cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סחר הפרוות באמריקה הצפונית
התחרות בין הצרפתים לבריטים
חקר הארצות של הצרפתים והתפשטותם מערבה המשיכו עם דמויות כדוגמת לה-סאל וז'אק מארקט שחקרו ותבעו בעלות בשם צרפת על הימות הגדולות כמו גם על עמקי הנהרות אוהיו ומיסיסיפי. על מנת לחזק את תביעות טריטוריאליות אלו בנו הצרפתים סדרה של מבצרים קטנים החל בפורט פרונטנק (Fort Frontenac) על ימת אונטריו ב-1673. יחד עם בניית הספינה לה גריפון (Le Griffon) ב-1679, ספינת המפרש בגודל מלא ששטה בימות הגדולות, פתחו המבצרים את חלקם הצפוני של הימות הגדולות לשיט צרפתי.
במהלך שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-17 כפו מלחמות אירוקוי תמורות דמוגרפיות גדולות כאשר השבטים השכנים לאירוקוי ממערב נסו בשל האלימות. הם חיפשו מפלט מערבית וצפונית לימת מישיגן. שבטים נוספים שמעו על הסחורות של האירופאים והפכו למתווכים במסחר, בייחוד בני האוטווה. ההשפעה התחרותית של חברת מפרץ הדסון החדשה הורגשה כבר ב-1671, בהקטנת הרווחים לצרפתים ובצמצום תפקידם של המתווכים הילידים. תחרות חדשה זו עוררה התפשטות צרפתית לצפון-מערב על מנת להשיב אליהם לקוחות ילידים. עקב כך חלה התפשטות מתמשכת צפונה ומערבה מימת סופיריור. הצרפתים השתמשו במשא ומתן דיפלומטי עם הילידים על מנת להשיב אליהם את המסחר ובמדיניות צבאית תוקפנית על מנת לחסל זמנית את התחרות מצד חברת מפרץ הדסון. במקביל הלכה והתחזקה הנוכחות האנגלית בניו אינגלנד. בו בזמן היו הצרפתים עסוקים במאבק במבריחי היערות ובבני בריתם האינדיאנים במטרה למנוע הברחת פרוות לאנגלים שהציעו מחירים גבוהים יותר וסחורות באיכות גבוהה יותר ממה שהצרפתים היו יכולים להציע.
ההתיישבות של הפליטים הילידים ממלחמות האירוקוי במערב וצפון הימות הגדולות יחד עם ירידת כוחם של המתווכים מבני האוטווה יצרו שווקים גדולים חדשים עבור הסוחרים הצרפתים. מלחמות האירוקוי שפרצו שוב בשנות השמונים של המאה ה-17 עוררו מחדש את הסחר בפרוות כאשר בני בריתם של הצרפתים רכשו כלי נשק. השווקים החדשים המרוחקים והתחרות העזה מצד האנגלים החניקה סחר ישיר בין צפון מערב למונטריאול. המערכת הישנה של מתווכים ילידים ו"מבריחי היערות" המגיעים לירידי סחר במונטריאול או המוכרים באופן בלתי חוקי לשווקים של האנגלים התחלפה ברשת מסחר עתירת עובדים שהלכה והסתעפה. צרפתים קנדים שפעלו ברישיון המכונים וויאז'ר (voyageurs), פעלו מטעם הסוחרים במונטריאול והשתמשו בנתיבי המים על מנת להגיע לפינות הרחוקות ביותר של צפון המערב בסירות קאנו עמוסות בסחורות. מיזמים מסוכנים אלו דרשו השקעה התחלתית גדולה, והרווחים ממנה הגיעו אחרי זמן רב. הרווחים הראשונים ממכירת הפרוות באירופה הגיעו ארבע שנים או יותר מההשקעה הראשונית. עובדות כלכליות אלו ריכזו את הסחר בפרוות בידיהם של מספר מצומצם של סוחרים ממונטריאול שלהם היה ההון הנדרש. מגמה זו התרחבה במאה ה-18 והגיעה לשיאה עם הקמת חברות סחר הפרוות הגדולות של המאה ה-19.
התגובה של הילידים לתחרות בין הצרפתים לאנגלים – ניצול יתר והתמעטות הבונים
השפעת התחרות בין האנגלים לצרפתים על אוכלוסיות הבונים הייתה הרסנית. מצבם של הבונים השתנה דרמטית כשהם הפכו ממקור למזון ולבוש עבור הילידים לסחורה חיונית בסחר החליפין עם האירופאים. הצרפתים חיפשו כל הזמן פרוות זולות יותר וניסו להיפטר מהמתווכים הילידים, מה שהוביל אותם לחקור את פנים הארץ כל הדרך עד אגם ויניפג והמישורים הגדולים. אף שיש היסטוריונים החולקים על הטענות שהתחרות הייתה הסיבה הראשית לניצול היתר של אוכלוסיות הבונים, השתמשו אחרים בניתוחים אמפיריים על מנת להדגיש את השינוי בתמריצים הכלכליים של הילידים ואת תפקידם של האירופאים בכך. בספרו "סחר הפרוות בקנדה" (The Fur Trade in Canada) טען הרולד איניס שאוכלוסיות הבונים קטנו בצורה דרסטית עוד בטרם החלה היריבות במאה ה-18, ושמספר הולך וגדל של בונים ניצודו באזורים המרוחקים במערב בטרם החלה תחרות משמעותית בין האנגלים לצרפתים. עם זאת, יש הסכמה נרחבת בנושא בספרות האתנוהיסטורית שהילידים הם שכילו את המשאב. קלווין מרטין (Calvin Martin) סובר שחל שינוי בערכים של הילידים ונוצר נתק ביחסים בין האדם לחיה שגרם להם להאיץ בצורה דרסטית את ניצול העתודות.
מבנה חברות הפרוות האנגלית והצרפתית היה שונות מאוד. לחברת מפרץ הדסון האנגלית היה טכנית מונופול על הסחר בפרוות בונים באגן הניקוז של מפרץ הדסון בעוד של-Compagnie d'Occident ("חברת המערב") הצרפתית היה מונופול על הסחר בפרוות בונים דרומית משם. האנגלים ארגנו את הסחר שלהם בצורה היררכית קשיחה, בעוד שהצרפתים חילקו רישיונות לחכור את השימוש בתחנות שהקימו. משמעות שיטה זו הייתה שהצרפתים תמרצו את הרחבת המסחר, ואכן סוחרים צרפתים הסתננו למרבית אזור הימות הגדולות. הצרפתים הקימו תחנות על חופי אגם ויניפג, אגם הערבות (Lac des Praires) ואגם ניפיגון שהציגו איום רציני על משלוח הפרוות לתחנת יורק (York Factory), המטה של חברת מפרץ הדסון. החדירה ההולכת ומתרחבת בסמוך לנמלים האנגלים העמידה בפני הילידים את האפשרות למכור את סחורתם ביותר ממקום אחד.
התחרות בין האנגלים לצרפתים הלכה וגברה בתחילת המאה ה-18, אבל עדיין מרבית הפרוות ניצודו בידי הילידים שפעלו כמתווכים. התגובה לתחרות הגוברת הובילה לציד פרוע של בונים מעבר ליכולתם להתרבות. מידע משלוש תחנות המסחר של חברת מפרץ הדסון הראה מגמה זאת. הסימולציה של אוכלוסיות הבונים סביב תחנות המסחר נעשה תוך התחשבות בכמות הבונים שפרוותם הגיעה לכל תחנת מסחר, עדות ביולוגית על הדינמיקה של אוכלוסיות בונים והערכות בנות זמננו של צפיפות מספר הבונים. אף שהדעה שהתחרות הגוברת בין האנגלים לצרפתים הובילה לניצול יתר של אוכלוסיות הבונים על ידי הילידים שנויה במחלוקת, מרבית ההיסטוריונים מאמינים כי הילידים שיחקו תפקיד ראשי בהקטנה הדרסטית של מספר הבונים בטבע. עם זאת, טרם נערך דיון ביקורתי על גורמים אחרים כדוגמת הדינמיקה של אוכלוסיות הבונים, מספר הבונים שניצודו, אופי זכויות הרכוש, מחירים, תפקידם של האנגלים והצרפתים בנושא.
ההשפעה העיקרית של התחרות הצרפתית הגוברת הייתה שהאנגלים העלו את המחירים שהיו מוכנים לשלם לילידים תמורת פרוות. התוצאה הייתה תמריץ נוסף לילידים להגביר את הציד. מחירים גבוהים מובילים לפער בין הביקוש להיצע ולנקודת שווי משקל גבוהה יותר במונחי היצע. מידע מתחנות המסחר הראה שההיצע של פרוות בונים מהילידים היה תלוי מחיר ועקב כך הסוחרים הגיבו בכמות גדולה יותר של פרוות ככל שהמחיר עלה. כמות הפרוות גדלה גם משום שלאף שבט לא היה מונופול מוחלט בסמוך לכל תחנת מסחר ומרביתם התחרו זה בזה על מנת להשיג את התועלת המרבית מנוכחותם של האנגלים והצרפתים.
בנוסף לכך, הטרגדיה של נחלת הכלל הייתה בולטת במקרה זה. גישה חופשית למשאבים הובילה לחוסר תמריץ לשמור על אוכלוסיות הבונים, ושחקנים המנסים לשמר מפסידים בהשוואה לאחרים כשהמטרה היא להשיג את הרווח המקסימלי. משום כך נראה כאילו השבטים של האומות הראשונים הראו חוסר עניין בקיימות של המסחר בפרוות. הבעיה של ניצול היתר הוחמרה בשל המאמצים של הצרפתים לסלק את המתווכים כדוגמת בני ההורון שהתמרמרו יותר ויותר בשל השפעתם. כל הגורמים הללו תרמו לתבנית מסחר בפרוות שאינה בת קיימא שדלדלה את אוכלוסיות הבונים במהירות רבה.
מחקר אמפירי שנעשה על ידי אן קרלוס ופרנק לואיס הראה שמלבד ההתאמה לרמה הנמוכה של אוכלוסייה יציבה, ירידות נוספות נגרמו בשל ניצול-יתר בשתיים מתוך שלוש תחנות מסחר אנגליות (אולבני ויורק). המידע מתחנת המסחר השלישית מעניין מאוד בכך שהתחנה, שלא עמדה באיום של תחרות מצד הצרפתים הייתה לכן מוגנת מסוג ניצול היתר של אוכלוסיות בונים כפי שהתרחש בתחנות האחרות. בפורט צ'רצ'יל (Fort Churchill) הייתה התאמה בין גודל אוכלוסיות בונים לרמה המקסימלית שהייתה בת קיימא. המידע מצ'רצ'יל מחזק את הטענה שניצול היתר של אוכלוסיות בונים נגרם מהתחרות בין האנגלים לצרפתים.
סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19
לקראת סוף המאה ה-18 היו ארבע תחנות סחר הפרוות העיקריות של הבריטים פורט ניאגרה במדינת ניו יורק של ימינו, פורט דטרויט ופורט מיצ'ילימקינק (Fort Michilimackinac) במישיגן שח ימינו וגרנד פורטג' (Grand Portage) במינסוטה, כולם שכנו באזור הימות הגדולות. המהפכה האמריקאית וקביעת הגבולות הלאומיים בעטיה אלצו את הבריטים להעתיק את מרכזי המסחר שלהם צפונה ארצות הברית שזה עתה קמה החלה ניסיונות להפיק תועלת מהסחר בפרוות, תחילה בהצלחה מסוימת. עם זאת, בהגיע שנות ה-30 של המאה ה-19 חלה הידרדרות תלולה בסחר בפרוות. הפרוות חדלו להיות המיזם הרווחי כפי שהיו בעבר.
בימינו
ציד חיות פרווה וסחר בפרווה באמריקה הצפונית הוא חלק מתעשיית הפרוות העולמית המגלגלת 15 מיליארד דולרים בשנה, שבה פרוות של חיות בר מהוות רק 15% מסך כל הפרוות הנמכרות.
המשבר הכלכלי שהחל בשנת 2008 פגע קשה בתעשיית הפרוות ובציידים בשל ירידת מחירים דרסטית הודות לירידה במכירות של מעילי פרווה וכובעי פרווה. ירידה זו במחירי הפרוות משקפת מגמות של משברים כלכליים קודמים.
ב-2013 הוקמה קבוצת התקשורת של תעשיית הפרוות באמריקה הצפונית (North American Fur Industry Communications בראשי תיבות NAFIC) כתוכנית חינוך ציבורית משותפת עבור תעשיית הפרוות בקנדה ובארצות הברית. הארגון מפיץ מידע באינטרנט בשם "האמת על פרוות" (“Truth About Fur”).
עקדת יצחק (דונטלו)
עקדת יצחק (באיטלקית: Sacrificio di Isacco) הוא פסל שיש של הפסל דונטלו, שהושלם בשנת 1421 ומתאר את עקדת יצחק. הוא נחצב בגודל טבעי (188x56 ס"מ) ומוצג במוזיאון הדואומו בפירנצה.
היסטוריה
החוזה להזמנת הפסל עבור מגדל הפעמונים קמפנילה די ג'וטו בקתדרלה של העיר פירנצה נחתם ב-1421 עם דונטלו ועוזרו נני די ברטולו, אולם מרבית ההיסטוריונים מייחסים את עיקר העבודה, אם לא את כולה, לדונטלו.
הפסל הוא אחד מארבעת הפסלים שהוצבו בגומחה בצדו המזרחי של מגדל הפעמונים. שלושת הפסלים האחרים היו הנביא חסר הזקן והנביא המהורהר, שניהם של דונטלו, והנביא המזוקן של נני די ברטולו.
פסלי הגומחות הועברו למוזיאון בשנת 1937 ובמקומם הוצבו עותקים.
תיאור היצירה
הפסל מציג את הרגע בו קיבל אברהם את ההוראה, מן השמיים, של מלאך האלוהים לעצור, כפי שמסתמן ממבטו כלפי מעלה, הוראה אשר מסיחה את דעתו ומונעת ממנו לשחוט את בנו יצחק.
שתי הדמויות צמודות זו לזו בהתאמה לממדי הגומחה ובעלות קומפוזיציה דינמית מלאת חיים, המושגת על ידי הפיתול והאנטומיה של גופן, ולא באמצעות הלבוש כמו בפסלי הנביאים האחרים. כאמור, אברהם מביט מעלה, רגלו הימנית מונחת על עצי העולה, ידו הימנית אוחזת בסכין שחיטה הקרובה לצווארו של יצחק וידו השמאלית אוחזת בשערו. יצחק מוצג עירום, ראשו נוטה בשלווה שמאלה, כף רגלו חורגת מבסיס הפסל כדי להגביר את האינטראקציה עם הצופים, וגופו שרירי.
אחת הבעיות המרכזיות של אמני הפיסול בתחילת המאה ה-15 הייתה טכנית, חוסר הביטחון בתכונות הפיזיות של השיש וחוסר הרצון לגרום נזק בלתי הפיך לשיש היקר, גרם לאותם אמנים ליצור פסלים שטוחים ככל האפשר, עם חציבות מינימליות לצורך תיאור הגפיים וקפלי הבגדים. כתוצאה מכך הפסלים באותה תקופה נראו קפואים ומוגבלים. פסל זה הוא דוגמה למציאות אחרת לגמרי, כאן הדגש הוא על הבעה ועל תנועה. לצורך כך נעשה שימוש בטכניקה חדשה: במקום איורים נעשה שימוש במודלים תלת־ממדים העשויים שעווה או חרס. קרוב לוודאי שהיה זה לורנצו גיברטי שהמציא את הטכניקה הזאת, ודונטלו היה אחד הראשונים להשתמש בה. טכניקה זו אפשרה לאמנים יותר חופש פעולה, הם יכלו עתה ליצור פסלים המבטאים תנועה רבה יותר של הגפיים ומשטחים יותר מורכבים. עקדת יצחק, הפסל המונומנטלי רב הדמויות הראשון של תקופת הרנסאנס, הוא דוגמה לכך. אשליית התנועה החזקה של הפסל נוצרה על ידי חציבה עמוקה בשיש, כך שידיו המסיביות של אברהם יראו נעות באופן נפרד מתנועת פלג הגוף העליון
ויקטור טיחונוב
ויקטור וסילייביץ' טיחונוב (ברוסית: Виктор Васильевич Тихонов; 4 ביוני 1930 - 24 בנובמבר 2014) היה שחקן ומאמן הוקי קרח סובייטי/רוסי, הנחשב למאמן המצליח בהוקי קרח הבינלאומי ואחד המאמנים הגדולים בהיסטוריה של הענף.
לאחר שזכה כשחקן ב-4 אליפויות רצופות של ברית המועצות, החל את קריירת האימון שלו ב-1964. ב-1977 התמנה במקביל למאמן צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות. את צסק"א הוביל ל-12 אליפויות ברית המועצות ברצף, ואת הנבחרת הוביל לשתי מדליות זהב אולימפיות, ל-8 זכיות באליפות העולם ולזכייה בגביע קנדה.
לאחר פירוק ברית המועצות אימן את נבחרת חבר המדינות והוביל אותה למדליית זהב אולימפית, ואחרי פירוק חבר במדינות אימן את נבחרת רוסיה והוביל אותה לזכייה אליפות העולם.
קריירה כשחקן
טיחונוב שיחק בעמדת המגן, וכשחקן בוגר בחל לשחק ב-1949 בקבוצת וו"ס מוסקבה - הקבוצה הייצוגית של חיל האוויר הסובייטי. במדי וו"ס זכה 3 פעמים ברציפות באליפות ברית המועצות (1951 - 1953) ובגביע ברית המועצות ב-1952, בטרם עבר לקבוצת דינמו מוסקבה וזכה איתה באליפות נוספת, ב-1954, שעבורו הייתה אליפות רביעית ברציפות באופן אישי. בסך הכל שיחק בליגה העליונה של ברית המועצות 296 משחקים, וכבש מעמדת המגן 35 שערים.
ב-1963 פרש ממשחק.
תחילת קריירת האימון
ב-1964 התמנה טיחונוב לעוזר המאמן במועדון בו שיחק, דינמו מוסקבה. ב-1968 קיבל תפקיד ראשון של מאמן ראשי, בקבוצת דינמו ריגה, אותה אימן עד 1977 תוך שהוא מוביל אותה מהליגה השנייה אל צמרת הליגה הראשונה.
התייר (סדרת טלוויזיה)
התייר היא סדרת מתח דרמטית בהפקה בינלאומית בכיכובו של ג'יימי דורנן כקורבן התהפכות מכונית, שמתעורר בבית חולים עם אמנזיה.
ויקטור טיחונוב
שנות השיא
ב-1977 התמנה טיחונוב במקביל למאמן מועדון הפאר הגדול ביותר בברית המועצות, צסק"א מוסקבה, ולמאמן נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, שהיוותה כוח מרכזי בהוקי קרח הבינלאומי. הוא הנהיג בקבוצה ובנבחרת משטר אימונים נוקשה, לפיו שהו השחקנים ביחד במחנות אימונים למשך תקופות ארוכות בכל שנה. כיוון שצסק"א הייתה הקבוצה הטובה ביותר בברית המועצות ותרמה את מרבית השחקנים לנבחרת, בילה טיחונוב עם חלק גדול מחניכיו באימונים כמעט לאורך השנה כולה.
התייר (סדרת טלוויזיה)
עלילה
תייר מאנגליה מסייר במדבר האוסטרלי, הוא נרדף על ידי משאית המגיעה משום מקום ופוגעת ברכבו. מתעורר עם אמנזיה בבית חולים אוסטרלי ואין לו מושג מי הוא. הוא בורח אל השממה האוסטרלית בניסיון להבין מי הוא. בדרך הוא חייב להשתמש ברמזים המעטים שיש לו כדי לגלות את זהותו לפני שהעבר שלו ישיג אותו.
ויקטור טיחונוב
שנות השיא
טיחונוב חיזק את שליטתה של צסק"א בהוקי קרח הסובייטי, ובמהלך שנותיו כמאמן צסק"א זכה איתה 12 פעמים ברציפות באליפות ברית המועצות בין 1978 ל-1989. הוא המשיך לאמן את צסק"א עד שפרש מאימון ב-1996, אך לא זכה להצלחות לאחר פירוק ברית המועצות.
התייר (סדרת טלוויזיה)
הפקה
בפברואר 2020, הוכרז שערוץ BBC One הבריטי וסטן שירות ההזרמה האוסטרלי יפיקו בשיתוף סדרת מותחן מסתורין מוגבלת שנכתבה על ידי הארי וג'ק ויליאמס, בבימויו של כריס סוויני, ובהפקת Two Brothers". שירות הסטרימינג, HBO Max, הצטרפו מאוחר יותר כמפיקים ומפיצים שותפים בארצות הברית.
ליהוק
בינואר 2021, ג'יימי דורנן, דניאל מקדונלד, שלום ברון-פרנקלין, אולף דארי אולפסון, אלכס דימיטריאדס והוגו ויבינג הצטרפו לוהקו לתפקידים בסדרה. מאוחר יותר, לוהק דיימון הרימן במקום הוגו ויבינג לתפקיד בסדרה.
ויקטור טיחונוב
שנות השיא
למרות הכישלון באולימפיאדת לייק פלאסיד, הוביל טיחונוב את הנבחרת לשנים המוצלחות ביותר שלה, כאשר בין 1981 ל-1985 לא נוצחה הנבחרת ולו במשחק אחד, כשבתווך זכתה בפעם היחידה בגביע קנדה ובשלוש אליפויות עולם רצופות וגם החזירה לעצמה את מדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת סרייבו (1984).
התייר (סדרת טלוויזיה)
צילומים
הצילומים החלו במרץ, 2021 בדרום אוסטרליה. הסדרה צולמה בעיירות פורט אוגוסטה ופטרבורו הנמצאות באזור באוסטרליה הדרומית. מספר סצינות צולמו באדלייד. צוות ההפקה שיחזר את חוף קוטה בבאלי בחוף נורת' הייבן באדלייד. סצינות צולמו גם בהר פלינדרס ריינג'ס. הצילומים העיקריים הסתיימו ביולי 2021.
ויקטור טיחונוב
שנות השיא
הצלחותיו של טיחונוב עם הנבחרת נמשכו בהמשך העשור, גם כאשר הורעו תנאיה של הנבחרת בעקבות התפוררות ברית המועצות. לקראת סוף העשור הושפע טיחונוב באופן קשה מעריקתם של שניים מכוכבי הנבחרת, סרגיי פיודורוב ואלכסנדר מוגילני, למערב; כיוון שחשש מעריקות נוספות, ניפה מהנבחרת חלק גדול מכוכביה - בעיקר כאלה שנבחרו בדראפט של ליגת ה-NHL. למרות זאת, המשיכה הנבחרת להצליח ולזכות בתארים עולמיים ואולימפיים ממש עד פירוק ברית המועצות.
התייר (סדרת טלוויזיה)
הפצה
הפרק הראשון בסדרה שוחרר בבריטניה ב-1 בינואר 2022. מאוחר יותר שוחררו כל ששת הפרקים ב- BBC iPlayer. עם צפייה כוללת של 18 מיליון עם יציאתה, הסדרה הפכה לסדרת הדרמה השלישית הכי מצליחה של iPlayer.
ויקטור טיחונוב
בנבחרת חבר המדינות
לאחר פירוק ברית המועצות, בתנאי חוסר הוודאות של תקופת חבר המדינות, הנהיג טיחונוב את נבחרת חבר המדינות להישג בלתי צפוי והוביל אותה למדליית זהב באולימפיאדת אלברוויל (1992). חבר המדינות והנבחרת הזוכה התפרקו במהירות, וטיחונוב הפך למאמן הנבחרת שירשה אותה - נבחרת רוסיה.
התייר (סדרת טלוויזיה)
הפצה
הסדרה הוקרנה גם באוסטרליה למחרת בשירות ההזרמה האוסטרלי, Stan.
ויקטור טיחונוב
בנבחרת רוסיה
כבר באליפות העולם השנייה אליה הוביל טיחונוב את נבחרת רוסיה כמדינה נפרדת, זכו טיחונוב והנבחרת באליפות העולם עם ניצחון בגמר על נבחרת שוודיה.
התייר (סדרת טלוויזיה)
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes, הדירוג של הסדרה הוא 100% על סמך 18 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.8/10.
ויקטור טיחונוב
בנבחרת רוסיה
לאחר שרוסיה לא הצליחה לזכות במדליה באולימפיאדת לילהאמר (1994) - הפעם הראשונה שנבחרת סובייטית או רוסית השתתפה באולימפיאדה ולא זכתה במדליה - התפטר טיחונוב מתפקידו בנבחרת.
חיים אישיים
אביו של טיחונוב, פועל במפעל צבאי, לחם במלחמת העולם השנייה ונהרג ב-1942. ויקטור גודל מאז בידי אמו לבדה.
נכדו, שנקרא ויקטור על שמו, הוא שחקן הוקי קרח מקצועני ששיחק בליגת ה-NHL, ונכון להיום (2017) משחק בקבוצת סק"א סנקט פטרבורג מליגת ה-KHL, איתה זכה פעמיים באליפות - ב-2015 וב-2017. ב-2014 זכה ויקטור הנכד באליפות העולם עם נבחרת רוסיה, והיה המבקיע המצטיין באליפות.
טיחונוב מת ממחלה ממושכת ב-2014. כיוון שמתוקף תפקידו בצסק"א מוסקבה, הקבוצה הייצוגית של הצבא האדום, היה קצין בדרגת קולונל - הוא נקבר בהלווייה צבאית מלאה.
דסמן הפירנאים
דסמן הפירנאים (שם מדעי: Galemys pyrenaicus) הוא מין ממשפחת החפרפרתיים, מקבוצת הדסמנים, המצוי בגופי מים מתוקים בחצי האי האיברי. זהו המין היחידי בסוגו.
אורכו של הדסמן 11-16 ס"מ, משקלו 35-80 גרם והוא בעל פרווה אפורה-כחולה עם אף דמוי חדק בצבע ורוד כהה וכך גם רגליו וזנבו העירומי משיער ובעלי הקרום. יצור זה מותאם לשחייה ומבלה זמן רב בשחייה וצלילה במים. עיניו ואוזניו מכוסות בשעת הצלילה והוא מאתר טרף בעזרת הריח, המישוש וכן בעזרת אקולוקציה. בטבע הוא יכול לשרוד עד 3.5 שנים. הדסמן יכול להמליט 3-4 צעירים בשנה.
יצור זה מצוי בין סלעים על גדות נהרות ואגמים בהם הוא מחפש טרף. הוא ניזון מחסרי חוליות מימיים כולל תולעים, רכיכות, חרקי מים וסרטנים שונים. הציד מתרחש בלילה ולוקח כמה שעות כל פעם.
הדסמנים חיים בספרד ובפורטוגל, בעיקר סביב הפירנאים מהם שמו. הוא בסכנה עקב כרייה של סכרים, הצפת נהרות בהם הוא חי והבאת מינים פולשים כמו חורפן אמריקני הטורף את הדסמן.
אדם גבאי
אדם גבאי (נולד ב-24 באפריל 1998) הוא שחקן, במאי, תסריטאי ומדבב ישראלי. התפרסם בגילום דמותו של אבישי אלבז במיני-סדרה "הנערים" של רשת HBO.
ביוגרפיה
גבאי נולד וגדל בתל אביב. הוריו הם השחקן ששון גבאי והסופרת דפנה חלף-גבאי.
בין השנים 2004–2013 למד במגמת התיאטרון של בית הספר לאמנויות תל אביב. בין השנים 2013–2016 למד במגמת התיאטרון של תיכון א' לאמנויות תל אביב.
בין השנים 2016–2019 שירת ככתב צבאי מטעם דובר צה"ל בבסיס הקריה.
קריירה
בשנת 2007 דיבב גבאי בסרט "כוורת בסרט", ובשנת 2008 דיבב בסרט "למעלה".
בשנת 2013 השתתף בסרט "לצוד פילים". בשנת 2014 גילם בסדרה "פולישוק" את בנו של השר רובי פולישוק, שגולם על ידי אביו האמיתי.
בשנת 2018 כתב וביים בשותפות עם המוזיקאי ניצן בר פרויקט פרינג' תיאטרלי-מוזיקלי בשם "עלילות יגאל באוקיינוס הגדול". באותה שנה שיחק בסדרה "יש לה את זה", שביים אריאל בנבג'י לקשת 12.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי, כשגילם את אבישי אלבז במיני-סדרה "הנערים", בהפקה ישראלית-אמריקאית של קשת 12 ו-HBO. על תפקיד זה קיבל ביקורות טובות.
במאי 2019 לוהק לתפקיד "פאפי" במחזמר מברודוויי "The Band's Visit", והצטרף לסיבוב ההופעות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2021 גילם את עמוס בסדרה "פלמ"ח" בערוץ טין ניק. שיחק גם בסרט ההיסטורי "תמונת הניצחון" של הבמאי אבי נשר. בנוסף עבד עם הזמרת נונו על קליפים לשירים שלה. גבאי ביים את הקליפ לשיר בנים וכן כתב את התסריט, ביים ואף גילם את דמותו של "יאיר" בקליפ לשיר ליבינג דה דרים.
בשנת 2022 שיחק בסדרה המפקדת של ערוץ כאן 11, ובמרץ 2023 החל להשתתף בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
סורת אל-מג'אדלה
סורת אל-מֻג'אדִלה (בערבית: سورة المجادلة, "המתנצחת" או "המריבה") היא הסורה ה-58 בקוראן.
הסורה מונה 22 פסוקים, ושמה נגזר מהפסוק הראשון. שמה הנוסף של הסורה הוא סורת א-טִ'האר (الظهار), שם שנגזר מהפסוק השני.
לפי נושאים
סורה זו עוסקת בשלושה נושאים עיקריים:
איריה קיינונן
איריה אילמרי קיינונן (בפינית: Yrjö Ilmari Keinonen; 31 באוגוסט 1912 – 29 באוקטובר 1977) היה גנרל פיני, אביר צלב מנרהיים, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1965–1969.
ביוגרפיה
קיינונן נולד ברוסקאלה שבאימפריה הרוסית. במהלך מלחמת החורף הוא התגייס לצבא פינלנד, אולם פרש ממנו לאחר המלחמה. ב-1942, בעיצומה של מלחמת ההמשך, הוא חזר והתגייס לצבא. הוא עבר קורס מזרז, הוסמך כקצין פרשים, ומונה למפקד פלוגה. הוא הוביל את הפלוגה שלו במהלך מספר קרבות, וב-8 בספטמבר עוטר בצלב מנרהיים על אומץ ליבו. לאחר המלחמה התקדם קיינונן במהירות בסולם הדרגות. למרות גילו המתקדם יחסית וניסיונו המועט, הוא עקף עד מהרה קצינים ותיקים ומנוסים בהרבה ממנו.
ב-12 בנובמבר 1965 הוא מונה לתפקיד ראש ההגנה. המינוי התקבל בהפתעה רבה, שכן הוא עקף גנרלים ותיקים ומוערכים שנחשבו למועמדים טבעיים לתפקיד. יתירה מכך, בעת מינויו היה קיינונן בדרגת אוברסט-לויטננט (מקביל לסגן אלוף) בלבד. לאחר מינויו הוא קודם בזריזות עד לדרגת גנרל. תקופת כהונתו בתפקיד, זכורה עד היום בפינלנד ככאוטית במיוחד. קיינונן היה מסוכסך מההתחלה עם הגנרלים הוותיקים שלא ראו בעין יפה את קידומו הזריז. הוא הכריז על תוכנית שנועדה לשפר את תדמיתו של הצבא הפיני בעיני הציבור הפיני במסגרת תוכנית זו, התרופפה מאוד המשמעת בצבא הפיני. בין היתר הותר לחיילים לשתות אלכוהול וללבוש בגדים אזרחיים בסופי שבוע.
בנובמבר 1968 קיינונן הזמין לביתו את שגריר ברית המועצות בפינלנד אנדריי קובליוב. באותה הזדמנות הוא הצהיר בפומבי כי הוא מאמין ששיטת הממשל הסובייטית היא הטובה ביותר בעולם. בינואר 1969 העניק קיינונן ראיון שערורייתי אשר במהלכו הביע זלזול בצבא פינלנד וקבע שהוא אינו מסוגל להגן על פינלנד במקרה של פלישה סובייטית. שני האירועים גרמו לזעם ציבורי רב-נגדו. גנרלים פינים אחרים אף טענו שקיינונן כלל אינו מאמין בקיומה של פינלנד כמדינה עצמאית, ורק מכין את הקרקע לקראת סיפוחה לברית המועצות. ב-25 באפריל 1969 קיינונן ביקש להתפטר מתפקידו. ההתפטרות נכנסה לתוקף חמישה ימים לאחר מכן.
לאחר התפטרותו נחשפה לציבור פרשה נוספת בה היה מעורב. פרשה שנודעה בשם "פרשת המרתף". במסגרת פרשה זו, נטען שקיינונן השתמש בחיילים פינים כדי לשפץ את בית הקיץ שלו. בית המשפט המחוזי בהלסינקי פסק שקיינונן אשם, וגזר עליו עונש מאסר של 105 יום. קיינונן ערער לבית המשפט העליון של פינלנד, אולם שופטי העליון דחו את הערעור ואף הגדילו את העונש שלו ל-150 יום. מומחים משפטיים רבים בפינלנד טענו שהעונש היה לא-מוצדק, וניתן בגלל השנאה הרבה ששררה ברחוב הפיני כלפי קיינונן.
קיינונן נפטר מסרטן ב-29 באוקטובר 1977.
איך לרפא כנף שבורה
איך לרפא כנף שבורה הוא ספר ילדים אשר נכתב ואויר על ידי בשנת 2009 (באנגלית במקור). בשנת 2014 הוא תורגם לעברית ויצא לאור באמצעות ההוצאה לאור "כנרת".
הספר נכלל בתוכנית "ספריית פיג'מה" בשנת תשע"ד.
תקציר הסיפור
בעיר גדולה שבה יש מגדלים גבוהים המקטינים את בני האדם המתהלכים ברחוב וחלונות נוצצים נחבטה יונה בחלון וצנחה חבולה ארצה. הציפור המסכנה שכבה על הארץ, בעוד המוני אנשים חולפים על פניה, ונראה היה שאיש לא שם לב אליה. כולם חוץ מביל, הילד הקטן במעיל אדום ומכנסיים כחולים, נמוך יותר מהמבוגרים. ביל מבחין בציפור שוכבת על הארץ, ובזהירות רבה ככל האפשר הוא לוקח אותה בזרועותיו הקטנות, עוטף אותה בצעיף של אימו, מביא אותה הביתה ומנסה להחזיר לציפור את הנוצה שנפלה לה. יחד עם הוריו הוא מטפל בציפור ודואג לה. לאחר כמה ימים, הודות לזמן ולסבלנות, הציפור מתאוששת. לאחר מכן, ביל והוריו מחזירים אותה לאותו מקום שבו מצאו אותה, והיא עפה לשמיים.
משמעות הסיפור
המילים הבודדות והמשפטים הקצרים שיש בספר מעודדים את הילדים לפענח את המסרים הסמויים באיורים.
האמת היא שגם בלי המילים המועטות האלה כאן אפשר להבין בצורה מושלמת את המסר של המחבר. לדעתה של תרצה פלור, "הכל כאן, להכול יש מקום". כולם עסוקים, ממהרים, לכל אחד יש את החוויות ואת הבעיות שלו. הספר הזה מעמיק ומפריד בין שכבות הצדק והמוסר. הוא גורם לחשוב גם למבוגרים ולא רק לילדים.
ספרו של גרהם מספר הרבה דרך איוריו הנוגעים ללב ומעורר מחשבה הן על הזרות בעיר הגדולה והן על אפשרות גילוי החמלה מצד הילד והוריו. בהתנהגותם ובגישתם של ההורים אפשר להבין שהם מחנכים את הילד להפגין חמלה כלפי האחר.
"זה סיפור אזהרה, כמובן, על חסד חסר אנוכיות. גם כאן, בנוסף, הקשר על אובדן הקשר בין אנשים לטבע".
האיורים
כותב הספר הוא צייר, ובספר הזה הרבה נעשה בלי מילים, אלא דרך איורים שחושפים את הקורא לסיפור מרגש, ולדעת תרצה פלור "מותירים לך את ההשלמות ללב ולראש".
"במקום לכתוב על ציפור קטנה עפה לתוך חלונות הענק של גורד שחקים שהשמיים משתקפים בהם, נחבטת וצונחת על הכביש, הציורים מראים הכל" אומרת עטרה אופק. המשפט הכי ארוך בסיפור הוא "גבוה מעל העיר, איש לא שמע את חבטת הנוצות הרכה בשמשת החלון", שמתאר איך אף אחד לא הבחין בציפור קטנה שנפלה, חוץ מהילד ביל שבא לעזור לה.
נמל התעופה הבין-לאומי של לוהנסק
נמל התעופה הבינלאומי לוהנסק (באוקראינית: Міжнародний аеропорт "Луганськ) היה נמל תעופה בלוהנסק, אוקראינה. נמל התעופה היה ממוקם כ-9 ק"מ מהעיר. מאז ספטמבר 2014, הנמל נמצא תחת שליטה מלאה של הרפובליקה העממית של לוהנסק.
היסטוריה
ב-11 ביוני 2014 במהלך המלחמה בדונבאס נסגר ונהרס נמל התעופה בלוהנסק.
עוד באותו השבוע, מטוס איליושין Il-76 של חיל האוויר האוקראיני הופל באמצעות טיל קרקע-אוויר של המיליציה העממית של לוהנסק. באסון נהרגו כל 49 האנשים שהיו על הסיפון. זה היה האובדן החמור ביותר שספג הצבא האוקראיני מאז תחילת מלחמת האזרחים באוקראינה והמלחמה בדונבאס.
במהלך הקרבות נעשה שימוש בארטילריה שפגעה בתשתיות נמל התעופה בצורה משמעותית, רובה ככולה נשארה הרוסה נכון למרץ 2022.
סרטן השד בגברים
סרטן השד אצל גברים הוא מקרה נדיר של סרטן השד, מופיע כאחוז אחד עד שניים מכלל מקרי סרטן השד וכרבע אחוז מכלל מקרי הסרטן בכלל. הוא מופיע לרוב אחרי גיל 50 ובעיקר בגילאים 60–70 וכמו אצל נשים, בעיקר בשד שמאל. נדירות התופעה והמחשבה שסרטן שד הוא ייחודי לנשים גורמים לכך שלרוב לא מאבחנים את הסרטן בזמן.
הסיבה לנדירות מקרי סרטן השד אצל גברים היא העובדה שרוב מקרי סרטן השד מתפתחים בצינוריות החלב ואצל רוב הגברים אין צינוריות חלב ברקמת השד.
אטיולוגיה
בהשוואה לנשים, סרטן השד נדיר יותר אצל גברים, אך עדיין, קרוב לאחוז אחד מכלל המאובחנים בסרטן השד הם גברים. קיימים מעט ממצאי מחקר על ביטויי המחלה בקרב גברים, אך מכיוון שמספר המאובחנים במחלה עולה במהלך השנים, המחקר בתחום גדל בהדרגה. הגורמים לסרטן השד אצל גברים עדיין אינם ידועים ומובנים במלואם. בדומה לסרטן השד אצל נשים, היסטוריה של סרטן מסוג זה במשפחה מגבירה את הסיכון ללקות בו אצל גברים. מבחינה גנטית, לאחוז מסוים מהגברים הסובלים מסרטן השד ישנה מוטציה גנטית מסוג BRCA1 או BRCA2. הימצאות מוטציות גנטיות אלו אצל גברים, ובמיוחד מוטציה של BRCA2, מהווה גורם סיכון גבוה להתפתחות של סרטן השד. קיימים מגוון גורמי סיכון נוספים שנמצאו כמגבירים את הסיכויים בקרב גברים לחלות בסרטן השד, ביניהם: מצבים שבהם מופר איזון הורמונלי בהורמוני האסטרוגן והאנדרוגן אצל גברים, סרטן האשכים, בקע ובעיות פוריות, ומחלות שפירות של השד, כגון שד פיברוציסטי. גם מצבים כמו תסמונת קליינפטר, שימוש חיצוני באסטרוגן או טסטוסטרון , והשמנת יתר נמצאו כמעלים את הסיכון ללקות במחלה.
אבחון
לאור העובדה כי הגידול בקרב גברים הוא נדיר והמודעות לנושא זה נמוכה, סרטן שד בגברים מאובחן בשלבים מתקדמים יותר בהשוואה לנשים. הגודל הממוצע של הגידולים המאובחנים בקרב הגברים הוא בקוטר 24 מ"מ וגם שכיחות הגרורות גבוהה יותר בהשוואה לנשים. האמצעים בהם מאבחנים סרטן שד בגברים דומים לאלה הנפוצים בקרב נשים, לרוב באמצעות אולטרסאונד וממוגרפיה . ברוב המקרים שלב הממוגרפיה מאפשר להבדיל בין התפתחות ממאירה לבין גידול שפיר של הרקמה. מאפיינים רדיוגרפיים המעידים על נגע ממאיר יכללו חריגות מסוימת משולי הנגע ברקמת הפטמה. בבדיקת אולטראסאונד, סרטן פולשני בדרך כלל נמצא במצב מוצק הדורש לקיחת דגימה ביופסית . הביופסיה נעשית או על ידי שאיבת מחט – מחט דקה מוחדרת לנגע כדי לדגום חלק מהרקמה – או על ידי ביופסיית כריתה – הכוללת כריתה של הגוש תחת הרדמה מקומית. כמו כן נבדקת הנוכחות של חלבוני גדילה היכולים להגביר ייצור של תאי סרטן אקטיביים.
טיפול
הטיפול שניתן כיום דומה ברובו לטיפול בסרטן השד בקרב נשים. כדי לקבוע את סוג הטיפול, רופאים בוחנים את סוג סרטן השד, שלבי התפתחות המחלה (גודלו של הגידול ומידת התפשטותו), דרגת המחלה (הנקבעת על פי מראה התאים תחת מיקרוסקופ, נתון המסייע לחשב את קצב התפתחות הגידול הסרטני). כמו כן, בודקים האם לתאים יש קולטנים לטיפול ממוקד בסרטן.
ישנן מספר דרכי טיפול במחלה: ניתוח של כריתת השד עם דגימה מבלוטות הלימפה ולעיתים גם ניתוח להסרת קשרי בלוטות הלימפה, טיפול תרופתי נוגד הורמונים ושימוש בטמוקסיפן. במקרים מסוימים, כשלגידול יש קולטנים לאסטרוגן ופרוגסטרון, יבוצע טיפול כימותרפי לאחר ניתוח, על מנת להפחית סיכויי הישנות והתפשטות של המחלה. בטיפולים כימותרפיים-מניעתיים, ניתנים לרוב שילובים של כמה תרופות.
פרוגנוזה
סיכויי ההחלמה מהמחלה אצל גברים זהים לסיכויי ההחלמה אצל נשים וזאת בהתאמה לגיל ולשלב האבחון. גידול קטן יותר והיעדר או מיעוט מעורבות של בלוטות הלימפה המקומית מגדיל את סיכויי ההחלמה. טיפול הורמונלי בסרטן שד בגברים עשוי להשפיע על הופעת תופעות לוואי של גלי חום ואין-אונות.
היבטים פסיכו-חברתיים
על אף שמבחינה אונקולוגית, סרטן השד מתפתח אצל גברים ונשים עקב סיבות ביולוגיות דומות, התפיסה החברתית הרווחת כלפי המחלה היא כזאת המזהה אותה כמחלה נשית. העובדה כי המחלה שכיחה יותר אצל נשים תורמת להיעדר מודעות ציבורית ואקטיביזם בדבר חשיבות האבחון המוקדם אצל גברים.
נראה כי להבניות חברתיות סביב תפקידי המגדר "הנורמלים" של נשים וגברים בתרבות יש השפעה על חוויתם של גברים המאובחנים עם המחלה. מחקר מראה כי בשל הציפייה החברתית מגברים להיות חזקים וחסינים כשהם עומדים בפני מחלה או קושי, רבים מתארים כי הם חווים את המחלה כאיום על זהותם הגברית. בנוסף, האיברים בהן פוגעת המחלה, השדיים, מזוהים באופן מובהק עם המין הנשי ואף מהווים סמל למיניות נשית. לעומת זאת, החברה דוחה ואף מגחיכה את הרעיון של שדיים גבריים.
העדר המחקר אודות סרטן השד אצל גברים מקשה על הבנת ההשלכות הפסיכולוגיות והפיזיולוגיות הנוספות של סרטן השד בקרב גברים.
אבחון וטיפול
במקרים רבים בהם גברים פונים להתייעצות רפואית, מיד עם גילוי הסימפטומים, הם נדרשים למספר רב של בדיקות וחוות דעת נוספות, עד שאותם סימפטומים אכן נלקחים בחשבון ככאלה העלולים להיות קשורים לסרטן השד. בעקבות האבחון המאוחר של המחלה, אשר עשוי לפגוע בסיכויי ההחלמה, גברים רבים מבטאים תסכול, חרדה וחרטה על כך שלא יכלו לקבל טיפול בשלב מוקדם יותר. גברים מתארים קושי בשיתוף אחרים בהתמודדותם עם מחלה זו שמזוהה כמחלה נשית, ורבים מדווחים על תחושות של בושה, אי נוחות ומבוכה בעקבות אבחנתם. חלק אף מעדיפים להסתיר את האבחנה מהסביבה נוכח החשש מהתגובות שעשויות להגיע למשמע הבשורה.
גברים החולים בסרטן השד נתקלים בקשיים במהלך הטיפול מעצם העובדה שאין פרוטוקול ייעודי לטיפול בגברים, והוא מתבסס על הידע הרפואי של הטיפול בנשים. במחקר שנערך בשנת 2006, גברים העידו כי נאמר להם על ידי הצוות הרפואי שהם החולים הראשונים ממגדר גברי שבהם הם טיפלו, דבר שהעצים את תחושת חוסר הנוחות, אי הוודאות ותחושת חריגות שהם הרגישו. מחקרים נוספים מראים שתחושותיהם ודאגותיהם של גברים בנוגע לטיפול ולתופעות הלוואי הנלווים אליו, לא מקבלים מענה מספק, זאת על אף שהטיפול זהה לטיפול בנשים.
חלק ניכר מהתפיסה החברתית של מחלת סרטן השד כמחלה נשית נתרם מהפעילות של תנועות אקטיביסטיות להעלאת המודעות למחלה, כמו תנועת הסרט הוורוד. תנועה זו רתמה קהילות שלמות למאבק ותמיכה באותן נשים, אך בכך היא גם תרמה להנצחה של תפיסות מגדריות על המחלה. יש הטוענים כי התנועה המזוהה עם נשיות, מדירה אוכלוסיות אחרות הסובלות מהמחלה כמו גברים. במחקרים שנערכו, גברים החולים במחלה תיארו את הצורך בהעלאת המודעות לכך שהמחלה יכולה לפגוע גם בגברים. בשנת 1996 עוצב סרט ורוד-כחול על מנת להעלות את המודעות לכך שגם גברים יכולים לחלות בסרטן השד, אך הסרט הוורוד הוא עדיין הסמל הנפוץ למודעות למחלה. חלק מהגברים, וגם נשים אשר מרגישות כי אינן עונות לתפיסת הנשיות המסורתית, ציינו שהשימוש בסרט ורוד אשר נתפס כצבע נשי מובהק, כסמל למאבק בסרטן השד, מקשה על רבים מהם ומהן להזדהות איתו.
אהוד אמיתון
אהוד אמיתון (נולד בי"א בתשרי ה'תשמ"ו, 13 באוקטובר 1986) הוא עיתונאי וצלם ישראלי, המשמש כמנהל ב"tps" - סוכנות הידיעות הישראלית (תצפית לשעבר), מאז היווסדה בשנת 2010.
ביוגרפיה
אמיתון נולד באלוני הבשן וגדל בנווה צוף, בוגר הישיבה התיכונית בחדרה והמכינה הקדם-צבאית בפדואל.
שירת בצה"ל כלוחם בגדוד לביא של חטיבת כפיר. בנובמבר 2006 נפצע באורח בינוני במהלך פעילות מבצעית בחברון, ולאחר תקופת אשפוז ושיקום חזר ליחידתו כסמל מחלקת המודיעין.
את דרכו העיתונאית החל בשנת 2010 כצלם מתנדב בסוכנות הידיעות "TPS" (לשעבר "תצפית"), התקדם לתפקיד רכז הצלמים, וכיום משמש מנהל דסק ישראל בסוכנות.
בשנים 2011-2012 שימש אמיתון כצלם הבית במערך הדוברות של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2010 חשף זיוף של תג מחיר סמוך לנווה צוף.
בשנת 2012 הוצגה לראשונה בהוד השרון תערוכת תמונות שצילם במהלך פרויקט שיקומי של עמותת אחים לחיים בנושא דגל ישראל במאבק.
תערוכה נוספת שלו, בנושא "יהודה ושומרון לפי ארבעת היסודות, אדמה אוויר מים אש", בהנחייתו של זיו קורן במסגרת עמותת אחים לחיים, הוצגה באפריל 2013 בניו יורק ובערים רבות בישראל מאז יולי 2013.
בחודש מאי 2013 הציג תערוכה באוניברסיטת בר אילן לקראת יום הזיכרון לשואה ולגבורה ובה תמונות שתיעד בפולין לאחר שערך מסע אישי במחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית.
צילומיו של אמיתון, פורסמו במגוון ספרים ישראליים, ובהם 'קבר יוסף, כך נפרצה הדרך' שכתב נחמן וייס, 'לח"י בעין המצלמה - סיפורה של מחתרת לוחמי חירות ישראל' בהוצאת משרד הביטחון, ו'יאיר בן "יאיר"' שכתב יאיר שטרן, בנם של רוני ואברהם שטרן (יאיר) בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2014 נבחר על ידי מגזין "מוצ"ש" של מקור ראשון כאחד מ-150 "הצעירים המבטיחים של הציונות הדתית" ובינואר 2017 נבחר על ידי אותו מגזין כאחד מ-35 "הצעירים המבטיחים בישראל" מתחת לגיל 35.
בנובמבר 2015 הותקף על ידי פעילי ימין בבית הכנסת בגבעת זאב בזמן שסיקר את ההיערכות לקראת פינוי בית הכנסת, יחד איתו הותקפו גם הכתב רועי שרון אז כתב חדשות ערוץ 10 והצלמת מירי צחי מ"ישראל היום".
ב-21 ביולי 2017, הגיע כחובש רפואת חירום וככונן מתנדב במגן דוד אדום, מבין הראשונים לזירת הטבח בפיגוע בבית משפחת סלומון בנווה צוף-חלמיש, על תפקוד צוותי מד"א בזירה הקשה, ובנפגעים אותם הכירו, קיבלו אנשי הצוות היישובי, ואמיתון בהם, תעודת הוקרה.
אמיתון מרבה להרצות בפני קהל ולהתראיין בתקשורת בנושאי התמודדות עם הפציעה הפיזית והנפשית. בין היתר בעקבות מותו של עמית בן יגאל, לוחם סיירת גולני שנהרג מפגיעת אבן בראשו בכפר הפלסטיני יעבד שבצפון הגדה, נערך ראיון עמו בתוכנית חמש עם רפי רשף, בעקבות הראיון הותקף אמיתון במדור ביקורת הטלוויזיה של עיתון הארץ על ידי רוגל אלפר, על כך שהתראיין ודגל ישראל מתנופף מאחוריו. ביום הזיכרון 2021, פרסם טור אישי בידיעות אחרונות בעקבות האירוע בו איציק סעידיאן, לוחם צה"ל שנפצע הצית עצמו מול אגף השיקום. בטור, קרא לראשי הערים והמועצות להתחשב בפצועי הקרבות והפעילות המבצעית, ובמשפחות השכולות, ולא להפעיל זיקוקים בערב יום העצמאות.
אמיתון משמש כחבר דירקטוריון בעמותה להנצחת מורשת לוחמי חרות ישראל (ע"ר).
השכלה
אמיתון הוא בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי המדינה, דיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הוא בעל תעודת דירקטורים, מבית הספר להכשרת מנהלים ולימודי תעודה "ביראד" של אוניברסיטת בר-אילן. בנוסף, בעל תעודה מקצועית בהכשרה כדובר עם התמחות בדוברות יישובים מבית הספר לתקשורת "עובדה" שבירושלים, ותעדה מקצועית בשיווק ממומן ברשתות חברתיות מבית הספר למקצועות הפרסום הבצפר.
חיים אישיים
נשוי לחלי, אב לבן ומתגורר בפרדס חנה-כרכור.
לנקום
היסטוריה
החנות הראשונה של לנקום הוקמה בבריסל. החברה החלה בייצור בשמים ועבדה בשיתוף עם חברות אחרות. עקב הצלחתה התרחבה החברה והתמחתה גם בהכנת מוצרי טיפוח וקוסמטיקה.
מובילות מותג
ב-1978 נבחרה הדוגמנית קרול אלט למובילה של מוצרי החברה ובכך הייתה לדוגמנית הצעירה שנבחרה לתפקיד. מאז נבחרו דוגמניות שונות ביניהן ראיסה אוליברה ושלום הרלו. הדוגמנית שהייתה מובילת המותג לזמן הארוך ביותר היא איזבלה רוסליני שהוחתמה בשנת 1982 והייתה מובילת המותג במשך 14 שנה. משנת 2005 מובילת המותג היא הדוגמנית דריה ורבובי. בשנת 2009 הפכה ביתה של רוסליני למובילת המותג.
בפרסומות של המותג הופיעו ידועניות רבות, ביניהן ז'ולייט בינוש, אומה תורמן, דרו ברימור, מינה סוברי, קייט וינסלט, ג'וליה רוברטס, פנלופה קרוז, אמה ווטסון ואן האת'וויי. הגבר הראשון שנבחר להיות מוביל מותג עבור מוצרי הטיפוח לגבר הוא קלייב אוון. החל מ-2019 הזמרת והשחקנית זנדאיה הצטרפה בתור הפנים של הבושם אידול.
יחסי הוותיקן–כורדיסטן העיראקית
יחסי הוותיקן–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים בין קריית הוותיקן לבין כורדיסטן העיראקית. לקריית הוותיקן אין כל ייצוג בכורדיסטן העיראקית, ולכורדיסטן העיראקית אין כל ייצוג בקריית הוותיקן.
בלה באלאז'
בלה באלאז' (עד 1913 הרברט באואר, בהונגרית:Balázs Béla; סגד, 4 באוגוסט 1884 – בודפשט, 17 במאי 1949) היה סופר, משורר, קולנוען, במאי קולנוע, תאורטיקן קולנוע, מבקר, מורה במכללה הונגרי-יהודי. באלאז' הוא אחת הדמויות המכובדות של התרבות ההונגרית של המאה ה -20, יוצר שעבודותיו השפיעו באופן משמעותי על חבריו (בלה בארטוק, זולטאן קודאי, ג'רג' לוקאץ', ארנולד האוזר, קרל מאנהיים ועוד,) ועל האסתטיקה הקולנועית. באלאז' היה חסיד של תורת הקולנוע הפורמליסטית שהיא תאוריה בלימודי הקולנוע שמתמקדת באלמנטים צורניים או טכניים, כלומר תאורה, עיצוב, קול, תפאורה, שימוש בצבע, הרכב תמונות ועריכה. גישה זו הוצעה על ידי הוגו מינסטרברג, רודולף ארנהיים, סרגיי אייזנשטיין ובלה באלאז'. כיום זו התאוריה העיקרית בלימודי הקולנוע.
עד מלחמת העולם הראשונה (1914-1884)
שש שנים לאחר הולדתו עברה משפחתו ללבוצ'ה עיירת הולדתו של אביו (היום בסלובקיה; אז באימפריה האוסטרו הונגרית). אביו שמעון באואר (1851-1887), היה מורה בתיכון. אחרי מותו המשפחה חזרה לסגד עם אמו ג'ני (אוגניה לוי) בשנת 1899. אחיו היחיד, ארווין באואר, היה רופא, ביולוג תאורטי, ובעלה של מרגיט קאפקה. אחותו הייתה הילדה באואר. בשנת 1902 סיים את לימודיו בתיכון סגד עם תוצאות מצטיינות, ובסתיו החל את לימודיו במחלקה ההונגרית-גרמנית באוניברסיטת פאזמני פיטר, בודפשט (היום שם האוניברסיטה אוניברסיטת אטווש לוראנד). באוניברסיטה היה שותפו לחדר של המלחין ההונגרי זולטאן קודאי. בשנת 1904 לקח חלק בעבודתה של אגודת תאליה והכיר את ג'רג' לוקאץ'. באביב 1905 באלאז' יצא לסיבוב של איסוף שירי עם הונגריים. בשנה שלאחר מכן סיים את לימודיו וחזר לעיר הולדתו לזמן קצר, שם פגש את בארטוק. בסתיו יצא לסיור לימודים בחו"ל. באוניברסיטת ברלין השתתף בהרצאותיהם הפילוסופיות של גאורג זימל ושל וילהלם דילתיי, ובינתיים סיים את הדרמה הראשונה שלו, "דוקטור מרגיט סלפאל". בעידודו של זימל כתב את ספרו הראשון, "האסתטיקה של המוות". בתחילת 1907 נסע לפריז עם קודאי, ובסתיו קיבל משרת הוראה בחטיבת הביניים של בית הספר ברחוב וושלני בבודפשט.
בשנת 1908 הכיר את אדית האיוש, רופאה, מתרגמת ועורכת כתב עת שהפכה לאשתו הראשונה. אז הכיר גם את המשוררת היהודייה ולימים קומוניסטית אנה לסנאי (שמה בלידתה היה עמליה מוסקוביץ), עמה הייתה לו ידידות לכל חייהם. באותה שנה סיים את בחינות הגמר לדוקטורט בפילוסופיה. קריירת השירה שלו החלה באותה תקופה, ושיריו פורסמו באנתולוגיה בשם "המחר". באפריל 1909 עלתה לבמה יצירתה התיאטרלית הראשונה, "דוקטור מרגיט סלפאל". באותה עת הכיר את המשורר אנדרה אדי. בשנים 12–1911 בילה תקופה ארוכה יותר בחו"ל (באיטליה, פריז, ברלין) ופרסם את כרך השירה הראשון שלו "הנווד שר" ואת אוסף הסיפורים הקצרים שלו "השקט". הוא שב לבודפשט שנתיים לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. כתב העת הספרותי החשוב ניוגט (מערב) פרסם באותה תקופה את ספרו "התעלומות". הוא שינה באופן רשמי את שמו מבאואר לבלאז' ב-1913 וב־29 במרץ אותה שנה התחתן כאמור עם אדית האיוש בבודפשט. באותה שנה יצא גם ספרו "דיאלוג על הדיאלוג" והדרמה שלו "היום האחרון" שהוצגה ב־3 באוקטובר בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
עד ההגירה (1918-1914)
בשנת 1914 הוא התנדב לצבא האוסטרו הונגרי, הגיע לחזית ונפצע. בשנת 1915 נשלח לסובוטיצה לשירות בעורף. דיווחיו מן החזית הופיעו בכתב העת ניוגאט (מערב) בשם "לך ותסבול גם אתה". בדצמבר 1915, התחילו בדירתו של באלאז' ישיבות חוג יום ראשון עם ג'רג' לוקאץ', ארנולד האוזר, קרל מאנהיים, אדית גימראי לודוביק, בלה פוגרשי, ארנה לורשי ואחרים, רובם ככולם יהודים. בשנת 1916 פרסם באלאז' את יומנו המלחמתי ואת ספר שיריו השני, "על ספינת טריסטן". בשנה שלאחר מכן העביר הרצאות בבית הספר החופשי למדעי הרוח, ובית האופרה של בודפשט הציג את הבלט של בארטוק הנסיך המגולף בעץ, שאת הליברית שלו כתב באלאז'. בשנת 1918 התגרש מאדית האיוש. האופרה הציגה בהצגת בכורה את האופרה טירת הנסיך כחול הזקן שכתב באלאז' (ליברית) ואת המוזיקה בארטוק. בשנת 1919 נשא לאישה את אנה האמוואשי. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה ב"דירקטורט של הסופרים המהפכניים", ואחר כך התגייס לצבא האדום ההונגרי והשתתף ב"מערכה הצפונית".
מחוץ להונגריה (1945-1919)
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 הוא עזב את הונגריה עם ניירות מזויפים בנובמבר והתיישב עם אשתו ברייכנאו, ליד וינה. הוא הפך לכתב של כמה מגזינים בשפה הגרמנית וההונגרית ופרסם כמה כרכים של כתביו בגרמנית ובהונגרית. הוא פרסם ביקורות תיאטרון וקולנוע בעיתונים היומיים והבשבועונים. הוא כתב, ערך ופרסם את עבודתו העיקרית בתחום האסתטיקה הקולנועית "האיש הנראה" בשנת 1925.
בשנים 1926–1930 התגורר בברלין, שם עבד כמרצה בבית הספר "לעבודה המרקסיסטית" וכ"מנהל איגוד העובדים". הוא כתב תסריטים רבים ונפגש עם במאי קולנוע רבים כמו ארווין פיסקטור, גאורג וילהלם פבסט, ואלכסנדר קורדה. הוא פגש אתהשחקנית לני ריפנשטאהל, והפך לתסריטאי של מספר סרטיה של השחקנית. בשנת 1930 יצא לסיור של כמה חודשים באלג'יריה מטעם חברה צרפתית, שם עשה סרט עם קוהרסקי.
בשנת 1931 הצטרף באלאז' למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בסתיו אותה שנה נסע למוסקבה כדי להרצות במכללה לקולנוע ולעשות סרט על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בהזמנת יוצרי קולנוע סובייטים. לדברי אשתו, מנהיג הרפובליקה הסובייטית של הונגריה בלה קון בעצמו ביקש ממנו לעשות סרט על הרפובליקה אך באלאז' התחמק. בשנה שלאחר מכן התיישבו הוא ואשתו במוסקבה. בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כן נעשה על ידו סרט על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשם "הטיסה בוער" (הטיסה הוא נהר גדול שחוצה את הונגריה), אך הסרט לא יצא להקרנה. בשנת 1937 קנה בית נופש באיסטרה ליד מוסקבה ועבר לשם עם אשתו. משנת 1938 היה עמית בכיר במגזין ההונגרי במוסקבה "קול חדש" (הטור הקבוע שלו היה:מכתבים מרחוק).
בשנת 1941 יצאו לאור ספר השירה שלו "מדורה" וגם כרך של שתי דרמות (מוצרט והשיבה הביתה). בסוף השנה, עקב התקדמות החזית, הוא פונה לאלמה-אטה (קזחסטן).
שוב בהונגריה (1949-1945)
בשנת 1945 חזר לבודפשט, המשיך בעשיית הקולנוע, בהוראה ובעריכה והיה מרצה אורח בפראג וברומא. הרומן האוטוביוגרפי שלו, "נוער חולמני", ראה אור. הצלחתו הגדולה הייתה בסרט "אי שם באירופה", על בסיס התסריט שלו, בבימויו של גזה ראדוואני.
חשיבותו
בהתבסס על יצירתו של באלאז', הליבריות שכתב לאופרה "מבצר הנסיך כחול הזקן" והבלט "הנסיך המגולף בעץ" (של בלה בארטוק), "צינקה פנה" (של זולטאן קודאי) והליברית לסרט "אי שם באירופה" (Somewhere in Europe של הבמאי גזה ראדוואני ) הטביע באלאז' חותם על התרבות הספרותית ההונגרית. הוא תרם גם תרומה מתמשכת לאסתטיקה של הקולנוע. בנוסף להונגרית, הוא מוכר כדמות משמעותית בתרבות הגרמנית והרוסית (הסובייטית). "הוא כתב כמה מיצירותיו התאורטיות בגרמנית; כיום מוכר ברחבי העולם, כי בלה באלאז' הוא אחת הדמויות הגדולות ביותר בתולדות האסתטיקה הקולנועית ובספרות האסתטית ההונגרית, לא פחות מאשר ג'רג' לוקאץ' בתחום יצירתו." - כתב עליו המשורר ההונגרי-יהודי גזה הגדוש.
דסמן המושק
דסמן המושק (שם מדעי: Desmana moschata) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת החפרפרתיים, מקבוצת הדסמנים.
מאפיינים
הדסמן מצוי בנהרות הוולגה, הדון והאמור ברוסיה וכן באוקראינה ובקזחסטן. הוא בונה מאורה סביב גדות הנהרות האיטיים והבריכות הרדודות בהם ושם הוא שוחה. דסמן זה נדיר יותר מקרובו, דסמן הפירנאים.
אורכו של הדסמן 18-21 ס"מ, אורך הזנב 17-20 ס"מ ומשקלו 400-520 גרם, דבר ההופך אותו לגדול שבני משפחת החפרפרתיים. הדסמנים בעלי חרטום דמוי חדק בצבע ורוד, גוף זהוב עם זנב חום גדול וקרומי שחייה בין אצבעותיו.
זהו צייד תת-מימי הניזון מחרקי מים, סרטנים, צדפות ושאר רכיכות ומתולעים וגם מחולייתנים קטנים כמו ראשנים או דגיגים. הוא מוצא את טרפו בעזרת רחרוחים עם האף דמוי החדק וכן עם כפותיו הרגישות. אוזניו ועיניו אטומות מתחת למים.
זהו דסמן נדיר מאוד ובמחקר שנערך ב-2004 נמצאו 35,000 פרטים בוגרים שלו.
לוטוטוב
לוטוטוב (בפולנית: Lututów) היא עיירה במחוז ויילון (Wielun) לודז', פולין. ב-1 בספטמבר 1939, ערב פלישת הצבא הגרמני, היא הייתה שטעטל וחיו בה 1,500-1,600 יהודים, שהיוו את רוב תושבי העיירה.
היישוב היהודי עד 1918
לוטוטוב הוכרה כעיר ב-1406 אך איבדה את המעמד הזה במחצית הראשונה של המאה ה-17. היא נבדלה מכפרי הסביבה בשווקיה, בירידיה ובמבקרים שפקדו אותה, בהם גם סוחרים ורוכלים יהודים רבים. במאות ה-17 וה-18 גרו בעיירה באופן לא קבוע מספר משפחות יהודיות, שהתפרנסו מחכירת הפונדק וממבשלות הבירה והיי"ש. בתקופה זו השתייכו יהודי לוטוטוב לקהילת דז'יאלושין (Działoszyn). במחצית הראשונה של המאה ה-19 התיישבו יהודים בלוטוטוב באופן קבוע. הפריצים בעלי העיר, סייעו למתיישבים ובזכות פעולתם הוחזר ללוטוטוב מעמד של עיר ב-1843. בשווקים שלה מכרו בעיקר תבואה, צמר ומוצרי מזון. היישוב היהודי גדל ובשנות ה-70 היו היהודים רוב באוכלוסייה המקומית. התפתחות העיירה נפסקה למרות שלילה חוזרת של מעמדה כעיר ב-1870. במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 קיימו סוחרי לוטוטוב היהודים מגע עם מרכזי מסחר רבים בפולין, בגליציה ובשלזיה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 נוסדו מוסדות הקהילה היהודית: התמנה ועד קהילה, נבנה בית-כנסת, הוקם בית-עלמין ופעלה קופת גמילות חסדים. ר' יצחק זאב פרומן היה מרבניה הנודעים של לוטוטוב. הוא חתם על קול הקורא הנודע של ר' חיים אליעזר ואקס, ושל ר' יהושע מקוטנו, בדבר עדיפותם של אתרוגי ארץ ישראל. אחריו שימש ברבנות בנו, ר' שלמה, שכיהן מאז 1885 כדיין בעיר, ולאחר מות אביו ב-1905 מונה לאב"ד. הרב שלמה פרומן נבחר לעיתים קרובות על ידי האוכלוסייה הפולנית כמתווך בסכסוכים (המסחריים, בעיקר) עם היהודים. הוא המשיך בכהונתו עד שנות ה-20. רבה האחרון של לוטוטוב היה ר' י. ל. שור.
פעילות תרבותית ופוליטית מודרנית התחילה בלוטוטוב היהודית בימי מלחמת העולם ה-1, בתקופת הכיבוש הגרמני. ב-1916 הוקם בלוטוטוב חוג ציונים ראשון. ב-1915 נוסד האיגוד להתעמלות ולספורט. ב-1917 נוסד בית-הספר "תרבות".
בין שתי מלחמות העולם
בתקופה זו היו היהודים ברובם בעלי-מלאכה, (בעיקר חייטים), סוחרים זעירים ובראש ובראשונה רוכלי כפר. לוטוטוב הייתה מרוחקת מקווי התחבורה ורק ב-1929 כשהתחילו לנסוע אוטובוסים בקו לוטוטוב-לודז' שופרו תנאי העבודה של הרוכלים והסוחרים. הקמת הבנק היהודי הקואופרטיבי לאשראי היה מאורע חשוב בחיי העוסקים במסחר. קרוב למחצית ממשפחות היהודים נהנו מהלוואות הבנק. ב-1936/37 קיבל הבנק מהג'וינט הלוואה של 5,000 זלוטי. כל אותה עת קופת גמילות החסדים המשיכה בפעולתה, וב-1938 נוסדה לידה מחלקה כפרית, וכמאה יהודים מתושבי הכפרים במחוז ויילון נרשמו כחברים בה. במקרים דחופים היה הציבור היהודי במקום יוזם פעולות של סיוע. לאחר הדליקה ב-1929, כשעלו באש כל הבתים באחד הרחובות, וכ-60 משפחות יהודיות ומספר משפחות פולניות נשארו ללא קורת גג, קם ועד עזרה בראשות הרב פרומן. לפעולה זו הצטרף גם הכומר המקומי, שמסר לנפגעים חלק מביתו למגורים ארעיים ונתן להם תפוחי אדמה ועצי-הסקה. בעקבותיו, עזר גם הפריץ של האחוזה שהייתה בסמוך לעיירה. בפעולות עזרה אחרות השתתפו גם בני לוטוטוב בחוץ לארץ. ב-1935 תרמו בני לוטוטוב בארץ ישראל 140 זלוטי לקמחא דפסחא לעניים.
בלוטוטוב פעלו סניפים של הציונים הכלליים, תנועת המזרחי וכן של השומר הצעיר, השומר הלאומי (אחר כך בית"ר) והנוער הציוני. נוסד גם חוג ויצו. בתקופה ההיא הייתה גם פעילות רבה של אגודת ישראל וכן של הסניף המקומי של הבונד.
בהנהלת הקהילה שלטה אגודת ישראל לזמן מה, כי תמך בה הרב פרומן, שנמנה עם ההנהלה. ב-1931 זכתה אגודת ישראל ב-6 מנדטים, וב-2 מנדטים זכו חסידי אלכסנדר; רשימות הציונים נפסלו על ידי השלטונות.
מרכז חיי התרבות במקום היה בית הספר העברי של רשת תרבות. לידו פעל חוג דרמטי, פעולת תרבות ענפה הייתה גם בארגוני הנוער הציוני: בית"ר הפעילה תזמורת כלי נשיפה, והנוער הציוני - חוג לדרמה והחוג על שם ביאליק, שבו למדו עברית וספרות עברית.
הלכי הרוח האנטישמיים בקרב האוכלוסייה הפולנית הגיעו לשיאם בפוגרום שפרץ ביולי 1923. העילה לפוגרום הייתה מריבה בין כומר משנה לבין שני צעירים יהודים, אשר חרף התנגדותו רחצו בבריכת שחייה, בה הוא רחץ. למחרת, לאחר התפילה, נאם הכומר נאום הסתה, ובו הודיע כי היהודים רצו להטביעו בבריכה. מיד התאסף המון רב שהיה מוכן להתחיל בפוגרום. נוכח הסכנה שיגרו היהודים משלחת בראשות הרב שלמה פרומן, אל הכומר, במאמץ להרגיע את ההמון. אולם בעיירה נמשכה המתיחות. בשבת דרש הרב בבית-הכנסת וגינה את הבחורים היהודים שלא ויתרו לכומר. הרב הלך אל הכומר הזקן של לוטוטוב וביקש ממנו לפעול נגד חידוש ההתפרעויות. למרות זאת הגיעו ללוטוטוב ביום השוק, שחל ב-19 ביולי, כ-1,000 איכרים מהסביבה, חמושים בכלונסאות ובמוטות. היהודים הזעיקו את משטרת ויילון. מכיוון שעד הצהריים לא אירע דבר, יצאו השוטרים את העיירה. מיד לאחר צאתם התחילו התוקפים לשדוד את החנויות והדוכנים של היהודים ולהכותם. הם פרצו לדירות, הרסו וניפצו שמשות. עד שחזרו השוטרים שהוזעקו שוב, נפגעו כ-100 יהודים: בין הפצועים היו סוחרים רבים מזלוטשב הסמוכה, שבאו לשוק. האיכרים המשתוללים הכו גם את היהודים בכפרים הסמוכים, או יהודים שנקרו בדרכם. המשטרה אסרה 24 ממשתתפי הפרעות, אך רובם שוחררו לאחר חקירה קצרה.
לאחר הפוגרום בלוטוטוב הגישה סיעת הצירים היהודים בסיים (הפרלמנט הפולני) שאילתה מיוחדת. בתשובתו התחמק שר הפנים מגינוי הפרעות. האווירה הקשה בלוטוטוב נמשכה חודשים רבים. לשמועה על רצונם של היהודים להטביע את הכומר נוספה עלילה על שדה שהורעל כביכול בידיהם.
באפריל 1931 ריחפה על העיירה סכנת פוגרום חדש. הדבר התחיל בהכאת כמה סוחרים יהודים מוויירושוב (Wieruszów) שהיו בדרכם ללוטוטוב. המכים הובאו למשטרה בידי כמה בחורים יהודים שנחלצו לעזרת הסוחרים. על רקע זה נפוצה בעיירה השמועה, שהיהודים רצו לרצוח שני פולנים. מיד התחילו הפולנים לידות אבנים ביהודים ולנפץ שמשות בחנויותיהם ובבתיהם. המשטרה סירבה להתערב ונאלצה להשליט סדר רק לאחר השתדלות משלחת של יהודי לוטוטוב לפני השלטונות - בוויילון.
האווירה האנטישמית שררה אפילו בבית הספר היסודי. ב-1931 נבחר ליושב-ראש מועצת התלמידים, תלמיד יהודי. המורה הממונה על המועצה קבעה שאין יהודי רשאי לכהן בתפקיד זה ומורה אחר הכה כמה תלמידים יהודים בעת הפוגרום הנ"ל, וליווה את המכות בקריאה "לשחוט את כל היהודים!".
השואה
הגרמנים נכנסו לעיירה ב-2 בספטמבר 1939. בחג הסוכות ת"ש נערך מצוד וברחובות נחטפו צעירים יהודים. הם הוסעו לגרמניה ובמשך שבועות אחדים העבירו אותם הגרמנים ממקום למקום, התעללו בהם והציגום בפני האוכלוסייה הגרמנית כפושעים שירו על חיילים גרמנים. כעבור חודשיים הוחזרו יהודים אלה לקרקוב ושוחררו. לצורך התעמולה האנטישמית הגיע ללוטוטוב צוות של חברת הסרטים הגרמנית. הגרמנים ציוו על היהודים לתלוש איש את זקנו של רעהו ולשרוף בכיכר השוק ספרי-תורה. מחזות אלה הוסרטו.