cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפאל לדנר
1964
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בקריית טבעון בסוף ספטמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:40.4 דקות, לפני הפועל גוש זבולון (4:44.3 דקות) והפועל קריית טבעון (4:48.2 דקות), מדליות ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:50.0 דקות, אחרי אסף פורת מהפועל נוה איתן (2:37.4 דקות) ולפני אריה לוריא מהפועל גבעת ברנר (2:49.5 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:49.5 דקות, אחרי הפועל גוש זבולון (9:29.5 דקות) והפועל קריית טבעון (9:31.3 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.1 דקות.
1969
במכביה השמינית שנערכה באוגוסט 1969 זכה לדנר במדליית כסף כשחקן נבחרת ישראל בכדורמים.
1970
לדנר קיבל מלגת לימודים בברלין ושיחק בקבוצת "שפנדאו 04" הגרמנית.
1972
נבחרת ישראל בכדורמים זכתה באליפות אסיה שנערכה בטהראן, איראן בשנת 1972 ובזכות להשתתף באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד 1973. בטורניר עצמו הבקיע לדנר 4 שערים יותר מכל שחקן אחר בנבחרת.
חיים אישיים
לאחר שפרש משחייה תחרותית החל לדנר לאמן את השחיינים בקבוצתו, הפועל תל אביב. בין השחיינים הבולטים שאימן היו יואב יעקובי, יואל קנדה וברוך צ'יש.
כתב יד ששון 1053
תארוך
התארוך לראשית המאה העשירית נקבע בידי ישראל ייבין, ככל הנראה על סמך נתונים פליאוגרפיים כגון סוג הכתב וצורתו, והוא אושש בבדיקת פחמן 14 שבוצעה בשנת 2018. קודקס ששון מכיל את כל 24 ספרי התנ"ך (מלבד 12 דפים חסרים מתחילת ספר בראשית), והוא מקדים את התנ"ך השלם הקדום ביותר, כתב יד לנינגרד, בכמאה שנה.
הערות המסורה
קודקס ששון מכיל הערות חשובות של המסורה. בתחילת ספר במדבר מופיעה בו הערת מסורה גדולה הנפתחת בזו הלשון: (תאג׳ הוא כֶּתֶר בערבית, ובהקשר זה: כתר תורה). ייבין העלה את האפשרות ש׳אלתאג׳ הנזכר כאן אינו אלא כתר ארם צובא. מדובר אפוא באזכור הקדום ביותר הידוע לנו של הכתר, וכן בייחוס הקדום ביותר שלו לאהרן בן משה בן אשר. אזכור זה מרמז כי סופר המסורה שהעתיק את המסורה של קודקס ששון עיין בו כאשר הוא התגורר בטבריה או בירושלים במאה ה-10 או ה-11.
מהדורה מדעית של המסורה הגדולה של כתב היד נמצאת בעבודה על ידי פרופ׳ יוסף עופר.
נדודיו של כתב היד
שטרות עתיקים מעידים על מסעות הספר ומכירתו מח'לף בן אברהם ליצחק בן יחזקאל אל-עטר, שלימים העביר את הבעלות לשני בניו, יחזקאל ומימון. במאה ה-13 הוקדש הקודקס לבית הכנסת של מקיסין (העיירה מרקדה בסוריה של ימינו). מעט ידוע על הקהילה היהודית במקיסין, אך בהתחשב בעלות הפקת כתבי יד יקרי ערך שכאלה, היא בוודאי הייתה בעלת חשיבות. העיירה מקיסין נהרסה, בין אם על ידי האימפריה המונגולית במאה ה-13 או על ידי האימפריה הטימורית בשנת 1400, והקודקס הופקד לשמירה בידי סלמה בן אבי אל-פח'ר, שנדרש להחזירה לאחר בניית בית הכנסת מחדש.
בזמן שבית הכנסת טרם נבנה מחדש, נמשך מסעו של הקודקס, עד שנרכש בשנת 1929 על ידי ששון, שהדביק את האקס ליבריס שלו על הכריכה הפנימית. בשנת 1978 הוא הועמד למכירה פומבית ונעלמו עקבותיו. לאחרונה נודע כי הוא נקנה באותה השנה בידי קרן הפנסיה של הרכבת הבריטית, וזו העמידה אותו למכירה פומבית בשנת 1989. והיה באוסף משפחת ספרא בז'נבה.
במרץ 2023 הוצג כתב היד ב"אנו – מוזיאון העם היהודי" בדרכו למכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס. במאי של אותה שנה נקנה תמורת 38.1 מיליון דולר, על ידי אלפרד מוזס, ששימש במכירה כנציג של ארגון הידידים של מוזיאון אנו.
קווגוצ'י
קווגוצ'י (ביפנית: 川口市) היא עיר במחוז סאיטאמה שביפן. בשנת 2021 אוכלוסיית העיר הוערכה ב-607,000 תושבים החיים ב-293,000 משקי בית. הצפיפות היא 9,800 נפש לקמ"ר ושטח העיר הוא כמעט 62 קילומטרים רבועים.
שועל-מעופף רודריג
שועל-מעופף רודריג (שם מדעי: Pteropus rodricensis) הוא מין של עטלף ממשפחת עטלפי פרי החי אך ורק באי הקטן רודריג שבאי מאוריציוס, באוקיינוס ההודי, מעט מזרחה ממדגסקר.
קווגוצ'י
היסטוריה
קווגוצ'י הוקמה ב-1 באפריל 1889 כחלק מהקמת מערכת העיריות המודרנית. קווגוצ'י הוגדרה כעיירה ב-1 באפריל 1933 לאחר מיזוגה עם מספר כפרים סמוכים.
שועל-מעופף רודריג
עטלף זה זה הוא עטלף גדול עם מוטת כנפיים באורך 90 ס"מ ומשקל 350 גרם. העטלף פעיל בלילות, אז הוא עף בלהקות המונות זכרים ונקבות לעבר עצי פרי שונים כמו פיקוס, תמרינדי, תפוח ורד, מנגו ודקלים ואוכל מפירותיהם הבשלים ואת המיץ הנוזל מתוכם.
קווגוצ'י
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה קווגוצ'י חוותה אסונות רבים ובהם שיטפונות, רעידת אדמה ומלחמה. נהר ארקאווה הציף את קווגוצ'י אינספור פעמים והרס את החקלאות, מה שהביא לרעב. כמו כן, רעידת האדמה הגדולה בקאנטו בשנת 1923 גרמה נזק למבנים בקווגוצ'י, והרגה 99 בני אדם.
כיום אוכלוסיית קווגוצ'י ממשיכה לגדול, ונבנים בה בנייני דירות גבוהים רבים סביב תחנות הרכבת. ב-1 באפריל 2001, קווגוצ'י הוגדרה כעיר מיוחדת, עם אוטונומיה מקומית מוגברת.
שועל-מעופף רודריג
עטלפים אלה נמצאים בסכנת הכחדה בבית גידולם עקב ציד של ילידי המקום למאכל ועקב פגיעה ביערות בהם הם מוצאים מזון. כיום ישנם רק כמה מאות עטלפים כאלה בטבע ורובם מטופלים בשבי ובגני חיות בגרעיני רבייה. ב-2013 הארגון "Bat Conservation International" הגדיר את הטלף כאחד מתוך 35 המינים הצריכים ביותר הצלה. כיום תהליך השימור שלהם מתבצע בצורה טובה, כך שמספרם אמור לעלות תוך כמה שנים והם יצאו מסכנה.
קווגוצ'י
דמוגרפיה
נכון ל-1 במאי 2010, מספר התושבים בקווגוצ'י עמד על כ-516,409 תושבים - מתוכם 20,808 תושבים זרים. לאורך השנים חלה עלייה הדרגתית במספר התושבים שאינם יפנים המתגוררים בעיר וזאת לאור המיקום הנוח שבסמוך לטוקיו ושכר הדירה הנמוך יחסית. כיום אוכלוסיית הזרים מורכבת בעיקר מסיניים, קוריאנים ופיליפיניים.
קווגוצ'י היא פרטטר טיפוסי של מטרופולין טוקיו. קצב גידול האוכלוסייה ירד באמצע שנות ה-90, אך האץ שוב מאז. הילודה בעיר ירדה (כפי שקרה ביפן כולה), אך אחוז המבוגרים בה נמוך מעט לעומת שאר ערי יפן.
ממשל
קווגוצ'י מנוהלת באמצעות מודל ראש עיר-מועצה עם ראש עיר שנבחר ישירות על ידי התושבים ומועצה בת 42 חברים. העיר מיוצגת באמצעות שבעה חברים באספת מחוז סאיטאמה.
הפיגוע ליד בית חגי (2000)
הפיגוע ליד בית חגי הוא פיגוע ירי שאירע ב-8 בדצמבר 2000 ליד בית חגי שבדרום הר חברון. בפיגוע נהרג נהג ההסעות אליהו בן עמי ואחת המורות שהסיע, רינה דידובסקי.
הפיגוע
ביום שישי, 8 בדצמבר 2000, כחודשיים לאחר לפרוץ האינתיפאדה השנייה, הסיע אליהו בן עמי מעתניאל, נהג הסעות במקצועו, מספר מורים לבית הספר בקריית ארבע. סמוך לבית חגי, בצומת בני נעים, עקפה מכונית פלסטינית את רכבו, והמחבל וואל אל-ג'עברי החל לירות לעברו. מהיריות נהרג בן עמי, וגם אחת המורות שנסעו ברכב - רינה דידובסקי מבית חגי. בן עמי פונה לבית החולים הדסה עין כרם שבירושלים, שם נקבע מותו.
המחבל וואל אל ג'עברי נידון לשני מאסרי עולם אך שוחרר בעסקת שליט וגורש לעזה. אחיו ביצע את הפיגוע ליד גבעת האבות בו נרצח אדם אחד וארבעה נפצעו, בהם אחד באורח קשה.
אליהו בן עמי היה מחותנו של הרב מיכאל מארק שנהרג בפיגוע ב-2016.
פביאנוס
פביאנוס (בלטינית: Fabianus; מת ב-20 בינואר 250) היה האפיפיור העשרים של הכנסייה הקתולית. הוא ישב על כס האפיפיור בין השנים 236 ו-250. על עלייתו לכס האפיפיור מספר אוסביוס מקיסריה:
ככל הנראה, סיפורו של אוסביוס הוא בדיה, שכן סיפור דומה מספר רופינוס על האפיפיור זפירינוס. ייתכן ועלייתו של פביאנוס לכס נבעה מחילופי משמרות מסוימים בכהונות הבכירות בכנסייה, שכן באותה תקופה, מספר אוסביוס, מתו זבינוס בישוף אנטיוכיה ודמטריוס בישוף אלכסנדריה.
פביאנוס כנראה היה ממשפחת אצולה רומאית, כאשר שמו מרמז על משפחת פאביוס. תקופת כהונתו של פביאנוס אופיינה בשקט יחסי בתחום רדיפת הנוצרים, לטענת אוסביוס והירונימוס היה זה משום שהקיסר פיליפוס היה נוצרי באמונתו. ייתכן וזה ההסבר לכך שספר האפיפיורים ה"ליבר פונטיפיקליס" מייחס לפביאנוס את חלוקת בישופות רומא לשבע דיוקסיות, שכל אחת מהן תימצא בפיקוח דיאקון ומינוי שבעה תת-דיאקונים לאיסוף תיעוד ואת פעולות (acta) המרטירים, כלומר, הדיווחים על הליכי בית המשפט בעת משפטים. כפי שמעיד מכתב של יורשו, קורנליוס, המצוטט אצל אאוסביוס, חלוקה זו הייתה כבר בתוקף בזמנו.
ישנה גם מסורת שהוא ייסד ארבעה מסדרים קטנים וכן ביצע עבודות בהיקף רחב במערות הקבורה (הקטקומבות). נוסף על כך, הביא להבאת שרידיו של האפיפיור הקודם, פונטיאנוס מסרדיניה וקבורתו בקטקומבת קליקסטוס ברומא. מקורות מאוחרים (גרגוריוס מטור) מייחסים לו גם משיחת שבעה בישופים כמיסיונרים, בהם דני הקדוש מפריז, לגאליה בשנת 245 ואילו קיפריאנוס מזכיר את גינויו של פריבטוס בישוף למבאיסה באפריקה על כפירה. לפי אוסביוס כתב לו אוריגנס מכתב המגן על עצמו מאשמות הטרודוקסיה, דבר העשוי להעיד על כך שנערך או שהיו כוונות לכנס סינוד נוסף לגינויו של אוריגנוס.
עם עלייתו לשלטון של הקיסר דקיוס לאחר מות פיליפוס, המדיניות הרומאית הסובלנית כלפי נוצרים הסתיימה. דקיוס הורה לכולם באימפריה, למעט יהודים, להגיע ולהראות את תמיכתם באימפריה באמצעות העלאת קטורת לצלם. הדבר היה הפתעה לנוצרים רבים, שלמרות שנטשו את מצוות היהדות, ראו בחומרה את האיסור לעבוד עבודה זרה. במסגרת הוראה זו של דקיוס, מת פביאנוס לפי המסורת כמרטיר ב־20 בינואר 250. ככל הנראה נותר כס האפיפיור ריק משך 14 חודשים, עד שמונה לו יורש, קורנליוס. ארכאולוג איטלקי ג'ובאני בטיסטה דה רוסי גילה בשנת 1850 כתובת ביוונית: "פביאן, בישוף ומרטיר". הצווים האפיפיוריים המיוחסים לו על ידי פסבדו-איסידור הם אפוקריפיים.
גל פרציגר
גל פרציגר (נולד ב-20 ביוני 1982) הוא שחקן טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
פרציגר נולד בקיבוץ נירים בנגב וכשהגיע לגיל 8 עברה משפחתו להתגורר בכרכור. פרציגר עשה שנת שירות בשומר הצעיר ולאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כחייל קרבי בעורב נח"ל. הוא בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב ובמהלך לימודיו שיחק במחזות: "שבת ראשון שני", "אידיוט" (על פי הספר המפורסם), "עד בלי ירח", "הלוויה חורפית", ו"שרופים".
הוא שיחק במספר סרטי גמר, כגון: "מילה" ו"איך להפסיק לנשום ולהישאר בחיים" (בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה), "שיח" (קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות), "משקפיים צהובים" (מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות) ו"נוגע לא נוגע" (מכללת אריאל).
פרציגר שיחק בכמה מחזות. בתיאטרון חני –העמותה לקידום תיאטרון מובחר, שיחק ב"תתחילי לחייך". הוא שיחק במחזה "ליפול ברשת" של תיאטרון אורתו-דה ותיאטרון ארצי לנוער. בתיאטרון הקאמרי שיחק במחזה "לילה לא שקט". בתיאטרון תמונע שיחק במחזות "זריחה" ו"גן ריקי". בתיאטרון הבימה שיחק במחזה "של מי החיים האלה בעצם?".
בטלוויזיה שיחק בשנת 2008 בסדרת הנעורים "הנפילים". בשנת 2010 לוהק לגלם את דמותו של אסף בסדרת הדרמה "סרוגים". בשנת 2012 שיחק בתפקיד אורח, את דמותו של עידו בסדרת הדרמה "חטופים". בדצמבר 2014 החל לגלם את דמותו של עידן ורשבסקי בסדרת הנעורים של ניקלודיאון בהוט "שכונה".
Nancy Mulligan
Nancy Mulligan (בעברית: ננסי מוליגן) הוא שיר של הזמר-יוצר האנגלי אד שירן. הוא נכלל במהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השלישי שלו, ÷ (2017). לאחר יציאת האלבום, דורג השיר במקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי. שירן הקליט את השיר יחד עם להקת הפולק האירי ביוגה.
רקע
"Nancy Mulligan" הוא אחד השירים האישיים ביותר באלבום, המספר את הסיפור על איך סבו וסבתו של שירן, ויליאם שירן, פרוטסטנט מבלפסט, צפון אירלנד וננסי מוליגן (שמה האמיתי הוא אן מוליגן), קתולית מאירלנד, נפגשו, התאהבו במהלך מלחמת העולם השנייה, והתחתנו בגבול וקספורד. שירן הסביר: "הם התארסו ואף אחד לא הגיע לחתונתם. הוא גנב את כל שיני הזהב בניתוח השיניים שלו והמיס אותן לטבעת נישואין, והם לבשו בגדים שאולים כדי להתחתן, ובעצם יש להם סוג כזה של רומנטיקה של רומיאו ויוליה, שזה הדבר הכי רומנטי. אז חשבתי לכתוב על זה שיר".
בראיון לאייריש טיימס, הסביר שירן על השורשים האיריים של השיר, "אני לא חושב שדי אנשים משתמשים בפולק אירי במוזיקת פופ... אני מקווה שאם השירים האלה יצליחו, יותר אנשים יעשו כמו זה".
הופעות וקאברים בולטים
בשנת 2017, ביצע זמר הקאנטרי האירי מייק דנבר גרסת כיסוי לשיר, ופרסם וידאו קליפ נלווה.
שירן ביצע את השיר, יחד עם להקת הפולק האירי ביוגה, במהלך הופעתו בפסטיבל גלסטונברי 2017.
55 פנדורה
55 פנדורה (55 Pandora) הוא אסטרואיד בחגורת האסטרואידים. התגלה ב-10 בספטמבר 1858 על ידי האסטרונום והכומר הקתולי האמריקאי ג'ורג' מרי סרל, ממצפה הכוכבים דאדלי שליד אולבני, ניו יורק. האסטרואיד נקרא על שמה של האישה פנדורה מהמיתולוגיה היוונית.
ככל האסטרואידים בחגורה, מסלולו נמצא בין מאדים לצדק. זמן ההקפה שלו הוא 1674 ימים (4.59 שנים) וקוטרו הממוצע 66.7 ק"מ. הוא נע במהירות ממוצעת של 17,93105696 קמ"ש בזווית 7,18500877º.
אל תשלח לי פרחים
אל תשלח לי פרחים (באנגלית: Send Me No Flowers) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1964, בבימויו של נורמן ג'ואיסון, עם רוק הדסון, דוריס דיי וטוני רנדל בתפקידים הראשיים.
התסריט של ג'וליוס אפשטיין מבוסס על המחזה "אל תשלח לי פרחים" מאת נורמן ברש וקרול מור (1960).
זאת הקומדיה הרומנטית השלישית והאחרונה בה הופיעו ביחד הדסון, דיי ורנדל, לאחר דו-שיח בחדר המיטות (1959) ואהובי חזור אלי (1961).
שיר הנושא "אל תשלח לי פרחים" נכתב על ידי האל דייוויד וברט בכרך ומושר בפי דוריס דיי.
תקציר העלילה
ג'ורג' קימבל (רוק הדסון) נשוי שמונה שנים לג'ודי (דוריס דיי). הוא היפוכנדר כבד ובביתו יש עשרות בקבוקי תרופות. הוא חש בלחץ בבטנו ופונה לרופא המשפחה שלו, ראלף מוריסי (אדוארד אנדרוז), שמתקשה לשכנע אותו שהוא בריא. כשהוא ניגש לחדר סמוך לבלוע תרופה שרשם לו, הוא שומע שיחה של הרופא עם רופא אחר על חולה אחר שימיו ספורים וחושב שמדובר עליו וכי הוא עומד למות.
הוא מספר זאת לחברו ארנולד נאש (טוני רנדל) וממנה אותו למלא את צוואתו ולהקריא בהלוויה את ההספד שאותו כתב והקליט. הוא נפגש עם וינסטון בר (האל מארץ') רווק רודף נשים שאומר לו ששמע מהחלבן שידידתם לינדה בולארד (פטרישה בולארד) עומדת להתגרש וזה הזמן שלו להתחיל אתה.
ג'ורג' הולך למנהל חברת קבורה, מר אקין (פול לינד) ורוכש מקום לשלו קברים - לו, וג'ודי ולבעלה השני (לעתיד).
הוא דואג למצוא בעל שני לג'ודי ובוחר בברט (קלינט ווקר) שמכיר אותה מימי הקולג'. במסיבה הוא נפגש עם לינדה ומזהיר אותה מפני וינסטון והיא מודה לו ומנשקת אותו. ג'ודי רואה זאת ובטוחה שהוא בוגד בה.
כדי להצטדק הוא מגלה לה שימיו ספורים והיא מרחמת עליו, מטפלת בו ומסיעה אותו בכיסא גלגלים...
היא בורחת וג'ורג' וארנולד אחריה. בעצת ארנולד "מודה" ג'ורג' כי בגד בה עם אישה בשם דולורס (שם פיקטיבי) והוא דורש שתמחל לו, אך היא מתנהגת להפך.
ג'ודי חוזרת לארוז אך לפתע מופיע הקברן ומגלה לה על רכישת הקברים וג'ודי מבינה שג'ורג' אכן חשב שהוא הולך למות. הם מתחבקים ופתאום מגיע וינסטון עם פרחים - הוא שמע מהחלבן שהם מתגרשים והגיע להתחיל עם ג'ודי.
ג'ורג' תוקע לו אגרוף בפנים, לוקח ממנו את זר הפרחים ומגיש אותו לג'ודי.
חיים אבולעפיה (הראשון)
תולדותיו
נולד לר' יעקב אבולעפיה דמות מרכזית בצפת ובדמשק, נצר למשפחה יהודית ענפה של רבנים ועסקני ציבור ממגורשי ספרד, שמוצאה מן האזור ההיסטורי קסטיליה שבספרד, נמנה בין תלמידיו של מהרי"ט יחד עם חבריו ר׳ חיים בנבנישתי מחבר הספר כנסת הגדולה, ור' יהושע בנבנשתי מחבר ספר שדה יהושע, ור' אברהם בן חנניה.
קבר רבי חיים אבולעפיה
ר' חיים אבולעפיה נפטר בשנת ת"ל (1670) ונטמן בחלקת הקברים הסמוכה לקבר זכריה שבבית הקברות הר הזיתים. בשנת 1960 חפרה במקום משלחת ארכאולוגית ירדנית-בריטית לחפור סביב קבר זכריה, וזו השליכה את כל הקברים והמצבות היהודיים, שגורלם לא נודע מאז. כעבור 50 שנה התגלתה מצבתו של ר' חיים אבולעפיה מוטלת בקרבת מקום, ובשיתוף פעולה של אתרא קדישא, החברה קדישא הספרדית ומרכז המידע של הר הזיתים, אותר מקומו המקורי של הקבר, והמצבה הושבה למקומה.
יחסי אתיופיה–שוודיה
סיוע
באמצעות הסוכנות השוודית הבינלאומית לפיתוח, הוקמה מרפאת הילדים האתיופית-שוודית (ESPC) בשנת 1958 באוניברסיטת היילה סלאסי הראשון, עם השוודים אדגר מנהיימר ואינגבה א.א. לרסון כמנהליה הראשונים. בשנות השישים הוקם המרכז לבריאות האם והילד לידטה במימון הסניף השוודי של Save the Children על ידי רופאת הילדים ד"ר אולה לרסון.
נכון לשנת 2011, שוודיה מספקת סיוע בסכום של כ-145 מיליון קרונות (21 מיליון דולר) לאתיופיה בשנה עם דגש על צעדים לתמיכה בדמוקרטיה וזכויות אדם. אתיופיה קיבלה גם חלק מכ-800 מיליון קרונות בסיוע הומניטרי 2011 כתוצאה מהבצורת בקרן אפריקה.
תקריות דיפלומטיות
בשנת 2006 גורשו שני פקידי האיחוד האירופי, מר ביורן יונסון השוודי ואנריקו סבורג'י האיטלקי מאתיופיה. האיחוד האירופי עצר את קרנות התמיכה כמחאה שסייעה לשחרור חברי האופוזיציה מהכלא.
פרשת העיתונאים השוודים ב-2011
שופט אתיופי גזר על שני עיתונאים שוודים בדצמבר 2011 עשר שנות מאסר. הם הואשמו בפשעי טרור ובכניסתם לאתיופיה באופן בלתי חוקי. שוודיה ביקשה שיתוף פעולה עם האיחוד האירופי ומדינות אחרות לשחרור הגברים.
אמנסטי אינטרנשיונל דרשה ב-21 בדצמבר 2011 לשחרר באופן מידי וללא תנאי שני עיתונאים שוודים שהורשעו על ידי בית משפט באתיופיה למרות עבודתם העיתונאית הלגיטימית. על פי אמנסטי אתיופיה מנסה להשתיק את המבקרים. חופש העיתונות מוגבל.
הפדרציה הבינלאומית לעיתונאים (IFJ) הצהירה כי "זהו בבירור משפט לא הוגן ולא צודק שמוסיף לחרדת עמיתינו ומשפחותיהם. איגוד העיתונאים השוודי הולך לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם משפחות העיתונאים ודורש מהממשלה השוודית לדאוג לתיקון עוול זה ועמיתינו יוכלו לחזור למשפחותיהם ולעמיתיהם."
עיתונאים ללא גבולות זעמו על כך שבית משפט באדיס אבבה מצא את העיתונאים השוודים אשמים בתמיכה בטרור. הארגון הביע את המורת רוח מהדרך בה מערכת המשפט האתיופית טיפלה בתיק והזהיר מפני הסכנה של השלכות דיפלומטיות חמורות על עונשי המאסר. "כל פגישה בין פקידי אתיופיה לבין עמיתיהם באירופה או במערב תושפע מעתה מהתיק הזה."
העיתונאים קיבלו חנינה ושוחררו ב-10 בספטמבר 2012.
פרנסואה-אנרי דה מונמורנסי, דוכס לוקסמבורג
ראשית חייו
פרנסואה אנרי דה מונמורנסי נולד בפריז. אביו, פרנסואה דה מונמורנסי-בוטוויל, הוצא להורג שישה חודשים לפני לידתו בשל השתתפות בדו-קרב נגד המרקיז דה בוברון. דודתו, שרלוט מרגריט דה מונמורנסי, נסיכת קונדה, לקחה עליו אחריות וחינכה אותו עם בנה, הדוכס מאנגיין. מונמורנסי הצעיר (או בוטוויל כפי שהוא נקרא אז) נקשר לבן דודו, ושיתף את ההצלחות וההיפוכים שלו לאורך הצרות של הפרונד. הוא חזר לצרפת ב-1659 וקיבל חנינה, וקונדה, שהיה אז קשור מאוד לדוכסית שאטיון, אחותו של מונמורנסי, הכין את הנישואים של חסידו ובן דודו ליורשת העצר הגדולה ביותר בצרפת, מדלן דה לוקסמבורג, נסיכת טינגרי ויורשת של דוכסות לוקסמבורג (1661), שבעקבותיה הוא קיבל את תואר דוכס לוקסמבורג ואציל של צרפת.
מלחמת האצלה ומלחמת צרפת–הולנד
עם פתיחת מלחמת השחרור (1667–1668), לקונדה, ובעקבות כך ללוקסמבורג, לא היה תפקיד רשמי, אך במהלך המערכה השנייה הוא שימש כלוטננט גנרל של קונדה בכיבוש פראנש-קונטה. במהלך ארבע שנות השלום שבאו לאחר מכן, לוקסמבורג טיפח את בן חסותו לובואה, ובשנת 1672 החזיק בפיקוד העליון נגד ההולנדים במהלך מלחמת הולנד–צרפת (1672–1678). הוא הביס התקפת נגד של וילם השלישי, נסיך אורנז' בוורדן אך נחסם על ידי קו המים ההולנדי. ב-27 בדצמבר מישור ההצפה קפא והוא החל לחצות את הקרח, אך הפשרה פתאומית פיצלה את כוחו לשניים. במהלך נסיגתו דה לוקסמבורג מצא את עיירת המבצר בודג'רבן נטושה על ידי חיל המצב שלה והורה לשרוף את כל האוכלוסייה האזרחית בחיים עם בתיהם. התעמולה ההולנדית האנטי-צרפתית ניצלה במהירות את הטבח הזה וכאשר דה לוקסמבורג התרברב בפני לואי ה-14 שהוא צלה כל הולנדי שמצא בעיירה, הוא הופתע לגלות שחלק מחצר המלוכה סבור כי אכזריות כזו היא מיותרת. בשנת 1673 הוא ערך את הנסיגה המפורסמת שלו מאוטרכט למאסטריכט עם 20,000 איש בלבד מול 70,000, נסיגה שהציבה אותו בדרגה הראשונה של גנרלים. בשנת 1674 הוא מונה לקפטן של גארד דו קורפס, ובשנת 1675 מונה למרשל צרפת.
ב-10 במרץ 1676 הוא מונה למפקד ארמיית הריין במקום קונדה, שהיה במצב בריאותי רע. עם זאת, הוא לא יכול היה להקל על המצור על פיליפסבורג. מבצר זה היה נתון במצור על ידי כוחות קיסריים תחת קרל החמישי, דוכס לורן ב-1 במאי. לוקסמבורג לא יכל לפרוץ את ההגנות של ויסמבורג שהוקמו על ידי הכוחות הקיסריים, ולא למשוך אותם לקרב. פיליפסבורג נפלה ב-17 בספטמבר. בשנת 1677 הוא הסתער על ואלנסיאן, ניצח שוב את ויליאם מאורנז' בקאסל ובשנת 1678, הדף עוד אחד מהתקפתיו בסן-דני לאחר חתימת הסכמי ניימכן. המוניטין שלו היה עתה גבוה, אולם הוא הסתכסך עם לובואה, שהצליח לערב אותו ב"פרשת הרעלים" ולגרום לו להישלח לבסטיליה. רוסט ב-Histoire de Louvois שלו הראה שהריב הזה הוא כנראה אפוקריפי. לוקסמבורג בילה ללא ספק כמה חודשים במהלך 1680 בבסטיליה, אך עם שחרורו חזר לתפקידו בחצר המלוכה כקפטן דה גארד.
מלחמת הברית הגדולה 1688–1697
ב־1690, במהלך מלחמת הברית הגדולה, הופקד לוקסמבורג על הפיקוד על צבאו של המלך לואי בארצות השפלה הספרדיות, במקום לואי דה קרוואנט, דוכס הומייר. ב-1 ביולי 1690, הוא זכה בניצחונו הגדול ביותר על מפקד בעלות בריתו של ויליאם, הנסיך מוולדק, בפלרוס. בשנה שלאחר מכן הוא ניצח שוב ב-Leuze ב-18 בספטמבר 1691.
במערכה הבאה הוא חיפה על המצור של המלך על נאמור ב-1692, והביס את ויליאם השלישי, מלך אנגליה ב-Steenkerque ב-1692; ושוב ב-29 ביולי 1693, ניצח בקרבות המפורסמים ביותר שלו על יריבו הנצחי בניירווינדן, שלאחריהם הוא נקרא "Le Tapissier de Nôtre Dame" (המרפד מנוטרדאם) בשל מספר דגלי האויב שנתפסו ונשלחו לקתדרלה. הוא התקבל בהתלהבות בפריז על ידי כולם מלבד המלך, שהביט בקור רוח על קרוב משפחה ותומך של בני קונדה. סנט-סימון מתאר בכרך הראשון של זיכרונותיו כיצד במקום להיות מדורג במקום השמונה עשר מבין אצילי צרפת לפי התואר שלו משנת 1661, הוא טען באמצעות אשתו לתואר הדוכס דה פיניי של נחלה ישנה משנת 1571, שתציב אותו במקום השני בדירוג. הפרשה מתוארת עם התעניינותו הרגילה של סנט-סימון באצולה, ונבדקה בעיקר באמצעות הסתירות שלו.
במערכה של 1694, לוקסמבורג עשה מעט בפלנדריה, מלבד ביצוע צעדה מפורסמת מוינימונט לטורנה מול האויב.
מותו
בשובו לוורסאי לחורף חלה, ומת. ברגעיו האחרונים השתתף הכומר הישועי המפורסם בורדלו, שאמר במותו: "לא חייתי את חייו, אבל הייתי רוצה למות את מותו". לוקסמבורג נחשב ללא מוסרי, אפילו בזמנים ההם, אך כגנרל הוא היה תלמידו הגדול ביותר של קונדה. אף על פי שהיה עצלן כמו קונדה בניהול מערכה, ברגע הקרב נראה היה שהוא חטף השראות משמחות, ששום להט של ויליאם ושום יציבות של חיילים הולנדים או אנגלים לא יכלו לעמוד מולן. מותו וחרפתו של קטינאט סוגרים את התקופה השנייה בהיסטוריה הצבאית של שלטונו של לואי ה-14.
משפחתו
ב-17 במרץ 1661 התחתן פרנסואה-אנרי דה מונמורנסי עם מדלן דה קלרמון-טונר, דוכסית לוקסמבורג, נסיכת טינגרי, רוזנת ליני, הברונית של דנגו, ונולדו לו 5 ילדים:
קשת פרסה
קשת פרסה היא סוג של קשת מבנית דמוית פרסה, המכונה גם לעיתים "קשת מורית" או "קשת חור-מנעול". קשת הפרסה הייתה אלמנט אדריכלי נפוץ באדריכלות אסלאמית ובמיוחד באדריכלות המורית של ספרד וצפון אפריקה החל מהמאה ה-8 בתקופת ספרד המוסלמית. בקשת פרסה הבסיס צר יותר מהאזור הרחב של חצי העיגול של הקשת. הקשת עצמה יכולה להיות עגולה, מחודדת, או בעלת אונות.
היסטוריה
קשתות פרסה נבנו גם לפני התקופה האסלאמית, למשל בבפטיסטריום מהמאה ה-2 על שם יעקב הקדוש בנציבין שבסוריה. קיימות קשתות פרסה גם במבני הויזיגותים, הנוצרים ששלטו בספרד לפני הכיבוש המוסלמי של ספרד, ויש המשערים שחלק מקשתות אלה נבנו בתקופה הרומית של ספרד או אף לפניה. כך למשל בכנסייה על שם הקדושה אולליה שבלוגו בספרד הכוללת שרידי מקדש רומי עם קשת פרסה (ראו איור).
למרות הדוגמאות שלמעלה, היה זה בספרד שקשת הפרסה נפוצה ביותר והתפתחה לצורתה האופיינית החל מהמאה ה-8. קשת הפרסה אומצה ופותחה תחת השלטון המוסלמי של בית אומייה בספרד, אשר הקצינו את עקמומיות הפרסה והדגישו אותה גם לעיתים על ידי שימוש בצבעים מתחלפים לאורך הקשת. ניתן לראות זאת בקנה מידה גדול למשל במחראב שבמסגד קורדובה (ראו צילום).
סגנון זה של קשת פרסה התפשט אחר כך בכל אל-אנדלוס והאזור ואומץ גם על ידי האמירויות המוסלמיות של ספרד שבאו אחר כך - כולל בשושלות המוסלמיות של טאיפה, מוראביטון, אל-מוואחידון, ובממלכת גרנדה תחת שושלת בנו-נאסרי (למרות שהמשיך השימוש גם בקשתות רגילות ואחרות). המוזערבים (נוצרים תחת שלטון האסלאם בספרד או צאצאיהם) השתמשו בקשתות פרסה גם כאמצעי קישוטי בכתבי קודש מאוירים.
השימוש בקשת פרסה התפשט גם אל מעבר לאל-אנדלוס ונעשה בה שימוש למשל במסגד הגדול בקירואן שבתוניסיה (המחראב משנת 862), מסגד אבן טולון בקהיר משנת 879, ובמסגד מוחמד אבן חאירון משנת 866 גם בקירואן, שבו קשת הפרסה מקבלת צורה מעט מחודדת. סגנון אמנות מודחאר (מודחאר הם מוסלמים שנשארו בלי להתנצר בספרד שלאחר הרקונקיסטה) שהתפתח במאות ה-12 עד ה-17 המשיך במסורת של קשת הפרסה.
קשתות פרסה התפשטו אל מעבר לעולם המוסלמי והיו נפוצות בסגנון ה"תחייה המורית" (סגנון אדריכלי אקזוטי בעקבות התלהבות כללית מהמזרח באמצע המאה ה-19), שהיה גם בשימוש נרחב בבתי-כנסת של התקופה. קשתות פרסה חדרו גם לשימוש באדריכלות אינדו-אסלאמית בהודו, כמו בשער של מתחם קוטוב בדלהי מהמאה ה-13, ואחר כך בסגנון ה"תחייה האינדו-אסלאמית" תחת השלטון הבריטי בהודו במאה ה-19.
אפולו 16
אפולו 16 הייתה המשימה המאוישת ה־11 מתוך 12 בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח. היא שוגרה ב־16 באפריל 1972 מכן 39A בכף קנדי, בפיקוד ג'ון יאנג, עם תומאס מטינגלי כטייס מודול הפיקוד, וצ'ארלי דיוק כטייס מודול הירח. זו הייתה המשימה השנייה מתוך שלוש "משימות J", שהגדילו את טווח הפעולה באמצעות רכב הירח, והגדילו את זמן השהיה ואת כמות הניסויים לעומת המשימות הראשונות.
המשימה
לאחר שיגור תקין, נכנס רכב החלל עם השלב השלישי של טיל הסטורן 5 למסלול סביב כדור הארץ, לצורך בדיקת מערכות סופית. במהלך ההקפה השנייה יצאה החללית ממסלול ונכנסה למסלול טיסה אל הירח. לאחר 20 דקות, הופרד השלב השלישי וכוון לפגיעה בירח, באזור הנחיתה של אפולו 12, במטרה לבחון את הרכב פנים הירח באמצעות ההחזרים של הגלים הסייסמיים שייווצרו, ויקלטו בסייסמוגרפים שהונחו במשימות קודמות. למרות שתקלות ברכב השיגור מנעו תיקוני מסלול, נקודת הפגיעה הייתה קרובה מספיק למקום המתוכנן. עם זאת, אובדן טלמטריה של השלב השלישי מנע קביעה מדויקת של זמן הפגיעה, וכתוצאה מכך נפגעה היכולת לבצע פירוש מדויק של הממצאים הסייסמיים.
במהלך הטיסה לירח, חיישן לקוי גרם להתראה שגויה במחשב הטיסה, והיה צורך לבצע פעולה שתמנע מן המחשב להגיב להתראה. במהלך הטיסה בוצעו אימוני ניווט, צילומים בעל סגול, הדגמה של השפעת חוסר משקל על אלקטרופורזה, ואיסוף מידע שנועד לבדוק מדוע אסטרונאוטים רואים הבזקי אור במהלך הטיסה (כיום ידוע שהדבר נגרם מחלקיקי קרינה קוסמית הפוגעים ברשתית העין).
לאחר שנכנסו למסלול סביב הירח ומודול הירח נפרד ממודול הפיקוד, התגלו תנודות במערכת המנוע של מודול השירות. לאחר קרוב לשש שעות של בדיקות נקבע שהמערכת עדיין שמישה, מודול השירות ומודול הפיקוד התחברו שוב, ומודול הירח נכנס למסלול נחיתה.
מודול הירח "אוריון" עם יאנג ודיוק נחת על הירח ב־21 באפריל באזור הנקרא רמות דקארט, שמסביב למכתש דקארט. אזור זה נחשב לאופייני לחלק גדול מפני הירח, ומשימות קודמות לא הגיעו לאזור מסוג זה. מודול הירח נחת כ־276 מטרים מצפון לנקודת הנחיתה המתוכננת. הם ביקרו בהר הסלע מדרום לנקודת הנחיתה, ובמכתש הקרן הצפוני. דגימות שנלקחו משפת מכתש הקרן הצפוני הוכחו כחלק מן הסלע שנזרק בעת פגיעת המטאוריט שיצר את המכתש.
כ־15 שעות לאחר הנחיתה יצאו האסטרונאוטים אל פני הירח לראשונה. מכיוון שעקב תקלה לא ניתן היה לכוון את האנטנה על מודול הירח, שידור הטלוויזיה התעכב עד שהופעל רכב הירח, ונעשה שימוש באנטנה שלו. רוב הפעילות הוקדשה להנחת חבילת הניסויים, המופעלת באנרגיה גרעינית. בנוסף, צילמו מבנים גאולוגיים ואספו ממצאים בשני מכתשים סמוכים. פעילות זו נמשכה 7 שעות ו־11 דקות, ובמהלכה עברו האסטרונאוטים 4.5 ק"מ.
בפעילות השנייה, נסעו האסטרונאוטים בכיוון דרום-דרום-מזרח, למכתש סינקו שעל הר הסלע, שם אספו דגימות קרקע. הם עצרו ליד עוד שני מכתשים, ובסך הכול שהו 7 שעות ו־23 דקות על הירח, ועברו 11.1 ק"מ.
בפעילות השלישית, נסעו אל מכתש הקרן הצפוני, שם צילמו מבנים גאולוגיים. עקב מגבלות זמן, בוטלו ארבע מן המטרות שתוכננו לפעילות זו. במשך 5 שעות ו־40 דקות נסעו האסטרונאוטים מרחק של 11.4 ק"מ.
בסך הכול ביצעו האסטרונאוטים 20 שעות ו־17 דקות של פעילות חוץ רכבית, ושהו על פני הירח במשך 71 שעות. הם אספו 95 ק"ג של סלעי ירח ונסעו 26.7 ק"מ. כאשר חזרו למסלול סביב הירח, גילו שעליהם להשתמש במנוע של חלליתם, שהייתה בו תקלה. ההפעלה בוצעה בצד הרחוק של הירח, וכאשר חזרו לקשר רדיו עם מרכז הבקרה, התברר שההפעלה הייתה תקינה.
כמו במשימת אפולו 15, גם משימה זו נשאה מערך ניסויים שבוצעו כאשר תא הפיקוד והשירות הקיף את הירח - מצלמות בהפרדה גבוהה, חיישנים ואמצעים אחרים, לבחינת פני הירח ממסלול. גם במשימה זו הוכנס למסלול חלקי סביב הירח תת-לוויין, שמדד חלקיקים ושדות מגנטיים על פני הירח. תיקון במסלול החללית לפני שיגור הלוויין לא בוצע, וכתוצאה מכך הוא הוכנס למסלול לא מיטבי. לאחר 425 הקפות של הירח (29 במאי 1972) אבד הקשר עם הלוויין, ככל הנראה כאשר פגע בפני הירח.
מוט ההצבה של ספקטרומטר המסות נתקע בזמן פריסתו, ולכן הוא הושלך לפני כניסה למסלול חזרה לכדור הארץ. תמרונים נוספים ומדידות שתוכננו בוטלו, כדי לאפשר את קיצור המשימה ביממה.
במהלך הטיסה חזרה ביצע טייס תא הפיקוד פעילות חוץ רכבית במשך מעט יותר משעה, על מנת להחזיר סרטי צילום ממערך הניסויים. כמו כן בוצעו צילומים לשם מחקר אודות חלקיקים הנפלטים מן החללית, עבור תוכנית סקיילאב, ובוצעה המדידה השנייה של נושא ההבזקים הנראים בשדה הראיה של האסטרונאוטים.
החללית חזרה אל כדור הארץ ב־27 באפריל, נחתה במרכז האוקיינוס השקט, וחולצה על ידי ה-USS Ticonderoga. לראשונה, תועדה הצניחה של תא הפיקוד אל הים בשידור טלוויזיה חי.
ג'ון יאנג
מפקד המשימה. הצטרף לנאס"א בשנת 1962. ב-23 במרץ 1963 טס עם גאס גריסום בג'מיני 3. ב-18 ביולי 1966 שוגר כמפקד ג'מיני 10 עם מייקל קולינס כטייס. הם שבו ב-21 ביולי. ב-18 במאי 1969 שוגר כטייס מודול הפיקוד של אפולו 10, יחד עם יוג'ין סרנן ותומאס סטאפורד. משימה זו חזרה ב-26 במאי. ב-16 באפריל 1972 שוגר כמפקד החללית אפולו 16, שנחתה על הירח. עמו היו קן מטינגלי וצ'ארלי דיוק. משימה זו חזרה ב-27 באפריל. ב-12 באפריל 1981 טס בטיסה הראשונה של מעבורת החלל, STS-1, כמפקד המעבורת. הטייס היה בוב קריפן. הם נחתו בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה ב-14 באפריל. טיסתו האחרונה הייתה כמפקד של STS-9, הטיסה הראשונה שהייתה מעבדת חלל. טיסה זו נחתה גם היא בבסיס אדוארדס.
תומאס מטינגלי
טייס תא הפיקוד. נבחר כאחד מ-19 האסטרונאוטים שנבחרו באפריל 1966. היה בצוות התמיכה של האסטרונאוטים במשימות אפולו 8 ואפולו 11, והיה נציג האסטרונאוטים בפיתוח חליפת החלל ומנשא הגב. היה מיועד להיות טייס מודול הפיקוד של אפולו 13, אך חלה בשפעת והוחלף על ידי ג'ק סוויגרט 72 שעות לפני השיגור. ב־16 באפריל 1972 שוגר עם ג'ון יאנג וצ'ארלי דיוק למשימת אפולו 16. ב־27 ביוני 1982 שוגר כמפקד המעבורת במשימה STS-4, טיסת הניסוי הרביעית והאחרונה של מעבורת החלל קולומביה, יחד עם הטייס הנרי הרטספילד. ב־24 בינואר 1985 שוגר כמפקד המעבורת במשימה STS-51-C, שהייתה המשימה הראשונה של מחלקת ההגנה. המעבורת הניחה במסלול מטען של מחלקת ההגנה שכלל רכב שלב עליון אינרציאלי. המעבורת נחתה ב־27 בינואר. התפטר מנאס"א ב־1985.
צ'ארלס "צ'ארלי" דיוק
טייס נחתת הירח. סיים לימודים באקדמיה של הצי וקיבל דרגת סג"ם ב־1957. ב־1958 סיים לימודי טייס בחיל האוויר בהצטיינות. לאחר מכן סיים בהצטיינות לימודי טייס מתקדמים על מטוס F-86L. בתום לימודים אלה, הוצב למשך שלוש שנים כטייס יירוט בטייסת היירוט ה־526 בבסיס חיל האוויר רמשטיין בגרמניה. ב־1965 סיים לימודים בבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר, ונשאר שם לשמש כמדריך על מטוסי F-101, F-104 ו־T-33. נבחר כאסטרונאוט באפריל 1966. היה בצוות התמיכה של אפולו 10, ושימש כאיש קשר לחללית (קפקום) במהלך אפולו 11. באפולו 13 היה טייס גיבוי של מודול הירח. ב־16 באפריל 1972 שוגר כטייס מודול הירח למשימת אפולו 16. הוא היה גם טייס גיבוי של מודול הירח באפולו 17. ב־1975 התפטר מנאס"א ועבר לסקטור הפרטי.
ניקה קצ'ארבה
ניקולוז "ניקה" קצ'ארבה (בגאורגית: ნიკოლოზ 'ნიკა' კაჭარავა', ניקולוז ניקה כַּאצַ'ארַאווָה; נולד ב-13 בינואר 1994 בניקוסיה שבקפריסין) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת החלוץ בטורפדו כותאיסי ובנבחרת גאורגיה.
נבחרת לאומית
באוקטובר 2012 זומן לנבחרת גאורגיה עד גיל 19, ערך הופעת בכורה ב-26 באוקטובר מול נבחרת קרואטיה. ב-5 בספטמבר 2013 הופיע לראשונה במדי הנבחרת עד גיל 21 במשחק מול לוקסמבורג, הוחלף בדקה ה-84.
מעוז חיים
מָעוֹז-חַיִּים הוא קיבוץ מהתנועה הקיבוצית בעמק בית שאן, כ־5 ק"מ ממזרח לבית שאן. שייך למועצה אזורית עמק המעיינות.
היסטוריה
הקיבוץ נוסד בחודש יולי 1937, במתכונת יישובי חומה ומגדל. גרעין המתיישבים הראשון הורכב מחברי פלוגת החוגים ברעננה (של תנועת המחנות העולים) שהשתייכו לתנועת הקיבוץ המאוחד, ואליהם הצטרפו עוד שלושה גרעיני התיישבות - "עקיבא" ו"מסד" של "חבר הקבוצות" ו"במסילה" של השומר הצעיר. בחודש נובמבר 1938 עזבו שלושת הגרעינים ויצאו להקים קיבוצים אחרים בנקודות סמוכות בעמק בית שאן. במעוז נותרו חברי המחנות העולים, ובתוך זמן קצר התאחדו עימם כל חברי הגרעין שלהם מרעננה - ילידי הארץ ועולים מפולין ומגרמניה. חברי הקיבוץ החליטו לשנות את שמו ל"מעוז חיים" על שם חיים שטורמן, מאנשי ה"ההגנה" שנהרג ביחד עם שני חבריו כשהרכב בו נסעו עלה על מוקש. בשנים הראשונות התקיים הקיבוץ מעבודות חקלאות באזור, עבודה שכירה במפעלי ים המלח, ומעבודות בניין וסלילת כבישים בצפון הארץ. בתוך שנים ספורות חדלו העבודות החיצוניות והקיבוץ עבר להתקיים במתכונת עצמאית – משטחי הקרקע שהניבו תוצרת חקלאית, מעדרי צאן ובקר, ומבריכות דגים שהוקמו סמוך לנהר הירדן.
מעוז חיים השתייך לתנועת הקיבוץ המאוחד, ורבים מחבריו שירתו בפלמ"ח והשתתפו בקרבות מלחמת השחרור. במהלך המלחמה נהרגו 4 מילדי הקיבוץ בעלות הרכב בו נסעו על מוקש.
לאחר קום המדינה המשיך הקיבוץ להתפתח ומנה גרעין קבוע של כ-200 משפחות. במערכת החינוכית של הקיבוץ השתלבו ילדי חוץ וביניהם פליטי שואה וילדים מהמפעל להכשרת ילדי ישראל של רחה פריאר. בתקופת מלחמת ההתשה היה הקיבוץ נתון למתקפות רבות של הצבא הירדני וכל החברים, כולל גברים נשים וילדים, נאלצו להעביר ימים ולילות במקלטים שנבנו מתחת לקרקע.
מאמצע שנות התשעים מתנהל בקיבוץ מהלך הדרגתי של הפרטת השירותים לחבר. מתקיימים מדי פעם דיונים לגבי הפרטת שכר החברים. כיום מחולק תקציב שוויוני בין החברים לפי קריטריונים דמוגרפיים.
בשנת 2010 התקבלה החלטה על הפרטת הקיבוץ.
מערכת החינוך והבית הכולל
מעוז חיים נודע במערכת החינוך העצמאית שהתקיימה בו במשך כשני עשורים. דודו אפל, ממקימי הקיבוץ, הוביל עם קבוצת חברים את המודל החינוכי של ד"ר מרדכי סגל, הקרוי "שיטת התהליכים". בקיבוץ הוקמו שמונה מבנים מדגם "הבית הכולל" ובמשך השנים הושקעו משאבים רבים בטיפוח המערכת החינוכית. ההשקעה הייתה כה רבה עד שבקרב חוגי ההתיישבות אמרו על מעוז חיים כי הוא "משק-עזר לבית הספר שלו".
בתחילת שנות ה-60 לא יכול היה הקיבוץ לשאת בעלויות הגבוהות שנדרשו למערכת חינוך עצמאית, ולאחר שהתנועה הקיבוצית כולה ויתרה על רעיון החינוך המשותף – עברו ילדי מעוז חיים ללמוד בבית הספר האזורי בנווה איתן הסמוך.
אתרים
בחפירות שנערכו במקום על ידי צבי אילן חבר הקיבוץ דאז, נחשפו שרידי בית כנסת עתיק עם רצפת פסיפס (שעיטוריה כוללים מנורת שבעת קנים), שהיה קיים מסוף המאה ה-5 ועד לאמצע המאה ה-7. בשטח הקיבוץ, ליד עין בלה (באלה) היה במאה ה-6 מנזר בניהולו של גיאורגיוס המתבודד ובו התחנך קירילוס מסקיתופוליס.
כשני קילומטרים ממזרח לקיבוץ נמצא גשר שייח' חוסיין על נהר הירדן, הקרוי גם "גשר מעוז", ומעבר הגבול 'מעבר נהר הירדן', שהוא מעבר הגבול הצפוני בין ישראל לירדן.
שמורת זקום מעוז חיים, נמצאת 1.7 קילומטר מדרום מזרח לקיבוץ. שטחה כ־11 דונם ובה גדל העץ הטרופי זקום מצרי, הפורח בתחילת הקיץ.
מקורות הכנסה
בקיבוץ פועל מפעל "פולירז" המייצר לוחות פוליסטירן, ABS (פלסטיק) ומוצרים פולימריים אחרים, כולל מוצרי אריזה שונים. מפעל נוסף בקיבוץ הוא "אריזים" המייצר אריזות פלסטיק שקופות עם הדפסה צבעונית.
ענף נוסף הוא "טל טל עיצובים" המייצר תכשיטים ואביזרים מעוצבים.
ענפי פרנסה נוספים במעוז חיים: מדגה (בריכות דגים), רפת חלב, גידולי שדה וגידולים סובטרופים (מנגו, אבוקדו וליצ'י), תמרים, לול תרנגולות מטילות וענפים זעירים נוספים. שטח קרקעותיו של הקיבוץ כ-11,000 דונם.
בוגרים וחברים נודעים
רוני דניאל, אילן שילוח, יצחק כפכפי, אייל כפכפי, אורי יפה, תמר ירדני יפה, אלישע סולץ, מנשה הראל, אורי ברנר, צבי אילן, דבורה עומר, רפי טהון, עמיר יפה, מלכה רופא, דודו אפל, אסף ליפשיץ, יצחק גת, אהוד דפנא ומור אופק.
הערות שוליים
על השטר של 20 שקלים חדשים של בנק ישראל מופיעה תמונתו של המגדל של קיבוץ מעוז חיים שהוקם בעלייה לקרקע.
Sign of the Times (שיר של הארי סטיילס)
Sign of the Times (בעברית: סימן הזמנים) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הבריטי הארי סטיילס ויצא ב-7 באפריל 2017 כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, Harry Styles. השיר נכתב על ידי הארי עצמו יחד עם ג'ף בהסקר, מיץ' רולנד , ריאן נאסי, אלכס סאליביאן וטיילר ג'ונסון , והופק על ידי בהסקר, סאליביאן וג'ונסון. עם יציאתו הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבריטי ולמקום הרביעי בארצות הברית. בשנת 2018 זכה הסינגל בפרס BMI Pop ובשנת 2021, דורג על ידי הרולינג סטון כאחד מ-500 השירים הגדולים בכל הזמנים. הוידאו קליפ לשיר אשר שוחרר ב-8 במאי 2017 זכה בשנת 2018 בפרס Brit לסרטון האמן הבריטי של השנה.
רקע
חמש שנים לאחר הקמתה של הלהקה האנגלית-אירית וואן דיירקשן, הוכרז באוגוסט 2015, לאחר שחרור האלבום החמישי של הלהקה, כי היא יוצאת להפסקה ממושכת. בפברואר 2016, אושר שסטיילס עזב את ההנהלה של הלהקה, והפך לחבר הלהקה השני שעשה זאת מאז העזיבה של זאין מאליק כמעט שנה קודם לכן. ביוני של אותה שנה אושר שסטיילס חתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס ובספטמבר 2016 הופיע סטיילס על שער המגזין הבריטי Another Man   מה שהוביל לספקולציות בתקשורת לגבי אלבום חדש באופק.
בפברואר 2017, דווח כי את האלבום מפיק ג'ף בהסקר וכחודש לאחר מכן, חשף מנכ"ל קולומביה רקורדס כי קרב מועד יציאתו של אלבום הסולו "האותנטי" של הארי וכי הסינגל המוביל של האלבום ישוחרר בסוף אפריל או בתחילת מאי 2017 . באותו חודש, מנחה הרדיו האמריקאי אלביס דוראן חשף בטעות במהלך התוכנית שלו שסינגל הבכורה של סטיילס ישוחרר ב-7 באפריל 2017.
ב-31 במרץ פרסם הארי טיזר ברשתות החברתיות בו הוא חשף את עטיפת הסינגל ואת שמו, "Sign of the Times".
יצירה והפקה
"Sign of the Times" אשר נכתב על ידי הארי עצמו יחד עם ג'ף בהסקר, מיץ' רולנד , ריאן נאסי, אלכס סאליביאן וטיילר ג'ונסון  , היא רצועת בלדת פסנתר, בסגנון רוק קל, רוק פופ, והושפעה מגלאם רוק וממוזיקת הרוק הבריטית של שנות ה-70. השיר הינו באורך חמש דקות וארבעים ואחת שניות בקצב איטי בינוני של 60 פעימות לדקה.
את השיר שר הארי סטיילס בליווי מנגינת פסנתר על ידי בהסקר, גיטרה ותופים על ידי מיץ' רולנד ובס על ידי נאסי, אליהם הצטרפו מקהלת גוספל אשר סיפקה את הקולות השניים בשיר.
הרצועה הוקלטה באולפני וילג' בלוס אנג'לס שבקליפורניה ובאולפן ההקלטות של מלון Geejam בפורט אנטוניו שבג'מייקה, בעוד שהמיקס נוצר על ידי על ידי ספייק סטנט.
השיר יצא לבסוף ב-7 באפריל 2017 על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
ביקורת
אנג'לי רגומן מאתר "The Straits Times" ראה בו את השיר ה"חזק" ביותר באלבום והשווה את הרצועה ל-"Blackbird" של הביטלס ול-"Bennie and the Jets" של אלטון ג'ון. אנדי קוש מאתר "ספין" כתב כי "המילים, הכותרת ואמנות העטיפה של השיר מצביעים על כך שאנחנו בטריטוריה אפוקליפטית, ונראה שסטיילס משתמש בסוף העולם כמטאפורה לסיום מערכת יחסים" והשווה את השיר לסגנון של אואזיס, אלטון ג'ון, ג'ון לנון משנות ה-70, והאלבום Hunky Dory של דייוויד בואי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם באי סקאי השוכן בחופה המערבי של סקוטלנד בוים על ידי הזמר והבמאי הצרפתי יואן למואן. הוא שוחרר והועלה ליוטיוב ב-8 במאי 2017 וב-2 באוגוסט 2022 הגיע סרטון הקליפ מעל לכמיליארד צפיות ביוטיוב.
טייס הפעלולים של הסרטון, וויל בנקס, הצהיר בריאיון לבילבורד כי במהלך הצילומים טס סטיילס לגובה של יותר מ-1,550 רגל וכי לא הופעלו אפקטי מסך ירוק או CGI כלל.
בתחילת הסרטון נראה הארי כשהוא לבוש במעיל טרנץ' שחור ומגפי עור וג'ינס כהה כשהוא צועד על שדה שומם ומתחיל לשיר תוך כדי שהמצלמה מתקרבת לצילום תקריב של פניו. עם תחילת הפזמון נראה הארי מתרומם באוויר וממריא מעל השדה, האגם, צמרות העצים, ההרים והים. כשבסוף הקליפ נראית שקיעה מעוננת.
בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2017 היה הקליפ מועמד לשתי מועמדויות לקליפ הפופ הטוב ביותר והאפקטים החזותיים הטובים ביותר. וכן בפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון ברזיל היה מועמד לקליפ מוזיקה בינלאומי אהוב. בשנת 2018 הקליפ זכה בפרסי המוזיקה הבריטית בקטגוריית הקליפ הבריטי של השנה ובפרסי המוזיקה של iHeartRadio בקטגוריית הקליפ הטוב ביותר וכן היה מועמד לפרסי Myx Music  בקטגוריית הסרטון הבינלאומי של השנה.
הופעות חיות
ב-15 באפריל 2017 ביצע הארי בפעם הראשונה את "Sign of the Times" בהופעה בעונה 42 פרק 15 של תוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב". ב-21 באפריל הופיע בפעם הראשונה בהופעת סולו בבריטניה מולדתו בתוכנית "המופע של גרהם נורטון" של ה-BBC. ב-26 באפריל 2017 הוא ביצע את השיר בשידור חי בתוכנית האירוח הצרפתית, Quotidien. ב-9 במאי גם בתוכנית "Today" וב-15 במאי בתוכנית "The Late Late Show with James Corden".
ב-11 בספטמבר הארי ביצע את השיר בתוכנית הרדיו הבריטית לייב לאונג'. ב-2 בנובמבר הוא ביצע אותו גם ב-BBC וב-9 בנובמבר בתוכנית "אקס פקטור".
פרסומות
"Sign of the Times" שימש כפרסומת מסחרית עבור חברת גוגל שפורסמה בדצמבר 2017 בארצות הברית, תחת הכותרת "Google: Year In Search 2017". כמו כן, השיר הושמע בפסקול במהלך הפרק האחרון בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה ריברדייל של The CW ואף שימש כחלק מקמפיין אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) אשר הופץ ברחבי אירופה, אסיה, ארצות הברית וחלקים מאפריקה.
מצעדי סוף שנה
}}
מישור אייברי
מישור אייברי (באנגלית: Avery Plateau) הוא מישור מכוסה קרח, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
המישור מצוי באמצע הדרך בין חוף לובט לבין חוף פוין.
אורכו של המישור 64 קילומטרים, והוא מתנשא לגובה של 2,000 מטרים מעל פני הים.
המישור גובל במישור המימונט שמדרום לו, ובמישור ברוס שמצפון לו.
גילוי המישור
לא ידוע מתי התגלה המישור או נראה לראשונה, אך על פי המשוער ראו אותו בינואר 1909 חברי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בראשות ז'אן-באטיסט שארקו ממיקומם במצר מאתה. המישור מופתה באמצעות תצלומי אוויר ובהתבסס על פי סקרים שנערכו על הקרקע על ידי סקר שטחי החסות של איי פוקלנד, בשנים 1946–1962.
מקור השם
המישור נקרא על שמו של סרן ג'ורג' אייברי (George Avery), שהיה רב החובל בספינה לייבלי (Lively), אשר, יחד עם סרן ג'ון ביסקו שהיה רב החובל בבריג טולה (Tula), חקרו אזור זה בחצי האי האנטארקטי בפברואר 1832.
יחסי פקיסטן–קובה
יחסי פקיסטן–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לבין הרפובליקה של קובה. לפקיסטן שגרירות בהוואנה ולקובה שגרירות באסלאמבאד. היחסים בין שתי המדינות התחזקו והפכו לחמים אחרי שקובה העניקה סיוע הומניטרי לתושבי חבל קשמיר אחרי רעידת האדמה שחוו ב-2005.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 באוקטובר 1955. ב-1963 פקיסטן פתחה שגרירות בהוואנה, אולם היא נסגרה ב-1968 ונפתחה מחדש רק ב-1980, כדי להיסגר מחדש ב-1990, מסיבות כספיות. בין 1990 ל-2005 לא היו בין המדינות יחסים רשמיים של ממש. רעידת האדמה בקשמיר ב-2005 הביאה לשינוי כיוון, ושני הצדדים בחנו מחדש את היחסים הדיפלומטיים. ב-24 במאי 2006 נפגשו נשיא פקיסטן פרבז מושארף ושר החוץ הקובני ברונו רודריגז פרילה. ב-1 בנובמבר 2006, שגריר קובה בפקיסטן הכריז ששתי המדינות ניהלו יחסים דיפלומטיים בששת החודשים שקדמו לכך, וכי בכוונתן "לחזק את היחסים בכל התחומים".
הסיוע הקובני ברעידת האדמה בקשמיר
לאחר רעידת האדמה בקשמיר ב-2005, קובה שלחה למעלה מ-2,400 רופאים ואנשי צוות פרא-רפואי והקימה 32 בתי חולים שדה וכן שני מחנות התאוששות. בסך הכל בוצעו 36 טיסות תובלה מקובה לפקיסטן. בנוסף, שתי הטיסות הראשונות כללו רק רופאים שעברו הכשרה צבאית. מעבר לכך, 30 חולים הוטסו לקובה כדי לקבל טיפול רפואי. נשיא פקיסטן מושארף הביע את שביעות רצונו מהסיוע הקובני, והביע הערכה לשירותי הצוותים הרפואיים של קובה. בין אוקטובר 2005 ל-24 בינואר 2006 ביצעו הצוותים למעלה מ-600 אלף התייעצויות, 5,925 ניתוחים ושירתו ב-44 במקומות שונים שהושפעו מהרעידה.
חינוך
ב-2005 וב-2006 נשלחו מפקיסטן 354 סטודנטים ללימודי רפואה וכירורגיה במלגות שהוצעו על ידי ממשלת קובה. זו הייתה הפעם הראשונה שסטודנטים מוסלמים הגיעו ללמוד בקובה, והם נהנו מחופש דת ותרבות מלא.
יחסים ספורטיביים
בייסבול הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בקובה. במאה ה-21 עלתה הפופולריות שלו גם בפקיסטן, וקובה הציעה לפקיסטן סיוע באימון בייסבול. מן העבר השני, הוקי שדה הוא הספורט הלאומי של פקיסטן, וזו הציעה לקובה עזרה בקידום וסיוע באימון ההוקי במדינה.
קלי רורבאך
קלי רורבאך (באנגלית: Kelly Rohrbach; נולדה ב-21 בינואר 1990) היא דוגמנית ושחקנית אמריקאית, המוכרת בזכות פרסומה בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ובזכות משחקה כסי ג'יי פארקר בסרט הקולנוע "משמר המפרץ".
ביוגרפיה
רורבאך נולדה בעיר ניו יורק שבארצות הברית, לקליי, איש עסקים, ולאן (לבית וולי). בילדותה עברו הוריה להתגורר בעיר גריניץ' שבקונטיקט. בצעירותה למדה באקדמיה של גריניץ'. באקדמיה למדה לשחק גולף וקיבלה מלגה אתלטית ללימודים באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די. סי., כדי לשחק בקבוצת הגולף של האוניברסיטה (Georgetown Hoyas). היא שיחקה גולף בהצטיינות בקבוצת גולף הנשים של האוניברסיטה בין השנים 2008–2009.
רורבאך סיימה את הלימודים באוניברסיטה בשנת 2012 כשבידה תואר במשחק, שיחקה תקופה קצרה בתיאטרון בג'ורג'טאון ועברה ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון, כדי לקדם את הקריירה שלה.
קריירת משחק
בתחילת דרכה שיחקה רורבאך במספר תפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה, כמו קומדיות המצבים שני גברים וחצי, ברוד סיטי והנורמלי החדש, ובסדרות הדרמה ריזולי והאיים ולמהר.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד סי ג'יי פארקר בסרט הקומדיה האמריקאי משמר המפרץ המבוסס על סדרת הטלוויזיה המפורסמת בעלת אותו השם.
קריירת דוגמנות
לאחר שנתיים בהוליווד, החלה רורבאך במסלול דוגמנות. היא הופיעה בקמפיין מכירות החגים של גאפ בשנת 2014 ובקמפיין ג'ינסים של אולד נייבי בשנת 2015.
בשנה זו אף הופיעה על שער גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ששמו היה "תגלית (רוקי) השנה", כשנבחרה ברוב של 39% מקולות המצביעים. בשנת 2016 הופיעה שוב על שער הגיליון.
ביולי 2016 הופיעה על כריכתו של המגזין הבריטי LOVE, יחד עם בלה חדיד וסטלה מקסוול. באוגוסט אותה שנה הופיעה גם על כריכתו של המגזין הבריטי מבית GQ.
חיים אישיים
מאפריל 2015 הייתה במערכת יחסים עם השחקן לאונרדו דיקפריו. השניים נפרדו בנובמבר 2015.
רורבאך משחקת גולף על בסיס קבוע באופן חובבני, ואף מבצעת רבות תרגילי יוגה.
לירון ויגדור
לירון ויגדור (נולדה ב-24 באוקטובר 1988) היא שחקנית, זמרת, רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית.
ביוגרפיה
לירון ויגדור גדלה בהרצליה, למדה בתיכון היובל במגמת מחול וסיימה בהצטיינות. בחטיבת הביניים והתיכון למדה בלט קלאסי באופן מקצועי אצל לאה מנור, ואת אהבתה למשחק ולשירה גילתה בלהקת "על הבמה", הלהקה הייצוגית של הרצליה.
לאחר שהשתחררה מהצבא טסה לניו יורק ולמדה בסטודיו "Steps On Broadway".
כשחזרה לארץ התחילה את לימודי המשחק בבית הספר לאומניות הבמה בית צבי. במהלך לימודיה השתתפה בהפקות "האביב מתעורר" ובתפקיד ונדלה, "עלובי החיים" בתפקיד קוזט.
תיאטרון
ב-2012, עם סיום לימודיה, החלה לשחק בהצגה "הפרדס" בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של אבישי מילשטיין. בנוסף שיחקה בהצגה "והילד הזה הוא אני" של התיאטרון הארצי לילדים ונוער, בבימויו של גלעד קמחי. כמו כן היא גילמה את נורית בהצגה "פרח נתתי לנורית" של תיאטרון הקיבוץ ותיאטרון גושן, בבימויו של נועם שמואל.
ב-2013, במסגרת פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים, שיחקה באופרטה לילדים "יש דרקון בירקון", בבימויה של נועה לב ובניהולה המוזיקלי של שוש רייזמן.
ב-2014 החלה לשחק בתיאטרון הבימה, והשתתפה בהצגה "גבירתי הנאווה" בבימויו של משה קפטן. כמו כן גילמה את התפקיד הראשי במופע המחול "החלום הוא צייר גדול", יחד עם להקת המחול של נעה דר. היא שיחקה בהצגה "אוויטה" ב-2015, בבימויו של משה קפטן. בנוסף שיחקה גם בהצגה "ילד פלא" של ברלינר הפקות, בבימויו של עודד פז ובניהולו המוזיקלי של קובי אשרת.
ב-2017 החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי, וגילמה את מגי ווינסלו במחזמר "שורת המקהלה", בבימויו של צדי צרפתי ובניהולו המוזיקלי של אמיר לקנר.
ב-2018 שיחקה בתיאטרון הספרייה במופע המוזיקלי "שבתות וחגים" בבימויו של אבישי בן גל, ובערב מחווה ליוסי בנאי "מרוב אהבה" בבימויו של עידו רוזנברג.
ב-2019 שיחקה בהצגה "פלפלים" של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בבימויו של גיל צרנוביץ ובניהולו המוזיקלי של נדב רובינשטיין.
ב-2020 השתתפה במחזמר "החיים הם קברט", בבימויו של עוז מורג.
ב-2022 שיחקה במחזמר "הלהקה" המבוסס על סרטו של אבי נשר.
ב-2023 שיחקה במחזמר "מרי לו" בתפקיד אלה.
טלוויזיה וקולנוע
לאורך השנים השתתפה בפרסומות לחברת "קינדר" העולמית, ובנוסף ל"טבעול", "סמינר הקיבוצים" ו"אלטמן".
ב-2016 שיחקה ב"אלואטה", סרט גמר מוזיקלי של הבמאי שי יצהר באוניברסיטת תל אביב, בתפקיד אלואטה.
חיים אישיים
לירון היא בתם של סרג׳יו ואודליה, ואחותו של ליעם.
ב-2017 נישאה לשחקן, המדבב והמוזיקאי יהונתן מגון.
פשט (הונגריה)
פֶּשְׁט (בהונגרית: Pest, בלטינית: Pestum, Pestinum) הייתה עיר בממלכת הונגריה, על הגדה המזרחית של הדנובה, ממול למצודת בודה. בשנת 1873 היא התאחדה עם בודה כדי להרכיב את העיר בודפשט, עיר הבירה החדשה המאוחדת של הונגריה. פשט הפכה לחלקה המזרחי, המישורי ברובו, של בודפשט. פשט כוללת שני שלישים משטח העיר. פשט ההיסטורית כללה את הרבעים V,VI,VII,VIII,IX,X,XIII ו-XIV של בודפשט של ימינו. פשט מופרדת מבודה, החלק השני של בודפשט, על ידי נהר הדנובה. בפשט נמצאים אתרים חשובים של בודפשט, כמו מרכז העיר בודפשט, הכוללת את בניין הפרלמנט ההונגרי, כיכר הגיבורים, שדרת אנדראשי והבזיליקה אישטוואן הקדוש בשפה ההונגרית המדוברת, משתמשים בשם "פשט" כדי ציין את כל העיר בודפשט.
השם
מקור השם פשט הוא סלאבי, ומשמעותו "תנור" או "כבשן" (ראו בבולגרית пещ (פשט), בסרבית-קרואטית пећ -peć פץ', באוקראינית:піч פיץ'). המילה מקורבת גם למילה "פשצ'רה" שמשמעותה "מערה" (ייתכן כאסוציאציה למערה שבה דלקה אש. מקור דומה יש לשם העיר פץ' שבקוסובו ואולי גם לעיר פץ' שבהונגריה. תאוריה אחרת מבקשת לקשר בין פשט ל"פסיון", שם של יישוב מימי הרומאים המוזכר ב"גאוגרפיה" של קלאודיוס תלמי. לפי תאוריה אחת השם של פשט קשור למערה עם מים חמים שבהר גלרט הנמצא דווקא בגדה ממול, מעבר לדנובה, ולפי תאוריה אחרת, לכבשנים לשריפת לבנים ורעפים שבהם השתמשו סלאבים באזור גם כן מעבר לנהר בין ההר גלרט לשכונת טאבאן של ימינו. גם השם הגרמני של העיר בודה - אופן - Ofen משמעותו "תנור". בעבר ההר גלרט עצמו נקרא "הר פשט החדשה" (Nova Mons Pestiensis) ולמרגלות ההר מקום מעבר בדנובה שנקרא פשט-רוו. קיימת תעודה מלפני פלישת המונגולים שבה דווקא האזור פשט נקרא בגרמנית "אופן". אולם במאה הבאה השם הזה הודבק בגרמנית לבודה.
לפני הגעת ההונגרים
בעת העתיקה היו קיימים במקום יישובים קלטים ורומאים. מיישוב הספר הרומאי המבוצר "קונטרה אקווינקום" (Contra Aquincum) מן המאה השלישית נותרו שרידים באזור הככר "15 במרץ" בעיר, קרוב לגשר ארז'בט. יישוב זה מוזכר בשם "פסיון" בספרו "גאוגרפיה" של קלאודיוס תלמי. מאוחר יותר היה המקום חלק מהאימפריה ההונית ובהמשך מזו האווארית. בסביבות 880 הגיעו ההונגרים, שמצאו באזור סלאבים ובולגרים. הכרוניקון והנוסע הפרסי, שכתב בערבית, אבו עלי אחמד בן עומר אבן רוסתה (או "אבן דסטה") סבר שאת פשט הקימו בסביבות שנת 970 בולגרים של וולגה שהתיישבו בפאנוניה בראשות השליט חסן.