cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עוצבת הסוס הדוהר
מלחמת יום הכיפורים
החטיבה הייתה חטיבת המילואים הראשונה להגיע לשטחי ההתארגנות בסיני. בבוקר ה-7 באוקטובר נתקלה החטיבה במארב גדוד קומנדו מצרי באזור בלוזה וגברה עליו, לאחר מכן כוחות החטיבה סייעו לפנות את מעוז מילאנו באזור קנטרה. כחלק ממתקפת הנגד של 8 באוקטובר שני גדודים מהחטיבה (113 ו-142) בנוסף לגדוד 430 (מחטיבה 500), קיבלו את המשימה לנוע לכיוון דרום לאורך קו התעלה תוך טיהור השטח באזור "חיזיון". בשעה 7:50 התקבלה הפקודה לתחילת המתקפה, חטיבה 500 וחטיבה 460 יצאו לכיוון צירי התקדמות מקבילים, אך על חטיבה 217 מצד שני הוטל להישאר במקום מחשש לאיגוף צפוני של המצרים. בשעה 9:00 התברר שחטיבה 460 התקדמה אל מול מעט התנגדות, כך שחטיבה 217 התחילה אף היא להתקדם דרומה. כשעה מאוחר יותר נתקלו כוחות חטיבה 460 בהתנגדות עזה באזור גשר פירדאן מצד כוחות הדיוויזיה המצרית השנייה שהיו מוכנים להתקפת הנגד ונערכו בעמדת מגננה.
שלושת הגדודים הכפופים לחטיבה נכנסו למתחם באזור גשר פירדאן בסביבות שעה 14:30. גדוד 142 ו-113 נעו בקידמה עם גדוד 430 כעתודה מאחור, עם ההתקדמות גדוד 142 ניתקל באש מצרית ונעצר, כתוצאה מבלבול ברשתות הקשר נעצר גם גדוד 430 מאחוריו, רק גדוד 113 המשיך בשעיטה קדימה. באופן זה נכנס גדוד 113 לבדו למתחם המצרי בין שתי חטיבות חי"ר בקו הראשון וחטיבה שלישית בקו השני, תוך דקות מתחילת ההתקלות ספג הגדוד 32 הרוגים ו-18 טנקים הושמדו. הטנק של מפקד הגדוד אסף יגורי נפגע והצוות יצא, תפס מחסה ולבסוף נפל בשבי המצרי. בשעה זו התחילה התקפת הנגד המצרית וכוחות החטיבה הצליחו לבלום אותה, אך בהמשך נסוגו צפונה אל מול מתקפה נוספת.
מלחמת לבנון
במהלך מלחמת לבנון הראשונה הורכבה החטיבה משלושה גדודי טנקי מג"ח - גדודים 8132, 7018 ו-43, גדוד 7018 בפיקוד סא"ל יוסף מורג, גדוד 8132 בפיקוד סא"ל מרדכי טרוטש, גדוד 43 בפיקוד סא"ל גיורא טיקוצ'ינסקי, ופלוגת ג'יפים. החטיבה בפיקודו של אל"ם אמציה אטלס הוכנסה ללחימה ביום האחרון תחת אוגדה 880. היא הופקדה על סיוע לחילוץ הכוחות בקרב סולטאן יעקוב, בבוקר היא כבשה את טלעת אבו עמר מידי גדוד חיל רגלים סורי שישב במקום והמשך התקדמותה נעצר עם כניסת הסכם הפסקת האש לתוקפו.
אליפות ישראל בשחמט 1959
אליפות ישראל בשחמט 1959 הייתה האליפות ישראל החמישית בשחמט. היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט ונערכה בין 15 באוקטובר ל-1 בנובמבר 1959. בתחרות השתתפו 16 שחמטאים (קניאז'ר ושיוביץ' פרשו מהתחרות).
האליפות התקיימה בשיטת ליגה הכוללת משחק בודד בין כלל המשתתפים. עבור ניצחון הוענקה נקודה וחצי נקודה הוענקה עבור תיקו. בתחרות זכה יוסף פורת, שצבר 11.5 נקודות מ-15 אפשריות.
בן שחר
בן שחר הוא שם משפחה יהודי ישראלי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
עידן זלמנסון
עידן זלמנסון (נולד ב-18 באפריל 1995) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת הפועל תל אביב ובנבחרת ישראל בכדורסל. גובהו 2.06 מטרים.
מכבי תל אביב (2011–2013)
זלמנסון גדל במחלקות הנוער של מכבי ראשון לציון ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובשנת 2011 עלה לסגל הקבוצה הבוגרת, אך כמעט ולא שותף בשתי העונות הראשונות שלו עם הקבוצה.
בני הרצליה (2013–2015)
לאחר שקיבל דקות מועטות במכבי תל אביב הושאל בתחילת עונת 2013/2014 לשתי עונות, עם אופציה לשתיים נוספות, לבני הרצליה. בעונתו הראשונה בקבוצה הוא קלע 2.3 נקודות והוריד 1.2 ריבאונדים למשחק ב-6.7 דקות. בעונת 2014/2015 חזר זלמנסון למכבי תל אביב, לאחר שהאחרונה מימשה את האופציה שהייתה לה בחוזה עם בני הרצליה בה היא יכולה להחזיר אותו, אך חזר לאחר כמה שבועות לבני הרצליה.
מכבי ראשון לציון (2015–2018)
ב-19 ביולי 2015 חתם במכבי ראשון לציון לשלוש עונות. בעונת 2015/2016 שיחק זלמנסון 6.4 דקות ו-2.4 נקודות בממוצע למשחק, ושימש בעיקר כמחליף לדריל מונרו. באותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות ישראל תחת המאמן אריק שיבק. בעונת 2017/2016 המשיך זלמנסון לעונה שנייה בקבוצה והמשיך את מגמת ההשתפרות שלו, ואף קבע את שיא הקריירה שלו למשחק נגד הפועל חולון (24 נק'). את עונת 2017/2018 סיים זלמנסון עם ממוצעים של 8.9 נקודות ו-4.6 ריבאונדים ב-19.3 דקות למשחק.
הפועל אילת (2018–2019)
ב-13 ביולי 2018 חתם לעונה אחת בהפועל אילת וחזר לשחק עבור מאמנו לשעבר במכבי ראשון לציון, שרון דרוקר. זלמנסון עזר לקבוצתו לסיים במקום הרביעי בעונה הסדירה ולהגיע עד לשלב "הפיינל פור", שם הפסידה קבוצתו למכבי תל אביב.
הפועל ירושלים (2019–2021)
ב-14 ביולי 2019 חתם על חוזה של 280 אלף דולר לשנתיים בהפועל ירושלים. הוא חלק את הקו הקדמי בעונה זאת ביחד עם חברו לקבוצה לשעבר מהפועל אילת, סולימאן בריימו. בשנתו הראשונה בקבוצה מירושלים סיפק זלמנסון ממוצעים של 8.9 נקודות ו4.6 ריבאונדים. ב-13 בפברואר 2020 זכה עם הפועל ירושלים בגביע המדינה. בעונתו השנייה סיפק ממוצעים של 9.4 נקודות ביחד עם 4.8 ריבאונדים ב-19.1 דקות משחק.
הפועל תל אביב (2021–הווה)
ב-19 ביולי 2021 חתם בהפועל תל אביב, והצטרף לחבריו לקבוצה לשעבר, בר טימור מהפועל ירושלים, וג'יי. פי. טוקוטו מהפועל אילת. זלמנסון היה הסנטר הפתוח עבור קבוצתו בעונה זו, בה הוא סיפק ממוצעי קריירה בריבאונדים ובדקות במשחק, 9.3 נקודות ו-5.7 ריבאונדים ב-21.6 דקות במשחק. הוא הצטיין במיוחד בסדרת רבע הגמר נגד מכבי תל אביב, שם סיפק מספרים של 15 נקודות ו-5.3 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-4 ביולי 2023 הודיעה הפועל תל אביב על הארכת חוזהו של זלמנסון בשנתיים נוספות.
קריירת נבחרות
זלמנסון שיחק בכל הנבחרות הצעירות של ישראל ובאליפות אירופה עד גיל 16 (דרג ב') סיים עם אחוזי הקליעה הגבוהים ביותר מהשדה (63.4). בקיץ 2014 שיחק זלמנסון עם נבחרת העתודה של ישראל בכדורסל באליפות אירופה עד גיל 20 והציג יכולת טובה, כאשר הוא קולע 6.9 נקודות וקוטף 3.7 ריבאונדים בממוצע למשחק ב-15.5 דקות. לקראת יורובאסקט 2017 נבחר לאחד משחקני הנבחרת ושימש מחליף לריצ'רד האוול בעמדת הסנטר. בקיץ 2018 שוב זומן לסגל הנבחרת. ב-2020 זומן לנבחרת ושימש מחליף לאיתי שגב בעמדת הסנטר. ב-2022 זומן לסגל הנבחרת לקראת אליפות אירופה 2022. בפברואר 2023 זומן לחלון נבחרת ישראל למשחקי מוקדמות אליפות העולם בכדורסל.
חיים אישיים
זלמנסון התחתן בקיץ 2023. לו ולבת זוגתו יש ילדה והם מתגוררים בתל אביב.
פרדריק ארתור ורנר
פרדריק ארתור ורנר (באנגלית: Frederick Arthur Verner: 26 בפברואר 1836 – 16 במאי 1928) היה צייר קנדי, שנודע בציוריו של העמים הראשונים במערב קנדה ובציוריו של התאו.
ביוגרפיה וקריירה
ורנר נולד בקנדה עילית בהמונדסוויל, ששינתה את שמה לשרידן בשנת 1857 והיא חלק ממיסיסוגה, אונטריו. כילד, הוא היה מוקסם בהשראת ציוריו של פול קיין וניסה לשכנע את הצייר הממוסד הזה לקחת אותו כתלמיד, אך הוא לא הצליח.
בשנת 1856 נסע ללונדון, שם למד בבית הספר הת'רלי לאמנות לאמנות ובמוזיאון הבריטי בין השנים 1856–1858. לאחר מכן הצטרף לצבא הבריטי והתגייס לגדוד השלישי במערב יורקשייר, שם הועלה לדרגת סגן. בשנת 1860 הצטרף ללגיון הבריטי בפיקודו של גריבלדי כדי להילחם למען שחרור ואיחוד איטליה. בשנת 1861 הוא הצטרף מחדש לגדוד השלישי של מערב יורקשייר. הוא חזר לטורונטו בשנת 1862, שם פתח עסק צילום וצייר דיוקנאות בשמן מתצלומים. חלקם היו של אינדיאנים, וזו הייתה תחילת הקריירה שלו.
עבודתו של ורנר, כמו של קיין, מתמקדת בסצינות מהמערב הקנדי וגם מתבססת לפעמים על רישומי שדה, אם כי ורנר לא נסע כמו פול קיין. רבים מציוריו מבוססים על רישומים וצבעי מים שנעשו כאשר ליווה את סגן מושל מניטובה, אלכסנדר מוריס, לחתימת חוזה באגם היער בשנת 1873. הוא השתמש ביצירות אלה (כעת בגלריה הלאומית של קנדה) כבסיס לציורים, וצייר אינדיאנים בתמונות ביתיות או כדמויות בתוך נופיו.
הוא גם בחן בקפידה את התאו החל משנת 1875 והשתמש ברישומים אלה (הגלריה הלאומית של קנדה) כבסיס לתמונות, אם כי מעולם אולי לא ראה חיה כזאת בטבע.
בשנת 1880 עבר ורנר לצמיתות ללונדון אך המשיך לבקר בקנדה באופן ספורדי, והוא הציג את ציוריו בתערוכות בטורונטו, מונטריאול, ניו יורק, פילדלפיה, סנט לואיס, לונדון, אנגליה ובמקומות אחרים. הוא הציג את עבודתו עם אגודת האמנים באונטריו משנת 1873 כמעט כל שנה.
בשנת 1893 הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית הקנדית, אך הציג עם החברה מאז הקמתה בשנת 1880 ועד סמוך למותו. בשנת 1901 הוא זכה במדליית זהב בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו. הוא נבחר לחבר הקנדי הראשון בחברה הקולוניאלית הבריטית המלכותית לאמנים בשנת 1905 וקיבל את התעודה בשנת 1910. הוא הציג גם באקדמיה המלכותית בלונדון בין השנים 1881 עד 1900.
את עבודותיו של ורנר ניתן למצוא באוספים ציבוריים רבים, כולל מוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן, וושינגטון; המוזיאון הלאומי לאמנות בטבע, ג'קסון, ויומינג; הגלריה הלאומית של קנדה, אוטווה; הגלריה לאמנות של אונטריו, טורונטו; מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, ועוד.
בשנת 1882 הוא התחתן עם מרי צ'ילקוט באנגליה.
פרדריק ארתור ורנר נפטר בלונדון, אנגליה בשנת 1928.
מדעי החופש
מדעי החופש הוא ספר המשלב מדע פופולרי ופילוסופיה משנת 2013 בהוצאת ידיעות ספרים שכתב הפיזיקאי והרב הישראלי מיכאל אברהם. מטרת הספר לאתגר את התפיסה הפיזיקליסטית-פטליסטית לבעיה הפילוסופית המכונה "הבעיה הפסיכופיזית".
במונחיו ובניסוחיו שלו, פורס אברהם את משנתו בעניין: בפרקי הבסיס אברהם מציג תחילה ארבעה מצבים שנטען כי הם אפשריים במציאות, מפי מדענים ופילוסופים; דטרמיניזם מוחלט (פטליזם), דטרמיניזם חלקי עם בחירה חופשית (ליברטריאניזם), אקראיות טהורה (רנדומליזם) וכן יכולת ניבוי (predictability) ומביא כי ישנו בלבול נפוץ בין מונחים אלה - גם בקרב מדענים ופילוסופים.
אברהם מבקר את אלו בעלי התפיסה הפיזיקליסטית מחד וקידוש החיים מאידך בטענה שתפיסת עולם פיזיקליסטית איננה יכולה להכיל מונחים כמו קדושת החיים, שכן לפי תפיסה כזו הכל במציאות פיזיקלי וכימי ותו לא.
בספר זה מבקש אברהם גם לספק הפרכות למגוון גרסאות של הקומפטביליזם.
פטליזם, ליברטריאניזם, רנדומליזם ויכולת ניבוי
לאורך המבואות בספר עולות שוב ושוב טענות אלה:
אברהם פעל להדגיש כי הבלבול בין מונחים אלה כה נפוץ כך שגם מדענים ופילוסופים ותיקים ומיומנים נופלים בו והוא הדגים זאת מדעתו בספר.
ליברטריאניזם
תמצית הליברטריאניזם לפי אברהם היא שאדם יוכל לעשות דבר מה, או לא יכול לעשותו, בהתאם לתנאים אלה:
לפי אברהם, הגדרה זו של ליברטריאניזם לא מכריחה היעדר מצבים מסוימים של דטרמיניזם מוחלט בהם אין לאדם כל בחירה חופשית (כגון פגיעת ברק), אלא שבחירה חופשית, מתי שזו אפשרית, תלויה בהכרעה מבוססת שימוש בשפה במסגרתה הפרט יוכל להטיל וטו על דחף מסוים המתעורר בו.
עולה מדברי אברהם כי קומפטביליזם במובן הכללי של המונח הוא פטליזם פואטי וכי קומפטביליזם פרנקפורטרי מבחין בין רצייה מסדר ראשון ושני אך לדעת אברהם אין באמת מדובר בתפיסה לא קומפטביליסטית.
הנחות יסוד
לאחר הדיון שתואר לעיל, מביא אברהם ממצאים שונים מתחום הפיזיקה ומראה איך ניתן לפרשם כך שיאתגרו למעשה את התפיסה הפיזיקליסטית-פטליסטית (בעיקר זו המוקיעה רנדמוליזם). תיאור של ממצאים אלה והשלכותיהם:
טבעה של בחירה
אברהם הבחין בין השפעה לבין הכרעה (או לחלופין, החלטה); למשל, גנטיקה משפיעה על התנהגות אדם אך לא קובעת אותה - היא יכולה להשפיע מאוד על הכרעה אך לא תקבע הכרעה כעיקרון.
לאורך הספר מצדד אברהם בגישת הדטרמיניזם החלקי (ליברטריאניזם), אשר נקשרת עם התנגדות לדחפים מסוימים:
1. פעולות כפויות: פעולות שפשוט נכפות על האדם, כמו התקף אפילפטי ובחירה להעלימן, כולל הבחירה בבחירה להעלימן, לא תסייע.
2. פעולה שדורשת שיקול דעת (בחירה לבחור) ואכן הופעל בה שיקול דעת.
2.א. פעולה שדורשת שיקול דעת אך לא הופעל בה שיקול דעת (למשל, השיקול להתנגד לדחף טבעי).
דיון זה מלמדנו גם כי על אדם להבדיל בין חירות מ, לחירות ל.
דילמות
המונח אמרגנטיות מתאר תופעה שקיימת במאקרו אך לא במיקרו (כתוצר של שתיים או יותר תופעות ברמת המיקרו). אמרגנטיות איננה מסבירה את קיום החוויה הנפשית (ובפרט הקווליה) אך היא כן מסבירה מדוע החוויה הנפשית מורכבת (לרוב החוויה הנפשית מושלמת אך אם המוח מתפקד חלקית, האמרגניות לוקה בחסר ולכן החוויה הנפשית מורכבת פחות); על כן, אמרגנטיות לא מחלצת פיזיקליסט מעמדתו.
אברהם מזכיר כי עמנואל קאנט מדד מוסריות במעשה ולא בתוצאה והתייחס בהרחבה לבעיה הקשה של היחס בין שופטים בבתי משפט לבין ראיות המוצגות בפניהם התומכות בגורמים דטרמיניסטיים שהביאו לכאורה פושע לבצע פשע.
עולה מן הספר כי לפחות לוגית ייתכן פטליזם במסגרת דואליזם (ניתן לדבר על כך בהקשר רוחני של שכר ועונש).
ביקורת על ממצאי ליבט ואלו אשר שחזרו את ניסוייו
אברהם מקדיש חלק ניכר מן הספר לניתוח וביקורת על מחקריו של בנג'מין ליבט ואלו אשר ניסו לשחזר את מחקריו, בשאלה המחקרית אם בכלל קיימת בחירה חופשית:
אברהם טוען כי לפי המדען קורנהובר, כל פעולה שאינה רפלקס, מלווה בפעילות אלקטרוכימית בקורטקס המוטורי במוח האדם שהיא פוטנציאל חשמלי הנקרא פוטנציאל מוכנות (Readiness Potential, ובקצרה, RP). קורנהובר מצא כי ה-RP מגיע לשיאו אחרי חצי שנייה, אך הפעולה הקשורה בו מתחילה כבר בחציו, כלומר כרבע שנייה לאחר תחילתו. ליבט הסתמך על ה RP כדי לבחון שאלת הפטליזם. למשל, אם ה RP מופיע טרם קבלת החלטה לפעולה אזי הפעולה לכאורה נוירונית ופטליסטית. לעומת זאת, אם גישת הליברטריאניזם נכונה, אזי ההחלטה לפעולה צריכה להתקבל לפני ה RP.
כבר ראינו שתהליכים מנטליים הם לפחות במובן מסוים קווליה ולכן לפחות במובן זה, לא נגישים למכשירי מדידה. ליבט מצא שפוטנציאל מוכנות משמעותי כבר כשליש שנייה לפני זמן קבלת ההחלטה. עלתה ביקורת על ליבט שהסתכמות על שעון המסתובב במהירות רגילה אינו נכון שכן נדרש דיוק גבוה מרזולוציה של שנייה אחת. אם כן "החלטה" היא אפיפניה שמתלווה להתהליך עצבי.
לפי סון (Soon, 2008), החלטה להרים יד מתקבלת כשנייה לפני הרמת היד בשני אזורים שונים במוח - באחד מתוכנן מתי להרימה ובשני איזו יד להרים; בהמשך התברר שה-RP באזור שקובע מתי תהיה הפעולה התחיל כבר 6 שניות לפני הביצוע (כלומר 5 שניות לפני ההחלטה) וה-RP באזור שקובע איזו יד תורם 8 שניות.
לפי אברהם, מדידות כאלו ניתן למדוד עם שעון רגיל.
לסיכום עד פה, על פניו ה RP מקדים פעולות והן פטליסטיות.
הביקורת
הביקורת על הניסויים שנזכרו לעיל בספר היא שכלל ועיקר אינם מודדים רצון חופשי; ביקורת זו הובאה ב-3 טיעונים עיקריים:
טיעון ראשן – טיעון הווטו
ליבט טען שנכון ש-RP מקדים החלטה אך זו לא תמיד מתממשת. כלומר נבדקים שונים דיווחו כי הטילו וטו על מה שנראה כתוצאת ה-RP. ליבט הראה פעילות עצבית מקבילה, אך לא מקדימה. כלומר אין vetoRP שיבטל את תוצאת ה-RP הייעודית. מחקרי המשך אישרו זאת ולכן שאלת הפטליזם לפחות בהקשר זה נותרה פתוחה.
טיעון שני – טיעון הליקוט לעומת בחירה
גם במקרה תאורטי של היעדר מוחלט של vetoRP אין אישוש הכרחי לפטליזם כי ניתן להתפלסף ולטעון שבכל המקרים האדם החליט שלא להטיל וטו; זה דומה לכך שפרדיקטיזם אינו מעיד בהכרח על פטליזם וממילא זה סובייקטיבי, אם כי זוהי פילוסופיה מאולצת ודחוקה.
כמה ממבקרי ליבט טענו שניסוייו על לחיצת כפתור גם כלל לא בדקו בחירה אלא ליקוט, ובמקרה כזה אין שיקול דעת ממשי אלא לכל היותר החלטה פשוטה אבל וודאי שלא הכרעה (שעשויה לכול גם היא RP) ולכן איננה מחזיקה מים במבט כולל. בניסוי הטרולי המשוכלל ביקשו להחליט איזו יד להרים, ולא רק להרים יד מכאן שבדקו הכרעה ולא רק החלטה (כלומר בקרה קוגניטיבית מטרימה את ההחלטה של כן או לא לבצע הפעולה וראו על כך בטיעון השלישי בהמשך). אלו שהכריעו להטות הטרולי הופיע אצלם RP בהתאם ואלו שהחליטו שלא היה אצלם אות עצבי אחר.
אברהם הזכיר כדרך אגב כי המהר"ל מפראג זיהה הכרעה, כמעלה של האדם בה הוא מתדמה לאלוהים.
ביקורת על הטענה כי נפגעי מוח חצוי מוכיחים שאין רצון חופשי
אברהם מקדיש פרק עיקרי בספר לבקר את הטענה לפיה נפגעי מוח חצוי מוכיחים שאין רצון חופשי.
מוח חצוי הוא מצב בו נותק הקשר בין ההמיספרות:
גישות
לפי אברהם, מצד אחד, הפטליזם גורס כך:
נסיבות > עיבוד מוחי > פעולה.
מצד שני, התמונה השגויה היא שליברטריאניסטים רואים זאת כך:
רצון הנפש > עיבוד מוחי > פעולה.
נסיבות > עיבוד מוחי > רצון הנפש (או הנשמה) והחלטה > עיבוד מוחי > פעולה.
דילמת השוקולד
אברהם מביא את דילמת השוקולד (בהקשר חצויי מוח) כדי להסביר למה סתירות תוך נפשיות בכלל, אינן מכריחות היעדר ליברטריאניזם:
נדמיין אדם האומר "אני רוצה שוקולד כי הוא טעים" אך לאחר מכן אומר "אני לא רוצה שוקולד כי הוא משמין"; אלו לא שתי נפשות, אלא שני רצונות והשקלול והתוצאה לא סותרת אף אחת מהן.
ביקורת על הטענה כי הלוקים בפיצול אישיות מוכיחים שאין רצון חופשי
לפי אברהם, גם המחקר על פיצול אישיות (אדם עם פצלים שונים של אותה אישיות) מפריך את טענת האמרגנטיות הפטליסטית: לאדם אחד פצל אישיות עיקרי ופצליי אישיות משניים - לכל אחד יכולות אובייקטיביות אחרות, כגון יכולת לנגן בפסנתר, יכולת לדבר באופן שונה, עיוורון ועוד; במקרה נדיר כזה, זהו פיצול של הנפש גרידא, לא של המוח.
לפי אברהם, הממד הנוירונלי אינו מציע הסבר סביר לתופעות אלה. לדוגמה, שינוי של המוח ממצב בו האדם יודע לנגן בפסנתר למצב שכן אינו נראה כשינוי של חוקי פיזיקה שפתאום הביאו האדם בדיוק לשם.
אברהם מעיר כי במקרי מוח החצוי לעומת זאת, אין יכולות אובייקטיביות שונות.
אמפרסט מערכות
אמפרסט מערכות בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בפיתוח תוכנה, ובפרט תוכנה לשליטה ובקרה (שו"ב). מנכ"ל החברה ומייסדה הוא נתן ברק. מוצר הדגל של החברה הוא מערכת השו"ב של "כיפת ברזל".
החברה נוסדה בשנת 2000 על ידי נתן ברק, אל"ם (במיל'), לשעבר מפקד מרכז התקשוב של חיל הים. לאחר פיתוח מערכת השו"ב ל"כיפת ברזל" רכשה בשנת 2010 רפאל, הקבלן הראשי של "כיפת ברזל", 50% מהחברה. 25% מהבעלות נותרו בידי נתן ברק, ו-25% הנותרים הם בידי בעלים שונים. משרדי החברה נמצאים בפתח תקווה.
החברה פיתחה מערכות תשתית לנושאי שליטה ובקרה, ועל בסיסן פיתחה החברה מרכזי שליטה ובקרה ייעודיים, בין השאר לחברות איתוראן, חברת החשמל לישראל ומקורות.
החברה זכתה ב-2012 בפרס ביטחון ישראל על חלקה בפיתוח מערכת כיפת ברזל.
בשנת 2017 רכשה בריטניה את מערכת השו"ב של החברה, לשם שילובה במערכת ההגנה על איי פוקלנד.
מיקי נונייס
מיגל נונייס פוסו (בספרדית: Miguel Núñez Poso; נולד ב-6 בינואר 1996) ידוע בשם הבמה שלו מיקי, הוא זמר ספרדי. ייצג את ספרד באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם שירו "La Venda" (כיסוי העיניים).
בשנת 2018 לקח נונייס חלק בתוכנית הטלוויזיה לאיתור כישרונות "אופרסיון טריונפו" וסיים במקום השישי לאחר שהודח בחצי הגמר של התוכנית.
קריירה
לפני השתתפותו בתוכנית "אופרסיון טריונפו" למד נונייס לנגן בגיטרה ובפסנתר, יחד עם לימודים אקדמיים בתחום הניהול. בנוסף, הוא היה הסולן בלהקת "דלטון בנג" שהופיעה בכל רחבי קטלוניה. ב-2018 נבחן נונייס לעונה העשירית של תוכנית הכישרונות "אופרסיון טריונפו" והיה אחד מ-18 מתמודדים שנבחרו לעבור לשלב המופעים החיים ("Gala"). נונייס המשיך בהתקדמותו עד לשלב חצי הגמר של התוכנית, בו הודח ולא הצליח לעלות לגמר. סיים במקום השישי.
נונייס היה אחד מ-13 מתחרי התוכנית שנבחרו להתמודד בקדם הספרדי לאירוויזיון באותה השנה ("Gala Eurovision"). נונייס התמודד עם שלושה שירים שונים: "La Venda" ,"El equilibro" ודואט עם נטליה לקונזה - "Nadie se salva". השיר "El equilibro" כשל בהעפלה לגמר התחרות שכלל 10 מתמודדים ולפיכך לא זכה לגרסה מלאה. ב-20 בינואר 2018 זכה מיקי בשני מקומות בשלישייה הראשונה, הדואט "Nadie se salva" עם נטליה לקונזה (שסירבה להופיע באירוויזיון בישראל) זכה במקום השלישי ושירו "La Venda" שגבר על פייבוריט החובבים "Muerdeme" זכה במקום הראשון.
ביוני 2019 הוציא סינגל חדש בשם "Celébrate". הסינגל הוא חלק מאלבום האולפן הראשון של מיקי, שמתוכנן לצאת בסתיו 2019.
כך היה
כך היה הייתה תוכנית נוסטלגיה שבועית ששודרה בערוץ הראשון תחילה בין השנים 2006–2012 ובין 2014-2017. מגיש התוכנית הוא העיתונאי יגאל רביד. מדי שבוע מתמקדת התוכנית בנושא אחד ומוצגים בה קטעים מארכיון הטלוויזיה הישראלית העוסקים בנושא זה. לעיתים מתארחת בתוכנית אישיות חשובה, כאשר הקטעים המוצגים בתוכנית עוסקים בה.
התוכנית שודרה לראשונה ב-26 בנובמבר 2006, והעורכים והמפיקים הם: בני עורי ונאווה אחירון.
בתחילה שודרה התוכנית ארבעה ימים בשבוע, הציגה קטעי ארכיון מתאריך יום השידור בשנים קודמות וכן כללה פינה קבועה בהגשת דניאל פאר אשר הציג גם הוא מספר קטעים בהתאם לתאריך. כמו כן התוכנית כללה פינה בה אותרו קטעי ארכיון לבקשת הצופים. כעבור כשנה עברה התוכנית למתכונת שבועית המשודרת בימי שישי בשש בערב. התקיימו גם מספר משדרים מיוחדים של התוכנית במועדים אחרים, בין היתר ב-9 בפברואר 2008 מיד לאחר שסיים חיים יבין להגיש בפעם האחרונה את מהדורת "מבט", הפתיע אותו יגאל רביד בשידור חי בו נכחו מספר אנשי טלוויזיה מתחום החדשות והאקטואליה. התוכנית הוקדשה ליבין ולסיכום תקופתו ב"מבט".
לאחר שהודיע על כך רביד בדצמבר 2013, התוכנית שבה לעונה נוספת בינואר 2014. הפעם התוכנית שודרה בימי שישי בשעה 18:00 במשך 30 דקות, עד סגירת רשות השידור בשנת 2017. בדצמבר 2017 עלתה התוכנית "מבט לאחור", בעלת מתכונת דומה, בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
ג'וזף צ'ייקין
ג'וזף (ג'ו) צ'ייקין (באנגלית: Joseph Chaikin; 16 בספטמבר 1935 – 22 ביוני 2003) במאי תיאטרון, מחזאי ופדגוג יהודי אמריקאי.
התקופה המוקדמת
צ'ייקין נולד כצעיר מבין חמישה ילדים במשפחה יהודית ענייה שהתגוררה בבורו פארק שבברוקלין, ניו יורק. בגיל שש חלה בקדחת השיגרון, והמשיך לסבול כתוצאה מכך מסיבוכים בלב לאורך כל חייו. בגיל עשר, נשלח לבית החולים הלאומי למחלות לב בילדים בפלורידה. בתקופה זו של בידוד החל לארגן משחקי תיאטרון עם ילדים אחרים. כעבור שנתיים בפלורידה השתפרה בריאותו, והוא הוחזר למשפחתו, אשר עברה לדה מוין שבאיווה, שם אביו קיבל משרת הוראה.
צ'ייקין למד באוניברסיטת איווה, ולאחר מכן חזר לניו יורק כדי להתחיל קריירה בתיאטרון. הוא למד עם מורי משחק שונים, ובמקביל נאבק לשרוד במגוון משרות. הוא הופיע בתור ניצב במטרופוליטן אופרה, ובהדרגה החלו להטיל עליו תפקידי במה של ממש. הוא החל לעבוד עם "התיאטרון החי" (The Living Theatre), עד שבשנת 1963 הקים את התיאטרון האקספרימנטלי "התיאטרון הפתוח" (The Open Theater) – קואופרטיב תיאטרוני אשר התקדם מתיאטרון מעבדה ניסיוני סגור אל הקמת הרכב של להקה מקצועית.
קריירה
ההפקה המפורסמת ביותר של התיאטרון הפתוח, שזכתה לשבחי הביקורת, הייתה "הנחש" (The Serpent) – יצירה ייחודית שפותחה בעיקר מן החוויות האישיות של השחקנים, באמצעות התנ"ך כטקסט, תוך שילוב אירועים אקטואליים, כגון האלימות שפשתה בארצות הברית בשנות ה-60. בשנת 1969 הציג התיאטרון את המחזה "סוף משחק" (Endgame) מאת סמואל בקט, שבו הופיע צ'ייקין בתפקיד הַאם (Hamm) ופיטר מאלוני בתפקיד משַרתו, קלוב (Clov). ההצגה עלתה באולם שבסיטה אנטרנסיונאל אוניברסיטר בפריז (Cité Internationale Universitaire de Paris), ובשנת 1970 בבית הכלא גראסלאנדס. זו הייתה הגשמת רצונו להתנסות עם קהלים אשר יסוד המפגש מבוסס על שונות תרבותית בקרב קהלים קוסמופוליטיים.
בשנת 1970-71 הופיע התיאטרון הפתוח עם ההצגה "טרמינל" Terminal מאת סוזן ינקוביץ, ההפקה הופיעה במקומות שונים בעולם, כמו גם בבתי כלא מסוכנים פחות או יותר, בארצות הברית ובקנדה. התיאטרון הפתוח פעל במשך כעשר שנים. צ'ייקין סגר את התיאטרון בשנת 1973 כי חשב שהתיאטרון היה בסכנה להפוך למוסד. אף שהתיאטרון זכה להרבה הצלחה מבחינת הביקורת, אמר צ'ייקין:
העבודה הראשונה שלו לאחר סגירת התיאטרון הפתוח הייתה הצגת "אלקטרה" בשיתוף עם המחזאי רוברט מונטגומרי. גרסה בת שלוש דמויות של המיתוס "אלקטרה" שגילמה מישל קוליסון (שחקנית של פיטר ברוק) ואילו בתפקיד אורסטס, פול צימט. אחותו של ג'ו, שאמי צ'ייקין, שיחקה בתפקיד קליטמנסטרה. העבודה זכתה להצלחת הביקורת, בניו יורק, ולאחר מכן סיירה במכללות רבות בארצות הברית עם טינה שפרד בתפקיד הראשי.
באמצע 1970, הקים צ'ייקין סדנה ניסיונית בשם "פרויקט וינטר", שחבריה כללו את רוני גילברט, קורי פישר, רובי מקאולי, מארק סמואלס, רוברט מונטגומרי, כריסטופר מק'קאן, וויל פאטון, כמו גם חברי הליבה של להקת התיאטרון הפתוח הקודמת, בין היתר. בפרויקט וינטר, הציע צ'ייקין לחקור את הגבול בין חיים למוות, לבחון את השחקן כמספר, מקשיב, נמצא בדיאלוג ועוד. ההפקה שלו הדיבוק בתיאטרון הציבורי 1977-78 הייתה, במידה מסוימת, מושפעת ממחקרים אלו. לצ'ייקין היו יחסי עבודה קרובים עם סם שפרד, ויחד כתבו את המחזות לשונות (Tongues), "פרא/אהבה" (Savage/Love) שהועלו לראשונה בתיאטרון הקסם של סן פרנסיסקו (San Francisco's Magic Theatre). שניהם נתבקשו לכתוב את המחזה "כשהעולם היה ירוק" עבור אולימפיאדת 1996 באטלנטה, ג'ורג'יה, ומאוחר יותר, הם כתבו ביחד את המחזה "מלחמה בגן עדן" (War in Heaven). צ'ייקין היה מומחה לכתביו של סמואל בקט, וביים מספר מחזות מפרי עטו, כולל "סוף המשחק" בתיאטרון במנהטן (Manhattan Theatre Club) ואח הימים היפים בתיאטרון שרי ליין (Cherry Lane Theater).
בישראל
ביים במרכז התיאטרוני בנווה צדק, את הצגת: "הם" שנבנתה בעבודה קולקטיבית על פי שיטת התיאטרון הפתוח. ואת המחזה "החוצה" בשנים 1981-1983. בתיאטרון הבימה, הצגת הדיבוק בשנת 1977-78, ההצגה הופיעה גם בתיאטרון העירוני של דיסלדורף.
פרסים
צ'ייקין זכה בשישה פרסי אוביי (Obie Awards), מהם אחד על מפעל חיים, ובשתי מלגות גוגנהיים.
ספרים
ספרו "הנוכחות של השחקן" (The Presence of The Actor) יצא לאור בשנת 1972 על ידי קבוצת תיאטרון תקשורת, וכן מהדורה שנייה אחריה בשנת 1991. הספר מתבסס על הניסויים שלו עם השחקנים, כולל הערות מחזרותיו, תצלומים, תרגילים מתוך הפקות התיאטרון הפתוח, ומאמריו של צ'ייקין על תיאטרון ככלי לשינוי חברתי.
חיים אישיים
למרות השבץ המוחי שתקף אותו במהלך ניתוח לב פתוח בשנת 1984, צ'ייקין המשיך פעילותו האמנותית. הוא המשיך ליצור עם שחקנים, סופרים, והצטרף ללהקת מירה רפאלוביץ' בתיאטרון המסע היהודי (Traveling Jewish Theatre), והפיק הצגות בנושאי הנכות במסגרות כמו אלה של מרק טאפר (Mark Taper Forum), או התיאטרון הרפרטוארי הפסיפי (Pacific Repertory Theatre), להקת קיין (Keen Company) ופסטיבל שקספיר בניו יורק.
בעקבות השבץ, סופרים, ובהם ז'אן קלוד ואן איטלי (Jean-Claude van Itallie), סוזן ינקוביץ, וסם שפרד, כתבו מחזות במיוחד עבור צ'ייקין. סמואל בקט כתב שיר המוקדש לו "מה היא המילה?". כאשר צ'ייקין התגבר על חלק מהמגבלות של האפזיה, הוא ביצע את השיר כחלק ממונולוג בפני קהל.
יחסי בלגיה–שווייץ
יחסי בלגיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בלגיה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בלגיה פתחה לראשונה שגרירות בשווייץ בשנת 1840. השגרירות השווייצרית בבריסל נפתחה בשנת 1918. אלברט הראשון, מלך הבלגים היה מבקר בשווייץ כדרך קבע תוך שמירה על מסורות משפחת המלוכה הבלגית. בין 1945 ל-1950, לאופולד השלישי, מלך הבלגים ומשפחתו חיו בשווייץ.
לאחר שבודואן, מלך הבלגים הומלך בשנת 1951, הוא המשיך לקיים מערכת יחסים טובה עם שווייץ וקיים ביקור בה בשנת 1989. אחד עשר שנים אחר כך, אלברט השני, מלך הבלגים ביקר בשווייץ (21 בנובמבר–22 בנובמבר 2000). לאחר מסירת הכתר של אלברט השני לידי בנו, פיליפ, מלך הבלגים, בלגיה הוסיפה לקיים קשרים טובים עם שווייץ.
שווייצרים בבלגיה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו בבלגיה שבעת אלפים שמונה מאות שלושים וארבעה אזרחים שווייצרים, כאשר חמשת אלפים שש מאות ועשרים מהם החזיקו באזרחות כפולה בלגית-שווייצרית.
אסטרמה פולמינאה
אסטרמה פולמינאה (באנגלית: Estrema Fulminea) היא מכונית-על חשמלית במרכב קופה, שתיוצר בייצור מוגבל (61 יחידות) על ידי אוטומובילי אסטרמה משנת 2023. היא הוצגה במוזיאון המכוניות של טורינו במאי 2021.
מפרט טכני
הפולמינאה כוללת ארבעה מנועים חשמליים המספקים כ-2040 כוחות סוס. יש לה קבל-על המסוגל לאגור מטען גדול של אנרגיה חשמלית, להיטען מחדש במהירות הרבה פעמים וגם לפרוק את המטען הזה במהירות. סוללת הרכב היא סוללה מוצקה בקיבולת 100 קילוואט שעה המספקת טווח נסיעה חשמלי של 520 קילומטרים. היא מאיצה מ-0 ל-100 בתוך 1.9 שניות ומ-0 ל-320 בתוך 9.9 שניות, לעומת הבוגאטי שירון, המאיצה מ-0 ל-320 בתוך 14 שניות. החברה אינה מספקת כרגע את מהירותה של הפולמינאה.
לברנטי בריה
לַברֶנטי פָבלוֹביץ' בֵּרִיַה (בגאורגית: ლავრენტი პავლეს ძე ბერია, לברנטי פָּבלֶס דזֶה בריה; ברוסית: Лаврентий Павлович Берия; 29 במרץ 1899 – 23 בדצמבר 1953) היה פוליטיקאי, שר הפנים וממפקדי המשטרה החשאית הסובייטית. זכור בעיקר כמבצע הראשי של מדיניות "הטיהורים הגדולים" של סטלין, על אף שנטל חלק רק בסוף טיהורים אלו. שיא כוחו היה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה. לאחר מות סטלין הוא הודח מתפקידו והוצא להורג בידי יורשיו.
עלייתו לעמדת כוח
כמו סטלין, גם בריה היה גאורגי. אביו של בריה, פאבל קוקאביץ' בריה, היה איכר מגרלי. הוא נולד בכפר מֶרחֵאוּלִי, באזור סוחומי שבחבל אבחזיה של גאורגיה. הוא למד בבית ספר טכני בסוחומי, והצטרף למפלגה הבולשביקית במרץ 1917 בעודו סטודנט להנדסה בבאקו. ישנם מקורות הטוענים כי רישומי המפלגה המקוריים זויפו ובריה הצטרף לשורותיה רק מאוחר יותר, ב-1919. בנוסף נטען כי הוא היה תקופה מסוימת עריק מהצבא האדום, אך לטענה זו לא נמצא ביסוס.
בשנת 1920 או 1921 הצטרף בריה לווצ'קה, שנודע אחר כך כצ'ה קה (הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למלחמה במהפכת הנגד ובחבלה), שהייתה המשטרה החשאית הפוליטית הראשונה של הבולשביקים. באותו זמן, הצבא האדום כבש את הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ולמשטרה החשאית היה תפקיד מכריע בטיהור הפוליטי של הארץ מ"מנשביקים". בשנת 1922 כבר היה בריה סגן המפקד של הג.פ.או., יורשו של הצ'ה קה.
בריה, כגאורגי, תמך בסטלין מראשית דרכו במפלגה הקומוניסטית. ב-1924 הוא הוביל דיכוי של מרידות לאומניות בטביליסי במחיר של 5,000 הרוגים למתקוממים. לאחר תצוגת כוח זו מונה בריה למפקד אזור עבר הקווקז ב-או-גה-פה-או והוענק לו אות מסדר הדגל האדום.
בשנת 1931 מונה בריה למזכ"ל המפלגה בגאורגיה, ושנה לאחר מכן בכל עבר הקווקז. הוא היה לחבר הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית ב-1934 והמשיך להיות גורם דומיננטי בפוליטיקה של הרפובליקה הגאורגית גם לאחר שלא התגורר בה, עד מותו.
בשנת 1935 כבר היה בריה בעל ברית חשוב של סטלין, הוא פרסם ספר ששכתב את ההיסטוריה של הקווקז כדי להציג מצג שבו סטלין היה מנהיג קומוניסטי יחיד באזור מתחילתו. משהחלו ה"טיהורים" ב-1934 ברצח סרגיי קירוב, ניצל בריה את ההזדמנות וגרם לרציחתם של מנהיגים קומוניסטים אחרים בקווקז.
בריה בארגון נ.ק.ו.ד.
באוגוסט 1938 הביא סטלין את בריה למוסקבה ומינה אותו לתפקיד סגן ראש הנ.ק.ו.ד., המשרד שהיה אחראי על ביטחון המדינה והכוחות המשטרתיים. משרד זה רדף ודיכא כל מי שנחשד כמתנגד המשטר - הגלה, עינה והוציא להורג אזרחים רבים עד כדי כך, שבשנת 1938 תשתיות הצבא, הכלכלה והמשטר הסובייטי היו במצב רעוע ביותר וסטלין החליט למתן את הקצב. בנובמבר קודם בריה לתפקיד ראש הנ.ק.ו.ד. במקום ניקולאי יז'וב (שהוצא להורג ב-1940) ומיד "טיהר" את משרדו תוך החלפת מחצית האנשים בנאמניו, ברובם ממוצא קווקזי.
על אף ששמו של בריה נקשר ב"טיהורים הגדולים", כאשר כיהן כראש הנ.ק.ו.ד. הם היו כבר בסופם. למעלה ממאה אלף איש שוחררו מהגולאגים, ופורסם רשמית שהייתה "הגזמה" וחוסר צדק בזמן ה"טיהורים" הללו, תוך תליית האשמה ביז'וב. אין לטעות ולהאמין כי בריה היה רחום מקודמו - המאסרים ללא משפט וההוצאות להורג המשיכו להתבצע, ובשנת 1940, לקראת פרוץ המלחמה בברית-המועצות, הם אף הואצו. בתקופה זו פיקח בריה על טרנספר של אוכלוסייה מחלקים של פולין והמדינות הבלטיות בעקבות כיבושן על ידי ברית המועצות. במרץ 1940 הוא חתם על הוראה לרצח של 275,000 איש מן האינטליגנציה הפולנית, ביניהם 14,700 שבויי מלחמה ביער קאטין, סמוך לסמולנסק ובאתרים נוספים.
במרץ 1939 היה בריה למועמד לחברות בפוליטביורו. על אף שלא הפך לחבר מלא בו עד לשנת 1946, עדיין היה בריה אחד האנשים החזקים ביותר בברית המועצות. בפברואר 1941 הוא מונה לסגן יו"ר הסובנארקום, ובחודש יוני, לאחר פלישת הנאצים, היה לחבר בוועדה להגנת המדינה (גה קה או).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה אחראי על תחומי פנים חשובים. הוא גייס בכפייה מיליוני אסירים בגולאג של הנ.ק.ו.ד. לייצור מלחמתי. יחד עם גיאורגי מלנקוב הוא היה אחראי על תכנון ייצור הנשק, המטוסים ומנועי המטוסים. זו הייתה תחילת בריתו עם מלנקוב, שהתבררה כבעלת חשיבות מכרעת בעתיד. בשנת 1944, עם גירוש הנאצים משטחי ברית המועצות, היה בריה לאחראי על הטיפול במיעוטים האתניים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים, וביניהם הצ'צ'נים, האינגושים, הטטרים של קרים והגרמנים של הוולגה. כל אלו הוגלו מארצם למרכז אסיה הסובייטית ורבים מהם איבדו את חייהם בשל כך. בריה היה אחראי גם על פרויקט פיתוח הנשק הגרעיני הסובייטי, תוך הפעלת רשת ריגול בניסיון ללמוד את ממצאי "פרויקט מנהטן" האמריקאי.
פוליטיקה שלאחר המלחמה
בדצמבר 1945 עזב בריה את תפקידו כראש המ.וו.ד.(שהחליף את הנ.ק.ו.ד.), אך עדיין ריכז כוח רב בידיו כסגן ראש הממשלה של סטלין, שהתקרב לגיל 70. עם הזדקנותו של סטלין, אופיינו שלהי שנות הארבעים במאבק סמוי על הירושה בין סגניו. לקראת סוף המלחמה נראה אנדריי ז'דאנוב כיורש המבטיח ביותר, לאחר שהיה מנהיג המפלגה בלנינגרד במהלך המלחמה ומונה לאחראי על כל ענייני התרבות ב-1946. בריה וז'דנוב היו יריבים עוד קודם לכן, ולכן חבר בריה עם מלנקוב כנגד ז'דנוב. אנשי רוח לנינגרדיים בולטים כמשוררת אנה אחמטובה נרדפו קשות כדי להבאיש את ריחו של ז'דנוב.
ז'דאנוב מת במפתיע באוגוסט 1948, ובריה ומלנקוב איחדו את כוחותיהם ו"טיהרו" את אנשי ז'דאנוב במה שנודע כ"פרשת לנינגרד". למעלה מאלפיים איש הוצאו להורג בתואנות שונות, ובהם סגנו של ז'דנוב - אלכסיי קוזנצוב, ראש המפלגה בלנינגרד - פיוטר פופקוב וראש ממשלת הרפובליקה הרוסית מיכאיל רודיאונוב. רק לאחר מותו של ז'דאנוב החל ניקיטה חרושצ'וב להיחשב כאלטרנטיבה אפשרית לבריה ומלנקוב.
בשנים שלאחר המלחמה פיקח בריה על הקמת מנגנוני משטרה חשאית בנוסח סובייטי במדינות ברית ורשה, ולאחר הפירוד בין ברית המועצות למשטרו של טיטו הוא ארגן משפטי ראווה למנהיגים קומוניסטים כלאסלו רייק בהונגריה ורודולף סלנסקי בצ'כוסלובקיה (ראו משפטי פראג). הוא העביר את השליטה הישירה במשטרה החשאית לידי נאמנים כויקטור אבאקומוב וּוסוולוד מרקולוב, תוך שהוא שומר את סמכויות הביטחון הכללי לעצמו. ביולי 1945 הוא מונה למרשל של ברית המועצות על אף שמעולם לא נשא בתפקיד צבאי פיקודי, אך תרם רבות למאמץ המלחמתי הסובייטי ולניצחונה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מות סטלין
סטלין מת ב-5 במרץ 1953, ארבעה ימים לאחר שסבל משטף דם במוח במהלך הלילה שלאחר ארוחת ערב עם בריה ובכירים אחרים. ויאצ'סלב מולוטוב, שר החוץ, פרסם בספר זכרונותיו כי בריה טען בפניו שהוא (בריה) הרעיל את סטלין, על אף שמעולם לא נמצאה עדות התומכת בסברה זו.
לאחר מות סטלין היה מלנקוב, ידידו, לראש הממשלה ולאיש החזק בברית המועצות. בריה תפס את משרד הפנים של רוסיה, האם.וה.דה, המשרד האחראי על הק.ג.ב. חרושצ'וב היה רק מזכ"ל המפלגה, תפקיד שנתפס באותה עת כחסר חשיבות לעומת ראשות הממשלה.
בריה דגל בהקלות וליברליזציה בתקופה זו, כנראה כאמצעי לזכות באהדת הציבור. הוא התבטא רשמית ש"משפט הרופאים" היה שקר ועלילה ושחרר מספר רב של אסירים פוליטיים. באפריל הוא חתם על צו האוסר עינוי אסירים, למרות ההיסטוריה שלו כרב-מענים. הוא גם הפגין מדיניות סובלנית יותר כלפי עמים לא-רוסיים בברית המועצות ושכנע את הפוליטביורו לאפשר חופש כלכלי רב יותר בגרמניה המזרחית, מה שהוביל למהומות הפועלים ב-1953.
רוב ההיסטוריונים סבורים שצעדים אלו היו תמרון של בריה על מנת לזכות בשלטון, שכן עברו אינו מחזק את הדעה שלפתע הפך למתון (כחרושצ'וב). עבור המתונים היעד העליון היה הכפפת המשטרה החשאית למרותה של המפלגה, ולזאת בריה לא היה מסכים לעולם, שכן המשטרה החשאית הייתה בסיס כוחו.
לנוכח עברו של בריה, אין זה מפליא שמנהיגים קומוניסטים אחרים בברית המועצות חששו מפני עלייתו להנהגה, אך חרושצ'וב עדיין לא היה במעמד שבו יכול היה להתעמת עם הברית בריה-מלנקוב. ההזדמנות נקרתה לידיו בעת המרד המזרח גרמני, ששכנע את ויאצ'סלב מולוטוב, גאורגי מלנקוב וניקולאי בולגנין שבריה מסוכן וגורם לחוסר יציבות בברית המועצות וגרורותיה. כמה ימים לאחר מהומות אלו שכנע חרושצ'וב את יתר המנהיגים, ובכללם מלנקוב, להדיח את בריה משורות המפלגה וההנהגה.
נפילתו של בריה
ישנן כמה עדויות על הדחתו ונפילתו של בריה. השלמות ביותר גורסות כי חרושצ'וב הוביל ב-26 ביוני 1953 את ישיבת הפרזידיום (שלפני כן נקראה פוליטביורו, ושונתה חזרה לשם זה ב-1966) להתקפה על בריה, ובה האשים אותו בהיותו סוכן של המודיעין הבריטי. מולוטוב ואחרים התבטאו אף הם בחריפות כנגד בריה, וחרושצ'וב ביצע הצבעה מהירה לסילוקו המיידי. מלנקוב לחץ על כפתור בשולחנו, וכוח (שהוכן מראש) של קצינים חמושים בראשות המרשל גיאורגי ז'וקוב פרץ לחדר ואסר את בריה. ישנן שמועות כי בריה נורה במקום, אך נראה שסברה זו אינה נכונה. בריה נלקח בתחילה לכלא לפורטובו, ומשם הועבר למטהו של הגנרל קיריל מוסקלנקו, מפקד ההגנה האווירית של מוסקבה וידידו של חרושצ'וב מזמן המלחמה. מעצרו נשמר בסוד עד אשר סגניו החשובים נעצרו גם הם. כוחות הנ.ק.ו.ד. ששהו במוסקבה והיו תחת פיקוד בריה פורקו מנשקם על ידי יחידות צבא סדירות.
בריה נשפט בפני "טריבונל מיוחד", ולא הותר לו לייצג עצמו או לבטא את עמדתו. נגזר עליו גזר דין מוות והוא הוצא להורג מיידית על ידי פאבל בטיצקי. לצד בריה הוצאו להורג מספר חבריו לרבות ולדימיר דקנוזוב. בנו ואשתו נשלחו למחנה עבודה, אך שרדו ושוחררו מאוחר יותר. בנו, סרג'ו בריה, פעל לטיהור שם אביו עד מותו בשנת 2000. לאחר מות בריה, צומצם הנ.ק.ו.ד. ממעמד של משרד ממשלתי לוועדה (הק.ג.ב.), ואף אדם שעמד בראשו לא ריכז כוח רב כל כך בידיו כבריה בשעתו.
מתנות כהונה
המונח "מתנות כהונה" מציין בלשון חז"ל את כל המתנות שניתנות מהתורה לכהנים. חכמים חילקו את המתנות לפי מקום נתינתם: ישנן מתנות הניתנות רק בבית המקדש, יש מתנות המחולקות לכהנים רק בירושלים, יש מתנות הניתנות בארץ ויש מתנות שניתנות בכל מקום אפילו מחוץ לגבולות הארץ.
רקע וטעמים למצווה
בעת יציאת עם ישראל מן מצרים היה אז העבודות של הכהונה ובעיקר הקרבת קרבנות על במות, מסורה ביד בכורי בני ישראל. בעת חטא העגל העביר הקדוש ברוך הוא את עבודות הכהונה מן הבכורים ונתנם אל שבט לוי,
לברנטי בריה
נפילתו של בריה
לאחר מותו קיבלו מנויי המהדורה השנייה של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה שלושה דפים עם ערכים על פרידריך וילהלם פון ברגהולץ, מצר ברינג והבישוף והפילוסוף ג'ורג' ברקלי להחלפת הערך על בריה, לשם מחיקת זכרו.
דמותו האישית
לאחר נפילתו והוצאתו להורג של בריה, הפך זה למטרה נוחה ושעיר לעזאזל שבו יכול חרושצ'וב להיתלות במסע הדה-סטאליניזציה שלו בשנים 1956–1964. מעט נודע על בריה מאז ועד לנפילת ברית המועצות בשנת 1991, שאפשרה להיסטוריונים לגשת לארכיונים ולראיין עדי ראייה כדי לגלות את העובדות האמיתיות אודות בריה. בשנת 1999 פרסם ההיסטוריון הרוסי אנטון אנטונוב-אובסינקו את ספרו בריה, הביוגרפיה המחקרית הראשונה על האיש. ספר זה אישש טענה ותיקה של כותבים אנטי-סובייטיים, שמעולם לא נחקרה עד תומה, ולפיה היה בריה גם סאדיסט שניצל את מעמדו להתעלל מינית בנשים. גם אחת משחקניות הקולנוע המפורסמות בתקופתו אולצה להיענות לזממו.
מתנות כהונה
רקע וטעמים למצווה
רוב מתנות הכהונה נמנים בתורה בפרשת קורח, במדרש מופיע שקורח בעצמו לעג על המתנות כחלק מטענותיו על בחירת אהרון לכהן.
המדרש תולה את זכות קבלת מתנות כהונה הודות לאהרן הכהן שהערים והציל את בני ישראל מגזר דין כליה של הקדוש ברוך הוא בעת חטאתם בעשיית העגל
לברנטי בריה
דמותו האישית
בריה גם רצח ועינה במו ידיו רבים מקורבנות הטיהורים, בעיקר נשים. קברים רבים של קורבנות אלו נמצאו בגן ובמרתפים של מעונו, המשמש בשנות האלפיים כמקום משכנה של שגרירות תוניסיה. בשנת 2001 נמצאו עצמות אדם מוסתרות מאחורי קיר במטבח בזמן שיפוצים במבנה. קירות רבים במרתף מכוסים בכתמי פיח, וסבורים שבמקומות אלו בריה עינה את קורבנותיו באמצעות להבת אצטילן (מרתך).
מתנות כהונה
רקע וטעמים למצווה
לפי הפרקי דרבי אליעזר, המלאך מיכאל טען לפני הקדוש ברוך הוא שמגיע לבני לוי - כמשרתים בפלטין המלך - מתנות עבור יגיעתם ועבודתם, והקדוש ברוך הוא הסכים עמו
הזמן שבו נצטוו בני ישראל
פרשני התורה מסבירים כי בהר סיני נתנו לבני ישראל הציווי לתת מתנות כהונה ברצונם הטוב, ואחר מעשה קורח ועדתו הוחל הנתינה אל הכהנים בתוקף של גזר דין וברית מלח.
לברנטי בריה
דמותו האישית
במרץ 2000 דחה בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית את בקשת משפחתו של בריה לבטל את הרשעתו משנת 1953. על אף שבית המשפט הסכים כי החשדות בדבר בגידה וריגול היו מופרכים, הוא ביסס את סירובו לטהר את שמו של האיש בגין פשעיו האישיים והפוליטיים.
מתנות כהונה
פרטי דינים
הספרא, על הביטוי התורני ל"דורותיכם" מנמקת כי התורה חייבה את נתינת המתנות כהונה על אף שאין המקדש בנוי ואין הכהנים עוסקים בעבודת המקדש והקרבנות.
אף על פי שהתורה העניקה לכהנים את זכות קבלת מתנות למטרת החזקת ידי הכהנים להורות הלכות התורה, יש מסבירים שאפילו כהן שאינו עוסק בתלמוד תורה וגם כהן בעל תשובה, זוכה לקבלת מתנות כהונה.
רשימת המתנות
חז"ל מנו 24 מתנות כהונה, וחילקו אותן על פי מקום החיוב בנתינה - עשר במקדש, ארבע בירושלים, ועשר בגבולין. ישנן חלוקות נוספות, אך כולן שומרות על המספר עשרים וארבע.
יחס הכהנים כלפי המתנות
על ביטוי התורני "מאת בני ישראל", אומר המדרש שישנם שלש מדרגות בקבלת המתנות; הראשון הוא שלא יטול הכהן את המתן ביד חזקה ובתקיפות, השני שלא יסייע הכהן בעבודת השדה כדי לזכות למתנותיו ("כהן המסייע בבית הגרנות"), והשלישי שהכהן ימשוך את ידו מלקחת מתן אלא ימתין עד שיתנוהו בדרך של כבוד.
על סמך הפסוק, יש מבעלי התוספות שכתבו שאל לכהן ליטול את המתנות על מנת להחזירם לנותן. כמו כן, יש מסבירים שאל לכהן לסרב מלקבל מתנות כשבאים לתת לו.
ההבדלים בין מתנות כהונה למתנות לויים, עניים, ומס המלך
פרשני התורה הסבירו שיש חילוקים יסודיים בין מתנות כהונה לבין מתנות עניים.
עוד הבדל הוא שמתנות כהונה ניתנות ממובחר היבול ומראשיתו. פרשני התורה אף הסבירו שאל לבעלים ליהנות מיבולם עד נתינת המתנות, וגם שהמתנות יינתנו בדרך של כבוד ושמחה רבה.
בימינו
כיום לא ניתן לתת את כל מתנות הכהונה. חלק מן המתנות היה קשור ישירות לבית המקדש (כמו חלקים מן הקורבנות, למשל). מתנות אחרות אסורות לאכילה בטומאה (למשל תרומה וחלה) ומכיוון שההלכה קובעת שכאשר אין אפר פרה אדומה כל הכוהנים בחזקת טמאי מתים אין באפשרות הכהנים לאכול אותן, אך עדיין יש חובה להפרישם.
בימינו, אף על פי שבית המקדש אינו בנוי, יש חוב לתת חלק ממתנות הכהונה אל הכוהנים.
כהן מוחזק
טענת כהן מוחזק (או "כהן מבורר") הוא טענה שלפיה מטילים ספק בייחוסם של הכהנים, היות שמפאת מרחק השנים לא נשמרה מסורת ייחוסם בדייקנות, ולכן יש להימנע מלהתחייב בנתינת מתנות מסוימות לכהנים. לעומת טענה זו, יש מחזיקים כי הכהנים בימינו להם חזקה הלכתית המאפשרת ומחייבת נתינת המתנות אליהם. כנוסף לחזקה האמורה, יש גם מתנות מסוימות שההלכה לא מחייבת לתתם לכהן מיוחס אלא די בכהן מוחזק.
דרשה על אי-נתינת המתנות
במדרש מובא שלעתיד לבוא ה' ידון את הכהנים ואת עם ישראל על אי-נתינת המתנות:
דרשה זו הובא בגרסה קצת אחרת בתלמוד ירושלמי אבל מכיל רעיון דומה:
פרוסיליט
פרוסיליט (Ferrosilite) הוא מינרל השייך לקבוצת הפירוקסן, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת שרשרות) בעלי שרשרת בודדת. הפרוסיליט (FeSiO3) המכיל בעיקר ברזל מצוי בסופה של שורת המינרלים האיזומורפית (כלומר שורה של תרכובות אנלוגיות בהרכבן) הקרויה "קבוצת האנסטטיט" שנוסחתה הכללית Mg,Fe)SiO3), המתחילה באנסטטיט המכיל בעיקר מגנזיום (MgSiO3).
בעבר היה נהוג לכנות בשם היפרסתן מינרל המצוי באמצעיתה של קבוצת האנסטטיט והמכיל כמויות שוות של מגנזיום וברזל, אך הוועדה לשמות מינרלים באגודה הבינלאומית למינרלוגיה פסלה ב-1988 את השימוש בשם זה וקבעה כי במקומו יש להשתמש בשם אורתופירוקסן ולציין את כמות האנסטטיט (En) או הפרוסיליט (Fs) בהתאם ליחס מגנזיום/ברזל במינרל (לדוגמה En80Fs20).
שם המינרל הוא צרוף של מרכיביו, ברזל - בלטינית פרום (ferrum) וסיליקט
המינרלים שבקבוצת האנסטטיט מכונים גם אורתופירוקסנים משום שהם שייכים לקבוצת הפירוקסן והמבנה שלהם אורתורומבי. אלו הם מינרלים בוני סלעים נפוצים המצויים בסלעי יסוד, סלעים מותמרים ומטאוריטים.
תפוצה
הפרוסיליט הטהור הוא מינרל נדיר יחסית. ניתן למצוא פרוסיליט בסלעי יסוד בסיסיים ואולטרא־בסיסיים. אתרים בהם מצוי פרוסיליט קיימים בין השאר בקנדה, פינלנד, גרמניה, קניה וארצות הברית (לרשימה המלאה מומלץ לעיין באתר Mindat שהקישור אליו מופיע להלן).
קישורים חיצוניים
Ferrosilite
לובה
ראו גם
}}
כילפריך הראשון
כילפריך הראשון (בערך 539 - ספטמבר 584) היה מלך נויסטריה מ-561 עד מותו.
חייו
ספרו של גרגוריוס מטור "היסטוריה של הפרנקים" הוא מקור רוב הידוע אודות כילפריך הראשון. בספר, בין היתר, מתואר כילפריך כמשכיל שחיבר חרוזים לטיניים וניסה להוסיף ארבע אותיות יווניות לאלף-בית הלטיני.
זמן לא רב אחרי מות אביהם, כילפריך הראשון החל ללחום באחיו זיגיברט הראשון, שגבר עליו, התקדם אל עבר סואסון ולקח בשבי את בנו בכורו של כילפריך. ב-567, עם מותו של כריבר, מלך פריז, אחרי שכילפריך פלש שוב לנחלותיו של זיגיברט ללא הצלחה, הם חילקו ביניהם את פריז. ב-573, כילפריך וגונתרם שיתפו פעולה נגד אחיהם זיגיברט, אולם גונתרם הצטרף לפתע אל זיגיברט, וכילפריך הפסיד שוב במערכה.
כילפריך הראשון, שהיה נשוי לאודוברה, בגד בה ולקח לעצמו מאהבת בשם פרדגונד. אחרי כן, הוא נישא לגאלסווינת, אחותה של ברונהילדה מאוסטרזיה אשת זיגיברט הראשון. אחרי זמן מה, גאלסווינת נמצאה חנוקה במיטתה, וכילפריך נישא למאהבתו פרדגונד. רצח זה שימש עילה לשרשרת מלחמות עקובות מדם בין כילפריך לבין זיגיברט המושפע מאשתו שרצתה לנקום על מות אחותה, שביניהן היו הפסקות אש אחדות.
ב-575 זיגיברט הראשון נרצח בידי אנשיה של פרדגונד, והערים טור ופואטייה עברו לרשותו של בעלה, כילפריך הראשון, שניסה להשתלט על כל ממלכת אוסטרזיה, אך ללא הצלחה. כילפריך לחם באחיו גונתרם, שניסה להגן על אלמנתו ובנו של זיגיברט הראשון. כילפריך תקף את הברטונים וכבש את ארצם (מאוחר יותר חבל ברטאן). כעדות לכך תשמש פואמה שנכתבה על ידי ונאנטיוס פורטונאטוס כדי לחגוג מאורע זה.
בספטמבר 584, כאשר כילפריך הראשון ניסה לרדת מעל סוסו בשובו מצייד בין הערביים, הוא נרצח בידי אדם בשם פאלקו, שתקע פגיון מתחת לבית השחי שלו, ואחר כך בבטנו. הרוצח הצליח להימלט ולא נתפס מעולם. גרגוריוס מטור ייחס רצח זה לברונהילדה, אלמנתו של זיגיברט הראשון. המלכה פרדגונד הפכה לעוצרת בשם בנה כלותאר השני שנולד קצת אחרי רצח אביו.
בספרו "היסטוריה של הפרנקים", גרגוריוס מטור, שיחסיו עם כילפריך הראשון היו בכל רע, כינה אותו בשמות "נירון" ו"הורדוס" של תקופתו. בין היתר, הוא האשים אותו בכך שהפריד את העיר טור מממלכת אוסטרסיה, תפס את רכושה של הכנסייה הקתולית, ומינה את אנשי חצרו לבישופים. הוא התנגד גם למאמציו של כילפריך הראשון ללמד תורה חדשה בדבר השילוש הקדוש.
גרגוריוס מספר על יהודי ושמו פריסקוס (Priscus) שהיה מיודד עם המלך ושימש סוכן בעבור חלק מן הרכישות שביצע. גרגוריוס מספר על ויכוחים בין כילפריך לפריסקוס בשאלות של אמונה, שגרגוריוס עצמו השתתף באחד מהם.
גרגוריוס מתאר גם את רמת האלימות שהייתה בחברה המרובינגית בתקופתו של כלפריק:
משה קוסביצקי
משה קוסביצקי (9 ביוני 1899, א' בתמוז תרנ"ט - 23 באוגוסט 1966, ז' באלול תשכ"ו) היה חזן ובעל תפילה בולט שנחשב לבין גדולי החזנים של החזנות האשכנזית במאה ה-20.
קורות חיים
קוסביצקי נולד בסמרגון, כיום בלארוס, באזור הורדנה, למשפחה עם רקע מוזיקלי: אביו, אביגדור, היה מורה למוזיקה ואמו אלטה הייתה פסנתרנית. קוסביצקי למד את הנוסח החזני מאחיו הצעיר, יעקב. ארבעת האחים לבית קוסביצקי (משה, יעקב, דוד ושמחה) הטביעו את חותמם המיוחד בחזנות, אך משה, הגדיל לעשות מכולם.
ב-1927 הציג מועמדות לתפקיד החזן בבית הכנסת טלומצקה בוורשה, לאחר פרישתו של החזן גרשון סירוטה. כנגד כל הסיכויים הוא גבר על מתחרים אחרים וזכה בתפקיד. מנצח המקהלה שם היה דוד אייזנשטט, שנספה בשואה. באותה תקופה החל ללמוד פיתוח קול ומוזיקה, במקביל ללימודי קודש עליהן שקד כל חייו. במהרה צבר קוסביצקי פרסום בכל רחבי אירופה, והוא נסע להופעות קונצרטים בבריסל, אנטוורפן, וינה בודפשט ולונדון.
ב-1934 וב-1936 ביקר קוסביצקי בארץ ישראל, והופעותיו זכו לביקורות נלהבות. על פי המסופר, היו ביקוריו באווירה של ימי חג בלתי נשכחים. ב-1938 הגיע לארצות הברית והופעתו הראשונה התקיימה באולם קרנגי הול בניו יורק. הוא זכה לביקורות נלהבות, ולמרות הצעות קוסמות מבתי כנסת אמריקאיים, הבהיר קוסביצקי כי הוא חוזר לפולין.
ב-1939 נכבשה פולין על ידי הגרמנים, וברגע האחרון הצליח להימלט עם בני משפחתו לברית המועצות, ושינה את שמו למיכאיל קוסביצקי. שם פתח בקריירה כזמר אופרה ביצירות בוריס גודנוב, טוסקה וריגולטו, וזכה להוקרה על תרומותיו למוראל הלאומי.
לאחר המלחמה, שב לפולין ובאחד הקונצרטים שלו היו שגרירי אנגליה וארצות הברית בקהל הצופים. בעקבות הקונצרט הזה הוא קיבל ויזה לבריטניה, שם שהה תקופה קצרה, ולארצות הברית.
ב-1947 הגיע לארצות הברית ולאחר סדרת הופעות מעוררות התפעלות, הוחתם על חוזה עם חברת תקליטי RCA. משם המשיך קוסביצקי לערוך סיבובי הופעות ברחבי העולם. באותה תקופה חבר לשלושת אחיו יעקב, דוד ושמחה בשלושה קונצרטים מפורסמים של חזנות.
ב-1952, לאחר פרישתו של החזן ברהלה חגי, התמנה לחזן הראשי של בית הכנסת "בית-אל" שבבורו פארק, ניו יורק, שם גם התגורר. הוא החזיק במשרה זו עד למותו ממחלת הסרטן ב-23 באוגוסט 1966. ארונו הוטס ארצה והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים יומיים לאחר פטירתו.
בנו, אלכסנדר קוסביצקי, המשיך בדרכו ועסק גם הוא בחזנות.
סגנונו
על שירתו של קוסביצקי נאמר, כי קולו היה בעל עוצמה של עוגב, עדינות של כינור, ומעל לכל לגרום לאנשים להזיל דמעה. הופעתו על דוכן החזן, ונוכחותו הבימתית, כמו אישיותו הכריזמטית ריתקה את השומעים. הוא ניחן ב"קולורטורה" (סלסולי קול) עשירה ומגוונת, במנעד רחב (ומיוחדת בקרב חזנים שהם גם זמרי אופרה) ובהבעה מלאת רגש. בכל יצירה ששר, הטביע את חותמו במגוון טכניקות: הרפרטואר של משה קוסביצקי כלל יצירות מסוימות שאותן שר, והקליט כל אחת מהן מספר פעמים, והמיוחד בכך הוא, שכל הקלטה הייתה שונה מקודמתה. יכולת זו של "משחק" וגיוון בביצוע יצירה מסוימת הייתה מומחיותו. הוא שר כמה פרקי חזנות שחוברו על ידי דוד אייזנשטט, אך גם פרקי חזנות אחרים שהולחנו על ידי מלחינים כדוגמת ליאו ליאוו, שלום סקונדה, החזנים ישראל שור, יוסלה רוזנבלט, ישראל אלתר ואחרים.
משה קוסביצקי כשליח ציבור היה שונה באופן ניכר ממשה קוסביצקי הווירטואוז על בימות הקונצרטים. בהיותו מתפלל לפני ה"עמוד" (דוכן החזן), היה "נותן את כל נשמתו" לפני בוראו, ומתפלל ברגש ובכוונה. על בימות הקונצרטים לעומת זאת, הדגיש יותר את הפן הווירטואוזי ואת יכולתו הקולית.
זכרו של קוסביצקי נותר בקרב רבים משוחרי החזנות האשכנזית בארץ ובעולם,, הרואים בו מופת אשר שולבו בו כישרון גדול יחד עם אישיות צנועה וכריזמטית. יש אף כאלה האומרים כי "עולם החזנות שלאחר משה קוסביצקי שונה לבלי הכר מעולם החזנות שלפניו". יצירותיו המפורסמות, מבוצעות עד היום פעם אחר פעם על ידי טובי החזנים בארץ ובעולם. רבים מהחזנים בתקופתנו משלבים בשירתם את "הגוון הקוסביצקאי" בביצוע יצירה חזנית מסוימת (בעיקר יצירה הדורשת שליטה קולית מרשימה).
הפועל ירושלים (כדורעף)
הפועל ירושלים היא אגודת כדורעף המשתייכת ל"עמותה לספורט השגי ועממי בירושלים" ולמרכז הפועל.
לאגודה שתי קבוצות בוגרים: נכון לעונת 2016/2017, "הפועל לידר ירושלים" משחקת בליגה לאומית דרום, ו"הפועל ירושלים" משחקת גם ב"ליגה לאומית דרום"
"הפועל לידר ירושלים", משחקת את משחקיה הביתיים באולם חוות הנוער הציוני, שנמצא בשכונת קטמון בירושלים, ומכיל כ-480 מקומות. לקבוצה קהל אוהדים תומך שמורכב בעיקר מאוהדי קבוצות הכדורגל והכדורסל של הפועל ירושלים ומחובבי כדורעף בעיר. מספר האוהדים במשחקי הקבוצה גבוה מהמקובל בליגה.
קבוצת "הפועל ירושלים" משחקת בליגה הלאומית, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם של מתנ"ס בקעה, הנמצא ברח' יהודה 29 בירושלים. עד לעונת 2012/2013 הקבוצה שיחקה באולם "לזרוס", הנמצא בשכונת תלפיות.
בעונת 2011/2012 הקבוצות נקראו בהתאמה "הפועל ירושלים 1", אשר שיחקה בליגת העל בכדורעף, ו"הפועל ירושלים" - קבוצת הוותיקים - אשר שיחקה בליגה הארצית, מחוז דרום.
היסטוריה
בשנות ה-1970 שיחקה הפועל ירושלים בליגה הארצית וליגה א' (שהיו אז הליגה השנייה והשלישית, בהתאמה). בתחילת שנות ה-90 התפרקה "הפועל ירושלים". לפני-כן, בשנת 1986 הוקמה קבוצת הכדורעף אס"א ירושלים על ידי מיקי קידר, שהייתה מורכבת בעיקר מסטודנטים ירושלמים, וכמה שחקנים ותיקים. רוב השנים שיחקה אס"א ירושלים בצמרת הליגה הארצית (הליגה השנייה דאז). בשנת 2001 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הארצית, והעפילה לליגה הלאומית למשך עונה אחת. בשנת 2007 לקח מרכז הפועל את הקבוצה תחת חסותו ושינה את שמה להפועל ירושלים. עד 2007 שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות בארץ ולא זכתה להצלחה מקצועית.