cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסכת תות ענח' אמון
גילוי
ראש צוות החפירות הווארד קרטר תיאר את התרשמותו מהמסכה. הוא התייחס למציאתה בתור "התרחיש האחד לפני אחרון" בכוונתו לסדרת הגילויים שמחשיפת הכניסות למבנה הקבר, דרך פתיחת ארונות הקבורה ועד ההגעה לתכריכים שלשם חניטת הגופה והמסכה כמפרידים מחשיפת עצמות המלך. הוא תיארה בתור "מסכה מוזהבת של הבעת עצבות אך גם של שלווה", כמסמלת ונושאת את מאפייני אל המוות אוסיריס וסייג "אבל הדמות היא זו של תות ענח' אמון – שלווה ויפה", כי למסכה אותם תווי פנים "שאנו מוצאים" על פסלי וארונות הקבורה של המלך. הוא הוסיף כי גילה את המסכה כשהיא נפולה מעט מעלה מהגולגולת החנוטה, כך שעיניה "מביטות היישר לרקיעים".
מינסק (כדורגל נשים)
היסטוריה
הקבוצה הוקמה כמועדון לכדורגל נשים בספטמבר 2008 בשם מינצ'נקה-BGPU. בשנת 2011 הפכה למועדון בת של מועדון הכדורגל מינסק. בשנת 2011 זכתה בתואר הראשון שלה, כשזכתה בגביע הבלארוסי ומאז זכתה בשבע אליפויות לאומיות והפכה לאחת הקבוצות המוצלחות במדינה.
אנטיפטרוס האדומי
אָנְטִיפָּטְרוּס הָאֲדוֹמִי (ביוונית: Αντίπατρος; 113 – 43 לפנה"ס) היה מדינאי בתקופת הבית השני, בן בריתו של הורקנוס השני. בימי אלכסנדר ינאי ושלומציון המלכה היה אנטיפטרוס נציב אדום. בהמשך מונה לאפוטרופוס על ארץ יהודה על ידי יוליוס קיסר וכך שלט על יהודה מטעם הרומאים. היה אביו של הורדוס הגדול מלך יהודה. הורעל למוות בשנת 43.
רקע היסטורי ומוצא
האדומים היו עם שמי, אשר חי בעבר הירדן, ומסוף ימי בית ראשון התפשט לצפון הנגב ולהר חברון. המקרא מייחס את מוצאם של האדומים לעשו. כשבטים שמיים אחרים, ראו האדומים בחיוב את עלייתו של בית חשמונאי וירידת השושלת הסלאוקית, ואת השפעת ממלכת יהודה באזור. למרות שאת רוב מי שכבשו בית חשמונאי הם גירשו מהארץ, יוחנן הורקנוס הראשון החליט לאפשר לאדומים להתגייר ולא להיות מגורשים מהארץ, ואכן רבים מהם הצטרפו לעם ישראל והיו לחלק מן הממלכה החשמונאית.
באותה תקופה נחלשה השושלת הסלאוקית שמשלה בסוריה, ולבסוף הפכה לפרובינקיה רומית, דבר שגרם להתערבות ישירה של רומא בענייני האזור.
מלחמת הירושה בבית חשמונאי ועליית אנטיפטרוס
לשלומציון, מלכת יהודה מבית חשמונאי, היו שני בנים. הבכור, הורקנוס השני, היה אדם בעל אופי פאסיבי ותלותי, בעוד שהצעיר, אריסטובולוס השני היה בעל אופי אקטיבי ושאפתני. שלומציון העדיפה את הורקנוס, ומסרה לו את הכהונה הגדולה עוד בימי חייה. בסמוך למותה החל אריסטובולוס לגייס את צבאותיו, אך שלומציון לא הספיקה לפעול כנגדו בטרם מתה. לאחר מותה, בשנת 67 לפנה"ס קיבל הורקנוס את המלכות, אך עד מהרה הצליח אריסטובולוס לקחת מידיו את המלוכה. השניים נפגשו, וכרתו ברית בבית המקדש לפיה ניתנה המלוכה לאריסטובולוס, והכהונה הגדולה להורקנוס.
כאן עלה לראשונה אנטיפטרוס על במת ההיסטוריה. הוא ניצל את עושרו והשפעתו על מנת להתקרב אל הורקנוס, המלך המודח, והחל להסית אותו כנגד אריסטובולוס. ייתכן שהורקנוס, שהיה אדם פאסיבי מטבעו, לא היה מנסה לקבל שוב את המלוכה לאחר שכרת ברית עם אחיו, אך הרעל המתמיד שטפטף באוזניו אנטיפטרוס עשה את שלו. תחת השפעתו של אנטיפטרוס החליט הורקנוס לחזור בו מהסכמותיו עם אריסטובולוס, ולשוב ולדרוש את המלוכה. הורקנוס ואנטיפטרוס נמלטו אל חרתת, מלך הנבטים והבטיחו לו את נחלות החשמונאים בארץ הנבטים בתמורה לסיוע כנגד אריסטובולוס.
חרתת וצבאו, ועמם הורקנוס ואנטיפטרוס, עלו על ירושלים, וצרו עליה, בשנת 64 לפנה"ס. בימי הפסח, כאשר ביקשו הנצורים קורבנות לשם עבודת המקדש, קיבלו הורקנוס ואנשיו תשלום, ובתמורה הבטיחו לספק לכוהנים כבשים לשם הקרבת הקורבנות, אך במקום זאת העלו הורקנוס ואנשיו אל חומת הר הבית סלים ובהם חזירים. כן תבעו אנשי הורקנוס מן התנא חוני המעגל, אשר היה ידוע בכך שתפילתו נענית, ובכך שהצליח להביא גשם בימי בצורת, כי יקלל את אריסטובולוס, ומשסירב לכך הרגוהו.
ההתערבות הרומאית
המצור הסתיים בצורה טראגית. הגנרל הרומי פומפיוס אשר היה במסע מלחמה במזרח, שלח את מפקד צבאותיו סקאורוס לדמשק. אנשי שני הצדדים הגיעו אל סקאורוס וביקשוהו כי יסייע בידם. אריסטובולוס השכיל לשחד את סקאורוס בשוחד כספי משמעותי, וזה הגיע לירושלים ודרש מן הנבטים כי יסירו את המצור. הנבטים נענו לדרישה, אך משחזרו לעירם התקיפם אריסטובולוס בדרך והרג רבים מהם ובכללם גם את אחיו של אנטיפטרוס, פַּלִיוֹן.
בינתיים הגיע פומפיוס עצמו לאזור. בישבו בדמשק באו בפניו שלוש משלחות לשטוח את טענותיהן באשר לנעשה ביהודה. משלחתו של אריסטובולוס, משלחתו של הורקנוס (בראשה עמד אנטיפטרוס), ומשלחת שלישית מאת "העם" אשר דרשה את הסרת שלטון בית חשמונאי, והחזרת שלטונם של הכהנים הגדולים. פומפיוס, שהיה מנוע עד כה להתערב עקב הברית שכרת יהודה המכבי עם רומא, ניצל היטב את ההזדמנות. הוא נמנע מלהכריע במריבה, וירד עם חייליו לירושלים.
פומפיוס הטיל על העיר מצור, וכבשה. באירוע זה נהרגו שנים עשר אלף יהודים. כניסתו של פומפיוס לירושלים בשנת 63 לפנה"ס מסמנת את סופו של שלטון בית חשמונאי, ואת תחילת השפעתם של הרומאים שהביאה בסופו של דבר לחורבן הבית. תפקידו של אנטיפטרוס באירוע זה, כמביא והמוציא והמושך מאחורי הקלעים, היה משמעותי.
פומפיוס הכריז על הורקנוס כאתנארך ("ראש העם" תואר נחות מן התואר "מלך"), אך הכוח האמיתי בממלכה ניתן לאנטיפטרוס. יהודה לא הפכה לפרובינקיה ולא הושם עליה נציב, אך הושת עליה מס. הערים ההלניסטיות שנכבשו על ידי החשמונאים, מימי יונתן הופסי עד לימי אלכסנדר ינאי, כבית שאן ויפו נגרעו מן הממלכה. בכך הייתה פגיעה חמורה מאוד בממלכה החשמונאית.
הורקנוס המשיך לשלוט כשליט בובה, הן של אנטיפטרוס, והן של אדוניו הרומאים. בשנים שלאחר מכן, עד 62 לפנה"ס ניהל סקאורוס מלחמה בנבטים והסתייע בחיילים ששלח אנטיפטרוס. לאחר מכן הגיע הנציב גאביניוס אל סוריה במקומו. שנים אלו היו שנות מצב ביניים בין שעבוד לרומא ובין עצמאות חלקית, כאשר השליט בפועל, אנטיפטרוס, שנוא על העם, ומושל בשמו של הורקנוס, כשהוא משעבד את אנשי הממלכה ואת האינטרסים שלה לטובת האינטרס הרומאי.
בשנת 58 לפנה"ס נמלט אלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס, מכלאו ברומא, והגיע ליהודה. הוא אסף אנשים חמושים, והכריז על עצמו כמלך. הורקנוס נאלץ להימלט מירושלים, ולפנות לגאביניוס לקבלת עזרה. גאביניוס דיכא את המרד, שבה את אלכסנדר, והחזיר את הורקנוס לירושלים. מכל משרותיו נותרה עתה ביד הורקנוס רק משרת הכוהן הגדול. גאביניוס חילק את הארץ לחמישה מחוזות אוטונומיים, ושם בראש כל אחד מהם "סנהדרין" המורכבת מנכבדי המקום. פעולה זו כמעט ואיינה את כוחו של השלטון המרכזי שאמור היה להיות ביד הורקנוס.
בימי יוליוס קיסר
עתה ראה לנכון לחזק את מעמדו בארץ, הוא מינה את בנו הבכור פצאל למושל ירושלים ואת בנו הורדוס למושל הגליל. הורדוס לכד את המורד חזקיהו והוציא להורג ללא משפט אותו ואת אנשיו. הורקנוס נאלץ, בניגוד לרצונו, להורות על העמדתו של הורדוס למשפט הסנהדרין בגין רצח זה. אל המשפט הופיע הורדוס כשהוא לבוש בבגדי ארגמן, חגור בנשק, ושומרי ראש מקיפים אותו מכל עבר. אנשי הסנהדרין והורקנוס ביניהם נדהמו מפחד, ונראה היה כי הורדוס יצא זכאי בדינו. אך נאום תקיף של שמאי (ויש אומרים של שמעיה), היטה את הכף לרעתו של הורדוס. משראה הורקנוס כי הורדוס עומד לצאת חייב בדינו, הורה על דחיית המשפט למחרת, והורדוס נמלט בלילה אל דמשק. הורדוס מונה למושל סוריה, והפך לאויבו המושבע של הורקנוס. אנטיפטרוס יעץ להורדוס שלא לפעול עתה בגלוי כנגד הורקנוס, וזה נאלץ להמתין לבוא השעה.
בינתיים נרצח יוליוס קיסר. אחד מרוצחיו, גאיוס קסיוס לונגינוס, הגיע אל הארץ, ודרש תשלום סכום נכבד למימון המלחמה ביורשי קיסר. אנטיפטרוס ובניו נאלצו להתמודד עם צרה זו, ולנסות, כשם שהצליחו עד עכשיו, לנחש את המגמה אליה פני הרומאים, על מנת להתאים עצמם לשליטים שיבואו.
לאחר מותו של אנטיפטרוס
פועלו של אנטיפטרוס הצליח, ולימים עלה בנו הורדוס על כיסאם של מלכי יהודה. לפועלם של אנטיפטרוס ושל בניו פצאל, פירורא, יוסף והורדוס, ואף בתו, שלומית, חלק ניכר בנפילת בית חשמונאי ובשעבוד ממלכת יהודה והפיכתה לנציבות רומית. על שמו של אנטיפטרוס קרא הורדוס את העיר החדשה שהקים בשנת 9 לפנה"ס בשפלה, אנטיפטריס.
רוקאס סטנולביצ'יוס
רוקאס סטנולביצ'יוס (בליטאית: Rokas Stanulevičius; נולד ב-2 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בדז'יוגאס טלז. הקשר שיחק בישראל בעירוני קרית שמונה ובהפועל נצרת עילית.
קריירה
סטנולביצ'יוס התחיל את הקריירה שלו באקרנאס. ב-5 באפריל 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1–1 נגד סקונטו ריגה במסגרת הגביע הבלטי. כעבור שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1–1 נגד באנגה. בעונת הפך סטנולביצ'יוס לשחקן הרכב ראשון. הוא סיים את העונה עם 30 הופעות ו-2 שערים, אך בתום העונה הקבוצה התפרקה וסטנולביצ'יוס קיבל בחזרה את כרטיס השחקן שלו. בפברואר חתם בטרקאי.
ב-3 בינואר 2016 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל. התכנון המקורי של ראשי המועדון היה להחתים את השחקן ולהשאילו, אך בסופו של דבר הוחלט כי סטנולביצ'יוס יישאר במועדון.
בקיץ הושאל להפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית. ב-29 ביוני 2017 חתם במכבי הרצליה.
אחרי כשנה וחצי כשחקן חופשי, ב-29 באפריל 2019 חתם בפוניבז'. ב-15 בפברואר חתם בדז'יוגאס טלז.
ב-9 באוקטובר 2015 ערך סטנולביצ'יוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא הצעירה בהפסד 0–3 לאירלנד.
מוכרחים להמשיך לנגן
"מוכרחים להמשיך לנגן" הוא פזמון שכתב עודד פלדמן בשנת 1974, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעה להקת חיל האוויר.
רקע
ב-6 ביוני 1974, חודשים אחדים לאחר מלחמת יום הכיפורים, נערכה בבסיס רמת דוד מסיבה לכבוד טייסי חיל האוויר שחזרו מהשבי בסוריה. מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, נשא דברים במסיבה, ובהתייחסו לאבדות הכבדות של החיל במלחמה, אמר שחרף המחיר הכבד המשיך החיל בביצוע משימותיו, משום ש"את המנגינה הזו אי אפשר להפסיק, מוכרחים להמשיך לנגן". סא"ל עודד פלדמן, ראש ענף תרבות וחינוך בחיל האוויר, לקח מטפורה זו כבסיס לשירו "מוכרחים להמשיך לנגן", שהולחן בידי יאיר רוזנבלום וביצעה להקת חיל האוויר.
קצין החינוך ערך את דבריו של פלד למבנה שירי. פלד הזכיר בדבריו שמות קוד של מטוסים שנפלו "שניים במבנה חרדל הלך, ארבע במבנה אגוז, הלך..." והוא גם דיבר על ההשוואה בין הפעילות הקרבית לנגינה של תזמורת, שלפעמים מנגנת על פי תוכנית, ולפעמים מאלתרת.
הפזמון החוזר של השיר שמתבסס על דבריו:
הביטוי "את המנגינה הזו אי אפשר להפסיק" הפך למטבע לשון.
המילים "את המנגינה הזאת אי אפשר להפסיק, מוכרחים להמשיך לנגן" נכתבו על מצבתו של בני פלד בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
Only Want You
Only Want You (בעברית: רק רוצה אותך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, מתוך אלבומה השני, Phoenix. השיר יצא לאור ב-1 במרץ 2019, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-60 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
עבור הגרסה עם ריקרדו ולנטין יצאה עטיפה מיוחדת.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ריטה אורה ב-7 במרץ 2019. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את אורה מדברת בטלפון. בהמשך, היא נכנסת למסעדה שם היא פוגשת את ריקרדו ולנטין. הקליפ בוים על ידי האנה לוקס דייוויס.
לאורכו של הקליפ ניתן לראות צלמי פפראצי רודפים אחרי אורה.
אהבה בהפרעה
אהבה בהפרעה (באנגלית: Accidental Love) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2015 בבימויו של דייוויד או. ראסל (תחת שם עט) עם תסריט מאת ראסל, קריסטין גור, דייב יזר ומאט סילברסטיין, המבוסס על הרומן של גור, "על ראש הגבעה" משנת 2004. בסרט מככבים ג'סיקה בייל וג'ייק ג'ילנהול, וכולל את קירסטי אלי בתפקיד הקולנוע האחרון שלה.
ההפקה החלה בשנת 2008 תחת הכותרת "Nailed", אך הצילומים הופסקו עקב קשיים כלכליים, מה שהוביל לכך שראסל עזב את הפרויקט בשנת 2010. הסרט הושלם ללא מעורבותו ומאז הוא התנער ממנו, מותיר את המוצר המוגמר לזכותו של "סטיבן גרין". הסרט הופץ באינטרנט ב-10 בפברואר 2015, לפני הפצה מוגבלת ב-20 במרץ 2015, על ידי Millennium Entertainment. הסרט זכה לביקורת חריפות על ידי המבקרים.
עלילה
אליס היא מלצרית בעיירה קטנה אשר חווה תאונה במסעדה, במהלכה נתקע לה מסמר בראש. ללא ביטוח רפואי, היא אינה יכולה לשלם את ההוצאות ונזרקת לרחוב. אליס מסרבת להתייאש ולוקחת את המקרה שלה עד לוושינגטון, שם היא פוגשת סנאטור צעיר ונאיבי, שמחליט לעזור לה. בדרכם תעמוד סנאטורית כוחנית עם אג'נדה משלה.
הפקה
חברת ההפקה של דאגלס ויק ולוסי פישר, Red Wagon Productions, פיתחה לראשונה את הסרט, בכך ששכרו את קריסטין גור (בתו של אל גור) כדי לעבד את התסריט המבוסס על הרומן שלה משנת 2004, "על ראש הגבעה" (Sammy's Hill). בשנת 2008, דייוויד או. ראסל אויש לתפקיד במאי הסרט, אז תחת השם "Nailed". על פי הדיווחים, לראסל, ויק ופישר הובטח תקציב של 26 מיליון דולר על ידי Capitol Films, חברת הפקות בראשות הפנים החדשות בהוליווד דאז דייוויד ברגשטיין. שלב הצילומים החל באפריל 2008, בקולומביה, קרוליינה הדרומית. באותו חודש, ג'יימס קאן נשר מהסרט, לאחר "הבדלים אמנותיים" אודות סצנת המוות של דמותו. ההפקה נסגרה מעת לעת - עד 14 פעמים - בגלל אי תשלום לצוות השחקנים, מה שהוביל להתפטרות של הכוכבים ג'סיקה בייל וג'ייק ג'ילנהול וכן כמה חברי צוות. ברגשטיין ייחס את מצוקותיו הפיננסיות של הסרט למשבר הכלכלי העולמי של 2008, אך יוצרי הסרט האמינו שהם "נדחקו בכוונה". במחלוקת על השליטה בסרט, וכדי למנוע אפשרות של Capitol Films להוציא גרסה לא מלוטשת של הסרט, החליטו ויק ופישר להשהות תשלילים לסרט ולדחות את צילומי הרצף המכריע שבו דמותה של בייל נפגעת מאקדח מסמרים עד יום הצילומים האחרון. כתוצאה מכך שאחד האיגודים חזר בתמיכתו לסרט כאשר נותרו יומיים בלבד לצילומים, הרצף לא צולם והסרט נותר לא מושלם.
בתחילת 2010, רונלד טוטור, מממן הסרט ששלט בזכויות עליו יחד עם ברגשטיין, שילם מיליוני דולרים כדי להוציא כמה סרטים, כולל "Nailed", מפעולת עיקול. ברגשטיין שכר עורך שירכיב גרסה מהסרט שהוצג לראסל כשהתבקש לחזור לצילומים מחדש. ראסל וטוטור לא הצליחו להגיע לעסקה וראסל עזב את ההפקה לצמיתות בחודש יולי. לפי "הוליווד ריפורטר", התלונה העיקרית של ראסל הייתה שוויק ופישר נדחקו לקבל קיצוץ בשכר של 50%. המפיקים, שגם עזבו את הסרט, כינו את הוויתורים המבוקשים "לא הוגנים, לא מקצועיים ומזיקים לסרט". ראסל אמר על עזיבתו את הסרט: "זה היה תהליך כואב עבורי. העיכובים וההפסקות המרובות של ההפקה, שנגרמו על ידי דייוויד ברגשטיין ונמשכו עם מעורבותו הישירה של רון טוטור איתי, ארכו כעת שנתיים, והנסיבות שבהן הסרט יושלם כעת שונות בהרבה, בכמה מישורים מהותיים, מאשר כשיצאנו לתחילת הדרך לפני מספר שנים. למרבה הצער, אני כבר לא מעורב בפרויקט ולא יכול לקרוא לו 'הסרט שלי'. אני מאחל לרון טוטור בהצלחה". הסכמי חוזה חייבו את בייל וטרייסי מורגן לשוב לצילומים מחדש, שלא כללו את ראסל.
Capitol Films פשטה את הרגל ב-2010 והנכס נרכש ב-2014 על ידי חברת ההפצה העצמאית Millennium Entertainment תמורת סכום לא ידוע. עם הכותרת החדשה, גרסה הורכבה תחת המפיק קיה ג'אם, מנהל לשעבר ב-Capitol Films, שהצהיר: "אנשים מצפים לראות סרט שבור, וזה לא. ניסינו מאוד לכבד את הכוחות היצירתיים מאחוריו". עם יציאת הסרט לאקרנים, ראסל ניהל משא ומתן עם גילדת הבמאים של אמריקה כדי להסיר את שמו מהסרט; הוא קיבל קרדיט כבמאי וככותב שותף בתור "סטיבן גרין", אלטרנטיבה לשם הבדוי הרשמי לשעבר, אלן סמית'י, המשמש במאים המעוניינים להתנער מסרט שלקחו בו חלק.
הפצה
במרץ 2011 הוקרן בלוס אנג'לס קטע לא גמור מהסרט. הסרט הופץ בווידאו על פי דרישה ב-10 בפברואר 2015. הסרט זכה להפצה קולנועית מוגבלת ב-20 במרץ 2015. הוא הופץ ב-DVD ובבלו-ריי בארצות הברית ב-28 באפריל 2015.
בעקבות הפצת הסרט בווידאו ביתי על ידי Mongrel Media בקנדה, א.א. דאוד, מבקר קולנוע יחד עם The A.V. Club, במאמר שכותרתו "לא, אני לא קראתי לסרט המחורבן שלך 'הברקה קומית'", האשים את החברה בכך שהיא הוציאה את הביקורת שלו מהקשרה, גורמת לביקורת סרט שלילית להיראות כחיובית. בתגובה להאשמה, Mongrel Media פרסמה התנצלות וטענה שהם יסירו את הציטוט מהדפסות נוספות של ה-DVD.
ביקורות
א.א. דאוד מהאתר The A.V. Club כתב: "כדי להיות הוגן כלפי מי שעיצב מחדש את 'אהבה בהפרעה' מהשאריות הנטושות של 'Nailed', ישנה סיבה מועטה להאמין שהגרסה האידיאלית והאינה נגועה של החומר הייתה הברקה קומית".
ריצ'רד רופר מ"שיקגו סאן-טיימס" כתב: "הסאטירה נרחבת ומאולצת ואינה מצחיקה, אין שום קצב למבנה הסרט ולשורות המחץ החזותיות, והקאסט החביב אבוד באופן חסר תקנה. ישנם אסונות שצריך להשאיר שכוחים".
חמשת הקאנונים
המצאה
ההמצאה, או ה'גילוי', עניינה מציאה וגילוי של טיעונים שבכוחם לשכנע. מדובר בחקר השיטות הרטוריות שניתן להכניסן לתוך נאום, או להשתמש בהן במהלך ויכוח. לא מדובר על התוכן של הטענות אלא על המבנה של הטענות, בהתקבצן יחד ליצירת טיעון. אחת המטרות של ההמצאה היא גילוי של אתרי-טיעון.
ארגון
לאחר שהנואם יודע על מה הוא מתכוון לנאום, ולאחר שהוא מצא את הטיעונים שישמשו אותו בנאומו, הוא עובר לשלב הארגון של החומר. רטוריקנים קלאסיים, כמו קיקרו וקווינטיליאנוס, כתבו רבות על הארגון היעיל של הנאום, באופן בו תגבר יכולתו לשכנע. מבנה הנאום המקובל על-פי-רוב בכתביהם מחלק את הנאום לשישה חלקים:
זכירה
הזכירה שימשה לזיכרון של אתרי-טיעון, כך שבשעת נאום או ויכוח יוכל הנואם לשלוף מבנה טיעוני לצרכיו.
מסירה
כלל זה קשור לאופן המסירה של הדברים. לעיקרון הזה יש נגיעה לאינטונציה והמצלול, שפת גוף ועוצמת הקול, כשמדובר בנאום חי, ולכללי הפיסוק כשמדובר בנאום כתוב.
אמת המים ברניקי
אמת המים ברניקי (אמת ברניקי, תעלת ברניקי) היא אמת מים עתיקה שמתוארכת לתקופה הרומית בארץ ישראל ושימשה להובלת מים ממעיינות בנחל יבנאל לבריכות אגירה בטבריה העתיקה על מנת להבטיח מי שתייה נקיים לתושבי העיר כמו גם לגנים ולמוסדות הציבור בעיר המתפתחת. שלוחות של האמה סיפקו מים לאתרים שונים לאורך הדרך.
שרידי התעלה התגלו על ידי חוקרי ארץ ישראל כבר במאה ה-19 ומספר מחקרים נערכו מאז לגביה. במסמכים משלהי המאה ה-19 (למשל מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפרסמה הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1880) סומנו חלקים גדולים מהאמה (תחת השם Aquaduct) אולם מכיוון שזו ולא הוגדרה כאתר מורשת לשימור נהרסו חלקים גדולים ממנה במהלך השנים עקב עבודות לפיתוח יישובים, שטחים חקלאיים ודרכים כך שרק שרידים מהאמה נותרו.
מטרות האמה
טבריה נבנתה על שפת הכנרת וידוע מהכתובים שתושביה שתו מהם לאורך הדורות על ידי שאיבה מהאגם. יחד עם זאת שאפו מנהיגי העיר להזרים מים למוסדות ציבור כמו בתי מרחץ, סבילים, מזרקות, גנים ציבוריים וכו' ואת זה ניתן היה להשיג רק על ידי הזרמת מים ממקור גבוה יותר.
שמה של האמה
לפי המסורת הייתה ברניקי מלכה יהודייה מבית הורדוס, בתו של אגריפס הראשון מלך יהודה, ונצר לשושלת בית חשמונאי. אותה מסורת גורסת גם שברניקי בנתה את אחד מארמנותיה על הר ברניקי שמעל לטבריה.
קריאת אמת המים על שמה של בריניקי החלה רק עם תחילת המחקרים במאה ה-19. אין הוכחה שהאמה אכן נקראה כך בעבר אך משערים שהשם ניתן לה על שם הארמון שעל הר ברניקי.
תיארוך האמה
אין אחידות דעים על התקופה בה נבנתה האמה אך ההערכה היא שנבנתה בשלהי התקופה הרומית בארץ ישראל (המאה השלישית לספירה) ובנייתה קשורה להתחזקותה של טבריה, ועליית קרנו של הגליל, לאחר מרד בר כוכבא. כמו כן ההערכה היא שהשימוש באמה המשיך עד לתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל וכנראה שאנשי בית אומיה השתמשו במי האמה בארמון שהקימו בתל בית ירח.
כללי
האמה,שאורכה היה כ-11 ק"מ (כ-16 ק"מ כולל הפיתולים), הוליכה מים, בגרוויטציה, ממעיינות בנחל יבנאל (שנקרא במקור "נחל פיג'אס" שמקורו במילה היוונית "פגאי" שפירושה "מעיינות"), נמשכה על צידו הצפוני של הנחל וירדה במתינות לכוון אזור בית ירח. משם המשיכה על שיפוליה המזרחיים של רמת פוריה עד מבואות טבריה שם נאספו המים במערכת בריכות אחסון ושיקוע (קסטיליום) שבתחומי העיר העתיקה של טבריה. נקודת המוצא של האמה נמצאת בערך בגובה פני הים ונקודת הסיום במפלס של קרוב ל 200- מטר כך שהשיפוע של האמה היה כ-2 מטר ל-100 מטר.
חלקה הראשון של האמה (כ-3 ק"מ), בערוץ נחל יבנאל, נבנה בכיוון מזרח-צפון-מזרח. לאחר היציאה מחלקו התלול של הנחל עושה האמה פניה לכוון צפון עד הגיעה לטבריה.
מקורות המים
ראשוני חוקרי האמה זיהו את מקור המים של האמה ב"עין פטל" (מופיע במפות המנדטוריות כ"עין פיג'אס") אולם חוקרים מאוחרים יותר הבחינו ששרידי האמה, שהתגלו על גדתו הצפונית של הנחל, גבוהים ממפלס מעיין זה ולכן הצביעו החוקרים על מעיין נוסף, גבוה יותר כמקור המים (מופיע במפות המנדטוריות כ"עין רן" וכנראה הכוונה ל"עין יעלה"). מכיוון שמעיין זה נבע מגדתו הדרומית של הנחל מעריכים החוקרים שבוני האמה בנו מוביל מים מעל הנחל כדי לעבור לגדתו הצפונית. ייתכן שמים מ"עין פטל" ומ"עין כוש" (במורד הנחל) זרמו גם הם לאמה זו אם כי במפות הישנות מוזכרות אמות נוספות באזור כך שייתכן שמימי "עין פטל" ו"עין כוש" שימשו את האמות האחרות.
התעלה העיקרית
האמה עקבה אחר קווי הגובה של המדרוונות המזרחיים של רמת פוריה ולכן היא התפתלה בהתאם לטופוגרפיה ולריבוי הנחלים היורדים לכנרת. במקרים רבים נדרשו בוני האמה לחצות אפיקי נחלים ולכן הקימו גשרים מעל ערוצי הנחלים. החוקרים זיהו 11 גשרים שחצו את נחלים כשהשמור ביניהם היה הגשר שנבנה לחציית נחל שלם.
אגירת המים בטבריה
היעד העיקרי של אמת המים הייתה העיר העתיקה של טבריה והחוקרים מעריכים שהאמה הסתיימה בבריכת אגירה בשם "בריכת דונה גרציה" בחלקה הצפוני של טבריה העתיקה. הבריכה שימשה לאגירת המים, שיקוע מוצקים שנסחפו בתעלה ופיזור המים, בעזרת תעלות, לרחבי העיר. אורך הבריכה היה כ-32 מטר, רוחבה כ-10 מטר ועומקה כ-6 מטר (מתוכם 3 מטר קבורים בסחופת) והחוקרים מעריכים שהיא הכילה כ-2,000 מ"ק מים.
שלוחות
הממצאים על האמה, שנתגלו במחקרים עליה, הצביעו על כך שהמיים שהוזרמו בה נוצלו גם למטרות אחרות (בנוסף לאספקת מים לטבריה העתיקה). לשם כך נבנו מהאמה שלוחות שונות:
טחנת הסוכר
בסביבות הכנרת גידלו התושבים קנה סוכר להפקת סוכר. מצפון למושבה כנרת הוקמה טחנה להפקת סוכר שהופעל על ידי מים שהגיעו מהאמה דרך צינור שאורכו כ-18 מטר. במהלך הרחבת שטחי החקלאות של המושבה נרסו שרידי הטחנה.
מפעל הצבעים
הארכאולוג פסח בר אדון חשף לחוף הכנרת, בקרבת חוף צינברי, שרידים של מפעל עתיק שלהערכתו שימש לייצור צבע אידיגו וצביעת בדים ושהוזן מהאמה הראשית.
טחנות קמח
על מורדותיו של נחל יבנאל התגלו שרידים של מספר טחנות קמח עתיקות ומשערים שהן הוזנו מהסתעפויות של אמת ברניקי. יחד עם זאת יש לציין שבערוץ הנחל היו עוד תעלות שהוזנו ממעיינות הנחל כך שייתכן שאמת ברניקי הזינה רק חלק מהטחנות. נמצאו בשטח תעלות שירדו מהאמה והזינו, בגרוויטציה, את הטחנות.
בריכות האגירה החקלאיות
במספר נקודות בקרבת התעלה התגלו בריכות אגירה משניות שההנחה היא ששימשו את החקלאים באזור להשקיית שדותיהם.
חמת טבריה
בדרומה של העיר העתיקה עברה האמה בקרבתה של מרחצאות חמת טבריה ושלוחה של האמה המשיכה לתוך המרחצאות. מספר חוליות מצינור זה נמצאו באתר.
מבנה האמה
האמה נבנתה מ-2 חלקים:
חקירות האמה
כאמור, אזכורים לאמת ברניקי קיימים כבר במחקריהם של חוקרי ארץ ישראל במאה ה-19. בין השאר הזכירו את האמה החוקרים צ'ארלס וילסון, צ'ארלס וורן, הוריישו קיצ'נר, קלוד קונדר ואחרים. תוצאות של חלק ממחקרים אלו התפרסמו בספרים כמו גם במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפרסמה הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1880.
במהלך המאה ה-20 נערכו מחקרים נוספים כמו מחקרו של אאפלי סאריסלו הפיני ב-1927, מחקרו של מיכאל אבי-יונה ב-1951, מחקרו של זלמן וינוגרדוב ב-1988 ומחקרו של יוסף סטפנסקי בשנות ה-90.
במאה ה-21 נערכו מחקרים בעיקר על ידי רשות העתיקות כשבחלק מהמקרים היו אלו חפירות הצלה באתרים בהם תוכננו הרחבת יישובים. בתקופה זו (2012) נחקרה גם השלוחה לבית ירח.
שרידי האמה (המאה ה-21)
נכון ל-2021 נשתמרו מהאמה הקטעים הבאים:
גמילה
גמילה היא תהליך של השתחררות מתלות בסוג כלשהו של התמכרות או הרגל, כגון גמילה מעישון או גמילה מחיתולים.
תהליך הגמילה נעשה באמצעות הפסקה מוחלטת של ההתמכרות או בירידה הדרגתית בשימוש בגורם התלות עד למצב בו האדם אינו תלוי בו יותר.
תסמיני גמילה מהתמכרות גופנית
לאחר שהגוף פיתח מנגנוני פיצוי היוצרים מצב של סבילות עבור חומר מסוים, היעדרו של החומר מפסיק את השפעתו בעוד שמנגנוני הפיצוי ממשיכים לפעול לבדם. בגלל שבמצב זה מנגנוני ההומיאוסטזיס פועלים ללא התנגדות ומורגשים ביתר שאת, הפסקה מוחלטת של נטילת החומרים הממכרים עלולה לגרור אחריה תסמינים של היפוך השפעה.
תסמיני הגמילה עשויים להיות גופניים או נפשיים ובדרך כלל גופניים ונפשיים גם יחד. משך זמן הגמילה יכול להימשך בין מספר ימים ועד מעבר לשנה ותלוי בסוג הסם ובמנגנוני הפעילות שלו.
צ'איאונו
צ'איאונו (טורקית Çayönü) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית בדרום-מזרח טורקיה, כ-40 ק"מ צפונית-מערבית לעיר דיארבקיר, בסמוך לעיירה ארגאני.
הארכאולוג האמריקאי רוברט ג'ון בריידווד חפר באתר בין השנים 1964 ו-1978, ושוב בין 1985 ו-1991. לפי הממצאים היה האתר מיושב בין 7200 ו-6600 לפנה"ס לערך.
מחקר עצמות בעלי החיים שהשתמרו באתר מרמז על ביות מוקדם של החזיר. ממצאים בוטאניים רומזים לכך שתושבי האתר גידלו גם חיטה. צ'איאונו היה גם המקום בו נמצאה חתיכת הבד המוקדמת ביותר הידועה. פיסת טקסטיל זו הייתה מבד פשתן בן 9,000 שנה והוא נארג מפשתן שגדל באופן מקומי. בנוסף לכך האתר היה המרכז העיקרי לייצור חרוזים בתקופה הנאוליתית המוקדמת. ארכאולוגים גילו ארבעה פריטי נחושת מוקדמים בצ'איאונו, מתאריך 7,200 לפני הספירה. צ'איאונו הוא גם המיקום של חפצי הנחושת המוקדמים ביותר הידועים.
מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2019
מקדוניה הצפונית השתתפה באירוויזיון 2019 שהתקיים במאי 2019 בתל אביב בישראל. תמרה טודבסקה נבחרה לייצג את מקדוניה הצפונית עם השיר "Proud".
לפני האירוויזיון
ב-25 בינואר 2019 נבחרה תמרה טודבסקה לייצג את מקדוניה הצפונית בתחרות. היא ייצגה בעבר את המדינה באירוויזיון 2008, אך לא הפעילה לגמר.
ב-8 במרץ 2019 נבחר השיר "Proud" לייצג את מקדוניה הצפונית בתחרות.
באירוויזיון
מקדוניה הצפונית השתתפה בחצי הגמר השני של אירוויזיון 2019 כשיר ה-17 במופע. בתום חצי הגמר זכה השיר ב-239, כך שהגיע למקום השני באותו חלק של התחרות ועלה לשלב הגמר. בגמר האירוויזיון שובץ השיר כשמיני בסדר ההופעה. בתום חלוקת הנקודות, התברר שהשיר הגיע למקום השביעי.
את הכוריאוגרפיה לגלוית-המעבר טרם ביצוע השיר, ששודרה בשני חלק התחרות, יצר יניב הופמן.
הפלגת בכורה
הפלגת בכורה (באנגלית: Maiden voyage) היא הפעם הראשונה בה ספינה חדשה מפליגה, בדומה לטיסת בכורה במטוסים.
לפני הפלגת הבכורה עוברת הספינה בדיקות מקיפות על מנת להבטיח את שלום הנוסעים. הפלגות אלו לרוב יקרות יותר.
אנטון ספיטלר
אנטון ספּיטַלר (או שׂפִּיטַאלר, גרמנית: Anton Spitaler; ) היה מזרחן גרמני בלשן ופילולוג, חוקר נוסחי כתבי יד ולשונות שפות שמיות ובמיוחד ערבית.
תולדות חייו
שפיטלר, יליד מינכן, למד בשנים 1929–1933 באוניברסיטת מינכן, ובחורף 1931/2 באוניברסיטת ברסלאו. בשנת 1933 קיבל את התואר השלישי בתחום הפילולוגיה במינכן. מאז ועד 1939 היה עוזר מחקר בסמינר ללימודים שמיים ובעל מלגה בלימודי הקוראן באקדמיה למדעים של בוואריה. במלחמת העולם השנייה שירת בוורמאכט כמתורגמן לערבית, קודם בבלגיה ואחר כך בצרפת. ביוני 1946 הוביל את החוג לפילולוגיה בשפות שמיות במינכן. בשנת 1948 מונה לפרופסור מן המניין, ובשנת 1978 פרש לגמלאות.
מוריו היו בעיקר גוטהילף ברגשטראסר, אוגוסט פישר והיינריך ל' פליישר. מהדורתו החדשה של הספר של תיאודור נולדקה "הדקדוק של הערבית הספרותית" (בגרמנית, וינה 1986) הכולל תוספות ותיקונים על פי רישומי נולדקה, וכן רישומים שלו עצמו (דרמשטדט 1963) מורים על הידע הנרחב שלו המבוסס מדע בפילולוגיה ערבית.
יחד עם ג'ורג' קרמר והלמוט גויטיה הוא יסד את מילון הערבית הספרותית, אשר מהדורתו הראשונה הופיעה בשנת 1959. מנפרד אולמן עבד על מילון זה החל במהדורה השלישית. הרבה לפני מותו תרם את ספרייתו ל"פרויקט מינכן" בחוג לפילולוגיה שמית שבמכללת בוואריה, כולל ארכיון רחב היקף עם כל תכתובתו בנושאי תחביר ביטויים וסגנון של השפה הערבית. בשנת 1978 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1993 את אות מסדר מקסימיליאן לאמנות ומדע, מממשלת מדינת בוואריה. מאז 1973 היה חבר בהתכתבות באקדמיה הבריטית למדעים.
בשנת 1941 ירש את ארכיונו של גוטהלף ברגשטרסר, הכולל צילומי כתבי יד של הקוראן, אשר ברגשטראסר הכין לקראת הוצאת ספרו אפרטוס קריטיקוס (מהדורה ביקורתית) על הקוראן. אחרי מלחמת העולם השנייה שפיטלר טען שהארכיון נשרף כולו בהפצצה בשנת 1944, שבו נהרס עד היסוד בניין האקדמיה הבווארית למדעים במינכן. למעשה התמונות נותרו ברשותו עד תחילת שנות ה-90. מאז הן בידי אנג'ליקה נויבירט, תלמידה שלו העוסקת בסריקה והפצה מקוונת של הארכיון עבור האוניברסיטה החופשית של ברלין כחלק מפרויקט קורפוס קורנציום.
שיפטלר הלך לעולמו בטרונרויט ב-2003.
המאל
המאל (באנגלית: The Mall, נהגה מֶאל) הוא רחוב בלונדון שבאנגליה, המוביל מכיכר טרפלגר, מתחת לקשת האדמירליות בואכה ארמון בקינגהאם, ועובר מצפון לפארק סנט ג'יימס, מדרום לארמון סנט ג'יימס ומדרום מזרח לגרין פארק.
קרוב לארמון בקינגהאם, במרכז הרחוב, ניצבת אנדרטת ויקטוריה.
היסטוריה
הרחוב נבנה בסוף המאה ה-19 כשהוא נועד לתהלוכות ממלכתיות, בדומה לשדרות דומות שנבנו בערים ראשיות בעולם, כמו וושינגטון, פריז, סנקט פטרבורג, ווינה וברלין, בשיא פריחת רעיון "מדינת הלאום".
מקור שמו של "המאל" בשימושו הקודם של אזור זה - היה זה מגרש שבו נהוג היה משחק כדור שנקרא "פאל מאל" (Pall Mall). בעקבות הרחוב, כונו בשם "Mall" רחובות ראשיים בערים רבות במדינות דוברות אנגלית, לרוב בהגייה "מול", ובסופו של דבר הוא הפך שם גנרי לרחוב ראשי שבו חנויות - ומכאן המשמעות המודרנית באנגלית: מרכז קניות או קניון.
ראש עיריית סוצ'י
ראש עיריית סוצ'י (ברוסית: Глава города Сочи) היא המשרה הרמה בעיר סוצ'י והוא בעצם האישיות הבכירה שמנהלת את ענייני העיר ומייצג אותה בפני הממשל הפדרלי. המינהל הציבורי בעיר הוצג לראשונה בשנת 1874 עם ריינהולד גארבה כראש העיר הראשון.
לאומנות
לְאוּמָּנוּת היא אידאולוגיה לאומית קיצונית בדרכי מימושה, לפיה טובת הלאום קודמת לכל ערך אחר, ומצדיקה ומרוממת כל פעולה המקדמת מטרה זו. האידאולוגיה לעיתים גם רואה את הלאום של מאמיניה כנעלה על עמים אחרים ואת צרכיו כחשובים משלהם. לכן, מצדיקה את ניצולם ואף שנאה אליהם. הרחבת הגישה מצדיקה אף תוקפנות קיצונית כלפי מדינות שכנות, מתוך שאיפות התפשטות אימפריאליות.
לאומנות היא היבט של פשיזם, וממשלות כמו גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית נבנו על יסודות לאומניים.
מאפיינים
ההבחנה בין לאומיות ללאומנות אינה תמיד פשוטה או מובנת מאליה והיא תלויה בהשקפת עולמו וברקעו של המתבונן. בחלק מן השפות כלל לא מצויה הבחנה מקבילה בין ביטויים אלו.
מקובל לכנות לאומיות בשם לאומנות כאשר היא מתרחקת מעמדה ליברלית ופלורליסטית ביחס לעמים אחרים, ורואה בעם הספציפי ערך עליון מעל כל ערכים אחרים. הלאומנות יכולה לפנות לכיוונים גזעניים (כמו בגרמניה הנאצית) בהם הקשר הלאומי נקבע בצורה ביולוגית, וגזעים מסוימים מאובחנים כנחותים מטבעם. היא יכולה לפנות גם לכיוונים פשיסטיים (כמו באיטליה הפשיסטית) בהם תורת הגזע איננה עיקרית, אך יש בהם הערכת יתר של המדינה מעל ערכי חירות הפרט, קידוש המלחמה והאלימות, ושאיפות התפשטות אימפריאליסטיות. במקרים רבים מעורבת הלאומנות עם השפעות תרבותיות אחרות, כמו הלאומנות הערבית המושפעת מרעיונות של דחיית הציונות והאימפריאליזם המערבי, לאומנות יהודית המשלבת לעיתים קרובות קיצוניות דתית על גבול הפונדמנטליזם ולאומנות בעולם השלישי המשולבת במקרים רבים עם רעיונות סוציאליסטיים או קומוניסטיים, אף על פי שבמקורן תפישות אלה מתנגדות ללאומנות ולעיתים אף ללאומיות, ודוגלות בשוויון ערך האדם.
סוגים של לאומנות
לאומיות יכולה להפוך ללאומנות במצבים מסוימים.
לאומנות במדינות של לאומיות אתנית – עיקרון זה יבוא לידי ביטוי בכך שאידאולוגית קיימת ישות אתנית חיצונית לפרטים, היא העם (כגון: העם הסלבי, העם הגרמני והעם היהודי), וטובת העם עולה על טובת פרט מפרטי העם. לעיתים קרובות אידאולוגיה זו מתקשרת גם לאמונה שהעם עולה עליונות אימננטית על עמים אחרים. ועל-כן רואה את הלאום של הדוגל בה כנעלה על עמים אחרים ואת צרכיו כחשובים מצרכיהם של עמים אחרים, ולכן מצדיק את ניצולם. עד הרחבה לכדי תוקפנות קיצונית כלפי עמים אחרים, בין הנמצאים במדינות שכנות, ובין עמים הנמצאים במדינתו. לעיתים המונח "עם" חופף את המונח "גזע" וכך למעשה הופכות תנועות לאומניות רבות לגזעניות. דוגמאות לכך ניתן למצוא בחוקים כלפי היהודים בגרמניה הנאצית.
דוגמאות לסוג הלאומנות הזאת: גרמניה הנאצית, האימפריה היפנית בימי טוג'ו היידקי.
ליל טקה
טיילר-ג'סטין אנתוני שארפ (נולד ב-26 באוגוסט 2002) הידוע בשם הבמה ליל טקה (Lil Tecca), הוא ראפר, זמר וכותב שירים אמריקאי.
קריירה
הוא זכה להכרה כשהוציא את הסינגל "Ransom" שצבר למעלה מ-200 מיליון השמעות בספוטיפיי והגיע למקום הרביעי בבילבורד הוט 100.
ליל טקה הוציא בעבר שירים שזכו לתשומת לב כמו "Love Me", "Molly Girl", "Did It Again " ו-"Bossanova" שנכנסו כולם במיקסטייפ הבכורה שלו "We Love You Tecca" שיצא לאור ב־30 באוגוסט 2019.
שארפ נולד ב-26 באוגוסט 2002 באזור קווינס בניו יורק. הוא גדל בשכונת ספרינגפילד גרדנס בקווינס, אך לאחר מכן עבר לאזור לורנס שבלונג איילנד, שם הוא מתגורר יחד עם הוריו. הוא ממוצא ג'מייקני, והוריו שניהם מהגרים ג'מייקנים.
מגיל צעיר שארפ שאף להיות ב-NBA, אך בסביבות גיל 12, הוא הפנה את תשומת ליבו לעבור לקריירה במוזיקה.
ב-18 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "Hvn On Earth" יחד עם קודאק בלאק.
בוטידים
ה"בוטידים של יוני", הוא שמו של מטר מטאורים המתרחש בסביבות ה-22 ביוני ל-2 ביולי מדי שנה. בדרך כלל זהו מטר חלש, שהקצב הזניתי לשעה שלו בין 0 ל-2. עם זאת, מפעם לפעם מטר זה מתפרץ, כפי שאירע ב-1916, כאשר הבחינו בקיומו לראשונה. התפרצויות נוספות נצפו בשנים 1921, 1927, 1998 ו-2004. בשתי האחרונות הקצב הזניתי לשעה הגיע ל-100 ו-50 בהתאמה.
נקודת ההקרנה (radiant) של מטר זה בקבוצת הכוכבים רועה דובים, בלעז Boötes ממנה קיבל את שמו.
מטר זה מתרחש כאשר כדור הארץ חוצה את מסלולו של השביט פון-וינקה, שמחזורו סביב השמש הוא 6.37 שנים.
ישראל הגר (מונסי)
הרב ישראל הגר (נולד ה' בתמוז ה'תשי"א, 9 ביולי 1951) הוא האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי.
ביוגרפיה
נולד בברוקלין לרבי מרדכי הגר ולסימא מירל, בת הרב יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מסקווירה. כשהיה כבן עשר עבר עם משפחתו לעיירה מונסי. בניגוד לשאר אחיו לא שלחו אביו ללמוד אצל סבו, הרב חיים מאיר הגר, בבני ברק. בי"ח בסיוון ה'תשכ"ט נישא למרים בת רבי אלעזר מייזליש מאוהעל-ברוקלין. לאחר נישואיו התגורר כמה שנים סמוך לחותנו בשיקגו. למד שם אצל דודו הרב צבי הירש מייזליש מווייצען, שהסמיכו לרבנות. לאחר מכן חזר למונסי ולמד חושן משפט אצל הרב יחיאל טויבער, ראש "מכון להוראה".
הנהגתו
כששב למונסי התחיל לשמש כמורה הוראה בקהילה, לצד הרב אברהם ניסן ניימאן. שימש גם כמוהל. בשנת ה'תשמ"א מונה לרב קהילת "תורת חיים" של חסידי אביו במונסי. בה'תשנ"א נתמנה ליושב ראש וועדת הרבנים במונסי. בשנותיו האחרונות של אביו עסק בעול הכספי של מוסדות החסידות, ויזם את בניית אולם השמחות 'וילחוביץ' במונסי שבבעלות החצר ומשמש לעריכת שמחות בעלות נמוכה גם לחסידים מחצרות אחרות.
לאחר פטירת אביו בכ"ט באדר ה'תשע"ח, הוכתר כממלא מקומו המרכזי במונסי, שבה כאלף וחמש מאות משפחות המשתייכות לחסידות.
המוסדות תחת נשיאותו כוללים בין השאר את בית המדרש הגדול "לבוש מרדכי", שני בתי מדרש נוספים שם, כוללים לאברכים, ישיבה גדולה בקיימישא לייק (גיברס), ישיבה קטנה, רשת תלמודי תורה, בתי ספר לבנות "בנות ישראל" ו"אוהל מרגליא", ארגוני חסד ועוד. לצדו מונו אחיו בקהילות אחרות של חסידות ויז'ניץ מונסי.
בתשע"ט יצא לאור חיבורו "דברי תורה", הכולל דברי תורה שנשא משך השנה בטישים.
פולמוס התקיעה בשבת
פולמוס תקיעת שופר בשבת הוא ויכוח הלכתי שהתנהל בשנים ה'תרס"ה–ה'תרס"ו אודות קיום מצוות תקיעת שופר בשבת. באותן השנים חל יומו הראשון של ראש השנה בשבת. על פי ההלכה המקובלת, כאשר חל ראש השנה בשבת אין תוקעים בשופר, משום גזירה דרבנן, למעט בבית המקדש ובבית דין, אך באותן השנים היו בירושלים מי שרצו לחדש שניתן לתקוע בשבת באופנים מסוימים. בראש המצדדים להתיר לתקוע בשבת, עמד רבי עקיבא יוסף שלזינגר, לטענתו הסכימו עימו רבי שמואל סלנט והאדר"ת. בסופו של דבר התוכנית לא יצאה אל הפועל, עקב התנגדות גדולה שקמה בישוב הישן בירושלים.
רקע
מצוות תקיעת שופר היא מצווה מהתורה לתקוע ביום ראש השנה. מדאורייתא החיוב לתקוע עומד במקומו אף כשראש השנה חל בשבת, מאחר שאין בתקיעת שופר איסור מלאכה. אך חז"ל אסרו לתקוע בשופר בשבת משום 'גזירה דרבה' שחששו שמא בטעות יהיו אנשים שיטלטלו בשבת את השופר ארבע אמות ברשות הרבים, על מנת ללכת לחכם שילמד כיצד לתקוע בשופר.
אמנם במשנה במסכת ראש השנה נזכר, שעל אף שבכל המקומות נאסר לתקוע בשבת, כל זמן שבית המקדש היה קיים היו תוקעין שם. לאחר חורבן הבית, תיקן רבן יוחנן בן זכאי שבכל מקום שיש בו בית דין יכולים לתקוע בשבת: בראשונים נחלקו מהו אותו 'בית דין' שמתיר תקיעה בשבת. יש שכתבו שהכוונה לבית דין של 23 דיינים. ויש שכתבו שאף בית דין של שלושה - מהם שאומרים דווקא שלושה סמוכים ומהם שאומרים אפילו אינם סמוכים.
הרי"ף סמך על דברי משנה זו להתיר תקיעה בשבת, ולדעתו הכוונה לבית דין של שלושה אפילו שאינם סמוכים, אך על כל פנים צריך שיהיו 'בית דין חשוב'. ואכן הרי"ף נהג לתקוע בראש השנה שחל בשבת כפי שמעיד הרא"ש:
אמנם דעת הרי"ף לא נפסקה להלכה וכמו שכתב הריטב"א: "ולא מצינו מי שינהוג כמותו בשום מקום מישראל", וכן כתב בשיבולי הלקט: "ובכל מקומות ישראל מנהג פשוט שלא לתקוע בראש השנה שחל בשבת". ואף תלמידיו אחריו, לא נהגו כך. וכך נפסקה ההלכה ברמב"ם, בטור ובשולחן ערוך.
וכך כתב הרמב"ם בהלכות שופר:
ואכן מזמן הרי"ף ואילך לא נהגו בקהילות ישראל לתקוע בשבת ראש השנה. עם זאת יש שכתבו שבדמשק הייתה קהילה שתקופה מסוימת אכן נהגה לתקוע בראש השנה אף כשחל בשבת, וכך כתב רבי מנוח בן יעקב מנרבונא:
תקיעה בשבת בארץ ישראל בזמן הגאונים
בפיוט שנמצא בגניזת קהיר ושפורסם על ידי עזרא פליישר נכתב:
מפיוט זה עולה לכאורה שהיו מְקַבְּעִים שופר לעמוד וכך היו תוקעים בו בראש השנה. פליישר שיער שעשו זאת כדי לבטל את החשש שמא יבוא לטלטל את השופר ארבע אמות. חוקרים אחרים חלקו על דבריו והעלו השערות אחרות.
הפולמוס
בשנים ה'תרס"ה וה'תרס"ו, חל יום ראשון של ראש השנה בשבת, שנה אחר שנה, בעקבות כך התעוררה שוב שאלת התקיעה בשבת במלוא עוזה. הרב עקיבה יוסף שלזינגר טען אז, כי יש לתקוע בירושלים בשבת. הוא הסביר את דעתו ופרס את טענותיו בשורה של מאמרי הלכה במוסף 'תל תלפיות' שיצא לאור בהונגריה.
הרב שלזינגר הציע כי יתאספו רבים בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי, או בבית כנסת חורבת רבי יהודה החסיד, בצירוף בית דין של האשכנזים והספרדים, על מנת שיחשב 'בפני בית דין'. לדבריו, הסכימו עמו רבי שמואל סלנט האדר"ת ורבי חיים חזקיהו מדיני, בעל השדי חמד.
הצעתו של הרב שלזינגר עוררה התנגדות עזה בקרב אנשי ירושלים, שמחו בו ובדעתו. מאמרים שונים פורסמו ובהם תשובות על טענותיו וראיותיו. ואכן בעקבות אותה התנגדות תוכניתו לא יצאה אל הפועל. עם זאת יש שכתבו שהרב שלזינגר בעצמו תקע באותה שנה בשבת בביתו.
בשנת ה'תרס"ח, שוב חל ראש השנה בשבת, ושוב פרסם הרב שלזינגר קריאה לתקוע בשופר, והפעם גייס את תמיכת רבי אברהם שאג, מחשובי רבני הונגריה. עקב ההתנגדות שקמה גם אז, לא רצה הרב שאג להתיר לתקוע בפרהסיה, ולכן צוה לנכרי שיטלטל את השופר ליער הסמוך, ושם תקעו בשופר. בשולי אותו פולמוס, דנו באחרונים אם אכן יתקעו בשופר בשבת שלא כדין, האם מי ששמע את אותן תקיעות קיים מצווה גם לדעות שאסרו לתקוע בשבת. יש מי שצידד שמאחר וחז"ל אסרו לתקוע בשבת, אזי עקרו בכך את מצוות תקיעת שופר בשבת, ואין כל מעלה בשמיעת התקיעה. מנגד יש שסברו שאף כשאסרו מלתקוע, אך מצוות שופר במקומה עומדת, ומשכך מי ששמע את אותן התקיעות קיים את המצווה.
בימינו
מאז אותו פולמוס, לא נערכה תקיעת שופר בשבת, אך לאחרונה יש מי שחידשו כן. כך למשל, חברי ארגון "הסנהדרין החדשה", תקעו בראש-השנה של ה'תשס"ז וה'תש"ע, וכן בשנת ה'תשפ"א. פרופ' הלל וייס, מראשי הפעילים לבניין המקדש, היה מיוזמי המעמד, שהתקיים בישיבת בית הבחירה, המסונפת למכון המקדש.
טולבוי
טוֹלבוי (באנגלית: Tallboy, פירוש מילולי: "נער גבוה") הייתה פצצה במשקל 5,443 ק"ג, מסוג "רעידת אדמה", שפותחה על ידי המהנדס הבריטי ברנס וואליס ושימשה את חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה. הפצצה התגלתה כיעילה במיוחד בשימוש נגד מבנים מאסיבים ומוקשחים שלא ניתן היה להשמידם על ידי פצצות קונבנציונליות. מפאת גודלה המטוס היחיד שיכול היה לשאת את הפצצה היה המפציץ הכבד אוורו לנקסטר.
היסטוריה
וואליס הציג את רעיונותיו לפצצה בת 10 טונות במאמר בשנת 1941, בשם "הערה על שיטת התקפה על כוחות הציר". המאמר קבע כי פצצה גדולה מאוד המתפוצצת עמוק מתחת לפני האדמה ליד מטרה יכולה לזעזע את יסודות המטרה, זאת מכיוון שגלי הלם עוברים דרך האדמה בצורה חזקה יותר מאשר דרך אוויר.
וואליס תכנן מטוס בשם "מפציץ ניצחון" במשקל 50 טונות, שטס במהירות של 510 קמ"ש ברום של על מנת לשאת את הפצצה הכבדה למרחק מרבי של 6,400 קילומטרים. התוכנית לא יצאה אל הפועל כיוון שחיל האוויר התנגד לפיתוח של מטוס הנושא פצצה יחידה, ותכנון המטוס נזנח אחרי 1942.
העיצוב והייצור של טולבוי נעשה ללא חוזה ביוזמת משרד המלחמה, בעקבות מאמר של וואליס משנת 1942 בשם "פצצה כדורית -טורפדו שטח" ועיצוב "פצצה קופצת" שתוכנן לפגיעה בסכר במסגרת מבצע נזיפה. מכיוון שפצצות אלו נבנו ללא חוזה, ה-RAF השתמש בפצצות שלא נרכשו ולכן היו עדיין רכושם של היצרן ויקרס. מצב זה תוקן לאחר ההכרה ביכולותיהן של פצצות אלו.
ההישגים של הטולבוי כללו את מבצע הקשת ב-24 ביוני 1944 על לה קופולה - יחד עם פצצות גראנד סלאמס - אשר ערערו את היסודות של בונקר ההרכבה של V-2 ; ותקיפה של מנהרת סומיר ב-8–9 ביוני 1944 בה השתמשו בפצצות אלו כדי לחדור דרך הגבעה ולהתפוצץ בתוך מנהרה בעומק 18 מטר מתחת לפני השטח.
אחרונת אוניות המערכה של הקריגסמרינה, ה"טירפיץ", הוטבעה באמצעות מתקפה אווירית של פצצות טולבוי במהלך מבצע "קטכיזם".
עיצוב
מכיוון שקיימת מגבלה על המשקל שמפציץ יכול לשאת, רוב הפצצות המוטסות הגדולות של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ובמיוחד אלו הבריטיות, נבנו עם מעטפת דקה מאוד כדי למקסם את משקל חומר הנפץ בפצצה. דבר זה היה שיפור ביחס לדגמי פצצות הבריטיות מהשלבים המוקדמים של המלחמה בהן כמות חומר הנפץ היה נמוך יחסית.
כדי שפצצה תוכל לחדור לאדמה (או מטרות מוקשות) מבלי להתפרק, מארז הטולבוי היה צריך להיות חזק. לכן יצקו כל פצצה בחתיכה אחת מפלדה בעלת יכולת מתיחה גבוהה שתאפשר לה לשרוד את הפגיעה בקרקע לפני הפיצוץ. בנוסף, כדי להשיג את החדירה הנדרשת, תכנן וואליס את הטולבוי בצורה אווירודינמית כך שכאשר היא נופלת מגובה רב היא מגיע למהירות סופית גבוהה בהרבה מהמהירות של פצצות רגילות.
בתכנון הסופי, זנב הפצצה (No. '78 Mark I) היה כמחצית האורך הכולל של הפצצה כולה; מעטפת הפצצה עצמה הייתה באורך 3 מטרים והאורך הכולל היא 6.4 מטרים. בדגמים הראשונים הייתה לפצצה נטייה להתגלגל ולכן שינו את מבנה הזנב כך שהסנפירים קיבלו פיתול קל דבר שגרם לפצצה להסתחרר עם נפילתה. ההשפעה הגירוסקופית של הסחרור עצרה את התנדנדות ואת הסבסוב, ושיפרה גם את האווירודינמיקה והדיוק.
טולבוי תוכננה ליפול מגובה אופטימלי של במהירות 270 קמ"ש ולפגוע בקרקע במהירות של 1,210 קמ"ש. בתנאים אלו פגיעה של הפצצה בקרקע יכלה ליצור מכתש בעומק 24 מטרים ובקוטר של 30 מטרים ולחדור 4.9 מטרים של בטון.
המשקל של הטולבוי כ- והגובה המינימלי ממנו נדרש לשחרר את הפצצה גרמו לכך שהיה צורך להתאים במיוחד את המטוס הנושא את הפצצה. לוחות שריון ואפילו חימוש הגנתי הוסרו מהמטוס כדי להפחית ממשקלו, בנוסף היה צורך להתאים את דלתות תא ההפצצה לגודלן של הפצצות.
במקביל הוכשרו טייסים מטייסת "דמבאסטרים" מס '617 לשימוש בכוונת הפצצה מיוחדת, ה- SBS ( Stabilizing Automatic Automatic Sight ). לצורך דיוק בהטלה, היה צורך להתחשב בטמפרטורה, מהירות הרוח וגורמים נוספים. הפצצה הייתה יעילה רק במידה וניתן היה לזהות את היעד בצורה ברורה, ומספר משימות לא צלחו או בוטלו בגלל קושי בזיהוי ובסימון מדויק של המטרות.
בשימוש כנגד מטרות תת-קרקעיות הותקנו בפצצה שלושה מנגנוני השהיה נפרדים (מס' 58 סימן I). מנגנונים אלו יזמו פיצוצים בהשהייה קבועה מראש, אשר נתנה לפצצה מספיק זמן לחדור לתוך היעד התת-קרקעי לפני הפיצוץ. את המנגנונים ניתן היה לכוון בהתאם לדרישות המשימה, להשהייה של 30 שניות או 30 דקות לאחר הפגיעה.
על מנת להבטיח פיצוץ, הותאמו לפצצה שלושה מרעומים מסוג 47 בחלק האחורי של הפצצה. השימוש במספר מרעומים שיפר באופן דרמטי את האמינות של הפצצה כיוון שאפילו אם שניים מהמרעומים כשלו, השלישי היה גורם לפיצוץ. עם זאת, לפחות טולבוי אחד לא התפוצץ במהלך התקיפה השנייה על סכר הסורף ונתגלה במהלך התיקונים בסוף שנת 1958 כאשר רוקנו את המאגר.
הפצצה כוונה למטרה במהלך פעולה והוכיחה שהיא מסוגלת לחדור עמוק לבטון מזוין מוקשה. עם זאת, זו לא הייתה הכוונה העיקרית של בארנס וואליס כאשר עיצב את הפצצה. לפי העיצוב המקורי הפצצה נועדה לפגוע בסמוך למטרה, לחדור את האדמה או הסלע שמתחת למטרה או מסביב לה ורק אז להתפוצץ במטרה להעביר את כל האנרגיה של הפיצוץ למבנה ולגרום לקריסתו. אפשרות אחרת הייתה ליצור מכתש מספיק גדול שהמטרה תפול לתוכה.
ההשפעה של 'רעידת האדמה' גרמה נזק רב יותר מאשר פגיעה ישירה החודרת לשריון המטרה, מכיוון שפיצוץ בתוך בונקר פוגע רק בסביבה הקרובה, וחלק גדול מהשפעת הפיצוץ מתפוגג באוויר. פגיעה היוצרת רעידת אדמה אמורה לטלטל את כל היעד ולגרמת לנזק מבני גדול בכל חלקיו, כאשר המטרה הסופית היא להפוך את התיקון ללא כלכלי.
טכניקה חלופית לשימוש בפצצה הייתה לכוון את עומק הפיצוץ כך שהמכתש שייווצר ישנה את פני השטח - תהליך זה שימושי בעת תקיפה של מסילות ברזל ומטרות דומות. בניגוד לפצצות קונבנציונליות אשר הפיקו מכתשים רדודים רבים באזור היעד, הטולבוי היה יכול ליצור למכתש בקוטר של 24 מטר ובעומק של 30 מטר. מכתש שכזה דרש כמות גדולה יותר של משאבים ושימוש בכלים מכנים כבדים על מנת למלא.
ייצור
בנייתו של כל טולבוי נעשתה רובה בעבודת יד וברמות גימור גבוהות במיוחד בכל הקשור ליציקת מעטפת הפצצה והעיבוד השבבי כך שנדרשו שעות עבודה רבות עבור כל שלב ייצור. בנוסף עלות חומרי הגלם ששימשו לבניית הפצצה הייתה גבוהה. כך לדוגמה, כדי להגדיל את כוח החדירה, היה צורך לעבד במדויק תקע פלדה גדול ומוקשה במיוחד, ולהתאים אותו במדויק לפתח האף של הפצצה; כן היה צורך לעבד את האוגיב לצורה סימטרית לחלוטין כדי להבטיח ביצועים אווירודינמיים מיטביים. בנוסף גודלה ומשקלה הגדולים של הפצצה הקשה על ביצוע העבודות המדויקות.
חומר הנפץ מסוג טורפקס ניצק באופן ידני לבסיס המעטפת הפוכה לאחר שהמיסו אותה ב"קומקומים" מיוחדים. לאחר מכן בשלב האחרון של מילוי חומר הנפץ היה צורך ליצוק שכבה בעובי אינץ' (2.54 סנטימטר) של TNT טהור מעל שכבת הטורפקס, ולאטום את הבסיס בשכבה בעובי 1000 מילימטרים של תערובת של שבבי עץ ושעווה עם שלוש גומחות גליליות עבור המרעומים שהוכנסו כאשר הפצצה חומשה.
בגלל קשיי היצור ועלויות החומרים פצצות טולבוי נחשבו יקרות יחסית ובשונה מפריטי חימוש אחרים במידה ולא השתמשו בהם במהלך המבצע, נדרשו הצוותים להחזיר אותם לבסיס ולא להשליכם בבטחה בים. מאותה סיבה, פצצות טולבוי שימשו אך ורק כנגד יעדים אסטרטגיים בעלי ערך גבוה שלא ניתן היה להשמיד באמצעים אחרים.
כאשר התברר כי ניתן להתאים את מטוסי הלנקסטר לשאת פצצה גדולה יותר מהטולבוי, וואליס ייצר את פצצת גראנד סלאם הגדולה עוד יותר.
תקיפת מנהרת הרכבת סומיר
מסילת הרכבת המבצעית היחידה מצפון לדרום על הלואר. בפעולה זאת השתמשו לראשונה בפצצות טולבוי. תשע-עשרה פצצות טולבוי בנוסף לשישה מטוסי לנקאסטרים מצוידים באופן קונבנציונלי של טייסת 617 תקפו בלילה שבין 8–9 ביוני 1944. המטוסים הונחו אל היעד על ידי 83 לוחמי טייסת הנתיבים. כתוצאה מהתקיפה המנהרה נהרסה, פצצה אחת חדרה לצלע ההר והתפוצצה במנהרה בעומק של 18 מטר. הפיצוץ חסם את המנהרה לחלוטין. שום כלי טיס לא אבד במהלך הפשיטה.
מבצע קשת (Operation Crossbow)
מבצע קשת כלל סידרה תקיפות שנועדו להתמודד עם איום הפצצה המעופפת V-1 הגרמנית וטילי ה-V-2. כחלק מהמבצע, השתמשו בפצצות טולבוי במספר גיחות כדי להשמיד אתרי טילים.
19 ביוני 1944 - Watten
הטולבוי שפגע הכי קרוב למטרה - טייסת 617 הצליחה לפגוע במרחק של 46 מטר מהיעד - אתר שיגור V-2 מבוצר בכבדות. הבונקר נהרס.
24 ביוני 1944 - ויזרנס
מטרת התקיפה הייתה אתר הרכבה ושיגור של טילי V-2 הקשור לאתר וואטן. כמה פצצות טולבוי הצליחו לערער את היסודות של המטרה אך לא לכיפת המטרה. בעקבות התקיפה הבונקר ננטש.
25 ביוני 1944 - בונקר Siracourt V-1
טייסת 617 רשמה שלוש פגיעות ישירות בבונקר ששימש לאכסון פצצות V-1.
4 ביולי 1944 - סן-לאו-אסרנט
טייסת 617 השתמשה בשבע-עשרה מטוסי לנקסטר הנושאים פצצות טולבוי, מלווים במטוסי מוסקיטו ומוסטנג, בניסיון לגרום לקריסת תקרת הגיר של מערות ששימשו כמחסני אחסון. בנוסף מטוסים מטייסת מס' 5 השלימו את התקיפה עם פצצות.
6 ביולי 1944 - מימויקקס
התקפה על מטרות נשק V. מניתוח שלאחר ההפצצה לא היה ברור היקף הנזק שנגרם ונעשו מאמצים נוספים לפגוע במטרה. בספטמבר של אותה שנה, עם כיבוש האזור על ידי בעלות הברית, מצאו כוחות מתקנים תת-קרקעיים ממולאים באדמה לאחר שפצצת טולבוי פגעה באחד הפירים. בנוסף התברר שנשק ה- V שהיה מאוחסן במקום התגלה כתותח V-3.
17 ביולי 1944 - ויצרן
16 מטוסי לנקסטרים, שהובלו על ידי מטוסי מוסקיטו ומוסטנג, הפציצו את ויצרן- שלושה מהמפציצים הצליחו להטיל פצצות טולבוי (פצצה אחת החטיאה את המטרה והשניים אחרים התפוצצו וחסמו את הכניסה למתקן).
31 ביולי 1944 - רילי לה מונטן
שני קצוות מנהרת הרכבת התמוטטו על ידי פצצות טולבוי שהוטלו על ידי טייסת 617. מטוס הלנקסטר של ויליאם ריד נפגעה כתוצאה מפגיעה של מטולבוי 'ידידותי' שהוטל מעליו והתרסק.
14 ביוני 1944 - לה האבר
כחלק מפשיטת היום המאסיבית הראשונה של RAF מאז סוף מאי 1943. התקיפה של מעגני ספינות הסיור בלה הבר התבצעה בשני גלים: הגל הראשון של ידי טייסת 1 והגל השני על ידי טייסת מס' 3. רגע לפני הגל הראשון, תקפו 22 מטוסי לנקאסטרס של טייסת 617 בסיוע 3 מטוסי מוסקיטו לסימון. במסגרת התקיפה נרשמו מספר פגיעות ברציפים ופצצה אחת אף הצליחה לחדור את אחד מגגות הרציפים.
15 ביוני 1944 - נמל בולון
297 מטוסים: 155 מטוסי לנקסטרס, 130 מטוסי הליפקס, 12 מטוסי מוסקיטו, מטייסות מס' 1, 4, 5, 6 ו- 8 תקפו את נמל בולון. הליפקס אחד אבד. דו"ח צרפתי תיאר את ההרס כתוצאה מהתקיפה כהרס הגדול ביותר בעיר כתוצאה מתקיפה אחת. במהלך הפשיטה הפציצו 22 לנקאסטרים מטייסת 617 את הרציפים של ספינות הסיור הגרמניות עם פצצות טולבוי. כתוצאה מעננות שהסתירה את המטרות חזרו עשרה מטוסים לבסיס עם הפצצות שלהם. עם זאת, הפשיטה נחשבה להצלחה שכן ספינות הסיור הועברו לאיג'ומידן שבחוף הולנד שם היו מוגנות טוב יותר אך פחות זמינות להפריע לתנועת חיל הים של בעלות הברית שתמכו בפלישה לנורמנדי.
5 באוגוסט 1944 - ברסט
15 לנקסטרים של טייסת 617 תקפו את רציפי הצוללות הנאציות בברסט ורשמו שש פגיעות ישירות כאשר פצצות טולבוי הצליחו לחדור את גגות הבטון של הרציפים. במהלך התקיפה, מטוס אחד הופל על ידי אש נ"מ. בתגובה לתקיפה ניסו הגרמנים לחזק אתרים אחרים בבטון עבה עוד יותר ובכך גרמו להסטת משאבים מפרויקטים אחרים.
6 באוגוסט 1944 - קרומן
סגן תומאס קליפורד אייבסון הטיל טולבוי אחד, פצצה לא הצליחה לחדור למטרה.
7 באוגוסט 1944 - לורינט
המשימה המתוכננת לטולבוי נגד רציפי צוללות בוטלה, במקום זאת הותקף בסיס הצוללות של קרומן.
8 באוגוסט 1944 - לה פאליסי
סגן תומאס קליפורד אייבסון הטיל טולבוי אחד.
28 באוגוסט 1944 - IJmuiden
סגן תומאס קליפורד אייבסון הטיל טולבוי אחד.
23/24 ספטמבר 1944 - תעלת דורטמונד-אימס ליד Ladbergen, צפונית למינסטר
במהלך ההתקפה הלילית טייסת 617 רשמה שש פגיעות ישירות בעזרת פצצות טולבוי.
7 באוקטובר 1944 - סכר Kembs צפונית לבזל
על מנת למנוע את האפשרות להציף את שטח ההתקדמות של חיילי ארצות הברית בעזרת המים שנאגרו על ידי הסכר. הרסו את שערי הסכר עם פצצות טולבוי, ושחררו את המים האצורים.
15 באוקטובר 1944 - סכר סורף
מטרה זו שרדה תקיפה שנייה של מטוסי דמבוסטר מטייסת 9. פצצות הטולבוי פגעו בסכר אך לא הצליחו להרוס אותו.
גיחות הפצצה הטירפיץ
אניית המערכה הגרמנית טירפיץ היוותה איום משמעותי על שיירות שהפליגו לברית המועצות וממנה.
15 בספטמבר 1944 - ( מבצע Paravane )
פצצת טולבוי אחת פגע בטירפיץ, עברה דרך הסיפון הקדמי וגוף הספינה והתפוצצה במים מצידו הימני של החרטום. הפיצוץ הרס את החרטום והציף את התאים הקדמיים של אוניית הקרב ב-2,000 טון מים. פיצוצים של מספר פצצות טולבוי נוספות במים ליד הטירפיץ גרמו לקריסה של מספר מחיצות וחלקים נוספים בגוף האוניה. כתוצאה מההפצצות חמישה מלחים נהרגו וחמישה עשר נוספים נפצעו. לאחר התקיפה הטירפיץ הוערך כי ידרשו תשעה חודשים לתיקון האוניה, אולם בתנאים הקיימים הדבר נחשב בלתי אפשרי ולכן הוסבה האוניה לסוללת ארטילריה צפה.
29 באוקטובר 1944 - (Operation Obviate)
בגלל עננות שהחלה מעט לפני התקיפה, הוטלו 32 פצצות באופן "עיוור". לא הושגו פגיעות ישירות אך פספוס אחד כמעט כופף את מוט המדחף של אחד המטוסים.