cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרבלינקה
המשלוחים אל המחנה
מסוף ינואר 1943 ואילך התמעטו המשלוחים למחנה בצורה כה דרסטית עד כדי כך שהיו לעיתים שבועות שלמים בהם לא הגיע אף משלוח. מיעוט המשלוחים החמיר את הרעב בין האסירים, שלרוב ניזונו מהמזון שאותו הביאו היהודים שגורשו למחנה. במהלך שנת 1943 הגיעו עוד כמה רבבות יהודים מגטאותיה המחוסלים של פולין (ביניהם גטאות ורשה, ביאליסטוק, צ'נסטוחובה ועוד) וכן קרוב ל-8,000 יהודים ממוצא ספרדי שנשלחו היישר לטרבלינקה מיוון ומבולגריה. מצב האסירים השתפר אז לפרקי זמן קצרים, בסמוך להגעת המשלוחים.
בסך הכל נרצחו בטרבלינקה 845,000 יהודים מכל שטחי פולין: 366,000 יהודים ממחוז ורשה, כ-337,000 יהודים ממחוז ראדום וכ-34,800 יהודים ממחוז לובלין- סך הכול 738,000 יהודים מאזור הגנרלגוברנמן (הממשל הכללי) בפולין ובתוכם כמה אלפי יהודים שמוצאם מגרמניה, מאוסטריה, מצ'כיה ומסלובקיה שגורשו לגטאות שונים בפולין, ומהם נשלחו יחד עם היהודים המקומיים לטרבלינקה. רובם המכריע של המגורשים משטחי הגנרלגוברנמן הושמדו בפרק הזמן שבין אוגוסט - נובמבר 1942 (בתוכם אלפים רבים של יהודים מגרמניה, מאוסטריה, מסלובקיה ומצ'כיה שגורשו קודם לגטאות פולין ומשם לטרבלינקה). כן הושמדו בטרבלינקה עוד 107,000 יהודי מחוז ביאליסטוק בפולין וכן עוד 26,000 יהודים, חלקם ספרדים, שנשלחו ישירות מארצות אחרות - מצ'כוסלובקיה, מבולגריה ומיוון.
אחרוני הנספים בטרבלינקה היו 7,600 יהודים שהובאו באוגוסט 1943 בשני משלוחים שהגיעו מגטו ביאליסטוק לאחר שפרצה בו התקוממות. רציחתם התבצעה כאשר רוב המבנים במחנה, למעט תאי הגז, היו שרופים כתוצאה ממרד האסירים היהודים שפרץ בתחילת החודש.
מלבד היהודים הושמדו בטרבלינקה גם כמה אלפי צוענים וכמה מאות עובדי כפייה פולנים שהובאו ממחנה העונשין טרבלינקה 1, הסמוך למחנה ההשמדה. האומדן המקובל של קורבנות המחנה לאורך כל תקופת פעילותו נע סביב 875,000 בני אדם, למעלה מ-99% מהם יהודים.
תהליך ההשמדה
ההשמדה בפועל החלה עוד בעת שהאנשים היו בתוך הרכבות בדרכם לטרבלינקה. לקרונות המשא נדחסה כמות עצומה של אנשים ללא מזון, מים או אוויר מספיק לנשימה, ועקב תנאים קשים אלו מתו רבבות אנשים בהמתנה לנסיעה ובמהלכה. הנסיעה מוורשה, שהייתה אמורה להימשך שעות אחדות בלבד, נמשכה לעיתים יממה או שתיים. אחת הסיבות להשתהות הארוכה של הרכבות בדרך לטרבלינקה נעוצה בריבוי בלתי מתוכנן של מספר המשלוחים שהופנו למחנה זה בעקבות שינוי בתוכניות הגירוש, ושליחת כל יהודי ורשה וסביבתה למחנה ההשמדה טרבלינקה (במקום פיצולם ושליחתם למחנות ההשמדה סוביבור ובלז'ץ). מצב זה גרם לעומס במחנה ההשמדה טרבלינקה וגרם למפונים להמתין זמן רב בטרם יישלחו למותם בתאי הגזים.
כאמור לעיל, מספר קטן של אנשי סגל הספיק לביצוע הפעולה באלפים שהובאו יום יום להשמדה, מאחר שננקטו כל האמצעים כדי להטעות את הקורבנות ולהסתיר מהם את מטרת בואם.
שיטת ההטעיה של הקורבנות במחנה טרבלינקה הועתקה מן המחנות בלז'ץ וסוביבור, אשר קדמו לו. על רציף הרכבת סודר בית נתיבות כביכול, ונקבעו שם שלטי דמה המורים לרציפים אחרים, לאולם ההמתנה, למזנון, לקופת הכרטיסים וכדומה. כמו כן, היו שם כניסות ויציאות שונות, שהובילו למעשה אל תאי הגזים.
כך למשל, רכבת ובה 6,000-7,000 בני אדם הייתה מגיעה לתחנת הרכבת של טרבלינקה, ולאנשים המפונים נאמר שעליהם להניח את כל מטענם, לפשוט את כל הבגדים ולהסיר כל תכשיט או חפצי ערך מעל גופם.
החולים, הנכים, הזקנים והילדים נשלחו מיד בהיכנסם למחנה אל צריף עם שלט "בית חולים" ונורו בעורפם על ידי איש אס אס והופלו לבור. בשער הכניסה למגרש הופרדו הנשים והגברים באכזריות אחד מן השני, הנשים לשמאל והגברים לימין. פעולה זו נעשתה תוך כדי ריצה, אגב מכות וצעקות השומרים. נשים הוכנסו לצריף בצד שמאל של המגרש, שם היה עליהן להתפשט, ושם גזזו את שערותיהן, ובהיותן ערומות הורצו במסלול שכונה בפי הנאצים "הדרך לשמיים", (בגרמנית: "הימלשטראסה"), מסלול אשר לאורכו ניצבו אנשי אס אס ואוקראינים עם כלביהם, כשהם נוגשים בצליפות מגלב ובמקלות על האנשים הערומים ומשסים בהם את הכלבים.
במהלך השנים נשאלה פעמים רבות השאלה מדוע לא היו אנשים שהתנגדו לכניסה לתאי הגזים. תשובה אפשרית היא, שהגילוי הפתאומי של המציאות האיומה בשילוב עם ההשפעה הפסיכולוגית של מערומיהם, הכו אותם בהלם ושללו מהם את היכולת לחשוב, להגיב ולנסות להתנגד.
בסוף המסלול של המובלים לתאי הגזים נמצא בניין בטון, אשר תאיו נראו כתאי מקלחת. במכות נדחפו האנשים דרך דלתות צרות לתוך התאים, כאשר ידיהם מעל לראשיהם, כדי לאפשר יתר דחיסה. מעל המסה האנושית הלחוצה שנוצרה הושלכו הילדים, כדי לנצל את השטח במלואו. לאחר-מכן נסגר התא הרמטית וגז פחמן חד-חמצני, אשר הופק על ידי מנוע של טנק, הוכנס בצינורות שחוברו אל פתחי הפליטה של המנועים לפתחים מיוחדים בתקרת התא. תהליך זה נמשך כרבע שעה, אך האנשים היו סגורים בתאים 25–45 דקות. לאחר-מכן נפתחו הדלתות מצידם השני של התאים, והרצפה שבהם, שהייתה משופעת, רוקנה את הגוויות החוצה. כמו בשאר מחנות ההשמדה, התברר שקיבולת תאי הגזים, ששטחם הכולל היה 48 מטרים רבועים, היא גורם המעכב את תהליך ההשמדה וגוזל זמן רב מדי, ולפיכך הוספו עשרה תאי גזים חדשים, ששטחם הכולל היה 320 מטרים רבועים.
את גופות הנרצחים העבירו "פלוגות מיוחדות" (זונדרקומנדו) למקום שבו הותקנו רשתות מיוחדות. על הרשתות הונחו עצים ספוגים בדלק, ביניהם הונחו שכבות של גופות. לאחר ששפכו דלק על ערימות הגופות והעצים, הוצתו העצים. בערה זו נמשכה לעיתים יממות שלמות, וגרמה לכך שמעל האזור כולו התאבך אפר ונישא ריח שריפת הגופות.
במקביל לפעולת ההשמדה עסקה קבוצה של כ-50 אסירים יהודים בניקוי הקרונות שברציף מגוויות המתים בדרך, מהחפצים ומהלכלוך שנערמו בפנים. לאחר הניקוי הוצאה הרכבת משטח המחנה, כדי לאפשר ל-20 קרונות אחרים עמוסי אדם, שחיכו בתחנה, להיכנס למחנה.
במקביל הופעלה קבוצת אסירים אחרת, גם היא בת 50 איש, בהוצאת החפצים והבגדים שהשאירו אחריהם הנרצחים בצריף שבו התפשטו, ב"מגרש המשלוחים", והעבירה אותם ל"מגרש המיון", שבו עסקה קבוצת אסירים בת כ-100 איש, בחיפוש כסף ודברי ערך שהוטמנו ונותרו במטענים ובבגדים, בהסרת הטלאי הצהוב מבגדי הנרצחים וכן סימני זיהוי אחרים (כגון תעודות הזהות ודרכונים). דברי לבוש, נעליים וחפצים אחרים של המושמדים מוינו, תוקנו ונשלחו לגרמניה. בתקופה שמ-2 ועד 21 בספטמבר 1942 לבדה, נשלחו מטרבלינקה 203 קרונות-משא טעונים דברי-לבוש. בערך כל שבועיים נשלחו לגרמניה משאיות טעונות יהלומים, זהב, שעונים, מטבע חוץ ודברי ערך אחרים, שערכם רב מאוד. הנאצים אף שלחו בארגזים את שיני הזהב של המומתים ואת שערן הגזוז של הנשים.
המחתרת והמרידות במחנה
למרות אמצעי ההטעיה של הנאצים ולמרות האימה שהוטלה על המובאים למחנה, אירעו מקרי התנגדות פעילה במחנה. מחודש ספטמבר 1942 ואילך, כאשר בין היהודים שנותרו בגטאות הלכו והתרבו השמועות על השמדה המונית, אירעו יותר ויותר מקרים של בריחה מרכבות הגירוש.
ב-10 בספטמבר 1942 דקר למוות אחד מעובדי-הכפייה במחנה, מאיר ברלינר, שגורש עם משפחתו מגטו קיילצה שלושה שבועות קודם לכן, את איש האס אס מאקס ביאלה. ברלינר הוכה למוות בקת רובה בו במקום, ואחריו הוצאו להורג כ-150 אסירים יהודים נוספים. מקרה זה הגביר את חששות ההנהלה הנאצית של המחנה ממעשי התקוממות נואשים. הריגתו של ביאלה הייתה פעולת יחיד של ברלינר, והוא ביצע אותה ללא עוזרים ובלי ששיתף אחרים בכוונותיו ובתוכניותיו. המעשה תוכנן מראש ולצורך זה הוא החזיק בהסתר את הסכין שנועדה למטרה זו. זהו אחד המקרים היחידים מסוגו במחנה טרבלינקה שכן המרד בטרבלינקה בקיץ 1943 היווה פעילות משותפת ומתוכננת מבעוד מועד.
יהודים אחדים כגון מרטין גריי הצליחו להימלט מן המחנה בחודשים הראשונים באמצעות רכבות שהכילו את רכוש הנרצחים ונסעו מערבה. ב-20 באוקטובר 1942 הצליח האסיר יעקובוביץ' לעבור את גדר התיל ולהגיע לוורשה. כתגובה על כל מעשה בריחה הוציאו הנאצים להורג עשרות אסירים.
במשלוח שהגיע מגטו גרודנו ונשלח להשמדה באחד מלילות ינואר 1943, סירבו כמה צעירים להתפשט ולהיכנס ל"מקלחות המוות". במקום פרצה מהומה ויהודים רבים התקוממו וניסו להימלט. אחד היהודים אף הטיל רימון יד לעבר השומרים האוקראינים. מיד נפתחה על יהודי המשלוח אש קטלנית מכל הכיוונים. בבוקר התגלו עשרות רבות של גופות שרועות בשלג, ושאר היהודים במשלוח נהדפו בבגדיהם לתאי הגזים.
המרד הגדול בטרבלינקה
באוקטובר 1942 ובינואר 1943 הצליחו אהרן גלברד ומשה רפפורט להימלט מטרבלינקה ולחזור לגטו צ'נסטוחובה הקטן. הם סיפרו על מצבו ותפקידו של מחנה טרבלינקה, והתנאים של מעט האסירים המוחזקים בו לצורך תפעול תהליך ההמתה. כמו כן מסרו על קיומה של מחתרת בטרבלינקה, בראשות משה יהושע לובלינג, שב-1941 הנהיג את שביתת הרעב של הפועלים בגטו. במאי 1943, דרך 'רכבת הבגדים' נוספת, הועבר מכתב מוצפן בצורה שירית, ממשה לובלינג אל בנו שנותר בגטו. במכתב תועד התכנון לקראת מרד, וכמה ממנהיגי גטו צ'נסטחובה קראו מכתב זה. משה לובלינג הודיע שרצונו להקריב את נפשו על מזבח המרד, ואינו מתכנן להציל את חיי עצמו.
ב-2 באוגוסט 1943 (א' באב ה'תש"ג) בוצע המרד המזוין של האסירים בטרבלינקה, אשר תוכנן זמן רב מראש. האסירים המעטים שהושארו בחיים לצורך תפעול תהליך ההמתה, שרובם היו מועסקים ב"פלוגות המיוחדות" לטיפול בבגדים ובשיני הזהב של המומתים, ובעבודות אחרות במחנה, הצליחו לאחר עיכוב ממושך לשחזר את המפתח למאגר הנשק של המחנה, ולחדור אליו, תוך ניצול חופש התנועה המוגבל שניתן להם לצורך מילוי תפקידם. באותו הזמן המחתרת המורדת כללה אסירים משני חלקי המחנה - המחנה הראשי ו"אזור ההשמדה". בראש המחתרת מ"אזור ההשמדה" עמדו זֶ'לומיר (זֶ'לו) בלוך, שהיה קצין יהודי בצבא צ'כוסלובקיה, משה לובלינג, וצבי ליבקינד, הקאפו של "בית החולים". למעשה, בראש תכנון המרד עמד ד"ר יוליאן חורונז'יצקי , אך זה התאבד שלושה חודשים לפני המרד, על מנת לשמור את סוד התוכנית, כאשר מלשינים גילו יהודים אחדים שברשותם כסף למימון המרד ולשיחוד חלק מהשומרים. כסף זה נלקח מבגדי היהודים המומתים ונועד להישלח לגרמניה, כשאר רכושם של הקורבנות. בסוד המרד היה גם "זקן היהודים" - שוטר יהודי שתחילה התאכזר לאחיו היהודים, אך הצטרף למורדים.
המרד אורגן ותואם תוך מידור משתתפיו, ובכל אחת מיחידות העבודה היו מספר יודעי סוד. בעת פרוץ המרד נראה שהיו כ-60 "מפקדי אזור" מתוך כ-1500 אסירים שהשתתפו במרד, אשר לכל אחד מהם תפקיד. המורדים הוציאו ממחסן הנשק כמה עשרות רובים, תחמושת ורימוני יד.
מטרת המתקוממים הייתה הריסת מתקני ההשמדה במחנה ונקמה לגרמניה הנאצית על מעשיה. ישנן עדויות לכך שבנוסף, הייתה תוכנית להתחבר גם עם האסירים הפולנים במחנה הגדול של טרבלינקה, ולהקים יחידת פרטיזנים שתמשיך במלחמתה נגד הגרמנים. יש המשערים שהנהגת המרד, שרובה גברים מבוגרים ובעלי משפחה לשעבר, רצתה גם להציל את הצעירים.
המרד תוכנן לשני שלבים. שלב גנבת הנשק והפצתו, תוך ניתוק החשמל והתקשורת במחנה, ולאחר מכן בשעה 16:30 אחר הצהריים, פתיחת ההתקפה על השומרים הגרמנים והאוקראינים, לקול נפץ רימונים. בסביבות שתיים בצהריים, בעקבות הלשנה, נתפסו שני יהודים בצריפי המגורים. איש האס. אס. קיטנר גילה שיש בכליהם כסף והחל להכותם. החשש שיעונו ויגלו את התוכנית הוביל אותם לירי בקיטנר, שלא נהרג והצליח להימלט. מיד אחר כך פרץ המרד במלוא עוזו, כשעתיים לפני המועד המתוכנן.
המורדים ניתקו את קווי הטלפון עוד בצהרי אותו יום גורלי, אך לא הצליחו לנתק את החשמל, שגרם למותם של רבים שניסו להימלט דרך הגדר החשמלית, מאוחר יותר. אחד האסירים ריסס מבנים רבים במחנה בבנזין. המורדים הציתו את תאי הגזים ומבנים אחרים, כולל מחסן הנשק שהתפוצץ על תוכנו, וכן מגדל הדלק, שבער בעוצמה רבה. במעט הנשק שהצליחו לגייס התקיפו את הגרמנים והאוקראינים. המורדים הרגו כמה מאנשי הסגל, תפסו מהשומרים ההרוגים נשק נוסף, וניסו לברוח מן המחנה תוך כדי חילופי ירי.
המחנה, שפרט לתאי הגזים, היה רובו בנוי עץ, נשרף בעת המרד. רוב המורדים נהרגו. כ-200 אסירים הצליחו לברוח מטרבלינקה הבוערת. ממספר זה שרדו עם כניסת הצבא האדום לאזור, רק 70 אסירים - היתר נהרגו מיריות השומרים ותושבים פולנים בסביבה.
חלק מן האסירים המורדים שנותרו במחנה הוצאו להורג, וחלקם הועסקו בפירוק המבנים והגדרות של המחנה ובטשטוש עקבות פשעי הגרמנים שנעשו באתר. לאחר סיום עבודתם נורו כולם. שטח המחנה נחרש, נזרע וניטעו בו עצים, הוקמה במקום חווה חקלאית ויושבו בה איכרים אוקראינים, על-מנת להסתיר את ההשמדה.
העמדה לדין וענישה של הסגל הנאצי
המשפט הראשון לאנשי הסגל הנאצי במחנה נפתח ב-12 באוקטובר והסתיים ב-24 באוגוסט 1965. במשפט זה הובאו לדין עשרה אנשי אס אס, בראשם סגן מפקד המחנה קורט פרנץ. ארבעה נאשמים נידונו למאסר עולם, חמישה נידונו למאסר שבין 3–12 שנים ואחד זוכה.
משפט טרבלינקה השני, שבו הועמד לדין מפקד המחנה פרנץ שטנגל שנתפס בברזיל והוסגר לגרמניה, נערך בין 13 במאי ל-22 בדצמבר 1970. שטנגל נידון למאסר עולם. מפקד המחנה בקיץ 1942, אירמפריד אברל, התאבד לפני תחילת משפטו.
במשפט אייכמן שנערך בירושלים בשנים 1960–1962 העידו אליהו רוזנברג (נפטר ב-2010) ואברהם לינדווסר (נפטר ב-1975) על רצח ההמונים במחנה. שניהם היו עובדי כפייה באזור ההשמדה.
משפט מפורסם הקשור למחנה נערך בישראל לג'ון דמיאניוק, שהואשם כי היה שומר במחנה שנודע כאיוואן האיום. דמיאניוק הורשע במשפט, אולם זוכה מחמת הספק בערעור לבית המשפט העליון. במהלך המשפט המתוקשר נגבו עדויות מניצולי מחנה ההשמדה, וסיפוריהם על זוועות המחנה קיבלו הד רב. ב-11 במרץ 2009 הודיעו שלטונות גרמניה כי בית משפט השלום במינכן הוציא צו מעצר נגד דמיאניוק בגין יותר מ-29 אלף עבירות של סיוע לרצח במחנה סוביבור. ב-1 במאי 2009 דחה בית משפט פדרלי לעתירות במדינת אוהיו באופן סופי את עתירתו של דמיאניוק נגד הסגרתו לגרמניה. ב-12 במאי, לאחר מאבק משפטי ארוך, הועלה דמיאניוק למטוס והוסגר לגרמניה, שם מת בגיל 91 בעודו מחכה להחלטה בערעור שהגיש על הרשעתו.
הנצחה במחנה
המחנה הונצח על ידי "המועצה להגנת אתרי-זיכרון של המאבק, הסבל והעינויים". ב-10 במאי 1964 התקיים בטרבלינקה טקס הסרת לוט ממצבת הזיכרון לזכר קורבנות הנאצים. בטקס זה נכחו כ-30,000 אורחים שבאו מחוץ לפולין, ביניהם אסירים שנותרו ממחנה זה.
ב-31 במאי 1978 נערך על שטח המחנה לשעבר טקס הסרת הלוט מאבן לזכר המחנך, הרופא והסופר יאנוש קורצ'אק, שנשלח מגטו ורשה לטרבלינקה ב-5 באוגוסט 1942, לאחר שדחה כל אפשרות הצלה אישית, ולא נטש את חניכיו מבית היתומים שלו בדרכם האחרונה.
בשטח המחנה הוקם אתר הנצחה לאומי של פולין, בצורת בית עלמין. על 17,000 אבנים חרוטים שמות הקהילות שמהן הובאו לטרבלינקה הקורבנות להשמדה. עשר אבנים מציינות את שמות המדינות מהם גורשו היהודים לטרבלינקה.
במרץ 2014 פורסם מחקר ארכאולוגי שנערך באזור מחנה ההשמדה, ואשר גילה לראשונה ראיות לקיומם של תאי הגזים במחנה, שאותם ניסו הנאצים להסתיר. הראיות שנמצאו, אריחים ועצמות, מאששים את עדויות הניצולים, עדי הראייה והשומרים שנתפסו.
המחנה בתרבות
מבין מאות היהודים שניסו להימלט מן המחנה בעת פרוץ המרד נותרו בסיום המלחמה 70 יהודים. חלק מניצולי טרבלינקה, היו עובדי כפייה באזור ההשמדה במחנה, ולאחר המלחמה הם אלו שנתנו עדויות ממקור ראשון על רצח ההמונים בתאי הגז ושריפת הגוויות במחנה.
במשפט דמיאניוק, שנערך בירושלים בשנים 1987–1988, העידו רובם של שאר ניצולי המחנה שעוד נותרו בחיים והתגוררו בישראל.
ולדיסלב שלנגל, משורר יהודי שנאסר בגטו ורשה, חיבר את השיר "התחנה הקטנה טרבלינקה" המהווה מעין אזהרה לחבריו שבגטו מפני הצפוי להם בטרבלינקה. השיר תורגם מפולנית לעברית על ידי הלינה בירנבאום, הולחן על ידי יהודה פוליקר. השיר נכלל באלבומו של פוליקר "אפר ואבק".
ביצנית
בִּצָּנִית (שם מדעי: Tringa) הוא סוג של עופות מים ממשפחת החרטומניים.
Crank That (Soulja Boy)
Crank That (Soulja Boy) הוא סינגל הבכורה של הראפר האמריקאי סולג'ה בוי. השיר יצא לאור ב-2 במאי 2007, כסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, souljaboytellem.com, על ידי חברות התקליטים קוליפארק רקורדס ואינטרסקופ רקורדס. השיר מלווה בריקוד מיוחד בשם "ריקוד סולג'ה בוי" ומזוהה על ידי ריף הסטילפאן המתגלגל שלו, מה שגרם לגורמים בתעשיית המוזיקה לכנות אותו "אופנת הריקוד הגדולה ביותר מאז המאקארנה", עם סרטון הדרכה ביוטיוב לריקוד שחצה את רף 27 מיליון הצפיות בתחילת 2008.
מוחמד בכרי
מוחמד בכרי (בערבית: محمد بكري; נולד ב-27 בנובמבר 1953) הוא שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון ערבי-ישראלי. בכרי מוכר מעבודותיו כאמן יוצר, וכן מהמעורבות הפוליטית שלו הקשורה לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובאה לידי ביטוי גם ביצירותיו.
ביצנית
בני סוג זה בעלי מקור ארוך ודק, בדרך כלל אדום או שחור, רגליים דקיקות וגוף קטן והם חיים בקרבת שפות אגמים ונחלים. הם שולים מזון כמו תולעים או סרטנים מהמים.
מוחמד בכרי
ביוגרפיה
מוחמד בכרי נולד בכפר בענה בגליל, במשפחה ערבית-מוסלמית. למד בבית ספר יסודי בכפרו, ובבית ספר תיכון מקיף בעכו.
ביצנית
רבים מבני הסוג נודדים בלהקות מאזורים חמים לקרים ומתרבים רק כשהתנאים טובים. חלק מהם מגיעים לישראל.
מוחמד בכרי
ביוגרפיה
בשנים 1973–1976 למד באוניברסיטת תל אביב בחוג לתיאטרון. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כשחקן בתיאטרון הבימה, בהצגה "חתונת הדמים". ב-1984 השתתף בסרטו של יהודה ג'אד נאמן "מגש הכסף". באותה שנה זינקה הקריירה הקולנועית שלו, עם צאתו לאקרנים של הסרט "מאחורי הסורגים" (מאת ערן פרייס בבימוי אורי ברבש) העוקב אחר מאבקם המאוחד של אסירים יהודים וערבים בהנהלת הכלא בו הם נמצאים. הסרט הוא בכיכובם של בכרי, אסי דיין, ארנון צדוק ועוד. שיתוף הפעולה הזה הצליח מאוד, והסרט זכה לשבחים רבים והיה מועמד לאוסקר. על משחקו זכה בכרי בפרס כינור דוד כשחקן הטוב ביותר. כעבור שמונה שנים השתתף בסרט ההמשך "מאחורי הסורגים 2" (1992) וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ולנסיה, באותה השנה שיחק בסרטו של עמוס קולק "להב חצוי" לצד השחקנית פיי דאנאוויי. ב-1994 השתתף בסרטו של חיים בוזגלו, "צלקת".
Crank That (Soulja Boy)
"Crank That (Soulja Boy)" בילה כשבעה שבועות במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 באביב 2007, ודורג במקום ה-21 ברשימת 100 השירים הטובים ביותר לשנת 2007 של מגזין רולינג סטון. השיר קיבל מועמדות לפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-50, אך הפסיד ל-"Good Life" של קניה וסט. ב-6 בינואר 2008, הפך השיר לראשון אי פעם שמכר 3 מיליון עותקים דיגיטליים בארצות הברית. ב-2009 דורג כשיר ה-23 המצליח ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21 במצעד שירי העשור של בילבורד הוט 100. הוא מכר 5,080,000 הורדות בארצות הברית עד פברואר 2014. מחוץ לארצות הברית, "Crank That (Soulja Boy)" הגיע לעשירייה הפותחת במצעדים באוסטרליה, בלגיה, קנדה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת.
מוחמד בכרי
ביוגרפיה
עבודתו של בכרי משתרעת על קשת רחבה של תפקידים בתיאטרון ובקולנוע. כשחקן תיאטרון שיחק בהבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון החאן, וכן בהצגות יחיד. בקולנוע השתתף כשחקן וכבמאי ומפיק של סרטים בישראל, בפריז ובבריסל.
Crank That (Soulja Boy)
הפקה והוצאה
השיר יצא לאור בארצות הברית ב-2 במאי 2007, וברחבי העולם ב-27 ביוני.
מוחמד בכרי
ביוגרפיה
בשנות ה-90 החל לעבוד בתיאטרון אל-קסבה ברמאללה והשתתף בהצגות שונות, ביניהן ההפקה "רומיאו ויוליה" בבימוי משותף של ערן בניאל מתיאטרון החאן ופואד עווד, שתי הלהקות שיחקו בעברית ובערבית. ההצגה זכתה להצלחה בפריז ב-1995. במקביל, הופיע בכרי בהצגתו "מונולוג בכרי" בהשתתפותו ובבימויו של אוריאל זוהר. הוא חילק את זמנו בין עבודתו בישראל וברשות הפלסטינית.
Crank That (Soulja Boy)
ריקוד ווידאו קליפ
בהשראת הפופולריות של הריקודים בקרב כמה ראפרים מאטלנטה, סולג'ה בוי וחבריו המציאו את תנועות הריקוד שהולידו את "Crank That (Soulja Boy)": כפי שסיכם כתב העט "The Wall Street Journal", "רקדנים קופצים על עקביהם, מרשרשים את ידיהם, מסובבים את פרקי היד כמו רוכבי אופנוע, ואז מזנקים לתנוחת סופרמן.
מוחמד בכרי
ביוגרפיה
ב-31 במרץ 2010 אושפז בכרי בבית-החולים רמב"ם לאחר אירוע לב קשה.
Crank That (Soulja Boy)
ריקוד ווידאו קליפ
הווידאו קליפ, בבימויו של דייל רסטגהיני, מתחיל ב-"ColliPark Residence" עם Sincostan Ak Flame ו-J Fresh מחקים את "ריקוד סולג'ה בוי". מר קוליפארק מגלה עניין רב בתנועות הילדים, מה שמוביל אותו ליצור קשר עם סולג'ה בוי בניסיון לרשום אותו ל"קוליפארק רקורדס". האינסטינקט שלו מאושר כאשר הוא מבחין במספר אנשים שמבצעים את הריקוד, בדרך לפגישה עם סולג'ה בוי.
מוחמד בכרי
ביוגרפיה
באפריל 2012 התמנה למנהל תיאטרון א-סראיה, במסגרת התיאטרון הערבי-עברי ביפו, אך התפטר לאחר זמן קצר בשל מיעוט התקציב. משנת 2013 החל ללמד משחק באקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
Crank That (Soulja Boy)
ריקוד ווידאו קליפ
קליפ זה הוקרן בבכורה בתוכנית 106 & Park של ה-BET ב-9 באוגוסט 2007. בקליפ מופיעים באו ואו, אומריון, Unk, בייבי די, ג'יבס, ריץ' בוי ואחרים שעושים את "ריקוד סולג'ה בוי" המוכר.
מוחמד בכרי
ביוגרפיה
בשנת 2017 מגלם בכרי באוף-ברודוויי את דמותו של יהודי יליד לוב שנשלח עם משפחתו לברגן בלזן, בהצגה "בנגאזי־ברגן בלזן" על-פי ספרו של יוסי סוכרי בנושא שואת יהודי לוב.
בכרי נשוי לליילה, מתגורר בבענה ואב לשישה. שלושה מבניו - סאלח, אדם וזיאד - הם שחקנים. ב-2005 נדון בן אחר שלו, חסן, לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל, לאחר שדקר ופצע באורח קשה צעיר שחיזר אחרי אחותו.
אמנות ופוליטיקה
חלק ניכר מיצירתו של בכרי נוגע בסכסוך הישראלי-פלסטיני. בראיונות לעיתונות הסביר כי הוא מנסה לחיות חיים יצירתיים ולהפיץ את דעותיו התומכות בפיוס והשלמה הדדית בין הישראלים לפלסטינים. הדרך בה הוא חי ומנסה להגשים את דרכו מעוררת מחלוקת בציבור הישראלי. זאת על רקע ניסיונו להעצים את הנרטיב הפלסטיני של הערבים בישראל – הן בעבודותיו האמנותיות, והן בהתבטאויותיו באמצעי התקשורת.
בכרי עורר זעם בציבור היהודי בישראל בכמה אירועים. ב-2002 נעצרו שבעה מבני משפחתו המתגוררים בכפרו, בחשד כי סייעו למחבל שביצע פיגוע התאבדות בקו 361 בצומת מירון, שבו נרצחו 9 אנשים ונפצעו עשרות. אחיינו של בכרי ובן משפחה נוסף הורשעו, לאחר הודאתם, ברצח, ונדונו לשנים ארוכות בכלא. אירוע זה בא על רקע התבטאויות שלו בתמיכה בטרור של ערביי ישראל בעת אירועי האינתיפאדה באוקטובר 2000, ובמאבק המזוין של הפלסטינים.
ב-2015 התמודד ללא הצלחה על מקום ברשימת חד"ש לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
בספטמבר 2017 ביקר בכרי בלבנון והשתתף באירוע הנקרא שבוע "הימים הפלסטיניים", בו הוצגו חלק מיצירותיו הנוגעות לסוגיה הפלסטינית. בכרי צוטט בעיתון הלבנוני "אל-אח'באר", המזוהה עם חזבאללה, כמי שאמר במהלך האירוע כי "נורמליזציה עם האויב הציוני היא בגידה והדיון סביבה הוא עניין מביש ולא מקובל". בתגובה פנתה שרת התרבות והספורט מירי רגב ליועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בדרישה לפתוח בחקירה נגד בכרי.
סרטו "ג'נין ג'נין"
בכרי נתבע בתביעה אזרחית, בגין פרסום לשון הרע, על ידי חיילים שהשתתפו במבצע, אשר האשימו אותו בהוצאת דיבה. בפסק הדין קבעה השופטת שבסרט יש משום הוצאת לשון הרע כלפי חיילי צה"ל, אך דחתה את התביעה מאחר שאין לתובעים כפרטים זכות תביעה. התובעים החליטו לערער על ההחלטה וזכו לרוח גבית מהיועץ המשפטי לממשלה לשעבר, מני מזוז, שהחליט כי המדינה תצטרף לערעור כדי לייצג את האינטרס הציבורי. ביולי 2011 דחה בית המשפט העליון את הערעור תוך ששלושת שופטי ההרכב (מרים נאור, יורם דנציגר ויצחק עמית) מביעים מורת-רוח רבה מן הסרט. הם קבעו שמדובר בסרט גדוש שקרים, ואף הוסיפו וקבעו, שאי האמת שבסרט אינה תוצאה של טעות או של רשלנות מצד בכרי, אלא כוונה מפורשת שלו לעוות את המציאות כדי להכפיש את לוחמי צה"ל. נקבע, כי הסרט מציג את חיילי צה"ל כ"אחרון פושעי המלחמה וכאחרון הרוצחים". בפסק הדין אושרה אף קביעת בית המשפט המחוזי, שלפיה בכרי יצר את הסרט בחוסר תום-לב ומתוך מניע פסול. עם זאת, לאור הוראת ס' 4 לחוק איסור לשון הרע, הקובעת שלא ניתן להגיש תביעה אזרחית בגין לשון הרע על "ציבור", ראו עצמם שופטי העליון מנועים מלקבל את הערעור. שלושת השופטים לא הסתירו את אי הנחת שלהם ממה שהם הגדירו כ"תוצאה הקשה" של הערעור (היינו, דחייתו). בדצמבר 2017 החליט היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט להצטרף לתביעת דיבה של קצין שלחם במבצע חומת מגן כנגד בכרי. בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי להפיץ ולהקרין את הסרט ג'נין ג'נין, וכן הורה על החרמת עותקיו. בנוסף, נדרש בכרי לשלם פיצויים והוצאת משפט לסא"ל במיל' ניסים מגנאג'י. בנובמבר 2022 דחה בית המשפט העליון את הערעור שהגיש בכרי על פסק הדין של בית המשפט המחוזי.
תיאטרון
הצגות יחיד
בימוי
חנרל רוקה
חנרל רוקה (בספרדית: General Roca) היא עיר בפרובינציית ריו נגרו בארגנטינה. היא העיר השנייה בגודלה בפרובינציה, אחרי בארילוצ'ה, ומתגוררים בה בסביבות 86,000 תושבים. העיר שוכנת על גדות נהר ריו נגרו, וביחד עם נאוקן, צ'יפולטי, סינקו סאלטוס, אז'ן, ויז'ה רחינה וערים קטנות אחרות היא מהווה חלק מה"לינאל", קו ערים באזור אלטו וז'ה.
היסטוריה
העיר נוסדה כמבצר ב-1 בספטמבר 1879 על ידי קורונל לורנסו וינטר, כחלק ממבצע כיבוש המדבר. הוא קרא למבצר "חנרל רוקה" (בספרדית: גנרל רוקה) על שם חוליו רוקה, נשיא ארגנטינה שיזם את המבצע. בהמשך מהגרים התיישבו ליד המבצר.
כלכלה
חנרל רוקה ממוקמת באזור אלטו וז'ה, אזור חקלאי נרחב. הכלכלה מתבססת בעיקר על כרמים, יבול תפוחים ופרות וירקות אחרים. כמו כן פועלת בעיר תעשיית ייצור מקררים.
בנוסף חנרל רוקה ידועה בתעשיית היין שלה.
תרבות
העיר מארחת מדי שנה בפברואר מאז 1964 את פסטיבל התפוח הלאומי. הפסטיבל, הנחוג במשך חמישה ימים, נועד להוקיר את פרות התפוח ואת מגדלי הפרות בכלל באזור. הפסטיבל כולל מספר מופעי תרבות, מוזיקה ואומנות כמו גם תחריות שונות העוסקות בתפוחים. לאירוע נלווים מספר אירועים משניים כמו "טריאתלון התפוח" ו"טורניר הגולף של פסטיבל התפוח הלאומי".
MPEG-2
MPEG-2 הוא תקן פופולרי לדחיסה וקידוד דיגיטלי של וידאו ואותות שמע (Audio) שפותח על ידי Moving Picture Experts Group (ראשי התיבות של MPEG). התקן מבוסס על שיטות דחיסה מאבדת נתונים (lossy).
התקן נוצר כשדרוג ל-MPEG-1 שקדם לו והוא מבוסס עליו. הוא בעל תאימות לאחור ומכיל את כל התכונות של MPEG-1, אך עולה עליו באיכות התמונה והשמע, באיכות הדחיסה, ובגמישותו הרבה.
הוא נועד להחליף את ישומי הווידאו האנלוגי ונפוץ כיום ברוב ישומי הטלוויזיה הדיגיטלית כמו שידורים בלוויין ובכבלים, נגני DVD ועוד. במרבית היישומים יהיו מאפייני התצוגה כמו גודל התמונה ותדר התצוגה זהים לאלו ששימשו בטלוויזיה בעלת הפרדה סטנדרטית (SD). ישומי טלוויזיה בהפרדה גבוהה (HDTV) מבוססים בדרך כלל על תקן MPEG-4 המתקדם יותר.
התקן מחולק לפרקים בהתאם לסוגי המידע בהם הוא מטפל. העיקריים שבהם מתייחסים למערכת (system), לווידאו ולשמע. חלק 1 - המערכת, מתאר אפשרויות לפורמט מכל עבור המדיה: transport stream אשר מותאם לשידור זורם, כגון שידורי טלוויזיה, ו - program stream אשר מותאם לקובץ בהתקן אחסון כגון DVD. חלק 2 - הווידאו, מתאר את מבנה הנתונים והאלגוריתמים לדחיסת הווידאו. חלק 3 ו-7 - השמע, מתאר את מבנה הנתונים והאלגוריתמים לדחיסת שמע. חלקים נוספים מכילים הנחיות לבדיקה ותוספות שונות.
המערכת (System)
זרם של קוד MPEG מכיל כמה זרמים בסיסיים (Elementary Stream) שונים ונבדלים. במקרה הפשוט יהיו אלה זרם השמע וזרם הווידאו. כל אחד מהזרמים נקצץ לחבילות בסיסיות (Packet) בגודל קבוע והחבילות "נארזות" מחדש, לסירוגין, בלווית תקורה מתאימה (Header) כך שהמפענח יוכל לזהות את מקורן ולבנות מחדש את הרצף. רמת המערכת מכילה גם נתונים שאינם שמע או וידאו כגון כתוביות, תאריך, מידע על הסרט ועוד.
בגלל השוני בישומים וצורת השימוש מבחינים בין מערכת שנועדה לשידורים, Transport Stream ובין זו שמיועדת לקובצי אחסון כמו ב-DVD שנקראת Program Stream. קובץ ב-DVD למשל יכול להכיל כמה זרמי שמע לתמיכה בשפות שונות. לעומת זאת, זרם משודר יכיל בדרך כלל כמה ערוצי טלוויזיה שונים ואת לוח השידורים. כל אחת מהמערכות משתמשת בחלק מהאפשרויות הרבות שמציע MPEG-2.
זרם הווידאו
תצוגת וידאו מורכבת מרצף של תמונות. זרם הווידאו של MPEG-2 מורכב מרצף של נתונים דחוסים המאפשרים לשחזר ולהציג את התמונות בזו אחר זו. בשידור של זרם וידאו או בקריאה מנגן DVD, חייב קצב התמונות בקוד להתאים לקצב התצוגה, כלומר 25 או 30 תמונות בשנייה, תלוי בשיטת התצוגה, PAL או NTSC. כל תמונה יכולה להופיע כיחידה אחת, תמונת מסגרת (Frame), או כשתי תמונות שדה (Fields) עוקבות המכילות לסירוגין את קווי התצוגה האי-זוגיים והזוגיים. שידור ותצוגה בשיטה זו נקראים סריקה שלובה (Interlaced). תקן MPEG-2 תומך בשני סוגי התמונות. במקרה של תמונות שדה, התמונות ישודרו ויוצגו בתדר כפול. התמיכה בתמונות שדה (Field Picture) היא אחד השיפורים בהשוואה ל-MPEG-1.
דחיסת התמונה
המידע המשמעותי מבחינה כמותית בזרם MPEG הוא אות החוזי (התמונה). יש שתי רמות בהן דוחסים את המידע:
סוגי התמונות ב-MPEG-2
קוד ה-MPEG-2 של התמונה מאפשר למפענח לשחזר את התמונה שתוצג. מכיוון שחלק מהתמונות נשמרות במלואן בעוד שרוב התמונות שומרות רק את ההבדלים, קיימים ב-MPEG-2 כמה סוגי תמונות (אף על פי שתמונה יכולה להיות מסוג מסגרת (Frame) או שדה (Field), המונח הנפוץ הוא Frame והוא מתייחס רק לשיטת הקידוד שלהלן).
מכיוון שפיענוח תמונת B מבוסס על תמונת P שתוצג אחריה, יש צורך לפענח את תמונת ה-P לפני תמונת ה-B. על כן, בקוד שבזרם ה-MPEG-2 חייבת תמונת P להופיע לפני תמונת ה-B שתלויה בה. כלומר, סדר הופעת התמונות בקוד אינו זהה לסדר התצוגה. כדי לפענח תמונת B יש צורך בזיכרון שישמור את שתי התמונות האחרות.
כל רצף תמונות לפיענוח חייב להתחיל בתמונה מסוג I. רצף תמונות נקרא GOP (ראשי תיבות של Group Of Pictures). רצף התמונות הוא לרוב (...IBBPBBP(IBBP אך ניתן להגדיר רצף אחר. ככל שיהיה הרצף ארוך תושג דחיסה רבה יותר, שכן כמות המידע בתמונת I גבוהה בסדרי גודל. מצד שני, כאשר מתחילים בפיענוח זרם וידאו, למשל אחרי החלפת ערוץ בממיר, יש להמתין להופעה של תמונת I כדי להתחיל את פענוח התמונות, שכן יתר התמונות מתבססות עליה. לכן תופיע תמונת I בדרך כלל בכל חצי שנייה.
זרם השמע (Audio)
MPEG-2 תומך בשני תקנים לקידוד ודחיסה של אותות שמע. MP3, שהופיע כבר ב-MPEG1, שופר ושודרג כדי לאפשר שמע ב-5 ערוצים, כמו במערכת קולנוע ביתי. כן נוספה שיטה חדשה ועדיפה - AAC. זרמי השמע והווידאו שהם כאמור זרמים נפרדים מכילים אותות תזמון כדי לסנכרן בין הסרט לפס הקול.
קישורים חיצוניים
MPEG
זלמן שזר
זלמן שַזָּ"ר, במקור: שניאור זלמן רוּבָּשוֹב (בכתיב יידי: רובאַשאָװ; 24 בנובמבר 1889, א' בכסלו תר"ן, מיר, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית – 5 באוקטובר 1974, י"ט בתשרי תשל"ה, ירושלים), היה נשיאהּ השלישי של מדינת ישראל, סופר, משורר, היסטוריון, מראשי הציונות, חבר הכנסת ושר החינוך והתרבות בממשלת ישראל הראשונה.
ראשית חייו באירופה
שז"ר נולד כשניאור זלמן רוּבָּשוֹב ב-24 בנובמבר 1889 בעיירה מיר שבפלך גרודנו (ברוסיה הלבנה), בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בהמשך השתנה למחוז הורדנה בבלארוס), למשפחת רבנים מחסידי חב"ד. הוא דור חמישה-עשר לב"ח. לימים שינה את שם משפחתו ל"שַזָּ"ר" – ראשי התיבות של שמו המלא (כהצעת הרב שמואל אהרון שזורי).
ילדותו עברה עליו בעיירה סטויבץ, שם החל להכיר את השפה, הספרות והתרבות העברית. ב-1903, בגיל 14, ערך את "הירחון: עיתון עברי אורגן ציוני", שכתב בכתב ידו והפיץ בעיירה ובסביבותיה. בשנת 1905, בגיל 16, הצטרף שזר למפלגת "פועלי ציון" בסטויבץ. בימי הצאר הרוסי נאסר על ידי השלטונות על פעילות עיתונאית פרו-סוציאליסטית.
בין השנים 1908–1912 למד באקדמיה לחכמת ישראל בסנקט פטרבורג. בפטרבורג פגש לראשונה בשנת 1909 באוניברסיטה את רחל כצנלסון, לימים אשתו. לזוג נולדה בת אחת, רודה, שסבלה מתסמונת דאון. בשנת 1910 כיהן כמזכיר אספת הרבנים שנערכה בסנקט פטרבורג, שדנה בבעיות הנוגעות ליהדות רוסיה.
לאחר הביקור בארץ ישראל, הפך לפעיל בולט בקונגרסים הציוניים, בכנסים יהודיים, בוועידות סוציאליסטיות בינלאומיות, ונבחר לוועד הפועל הציוני. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה שהה שזר בגרמניה, ולא יכול היה לחזור לרוסיה; בגרמניה הפך לפעיל בתנועת העבודה הציונית ובארגון "החלוץ".
בשנים 1912–1919 למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות בפרייבורג, בשטרסבורג ובברלין. בראש חודש אייר תר"פ (1920) נישא שזר לרחל כצנלסון (לימים דודתו של שר המשפטים שמואל תמיר) בטקס שנערך בירושלים.
לזוג הייתה בת אחת - רודה שזר (1921–1983), שנולדה עם תסמונת דאון.
ביישוב ובממשלה
בשנת 1924 עלה שזר לארץ ישראל, המשיך את פעילותו במפלגת אחדות העבודה (שהוקמה כמיזוג של פועלי ציון ו"הבלתי מפלגתיים") והיה בין מייסדי מפא"י, שנוצרה מאיחוד של אחדות העבודה עם הפועל הצעיר. הוא היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, ונמנה עם צוות העורכים הראשון של עיתונה, "דבר". לאחר מותו של ברל כצנלסון, בשנת 1944, נתמנה לעורך הראשי של העיתון, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1949. נוסף על כך שימש כמנהל הוצאת הספרים "עם עובד", והיה חבר בהנהלת הסוכנות היהודית וראש המחלקה לחינוך ולתרבות של ההסתדרות הציונית העולמית.
בערך בשנת 1945 חיפש דוד רמז, יו"ר ישיבת הוועד הפועל של ההסתדרות באותה עת, חלופה עברית למילה אינטרפֵּלציה (interpellation) מעולם הפרלמנט; הוא פנה אל שזר, והלה הציע מיד לייחד להוראה זו את המילה הקיימת שאילתא (בעקבות הארמית שְׁאֵלְתָא; כיום מקובל הכתיב שאילתה).
בשנת 1946, לאחר השבת השחורה, ישבה הנהלת הסוכנות מחוץ לארץ ישראל, כאשר חברי הנהלת הסוכנות ששהו בארץ ישראל הושמו במעצר, נקבעה הנהלה זמנית של הסוכנות בישראל, שבה כיהן שזר יחד עם לוי אשכול ועם הרב מאיר בר-אילן. בעת "השבת השחורה", אישרה ההנהלה הזמנית של הסוכנות את הקמת 11 הנקודות בנגב, שאותה יזם אשכול. הנקודות הוקמו במוצאי יום הכיפורים תש"ז, והיו גורם עיקרי לכך שוועדת האו"ם לעניין ארץ ישראל (אונסקופ) תמליץ להכליל את הנגב בתחום המדינה היהודית.
שזר כיהן כחבר הכנסת גם בכנסת השנייה והשלישית.
נשיא המדינה
לאחר מותו של הנשיא יצחק בן-צבי ב-1963 נבחר שזר לנשיאות המדינה, והחל לכהן ב-21 במאי 1963. ב-1968 נבחר לקדנציה שנייה, שהסתיימה ב-24 במאי 1973.
שזר היה נשיא המדינה הראשון שערך ביקורים ממלכתיים בחו"ל, בין היתר כנציג המדינה בהלוויותיהם של ג'ון קנדי ווינסטון צ'רצ'יל. בשנת 1964 קיבל בישראל את פניו של האפיפיור פאולוס השישי, שביקר בישראל. היה זה הביקור הראשון של אפיפיור בישראל. בטקס קבלת הפנים לאפיפיור בירך הנשיא שזר את האורח ואת ברכתו סיים בציטוט, רב-משמעות לאותו אירוע, מדברי מיכה הנביא: . בחירתו של הנשיא להביא בפני ראש הכנסייה הקתולית את דבריו אלה של הנביא נתקבלה באהדה על ידי רבים בישראל.
התעניינותו בתנ"ך הביאה את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לייסד בימי כהונתו את החוג לחקר התנ"ך, אשר התכנס בבית הנשיא ובהשפעתו הפך ל"חוג הנשיא לחקר יהדות זמננו". כמו כן ייסד את "קרן עמו"ס" (הקרן לעידוד מלומדים וסופרים) לסיוע בהוצאה לאור של ספרות עברית. שזר היה גם הנשיא הראשון שהתגורר במשכן הנשיא הנוכחי.
זלמן שזר נפטר ב-5 באוקטובר 1974, ונטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים. לזכרו הוקם מרכז זלמן שזר לחקר תולדות היהדות. דיוקנו הופיע על שטר של 200 שקלים חדשים.
קשריו לחוגים חסידיים
כנצר למשפחה חב"דית, נשא שזר בגאווה את עובדת השתייכותו לחסידי חב"ד. הוא נהג לבוא מדי שנה בשנה להתוועדות "י"ט בכסלו" בכפר חב"ד, ואף נסע מספר פעמים לבקר את הרבי מנחם מנדל שניאורסון בבית מדרשו בברוקלין, והשתתף בהתוועדות. שז"ר סייע רבות להקמת כפר חב"ד ליד ראשון לציון בעזרת ההסתדרות והממשלה.
לקראת סיום כהונתו, שאל את הרבי האם להמשיך בכהונה שלישית לאחר שינוי חקיקה, ולאחר שהרבי השיב בשלילה הודיע על פרישתו. לאחר שחדל לכהן כנשיא הידק את קשריו עם החסידים והיה מגיע מדי פעם לתפילות בבית הכנסת צמח צדק של חסידי חב"ד, בעיר העתיקה בירושלים.
עוד כאשר התגורר בתל אביב, הכיר שזר את ר' שמואל מאיר אנשין, סוחר ספרים שהיה מראשוני חסידי ברסלב בירושלים. לפי מה שסיפר שזר ההיכרות ביניהם אירעה בביתו של יצחק בן צבי, שהיה מלקוחותיו של אנשין. בהמשך, הכיר אנשין לשזר את ר' ישראל דב אודסר מחסידות ברסלב, קשר שבהמשכו התפתח לידידות גדולה. שזר שמר על המכתבים ושלח אותם להדפסה וקרא לספר "אב"י הנחל" כרמז לשמו של הרב ישראל דב אודסר, (אב"י ראשי תיבות ישראל בער אודסר). במכתבים עצמם הרב אודסר כותב לשזר דברי חיזוק ממשנתו של רבי נחמן מברסלב וכותב אליו בצורה לבבית (’’עצמי ובשרי, מר זלמן שזר’’). שזר השיב על המכתבים ואף תמך כלכלית ברב אודסר. בהמשך התקרב ליהדות ולחסידות ברסלב, ואף הגיע מספר שנים להתפלל עם חסידי ברסלב ב"שול" בראש השנה.
ספריו
בין ספריו:
בוי
הבומבה מאו בוי הוא אחד מהחגים שייחודיים לפולקלור הברזילאי ונהוג לחגוג אותו בנוסף או במקביל לחגיגות יוני (Festas juninas). מקורו של הסיפור אינו ידוע בוודאות, אך כנראה שמוצאו ממדינת פיאואי ומשם הסיפור עבר בעל פה וכיום הוא כולל גרסאות שונות. האגדה מספרת על בוקר עשיר שהכומר גנב ממנו את השור כדי לתת את הלשון לאשתו שהייתה בהריון, הבוקר יצא לחפש את השור אך הוא נמצא מת, הם הלכו לשמאן מכשף אלילים שהחזיר את השור לתחייה ופייס בין הבוקר לכומר.
חבורת הזבל
"חבורת הזבל" (באנגלית: Garbage Pail Kids) הייתה סדרת קלפים להחלפה, שהייתה פופולרית מאוד בקרב ילדים בשנות ה-80 של המאה ה-20. סדרת הקלפים יצאה לשווקים לראשונה בארצות הברית ב-1985. היא נוצרה בין השאר על ידי ארט ספיגלמן.
בעקבות ההצלחה של סדרת הקלפים בשוק האמריקני, יצאו במהלך השנים הבאות מהדורות של סדרת הקלפים גם בשפות אחרות בשווקים שונים ברחבי העולם. מהדורה עברית יצאה לשווקים בישראל בסתיו 1987, וכללה בסך הכל שלושה אלבומי קלפים. את המהדורה יזם ישראל שטרן, איש שיווק בפירסום אריאלי, ואת התרגום לשמות הילדים והכינויים שלהם עשתה ציפי דולן.
הקלפים שיצאו לשוק לראשונה בארצות הברית בשנת 1985 היו מעין פארודיה לסדרת הבובות "Cabbage Patch Kids". כל קלף הכיל תמונה של ילד מחבורת הזבל - לדוגמה ילד שמחטט באף והאצבע יוצאת מהראש ושמו "רון מצא מטמון", ילד שמגלח את עורו ושמו "צחי מגולחי", ילד מלא באשפה ושמו "צחי פחי" וכדומה.
ההצלחה המסחרית של הקלפים הובילו להפקתו של הסרט האמריקאי "חבורת הזבל" בשנת 1987. הסרט נחל כישלון גדול ונחשב לאחד הסרטים הגרועים של כל הזמנים. כמו כן, הופקה גם סדרת אנימציה של "חבורת הזבל" ,אשר לבסוף לא עלתה לשידור בארצות הברית בשל מחאה מצד הורים רבים. הסדרה שודרה בחלקה באירופה.
בעקבות תביעה משפטית מצד חברת מאטאל בגין הנזק התדמיתי שנגרם לחברה בשל כך שהדמויות בקלפי חבורת הזבל היו מעין פארודיה לסדרת הבובות Cabbage Patch Kids, הופקה סדרת קלפים חדשים בעיצוב מחודש. אף על פי כן, עד שנת 1988 היקף המכירות של הקלפים דעך באופן משמעותי, ובעקבות כך הופסק המשך היצור של קלפי הסדרה.
בישראל באו בעקבות חבורת הזבל חיקויים שונים שנקראו "חבורת המוטרפים", "פסיכי בריבוע", "בית ספר למופרעים" ו"הקולים", אך אף אחד מהם לא הצליח לשחזר את הצלחת קלפי "חבורת הזבל".
בשנת 2003 חזרו "חבורת הזבל" לשוק בארצות הברית עם קלפים וסדרות המשך חדשות, שעדיין מיוצרות ונמכרות שם כיום.
בשנת 2007 חברות סלולר ופורטלי סלולר שונים הציעו ללקוחותיהם להוריד למכשיר הסלולרי שלהם טפטים דיגיטליים של דמויות חבורת הזבל.
יאן דוידזון דה האם
יאן דוידזון דה האם (Jan Davidsz. de Heem; 17 באפריל 1606, אוטרכט - 26 באפריל 1684, אנטוורפן), המכונה גם יוהנס דה האם או יוהנס ואן אנטוורפן, היה צייר דומם פעל באוטרכט ובאנטוורפן. הוא נציג מרכזי של הז'אנר הזה בציור הבארוק ההולנדי וגם בציור הבארוק הפלמי.
חייו
דה האם נולד באוטרכט בשם יוהנס ואן אנטוורפן. הוא למד תחילה אצל אביו דייוויד דה האם (1570–1631), אחר כך אצל בלתסאר ואן דר אסט. הוא התגורר בליידן משנת 1625 ל־1629, שם למד אצל דייוויד ביילי (1584- בערך 1657).
הוא עבר לדרום הולנד והצטרף לגילדת לוק הקדוש באנטוורפן בשנת 1635 או 1636 והפך לאמן מכובד באותה עיר בשנת 1637. עם זאת, לעיתים קרובות הוא נעדר, כפי שמעידים החובות שהיה עליו לשלם על כך. הכישרון המופלא בציור שהוא פיתח הביא לו מוניטין רב. הוא בקושי יכול היה לספק את הביקוש. דה האם נחשב לאחד מגדולי הציירים בתקופתו. הוא תוגמל היטב וצייר דיוקן של הנסיך ויליאם השלישי מוקף בזרי פרחים ופירות, ציור שנמכר עבור 2,000 גילדן הולנדי, אחד המחירים הגבוהים ביותר ששולמו אי פעם עבור יצירה בתור הזהב של הציור ההולנדי. בניו עבדו יחד איתו בסדנה על ציורים חדשים. הוא סיים את עבודותיהם וחתם את שמו על הציורים.
הוא נשאר באנטוורפן עד 1667, אז חזר לאוטרכט, משנת 1668 עד 1671. הוא עזב את אוטרכט בשנת 1671 כאשר כוחות הצרפתים התקרבו לעיר. לא ידוע מתי חזר לאנטוורפן, אך מותו נרשם שם בספרי הגילדה. ואן האם נישא פעמיים, תחילה עם אלט ואן וייד עמה נולדו לו שלושה ילדים ששרדו לאחר מותה בשנת 1643, שאחד מהם, קורנליוס, הפך לצייר טבע דומם. הוא נישא בפעם השנייה בשנת 1644 עם אנה קתרינה רוקר עמה נולדו לו שישה ילדים נוספים, אחד מהם היה יאן שיהפוך גם הוא לצייר טבע דומם.
מלבד שני בניו היו לו כמה חניכים- מישאל ורסטילן, אלכסנדר קוסמנס, תומאס דה קלרק ואחרים.
יצירותיו
דה האם היה אחד מגדולי הציירים של טבע דומם בהולנד, ושילב ברק והרמוניה של צבע, עם עיבוד מדויק של חפצים: פרחים, על כל גווניהם; פירות אירופיים וטרופיים; סרטנים וצדפות; פרפרים ועשים; אבנים ומתכות; חלזונות ובלוטי ים.
הטבע הדומם שלו כללו נתחי פרי ופיסות פרחים, אך הוא ידוע בעיקר בזכות טבע הדומם המקושטים או המפוארים. [2] חלק מיצירותיו הן תצוגות של שפע ואילו ציורים אחרים היו חגיגיים ומפוארים.
לעיתים קרובות הוא היה מעביר מוסר השכל או ממחיש מוטו: נחש זוחל מסתובב בעשב; גולגולת על צמחים בפריחה. ספלי זהב או כלי זהב המעידים על יהירותם של בעליהם. ישועה נתפסת באלגוריה כגביע בין הפרחים, והמוות כצלב בזר. לפעמים צייר דה האם לבד או עם אחרים, דיוקנאות בזר של פרי או פרחים. חתימתו הייתה שונה: ראשי התיבות שלו, שמו המלא, או שמו של אביו צמוד לשלו. מדי פעם הוא כתב גם תאריך במיוחד עם עבודתיו הטובות ביותר.
אוספים
מתוך מאה או יותר מתמונותיו שהוצגו בגלריות באירופה, רק 18 מתוארכות. עבודותיו נמצאות במוזיאונים באמסטרדם ווינה. זר סביב מדונה בגודל טבעי, משנת 1650 נמצא במוזיאון בברלין, מראה כי דה האם יכול היה לצבוע גם בצבעים בהירים ובהרמוניה בקנה מידה גדול. במינכן נמצאת יצירה משנת 1653 בה צמחים מטפסים מתערבבים יפה עם דלעת, אוסנה, תפוז, הדס ואפרסק שבניהם מצוירים פרפרים, עש וחיפושיות. נוף עם שיח ורדים פורח, כד תותים, מבחר פרי, וחזה משיש של פאן, משנת 1655, נמצא בהרמיטאז' בסנקט פטרבורג. חלק מיצירותיו נשמרות במוזיאונים המלכותיים בבריסל. טבע דומם משנת 1645 של פירות ולובסטר נמצא בגלריה במוזיאון באוהיו.
משפחה
מספר בני משפחת דה האם היו ציירים, לפעמים היצירות המצוירות היו בסגנונות דומים, שלעיתים קשה להבחין ביניהן. אלה כוללים אחיו, שני בניו, שביניהם קורנליוס היה המוצלח ביותר ולפחות נכד אחד של כל בן היה צייר.
ליאן דוידזון היו שלושה בנים, כולם ציירים; מנישואיו הראשונים: דייוויד יאנזון דה האם (נולד 29 בנובמבר 1628) וקורנליס דה האם (1631–1695) ומנישואיו השניים יאן דה האם (1650).
לבנו קורנליס דה האם היה בן אחד שהיה צייר: דוד קורניזון דה האם (1663–1718).
פרנסואה לאון גמבטה
פרנסואה לאון גמבטה (בצרפתית: François Léon Gambetta; ) היה מייג'ור ג'נרל צרפתי, מפקד חטיבת הפרשים "האפריקנית" של הצבא הצרפתי בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
פרנסואה לאון גמבטה נולד בפריז למשפחה המעורה היטב בפוליטיקה וחיי הצבא הצרפתיים והיה אחיינו של לאון גמבטה ממייסדי הרפובליקה הצרפתית השלישית הצרפתית. ב-1890 הצטרף גמבטה לחיל הפרשים הצרפתי במסגרת לגיון הזרים והוצב במדינות המגרב כמפקד גדוד הוסרים. בספטמבר 1913 הועלה לדרגת קולונל.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר גמבטה עם חטיבת ההוסרים "האפריקנית" והוצב בחזית המקדונית וביוני 1917 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, במתקפה כוללת לאורך עמק הוארדאר במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של הגנרל הגרמני פרידריך פון שולץ. ב-21 בספטמבר פתחה חטיבת הפרשים הצרפתית בפיקודו של גמבטה במתקפה לכיוון נהר צרנה וב-23 בספטמבר נכבשה העיר פרילפ.
ב-25 בספטמבר לחם גמבטה בחוד כוחותיו בעת הקרב לשחרור העיר סקופיה. חטיבת ההוסרים הסתערה בכוח של 2,000 פרשים על הקווים האחוריים של הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן. בעקבות הסתערות זו נכנעה מיד אחת מחטיבות הרגלים הגרמניות, שאר חלקי הכוח הגרמני האיצו את נסיגתם צפונה וב-29 בספטמבר השתלטו הצרפתים על העיר. בעקבות קרב זה זכה גמבטה בעיטור לגיון הכבוד. בנובמבר 1920, הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה ומונה למפקד כוחות הפרשים בתוניסיה. בשנה זו כתב גמבטה ספר על חלקה של חטיבת הפרשים "האפריקנית" בכיבוש העיר סקופיה, אשר לשיטתו הובילה להכרעת החזית כולה. ב-1923 הלך גמבטה לעולמו באנטיב והוא בן 53 שנים.
אינטררגנום
מקור המושג הוא ברומא העתיקה, בתקופת המלוכה מונה אינטררקס ששלט במדינה בתקופת הביניים שבין מות המלך לבין בחירת המלך החדש, התפקיד המשיך להתקיים ברפובליקה ואינטררקס מונה כשאחד הקונסולים לא סיים את כהונתו וחברו לא יכול היה להיות נוכח ברומא לצורך עריכת בחירות. במשפט הרומי התלוותה לאינטררגנום גם הכרזה על "יוסטיטיום" (justitium) - הכרזה על מצב חירום, שכן בהיעדר שליט חוקי הייתה צפויה להתחיל תקופה של "טומולטוס" (tumultus) - "הפרות סדר".
על פי כללי הירושה שהיו מקובלים בבתי מלוכה בעבר, ועדיין מקובלים כיום הן במערכות שלטון ובבתי מלוכה, תקופה שכזו אינה צריכה להתרחש, שכן תמיד צריך להיות גוף ריבוני שלטוני. בעקבות הכלל המשפטי - ברגע מותו של שליט אחד יורשו הופך מיידית לשליט, אף מבלי טקס רשמי, ולכן קיימת רציפות שלטונית. גם במערכות שלטון מודרניות במדינות דמוקרטיות מתקיימת רציפות, כאשר לאחר בחירות ממשיך לכהן הגוף השולט שקדם לבחירות עד לכניסה רשמית לתפקיד של המועמד הנבחר. מצב של העדר רציפות מתרחש בהיעדר יורש חוקי ולאחר מותו של השליט הקודם.
אינטררגנום אפיפיורי או "כיסא ריק"
התקופה שלאחר מותו של אפיפיור ועד בחירת אפיפיור חדש על ידי הקרדינלים בקונקלווה, נקראת אף היא "אינטררגנום" או "כיסא ריק" (sede vacante).
גביע ערי הירידים
גביע ערי הירידים היה תחרות כדורגל אירופאית שהתנהלה בין השנים 1955 ו-1971. הטורניר היה רעיונם של ארנסט תומן השווייצרי, אוטורינו באראסי מאיטליה והמזכיר הכללי של התאחדות הכדורגל האנגלית, סר סטנלי רוס, כולם מאוחר יותר הפכו לראשי ארגון פיפ"א. כפי שניתן ללמוד משם הטורניר, הוא נועד לקידומן של ערי הירידים הבינלאומיות. משחקי ידידות נערכו באופן קבוע בין נבחרות מערי ירידים וממשחקים אלו הוקם הטורניר. הטורניר תחילה היה פתוח רק לנבחרות מערים שאירחו ירידים ולא הייתה שום משמעות למיקום בו סיימו בליגה המקומית של מדינתן. הטורניר היה מבוסס תחילה על עקרון "עיר אחת, נבחרת אחת" לפי לכל עיר מותרת קבוצה אחת בלבד. אחרי 1968 הטורניר איגד בתוכו קבוצות שסיימו כסגניות בליגה המקומית במדינתן וזכה לכינוי "גביע הסגניות". בשנת 1971 הטורניר הופסק והוחלף על ידי גביע אופ"א. זכייה בגביע ערי הירידים איננה מוכרת על ידי אופ"א כזכייה בגביע אופ"א.
וושינגטון הייטס (מנהטן)
וושינגטון הייטס (באנגלית: Washington Heights) היא שכונה בחלקו הצפוני של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבארצות הברית. האזור נקרא על שם פורט וושינגטון, ביצור שנבנה בנקודה הטבעית הגבוהה ביותר באי מנהטן על ידי כוחות הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כדי להגן על האזור מפני הכוחות הבריטיים. וושינגטון הייטס גובלת בהארלם מדרום, לאורך רחוב 155; אינווד מצפון לאורך רחוב דיקמן או הילסייד אבניו; נהר ההדסון ממערב, ובהארלם ריבר והבלוף של קוגן ממזרח. נכון ל-2016, היו בה 200,000 תושבים.
גביע ערי הירידים
העידן הספרדי
הטורניר הראשון נמשך שתי עונות כדי להימנע ככל האפשר ממשחקי הליגות המקומיות. למרות זאת, בשל העובדה שהטורניר הכיל קבוצות מערים בהן נערכו ירידים עסקיים, הטורניר נמשך שלוש שנים. הטורניר החל ב-1955 ונסתיים ב-1958. הערים ששלחו נבחרות לטורניר זה היו בזל, ברמינגהאם, קופנהגן, פרנקפורט, וינה, קלן, לוזאן, לייפציג, לונדון, מילאנו וזאגרב.
וושינגטון הייטס (מנהטן)
וושינגטון הייטס היא חלק ממחוז קהילתי מנהטן 12 והמיקודים העיקריים שלה הם 10032, 10033 ו-10040. היא מסויירת על ידי המחוזות ה-34 וה-33 של מחלקת העיר ניו יורק.
גביע ערי הירידים
העידן הספרדי
הטורניר הראשוני כלל שלב בתים בו השתתפו נבחרות מייצגות מערים מסוימות במקום מועדונים מקומיים. הפיינאליסטיות היו לבסוף ברצלונה ו-לונדון XI. בעוד שהרכב נבחרת העיר לונדון כלל שחקנים מ-11 מועדונים שונים מהעיר כולה (לדוגמה: ארסנל, צ'לסי, קווינס פארק ריינג'רס ווסטהאם יונייטד), נבחרת העיר ברצלונה כללה רוב ברור של שחקני ברצלונה בתוספת שחקן אחד בלבד מאספניול. אחרי תוצאת תיקו 2:2 בסטמפורד ברידג', ברצלונה זכתה בתואר לאחר ניצחון 6:0 בקאמפ נואו בברצלונה. הטורניר השני נערך בין 1958 ו-1960. בפעם זו, הופסקה שיטת שלב הבתים וכל הטורניר נערך בשיטת נוק-אאוט. ברצלונה שמרה על התואר, בניצחונה על ברמינגהאם סיטי 4:1 בגמר.
וושינגטון הייטס (מנהטן)
היסטוריה מוקדמת
ב, רק החלק הדרומי של האי יושב על ידי האירופאים, מה שהשאיר את שאר מנהטן ברובה ללא בנייה. בין שלל שטחי היבשה הבלתי מעורערים היה המקום הגבוה ביותר באי, שממנה היו נופים בלתי נשכחים של מה שיהפוך למטרופולין ניו יורק.
גביע ערי הירידים
העידן הספרדי
הטורניר השלישי נערך לאורך עונת 1960/1961 וכך נאלצו הקבוצות לשחק לאורך כל העונה בשתי מסגרות בבת אחת, המסגרת המקומית בליגה והמסגרת האירופית. במהלך העונה השתתפה קבוצת ברצלונה בשתי המסגרות האירופאיות, גביע אירופה וגביע ערי הירידים, ובשל העובדה ששני הגופים האירופיים הללו היו "יריבים" האחד של השני, לא היה שום תיאום בין השניים בעניינים מקצועיים כגון תאריכי משחקים. למרות זאת, גביע אירופה התבסס כטורניר המוביל לקבוצות אירופיות באותם הימים, בעיקר בשל העובדה שהוא כלל את האלופות מכל הליגות המקומיות באירופה ובשל העובדה שהוא נפרס על עונה אחת בלבד. מאמצים של ברצלונה לא הועילו בשתי המסגרות כאשר זו הפסידה ברבע-גמר גביע ערי הירידים בתוצאה הכוללת 6:7 להיברניאן הסקוטית וכן הפסידה בגמר גביע אירופה לקבוצת בנפיקה ליסבון הפורטוגלית. רומא הזדקקה לשלושה משחקים על מנת לגבור על היברניאן בחצי הגמר לפני שהם העפילו לגמר. ברמינגהאם סיטי הגיעה לגמר השני ברצף אך כפי שקרה בעונה לפני כן, הקבוצה הפסידה גם לרומא, לאחר תיקו 2:2 בברמינגהאם ניצחה רומא 2:0 באיטליה וזכתה במפעל.
וושינגטון הייטס (מנהטן)
היסטוריה מוקדמת
כשהגיעה מלחמת העצמאות של ארצות הברית לניו יורק, היו ידי הבריטים על העליונה. הגנרל ג'ורג' וושינגטון וחיילי הצבא הקונטיננטלי שלו חנו על האדמה הגבוהה, וקראו לה פורט וושינגטון, כדי לפקח על החיילים הבריטים המתקדמים. הצבא הקונטיננטלי ננסגו ממיקומו לאחר מפלתה ב-16 בנובמבר 1776, בקרב פורט וושינגטון. הבריטים נכנסו לתפקיד ושמו את שמו לפורט קניפאוזן לכבוד וילהלם פון קניפאוזן, מנהיג ההסיאנים, שלקח חלק ניכר בניצחון הבריטי. מיקומם היה במקום שנקרא כעת פארק בנט. פורט וושינגטון הוקמה כעמדה פוגעת למניעת שיט בריטי להפליג צפונה על נהר ההדסון. פורט לי, מעבר לנהר, היה התאום שלה, שנבנה כדי לסייע בהגנה על עמק ההדסון. התקדמות הקרב מסומנת על ידי סדרת לוחות ברונזה לאורך רחוב ברודוויי.
גביע ערי הירידים
העידן הספרדי
בעונת 1961/1962 הוגמשו חוקי הטורניר ושלושה מועדונים מכל מדינה הורשו להשתתף בטורניר. גם חוק "עיר אחת, נבחרת אחת" שונה ונבחרות הערים ברצלונה ואדינבורו הוחלפו במועדונים משתי הערים הללו. אל היברניאן מאדינבורו הצטרפה הארטס אוף מידלות'יאן ומהעיר ברצלונה הגיעו ברצלונה ואספניול. העלייה במספר הקבוצות הספרדיות בטורניר ניכר מאוד בהישגים אליהן הגיעו מועדונים אלו ואל ברצלונה הצטרפו באופן קבוע גם ולנסיה וריאל סרגוסה. שלושת המועדונים הללו זכו בשש אליפויות בטורניר ביניהן בין השנים 1958 ו-1966. הטורניר גם חווה שלושה משחקי גמר כל-ספרדיים בשנים 1962, 1964 ו-1966. בגמר 1962 ניצחה ולנסיה את ברצלונה 7-3 במצטבר ובשנת 1963 הקבוצה שמרה על התואר מול קבוצת דינמו זאגרב היוגוסלבית ב-4-1 במצטבר. הקבוצה העפילה לגמר השלישי שלה ברצף בעונת 1964, בו הפסידה לריאל סרגוסה בתוצאה 2-1 במשחק יחיד בין השתיים שנערך באצטדיון קאמפ נואו.
בטורניר של שנת 1965 היה שיא המשתתפות בטורניר, 48 קבוצות, דבר שהעיד על ההתעניינות הגוברת בטורניר זה. טורניר זה גם הניב גמר שני בתולדותיו שבו לא השתתפה אף קבוצה ספרדית ובו פגשה קבוצת פרנצווארוש ההונגרית את קבוצת יובנטוס האיטלקית ובו ניצחה פרנצווארוש בגמר נוסף בו נערך משחק אחד בלבד. בשנת 1966 משך הטורניר עניין ציבורי רב, אך לא מהסיבות שמשכו אליו עניין בעונה שלפני כן. שחקני צ'לסי ספגו השלכת אשפה על ידי אוהדי רומא והמשחק בין לידס יונייטד לוולנסיה התלהט מאוד והורחקו שלושה שחקני ולנסיה, בנוסף להרחקת ג'וני ג'יילס מלידס במשחקי חצי הגמר מול סראגוסה. במשחק הגמר השתתפו בפעם השלישית שני מועדונים ספרדים, ברצלונה וסראגוסה כאשר ברצלונה מנצחת 4-3 במצטבר.
וושינגטון הייטס (מנהטן)
היסטוריה מוקדמת
לא רחוק מהמצודה נמצא טברנה בלו בל, שנמצאת בצומת של קינגסברידג' רוד, בצומת רחוב ברודוויי ורחוב 181 של היום, בפינה הדרומית-מזרחית של הודסון היימס המודרנית. ב-9 ביולי 1776, כאשר הקונגרס המחוזי של ניו יורק נצטרף להכרזת העצמאות של ארצות הברית, "קהל משופע של חיילים ואזרחים ('לא היו אנשים הגונים' נוכחים, עד אחד אמר אחר כך) ... צעדו בברודוויי אל באולינג גרין, שם הפילו את הפסל של ג'ורג' השלישי שהוקם בשנת 1770. הראש הונח על קפיץ בטברנה בלו בל... "
גביע ערי הירידים
העידן האנגלי
טורניר 1967 היה תחילת התחזקותן של הקבוצות האנגליות בטורניר כשקבוצת לידס יונייטד העפילה לגמר. אף על פי שבאותו הגמר הפסידה לידס לקבוצת דינמו זאגרב, הקבוצה שבה לגמר בעונה שלאחר מכן וניצחה את קבוצת פרנצווארוש ההונגרית והפכה בכך למועדון האנגלי הראשון לזכות בטורניר. הזכיות לאחר מכן של ניוקאסל יונייטד וארסנל בטורניר וכן זכייתה השנייה של לידס יונייטד גרמו למצב בו ארבע האליפויות האחרונות של הטורניר נסתיימו בזכיות אנגליות. הגמר האחרון נגמר בניצחון של לידס יונייטד על קבוצת יובנטוס לאחר שזכו זכתה בשל הפרש שערי חוץ.
וושינגטון הייטס (מנהטן)
היסטוריה מוקדמת
הטברנה שימש מאוחר יותר על ידי וושינגטון וצוותו כאשר הבריטים פינו את ניו יורק, כשעמדו מולה וצפו בכוחות האמריקאים צועדים דרומה כדי לקחת מחדש את ניו יורק.