cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הדלי
רקע
החל מימי הביניים המאוחרים ועד הרנסאנס, חולקה צפון איטליה בין שני פלגים יריבים שכינו עצמם גואלפים וגיבלינים. ככלל, הגואלפים תמכו בכוחו הפוליטי של האפיפיור ובעצמאות ערי המדינה של איטליה על חשבונה של האימפריה הרומית הקדושה, בעוד הגיבלינים היו תומכיו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה על חשבונם של האפיפיור ועצמאותם של ערי המדינה, ואולם, לתוך המסגרת העקרונית שולבו אינטרסים נוספים ויריבויות כלכליות, חברתיות, משפחתיות ומקומיות אחרות. בתקופה זו, שלטו הגיבלינים במודנה, בעוד הגואלפים שלטו בבולוניה. חילוק זה, הגביר את היריבות הטבעית על אדמות בין שתי הערים.
בשנת 1176, קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, הובס בקרב לניאנו על ידי הליגה הלומברדית, שתמכה באפיפיור אלכסנדר השלישי. תבוסה זו החריפה את הסכסוך בין הגואלפים והגיבלינים, והעוינות בין בולוניה הגואלפית למודנה הגיבלינית הורגשה יותר מתמיד. בשנת 1296, בולוניה תקפה את אדמותיה של מודנה, וכבשה את הערים באזאנו (Bazzano) וסאביגנו (Savigno). הכיבושים קיבלו את ברכתו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני. בהמשך אף הכריז האפיפיור ששליט מודנה הוא מורד בכנסייה, והבטיח פיצוי למי שיפגע בו או ברכושו.
החל מיולי 1325, הורגשה העוינות היטב. אספסוף בולינזי בזז שדות בשטח מודנה, ובאוגוסט נעשתה ביזה נוספת. בספטמבר המודניסים החליטו להגיב. הם לכדו בעזרת בגידה מבפנים טירה בולונזית, ובולוניה הכריזה מלחמה.
קרב זפולינו
בולוניה גיסה צבא גדול יחסית, 32,000 איש, שכלל גם בני ברית מרפובליקת פירנצה הגואלפית. הבולונזים פלשו אל שטח מודנה והטילו מצור על מבצר מודניסי. מודנה הגיבה במהירות, ושלחה 7,000 חיילים שכללו גם שכירי חרב גרמנים מקצועיים. מול החיילים המעולים של מודנה, הצבא הבולונזי לא היה אלא אספסוף. הקרב התרחש באזור העיירה זפולינו (Zappolino) ב-15 בנובמבר לקראת שקיעה. למרות נחיתותם המספרית, המודניסים ניצחו. הם פלשו לשטח בולוניה, הצבא המודניסי הקים מחנה מחוץ לחומות בולוניה וחגג את ניצחונו. לאחר שלושה ימים המודניסים נסוגו חזרה למודנה כאשר בדרכם, הם לקחו דלי מבאר מחוץ לחומות בולוניה על מנת לבוז לבולינזים על שהם משתמשים בבאר מים מסורתית ולא בבאר ארטזית כדרכם.
סוף דבר
בולוניה אולצה לחתום על חוזה שלום משפיל. בטורה דלה גרילנדינה - מגדל הפעמונים של קתדרלת מודנה, ישנו דלי עץ אלון שעל פי המסורת הוא הדלי הגנוב.
המלחמות בין הגואלפים לגיבלינים המשיכו. בשנת 1447 נוסדה במילאנו הרפובליקה האמברוזית שהורכבה ממפלגות שנקראו באופן מסורתי גיבלינים וגואלפים. השליטה הייתה בידי הגיבלינים אך לאחר מספר שנים התחוללה התקוממות של הגואלפים במסגרתה נטבחו גיבלינים רבים. הדבר גרם לציבור לפנות כנגד הגואלפים ולבחור שנית בגיבלינים, אך לא לאורך זמן, כאשר הגואלפים חזרו לשלטון הם הגלו את הגיבלינים מהעיר. בשנת 1450 כבש פרנצ'סקו ספורצה את מילאנו והחזיר את הגיבלינים הגולים.
הגואלפים והגיבלינים פעלו במילאנו במשך עוד כ-80 שנה, תוך שכל אחת מהווה גורם תומך בתוך איטליה לקיסר או למתנגדו בתקופה הסוערת של מאבקי הירושה. בשנת 1529 השיג הקיסר קרל החמישי עליונות ששמה קץ למאבקי השליטה על כס הקיסרות והיריבויות בין הגואלפים והגיבלינים גוועו.
רפאל אשכנזי
רבי רפאל אשכנזי (איזמיר ה'תקט"ו, 1755 – כ"ז בחשוון ה'תקפ"ו, 1825) היה הרב של איזמיר ומחבר ספרות תורנית. הנודע בספריו הוא ספר מראה הנוגה.
ביוגרפיה
נולד בערך בשנת ה'תקט"ו באיזמיר. אביו, רבי יהודה אשכנזי היה הרב של העיר. אמו, דונה, הייתה בתו של הרב ברזילי יעבץ, מרבני העיר.
למד אצל אביו. שימש כדיין וכמורה הוראה. בשנת ה'תק"ן אביו נפטר, ורבי רפאל אשכנזי מונה לרב העיר איזמיר במקומו. הוציא לאור את חיבורי אביו. נפטר בכ"ז בחשוון ה'תקפ"ו, ונטמן באיזמיר.
ספרו "מראה הנוגה" עוסק במשנה תורה לרמב"ם, והוא הוכנס לפרויקט השו"ת. בספרו "מראה הגדול" מובאות דרשותיו.
בנו, רבי נסים אברהם (נפטר בט"ו באלול ה'תר"כ), היה אף הוא מרבני העיר הבולטים. הוציא לאור את חיבורי אביו, וחיבר בעצמו את הספרים "נחמד למראה" על התלמוד הירושלמי, ושו"ת "מעשה אברהם". בספרו של הבן 'מעשה אברהם' מובאים פסקים מאביו רבי רפאל. ספד לו במהלך השבעה הרב רחמים אברהם אריה ארייאש
שירת המונים
שירת המונים היא שירה בצוותא של קהל גדול, הכולל מאות ואף אלפי אנשים, לרוב לכבוד אירוע מיוחד. קהילה מגוונת מתכנסת, לעיתים בגילאים שונים וממגזרים שונים, כולל זרים שאינם מכירים זה את זה, לומדת לשיר שיר במספר קולות בעזרת מנחים מוזיקליים, ולבסוף מבצעת אותו בליווי מוזיקלי. כל התהליך מצולם ומוקלט באופן מקצועי על ידי צוות הפקה טכני ומוזיקלי ומופק סרטון של האירוע.
שירת המונים משלבת בין העוצמה הקולית של שירת מקהלה מרובת משתתפים לבין החוויה החברתית-מוזיקלית של שירה בציבור. אך בעוד שבשירה בציבור שרים מספר שירים מוכרים לקהל ללא חלוקה לקולות, שירת המונים מתרכזת בלימוד וביצוע שיר אחד במספר קולות, בדומה למקהלה.
אך לעומת שירת מקהלה, שהיא שירה של קבוצת אנשים הנפגשים באופן סדיר ומתאמנים על ביצוע השירים באופן מקצועי, בשירת המונים מתכנס קהל מגוון של אנשים רגילים, ללא רקע מוזיקלי, כאשר הלמידה של הקולות וביצוע השיר במספר קולות הם חלק מהתהליך.
מספרם הרב של המשתתפים באירועי שירת המונים יוצר איכות ווקאלית מיוחדת במינה. מבחינה זו הכמות בונה איכות מוזיקלית ייחודית.
שירת המונים היא דרך לחיזוק תחושת השייכות והמחויבות לקהילה באופן חווייתי ועוצמתי. התהליך המוזיקלי מאפשר ביטוי עצמי יצירתי ופעיל של היחיד לצד הקשבה לאחר, ויוצר תחושת שייכות וחיבור בין קהלים שונים. התהליך תורם לתחושת הגיבוש והאחדות באמצעות יצירה משותפת רבת עוצמה וחוויה מהנה ומעצימה.
היסטוריה
בנצרות במיוחד נעשה שימוש - בעבר ועד ימינו - בשירה משותפת של הקהל בטקסי המיסה בכנסייה הקתולית. מלחינים מפורסמים רבים בעבר כתבו מיסות לטקסים בכנסייה, כמו באך, היידן, מוצרט ושוברט. האפרו-אמריקאים פיתחו את השירה הכנסייתית לז'אנר הנקרא מוזיקת גוספל, השם דגש על ריבוי קולות ושימוש נרחב בהרמוניה. ובצד החילוני פיתחו האפרו-אמריקאים את מוזיקת הבלוז, המבוססת על שירה של עבדים אפרו-אמריקאים בזמן העבודה בשדות.
שירה בצוותא חדרה גם לתנועת החסידות, שהוקמה כזרם ביהדות באמצע המאה ה-18 במזרח אירופה. השירה היוותה, ומהווה עד היום בזרמי החסידות השונים, חלק מעבודת השם.
עם התרחבות תופעת החילוניות בעולם המודרני בקנה מידה רחב, ממלאת שירת ההמונים כיום את התפקיד החברתי והרוחני שמילאה השירה בצוותא של קהל גדול בטקסי דת. הדבר בא לידי ביטוי, למשל, בשירת המנונים לאומיים באירועים ברחבי כל העולם.
מחקרים שנערכו לאחרונה מראים כי שירה בקבוצה מחזקת קשרים חברתיים, ומשפרת את הבריאות הגופנית והנפשית לאור הפגת מתחים ותחושת אושר והתעלות רוחנית. היא תורמת לשיפור המערכת החיסונית והמערכת הקוגניטיבית והנפשית כאחד.
הרקע לשירת המונים
התופעה של שירת המונים בעשור האחרון נולדה מתופעה של נגינת המונים. מיזם ראשון מסוג זה אירע בשנת 2015, כאשר 1000 מוזיקאים איטלקיים הפיקו אירוע נגינה המוני של מתופפים של הלהיט Learn to Fly של להקת Foo Fighters במטרה לשכנע את הלהקה האמריקאית להגיע לנגן בעירם הקטנה באיטליה.
שירת המונים בישראל
הרעיון של שירת המונים מומש לראשונה בישראל בשנת 2017 במיזם קולולם. קולולם שמו להם למטרה לחזק קהילות ולחבר בין אנשים מכלל המגזרים, התרבויות, הדתות והארצות באמצעות שירה בצוותא. המיזם נפוץ במהירות וכלל אירועים של יותר מ-10,000 משתתפים בישראל ובעולם, ואף זכה בפרסים.
הרעיון אומץ במהרה על ידי גורמים שונים בישראל, וכיום קיימים עשרות מוזיקאים, מפיקים מוזיקליים וחברות הפקה היוזמים אירועים של שירת המונים עבור ארגונים, מוסדות, עיריות ומועצות מקומיות, קיבוצים ומושבים, וכן בתי ספר במגזר החילוני והדתי כאחד – לעיתים קרובות לקהילות מעורבות שונות, בגילאים שונים. בין הגורמים המארגנים אירועים מסוג זה: קול העמק שר – מיזם שירת המונים בעמק חפר, SPS הפקות, וזה הקול ועוד.
התהליך
שירת המונים כוללת שלב הכנה, שבו המארגנים בוחרים שיר מתאים לאירוע ויוצרים עיבוד קולי ייחודי לשיר.
כל התהליך מוקלט ומצולם, עד לתוצר הסופי של וידאו קליפ המציג את תהליך הלמידה ואת הביצוע המוזיקלי המשותף בסיום האירוע.
דרך ארוכה קצרה
דרך ארוכה קצרה הוא ספרו של משה (בוגי) יעלון שראה אור בשנת 2008. בספר מספר יעלון על חייו ושירותו הצבאי, ונותן את פרשנותו לאירועים שהשפיעו על ישראל בחמש עשרה השנים שקדמו לכתיבת הספר, במהלכן היה ראש אמ"ן, סגן הרמטכ"ל ורמטכ"ל. הוא מנתח את הגורמים החיצוניים והפנימיים שהשפיעו על קבלת ההחלטות המכריעות שהיה שותף להן, תוך מתיחת ביקורת על אישים ותהליכי קבלת החלטות. יעלון מציג את פתרונו עבור הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומזהיר מפני התפתחויות ותהליכים המאיימים לדעתו על המפעל הציוני, בראשם השחיתות, הנסמכת על קשר פסול בין הון, שלטון ואמצעי תקשורת חסרי מצפון מוסרי.
באוגוסט 2018 יצאה לאור מהדורה מעודכנת ומורחבת של הספר, ובה פרקים העוסקים באירועי עשר השנים שחלפו מאז צאת המהדורה הראשונה. את הספר ערך במהדורתו הראשונה רמי טל ובמהדורתו השנייה יואב קרן. הספר תורגם לאנגלית על ידי ג'סיקה סיטבון ויצא לאור תחת השם "The longer, shorter path" ב-2020 בהוצאת גפן.
תוכן
הספר מבקר את הצורה שבה התקבלה החלטת ההתנתקות מרצועת עזה, את ניהול העניינים בלשכת ראש הממשלה אריאל שרון, את הממשלה ואת הפיקוד הבכיר של צה"ל בזמן מלחמת לבנון השנייה.
יעלון טוען בספר כי במדינת ישראל קיים חולי "הפטרוניזם" או "עכשוויזם", כלומר הרצון של החברה ל"שלום עכשיו" ללא יכולת המתנה. דרך זו מכונה בספר "הדרך הקצרה". הנוסחה של "שטחים תמורת שלום", שנוצרה מתוך תחושת עוצמה בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים הפכה בשני העשורים האחרונים לאסטרטגיה של נסיגות מתוך תחושת חולשה בלתי מוצדקת. חוסר היכולת של החברה הישראלית להמתין לשלום והנסיגות שבאות בעקבותיה מפגינות חולשה כלפי הערבים. אלו מקצינים בתגובה את עמדותיהם וכך מתרחק השלום. במקום זאת הוא מציע את "הדרך הארוכה", שאיננה מתיימרת להביא את השלום עכשיו ואיננה נוקטת בנסיגות ובמהלכים חד צדדיים. דרך זו תבהיר לשכנינו כי לא נובס באמצעי מלחמה וטרור, והיא לדעתו הדרך הקצרה ביותר אל השלום. בספר מספר יעלון גם את סיפור חייו האישי החל בילדותו בקריית חיים בשם משה סמולינסקי ואת משפחתו. אביו, דוד, שהיה פועל ייצור במפעל "שמן" יליד אוקראינה, ואימו, בתיה, ניצולת השואה ילידת גליציה. את כינויו, "בּוֹגי", קיבל בגיל 10 על ידי ילדי השכנים שהתקשו לקרוא לו "מושיק", כפי שנהגו לקרוא לו כולם באותם הימים. בתקופת התיכון היה תלמיד מצטיין במגמה הריאלית, ניגן בקלרינט והיה חבר בתזמורת הנוער של חיפה. מילדות היה חבר בתנועת "הנוער העובד והלומד". בשנת 1967 הוקם גרעין "יעלון" של התנועה שיועד לקיבוץ בערבה. משה סמולינסקי, שרצה להביע את הזדהותו עם הרעיון החלוצי, שינה את שם משפחתו ליעלון.
מכאן ממשיך יעלון ומתאר את שירותו הסדיר בצה"ל, שאליו התגייס בשנת 1968 במסגרת גרעין "יעלון" של הנח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם. בקורס מ"כים חי"ר פגש בנחמיה תמרי, מפקד הפלוגה שלו, שהשפיע רבות על מסלולו של יעלון בצבא. תמרי אף פיקד על יעלון בפעולה הראשונה שלו מעבר לגבול, עת ארב כוח מהפלוגה לרכב מחבלים בירדן. יעלון העריך את תמרי אולם סירב לבקשתו של האחרון לצאת לקורס קצינים. הוא שימש כמפקד כיתה וסמל מחלקה מצטיין בגדוד הנח"ל המוצנח ואת שירותו הצבאי הסדיר סיים בדרגת סמ"ר בשנת 1971. מלחמת יום הכיפורים שפרצה באוקטובר 1973, השפיעה עמוקות על יעלון, שלחם כצנחן במילואים בחטיבה 55, שלחמה בגזרה המצרית והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ. המלחמה הניעה את יעלון לשוב לשירות קבע בצבא. הוא סיים בהצטיינות קורס קצינים. לאחר-מכן חזר לתפקידי פיקוד בגדוד 50, ובצנחנים. הוא שימש כמ"פ בגדוד וכמפקד סיירת הצנחנים, עליה פיקד במסגרת מבצע ליטני וכן במבצעים נוספים. יעלון מתאר את המשך שירותו, עת נקרא ב-1979 על ידי נחמיה תמרי לפקד על פלגת האימונים של סיירת מטכ"ל ואף כיהן כסגן מפקד היחידה. יעלון מתאר את חוויותיו ממלחמת לבנון הראשונה שבה שימש כסגן נוסף למפקד סיירת מטכ"ל. יעלון מתאר משבר קשה שעבר במהלך המלחמה עת התחבט אם עליו להישאר בצה"ל, נוכח מה שכינה כמשבר פיקודי ערכי בצבא. יעלון החליט להישאר ובהמשך הספר הוא מתאר את חוויותיו כמג"ד גדוד 890 של הצנחנים, שמפקדו הודח, ויעלון הוביל אותו להישגים מבצעיים רבים בגזרת לבנון. לאחר מכן מתאר יעלון את פציעתו במאי 1985, כשנפצע במהלך היתקלות עם מחבלים בלבנון, והוא כבר סמח"ט בחטיבת הצנחנים. ואת לימודיו במכללה לפיקוד ולמטה בקמברלי שבאנגליה. באותה עת, הייתה נתונה סיירת מטכ"ל במשבר מבצעי ופיקודי קשה, וראש אמ"ן, האלוף אמנון ליפקין-שחק, שמינה את יעלון למפקד סיירת צנחנים שנים קודם לכן, רצה בו לתפקיד מפקד היחידה. כדי לשכנעו נפגש עמו שחק בשווייץ ואף העלה אותו לדרגת אלוף-משנה. תקופת כהונתו של יעלון כמפקד סיירת מטכ"ל נחשבת לתקופת שיא של הישגים ליחידה, והוא עצמו מחשיב אותה כתקופה היפה בשירותו הצבאי. התפקיד המשמעותי הבא עליו כותב יעלון הוא מפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון. יעלון הושפע מאוד מחוויית השירות באיו"ש והלחימה באינתיפאדה הראשונה. בשנת 1995 הועלה לדרגת אלוף וכיהן כראש אגף המודיעין. יעלון מתאר בספרו את חבלי תהליך השלום עם הפלסטינים, והעימותים שהיו לו בנושא עם ראשי הממשלה יצחק רבין, שמעון פרס ואהוד ברק. יעלון מתאר גם את השנתיים בהן שימש כסגנו של הרמטכ"ל שאול מופז. בתום כהונתו של מופז מונה, ב-9 ביולי 2002, לרמטכ"ל ה-17 של צה"ל.
יעלון מונה לרמטכ"ל ביולי 2002, כחודשיים לאחר מבצע חומת מגן. יעלון כותב כי התחום העיקרי שבו עסק צה"ל במהלך כהונתו היה המשך המלחמה בטרור הפלסטיני. בשנתיים הראשונות לכהונתו של יעלון, גל הטרור שמקורו ביהודה והשומרון הלך ודעך, במידה רבה הודות להפעלה נכונה של השב"כ וכן בזכות גדר ההפרדה שהוקמה סביב אזור השומרון. ערי השרון והצפון, שסבלו בשנים הקודמות מפיגועי התאבדות רבים, נהנו משקט יחסי לאורך 2004. גזרת ירושלים נותרה פרוצה במידה רבה, ובעיר אירעו מספר רב של פיגועים קשים. ברצועת עזה עם זאת, המצב הלך והסלים במהלך 2004, ויישובים ישראלים רבים - לרבות העיר שדרות שבתחומי הקו הירוק - ניצבו תחת איום מטחי רקטות הקסאם ששוגרו מהרצועה. יעלון הוביל את צה"ל למספר מבצעים גדולים בתחומי הרצועה ובהם מבצע ימי תשובה, במהלכם חדרו כוחות קרקע של צה"ל אל שכונת זייתון, רפיח, בית חאנון, מחנה הפליטים ג'באליה וחאן יוניס על מנת להרוס מחרטות קסאמים, מעבדות נפץ ומנהרות הברחה. במבצעים אלה נהרגו מאות מחבלים, אך גם עשרות חיילי צה"ל (כ-13 חיילים נהרגו ב"אסון הנגמ"שים"). ברפיח הרס צה"ל מאות בתים בניסיון לפגוע במנהרות ההברחה, אולם נחל הצלחה חלקית בלבד. ארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת קשה על ההרס ברפיח ודחו את טענת צה"ל לפיה הדבר היה בבחינת כורח צבאי. יעלון כותב בספרו כיצד כרמטכ"ל אף רמז מספר פעמים כי הוא מתנגד למעורבות היתר של שר הביטחון שאול מופז בעניינים פנים-צבאיים, וכן התעמת פעמים אחדות עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בראשות ח"כ יובל שטייניץ. למרות כל אלה, טען, היה שותף מרכזי בהכנות לקראת תוכנית ההתנתקות. יעלון סיים את כהונתו כרמטכ"ל לאחר שלוש שנים. הוא מתאר זאת בספרו כבשורה שהפתיעה אותו בפברואר 2005 עת הודיע לו שר הביטחון, שאול מופז, כי לא יאריך את כהונתו בשנה נוספת וכי הלה יסיים כהונתו ביולי 2005, לפני מועד ביצוע תוכנית ההתנתקות. לדברי יעלון עצמו, הסיבה לכך היא שהוא התעקש להביע את דעתו על נזקי ההתנתקות בפני הממשלה. בספרו טוען יעלון, בתארו את אופן קבלת ההחלטה על ההתנתקות: "הוא (שרון) הלך למהלך (ההתנתקות) אשר גרם נזק אסטרטגי לישראל לא מפני שהאמין במהלך הזה, אלא מפני שביקש להציל את עצמו, כאשר החקירות הפליליות איימו עליו." החליף אותו סגנו, האלוף דן חלוץ, שבניגוד ליעלון תמך ברעיון ההתנתקות.
מבוא - מאין אני בא
יעלון מסביר כי הערכים בהם הוא מאמין, ולפיהם התחנך, אומרים כי אין פיסת אדמה המקודשת עד כדי כך שלא ניתן לוותר עליה. באופן עקרוני לא שלל חזרה לגבולות 67, ולא התנגד להסכם אוסלו. "אילו הייתי משתכנע שסדר היום הערבי, ובעיקר הפלסטיני, השתנה וכי הוא כעת סדר יום של חיים בצוותא... הייתי מוכן לסגת אפילו לגבולות המאוד קשים הללו. אלא שלדעתי, מעולם לא היינו במצב שכזה, ואיני רואה סיכוי למצב שכזה בעתיד הנראה לעין".
האיום על ישראל
יעלון טוען כי ההשקפה כי ישראל היא הגורמת לפריצתן של מלחמות היא אשליה. ארגון החמאס לא מוכן לפשרה טריטוריאלית עם ישראל ואף ערפאת סירב להכיר בישראל כמדינת העם היהודי. איראן וחזבאללה אינם מושפעים מהשליטה הישראלית בפלסטינים.
בישראל קיימת לדעתו עייפות ממלחמות. מכאן התפיסה כי "עוד כמה ויתורים ונגיע לשלום". יעלון מצביע על משולש כוחות המכונה "הון שלטון ועיתון" המקדמים שיח זה. מנהיגות שאינה מנהיגה, ונמנעת מלומר לציבור כי זו אשליה. תקשורת שאינה מדווחת אמת, וגורמי הון המעוניינים בשקט מדומה כדי להביא לרווחים מקסימליים. בין כוחות אלו נוצר מעגל סגור, המעודד אווירה של "אכול ושתה כי מחר נמות".
יעלון סבור כי שנת המפתח בהיסטוריה החדשה של המזרח התיכון היא 1979, (בניגוד לדעה הרווחת כי שנת המפתח היא 1976). הסכם השלום עם מצרים היווה מכה אנושה לרעיון הפאן ערביות שהובל על ידה עד 1979. שנת המפתח בתפיסה הישראלית פנימית כיום היא 1983, מאז התחיל הציבור בישראל לספור הרוגים בראש חוצות, נוצרה תפנית בדימוי העוצמה שלנו. הערכתם של שכנינו לגבי יכולת העמידה שלנו השתנתה אף היא. המחאה הציבורית הובילה לנסיגה מלבנון. זו נתפסה כחולשה בקרב אויבנו.
הנסיגה מלבנון ועסקת ג'יבריל בשנת 1985 הובילו לאינתיפאדה של 1987. זו הובילה להסכם אוסלו של 1993, שנתפס אף הוא כנסיגה. כישלון אוסלו בצירוף עם הנסיגה מלבנון בשנת 2000 הובילו למתקפת הטרור של ערפאת בספטמבר 2000. (יעלון מסביר בכנסים כי לא ניתן לקרוא למתקפה של שנת 2000 'אינתיפאדה'. מקור המילה אינתיפאדה היא התקוממות עממית. העם הפלסטיני לא התקומם בשנת 2000, זו הייתה מתקפה מתוכננת.) כאשר החומה שבנתה ישראל למול אותה מתקפת טרור קרסה בהתנתקות של שנת 2005, היא הובילה לניצחון החמאס בבחירות, ולמלחמת לבנון השנייה.
מאז המהפכה האיראנית, הפכה איראן למקור של אי יציבות באזור. הסכסוך בין ישראל לשכנותיה הפך בהדרגה מסכסוך לאומי לסכסוך דתי. על ישראל מאיימים כוחות איסלאמיים שאינם מוכנים לקבל את קיומה של ישראל, ורואים בהשמדתה שלב לקראת הכרעת המערב והשלטת האסלאם באזור ובעולם. אחמדינג'ד מאמין כי יש למחוק את ישראל מהמפה, לא מפני שהיא שולטת ביהודה ושומרון, משום שזה מה שנדרש לקרב את האימאם הנסתר.
במערב ובישראל מתקשים להבין את האיום החדש ועד כמה הוא מסוכן. יעלון מדגיש כי "לא הסכסוך הישראלי פלסטיני הוא הבעיה כי אם הנחשול האסלאמי קנאי ההולך ומתעצם מאז 1979."
הגורמים הקיצוניים מזהים את ישראל כנקודת תורפה בעולם המערבי, כמו שחיות ביער מזהות חיה חלשה, כך הם מזהים את ישראל. יעלון מאמין שהם טועים, אך מסביר כיצד הגיעו למסקנה הזו. האיסלאמים רואים שסלקו את הכוחות הרב לאומיים מביירות ב-1983 באמצעות פיגועים. דחקו אותנו מלבנון באמצעות לוחמת גרילה. הוציאו אותנו מרצועת עזה משום שלא עמדנו בהתשה מתמשכת של טרור ופיגועים. יחד עם זאת הם מסתכלים על הצלחתם מול הסובייטים באפגניסטן, ומול האמריקנים בעיראק. כך הגיעו לכדי מסקנה כי אם רק ימשיכו ללחוץ עלינו נשבר. ותמוטט המדינה היהודית שאין בה עוד רוח להילחם.
בסיכום הפרק הראשון רשם: "לכן אני מייחס חשיבות כה גדולה לשאלת הנרטיב - לאבחון הנכון של הבעיה, ולסיפורו של הסיפור הנכון...האשליה הזו (שניתן להשיג 'שלום עכשיו' באמצעות נסיגות נוספות) מונעת מאיתנו לראות בבירור את האתגר שאותו מציבים בפנינו אחמדיניג'אד, נסראללה, אוסאמה בן-לאדן, ד"ר איימן אל-זוואהירי וראשי החמאס...היא גורמת לכך שאיננו מגייסים את כל כוחותינו על מנת לנהל כהלכה את המערכה הנדרשת להגנה על קיומנו."
ישראל והמערב מול איראן
כוונת האיראנים היא להגיע להגמוניה אזורית. הם מעריכים שאם תהיה ברשותם פצצה גרעינית הם יוכלו להשיג עליונות מול מצרים וסעודיה ויוכלו להפוך את אזור המפרץ לשטח חסות שלהם. הם מניחים שפצצה גרעינית תגן על מדיניות יצוא המהפכה המתגרה ומאתגרת אינטרסים מערביים ובעיקר אמריקניים ותמנע את תקיפתם.
איראן גרעינית היא איום קיומי כלפי ישראל, ואין להפחית בחשיבותו. העימות של המערב וישראל עם איראן הוא בלתי נמנע, אם אלו חפצות חיים. נכון לעכשיו נראה כי לא יוצר איחוד כוחות על ידי המעצמות (בעיקר בגלל רוסיה וסין), ולא ניתן יהיה לכן למנוע גרעין איראני באמצעות דיפלומטיה, לכן נראה שהאופציה הצבאית תהיה הכרחית.
את העימות הצפוי עם איראן צריך לראות במסגרת של פרדיגמה מחשבתית חדשה: בעיית היסוד של המזרח התיכון איננה הסכסוך הישראלי פלסטיני, אלא המלחמה בין תרבויות שמתרחשת בו: התרבות הג'יהאדית המקדשת מוות ותרבות המערב, המקדשת את החיים.
ישראל מושכת אש בתוך מלחמת התרבויות האלו. העוינות הבסיסית כלפי ישראל מקורה בכך שהיא נתפסת כעמדה קדמית של המערב במזרח האיסלמי, ולא בגלל העימות עם הפלסטינים. על פי תפיסתם של הכוחות האיסלאמיים הקיצוניים, מצבם במערכה לא רע. ישראל נסוגה מפניהם בלבנון וגם ברצועת עזה.
זהו ההקשר שלפיו צריך לראות את עימותים באזור. מתחייב ממנו שהנוסחה של "שטחים תמורת שלום" אינה רלוונטית. עלינו לגבור על איום האסלאם הג'יהאדי, לנצח במלחמת התרבויות.
לא די בעצירת תוכנית הגרעין האיראנית, יש להביס את המשטר. אחרת לא תושג יציבות בעיראק וגם לא בלבנון וברשות הפלסטינית.
עטיפת הספר
עטיפת הספר מציגה את יעלון כחייל מן השורה: הוא מופיע בה לבוש מדי עבודה, כשעל גבו תיק ובו מצנח, אותו מקפל הצנחן לאחר שהגיע בשלום לקרקע. האות "צ" שבמילה "קצרה" שבשם הספר מודגשת במשולש, המזכיר חותמת דואר צבאי. תמונתו של יעלון מוצגת על רקע קיבוצו, גרופית שבערבה.
בראש הספר מופיע שם המחבר "משה (בוגי) יעלון". בכך הצטרף יעלון לשורה של קציני צבא ופוליטיקאים ישראלים המדגישים את שם החיבה שלהם (כגון אברהם (בייגה) שוחט).
ביקורות
אליקים העצני, חבר מועצת יש"ע:
ראובן פדהצור, ב"הארץ ספרים":
הקורפוס האוסטרלי
הקורפוס האוסטרלי היה קורפוס במלחמת העולם הראשונה שהכיל את כל חמש הדיוויזיות האוסטרליות שפעלו בחזית המערבית. זה היה הקורפוס הגדול ביותר של האימפריה הבריטית בצרפת. בשיאו כלל הקורפוס האוסטרלי 109,881 חיילים. הקורפוס הוקם ב-1 בנובמבר 1917 והחליף את קורפוס אנזא"ק ה-1, ואילו קורפוס אנזאק ה-2, שהכיל את הדיוויזיה הניו זילנדית, הפך לקורפוס ה-22 הבריטי.
היסטוריה
בעקבות הלחימה הקשה ב-1917, שבה סבלו הדיוויזיות האוסטרליות קשות בבולקור, מסין וקרב איפר השלישי, עמד הכוח האימפריאלי האוסטרלי (AIF) בפני משבר כוח אדם. הגיוס מרצון היה בירידה, ואילו משאל העם על גיוס חובה נכשל. תוכניות להקים את הדיוויזיה האוסטרלית ה-6 בוטלו, ועל מנת לספק את כוח האדם הדרוש, הוצע לפרק את הדיוויזיה האוסטרלית ה-4, החלשה ביותר, אולם חברי ה-AIF התנגדו לכך מאוד.
הגנרל ויליאם בירדווד, מפקד AIF, הציע כי בהקמת הקורפוס האוסטרלי, הדיוויזיה החלשה ביותר יכולה לשמש כעתודה, ולספק עתודות לחטיבות הלוחמות. פילדמרשל דאגלס הייג, מפקד חיל המשלוח הבריטי, קיבל את ההצעה הזו. במקור הוא התנגד לשלב בין חמש הדיוויזיות האוסטרליות לקורפוס יחיד מכיוון שהוא החשיב את זה כלא יעיל. אופיו האוסטרלי של הקורפוס שופר באמצעות תוספת של טייסת AFC ה-3 וסוללות ארטילריית מצור אוסטרליות. כמו כן, נחשב לנכון למנות קצינים אוסטרלים לכל תפקידים פיקודיים בכירים. עם זאת, בירדווד נשאר בפיקוד על הקורפוס.
הגנרל יוברט גוף פוטר מפיקוד על הארמייה החמישית הבריטית בעקבות כישלונו במתקפת האביב הגרמנית בשנת 1918. כשהחליט הייג על רפורמה בארמייה החמישית, הוא הציע את הפיקוד לבירדווד. זה סלל את הדרך לאוסטרלי לקבל את הפיקוד על הקורפוס, פיקוד השדה הגבוה ביותר שהחזיק אוסטרלי במלחמה. שני המועמדים היו סיריל ברודנל וייט (ראש המטה של בירדווד) וג'ון מונש (מפקד הדיוויזיה האוסטרלית ה-3). מונאש, שהיה מבוגר, התנסה בפיקוד על כוחות בקרב והועדף על ידי הייג ופירווד, קיבל את התפקיד במאי 1918 והועלה לדרגת לוטננט גנרל. הקורפוס האוסטרלי ביצע פעולות רבות במהלך מתקפת מאה הימים וזכה להצלחה רבה.
הדיוויזיה הרביעית ראתה מנוחה מועטה בתפקידה כ"עתודה". בדצמבר 1917 היא הועברה לעתודה ליד פרונה בעקבות מתקפת הנגד הגרמנית בקרב קמברה. בינואר 1918 הוחזרה האוגדה לקו החזית דרומית לאיפר כאשר הייג נעתר לדרישות הצרפתיות להשתלט על יותר חלקים מהחזית. מרגע זה עד שנסוגו האוסטרלים מהלחימה בראשית אוקטובר, כל דיוויזיות הקורפוס ראו פעולה מתמשכת כמעט. במקום לפרק דיוויזיות שלמות, כל איחוד כוח נעשה תחת המערכת הבריטית של צמצום חטיבות מארבעה גדודים לשלושה.
ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית של האו"ם על הפלישה הרוסית לאוקראינה
ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית על אוקראינה היא ועדת חקירה של האו"ם שהוקמה על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם ב-4 במרץ 2022 במטרה לחקור הפרות של זכויות האדם ושל המשפט ההומניטרי במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה. ב-16 במרץ 2023 פרסמה הוועדה דוח בו נקבע שכוחות רוסיים פעלו במקרים רבים בניגוד לחוק הבינלאומי ושפעילות זו עולה בחלק גדול מהמקרים לכדי פשעי מלחמה. בין השאר, הדוח האשים את הכוחות הרוסים בתקיפה של אזרחים, תקיפת תשתיות אזרחיות ללא הבחנה, הריגה של בני אדם המוגנים על ידי אמנת ז'נבה, עינויים, אונס ופשעים אחרים בעלי אופי מיני, וגירוש לא חוקי של ילדים.
הקמה
ב-3 במרץ 2022, מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם (UNHRC) החלה לדון בהשפעת הפלישה הרוסית לאוקראינה על זכויות האדם שם. ב-4 במרץ גינתה המועצה את ההפרות של זכויות האדם והחוק הבינלאומי שנגרמו מהפלישה הרוסית, קראה לרוסיה להפסיק את ההפרות שלה באוקראינה ולסגת לחלוטין משטח אוקראינה על מנת למנוע הפרות נוספות. כמו כן החליטה המועצה להקים ועדת חקירה בינלאומית עצמאית בנושא. ההחלטה התקבלה על ידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בתמיכת 32 מדינות, 13 נעדרו ו-2 (אריתריאה ורוסיה) התנגדו.
מטרות הוועדה
ועדת החקירה תחקור את כל ההפרות וההפרות לכאורה של זכויות האדם והמשפט ההומניטרי בפלישה הרוסית לאוקראינה.
מסקנות ביניים
ב-18 באוקטובר 2022 הגישה הוועדה דוח שמסכם את השלב הראשון של החקירה. הדוח מתבסס על ראיות שאספה הוועדה ב-27 יישובים באזור קייב, צ'רניהיב, חרקוב וסומי. הוועדה אספה 191 עדויות והסתמכה גם על בחינה של המקומות שנפגעו, מקומות קבורה ומקומות שבהם נערכו עינויים והפרות אחרות של החוק.
הוועדה מצאה ששני הצדדים ביצעו פשעי מלחמה, אך ציינה ש"כוחות הצבא הרוסי אחראים לרוב גדול של ההפרות [של החוק הבין-לאומי] שזוהו, כולל פשעי מלחמה". בין השאר, הוועדה מצאה שהותקפו אזורים מיושבים ללא הבחנה בין אזרחים ללוחמים ושהכוחות הרוסים התקיפו אזרחים שניסו לברוח. הוועדה מצאה גם ראיות להוצאות להורג ללא משפט, מעצרים לא חוקיים, עינויים, אלימות מינית ואונס באזורים שנכבשו על ידי הכוחות הרוסים. בחלק מהמקרים בני משפחה של הקורבנות נאלצו לחזות במתרחש.
הוועדה מצאה שגם הכוחות האוקראינים הפרו את כללי המשפט ההומניטרי ופגעו בזכויות אדם, אם כי במידה פחותה מהכוחות הרוסים, וששתיים מההפרות שביצעו הכוחות האוקראינים עשויות להיחשב לפשעי מלחמה.
מסקנות
ב-16 במרץ 2023 הגישה הוועדה דוח מסכם. הדוח קבע שהכוחות הרוסים שפעלו באוקראינה ביצעו במקרים רבים פעולות בניגוד לחוק הבינלאומי, תוך פגיעה בזכויות אדם, ושבמקרים רבים פעולות אלה מהוות פשעי מלחמה. הוועדה מצאה גם עדויות למספר מועט של עבירות על החוק הבינלאומי מצד כוחות אוקראינים, כולל שני מקרים שסביר כי הם מהווים פשעי מלחמה. הוועדה המליצה על חקירה של כל אחד מהמקרים ועל העמדתם לדין של האחראים.
הוועדה חקרה 25 מקרים של הפצצות על אזורים מאוכלסים באוקראינה. היא קבעה שלחלק גדול מהמקרים אחראים הכוחות הרוסים, ושחלקם מהווים שימוש לא מידתי בנשק ונעשו ללא התייחסות לנוכחותה של אוכלוסייה אזרחית גדולה המוגנת על ידי החוק הבינלאומי. כ-90.3 אחוז מהאזרחים שנהרגו בעת הלחימה בתקופה שנבדקה היו תוצאה של הפצצות אלה. ההפצצות פגעו באלפי בנייני מגורים אזרחיים, בכ-3,000 מוסדות חינוך וביותר מ-600 מוסדות המספקים שירותי רפואה.
הוועדה תיעדה מקרים רבים התקפת תשתיות אזרחיות, ביניהן תשתיות אנרגיה, החל מאוקטובר 2022.היא מצאה שזו הייתה התקפה לא מידתית, שיטתית ורחבת הקף. התקפות אלה מנעו מאזרחים רבים גישה לשירותים חיוניים, כגון חשמל, מים, סניטציה, חימום ואמצעי תקשורת.
הוועדה בחנה האם המתקפה הרוסית על מריופול מהווה פשע נגד האנושות, אך גישה מעטה לאזור לא אישרה לוועדה להגיע למסקנות סופיות. היא המליצה על חקירה נוספת של נושא זה.
הוועדה מצאה דפוס של פעולות מכוונות נגד פרטים, כולל הוצאות להורג ללא משפט, עינויים, כליאה, בידוד ואלימות מינית. הוועדה תיעדה 68 מקרים של הוצאה להורג. 65 מהקורבנות היו גברים בוגרים, שתיים היו נשים ואחד היה נער בן 14. בחצי ממקרים היו עדויות לכך שהמוצאים להורג היו עצורים בידי הכוחות הרוסיים לפני מותם ולעיתים קרובות כליאה ועינויים קדמו להוצאה להורג. הוועדה הסיקה שהכוחות הרוסיים ביצעו פשעי מלחמה שכללו פגיעה בזכות לחיים של אנשים שלא היו מעורבים בלחימה בעת הריגתם.
הוועדה מצאה שהיה קיים דפוס נרחב של מעצרים וכליאה לא חוקית של אזרחים אוקראינים בשטחים בשליטה רוסית. גברים נשים וילדים הושמו יחד במתקני כליאה, חלקם מאולתרים, שבהם שרו תנאים קשים, כולל היעדר יכול לשמור על היגיינה, חוסר בפרטיות, היעדר אוורור ואור, מגבלות מזון ושתייה, והיעדר חימום בתנאי קיפאון. הוועדה ציינה שנשים וילדים פגיעים יותר בתנאים כאלה, ושכלואים נאלצו לפעמים לחלוק תאים עם גופות של כלואים אחרים שמתו. חלק מהכלואים עדיין נעדרים. בדוח נכתב שדפוס זה היה נרחב באזורים רבים, שתנאי המעצר היו "באופן כללי לא אנושיים" ושהכליאה בתנאים אלה מהווה פשע מלחמה.
הוועדה מצאה עדויות לדפוס של טרנספר וגירוש של גברים, נשים וילדים אוקראינים בתוך אוקראינה או משטח אוקראינה לשטח רוסיה. היא קבעה שעל פי החוק הבינלאומי פעולות אל. הם פשע מלחמה.
יחסי אוסטרליה–שוודיה
יחסי אוסטרליה–שוודיה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה ושוודיה. לאוסטרליה יש שגרירות בסטוקהולם, ולשוודיה יש שגרירות בקנברה, וכן קונסוליה כללית בסידני. שוודיה גם מיוצגת על ידי קונסוליות באדלייד, בריזבן, קיירנס, דרווין, הובארט, מלבורן ופרת'.
סקירה
היחסים בין אוסטרליה ושוודיה הם חזקים במיוחד בתחומים של סחר ושירותי חינוך. ב-2007, הסחר בין שתי המדינות הסתכם בשווי 2.6 מיליארד דולר. על פי מועצת הסחר השוודית, סך היצוא של אוסטרליה לשוודיה גדל ביותר מ-27% לכ-445 מיליון דולר בשנת 2008 בזמן שאוסטרליה מייבאת משוודיה בקצב הגדל ביותר מ-7.5%, כ-2.5 מיליארד דולר. ליותר מ-150 חברות שוודיות יש חברות בת אוסטרליות. לשתי המדינות יש גם הסכם כפל מס, כמו גם הסדר חגים וימי עבודה דו-צדדי.
על הידידות בין אוסטרליה ושוודיה, מלך שוודיה קרל השישה עשר גוסטב, אמר כי שתי המדינות "הן דומות במובנים רבים. קשה לדמיין שתי המדינות כה רחוקות ושונות גאוגרפית. אך עדיין יש לנו קשרים קרובים ואנו נהנים משיתוף פעולה פורה".
מספר טרנספיניטי
מספר טרנספיניטי הוא מספר הגדול מאשר כל מספר סופי. המספרים הטרנספיניטיים כוללים מספרים מונים (קרדינלים), המשמשים לציון הגודל של קבוצה אינסופית, ומספרים סודרים (אורדינלים), המשמשים לציון סדר בקבוצות אינסופיות. את המושג "טרנספיניטי" טבע המתמטיקאי גאורג קנטור בשנת 1895, כשרצה להימנע מכמה מההשלכות של המילה "אינסופי" בקשר עם אובייקטים אלה, שבכל אופן לא היו סופיים. מעטים מהכותבים בני זמננו חולקים חששות אלה; כיום מקובל להתייחס לקרדינלים טרנספיניטיים ולאורדינלים כאל מספרים אינסופיים. אף על פי כן, גם המונח "טרנספיניטי" נשאר בשימוש.
עבודה בולטת על מספרים טרנספיניטיים נעשתה על ידי המתמטיקאי הפולני ואצלב שרפינסקי, בספרו משנת 1928 "Leçons sur les nombres transfinis", שמהדורה מורחבת שלו, בשם "Cardinal and Ordinal Numbers" יצאה לאור ב-1958 ובמהדורה שנייה ב-1965.
הגדרה
כל מספר טבעי סופי יכול לשמש לפחות בשתי דרכים: כמספר מונה וכמספר סודר. מספרים מונים מציינים את הגודל של קבוצות (למשל, "שקית של חמש גולות"), בעוד שמספרים סודורים מציינים את המיקום של איבר בתוך קבוצה מסודרת (למשל, "האיש השלישי משמאל"). מספר מונה טרנספיניטי משמש לתיאור גודל של קבוצה אינסופית, בעוד שמספר סודר טרנספיניטי משמש לתיאור המיקום בתוך קבוצה אינסופית מסודרת. המספרים המונים והסודרים הנודעים ביותר הם, בהתאמה:
השערת הרצף היא הטענה שאין מספרים מונים בין \aleph_0 לבין עוצמת הרצף (העוצמה של קבוצת המספרים הממשיים): או לחלופין ש-\aleph_1 הוא הקרדינליות של קבוצת המספרים הממשיים. בתורת הקבוצות של צרמלו-פרנקל לא ניתן להוכיח את השערת הרצף ולא את שלילתה.
כמה מחברים, כולל פטריק סופס וג'ין רובין, משתמשים במונח קרדינל טרנספיניטי כדי להתייחס לקרדינליות של קבוצה אינסופית-דדקינד  בהקשרים שבהם זה אולי שקול ל"קרדינל אינסופי"; כלומר, בהקשרים שבהם האקסיומה של בחירה בת-מנייה  אינה משוערת או אינה ידועה כמתקיימת. בהינתן הגדרה זו, כולם שווים:
למרות שאורדינלים טרנספיניטיים וקרדינלים שניהם מכלילים רק את המספרים הטבעיים, מערכות מספרים אחרות, כולל המספרים ההיפר-ריאליים והמספרים הסוריאליסטיים, מספקות הכללות של המספרים הממשיים,
דוגמאות
בתאוריה של המספרים הסודרים של קנטור, לכל מספר שלם חייב להיות עוקב. המספר השלם הבא אחרי כל השלמים הרגילים, כלומר המספר השלם האינסופי הראשון, נקרא \omega. בהקשר הזה, \omega+1 גדול מ-\omega ו-, \omega^{2} ו- גדולים עוד יותר. ביטויים אריתמטיים המכילים \omega מציינים מספר סודר, וניתן לחשוב עליו כקבוצת כל המספרים השלמים עד למספר זה. למספר נתון יש בדרך כלל ביטויים מרובים המייצגים אותו, עם זאת, יש צורה נורמלית ייחודית של קנטור המייצגת אותו, שהיה בבסיסה רצף סופי של ספרות שנותנים מקדמים של חזקות יורדות של \omega.
עם זאת, לא כל המספרים השלמים האינסופיים יכולים להיות מיוצגים על ידי צורה נורמלית של קנטור, והראשון שלא ניתן לייצגו הוא הגבול המכונה. הוא הפתרון הקטן ביותר למשוואה, והפתרונות הבאים נותנים אורדינלים גדולים יותר, ויכולים להימשך עד שמגיעים לגבול , שהוא הפתרון הראשון ל-. זה אומר שכדי להיות מסוגל לציין את כל המספרים השלמים הטרנספיניטיים, צריך לחשוב על רצף אינסופי של שמות: כי אם נציין מספר שלם יחיד גדול ביותר, תמיד אפשר יהיה לציין את העוקב הגדול ממנו. אבל כפי שציין קנטור, אפילו זה רק מאפשר להגיע למחלקה הנמוכה ביותר של מספרים טרנספיניטיים: אלה שגודל הקבוצות שלהם תואם למספר המונה \aleph_{0}.
חנה קנייזבה-מיננקו
חָנָה וִיקְטוֹרִיבְנָה קְנְייָזֶבָה-מִינֶנְקוֹ (באוקראינית: Анна Вікторівна Князєва-Міненко; נולדה ב-25 בספטמבר 1989) היא אתלטית ישראלית-אוקראינית בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת. עד שנת 2012, ייצגה את אוקראינה, והייתה סגנית אלופת אירופה לנוער (הנגלו 2007) בקפיצה משולשת.
קנייזבה-מיננקו, המייצגת את ישראל משנת 2013, היא אלופת ישראל וגם מחזיקה בשיא ישראל בקפיצה לרוחק, היא סגנית אלופת העולם (בייג'ינג 2015), סגנית אלופת אירופה (אמסטרדם 2016), שלישית באליפות אירופה באולם (פראג 2015), רביעית באולימפאידה (לונדון 2012), חמישית באולימפיאדה (ריו דה ז'ניירו 2016), רביעית באליפות העולם (לונדון 2017), שישית באולימפיאדת טוקיו (2020) וזוכת מדליית ארד באליפות אירופה (מינכן 2022).
ביוגרפיה
נולדה בשם אנה ויקטוריבנה קנייזבה (Анна Вікторівна Князєва) בעיר פריאסלאב-חמלניצקי, באוקראינה הסובייטית. הוריה הם ולנטינה, עובדת דואר, וויקטור, גמלאי מהצבא האוקראיני. יש לה עוד אחות אחת. היא גדלה בעיר צ'רקאסי. בילדותה אהבה כדורסל וכדורעף, והחלה בפעילות ספורטיבית בריצה בגיל 8. היא התאמנה בהדרכתו של אנטולי גלופצוב, מאמנה של האלופה האולימפית ושיאנית העולם בקפיצה משולשת אינסה קראבץ. מגיל 14 גרה בקייב, שם למדה בבית ספר לספורטאים.
2007, סגנית אלופת אירופה לנוער
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער, שנערכה בהנגלו שבהולנד בשנת 2007, זכתה קנייזבה במדליית כסף בקפיצה משולשת, בשיא אישי חדש של 13.85 מטר. בנוסף לכך, היא סיימה במקום 14 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.88 מטר.
2008
באליפות העולם באתלטיקה לנוער, שנערכה בבידגושץ' שבפולין בשנת 2008, סיימה קנייזבה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.61 מטר.
2011
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, שנערכה באוסטרבה שבצ'כיה ביולי 2011, סיימה קנייזבה במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.61 מטר ובמקום 20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.85 מטר. באוניברסיאדה שנערכה בשנג'ן שבסין באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.15 מטר ובמקום 20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.94 מטר.
2012
באליפות העולם באתלטיקה באולם, שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ 2012, סיימה קנייזבה במקום 21 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.65 מטר. בתחרות שנערכה ביאלטה שבחצי האי קרים שאוקראינה ב-28 במאי אותה שנה, היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.40 מטר. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה אף היא ביאלטה ב-15 ביוני, היא קבעה בקפיצה משולשת שיא אישי חדש של 14.71 מטר. שם הכירה במהלך האימונים את בעלה אנטולי מיננקו, אלוף ישראל בקרב עשר בשנים 2010 ו-2011, שעלה לארץ מקזחסטן.
באולימפיאדת לונדון
באולימפיאדת לונדון (2012), סיימה קנייזבה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.56 מטר. חודש לאחר המשחקים האולימפיים, היגרה קנייזבה לישראל בעקבות מיננקו והשניים נישאו בסוף אותה שנה.
2013
החלה לייצג את ישראל, ובמסגרת ליגת היהלום שנערכה בסן-דני, פריז שבצרפת, ב-6 ביולי 2013, סיימה במקום שני בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.58 מטר, אחרי קתרין איברגואן מקולומביה (14.69 מטר) ולפני אולגה סלדוחה מאוקראינה (14.55 מטר). שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בראשון לציון ב-29 ביולי, היא קבעה בקפיצה לרוחק תוצאה של 6.34 מטר.
באליפות העולם, שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט אותה שנה סיימה קנייזבה-מיננקו במקום שישי בקפיצה משולשת, בתוצאה של 14.33 מטר, שקבעה כבר בקפיצתה הראשונה. בשלב המוקדמות בקפיצה, היא קבעה תוצאה של 14.46 מטר בקפיצתה השלישית, לאחר שתי פסילות, ועלתה לשלב הגמר מהמקום השלישי.
2014
באליפות ישראל באתלטיקה, שנערכה ביולי 2014, זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא ישראלי חדש של 6.52 מטר, לפני יפעת זליקוביץ' (5.95 מטר) ויוליה פושקריוב (5.87 מטר), שתיהן ממכבי השגים ראשון לציון.
2015
קנייזבה-מיננקו התאמנה בהדרכתו של אלכס מרמן, והייתה חברה במועדון מכבי תל אביב. באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בפראג במרץ 2015, זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית הארד, בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש של 14.49 מטר, אחרי יקטרינה קונבה מרוסיה (14.69 מטר) וגבריאלה פטרובה מבולגריה (14.52 מטר). כבר בשלב המוקדמות ממנו העפילה מהמקום הראשון, קבעה שיא ישראלי חדש של 14.40 מטר.
בתחרות פרימיום של התאחדות האתלטיקה האירופית, שנערכה בפראג ביוני אותה שנה, זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש של 14.61 מטר, אחרי גבריאלה פטרובה מבולגריה, שקבעה שיא אישי חדש של 14.64 מטר ולפני כריסטינה גיריש מגרמניה (14.17 מטר).
סגנית אלופת עולם באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט אותה שנה זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא ישראלי ואישי חדש של 14.78 מטר, אחרי קתרין איברגואן מקולומביה (14.90 מטר) ולפני אולגה ריפקובה מקזחסטן (14.77 מטר).
2016
ב-2016 עברה למועדון מכבי חיפה.
באליפות אירופה, שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי 2016, זכתה קנייזבה-מיננקו במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.51 מטר. בכך הייתה לאתלטית הישראלית האישה הראשונה שזוכה במדליה באליפות אירופה באצטדיון.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), סיימה קנייזבה-מיננקו במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.68 מטר.
2018
באליפות ישראל, שנערכה בתחילת יולי זכתה מיננקו בשתי מדליות זהב. בקפיצה משולשת קבעה תוצאה של 14.13 מטר, ובקפיצה לרוחק קבעה שיא עונתי של 6.34 מטר. חודש לאחר מכן, השתתפה מיננקו באליפות אירופה באתלטיקה, וסיימה במקום החמישי בתוצאה של 14.37 מטר. בשלב המוקדמות קבעה שיא עונתי בתוצאה של 14.41 מטר.
2019
באליפות ישראל, שנערכה בסוף יולי זכתה מיננקו בשתי מדליות זהב. בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.95 מטר, ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.22 מטר. באותה תחרות היא נפצעה ולכן, היא לא השתתפה באליפות העולם שנערכה בדוחה מאוחר יותר.
2021
במרץ 2021, החלה להתאמן בהדרכתו של רוגל נחום. במסגרת סבב הגביע הביניבשתי שנערכה במדריד ב-19 ביוני 2021, סיימה קנייזבה-מיננקו במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.36 מטר, ובכך קבעה את הקריטריון האולימפי.
אולימפיאדת טוקיו
באולימפיאדה זו, הופיעה במשחקים האולימפיים בשלישית. במוקדמות הקפיצה המשולשת באולימפיאדה, היא סיימה שמינית עם תוצאה של 14.36 מטר, העפילה לגמר, וסיימה במקום השישי עם תוצאה של 14.60 מטר.
2022
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה ביוג'ין, לא הצליחה מיננקו להעפיל לגמר מהמוקדמות.
באליפות אירופה באתלטיקה 2022 שנערכה במינכן זכתה מיננקו במדליית הארד.
חיים אישיים
בשנת 2012, באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, הכירה במהלך האימונים את בעלה, ספורטאי ישראלי, אנטולי מיננקו (אלוף ישראל בקרב עשר; 2010 ו-2011), שעלה לישראל מקזחסטן הסובייטית. כחודש לאחר המשחקים האולימפיים של 2012, היגרה קנייזבה לישראל בעקבות בן-זוגה מיננקו, והשניים נישאו בסוף אותה שנה. במאי 2013, קיבלה אזרחות ישראלית מתוקף נישואיהם. השניים מתגוררים בתל אביב.
אלפרד פלכטהיים
אלפרד פלכטהיים (בגרמנית: Alfred Flechtheim; 1 באפריל 1878 – 9 במרץ 1937) היה סוחר אמנות יהודי-גרמני, אספן אמנות, עיתונאי ומו"ל שנרדף על ידי הנאצים.
ראשית חייו
פלכטהיים נולד למשפחת סוחרים יהודית; אביו, אמיל פלכטהיים, היה סוחר תבואה. אלפרד הפך לשותף בחברת אביו לאחר התמחות עסקית בלונדון ובפריז.
סוחר אמנות
פלכטהיים הופיע בעולם האמנות זמן קצר לאחר 1900, עם אוסף ציורים מאת וינסנט ואן גוך, פול סזאן; עבודות מוקדמות של האוונגרד הצרפתי של פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק ואנדרו דריין. ציורים של וסילי קנדינסקי, מוריס דה וולאמינק, גבריאלה מינטר, והאקספרסיוניסטים של הריין היינריך קמפנדונק, אוגוסט מאקה, היינריך נאון ופול אדולף סיאהאוס. פלכטהיים פתח את הגלריה הראשונה שלו בדיסלדורף בשנת 1913, ואחריו גלריות בברלין, פרנקפורט, קלן ווינה. פלכטהיים שירת בצבא גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך לא בחזית. עסק האמנות שלו קרס במהלך המלחמה, אך הוא נפתח מחדש בדיסלדורף בשנת 1919. יוקרתיות של הגלריה שלו משכה כוכבים וידוענים של ברלין: כוכבי קולנוע, אנשי פיננסים, ואמנים מכל סוג.
הוא ייסד את כתב העת לאמנות המודרניסטית החשוב Der Querschnitt ("חתך רוחב") שהופיע בין השנים 1921 עד שנת 1936.
פלכטהיים והנאצים
עם עלייתו של היטלר לשלטון בסוף שנות העשרים וראשית שנות השלושים של המאה העשרים, הפך פלכטהיים לדמות שלילית בגלל האמנות שדגל ותמך בה. בשנת 1933 פרצו אנשי משטרה למכירה פומבית בגלריה שלו. במרץ 1933, סוחר אמנות בשם אלכסנדר וומל, חבר בחולצות השחורות או החולצות החומות, החרים את גלריית דיסלדורף של פלכטהיים. הנאצים החרימו את הגלריה של פלכטהיים, כפי שעשו עם עסקים יהודים אחרים. לאחר המלחמה אמר חבר המפלגה לשעבר וומל שהוא אפילו לא זוכר מיהו פלכטהיים. העוזר לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עזב את גלריית פלכטהיים בשנת 1934 והחל לעבוד בגלריה בברלין של קרל בוכהולץ, שלא היה יהודי. הנאצים תפסו ומכרו את האוסף הפרטי של פלכטהיים, כמו גם את תוכן הגלריה שלו.
הגירה ומוות
שישה חודשים לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, פלכטהיים, חסר הפרוטה, ברח לפריז וניסה למצוא עבודה עם שותפו העסקי לשעבר, דניאל-הנרי כהנויילר. לאחר מכן ארגן פלכטהיים תערוכות בלונדון של ציורי אמנים גרמנים גולים. ב-8 באוגוסט 1935 כתב פלכטהיים לאלפרד בר מהמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק מכתב בו הודיע ​​לו: "איבדתי את כל הכסף שלי ואת כל התמונות שלי."
עד נובמבר 1936, עוזר הגלריה לשעבר של פלכטהיים, קורט ולנטין, עשה עסקה עם הנאצים שתאפשר לו להגר לניו יורק ולמכור "אמנות מנוונת" כדי לסייע במימון מאמץ המלחמה הנאצי. בינואר 1937, במימון מבוכולץ, עזב ולנטין לניו יורק והקים את גלריית קארל בוכהולץ ברחוב 46 מערב מס' 3, אשר מאוחר יותר הואשם כי שימש כצינור להבאת אמנות שדודה על ידי הנאצים לאמריקה, כולל ציורים שהוחרמו מפלכטהיים.
במרץ 1937 בלונדון החליק פלכטהיים על קרח, נלקח לבית חולים, ניקב את רגלו במסמר חלוד במיטת בית החולים שלו, פיתח זיהום דם שהוביל לקטיעת רגלו ומת.
חייו האישיים
פרופסור אוסיפ ק. פלכטהיים, שטבע באמצע שנות הארבעים את המונח "פוטורולוגיה", ומאוחר יותר הפך למנהל מכון אוטו סוהר במערב ברלין, היה אחיינו של אלפרד פלכטהיים.
לאחר המלחמה
יורשי פלכטהיים מנסים לשחזר יצירות אמנות שנגנבו ממנו. עבודות אלה שוכנות במוזיאונים גרמניים ובמוזיאון לאמנות מודרנית.
"מרחץ החיילים" של ארנסט לודוויג קירכנר (1915) נותר בחזקתו של אחייניתו של פלכטהיים בברלין. הוא נרכש בשנת 1938 על ידי קורט פלדהאוסר, חבר המפלגה הנאצית. עם מותו של פלדהאוסר בשנת 1945, הבעלות על האוסף שלו עברה לאמו, שהביאה את היצירה לארצות הברית והעבירה אותה לגלריית ווייה בניו יורק בשנת 1949. לאחר מכן נרכשה על ידי הפילנתרופ והאספן האמריקאי מורטון ד' מיי מסנט לואיס בשנת 1952. מאי צבר את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות האקספרסיוניזם הגרמני באמריקה ותרם למעלה מאלף יצירות מאוסף שלו למוסדות שונים; מרחץ החיילים נתרם למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בשנת 1956. בשנת 1988, העבודה הפכה להיות חלק מהאוסף של קרן סולומון ר. גוגנהיים.
בשנת 2018 הוחזר "מרחץ החיילים" ליורשיו של אלפרד פלכטהיים על ידי מוזיאון וקרן סולומון גוגנהיים לאחר בחינה מקיפה של הנסיבות סביב ההיסטוריה של הציור. בנובמבר 2018 היא נמכרה בסותביס תמורת 21,975,800 דולר.
"יוזף דה מונטסקיו-פזנסאק" של אוסקר קוקושקה (1910) נמכר על ידי אלכס וומל למוזיאון הלאומי לאמנויות יפות בסטוקהולם, שם הועבר מאוחר יותר למוזיאון המודרנה. הוא נותר באוסף של מוזיאון מודרנה עד שנת 2018, אז הוחזר ליורשי פלכטהיים. בנובמבר 2018 היא נמכרה בסותביס תמורת 20,395,200 דולר.
Power (שיר של אלי גולדינג)
Power (בעברית: כוח) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אלי גולדינג. השיר יצא לאור ב-21 במאי 2020 על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, כסינגל חמישי מתוך האלבום Brightest Blue.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אלי גולדינג, דייוויד פייץ', ג'וני קאפר, ג'יימי סקוט, לוסי טיילור, ניקולס גיי וג'ק טרנט והופק על ידי ג'וני קופר וג'יימי סקוט.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-5.7 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-21 במאי 2020. בתחילת הקליפ, ניתן לשמוע צליל שיחת וידאו הקליפ מתחיל בכך שרואים את גולדינג כשהיא בהסגר בביתה עקב מגפת הקורנה בו היא מצלמת את עצמה בסצנות שונות ומבצעת את השיר.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-5 מיליון צפיות.
אצטדיון אחמד בן עלי
אצטדיון אחמד בן עלי (בערבית: ملعب أحمد بن علي) ידוע גם בכינוי אצטדיון א-ריאן הוא אצטדיון רב-תכליתי שממוקם בא-ריאן, קטר. באצטדיון משחקת קבוצת א-ריאן. האצטדיון נבנה בשנת 2003 ויש בו 25,000 מקומות ישיבה. האצטדיון אירח את משחקי אסיה 2006, גביע אסיה בכדורגל 2011 וחלק ממשחקי מונדיאל 2022.
האצטדיון נקרא על שם אחמד בן עלי אאל ת'אני, אמיר קטר בשנים 1960–1972.
מונדיאל 2022
האצטדיון אירח את מונדיאל 2022. לפני האירוח עבר האצטדיון חידוש. לאחר החידוש האצטדיון מכיל 44,740 מושבים. במהלך החידוש נבנה באצטדיון מסך תקשורת ענק בו ישודרו פרסומות, חדשות ומידע על משחקים המשוחקים במקביל.
Horizon Zero Dawn
Horizon Zero Dawn הוא המשחק הראשון שהחברה מפתחת לאחר חמשת הכותרים בסדרה Killzone, אשר הראשון מביניהם יצא לאור ב-2004 וכן זהו משחק התפקידים הראשון של החברה. פיתוח המשחק החל ב-2011, לאחר סיום פיתוחו והוצאתו לאור של המשחק Killzone 3, כאשר מנהל הפרויקט מת'יג'ס דה ג'ונג טען כי זה רעיון מסוכן לאותה העת. המנוע הגרפי של המשחק, Decima, פותח במקור למשחק Killzone Shadow Fall ושונה במיוחד על מנת להתאים ל-Horizon Zero Dawn. בעקבות כך שעלילת המשחק מתרחשת בעתיד פוסט-אפוקליפטי, נשכרו מספר אנתרופולוגים על מנת להתאים ולאמת את ריקבון העולם לאחר מילניום. פסקול המשחק הולחן בידי ג'וריס דה מן ובידי הלהקה The Flight הבריטית.
המשחק קיבל ביקורות חיוביות רבות ומשבחות, על העולם הפתוח, העלילה, עיצוב העולם, הלחימה, אפיון הדמויות וביצועי הדיבוב של השחקנית אשלי ברץ'. אף על פי כן, המשחק קיבל מספר ביקורת שלילית על הדיאלוג, אופן הקרב עם החנית ועל עיצוב הדמויות. המשחק זכה במספר רב של פרסים ונכון לפברואר 2019, נמכרו למעלה מ-10 מיליון עותקים של המשחק, מה שהפך אותו לאחד מהמשחקים הנמכרים ביותר לקונסולת הפלייסטיישן 4. הרחבה בשם The Frozen Wilds, יצאה לאור ב-7 בנובמבר 2017. משחק המשך, הנקרא Horizon Forbidden West, יצא ב-18 בפברואר 2023.
משחקיות
אלוי יכולה להתחמק, לרוץ, להחליק ולהתגלגל על מנת להתחמק ממתקפות אויביה. כמו כן, היא מסוגלת להתחבא בשיחים על מנת למבצע מארבים ולהרוג בשקט ובמהירות. בנוסף לכך, אלוי יכולה לשחות ולצלול על מנת להגיע למקומות שלא ניתן להגיע אליהם ברגל או כדי לנוע בלי להתריע אויבים. אלוי מסוגלת לפרוץ למכונות שונות על ידי שימוש בכלי המעקף ועל חלקם היא יכולה אף לרכב. ניתן לחקור חורבות המכונות קולדרנים (Cauldrons), אשר השלמתן מאפשרות לאלוי לבצע מעקף לסוגי מכונות נוספים. ישנם שלוש קטגוריות להן מתחלק עץ המיומנויות: "Prowler" (שיטוט) הקשורה להתגנבות, "Brave" (אומץ) הקשורה ללחימה ו-"Forager" (מחפש) הקשורה ליכולות החלמה וליקוט משאבים. על מנת לעלות רמה, על השחקן להשיג נקודות ניסיון על ידי הריגת אויבים והשלמת משימות. שיפור כל קטגוריה בעץ המיומנויות מאפשר לשחקן לקבל יכולות חדשות ולחזק את אלוי, כאשר בקטגוריה "Prowler" ניתן ללמוד מיומנות המאפשרת הריגה שקטה, בקטגוריית "Brave" ניתן ללמוד מיומנות המאפשרת הילוך איטי בעת כיוון הנשק ובקטגוריה "Forager", ניתן להגדיל את כמות הצמחים הרפואיים שאלוי יכולה לשאת על מנת לרפא פצעים ולעלות בחזרה את נקודות החיים. ההרחבה The Frozen Wilds הוסיפה קטגוריה רביעית, "Traveller" (מטייל), המאפשר לאלוי לתקוף אויבים תוך כדי רכיבה. המשחק כולל עולם פתוח בעל מערכת יום-לילה ומערכת מזג אוויר דינאמית.
מפת העולם כוללת אזורי יערות, ג'ונגלים, מדבריות והרים מושלגים. שטחים הררים ניתנים למעבר על ידי שימוש בטכניקות פארקור שונות ושימוש במתקני אומגה. אזורים מושחתים (Corruption Zones) מהווים אזורים שמאוכלסים באויבים מסוג מכונות מושחתות, אשר נמצאות ברמת קושי גבוה יותר מאשר מכונות רגילות ומתנהגות ביותר אגרסיביות. על מנת לחשוף חלקים גדולים במפה, על אלוי לפרוץ לתוך מכונות גדולות דמויות ג'ירפה המכונות טאל-נק (Tallneck, ארוך-צוואר). ישנם בסך הכל 25 סוגי מכונות הנמצאים במשחק. שימוש בנקודות שמירה ומסע מהיר מבוצעות על ידי מדורות הפזורות ברחבי המפה. מבנה המשימות מותאם לחקר השבטים, בעוד שהעלילה הראשית סוקרת את כלל העולם. משימות צד כוללות בין השאר איסוף מצרכים ומשאבים, סיוע לאנשים בסכנה, פתרון תעלומות, ניקוי מחנות שודדים, הריגת פושעים ומכונות חזקות, ביצוע אתגרים נוקשים בכל אחד מחמשת שטחי הציד (Hunting Grounds) והשגת שריון עתיק לאלוי אשר מעניק חסינות מסוימת לנזק. בנוסף לכך, קיים עץ דיאלוג לתקשור בין השחקן לבין דמויות בלי שחקן. חפיצים שניתן לאסוף במשחק כוללים תצפיות המאפשרות מבט חטוף על העולם הישן, פרחי מתכת המכילים בתוכם קטעי שירה וחפיצים עתיקים כמו ספלים וחפצים שבטיים.
רקע
עלילת המשחק מתרחשת במאה ה-31, מילניום מתקופת זמננו, בעולם בו בני האדם מפוזרים ברחבי העולם וחיים בקבוצות דמויות שבטים עם גישה מוגבלת לטכנולוגיה. בני האדם אשר חיו בעבר מכונים "הישנים" ("Old Ones"). יצורים רובוטים גדולים, המכונים "מכונות", שולטים בכדור הארץ. בסך הכל, בני האדם והמכונות חיים בשלום ולעיתים בני האדם צדים מכונות על מנת לפרקם לחלקים. אף על פי כן, תופעה אשר כונתה "בלבול" ("Derangement"), גרמה לכך שהמכונות יתנהגו ביתר אגרסיביות ויהיו עוינות יותר כלפי בני האדם וכן גרמה להופעתן של מכונות גדולות וקטלניות יותר. קיימים שלושה שבטים עיקריים המופיעים במשחק: הנורה (Nora), הקארג'ה (Carja) והאוסרם (Oseram). הנורה הם ציידים-לקטים עזים ומיומנים אשר חיים בבידוד בהרים וסוגדים לאלילה בשם "אם-כל" ("All-Mother"), המייצגת את הטבע. הקראג'ה הם בנאי ערים מקצועיים החיים באזורי מדבר אשר סוגדים לשמש. האוסרם הם מתכננים אשר ידועים בעבודתם המקצועית בעיבוד מתכות, יצירת חליטות ובמזג האוויר החם שלהם. עלילת המשחק מתרחשת בשטחי ארצות הברית לשעבר: בשטחי מדינות קולורדו ויוטה ובהרחבה The Frozen Wilds גם בשטח מדינת ויומינג.