cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצבא המוקדוני
חיל רגלים
המערך האופייני לחיל רגלים כבד היה הפלנקס ואילו הרגלים הקלים יותר נלחמו במערך מפוזר יותר. על אף החשיבות שהייתה לחיל זה, השירות בו נחשב, בדרך כלל, לנחות יחסית לשירות בחיל הפרשים.
אימון
המקורות מוסרים מידע מצומצם בלבד אודות שגרת האימונים בצבאו של פיליפוס, שאותו ירש אלכסנדר הגדול. עם זאת, דיודורוס סיקולוס מזכיר שפיליפוס טרח לאמן את אנשיו והעלה את רמת המשמעת שלהם. פּוֹלִיאַינוֹס מזכיר גם כן אימונים שעבר צבאו של פיליפוס אחרי הרפורמות שלו. האימונים כללו בעיקר מסעות מפרכים באורך של כ-45 ק"מ בציוד מלא.
פזטיירוי
פזטיירוי היו החיילים שהרכיבו את הפלנקס בצבאו של אלכסנדר הגדול. הם גויסו מקרב בני מוקדון מקוריים. לצד ההטיירוי וההיפספיסטים הם היו החלקים המלכותיים בצבאו של אלכסנדר הגדול ובין הנאמנים ביותר.
מספרם נע סביב ה-9,000 בתחילת המסע כשהם מאורגנים בשש חטיבות שונות. בדרך כלל, הפזטיירוי נלחמו יחד, אם כי ידועים מקרים שבהם חטיבה מסוימת נשלחה למשימתה ללא שאר החטיבות. בדומה להטיירוי, גם הפזטיירוי גויסו על פי בסיס טריטוריאלי.
היפספיסטים
ההיפספיסטים (מיוונית: נושאי המגן), ידועים גם בשם "ארגירספידים" (נושאי המגן הכסוף) היו חיל רגלים נבחר. עד היום לא ברור לגמרי מה היה חימושם. כנראה הם היו מעין כלאים של פלנקס עם פלטאסטים (חי"ר בינוני). מהמקורות נובע שהם נלחמו גם במערך הפלנקס (אם כי עם חניתות ולא עם הסריסה) וגם בשורות מפוזרות בנוסח של החי"ר הקל. הם נלקחו לעיתים קרובות למסעי איגוף בעורף האויב, כמו כן היו בין הראשונים בהסתערות על החומות, דבר שמרמז שהם גם אומנו בחרב לא פחות מאשר בחנית. ההיפספיטים היו חשובים מאוד לצבא המוקדוני והיוו את הגורם המגשר בין הפלנקס המוקדוני הכבד לחי"ר קל.
תפקיד חשוב נוסף נשמר להם בקרבות גדולים: הם היו החוליה המקשרת בין הפרשים הכבדים לפלנקס. ההיפספיסטים היו מאורגנים בשישה גדודים בני 500 לוחמים כל אחד. בדומה להטיירוי אחד הגדודים שלהם גם כן אגמה ובדומה לאגמה הרכובה גם הם היו שומרי ראשו של המלך.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול שינו היפספיסטים את שמם לארגרספידים והשכירו את שירותיהם לכל דורש והיו אחת היחידות המובחרות בעת מלחמות הדיאדוכים. לאחר השתלטותו של אנטיגונס השני גונטס על מוקדון לא שומעים יותר על היספספיסטים, אך ייתכן שפלטסטים שמוזכרים במקורות כמשתתפי קרב קינוסקפלאי הם למעשה הפיספיסטים ולא פלטסטים.
חיל רגלים של בעלות הברית היווניים
היוונים סיפקו לאלכסנדר כ-7,000 חי"ר, רובו ככולו חי"ר כבד. היוונים שירתו בפלוגות שהורכבו מבני אותה עיר והיו תחת פיקודו של קצין יווני. הפיקוד העליון על חיל הרגלים היווני נמסר לקצין מוקדוני. חיילים אלו היו הופליטים וחימושם כלל חנית באורך של בערך שני מטר, מגן, קסדה וככל הנראה גם שריון גוף.
חלקים אלו לא היו נאמנים במיוחד לאלכסנדר והם גויסו בעיקר מסיבות פוליטיות. היוונים שוחררו לביתם באקבטנה, זמן קצר לאחר הניצחון בקרב גאוגמלה.
חיל רגלים קל ובינוני
חיל הרגלים הקל הורכב מפסילוי וקשתים מכרתים. המקורות העתיקים מוסרים מידע זעום על הפסילוי, בעיקר כי היה זה חיל נחות שרק העניים שבחיילים שירתו בו. תפקידם היה סיור, אבטחה, הטלת כידונים וכיוצא באלה. מספרם איננו ודאי. הקשתים מכרתים היו בין האיכותיים ביותר ביוון העתיקה ואף נשאו מגן קטן להגנתם. המקורות לא מזכירים את הקשתים האלה אחרי אקבטנה, וייתכן שהם שוחררו לביתם. לא ברור לגמרי גם מה מקורם של הקשתים האלה. ייתכן שהיו אלה שכירי חרב, אך ייתכן גם שהם היו חלק מבעלות הברית שסיפקו לאלכסנדר חיילים מתוקף היותו הגמון הליגה הקורינתית.
חיל הרגלים הבינוני כלל פלטסטים מובחרים. הטובים ביותר היו מקרב האגריאנים. האגריאנים קיבלו בדרך כלל תפקידי מפתח במסעות איגוף ובקרבות. מספרם ההתחלתי היה ככל הנראה 500, אך עם הזמן גדל ל-1,000.
לצד החיילים האלה היו עוד כ-7,000 חי"ר קל ובינוני שמקורו בתראקיה. חימושם איננו ודאי, אך ככל הנראה הם היו חמושים בעיקר בכידוני הטלה.
כוחו של הצבא המוקדוני
אלכסנדר יצא למלחמה נגד פרס ולקח איתו למערכה כ-30,000 עד 43,000 רגלים ו-4,000 עד 5,500 פרשים. שליש מהם בני מוקדון והיתר בעלות ברית ושכירים. בנוסף לכך, במהלך המלחמה ערך אלכסנדר הגדול גיוסים נוספים מקרב תושבי מוקדון.
נארכוס
הידיעות על משפחתו וחייו המוקדמים של נארכוס מעטות מאוד. ידוע ששם אביו היה אנדרוטימוס וכי נארכוס היה אחד מחברי הילדות של אלכסנדר. בשלב מסוים אביו של אלכסנדר, פיליפוס השני, גירש את נארכוס, יחד עם מספר חברים אחרים של בנו ממוקדון. מאוחר יותר הוחזר נארכוס על ידי אלכסנדר למוקדון.
בשנת 334 לפנה"ס הוא מונה למושל מחוזות ליקיה ופמפיליה בדרום מערב אסיה הקטנה, משרה בה החזיק עד שנת 329 לפנה"ס. לאחר שסיים את תפקידו יצא נארכוס עם תגבורת לעבר צבאו של אלכסנדר. הוא נפגש עם מלכו באזור באקטריה בסביבות 327 לפנה"ס.
בשנת 326 לפנה"ס מונה נארכוס למפקד הצי של אלכסנדר, ופיקד על הספינות שהעבירו חיילים אל שפך הנהר הידספס בחוף האוקיינוס ההודי. בקיץ 325 לפנה"ס החל הצבא המוקדוני לנוע בחזרה לפרס. אלכסנדר נע בראש מרבית הצבא מערבה דרך מדבר גדורזיה, בעוד נארכוס, כמפקד הצי, נצטווה לערוך הפלגת חקר בנתיב הים שבין שפך נהר האינדוס ובין שפך נהר פרת במערב המפרץ הפרסי. נארכוס התקדם במקביל לחוף של גדרוזיה, קרמניה ופרסיס. שלושה חודשים לאחר שיצא למסעו נפגשו הצי והכוחות היבשתיים בקרמניה, ואלכסנדר הורה לו להמשיך במסעו. מקרמניה הוא הגיע לשפך נהר הפרת ומשם המשיך, בסופו של דבר, לעיר בבל שם התאחד עם אלכסנדר.
פלוטרכוס מספר כי נארכוס שהה לצדו של אלכסנדר בימיו האחרונים, כשזה כבר קדח במחלה שתקפה אותו. השניים דנו בין השאר על מסעו של נארכוס באוקיינוס ההודי ועל רשמיו ממסע זה.
לאחר מות אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס ועם התלקחות מלחמות הדיאדוכים, הצטרף נארכוס למחנה אנטיגונוס מונופתלמוס. נארכוס מוזכר בפעם האחרונה במקורות בשנת 312 לפנה"ס כאחד מיועציו של דמטריוס פוליורקטס, בנו של אנטיגונוס. בשנה זו נחל דמטריוס תבוסה מידי סלאוקוס הראשון ותלמי הראשון בקרב שנערך בסביבות עזה. היסטוריונים אחדים מניחים בשל כך, כי נארכוס נהרג בקרב זה ולכן אינו נזכר יותר.
מסע נארכוס לאורך חופי צפון האוקיינוס ההודי הביא בפעם הראשונה עדויות על אזור שלא היה ידוע עד אז לעולם ההלניסטי. נארכוס תיעד את רשמי המסע בזכרונותיו, שלא שרדו, אך שימשו כבסיס לכתביהם של אריאנוס וסטראבון על הודו ואסיה.
אלברט שפר
ברתולד קונרד הרמן אלברט שְפֵּר (בגרמנית: Berthold Konrad Hermann Albert Speer; (19 במרץ 1905 – 1 בספטמבר 1981) היה אדריכל גרמני ופושע מלחמה נאצי, חבר צמרת המשטר הנאצי בגרמניה בימי אדולף היטלר.
שפר שימש כאדריכל האישי של אדולף היטלר, ובין השניים התפתחה ידידות. ב-1942 מונה שפר לשר החימוש בממשלתו של היטלר, ובתפקידו זה דאג לספק חימוש לוורמאכט השוקע, בתנאים קשים ביותר, תחת הפצצות אוויריות בלתי פוסקות של בעלות הברית, תוך הישענות על מנגנון אדיר של עובדי כפייה. על מעשיו אלה נידון במשפטי נירנברג לעשרים שנות מאסר. אחרי שחרורו פרסם אוטוביוגרפיה שהייתה לרב מכר.
אישיותו של שפר מעוררת עניין אצל ההיסטוריונים בשל היותו "טכנוקרט מדעי" שהיה שותף פעיל למעשי זוועה נוראים, תוך התעלמות מוחלטת מהפן המוסרי, וראיית המערכת שבה הוא נמצא בצורה "טכנית-מדעית" לכאורה ו"לא-פוליטית", כביכול. מחקרים שפורסמו לאחרונה הראו כי תפיסה זו שגויה, וכי שפר היה שותף – תוך מודעות מלאה – לכל פשעי המשטר אותו שרת.
ביוגרפיה
שפר נולד במנהיים שבבאדן, גרמניה, למשפחה מן המעמד הבינוני. אביו וסבו היו אדריכלים, והוא המשיך בעקבותיהם. הוא נרשם ללימודי אדריכלות במסגרת המכון הטכנולוגי של קארלסרוהה. בחירתו באוניברסיטה זו דווקא - ולא במוסד יוקרתי יותר, נבעה מהתרוששות משפחתו בהיפר-אינפלציה של 1923. כשהשתפר המצב הכלכלי עבר שפר ב-1924 תחילה אל האוניברסיטה הטכנית של מינכן, וב-1925 עבר שוב אל האוניברסיטה הטכנית של ברלין. שם הוא נפגש עם האדריכל היינריך טסאנוב, שליווה אותו כמורה דרך ואב רוחני בתחילת דרכו. לאחר סיום הבחינות ב-1927 נתקבל לעבוד בתור עוזר הוראה לטסאנוב.
ב-1931 נכח שפר במפגן של המפלגה הנאצית במועדון בירה בברלין, אף שלטענתו באותה תקופה היה לא-פוליטי. בינואר 1931 הגיש שפר בקשה לחברות במפלגה הנאצית אחרי שהתרשם מהיטלר ונכבש בקסמיו וב-1 במרץ 1931 הוא הפך לחבר מספר 474,481 של המפלגה. היו אלה ימי הדמדומים של רפובליקת ויימאר, שאופיינו בקרבות רחוב בין קיצונים קנאים מימין ומשמאל. נוכח טענותיו המאוחרות של שפר להיותו "טכנוקרט לא-פוליטי", יש משמעות רבה להצטרפותו למפלגה הנאצית, למעלה משנתיים בטרם עלתה לשלטון.
ב-1931 נישא למרגרֶטֶה וֶבֶּר, שהייתה אם ילדיו.
עבודתו המשמעותית הראשונה עבור המפלגה הנאצית הייתה ב-1932, כשקרל האנקה, בכיר במטה המפלגה בברלין (שהיה ידידו של שפר והסתייע בשירותיו כאדריכל לשיפוץ הווילה הפרטית שלו בברלין) הזמינו לשפץ את המטה האזורי של המפלגה בברלין. בהמשך הוטל על שפר לשפץ גם את משרד התעמולה, בראשו עמד יוזף גבלס. גבלס התרשם מיכולתו של האדריכל הצעיר והמליץ עליו בפני היטלר, שעד אז העסיק את האדריכל פאול לודוויג טרוסט בשיפוץ לשכת הקנצלר בברלין; בהמשך שפר התבקש לסייע לטרוסט בעבודה זו. תרומתו החשובה של שפר לפרויקט הייתה הוספת מרפסת, ממנה יכול היה היטלר לעמוד ולנופף להמונים. היטלר, שראה את עצמו כאמן ומעין אדריכל, וסבר כי ייעודו האמיתי היה באמנות, חיבב את האדריכל הצעיר שגייס. שפר הפך לחבר בחוג הקרוב של היטלר והידידות בין השניים התחזקה, עד שלימים נהג לומר "אם היה להיטלר חבר, אני הוא האיש".
האדריכל הראשון של הרייך
פאול טרוסט מת ב-1934 ושפר נבחר להחליפו כאדריכל הראשי של המפלגה. אחת מעבודותיו הראשונות, כנראה הידועה ביותר, היא 'שדה הצפלין' בנירנברג. האתר שימש כרקע למפגני מפלגה המוניים, הנראים בסרטיה של לני ריפנשטאהל. 'שדה הצפלין' התבסס על תכנון ארכיטקטוני דורי עתיק לפי מזבח פרגמון באנטוליה, שהוגדל מאוד כך שיכיל עד מאתיים וארבעים אלף איש. במפגן המפלגה ב-1934, אותו הנציחה לני ריפנשטאהל בסרט התעמולה הידוע "ניצחון הרצון", הקיף שפר את המבנה הענק במאה ושלושים זרקורים כנגד מטוסים, מה שיצר אפקט שכונה "קתדרלת הקרח", אליה נכנסו פעילי המפלגה כשהם אוחזים בדגלי המפלגה.
חזונו של היטלר לגבי נירנברג כלל הקמת מבנים נוספים, רבים מהם לא נבנו מעולם. כך למשל תוכנן אצטדיון שיוכל להכיל ארבע מאות אלף בני אדם במסגרת "המשחקים האריים", שנועדו להחליף את המשחקים האולימפיים. אגב תכנון מבנים אלו המציא שפר את תאוריית "ערך השרידים", לפיה יש לתכנן מבנה תוך התחשבות בשאלה כיצד ייראה לאחר תקופת "הרייך בן אלף השנים" (כפי שנראים כיום מבנים מהעת העתיקה של יוון ורומא) כעדות לגדולת העבר. תאוריה זו התקבלה בהתלהבות על ידי היטלר. עם זאת, אף אחד מן המבנים שהצליח שפר לבנות (רבים נותרו בשלבי תכנון בלבד), לא שרד אף לא את תקופת תריסר שנותיו של "הרייך השלישי".
ב-1937 תכנן שפר את הביתן הגרמני במסגרת התערוכה העולמית של פריז. עבודתו של שפר מוקמה בדיוק ממול הביתן של ברית המועצות ונועדה לייצג את חומת המגן של הנאציזם על אירופה מפני הקומוניזם. מתכנני שני הביתנים זכו במדליית זהב.
הפרויקט הגדול שהטיל היטלר על שפר היה תכנונה מחדש של ברלין והפיכתה למטרופולין ענק בשם "בירת העולם גרמאניה" וזאת כחלק מפרויקט אפילו יותר גדול בשם "ערי הפיהרר". פרט למבנים כמו האצטדיון האולימפי של ברלין (שנבנה לאולימפיאדת ברלין) ותוכנן על ידי האדריכל ורנר מארץ, תכנן שפר את בניין לשכת קנצלר הרייך החדש. בניין זה תוכנן מראש בממדי ענק, וכלל אולם רחב ממדים שנועד להיות גדול פי שניים מ"אולם המראות" המפורסם בארמון ורסאי. הבניין ניזוק באופן חמור במהלך הקרב על ברלין ב-1945 וסופו שפוצץ כליל בידי הכובשים הרוסים.
פרט לבניין עצום זה, אף אחד מן הבניינים המתוכננים לא נבנה בפועל. ברלין נועדה להיבנות מחדש לאורך שדרה בת חמישה קילומטרים; בקצה הצפוני של השדרה נועד להיבנות ה"היכל העם", אולם כינוסים ענק בעל כיפה, המבוסס על מבנה בזיליקת פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן. כיפת האולם הייתה ענקית באופן כמעט בלתי ניתן ליישום: גובהה אמור היה להיות מאתיים מטר, והיקפה שלוש מאות מטר, פי שישה עשר מכיפת הבזיליקה של פטרוס הקדוש, ששימשה לה כדוגמה. את הקצה הדרומי של השדרה אמור היה לעטר שער ניצחון נישא, המבוסס על שער הניצחון בפריז, שגובהו אמור היה להיות מאה ועשרים מטר. בצדי השדרה אמורים היו להיות מוצבים תותחים שיאספו כשלל משדות הקרב על ידי הצבא הגרמני.
אף לא אחת מתוכניות אלו לא יצאה לפועל, שכן מלחמת העולם השנייה שאבה את כוח האדם ואת חומרי הגלם שאמורים היו להיות מושקעים במפעלי הענק. המבנים, שתרשימים ודגמים מוקטנים שלהם נותרו עדיין, יוצרים רושם של בומבסטיוּת ומגלומאניה, חסרי כל פרופורציה ביחס לסביבתם, נטולי כל ייעוד של ממש פרט להטלת אימה ומורא. חלק מהמבנים תוכננו על פי סקיצות שערך היטלר בעצמו.
על ליל הבדולח ב-1938 כתב שפר בזכרונותיו:.
שר החימוש
במסגרת אחריותו החדשה ניסה שפר להתאים את המשק הגרמני למצב המלחמה, ולייעלו למצב דומה למה שנעשה במדינות בעלות הברית. המשק הגרמני לקה בבעיות שחיתות וחוסר תיאום, חרף זאת שפר הצליח לגרום לריכוז כל הסמכויות הנוגעות לתעשייה לידיו, ולקיצוץ בבירוקרטיה הנאצית, וכך הצליח להכפיל פי ארבעה את ייצור החימוש בגרמניה. במהלך השנתיים וחצי הבאות, כשהייצור היה בשיאו, סבלה גרמניה מהפצצות אוויריות בלתי פוסקות, שהיו ממוקדות לעבר מרכזי אוכלוסייה ותעשיית החימוש.
בשנים שבהן חרבו הערים ומפעלי התעשייה של גרמניה בהפצצות בלתי פוסקות, מיקסם שפר את ייצור התחמושת, תוך ניצול מרבי של הטכנולוגיה, וכן יישום כח אדם של עובדי כפייה, ואיפשר פיתוחם של מטוסי סילון ושל טילים. שפר כבש לעצמו מקום חשוב בצמרת הנאצית, והיה לאחד האנשים החזקים ביותר ברייך באותן שנים.
מכשול גדול שעמד בדרכו היה המדיניות שמנעה מנשים גרמניות לעבוד בתעשייה, בניגוד מוצהר לנהוג במדינות בעלות הברית, שניצלו את מלוא כוח האדם שלהן, והעסיקו נשים במפעלי התעשייה בעת שהגברים היו בשדה הקרב. על מנת למלא חוסר זה הסתייע שפר במיליוני עובדי כפייה (גברים ונשים), שהובאו מהשטחים שנכבשו והועסקו בתנאים בלתי אנושיים. רק בינואר 1943 נעתר היטלר להפצרותיו והוציא צו המחייב כל אישה בגרמניה, בגיל 17–45, לעבוד בתעשיית החימוש.
לאחר קשר העשרים ביולי ב-1944, בו זממו קציני צבא להתנקש בחיי היטלר באמצעות פצצה, נמצא שמו של שפר ברשימת חברי ממשלתם העתידית, כפי הנראה - שלא בידיעתו. רק ההערה "במידת האפשר", שנרשמה בכתב יד ליד שמו של שפר, הצילה אותו מגורלם האיום של הקושרים. למרות זאת, לפי עדותו, זמם שפר עצמו בשלביה האחרונים של המלחמה להרוג את היטלר תוך שימוש בגז רעיל שיוחדר בארובת הבונקר בו הוא הסתגר, אך חזר בו מתוכניתו. רבים מתייחסים בספקנות לטענה זו ורואים בה ניסיון לחמוק מעונש מוות במשפטי נירנברג.
עד יומו האחרון ראה היטלר בשפר ידיד נאמן. עם זאת, אמונו התערער כאשר כתב שפר תזכיר שכותרתו "המלחמה אבודה". היטלר שאף להילחם עד הסוף המר, והוציא פקודה שנקראה "צו נירון". משמעות הצו הייתה הפיכת אירופה בכלל וגרמניה בפרט לאדמה חרוכה ולפיה בכל שטח אותו מפנים חיילי הוורמכט, כולל שטחים בגרמניה גופא, ייהרסו כל מפעלי התעשייה, התשתיות, החקלאות ואף האמנות. מטרתו הייתה להקשות על אפשרות של קיום אנושי בשטחים שיפונו. שפר ראה בפקודה זו אסון, ופעל לסיכולה.
שפר שימש עוד כמה ימים לאחר מותו של היטלר בתפקיד שר בממשלה הזמנית שהוקמה בפלנסבורג על ידי יורשו של היטלר, האדמירל קרל דניץ, ולאחר מכן נעצר והועמד לדין כפושע מלחמה.
לאחר המלחמה
במשפטי נירנברג הוגש כתב אישום נגד שפר, על חלקו בפשעי המשטר הנאצי כנגד האנושות, ובמיוחד על חלקו בניצול עבודת הכפייה. שפר טען כי לא היה מעורב בארגון עבודת הכפייה, והטיל את האחריות לכך על חברו לקבינט, פריץ זאוקל. במהלך המשפט הודה שפר שהוא אשם בפשעים בהם הואשם, ושאף שלא ידע על מעשי ההשמדה ההמוניים, לרבות השואה והשמדת היהודים, ולא היה אחראי לתנאים בהם היו מועסקים עובדי הכפייה - הרי שכחבר בקבינט של היטלר הייתה לו אחריות, למרות טיבו הטוטליטרי של המשטר שדרש ציות עיוור. עמדה זו הביאה לכך ששפר התחמק מעונש המוות, ונידון לעשרים שנות מאסר, שאותן ריצה עד תומן בכלא שפנדאו. פריץ זאוקל, שעליו הטיל שפר את האחריות לתנאים בהם הועסקו עובדי הכפייה, נידון למוות והוצא להורג.
במהלך המשפט הציג התובע תצלום בו נראה שפר במהלך ביקור במחנה הריכוז מאוטהאוזן, כשהוא מוקף בעצירים מזי רעב. לטענת התביעה, היווה תצלום זה הוכחה לכך ששפר היה מודע היטב לזוועות השואה. שפר טען כי קיבל "סיור אח"ם" במחנה, שלא כלל צפייה בזוועות, שהוסתרו מפניו.
בראיונות שניתנו לאחר שחרורו מן הכלא, כמו גם בזיכרונותיו, גרס שפר כי לא היה מודע לכל זוועות הנאצים. כך למשל, סיפר כי אחד מידידיו, קארל האנקה, אשר שימש כגאולייטר (מושל מחוז) של פרובינציית שלזיה התחתית, סיפר לו על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוקם בסמוך לתחום שלטונו, והזהיר אותו כי יימנע מלבקר במקום. מסמכים שנתגלו בדיעבד מראים כי ב-1943 היה לשפר חלק בתכנון הרחבת מחנה ההשמדה אושוויץ, והתאמתו לתפקידו כמחנה השמדה.
שפר טען כי לא ידע על השואה בעת התרחשותה, ולא היה לו כל חלק בה באופן ישיר (אם כי, לפי עמדתו, לחברי הממשל הנאצי קיימת אחריות קולקטיבית למעשים). אין ספק כי היה מודע היטב לתנאים האיומים של עובדי הכפייה שתחת מרותו. מחקרים היסטוריים ועדויות נוספות (לרבות יומני העבודה מהשנים 1938–1940, בהם תועד חלקו בגירוש היהודים מברלין, ועובדת נוכחותו בועידת פוזן, שם דיבר הימלר בגלוי על השואה), כמו גם עדויות שנחשפו בשנים האחרונות, מראים כי שפר לא היה "טכנוקרט לא-פוליטי", עיוור לתוצאות מעשיו כפי שטען, וכי ידע הרבה יותר מכפי שהודה לאחר מכן בניסיון להציל את עצמו, ואת "תדמיתה של גרמניה כולה" כמו שכתב בפרק האחרון בספרו.
נראה כי בגרמניה שלאחר המלחמה היה שפר לסמל של אנשים שהיו מעורבים במשטר הנאצי, אך כשפר - נוח היה להם לטעון שלא היה להם חלק ישיר בצדדים האפלים של המשטר. הבמאי היינריך ברלר מתאר מצב זה במילים "שפר נתן פתחון פה לאנשים שיכלו לומר: 'האמינו לי, לא ידעתי דבר על השואה'. ראו את שפר, ידידו של הפיהרר, שאף הוא לא ידע על כך דבר".
בכלא
שפר תיעד את שהותו בת עשרים השנים בכלא שפנדאו ביומן מפורט, שיצא לאור בשם "יומני שפנדאו". שפר היה אחד משבעה אסירים, ראשי המשטר הנאצי, שהוחזקו בכלא. שפר הצליח ליצור קשר חשאי עם העולם החיצון, כיוון שרכש את חיבת הסגל ואת אמונו. הוא הצליח לכתוב מכתבים רבים למשפחתו, חרף ההגבלות, ואף לנצל את זמנו בקריאה מרובה, בגינון, ובכתיבת זיכרונותיו.
לאחר שחרורו
שחרורו של שפר מן הכלא ב-1966 היה אירוע בקנה מידה עולמי; לאחריו הוא פרסם כמה ספרים אוטוביוגרפיים (שהחשוב מהם יצא לאור בעברית תחת השם "בתוככי הרייך השלישי" בהוצאת "בוסתן"). האוטוביוגרפיה המצליחה, הממזערת את חלקו בביצוע השואה וידיעותיו עליה בזמן המעשה, והמסנגרת על העם הגרמני כולו, הפכה לרב מכר. בזיכרונות אלה הוא מגן על מעשיו, ומסביר כי אף ששימש בתפקיד משמעותי ונתן להיטלר את הכלים הטכנולוגיים להמשיך במעשיו, תוך הסכמה עם האידאולוגיה הנאצית ועם מהות המשטר, הרי שהיה ונותר אדם הגון מבחינה אישית, ולא ידע על פשעי המלחמה.
תדמיתו
תדמית זו, שגם בעיון בה יש לקח מוסרי והיסטורי משמעותי, נמצאת תחת ביקורת. ביוגרפים אחרים מן השנים האחרונות, כדן ואן דר ואט, כותב הספר "הנאצי הטוב", וכמרטין קיצ'ן בספרו "שפר: אדריכלו של היטלר"  טוענים כי שפר היה שותף מלא לכל פשעי המשטר, נאמן לדרכו של ידידו היטלר, ושותף פעיל בהשמדת היהודים, וכי תדמיתו היא הונאה שנועדה להצילו מעונש המוות, ולספק לו חיים מכובדים לאחר שחרורו מן הכלא.
סדרת ראיונות שנתן שפר בימי חייו עם הביוגרפית גיטה סרני הבשילו לכלל ביוגרפיה ביקורתית שיצאה לאור בשנת 1995, הקרויה "אלברט שפר ומאבקו באמת". סרני טוענת כי שפר היה אדיש לבעיית היהודים, וכי לאחר המלחמה היו השואה ומוראותיה בבחינת נטל מוסרי כבד על שפר.
בשנת 2020 הופק בישראל, על ידי הבמאית והמפיקה ונסה לאפא, סרט תיעודי בשם שפר בדרך להוליווד הבוחן את ניסיונו בשנת 1971 לכתוב סרט עלילתי המתבסס על האוטוביוגרפיה שלו בתוככי הרייך השלישי ולטייח את מעשיו באמצעותו.
חיים אישיים
בנו, הקרוי אף הוא אלברט שפר, המשיך בדרכו המקצועית והיה אדריכל מצליח בעל שם עולמי.
בתו, הילדה שראם, אשר כונתה בידי הביוגרפית של שפר, "האדם המוסרי ביותר שהכרתי מעודי", זכתה ב-2005 בפרס הסובלנות על שם משה מנדלסון. בכספי ירושה מאביה ייסדה קרן לסיוע לנשים יהודיות והיא פעילה בהעלאת זכר העבר הנאצי בגרמניה. בהתכתבויות שניהלה בילדותה עם אביה הכלוא, אשר עסקו ברגש האשמה, הוא טען בפניה שלא ידע על פשעי המשטר הנאצי. לימים אמרה לגבי ייחוסה המשפחתי, כי אין היא חשה אשמה, "אלא בושה".
קישורים חיצוניים
https://www.yekum.org/2021/10/הנאצי-הטוב-על-הסרט-התיעודישפאר-בדרך-ל/
23 באוקטובר
23 באוקטובר הוא היום ה-296 בשנה (297 בשנה מעוברת), בשבוע ה-43 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 69 ימים.
הליגה האיטולית
הליגה האיטולית הייתה ברית צבאית של יוונים באיטוליה, בצפון מזרח יוון של היום, בתקופת יוון ההלניסטית.
הייתה זו ליגה חזקה, יריבתה המרה של הליגה האכאית. הליגה האיטולית התנגדה גם לשליטת מוקדון ביוון. בפלישת הגאלים (או כפי שכונו ביוון "גלאטים"), הצליחו להדוף את הפלישה במקום בו נכשלה מוקדון וקראו לעצמם "מושיעי יוון".
שוד ימי
ייתכן ששמם השלילי של האיטולים כעוסקים בשוד ימי נוצר כתוצאה מהטיית המקור העיקרי לתקופה זו. פוליביוס שהוא המקור החשוב ביותר לתקופה היה בן הליגה האכאית, העוינת לאיטולית ונראה שהוא אחראי במידה רבה לשמם המסורתי הרע של האיטולית: ארץ המלאה בשודדי דרכים ושודדי ימים.
הרמיוני גריינג'ר
הרמיוֹני ג'ין גריינג'ר (באנגלית: Hermione Jean Granger; נולדה ב-19 בספטמבר 1979) היא אחת מהדמויות הראשיות בספרי "הארי פוטר" מאת ג'יי קיי רולינג ומופיעה בכל הספרים שבסדרה. הרמיוני היא החברה הכי טובה של הארי פוטר ורון ויזלי. הרמיוני מתוארת כילדה חכמה ביותר על אף היותה ילידת מוגלגים.
יצירת הדמות
הרמיוני היא תלמידת בית גריפינדור ילידת מוגלגים (שני הוריה הם רופאי שיניים), וחברתם הטובה ביותר של הארי פוטר ורון ויזלי. היא הישגית מאוד ומתקדמת מבחינה לימודית בהשוואה לשאר התלמידים. רולינג תיארה אותה כדמות "מאוד לוגית, ישרה וטובה". רולינג תיארה את לונה לאבגוד כדמות הנגדית להרמיוני מבחינה התנהגותית ואידאולוגית, אך למרות זאת יריבתה הגדולה בהוגוורטס היא פנסי פרקינסון מבית סלית'רין, שהיא תלמידה בעלת פנים דמויי בולדוג.
רולינג טענה כי דמותה של הרמיוני הושפעה מכמה מאפיינים אוטוביוגרפיים הקשורים אליה. "לא התכוונתי ליצור את הרמיוני בדמותי אך כך זה יצא... היא הגזמה של הצורה שבה נראיתי כשהייתי צעירה". רולינג סיפרה כי היא זוכרת שכונתה "יודעת כל קטנה" בנעוריה. יתר על כן, היא סיפרה שבניגוד אליה "יש הרבה חוסר ביטחון וחשש גדול מכישלון" המוסווים על ידי התנהגותה הבטוחה של הרמיוני. לבסוף, רולינג סיפרה כי הרמיוני היא אחת הדמויות (לצידו של אלבוס דמבלדור) שבאמצעותה ניתן לספר לקורא דברים שונים הקשורים לעולם הקוסמים המתואר בסדרה, בזכות הידע העצום שלה.
שני הספרים הראשונים
הרמיוני מופיעה לראשונה כאשר היא פוגשת את הארי ורון על רכבת האקספרס להוגוורטס. היא מתוארת כבעלת קול מנדנד, שיער חום מתולתל, שיניים קדמיות בולטות, וכמישהי שמרגיזה את מי שמקשיב לה עם המידע הרב שברשותה. הארי ורון מתייחסים אליה כשחצנית בחלק הראשון של הספר, בעיקר לאחר שהיא מותחת ביקורת על אופן הטלת הלחשים של רון. במחצית הראשונה של הספר אין כמעט קשר בינה לבין התלמידים האחרים, והדבר מגיע לשיאו כאשר רון אומר עליה מאחורי גבה שאין לה חברים. היא שומעת זאת ובעקבות כך היא מתחבאת באחד מחדרי השירותים של טירת הוגוורטס, ונתקלת שם בטרול שהוכנס לטירה. היא ניצלת על ידי הארי ורון, ולאחר מכן השלושה הופכים לחברים.
רולינג סיפרה באתר שלה כי התנגדה לבקשתו של העורך להוציא מהספר את סצנת הטרול. לדבריה "הרמיוני כל כך מעצבנת בחלק הראשון של אבן החכמים שהרגשתי כי דרוש משהו ענק (במלוא מובן המילה) כדי לחבר בינה לבין הארי ורון".
לאחר שהשלימו ביניהם הם נמצאים כמעט תמיד ביחד, והיא מרבה לסייע להם בשיעורי הבית ובמטלות השונות. כאשר השלושה מחליטים לרדוף אחרי קוויריניוס קווירל (כפי שהתברר מאוחר יותר) כדי למנוע ממנו להשיג את אבן החכמים, מפגינה הרמיוני את יכולת החשיבה הלוגית שלה בכך שהיא מתגברת על המכשול של המורה סוורוס סנייפ שהיה חידה שלא ניתן לפותרה באמצעות קסמים. בשלב האחרון לפני שהארי מגיע אל המקום שבו נמצא קווירל היא אומרת לו "ספרים! והתחכמות! יש דברים חשובים יותר - ידידות, ואומץ ו - אוי הארי, תיזהר!" ובכך מוכיחה בפעם הראשונה שהיא אינה מאמינה אך ורק בלימוד שיטתי מספרים.
בשנתה השנייה בהוגוורטס היא מתאהבת בגילדרוי לוקהרט, המורה החדש להתגוננות מפני כוחות האופל, עד שלבסוף נחשף כי הוא מתחזה. במהלך מריבה בין שחקני הקווידיץ' של גריפינדור וסלית'רין מטיח בה דראקו מאלפוי את הכינוי "בוצדמית", אך היא לא יודעת מה משמעות הביטוי עד שרון ויזלי מסביר לה זאת בבקתתו של רובאוס האגריד, ואומר כי בוצדם הוא כינוי גנאי שמשמעותו "בעל דם מלוכלך" (רמז למוצא הקסום "הלא טהור" שלה).
בהמשך שנת הלימודים היא מצליחה לרקוח את שיקוי הפולימיצי המורכב, המאפשר לה, להארי ולרון לשנות את המראה שלהם לזה של חבריו של מאלפוי, כדי שיוכלו לחקור אותו ולבדוק האם הוא אחראי לפתיחת חדר הסודות ולשחרור המפלצת האגדית של סלזאר סלית'רין. אולם, בשוגג היא מכניסה לשיקוי שלה שיער של חתול ובשל כך הופכת לחתול-למחצה ומאושפזת לשבועות אחדים במרפאה של הוגוורטס.
בזמן שהיא מחפשת מידע על המפלצת של סלית'רין שלפי האגדה המתוארת בספר נמצאת בחדר הסודות, היא מותקפת בעצמה על ידי הבסיליסק זמן קצר לאחר שניחשה נכונה כי הוא המפלצת, והשתמשה במראה כדי לבדוק היכן הוא. אף על פי שהיא מאושפזת במרפאה בתרדמת מתברר שלמידע שהספיקה לגלות יש חשיבות מכרעת להצלחת ניסיונם של הארי ורון לפתור את המסתורין סביב חדר הסודות ולהציל את ג'יני ויזלי, אחותו של רון. הרמיוני מתעוררת מהתרדמת זמן קצר לאחר שהארי הרג את הבסיליסק, ומאוכזבת לגלות שכל מבחני סוף השנה בוטלו בהוראתו של המנהל אלבוס דמבלדור כמתנה מטעם הנהלת הוגוורטס.
הספר השלישי
בתחילת הספר השלישי רוכשת הרמיוני חתול מחמד בשם קרוקשנקס, הנוהג לרדוף אחרי סקאברס, עכברוש המחמד של רון. לפני תחילת שנת הלימודים מקבלת הרמיוני מחולל זמן סודי ממינרווה מקגונגל, המאפשר לה לבצע מסע בזמן ובכך לחזור על שיעורים כדי להתמודד עם מערכת השעות העמוסה שלה.
הרמיוני חוששת לשלומו של הארי פוטר לאור בריחתו מאזקבאן של סיריוס בלק, וכאשר הוא מקבל באופן לא ברור מטאטא מרוץ יקר ערך מסוג "אש המחץ" היא פונה לפרופסור מקגונגל ומספרת לה על כך. בעקבות זאת המטאטא מוחרם לבדיקות, והארי ורון מסרבים לדבר עמה במשך זמן מה. כמו כן, לאורך השנה נוצר מתח בין הרמיוני לבין רון בגלל המריבות התכופות בין קרוקשנקס לסקאברס, והם מפסיקים לדבר זה עם זה לאחר שנראה כי סקאברס נטרף.
הרמיוני היא היחידה שמצליחה לנחש נכונה כי פרופסור רמוס לופין, המורה להתגוננות מפני כוחות האופל, הוא אדם זאב. היא עושה זאת לאחר שיעור שבו הוחלף לופין על ידי סוורוס סנייפ שנתן להם מטלה להסביר את מאפייני אדם הזאב.
מחולל הזמן שקיבלה מפרופסור מקגונגל בתחילת השנה הופך לשימושי כאשר היא והארי משתמשים בו כדי לחזור בזמן ולהציל את סיריוס בלק (שהתברר כי הופלל על ידי אוכל המוות פיטר פטיגרו) ואת בקביק ממוות.
הספר הרביעי
הרמיוני היא בת זוגו של שחקן הקווידיץ' הבולגרי ויקטור קרום לנשף חג המולד של טורניר הקוסמים המשולש, ואף מתואר כיצד הארי לא מצליח לזהות אותה וחושב אותה לנערה יפה מאוד שהגיעה מחוץ לבית הספר. ההגייה הנכונה של השם שלה (הֶר-מַ-יוֹ-ניִ) משולבת בעלילה כאשר היא מלמדת זאת את קרום. לקראת סוף הנשף היא נקלעת לוויכוח עז עם רון, המאשים אותה ב"התרועעות עם האויב". המתיחות בין הרמיוני לרון סביב הנושא של קרום נמשכת לאחר שהוא מגלה כי הרמיוני ממשיכה לשמור על קשר עם קרום. היא הייתה גם "בת הערובה" שקרום היה צריך להציל מהאגם של הוגוורטס במהלך המשימה השנייה של הטורניר.
היא מעניקה תמיכה רבה להארי לאורך טורניר הקוסמים המשולש, ומסייעת לו להתכונן לכל משימה. כמו כן, היא עסוקה בניסיונות לנקום בכתבת "הנביא היומי" ריטה סקיטר, שפרסמה עליה, על הארי ועל האגריד כתבות משמיצות לאורך כל השנה. בלילה שבו וולדמורט שב לגופו הגשמי היא חושפת שסקיטר היא אנימאגוס לא חוקי, ומצליחה ללכוד אותה באמצעי קסם בתוך צנצנת זכוכית תוך הבטחה שהיא תשחרר אותה אם סקיטר תפסיק להשמיץ בכתבותיה.
הספר החמישי
בתחילת הספר החמישי מתמנה הרמיוני למדריכה בבית גריפינדור לצידו של רון. כבר בלילה הראשון היא נאלצת לנזוף בחברתה לבית גריפינדור לבנדר בראון, כיוון שזו האמינה להשמצות ש"הנביא היומי" פרסם על הארי ועל דמבלדור בניסיון לקעקע את דבריהם על שובו של וולדמורט, ובכך מביעה את אמונה בהארי בפעם הראשונה בפומבי.
עם הצטרפותה של דולורס אמברידג' לצוות ההוראה הרמיוני הופכת ליותר מרדנית, ולבסוף מציעה להארי להקים את צבא דמבלדור (צ"ד) כדי ללמד התגוננות מפני כוחות האופל למי שמעוניין. היא מכינה מספר מטבעות מכושפים כדי שחברי הקבוצה יוכלו לתקשר זה עם זה מבלי להסתכן בחשיפה, ומטילה קללה שתפגע במי מחברי הקבוצה שינסה להסגיר אותה. במהלך ניסיונותיה לשכנע את הארי להקים את צ"ד היא אומרת לראשונה את שמו המפורש של וולדמורט, ובכך הופכת לאחד האנשים היחידים בסדרה שעושים זאת. לאורך השנה היא מנסה לעזור להארי במערכת היחסים הרומנטית שלו עם צ'ו צ'אנג, אך מביעה תסכול או אהדה כשהוא לא מצליח להסתדר עם צ'ו. היא מייעצת לו להזמין אותה ליציאה להוגסמיד, אך מבקשת ממנו לפגוש אותה לצורך ריאיון עם ריטה סקיטר, עליה היא מאיימת בחשיפת זהותה הסודית כאנימאגוס. כשהארי מספר זאת לצ'ו היא כועסת עליו ומטיחה לעברו שעדיף שהוא ילך לפגוש את הרמיוני כפי שהוא בוודאי רוצה לעשות. הארי וצ'ו חוזרים לדבר זה עם זו רק בעקבות פרסום הריאיון שיזמה הרמיוני.
בספר זה הרמיוני היא אחד האנשים היחידים (מלבד ג'יני ויזלי) שמצליחים לדבר עם הארי בשעות שבהן הוא מפגין התנהגות עצבנית בגלל המתחים שהוא נתון בהם. היא מנסה פעם אחר פעם לשכנע אותו לנהוג בהגיון, אך לא תמיד מצליחה בכך. כאשר הארי רואה חיזיון שבו וולדמורט מענה את סנדקו סיריוס במשרד הקסמים, הוא נחוש ללכת לשם כדי להציל את סיריוס, חרף מחאותיה הנמרצות של הרמיוני שניחשה (נכונה) כי וולדמורט שתל חיזיון מזויף במוחו של הארי. היא אחת מחמשת חברי צבא דמבלדור שהצטרפו להארי במסע למשרד הקסמים, ובמהלך הקרב שפרץ מול אוכלי המוות היא נפגעה מקללה אפלה שכוונה לעברה על ידי אוכל המוות אנטונין דולוחוב. בעקבות הקרב היא מאושפזת למשך זמן מה במרפאה של הוגוורטס, אך מחלימה באופן מלא.
הספר השישי
הרמיוני מקבלת ציונים גבוהים בכל בחינות הבגרות שניגשה אליהן בסוף הספר החמישי, ולפיכך גם בשנה זו יש לה מערכת שעות עמוסה מאוד. היא והארי מוזמנים להצטרף למועדון ה"סלג סלבז" של המורה החדש לשיקויים הוראס סלגהורן, המקבץ במועדון זה תלמידים בעלי קשרים או בעלי פוטנציאל הצלחה גבוה. בניגוד לשנים קודמות היא אינה התלמידה המצטיינת בשיעורי שיקויים, וזאת כיוון שהארי נעזר בספרו של "הנסיך חצוי-הדם", המתברר לבסוף כסוורוס סנייפ.
היא מסייעת לרון לשמור על מקומו בקבוצת הקווידיץ' של גריפינדור לאחר שהכשילה את המתמודד השני (קורמק מקלגאן), ולבסוף אף מזמינה אותו למסיבת חג המולד של סלגהורן. אולם, לאחר המשחק הראשון פורצת ביניהם מריבה והרמיוני מסרבת לדבר עם רון במשך זמן רב, כאשר בשיאה של המריבה היא מזמינה למסיבת חג המולד את קורמק מקלגאן במקום רון, כדי לגרום לרון לקנא בה. היא ממשיכה לריב עם רון עד שהוא מורעל בטעות במשרדו של סלגהורן, ובכך גורם לה להפגין את רגשותיה כלפיו.
לאורך השנה מפצירה הרמיוני בהארי לא להשתמש בהוראות ובקסמים הרשומים בספרו של "הנסיך חצוי-הדם", אך בכל פעם הארי מתעלם ממנה. היא גם מסרבת להשתכנע מטענותיו על כך שדראקו מאלפוי הוא אוכל מוות, כפי שמתברר בסוף הספר.
בסוף הספר היא ולונה לאבגוד משגיחות על משרדו של סוורוס סנייפ לבקשתו של הארי, ובכך מחמיצה את הקרב מול אוכלי המוות שפורץ למרגלות מגדל האסטרונומיה לאחר מותו של דמבלדור. בהלווייתו של דמבלדור היא ורון נמצאים ביחד, והיא מבטיחה להארי שהם יצטרפו אליו למסע לאיתור והשמדת ההורקרוקסים של וולדמורט, אף על פי שבשל כך היא תיאלץ לעזוב את הוגוורטס.
הספר השביעי
בספר השביעי ממלאת הרמיוני תפקיד חשוב במסעו של הארי לאיתור והשמדת ההורקרוקסים הנותרים של וולדמורט. היא מקבלת בירושה מדמבלדור עותק ישן של הספר "מעשיות בידל הפייטן", ומפענחת בו חלק מהסודות הקשורים לאוצרות המוות. תוך כדי כך היא מספרת להארי שלצורך ביטחונם של הוריה היא שינתה את זיכרונותיהם, וגרמה להם לשכוח את קיומה ולעבור לאוסטרליה.
בזמן שהם נמצאים במנוסה ממשרד הקסמים הנשלט על ידי וולדמורט פורצת מריבה קשה בינה והארי לבין רון, המחליט לעזוב את המאהל שלהם. הרמיוני מגיבה לכך בעצב רב, ולעיתים קרובות הארי רואה אותה בוכה. לאחר שרון חוזר ומציל את חייו של הארי היא מסרבת לדבר איתו במשך ימים אחדים. כאשר הם נלכדים על ידי שליחי משרד הקסמים ומובאים לאחוזת מאלפוי היא מעונה על ידי בלטריקס לסטריינג', החושדת בטעות שהיא הצליחה לפרוץ לכספת שלה בבנק גרינגוטס. בסופו של דבר היא ניצלת ביחד עם הארי ורון בזכות גמדון הבית דובי.
בתקופה שלאחר גילוי עובדת קיומה של אגדת אוצרות המוות היא מפקפקת בנכונותה, ופעם אחר פעם מנסה לשכנע את הארי שמדובר באגדת ילדים ותו לא, וכי עליו להתרכז במשימה שהוטלה עליו על ידי דמבלדור.
זמן מה לאחר שחולצה מאחוזת מאלפוי היא משתמשת בשיקוי הפולימיצי של אלאסטור מודי, ומשנה את צורתה לזו של בלטריקס כדי שתוכל לפרוץ עם הארי ורון לגרינגוטס ולגנוב את ההורקרוקס המוחבא בכספת. היא חולקת את נשיקתה הראשונה עם רון לאחר שהוא אומר שאין לתת לגמדוני הבית למות עבורם במהלך הקרב על הוגוורטס, ובמהלך הקרב היא ורון נכנסים לחדר הסודות ומשמידים שם את הגביע של הלגה הפלפאף שנלקח מגרינגוטס. בחלק השני של הקרב היא נלחמת בבלטריקס ביחד עם לונה לאבגוד וג'יני ויזלי, אך הן לא מצליחות ונסוגות מהקרב לפי פקודתה של מולי ויזלי שמצליחה להרוג את בלטריקס.
הרמיוני חזרה להשלים את שנתה השביעית בהוגוורטס אחרי הקרב על הווגורטס.
אפילוג
באפילוג של הסדרה, המתרחש תשע עשרה שנים לאחר הקרב על הוגוורטס, הרמיוני נשואה לרון ויש להם שני ילדים: רוז והוגו. היא היחידה מבין השלישייה שחזרה והשלימה את שנת הלימודים השביעית בהוגוורטס, ולאחר מכן החלה את הקריירה שלה במשרד הקסמים במחלקה לרישוי ופיקוח של יצורי פלא, בה מילאה תפקיד חשוב בשיפור חייהם של גמדוני הבית; לאחר מכן היא עברה למחלקה לאכיפת חוקי הקסם, שם סייעה בביטול חוקים המפלים לטובה טהורי דם. בסיפור קצר שפרסמה רולינג מוזכר שהרמיוני היא סגנית ראש המחלקה. רולינג ציינה גם כי הרמיוני איתרה את הוריה באוסטרליה והסירה את קסם הזיכרון שהטילה עליהם.
במחזה הארי פוטר והילד המקולל הרמיוני התקדמה לתפקיד שרת הקסמים. היא משתפת שוב פעולה עם הארי ורון יחד עם דראקו מאלפוי ובניהם במאבק נגד שובו של וולדמורט באמצעות מחולל זמן.
בסרטים
אמה ווטסון גילמה את דמותה של הרמיוני בכל שמונת סרטי הארי פוטר. המורה שלה לתיאטרון באוקספורד העבירה את שמה לסוכני השחקנים של הסרט הראשון, לאחר שהתרשמה מביצועיה בהצגות בית הספר. ווטסון סיפרה כי אף על פי שהתייחסה למבחן הבד שלה ברצינות היא לא האמינה שתתקבל, והופתעה מכך שמפיקי הסרט בחרו בה. נימוקיהם לבחירה היו הביטחון העצמי שהפגינה ועדיפותה על פני אלפי הנבחנות האחרות.
לפני הפקת הסרט השישי שקלה ווטסון לפרוש מהתפקיד, אך החליטה לבסוף כי "הפלוסים גוברים על המינוסים" וחזרה לתפקיד כיוון שלדבריה לא יכלה לראות מישהי אחרת מגלמת את דמותה של הרמיוני.
ווטסון אמרה כי הרמיוני היא דמות שמוכיחה כי יכולת אינטלקטואלית עדיפה על פני יופי, וכי אף על פי שהרמיוני לוקה בחסר מבחינת קשריה עם החברה היא אינה מתביישת בעצמה. בשנת 2007, זמן קצר לפני יציאתו לאקרנים של הסרט החמישי, היא אמרה כי.
אישיות
התכונה הבולטת ביותר של הרמיוני היא הידע הרב שלה. הרמיוני מתנהגת בדרך כלל בצורה שקולה, חכמה ולוגית, ובתחילת דרכה בהוגוורטס היא לא נוטה לאבד את העשתונות במצבים מלחיצים ומצטיינת בחשיבה מעשית. ככל שהסדרה מתקדמת היא לומדת לשפר את האינסטינקטים שלה, ומצילה את חייהם של הארי ורון מספר פעמים בזכות חשיבתה המהירה. לעיתים קרובות היא מנדנדת לחבריה, אך היא גם מאוד נאמנה ומצפונית. רולינג אמרה בעבר כי הרמיוני היא אדם ש"לעולם לא סוטה מהמסלול; היא תמיד ממוקדת בעבודה שצריכה להיעשות". היא גם אמרה שלמרות החוכמה והגישה הטורדנית (לעיתים) להרמיוני יש "קצת הרבה פגיעוּת באישיות שלה", כמו גם "מידה של חוסר ביטחון מתחת", היא מרגישה "לחלוטין לא מתאימה... וכדי לפצות, היא מנסה להיות הכי טובה בהכול בבית הספר, ומקרינה ביטחון עצמי לא אמיתי שיכול לעצבן אנשים". במהלך הבחינה שלה בהתגוננות מפני כוחות האופל בסוף הספר השלישי התברר כי הפחד הגדול ביותר שלה הוא כישלון, לאחר שהבוגארט שלה לבש את צורתה של מינרווה מקגונגל המודיעה לה שנכשלה בכל המבחנים.
תכונה נוספת של הרמיוני היא החמלה והרצון לסייע מיד לאחרים, ובייחוד לחסרי ההגנה כגון נוויל לונגבוטום, תלמידי שנה ראשונה, גמדוני בית וילידי מוגלגים נוספים. לאחר פרסום הספר השביעי והאחרון חשפה רולינג שעיקר הקריירה של הרמיוני במשרד הקסמים הייתה להיאבק למען זכויות המדוכאים (גמדוני בית וילידי מוגלגים). רולינג אמרה כי הרמיוני מאוד מגוננת כלפי חבריה, ומעריכה אותם עד כדי כך שלו הייתה מביטה בראי של ינפתא הייתה רואה את הארי, רון ואת עצמה "חיים ושלמים, ואת וולדמורט מחוסל".
מראה חיצוני
הרמיוני מתוארת בספרים כבעלת שיער חום מתולתל, עיניים חומות, ושיניים שהיו בולטות במקצת עד לספר הרביעי שבו נפגעה מלחש של דראקו מאלפוי, שגרם להן לצמוח ללא שליטה עד שאחות בית הספר גברת פומפרי הטילה על הרמיוני לחש שמכווץ אותן ואמרה לה לעצור כשהן מגיעות לגודלן הרגיל, אך הרמיוני הניחה להן להתכווץ מעט יותר.
יכולות קסם
לאורך כל הסדרה מוזכר כי הרמיוני היא אחת המכשפות המוכשרות ביותר בגילה. היא התלמידה המצטיינת בשכבה של הארי, וכמעט תמיד היא הראשונה שמצליחה לבצע בהצלחה כל כישוף או קסם הנלמדים בכיתה גם אם מדובר בקסמים הנלמדים בשנים מתקדמות יותר, כפי שמתברר בספר החמישי שבו היא מבצעת בהצלחה את קסם הפרוטאוס [שהוא ברמת כשיפומטרי] על המטבעות המזויפים של צבא דמבלדור, והופכת אותם לאמצעי תקשורת בין חברי הקבוצה. הרמיוני היא גם התלמידה הראשונה שביצעה בהצלחה לחשים אילמים.
היא מצטיינת בדו-קרב קוסמים, ומצליחה לגבור גם על אוכלי מוות מנוסים כפי שניכר בקרב במחלקת המסתורין, בית משפחת לאבגוד, ובקרב האחרון על הוגוורטס מול לורד וולדמורט ואוכלי המוות שלו. אולם, רולינג סיפרה כי אף על פי שבמהלך שלושת הספרים הראשונים הרמיוני הייתה גוברת על הארי בדו-קרב קוסמים, החל מהספר הרביעי הוא כה טוב בהתגוננות מפני כוחות האופל עד כדי כך שהוא מסוגל להביס אותה. הרמיוני לא הצטיינה בנושאים שלא נלמדו באמצעות ספרים או אימון מעשי, כגון טיסה על מטאטא, והיא התנגדה בנחרצות למקצוע גילוי עתידות שממנו פרשה במהלך הספר השלישי. היא אינה מצטיינת גם בשחמט קוסמים, שהוא הדבר היחיד שבו היא תמיד מפסידה.
צורת הפטרונוס של הרמיוני היא לוטרה, שהיא החיה האהובה על רולינג, וזה גם הקסם היחיד שהיא מתקשה לבצע. השרביט שלה עשוי מגפן וליבת הקסם שלו היא נימי לב של דרקון; גפן הוא העץ המתאים לתאריך הלידה הבדיוני של הרמיוני (19 בספטמבר) בלוח השנה הקלטי.
בתרבות הפופולרית
דמותה של הרמיוני הייתה בסיס לפרודיות רבות במסגרת סדרות אנימציה ותוכניות מערכונים. בתוכנית סאטרדיי נייט לייב היא מגולמת על ידי לינדזי לוהן. בתוכנית Big Impression הציג אליסטייר מקגואן מערכון בשם "לואיס פוטר וביסקוויט החכמים", שבו גולמה הרמיוני על ידי ניגלה לוסון. בשנת 2003 הפיק ארגון הצדקה הבריטי קומיק רליף מערכון בשם "הארי פוטר וסיר הלילה הסודי של אזרבייג'ן" (Harry Potter and the Secret Chamberpot of Azerbaijan), שבו גולמה דמותה של הרמיוני על ידי מירנדה ריצ'רדסון המגלמת בסרטים את דמותה של העיתונאית ריטה סקיטר. הרמיוני הופיעה גם בסדרת המערכונים "הארי בלאדר" (Harry Bladder) של תוכנית המערכונים האמריקנית "All That", שם נקראה הרהייני וגולמה על ידי ליסה פוילס. מערכון שבו הרמיוני, הארי, רון ודמבלדור נהרגים מפצצה שהונחה על ידי וולדמורט זכה בפרס "הקומדיה הטובה ביותר" לשנת 2008 באתר יוטיוב.
במחזמר הפרודי מחזמר מאוד פוטרי את הרמיוני משחקת בוני גרוסון (חוץ מבמחזמר השלישי, שם משחקת אותה מרדית' סטייפן). היא מתוארת כמאוד מכוערת והרבה פעמים דמוית שונות טועות אותה לטרול לילה או בוגארט. למרות הכיעור בולט שלה, היא מופיעה כיפייפה בנשף החורף ובמחזמר השלישי, אחרי שנוויל לונגבוטום מכה אותה בפרצוף בחושבו שהיא אוכל מוות. היא מאוד לא פופולרית בהוגוורטס, ונחשבת להורסת שמחות שלא יכולה לצייר (על שמה נכתב השיר "הרמיוני לא יכולה לצייר") וכולם שונאים אותה, חוץ מרון, הארי, ג'יני ובהמשך גם דראקו. בנוסף, אף אחד לא מסוגל לזכור את השם שלה והרבה פעמים פונים אלייה בתור 'הרמן'.
Tertium comparationis
Tertium comparationis (מלטינית - החלק השלישי של ההשוואה) הוא התכונה שיש לשני דברים מושווים במשותף. זוהי נקודת ההשוואה, שהניעה את מחבר ההשוואה מלכתחילה לדמות מישהו או משהו למישהו או למשהו אחר.
אף אם השוואה מחייה פעולה, מצב, אובייקט או אדם על ידי הקבלתם לישות אחרת, אין זה הכרחי ששני הדברים המושווים יהיו זהים לגמרי. עם זאת, חייבת להיות להם לפחות תכונה אחת משותפת. תכונה משותפת זו נקראת באופן מסורתי tertium comparationis.
האמצעים השכיחים ביותר ליצירת השוואה מעין זו הם מטפורות ודימויים, המתבססים שניהם, מעצם טיבם, על אנלוגיה. במקרים רבים אספקט אחד של ההשוואה נרמז בלבד, ולא מובע במפורש.
הליגה האכאית
הליגה האכאית (ביוונית: Κοινὸν τῶν Ἀχαιῶν) הייתה קונפדרציה של ערי מדינה יווניות בתקופה ההלניסטית בחבל אכאיה שבצפון חצי האי הפלופונסוס. בהמשך התפשטה הליגה לכל רחבי חצי האי פלופונסוס שביוון.
מדינות הליגה היו ביחסים מתוחים ולעיתים אף במצב מלחמה עם הליגה האיטולית. לא אחת היו בברית עם מצרים התלמית.
אישיות בולטת בליגה זו, היא אראטוס מסיקיון שהיה סטרטגוס של הליגה במשך 23 שנה - לא ברציפות אלא במספר תקופות.
הליגה האכאית הביאה שגשוג כלכלי לחברות בה, ותמרנה את דרכה בין חילופי השלטון של בית אנטיגונוס, ולימים גם תחת שלטון רומא.
הליגה האכאית הייתה מבוססת על מוסדות כגון: אספת העם, המועצה (בולה) וסטרטגוס.
ההיסטוריון פוליביוס נהג לשבח את הליגה האכאית על תפקודה, ועל שיטת השלטון שהנהיגה. יש האומרים כי ההיסטוריון הגזים בדבריו עקב פטריוטיות.
תמונת ISO
תמונת ISO או ISO image, הוא כינוי לקובץ בינארי המכיל את כל המידע על מדיה מסוימת (בדרך כלל תקליטור).
אפיון שמירה זה שונה ממבנה הקבצים הרגילים כיוון שהוא מכיל את המידע כפי שהוא מופיע פיזית על המדיה, ולא במבנה של קבצים (אשר עלולים להיות חסרי כל סדר על המדיה עצמה). מכאן גם נובע השם, שכן הקובץ הוא כמו דמות המשתקפת מהמראה של מבנה הקבצים במדיה. דמויות ISO אינם קובצי ארכיון מכווצים (כגון ZIP ו-RAR), למרות הדמיון בשמירת מספר קבצים בקובץ אחד, שכן גודלם בדרך כלל זהה או גדול מגודל המדיה המקורית.
השימוש העיקרי של קובצי דמות ISO הוא להעברת עותקי תקליטורים ברשת האינטרנט. הפצות של GNU/לינוקס אימצו בחום את הפורמט הנ"ל להפצת תוצריהם ברשת, כדרך נוחה וקלה. הלקוח שמקבל את המוצר בדמות ISO, יכול להשתמש בו כתקליטור רגיל על ידי תוכנות לדימוי כוננים וירטואליים כמו DAEMON Tools.
לרוב דמויות ISO הן כבדות משקל (אם מדובר בתקליטור - כ־700 מגה בית של מידע), ולכן רבים ממפיצי הקבצים מציגים באתריהם את תוצאת תוכנת MD5SUM (אשר, בתור סיכום ביקורת באמצעות אלגוריתם MD5, משייכת לכל קובץ מחרוזת תווים ייחודית), כדי שמורידי הדמויות יוכלו להשוות את המחרוזת המתקבלת על הקובץ שהורד ולבדוק אם שום דבר לא נפגם בזמן ההורדה.
פורמט ISO הוא אחד הנפוצים בתחום הדיסקים, ניתן למצוא גם את סיומת img. על חלק מקבצי תמונת ISO. עם זאת, קובצי img נוהגים להיות בעלי תוכן שונה במקצת. בנוסף משתמשים בסיומת UDF. כדי לציין שמערכת הקבצים בתוך תמונת ISO היא למעשה UDF ולא ISO 9660.
ישנם פורמטים נוספים לדמויות של תקליטורים, ביניהם BIN, פורמט nrg של חברת Nero ועוד, אך הם נפוצים פחות ופועלים על עקרון שונה.
מקור השם הוא בתקן ISO 9660 של ארגון התקינה הבין-לאומי (בר"ת ISO). מספר התקן (9660) נשמט מהשם.
דיגר
דיגר (באנגלית: Digger) הוא משחק מחשב שפותח בשנת 1983 על ידי Windmill software, והפך לפופולרי באותם הימים. בשנת 1998 חידש אותו אנדרו ג'נר (Andrew Jenner) תחת השם Digger Remastered, והפך אותו לתואם מחשבים חדישים, אך עם נאמנות מלאה למקור ומספר תוספות אופציונאליות.
תיאור המשחק
גיבור המשחק הוא טרקטור שמטרתו לאסוף אבני חן ושקי זהב תוך התחמקות ממפלצות או חיסולן. כדי להיפטר מאויביו יכול הטרקטור להפיל עליהם שקי זהב (ולהיזהר שלא ייפלו עליו) או לירות בהם מרחוק. היריה מתחמשת מחדש אחרי 6 שניות וניתן לדעת על ידי עין הדיגר- אם יש אישון בעין סימן שהוא חמוש. כאשר מצליח השחקן להיפטר ממספר מסוים של אויבים, מספר העולה עם התקדמות בשלבים, מופיע דובדבן בפינה הימנית העליונה של המשחק, לקיחת הדובדבן מכניסה את השחקן למצב בונוס, הנמשך מספר שניות, הקטן עם ההתקדמות בשלבים, בו הוא יכול לאכול את המפלצות בעוד אלו מנסות להתחמק ממנו (בדומה לאכילת גלולת כוח בפק-מן), אבל המפלצות שנאכלו חוזרות בסיום הבונוס. ניתן לעבור שלב באמצעות איסוף כל אבני החן שבשלב או חיסול מספר מסוים של מפלצות, המשתנה משלב לשלב. כשמפלצת נפגשת עם מפלצת אחרת שתי פעמים או נחסמת על ידי שקי זהב, היא הופכת ל"קניבל" לכ-5 שניות ויכולה לחפור וגם לאכול אבני חן ושקים. כמו כן, אם מפלצת קניבלית אוכלת את אבני החן האחרונות שנשארו בשלב, השלב מסתיים לזכות השחקן.
מוזיקה
במהלך המשחק מושמעת הנעימה פופקורן, במהלך מצב "בונוס" מושמעת הפתיחה (אוברטורה) של האופרה וילהלם טל מאת ג'ואקינו רוסיני, כאשר השחקן נתפס על ידי המפלצות ומת מושמעת הסונטה לפסנתר מס' 2 הידועה גם כ"מארש האבל" מאת פרדריק שופן.
גרסאות נוספות
בגרסה מתקדמת יותר ניתן לשחק עם שני שחקנים (אבל הם עלולים בטעות לירות אחד על השני).
בשנת 1998 יצר אנדרו ג'נר גרסה חדשה למשחק בשם Digger Remastered והפיץ אותה תחת רישיון GPL, הגרסה החדשה הותאמה לפלטפורמות שונות, ביניהן חלונות, Java ולינוקס. הגרסה תואמת למשחק המקורי בתוספת אופציות שונות ביניהן האפשרות להקליט משחקים, אופציה שיצרה תת-תרבות של יצירת סגנונות משחק חדשים והפצתם.
בסביבות 2004 הופץ קוד המקור של דיגר לציבור, אך רק למטרות היסטוריות, ולא כקוד פתוח. זאת, בניגוד לקוד של Digger Remastered אשר הופץ תחת רישיון GPL כקוד פתוח.
מלחמת הבורים
מלחמת הבורים או המלחמה האנגלו-בורית (באנגלית: The Boer War), בקרב האפריקאנרים נקראת מלחמת העצמאות השנייה (באפריקאנס: Tweede Vryheidsoorlog) הייתה שורה של עימותים צבאיים, שנערכו בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, בין האימפריה הבריטית לבין הרפובליקות העצמאיות שהקימו המתיישבים הבורים (איכרים פרוטסטנטים, שמוצאם בהולנד, צרפת וגרמניה, אשר התיישבו בדרום אפריקה החל מהמאה ה-17) בדרום אפריקה, מצפון למושבת הכף הבריטית – הרפובליקה הדרום אפריקאית (טרנסוואל) ומדינת אורנג' החופשית. הניסיונות הבריטיים להשתלט על שטחי הבורים, הונעו במידה רבה מהשאיפה לשלוט באוצרות הטבע העשירים, שהתגלו בשטחים אלה, וכן מהחזון האימפריאליסטי ליצור רצף טריטוריאלי בשליטה בריטית בחלק המזרחי של יבשת אפריקה, מהים התיכון בצפון ועד כף התקווה הטובה בדרום.
מלחמת הבורים הראשונה (1880–1881) הייתה עימות צבאי מוגבל וקצר בזמן בין הבורים לאימפריה הבריטית, במסגרתו הצליחו הבורים להביס את כוחות הצבא הבריטי בשטחים שבשליטתם, ולאלץ את ממשלת בריטניה להכיר באוטונומיה של שתי הרפובליקות הבוריות. אולם העצמאות הבורית היחסית לא האריכה ימים, שכן הבריטים (ובמיוחד ססיל רודז) לא היו מוכנים להשלים עם שליטתם של הבורים בטריטוריות החדשות, העשירות במחצבים. מצב זה החריף לאחר שב-1886 התגלו מרבצי הזהב העשירים שלידם קמה העיר יוהנסבורג.
מלחמת הבורים השנייה (1899–1902) הייתה עימות צבאי בקנה מידה גדול בין האימפריה הבריטית, על כל עוצמתה ומשאביה, לבין הרפובליקות הבוריות. בשלב הראשון של המלחמה נחלו הבורים מספר הצלחות צבאיות ואף חדרו לשטח מושבת הכף הבריטית, אך תוך זמן קצר השתלטו הבריטים על שטח הרפובליקות הבוריות, והמלחמה שינתה את פניה והתנהלה בתוך השטחים הבוריים. לאחר השלב הראשון (הקצר יחסית) של המלחמה, בו התנהלה לוחמה סדירה בין הצבאות היריבים, עברו הבורים לנהל לוחמת גרילה נגד הצבא הבריטי, שהשתלט על שטחי הרפובליקות שלהם, והציגו לעולם את מושג הקומנדו – שמן של היחידות הבוריות הבלתי סדירות, שהצליחו להסב אבדות כבדות לאנגלים. בסופו של דבר, בתום מלחמה קשה ואכזרית, לא היו הבורים יכולים לעמוד מול כל עוצמת האימפריה הבריטית, שגויסה נגדם, ונאלצו להיכנע. כתוצאה מהמלחמה הפכו כל שטחי דרום אפריקה לחלק מהאימפריה הבריטית. במסגרת המלחמה ביצעו הבריטים פשעי מלחמה בקנה מידה נרחב נגד האוכלוסייה האזרחית הבורית, ועשו שימוש מסיבי, בפעם הראשונה, במחנות ריכוז לכליאתה בתנאים קשים.
בדרך כלל, המונח "מלחמת הבורים" מתייחס ל"מלחמת הבורים השנייה", שהייתה הממושכת והקשה מבין העימותים הצבאיים בין הבורים לאימפריה הבריטית, ובמהלכה נגרם חורבן כמעט מוחלט לשטחי הרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה. המלחמה הותירה את חותמה על האזור למשך תקופה ממושכת, וקיומה של דרום אפריקה כמדינה מאוחדת בגבולותיה המוכרים הוא אחת מתוצאותיה.
רקע
במחצית השנייה של המאה ה-19 נחלקו השטחים בדרום יבשת אפריקה בין קולוניות בריטיות, רפובליקות בוריות עצמאיות, ושרידים אחרונים של ממלכות עמי ילידים אפריקאים. הבורים – איכרים יוצאי הולנד, גרמניה וצרפת – היו ראשוני המתיישבים האירופיים ביבשת אפריקה. התיישבותם החלה בכף התקווה הטובה במחצית השנייה של המאה ה-17, ונמשכה לאורך המאה ה-18 בשטחים שנודעו כמושבת הכף בחלקה הדרומי של היבשת. במאה ה-19 נכבשה מושבת הכף על ידי בריטניה, שהחלה להביא מתיישבים בריטיים למושבה החדשה. התנגדות התושבים הבורים לניסיון השלטונות הבריטיים לפגוע בעצמאותם ובדרך חייהם המסורתית (כולל איסור על החזקת עבדים שחורים, שהאיכרים הבורים היו תלויים בהם לפרנסתם) גרמה לגל נדודים של האוכלוסייה הבורית צפונה ומזרחה לעומק היבשת, אל השטחים שמחוץ לשליטת האימפריה הבריטית, שנודע בשם "הטרק הגדול". לאחר שהביסו את השבטים הילידים המקומיים בסדרת קרבות, השתלטו הבורים על אדמותיהם, והקימו שם שתי רפובליקות עצמאיות – מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום אפריקאית. הבריטים באותה עת לא גילו עניין רב בטריטוריות החדשות.
גילוי מרבצי יהלומים בשטחים שבשליטת הבורים בשנת 1869 שינה לחלוטין את התמונה. באותה עת החלה תחרות אימפריאליסטית בין המעצמות האירופאיות על כיבוש ושליטה בשטחים באפריקה, ולבריטניה היה אינטרס אסטרטגי וכלכלי להבטיח את שליטתה על הנקודות האסטרטגיות ומשאבי הטבע העשירים של דרום אפריקה. לאחר השלמת ההשתלטות על אזור מכרות היהלומים וסיפוחו למושבת הכף על חשבון מדינת אורנג' החופשית, החלו הבריטים לגלות עניין בשטחים נוספים בשליטה בורית מצפון למושבת הכף. ב-1877 סיפחה בריטניה את טרנסוואל, וההתמרמרות בקרב הבורים, שחשו שעצמאותם נגזלה בידי הבריטים בפעם השנייה, גברה עוד יותר. מנהיג טרנסוואל פול קרוגר ניסה להידבר עם הבריטים, אך ללא הועיל - הבריטים היו נחושים לספח את שטחי הבורים ולהפוך אותם לחלק מהאימפריה הבריטית. בינתיים פרצה מלחמת הזולו בין הבריטים לבין בני הזולו, בסופה (1879) הצליחו הבריטים להשתלט על שטחי ממלכת הזולו, וכל שנותר להם הוא להשלים את המהלך של הפיכת הקולוניות הבריטיות והרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה לפדרציה תחת הדגל הבריטי. הבורים, שסירבו לקבל את הדין, התחמשו לקראת עימות מזוין עם הבריטים.
מלחמת הבורים הראשונה
בדצמבר 1880 פרץ עימות צבאי בין הבורים לבריטים, לאחר שרפובליקת טרנסוואל הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה בראשותו של פול קרוגר. כך פרצה המלחמה האנגלו-בורית הראשונה. הבורים הטילו מצור על עמדות הצבא הבריטי ברחבי טרנסוואל ותקפו את שיירות האספקה והתגבורת שניסו להגיע אליהם.
בפברואר 1881 שלחו הבריטים כוח תגבורת קטן מהמושבה נאטאל לעזרת כוחותיהם הנצורים בטרנסוואל, בפיקוד הנציב העליון הבריטי בדרום-מזרח אפריקה, ג'ורג' קולי. אולם כוח התגבורת נחל תוך זמן קצר שלוש מפלות מידי הכוחות הבוריים הבלתי סדירים, שהגיעו לשיאן בתבוסה בקרב מג'ובה היל, שהסתיים בהשמדת הכוח הבריטי ובמותו של קולי בשדה הקרב. הגמישות, הכרת הקרקע וכושר הצליפה העדיף של הלוחמים הבוריים, אפשרו להם להנחיל תבוסה מוחצת לכוחות הבריטיים הסדירים, במינימום אבדות מצידם.
ממשלת בריטניה בראשות ויליאם יוארט גלאדסטון, שהתנגד למדיניות האימפריאליסטית של הממשלה הקודמת בראשות בנג'מין דיזראלי, הבינה שהכנעת הבורים תחייב משלוח כוחות צבא גדולים לדרום אפריקה ומלחמה ממושכת ויקרה, ולכן גילתה נכונות לפשרה. ב-6 במרץ 1881 נחתם הסכם שביתת נשק בין שני הצדדים, וב-23 במרץ חתמה ממשלת בריטניה על הסכם שלום, במסגרתו הכירה האימפריה הבריטית בקיום אוטונומיה בורית ב"רפובליקה הדרום אפריקנית" שבשטח טרנסוואל, ואילו הבורים הכירו באופן פורמלי בהשתייכותם לאימפריה הבריטית.