו התפתח עד אז, התפתח למוזיקה המכוונת יותר לצרכני המוזיקה המקומיים.
שירי אוהבת ללמוד
שירי אוהבת ללמוד (באנגלית: Betsy's Kindergarten Adventures, "הרפתקאות גן הילדים של בטסי") היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית לילדים, שהופקה על ידי Polkadot Productions. הסדרה עוקבת אחר שירי (במקור "בטסי"), ילדה בת חמש שבכל פרק עוברת יחד עם חבריה חוויה שונה בגן הילדים.
הסדרה שודרה במקור בארצות הברית בערוץ PBS Kids, החל מ-19 בינואר 2008 עד 17 בינואר 2009. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הופ! בשנת 2012. לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 24 פרקים באורך 28 דקות, כאשר כל פרק מחולק לשני פרקים משניים באורך 14 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר ילדה בת חמש בשם שירי (במקור "בטסי"), כשהיא מתחילה את שנות לימודיה בגן. בפרק הראשון של הסדרה שירי מתמודדת עם חוסר הוודאות של היום הראשון ללימודים והיא לומדת כיצד להתנהל עם המורה, חבריה החדשים לכיתה והשגרה הלא מוכרת והחדשה לגמרי. בפרקים הבאים מוצגות התחושות והחוויות של שירי כשהיא מסתגלת בגן. כמו כן, במהלך הסדרה שירי עוברת בגן מגוון התנסויות שונות עם חבריה ולומדת דברים חדשים.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי אפרת קרצמן, והופק על ידי אסנת סדן. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי דניאל לרוז פיק, עידו גביש, אורלי קטן, אמנון וולף ומולי שולמן.
מריה אלטמן
מריה ויקטוריה אלטמן (לבית בלוך), (באנגלית ובגרמנית: Maria Altmann; וינה, אז אוסטריה-הונגריה, 18 בפברואר 1916 – שביוט-הילס, לוס אנג'לס, קליפורניה, 7 בפברואר 2011), הייתה יהודייה אמריקאית ממוצא אוסטרי שהתפרסמה בעקבות המאבק המשפטי שלה להשבתן לבעלותה של חמש יצירות אומנות של הצייר גוסטב קלימט שנבזזו ממשפחתה על ידי הנאצים לאחר האנשלוס.
קורות חייה
מריה אלטמן הייתה בתם החמישית והצעירה ביותר של גוסטב בלוך ותרזה באואר. דודתה הייתה אדלה בלוך-באואר, האישה שצוירה על ידי גוסטב קלימט בציורו המפורסם "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר".