cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסמך קניג
הצעות בתחום הדמוגרפי
אף על פי שממשלת ישראל מעולם לא הודתה רשמית כי מדיניות הממשלה הרשמית מונחית על ידי תוכנית זו, כמה מהמלצותיו של קניג אכן יושמו, בעיקר אלו שמדברים על הרחבת הפקעות הקרקעות מבעליהם הערבים והקמת יישובים יהודיים חדשים באזור
הצעות בתחום הפוליטי - מפלגתי
בתחום הפוליטי מציע המסמך "להקים מפלגה אחות למפלגת העבודה, אשר הדגש בה יהיה על רעיונות השוויון, הומניזם, תרבות ולשון, מאבק סוציאלי והרמת דגל השלום באזור. על המוסדות להיערך כדי לקיים נוכחות סמויה ושליטה במפלגה זו " וכן "למנות צוות מיוחד (שב"כ) שיחקור נוהגים אישיים של מנהיגי רק"ח ואישים שליליים אחרים ולהביא הממצאים לידיעת ציבור בוחריהם"
הצעות בתחום הכלכלי - חברתי
המסמך רואה כהתפתחות מדאיגה את שיפור מצבם הכלכלי של ערבים בצפון הארץ ובפרט את התעסוקה במפעלי תעשייה. שיפור זה מביא, לדעת המחבר, לאפשרויות מחשבה שאינן רצויות
כדי למנוע אפשרות זו מציע קניג
הצעות בתחום החינוך
המסמך מזהה כבעיה קשה את ריבוי אקדמאים הערבים שכן "אוכלוסייה בעלת השכלה, ולוּ שטחית ופרובינציאלית, מהווה ה"שאור שבעיסה" לכל תנועה לאומנית ובמיוחד בתנאים הנתונים, כמו של ערביי ישראל," כדי למנוע היווצרות שכבת הנהגה משכילה ועצמאית מציע המסמך
התגובות למסמך
תזכיר קניג פורסם בציבור בספטמבר 1976, כאשר הודפס במלואו בעיתון "על המשמר", פרסומו של המסמך עורר ויכוח נרחב הן בישראל והן בשאר העולם.
תגובה בינלאומית
עבדול מג'יד, הנציג המצרי במועצת הביטחון של האו"ם, אמר בישיבת מועצת הביטחון בבנובמבר 1976 כי "מטרותיה של ממשלת ישראל ידועות, אך לאחרונה אחת התוכניות הרשמיות הללו הגיעה לידיעת דעת הקהל: זהו מסמך סודי, המכונה תזכיר קניג, שהוגש למשרד ראש הממשלה על ידי קניג אשר מכהן כבכיר במשרד הפנים הישראלי ואחראי על הטיפול בערבים בישראל. ממשלת ישראל נבוכה אך לא בגלל תוכן המסמך, אלא מפני שפורסם וניתן לקריאה בידי הציבור".
תגובה ישראלית
בישראל לעומת זו, פרסום התזכיר באופן "צנוע" יותר. העיתון הישראלי, ידיעות אחרונות, דיווח כי גורמים בכירים המקורבים לראש הממשלה, יצחק רבין מייחסים חשיבות רבה לדו"ח קניג, יום לאחר הפרסום בידיעות אחרונות התראיין שר הפנים, יוסף בורג לתחנת רדיו ישראלית ואמר כי הוא תומך בקניג.
עוד באותו השבוע דיווח עיתון "הארץ" כי עמוס ערן, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הביע צער על הדלפתו של דו"ח קניג ופרסומו בעל המשמר אך הודיע כי אף גורם ממשלתי לא דוחה את המלצותיו.
תוכן המסמך
חלקו הראשון של דו"ח קניג נקרא "הבעיה הדמוגרפית וגילוי הלאומיות הערבית", בחלק זה טוען קניג כי האוכלוסייה הערבית באזור הגליל תהווה שם רוב דמוגרפי (51%) מהאוכלוסייה עד 1978 ודבר זה מלווה בתחושות לאומיות שיסכנו את השליטה הישראלית באזור זה, מלבד זאת המליץ קניג להקים יישובים יהודים באזורים בהם מרבית היישובים הם יהודים וזאת כדי למנוע אפשרות לאיחוד פוליטי ובדלני, בנוסף לכך מציע קניג להחליף מנהיגים ערבים שעוינים לממשל הישראלי במנהיגים עם עמדות שיהיו מותאמות עם הממשל הישראלי. כמו העלה קניג את הרעיון לצמצמם את מספר האינטלקטואלים הערבים וזאת מכיוון שהתסכול שלהם עלול להיות מסוכן, את הרעיון יבצע בכך שהמדינה תעודד סטודנטים ערבים למקצועות טכניים כמו פיזיקה ומדעי הטבע, מקצועות אלו משאירים מעט זמן לעסוק בלאומיות ויקל עליהם ללמוד מחוץ לישראל ובהמשך להשתקע שם.
ראיון מאוחר עם קניג
בכתבה של הארץ צוטט קניג וטען כי ערביי ישראל "רוצים רק לשאוב את הטוב ביותר מאיתנו", בהמשך סיפר על חבר שלו, ערבי מנצרת שמוקיר לקניג תודה על כך ששכנע אותו להגר לקנדה.
פיג'ו 309
פיג'ו 309 היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1985–1993
סך הכול יוצרו 1,169,177 יחידות.
הדגם יוצר גם ב- הודו בין השנים 1994-1997, בספרד ובבריטניה.
סמיון סלפאקוב
סמיון סרגייביץ' סלפאקוב (ברוסית: Семён Серге́евич Слепако́в; נולד ב-23 באוגוסט 1979 בפיאטיגורסק) הוא מפיק יהודי-רוסי, תסריטאי וקומיקאי שהיה בעבר קפטן נבחרת פיאטיגורסק בתחרות KVN. הוא יחד עם שני קומיקאים אחרים יצר את התוכנית "רוסיה שלנו", את הסדרה "המתמחים" וסדרות הטלוויזיה, "אוניבר", "אוניבר: מעונות חדשים", "סשה טניה", "מעצר בית" ועוד. גילם תפקיד קומי בסרט "רוסיה שלנו: ביצי הגורל".
ביוגרפיה
סרגיי נולד לסרגיי סמיונוביץ' סלפאקוב, כלכן במקצועו, פרופסור במכון לשירות, תיירות ועיצוב בפיאטיגורסק (המהווה לסניף של האוניברסיטה הפדרלית של צפון הקווקז). אמו — מרינה בוריסובנה סלפאקובה, פילוסופית ובוגרת אוניברסיטת פיאטיגורסק. סבא רבה שלו הוא יעקב קוסטיוקובסקי, דרמטורג ותסריטאי סובייטי. יהודי במוצאו.
סרגיי הוא בוגר הפקולטה לשפות זרות של אוניברסיטת פיאטיגורסק והתמחה כמתרגם מצרפתית. ב-2003 למד כלכלה.
קריירה
ב-2008 כתב והפיק את הסדרה "אוניבר" והיה שותף בהפקת התוכנית "ח.ב." בכיכובם של גאריק חרלמוב וטימור בטרוטדינוב. ב-2010 הופיע בהופעת קמע כמאבטח בסרט הקומי "רוסיה שלנו: ביצי הגורל" שגם הפיק.
באוגוסט 2018 הועלתה הסדרה "מעצר בית" בשרתי Premier, סדרה שנוצרה פרי מוחו של סלפאקוב עצמו וזכתה להצלחה ולפופולריות רבה בקרב הצופים. היה שותף גם להפקת הסדרה "שנת התרבות", התוכנית "היו זמנים ברוסיה" ונחשב לאחד התסריטאים והמפיקים המוצלחים בשוק הטלוויזיה הרוסי.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה כתב את הסדרה "ימים מקוללים". בינואר 2021 הביע תמיכה ב וספג ביקורת מבכירים בממשלת רוסיה. בשנת 2022, בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה עלה לישראל. בינואר 2023 פרסם שיר שבו אם בוכה על כך שבנה בן השלוש טרם הגיע לגיל גיוס, בנה האמצעי נמלט לאירופה ובנה הבכור נהרג בחזית המלחמה. השיר עורר סערה ציבורית במהלכו ועדת החקירות של רוסיה פתח בחקירה נגדו.
חיים אישיים
מאז 30 באוגוסט 2012 נשוי לקרינה, משפטנית במקצועה. ב-2020 השניים התגרשו.
פרנק שורטר
פרנק צ'ארלס שורטר (באנגלית: Frank Charles Shorter; נולד ב-31 באוקטובר 1947 במינכן, שבגרמניה) הוא אתלט עבר אמריקאי, אלוף אולימפי (מינכן 1972) וסגן אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) בריצת מרתון ו-4 פעמים ברציפות אלוף מרתון פוקואוקה (1971–1974), יותר מכל אתלט אחר. נוסף לכך, הוא 4 פעמים אלוף ארצות הברית (1971, 1974, 1975 ו-1977) בריצת 10000 מטר ו-4 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית (1970–1973) בריצת שדה ל-10 ק"מ.
ביוגרפיה
שורטר נולד ב-1947 במינכן, גרמניה לסמואל שורטר ששירת כרופא בצבא ארצות הברית. לאחר לידתו חזרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה במידלטאון (ניו יורק). הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר "הר חרמון" שבעיר גיל שבמסצ'וסטס. ב-1969 הוסמך כבוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת ייל שבניו הייבן, קונטיקט. ב-1974 סיים לימודי משפט באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, פלורידה והוסמך כד"ר למשפטים (Juris Doctor).
1970
באליפות ארצות הברית שנערכה בבייקרספילד, קליפורניה ב-26 ביוני 1970 הוא זכה במדליית זהב בריצת 3 מייל בתוצאה של 13:24.2 דקות.
באליפות ארצות הברית בריצות שדה שנערכה בשיקגו, אילינוי ב-28 בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 30:15 דקות.
1971
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקאלי שבקולומביה בתחילת אוגוסט 1971 הוא זכה בשתי מדליות זהב בריצת 10,000 מטר בשיא משחקים חדש של 28:50.83 דקות ובריצת מרתון (2:22:40 שעות).
באליפות ארצות הברית בריצות שדה שנערכה בסן דייגו, קליפורניה ב-27 בנובמבר אותה שנה הוא הגן על תוארו וזכה במדליית זהב בתוצאה של 29:19 דקות.
במרתון פוקואוקה שנערך ב-5 בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:12:51 שעות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה שורטר במדליית זהב בריצת מרתוון בתוצאה של 2:12:19.8 שעות, לפני קארל ליסמונט מבלגיה (2:14:31.8 שעות) והאלוף האולימפי היוצא מאמו וולדה מאתיופיה (2:15:08.4 שעות). הוא הוביל לכל אורך המירוץ אולם זמן קצר לפני כניסתו לאצטדיון של מינכן פרץ למסלול סטודנט גרמני בשם נורברט סודהאוס ונכנס ראשון לאצטדיון. למשך זמן קצר הוא נחשב לזוכה בתחרות עד שהתבררה הטעות ושורטר זכה. על אף הזכייה הוא היה מאוכזב שלא הוא שזכה במחיאות הכפיים. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 27:51.32 דקות.
במרתון פוקואוקה שנערך ב-3 בדצמבר אותה שנה הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:10:30 שעות.
1973
באליפות ארצות הברית בריצות שדה שנערכה בגיינסוויל, פלורידה, ב-24 בנובמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 29:52 דקות
במרתון פוקואוקה שנערך ב-2 בדצמבר אותה שנה הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:11:45 שעות.
1974
במרתון פוקואוקה שנערך ב-8 בדצמבר 1974 הוא זכה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 2:11:32 שעות
1976
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הוא זכה במדליית כסף בריצת מרתוון בתוצאה של 2:10:45.8 שעות, אחרי ולדמאר סירפינסקי ממזרח גרמניה (2:09:55.0 שעות) ולפני קארל ליסמונט (2:11:12.6 שעות) ולא הצליח להגן על תוארו.
במרתון ניו יורק שנערך ב-24 באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2:13:12 שעות, אחרי ביל רוג'רס מארצות הברית (2:10:09 שעות)
1979
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן שבפוארטו ריקו בתחילת יולי 1979 הוא זכה במדליית ארד בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 29:06.4 דקות.
במרתון ניו יורק שנערך ב-21 באוקטובר אותה שנה הוא סיים במקום שביעי בתוצאה של 2:16:15 שעות.
הסיסמה של שורט "שימו נעליים ורוצו" וחזרו על זה שוב, ושוב, ושוב, ושוב ושוב. בלי תוספים, דיאטות, עזרים וחישובים. גישה זו היוותה השראה לאלפי רצים בארצות הברית.
יחסי אריתריאה–שווייץ
יחסי אריתריאה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת אריתריאה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
מדינת אריתריאה והקונפדרציה השווייצרית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי היחסים בין המדינות הם "לא אינטנסיביים בכלל" כאשר המסחר הכללי בין המדינות יכול להגיע עד שני מיליון פרנקים שווייצריים מדי שנה (מעט מאוד בהתחשב בגודלה של המדינה).
באמצע המאה התשע עשרה, האזרח השווייצרי וורנר מוצינגר שנעשה מוכר יחסית במדינתו כמגלה ארצות חי באזורים שונים באריתריאה למשך עשרים שנים. מוצינגר עבד בשירות צרפת, הממלכה המאוחדת ומצרים כדי לעזור להם במלחמה שנערכה במקום נגד האימפריה האתיופית.
במהלך מלחמת העצמאות האריתראית סיפקה שווייץ מקום מפלט לאזרחים רבים אשר נקלעו לקרבות.
אריתראיה הייתה חלק מאתיופיה עד משאל עם שנערך על עצמאותה בשנת 1993. שווייץ קידמה את משאל העם והייתה אחת משש משקיפות מטעם שליחות של האומות המאוחדות המשגיחה על ההצבעה. שווייץ כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם אריתריאה מספר ימים לאחר שקיבלה את עצמאותה ביוני 1993.
שני הסכמים בילטרליים נחתמו בין שתי המדינות ב-1999 נחתם הסכם בין שתי המדינות על תנועה אווירית וב-2002 נחתם הסכם בין שתי המדינות על מאזן התשלומים של שווייץ לאריתריאה לצורך עזרה. מאז שנות השמונים של המאה העשרים מספקת שווייץ עזרה הומניטרית לאריתריאה.
החולצה הוורודה
החולצה הוורודה (באיטלקית: Maglia Rosa, נהגה: "מאליה רוזה") היא חולצת רכיבה המוענקת למוביל בדרוג הכללי במרוץ האופניים, הג'ירו ד'איטליה. המוביל בדרוג הכללי במרוץ הוא הרוכב בעל הזמן המהיר ביותר כאשר מחוברות תוצאות כל הקטעים היומיים ומובאים בחשבון שניות בונוס שנצברו בסיומים ובמאוצי ביניים בקטעים היומיים.
החולצה הוורודה היא המקבילה האיטלקית לחולצה הצהובה במרוץ הטור דה פראנס הצרפתי. כפי שבצרפת נקבע צבע החולצה על פי צבע דפי העיתון היומי שהוא המממן הראשי של המרוץ, כך גם באיטליה; הצבע הוורוד הוא צבע דפיו של עיתון הספורט הגדול במדינה, לה גזטה דלו ספורט, שמשמש כמממן הראשי של המרוץ מראשיתו. הנוהג של הענקת החולצה הוורודה החל ב-1931.
בסיום כל קטע יומי במרוץ, נערך בנקודת הסיום טקס הענקת הפרסים והחולצות. הענקת החולצה הוורודה למוביל בדרוג הכללי היא השנייה בסדר הענקת הפרסים (לאחר מתן הפרס למנצח הקטע היומי) ובמעמד זה לובש הרוכב המוביל את החולצה. במהלך הקטעים היומיים לובש המוביל את החולצה הוורודה ובצורה זו הוא זוכה גם לכבוד וגם מזוהה ביתר קלות על ידי שאר הרוכבים ועל ידי אמצעי התקשורת בכלל וצופי השידורים החיים בפרט.
בדבוקת הרוכבים קיים נוהג בלתי כתוב האומר כי אין לפתוח בהתקפה במרוץ בשעה שלובש החולצה הוורודה נקלע לבעיה שאינה קשורה לכושרו הספורטיבי; אם בשל עצירה ל"שירותים" ואם בשל מעורבות שלו בנפילה או בשל תקלה טכנית.
סטטיסטיקה
הרוכב שזכה ללבוש את החולצה הוורודה במספר הפעמים הרב ביותר הוא הבלגי, אדי מרקס. הוא נטל חלק בשישה מרוצי ג'ירו ד'איטליה (וניצח בחמישה מתוך ששת המרוצים) ולבש במהלכם 77 פעם את החולצה הוורודה. אחריו מדורגים עשרת הרוכבים הבאים:
גונסלו פרננדס דה אוביידו ואלדס
ביוגרפיה
נולד בשנת 1478 במדריד למשפחת אצולה מאסטוריאס וחונך אצל אלונסו דה ארגון (Alonso de Aragón). בהיות בן 13 הפך להיות משרתו של בנם של אליזבל ופרנדדו, חואן, נסיך אסטוריאס. ב-4 באוקטובר 1497, לאחר מותו של חוואן, הוא נסע לאיטליה והפך להיות מזכירו של הגנרל פרננדס דה קורדובה (Gonzalo Fernández de Córdoba). היה עד לכניעת גרנדה ובשנת 1492 היה עד לחזרתו של כריסטופר קולומבוס ממסעו הראשון. פגש דמויות היסטוריות חשובות ביניהן קולומבוס והאחים פינסון (Pinzón) שלקחו חלק במסעות קולומבוס.
בשנת 1502, חזר לספרד, חי במדריד, עיר הולדתו, וכאשר איזבלה נפטרה בשנת 1504, חזר אל חצר המלך פרדיננד הקתולית. לאחר מכן שירת כדוכס קלבריה. בשנת 1506 התחתן עם דה מרגרט (Margarita de Vergar) שמתה בזמן לידה פחות משנה לאחר נישואיהם. הוא הצטרף לצבא בפעם השנייה ולאחר מכן מונה כנוטריון ציבורי, מזכיר המועצה האינקווזיצינית. בשנת 1506 היה נוטריון של האפיפיור ופעיל באינקוויזיציה ובקולוניאליזם הספרדי באיים הקרביים. בשנת 1507 התחתן שוב עם קתרין (Catalina Rivafecha) ועבד עד שנת 1511 כנוטריון ציבורי במדריד. בשנת 1512 כיהן כמזכיר שני של גרנד לזמן קצר.
בשנת 1513 הפליג להודו. בשנת 1514 מונה למשגיח על התכת זהב בסנט דומינגו. פרננדס דה אוביידו ביקר עוד ארבע פעמים באמריקה, שם הוא נשאר עשרים ושתיים שנה, ובשנת 1532 מונה להיסטוריון של איי הודו מטעם הוד מלכותו. שנה שלאחר מכן הוא קיבל את תפקיד מפקד המבצר האוסמה פורטלזה (Fortaleza Ozama), מצודה מפורסמת (שם יש פסל גדול שלו, מתנה למדינה בידי מלך ספרד) של סנטו דומינגו. כתב שתי עבודות חשובות, La historia general y natural de las Indias ואת Las Quinquagenas de la nobleza de España אשר פורסמו בשלמותן לאחר שלוש מאות שנה ממותו.
Libro del muy esforzado e invencible caballero Don Claribalte
עבודות הראשונה הייתה רומן בשם "Libro del muy esforzado e invencible caballero Don Claribalte". סיפור על האביר דון Claribalte ושאיפתו הבלתי אפשרית למימוש. הרומן פורסם בשנת 1519 בוולנסיה והודפס בידי אחד המדפיסים הבולטים באותה תקופה, חואן וינו (Juan Viñao). העבודה מוקדשת לפרדיננד מאראגון, דוכס קלבריה (Ferdinand of Aragón, Duke of Calabria). אווידו מציין כי הרעיון והכתיבה נעשו בזמן שהותו בסנט דומינגו.
Las Quinquagenas de la nobleza de España
אוסף של ציורים, מעשיות מוסר על רכילות תוססת לגבי אנשים מפורסמים בני דורו.
La historia general y natural de las Indias
פורסם בשנת 1526 בטולדו כסיכום La Natural hystoria de las India שהוקדש לקרל החמישי.
העבודה מספקת מידע ממקור ראשון משנת 1513 כשעזב לאמריקה לראשונה ועד מסעו האחרון לסנט דומינגו 1549 אוביידו ביקר חמש פעמים באמריקה. הספר מתאר בקצרה את הניווט לעולם החדש ולאיים, התמודדות עם הספנים, אוביידו מוצג כמעריץ של הטבע והמנהגים המקומיים, מתאר בהתלהבות אבל עם אובייקטיביות. הערכה הלא גמורה של סטיבן פורסמה באופן נרחב באנגלית (בידי אדן 1555) וצרפתית בידי פולור (Poleur) בשנת 1556. דרך ספרו של אוביידו למדו האירופאים על ערסל, אננס והטבק שהיו בשימוש בידי הילדים האמריקאים עם נפגש אודיו. הציור של האננס הראשון מיוחס לו.
ברטולומה דה לאס קסאס גינה את הספר :
מקורות
* Carrillo J.M. (ed), Repertorium Columbianum Vol. IX Oviedo on Columbus, (Brepols 2000).
סטילי דן
סטילי דן (באנגלית: Steely Dan) היא להקת ג'אז-רוק אמריקאית המשלבת ביצירתה גם אלמנטים של מוזיקת נשמה, R&B, בוגי, פופ ובלוז. היא הוקמה על ידי וולטר בקר ודונלד פייגן בשנת 1972. בקר ופייגן היו חברי הלהקה הקבועים וכתבו את כל שיריה, כאשר בקר שימש כבסיסט וגיטריסט ופייגן כסולן וקלידן. מאז מותו של בקר בשנת 2017 נותר פייגן החבר הרשמי היחיד בלהקה.
המוזיקה של סטילי דן מתאפיינת בצלילי רוק ופופ, אך גם במבנים והרמוניות מורכבים המושפעים מג'אז. רבים משירי הלהקה כוללים עיבודים ג'אזיים לכלי נשיפה, וקולות רקע בסגנון המושפע ממוזיקת נשמה. בקר ופייגן כתבו שירים מבודחים, ולעיתים קרובות סרקסטיים, העוסקים בנושאים כגון סמים, רומנים, הימורים ופשע.
שירי הלהקה הוקלטו עם צוות מתחלף של נגני אולפן וזמרי ליווי, ביניהם הגיטריסטים לארי קרלטון ואליוט רנדל, שניגן את הסולו בשיר "Reelin' In the Years"; המתופף ברנרד פרדי, שניגן את מקצב ה-Purdie Shuffle (הקרוי על שמו) בשיר "Home at Last"; סקסופוניסט הג'אז ויין שורטר מלהקת Weather Report; מייקל מקדונלד, סולן להקת The Doobie Brothers, שתרם קולות רקע; והזמרת פאטי אוסטין, שקולות הרקע שלה בשיר "Babylon Sisters" הפכו אותו לאחד השירים המזוהים ביותר עם הלהקה. בקר ופייגן ידועים בפרפקציוניזם כמעט אובססיבי באולפן ההקלטות: במהלך הקלטת האלבום Gaucho (1980), הכולל שבעה שירים בלבד, שכרו בקר ופייגן לפחות 42 נגנים ו-11 טכנאים.
סטילי דן זכתה להצלחה מסחרית ולשבחי המבקרים החל משנות ה-70 המוקדמות ועד פירוקה בשנת 1981. להיטים כמו "Reelin' In the Years", "Do it Again", "Rikki Don't Lose That Number", "Hey Nineteen" ו-"Deacon Blues" העפילו למקומות הראשונים במצעדי הפזמונים. אלבומה Aja (1977) זכה למעמד של אלבום פלטינה כפול. הלהקה התאחדה ב-1993 ומאז מופיעה באופן קבוע. לאחר האיחוד היא הוציאה שני אלבומים. אחד מהם, Two Against Nature (2000), זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה. סטילי דן מכרה מעל 40 מיליון אלבומים ברחבי העולם ובשנת 2001 נכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
השיר "Hotel California" של להקת האיגלס נכתב בהשראת סגנון הכתיבה של בקר ופייגן. כמו כן, סטילי דן מוזכרת ברמיזה באחת משורות השיר ("They stab it with their steely knives, but they just can't kill the beast").
עם מעריציה המושבעים של סטילי דן נמנים, בין היתר, השחקנים רוברט דאוני ג'וניור ובריאן קרנסטון, הקומיקאי ג'רי סיינפלד והמוזיקאי יוני רכטר. סולו הגיטרה בשירה "Reelin' In the Years" נחשב לסולו הגיטרה האהוב ביותר על ג'ימי פייג', גיטריסט להקת לד זפלין.
סטילי דן נכנסה לרשימת "מאה האמנים הגדולים ביותר בכל הזמנים" של VH1.
דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן
אלבומי הופעה
מתאוס פרנסה
מתאוס פרנסה דה אוליביירה (בפורטוגזית: Matheus França de Oliveira; נולד ב-1 באפריל 2004) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק כקשר התקפי במועדון הכדורגל האנגלי קריסטל פאלאס.
קריירה
מתאוס פרנסה הצטרף לקבוצת הנוער של המועדון הברזילאי פלמנגו בגיל 12 והפך במהרה לאחד השחקנים הבולטים שלהם. בדצמבר 2021, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פלמנגו, והפגין את כישוריו ואת הפוטנציאל שלו. החוזה של פרנסה עם פלמנגו כלל סעיף שחרור של 200 מיליון אירו. באוגוסט 2023, פרנסה עבר לקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג תמורת סכום של כ-20 מיליון אירו.
מלחמות שלוש הממלכות
מלחמות שלוש הממלכות, לפעמים ידועות גם כמלחמות האזרחים הבריטיות, היו סדרה של סכסוכים הכוללים מלחמות בין השנים 1639 ל-1653 בממלכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, אז ישויות נפרדות שהיו מאוחדות תחת צ'ארלס הראשון. מלחמות אלו כוללות את מלחמות הבישופים מ-1639 עד 1640, מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה והשנייה, מלחמות הקונפדרציה האירית, כיבוש קרומוול את אירלנד והמלחמה האנגלו-סקוטית (1650–1652). הן הסתיימו בניצחון צבא הפרלמנטרים, הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון, ביטול המלוכה, וייסוד חבר העמים של אנגליה, מדינה אוניטרית ששלטה באיים הבריטיים עד השבת שושלת סטיוארט ב-1660.
הסכסוך הפוליטי והדתי בין צ'ארלס הראשון ליריביו החל בשנים המוקדמות של שלטונו. בעוד שהרוב המכריע תמך במוסד המלוכה, הם לא הגיע להסכמה על מי מחזיק בסמכות העליונה. המלוכנים ("קוולירים") טענו בדרך כלל שהגופים הפוליטיים והדתיים כפופים למלך, בעוד שרוב יריביהם הפרלמנטרים ("ראונדהדס") תמכו בצורה מוגבלת של מונרכיה חוקתית והתנגדו לשלטון אישי שצ'ארלס כפה. מצב זה הורע על ידי הבדלים על דת וחופש דת. הפרוטסטנטים הרפורמיסטים כמו הפוריטנים האנגלים והקובננטרים הסקוטים התנגדו לשינויים שצ'ארלס ניסה לכפות על הכנסיות הפרוטסטנטיות המדיניות של אנגליה וסקוטלנד. באירלנד, המדינה הקתולית היחידה, הקונפדרציה האירית רצתה סוף לאפליה אנטי-קתולית, אוטונומיה רבה יותר, וביטול מתן קרקעות למתיישבים פרוטסטנטים.
הסכסוכים החלו עם מלחמות הבישופים של 1639–1640, כשקובננטרים סקוטים שהתנגדו לרפורמות הדתיות של צ'ארלס תפסו שליטה על סקוטלנד ותפסו בקצרה את צפון אנגליה. קתולים אירים פתחו במרד ב-1641, שהתפתח לסכסוך אתני עם מתיישבים פרוטסטנטים. הקונפדרציה האירית הקתולית, שנוצרה לשלוט במרד, החזיקה ברוב אירלנד במלחמה שהתנהלה נגד המלוכנים, הפרלמנטרים והקובננטרים. למרות שכל השלושה הסכימו על הצורך לדכא את המרד, אף אחד מהם לא סמך על השניים האחרים לשלוט בצבא שהוקם לעשות זאת. באוגוסט 1642, כישלון לשבור את המבוי הסתום הפוליטי גרם לפרוץ מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה, שהפגישה מלוכנים נגד הפרלמנטרים ובעלי בריתם הקובננטרים באנגליה ובויילס.
המלחמה באנגליה הסתיימה כאשר צ'ארלס נכנע לסקוטים ב-1646, אך חילוקי דעות בקרב יריביו וסירובו לעשות ויתורים פוליטיים משמעותיים גרמו להתלקחות מחודשת של הלחימה ב-1648. במלחמת האזרחים האנגלית השנייה, הפרלמנטרים שוב הביסו את המלוכנים ופלג קובננטרי בשם "המתנדבים". צבא המודל החדש הפרלמנטרי אז טיהר את הפרלמנט האנגלי מאלה שרצו להמשיך במשא ומתן עם המלך. הפרלמנט הקרוע שנותר אישר את הוצאתו להורג בינואר 1649 וייסד את הרפובליקה של חבר העמים של אנגליה. באמנת ברדה, הסקוטים הסכימו להשיב את צ'ארלס השני לכס המלוכה האנגלי, אך הובסו במלחמה האנגלו-סקוטית בין 1650–1652. תחת אוליבר קרומוול, חבר העמים כבש את אירלנד ורוב האדמות הקתוליות באירלנד הוחרמו. האיים הבריטיים הפכו לרפובליקה מאוחדת שנשלטה על ידי קרומוול והצבא. היו התקוממויות ספורדיות עד שהמלוכה הושבה ב-1660.
נומנקלטורה
המונח "מלחמות שלוש הממלכות" מופיע לראשונה ב"כרוניקה קצרה של כל הפעולות הקטלניות שהתרחשו בשלוש הממלכות" מאת ג'יימס הית', שפורסם ב-1662, אך ההיסטוריון איאן ג'נטלס טוען "אין כותרת יציבה ומוסכמת לאירועים... שכונו בשמות שונים המרד הגדול, המהפכה הפוריטנית, מלחמת האזרחים האנגלית, המהפכה האנגלית ו... מלחמות שלוש הממלכות". המונח בדרך כלל משמש היסטוריונים מודרניים הרואים את העימותים בכל מדינה כנובעים מסוגיות חופפות אך לעיתים שונות, ולא רק כרקע למלחמת האזרחים האנגלית, בעוד אחרים כינו אותם מלחמות האזרחים הבריטיות.
כללי
אחרי 1541, מונרכים של אנגליה כינו את הטריטוריה האירית שלהם ממלכה, במקום "לורדות אירלנד", ושלטו שם בעזרת הפרלמנט האירי הנפרד. כמו כן, עם חוקי ויילס 1535 ו-1542, הנרי השמיני צירף את ויילס לתוך ממלכת אנגליה. סקוטלנד, הממלכה השלישית הנפרדת, נשלטה על ידי בית סטיוארט.
באמצעות הרפורמציה האנגלית, המלך הנרי השמיני מינה את עצמו לראש הכנסייה הפרוטסטנטית של אנגליה ואסר על הקתוליות באנגליה וויילס. במהלך המאה ה-16, הפרוטסטנטיות הפכה לקשורה בצורה אינטימית לזהות הלאומית באנגליה; הקתוליות נתפסה כאויב הלאומי, במיוחד כפי שהתגלמה ביריבות צרפת וספרד. קתוליות, עם זאת, נשארה הדת של רוב האנשים באירלנד ועבור רבים אירים היא סימלה התנגדות ילידית לכיבוש הטיודורי של אירלנד.
בממלכת סקוטלנד, הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה תנועה פופולרית בהנהגת ג'ון נוקס. הפרלמנט הסקוטי חוקק חוקים למען כנסייה פרסביטריאנית לאומית, כלומר הכנסייה של סקוטלנד ("הקירק"). ומרי, מלכת הסקוטים הקתולית, נאלצה לוותר על כסאה לטובת בנה ג'יימס השישי מסקוטלנד. ג'יימס גדל תחת עוצרות שנויה במחלוקת בין פלגים קתוליים ופרוטסטנטים; כשתפס את השלטון, שאף להיות "מלך אוניברסלי", תומך במערכת הבישופים האנגלית שמינה המלך. ב-1584 הוא הכניס בישופים לכנסייה של סקוטלנד, אך נתקל בהתנגדות עזה, ונאלץ להסכים שהאספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד תמשיך לנהל את הכנסייה.
האיחוד האישי של שלוש הממלכות תחת מלך אחד התרחש כאשר המלך ג'יימס השישי מסקוטלנד ירש את אליזבת הראשונה לכס האנגלי ב-1603, כאשר הוא גם הפך לג'יימס הראשון של אנגליה ושל אירלנד. ב-1625 צ'ארלס הראשון ירש את אביו, וסימן שלוש דאגות עיקריות לגבי אנגליה וויילס; איך לממן את ממשלתו, איך לבצע רפורמה בכנסייה, ואיך להגביל את התערבות הפרלמנט האנגלי בשלטונו. באותו זמן, הוא הראה עניין מועט בשתי ממלכותיו האחרות, סקוטלנד ואירלנד.
סקוטלנד
ג'יימס השישי נשאר פרוטסטנטי, והקפיד לשמור על תקוותיו לרשת את כס המלוכה האנגלי. כצפוי, הוא הפך לג'יימס הראשון של אנגליה ב-1603 ועבר ללונדון. ג'יימס התמקד בטיפול בחצר ובפרלמנט האנגלי, ניהל את סקוטלנד באמצעות הוראות כתובות למועצת המלך של סקוטלנד ושלט על הפרלמנט הסקוטי באמצעות בית הלורדים. הוא הגביל את סמכותה של האספה הכללית של כנסיית סקוטלנד ומנע ממנה להתכנס, ולאחר מכן הגדיל את מספר הבישופים בכנסיית סקוטלנד. ב-1618, הוא כינס אספה כללית והעביר בכוח חמישה מאמרים של נוהגי אפיסקופליות, שהיו נתונים לחרם נרחב.
אחרי מותו ב-1625, ירש אותו בנו צ'ארלס הראשון, שהוכתר בקתדרלת סנט ג'יילס באדינבורו ב-1633, עם טקסים אנגליקנים מלאים. צ'ארלס היה פחות מיומן ומרוסן מאביו; ניסיונותיו לכפות מנהגים אנגליקנים על כנסיית סקוטלנד עוררו התנגדות שהגיעה לשיאה כאשר הוא הציג את ספר התפילה האנגליקני. העימות שלו עם הסקוטים הגיע לשיאו ב-1639, כאשר הוא ניסה ונכשל לכפות על סקוטלנד באמצעים צבאיים במהלך מלחמות הבישופים.
אנגליה
צ'ארלס חלק עם אביו את האמונה בזכות האלוהית של מלכים, והתעקשותו המתמדת על הסטנדרט הזה פגעה באופן חמור ביחסים בין הכתר לבין הפרלמנט האנגלי. כנסיית אנגליה נשארה דומיננטית, אבל מיעוט פוריטני חזק, שיוצג על ידי כשליש מהפרלמנט, החל להתבטא; האמונות הדתיות שלהם היו דומות מאוד לאלה של הסקוטים הפרסביטריאנים.
היו סכסוכים חוזרים ונשנים בין הפרלמנט האנגלי למלך על מיסוי, הוצאות צבאיות ותפקיד הפרלמנט בממשלה. בעוד ג'יימס הראשון החזיק בדעות דומות לאלה של בנו בנוגע לזכויות המלך, הוא בדרך כלל היה בעל שיקול דעת וכריזמה מספיקים כדי לשכנע את חברי הפרלמנט לקבל את דעתו. צ'ארלס לא היה כישרון כזה ובהתמודד עם משברים מרובים במהלך 1639–1642, הוא נכשל במניעת ממלכותיו מלהחליק למלחמת אזרחים. כאשר צ'ארלס פנה לפרלמנט כדי לשלם על מערכה נגד הסקוטים, הם סירבו. אז הם הכריזו על עצמם כמתכנסים באופן קבוע, הפרלמנט הארוך, ובמהרה הציגו בפני צ'ארלס רשימה ארוכה של תלונות אזרחיות ודתיות שדרשו תיקון מצידו לפני שיאשרו חקיקה חדשה כלשהי.
המושבות הבריטיות מעבר לים
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, היו מעורבות רבה במושבות הבריטיות מעבר לים. באיי התעלה, האי ג'רזי וטירת קורנט בגרנזי תמכו במלך עד כניעה בכבוד בדצמבר 1651.
למרות שההתיישבויות הפוריטניות החדשות בצפון אמריקה, בייחוד מסצ'וסטס, נשלטו על ידי תומכי הפרלמנט, המושבות הותיקות יותר דרומה תמכו בכתר. החיכוך בין המלוכנים, שרובם היו אנגליקנים, לבין הפוריטנים במרילנד הגיע לשיאו בקרב סברן. התיישבויות חברת וירג'יניה, ברמודה ווירג'יניה, כמו גם אנטיגואה וברבדוס, בלטו בנאמנותן לכתר. נאמנותם של המלוכנים בווירג'יניה לכתר זכתה לגמול לאחר השבת המלוכה ב-1660 כאשר צ'ארלס השני כינה אותה המושבה הישנה.
אירלנד
בינתיים, בממלכת אירלנד (שהוכרזה כזאת ב-1541 אבל נכבשה לחלוטין עבור הכתר רק ב-1603), המתחים גם החלו לעלות. תומאס ונטוורת', הלורד המשנה של אירלנד של צ'ארלס הראשון, עורר את זעמם של הקתולים באמצעות אכיפת מיסים חדשים בעודו שולל מהם זכויות מלאות כנתינים; הוא עורר עוד יותר את זעמם של קתולים אירים עשירים ביוזמות חוזרות ונשנות להחרים ולהעביר את אדמותיהם למתיישבים אנגלים. התנאים הפכו לנפיצים ב-1639 כאשר ונטוורת' הציע לקתולים אירים כמה רפורמות בתמורה לגיוס ומימון צבא אירי (בהנהגה פרוטסטנטית) כדי לדכא את המרד הסקוטי. הרעיון של צבא קתולי אירי שיאכוף מה שרבים ראו כממשל עריצות כבר, זעזע הן את הפרלמנט הסקוטי והן את האנגלי, שבתגובה איימו לפלוש לאירלנד.
מלחמות
כישלונו הראשוני של צ'ארלס לסיים את מלחמות הבישופים של 1639 ו-1640 שכנע במהירות את היריבים שהכוח יכול לשרת אותם טוב יותר מאשר משא ומתן. הטלת הבישופים ונוהגים אנגליקניים אחרים על הכנסייה הסקוטית התנגדה על ידי רוב הסקוטים, שתמכו במערכת ממשל פרסביטריאנית בהנהגת אספה כללית, ובכנסיות פרטיות על ידי כמרים וועדות זקנים. ברית הלאום של 1638 התחייבה להתנגד ל"חידושים" שהוטלו. החותמים היו ידועים כקווננטרים.
באירלנד, מנוכרים על ידי שליטת הכנסייה של אנגליה ומפוחדים מהרטוריקה של הפרלמנטים האנגלי והסקוטי, קבוצה קטנה של קושרים אירים השיקה את מרד האירים של 1641, לכאורה תומכת ב"זכויות המלך". המרד כלל התקפות אלימות נרחבות על קהילות פרוטסטנטיות באירלנד, גם אנגליקנים וגם מתנגדים פרוטסטנטים באלסטר שנוהגיהם דמו לכנסייה הסקוטית. באנגליה ובסקוטלנד, שמועות התפשטו שהרג היה בחסות המלך, מה שלרבים, חזה את גורלם שלהם אם חייליו האירים של המלך ינחתו בבריטניה. לכן הפרלמנט האנגלי סירב לשלם על צבא מלכותי לדיכוי המרד באירלנד; במקום זאת הפרלמנט החליט לגייס כוחות מזוינים משלו. המלך עשה כן גם, וגייס רויאליסטים (חלקם חברי פרלמנט) שהאמינו שמזלם ייטב על ידי נאמנות למלך.
מלחמת האזרחים האנגלית התלקחה ב-1642. קווננטרים סקוטים (כפי שפרסביטריאנים נקראו שם) הצטרפו לכוחות הפרלמנט האנגלי בסוף 1643 ומילאו תפקיד מרכזי בניצחון הפרלמנטרי הסופי. במשך יותר משנתיים, כוחות המלך נטחנו על ידי היעילות של אלה של הפרלמנט, כולל הצבא החדש, שנתמך בכוח הפיננסי של הסיטי של לונדון. ב-5 במאי 1646, בסאות'וול, צ'ארלס הראשון נכנע לצבא הסקוטי שצר על ניוארק-און-טרנט. מה שנותר מצבאות וחילות המצב המלכותיים האנגלים והוולשים נכנעו בהדרגה במהלך החודשים הבאים. [14]
בינתיים, הקתולים האירים המורדים הקימו ממשלה משלהם - אירלנד הקונפדרטיבית - בכוונה לעזור למלוכנים בתמורה לסובלנות דתית ואוטונומיה פוליטית. חיילים מאנגליה וסקוטלנד נלחמו באירלנד, וחיילים קונפדרטיבים אירים יצאו למסע לסקוטלנד ב-1644, מה שגרם למלחמת האזרחים הסקוטית. שם, המלוכנים השיגו סדרה של ניצחונות ב-1644–1645, אך נרמסו לאחר שהצבאות הקווננטרים העיקריים חזרו לסקוטלנד עם סיום מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה.
הסקוטים מסרו את צ'ארלס לאנגלים וחזרו לסקוטלנד, לאחר שהפרלמנט האנגלי שילם להם סכום גדול עבור הוצאותיהם במערכה האנגלית. לאחר כניעתו, צ'ארלס ניגש אל הסקוטים, הפרסביטריאנים בפרלמנט האנגלי, והגרנדים של הצבא החדש, כולם ניסו להגיע להסדר איתו וביניהם שישיג שלום תוך שמירה על הכתר. אבל עכשיו, פער בין הצבא החדש לפרלמנט התרחב יותר ויותר, עד שהפוריטנים בפרלמנט, עם בעלי ברית בקרב הסקוטים והמלוכנים הנותרים, ראו את עצמם חזקים מספיק כדי לאתגר את הצבא, שהחל את מלחמת האזרחים האנגלית השנייה.
הצבא החדש הביס את המלוכנים האנגלים והפרלמנטרים, כמו גם את בעלי בריתם הסקוטים המעורבים. בשל תככיו החשאיים עם המעורבים הסקוטים, צ'ארלס הואשם בבגידה נגד אנגליה. לאחר מכן, הגראנדים ותומכיהם האזרחיים נכשלו בהתפייסות עם המלך או עם הרוב הפוריטני בפרלמנט. הגראנדים פעלו וחיילים נוצלו כדי לטהר את הפרלמנט האנגלי מאלה שהתנגדו לצבא. הפרלמנט הקטוע שנותר אז העביר חקיקה מאפשרת להעמיד לדין את צ'ארלס הראשון באשמת בגידה. הוא נמצא אשם בבגידה נגד הקומונס האנגלי והוצא להורג ב-30 בינואר 1649.
אחרי הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון הפרלמנט הקטוע העביר סדרה של חוקים המכריזים שאנגליה היא רפובליקה; שבית הנבחרים - ללא בית הלורדים - ישב כמחוקק; ושמועצת המדינה תפעל כרשות מבצעת. בשתי הממלכות האחרות הוצאתו להורג של צ'ארלס גרמה לצדדים הלוחמים להתאחד, והם הכירו בצ'ארלס השני כמלך בריטניה הגדולה, צרפת ואירלנד, מה שהוביל למלחמת האזרחים האנגלית השלישית.
כדי להתמודד עם האיום על חבר העמים האנגלי שהציבו שתי הממלכות (אירלנד וסקוטלנד), הפרלמנט הקטוע מינה תחילה את קרומוול לפלוש ולכבוש את אירלנד. באוגוסט 1649, הוא הנחית צבא אנגלי ברת'מיינס זמן קצר לאחר שהמצור על דבלין ננטש על ידי המלוכנים לאחר קרב רת'מיינס. לאחר מכן, בסוף מאי 1650, קרומוול השאיר צבא אחד כדי להמשיך בכיבוש אירלנד וחזר לאנגליה כדי לקחת פיקוד על צבא אנגלי שני שהתכונן לפלוש לסקוטלנד. ב-3 בספטמבר 1650, הוא הביס את הקווננטרים הסקוטים בקרב דאנבר וכוחותיו אז כבשו את אדינבורו וסקוטלנד דרומית לנהר פורת'. קרומוול התקדם עם עיקר צבאו מעבר לפורת לכיוון סטירלינג, כאשר צ'ארלס השני, שפיקד על צבא מלוכני סקוטי, גנב צעד על המפקד האנגלי, ופלש לאנגליה מבסיסו בסקוטלנד. קרומוול חילק את כוחותיו, השאיר חלק בסקוטלנד כדי להשלים שם את הכיבוש, ואז הוביל את שאר הכוח דרומה במרדף אחרי צ'ארלס השני.
צבא המלוכנים נכשל בגיוס תמיכה רבה מקרב המלוכנים האנגלים כאשר התקדם דרומה לתוך אנגליה; לכן, במקום לכוון ישירות ללונדון ולתבוסה ודאית, צ'ארלס כיוון לוורסטר תוך תקווה שויילס והמערב והמחוזות התיכוניים של אנגליה יתקוממו נגד הקומונוולת'. זה לא קרה ושנה בדיוק לאחר קרב דאנבר, צבא הדגם החדש ורגימנטים של מיליציות אנגליות הביסו את צבא המלוכנים האחרון של מלחמת האזרחים האנגלית בקרב וורסטר, ב-3 בספטמבר 1651. זה היה הקרב האחרון והמכריע ביותר במלחמות שלוש הממלכות.
תוצאות
לאחר שהביסו כל התנגדות מאורגנת, האצילים של צבא הדגם החדש הפרלמנטרי ותומכיהם האזרחיים שלטו בפוליטיקה של שלוש האומות בתשע השנים הבאות (ראו תקופת ביניים (1649–1660)). באשר לאנגליה, הפרלמנט השאריתי כבר גזר שהיא רפובליקה וקומונוולת. אירלנד וסקוטלנד היו כעת נתינות ונשלטו על ידי מושלים צבאיים, ונציגים מהמדינות ישבו בפרלמנט השאריתי של הפרוטקטורט, שם הם היו נתונים לשליטתו של אוליבר קרומוול, הלורד הפרוטקטור. כאשר קרומוול מת ב-1658, השליטה בקומונוולת' הפכה ללא יציבה. בתחילת 1660, הגנרל ג'ורג' מונק, שפיקד על כוחות הכיבוש האנגלים בסקוטלנד, הורה לחייליו מבית החייל בקולדסטרים, צעד איתם דרומה לתוך אנגליה, ותפס שליטה על לונדון עד פברואר 1660. שם הוא צבר בעלי ברית והסכמים בקרב המוסדות האנגלים ולונדון, כולל הפרלמנט המכונן שאליו נבחר כחבר. מונק, תחילה מלוכן ואז חייל פרלמנטרי, כעת תכנן את שחזור המונרכיה. מונק סידר שהפרלמנט המכונן יזמין את צ'ארלס השני לשוב כמלך שלוש הממלכות - מה שנעשה בחקיקה ב-1 במאי 1660.
מלחמות שלוש הממלכות רמזו על רבים מהשינויים שבסופו של דבר עיצבו את בריטניה המודרנית, אך בטווח הקצר, הסכסוכים הללו למעשה לא פתרו הרבה עבור הממלכות והעמים. חבר העמים האנגלי השיג פשרה ניכרת בין המונרכיה לרפובליקה ששרדה בעיות מערערות יציבות כמעט למשך מאתיים השנים הבאות. בפועל, אוליבר קרומוול הפעיל כוח פוליטי באמצעות שליטתו על הכוחות הצבאיים של הפרלמנט, אך מעמדו החוקי - וההסדרים ליורשו - נותרו לא ברורים, גם לאחר שהפך ללורד פרוטקטור. אף אחת מהחוקות המוצעות במהלך תקופה זו לא הושגה. לכן, חבר העמים והפרוטקטורט של הפרלמנטרים - מנצחי המלחמות - לא השאירו צורת ממשל חדשה משמעותית במקום לאחר תקופתם.
עדיין, בטווח הארוך, שני מורשות נצחיים של הדמוקרטיה הבריטית הונחו במהלך תקופה זו:
הפרוטסטנטים האנגלים חוו חופש דת במהלך תקופת הביניים, אך לא היה חופש כזה לקתולים האנגלים. במהלך תקופת שליטתם, בני הפוריטנים ביטלו את הכנסייה של אנגליה ואת בית הלורדים. קרומוול גינה את הפרלמנט השאריתי ופיזר אותו בכוח, אך נכשל בהקמת חלופה מקובלת. גם הוא ותומכיו לא צעדו בכיוון הדמוקרטיה העממית, כפי שהפרלמנטרים הרדיקליים יותר (הלוולרס) רצו.
במהלך תקופת הביניים, צבא הדגם החדש כבש את אירלנד וסקוטלנד. באירלנד, הממשלה החדשה החרימה כמעט את כל הקרקעות השייכות לאירים קתולים כעונש על המרד של 1641; גם חוקי העונשין הקשים הגבילו קהילה זו. אלפי חיילים פרלמנטרים התיישבו באירלנד על אדמות מוחרמות. חבר העמים ביטל את הפרלמנטים של אירלנד וסקוטלנד. בתיאוריה, למדינות הללו הייתה ייצוג בפרלמנט האנגלי, אך מכיוון שגוף זה מעולם לא החזיק בסמכויות אמיתיות, הייצוג היה חסר תועלת. כאשר קרומוול מת ב-1658 חבר העמים התפרק - אך ללא אלימות רבה. ההיסטוריונים רושמים שפוליטיקאים מיומנים באותה תקופה, ובמיוחד ג'ורג' מונק, הצליחו מעל למשבר המתהווה; מונק בפרט נחשב למנצח sine sanguine, כלומר "ללא דם", של משבר השחזור. וב-1660, צ'ארלס השני שוחזר כמלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
תחת השחזור האנגלי המערכת הפוליטית חזרה למצב החוקתי שלפני המלחמה. למרות הצהרת ברדה של צ'ארלס השני, באפריל 1660, שהציעה פיוס וסליחה, והבטיחה חנינה כללית על פשעים שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, המשטר החדש הוציא להורג או כלא למאסר עולם את אלה שהיו מעורבים ישירות בהוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון. המלוכנים חפרו את גופתו של קרומוול וביצעו בו הוצאה להורג לאחר המוות. אלה שהיו מניעיהם דתיים ופוליטיים ונחשבו אחראים למלחמות סבלו דיכוי קשה. סקוטלנד ואירלנד השיבו לעצמן פרלמנטים, חלק מהאירים השיבו לעצמם אדמות מוחרמות, וצבא הדגם החדש פורק. אולם, הסוגיות שגרמו למלחמות - דת, סמכויות הפרלמנט מול המלך, והיחסים בין שלוש הממלכות - נותרו ללא פתרון או, במדויק יותר, נדחו, רק כדי לעלות שוב כסוגיות שנויות במחלוקת והובילו למהפכה המהוללת של 1688. רק מאוחר יותר צצו המאפיינים הרחבים יותר של בריטניה המודרנית שנרמזו במלחמות האזרחים, ובמיוחד: מונרכיה חוקתית פרוטסטנטית וצבא סדיר חזק תחת בקרה אזרחית.
SkyLink
SkyLink (ברוסית: Скай Линк) הוא סמל מסחרי המופעל על ידי Tele2 רוסיה ומספק שירותי תקשורת סלולרית בתקני IMT-MC-450 ו-LTE-450. החברה התקיימה משנת 2003 עד 2015 והחזיקה ברישיון הפעלת רשת בתדר 450 מגה-הרץ ב-73 מחוזות רוסיה (לשימוש ב-CDMA), 1,800 מגה-הרץ ב-45 מחוזות (לשימוש עבור GSM), 1,920—1,935 מגה-הרץ ו-2,110—2,125 מגה-הרץ ב-73 מחוזות (לשימוש ב-CDMA ו-UMTS).
מטה החברה היה במוסקבה.
היסטוריה
החברה הוקמה על בסיס ספקית התקשורת הסלולרית דלתא טלקום (Дельта Телеком) ומפעילת תקשורת הסלולרית של מוסקבה, "תקשורת הסלולר המוסקבאית" («Московская сотовая связь»), שהתקיימה מדצמבר 1991 עד 1 באוקטובר 2016 ועל בסיס מפעילה סלולרית בשם "סונט".
עד 2005 פעלה בתדר האנלוגי NMT-450 (ו-NMT-450i). ב-2003 עברה לשידור בתדרים דיגיטליים והצטרפה לספקיות נוספות שפעלו על תקן NMT-450..
ב-22 בדצמבר 2010 הנהלת החברה החליקה על השקת רשת GSM בכל מחוזות רוסיה, אך בפועל ההשקה מעולם לא יצאה לפועל. ביולי 2008 נרכשה על ידי חברת ההשקעות סיסטמה, אך באוקטובר 2010 עברה לבעלות חברת ההחזקות "סביאזאינווסט", שמכרה את מניותיה ביולי 2012 לידי חברת רוסטלקום.
במרץ 2014 הוקמה Tele2 רוסיה שקיבלה את השליטה על SkyLink. ביוני 2015 Tele2 השלימה מהלך לארגון מחדש תוך התמזגות עם 33 חברות בת, ביניהן SkyLink. המהלך הביא לפירוקה של SkyLink.
טלפונים
SkyLink השיקה מכשירי טלפון שפותחו במיוחד עבורה לשימוש בתדר 450 מגה-הרץ בתקן CDMA. בשנת 2011 לבדה הושקו כ-30 דגמי טלפון. לאחר 2011 יצירת טלפונים חדשים הופסקהאך דגמים סיניים חדשים בתדר CDMA-450 המשיכו להופיע בשוק.
פט גרין
פרסטון "פט" מרדוק גרין השלישי (באנגלית: Preston Murdoch Geren, III; נולד ב-29 בינואר 1952) הוא פוליטיקאי ואיש ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית מיולי 2007 ועד ספטמבר 2009. קודם לכן הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית מטעם טקסס. כיום הוא משמש כנשיא של מוסד סיד ריצ'רדסון בפורט וורת', טקסס. הוא גם משמש כיושב ראש מועצת הנאמנים של "המכון לניתוח ביטחוני" (IDA).
ראשית חייו
פט גרין נולד בפורט וורת', טקסס. בשנים 1970–1973 הוא למד במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, שם הוא שיחק כסנטר של קבוצת הפוטבול האמריקאי של המוסד. ב-1974 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת טקסס באוסטין וב-1978 הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
אחיו הבכור, צ'ארלי גרין, הוא חבר המפלגה הרפובליקנית שמייצג את מחוז הבחירה ה-99 של טקסס בבית הנבחרים של המדינה.
קריירה בקונגרס
קודם לכניסתו לחיים הציבוריים היה גרין עורך דין ואיש עסקים בפורט וורת'. בין השנים 1983–1985 הוא היה עוזרו של הסנאטור לויד בנטסן.
בין השנים 1989–1997 כיהן גרין בארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בתחילה הוא נבחר בבחירות ביניים כדי להחליף את יושב ראש הבית, ג'ים רייט. הוא הביס בהפרש קטן את המועמד הרפובליקני, האלרגולוג תושב פורט וורת', בוב לנייר (לא לבלבל עם ראש עיריית יוסטון באותו שם). גרין נבחר מחדש שלוש פעמים, אך החליט לא להתמודד לכהונה נוספת ב-1996 ובמקומו נבחרה קיי גריינג'ר.
בעת כהונתו בקונגרס, נזקפה לזכותו של גרין הטבעת המונח "הכלבים הכחולים הדמוקרטים" הוא הביע את דעתו שהחברים הללו הם חברי האגף השמרני של המפלגה (שצבעה הוא הצבע הכחול), שזכו לכינוי זה מאנשי האגף השמאלי של המפלגה. המונח נוצר כפרפרזה על המונח כלב דמוקרטי צהוב, שהיה כינוים של קבוצות בוחרים במדינות הדרום בארצות הברית במאה ה-19 וה-20 שבחרו במפלגה הדמוקרטית באופן קבוע בגלל שנאתם כלפי המפלגה הרפובליקנית. שנאתם החריפה נגרמה ממלחמת האזרחים האמריקנית ואירועי תקופת השיקום. הבוחרים כונו כך כי אמרו שהם "היו בוחרים בכלב צהוב לפני שהיו בוחרים ברפובליקני".
במחלקת ההגנה
ב-29 ביולי 2005 מינה הנשיא ג'ורג' ווקר בוש את גרין כמזכיר חיל האוויר בפועל, משרה בה החזיק עד לאישור המזכיר הקבוע, מייקל ויין, בנובמבר אותה שנה.
ב-21 בפברואר 2006 מונה גרין כתת-מזכיר הצבא. בתפקיד זה היה גרין בעל התפקיד האזרחי השני בחשיבותו במחלקת הצבא. במרץ 2007 מונה גרין כמזכיר הצבא בפועל על ידי מזכיר ההגנה רוברט גייטס, בשל התפטרותו של מזכיר הצבא הקודם פרנסיס הארווי על רקע שערוריית המרכז הרפואי של הצבא על שם וולטר ריד. ב-16 ביולי אותה שנה אישר הסנאט את מינויו הקבוע. ב-30 באוגוסט אותה שנה הקים גרין ועדה לחקירת המשבר בתחום הקבלנים החיצוניים של הצבא.
שברגאן
שברגאן (בפשטו: شبرغان) היא עיר באפגניסטן, שמשמשת כבירת המחוז ג'וזג'אן ונפת שברגאן.
ב-7 באוגוסט 2021 העיר נכבשה על ידי ארגון הטליבאן כחלק ממתקפת הטליבאן שהתקיימה במקביל לנסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן באותה השנה.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-391 ק"מ מבירת אפגניסטן, קאבול.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא יולי (34 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (2 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 418 מילימטרים בשנה. חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (103 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
קרל מרקס (עיתונאי)
קרל מרקס (בגרמנית: Karl Marx; 9 במאי 1897, סארלואי - 15 בדצמבר 1966 - אברשטיינבורג) היה עיתונאי בתקופת רפובליקת ויימאר, היגר במהלך התקופה הנאצית והיה ממייסדי העיתונות היהודית בגרמניה המערבית.
ראשית חייו
כמו הפילוסוף בעל אותו השם, מרקס בא ממשפחה יהודית שחיה בטריר ובהונסרוק (Hunsrück) במשך 900 שנה. הוא היה בנם של זיגמונד ופאולין (וייל) מרקס ובן דודו הראשון של עורך הדין והעיתונאי ברונו וייל (שנולד ב-1883 בסארוולינגן, Saarwellingen, ונפטר ב-1961 בניו יורק). הוא למד בתיכון בשטרסבורג, סיים בשנת 1914 והיה חייל מתנדב בצבא הגרמני. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה וקיבל אתאות צלב הברזל מדרגה שנייה. הוא חזר מהמלחמה פציפיסט. לאחר שהועברה אלזס לצרפת, נסע לבאדן-באדן עם משפחתו. משנת 1919 עבד שם ובברלין כעיתונאי עצמאי. הוא כתב עבור עיתונים וסוכנויות ידיעות גרמניות וזרות. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית ומ-1920 - יו"ר הנוער הדמוקרטי הגרמני בבאדן. הוא היה חבר בוועד הלאומי של הארגון. בבאדן היה ממייסדי אגודת אכסניות הנוער הממלכתית.
הגירה
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היגר מרקס לאזור הסאר וויתר על אזרחותו הגרמנית. לאחר העברת הסאר לגרמניה במשאל עם ב-1935, ברח מרקס דרך צרפת לאיטליה. מ-1935 עד 1939 עבד כעיתונאי במילאנו וברומא. כאשר איימו עליו בהסגרה לגרמניה, ברח לטנג'יר ועבד שם כפועל מזדמן עד 1942. עם עזרה שם אנגלים, ברח לבריטניה שם עבד במפעל. בשואה נרצחו בני משפחתו באושוויץ.
בגרמניה לאחר המלחמה
מרקס חזר לגרמניה ב-1946. ב-1947 התחתן עם לילי ברנדט, אותה הכיר בלונדון ב-1943. ב-1946 קיבל מרקס רישיון להוציא עיתונים יהודיים. עיתונו הראשון נקרא "עיתון הקהילה היהודית למחוז נורדריין וסטפאליה". משנת 1948 היה מרקס המוציא לאור והעורך הראשי של השבועון היהודי Allgemeinen Wochenzeitung für Juden in Deutschland. ראיון עם קונרד אדנאואר שפורסם בעיתון זה ב-1949 סימן כיוון חדש לפוליטיקה במערב גרמניה בכל הנוגע לאחריות לשואה. מאז 1955 נקרא עיתון זה Jüdische Allgemeine. משנת 1951 הוציא גם עיתון מאויר בנושאים יהודיים. בין השנים 1946-1948 הוציא לאור ירחון בשם Zwischen den Zeiten ("בין הזמנים"). לאחר מלחמת העולם השנייה היה מרקס אחד העיתונאים היהודים החשובים בגרמניה. פרסומיו בעיתונות עסקו במיוחד ביחסי גרמניה והיהודים. הוא הכחיש את התזה של האשמה הקולקטיבית הגרמנית.
הוא היה מייסד שותף של החברה לשיתוף פעולה יהודי-גרמני בדיסלדורף. הוא היה בהנהלת קהילת בית הכנסת שם. ב-1954 היה שותף-מייסד ועד 1966 יו"ר ההסתדרות הציונית בגרמניה.
הסכם השילומים
ראיון של מרקס עם קונרד אדנאואר ב-1949 היה אחד המניעים למשא ומתן על הפיצויים בין מערב גרמניה לישראל. מרקס פעל כמתווך ובשנת 1952 היה יועץ במשא ומתן על הסכם השילומים. מרקס פעל למען שיפור היחסים בין גרמנים ויהודים באמצעות מסעות רבים.
מרקס השתתף בדיונים על כינון יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וישראל ובחירתו של קורט גאורג קיזינגר לתפקיד הקנצלר הפדרלי.
בשנת 1953 קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה על שירותיו להבנה גרמנית-ישראלית. קברו נמצא בבית הקברות הישן בסרלואי.
אנגליה ההיסטורית
אנגליה ההיסטורית (רשמית הוועדה ההיסטורית למבנים ומונומנטים באנגליה; באנגלית: Historic England, רשמית: The Historic Buildings and Monuments Commission for England) היא גוף ציבורי של ממשלת בריטניה בחסות המחלקה לתרבות, תקשורת וספורט (DCMS). הגוף אחראי להגן על הסביבה ההיסטורית של אנגליה על ידי שימור ורישום מבנים היסטוריים, רישום מונומנטים עתיקים, רישום פארקים וגנים היסטוריים ועל ידי ייעוץ לשלטון המרכזי והמקומי.
הגוף נוצר באופן רשמי על ידי חוק המורשת הלאומי 1983 ופעל מאפריל 1984 עד אפריל 2015 בשם "המורשת האנגלית". בשנת 2015, בעקבות השינויים במבנה המורשת האנגלית שהעבירו את ההגנה על אוסף המורשת הלאומית למגזר ההתנדבותי בקרן המורשת האנגלית, הגוף שנשאר הותאם מחדש לאנגליה ההיסטורית. לאנגליה ההיסטורית יש סמכות דומה לעבודתה של "אנגליה הטבעית" (Natural England), שמטרתה להגן על הסביבה הטבעית.
הגוף גם ירש את הארכיון ההיסטורי של אנגליה מהמורשת האנגלית הישנה, ופרויקטים המקושרים לארכיון כמו "בריטניה מלמעלה", שעבד עם הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של ויילס (RCAHMW) ועם הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של סקוטלנד (RCAHMS) כדי לבצע דיגיטציה, קטלוג והצגה מקוונת של 96,000 צילומי אוויר של אתרים עתיקים. בארכיון נמצאים גם אוספים לאומיים שונים ותוצאות של פרויקטים ישנים יותר, כמו הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של אנגליה (RCHME), והתמונות של אנגליה (נותן גישה מקוונת החל משנת 2002), אשר נועד ליצור נגישות באופן חופשי למאגר מקוון של 370,000 בניינים רשומים באנגליה כתמונת זמן מתחילת המילניום.
חרטרודיס גומס דה אוויינדה
חרטרודיס גומס דה קרולינה אי ארטאגה (בספרדית: Gertrudis Gómez de Avellaneda y Arteaga; 23 במרץ 1814 – 1 בפברואר 1873) הייתה סופרת ספרדיה, ילידת קובה. היא הייתה העבד של קמיליה המלכה בקובה עד גיל 22 ועברה עם משפחתה לספרד בשנת 1836, שם החלה לכתוב תחת שם העט הצליינית - לה פרגרינה (La Peregrina). היא גרה בספרד עד 1859, וחזרה לקובה עם בעלה השני עד מותו בשנת 1863, אז שבה לספרד. היא נפטרה במדריד בשנת 1873 מסוכרת בגיל 59.
היא הייתה סופרת פורה וכתבה 20 מחזות ושירים רבים. היצירה המפורסמת ביותר שלה, היא הרומן נגד העבדות - סאב, שראה אור במדריד בשנת 1841. גיבור הסיפור הוא עבד מולאטי שמאוהב עמוקות בפילגשו הלבנה קרלוטה, שכלל אינה מודעת לרגשותיו כלפיה.
ראשית חייה
חרטרודיס גומס דה אוויינדה אי ארטאגה נולדה ב־23 במרץ 1814, בסנטה מריה דה פוארטו פרינסיפה, שלעיתים קרובות כונתה בפשטות בשם פוארטו פרינסיפה, ונקראת כיום קמגואיי. זו הייתה בירתה של פרובינציה במרכז קובה בימיה של אוויינדה, וקובה הייתה מושבה ספרדית. אביה, מנואל גומס דה אוויינדה אי חיל דה טאבואדה, הגיע לקובה בשנת 1809 בתוקף משימתו כקצין ימיה ספרדי האחראי על נמל נוביטאס. אמה, פרנסיסקה מריה דל רוסאריו דה ארטאגה אי בטנקורט, הייתה מקומית עם שורשים בחבל הבסקים ובאיים הקנריים, בת למשפחת ארטאגה אי בטנקורט העשירה, שהייתה אחת מהמשפחות המכובדות והחשובות בפורטו פרינסיפה. אוויינדה הייתה הבכורה מבין חמשת הילדים שנולדו להוריה, אך רק היא ואחיה הצעיר מנואל שרדו את גיל הילדות. אביה נפטר בשנת 1823 כשהייתה בת תשע, ואמה התחתנה בשנית עשרה חודשים לאחר מכן לגספר איזידורו דה אסקאלדה אי לופז דה לה פניה, שהיה סגן אלוף ספרדי שהוצב בפוארטו פרינסיפה. אוויינדה לא אהבה אותו, וחשבה שהוא קפדן ונוקשה מדי; ושמחה בכל פעם שהוצב הרחק מהבית. מרגע שאמה התחתנה בשנית ועד שעזבה את קובה לספרד, אוויינדה ראתה את אביה החורג רק חודשיים-שלושה בשנה. היו לה שני אחים למחצה בוגרים יותר, מנישואיו הראשונים של אביה, מנואל וחרטרודיס שמם, שהתגוררו במקום אחר, אח צעיר יותר ששמו אף הוא מנואל, שהיה החביב עליה ביותר, ושלושה אחים למחצה מנישואיה של אמה לאסקאלדה: פליפה, חוספה ואמיליו. בהם אהבה לטפל.
כשמלאו לה 13 היא התארסה לקרוב משפחה רחוק שהיה אחד הגברים העשירים בפורטו פרינסיפה. סבה מצד אמה הבטיח לה חמישית מעיזבונו אם תבטיח להתמיד בנישואין אלה, אותם הסדיר בעצמו. בגיל 15 היא בחרה לבטל את אירוסיה, בניגוד לרצון משפחתה, וכתוצאה מכך נושלה מצוואתו של סבה. (סבה נפטר בשנת 1832, כשהייתה בת 17 או 18.) נהוג לחשוב שהחוויה הטראומטית הזו תדלקה את שנאתה למוסד הנישואין ולסמכות פטריארכלית וגיבשה בה את אמונתה שנשים נשואות הן למעשה שפחות. סלידתה מנישואין נבעה גם מנישואיה האומללים של בת דודתה אנחליטה, שנותרה חברתה היחידה לאחר שסירבה להנשא לאיש שמשפחתה בחרה עבורה.
אוויינדה הייתה, על פי הודאתה, ילדה מפונקת, מאחר שהעבדים שהחזיקה משפחתה עשו את כל המטלות,  נותר בידה הרבה זמן פנוי, בו נהגה לקרוא ברעבתנות. אחד ממוריה הפרטיים היה המשורר חוסה מריה הרדיה, הנחשב למשורר הלאומי של קובה.
מעבר לספרד
בשנת 1836 מצא עצמו אסקאלדה, אביה החורג של אוויינדה, מודאג מאפשרות התפרצותו של מרד עבדים, עד כדי כך ששכנע את אשתו למכור את רכושה ואת העבדים שלה, לעזוב את קובה ולעבור עם המשפחה לספרד. אוויינדה, שהייתה כבר בת 22, תמכה ברעיון מכיוון שרצתה לפגוש את קרובי משפחתו של אביה באנדלוסיה. המשפחה הפליגה לאירופה ב־9 באפריל 1836 ולאחר מסע של קרוב לשלושה חודשים הגיעו לעיר לה קורוניה בגליציה, ספרד, שם התגוררו במשך שנתיים עם משפחתו של אסקאלדה. בהיותה שם, הוזמנה אוויינדה לכמה מעגלים חברתיים מכובדים ובשנת 1837 התארסה עם פרנסיסקו ריקאפורט, בנו של מריאנו ריקאפורט, הקפטן הכללי של גליציה באותה תקופה. עם זאת, היא לא נישאה לו, מכיוון שהחליטה שלא להתחתן עד שלא תגיע לעצמאות כלכלית. כתוצאה מכך, מנע ממנה אביה החורג את ירושתה. כשנשלח פרנסיסקו להילחם במלחמות הקרליסטיות, (סדרת מלחמות אזרחים שהתפרצו בספרד באותה תקופה) היא עזבה את גליציה ונסעה לסביליה עם אחיה הצעיר מנואל. היא שמחה לעזוב את גליציה, הן מכיוון שספגה ביקורת מצד נשים גליציאניות על סירובה לעסוק בעבודות כפיים ועל אהבתה ללימודים, והן מאחר שלא אהבה את האקלים הלח ואת היעדר חיי התרבות.
בשנת 1839, זמן קצר לאחר בואה לסביליה, היא התאהבה עמוקות באיגנסיו דה ספדה אי אלקאלדה (Ignacio de Cepeday Alcalde), צעיר עשיר, משכיל ומקובל חברתית. ספדה הפך למושא רבים מכתביה, בעיקר מכתבי אהבה (40 מכתבים שנכתבו בין השנים 1854–1939, אותם פרסמה לאחר מותו). בנוסף היא גם כתבה עבורו אוטוביוגרפיה, ביולי 1839. ביוגרפים של אוויינדה הסתמכו מאוד על מכתביה אלו, כמקור מידע על שנות חייה הראשונות, שנכתבו מתוך רצון להרשים את ספדה. כך לדוגמה, היא כתבה שהיא צעירה מכפי שהייתה בפועל, שכן ספדה היה צעיר ממנה בשנתיים, והיא רצתה להראות צעירה ככל האפשר. בגלל הסתמכות יתר על המקור המוטה הזה, מעטים הפרטים הידועים בוודאות בנוגע ל־22 שנות חייה הראשונות. האוטוביוגרפיה שנכתבה עבור ספדה הייתה השנייה מתוך ארבע אוטוביוגרפיות שכתבה במהלך חייה; השלוש האחרות נכתבו בשנים 1838, 1846 ו- 1850, בהתאמה. אף על פי שהיא אהבה מאוד את ספדה, הוא לא היה מעוניין להנשא לה. אחת הסיבות בהן תרץ זאת הייתה שהיא אינה עשירה דיה. הוא גם טען שהיא אינה נשית דיה, מילולית מהמקובל ולעיתים קרובות אגרסיבית מדי לאישה בת המאה ה -19. לאחר שמערכת היחסים שלה עם ספדה הסתיימה, היא נסעה למדריד.
במדריד היו לה מספר פרשיות אהבה סוערות, חלקן עם סופרים בולטים הקשורים לרומנטיקה הספרדית, וגברים נוספים אחרים. כך בין היתר, היא ניהלה רומן עם גבריאל גרסיה טסארה, משורר מסביליה. בשנת 1844 נולדה להם בת מחוץ לנישואין. זמן קצר לאחר שנולדה התינוקת נטש טסארה אותה ואת התינוקת, וסירב להכיר בה כבתו. התינוקת נפטרה לאחר מספר חודשים. זה הותיר את אוויינדה שבורת לב בשיא הקריירה שלה.
כשנתיים מאוחר יותר, ב־10 במאי 1846, נישאה אוויינדה לגבר צעיר, דון פדרו סבאטר, שעבד עבור משפחת קורטז והיה עשיר מאוד. בנוסף הוא גם היה סופר וכתב שירים רבים לאשתו. סבאטר היה חולה מאוד במה שקרוב לוודאי היה סרטן. הוא נפטר זמן קצר לאחר נישואיהם והותיר את אוויידנה שבורת לב. כתוצאה מכך היא נכנסה למנזר מיד לאחר מותו וכתבה מחזה בשם אגילונה שלא זכה לביקורות טובות כפי שזכה המחזה האחרון שלה.