cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שד פיברוציסטי
הדמיה
בדיקות אולטרה-סאונדוMRI הן בדרך כלל הבדיקות שיבוצעו בשיתוף עם ממוגרפיה. זאת מפני ששתי בדיקות אלו יכולות לייצר תמונות ברורות יותר של השד ולהעריך רקמה צפופה של השד. בכך הן יכולות להבחין בבירור בין מלאות נוזל השד, ציסטות וגושים מוצקים. לכן הן לעיתים מומלצות לחולות צעירות, מתחת לגיל 30.
ביופסיה
ביופסיה לרקמת השד היא לרוב הבדיקה שמשמשת כדי לאשר אבחון כאשר עולה חשד למחלה מבדיקות ההדמיה. תהליך הביופסיה מורכב מלקיחת דגימה של רקמת השד. דגימה זו נבדקת לאחר מכן מתחת למיקרוסקופ. המומחה מנתח את דגימת הרקמה ובכך מסוגל להסיק אם השינויים ברקמת הד הם שינויים שפירים או ממאירים או אם בשד קיים מרכיב פיברוציסטי.
ישנם ארבעה סוגים עיקריים של ביופסיות שד שיכולות להתבצע. שאיבה עם מחט דקה (fine-needle aspiration) היא שיטת הביופסיה אשר בדרך כלל מורה הרופא שהוא כמעט בטוח כי הגוש הוא ציסטה. מבחן זה מתבצע בדרך כלל בשילוב עם בדיקת אולטרסאונד. בדיקה זו מועילה בהנחיית המחט לתוך אזור קטן או קשה בשד ובכך למצוא גוש. ההליך אינו מכאיב והוא מורכב מהחדרת מחט דקה לתוך רקמת השד.
טיפול
רוב הנשים שסובלות משד פיברוציסטי ולא סובלות מסימפטומים לא זקוקות לטיפול, בין אם מדובר בטיפול תרופתי או ניתוחי. אם אותן נשים יסבלו מסימפטומים כגון גודש או כאבים בשד עליהן לטפל בסימפטומים בייעוץ רופא.
ישנם מחקרים שהראו שמכיוון שהשד הפיברוציסטי קשור לרמות הורמונים בגוף, טיפול ברמות ההורמונים עשוי להועיל לתופעה. אולם, טיפול זה עוד לא הוכח כמועיל לסימפטומים או כלא מועיל כלל.
פרוגנוזה
אין בדרך כלל תופעות לוואי שליליות לשד הפיברוציסטי וכמעט בכל המקרים המצב חולף לאחר גיל המעבר. עם זאת, לשד הפיברוציסטי יש סיבוך אפשרי שנובע מן העובדה שגידולים סרטניים עשויים להיות יותר קשים לזיהוי אצל נשים עם שינויים פיברוציסטים בשד.
לאותן נשים מומלץ להקפיד על מעקב רציף אצל רופאן האישי.
אדולף מסימי
אדולף מסימי (בצרפתית: Adolphe Messimy; 31 בינואר 1869 – 1 בספטמבר 1935) היה פוליטיקאי צרפתי ושר המלחמה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
מסימי נולד ב-31 בינואר 1869 בליון, והיה בנם הבכור של הנוטריון פול שארל ליאון מסימי ולורט מארי אן גירודון. בשנת 1887 הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר, ואף הוסמך לקצונה, אולם בשנת 1899 פרש מהצבא בעקבות פרשת דרייפוס. לאחר שחרורו הוא הפך לכתב צבאי, ובשנת 1902 נבחר לבית הנבחרים הצרפתי מטעם המפלגה הרדיקלית. ב-2 במרץ 1911 הוא מונה לשר המושבות, וב-27 ביוני אותה שנה הוא מונה לשר המלחמה, והיה מעורב במשבר המרוקאי השני שפרץ ב-9 ביולי. מסימי הביא לבחירתו של ז'וזף ז'ופר כראש המטה הכללי, וניסה להעביר רפורמות בצבא, אולם נכשל בכך, ובשנת 1912 הוחלף על ידי אלכסנדר מילרנד.
ב-13 ביוני 1914 מונה מסימי בשנית לשר המלחמה, וכיהן בתפקיד זה במהלך משבר יולי. לאחר האולטימטום הגרמני לרוסיה, אישרה הממשלה הצרפתית ב-1 באוגוסט בבוקר לגייס כוחות מילואים, אולם מסימי נדרש לשמור את צו הגיוס בכיסו עד השעה 13.30 בצהריים. באותו הערב הוא הורה לצבא הצרפתי לשמור מרחק ק"מ מהגבול, ולא להכניס שום כוחות סיור לבלגיה, לפני שיעשו זאת הגרמנים. ב-26 באוגוסט התפטרה ממשלתו של ויויאני, על מנת להקים ממשלת אחדות, ובעקבות כך פרש מסימי מתפקידו, והצטרף כקצין מטה בקורפוס ה-14. בשנת 1915 הועלה מסימי לדרגת לוטננט קולונל, ובקיץ אותה שנה אף נפצע באחד הקרבות. לאחר החלמתו הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט השיסארים ה-6, עמו לחם במהלך הקרב על הסום. ב-11 בספטמבר 1917 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה למפקד הבריגדה ה-213, ובסוף המלחמה הוא פיקד על הדיוויזיה ה-162.
לאחר המלחמה הוא חזר לפוליטיקה, אולם בבחירות 1919 הובס ולא נבחר שוב לפרלמנט. בשנת 1923 הוא נבחר כחבר הסנאט הצרפתי, וב-1 בספטמבר 1935 הוא מת בשארנו סור אן.
דמויי איגואנה
דמויי איגואנה (שם מדעי: Iguania) היא אינפרא-סדרה של לטאות בסדרת הקשקשאים, אשר כוללת זיקיות, חרדונים, איגואנות ולטאות העולם החדש כדוגמת האנוליסיים. המינים הם שוכני עצים ולהם לשון פרימיטיבית שאינה יוצאת מהלוע, שלא כמו הנחשים.
אם מסתכלים על תכונות מורפולוגיות, דמויי איגואנה היא קבוצה-אחות של שאר המינים בסדרת הקשקשאים. אולם מבחינה מולקולרית הם קבוצה-אחות של דמויי קמטנים וקרובים מאוד לנחשים.
קרב מורגרטן
קרב מורגרטן (בגרמנית: Schlacht am Morgarten) התרחש ב-15 בנובמבר 1315, במעבר סאטן למרגלות רכס מורגרטן, במרכז שווייץ המודרנית. הצבא ההבסבורגי, בהנהגת הדוכס לאופולד אחיו של פרידריך מלך גרמניה, שהיה בדרכו לתקוף את הקנטונים המיוערים (Waldstätten), אורי,, ואונטרוולדן, הותקף על ידי מארב מתוכנן מראש של הכוחות השווייצרים. הניצחון המוחץ של השווייצרים נתפס כתחילת מאבק העצמאות של שווייץ, אשר בסופו השיגו את הסכמים שגיבשו את תחילתה של שווייץ כיחידה פוליטית נפרדת. ה"ברית הנצחית של שלושת הקנטונים המיוערים" מהווה מאז את הגרעין של שווייץ המודרנית.
רקע
האימפריה הרומית הקדושה עברה תקופה ארוכה של אינטרגנום (העדר רציפות שלטונית) שבה התקיימה בפועל אוטונומיה לקנטונים המיוערים (1254–1273). סיומה של התקופה זו ובחירתו של רודולף הראשון מבית הבסבורג, איימו על החופש של קהילות רבות ובהן גם הקנטונים המיוערים - אורי, שווייץ, ואונטרוולדן.
לצורך העמקת השליטה של ממלכתו במרכז שווייץ ודרומית לנהר הריין, רודולף הראשון חידש את ההתערבות השלטונית של הממלכה באזורים הללו, ובהתאם נפגעה האוטונומיה המעשית של הקנטונים המיוערים. מנקודה זו החלה המגמה לאיחודם של אורי, שווייץ, ואונטרוולדן תחת ברית, אשר נבעה מהצורך המשותף של קהילות אלו להבטיח קיום ומסחר, ולהתאחד כנגד השלטון המלוכני לאחר שנהנו מחופש פעולה בזמן האינטרגנום. התיעוד הראשון שקיים המאשר איחוד זה הוא משנת 1291, שנת מותו של רודולף הראשון.
אלברכט הראשון, בנו של רודולף הראשון, ירש את הכתר שמונה שנים לאחר מות אביו (1298) כשהביס את מתחרו לכתר אדולף מנסאו. בעשר שנות שלטונו עד רציחתו ב-1308, נשמר שקט יחסי בין האימפריה לקהילות השווייצריות, וזאת למרות מתחים גוברים ובמרכזם מרות רוחם של האיכרים המקומיים נגד הפטור של המנזרים שבשטחם מתשלום מיסים על ידי בית הבסבורג.
לאחר רציחתו של אלברכט הראשון, היינריך מלוקסמבורג, נבחר למלך האימפריה הרומית הקדושה. היינריך חידש את ההכרה באמנת הזכויות של אורי, שווייץ, ואונטרוולדן, ויחד עם זאת מינה נציג מטעמו שישלוט על שלושת הקנטונים, מהלך שניתק אותם משליטת בית הבסבורג. עם מותו של היינריך, תוך כדי מאבקם לשלטון של בניו של אלברכט הראשון, הדוכסים פרידריך ולאופולד מאוסטריה, נגד הדוכס לודוויג מבוואריה עליונה, שלטון בו זכו ב-1314, החל המרד של הברית השווייצרית נגד בית הבסבורג שחששו מביטול החופש השלטוני שניתן להם.
הקרב
הדוכס לאופולד וחייליו יצאו לקרב עם ציפייה לניצחון קל. הוא תכנן לתקוף את שווייץ דרך מעבר סאטל תוך שהוא מגיע עם כוחו העיקרי ממרומי רכס מורגרטן מדרום, כאשר במקביל כוח משני יתקוף את אונטרוולדן. במקביל, אנשי הקונפדרציה השווייצרית, אשר תבעו, עתה יותר מתמיד, את דרישתם לחסינות מפני האימפריה והתערבותה הפוליטית בשטחם, החלו בהכנות משלהם לקרב. הם היו ידועים בטכנולוגיות הצבאיות הייחודיות להם ובתעוזתם בקרב. הם פיתחו רומחים מיוחדים שהיו יעילים במיוחד בהפלת פרשים מסוסיהם, והיו מתורגלים היטב בטכניקות לחימת גרילה שאפשרו להם להתמודד בקרב כמעטים מול רבים.
ב-15 בנובמבר 1315, כוחות של שווייץ, מתוגברים בכוחות מאורי ואונטרוולדן, התמקמו במארב מעל למעבר סאטן על מנת להפתיע את הכוחות האוסטרים, תוך שהם בוחרים את האתר בו הקרב עתיד להתרחש בקפידה. האבירים האוסטרים, כבדים ומסורבלים כתוצאה מהציוד הכבד שסחבו, החלו לטפס במעבר, שהיה צר במיוחד, מאגם אגרי לכיוון רכס מורגרטן. ההיסטוריון וויליאם דניסון מקקראקן מתאר רגע זה כך: "מאחוריהם היה המעבר הצר והתלול שממנו טיפסו, באגף הימני שלהם הייתה תלולית מפרידה, ומשמאלם רכס מורגרטן. כאן היה על הקרב להתרחש, וזאת אם לתיעודים המוקדמים של אותם אירועים יש משמעות".
האוסטרים הופתעו למשמע צעקות הקרב של השווייצרים ממרום רכס מורגרטן, שהחלו לדרדר עליהם סלעים ובולי עץ. השווייצרים ניצלו את גורם ההפתעה ואת ההלם והבלבול ששררו בקרב האוסטרים והחלו לתקוף אותם תוך שהם עטים לכיוונם עם רומחיהם. לאופולד ולוחמיו החלו בנסיגה חזרה לכיוון האגם, שם רובם נטבחו והוטבעו על משקלם הרב במי האגם, כאשר רק מעטים מהם הצליחו לברוח לערי מקלט שהיו תחת חסות אוסטרית.
המעבר במורגרטן נתפס כשטח מפתח בשליטה האזורית משום שיחסית לטופוגרפיה המצויה באלפים השווייצרים הוא אזור נמוך יחסית שאפשר מעבר של צבאות ושל מסחר. באותו מקום ב-1798 בלם וניצח הצבא של רפובליקת שווייץ את הפלישה הצרפתית. בהתאם, קיבל אתר זה את התיאור "תרמופילאי של שווייץ".
לקרב מורגרטן מקום בספרי הטקטיקה הצבאיים, וזאת משום שהושג בו אחד מהניצחונות הראשונים בימי הביניים של כוח איכרים רגלי על צבא של אבירים ופרשים, ניצחון שהושג באמצעות יצירתיות בשדה הקרב שהצליחה לייצר עדיפות לכוח הנחות והקטן יותר.
השלכות הקרב
קרב מורגרטן נתפס כקרב העיקרי הראשון בהיסטוריה השווייצרית, וכמערכה שפתחה את המלחמה שבין הקנטונים היעריים עם אוסטריה שנמשכה מעל 150 שנה. ב-9 בדצמבר 1315, פחות מחודש אחרי הקרב, הקונפדרציה של הקנטונים היעריים חידשה את הסכם הליגה מ-1291. לודוויג הבווארי, הידוע גם כלודוויג הרביעי, יריבו של פרידריך למלוכה ואשר שנבחר במקביל אליו כמלך כחלק ממסכת מאבקים בתוך מועצת הבוחרים הנסיכים, הבחין בעוצמה שהפגינו השווייצרים ומיהר לחדש את ההכרה באמנת הזכויות שלהם תוך שהוא מבטל את כל הזכויות של בית הבסבורג על אותם שבטים.
לקונפדרציה השווייצרית החלו להצטרף קהילות וערים מהסביבה - לוצרן (1332), ציריך (1351), ברן (1353, בירתה של שווייץ כיום) היו הראשונות להצטרף. הקונפדרציה אופיינה בשמירה על שלום פנימי (Landfriendenbund) והתחזקה בזכות שדרוג שיתוף הפעולה הכלכלי, הפוליטי והאסטרטגי. חידוש חתימת ההסכם של הליגה השווייצרית מ-1291 ב-1315 לאחר קרב מורגרטן, נחשב כאירוע המכונן של שווייץ אשר ביסס את הגרעין הרעיוני והגאוגרפי שלה עד היום.
החיים על פי משפחת אדמס
החיים על פי משפחת אדמס (במקור: Addams Family Values) הוא סרט קומדיה שחורה אמריקאית משנת 1993 בבימויו של בארי זוננפלד ובכיכובם של אנג'ליקה יוסטון, ראול ג'וליה, כריסטופר לויד, ג'ואן קיוזאק וכריסטינה ריצ'י. סרט זה הוא סרט המשך לסרט "משפחת אדמס" שיצא בשנת 1991.
תקציר העלילה
מורטישה (אנג'ליקה יוסטון) וגומז (ראול ג'וליה) מביאים לעולם ילד שלישי - תינוק משופם בשם פיוברט. האח פאגסלי (ג'ימי וורקמן) והאחות וודנסדיי (כריסטינה ריצ'י) הקנאים מנסים לחסל את אחיהם באינספור דרכים בעיקר משום שלפי המסורת המשפחתית המשמעות של לידת ילד שלישי במשפחה פירושו כי אחד מילדים האחרים במשפחה צפוי למות. אף על פי כן, כל הניסיונות שלהם עולים בתוהו.
בהמשך מורטישה וגומז שוכרים את שירותיה של מטפלת תמימה לכאורה בשם דבי ג'לינסקי (ג'ואן קיוזאק) על מנת שתפקח על כל שלושת הילדים. משפחת אדמס איננה מודעת לכך שג'לינסקי היא למעשה רוצחת סדרתית המכונה "האלמנה השחורה" אשר נוהגת להינשא לגברים עשירים, ולרצוח אותם באופן בו נדמה כי מתו בשוגג, וזאת במטרה לרשת את הונם. ג'לינסקי מפתה את הדוד פסטר (כריסטופר לויד), אשר מתאהב בה, והשניים נישאים בעוד שג'לינסקי זוממת לרצוח את פסטר ואת יתר חברי משפחת אדמס על מנת לשים ידיה על ההון של המשפחה.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ולציון 78% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 38 ביקורות.
יחסי סומליה–קוריאה הדרומית
יחסי סומליה–קוריאה הדרומית (בסומלית: Xiriirka Soomaaliya iyo Koofurta Kuuriya, בקוריאנית: 소말리아-한국 관계) הם היחסים הדיפלומטיים שבין סומליה לקוריאה הדרומית.
טיב היחסים
יחסים דיפלומטיים בין סומליה לקוריאה הדרומית היו קיימים מ-25 בספטמבר 1987 כשממשלת קוריאה הדרומית, ובראשה נו טהאו, הכירה בסומליה רשמית כמדינה. מהלך מפתיע זה היה חלק ממהפך שלם של המשטר הקוריאני אותה שנה - בשנת 1987 התרחשה מהפכה בקוריאה הדרומית בה עלה משטרו הדמוקרטי של נו טהאו אחרי שנים של משטר דיקטטורי. כחלק מהמהפכה הזאת הכיר משרד החוץ של קוריאה הדרומית במדינות שונות ברחבי העולם, וביניהן גם סומליה.
אמנם, לא היה סחר רב בין המדינות אך קשרים דיפלומטיים כן התקיימו ושגרירות סומלית נפתחה בסיאול במקביל לשגרירות דרום קוריאנית במוגדישו. היחסים היו בכי טוב, עד שנת 1991. באותה שנה פרצה מלחמת האזרחים בסומליה ובהיעדר שלטון יציב הכריז ממשל קוריאה הדרומית על הפסקת היחסים עם סומליה, עד להתבהרות המצב.
הרפובליקה של קוריאה הדרומית חידשה את הקשר הדיפלומטי עם הרפובליקה של סומליה בשנת 2013. בחודש מאי אותה שנה קיבל נשיא סומליה, חסן שייח מוהוד, הודעה על כניסה של השגריר הדרום קוריאני החדש במוגדישו, קים צ'אן-וו, כנציג הדיפלומטי הראשון של מדינה טראנס-פסיפית בסומליה מאז פרוץ מלחמת האזרחים. צ'אן-וו הודיע גם כי קוריאה הדרומית תפתח מחדש את שגרירותה בבירת סומליה בשנת 2014. בנוסף, השגריר ציין כי ממשלת קוריאה הדרומית תתמוך בשיקום שלטון יציב בסומליה, תוך כדי ניצול הניסיון של קוריאה הדרומית בשיקום ופיתוח לאחר הסכסוך שעברו במלחמת קוריאה. כמו כן הוא הודיע כי הממשל שלו ישיק שוב פרויקטים חקלאיים וטכנולוגיים בסומליה, כפי שעשו הרשויות בדרום קוריאה בעבר.
Off the Table
Off the Table הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה והזמר-יוצר הקנדי דה ויקנד, מתוך אלבום האולפן השישי של גרנדה, Positions. השיר יצא לאור ב-30 באוקטובר 2020, ביחד עם שאר שירי האלבום, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו גרנדה ודה ויקנד יחד עם שינטרו יסודה, טומי בראון, מיסטר פרנקס וטראוויס סיילס, והפיקו אותו יסודה, בראון, פרנקס וסיילס. השיר, בדומה לשאר שירי האלבום, הוא בלדה בסגנון ה-R&B, המתארת מערכת יחסים. מקורות רבים טענו כי המילים של השיר מתייחסות אל בן זוגה לשעבר של גרנדה, הראפר המנוח מק מילר.
וידאו קליפ
טרם פורסם וידאו קליפ נלווה לשיר. ב-30 באוקטובר 2020, בסמוך לשאר שירי האלבום, פורסם האודיו הרשמי של השיר בערוץ היוטיוב של גרנדה. תוך שעות ספורות, צבר האודיו למעלה ממיליון צפיות.
ביקורת
יחד עם צאת האלבום, סקרו את השיר מבקרי מוזיקה שונים, תוך שהפנו אליו בעיקר ביקורות חיוביות. מגזין Elle סקר את תוכן השיר והמאפיינים השונים בו, ונטען בו כי השיר מציג "מבט אינטימי על מרחב הראש והריפוי של גרנדה". מגזין הבילבורד דירג את השיר כשיר התשיעי הטוב ביותר באלבום, באומרו: "המילים לשיתוף הפעולה עם דה ויקנד, 'Off the Table', מוכנים לניתוח יתר על המידה – על מי שרה גרנדה כשהיא מתמקדת באהבה ש'כל כך קשה להחליף אותו'? עם זאת, צעד אחורה וניתן לעכל את הרצועה כדואט קלאסי של R&B עם קונספט משפיע, כשגרנדה מודה שהיא לא יכולה להיות נוכחת במערכת יחסים כמו שהייתה פעם ודה ויקנד מנסה לעבד את ההסתייגות הזו".
הצלחה
יחד עם צאתו של האלבום, הגיע השיר למקום השישי במצעד השירים העולמי של ספוטיפיי, ולמקום ה-21 במצעד השירים העולמי של אייטונס. נכון לנובמבר 2020, השיר עומד על למעלה מ-8 מיליון השמעות בספוטיפיי.
טמאש באואר
טמאש באואר (בהונגרית: Bauer Tamás; נולד ב-6 במאי 1946, בודפשט) הוא כלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה ופוליטיקאי. פעילותו הפוליטית התחילה למעשה ב"ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ). בין השנים 1994–2002 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט). ככלכלן, הוא עוסק בנושא הכלכלות המתוכננות במזרח אירופה. בשנים 2011–2014, היה סגן נשיא "הקואליציה הדמוקרטית" (מפלגה הונגרית סוציו-ליברלית פרו-אירופית שנוסדה ב-2011).
קורות חיים
טמאש באואר סיים את לימודיו בגימנסית מיקלוש רדנוטי (לשעבר הגימנסיה היהודית של בודפשט) של אוניברסיטת אטווש לוראנד בשנת 1964 והתקבל למחלקה לכלכלה כללית של "אוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה" (כיום שמה אוניברסיטת קורווינוס של בודפשט), שם השיג תואר בראשון כלכלה ב-1968. באותה שנה הפך לחבר ב"חברה הכלכלית ההונגרית" (הארגון המקצועי הוותיק ביותר של כלכלנים הונגרים). בסיום לימודיו הפך לעובד במכון המחקר לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים. מאוחר יותר קודם לתפקיד עמית מחקר בכיר. ב-1984 הגן על עבודת הדוקטור שלו בכלכלה. ב-1988 הפך לפרופסור במחלקה לכלכלה השוואתית וטרנספורמטיבית באוניברסיטת גתה בפרנקפורט או בקיצור אוניברסיטת פרנקפורט ולאחר מכן לראש המחלקה. בשנים 1991–1994 היה חבר בוועדת הכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים. ככלכלן, תחומי המחקר שלו כוללים חקר המנגנון הכלכלי והמדיניות הכלכלית של הרפובליקה העממית ההונגרית ושל מדינות הקומקון, הסוגיות התאורטיות והתיאור האמפירי של הטרנספורמציה, ומגבלות המדיניות הכלכלית הנובעות מתהליכים פוליטיים ותנודות צמיחה. בין השנים 2004–2009, הוא היה גם מנהל הפרויקט של הקרן הלאומית למחקר מדעי. יש לו גם עבודה עיתונאית ענפה.
קריירה פוליטית
טמאש באואר הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) ב-1966, אך גורש ממנה ב-1974 כי הפגין נגד החמרת מתן ההיתרים להפלות מלאכותיות. מאוחר יותר היה אחד ממנהיגי האופוזיציה הדמוקרטית. תחת השם הבדוי "דנש צ'ונקה" הוא פרסם בעיתון האופוזיציה "דברן" שהוצא בשיטת סמיזדאט. הוא נבחר כחבר במועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית ב-1985, אך התפטר אחרי שלוש שנים. ב-1988 היה מיוזמי הקמת "חזית מרץ החדש". באותה שנה היה ממייסדי "רשת היוזמות החופשיות" (לימים ברית הדמוקרטים החופשיים – SZDSZ). בעת הקמתו נבחר לחבר המועצה הארצית, ובשנים 1992–1995 ובשנים 2002–2003 היה חבר נשיאות המפלגה. הוא כיהן גם בוועד המנהל של המפלגה בין השנים 1995 ל-1996 ובין 1998 ל-1999.
ב-1985, ה-MSZMP מנע ממנו להתמודד בבחירות לפרלמנט וב-1990 היה מועמד לפרלמנט של ה-SZDSZ, אך לא השיג מושב. הוא זכה במושב ברשימה הלאומית של המפלגה בבחירות לפרלמנט של 1994, וחזר על אותו הדבר ב-1998. הוא לא קיבל מנדט ב-2002 וב-2006. הוא הציג מועמדות לפרלמנט כעצמאי במחוזות אובודה וצ'פל. בשנים 1995 עד 1998 שימש כסגן ראש הסיעה בפרלמנט. הוא עזב את המפלגה ב-2007 בשל מדיניות הנהגת המפלגה דאז והמדיניות הכלכלית שלדעתו הייתה פגומה. טמאש באואר היה סגן יו"ר מפלגת "הקואליציה הדמוקרטית" מאז 6 בנובמבר 2011. ביוני 2014 התפטר מתפקיד סגן הנשיא.
דאנקן גרנט
חינוך לאמנות
משנת 1899 עד 1906 גרנט גר עם דודתו ודודו ריצ'רד וליידי סטרצ'י וילדיהם. כאשר גרנט היה צעיר יותר, הוא ליווה את ליידי סטרצ'י למפגשים חברתיים שנתנו לו את ההזדמנות להיפגש עם ציירים בולטים. דודתו הצליחה לשכנע את הוריו שיש לאפשר לו חינוך אמנותי.
בשנת 1902 נרשם גרנט על ידי דודתו לבית הספר לאמנות בווסטמינסטר בו למד בשלוש השנים הבאות. בחורף 1904–1905 ביקר גרנט באיטליה, בהזמנת הארי סטרצ'י, עשה עותקים של חלק מציורי הקיר מכנסיית סנטה מריה דל כרמינה, פירנצה.
גרנט הוצג בפני הציירת ואנסה בל על ידי פיפה סטרצ'י בסתיו 1905. משנת 1906, בזכות מתנה של 100 ליש"ט מדודתו, בילה גרנט שנה בפריז בלימודים בבית הספר של ז'אק אמיל בלאנש. במהלך תקופה זו ראה את האימפרסיוניסטים הצרפתים.
לונדון
בנובמבר 1909 עבר גרנט לכיכר פיצרוי 21, שם תפס שני חדרים בקומה השנייה של הבניין בצד המערבי של הכיכר. לא רחוק משם, בכיכר פיצרוי 29, גרו אדריאן ווירג'יניה סטיבן (לימים וירג'יניה וולף). גרנט אמר "נוצרה ידידות קרובה בין אדריאן סטיבן לביני ונאלצתי רק להקיש על החלון כדי להיכנס. העוזרת התלוננה לווירג'יניה שמר גרנט נכנס לכל מקום".
ביוני 1910 הציג גרנט בגלריה של המועדון האלפיני. בהמשך אותה שנה גרנט ביקר בתערוכת הפוסט-אימפרסיוניסטים בגלריות גרפטון במייפייר, שכללה יצירות של גוגן, מאטיס ואן גוך, והתרשם מאוד מציוריו של פול סזאן.
במהלך קיץ 1911 הוזמן גרנט על ידי רוג'ר פריי לתרום לחידוש חדר האוכל באוניברסיטת בורו פוליטכניק. גרנט יצר שני ציורי שמן, אחד מהם "כדורגל ושחייה", שנוצרו בהשפעת האמנות האיטלקית המוקדמת והפסיפסים הביזנטיים. גרנט גם השתמש בחשיפתו לעבודתם של הפוסט-אימפרסיוניסטים.
קריירה באמנות
גרנט ידוע בעיקר בזכות סגנון הציור שלו, שהתפתח בעקבות תערוכות פוסט-אימפרסיוניסטיות צרפתיות שהוצגו בלונדון בשנת 1910. הוא עבד לעיתים קרובות עם חבר בקבוצה, מבקר האמנות והאמן רוג'ר פריי, והושפע ממנו. בנוסף לציור נופים ודיוקנאות, רוג'ר פריי עיצב טקסטיל וקרמיקה.
לאחר שרוג'ר פריי הקים את "סדנאות אומגה" בשנת 1913, גרנט הפך למנהל משותף עם ואנסה בל, שהייתה אז מאורסת עם רוג'ר פריי. גרנט היה תמיד הומוסקסואל פעיל, אבל במקביל מערכת יחסיו עם ואנסה בל פרחה, והייתה יצירתית ואישית כאחד, והוא בסופו של דבר עבר לגור איתה ועם שני בניה מבעלה קלייב בל.
בשנת 1935 נבחר גרנט יחד עם כמעט 30 אמנים בריטים בולטים אחרים לספק יצירות אמנות לאוניה הגדולה "קווין מרי", שנבנתה אז בסקוטלנד. גרנט הוזמן לספק ציורים ובדים לטרקלין הראשי. בתחילת 1936, לאחר שהותקנו עבודותיו בטרקלין, ביצעו מנהלים המספנות "קונרד" בדיקה לספינה. כשראו את מה שגרנט יצר, הם דחו מייד את יצירותיו והורו להסיר אותם.
במהלך מלחמת העולם השנייה גרנט קיבל משימה מהועדה לאמני המלחמה עבור שני ציורים, שהבולט בהם הוא ציור של קתדרלת סנט פול במהלך הבליץ בלונדון ב -1941, כפי שנראה מהמרתף של בניין מפוצץ סמוך.
חיים אישיים
פרשיותיו המוקדמות של גרנט היו אך ורק הומוסקסואליות. אהוביו כללו בין השאר את בן דודו, הסופר ליטון סטרייצ'י. באמצעותו, גרנט היה מעורב בקבוצת בלומסברי, שם הכיר אנשים רבים כולל את ואנסה בל. בסופו של דבר הוא התאהב בואנסה בל, ואף על פי שהייתה נשואה, היא התאהבה בו חזרה. בל מאוד רצתה ילד מדאנקן גרנט, והיא נכנסה להריון באביב 1918. גרנט וואנסה בל המשיכו לחיות יחד במשך יותר מ 40 שנה. במהלך אותה תקופה היחסים ביניהם היו בעיקר ביתיים ויצירתיים – לעיתים קרובות הם ציירו באותו סטודיו וסייעו זה לזה ביצירה.
החיים עם ואנסה בל לא מנעו את המשך היחסים של גרנט עם גברים, עוד לפני שנולדה ביתם אנג'יקה. אנג'ליקה גדלה והאמינה כי בעלה של ואנסה, קלייב בל, הוא אביה הביולוגי, והיא נשאה את שם משפחתו. דאנקן גרנט וואנסה בל יצרו מערכת יחסים פתוחה, אף על פי שהיא עצמה מעולם לא היו לה פרשיות אהבים נוספות.
לדאנקן, לעומת זאת, היו כמה מערכות יחסים רציניות עם גברים אחרים, והבולט בהם דייוויד גארנט, שהתחתן מאוחר יותר עם אנג'ליקה ביתו של גרנט ונולדו להם ארבע בנות, כולל אמארליס גארנט. אהבתו של דאנקן גרנט לואנסה בל, נשמרה עד למותה בשנת 1961.
שנים מאוחרות
בשנותיו המאוחרות יותר של גרנט, אהובו, המשורר פול רוש (1916–2007), שאותו הכיר בשנת 1946, טיפל בו ואיפשר לגרנט לשמור על אורח חייו המורגל במשך שנים רבות. היחסים של גרנט ורוש היו חזקים ונמשכו אפילו במהלך נישואיו של רוש וחמישה ילדים שנולדו לו בסוף שנות החמישים.
רוש נעשה ליורש משותף של האחוזה של גרנט.
גרנט נפטר בסופו של דבר בביתו של רוש בשנת 1978.
שרידיו של דאנקן גרנט קבורים לצד ואנסה בל בחצר כנסיית סנט פיטר, ווסט פירל, מזרח סאסקס.
R.W.D-13
המטוס נרכש ב-1938 על ידי חברת אווירון שהיא חברת התעופה העברית הראשונה בארץ ישראל. מטרת הרכישה הייתה לצורכי הדרכה תובלה ותיור וגם לפעולות ביטחון. חברת אווירון השתמשה במטוס כמעט עשור וב-1947 המטוס נמכר ליזמים. באותה השנה המטוסים עברו לשרת את ההגנה והם פעלו במלחמת העצמאות במשימות תובלה סיור פינוי נפגעים וסיוע בתקיפות.
ב-17 בדצמבר 1947 פנחס בן-פורת הטיס את המטוס הזה בפעולה לפינוי פצועים שנפגעו מהתקפה של ערבים אבל כשהוא הגיע לבית אשל הבין שלא צריך לפנות את הפצועים וטס לנבטים ששם הערבים תקפו. הוא המריא עם עוד בחור ועם מקלע ורימונים וטסו לנבטים ושם הם הצליחו באמצעות התקפה אווירית להבריח את הערבים.
מטוס יצא משירות אחרי מלחמת העצמאות.
קישורים חיצוניים
מטוס R.W.D-13 באתר חיל האוויר
אורסולה פרנקלין
אורסולה מרסיוס פרנקלין (באנגלית: Ursula Martius Franklin; 16 בספטמבר 1921 - 22 ביולי 2016) הייתה מטלורגית, פיזיקאית, סופרת, ומחנכת גרמנית-קנדית ממוצא יהודי, שלימדה באוניברסיטת טורונטו למשך יותר מ-40 שנה. היא המחברת של "The Real World of Technology", שמבוסס על סדרת הרצאות שהעבירה באוניברסיטת הרווארד ב-1989; "The Ursula Franklin Reader: Pacifism as a Map", הכולל אוסף של מאמרים, ראיונות ושיחות; וכן "Ursula Franklin Speaks: Thoughts and Afterthoughts" המכיל 22 נאומים שלה וחמישה ראיונות מהשנים 1986 עד 2012. פרנקלין הייתה קווייקרית ועבדה באופן פעיל למטרות פציפיסטיים ופמיניסטיים. היא כתבה ודיברה בהרחבה על חוסר התוחלת של מלחמה ועל הקשר בין שלום לבין צדק חברתי. פרנקלין זכתה בפרסים רבים, כולל מדליית השלום על שם פירסון עבור עבודה לקידום זכויות אדם, ומדליית סר ג'ון ויליאם דוסון. ב-2012, הכניסו אותה להיכל התהילה למדע והנדסה של קנדה. בטורונטו יש בית ספר תיכון הקרוי על שמה, אקדמיית אורסולה פרנקלין.
פרנקלין ידועה בעיקר בשל הכתבים הפוליטיים והחברתיים שלה על השפעות הטכנולוגיה. להשקפתה, טכנולוגיה היא הרבה יותר מאשר מכונות, גאדג'טים או משדרים אלקטרוניים, אלא הטכנולוגיה היא מערכת מקיפה הכוללת שיטות, נהלים, ארגון, ו"יותר מכל, צורת חשיבה". היא הבחינה בין טכנולוגיות "הוליסטיות", שהן בשימוש על ידי אומנים או עובדי מלאכה, לבין טכנולוגיות "מנחות", הקשורות לחלק מתוך מערכת ייצור רחבה יותר. טכנולוגיות הוליסטיות מאפשרות לאומנים לשלוט בעבודה שלהם מההתחלה ועד הסוף, ואילו טכנולוגיות מנחות מארגנות את העבודה ברצף של שלבים הדורשים פיקוח על ידי מנהלים. פרנקלין טענה כי הדומיננטיות של הטכנולוגיות המנחות בחברה המודרנית אינה מעודדת חשיבה ביקורתית ומקדמת "תרבות של ציות".
ראשית דרכה
אורסולה מריה מרסיוס נולדה במינכן, גרמניה ב-16 בספטמבר 1921. אמה הייתה היסטוריונית אומנות יהודייה, ואביה היה אתנוגרף, ממשפחה גרמנית פרוטסטנטית. בגלל הנאצים, הוריה ניסו לשלוח אותה לבית ספר בבריטניה, אך הבריטים סירבו להנפיק ויזת סטודנט למי שמתחת לגיל 18. אורסולה למדה כימיה ופיזיקה באוניברסיטת ברלין, עד שהיא גורשה על ידי הנאצים. ההורים שלה נכלאו במחנות ריכוז, בעוד פרנקלין עצמה נשלחה אל מחנה עבודות כפייה. המשפחה שרדה את השואה והתאחדה בברלין לאחר המלחמה.
הקריירה האקדמית
פרנקלין החליטה ללמוד מדע, כי בתקופת לימודיה הוראת ההיסטוריה הייתה מצונזרת. "אני זוכרת הנאה חתרנית ממש", היא אמרה למראיינת שנים רבות לאחר מכן, "שאין שום מילה של סמכות, שיכולה לשנות גם את חוקי הפיזיקה או ההתנהגות של המתמטיקה."
ב-1948 קיבלה פרנקלין את הדוקטורט בפיזיקה ניסיונית מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין. היא החלה לחפש הזדמנויות לעזוב את גרמניה לאחר שהבינה שאין שם מקום למי שביסודה נגד מיליטריזם ודיכוי. פרנקלין עברה לקנדה לאחר שהוצעה לה מלגת פוסט דוקטורט ליידי דייוויס באוניברסיטת טורונטו ב-1949. לאחר מכן היא עבדה למשך 15 שנים (מ-1952 עד 1967), קודם כעמיתת מחקר ואז כמדענית מחקר בכירה בקרן מחקר אונטריו. ב-1967, פרנקלין הפכה לחוקרת ולפרופסור חבר במחלקה למטלורגיה וחומרים בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת טורונטו, שם היא הייתה מומחית למטלורגיה ולמדע החומרים. היא לפרופסורה מלאה בשנת 1973, וזכתה לתואר "פרופסור אוניברסיטה", בשנת 1984, האישה הראשונה לקבל את הכבוד הגבוה ביותר של האוניברסיטה. היא מונתה לפרופסור אמריטה ב-1987, תואר ששמרה עד מותה. היא שימשה כמנהלת תוכנית לימודי המוזיאון של האוניברסיטה.
מחקר מדעי
פרנקלין הייתה חלוצה בתחום הארכאומטריה (archaeometry), אשר משתמש בטכניקות ניתוח חומרים מודרניים לשם ניתוח ארכאולוגי. היא עבדה על תארוך של חפצים פרהיסטוריים העשויים ברונזה, נחושת וקרמיקה. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פרנקלין הייתה אחת ממספר מדענים שהשתתפו בסקר שיני החלב, פרויקט שנוסד על ידי אריק ולואיז רייס יחד עם מדענים אחרים, כדי לחקור רמות סטרונציום-90 - איזוטופ רדיואקטיבי שמצוי בנשורת מניסויי נשק גרעיני - בשיניים של ילדים. מחקר זה תרם להפסקת ניסויים אטמוספיריים בנשק גרעיני. פרנקלין פרסמה יותר ממאה מאמרים מדעיים ותרמה רבות לספרים על מבנה ומאפייני מתכות וסגסוגות, וכן על היסטוריית המדע וההשפעת הטכנולוגיה על החברה.
כדורסל באולימפיאדת מוסקבה (1980)
אולימפיאדת 1980 נערכה במוסקבה, ברית המועצות. תחרויות הכדורסל נערכו בין ה-20 ביולי ל-30 ביולי. זו הייתה תחרות כדורסל העשירית במשחקים האולימפיים. בתחרות הגברים השתתפו 12 נבחרות ובתחרות הנשים השתתפו 6 נבחרות. המשחקים נערכו בקומפלקס הספורט אולימפיסקי ובהיכל הספורט האוניברסלי של צסק"א.
נבחרת ברית המועצות זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתחרות הנשים ונבחרת יוגוסלביה  זכתה בתחרות הגברים.
בית המשפט המחוזי בחיפה
בית המשפט המחוזי בחיפה הוא בית המשפט המחוזי של מחוז חיפה. בית המשפט הוקם על ידי ממשלת המנדט, והמשיך לפעול עם הקמתה של מדינת ישראל. הנשיא הנוכחי של בית המשפט הוא השופט רון שפירא.
בנוסף לפונקציות המשותפות לכל בתי המשפט המחוזיים, בית המשפט המחוזי בחיפה כולל שתי פונקציות ייחודיות, שבהן הוא פועל כבית דין ארצי: בית הדין לענייני מים ובית משפט לימאות.
בשנת 2003 עבר בית המשפט המחוזי בחיפה, יחד עם יתר בתי המשפט שפעלו בחיפה, להיכל המשפט חיפה.
No Querías Lastimarme
No Querías Lastimarme (בעברית: לא רצית לפגוע בי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת המקסיקנית גלוריה טרווי, מתוך אלבומה התשיעי, De Película. השיר יצא לאור ב-17 בספטמבר 2013, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שבמקסיקו, וה-16 במצעד שירי הפופ הלטיניים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי גלוריה טרווי, מרסלה דה לה גרזה ואנחל גבריאל והופק על ידי ארמנדו אווילה. השיר הוא מעין בלדה בסגנון הפופ הלטיני. השיר מדבר על אהבה מסוכנת בין טרווי לבן זוגה אשר לטענתה "לא רצה לפגוע בה, אלא להרוג אותה", כשם השיר עצמו ("לא רצית לפגוע בי").
עם השיר הופיעה טרווי באחת מהופעותיה, בליווי גיטרה. סרטון ההופעה הפך לוויראלי וגרף יותר מ-5.3 מיליון צפיות.
וידאו קליפ
צילומי הווידאו קליפ של השיר החלו ב-5 באוקטובר 2013, על ידי הבמאי גוסטבו גרזון, במקסיקו סיטי. ב-14 באוקטובר פורסם הטיזר של הקליפ ביוטיוב, וב-22 באוקטובר פורסם הטיזר השני. ב-22 בנובמבר פורסם הקליפ הרשמי.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-415 מיליון צפיות.
בית המשפט המחוזי בירושלים
לאחר מלחמת ששת הימים התמקם בית המשפט במבנה ברחוב צלאח א-דין בירושלים המזרחית.
לפי לחוק יסוד: הממשלה, כתב אישום נגד ראש הממשלה יוגש בידי היועץ המשפטי לממשלה לבית המשפט המחוזי בירושלים.
הנשיא הנוכחי של בית המשפט הוא השופט משה סובל.
משפטים בולטים
בשנים 1954–1955 שפט נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, בנימין הלוי, במשפט "מדינת ישראל נגד מלכיאל גרינוולד", הידוע יותר כמשפט קסטנר. משפט דיבה זה הפך לבירור רחב יריעה של שואת יהודי הונגריה. בפסק-דינו, שזיכה את גרינוולד מרוב הסעיפים, כתב כי ישראל קסטנר "מכר את נפשו לשטן", משפט שעורר מחלוקת רבה. קסטנר נרצח יותר מאוחר, ובית-המשפט העליון הפך את החלטת השופט הלוי ברוב קולות (שלושה כנגד שניים).
בשנת 1961 נערך בבית משפט זה, שלצורך המשפט ישב ב"בית העם" בירושלים, המשפט המפורסם בתולדות המדינה, שזכה להד עולמי, משפט אייכמן, שבו נגזר עונש מוות על הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
בשנים 1987–1988 התנהל בבית המשפט, שלצורך המשפט ישב בבנייני האומה, משפטו של איוואן דמיאניוק שהואשם בהיותו תליין במחנה ההשמדה טרבלינקה שבסיומו הורשע ונידון למוות. בשנת 1993 הוא זוכה מחמת הספק בערעור בבית המשפט העליון.
בשנת 2009 החל בבית משפט זה משפטו של אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל לשעבר, באשמת קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, לקיחת שוחד, מרמה, הפרת אמונים ורישום כוזב במסמכי תאגיד. שבסופו הורשע בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ובמרמה והפרת אמונים, ונגזר עליו עונש של 8 חודשי מאסר וקנס בסך 100,000 ש"ח.
בשנת 2020 החל בבית משפט זה משפט נתניהו - משפטם של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ארנון מוזס ואיריס ושאול אלוביץ'.
בית המשפט המחוזי מרכז
בית המשפט המחוזי מרכז הוא בית המשפט המחוזי של מחוז המרכז בישראל. בית המשפט הוקם בשנת 2007, והוא הצעיר בבתי המשפט המחוזיים בישראל. נשיאת בית המשפט הנוכחית היא השופטת רות לורך.
יחסי יפן–שווייץ
היסטוריה
בין יפן לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לבין הקונפדרציה השווייצרים הם יחסים דיפלומטיים חשובים לשווייץ מכיוון שיפן מהווה שותפה חשובה למדינה בתחומים רבים. החל מכלכלה ועד לפוליטיקה ולשיתוף פעולה בארגונים מולטילטרליים שונים.
שווייץ הייתה אחת המדינות הראשונות באירופה להביע התעניינות ביפן. המשלחת הכלכלית הראשונה השווייצרית אשר הובלה על ידי איימה הומבר, הגיעה ליפן בשנת 1863. הביקור הוביל לחתימה על אמנת סחר וידידות בין שווייץ לבין יפן, שהיא דה פקטו מסמך הכינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, בשנת 1864.
שווייץ פתחה נציגות בטוקיו בשנת 1906. במהלך מלחמת העולם השנייה שווייץ ייצגה את האינטרסים היפניים במדינות רבות בהן האויבות המרות של יפן; ארצות הברית והממלכה המאוחדת. לאחר עצירה של היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בין השנים 1945 עד 1952, היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנית. בשנת 1957 השגרירות השווייצרית בטוקיו נפתחה מחדש.
יחסים כלכליים
הסכם סחר חופשי ושותפות כלכלית נחתם בין שווייץ לבין יפן, והוא נכנס לתוקפו ב-1 בספטמבר 2009. הסכם זה היה הסכם הסחר החופשי הראשון שנחתם על ידי יפן עם מדינה אירופאית כלשהי.
שתי המדינות מקדמות דיאלוג כלכלי ביניהן על מנת לתאם את המדיניות הפיננסית של שתיהן. תיירות היא גם תחום חשוב ביחסים שבין יפן לשווייץ. מרכז הסחר השווייצרי בטוקיו הוא האחראי על קידום הסחר השווייצרי עם יפן.
שווייצרים ביפן
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו ביפן אלף שש מאות שמונים ושבעה אזרחים שווייצרים.
אלי ברוש
אלי ברוש (באנגלית: Allie Brosh; נולדה ב-18 במאי 1985) היא בלוגרית, סופרת וקומיקסאית אמריקאית, המוכרת בזכות הבלוג שלה בפורמט הוובקומיקס "הגזמה וחצי" ("Hyperbole and a Half"). ברוש יצרה את הגזמה וחצי בשנת 2009 וסיפרה סיפורים מחייה בתמהיל טקסט ואיורים גסים בכוונה. היא פרסמה שני ספרים המספרים סיפורים באותו סגנון, שהיו לרבי המכר של הניו יורק טיימס. ברוש סובלת מדיכאון קליני ומהפרעת קשב וריכוז, והקומיקס שלה על דיכאון זכה לשבחים מצד אוהדים ואנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש. ספרה "הגזמה וחצי" יצא לאור בתרגום לעברית מאת נטע גורביץ בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2015.
ביוגרפיה
ברוש גדלה בעיירות קטנות - תחילה באובורן, קליפורניה, ואז ליד סנדפוינט, איידהו. ברוש רצתה להיות סופרת מגיל שמונה, ותיארה את כתיבת הספר בגיל תשע או עשר, באומרה: "מפלצתיות אפית זו היא שמילאה שלוש מחברות שלמות."
הגזמה וחצי
ברוש החלה את הגזמה וחצי בשנת 2009 כדי להימנע מלימודים לבחינת הגמר שלה בפיזיקה במכללה. היא משתמשת בתוכנת Paintbrush כדי לצייר את הקומיקס. כשהבלוג היה פעיל לחלוטין, ברוש הייתה מעלה דף חדש אחת לכמה שבועות. בשנת 2010, אמרה על הקריירה שלה ככותבת, "עם הפרעות הקשב והריכוז המשתק שלי וההחלטות האימפולסיביות שלי זו עבודה מושלמת בשבילי. אני מכינה לוח זמנים משלי."
הגזמה וחצי תואר גם כבלוג והן כובקומיקס. כל פוסט הוא שילוב של טקסטים ואיורים המתארים את חייה, כולל סיפורי ילדות, או מחשבות כלליות, למשל חיית המחמד הדקדוקית שלה "הרבה" (a lot) שנכתבת "alot". ברוש השוותה את שילוב הטקסט והאיורים שלה לסטנד-אפ ואמרה: "[הכתיבה שלי] הייתה חד-ממדית יותר מקומדיית סטנד-אפ, בה תוכלו לסמוך על טון והבעות פנים, תנוחת גוף. ורציתי למצוא איזושהי דרך להתחייב על כך לדף. ציור תיקן את כל הבעיות הללו."
הרישומים, בעיקר "דמויות מקל" ששואבות השראה מרייג' קומיקס, נראים באופן גס בכוונה. ברוש בוחנת ומעדנת את רישומיה, לעיתים קרובות עושה 10 או יותר מכל איור, ומבלה שעות על הבעות פנים או תנוחות גוף. ברוש אמרה כי כל דף בבלוג לקח בערך 24 שעות לייצר. הדמות המייצגת את ברוש דומה באופן רופף לדמות מקל עם שמלה ורודה, עם עיניים מחייכות רחבות וקוקו דמוי משולש. הדמות לובשת לפעמים קפוצ'ון אפור כשהיא מדוכאת במיוחד. ברוש אמרה בראיון לשנת 2020, "אני מרגישה מאוד מסורבלת, ולכן אני רוצה לייצג את עצמי עם הדבר המביך הזה, הדבר הזה שלא ממש נראה כמו אדם. אולי זה נראה כמו איזה באג או איזשהו זר, כי ככה אני מרגישה."
ביקורות
ברוש ראתה לראשונה את עבודתה הופכת פופולרית כשאחד הפוסטים שלה נקשר מ-Reddit והיא מצאה את הבלוג שלה מקבל "פי 100 יותר תנועה ממה שהיה לי אי פעם". עד שנת 2013 היו לה למעלה מ-380,000 לייקים בפייסבוק וכ-72 מיליון צפיות באתר והגיעה לחמישה מיליון מבקרים מדי חודש. בשנת 2011 הבלוג שלה נכלל ברשימת האתרים המצחיקים ביותר על ידי "PC World", ובשנת 2013 כלל "Advertising Age" את ברוש ברשימה השנתית של "ההוגים והעושים המשפיעים והיצירתיים ביותר".
ברוש הבקעה
ברוש הבקעה הוא כפר המאכלס את כפר הנוער נווה שריה. הוא נמצא בבקעת הירדן, צמוד לכביש 90. בעבר היה כפר נופש שהוקם בצפון בקעת הירדן על ידי שריה עופר, בסגנון כפר אמנים. עופר נרצח במקום באוקטובר 2013 ובעקבות הרצח עברה ישיבת ההסדר שדמות נריה לשכון במקום. ב-29 בנובמבר 2013 הישיבה הוחלפה על ידי קבוצת אמנים שהקימה גרעין התיישבותי חדש במטרה להפוך את המקום לכפר אומנים. בהתאם לדרישות המועצה האזורית, כפר האמנים פונה בתחילת 2016, והוכרז כנטוש.
בסוף שנת 2016, הוקם במקום כפר נוער בשם "נווה שריה". הכפר מאוכלס על ידי התלמידים ו-17 משפחות צוות.
תולדות המקום
לפני מלחמת ששת הימים היה במקום מחנה צבא ירדני קטן. לאחר המלחמה שימש המקום לאימוני לוחמה בשטח בנוי. במסגרת ההתיישבות בבקעת הירדן, הוקמה במקום ב-1983 היאחזות נח"ל בשם בתרונות, משום שמיקומה צופה אל בתרונות החוואר של גאון הירדן. בהמשך שונה שמה לברוש. במהלך שנות ה-90' פנו גורמים רשמיים אל אל"ם (במיל') שריה (יאיא) עופר, ששרת בעבר בבקעת הירדן בסיירת חרוב, בבקשה להקים במקום כפר נופש.
כפר הנופש
כפר הנופש, שנקרא ברוש הבקעה, שימר את שמה של היאחזות הנח"ל ברוש, בצירוף שם האזור (בקעת הירדן), כדי לבדל אותו ממושב ברוש שליד נתיבות. כפר הנופש השתרע על שטח של 700 דונם. המקום שופץ ועוצב תוך שימור ההיסטוריה של המקום. מבנה האכסניה שופץ ברוח המבנה הירדני המקורי אשר שימש למגורי קצינים. המבנה ליד הבריכה, שהיה חדר האוכל ומועדון החיילים, יועד לשיקום תוך שמירה והקפדה על מורשת המקום. הוא פעל שנתיים ככפר נופש, ולאחר מכן נפתח מחדש כאתר המתמחה בסדנאות מקצועיות ורוחניות ליחידים ולקבוצות.
מייסד המקום, שריה עופר, עבר להתגורר בכפר בשנת 2010. ב-10 באוקטובר 2013 שמע רעשים בחצר ביתו. הוא יצא לחצר, שם ארבו לו זוג פלסטינים ורצחו אותו במוטות ברזל ובגרזנים. מאוחר יותר נקבע על ידי השב"כ שהרצח נעשה על רקע לאומני.
לאחר הרצח
בעקבות הרצח ישיבת שדמות נריה, המונה כ-100 בחורים, עברה משדמות מחולה הסמוכה אל ברוש הבקעה. בנוסף לתלמידים עברו למקום מספר משפחות משדמות מחולה שחלקן נמנות עם בוגרי הישיבה. המשפחות התגוררו בצימרים שעופר בנה במקום.
הבחורים והמשפחות התחילו לטפח את ברוש ולטפל בתשתיות, אך לאחר שבועיים הם פונו מן המקום.
כפר האמנים
ב-29 בנובמבר 2013 תלמידי הישיבה והמשפחות הוחלפו על ידי קבוצת אמנים, מעצבים, אנשי חינוך ומוזיקאים, שהקימו את הגרעין ההתיישבותי עוד לפני הרצח של שריה עופר, והפכו את המקום לכפר-אמנים קהילתי.
תושבי המקום דאז, אנשי יצירה ומעשה בעלי תחומי עניין שונים, ראו בהתיישבות זו שליחות שהמכנה המשותף הוא חיבור לפריפריה, לטבע, לפשטות בשילוב אמנות וחינוך לשם יצירת הרמוניה חברתית.
כפר האמנים הורכב מקבוצה מגוונת המקיימת אורח חיים דמוקרטי במרחב קהילתי מטופח ושוקק חיים אשר נמצא בדיאלוג מתמיד עם האוכלוסייה הסובבת ועם הטבע המקיף את ביתם.
שאיפתם הייתה להפריח את בקעת הירדן ולהיות בית פעיל לחינוך, תרבות ואמנות המזמין כל אדם לקחת חלק בקסם שיש למקום להציע ולהוות מקור לשלווה והשראה לצד יצירה ולמידה. בנובמבר 2013 ברוש הבקעה נהיה כפר-אמנים קהילתי. כפר האומנים פונה בתחילת שנת 2016.
כפר נוער "נווה שריה"
לאחר פינוי כפר האומנים הוחלט להקים במקום כפר נוער דתי לאומנויות ויצירה שיכשיר את המקום ליישוב עתידי. הוחלט שהמוסד ייקרא "נווה שריה" ע"ש אל"ם שריה עופר הי"ד שנרצח בכפר 3 שנים לפני כן.
הדמוקרטיה האתונאית
הדמוקרטיה האתונאית הוא השם שניתן לשיטת ממשל מסוג דמוקרטיה ישירה שהתפתחה בפוליס (עיר-מדינה) היוונית אתונה. הדמוקרטיה של אתונה נוצרה עם התפתחות היחידה הגאו-פוליטית הייחודית ליוון - הפוליס במהלך המאה השמינית לפני הספירה ועליית מעמד אזרחי הפוליס, בעלי האדמות והרכוש כמעמד המהווה חלק מהמערכת השלטונית והתגבשה לכלל מערכת ייחודית במהלך המאה החמישית לפני הספירה שזכתה לשם דמוקרטיה בתרגום מילולי: "שלטון העם".
על פי המודל האתונאי משמעות הדמוקרטיה היא שהקהיליה מחזיקה את העוצמה הפוליטית באופן קולקטיבי והיא מבוססת על שלושה עקרונות: אִיסוֹנוֹמִיָה שהוא שוויון זכויות פוליטי, אִיסֵגוֹרִיָה שהיא הזכות השווה באספה ואִיסוֹקְרַטִיָה שהוא עיקרון שוויון בכוח. באופן מעשי באו עקרונות אלו לידי ביטוי באספה מיוחדת שהייתה גם גוף מחוקק וגם הגוף הבוחר, בה השתתפו והצביעו באופן ישיר כל אזרחי אתונה, קבוצה של נושאי תפקידים שנבחרו באופן אקראי, בשיטת הסורטיציה לתקופות קצובות היו מעיין רשות מבצעת והשלימו שיטת ממשל זו שעד היום יש הנושאים אליה עיניים.
אף על פי שהדמוקרטיה האתונאית נבעה מרעיונות מקוריים ונשגבים של שוויון ושאיפה לפעול למען טובת הכלל הודרו ממנה חלקים גדולים של האוכלוסייה, בראש וראשונה נשים, עבדים וקבוצה שלישית של "מטויקים " (אנשים ממוצא לא אתונאי שהשתקעו באתונה. אלה היו בעלי זכויות תושב, אך לא זכויות אזרח).
הדמוקרטיה של אתונה התפתחה בתהליך אבולוציוני רציף ומתוך תגובה לשינויים היסטוריים שעברו על אתונה ועל יון כולה, וההישגים הגיעו תוך כדי מאבק מתמיד עם מתנגדים מבית ומחוץ. בתוך תהליך זה ניתן לציין את פעולותיהם של סולון, קלייסתנס, אפיאלטס ופריקלס שיצרו, ושיכללו את הבסיס החוקי ואת המוסדות שהרכיבו את הדמוקרטיה שהייתה תופעה ייחודית בעולם העתיק והתקיימה בצמוד להיסטוריה של אתונה, כניסת העולם היווני לתקופה ההלניסטית סימנה את סוף דרכה של הפוליס וירידת קרנה של אתונה ומוסדות השלטון שבה - שנאלצו לפעול תחת פיקוח ולעיתים ריבונות של שליט זר, עם כיבוש וסיפוח יון אל תוך האימפריה הרומית נעלמה הדמוקרטיה האתונאית.
מורשתה של אתונה, מרכז היסטוריה והתרבות היוונית הקלאסית - לפחות בעיני אנשי הרנסאנס והעולם המודרני - הביאה לתחייה של הרעיונות הדמוקרטיים שעמדו בבסיס המהפכה הצרפתית וביתר דגש המהפכה האמריקאית שהביאה לכינון המשטר הדמוקרטי הראשון בעידן המודרני.
רקע היסטורי
בסוף המאה ה-12 לפנה"ס ותחילת המאה ה-11 לפנה"ס, עם משבר תקופת הברונזה המאוחרת חל תהליך שקיעה של האימפריה המיקנית, ויוון נכנסה לתקופת מעבר (ימי האופל). במהלכה החל להתגבש סדר פוליטי חדש, שיהיה המאפיין העיקרי של יוון בתקופה הארכאית ולאחר מכן בתקופה הקלאסית.
המרכזים החזקים שנשלטו על ידי מלכים בתקופה המיקנית נעלמו, ויוון התפרקה ליחידות מדיניות עצמאיות הידועות בשם פוליס (ברבים: פולייס) - עיר-מדינה. הפולייס היווניות נבדלו זו מזו, אך היו להן כמה מאפיינים משותפים: הפוליס כללה מרכז שלטוני, בדרך כלל על ראש גבעה מבוצרת הידועה בשם אקרופוליס, שלרגליה השתרעה העיר המוקפת חומה. חלק משמעותי בשטח שבין החומות הוקצה להתכנסות של תושבי העיר וכמקום השוק, והוא נקרא אגורה, מילה ביוונית שמשמעותה "אספה" או "נאום באספה". הפעילות המסחרית וחומות המגן משכו תושבים לעיר, בעוד בעלי נחלות הקרקע האמידים החזיקו בית בנחלתם ובית נוסף בעיר. תהליכים נפרדים הביאו להיחלשות המונרכיה ומעמד המלך ובמקביל להתחזקות מעמד האצולה שחבריו שאפו להתקבץ סביב המרכזים השלטוניים.
העיר והמדינה סביבה הפכו לאחד, ואזרחי העיר נקבעו על פי בעלותם על הקרקע ולא על פי מקום מגוריהם במדינה. האזרחות הפכה למושג ולמעמד הקשורים לבעלות על אדמה ולאבן היסוד לתפיסת מהות המדינה. בפולייס נוצר מעמד של אנשים בעלי זכויות אזרח, מעמד שהיה חלש יותר ממעמד האצולה אך בעל משקל פוליטי שנבע בשל מספרם הגדול יותר משל בני האצולה. אזרחים אלו חדלו להיות משתתפים דוממים באספה והפכו למרכיב הראשי במוסדות המדינה. המעבר מקהל מאזין למעמד שלו חלק בניהול ענייני הפולייס קיבל ביטוי כשהמילה "פוליס" קיבלה משמעות נוספת - "אזרחות". היוונים הקדמונים קראו למדינות על שם אזרחיהן, לדוגמה: הסכמים נחתמו בין האתונאים ללקדיימונים ולא בין אתונה לספרטה; או, האתונאים (ולא אתונה) יצאו למלחמה.
מערך מדיני-פוליטי זה התגבש כבר בראשית המאה השמינית לפני הספירה, ואתו גם השלטון של המלכים שהיה הבסיס לשלטון בתקופה המיקנית ובתקופת המעבר. באתונה נעלם המלך כשליט בלתי מוגבל ומדי שנה נבחר לתפקיד פקיד שפיקח על ענייני הדת הוא נשא את התואר בסילאוס ואשתו את תואר בסיליסה (מלכה), על פי המסורת המלך האתונאי האחרון קודרוס נהרג במלחמה מול ספרטה ומשלא נמצא אדם מתאים לתפקיד, בוטל מוסד המלוכה.
כך נוצרו שלושה רבדים במערך השלטוני-פוליטי של הפוליס ביוון:
באופן דיאלקטי המבשר הראשון לבואה של הדמוקרטיה באתונה היה המחוקק דרקון שבמאה ה-7 לפנה"ס, העלה לראשונה על הכתב את החוקים, שעברו עד אז במסורת בעל פה, אולם לא היו נגישים להמון העם. ומשנשמעה הדרישה להעלות את החוקים על כתב ולהבטיח משפט צדק אחיד נטלו האתונאים את היזמה והפכו למעורבים בחקיקה וביקורת על מערכת המשפט והפכו לאזרחים פעילים.
מקורות היסטוריים
ההיסטוריה הקדומה של אתונה נכתבה החל מסוף המאה החמישית לפני הספירה על ידי אלמונים, אזרחי העיר, שתחת ההכרה כי אתונה היא מרכז תרבותי ערכו חיבורים על קדמוניות העיר, החיבורים נקראו בשם הקולקטיבי אטיס והם לא שרדו את תלאות הזמן ולא נשתמרו. היסטוריונים יוונים מאוחרים שיבצו ציטוטים נרחבים מתוך עבודות אלו בספריהם על ההיסטוריה היוונית ובטקסטים פילוסופיים ודתיים. ההיסטוריון הירודוטוס שעיקר חיבורו מתייחס למלחמת פרס-יוון מצטט רבות מחיבורים אלו ומרבה לתאר בכתביו את ההיסטוריה של התקופה הארכאית, תיאורים חשובים ומפורטים מופיעים בכתביו של תוקידידס שבכתביו על המלחמה הפלופונסית כתב מבוא על ההיסטוריה של יוון בכלל ואתונה בפרט.
רקע
המדינה האתונאית הייתה בעלת מאפיינים ייחודיים. כל תושבי המדינה, הידועה גם כאטיקה היו מאוחדים כאתונאים, הבדלי המעמד בין האזרחים התבססו על מעמד כלכלי ולא על מקום מגורים או מוצא שבטי. מחוץ לאתונה התקיימו מוסדות שלטון מקומי שזכו למידה של עצמאות, ואף פולחן דתי ייחודי.
החברה האתונאית הייתה מחולקת לארבעה שבטים גאלאונטס, ארגדייס, אייגיקורייס והופלטס. ההשתיכות לשבט הייתה על בסיס הגרעין המשפחתי וכל שבט היה יחידה פוליטית ודתית שבראשה עמד פילובסילאוס. מנהיגים אלו שירתו תחת הפקיד הנבחר שנשא את התואר ארכון.
השבט עצמו התחלק ל-3 אחוות שנקראו פרטריות, בראשן עמד הפרטיארכוס ובמסגרתן התנהל הרישום לחבר האזרחים. פעם בשנה, במהלך אירועי חג האבות, נרשמו התינוקות שזה עתה נולדו ורישום זה הכניס את הילדים לרשימת הזכאים לאזרחות, בהגיעם לגיל 16 חזרו המועמדים וביקשו אישור לרישומם כאזרחים ובמהלך הטקס גזזו את שערם והקדישו אותו לאלים. האחוות הורכבו מ-30 בתי אב שהחזיקו ברכוש ובאחוזות כלומר בחישוב זה נכללו בעיקר משפחות האצולה בעלות שטחי קרקע, איכרים ובעלי אחוזות קטנות לא היו שייכים למסגרת בתי האב והתאגדו באגודות דתיות שהוקדשו לפולחן אחד האלים וכך נרשמו ברשימות האזרחים.
בסוף המאה השביעית לפני הספירה החל להיווצר מעמד חדש של בעלי מקצוע, פועלים שכירים וסוחרים, אזרחים אלו מוצאם היה מן היישובים החקלאיים הקטנים, בנים של בעלי אחוזות שלא מצאו את מקומם ועברו להשכיר את שירותיהם בעיר, הן נרשמו באחוות והתאגדו במסגרת האגודות הדתיות.
רפורמות סולון
התיקונים והרפורמות של סולון חוללו מהפכה של ממש במערכת השלטון של אתונה. אזרחי אתונה, שנמצאה במצב של אנרכיה, משבר כלכלי ועל סף מלחמת אזרחים, העניקו לסולון את הסמכות לעשות שינויים מרחיקי לכת, שהיו הבסיס ואבן היסוד למשטר הדמוקרטי.
סולון חילק את אזרחי אתונה לארבעה מעמדות על פי רמת הכנסה ובכך קבע כי המפתח לריבוד החברתי הוא הבסיס כלכלי ולא המוצא או המקצוע:
הרפורמות של קלייסתנס
קלייסתנס עלה לשלטון לאחר תקופה בה שלטו באתונה טיראנים - כלומר דיקטטורים שלקחו את מושכות השלטון מהעם והשתמשו במוסדות השלטון בדגם שקבע סולון כחותמת גומי וגירושם יצר חלל ריק במערכת השלטון האתונאית. עם תפיסת מושכות השלטון ערך קלייסתנס סדרה של רפורמות מורכבות חידש את המבנה הפוליטי וחברתי של אתונה ויצק תוכן חדש לתוך המשטר הדמוקרטי.
הדימוס
כבסיס לשינוי בנה קליסתנס מערך חברתי חדש לחלוטין באתונה, הוא פירק את המסגרות שהיו קיימות מקדמת דנה וששימשו בסיס לחברה האתונאית בימי סולון וקבע כי היחידה החברתית הבסיסית היא דֶּמוֹס (ברבים: דֶּמוֹי), המונח שלפני כן ציין מקום יישוב או יחידה אורבנית הפך בחלוקה מחודשת ליחידת בסיס במערך החברתי של אתונה. קלייסתנס בנה דימויי על ידי חיבור או שבירה של דימוס קיימים ונתן להם שם חדש, בסך הכל נוצרו באתיקה כ 170 דימויי.
כל תושבי הדמוס, אצילים, דלת העם, זרים ועבדים משוחררים נרשמו במפקד מיוחד וקיבלו אזרחות אתונאית מלאה ומעתה זוהה כל אזרח בשמו הפרטי בצירוף שם הדמוס אליו השתייך. לאחר ביצוע הרישום נסגרו הפנקסים והחברות בדמוס עברה מבן לאב, כך שגם אם אדם היגר ממקום מושבו ועזב את תחומי הדמוס הוא נותר חלק ממנו. חברי הדמוס - הדמוטאי - בחרו באדם שיעמוד בראשם שזכה לתואר דימרכוס ולאדם שינהל את ענייניו הכספיים של הדמוס, אספת הדמוס התנהלה כרשות מקומית ודאגו לענייני הקהילה ולמקדשים שבתחום הדמוס. בגיל 18 התייצב כל גבר בפני אספת הדמוס ולאחר דיון התקבל כחבר מלא או אם נמצא פגם בפנייתו ומוצאו נדחתה חברותו.
כתוצאה משינוי זה נשבר כוחם של בתי האב שבעבר היו מרכיב עיקרי ובעל השפעה במוסדות השלטון ובמועצה הם התפזרו בדימויי החדשים והיו מיעוט באספה הכללית של הדמוס.
חלוקה לאזורים ושבטים
בנוסף לחלוקה לדמויי חילק קלייסתנס את אתונה לאזורים: אתונה והפרברים - אַסְטִי (Asty). אזור החוף - פרליה. אזור המישור - מסוגיון. כל אזור חולק למחוזות שנקראו טריטיס (Trittys) - "שליש", ובכל שליש היו מספר דומה של אזרחים. בסך הכל נוצרו 30 יחידות זהות בגדלן - 10 בעיר 10 באזור החוף ו-10 במישור. מיחידות אלו יצר קלייסתנס 10 שבטים שהורכבו מטריטיס אחד מכל אחד מהאזורים ולכל שבט ניתן שם של גיבור מהמיתולוגיה היוונית ולכל אחד מהגיבורים הוקדש פסל ומזבח באגורה של אתונה.
אספת השבט שלחה נציגים למועצה של אתונה, הוקמו ועדות עשרה בהן כיהנו 10 חברים - אחד מכל שבט, וניתנה להן הסמכות לנהל תחומים שונים בחיי המדינה של אתונה ובהם עבודות ציבוריות וחגיגות דתיות. השבט היה גם הבסיס למערכת הצבאית וגייס מתוכו גדוד של חיל רגלים ופלוגת פרשים שהיו תחת פיקוד בן נבחר של השבט.
כתוצאה משינוי זה נשבר כוחן של משפחות האצולה והשפעתן באחוות שעתה שימשו כמוסד בעל חשיבות שעיקרה פולחנית - דתית ובהן היו חברים כל האזרחים.
השתתפות והדרה
באתונה ואתיקה רק גברים בני 20 שהשלימו את שירותם הצבאי היו בעלי זכות הצבעה ומעמד של "אזרח" שגם נתן את הזכות להחזיק נכסי דלא ניידי. בכך נמנעה מרוב האוכלוסייה הזכות להשתתף בתהליך הדמוקרטי. במקרים מיוחדים הוענקה אזרחות על ידי האספה הכללית בקוורום (מספר משתתפים ומצביעים מינימלי) שהחל מהמאה הרביעית לפני הספירה עמד על 6,000 מצביעים. האזרחים החדשים היו בדרך כלל גברים שאתונה חפצה ביקרם.
עבדים - משועבדים ומשוחררים היו זרים שנקנו במקור מחוץ לאתונה, היו חסרי זכויות אזרח ולא נחשבו כחלק מהחברה. לכל אזרח אתונאי, אפילו עני, היה עבד אחד לפחות, ואזרחים בעלי אמצעים החזיקו לעיתים 10 עבדים ויותר. הם היו בעיקר שבויי מלחמה או עבדים שנחטפו בארצות מסביב ליוון, ומקצתם עבריינים שהורשעו בדין והפכו לעבדי המדינה האתונאית. לעבדים לא היו זכויות כלשהן, והם נחשבו לרכוש אדוניהם במספר מגבלות: אסור היה להרוג אותם, ורוצח עבד עלול היה לעמוד לדין. עבד יכול היה להופיע בבית משפט, אך בתנאי שאדונו היה מייצג אותו. עדותו של עבד לא התקבלה אם נגבתה בעינויים. סוג מיוחד של עבדים חי והתפרנס מחוץ לבית אדוניהם, והם הפרישו ממשכורתם סכום מסוים לאדוניהם. עבדים אלו ועבדים ששירתו בבית יכלו לקנות את חרותם תמורת כסף או שרות מיוחד.
גם ילדים וזרים היו חסרי זכויות אזרח. נשים הודרו מההליך וזכויות אדם בסיסיות נשללו מהן. חופש התנועה שלהן בציבור היה מוגבל, ועיקר חייהן התנהל בד' אמות בית משפחתן. זכות ההצבעה נשללה גם מאזרחים שהיו בעלי חוב לעיר או חייבים בדין, במעמד שקיבל את השם אטימיה (Atimia).
הארכונטים
בראש המדינה האתונאית עמדו 9 נושאי תפקידים שנקראו ארכונטים - משמע - שליטים. אריסטו מספר כי במהלך ההיסטוריה האתונאית נבחרו תחילה הארכונטים למשרות למשך כל ימי חייהם, לאחר מכן קוצרה התקופה ל-10 שנים ולבסוף לשנה אחת בלבד. אריסטו איננו מפרט כיצד נבחרו ההארכונטים לתפקידם, ומציין כי במקור נבחרו על ידי המועצה על פי כישוריהם לתפקיד. נושאי התפקידים פעלו בתחומים מוגדרים ולא היו גוף אחד. הם עסקו בעיקר בצד המשפטי של ניהול אתונה, ומאחר שעיקרון הפרדת הרשויות לא היה חלק משיטת הממשל האתונאית, הארכונטים פעלו הן כזרוע מבצעת הן כשופטים בתחומי פעולותיהם.
התפקיד הראשון והקדום ביותר היה המלך שנקרא "בסילאוס", שעיקר תפקידו היה הפיקוח וקיום חיי הדת במדינה. הוא ניהל את טקסי הפולחן וניהל את המקדשים וההקדש של האלים. אל המלך התלוותה אשתו, ובחגיגה מיוחדת של טקס נישואים שנתי סמלי חודשה הברית בין אתונה שיוצגה על ידי הזוג המלכותי לבין האל דיוניסוס.
אוסטיאודיסטרופיה ממקור כלייתי
אוסטיאודיסטרופיה ממקור כלייתי  מוגדרת כשינויים במורפולגיית העצם אצל חולים ב אי-ספיקת כליות כרונית. זהו אחד הביטויים להפרעות במשק הסידן והזרחן אצל החולים באי-ספיקת כליות כרונית (באנגלית: Chronic kidney disease-mineral and bone disorder או CKD-MDB). המונח "אוסטיאודיסטרופיה ממקור כלייתי" נטבע בשנת 1943, 60 שנה לאחר זיהוי הקשר בין מחלות עצם וכשל כלייתי.
הדמוקרטיה האתונאית
הארכונטים
נושא התפקיד החשוב ביותר היה האפונימוס, שהיה ממונה על נושאים הקשורים להליכי אזרחות והפיקוח על הרכוש של יתומים, אלמנות ובנות יחידות.