cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קימצ'י
הכנה
גרסאות הקימצ'י השונות נבדלות בעיקר על פי הירקות העיקריים המשמשים להכנתן ותערובת התבלינים המשמשת לתיבולן. הגרסה הנפוצה עשויה מכרוב נאפה, שהוא אחד משני הזנים הנפוצים הנקראים כרוב סיני, עם גיוונים מקומיים ועונתיים. כמו כן מקובלות גרסת קימצ'י עשויה קוביות צנון, גרסת בצל ירוק, גרסת מלפפון חריפה וגרסה עשויה שכבות עשבי תיבול (ממשפחת השפתניים).
במוזיאון הקימצ'י בסיאול מתועדות 187 גרסאות היסטוריות ועכשוויות של קימצ'י. ברוב הגרסאות הקימצ'י מותסס במי מלח, עם עשבי תיבול ותבלינים. לרוב התיבול כולל זנגביל, בצל, רוטב דגים ומאכלי ים.
גרסאות
באזורים הדרומיים של קוריאה קימצ'י מכיל יותר מלח ופלפל צ'ילי ומתובל באנשובי או חסילונים במי מלח שהותססו או רוטב דגים. בעבר השתמשו גם במאכלי ים נוספים מומלחים ומותססים אך הצרכנות המודרנית הפכה את השימוש דווקא באנשובי או חסילונים למשתלם ונוח ביותר.
מאכלי הים המלוחים ומותססים אינם מוספים לתערובת התבלינים של הקימצ'י אלא מבושלים בטכניקת "צמצום" כדי להמעיט את ריחם ולהפחית עפיצות ושומנים ואחר כך מעורבבים עם מעבה כגון אורז או עמילן חיטה. השימוש בטכניקה זו פוחת בעשורים האחרונים.
באזורים הצפוניים הקימצ'י מכיל פחות מלח ופחות צ'ילי אדום ולרוב אינו מתובל במאכלי ים במי מלח. לעיתים קרובות הוא מכיל גם נוזלים.
קימצ'י לבן הוא קימצ'י כרוב ללא פלפל צ'ילי, ולכן אינו אדום ואינו חריף. גם קימצ'י צנון לבן פופולרי ואף הוא אינו חריף. גרסאות הקימצ'י הלבן הן מימיות ומשמשות מרכיב במאכלים אחרים כגון נודלס קרים עם קימצ'י. בחלק מהאזורים למאכל מוסיפים בומדונג.
מורגנשטרן
מורגנשטרן (Morgenstern) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו (נוגה).
רובר דואנו
רוֹבֵּר דוּאַנוֹ (בצרפתית: Robert Doisneau; 14 באפריל 1912 – 1 באפריל 1994) היה צלם צרפתי. ביחד עם אנרי קרטייה ברסון היה מחלוצי צילום העיתונות.
ביוגרפיה
אביו של דואנו, שהיה שרברב, נהרג בשירותו במלחמת העולם הראשונה, כשדואנו היה בן ארבע. אמו נפטרה כשלוש שנים אחר כך, ודואנו גודל על ידי דודתו, ולאחר מכן על ידי אם חורגת, שלא גידלה אותו באהבה.
בגיל שלוש עשרה התקבל לבית ספר לאמנות, שם נחשף לראשונה לאמנות. בשנת 1929 סיים את בית הספר כבוגר בתחומים גילוף וליטוגרפיה. בגיל 16 לקח שיעורים לחובבי צילום, אך לטענת המורה היה כל כך ביישן שבהתחלה צילם רק אבני מרצפות, ורק בשלבים מאוחרים יותר החל לצלם ילדים ולאחר מכן גם מבוגרים.
בסוף שנות ה-20 מצא עבודה כמשרטט אותיות עבור סטודיו גרפי שעסק בפרסום בתעשיית הרפואה. בתקופה זו התנסה בצילום כמקצוע, כשהיה עוזר צלם בסטודיו. מאוחר יותר הפך לצלם ראשי באותו סטודיו.
ב-1931 עזב את סטודיו הפרסום שבו עבד, והחל לעבוד כעוזר צלם של הצלם המודרני אנדרה ויינו. ב-1934 החל לעבוד בצילום פרסומי עבור חברת הרכב "רנו". במהלך עבודתו שם גבר עניינו בעבודה עם צילום ואנשים. מאוחר יותר אמר שהשנים שבהן עבד עבור חברת "רנו" היו עבורו תחילת הקריירה כצלם, וסוף עידן הנעורים שלו.
ב-1936 התחתן, ונולדו לו שתי בנות, הראשונה ב-1942 והשנייה ב-1947.
ב-1939 פוטר מעבודתו בעקבות איחוריו הקבועים. הוא ניסה לעבוד כפרילנסר בתחום הפרסום, בגילוף ובצילום עבור גלויות. מאוחר יותר באותה שנה עבד כשכיר עבור סוכנות הצילום "ראפו", ונשלח לרחבי צרפת לצלם אירועים וסיפורים. בתקופה זו גילה את תחום צילום הרחוב והחל להתעניין בו.
דואנו עבד עבור סוכנות הצילום עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבעקבותיה גויס לשורות הצבא הצרפתי הן כחייל והן כצלם. הוא שירת בצבא עד 1940. לאחר תבוסת צרפת ועד שחרורה ב-1945 השתמש דואנו בכישוריו כשרטט, אמן אותיות וגלף כדי לזייף תעודות זהות עבור חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר תום המלחמה חזר לקריירת הצילום שלו כפרילנסר, ומכר צילומים למגזין "לייף" ושאר מגזינים בינלאומיים. בשנת 1946 חזר לעבוד עם סוכנות הצילום "ראפו", שאיתה נשאר לאורך כל ימי חייו, אף על פי שקיבל הזמנה מאנרי קרטייה ברסון להצטרף לסוכנות מגנום.
בשנת 1948 החל לעבוד עבור מגזין האופנה הנחשב "ווג", שאנשיו חיפשו רענון וחשבו שהוא יכול להביא מבט חדש ומיוחד למגזין. דואנו אכן עבד עבורם, אבל שנא את צילומי האופנה, ובכל רגע פנוי שהיה לו יצא לרחובות פריז לצלם.
בשנת 1946 הוקמה קבוצת אמנים בצרפת בשם "קבוצת XV", ששמה לעצמה יעד להפיץ ולשמר את תרבות הצילום הצרפתית. דואנו הצטרף אליה ב-1950.
שנות ה-50 היו עבורו שנות השיא בקריירה שלו, אך בשנות ה-60 חלה בה דעיכה. בשנות ה-70 חלו שינויים באירופה, ועלה צורך בצילומים שיציגו את העידן החדש. מגזינים ותיקים שנותרו בסגנון הישן נסגרו, והוחלפו בתוכניות טלוויזיה. דואנו מצא עבודה בהפקת ספרי ילדים, צילום פרסומי וצילומי פורטרט למפורסמים, בהם אלברטו ג'קומטי, ז'אן קוקטו, פרנאן לז'ה, ז'ורז' בראק ופבלו פיקאסו.
אשתו של דואנו נפטרה בשנת 1993, כשהיא סובלת ממחלת אלצהיימר וממחלת פרקינסון. דואנו נפטר כחצי שנה מאוחר יותר כשהוא סובל מהתקפי לב וממחלת לבלב.
עבודתו
בלמעלה מ-20 ספרים הציג דואנו את בני אדם כישויות מקסימות ושבריריות. הוא אמר פעם: "הפלאים של חיי היומיום הם כה נפלאים. אף במאי לא יכול לסדר את הלא צפוי שניתן למצוא ברחובות."
דואנו הרבה לתת בתצלומיו חשיבות לתרבות הרחוב של הילדים, כשהוא מצלם פעמים רבות את הילדים בעת משחקם, ללא ההורים המשגיחים ומגבילים אותם. בעבודתו התייחס ברצינות ובכבוד רב למשחקים אלו, ובעקבות כך מספר בתי ספר יסודיים בצרפת נקראו על שמו.
דואנו היה מוערך בצרפת כולה, ותצלומיו מציגים שנים רבות של חיי רחוב ותרבות אנושית בפריז ובצרפת בכלל.
דואנו היה מבחינות רבות אדם צנוע ואף ביישן, כמו תמונותיו. גם בשיא הצלחתו מסר את תמונותיו באופן אישי ללקוחות, ופעם נזף באחד מלקוחותיו על התשלום הגבוה ששילם לו. הוא אמר: "אם הייתי צעיר בן 20, אולי ההצלחה הייתה משנה אותי, אבל אני כבר דינוזאור של צילום."
ממשלת ישראל העשרים וארבע
הממשלה העשרים וארבע, בראשותו של יצחק שמיר, הוקמה במהלך כהונתה של הכנסת ה-12, ואושרה בכנסת ב-11 ביוני 1990. היא כיהנה במשך כשנתיים, עד 13 ביולי 1992.
רובר דואנו
עבודתו
דואנו הקפיד שלא לצלם את בני האדם במצב משפיל או פוגעני, וסירב לצלם אישה צרפתייה שראשה גולח כעונש על כך ששכבה עם גרמני. בהקשר זה אמר פעם: "אני לא מצלם את החיים כפי שהם, אלא את החיים כפי שהיו צריכים להיות."
ממשלת ישראל העשרים וארבע
הקמת הממשלה
בעקבות נפילתה של הממשלה העשרים ושלוש לאחר "התרגיל המסריח", הטיל הנשיא חיים הרצוג את הרכבת הממשלה על שמעון פרס. פרס החל בניסיון להרכיב ממשלה, אך במהלכו הכריזה ש"ס כי בהוראת מועצת חכמי התורה ורבנים נוספים לא תוכל להצטרף לממשלה, ובעקבות כך נאלץ פרס להודיע כי לא יוכל להרכיב את הממשלה. הנשיא הרצוג הטיל את המלאכה על שמיר, שהצליח לבסוף לגבש ממשלת ימין-חרדים צרה.
רובר דואנו
עבודתו
בשנת 1984 זכה בתואר אביר (Chevalier) על תרומתו הרבה לתרבות הצרפתית.
תמונת הנשיקה ליד בית עיריית פריז
ב-1950 צילם דואנו את תמונתו המפורסמת ביותר עבור מגזין "לייף": " Le baiser de l'hôtel de ville" ("הנשיקה ליד בית עיריית פריז"), תמונה שבה נראה זוג מתנשק באמצע רחוב הומה אדם בפריז. התמונה הפכה לסמל בינלאומי לאהבה צעירה בפריז.
ממשלת ישראל העשרים וארבע
ציוני דרך ומדיניות
הממשלה התחייבה בקווי היסוד שלה להמשך העלייה, לחיזוק כוחו של צה"ל מול הטרור ולחיזוק ההתיישבות. בתחום הכלכלי, התחייבה בממשלה להמשיך להוריד את האינפלציה תוך קידום היוזמה החופשית וההפרטה.
רובר דואנו
תמונת הנשיקה ליד בית עיריית פריז
ג'אן ודניז, זוג צעיר, חשבו שהם אלה שמופיעים בתמונה, דבר שלא היה נכון. כשהם נפגשו עם דואנו ואחת מבנותיו לארוחת צהריים בשנות ה-80, דואנו לא אמר כלום על הנחתם השגויה, משום ש"לא רצה לנפץ את חלומם". הזוג, שהמשיך להאמין שהם אלו שמופיעים בתמונה, תבעו את דואנו בבית המשפט בגין "צילום שלהם ללא ידיעתם", מכיוון שעל פי החוק הצרפתי, האדם הוא בעל זכויות על דמותו האישית. בעקבות כך, נאלץ דואנו לחשוף את זהות המצולמים, וגילה שהוא ביים אותם, לאחר שראה אותם מתנשקים, אך לא רצה לצלם משום שלא רצה לחדור לפרטיותם, ולכן שאל אותם האם יוכלו להתנשק שוב. דואנו זכה במשפט.
ממשלת ישראל העשרים וארבע
ציוני דרך ומדיניות
בתקופת הביניים שבין הממשלות קצב העלייה מברית המועצות הגיע לשיא חסר תקדים ונוצר משבר דיור. בממשלה זו מונה אריאל שרון לתפקיד שר הבינוי והשיכון, תקופה שבה תנופת הבנייה הגיעה לשיא ותקציב המשרד היה הגבוה בין שאר משרדי הממשלה. בהמשך גם העלייה מאתיופיה הגיעה לשיא במבצע שלמה.
רובר דואנו
תמונת הנשיקה ליד בית עיריית פריז
בשנת 2005 סיפר הזוג האמיתי שבתמונה (שנפרד הרבה לפני כן), כיצד פנה אליהם דואנו: "הוא אמר לנו שאנחנו מקסימים, ושאל אם אנחנו יכולים להתנשק שוב, בשביל המצלמה. לנו לא היה אכפת. היינו רגילים להתנשק. היינו עושים את זה כל הזמן באותה תקופה, זה היה תענוג. דואנו היה מקסים, מאוד שקט ורגוע." הזוג נפרד כתשעה חודשים לאחר צילום התמונה.
באפריל 2005 עותק מקורי של התמונה נמכר במכירה פומבית על ידי בת הזוג דאז, בסכום של 155,000 אירו.
ממשלת ישראל העשרים וארבע
ציוני דרך ומדיניות
בינואר 1991 פרצה מלחמת המפרץ הראשונה, אשר גררה ירי עיראקי של טילי סקאד על ישראל. לבקשת ארצות הברית הסכימה ישראל שלא להגיב למתקפה, על מנת שלא למוטט את הקואליציה הבינלאומית שהשתתפה במלחמה, שכללה גם מדינות ערביות.
במישור המדיני נרשמה התקדמות עם עריכת ועידת מדריד. בעקבות השתתפות ישראל בוועידה פרשו התחייה, צומת ומולדת מהממשלה ועקב כך הוקדמו הבחירות.
בתחום הטרור ממשלה זו ביצעה את חיסולו של מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסאווי בפברואר 1992, דבר שהביא לתגובת נקם של חזבאללה בפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה חודש לאחר מכן.
הרכב הממשלה
עם כינונה היו בממשלה 19 שרים. בפברואר 1991 הצטרף רחבעם זאבי לממשלה ומספר השרים עלה ל-20. בדצמבר 1991 וינואר 1992 התפטרו שלושת שרי מפלגות הימין (התחיה, צומת ומולדת) ומספר השרים ירד ל-17.
17 מהשרים כיהנו בעבר בממשלה (שמיר, לוי, ארנס, המר, מודעי, נסים, שרון, פת, פרץ, קצב, אולמרט, מגן, שאקי, דרעי, מילוא, מרידור ונאמן) ו-3 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (זאבי, איתן ופנחסי)
אוכל נשמה
אוכל נשמה (באנגלית: Soul Food) הוא השם שניתן למבחר מאכלים אפרו-אמריקאים מסורתיים. השם "נשמה" ניתן לאוכל זה באמצע שנות ה-60, כאשר המילה נשמה יוחסה לתיאורים שונים של מאפייני התרבות האפרו-אמריקאית, למשל, מוזיקת נשמה.
מקורות
השם "אוכל נשמה" הפך פופולרי בשנות ה-60 בארצות הברית. מקורותיו יכולים להיקשר אחורה חזרה לאפריקה, או לתקופות פחות מאוחרות באירופה. אוכל כמו אורז, סורגום (דורה) ובמיה. למאכלים אלו אלמנטים זהים של המטבח המערבי-אפריקאי, מטבח אותו "יצרו" האמריקאים כתוצאה מסחר העבדים האטלנטי. מאכלים אלו הפכו לסמלים מרכזיים בתזונת העבדים השחורים ועם הזמן הפכו לסמלים מרכזיים במטבח הדרומי.
כאשר האירופאים החלו את סחר העבדים בתחילת המאה ה-15, התזונה של עבדים השתנתה במסעותיהם הרחוקים מהמולדת האפריקאית. תקופה זאת מסמנת את הופעתם של רכיבים תזונתיים אפריקאים בארצות הברית.
בעלי עבדים אירופאים האכילו את העבדים שלהם בדרך הזולה ביותר, בדרך כלל בשאריות ובעודף מהאחוזות, תוך שהם כופים על העבדים להשתמש במרכיבים שיש ברשותם. במשקי העבדים, ה"ירקות" הזמינים היו בעיקר לפת, סלק וסביונים. זמן קצר לאחר מכן, העבדים האפריקאים על אדמת אמריקה החלו מבשלים עם סוגים שונים של ירוקים, כגון קולארד, כרוב עלים, עלי חרדל, גרגיר הגינה ופיטולקה אמריקאית. במקביל, העבדים פיתחו מתכונים אחרים ממרכיבים שהיו זמינים להם באחוזות האדונים. מרכיבים כמו שומן חזיר וקמח תירס, חלקים פנימיים אכילים של בהמות שלא נאכלו על ידי האדונים כמו לב, כבד או לשון וחלקים נוספים של בהמות אשר הושלכו כמו רגלי חזיר, זנב שור, ירכי חזיר, אוזני חזיר, לסתות ומעי חזיר ועורות. חלקים אלו תובלו לרוב בבצלים, שום, טימין ועלי דפנה להעשרת הטעם.
בעלי העבדים סיפקו לעבדים איברי חזיר זולים ולרוב קטנים כמו המעי דק.
צ'יטרלינגס, או צ'יטלינס, מנת אוכל המבוססת על מעי, בדרך כלל של חזיר, הייתה מנת הדגל של עניים באנגליה בימי הביניים והיא עברה באותו אופן אל העבדים האפרו-אמריקאים דרך מעבידיהם האירופאים. מסיפורים עולה כי מספר עבדים הוסיפו לתזונתם ירקות שגידלו בחלקות קטנות שניתנו להם. עבדים שהיו מסוגלים לכך, גיוונו את תזונתם בציד דביבונים, סנאים, אופסומים, צבים ושפנים. עד שנות ה-50, חיות מסוג זה עדיין הוגשו למאכל באזורים הכפריים של מדינות דרום ארצות הברית ובמיוחד במטבחם של אפרו-אמריקאים.
השפעות המטבח האמריקאי הילידי
התרבות הילידית בדרום ארצות הברית היא הבסיס למטבח של הדרום, וממנה הגיע אחד מהמרכיבים המרכזיים ביותר בתזונה הדרומית: התירס על צורותיו השונות. השימוש בתירס מוכר בעיקר במאכלים כמו לחם תירס וגריטס (דייסת תירס) או משקאות אלכוהוליים כמו ויסקי ומונשיין, משקה אלכוהולי תוצרת בית.
כמו כן, באזור הדרום גדלו פירות רבים ומגוונים (אוכמניות מסוגים שונים) ואלו הפכו מאוחר יותר מרכיב מרכזי בתזונה הדרומית.
שבטים אמריקאים ילידיים בדרום אימצו לתזונתם הבשרית גם בשר ציד. בשר צבי היה מרכיב בשרי מרכזי והיה לרוב מה שנותר לאחר שהמתיישבים הלבנים צדו את בשר האייל. בנוסף צדו הילידים שפנים, סנאים ואופוסומים. בנוסף אכלו איברים שונים כמו כבד, מוח, מעיים ואחרים מאכלים שטוגנו לרוב בשמן עמוק. שומן החיות, במיוחד של חזירים, שימש לבישול ולטיגון. רבים מהכובשים האירופאים הראשונים בדרום למדו מהתושבים הילידיים את שיטות הבישול והכיבוש התרבותי החל גם הוא להשפיע על המטבח הדרומי.
ספרי בישול והדרכה
במרכז "חגיגת האוכל" של הקהילה האפרו-אמריקאית מופיע ערך השיתוף. לכן, לספרי בישול אפרו-אמריקאים יש מוטיב משותף של משפחה ומשפחתיות. ארגונים ועמותות רבים מוציאים ספרי בישול על "אוכל נשמה", כדי לגייס תרומות לעזרה הומניטרית לנזקקים. אירועים והפקות שונים אורגנו על בסיס ערך השיתוף במטבח הזה וכך גם הפעילויות והמבצעים השונים.
סכנות בריאותיות
אוכל נשמה אשר מבושל באופן המסורתי נוטה להיות עשיר בעמילן, שומן, נתרן, כולסטרול וקלוריות. בימינו, צריכתו של "אוכל נשמה" השפיעה באופן חריג במיוחד על אחוזי לחץ דם גבוה, סוכרת, חסימת עורקים, מקרי שבץ והתקפי לב בקרב אפרו-אמריקאים, במיוחד בקרב הקהילות החיות בדרום ובמרכז ארצות הברית. חלק מרכזי בבישול אוכל נשמה היה שימוש חוזר בשומן שבושל. מכיוון שרבים לא יכלו להרשות לעצמם רכישה של שומן חדש, השומן בישול קורר במיכלים לאחר השימוש ואוחסן במצב מוצק. לאחר מכן, השתמשו בשומן בשעת הצורך.
עם שינוי האופנה הקולינרית, יחד עם מודעות תזונתית, טבחים שונים השתמשו בדרכי הכנה שונות מאלו המסורתיות, לדוגמה בשימוש בשמן צמחי או שמן קנולה לטיגון או שימוש בהודו מעושן במקום בחזיר. סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הביאו שינויים קיצוניים בשיטות הציד של חזירים כמו גם את אכילת החלקים 'הרזים' של הבשר. טבחים רבים אף אימצו מתכונים שכללו אלטרנטיבות צמחוניות כמו טופו או תחליפים על בסיס סויה.
מבקרים וטבחים מסורתיים מתווכחים על הניסיון להפוך את אוכל הנשמה לבריא בטענה שהשינוי הופך אותו לפחות טעים ואותנטי.
מרכיבים מרכזיים של אוכל נשמה שהוחלפו הביאו יתרונות בריאותיים משמעותיים. הכנסתם של "ירוקים" ומקורות עשירי ויטמינים אחרים, מינרלים, סיבים ומנות קטנות של אומגה 3, אגסים, אורז וקטניות אחרות מהווים תוספת מעולה של פרוטאין לתזונה ובטטות הן מקור נפלא לקרוטן ביתא ולספיגת מינרלים כיש המסווגים את הבטטה כמעכבת סוכרת. ממחקרים עולה כי אכילת בטטה בכמויות צנועות (להבדיל מהדרך המסורתית שהוגשה באוכל הנשמה) יכולה לאזן את הסוכר בדם ולהפחית את ההתנגדות לאינסולין.
תורי
תורי (בגאורגית: თორი) הוא מחוז היסטורי-גאוגרפי במסחתי שבמרכז גאורגיה, כיום בנפת בורג'ומי שבמחוז סאמצחה-ג'אוואחתי. הוא גובל ממזרח במחוז ההיסטורי תריאלתי, מצפון-מערב באימרתי ומצפון-מזרח בכארתלי הפנימית.
קאיו
קאיו (באנגלית: Caillou) היא סדרת טלוויזיה קנדית לילדים המבוססת על סדרת ספרי ילדים שנכתבה ואוירה על ידי הלן דספוטו.
הסדרה שודרה במקור ב-15 בספטמבר 1997 בערוץ PBS Kids. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בין השנים 2002-2013 בערוץ הופ!; בשנת 2017 דובבה מחדש, ומאז היא משודרת בערוץ JimJam אבל לפני ששודרה ב jimjam הסדרה שודרה בערוץ לולי בשידורים חוזרים. הסדרה היא בת 5 עונות ו-144 פרקים באורך 7 דקות כל אחד.
כמה מספרי הסדרה תורגמו לעברית תחת השם "תותי".
עלילה
הסדרה עוקבת אחר ילד בן ארבע בשם קאיו, אשר מלווה בכל פרק בשירים ועוסק בנושאים יומיומיים.
מדבבים
במאי הדיבוב בעברית היו אפי בן ישראל וגדי לוי, ומפיקות הדיבוב היו ענבר שטגר עזרא, אסנת סדן וגלי נשר. בדיבוב העברי דיבבו גם איתי תורן, אפי בן ישראל, נועם קלינשטיין, עמית נחום, רועי ניב, בר סביר, גדי לוי, טליה ברקאי, יובל ירושלמי, מיכאל בושרי, נדב ירושלמי, עדי לרנר ותמי ברק.
What More Can I Give
השיר יצא כסינגל רשמי שלא מתוך אלבום, ב-23 באוקטובר 2003, תחת חסותן של חברות התקליטים אפיק רקורדס, וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט. השיר יצא באופן דיגיטלי בלבד באותו התאריך בו יצא כסינגל. את השיר תימחרו בכ-2 דולרים, וכל ההכנסות ממנו הלכו למען עמותות, קרנות וכדומה.
רקע וכתיבה
במקור, שם השיר היה צריך להיות "Heal LA", בעקבות המהומות בשנת 1992, אשר היו מהומות חסרות תקדים, על רקע גזעי, שהחלו ב-29 באפריל 1992 ונמשכו שישה ימים, בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
הרקע למהומות היה מעצרו והכאתו של רודני קינג, אדם ממוצא אפרו אמריקאי, על ידי ארבעה שוטרים לבנים ממשטרת לוס אנג'לס, וזיכויים במשפט אליו הועמדו. לסיום, יצא השיר בשם, "What More Can I Give", ומשנת 1999, ועד היום מבצעים אמנים רבים מכל העולם גרסאות נוספות לשיר.
את השיר לא ביצע ג'קסון בעצמו כאשר יצא, אך במרוצת השנים בוצע השיר על ידי עשרות אמנים שונים בגרסה בשתי שפות; אנגלית וספרדית, ולבסוף בוצע גם על ידי ג'קסון בעצמו בשנת 2001.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא לשיר מציג בתוכו כמחצית מתוך האמנים אשר ביצעו את השיר. ביניהם ניתן למנות את שאקירה, מריה קארי, אן סינק, מייקל ג'קסון, גלוריה אסטפן, טליה, סלין דיון, ג'סטין טימברלייק וכדומה.
הקליפ צולם באולפן הקלטות, ובו ניתן לראות את האמנים שרים את השיר בתור שלהם, בתוך אולפן ההקלטות.
שבאז נייפיר
קריירת מכללות
נאפייר נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, לאב אפרו-אמריקאי ואם פוארטו ריקנית.
בשנת 2010 החל ללמוד באוניברסיטת קונטיקט, ולשחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן ג'ים קלהון. בעונתו הראשונה בליגת המכללות שימש כמחליפו מהספסל של הרכז קמבה ווקר, והיה הקלעי הרביעי של הקבוצה עם 7.8 נקודות בממוצע למשחק. במשחק חצי גמר טורניר אליפות המכללות, בעת שקבוצתו הייתה ביתרון של שתי נקודות מול אוניברסיטת קנטקי, קלע נאפייר שתי זריקות עונשין גורליות אשר העניקו לקבוצתו את הניצחון. במשחק הגמר גברה קונטיקט על אוניברסיטת באטלר בתוצאה 53–41, וזכתה באליפות המכללות השלישית בתולדותיה.
בעונת 2013/2014, האחרונה שלו בקונטיקט, זכה בתואר שחקן העונה של מחוז ה-ACC ונבחר לחמישיית העונה בליגת המכללות כולה (First-team All-American), לאחר שהוביל את קבוצתו לזכייה באליפות המכללות עם ממוצעים של 18.0 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-4.9 אסיסטים למשחק. בטורניר ה-NCAA הוביל נאפייר את קונטיקט לניצחונות על קבוצות סנט ג'וזפס (24 נקודות), וילאנובה (25), איווה סטייט (19) ומישיגן סטייט (25) בדרך למעמד הפיינל פור. במשחק חצי הגמר גברה קונטיקט על פלורידה על אף משחק חלש של נאפייר (12 נקודות), ובמשחק הגמר מול קנטקי הוא חזר להצטיין כשהוביל את קלעי קבוצתו עם 22 נקודות בניצחון 60–54. בסיום המשחק נבחר לשחקן המצטיין של הפיינל פור.
נאפייר ושניים מחבריו לקבוצה – נילס גיפאי וטיילר אולנדר – הם השחקנים היחידים אי פעם אשר זכו בטורניר אליפות המכללות בכדורסל הן בשנת ה והן בשנת ה שלהם. בעת עזיבתו את הקבוצה ניצב נאפייר במקום השני בתולדות הקבוצה בסך חטיפות (251) ושלשות (260), במקום השלישי באסיסטים (646) ובמקום הרביעי בנקודות (1,959).
מיאמי היט
בדראפט ה-NBA 2014 נלקח נאפייר בבחירה ה-24 על ידי שארלוט הורנטס, ומיד הועבר בטרייד למיאמי היט. באותו הקיץ עזב את הקבוצה לברון ג'יימס, ובלעדיו סיימה מיאמי את העונה הסדירה מחוץ לפלייאוף ה-NBA, עם מאזן שלילי 37–45. נאפייר עצמו שותף ב-51 משחקים וקלע 5.1 נקודות בממוצע למשחק. כמו כן, במהלך העונה נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של ההיט בליגת הפיתוח, סו פולס סקייפורס, ובארבעת משחקיו בקבוצה קלע 19.5 נקודות למשחק.
אורלנדו מג'יק
ביולי 2015 הועבר נאפייר לאורלנדו מג'יק, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
פורטלנד טרייל בלייזרס
לקראת עונת נשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, בתמורה לפיצוי כספי. ב-10 באפריל 2017 קלע שיא קריירה של 32 במשחק מול סן אנטוניו ספרס. בשתי עונותיו בפורטלנד הודחה הקבוצה בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול גולדן סטייט ווריורס וניו אורלינס פליקנס, בהתאמה.
ברוקלין נטס
ביולי 2018 חתם על חוזה לעונה אחת בברוקלין נטס. באותה עונה שיפר את שיאו האישי כאשר קלע ממוצע של 9.4 נקודות למשחק, כמחליפו מהספסל של דיאנג'לו ראסל.
וושינגטון ויזארדס
בפברואר 2020 הועבר לדנוור נאגטס במסגרת טרייד בין ארבע קבוצות, בו השתתפו גם אטלנטה הוקס ויוסטון רוקטס, ומיד נשלח בטרייד המשך לוושינגטון ויזארדס תמורת ג'ורדן מקריי.
זניט
ביולי 2021 חתם בזניט סנקט פטרבורג מהליגה המאוחדת של VTB והיורוליג. ברם, במהלך אימון הוא נפצע והושבת ממשחק פעיל לחודשים ארוכים. בחודש פברואר 2022, עזב את הקבוצה, על רקע פלישת רוסיה לאוקראינה באותה עת.
קפיטנס דה סיודד דה מקסיקו
ב-4 בנובמבר 2022, נאפייר הופיע בסגל קבוצת קפיטנס דה סיודד דה מקסיקו.
אולימפיה מילאנו
ב-28 בינואר 2023, חתם נאפייר בקבוצת אולימפיה מילאנו מהליגה האיטלקית בכדורסל המשחקת גם ביורוליג.
חיים טופול
חיים טופול (9 בספטמבר 1935, י"א באלול ה'תרצ"ה – 9 במרץ 2023, ט"ז באדר ה'תשפ"ג) היה שחקן, מפיק קולנוע, זמר, מאייר, סופר, משורר, מדבב, נדבן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
בשנת 1972 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-44 עבור משחקו בסרט "כנר על הגג". ב-1991 היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר עבור משחקו במחזמר "כנר על הגג". הוא זכה ב-2 פרסי גלובוס הזהב: בשנת 1964 זכה בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה - שחקן על משחקו בסרט "סאלח שבתי", וב-1971 זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי עבור משחקו בסרט "כנר על הגג".
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשע"ה (2015) על מפעל חיים – עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה ופרס כינור דוד.
לאחר מותו של טופול חשפו משה שוורדי, חוקר הביטחון והמודיעין ויוסי מלמן, הפרשן הצבאי של הארץ, כי טופול השתתף בפעולות של המוסד בחו"ל. הפרסום יצר הדים רבים בעולם.
ביוגרפיה
טופול נולד, גדל והתחנך בתל אביב, בן ליעקב ורלה טופול, שעלו ארצה מפולין בשנת 1932. הוא גדל והתחנך בשכונת פלורנטין. הגננת שלו הייתה הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ. למד בבית הספר תחכמוני והיה חניך ב"שבט העדה" בשכונת שפירא של תנועת "הצופים הדתיים" ובתנועת הנוער העובד. בנעוריו עבד כשוליה בבית-הדפוס של העיתון דבר.
בשירותו הצבאי היה חבר במחזור השני של להקת הנח"ל.
בלהקה הכיר את אשתו לעתיד גליה ואת אורי זוהר, שהיה שותפו להופעות במשך שנים רבות. בלהקת הנח"ל גילם טופול לראשונה את דמותו של "סאלח שבתי" במערכונים שכתב אפרים קישון, ואשר שימשו, כמה שנים מאוחר יותר, כבסיס לסרט הקולנוע "סאלח שבתי".
ב-1957, לאחר מבצע סיני הצטרף עם חברים מלהקת הנח"ל לקיבוץ משמר-דוד.
בתיאטרון
בשנת 1960 היה טופול בין המייסדים של "התיאטרון העירוני חיפה", והופיע כפטרוקיו ב"אילוף הסוררת" וז'אן ב"הקרנפים".
ב-1962 גילם טופול את השופט אזדק ב"מעגל הגיר הקווקזי" לצדה של זהרירה חריפאי, הצגה שזכתה לשבחי הביקורת והועלתה בפסטיבל ונציה.
לאחר שנות עשייה בקולנוע ובטלוויזיה, גילם ב-1998 בשנית את דמותו של טוביה החולב בהפקה ישראלית של "כנר על הגג", ובתו עדי גילמה את אחת מבנותיו של טוביה. ב-2001 שיחק בתיאטרון גשר במחזה "השטן במוסקבה".
ביוני 2008 (ה'תשס"ח) השתתף טופול בהפקה לונדונית של המחזה ז'יז'י (Gigi), ובתחילת 2009 יצא לסיבוב הופעות בהפקה של "כנר על הגג" בארצות הברית, שנמשך עד למאי 2010.
בקולנוע
תפקידו הראשון בקולנוע היה בשנת 1960 בסרט "איי לייק מייק" שביים פיטר פריי. ב-1963 הופיע בסרט "אלדורדו" לצדה של גילה אלמגור.
בשנת 1964 שיחק באחד מתפקידיו המוכרים ביותר בישראל: התפקיד הראשי בסרט הקולנוע "סאלח שבתי" של אפרים קישון, המתאר את קשייו של עולה יהודי מעדות המזרח ומשפחתו בישראל בשנות ה-50 המוקדמות. הסרט זכה להצלחה כבירה בישראל ושווק גם בארצות הברית. בשנת 1965 זכה טופול בפרס גלובוס הזהב על משחקו בקטגוריית "תגלית השנה", והסרט עצמו זכה ב"גלובוס הזהב" בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" והיה אף מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר". השיר "משיח הזקן", שטופול שר בסרט, הפך ללהיט גדול בישראל.
בשנת 1966 הופיע לראשונה בסרט דובר אנגלית, "הטל צל ענק" בכיכובו של קירק דאגלס, שעוסק בחייו של האלוף דוד מרכוס על רקע מלחמת העצמאות. בשנת 1967 החל להופיע בלונדון בתפקידו הנודע ביותר טוביה החולב, במחזמר "כנר על הגג". בתפקיד זה כיכב במשך שנים רבות בתיאטראות ברודוויי ובווסט אנד. שירי המחזמר מוכרים אף הם בביצועו ובמיוחד השיר "לו הייתי רוטשילד" (בגרסה האנגלית: "If I Were A Rich Man").
בשנת 1971 יצאה הגרסה הקולנועית של "כנר על הגג" שגם בה שיחק טופול בתפקיד הראשי. על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט מוזיקלי או קומי" והיה אף מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר של שנת 1971. בעקבות הסרט הפך טופול לכוכב בינלאומי והמשיך להופיע בסרטי קולנוע רבים. בשנת 1972 כיכב בסרט "העין הציבורית" (שבבריטניה נקרא: "Follow Me", ובארצות הברית: "The Public Eye") סרט רומנטי בריטי משנת בבימויו של קרול ריד, בו כיכב יחד עם השחקנית מיה פארו בתפקידים הראשיים. על תפקידו בסרט זכה טופול בפרס צדף הזהב, לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן. הופעות חשובות נוספות שלו בין היתר היו בתפקיד גלילאו גליליי בסרט "גליליאו" (1975), "פלאש גורדון" (1980), ובסרט מסדרת ג'יימס בונד – "לעינייך בלבד" (1981). ב-1985 הופיע בסרט הישראלי "רומן בהמשכים" לצד אשתו גליה ובתו ענת.
בטלוויזיה
טופול כיכב בטלוויזיה האנגלית בסדרות של ה-BBC, בין היתר בסדרות "זה טופול" ו"ישראל על פי טופול". כמו כן הופיע במיני-סדרה "רוחות מלחמה" ו"מלחמה וזיכרון" על פי ספריו של הרמן ווק.
בשנת 1988 שיחק תפקיד ראשי באחד מפרקי הסדרה "לא יאומן כי יסופר" (Tales of the Unexpected) של ה-BBC, בשם Mr. Know-All (עונה 9 פרק 14), המבוסס בעיבוד מודרני וחופשי על סיפורו של הסופר האנגלי סומרסט מוהם (Mr. Know All).
בשנים 1993–1994 הגיש את התוכנית "חיים יסדר" שבה הגשים את חלומות הצופים. באותה השנה השתתף בקלטת לילדים בשם "מחר שבת" לצידה של חני נחמיאס.
בשנת 2008 (ה'תשס"ח) הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל לצידה של מרב מילר.
דיבוב
טופול דיבב את דמותו של בגירה הפנתר ב"ספר הג'ונגל" ובסרט ההמשך "ספר הג'ונגל 2". בנוסף דיבב את רובאוס האגריד בסרטים "הארי פוטר ואבן החכמים" ו"הארי פוטר וחדר הסודות", והוחלף בתפקיד זה על ידי אריה צ'רנר.
כתביו וציוריו
אוטוביוגרפיה שלו, בשם "Topol by Topol", יצאה לאור בלונדון, ובישראל פורסמה בשם "חיים מספר על טופול". הוא אייר כ-20 ספרים, והוציא לאור את ספרו "אוצר ההומור היהודי".
טופול היה גם צייר חובב. סדרת בולים, שעליהם ציורי דיוקנאות של נשיאי מדינת ישראל שצייר טופול, הונפקה על ידי השירות הבולאי בשנת 2013. גיליונות של הסדרה נמכרו כתרומה לכפר נהר הירדן.
ציורי דיוקנאות בתוך – יפה ברלוביץ (עורכת), רחבעם זאבי (מהדיר), אעברה נא בארץ, מסעות בארץ ישראל של אנשי העלייה הראשונה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב:חמדה בן יהודה; יהושע ילין; זלמן דוד ליבונטין; סלימאן מנחם מני; גרשון הורביץ; יהושע ברזילי; זאב יעבץ; משה סמילנסקי; מרדכי חביב לובמן; זלמן בן טובים; דוד ילין; יהודית הררי; נחמה פוחצ'בסקי.
פעילות ציבורית
טופול יזם, הקים והיה עד 2020 יו"ר מועצת המנהלים של "כפר נהר הירדן", כפר נופש לילדים החולים במחלות חשוכות מרפא הנמצא בגליל התחתון.
דעות ופעילות פוליטית
טופול אימץ השקפות פוליטיות ימניות מובהקות. היה מיודד מאוד עם האלוף רחבעם זאבי ותמך בדעותיו בנושאי מדיניות והתנחלות. בתפקידיו הצבאיים וגם כשר, צירף זאבי במשך שנים את טופול לסיורים רשמיים, רבים מהם בהתנחלויות. שבועיים לפני הירצחו הצטרף אליו טופול לביקור בנצרים ובמהלכו ביקשו המתנחלים משר התיירות לספק להם מתקני משחקים לחצר בית הספר ביישוב. זאבי הבטיח לסייע, אך לא הספיק. אחרי שנרצח ראה טופול בהבטחה צוואה שמחייבת אותו ותרם מכיסו כמה עשרות אלפי שקלים להקמת המתקנים. בנוסף, יזם הקמת אנדרטה גדולה לזכרו של רחבעם זאבי ביישוב, אותה עיצב הפסל אורי ליפשיץ.
בראיון בטלוויזיה התוודה טופול בשידור כי הוא נמצא ימינה מזאבי (גנדי) בדעותיו, וציין שידידו המנוח היה שמאלן לידו.
חיים אישיים
בעת שירותו בלהקת הנח"ל, פגש טופול את גליה לבית פינקלשטיין. בשנת 1956, לאחר שחרורם, הם התחתנו ונולדו להם שלושה ילדים. בנותיו, ענת ועדי המשיכו את דרכו במשחק, ובנו עומר הוא נטורופת.
טופול נפטר בביתו בתל אביב ב-9 במרץ 2023, בגיל 87. לאחר שסבל זמן ממושך ממחלת אלצהיימר. נטמן בבית העלמין בקבוצת שילר.
דיסקוגרפיה (רשימה חלקית)
לאורך הקריירה הארוכה של טופול, הוציא השחקן מספר אלבומים. חלקם הגדול הוקדש לסיפורי ילדים ("בימבו ובימבה", "יוסי וענת", "שוליית הקוסם") שהוקלטו ברשות השידור לתוכניות הרדיו השונות. לצד תקליטים אלה הוציא טופול כמה תקליטים ותקליטונים שכללו בתוכם שירים ישראליים, שירי המחזמר "כנר על הגג" ושירי מלחמה:
מנחם מנדל פומרנץ
הרב מנחם מנדל פומרנץ (נולד בתשל"ח, 1978) הוא מחבר ומהדיר ספרים, ראש בית המדרש להוראה ולהלכה של עוז והדר, ראש מוסדות באר ישראל, יוזם מהדורת מתיבתא והעורך הראשי שלה.
קורות חיים
נולד בירושלים לרב נחום פומרנץ, חסיד גור, בנו של הרב ישראל יצחק פומרנץ, מחבר הספרים אספת זקנים על מסכת נדה, בן הרב מנחם בנימין פומרנץ.
למד בישיבת חיי משה ובישיבת שפת אמת.
נישא לחיה פייגה ביננפלד. לאחר נישואיו למד בכולל לדיינות "הבן יקיר לי אפרים" בשכונת רמות בירושלים, ובמסגרת זו ערך והוציא לאור 3 כרכים של הקובץ התורני "פרי חיים".
בשנת 2005 מונה על ידי מייסד המכון התורני עוז והדר ונשיאו הרב יהושע לייפר לנהל את סניף המכון בעיר בית שמש. חיבר את קובץ ההוראות לעריכה תורנית-מחקרית של המכון, ותחת הדרכתו נערכים פרויקטים שבהם שולבו מאות עורכים. פרויקטים אלה כוללים בין היתר את מהדורת המתיבתא על הש"ס (135 כרכים, ומהדורות קצרות יותר), פרויקט ההדרת ספריו של רבי חיים בן עטר, "מקראות גדולות המבואר", משנה ברורה עם ביאורים (24 כרכים), סדרת הספרים "אביר יעקב" של הרב יעקב אבוחצירא ונכדו הרב דוד אבוחצירא (25 כרכים) ומגוון ספרי הלכה, חסידות, שותי"ם ועוד. לרבים מתוך הספרים שבעריכתו, כתב הרב פומרנץ הקדמה הכוללת מאמר הגותי.
הקמת ספריות
בשנים 2013-2014 יזם הרב פומרנץ הקמת ספריות תורניות בבתי חולים, בתי מלון ובתי כנסת. הספריות מכילות ש"ס וחומשים וספרי יסוד ביהדות.
אנדרטת אגרוף ורומח
אנדרטת עוצבת אגרוף ורומח היא אנדרטה לחללי עוצבת אגרוף ורומח (חטיבה 27) שנמצאת ליד צומת גבעת כ"ח, מזרחית לכביש 444.
האנדרטה הוקמה בתחילה ליד רפידים שבסיני ובשנת 1980, לקראת פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הועברה לפאתי יער קולה. עם סלילת כביש 6 והשינויים באזור, הועברה האנדרטה לצומת גבעת כ"ח והורחבה. בעקבות הקמת מחלף בצומת גבעת כ"ח הועתקה האנדרטה כ-500 מטר מזרחה, לצד כביש 465. בניית האנדרטה החדשה הסתיימה לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2018.
האנדרטה כוללת טנק AMX-13 ושני זחל"מים שנפגעו בקרב עם המצרים בחניון לילה מערבית לרפידים במלחמת ששת הימים. בקרב זה נהרגו 25 לוחמים.
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה הוא שיטת וירטואליזציה במערכות מחשב, בעיקר בשרתים המבוססת על יכולת ליבת מערכת ההפעלה לאפשר את קיומם של מספר מרחבי משתמש נפרדים, החולקים ליבת מערכת הפעלה משותפת. מופעים כאלה, אשר נקראים לפעמים קונטיינר (Container) או קונטיינר תוכנה (software container), מנועי וירטואליזציה (VEs) או jails (כדוגמת FreeBSD jail או chroot jail), עשויים להיראות כמו שרת ממשי מנקודת מבט של בעליו והמשתמשים. וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מאפשרת להתקין ולשלב יישומיי תוכנה במהירות ובאמינות בסביבות מחשב שונות.
במערכות הפעלה דמויות יוניקס ניתן לראות בטכנולוגיה זו מימוש מתקדם למנגנון chroot סטנדרטי. בנוסף לבידוד מנגנונים, ליבת מערכת ההפעלה מספקת לעיתים קרובות יכולות של ניהול משאבים כדי להגביל את ההשפעה של הפעולות בקונטיינר אחד על קונטיינרים אחרים.
רקע
במערכת מחשב ישנו בדרך כלל מרחב משתמש יחיד אשר כולל אוסף של ספריות תוכנה, מערכת קבצים, הגדרות אופן העבודה, ושירותים שונים אשר משמשים את יישומי המחשב השונים. מרחבי המשתמש במערכות מחשב שונות יכולים להיבדל זה מזה, בין השאר בגרסאות הספריות, בארגון ותכולת מערכת הקבצים ,באוסף השירותים הקיים בהם או בהגדרות אופן העבודה. מרחבי משתמש של המערכות השונות עלולים שלא להתאים לצרכים של יישום חדש, אשר פותח וניבדק בסביבות מחשב בהן תוכן מרחב המשתמש היה שונה. ההבדלים במרחב המשתמש עלולים להקשות על ההתקנה והשילוב של היישום החדש או לגרום לכך שהיישום יתפקד באופן פגום או באופן שונה מהאופן בו תפקד בסביבה בה פותח וניבדק.
השימוש בווירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מאפשר קיום מספר רב של מרחבי משתמש במקביל. כך ניתן להתאים מרחב משתמש שונה וניפרד לכל יישום ויישום. כל יישום נארז, על ידי ספק היישום, במעין מכולה (Container) יחד עם מרחב משתמש תואם, הזהה למרחב המשתמש בו פותח וניבדק. חבילה זו מותקנת במערכת המחשב. באופן זה ניתן להבטיח התקנה ושילוב פשוטים של היישום החדש, ואת התפקוד התקין והאחיד של היישום במערכות מחשב שונות.
בניגוד למכונה וירטואלית, כל מרחבי המשתמש והיישומים חייבים להיות מותאמים לאותה ליבת מערכת הפעלה.
שימושים
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מקובלת בסביבות אירוח וירטואלי, שם היא משמשת להקצאה מאובטחת של משאבי חומרה מוגבלים בין מספר גדול של משתמשים שאינם בוטחים זה בזה. מנהלי מערכת יכולים להשתמש בווירטואליזציה, במידה פחותה, על מנת לאחד חומרה של שרתים באמצעות העברה של שירותים הנמצאים על מארחים נפרדים למספר קונטיינרים שיושבים על שרת אחד.
שימושים טיפוסיים נוספים כוללים הפרדת מספר יישומים למספר קונטיינרים נפרדים כדי להשיג אבטחה משופרת, חוסר תלות בחומרה, וכדי ליהנות מיכולות של ניהול משאבים. מימושים של וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה אשר תומכים בנדידה חיה (Live migration) יכולים לשמש גם עבור איזון עומסים דינמי של קונטיינרים בין מחשבים בקלסטר.
תקורה
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה כרוכה בדרך כלל בתקורה מועטה אם בכלל, כי תוכניות במחיצות וירטואליות משתמשות בממשק הרגיל של קריאות מערכת של מערכת ההפעלה ואינן נתונות לתקורה הנובעת מאמולציה או מריצה במכונה וירטואלית, כמו במקרים עם כל וירטואליזציה של מערכת מלאה (כגון VMware ESXi, QEMU או Hyper-V) או פארא-וירטואליזציה (כגון Xen או UML). צורה זו של וירטואליזציה גם אינה דורשת תמיכה של החומרה כדי להתבצע ביעילות.
גמישות
וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה אינה גמישה כמו גישות וירטואליזציה אחרות מאחר שלא ניתן לארח מערכת הפעלה שונה. לדוגמה, בלינוקס, ניתן לארח הפצות שונות, אך לא מערכות הפעלה אחרות כגון Windows.
אחסון
חלק מהמימושים של וירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה מספקים מנגנוני העתקה בזמן כתיבה ברמת הקובץ (בדרך כלל, מערכת קבצים רגילה משותפת בין מחיצות, ומחיצות שמשנות קבצים יוצרות אוטומטית עותקים משלהן). גישה זו חסכונית יותר במקום ומאפשרת גיבוי קל יותר בהשוואה לגישות המקובלות במערכת וירטואלית מלאה. עם זאת, וירטואליזציה מלאה מאפשרת עבודה עם מערכות קבצים לא סטנדרטיות, וליצור ולשחזר תמונות של מצב כל המערכת.
צלמונה
בני ישראל הגיעו לצלמונה לאחר שהיו בהור ההר שם מת אהרן, ומצלמונה נסעו לפונון.
נחש הנחושת
לדעת תרגום יונתן בן עוזיאל, צלמונה הוא המקום בו קצרה נפש העם בדרך, ובו התלוננו על הלחם והמים שנחסרו מהם כפי המתואר בחומש במדברמיד לאחר שיצאו מהור ההר:.
בתחנה שלאחר מכן ב'פונון' נענשו מחמת כן על ידי הנחשים, ושם נעשה נחש הנחושת.
בפירוש המלבי"ם ביאר על פי חז"ל, שאחר מיתת אהרן בהר ההר, הסתלקו מהם ענני הכבוד שהיו מיישרים לפניהם הדרך, ולכך הדרך לצלמונה נעשתה קשה ומייגעת (צל-מוות), ולכך מיד כאשר עזבו את 'הור ההר' ששם מת אהרן - 'קצרה נפש העם בדרך', והתלוננו.
שם המקום
במדרש אמרו ששמו של המקום 'צלמונה' הוא על שם שהיה אותו מקום 'צל-מוות'.
וריד הטחול
וְרִיד הַטְּחוֹל (TA: vena splenica, vena lienalis) הוא וריד המנקז דם מהטחול, מקרקעית הקיבה, מהלבלב ומקצהו המרוחק של המעי הגס אל וריד שער הכבד.
אנטומיה
וריד הטחול נוצר מהתמזגותם של מספר כלי דם קטנים היוצאים מהטחול ומתמזגים עם צאתם. מהלכו מעל ללבלב, לאורך עורק הטחול. אל הווריד מתנקזים ורידי הקיבה הקצרים, וריד הקיבה והפדר השמאלי וורידי הלבלב, וכן וריד מתלה המעי התחתון, המנקז את המעי הגס והחלחולת ומתחבר אל וריד הטחול, מעט לפני שזה מתחבר אל וריד מתלה המעי העליון ליצירת וריד שער הכבד.
היבטים קליניים
בווריד הטחול עלולה להיווצר פקקת ורידים, שלה מאפיינים קליניים דומים לשל פקקת וריד השער ויתר לחץ דם שערי. הביטויים של הפקקת כוללים דליות בדופן הקיבה וכאב בטן. הסיבה השכיחה ביותר לפקקת בווריד הטחול היא דלקת לבלב, הן חריפה והן כרונית.
הלולאה
הלולאה (The Loop) הוא ספרו של הסופר הבריטי ניקולס אוונס, שגם הוא, כמו ספריו האחרים, עוסק בהרי הרוקי שבמערב ארצות הברית, האזור האהוב על אוונס.
תקציר העלילה
בעמק נידח במונטנה מתחדש איום הזאבים על תושבי המקום. כמאה שנים לאחר שהזאבים המקומיים נכחדו כליל, בצייד ובהרעלות שהביאו להרעלת כמות עצומה של חיות בר אחרות וזיהמו את הסביבה לשנים רבות, יוצאת הרשות הפדרלית לשמירת חיות הבר ביוזמה לחידוש אוכלוסייתם בהרי הרוקי. זאבים נושאי משדרים מיובאים מקנדה ומשוחררים לטבע, לרוב זעמם של תושבי המקום, החוששים לרכושם ולחיי ילדיהם. זאב זכר מגיע אל בית חווה מבודד, הורג את כלב הלברדור המנסה לגרשו משם ומאיים על חיי התינוק, נכדו של האיש החזק ביותר בעיירה ובאזור כולו, באק קולדר. קולדר מכריז מלחמה על הזאבים, על נציגי הרשות לשמירת חיות הבר ועל הממשל הפדרלי.
המומחית לזאבים הלן רוס נקראת להשתתף במחקר בתחום התמחותה. תפקידה הוא ללכוד זאבים, לסמנם ולהרכיב להם משדרים, שיאפשרו להתחקות על עקבותיהם ולמנוע, מצד אחד, סכנה לעדרי הבקר ולמשפחות החוואים ומצד שני, לסכל את מאמצי החוואים לחסל את הזאבים. בואה למקום מעורר רגשות מעורבים בין התושבים ונסיונותיה להתקרב אליהם ולרכוש את אמונם אינו עולה יפה בכל המקרים. חוואי אחד משסה בה את הכלבים ובאק קולדר מפעיל עליה את מיטב קסמיו כדי להטותה לצדו, ללא הצלחה. המלכודות שהיא מניחה, תוך ניצול כל הידע והניסיון שצברה, אינן מניבות תוצאות, לתסכולה הרב, אלא שהלן איננה מודעת לפטרון הזאבים, המחבל במלכודותיה כדי למנוע כל התערבות, גם אוהדת ודואגת כשלה, בעולמם הפראי. כך עד שחשדותיה מתעוררים והיא מתחילה לארוב למחבל אפשרי, שאת הסימנים לקיומו הצליחה לאתר. כאשר המארב עולה יפה, היא נדהמת לגלות, שהשבוי שתפסה הוא לא אחר אלא בנו הצעיר של יריבה העיקרי, באק קולדר הגדול. לוק קולדר בן השמונה-עשרה, נער ביישן, מגמגם ונחבא אל הכלים, שם לו למטרה לעקוב אחר הזאבים ולעשות כל שביכולתו להצילם ויהי-מה.
לאחר גילוי חלקו בכישלון המלכודות של הלן, השניים מתקרבים והוא משתכנע לעזור לה במלאכתה ומגלה לה את מקום הזאבים. האישה הצעירה, שאהובה עזב אותה כדי להשתתף בהצלת פליטים באפריקה, והנער המסוגר והבודד, מוצאים הבנה, ריעות ולבסוף גם אהבת אמת, מתוך התרסה כלפי היחס העוין, הרכילות והמאמצים הגוברים והולכים לסכל את כוונותיהם ולהשמיד את הזאבים, ששיאם בהשבתו של צייד זאבים קשיש, שאביו לפניו היה לאגדה במספר הזאבים שחיסל ובאכזריותו הנודעת. האב מת זה כבר ובנו, שלמד ממנו את שיטותיו וירש את אמצעי הקטילה המשוכללים שהמציא, פרש זה שנים אחדות מעבודתו, אך באק קולדר משכנע אותו לשוב, בתוצאות קשות הן לזאבים והן לו עצמו.
הספר יצא בעברית ב-1999 בהוצאת הד ארצי, בתרגום עדית פז.
הילה בג'יו
הילה בג'יו היא זמרת סופרן ישראלית.
ביוגרפיה
בג'יו למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב וסיימה את לימודיה בהצטיינות. היא הייתה חברה בסטודיו של האופרה הישראלית ומאז מופיעה בקביעות באופרה. בין התפקידים ששרה באופרה הישראלית: טיטניה ב"חלום ליל קיץ" (בריטן), לוצ'יה ב"לוצ'יה די למרמור" (דוניצטי), יוליה ב"רומיאו ויוליה" (גונו), סוזנה ב"נישואי פיגארו" (מוצרט), נורינה ב"דון פסקואלה" (דוניצטי), ליזט ב"לה רונדינה" (פוצ'יני), אדינה ב"שיקוי האהבה" (דוניצטי), מארי ב"בת הגדוד" (דוניצטי), ג'ילדה ב"ריגולטו" (ורדי), רוזינה ב"הספר מסביליה" (רוסיני), התפקיד הראשי ב"שועלה ערמומית" (יאנאצ'ק), הילד ב"הילד חולם" (גיל שוחט), פמינה ופפגנה ב"חליל הקסם" (מוצרט), אולימפיה ב"סיפורי הופמן" (אופנבך), דספינה ב"כך עושות כולן" (מוצרט), פרסקיטה ב"כרמן" (ביזה), אאורידיצ'ה ב"אורפאו ואאורידיצ'ה" (גלוק) עם מנצחים ידועים כמו: דניאל בארנבוים, דניאל אורן, זובין מהטה, דן אטינגר, אשר פיש, פרדריק שאזלן, עומר מאיר ולבר, דניאל קאלגרי דייוויד שטרן, אלברטו זדה, ועוד.
הילה בג'יו הופיעה כסולנית עם תזמורות ישראליות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע וסימפונט רעננה. כמו כן הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים.
בגרמניה הופיעה בברלין עם דניאל בארנבוים בביצוע "פיירו הסהרורי" (שנברג), בסמפוניה 8 של מאהלר בפסטיבל דרזדן בניצוחו של עומר וולבר, בתפקיד הילד החולם (גיל שוחט) בפסטיבל ויסבאדן, בקונצרט גאלה בפסטיבל הבינלאומי בבית האופרה גרה-אלטנבורג ובתפקיד "אולימפיה" (סיפורי הופמן) בבית האופרה של מקלנבורג. כמו כן, שרה בוולנסיה ברקוויאם גרמני של ברהמס, בתפקיד השועלה הערמומית באופרה של ברגן בנורווגיה, בתפקיד ג'וליה בסולם המשי (רוסיני) בפסטיבל רוסיני בפזרו באיטליה ואת המיסה בסי מינור של באך עם התזמורת הפילהרמונית של מקסיקו סיטי.
הופיעה בקונצרטים ורסיטלים בניו יורק, לונדון, רומא, סט. פטרסבורג, קרואטיה ואזרבייג'ן.
הילה בג'יו מופיעה מדי שנה בבית ביאליק בתל אביב עם פרופסור יהואש הירשברג בערב של הרצאה וקטעי שירה מאופרות איטלקיות, בליווי הפסנתרנית יעל קרת.
העיר החופשית פרנקפורט
העיר החופשית פרנקפורט (גרמנית: Freie Stadt Frankfurt) הייתה עיר חופשית בתחומי האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן בתחומי הקונפדרציה הגרמנית. העיר התקיימה כעיר חופשית מ-1372 עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהעיר הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
היסטוריה
פרנקפורט הייתה אחת הערים החשובות באימפריה הרומית הקדושה. מ-855 מלכים וקיסרים גרמנים נבחרו בעיר והוכתרו באאכן. בשנת 1372 הוכרזה העיר כעיר קיסרית חופשית, והחל מ-1562 גם הוכתרו בפרנקפורט מלכי גרמניה, והראשון בהם היה מקסימיליאן השני. המסורת נפסקה ב-1792 בבחירת פרנץ השני.
פרנקפורט הצליחה להישאר נייטרלית במהלך מלחמת שלושים השנים, אך סבלה ממגפות שהובאו על ידי פליטים שבאו לעיר.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות העיר נכבשה והפגזה מספר פעמים על ידי הכוחות הצרפתיים. למרות זאת, היא הצליחה להישאר עיר חופשית אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806. בשנת 1810 הוקמה הדוכסות הגדולה של פרנקפורט, שכללה את העיר פרנקפורט, נסיכות אשפנבורג, נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה, רוזנות הנאו, ורוזנות וצלאר. לאחר הקרב האחרון של נפוליאון והפסדו, קונגרס וינה ב-1814 קבע שפרנקפורט תיכנס לקונפדרציה הגרמנית כעיר חופשית. בשנת 1816 הפכה פרנקפורט לבירת הקונפדרציה הגרמנית, ולמושב הבונדסטאג - הפרלמנט הקונפדרלי.
לאחר ניסיון מהפכה הכושל של אביב העמים, פרנקפורט הייתה המושב של הפרלמנט הראשון שנבחר בדרכים דמוקרטיות בגרמניה, האספה הלאומית של פרנקפורט, שהתכנסה ב-18 במאי 1848. האספה נכשלה כאשר מלך פרוסיה סירב לקבל עליו את תואר הקייזר ב-1849.
מחלף זכרון יעקב
מחלף זכרון יעקב (או בקיצור "מחלף זיכרון") הוא מחלף המקשר בין כביש 2 לכביש 67 (כביש 70 לשעבר) סמוך למועצה המקומית זכרון יעקב. המחלף בנוי מגשר בכביש 2 החולף מעל קצהו המערבי של כביש 67. המעברים בין שני הכבישים מתבצעים באמצעות לולאה ושלוש רמפות, ללא שימוש ברמזורים. מבנה מחלף מסוג זה מכונה "מחלף חצוצרה".
מחלף זכרון יעקב נבנה החל משנת 1967, ובכך היה למחלף הראשון מסוגו בישראל, המקשר בין דרכים בין עירוניות, והשני בכלל. הוא נפתח לתנועה במרץ 1969, מעט אחרי מחלף ראשון לציון שהיה המחלף הראשון בישראל, אך מקשר בין דרך בין עירונית לדרך עירונית. בשל כך, נתיבי ההאצה וההאטה במחלף קצרים ביותר, יחסית למקובל בבניית מחלפים כיום.
בסמוך למחלף ממוקמות בריכות דגים. כמו כן, בשטחו של המחלף עובר נחל דליה.
אלישבע בת עמינדב
אֱלִישֶׁבַע בַּת עַמִּינָדָב היא דמות מקראית, מכונה גם בשם "אם הכהונה". בתו של עמינדב, אחותו של נחשון, נשיא שבט יהודה ואשתו של אהרון, ראשון הכהנים; ואם לנדב, אביהוא, אלעזר ואיתמר.
מדרש שם
השם אלישבע הוא יחידאי בתנ"ך. הוראתו אינה ברורה דיו ויש משערים שהמספר הטיפולוגי שבע אשר מבטא שלמות, שפע וקדושה, מספר בשבחו של ה'. או ה' נותן שפע.
קורות חייה
אלישבע הייתה האישה בעלת הייחוס והמעמד הנכבד ביותר בישראל: בתו של עמינדב, מנכבדי עם ישראל, אשתו של אהרון שהיה ראשון הכהנים, גיסתו של משה שהיה מנהיג עם ישראל, בניה היו פרחי כהונה, פינחס בן בנה, היה משוח מלחמה ופיקד על 12,000 הלוחמים שנלחמו במִדְיָן. אחיה היה נשיא שבט יהודה. שני בניה נדב ואביהוא מתו ביום הקמת המשכן.
בזכות נישואיה של אלישבע, שהייתה משבט יהודה (ומכונה בשם "אם הכהונה", מכיוון שכל הכהנים יצאו ממנה) עם אהרון, נתערבה משפחת הכהונה, עם משפחת המלכות (דהיינו שבט יהודה שממנה יצאו מלכי יהודה).
חז"ל למדו כמה דינים מאלישבע: אדם הנושא אישה, צריך לבדוק באחיה כיוון שרוב בנים דומין לאחי האם. גם לגבי קריאת שמות לבנים, שראינו שנדב ואביהוא נקראו על שם אבות אביהם ואמם, נדב על שם עמינדב, אבי אלישבע, ואביהוא על שם אביו של אהרן, (דהיינו אבי - הוא). ומכאן למדו שבגלל שהקדימו שם אביה של האישה נענשו ומתו שני הבנים, מכוון שזה זלזול לאביו אם יקדים שם חמיו לבן הבכור.
על פי המסורת היהודית קבורה אלישבע ב"קבר האמהות" בעיר טבריה, סמוך ליוכבד חמותה וצפורה אשת משה.
חינוך ממלכתי
חינוך ממלכתי או מערכת חינוך ציבורית הם מונחים המתייחסים למערכת של בתי ספר ומוסדות חינוכיים אחרים המופעלים על ידי המדינה ומשרתים את אזרחיה. המוסדות במערכת כזאת מיועדים ברובם לילדים ולבני נוער, אם כי במדינות רבות יש גם מערכת של אוניברסיטאות ציבוריות ומערכות חינוך למבוגרים שלא יכלו ללמוד בילדותם.
במדינות רבות הלימוד במערכת החינוך הממלכתית, או בבית ספר פרטי מוכר, הוא חובה המעוגנת בחוק בגילאים מסוימים (החובה חלה בדרך-כלל על ילדים ובני נוער מגיל 4-5 ועד גיל 16-17). החוקים המחייבים לימוד במוסדות החינוך הממלכתיים נתפסים כחוקים המגינים על זכויות הילד, כיוון שכך השכלת הילד אינה נתונה לשיקול דעתם הבלעדי של ההורים, ויש ערובה של המדינה לכך שכל אזרח יזכה להשכלה בסיסית. על פי סעיף 29(2) לאמנת זכויות הילד שנכנסה לתוקף בשנת 1990, אסור למדינות למנוע מהורים ומגופים להעניק לילדים חינוך פרטי, כל עוד הוא עומד בדרישות מינימום של האמנה. בהתאם לכך קבע בית המשפט העליון בישראל ש"זכותו של אדם לבחור לילדו מוסד חינוכי פרטי, חלופי למסגרת הממלכתית, הוכרה בארץ ובעולם, במשפט הבינלאומי ובמשפט הפנימי כאחד".
האלטרנטיבות לחינוך ממלכתי הן חינוך פרטי, חינוך ביתי ואי מתן חינוך. ביחס לחינוך הפרטי ולחינוך הביתי, התכנים ושיטות הלימוד של החינוך הממלכתי הם אחידים יותר וזאת משום שהם נקבעים על ידי מוסדות המדינה. ההבדלים העיקריים בין בתי ספר ממלכתיים בישראל הם בין החינוך הממלכתי החילוני לחינוך הממלכתי הדתי, בין החינוך הממלכתי שניתן לבני מיעוטים לבין זה הניתן ליהודים ובין החינוך הניתן במרכז לזה הניתן בפריפריה. ההבדל בין החינוך הממלכתי הניתן במרכז לזה הניתן בפריפריה אינו תוצאה של מדיניות מכוונת וההבדל בין החינוך הממלכתי הניתן לבני דתות שונות ולדוברי שפות שונות הוא רק בחלקו תוצאה של מדיניות מכוונת.
בישראל החינוך הממלכתי איננו אחיד ומפוצל לחינוך ממלכתי (בתוכו ישנו חינוך ממלכתי דובר ערבית) וחינוך ממלכתי-דתי. החינוך ה"עצמאי" החרדי אינו מהווה חלק מהחינוך הממלכתי בישראל. בתקופת כהונתו של שי פירון כשר חינוך נוסף גם מודל של חינוך ממלכתי חרדי, ומ-2008 התאפשר גם חינוך ממלכתי משלב שהוא חינוך ממלכתי שכולל לימוד מקורות יהודיים בהיקף רחב, תוך שימת דגש על עיסוק בזהות יהודית.
ביקורת על החינוך הממלכתי
כבר בשנת 1859, ג'ון סטיוארט מיל ביטא בספרו על החירות את תפיסתו לפיה לחינוך ממלכתי יש מקום רק כ'ניסוי' לצד בתי הספר הפרטיים או בחברה השרויה במשבר.
לפי מבקרי החינוך הממלכתי, חירותם ההורים מחייבת לאפשר להם להשפיע על חינוך ילדם ולבחור עבורו חינוך פרטי. מעבר לכך, לפי הגישה הליברלית יש לתת משקל מכריע לכך שהגורם שיש לו את האינטרס המובהק ביותר בהצלחת החינוך של הילד - הוא ההורה - שאף יישא בתוצאות במקרה של כישלון חינוכי. לכן קיים סיכוי גבוה יותר שההורה יקבל החלטה מושכלת על חינוך ילדו לעומת פקיד ממשלתי בכיר ככל שיהא.
עוד מראים מבקרי החינוך הממלכתי כי התחרותיות בין בתי הספר הפרטיים ויכולתם לפטר מורים כושלים, תעודד בקרב בתי הספר יעילות ומצוינות שחסרה בחינוך ציבורי. לפי הגישה הליברלית, בחינוך הממלכתי חסרה מאוד מערכת תחרותית שתגרום להליך מעין "אבולוציוני" בו בתי הספר שיפעלו בצורה מיטבית ישגשגו ואף יהפכו מודל לחיקוי, ואילו בתי ספר כושלים יסגרו ויפנו את מקומם לבתי ספר טובים יותר.
במענה לטענה כביכול חינוך ממלכתי מסייע לשכבות החלשות, מבקרי החינוך הממלכתי משיבים כי דווקא השכבות החלשות נפגעות מהעדר חינוך פרטי שכן האוכלוסיות החזקות מקבלות גם כיום תוספת לחינוך הציבורי ואילו השכבות החלשות שמסתפקות בחינוך הממומן הן אלו שנפגעות ביותר מה'בינוניות' של החינוך הציבורי.
אמולציה
אֵמוּלַצְיָה או חיקוי (באנגלית: Emulation; כלומר דימוי) היא היכולת של התקן חומרה או תוכנה לדמות תוכנה אחרת, על מצע חומרתי מסוים.
דוגמה אפשרית אחת לאמולציה היא כאשר תוכנת מדפסת מסוג אחד יכולה לדמות את פעילותה של תוכנת מדפסת מסוג אחר ובכך להפעיל את אותה מדפסת גם ללא תוכנת-המקור שלה.
דוגמה אפשרית נוספת לאמולציה היא תוכנה המדמה סביבת פלייסטיישן בסביבת מחשב, ומאפשרת להפעיל משחקי פלייסטיישן במחשב. האמולטור (בעברית: חַקַּאי) משתמש בחומרת המחשב ליצור סביבת תוכנה הדומה לזו של פלייסטיישן ובכך מטה את תוכנת המשחק לזהות את המחשב כפלייסטיישן ובכך לפעול עליו.
לא תמיד ניתן להריץ אמולציות, ובשביל להריצן באופן תקין צריך שהחומרה תהיה מתאימה מספיק. בהינתן והחומרה מתאימה מספיק, האתגר הנותר הוא לפתח תוכנת אמולציה יציבה שתגרום לדימוי יציב ותקין של הסביבה אותה רוצים לדמות.
פיתוח אמולציות
אמולטורים מפותחים בעיקר על ידי מהנדסי תוכנה ומתכנתים העוסקים בפיתוח תוכנה במגוון פלטפורמות.
דורותיאה וילהלמינה מסקסוניה-צייץ
ביוגרפיה
דורותיאה וילהלמינה נולדה ב-20 במרץ 1691 בבאד אלסטר, למוריץ וילהלם, דוכס סקסוניה-צייץ ולמריה אמליה מברנדנבורג, בתם של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. אחיה של דורותיאה וילהלמינה מתו כולם בצעירותם, ומשום כך לאחר מות אביה בשנת 1718 היא נשארה האחרונה מבית סקסוניה-צייץ.
ב-27 בספטמבר 1717 התחתנה דורותיאה וילהלמינה עם וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 3 ילדים. קרוליין, מלכת בריטניה אמרה לאליזבת שרלוט, דוכסית אורליאן, כי דורותיאה וילהלמינה היא מכוערת עם ראש מוזר. בשנת 1725 חלתה דורותיאה וילהלמינה במחלת נפש, ומאז שוב לא נראתה בציבור. עד מהרה החל בעלה להסתובב עם ברברה כריסטינה פון ברנהולד, וב-17 במרץ 1743 מתה דורותיאה וילהלמינה בקאסל.
משפחתה
ב-27 בספטמבר 1717 התחתנה דורותיאה וילהלמינה עם וילהלם השמיני, רוזן הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
פנחס זוסמן
פנחס (סִיקוֹ) זוּסמן (Pinchas Zusman; 10 באוגוסט 1927 – 1 במרץ 2002) היה פרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית ומנכ"ל משרד הביטחון.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב בשנת 1927. בוגר בית הספר החקלאי כדורי. בשנת 1946 הצטרף לפלמ"ח ושירת בגדוד הראשון. עבר קורס מפקדי כיתות בשדה יעקב. בשנת 1947 עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה, ומונה למפקד מחלקת רמת יוחנן בגדוד הראשון של הפלמ"ח. בהמשך השתתף בפעולה הרביעית לפיצוץ תחנת רדאר. סיקו לחם בראש מחלקתו בקרבות משמר העמק. בהמשך מלחמת העצמאות, השתתף זוסמן בקרבות בגליל, במבצע דני, בקרב חירבת כוריכור ובטריז בית חנון בקרבות מבצע יואב. בסוף המלחמה מונה למפקד פלוגה בגדוד הראשון בחטיבת יפתח. שלושה מחיילי מחלקתו: אברהם אביגדורוב, עמנואל לנדאו ויאיר רחלי עוטרו לאחר המלחמה בעיטור הגבורה. לאחר הקמת צה"ל היה מדריך וסגן מפקד בית הספר לקצינים.
בשנים 1950–1955 למד חקלאות בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, וקיבל תואר שני. בשנים 1955–1957 היה הממונה על התכנון החקלאי במיזם הקמתו של חבל לכיש. את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1961 מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי (על עבודה שכותרתה "Econometric Analysis of the Market for California Early Potatoes"), ובמקביל קיבל שם תואר שני בסטטיסטיקה שימושית.