cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרקולה (סרט, 1931)
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחר עורך הדין רנפילד, מהרגע שבו הוא מגיע לטרנסילבניה כדי לדון עם הרוזן דרקולה בעניין נכס שהרוזן מעוניין לשכור באנגליה. כבר בערב הראשון לפגישתם דרקולה תוקף את רנפילד והופך אותו לערפד לפני שהשניים מפליגים ביחד לאנגליה, ומוצצים את דמם של כל צוות הספינה.
לאחר שדרקולה מגיע ללונדון הוא מוצץ את דמן של שתי נשים נוספות שהוא פוגש בנסיבות חברתיות בתיאטרון. רנפילד מתוודע לפרופסור ון הלסינג, שחוקר ערפדים ואת אמצעי ההגנה בפניהם. ון הלסינג הוא זה שמבין כי דרקולה הוא ערפד, לאחר שהוא מגלה שבבאותו של דרקולה אינה משתקפת במראה. בעימות בין השניים דרקולה מנסה להפנט את ון הלסינג אך נכשל, והפרופסור משתמש בצלב כדי להדוף את התקפתו של הרוזן, ובסוף הסרט מצליח גם להרוג אותו באמצעות יתד עץ שהוא תוקע בליבו.
רקע להפקה
הרומן של בראם סטוקר כבר עובד לקולנוע ללא רשותו בשנת 1922 לסרט נוספרטו על ידי הקולנוען האקספרסיוניסט הגרמני פרידריך וילהלם מורנאו. אלמנתו של סטוקר, פלורנס בלקומב, תבעה על גנבה ספרותית והפרת זכויות יוצרים, ובתי המשפט פסקו לטובתה וקבעו כי יש להשמיד כל העותקים של נוספרטו. קארל למל ג'וניור, מפיק הוליוודי צעיר ונלהב, ראה את הפוטנציאל הקופתי של המותחן הגותי של סטוקר, ורכש כחוק את זכויות הסרט של הרומן. הוא רצה תחילה לצלם את דרקולה כיצירה קולנועית שתשתווה לסרטים האילמים הגרנדיוזיים הגיבן מנוטרדאם (1923) ופנטום האופרה (1925).
אולפני יוניברסל שילמו 40,000 דולר עבור הזכויות על הרומן ועל מחזות התיאטרון, כך שיהיו להם הזכויות הבלעדיות על דמותו של דרקולה. יוניברסל הביאה גם את הסופר זוכה פרס פוליצר, לואיס ברומפילד לעבד את התסריט שיתאים לחזון בקנה מידה גדול זה. ברומפילד ניסה לשלב את הרומן והצגת התיאטרון ובטיוטה שלו הציע שדרקולה יהיה שני אנשים - זקן מפלצתי בתחילת הסרט, שלאחר הנסיעה ללונדון ומציצת דמם של קורבנותיו הופך לדרקולה הצעיר של גרסת התיאטרון. ברומפילד הוחלף במהרה בגארט פורט, שהתבסס בעיקר על המחזה שכבר היה להיט ענק בברודוויי. התסריטאים גם בחנו את הגרסה האילמת והפירטית של מורנאו, ממנה שאבו כמעט בשלמותה את אחת הסצנות המוקדמות בה רנפילד דוקר את עצמו בטעות ודרקולה מוקסם מהדם אך נרתע בשל צלב שנופל על יד האצבע המדממת.
הרוזן דרקולה
במקור היה אמור השחקן לון צ'ייני לגלם תפקיד כפול - גם את הרוזן וגם את הפרופסור - פעלול שביצע בכמה סרטים אילמים. עם מותו הפתאומי, ליהוק התפקיד הראשי התגלה כבעייתי. למל שקל שורה של שחקנים אחרים, כולל פול מוני, צ'סטר מוריס, איאן קיית, ג'ון ריי, ג'וזף שילדקראוט, ארתור אדמונד קארו, וויליאם קורטנאי, ג'ון קאראדין וקונרד ויידט, ולבסוף בחר לתפקיד את לו איירז. אלא שאז לוהק איירז לסרט אחר של יוניברסל והוא הוחלף רוברט איימס. איימס עצמו הוחלף בדייוויד מנרס, שבסופו של דבר גילם את דמותו של ג'ון הארקר. לוגוסי, ששיחק את התפקיד בברודוויי, כלל לא נכלל ברשימת השחקנים הפוטנציאליים של למל, אלא שאז הגיע במקרה ללוס אנג'לס בסיבוב הופעות של המחזה, והפעיל מכבש לחצים עד ששכנע את הנהלת האולפן, בין היתר משום שהסכים לעבוד בשכר של 500 דולר לשבוע למשך שבעה שבועות עבודה. עוד לפני שהסרט יצא לאקרנים, לוגוסי חשש שהתפקיד יגרום לטייפקאסטינג שלו. הוא לא הסכים לחזור לגלם את דמותו של דרקולה בהפקה נוספת של המחזה, והצהיר: "לא! לא בעד שום הון. כשאסיים עם הסרט הזה אני מקווה שלעולם לא אשמע על דרקולה שוב. אני לא יכול לסבול את זה... אני לא מוכן שזה ישתלט עלי".
מינה סוורד
טוד בראונינג זכר את השחקנית הלן צ'נדלר מהצגת תיאטרון אחרת שראה ב-1928 ובחר בה לתפקיד הגיבורה שהופכת למאהבת של דרקולה. היא השתכרה 750 דולר לשבוע, השכר הגבוה ביותר מבין השחקנים. בזמן הצילומים היא התמודדה עם אלכוהוליזם, והייתה מלגלגת על הטקס של לוגוסי מול המראה. כמו כמה מחבריה להפקה, למרות שהתפקיד הזה הפך למזוהה ביותר עימה, היא לא החשיבה אותו במיוחד: "זה יהיה נורא, למשל, להמשיך להיות הילדה הקטנה והחיוורת בטראנס עם ידיים מושטות קדימה כמו ב'דרקולה' למשך כל הקריירה הקולנועית שלי!"
פרופסור ון הלסינג
אדוארד ואן סלואן, שגילם את ון הלסינג במחזה בברודוויי, גילם את אותו התפקיד גם בסרט. למרות שון הלסינג הפך לאחד מהתפקידים המזוהים ביותר עימו, ואן סלואן לא העריך במיוחד את הסרט.
דמויות נוספות
שחקנים נוספים שהשתתפו אך ללא קרדיט: הבמאי והמפיק-שותף טוד בראונינג כקולו של מנהל הנמל; קרלה למל, בת דודתו של המפיק קארל למל, כאישה היושבת לצידו של רנפילד בכרכרה; וג'רלדין דבורק, קורנליה ת'ו דורותי טרי בתור הכלות של דרקולה.
הפקה
צילומי הסרט החלו ב-29 בספטמבר 1930 ביוניברסל סיטי בתקציב של 355,050 דולר ועם 36 ימי צילום מתוכננים. הבמאי טוד בראונינג יצר סרטים אילמים מאז 1915, כולל עשרה שוברי קופות, אך מעולם לא התאקלם לעידן הסרטים המדברים. על פי דיווחים רבים, ההפקה לא הייתה מאורגנת ובראונינג, שנחשב למפיק קפדן בדרך כלל, איפשר לצלם קרל פרוינד להשתלט על הצילומים ולהפוך לבמאי הלא רשמי של הסרט. כך, למשל, סצנות שבהן צוות הספינה נאבק בסופה נלקחו מסרט אילם שהפיקו אולפני יוניברסל ב-1925. מכיוון שהסרטים האילמים צולמו במהירות הקרנה שונה, הסצנות הללו נראות קופצניות וחתוכות, כשהן משולבות עם פריימים של דרקולה ורנפילד. האפקטים המיוחדים נלקחו מגרסת התיאטרון, ולכן כללו רק ערפל, תאורה ועטלפים גדולים. המעבר של דרקולה מעטלף לאדם נעשה תמיד מחוץ למצלמה. הסרט גם כלל שתיקות ארוכות וצילומי תקריב של דמויות ליצירת דרמה. לאורך הסרט שולבו שתי שקופיות כתובות ותקריב של כתבה בעיתון כדי לקדם את העלילה, שארית מימי הסרטים האילמים. הסרט הושלם בעלות כוללת של $341,191.20, מתחת להערכה המקורית של $355,050.
פסקול
לסרט לא נכתב פסקול מקורי בשל העלויות הגבוהות. את כותרות הפתיחה מלווה קטע מתוך המערכה השנייה של אגם הברבורים של צ'ייקובסקי, שבו השתמשו ב-1932 גם בסרט אימה אחר של יוניברסל, "המומיה". במהלך סצנת התיאטרון שבה דרקולה פוגש את ד"ר סוורד, הארקר, מינה ולוסי, מושמע הפתיח ל-אמני השירה מנירנברג של וגנר, ואת הפתיחה לסימפוניה הבלתי גמורה של שוברט.
בשנת 1998 הוזמן המלחין פיליפ גלאס להלחין פסקול לסרט הקלאסי. את הפרטיטורה ביצעה רביעיית קרונוס בניצוחו של מייקל רייזמן, המנצח הקבוע של גלאס. הסרט, עם הפסקול החדש, הופץ על ידי יוניברסל בשנת 1999 בפורמט VHS. במהדורות ה-DVD של הסרט אפשר לבחור בין הפסקול המקורי והפסקול של גלאס. במקביל להפצת הסרט יצא הפסקול גם כאלבום של Nonesuch Records. גלאס ורביעיית קרונוס ביצעו את הפסקול בהופעה חיה במהלך הקרנות של הסרט ב-1999, 2000 ו-2017.
הפצה
דרקולה נחשב להימור עבור האולפנים הגדולים בהוליווד. למרות ההצלחה של היצירה המקורית, לא היה ברור אם הקהל האמריקאי היה מוכן לסרט אימה על-טבעי רציני באורך מלא. הקהל האמריקני אומנם נחשף לסרטי אימה קודם לכן כמו החתול והקנרי (1927), אך דרקולה לא כלל אתנתחות קומיות או סוף מפתיע שהפחיתו את העל-טבעיות. למרות זאת, דרקולה הוכיח את עצמו בקופות. הקרנת הבכורה נערכה בתיאטרון רוקסי בניו יורק ב-12 בפברואר 1931 והסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית יומיים לאחר מכן. דיווחים בעיתונות טענו כי היו בקהל אנשים שהתעלפו מהאימה שעל המסך. הפרסום היה מוזמן מטעם אולפן הסרטים, והבטיח שצופים יגיעו לסרט ולו בשל הסקרנות. בתוך 48 שעות מהבכורה בניו יורק נמכרו 50,000 כרטיסים, ורווח שיא של 700,000 דולר, הגבוה ביותר מבין הסרטים של יוניברסל ב-1931.
צנזורה
אורכו של הסרט בהפצה המקורית היה 85 דקות; ב-1936 הוא הופץ מחדש לאחר כניסתו לתוקף של קוד הייז ושתי סצינות מתוכו צונזרו:
גרסאות חלופיות
גרסה שלישית של הסרט, אילמת, הופצה גם היא במקביל, מכיוון שבעת הפצת הסרט ב-1931 עדיין היו בתי קולנוע ללא מערכות סאונד. הגרסה האילמת כללה כותרות ביניים.
מורשת
ב-1999, מבקר הקולנוע רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט ארבעה מתוך ארבעה כוכבים, תוך שבחים לביצועיו של לוגוסי ולצילום של פרוינד. הוא ציין את ההשפעה המתמשכת של הסרט, וכלל אותו ברשימת הסרטים הגדולים שלו. אנג'י אריגו ממגזין אמפייר העניקה לסרט ארבעה מתוך חמישה כוכבים, ושיבחה את הופעתו של לוגוסי בתור "ה[דרקולה] שלפיה כל האחרים נמדדים", וכתבה שבסרט יש "רגעים נפלאים ובלתי נשכחים". ג'ון אוליבר ממכון הסרטים הבריטי שיבח את הסרט ביצירת הבסיס ל"דמות הקולנועית המוכרת של הערפד" וכתב כי "ז'אנר האימה הקולנועי נולד עם הפצתו של דרקולה". מאז שיצא נחשב דרקולה לקלאסיקה של התקופה והז'אנר שלו. מלבד הכללתו בארכיון הסרטים הלאומי בארצות הברית הוא גם דורג במקום ה-79 במצעד 100 הרגעים המפחידים ביותר בקולנוע של ערוץ בראבו.
סרטי המשך והשפעה
לאחר ההצלחה המסחרית ובביקורות של דרקולה, יוניברסל הפכה למובילה בתחום סרטי האימה והוציאה את פרנקנשטיין (1931) המומיה (1932), האיש הבלתי נראה (1933), כלתו של פרנקנשטיין (1935) ואיש הזאב (1941).
חמש שנים לאחר הסרט המקורי הוציאה יוניברסל את בתו של דרקולה (1936), סרט המשך שמתחיל מיד לאחר סיום הסרט הראשון. סרט המשך שני, בנו של דרקולה (1943), בכיכובו של לון צ'ייני ג'וניור יצא שבע שנים לאחר מכן. הרוזן דרקולה כיכב גם בשלושה סרטי יוניברסל נוספים מאמצע שנות ה-40: בית פרנקנשטיין (1944); בית דרקולה (1945); והקומדיה "אבוט וקוסטלו פוגשים את פרנקנשטיין" (1948). בלה לוגוסי כיכב כדרקולה רק בגרסה עם אבוט וקוסטלו, 17 שנים אחרי הסרט המקורי, ובשאר הגרסאות גילם את התפקיד ג'ון קארדין שדמה יותר לתיאור הפיזי מספרו של סטוקר.
השפעה על דרקולות בולטים אחרים
שחקנים רבים גילמו את דרקולה אחרי לוגוסי והתפרסמו בתפקיד זה. כריסטופר לי גילם את דרקולה בסדרת סרטים אך בראיון עימו סיפר כי היה מאוכזב כשצפה בדרקולה של לוגוסי, והרגיש שהוא מגלם אותו כדמות נחמדה מדי, לא מאיימת ולא מפחידה מספיק, ועם חיוך שלא היה מרושע מספיק. הוא אומנם סבר שבצעירותו לוגוסי נראה טוב והיה בעל נוכחות ואישיות אדירים, אבל לי גם חשב שלוגוסי "לא היה האיש המתאים לגלם את דרקולה מבחינת הלאום. כי טרנסילבניה נמצאת ברומניה והוא היה הונגרי מהעיר לוגוס, ומכאן שמו". אלא שבזמן שבראם סטוקר כתב את הרומן, טרנסילבניה הייתה חלק מממלכת הונגריה וולאד דראקול, ההשראה ההיסטורית המקורית לרומן, היה מטרנסילבניה.
כרזות
על חלוקת הכרזות שהודפסו לקראת הסרט פיקח הארט דיירקטור של יוניברסל קארוי גרוס. כרזות מקוריות של הסרט מ-1931 נחשבות נדירות ובעלות ערך רב לאספנים. בשנת 2009 מכר ניקולס קייג' במכירה פומבית את אוסף כרזות הוינטג' שלו, וקיבל עבור כרזה של דרקולה $310,700 - אחד הסכומים הגבוהים ביותר ששולמו עד אז עבור כרזת סרט. בקיץ 2017 גיטריסט מטאליקה קירק האמט השאיל את הכרזה שהייתה ברשותו למוזיאון פיבודי אסקס בסאלם, מסצ'וסטס לתערוכה על כרזות סרטי אימה. בדצמבר אותה שנה כרזה נדירה נוספת של הסרט נמכרה במכירה פומבית תמורת 525,000 דולר, וקבעה שיא עולמי חדש לכרזת הסרט היקרה ביותר.
איקונוגרפיה
האימרה הקלאסית של דרקולה, "אני אף פעם לא שותה ... יין", היא מתוך הגרסה הקולנועית, ולא הופיעה ברומן של סטוקר או בהפקה המקורית של המחזה. כשהמחזה הועלה מחדש בברודוויי ב-1977 בכיכובו של פרנק לנגלה, נוספה השורה לתסריט.
וייטקה (מחוז משנה)
מחוז משנה וייטקה (בבלארוסית: Веткаўскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר וייטקה.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה וייטקה 18,766 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 88.79% בלארוסים, 8.5% רוסים ו-1.53 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (60.31%) ורוסית (38.5%).
Kerosene
Kerosene (באנגלית: קרוסין) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מירנדה למברט. האלבום יצא לאור ב-15 במרץ 2005, על ידי חברת התקליטים אפיק נאשוויל. מתוך האלבום יצאו ארבעת הסינגלים: "", "", "" ו-"New Strings".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי.
רקע והפקה
ב-28 בינואר 2012, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה לאלבום על מכירות של למעלה מ-1,121,528 עותקים במדינה.
לירה ביאפרית
לירה ביאפרית היא הילך חוקי ששימש את ביאפרה בעת קיומה, בשנים 1967–1970.
בעקבות הצהרת העצמאות של ביאפרה, פרוץ מלחמת ביאפרה והשתלטותה של ביאפרה על סכומי כסף גדולים שנלקחו על ידי החיילים של ניאגרה בפשיטות על בנקים, החליטה ניגריה בינואר 1968 על החלפת ההילך החוקי שלה, ובכך למנוע שימוש בלירות ניגריות שהיו בידי ביאפרה. ההחלפה נעשתה תוך 19 ימים בלבד והיה אחד המהלכים המוצלחים ביותר של ניגריה במלחמת ביאפרה.
בעקבות זאת הנפיקה ממשלת ביאפרה את הלירה הביאפרית, שתוכננה להיות שוות ערך ללירה הניגרית. שווי הלירה הביאפרית היה לערך חצי דולר אמריקאי. לקראת סוף מלחמת ביאפרה סבלה הלירה הביאפרית מאינפלציה של מאות אחוזים לחודש, עד שבסוף המלחמה הייתה לחסרת ערך.
שדה עוזיהו
שדה עוזיהו (שְׂדֵה עֻזִּיָּהוּ) הוא מושב באזור הדרום, מדרום-מזרח לעיר אשדוד, השייך למועצה אזורית באר טוביה.
היסטוריה
היישוב נקרא בהתחלה "אשדוד ד", לאחר מכן "יד שמשון". שמו הנוכחי של היישוב הוא על שמו של עוזיהו, מלך יהודה אשר לפי דברי הימים בנה ערים באזור בו נמצא כיום היישוב.
עד סוף שנות ה-60 פעל במושב בית קולנוע קטן ובית ספר על שם "עוזיאל" עד חטיבת ביניים. בשנת 1970 חובר הטלפון הביתי הראשון במושב, ובשנת 1975 חוברה מערכת ביוב במושב לראשונה מאז הוקם.
בשנת 2000 הופשרו קרקעות לבניה במרכז המושב, מה שמשך זוגות צעירים לאווירה הפסטורלית השוררת במושב וכמות האוכלוסייה גדלה לכ-400 משפחות ול-1500 אנשים ומעלה שחלקן מתפרנסות מחקלאות מחסנים ומפעלים תעשייתיים.
ספורט
מאז תחילת שנות החמישים ייצגה את המושב קבוצת כדורגל בשם "הפועל שדה עוזיהו", שהתמודדה רוב שנותיה בליגה ג', הנמוכה ביותר. בנוסף התמודדה באופן קבוע במשחקי גביע המדינה. בסיום עונת העפילה לליגה ב' דרום ב' כשמשחק העלייה התקיים באצטדיון הי"א באשדוד לעיני 2,000 צופים. בליגה ב' שיחקה במשך שלוש עונות ונשרה בסיום עונת  מהמקום האחרון. בשנת 2006 התפרקה הקבוצה סופית בעקבות פסילת מגרשה הביתי שלא עמד בתקנות החדשות של ההתאחדות לכדורגל. הקבוצה הוזכרה בתשדיר פרסומת למפעל הפיס בכיכובו של השחקן, ספי ריבלין. ניסים דבוש, נולד במושב, היה ממקימי הקבוצה וניהל אותה שנים רבות כמפעל חיים. לימים ניסים פתח תחנת טוטו לוטו במושב המהווה עד היום מוקד להתכנסות לצפייה משותפת באירועי והימורי ספורט.
ג'ורג'יה סטאנוויי
ב-2016, סטאנוויי הייתה מועמדת לפרס הספורטאי הצעיר של השנה של ה-BBC, והייתה מועמדת לפרס השחקנית הצעירה הטובה ביותר של ההתאחדות האנגלית לנשים ב-2017. ב-יוני 2018 נבחרה לקבוצת העונה בליגת האלופות לנשים. ב-2019 זכתה בפרס השחקנית הצעירה הטובה ביותר של ההתאחדות האנגלית לנשים. ב-31 ביולי 2022 זכתה באליפות אירופה בכדורגל נשים 2022 יחד עם נבחרת אנגליה.
ביוגרפיה
סטאנוויי נולדה ב-3 בינואר 1999 בBarrow-in-Furness שבאנגליה, משם עברה בגיל 16 בכדי לפתח את קריירת הכדורגל שלה. היא גדלה כמעריצה של כוכב נבחרת אנגליה וניוקאסל יונייטד אלן שירר, והיא אוהדת של ניוקאסל יונייטד.
מנצ'סטר סיטי
ב-18 ביולי 2015, סטאנוויי עברה למנצ'סטר סיטי מהסופר ליג לנשים. ב-29 ביולי עלתה לשחק לראשונה כמחליפה בניצחון 5:0 על Durham בגביע הליגה. ב-27 באוגוסט הבקיעה את שערה הראשון בניצחון 2:0 על קבוצת הנשים של אברטון. בתום עונת 2015/16 זכתה בפרס הכוכבת העולה של העונה של מנצ'סטר סיטי.
הופעותיה בעונת 2017–2018 זיכו אותה במקום בנבחרת העונה של ליגת האלופות. בעונה הבאה זכתה בפרס השחקנית הצעירה המצטיינת של העונה של ההתאחדות האנגלית לנשים.
ב-17 בנובמבר 2019 הבקיעה שני שערים לפני שהורחקה אחרי שני כרטיסים צהובים בניצחון 5:0 על קבוצת הנשים של ווסט האם יונייטד. את עונת 2020–2021 היא פתחה בהבקעת שני שערים בניצחון 2:0 על קבוצת הנשים של אסטון וילה.
בדרבי הראשון של מנצ'סטר בעונת 2021–2022 סטאנוויי הורחקה בכרטיס אדום ישיר. למרות זאת הצליחה הקבוצה לחלץ תיקו 2:2. ב-29 בינואר 2022 סטאנוויי הפכה לכובשת המצטיינת של מנצ'סטר סיטי בכל הזמנים אחרי שכבשה שלושער בניצחון 8:0 על קבוצת הנשים של נוטינגהאם פורסט במסגרת גביע ה-FA.
באיירן מינכן
ב-12 בספטמבר ערכה סטאנוויי את הופעת הבכורה שלה בבאיירן, בניצחון 7:0 על קבוצת הנשים של אינגולשטאדט, במסגרת הסיבוב השני של הגביע הגרמני לנשים. את הופעת הבכורה של בבונדסליגה ערכה סטאנוויי ב-16 בספטמבר 2022, בתיקו 0:0 מול איינטרכט פרנקפורט. ב-27 באוקטובר 2022, הבקיעה סטאנוויי את צמד שעריה הראשונים עבור באיירן, כשכבשה את שערי השוויון והיתרון בניצחון 3:2 על בנפיקה ליסבון בשלב הבתים של ליגת האלופות.
נבחרות צעירות
ב-2016, סטאנוויי שימשה כקפטנית והובילה את נבחרת אנגליה עד גיל 17 למקום השלישי באליפות אירופה עד גיל 17, מה שהעלה את נבחרתה לגביע העולם לנשים לנבחרות צעירות. סטאנוויי שיחקה תפקיד משמעותי בגביע העולם לנשים עד גיל 20 שהתקיים ב-2018 בצרפת. סטאנוויי הבקיעה 6 שערים (בדומה לזוכת פרס נעל הזהב פטריסיה גיחארו שניצחה על ידי מעורבותה בשערים נוספים) והובילה את נבחרתה למקום השלישי בטורניר.
נבחרות בוגרות
סטאנוויי הבקיעה את שערה הראשון בהופעת הבכורה שלה בניצחון 3:0 על אוסטריה במשחק ידידות שהתקיים ב-8 בנובמבר 2018. ב-27 במאי 2021 סטאנוויי נכללה בסגל נבחרת בריטניה לאולימפיאדת טוקיו שנדחתה בשנה עקב מגפת הקורונה.
ב-יוני 2022 נכללה סטאנוויי בסגל נבחרת אנגליה שזכתה ביורו 2022, תוך שהיא כובשת את שער הניצחון בניצחון 2:1 של נבחרתה על ספרד ברבע-הגמר. סטאנוויי שיחקה 89 דקות במשחק הגמר בניצחון 2:1 (בהארכה) על גרמניה.
חיים אישיים
סטאנוויי בזוגיות עם שחקן הרוגבי האנגלי אולי אשאל-בוט המשחק בטולוז אולימפיק מהסופר ליג האנגלית-צרפתית. במשחקה הראשון של אולימפיק לאחר ניצחונה של אנגליה ביורו 2022, סטאנוויי שימשה כפרשנית עבור Sky Sports.
הישגים ותארים
מנצ'סטר סיטי
נבחרת אנגליה עד גיל 17
נבחרת אנגליה עד גיל 20
נבחרת אנגליה
תארים אישיים
הנטאי
הנטאי (ביפנית: 変態 ; מילולית: "סוטה") היא אנימציה, קומיקס או משחק מחשב יפני הכוללים תוכן מיני. רובם זכו למיקום גבוה ברשימת החיפושים באתרי פורנו.
סיבות לפופולריות החריגה של תוכני הנטאי
שאלת סיבת הפופולריות של תוכני הנטאי בולטת בהשוואה לתכנים שאינם פורנוגרפיים, בהם יש ייצוג מועט לאנימציה שאיננה מתחזה לאמיתית.
מוּצעות כמה סיבות לכך, כגון:
משמעות המילה
משמעות המילה ביפנית היא "שינוי צורה", "יוצא דופן" או "סטייה מינית". לא ברור כיצד התגלגלה המילה לתוך עולם חובבי האנימה דובר האנגלית, אך עם עליית רשת האינטרנט שימושה לתיאור תוכן פורנוגרפי מצויר הייתה נרחבת. האות H, האות הראשונה של המילה באנגלית, בין אם כתחילית ובין אם בפני עצמה, משמשת ביפן לתיאור תוכן מיני.
ביפן תוכני ההנטאי אסורים ומצונזרים, למעט תיאורי שדיים או עכוזים ושאר הרמזים מיניים. סדרות אלו נקראות אצ'י ואין להתבלבל ביניהם לסדרות הנטאי.
ההנטאי במדיה היפנית
בגלל חוק הצנזור ביפן המחייב צנזור אברי מין, הומצא ז'אנר ההנטאי. ההנטאי התחיל ללא אברי מין, אלא עם זרועות רבות (כמו של תמנון) הבאות במגע עם איברים אינטימיים של אישה. כיום ישנם כותרי הנטאי שבהם מראים אברי מין באופן מפורש, ביפן סדרות אלה אינן חוקיות ולרוב נמכרות בבזארים ולא ברשתות השכרת וידאו גדולות.
דרכי הפצה
ההנטאי כאנימה מופץ באופן נרחב באתרים פורנוגרפיים, ביניהם אתרים המוקדשים לסוגה זו בלבד, כדוגמת Nutaku. שידור ההנטאי בטלוויזיה אסורים במדינות רבות עקב התכנים החריגים. הנטאי כמאנגות נמכר בדוכנים בבזארים ובחנויות מאנגה עצמאיות, אך לרוב מפורסם באינטרנט.
בנוסף, בשנים האחרונות נשמעו תלונות רבות על הנושא מארגוני נשים גם בארץ וגם ביפן על משחקים הקשורים לאונס ובכך הוגבלה הפצת ההנטאי לציבור.
אלברט קאלנד
קריירה
בשנת 1974 השלים קאלנד את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בסיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית. ב-1982 התנדב ליחידת הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), שם שימש כלוחם ומפקד. קאלנד שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד בצוותי הקומנדו הימי. בשנים 1992–1995 פיקד על צוות 1 ובשנים 1997–1999 שימש כמפקד צוות 6 (צוות הלוחמה בטרור הנחשב למעולה שבצוותים). ביולי 2000 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד מרכז של ארצות הברית ומילא תפקיד זה במהלך השלבים הראשונים של מלחמת אפגניסטן. באוגוסט 2002 מונה למפקד פיקוד הלוחמה המיוחדת של הצי ושירת בתפקיד עד מרץ 2004 כאשר במקומו מונה ג'וזף מגווייר. לאחר מכן שימש כסגן מנהל ה-CIA, והיה אמון על התחום הצבאי של מבצעי הסוכנות. בשנת 2006 פרש מן הסוכנות ועבר למרכז הלאומי ללוחמה בטרור שם שימש כסגן מנהל לתכנון מבצעי אסטרטגי. בשנת 2007 פרש לגמלאות.
שמואל בר-אבן
שמואל בר-אבן (1910–1980) היה פסל וצייר ישראלי.
ביוגרפיה
בר-אבן נולד ביבוריב בשם שמואל ברנשטיין, וכבר בילדותו הצטיין בציור. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, הקים משפחה ועסק בעבודות שונות. בהיותו בשנות הארבעים לחייו למד אמנות בסמינר אורנים, ובין מוריו היו מרסל ינקו ודב פייגין. ב-1957 התיישב, בעקבותיו של ינקו, בכפר האמנים עין הוד, שם עסק בציור ופיסול. כעבור עשר שנים, לאחר מלחמת ששת הימים, עבר לירושלים. שם חי עד סוף ימיו ויצר פסלי אבן גדולים. על כך כתב:
ז'לובין (מחוז משנה)
מחוז משנה ז'לובין (בבלארוסית: Жлобінскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ז'לובין.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ז'לובין 104,871 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 84.95% בלארוסים, 9.26% רוסים ו-1.84 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (54.59%) ורוסית (40.59%).
סמור הררי
סמור הררי (שם מדעי: Mustela altaica) הוא מין של סמור החי בטבע בצפון ומזרח אסיה ומגיע בתפוצתו עד הרי ההימלאיה. הוא נפוץ בטבע בסביבות רבות מהטונדרה עד ליערות גשם, אך הוא מצוי בסכנה עקב פגיעה באזור חיותו ועקב ציד לפרוותו.
מאפיינים
הסמורים חיים בקבוצות קטנות והם מחפשים טרף בעיקר מכרסמים כמו עכברים, עופות וביציהם, זוחלים, צפרדעים וחרקים. באזורי מים הם צדים גם דגים וסרטנים קטנים. הם רודפים אחרי טרפם גם בין הענפים והסלעים והורגים אותו בנשיכה קטלנית. הם עצמם נטרפים על ידי עופות דורסים ולעיתים נדירות גם זאבים ושועלים שלא מוצאים טרף אחר. תוחלת חייהם בשבי מגיעה ל-10 שנים.
הסמור עלול להיות בסכנה בעתיד הקרוב עקב פגיעה באזורי חיותו המיוערים. הסמורים גם ניצודים לפרוותם, אף שהדבר אינו חוקי.
אלמנה טרייה
"אלמנה טרייה" או "אלמנה רעננה" הוא פסל מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן. העבודה, שנוצרה בשנת 1920 הייתה הראשונה עליה הופיע חתימתה של "רוז סלאווי" - דמות פְּסֵידונית שיצר דושאן.
שמה של העבודה "Fresh Widow" נשמע דומה לביטוי "French window" שמשמעותו היא "חלון צרפתי". העבודה מורכבת ממסגרת של חלון כחולה (או ירוקה בעותקים מסוימים), הניצבת על גבי לוח עץ הצבוע בצבע זהה. שמונה הזגוגיות שבחלון כוסו בעזרת עור שחור. על גבי לוח העץ מופיע הכיתוב: "FRESH WIDOW COPYRIGHT ROSE Selavy 1920" ("אלמנה טרייה כל הזכויות שמורות רוז סלאווי 1920").
החלונות השחורים רומזים על אבל, אולם העובדה כי כיסוי זה עשוי מעור מעלה על הדעת משמעויות אירוטיות. בעוד החלון נתפש בתולדות האמנות כצורת התבוננות נכונה במציאות, דרך אמצעים כגון פרספקטיבה, מציע העבודה של דושאן להתבונן במציאות בעיניים "רעננות".
בשנת 1961 נוצר העתק של העבודה אשר נמצא כיום במוזיאון לאמנות מודרנית בסטוקהולם. בשנת 1964 נוצרה מהדורה בת שמונה העתקים של היצירה. שני העתקים נוספים, שנוצרו ביחד עם מהדורה זו, נותרו ברשות האמן וסוחר האמנות ארטורו שוורץ ושניים נוספים נועדו לתצוגה מוזיאלית.
בראש צעיר
בראש צעיר הייתה תוכנית רדיו יומית לנוער ולסטודנטים המשודרת ברשת א' של קול ישראל.
התוכנית שודרה למעלה מ-40 שנה, והייתה אחת מתוכניות הנוער הוותיקות ביותר בעולם הרדיו בישראל. התוכנית הייתה הפלטפורמה הראשונה לנוער שסיפקה חשיפה מעשית לרדיו. מגישי ועורכי התוכנית הם תלמידי תיכון וסטודנטים, כאשר מעליהם ממונה עורך אחראי וכל תוכנית עוסקת בנושא שונה, הקרוב ללבם של התלמידים.
התוכנית היוותה קרש קפיצה למגישיה הצעירים שפיתחו את כישוריהם העיתונאיים. עם מגישי התוכנית הבולטים אז והיום נמנים יוסף טרגין, שתוכנית המדע הפופולרי שלו "עולם המדע" שודרה במשך כשלושים שנה; אריה אלדד, לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי; דליה סיגן, לימים עורכת תוכניות הנוער של קול ישראל; שרית לוי, שמיד עם סיום שידוריה הצטרפה ליחידת דובר צה"ל; דפנה ליאל, כתבת חינוך ומבזקנית בחדשות ערוץ 2; איש הטלוויזיה והעיתונאי דרור גלוברמן; כתב הכלכלה של גלי צה"ל ניתאי ענבי; ורבים נוספים.
העורכת הראשית של מחלקת הנוער ברשת א' הייתה צילה אילן. עורכים אחראיים נוספים היו זיוית אורי, אפרת שושני, מושיק גולדברג, עפרה הלחמי ושירן מיארה. התוכנית ירדה מהאוויר עם סיום שידורי רשת א', אשר הוחלפה ב"כאן תרבות" של תאגיד השידור הישראלי.
תלמי יחיאל
תַּלְמֵי יְחִיאֵל הוא מושב באזור הדרום, השוכן ליד העיר קריית מלאכי. המושב משתייך לתנועת המושבים ונמצא בשטח שיפוט מועצה אזורית באר טוביה.
היישוב הוקם בשנת 1949 בידי עולים מבולגריה ורומניה. שמו של היישוב הוא על שמו של יחיאל צ'לנוב שהיה מנהיג ציוני ברוסיה. בתחילה, סבלו המתיישבים מחוסר הצלחה כלכלית וחקלאית בגלל חוסר ניסיון חקלאי, ומתיישבים עזבו את המקום.
בשנת 1955 הופנו למושב עולים חדשים מארצות צפון אפריקה.
חורפן אירופי
חורפן אירופי או חָרְפָּן (שם מדעי: Mustela lutreola) הוא מין של סמור החי בטבע באירופה ובקצוות מערב אסיה. הוא מתמחה בחיי מים ודומה לחורפן האמריקאי, אך האחרון שייך למין שונה. החורפן ניצוד רבות בטבע וכיום מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
מאפיינים
החורפן האירופי קטן מהמין האמריקאי ומגיע לגודל של 373–430 מ"מ בזכרים ו-352–400 בנקבות. הם מגיעים למשקל 550–800 גרם בממוצע. הפרווה של החורפנים גדולה וחומה והיא מבודדת את החורפן מהמים כשהוא שוחה וכך אינו מתייבש. הוא בעל גוף ארוך עם זנב עבה מעט ורגליים קצרות עם קרומים קטנים. הוא גם בעל שפם העוזר לו לחוש את הסביבה מתחת למים.
הוא חי בטבע בעיקר במרכז ובמזרח אירופה באגמים, נחלים וביצות וכן ביערות. הוא מוצא את טרפו מתוך המים וניזון בעיקר מיונקים קטנים שוכני מים כמו נברן המים, דגים, חרקי מים, סרטנים, צפרדעים וראשנים. הוא יצוד גם ברווזים אם יתפוס אותם. הוא הורג את טרפו על ידי ניביו החדים.
בשל ציד אינטנסיבי שכילה 80% מהאוכלוסייה החורפן מצוי בסכנה והוא לא התאושש ממנה לגמרי. בנוסף על כך הוא נפגע מפגיעה ביערות, ירידה בכמות טרפו, בעיקר סרטנים ודגים, מחלות וגם תחרות עם חורפנים אמריקאים שהובאו מאמריקה ומתחרים עמם על המזון והטריטוריה.
קהילת יהודי בריסק דליטא
תולדות הקהילה
העיר ברסט היוותה מרכז עבור יהדות ליטא החל מהמאה ה-13. בשנת 1495 הוצאה גזירה על יהודי ליטא לפיה עליהם לבחור בין גירוש לבין שמד, היהודים בחרו בגירוש מלבד איש אחד ממשפחת יופוביץ' אשר בחר בשמד. לאחר שמונה שנים ביטלו את הגזירה והיהודים חזרו לעיר וביססו מחדש את הקהילה עד למחצית הראשונה של המאה ה-17. ביסוס הקהילה היהודית בברסט התחזק במיוחד בשנת 1569, לאחר איחוד פולין-ליטא.
התפרעויות כלפי יהודים החלו כבר בתחילת המאה ה-17 והם הגיעו לשיאן בפרעות ת"ח ות"ט בימיו של חמלניצקי, בין בשנים: 1649-1648, עם רציחתם של אלפי יהודים מן הקהילה בברסט וברחבי ליטא. כמו כן, הקהילה היהודית נפגעה גם מלחמות מול רוסיה, שוודיה וטורקיה. אמנם במקרים אלו אפשרה הממשלה ליהודים להשתחרר למשך ארבע שנים מחובת שירות בצבא ומתשלום מיסים.
בשנת 1669 מנתה הקהילה היהודית בעיר 525 יהודים מגיל 11 ומעלה, ובאותם בימים אישר מחדש המלך מיכל וישניובייצקי לנהוג באופן שוויוני בגביית המיסים בין יהודים ללא יהודים. בנוסף לכך, הוטלה המשימה לסייע בתהליך דיכוי ההסתה נגד היהודים על שלטונות העיר ואזרחיה.
תוך מאה שנה הקהילה התעצמה ומנתה 3,353 יהודים והם עסקו בעבודות מגוונות כגון סחר בבדים, סחר בפרוות, עבודות מלאכה שונות (סנדלרים, חייטים), חכירת אחוזות, גביית מיסים מטעם הממשלה ועוד. כמו כן, חברי הקהילה בבריסק לקחו חלק ב"ועד ארבע הארצות" שפעל בין השנים 1580 ל-1764 והם היו גם ממקימי "ועד יהודי ליטא" בשנת 1623. לאורך השנים ובמיוחד במאה ה-17 נערכו עלילות דם רבות כנגד היהודים והן עוררו פגיעה ביהודים שמבין המשמעותיות ביותר הייתה שרפה גדולה בבריסק בשנת 1637 בה נפגעו יהודים רבים על ידי הנוצרים.
מבחינת צביון דתי, קהילת בריסק השתייכה לזרם "המתנגדים", היא פעלה רבות כנגד התנועה החסידית החל מראשיתה ואף ניהלה ויכוחים סוערים רבים אל מול החסידים.
בשנת 1793, לאחר חלוקת פולין, סופח האזור לשלטונה של האימפריה הרוסית ובעקבות כך נפגע המסחר וחלקים רבים ברובע היהודי, ביניהם בית הכנסת העתיק ובית העלמין, הוחרבו לצורך הקמת המצודה. זו הייתה פגיעה ישירה בקהילה היהודית הן מבחינה כלכלית והן מבחינה דתית, אך לאחר פתיחת תעלת החיבור בין נהרות דנייפר-בוג, המצב השתפר והיהודים חזרו לשלוט בתעשייה ובמסחר בעיר. בשנת 1845 המשיכה העיר להוסיף ולהתפתח והקימו בה שלושה בתי חרושת, בית כנסת חדש (שנחנך בשנת 1861), בית חולים ומעון לאלמנות.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 מנתה העיר בריסק כ-46,560 תושבים ומתוכם כ-30,600 היו יהודים. במועצת העירייה כיהנו רק שלושה נציגים לעומת 20 נציגים לא יהודיים, זאת על אף שהיו הרוב המוחלט מכלל אוכלוסיית העיר. ב-1905 השתתפו יהודים בניסיון ההפיכה של הסוציאליסטים והליברלים ופעלו על מנת להפיל את הצאר הרוסי, ניקולאי השני. הניסיון לא צלח ולאחר המהפכה היו מי שנפצעו ומי שנהרגו בפוגרומים.
הקהילה בתקופת מלחמת העולם הראשונה
בראשון באוגוסט 1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודים רבים משטחה של בריסק על פי הוראה של השלטון הרוסי. כשלושה שבועות לאחר מכן רבים מהם חזרו לעיר, עם כניסתם של חיילי הצבא האוסטרי-גרמני, וגורשו בשנית על ידם. מתוך 30,600 יהודים שחיו בעיר באותה העת נותרו 21,440 יהודים. בחודש מרץ 1918 נחתם הסכם שלום בין ברית המועצות לגרמניה והעיר ברסט הייתה בתחום שלטונה של פולין. כמות התושבים בעיר לאחר המלחמה הייתה כמעט מחצית מסך תושביה טרם המלחמה, אך הקהילה שבה והשתקמה עם הזמן. עיקר תושביה התפרנסו מעבודות מלאכה, סנדלרים וחייטים, חלקם עסקו במסחר זעיר ומקצתם במסחר סיטונאי, תעשייה, שירותי תחבורה, משרות ציבוריות ומקצועות חופשיים. הם נעזרו באיגודים מקצועיים שהפעילו אפילו קופות חולים לחבריהם. בשנת 1931 מספר היהודים בקהילת בריסק עמד על כ-21,440.
מוסדות ותנועות בקהילה
בקהילה פעלו בנקים, קופת גמ"ח, מוסדות סעד, בית יתומים ובית זקנים. הוקמו מוסדות חינוך יהודיים בהם תלמוד תורה, ישיבה, גן ילדים, סמינר "בית יעקב", "דרכי נעם", "יבנה" וגמנסיה עברית, בנוסף פעלו שני בתי ספר מקצועיים.
בקהילה הייתה פעילות תרבותית רבה ובה ספריות, חוג דרמה ומועדוני ספורט. בתקופה זו גם הוצאו לאור שבועונים ויומנים בשפה היידיש. כמו כן הייתה פעילות פוליטית ענפה בקהילה אשר התפתחה על ידי מפלגות ותנועות נוער ציוניות בניהן: הבונד, מפלגת אחדות, אגודת ישראל, תנועת בית"ר ומפלגות חברתיות כלכליות. בנוסף פעלו גם ארגוני נשים כדוגמת: ויצו ו"אל על".
הקהילה בתקופת השואה
ב-15 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את בריסק, עקב הפצצות נהרגו יהודים רבים. הגרמנים אסרו מספר יהודים והתעללו בהם, וב-22 באותו החודש היא נמסרה לשלטון הסובייטי, רכושם של היהודים הולאם ומנהיגים בולטים מציבור הקהילה הוגלו לסיביר יחד עם משפחותיהם. הסובייטים סגרו את מוסדות הקהילה היהודית, עסקים ואסרו את קיומם של פעולות מפלגתיות עצמאיות. ב-23 ביוני 1941 הגרמנים כבשו בשנית את בריסק לאחר פלישתם לברית המועצות, הקהילה מנתה אז כ-30,000 יהודים. בין 28–29 ביוני הוטל מצור על העיר, והוציאו הגרמנים 5,000 גברים לכאורה לצורכי עבודה אך בפועל הם נרצחו מחוץ לעיר. בסתיו 1941 מונה היודנראט שכלל 20 חברים, ובראשם עמדו צבי הירש רוזנברג וסגנו נחמן לאנדוי, והם פעלו רבות למען היהודים והשתדלו להעסיקם בעבודות מלאכה יצרניות על מנת למנוע את הגירוש שלהם למחנות השמדה. הוקמה משטרה יהודית והוטל תשלום כופר של חמישה מיליון רובל, היהודים אולצו לענוד סרט לבן עליו מגן דוד אשר הוחלף בספטמבר לשני טלאים צהובים. לאחר מספר חודשים הוקמו שני הגטאות בעיר, קטן וגדול ובהם נאסר להכניס מזון, לכן הרעב היה קשה וזה הוביל לכך שעשרות יהודים מתו מרעב, וזאת על אף הקמת מוסדות סיוע לנזקקים ובתי מלאכה.
בתחילת 1942 החלו להתארגן מחתרות בגטו, קבוצה קטנה של תלמידים מהגמנסיה העברית "תרבות" ומהגמנסיה הפולנית. וקבוצה נוספת, גדולה יותר, מנתה 90 חברים ובראשה עמד אריה שיינמן, החברים בה גנבו נשק ותחמושת, היה ברשותם מקלט רדיו ודפוס והם תכננו למרוד בגרמנים בבואם לרצוח את היהודים. אנשי המחתרת הוציאו להורג שוטר יהודי אשר הסגיר את איש הקשר הנוצרי שלהם לידי הגרמנים. בעקבות כך, נאלצו אנשי היודנראט לשחד את הגרמנים על מנת שלא יוציאו אל הפועל פעולת תגמול.
בסוף חודש יוני באותה השנה, נשלחו 900 בעלי מלאכה מזרחה לעבודה אך כולם נרצחו מלבד 12 שחזרו לגטו. ב-15 באוקטובר הוטל מצור כבד על הגטו והחלה השמדתו, ובאותו הלילה נשלחו היהודים ברכבות לתחנת ברונה גורה, ורק חלק קטן מהיהודים הצליח לברוח ולהצטרף ליחידות פרטיזניות שונות ביערות. ביניהם הייתה חנה גינצברג, ילידת בריסק שהייתה בין הנשים הלוחמות ביחידה. המחתרת שפעלה בגטו הופתעה לחלוטין מהתקפת הגרמנים ומעט מאוד מחברי המחתרת הצליחו להגיע את מחסנים הנשק המוסתרים, להתחמש ולברוח ליערות. מבין הבורחים היו רבים שנרצחו על ידי שודדים ומעטים שהצליחו לחבור אל הפרטיזנים הסובייטים. מקום המסתור שהיה מיועד לדפוס ולמקלט הרדיו הושמד על ידי הגרמנים ובו הסתתרו יהודים מן המחתרת. המצור על הגטו נמשך כחודש ימים בו נערכו חיפושים רבים ומי מבין היהודים אשר נתפס, נלקח אל בור ירי אשר נמצא במרכזו של הגטו ושם נרצח.
ביולי, 1944, כבש הצבא הרוסי את העיר בריסק ונמצאו בה יהודים בודדים.
קורות הקהילה לאחר השואה
ב-28 ביולי 1944 שוחררה העיר ונמצאו בה עשרה יהודים אשר הסתתרו, לאחר מכן התקבצו בעיר עוד כ-200 יהודים מערים נוספות
14 ניצולים שבו לבריסק לאחר השחרור.
ז'יטקביצ'י (מחוז משנה)
מחוז משנה ז'יטקביצ'י (בבלארוסית: Жыткавіцкі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ז'יטקביצ'י.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ז'יטקביצ'י 40,838 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 95.1% בלארוסים, 2.7% רוסים ו-1.09 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (82.94%) ורוסית (15.12%).
ספריית המטכ"ל ע"ש רא"ל חיים לסקוב
ספריית המטכ"ל נחשבת למאגר המשמעותי ביותר בישראל לספרות צבאית מקצועית. הנושאים העיקריים אותם מאגדת הספרייה:
את הספרייה מנהלת כיום (2011) הספרנית אביבה צוויג אשר עובדת בספרייה משנת 1983. שירותי עיון והשאלה ניתנים לחיילים בסדיר, במילואים ובדימוס, ולעובדי מערכת הביטחון, וכן ניתנים שירותי עיון בלבד לעובדי משרדי הממשלה ולסטודנטים.
היסטוריה
הספרייה הוקמה בשנת 1964 ברחוב דוד אלעזר באזור דרום הקריה, ובמהלך השנים שונה מיקומה מספר פעמים. ב-2004 הועברה הספרייה מחוץ לבסיס ומספר המבקרים בה הצטמצם מאוד. בשנת 2008, כחלק מפינוי מוסדות צה"ל מאזור המושבה שרונה לטובת שימור המבנים, עמדה הספרייה בפני סגירה והועלתה הצעה להעביר את רוב תכולתה לספרייה חדשה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם) בגלילות ולהשאיר מספר מצומצם של ספרים בספרייה קטנה במחנה מטכ"ל. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, ובמרץ 2009 עברה הספרייה למיקומה הנוכחי בתוך מחנה המטכ"ל.
פה פון ציצוויץ
פה פון ציצוויץ (בגרמנית: Fee von Zitzewitz; 30 בדצמבר 1943 – 9 בפברואר 2006) הייתה דוגמנית גרמנייה.
ביוגרפיה
פון ציצוויץ נולדה בעיר קולובז'ג שבפרוסיה כבת למשפחת אצולה מפומרניה. אביה היה לויטננט קולונל בצבא גרמניה. הייתה לה אחות גדולה.
ב-1949 התגרשו הוריה, ואביה נישא בשנית.
לאחר מכן נהייתה לדוגמנית מצליחה והופיעה על גבי מגזינים רבים.
ב-1970 הופיעה בסרט הטלוויזיה "Kannibal Komix oder Das Haus in Weiß".
לאחר עזיבתה את תחום הדוגמנות היא נלחמה בהתמכרותה לסמים.
ב-1996 השתתפה בפרק של שעשועון הטלוויזיה "Die Montagsmaler" ששודר ב-ARD.
פון ציצוויץ מתה מסרטן הריאה בגיל 62.
2001 (אלבום)
"2001" הוא אלבום האולפן השני של מפיק ההיפ הופ והראפר ד"ר דרה. האלבום יצא לאור ב-16 בנובמבר 1999 בחברת ההקלטות של דרה, אפטרמת' אנטרטיינמנט. האלבום הופק על ידי ד"ר דרה, מל מאן, לורד פינס וסקוט סטורץ'. האלבום הוקלט ב-98–99 האלבום כולל הופעות אורח של ראפרים כמו סנופ דוג, אקזיביט, אמינם ועוד.
ב-21 בנובמבר 2000 האלבום קיבל 6 פעמים אלבום פלטינה. ההכנסות מהאלבום נאמדו ב-6 מיליון דולר רק בארצות הברית. למרות הביקורות השליליות האלבום הביא בחזרה את ה-West Coast Hip Hop אחרי שנים של אלמוניות.
סינגלים
הסינגל הראשון מהאלבום הוא Stil D.R.E בשיתוף עם סנופ דוג. הסינגל השני מהאלבום הוא Forgot About Dre בשיתוף עם אמינם שזיכה את ד"ר דרה בפרס גראמי. הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום הוא The Next Episode בשיתוף עם סנופ דוג, נייט דוג וקורופט.
ראפרים המשתתפים באלבום
מפיקים: ד"ר דרה, מל מאן, לורד עידון, סקוט סטורץ' וLord Finesse.
ראפרים: אקזיביט, טרי די, דבין דה דודר, סנופ דוג, היטמן, קורופוט, נייט דוג, סיקס טו, אמינם, טרייסי נלסון, מר רוק, אדי גריפין,
מל מאן, כריס הנרי, ג'ייק סטיד, מרי ג'יי בלידג', נוק וטורן-'אל,
גוסטב באואר
גוסטב אדולף באואר בגרמנית: (Gustav Adolf Bauer; 6 בינואר 1870 – 16 בספטמבר 1944) היה מדינאי גרמני ששימש בתפקיד קנצלר גרמניה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר בין השנים 1919–1920.
ביוגרפיה
באואר נולד בדרקהמן שליד קניגסברג בפרוסיה המזרחית, וצבר כוח פוליטי בהנהגת ארגוני עובדי הצווארון הלבן. כפקיד משרדי בקניגסברג (כיום קלינינגרד, רוסיה), הקים באואר בשנת 1895 את איגוד עובדי המשרד, ועמד בראשו עד 1908. הוא הנהיג את מזכירות העובדים המרכזית של איגודי הסחר החופשי בברלין (1903). שימש בין 1908 ל-1918 כיושב ראש הוועדה המרכזית של האיגודים המקצועיים של גרמניה כולה.
בשנת 1912 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז ברסלאו והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. באואר התמנה לשר העבודה בממשלתו של מקס פון באדן באוקטובר 1918, והמשיך להחזיק בתפקיד זה גם בממשלתו של פיליפ שיידמן, איש מפלגתו, לאחר הקמת הרפובליקה. במהלך כהונתו נתן באואר זכות בחירה לכל האזרחים מגיל 20 ומעלה בכל סוגי הבחירות, פיתח ביטוח בריאות ממלכתי ומוסדות רווחה מקומיים, סיפק תקנות המגנות מפני פיטורים שרירותיים, קבע יום עבודה בן 8 שעות ועשה רפורמות בחקלאות.
כאשר שיידמן התפטר ביוני 1919 במחאה על הסכם ורסאי, החליף אותו באואר, ושימש בתפקיד עד מרץ 1920, עד התפטרותו שבאה זמן קצר לאחר כישלון הפוטש של קאפ. לאחר מכן שימש כשר בממשלותיהם של הרמן מילר ויוזף וירט. שימש כשר התחבורה וכסגן הנשיא. בשנים 1924 -1925 נחשפו שחיתויות לכאורה במפלגה, ובאואר עזב את הפרלמנט בפברואר 1925. הוא חזר לכהן בפרלמנט שוב בשנים 1926-1928 ואז פרש באופן סופי מהעולם הפוליטי.
נפטר בברלין בשנת 1944.
אדי גטהאגי
אדי מו גטהאגי (באנגלית: Edi Mue Gathegi; נולד ב-10 במרץ 1979) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-קנייתי. מוכר בזכות הופעותיו בסרטים "דמדומים", "אקס-מן: ההתחלה", "נראתה לאחרונה" ובסדרות "האוס", ו-"הרשימה השחורה".
ביוגרפיה
גטהאגי נולד בניירובי בירת קניה, וגדל בעיר אלבני, קליפורניה שבארצות הברית. למד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, שם התבלט בקבוצת הכדורסל עד שנפצע בברכו, בעקבות הפציעה החליט לוותר על קריירת כדורסל מקצוענית והחל ללמוד משחק.
לאחר מכן עבר ללמוד במגמת משחק ב"בית ספר טיש לאמנויות" שבחסות אוניברסיטת ניו יורק, שם סיים בהצטיינות ב-2005.
קריירה
התחיל את דרכו כשחקן בתיאטרון שבפארק בלבואה, סן דייגו. בין המחזות שלקח בהם חלק "שתי רכבות נוסעות" בתיאטרון הגלובוס הישן, בין היתר במחזה "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן, והמחזות "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר", "אותלו" ו-"חלום ליל קיץ" של ויליאם שייקספיר.
ב-2006 שיחק בסרטו הראשון "קראנק", גטהאגי קיבל תפקיד קטן בסרט לאחר שנבחן לאחד התפקידים הראשיים. ב-2007 פרץ לתודעה בשבעה פרקים אליהם הצטלם לסדרה "האוס" בתפקיד ד"ר ג'פרי קול המועמד הסופי לצוותו של ד"ר גרגורי האוס (יו לורי), גם שיחק בסרטו של בן אפלק "נראתה לאחרונה" בתור ברון הסמים צ'יז, ובסרט "הפצוע החמישי" של הבמאי הישראלי אמיר מן, הידוע בשל היותו התסריטאי הראשי של הסדרה "פאודה".
ב-2008 התפרסם לקהל הרחב בפנטזיה הרומנטית הפופולרית "דמדומים" בתפקיד לורן, ערפד נודד מחבורתו של הערפד הרוצח ג'יימס (קאם ג'יגנדה). גטהאגי גילם את הדמות גם בסרט ההמשך שובר הקופות "דמדומים 2: ירח חדש". ב-2009 שיחק בסרט האימה "בלאדי ולנטיין 3D" בתור השוטר מרטין. ב-2011 השתתף בסרט גיבורי העל "אקס-מן: ההתחלה", שם שיחק בתפקיד המוטאנט דרווין. ב-2018 שיחק בסרט הדרמה "סרסור" (Pimp), בכיכובה של קיקי פאלמר, ובסרט "עדיף שתתחיל לרוץ".
חיים אישיים
ב-2018 נישא לדוגמנית הרומנייה אדריאנה מרינסקו; השניים מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
מיסיליה
מיסיליה (בערבית: مِسِليَة) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון, הממוקם כ-14 ק"מ דרומית לעיר ג'נין. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,252 תושבים בשנת 2006. הגידולים החקלאיים העיקריים המעובדים במיסיליה הם זיתים, ענבים, תאנים וירקות. בכפר נמצאו חורבות רומיות ואיסלאמיות.
היסטוריה
מיסיליה שוכנת במישור קטן למרגלות הר הגלבוע. המישור הוא חסר כל ניקוז טבעי, ותואר בתחילת המאה העשרים כביצה גדולה בעונת הגשמים המתייבשת בקיץ. במיסיליה נמצאו חרסים מהתקופות הרומית, הביזנטית, המוסלמית וימי הביניים נמצאו במיסיליה.
בשנת 1838 תיאר אדוארד רובינסון את הכפר כשטייל באזור, כגובל במארג' סאנור הפורה ביותר. הוא ציין את הכפר כחלק ממחוז הריתה, צפונית לשכם. בשנת 1870 תיאר ויקטור גרן את הכפר כ"יושב על מורדותיה הצפוניים של גבעה נטועה בעצי זית מעולים;בתחתית יש מישור פורה ומעובד היטב." במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 מיסיליה תואר כ"כפר קטן, מנותק מהצפון עם גבעת מדרום. הכפר מוקף זית ומטעים טובים, עם העמק הפתוח שנקרא וואדי אל מלק ('עמק המלך') בצפון. אספקת המים היא מבארות, שחלקן בעלות מראה קדום. מי הבארות מסופקים בעיקר על ידי מי גשמים."
במפקד 1922 של ארץ ישראל שערכו שלטונות המנדט הבריטי, במיסיליה התגוררו כ-190 מוסלמים. מספר זה גדל במפקד 1931 ל-222 מוסלמים שהתגוררו ב-49 בתים. בסקר הכפרים של 1945 האוכלוסייה מנתה 330 נפשות על פני שטח של-9,038 דונם. מתוך שטח זה 2,683 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 2,592 דונם שימשו לגידול דגנים, ואילו 23 דונם היו קרקע בנויה.
בשנת 1961 אוכלוסיית מיסיליה מנתה 606 נפשות.
וולטרה
וולטרה (איטלקית: Volterra) היא עיר בטוסקנה שבאיטליה, כ-50 ק"מ דרומה לפיזה. וולטרה היא עיר עתיקה שנוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס. העיר פרחה בימי הביניים המאוחרים והרובע העתיק שלה, המוקף בחומה, שומר על אופיו מתקופה זו.
גאוגרפיה
וולטרה נמצאת במערב טוסקנה, בנפת פיזה, כ-50 ק"מ מזרחה מחוף הים הליגורי, וכ-50 ק"מ מדרום לפיזה. היא שוכנת על פסגת הר המתנשא מעל עמק קצינה (Val di Cecina), בגובה 531 מטר מעל פני הים.
חומות העיר
וולטרה מוקפת בשתי חומות שחופפות בחלקן; החומה האטרוסקית העתיקה שמקיפה שטח גדול של העיר והחומה המדיוולית, הקיימת עד היום, המקיפה שטח מצומצם יותר של העיר.
החומה האטרוסקית נבנתה סביב המאה ה-4 לפני הספירה. היא עשויה מאבני אבן חול גדולות, ללא חיזוק אדמה ומלט, והיקפה הוא 7.28 קילומטר. השטח שבתוך חומה זו הוא 1,160 דונם. החומה נבנתה כדי להגן על העיר מפני הפשיטות של הקלטים ושל העמים האיטלקים שבצפון דרומה. בניגוד לחומה המדיוולית התוחמת את פסגת ההר עליו מצויה העיר, החומה הקדומה תוחמת שטחים נמוכים יותר ובעלי תווי שטח משתנה. באותה תקופה הייתה אוכלוסיית העיר גדולה יותר ובנוסף, החומה הגנה על מקורות מים ועל שטחים חקלאיים שנדרשו להזנת האוכלוסייה. כמו כן, יועד השטח הנמוך יותר לאכסון האוכלוסייה הכפרית שבסביבה שהתכנסה לעיר בעיתות צרה. שני שערים בחומה האטרוסקית קיימים עד היום: "שער הקשת" (Porta all'Arco) ו"שער דיאנה" (Porta Diana).
החומה הנוכחית נבנתה במהלך המאה ה-13, החלק הראשון הושלם ב-1238 וכל שאר החומה עד 1266. היא נבנתה באותה תקופה שבה נבנו חומות סביב ערים רבות באיטליה. הצטמצמותה של האוכלוסייה באותה תקופה והקושי של אותה אוכלוסייה להגן על החומה האטרוסקית הארוכה, הביאו ליצירת חומה בעלת היקף מצומצם. בנאי החומה השתמשו בלבנים קטנות בהרבה מהאבנים האטרוסקיות הגדולות. כמו כן, במקומות בהן הגישה לחומה הייתה קלה נחפרו גם חפירים.
יהודים בוולטרה
בימי הביניים המאוחרים הייתה קהילה יהודית בעיר. בן מפורסם של קהילה זו הוא משולם בן מנחם שהיה שולחני אמיד שיצא בשנת 1481 למסע למצרים וארץ-ישראל אותו תיאר בספרו "מסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל".
לידל
{{פירושונים|* לידל (חברה) – חברה גרמנית המפעילה חנויות קמעונאות ומרכולים באירופה ובארצות הברית
ראו גם
}}
חיים גמזו
חיים גַּמְזוּ (Haim Gamzu; 18 במאי 1910 – 16 בפברואר 1982) היה מבקר אמנות ותיאטרון, מייסד בית הספר לתיאטרון "בית צבי" וממקימי מבנה מוזיאון תל אביב לאמנות בשדרות שאול המלך.
ביוגרפיה
גמזו נולד בשנת 1910 בעיר צ'רניגוב שברוסיה (כיום באוקראינה) לירחמיאל בן ר' יעקב גמזו מפינסק ולמוסיה לבית חוטורצקי. החל ללמוד בבית ספר עברי, וב-1923 עלה לארץ ישראל עם משפחתו ובית אביו. בארץ סיים את לימודיו בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב. שם הוא התאהב בחנקה וינברג-חרותי ובמשך כמה שנים שלח לה מכתבי אהבה. לאחר מכן למד בסורבון ובמכון לאמנות בפריז, ופילוסופיה באוניברסיטת וינה, שממנה קיבל תואר דוקטור.
כתב ביקורת תיאטרון ואמנות, מאז 1942 באופן קבוע בעיתון "הארץ" ועד 1976. ב-1947 הותקף בידי חבר של שחקנית תיאטרון לי לה לו ונגרם לו זעזוע מח.
ב1944 כתב ביקורת כה ארסית על הצייר יצחק פרנקל, שהמונח "לגמז" הובא לעולם.
חיבר ספרים בתחום האמנויות היפות, וכן ספר המתאר את מסעותיו באמריקה הדרומית, בשם "שירת הקיצל" שיצא לאור בשנת 1949.
ייסד את בית-הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ברמת גן בשנת 1961, וניהל אותו עד 1962. כמו כן, שימש כמנהלו של מוזיאון תל אביב בין השנים 1947 ל-1949 ובין השנים 1962 ל-1976.
נפטר בשנת 1982 ברעננה ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
הפרס לקידום האמנויות מטעם מוזיאון תל אביב, ניתן על-שמו. בשנת 2003 זכה אוסף מאמרי ביקורת שלו בפרס.
משפחה
ב-1938 נשא חיים גמזו את גרטה לבית היים מווינה. בנם, יוסי גמזו, היה לימים משורר ופזמונאי. גרטה נפטרה ב-1943. ב-1948 נישא שוב, לחוה לבית שווארץ. לזוג שני ילדים: מיכל ורפאל. בנו, רפאל גמזו, איש שירות החוץ הישראלי, שימש כראש האגף לקשרי תרבות ומדע (קשתו"ם) במשרד החוץ וכשגריר ישראל בפורטוגל. נכדו של חיים (בנה של מיכל), יואל גמזו, הוא מנצח.
אחותו של גמזו, צפורה גמזו, נישאה לשופט אליהו מני.
כמבקר תיאטרון
את עיקר פרסומו קנה גמזו בזכות ביקורותיו הקטלניות, ושמו הפך למושג על ידי אפרים קישון, שהיה בין אלה שסבלו מביקורתו. בספרו "גומזים גומזים" קישון יצר את הפועל "לִגְמוֹז", שמתאר ביקורת קטלנית ביותר או הריגה, וכן במובן רחב יותר, כעין השימוש הנפוץ בשורש ק.ט.ל. ניצני העימות בין קישון לגמזו צמחו עוד בתקופת תיאטרון "בצל ירוק" אשר היה מורכב מבוגרי להקת הנח"ל, שאפרים קישון היה מקימו וחיבר את הטקסטים להצגותיו.
וכך כתב גמזו על הצגתה של להקת "בצל ירוק", "אף מילה למורגנשטיין":
בשנת 1970 הועלה מחזהו האנטי-מלחמתי של חנוך לוין "מלכת אמבטיה" במסגרת התיאטרון הקאמרי. המחזה עורר סערה ציבורית עם העלאתו, וירד כעבור מספר הצגות. המחזה הציג בצורה סטירית בוטה אלמנטים הקשורים לנושא המלחמה והציג את גולדה מאיר בצורת אם צדקנית. המחזה הועלה בעיצומה של מלחמת ההתשה ובעת ההצגה היו הפרעות מצד הקהל ואף הוטלו על הבמה פצצות סירחון. גמזו בביקורת בעיתון "הארץ" כתב באותם ימים:
את המחזמר "לילי גם", שנכתב על ידי אהוד מנור כינה "פרי באושים".
תאובלד פון בתמן-הולווג
תאובלד פון בתמן-הולווג (בגרמנית: Theobald von Bethmann-Hollweg; 29 בנובמבר 1856 – 1 בינואר 1921) היה מדינאי גרמני ששימש כקנצלר גרמניה בין השנים 1909–1917.
משפחתו וחינוכו
תאובלד פון בתמן-הולווג נולד ב-29 בנובמבר 1856 בהוהנפינוב בברנדנבורג, אז חלק מממלכת פרוסיה. הוא היה בנו של הפקיד הפרוסי פליקס פון בתמן-הולווג. סבו אוגוסט פון בתמן-הולווג היה חוקר משפטים בולט, נשיא אוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין ושר התרבות הפרוסי. סבא רבא שלו יוהאן יאקוב הולווג התחתן עם בת למשפחת הבנקאות העשירה פון בתמן מפרנקפורט. אמו, איזבלה דה רוז'מונט, הייתה שווייצרית צרפתייה וסבתו אוגוסטה וילהלמינה גבסר באה ממשפחת האצולה הפרוסית פון גבזה.
הוא התחנך בפנימיית שולפורטה בפרובינציית סקסוניה הפרוסית ולמד משפטים באוניברסיטאות שטרסבורג ולייפציג ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין בין השנים 1875 ל-1879. לאחר מכן שירת כמתנדב של שנה בצבא לפני שנכנס למסלול הקריירה שלו.
ב-17 ביוני 1889 נשא בתמן הולווג לאישה את מרתה פון פפול, אחייניתו של נשיא השר הפרוסי ארנסט פון פפול. נולדו להם ארבעה ילדים, אחד מהם מת צעיר. בנם הבכור אוגוסט פרידריך נהרג בחזית המזרחית ב-9 בדצמבר 1914.
מנהל מחוז ומושל מחוז
בתמן-הולווג החל את דרכו כשמאי ממשלתי מלכותי בדצמבר 1884. בשנה שלאחר מכן, לאחר שאביו הביע את רצונו לוותר על תפקידו כמנהל המחוז (לנדרט), תפס תאובלד את המשרה על בסיס זמני ובינואר 1886 הבטיח אותו במינוי רשמי. בגיל 29 הוא הפך למנהל המחוז הצעיר ביותר בפרובינציית ברנדנבורג.
בזמן שאביו של בתמן-הולווג ניהל את משרדו בסגנון האוטוקרטי יותר של היונקרים הפרוסיים, נסע תאובלד לכפרים ודיבר עם בעלי בית ועובדים כאחד. עבודתו התבססה על העיקרון של השתתפות מרצון של הבורגנות ולא על הוראות אוטוריטריות. הגישה הפכה אותו לאחד ממנהלי המחוזות המתקדמים ביותר בתקופתו.
בשנת 1896, לאחר עשר שנים כמנהל מחוז, הוא קיבל שני קידום מהיר ולאחר מכן בשנת 1899, בגיל 43, הפך למושל המחוז הצעיר ביותר (Oberpräsident) בפרוסיה כראש פרובינציית ברנדנבורג. הצלחתו המקצועית המהירה התאפשרה בזכות כישרונו במדינאות, יוקרתו של סבו, והשתדלותו של קנצלר הרייך, כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט, שצפה בעלייתו במשך זמן מה.
שר הפנים הפרוסי
ב-21 במרץ 1905 מונה בתמן הולווג לשר הפנים הפרוסי. הוא קיבל את המשימה בחוסר רצון, שכן הוא החזיק בדעות ש"לא התאימו לסכמטיות הפרוסית". כשהבחין בשלב מוקדם בהתפרקותה האיטית של החברה הווילהלמינית לימין לאומני, מיליטריסטי יותר ויותר ולשמאל רפובליקני יותר ויותר קיצוני, הוא ניסה לנווט מסלול פייסני במדיניות הפנים. הוא רצה, כפי שהוא עצמו אמר לא פעם, למצוא "מדיניות של אלכסון" בין הזרמים השמרניים והליברלים-רדיקליים של גרמניה. לראש קנצלרית הרייך שמונה זה עתה כתב:
ההתמקדות שלו כבר בשלב מוקדם הופנתה למחויבותה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למבנה המדינה הקיים. בנאום ההשבעה שלו בבית הנבחרים הפרוסי ב-6 באפריל 1905, בנושא הצעת השמאל להקמת משרד סעד לעם, הוא תיאר את רווחת הציבור כ"המשימה החשובה והרצינית ביותר של ימינו". בתמן-הולווג הבטיח לשקול את הבקשה ביסודיות ובאהדה, והצביע על כך ש"שחרור מכבלי בירוקרטיה אפשרי רק בהשתתפות חופשית של כל חוגי העם". כשהבית עסק בשאלת זיכיון שלושת המעמדות של פרוסיה ששקללו את הקולות לפי סכום המיסים ששולמו, התנגד בתמן-הולווג לאימוץ של פרוסיה את זכות הבחירה האוניברסלית של הרייכסטאג הלאומי. הוא הזהיר מפני "שוויון דמוקרטי" אך שיבח את "השאיפות האדירות של מעמד הפועלים שלנו".
באותה שנה, תלמידי בית ספר דוברי פולנית בפרובינציית פוזן, בתמיכת הכמורה הקתולית, פתחו בשביתה בדרישה לתת שוב שיעורים בפולנית. השמרנים רצו להגביר את הנוכחות הצבאית בפוזן, אך בתמן-הולווג דחה את הרעיון. במקום זאת הוא אישר שבעתיד תינתן הוראת דת בפולנית.
מזכיר הפנים של הרייך
בתמן-הולווג מונה למזכיר המדינה של הפנים על ידי הקנצלר ברנהרד פון בילוב מיד לאחר הבחירות לרייכסטאג ב-1907. בתמן-הולווג שוב לא רצה לקחת על עצמו את התפקיד, אך מכיוון שהוא ראה את המינוי כצו אימפריאלי, בסופו של דבר לא ראה ברירה אלא לקבל את המינוי.
באוקטובר 1907 השתתף בקונגרס הפועלים הגרמני, אספה כללית של איגודים מקצועיים נוצריים, שבה הופעתו של מזכיר המדינה האימפריאלי נתפסה כצעד גדול קדימה.
בדצמבר הוא התנגד להקמת משרד עבודה ברייך אך דחה את הטענה שבעניינים סוציו-פוליטיים הממשלה לא תפעל. "מעולם לא גיליתי אפילו שמץ של ספקנות בפעילות הזו; בה, אם כי רחוקה מהזירה הפרלמנטרית, נוצרה גרמניה של ימינו". הוא חש כי "החיפוש והגישושים אחר החדש מתרחשים בקרב העם עצמו, לא בקרב נציגי העם". לכן היה צורך "לפנות מקום להשקפות החדשות שעלו מהשינויים הכלכליים והחברתיים".
בעצתו של בתמן-הולווג הכריז הקיסר על רפורמה בבחירות בממלכת פרוסיה בנאומו מכס המלכות ב-20 באוקטובר 1908 (שיטת הבחירות הפרוסית לא עברה רפורמה סופית רק ב-12 בנובמבר 1918). וילהלם השני הבטיח "התפתחות נוספת אורגנית", אותה תיאר כאחת מהמשימות החשובות ביותר בהווה. סגן יו"ר הרייכסטאג פרידריך נאומן, שאהב את סגנונו של מזכיר המדינה, הדגיש מאוחר יותר במיוחד את השפעתו החיובית של בתמן-הולווג על הקיסר.