cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המחלוקת סביב דיקסי צ'יקס
השלכות האירוע
באותו היום פתחה הלהקה בקמפיין פרסומי על מנת להגיב על הביקורת. במהלך ריאיון בפריים טיים עם דיאן סויר ברשת ABC, אמרה מיינס שהיא נותרה גאה בהצהרה שלה. לאחר מכן ב-2 במאי הן הופיעו עירומות על הכריכה של מגזין אנטרטיינמנט ויקלי שהן מכוסות במילים ומשפטים כמו "בוגדות", "המלאכיות של סאדם" ו"דיקסי הזונות", בהתייחס לדברים שאמרו עליהן כתוצאה מהאירוע. תמונה זו גרמה להן לאבד מעריצים נוספים.
בעקבות כך, בנות הלהקה הבהירו את דבריהן ומיינס אמרה כי "הן תומכות בכוחות האמריקאים ושהן לא שונאות אנשים שתומכים במלחמה". חברות הלהקה האחרות גיבו את דבריה ואמרו: "ההערה שלה באה מתסכול שכולנו חלקנו - ככל הנראה היינו רחוקות ימים ממלחמה ועדיין נותרנו עם הרבה שאלות". ב-1 במאי הלהקה הופיעה בפעם הראשונה בארצות הברית מאז האירוע ובמהלך המופע מיינס לבשה חולצה עליה רשום "Dare to be Free" ("להעיז להיות חופשי"). הופעה זו גררה זעם נוסף בקרב הקהל כאשר נערכה הופעת מחאה כנגד הופעה זו בעיירה הסמוכה. בהמשך מיינס החלה לקבל איומים על חייה מה שגרם להתקנת גלאי מתכות לפניי כניסה לכל הופעה של הלהקה ובדאלאס מיינס הייתה מלווה בליווי משטרתי מההופעה ובחזרה לשדה התעופה. בנוסף היא גם הזמינה שמירה על ביתה במשך 24 שעות ביממה אך למרות זאת היו משליכים אשפה על הבית שלה.
למרות הסערה סביבן הלהקה הייתה מועמדת לפרס "בדרן השנה" של טקס פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי אם כי הן הפסידו את הפרס לזמר טובי קית'. בנוסף לסכסוך של הלהקה עם מעריציהם ותחנות הרדיו למיינס עצמה היה סכסוך עם קית' כאשר נהג קית' להקרין תמונות שלה בהופעות שלו לצד תמונות של עיראק וסאדם חוסיין. לאחר מכן לבשו חברות הלהקה בהופעות שלהן חולצה עם הכיתוב FUTK מה שגרם לרבים לפרש את זה כראשי תיבות של: "Fuck You Toby Kieth" ("לך תזדיין טובי קית'"). כתוצאה מכך אנשים החלו ללבוש חולצות עליהם היה רשום FUDC, ראשי תיבות של "Fuck You Dixie Chicks" והלהקה ספגה ביקורות שליליות נוספות. אם כי מאוחר יותר מיינס אמרה שראשי התיבות של החולצה היו "Friends United in Truth and Kindness" (בעברית: "חברים מאוחדים באמת ואדיבות").
כמה חודשים לאחר התקרית פתחו הלהקה בקמפיין גיוס תרומות אשר כל הכנסותיו הלכו לעמותת "Rock the Vote", עמותה המעודדת צעירים להצביע. על הקמפיין מיינס אמרה: "תמיד הרגשנו שאנחנו מחפשים דרכים להשפיע מחוץ למוזיקה ... אני מאמינה שכל מה שקרה בחודשים האחרונים קרה מסיבה. הרבה דברים חיוביים הגיעו מזה, וזה הוא רק אחד מהם."
בספטמבר אותה שנה אמרו בנות הלהקה כי הן כבר לא מרגישות חלק מסצנת המוזיקה. הן טענו לחוסר תמיכה מכוכבי קאנטרי ולהפסד בטקס פרסי האקדמיה לקאנטרי שהיה לדעתן מכוון (לאור העובדה שהפסידו לטובי קית' שגינה ולעג למיינס בעקבות הפרשה) ואף ציינו את הזכייה שלהן ב-3 פרסי גראמי לחיוב וטענו שבעקבות כך "הן מרגישות עכשיו חלק ממשפחת הרוק אנ' רול."
תגובות מאמנים אחרים
טובי קית' היה האמן הבולט אשר יצא כנגד מיינס כאשר במהלך הופעות שלו הראה תמונות שלה במדי רופאה ולצדה תמונות של עיראק וסאדם חוסיין. אם כי אמנים כמו ברוס ספרינגסטין ומדונה כן יצאו להגנתה של מיינס טענו כי מותר לה להביע את דעתה. אך מדונה בכל זאת נרתעה מלהביעה את דעתה כלפי בוש כאשר בקליפ לשירה "American Life" היא גם מתחה ביקורת כלפי התנהלותו של בוש במלחמה מול עיראק אך החליטה לצלם קליפ חדש לאור אירועים אלו.
גם זמר הקאנטרי מרל הגארד הוציא שיר בו מתח ביקורת על הסיקור התקשורתי של התקשורת האמריקאית בנושא של המלחמה מול עיראק ובעקבות כך יצא להגנתן של חברות הלהקה כאשר כינה את המתקפה נגדן כ"ציד מכשפות מילולי", "לינץ'", "עלבון לאמריקאים שנהרגו במלחמה" והעיר כי: "האמריקאים קפצו רק מפני שמישהו העז להביע דעה".
מורשת
גם בשנת 2006 כאשר הוציאו מוזיקה חדשה עדיין היו תחנות רדיו שסירבו להשמיע את המוזיקה של הלהקה. אך מסתבר כי בסקר שערך רדיו KFKF-FM גם הרבה מהמאזינים לא היו רוצים לשמוע את המוזיקה של הלהקה. מרטי מגוויר אחת מחברות הלהקה אמרה בתגובה לכך: "הייתי מעדיפה שתהיה לנו קבוצה קטנה של מעריצים אבל שהם יהיו ממש מגניבים ומקבלים, שיגדלו איתנו ככל שאנחנו גדלות ויאהבו אותנו לכל החיים מאשר מעריצים שיש להם דיסקים שלנו ביחד עם דיסקים של אמנים כמו טובי קית' וריבה מקנטייר. אנחנו לא רוצות מעריצים כאלה. מעריצים כאלה מגבילים את מה שאתה יכול לעשות". במאמר שנכתב בגרדיאן צוין כי בשנת 1999 אחוז השירים של נשים שהובילו את מצעד שירי הקאנטרי היה 38 אחוז אך מאז התקרית הוא הלך ודעך ונכון לשנת 2015 הוא עומד על 18 אחוז בלבד וזאת, כתוצאה מכך שהפסיקו להשמיע את המוזיקה של דיקסי צ'יקס, שתפסה נתח גדול לטובת הנשים במוזיקת הקאנטרי.
בשנת 2006 הוציאו הלהקה את השיר "Not Ready to Make Nice" בהתייחס לביקורת הציבורית כלפיהן. ביוני אותה שנה הן חזרו למקום בו הופיעו בלונדון ואמרו את המשפט שעורר את כל הסערה, שמה הן חילקו חולצות עליהן היה הכיתוב: "הבוש היחיד שאנחנו סומכות עליו הוא שפרד בוש". בנוסף, שוב הדגישה מיינס את העובדה כי הן מתביישות בכך שבוש הוא במקור מטקסס. לאחר מכן יצא אלבומן Taking the Long Way אשר למרות הסערה זכה להצלחה כאשר מכר 2 מיליון עותקים בארצות הברית ובכך היה זכאי למעמד פלטינה כפולה ובנוסף גם זכה בחמישה פרסי גראמי. במשך השנים אמני קאנטרי אחרים כגון טיילור סוויפט, קייסי מאסגרייבס ומירנדה למברט ציינו את המקרה כהשפעה עבורן.
בריגדת הגמלים האימפריאלית
בריגדת הגמלים האימפריאלית (באנגלית: Imperial Camel Corps Brigade (ICCB)) הייתה בריגדת רגלים רכובים בה נעשה שימוש בגמלים כדי להתנייד. הבריגדה הוקמה בתקופת מלחמת העולם הראשונה כחלק מחיל המשלוח המצרי והשתתפה בדיכוי מרד הסנוסים וכן במערכה בזירת סיני וארץ ישראל. היא הורכבה מיחידות מבריטניה, הודו, אוסטרליה וניו זילנד. לאחר סיום המלחמה פורקה הבריגדה.
רקע
המסורת בצבא בריטניה נטתה לצייד יחידות רכובות בסוסים. יחד עם זאת הניסיון שנצבר בהפעלת מספר יחידות גמלים שפעלו באפריקה ובהודו במסגרת צבא בריטניה הצביע על יתרונות השימוש בגמלים בתנאי מדבר. 2 היתרונות העיקריים בשימוש בגמלים הם ההתמודדות הטובה יותר של גמלים עם מחסור במים ומזון וכן בתגובה הרגועה יותר של גמלים תחת אש. מסקנות אלו הובילו להחלטה להקים יחידה כזו גם המזרח התיכון.
הקמת היחידה
היחידה הוקמה במצרים בינואר 1916 מחיילים שפונו ממערכת גליפולי. תחילה הוקמו 4 פלוגות של חיילי צבא בריטניה כשהגמלים הובאו מנסיכות ביקאנר שם כבר פעלה בריגדת גמלים. כל פלוגה מנתה כ-130 חיילים ותפקידיה העיקריים היו סיורים לאורך תעלת סואץ ולתוך סיני כחלק מהמערכה על תעלת סואץ.
במרץ 1916 חוזקה היחידה ב-6 פלוגות נוספות מתוך מערך פרשי היומנרי, ביוני נוספו ליחידה 4 פלוגות פרשים אוסטרלים ובהמשך אותה שנה נוספו 2 פלוגות פרשים מניו זילנד.
באוגוסט 1916 השתתפה היחידה בקרב רומני ובעקבותיו חוזקו הפלוגות על ידי הוספת מחלקת מקלעים לכל פלוגה שכללה 3 מקלעי לואיס דבר שהגדיל כל פלוגה ל-184 חיילים.
הקמת הבריגדה
הבריגדה הוקמה על בסיס הפלוגות בדצמבר 1916 כשלמפקדה מונה בריגדיר גנרל קלמנט לזלי סמית'. תחילה הוקמו 3 בטליונים ובמאי 1917 נוסף הבטליון הרביעי של חיילי אנזא"ק.
בנוסף לבטליונים הלוחמים תוגברה היחידה בסקוודרון של 8 מכונות ירייה ויקרס, סוללה של 6 תותחי הרים רכובה ויחידות לוגיסטיות.
מרד הסנוסים
מרד הסנוסים התחולל בין נובמבר 1915 ופברואר 1917 ובמהלכו מרדו שבטים בדרום מצרים נגד השלטון הבריטי במדינה. הצבא הבריטי נאלץ להקצות כוחות לדיכוי מרד זה במקביל להגנת תעלת סואץ. הפלוגות של בריגדת הגמלים השתתפו בשלהי מרד זה כשנשלחו לסיורים בנאות המדבר בדרום מצרים ובמדבר הלובי.
המערכה בסיני וארץ ישראל
מייד לאחר הקמת הבריגדה הועברו כל כוחות היחידה לסיני ובשלהי דצמבר 1916 השתתפו הכוחות בקרב מגדבה שם פעלו החיילים כחיילי חיל רגלים. בינואר 1917 השתתפה הבריגדה בקרב רפיח. בפברואר השתתפה הבריגדה בכיבוש נח'ל וביר חסנה במרכז סיני שם התבססו כוחות טורקים. לקראת קרבות עזה, שהתחוללו בתחילת 1917, הוכפפה הבריגדה ל"כוח המזרחי" בפיקוד צ'ארלס דובל. במסגרת זו השתתפה הבריגדה בקרב עזה הראשון (מרץ 1917) בו ספגו הבריטים נפגעים רבים ונאלצו לסגת ובקרב עזה השני (אפריל 1917) שגם הוא הסתיים בכישלון ונפגעים רבים.
לקראת המערכה לכיבוש באר שבע, באוקטובר 1917, הוכפפה הבריגדה ל"קורפוס המדברי הרכוב" בפיקודו של גנרל הנרי שובל. בהמשך לכיבוש באר שבע השתתפה הבריגדה בקרב תל חווילפה וקרב תל א-שריעה ותל הוריירה (נובמבר 1917) וכן במרדף פלשת.
לאחר כיבוש ירושלים והקמת קו שתי העוג'ות עברה הבריגדה לבקעת הירדן שם השתתפה בקרב עבר הירדן הראשון (מרץ 1918) ובקרב עבר הירדן השני (אפריל-מאי 1918).
פירוק הבריגדה
ביוני 1918 הגיע הפיקוד הבריטי למסקנה שהיתרונות של הגמל בסביבה המדברית אינם רלוונטיים עוד בסביבה ההררית והסלעית של מרכז וצפון ארץ ישראל ולכן הורה על פירוק הבריגדה. הפלוגות האוסטרליות (בטליונים 1 ו-3) הועברו לרגימנט ה-14 והרגימנט ה-15  של הפרשים האוסטרלים הקלים. הכוחות הניו זילנדים בבטליון 4 הצטרפו ליחידת מקלעים השנייה (2nd New Zealand Machine Gun Squadron) במסגרת בריגדת הפרשים הקלים החמישית.
6 הפלוגות הבריטיות של הבריגדה המשיכו לפעול כיחידה אחת תחת פיקודו של בריגדיר גנרל קלוד סטיוארט רום (Claude Stuart Rome) שהחליף את סמית'. במהלך 1918 שיתפה פעולה עם ת.א. לורנס במהלך המרד הערבי כשבין השאר חיבלה בפסי הרכבת החיג'אזית. תהליך הקטנת הבריגדה נמשך עד פירוקה הסופי במאי 1919.
הנצחה
במהלך הקרבות נהרגו 240 מחיילי הבריגדה. לזכרם נחנכה, ב-1921, אנדרטה הנצחה ברציף התמזה שבלונדון. אנדרטה זו נושאת בראשה פסל של גמל ורוכבו ובצידיה מופיעים שמות הלוחמים שנהרגו וכן רשימת הקרבות בהם השתתפו. בצידה האחר מופיע המשפט הבא: .
איתי בנהר
איתי בֶּנְהַר (נולד ב-8 בפברואר 1958) הוא מיקרוביולוג מולקולרי ישראלי ופרופסור מן המניין בבית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן באוניברסיטת תל אביב. מכהן כראש המרכז להתמודדות עם מגפות באוניברסיטה זו.
ביוגרפיה
בנהר נולד בתל אביב וגדל ברחובות. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1981 החל את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, אותם השלים בשנת 1983. בהמשך החל לימודי תואר שלישי במיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' חנה אנגלברג-קולקה, והשלים אותם בהצטיינות. עבודת התזה שלו, שהוגשה בשנת 1992, עסקה בוויסות של התבטאות גנים.
לאחר מכן יצא בנהר לארצות הברית, שם שימש כעמית בתר-דוקטורי במכונים הלאומיים לבריאות בתחום האימונותרפיה של סרטן, ועם חזרתו לישראל בשנת 1995 הצטרף כמרצה לפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, אז גם זכה במלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים. בשנת 2001 קיבל קביעות כמרצה בכיר, בשנת 2005 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2008 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2007–2011 כיהן כראש המחלקה למיקרוביולוגיה מולקולרית ולביוטכנולוגיה, בשנים 2012–2015 כראש המכון לביוטכנולוגיה ובשנים 2014–2018 שימש כסגן דקאן הפקולטה למדעי החיים. החל משנת 2014 מחזיק בקתדרה על שם מוריס ומניה לי לביופיזיקה וביוטכנולוגיה, וכן מכהן כראש המרכז להתמודדות עם מגפות של אוניברסיטת תל אביב מאז הקמתו בשנת 2020. הוא חבר בוועד המנהל של רמות, חברת מסחור הטכנולוגיות של אוניברסיטת תל אביב.
בנהר נשוי ואב לשלושה, מתגורר ברחובות.
מחקר
איתי בנהר הוא מומחה ומוביל דעה בתחום של הנדסת נוגדנים. במשך מעל לשני עשורים הוא בנה ספריות של פאג'ים שמהן ניתן לבודד נוגדנים כנגד מספר מטרות. ברבות השנים פרסם בנהר מעל ל-110 מאמרים בעיתונות המדעית, כתב 16 פרקים בספרים ורשם 19 פטנטים.
מגלן זיתי
מגלן זיתי (שם מדעי: Bostrychia olivacea) הוא מין של עוף מתת-משפחת המגלנים החי לאורך מרכז אפריקה באזורים הטרופיים, לרוב ביערות גשם. מין זה שייך לסוג מגלן אתיופי והוא קרובו של מגלן הסוואנה.
זהו מגלן קטן יחסית המגיע לאורך 65 עד 75 ס"מ, בעל מוטת כנפיים של 309–372 מ"מ, כשמספר תת-מינים קטנים יותר מאחרים. המגלן בעל נוצות חומות עם גוני ירוק וברונזה לכנפיו (מזכירים מעט את גוני טווס קונגו). הראש והצוואר חומים בהירים עם עיניים שחורות וכתם לבן מתחתם. המקור קצר ואפור ומעל הראש ציצה זקורה חומה המשתרעת עד העורף, ועוזרת להבדיל בין המין לקרוביו. מין זה מעופף בתעופות קצרות וחזקות, דומות לתעופה של אנפת לילה.
מגלן זה שוכן במערב ומרכז אפריקה בחוף השנהב, סיירה לאון, קמרון, ליבריה, גבון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ניגריה, גאנה, קניה וטנזניה וכן באיי סאו טומה ופרינסיפה, אך האוכלוסיות שלו לא רצופות. הוא מצוי לרוב סמוך למקווי מים כמו נהרות וביצות ביערות גשם שפלה וביערות הרריים וכן בהרים גבוהים עד רום 12,000 מטרים מפני הים, כמו בקילימנג'רו, הר אלגון או הר קניה. לרוב המגלן אינו נודד, למעט במספר אזורים יבשים בליבריה.
מצב שימור של המגלן בטבע הוא "ללא חשש", אף שהאוכלוסייה קטועה ועלולה להיפגע מכריתת יערות לאורך בית גידולו.
תת-מינים
במין זה 4 תת-מינים:
בעבר גם המין מגלן זיתי גמד, האנדמי לסאו טומה שויך למין זה ואף המין (שכיום בסוג נפרד) מגלן מדגסקרי.
רולנד שימלפפניג
רולנד שימלפפניג (בגרמנית: Roland Schimmelpfennig; נולד ב-19 בספטמבר 1967) הוא מחזאי ובמאי תיאטרון גרמני. מחזותיו תורגמו לשפות רבות ומועלים ברחבי העולם בהצלחה רבה.
תולדות חייו
נולד בגטינגן והיה עיתונאי. ב-1990 החל ללמוד בימוי תיאטרון. מבקרים רבים מתארים את כתיבתו כקליידוסקופית ומתוחכמת, כקולאז' של דמויות ודימויים המקבלים תוכן ונפח במפגשים בינים, חזרות על מוטיבים ושימוש בקצב."הכתיבה של שימלפפניג היא קלידוסקופית, הוא יוצר מארג של דמויות הפועלות במקביל. לעיתים הדמויות נפגשות, אך לכל אחת מהן יש מסלול פעילות נפרד שאינו בהכרח קשור לדמויות האחרות."
מביים ומורה באקדמיות לתיאטרון, מתגורר במזרח ברלין.
יצירות אחרות
חיבר מספר תסכיתי רדיו עבור רשת Südwestrundfunk.
ב-2009 חיבר את המסה "איך לכתוב על מחזות", שראתה אור בדר שפיגל.
ב-2014 חיבר ליברית לאופרה "דרקון הזהב" ללחן של פטר אטווש, לפי המחזה שחיבר ב-2009.
טרמפולינה
טרמפולינה (לפי האקדמיה ללשון העברית: קַפֶּצֶת; קַפָּצִית) היא מתקן המורכב מפיסת בד המתוחה באמצעות קפיצים על מסגרת פלדה. האריג עצמו אינו אלסטי, ומקור האלסטיות של הטרמפולינה הוא בקפיצים המחברים אותו למסגרת.
במדינות רבות (בולטת במיוחד בתחום זה אוסטרליה) הטרמפולינות קיימות בגינות רבות.
טרמפולינות קדומות
משחק דמוי טרמפולינה פותח על ידי האינדיאנים משבט האינואיט בצפון אמריקה. האינואיטים מילאו עור ניבתן באוויר, והשתמשו בו כמקפצה. ישנם אזכורים ספרותיים מהמאה ה-19 למשחק אירופאי במסגרתו מתחו אנשים שמיכה והשתמשו בה על מנת להקפיץ את השחקנים באוויר. משחק מסוג זה מוזכר בספר דון קישוט אך שם מדובר באמצעי ענישה.
מקפצת שמיכה מעיין זו הופיעה בקרקס של פבלו פנקה בשנת 1843.
הטרמפולינה המודרנית
הטרמפולינה המודרנית הראשונה הומצאה על ידי ג'ורג' ניסן בשנת 1936. ניסן, ספורטאי באוניברסיטת איווה שבארצות הברית ראה אמני קרקס הקופצים מעל שמיכה מתוחה. ניסן, בסיוע ידידו לארי גריסוולד החלו לבנות במוסך ביתם בדים על מסגרת מתכת, כאשר קפיצי מתכת השאירו את הבד מתוח. ניסן קרא למתקן "טרמפולין" (trampolín) שמשמעו בספרדית: "לוח קפיצה". ניסן שמע את המונח בעת שביקר במקסיקו בשנות ה-30, והחליט לבחור בצורת הכתיבה האנגלית כשם המסחרי של המוצר.
בשנת 1942 הקימו ניסן וגריסוולד את חברת גריסוולד-ניסן טרמפולינות (Griswold-Nissen Trampoline & Tumbling Company) והחלו לשווקו באופן מסחרי.
שימושים
הטרמפולינות משמשות לספורט, שחרור לחצים, פיתוח קואורדינציה ועוד.
אדריכלות
בשנת 2012 הציע משרד האדריכלים הצרפתי איי-זד-סי (Atelier Zündel Cristea) לעשות שימוש בטרמפולינות כאלמנט אדריכלי, כחלק ממרכיבי גשר שיוקם על נהר הסן. בהתאם להצעה זו, גשר להולכי רגל יורכב מבלונים טבעתיים אשר יעוגנו בכבלי מתיכה מפלדה לגדות הסן. במרכז הטבעות יורכבו טרמפולינות אשר יקפיצו את הולכי הרגל מטבעת לטבעת ויאפשרו בכך חציית נהר הסן.
רנה או'קונור
רנה או'קונור (אנגלית: Renee O'Connor; נולדה ב-15 בפברואר 1971) היא שחקנית אמריקאית אשר ידועה בעיקר בתפקידה כגבריאל עוזרתה של זינה מתוך הסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת".
רנה ילידת קאטי טקסס ארצות הברית, החלה את קריירת המשחק בגיל שש עשרה, את לימודיה עשתה ב"תיאטרון הסמטה יוסטון" (Houston's Alley Theatre). השתתפה ב"הרפתקאותיו של הק וידידיו" (The Adventures of Huck Finn ), "דארקמאן" (Darkma), "הרקולס: המסעות המופלאים" (Hercules: The Legendary Journeys), "זינה הנסיכה הלוחמת" (Xena: Warrior Princess) שם שיחקה בתפקידה הידוע ביותר כגבריאל עוזרתה של זינה.
רנה זכתה בין היתר בפסטיבל מערב הוליווד הבינלאומי (West Hollywood International Film Festival ) בתואר השחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2007 שיחקה בסרט האימה "בוגימן 2", בתפקיד ד"ר ג'סיקה ראיין.
חייה הפרטיים
רנה נישאה בשנת 2000 למנהל מסעדה ניו זילנדי סטיב מייר (Steve Muir) להם נולד בן, אך הזוג התגרשו בשנת 2005. לרנה ילדה נוספת מהשחקן ג'ד סורה (Jed Sura) אותו הכירה לאחר גירושיה מסטיב מייר.
רנה פעילה בקרן צדקה למכבי אש של דרום קליפורניה.
רז יובן
רז יובן בן ארי (נולדה ב-17 באוגוסט 1976) היא תסריטאית, יוצרת, עורכת ועיתונאית.
ביוגרפיה
בשנת 2008 ערכה את הרומן "אצלנו עכשיו בוקר", מאת עיתונאית "הארץ" לשעבר דאה הדר (הוצאת כנרת זמורה ביתן). באותה שנה החלה לכתוב גם לטלוויזיה, עבור הדרמה היומית המוזיקלית "דני הוליווד" ששודרה ב-yes, ובשנת 2009 הפכה לתסריטאית הראשית בעונה השנייה של הסדרה. בין השנים 2009 ל-2010 כתבה לסדרת הדרמה המוזיקלית של yes, "תיכון השיר שלנו", וכן שמשה כתסריטאית ראשית ביחד עם אריק שגב בסדרה "15 דקות", העוסקת בעולם הריאליטי. בשנת 2012 שימשה כתסריטאית ראשית, לצד אורי גרוס בסדרת הדרמה היומית של HOT "תנוחי". כמו כן כתבה לסדרות הילדים והנוער "אליפים" ושימשה כתסריטאית ראשית בעונה השנייה של "שוברי גלים" המשודרות ב-yes.
בנוסף כתבה את העונות השנייה והשלישית של סדרת הדוקו-דרמה TLV - עושים את תל אביב בערוץ הבידור, וכן שימשה כתסריטאית "X פקטור", בערוץ 2, "רשת".
בשנת 2015 כתבה את תסריט סרט הטלוויזיה "לאן נעלם נימני?", ששודר בערוץ הילדים לרגל יום השנה ה-20 לרצח יצחק רבין.
בשנת 2017 יצרה ושימשה כתסריטאית ראשית לצד רועי עידן ואלעד חן בעונה הראשונה והשנייה של הסדרה "כפולה" בכיכובה של נועה קירל. הסדרה שודרה ביס ובהוט. בימים אלו כותבת את העונות השלישית והרביעית.
בדצמבר 2016 פורסם כי היא כותבת סדרה חדשה יחד עם חיים אביחיל בשם "שלטון הצללים" אשר יצולם בהמשך השנה ויעלה במהלך 2018 לHOT3.
בשנת 2023 עלתה לאוויר הסדרה "לעוף על אנה" אותה יצרה עם רועי עידן.
הפארק הלאומי רפה נוי
הפארק הלאומי רפה נוי (בספרדית: Parque Nacional Rapa Nui) הוא פארק לאומי ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו השוכן באי הפסחא, צ'ילה. רפה נוי הוא שמו הפולינזי של אי הפסחא. האי שוכן בדרום מזרח האוקיינוס השקט, בקדקוד הדרום מזרחי של המשולש הפולינזי. צ'ילה סיפחה את האי ב-1888, וב-1935 הכריזה על חלק גדול משטחו כפארק לאומי. האי נודע בשל למעלה מ-1,000 פסלי אבן גדולים המכונים מואי, שאותם גילפו התושבים הקדומים של האי ובעטיים קיבל הפארק ב-1995 מעמד של אתר מורשת עולמית. הפארק מנוהל על ידי "שירות היערות הלאומי" (Corporación Nacional Forestal, בראשי תיבות CONAF), ארגון פרטי המנהל את הפארקים הלאומיים של צ'ילה.
גאוגרפיה
אין באי נהרות או נחלי איתן, לכל היותר זורמים פלגים עונתיים מפסגת הר הגעש הכבוי "מאונגה טרוואקה". אגמי מים מתוקים מצויים בלועות (אגמי לוע) של שלושה הרי געש כבויים: "ראנו רארקו" (Rano Raraku), "ראנו ארוי" (Rano Aroi), והאגם גדול שבהם, בקוטר של 1.6 ק"מ, מצוי בלוע הר הגעש "ראנו קאו" (Rano Kau).
אקלים
על פי שיטת קפן מוגדר האקלים באי הפסחא כאקלים סובטרופי גשום. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא C° 20.6. החודש החם ביותר הוא פברואר שבו הטמפרטורה המרבית הממוצעת מגיעה ל-C° 28, שיא הקיץ בחצי הכדור הדרומי, והחודשים הקרים ביותר הם יולי ואוגוסט שבהם הטמפרטורה הממוצעת היא C° 18, שיא החורף בחצי הכדור הדרומי. אקלים האי לח, וגשמים יורדים באי 140 ימים בשנה בממוצע. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 1,147 מילימטרים. החודשים הגשומים ביותר הם מרץ עד יוני, כשאוגוסט עד דצמבר נחשבים כחודשים היבשים ביותר, אם כי גשם כבד יכול לרדת כל השנה (לרוב בלילה). ערפל הוא תופעה נפוצה, וגשם קל יורד לעיתים קרובות. בלילות חסרי גשם, נוצר בדרך כלל טל רב.
באי נושבות רוחות דרך קבע, כשבין אוקטובר לאפריל נושבות בעיקר רוחות הסחר הדרום מערביות. כיוון שהאי קרוב לאזור לחץ האוויר הגבוה הקרוי באנגלית South Pacific High, ומחוץ לטווח של אזור ההתכנסות הבין-טרופי, לא מתחוללים באזור אי הפסחא ציקלונים או הוריקנים.
הטמפרטורה הממוצעת של מי הים שסביב האי היא C° 18.
היסטוריה
הפארק הלאומי הוקם ב-16 בינואר 1935 בצו של משרד האדמות וההתיישבות (Ministerio de Tierras y Colonización) של ממשלת צ'ילה, וב-23 ביולי של אותה שנה הוא הוכרז כאתר היסטורי לאומי (Monumento Histórico Nacional). תושבי האי הוגבלו לאזור סביב האנגה רואה ויתרת השטח הושכרה לחוואי כבשים. ב-1964 החלה תנועה שדרשה יותר עצמאות לתושבי אי. ביוני 1966 הכריז משרד החקלאות של צ'ילה על הפארק הלאומי של אי הפסחא כאתר תיירות. ב-20 בדצמבר 1973 העביר משרד האדמות הצ'יליאני את הפארק לניהול של שירות היערות הלאומי. ב-1976 הכריז משרד החינוך הצ'יליאני (Ministerio de Educación Pública) על שמורה ימית הכוללת את האיונים מול ראנו קאו והשטח הימי סביבם. בהדרגה צומצמה רעיית הכבשים והיא הופסקה באמצע שנות ה-80. השטח הנוכחי של הפארק ושמו ("הפארק הלאומי רפה נוי") נקבעו בצו מ-20 במרץ 1955, וב-8 בדצמבר אותה שנה הוכרז הפארק אתר מורשת עולמית תרבותית.
גאוגרפיה
הפארק הלאומי רפה נוי משתרע על שטח של 71.5 קילומטרים רבועים, כ-43% משטח האי, בעיקר לאורך חופי האי (למעט היישוב האנגה רואה), וכולל בתוכו את כל האתרים המכילים במות (אהו), פסלי מואי, המחצבה בראנו רארקו שבה גילפו את הפסלים, המחצה בפונה פאו שבה חצבו את הסקוריה האדומה ששימשה כפאה לפסלים, הר הגעש הרדום ראנו קאו והכפר הטקסי אורונגו שעל שולי הקלדרה שלו, והאיונים הקטנים שמול ראנו קאו.
הפארק מחולק לתשעה אזורים והכניסה אליהם כרוכה בתשלום.
צמחייה
באגמי המים המתוקים בתוך הקלדרה של ראנו קאו וראנו רארקו צומח מין אגמון ''Schoenoplectus californicus ssp. Tatora'' הדומה למין המכונה טוטרה הצומח בחופי אגם טיטיקקה בגבול שבין פרו לבוליביה. עקב כך הועלתה הטענה כי מתיישבים מאמריקה הדרומית הביאו את הצמח לאי. אך תיארוך של אבקה מקרקעית האגם העלה כי הצמח גדל במקום כבר לפני 30,000 שנים, הרבה לפני שכף רגלו של האדם דרכה על האי.
בעלי חיים
היונקים היחידים על האי הם מכרסמים וטורפים. מיני הזוחלים כוללים שלושה מינים של צבי ים ושתי לטאות יבשתיות, מין של שממית: Lepidodactylus lugubris ומין חומט: Ablepharus boutoui poecilopleurus. שבעה מיני עופות, ארבעה יבשתיים ושלושה ימיים נמצאים על האי, ובהם פרגטה גדולה, פתון אדום-זנב ומין היסעור Pterodroma neglecta. שלושה מיני פרפרים קטנים נתגלו בשטח הפארק שאין להם קשר למינים מאמריקה הדרומית. אחד מהם הוא Asymphorodes trichogramma.
שימור
אף שהאזור הוכרז פארק לאומי ב-1935, רק בשנות ה-80 החלו מאמצי הניהול והשימור הראשונים. עקב מימון בלתי מספיק, היו מאמצי השימור ברמה נמוכה ולכן סוכנויות שימור בינלאומיות מובילות נרתמו וסייעו במימון ובעזרה טכנית. צ'ילה הגיבה בהקמת ועד המונומנטים של רפה נוי, שאפשר פעילויות שאינן תלויות בממשל. קרן המונומנטים הבינלאומית (World Monument Fund) החלה לפעול באי ב-1968 וארגון אונסק"ו הכיר בפארק כאתר מורשת עולמית בעלת חשיבות תרבותית. פתיחת הקו האווירי בין צ'ילה לאי (שדה התעופה נבנה ב-1965 והורחב ב-1985) אפשרה גישה למדענים שהתעניינו במורשת האי לעסוק במחקר של היבטים שונים של התרבות שנכחדה. כיוון שאין לאי הפסחא משאבים מספיקים לשימור המורשת הטבעית, תורמים ממשלת צ'ילה והמועצה הלאומית למונומנטים (Consejo de Monumentos Nacionales) את התמיכה הכספית למאמצי השימור.
הפארק מנוהל על ידי שירות היער הלאומי (Corporación Nacional Forestal בראשי תיבות CONAF), שאחראי על השימור בכל האי.
תהליך השימור של הפארק מוכתב מתוצאת המחקרים הארכאולוגיים של מורשתו התרבותית. תוכנית הניהול שהותוותה על ידי מנהלת הפארק מוכוונת על ידי מחקרים אלו. חלוקת הפארק לאזורים נעשתה בהתאם לאזור מופשט, אזור פרימיטיבי, אזור לשימוש נרחב, אזור שירות ואזור לשימוש מיוחד. כך התפתח המיזוג ההרמוני בין מאמצי שימור בשטחי השמורה (כולל הפסלים והמבנים) לבין פעילות חקלאית, מרעה, מטעים ואתרי דיג מסורתיים.
פארק תאום
לפארק הלאומי רפה נוי יש ברית פארקים תאומים והסכם שיתוף פעולה עם:
ירון אבולעפיה
ביוגרפיה
אבולעפיה הוא יליד תל אביב. למד אמנות, כולל ציור ופיסול, בבית הספר של מוזיאון תל אביב לאמנויות ואחר כך במגמת אמנות חזותית בתיכון תלמה ילין בגבעתיים. עוד בימי התיכון, בגיל 17, נמשך לתחום עיצוב התאורה במופעי תיאטרון ומחול ושיתף פעולה עם אמנים בתחומים אלה. הוא סיים תואר ראשון בחקר התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב ואחר כך תואר שני בעיצוב במה במכון פרנק מוהר בחרונינגן שבהולנד. מאוחר יותר סיים עבודת דוקטורט ("התאורה שמעבר לדרמה") באוניברסיטה המלכותית בחרונינגן בנושה הסמיוטיקה והפואטיקה של התאורה בתיאטרון העכשווי.
אבולעפיה עיצב עד עכשיו תאורות עבור 200 מופעי תיאטרון, מחול, מיצבים, קונצרטים ומופעי טלוויזיה בינלאומיים. שיתף פעולה עם הבלט הממלכתי של ברלין ומאוחר יותר עיצב במופעים של בלט האופרה בדיסלדורף, להקת המחול רמברט, תיאטרון המחול של הולנד, הבלט הלאומי של אנגליה, להקת "דאנסה קונטמפוראנאה דה קובה", התיאטרון ההונגרי הממלכתי של קלוז' (רומניה) ולהקות ותיאטראות רבים אחרים. הוא ידוע, בין השאר, גם בשיתוף הפעולה שלו עם המוזיקאי ואיש התיאטרון האוונגרדי הגרמני היינר גבלס, עם הכוריאוגרף הבריטי הנרי אוגוויקה ועם הכוריאוגרף הישראלי-הולנדי איציק גלילי.
עבודתו מושפעת על ידי הכשרתו כאמן חזותי מנעוריו. גישתו, המשתלבת במגמות האמנויות הבמה בנות זמננו, נותנת משקל רב יותר לתאורה, הפועלת כמרכיב אוטונומי ודינמי ביצירת ההצגה ובביטוי מסריה.
אבולעפיה מלמד כמרצה אורח במוסדות אקדמאים וכתות אמן רבים ברחבי העולם – למשל, בבית הספר לאמנויות באמסטרדם, בבית הספר המרכזי לדיקלום ולדרמה בלונדון, בית הספר הלאומי לאמנויות הבמה בדנמרק, האוניברסיטה לאמנויות בבוקרשט, בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, באוניברסיטת תל אביב ובפקולטה לתיאטרון של האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג. הוא חבר בחבר שופטים בתחרויות בינלאומיות לעיצוב תאורה.
גובה האדם
גובה האדם או קומתו הוא המרחק מהחלק התחתון של הרגליים עד לקצה הראש של גוף האדם, אשר נמדד כאשר האדם עומד זקוף. גובה האדם נמדד לעיתים רבות באמצעות סטדיומטר, בדרך כלל בסנטימטרים במדינות בהן נפוצה השיטה המטרית, או ברגל ואינץ' במדינות בהן נפוצה השיטה האימפריאלית.
גורמים
גובהו של אדם מבוגר מושפע על ידי הגנים שלו. כאשר קבוצת אוכלוסייה חולקת רקע גנטי משותף וגורמים סביבתיים משותפים, לעיתים רבות חלק גדול מאותה קבוצת האוכלוסייה יהיו בעלי גובה ממוצע אופייני. בקבוצות אוכלוסייה אלו המקרים בהם אנשים יהיו בעלי גובה יוצא דופן (סטייה של כ-20% מהגובה הממוצע) לרוב נובעת ממקרים של גיגנטיזם או גמדות, אשר הם מצבים רפואיים הנגרמים כתוצאה מגנים ספציפיים או הפרעות במערכת האנדוקרינית.
גורם נוסף המשפיע על גובהם של בני אדם הוא התזונה שלהם. הגובה הממוצע של קבוצת אוכלוסייה באזורים מסוים, או של אינדיבידואלים, יכולים גם לשמש כאינדיקטורים לאיכות התזונה של אותה האוכלוסייה, או של אותו האינדיבידואל. באזורים עם מקרים קשים של עוני או באזורים בהם ישנם לחימה מתמשכת גורמים סביבתיים כמו תת-תזונה כרונית במהלך תקופת הילדות או תקופת גיל ההתבגרות עלולים לגרום לצמיחה מאוחרת או להפחתה ניכרת בגבוה של אנשים מבוגרים.
גובה האדם אינו קבוע. הוא גדל מהיוולדו עד הגיעו לבגרות ואז קטן עם הזקנות האדם.
קורלציה
קיימת קורלציה בין הגובה לאינדיקטורים שונים אודות הבריאות של האדם, כמו, בין היתר, תוחלת החיים של האדם. מחקרים מראים שיש קשר בין גובה נמוך יחסית לבין תוחלת חיים ארוכה יותר. לאנשים בעלי קומה נמוכה יש לעיתים רבות גם לחץ דם נמוך יותר והם נוטים פחות לחלות בסרטן. אוניברסיטת הוואי מצאה כי "גן אריכות החיים" FOXO3 אשר מפחית את השפעות ההזדקנות נמצא בדרך כלל בקרב אנשים נמוכי קומה. עבור אנשים בעלי קומה נמוכה קטן גם הסיכון ללקות באי ספיקה ורידית כרונית.
על פי מחקר בריטי שבוצע במהלך המאה ה-20 עלה כי למרות שגברים גבוהים נוטים להביא יותר ילדים מגברים נמוכים. עלה גם כי לנשים בגובה נמוך מהממוצע היו ילדים רבים יותר מאשר נשים גבוהות יותר.
מחקרים בארצות הברית מצאו מתאם בין גובה האדם לבין הכנסתו, כך שאנשים גבוהים יותר מרוויחים בממוצע יותר.
מוניקה סוצ'קו
מוניקה סוצ'קו (בפולנית: Monika Soćko, נולדה ב-24 במרץ 1978, ורשה, פולין הקומוניסטית) היא שחמטאית פולנייה בדרגת רב-אמן. היא זכתה שש פעמים באליפות פולין לנשים בשחמט (1995, 2004, 2008, 2010, 2013, 2014). היא נשואה לרב האמן הפולני בארטוש סוצ'קו.
בשנת 2008 הפכה לאישה הראשונה בפולין שהשיגה דרגת רב-אמן.
נכון לפברואר 2020, מדורגת במקום הראשון בפולין ובמקום ה-43 בעולם בין הנשים, ובמקום ה-57 בדירוג הכללי בפולין, לפי מד כושר.
קריירה
בשנת 2007 זכתה סוצ'קו במקום הראשון בטורניר נשים בינלאומי בבאקו, שבו גברה על אלופת העולם, אנטואנטה סטפנובה. ב-2009, זכתה ב-Arctic Chess Challenge בטרומסה, על אף שהדירוג ההתחלתי שלה היה במקום ה-16, ואילו בעלה, שדורג במקום הראשון בתחילת התחרות, סיים במקום ה-13. במרץ 2010 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה לנשים בשחמט, לאחר שהביסה את ילנה דמבו ואת מארי סיבג. בשנת 2011 השתתפה בנבחרת הנשים הפולנית באליפות אירופה בשחמט לקבוצות, וזכתה עמה במדליית כסף.
באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1994 ל-2022 השתתפה מוניקה סוצ'קו ב-13 אולימפיאדות שחמט:
דיטייל
נואל פישר, הידוע בשם הבמה דיטייל (Detail), הוא מפיק מוזיקלי, ראפר וזמר אמריקאי מדטרויט, מישיגן. הוא ידוע בהפקת להיטים רבים, בהם "Sexy Can I" של ריי ג'יי, "I'm So Paid" של אייקון, "How to Love" של ליל ויין, "Drunk in Love" ו-"711" של ביונסה ו-"We Dem Boyz" של ויז קאליפה. בדצמבר 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Noel.
ביוגרפיה
בסוף 2005, החל לצבור הכרה בתעשיית המוזיקה כמפיק מוזיקלי, לאחר ששיתף פעולה עם זמר ה-R&B האמריקאי ריי ג'יי, על מנת להפיק את אלבומו השלישי, Raydiation. מאז שהמשיך להפיק שירים עבור ריי ג'יי, הרחיב את הקטלוג שלו על ידי עבודה עם אמנים מוכרים כגון אייקון, הפוסיקט דולז, ליל ויין, ביונסה, אשנטי, מארקס יוסטון, ליידי גאגא, ברנדי נורווד, שורטי מאק, כריסטינה אגילרה, טי-פיין, ג'ניפר לופז, אר. קלי, Bone Thugs-n-Harmony וסנופ דוג.
דיטייל השתתף בכתיבה וההפקה של השיר "How to Love" של ליל ויין, מתוך אלבומו, The Carter IV, שיצא בשנת 2011. הסינגל זכה בתואר הפלטינה המרובעת מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. כתוצאה מכך, דיטייל הוחתם בחברת התקליטים של ויין, יאנג מאני אנטרטיינמנט, וגם בקאש מאני רקורדס, בתור מפיק מוזיקלי. לאחר מכן, הפיק את הסינגלים "Drunk in Love" של ביונסה, "We Dem Boyz" של ויז קאליפה ו-"I Luh Ya Papi" של ג'ניפר לופז.
דיטייל זכה בפרס גראמי הראשון שלו, כש-"Drunk in Love", שבוצע על ידי ביונסה וג'יי זי, זכה בקטגוריית "שיר ה-R&B הטוב ביותר", במהלך טקס פרסי גראמי ה-57.
נכון למאי 2018, שתי נשים, קריסטינה בוך ופייטון אקליי, הגישו מסמכים משפטיים נגד דיטייל. טענותיהן נגדו כוללות מקרים רבים של התעללות נפשית ופיזית ואונס. שתי הנשים קיבלו מאז צווי מניעה נגדו. הזמרת ג'סי רייז חשפה כי שירה, "Gatekeeper", עוסק בדיטייל.
מאז הצטרפו כמה נשים אחרות לבוך, אקלי ורייז והעלו טענות דומות, בהן ביבי רקסה וטינשיי.
וסנה פיסארוביץ'
וסנה פיסארוביץ' (בקרואטית: Vesna Pisarović; נולדה ב-9 באפריל 1978) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה קרואטית.
ביוגרפיה
פיסארוביץ נולדה בברצ'קו וגדלה בפוז'גה. מגיל צעיר למדה בבית ספר למוזיקה, ניגנה בחליל, שרה במקהלה והשתתפה בתחרויות מוזיקה. באמצע שנות התשעים עברה לזגרב ולמדה באוניברסיטת זאגרב. באותה תקופה גם החלה לשיר במועדונים ולכתוב שירים.
ב-1997 הופיעה בפסטיבל המוזיקה זאדאר פסט, הנערך בעיר זאדאר. ב-2000 יצא אלבומה הראשון, שנקרא "Da znaš".
ב-2002 זכתה בתחרות "דורה", הבוחרת את נציג קרואטיה לאירוויזיון, עם השיר "כל דבר שאני רוצה". בתחרות עצמה, בטאלין, הגיעה למקום ה-11. היא כתבה את השיר "בדיסקו", שייצג את בוסניה והרצגובינה באירוויזיון 2004.
אדוארד פוינטר
ביוגרפיה
פוינטר היה בנו של האדריכל אמברוז פוינטר. הוא נולד בפריז, צרפת, והוריו חזרו לבריטניה זמן קצר לאחר לידתו. הוא התחנך בברייטון קולג' ובבית הספר איפסוויץ', אך עזב את בית הספר מוקדם מסיבות של בריאות לקויה, ובילה את החורפים במדיירה ורומא.
ב-1853 הוא פגש את פרדריק לייטון ברומא, שעשה רושם רב על פוינטר בן ה-17. בשובו ללונדון למד באקדמיית ליי ובבתי הספר של האקדמיה המלכותית, לפני שנסע לפריז כדי ללמוד בסטודיו של הצייר צ'ארלס גלייר. שם למדו באותה העת ג'יימס מקניל ויסלר וג'ורג' דו מורייה.
בשנת 1866 התחתן פוינטר עם אנייס מקדונלד, בתו של כומר מוולברהמפטון, ונולדו להם שלושה ילדים. אחותה ג'ורג'יאנה נישאה לאמן אדוארד ברן-ג'ונס; אחותה השנייה - אליס הייתה אמו של הסופר רודיארד קיפלינג; ואחותה לואיזה הייתה אמו של ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין.
קריירה
הוא נודע בעיקר בזכות ציוריו ההיסטוריים הגדולים כמו "ישראל במצרים" (1867; גלריה לאמנות גילדהול, לונדון), ואחריו "סנט ג'ורג' באנגליה" (1869), פסיפס ללובי המרכזי של ארמון וסטמינסטר, המתאר את "סנט ג'ורג' והדרקון" ואולי הגיע לשיא בביקורה של "מלכת שבא אצל המלך שלמה" (1884–90; גלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס, סידני). הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1869.
פוינטר מילא מספר תפקידים רשמיים: הוא היה הפרופסור הראשון של סלייד באוניברסיטת קולג' בלונדון בין השנים 1871 ל-1875, מנהל בית הספר הלאומי לאמנות משנת 1875 עד 1881 ומנהל הגלריה הלאומית משנת 1894 עד 1904 (הוא פיקח על פתיחת גלריית טייט). הוא הפך לאקדמאי מלכותי מלא בשנת 1876. בשנת 1896, עם מותו של סר ג'ון מילאי, נבחר פוינטר לנשיא האקדמיה.
הוא קיבל תואר אבירות באותה שנה ותואר כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1898. הוכרז שהוא יקבל תואר ברונט לכבוד ההכתרה של המלך אדוארד השביעי.
בית הספר הישן שבו למד פוינטר, ברייטון קולג', ערך בנובמבר-דצמבר 1995 תערוכה של ציוריו ורישומים של פוינטר בשם "חיים באורך זרועות" בגלריה של בית הספר. ​
צ'ארלס הסקל
צ'ארלס נתניאל הסקל (באנגלית: Charles Nathaniel Haskell; ) היה עורך דין, איש תעשיית הנפט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אוקלהומה הראשון מקבלתה של אוקלהומה כמדינה בארצות הברית בנובמבר 1907 ועד ינואר 1911. כנציג בוועידת החוקה של אוקלהומה ב-1906, היה לו תפקיד מכריע בניסוח חוקת אוקלהומה וקבלתה של אוקלהומה כמדינה ה-46 של ארצות הברית. כאיש עסקים בולט בעיר מוסקוגי, הוא סייע לעיר להגדיל את חשיבותה. הוא ייצג את העיר הן כנציג ועידת אוקלהומה של 1906 והוועידה המוקדמת יותר של 1905, שבה נעשה ניסיון בלתי מוצלח ליצור את מדינת סקוייה.
במהלך ועידת החוקה של אוקלהומה, דחף הסקל להכללת חוק היובש, ולמניעת הכללת זכות הבחירה לנשים בחוקת המדינה. כמושל, הוא היה אחראי להעברת בירת המדינה לאוקלהומה סיטי, להקמת בתי ספר וסוכנויות הממשל המדינתי, לביצוע רפורמות במערכת הכליאה, ולאכיפת חוק היובש. חוקת אוקלהומה אסרה על יותר מכהונה אחת רצופה של המושל בתפקידו. לאחר תום כהונתו ירש את הסקל לי קרוס, והוא שב לעיסוקו בעריכת דין ולפעילות עסקית. הסקל נפטר ב-1933 כתוצאה משבץ מוחי.
ראשית חייו
צ'ארלס הסקל נולד בכפר וסט לייפסיק שבאוהיו לאביו ג'ורג' ר. הסקל, חבתן במקצועו, שנפטר כאשר בנו היה בן שלוש. אמו האלמנה, ג'יין ריבס הסקל, עבדה עבור הכנסייה המתודיסטית המקומות כמצלצלת הפעמונים וכשמשית הכנסייה כדי לפרנס את ששת ילדיה. בגיל עשר החל הסקל לעבוד כנער חווה אצל איכר בשם מילר במחוז פאטנם, אוהיו. הוא חי ועבד שם במשך שמונה שנים עד הגיעו לבגרות. מילר היה מורה בבית הספר, אך להסקל הצעיר לא היה פנאי לבקר בבית הספר בשל עבודתו. תחת זאת, לימדה אותו רעייתו של מילר בבית, ובגיל 17 הוא קיבל תעודת הוראה.
קריירה עסקית
בגיל 18 היה הסקל למורה ולימד במשך שלוש שנים במחוז פטנאם. לאחר מכן למד משפטים בקריאה עצמית כחניך במשרד עורכי דין, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-6 בדצמבר 1880. בגיל עשרים הוא היה לעורך דין, והקים את משרדו בכפר אוטווה.
במסגרת עבודתו באוטווה, היה הסקל לאחד מעורכי הדין המצליחים ביותר בכפר שהיה מקום מושב המחוז. הוא גם היה לדמות בולטת במפלגה הדמוקרטית בצפון-מערב אוהיו. ב-1888 החל הסקל לעבוד כקבלן בניין. במשך 16 השנים הבאות הובילה אותו הקריירה העסקית שלו להבנה בתעשייה האמריקאית. במהלך תקופה זו הוא חי במשך חלק מהזמן בניו יורק ובסן אנטוניו.
נישואים ומשפחה
ב-1881 נשא הסקל לאישה את לוסי פומרוי, בת למשפחה מכובדת מאוטווה. לזוג נולדו שני בנים ובת. לוסי הסקל נפטרה ב-1888. ב-1889 נישא הסקל בשנית ללילי אליזבת גאלופ. לזוג נולדו שתי בנות ובן.
המעבר למוסקוגי
בעקבות הבהלה לקרקעות של 1889, העברת החוק לארגונה של ב-1890, והגירתם ההמונית של המתיישבים הלבנים אליה, עלתה חשיבותה של הטריטוריה ברמה הלאומית. במרץ 1901 עבר הסקל עם משפחתו למוסקוגי, בירתה של אומת המוסקוגי. עם הגיעו למוסקוגי הוא מצא עיירה שמנתה 4,500 תושבים. הוא בנה את בניין העסקים בגובה של חמש קומות הראשון בכפר ובטריטוריית אוקלהומה.
הסקל ארגן את סלילתם של רוב קווי הרכבת שהגיעו למוסקוגי. נאמר שבבעלותו היו 14 בנייני לבנים בעיר. בהשפעתו התפתחה מוסקוגי להיות מרכז של עסקים ותעשייה, ואוכלוסייתה גדלה ליותר מ-20,000 תושבים. הסקל אמר לעיתים קרובות לאחרים שהוא מקווה שמוסקוגי תהפוך ל"עיר המלכה של דרום-המערב".
הקמת אוקלהומה
הסקל הרחיב את השפעתו בפוליטיקה של הטריטוריה האינדיאנית ומשך את תשומת ליבם של מנהיגי אומת המוסקוגי. באותה תקופה דנו האינדיאנים בטריטוריה על הקמת מדינה שתצטרף לארצות הברית ושתיקרא בשם מדינת סקוויה. בני המוסקוגי בחרו בהסקל כנציגם הרשמי לוועידות שהתקיימו באפאולה, אוקלהומה ב-1902 ובמוסקוגי ב-1905, בתור סגן הנשיא של חמשת השבטים המתורבתים. מתוך ששת הנציגים בוועידת מוסקוגי, רק הסקל וויליאם מארי היו הלבנים היחידים. נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בלם את הניסיון להקים את מדינת סקוויה, שכן הוא התנגד למדינה נוספת שתהייה בפוטנציאל להפוך למדינה בעלת רוב דמוקרטי.
הסקל כתב את רוב חלקיה של חוקת המדינה המוצעת. אף על פי שהוא פעל בפומבי להקמת מדינה נפרדת על בסיס הטריטוריה האינדיאנית, בינו לבין עצמו הוא היה שבע רצון לראות את ההצעה להקמתה של מדינת סקוויה יורדת מעל סדר היום. הסקל האמין שהדבר יאלץ את מנהיגי האינדיאנים להצטרף כמדינה יחד עם טריטוריית אוקלהומה.
הקונגרס של ארצות הברית והנשיא רוזוולט הסכימו שטריטוריית אוקלהומה והטריטוריה האינדיאנית צריכות להשתלב למדינה אחת שתתקבל לאיחוד, מדינת אוקלהומה. לאחר שעבר החוק המתאים בקונגרס ב-1906 נבחר הסקל כנציג בוועידת החוקה, וייצג את המחוז ה-76, שכלל את מוסקוגי. בנסיעה לוועידת החוקה שהתקיימה בגתרי ב-20 בנובמבר 1906, פגש הסקל את ויליאם מארי ואת רוברט ויליאמס. בשל פעילותם בשתי הוועידות, היו הסקל ומארי לידידים לכל ימי חייהם.
בין הנציגים בוועידה בגתרי היו רבים שהשתתפו בוועידת סקוויה. מרכיבים רבים של החוקה המוצעת של המדינה החדשה התבססו על חוקת סקוויה. הסקל היה הבעלים של העיתון New State Tribune, ובאמצעות מאמרי המערכת של העיתון הוא קידם את המרכיבים בחוקה החדשה שהוא היה מעוניין בהם. רבים מהם שולבו בחוקה, במהותם אם לא באופן מפורש. בעוד שמארי שימש כנשיא הוועידה, הכירו הנציגים בכוחו של הסקל. העיתון המקומי Guthrie Report כינה באותה את עת הסקל בכינוי "הכוח שמאחורי כס המלכות".
הבחירות למשרת המושל
ב-26 במרץ 1907, במהלך הפסקה בדיוני ועידת החוקה לקראת קבלת הנוסח הסופי, קיים הסקל כינוס גדול של המפלגה הדמוקרטית במלון בריידי בטלסה, בו נכחו בין 500 ל-600 מהדמוקרטים המובילים במדינה החדשה. במהלך כינוס זה נפתחו מסעות הבחירות של המועמדים הראשונים לתפקיד מושל המדינה. באותו ערב הציגו ידידיו של הסקל את מועמדותו כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל. בין המועמדים האפשריים האחרים היו תומאס דוייל מפרי ולי קרוס מארדמור. להסקל, כמו לדמוקרטים הבולטים של התקופה, הייתה תמיכה חזקה בקרב מנהיגי הפועלים והמגזר החקלאי.
הבחירות המקדימות של המפלגה למשרת המושל נקבעו ל-8 ביוני, ודויל וקרוס כבר החלו במסעות הבחירות שלהם. לרשותו של הסקל עמד זמן מועט. במהלך מסע הבחירות שלו, הוא נשא 88 נאומים ב-45 ימים, והגיע לכמעט כל אחד ממחוזות המדינה. המועמדים לתפקיד סגן המושל של כל אחד מהמועמדים פעלו במרץ בבתי הספר המחוזיים והבטיחו את תמיכתה של כל אחת מהקהילות. טבעו של הסקל לעבודה קשה הוביל אותו לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית. בבחירות המקדימות של המפלגה הוא זכה ברוב של יותר מ-4,000 קולות. מועמד המפלגה הרפובליקנית היה מושל הטריטוריה המכהן פרנק פרנץ.
פרנץ היה בעברו איש רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של ארצות הברית, וידיד של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, שמינה אותו לתפקידו. הוא היה מועמד חזק מאוד של המפלגה הרפובליקנית. הסקל אתגר אותו בדיונים פומביים משותפים בכל רחבי המדינה. הם דנו בכל בעיה שנצבה בפני הממשל של המדינה החדשה במהלך מערכת הבחירות.
בנוסף, שני אישים בולטים ברמה הלאומית נאמו בכמה מקומות: המועמד הרפובליקני לנשיאות ויליאם הווארד טאפט, ומועמד הדמוקרטים ויליאם ג'נינגס ברייאן. נראה שחוסר שביעות רצונו של טאפט מהחוקה המוצעת של אוקלהומה והמלצתו שהתושבים יצביעו נגדה הגדילו את היקף התמיכה בדמוקרטים. בבחירות הכלליות למשרת המושל, שהתקיימו ב-17 בספטמבר, ניצח הסקל בהפרש של יותר מ-30,000 קולות. באותו היום אישרו המצביעים גם את חוקת אוקלהומה.
מושל אוקלהומה
עם ייסודה של המדינה עלה גם כוחם של ידידיו הוותיקים של הסקל, ויליאם מארי ורוברט ויליאמס, כשמארי נבחר כיושב ראש הראשון של בית הנבחרים של אוקלהומה, ויליאמס מונה על ידי הסקל כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של המדינה. הסקל קבע תקדים לשימוש בסמכות הרשות המבצעת.
במהלך המושב הראשון של בית הנבחרים של אוקלהומה, העביר הסקל הודעה על הקמת ועדה שהייתה אחראית על שליחת הודעה לקונגרס של ארצות הברית: תיקון חוקת ארצות הברית שעל פיו ייבחרו חברי הסנאט של ארצות הברית בהצבעה ישרה על ידי ציבור הבוחרים. אף על פי שמהלך זה לא יצא אל הפועל אלא רק לאחר סיום כהונתו של הסקל, מאמציו, כמו פעולתם של מנהיגי העידן הפרוגרסיבי, הובילו לקבלתו של התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית ב-1912.
אף על פי שגתרי הייתה הבירה הרשמית של אוקלהומה. הפעיל הסקל את הממשל שלו באוקלהומה סיטי. עד מהרה צמחה אוקלהומה סיטי בהיקף התעשייה שבה ובהיותה עיר חשובה, ואוכלוסייתה גדלה ל-64,000 תושבים, ובכך האפילה על העיר הקטנה יותר גתרי, ששכנה לא הרחק מאוקלהומה סיטי הצומחת. הסקל הוביל באופן אישי את העברת בירת המדינה מגתרי לאוקלהומה סיטי. ראשית, הוא העביר את החותם הגדול של המדינה ואת החוקה. עד מהרה כל פעולות הממשלה עברו לאוקלהומה סיטי.
טרם קבלתה של אוקלהומה כמדינה, נכלאו אסירים שהורשעו בפשעים בתחומי טריטוריית אוקלהומה בקנזס. המפקחת על מוסדות הרווחה ובתי הכלא של אוקלהומה, קייט ברנרד, שהייתה האישה הראשונה באוקלהומה שכיהנה כפקידת ממשל, ביקרה בבתי הכלא בקנזס ודיווחה להסקל על התנאים הקשים שם. בתגובה לכך, דחף הסקל ב-1908 לקבלת חוק בבית הנבחרים של המדינה להעברת 50 אסירים מאוקלהומה שהיו אסורים במתקן הכליאה של קנזס בלנסינג למקאלסטר שבאוקלהומה. כאשר העבירו כוחות המיליציה של אוקלהומה את האסירים למקאלסטר, הם לא מצאו שם שום כלא. בפיקוח צבאי, בנו האסירים את בית הכלא המדינתי, הראשון באוקלהומה, שעדיין בשימוש עד היום. חיילי המיליציה שיכנו את האסירים במאהל והוסמכו על ידי הסקל להרוג כל אסיר שינסה להימלט.
במושב השני של בית הנבחרים התקבל "סעיף הסבא" על ידי מנהיגי הדמוקרטים במדינה, שלמעשה הדיר את האפרו-אמריקאים מהצבעה בבחירות. ב-11 ביוני 1910 התגשם חלומו של הסקל ואוקלהומה סיטי הייתה לבירת המדינה.
במשך כל תקופת כהונתו כמושל, לא יוחסו להסקל שחיתויות. בדיונים שהוא ניהל הוא התעלם מנאומים מליציים ותחת זאת הוא הציג עובדות, נתונים סטטיסטיים ומספרים, תוך שימוש בשנינותו ובחוש ההומור שלו להדגשת הנקודות אליהן הוא חתר.
ב-1911 סיים הסקל את כהונתו כמושל. לי קרוס, שהתחרה נגדו בבחירות המקדימות של המפלגה ב-1907, הושבע כמושל השני של אוקלהומה. ב-1912 התמודד הסקל ללא הצלחה מול הסנאטור המכהן רוברט לתהאם אוון על המושב בסנאט של ארצות הברית.
פוליטיקה ארצית
מעבר להיותו דמות בולטת בפוליטיקה של אוקלהומה, שורשיו הפרוגרסיבים של הסקל ואופיו הפופוליסטי הקנו לו השפעה ברמה הארצית. ב-1908 עמד הסקל בראש המשלחת של אוקלהומה לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בדנוור, ובמשך כמה חודשים הוא היה הגזבר של ועדת מסע הבחירות של המפלגה. הוא היה דוברו של ויליאם ג'נינגס ברייאן בכתיבת המצע של הוועידה. ב-1920 הוא עמד שוב בראש המשלחת של אוקלהומה לוועידה הארצית של המפלגה, שהפעם התקיימה בסן פרנסיסקו, ושם הוא הביע את מחויבותו לפעול למען מועמדותו של הסנאטור רוברט לתהאם אוון לנשיאות ארצות הברית. הסקל היה ראש המשלחת של אוקלהומה עוד פעמיים נוספות: בוועידת המפלגה שהתקיימה ביוסטון ב-1928, ובוועידה שהתקיימה בשיקגו ב-1932.
בכל אחת מהוועידות בהן השתתף הוא הוקיע בנאומיו ובמאמריו שהופיעו בעיתונות את ההבנה הקרובה שלו על עשירי אמריקה ואת השימוש המושחת שלהם בכספי הציבור לטובת האינטרס האישי המושחת שלהם.
שנותיו האחרונות, מותו והנצחתו
לאחר תום כהונתו כמושל, נכנס הסקל לעסקי הנפט, תחום שבו הוא יישאר עד יומו האחרון. ב-1933 לקה הסקל בשבץ מוחי, ממנו הוא לא החלים.
צ'ארלס הסקל נפטר ב-5 ביולי 1933, בגיל 73, במלון סקריווין שבאוקלהומה סיטי כתוצאה מדלקת ריאות לאחר שיום קודם לכן איבד את הכרתו. הוא נטמן בבית הקברות גרינהיל שבמוסקוגי.
על שמו נקראו בתי ספר בערים אדמונד וברוקן ארו שבאוקלהומה. על שמו נקראו גם העיירה הסקל ומחוז הסקל שבאוקלהומה.
ז'אק דלור
ז'אק דלור (בצרפתית: Jacques Delors; נולד ב-20 ביולי 1925) הוא כלכלן ופוליטיקאי צרפתי, הנשיא השמיני של הנציבות האירופית והראשון שכיהן בתפקיד זה שלוש כהונות רצופות (בין ינואר 1985 לדצמבר 1994).
פוליטיקה צרפתית
דלור נולד בפריז למשפחה שמוצאה בקורז, אקיטן החדשה. בשנות ה-40 של המאה ה-20 החל למלא שורה של משרות בתחום הבנקאות והתכנון ברמת המדינה בבנק צרפת, עד שנות ה-60. כחבר "קונפדרציית הפועלים הנוצרים בצרפת" השתתף דלור בתהליך החילון של הארגון ובהפיכתו ל"קונפדרציית העבודה הדמוקרטית הצרפתית". ב-1969 הוא הפך ליועץ לענייני רווחה של ראש הממשלה הגוליסט ז'אק שבאן-דלמאס, מהלך שהוצג במסגרת קירוב שבאן למרכז, ואשר משך לראשונה את תשומת הלב התקשורתית לדלור עצמו.
נשיא הנציבות האירופית
בסתיו 1988 פנה דלור אל קונגרס האיגוד המקצועי הבריטי והבטיח כי הנציבות האירופית תהיה לכוח שידרוש מהממשלות להציג חקיקה התומכת בעובדים. ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר הגיבה בנאום מפורסם שנשאה בספטמבר 1988 ובו הצהירה כי "לא גלגלנו בחזרה בהצלחה את גבולות המדינה בבריטניה, רק כדי לראות אותם נכפים מחדש ברמה האירופית עם הסופר מדינה מבריסל". התפתחויות אלו היו בעלות חשיבות מפתח בפוליטיקה הפנימית בבריטניה, כאשר רק לפני שנות ה-80 המוקדמות גורמים רבים במפלגת הלייבור התנגדו לחברות הבריטית בנציבות האירופית ואילו השמרנים בראשות הרולד מקמילן (1957–1963) ואדוארד הית' (1970 - 1974) העדיפו להצטרף. לאחר 1988 היו השמרנים מפוצלים כאשר תאצ'ר ותומכיה התנגדו להגברת הפדרליזם האירופי.
ב-1 בנובמבר 1990, זמן קצר לפני הדחתה של תאצ'ר ממשרת ראש ממשלת בריטניה, שילם דלור את מחיר היורוסקפטיסיזם הבריטי; הצהובון הבריטי סאן הכריז "Up Yours Delors" (קפוץ לי דלור) בתגובה לניסיונותיו לכאורה של דלור לכפות פדרליזם אירופי על בריטניה.
לאחר הנשיאות
לדלור עניין ארוך שנים בתחום החינוך. כיוזם החוק הצרפתי (FPC (la formation professionnelle continue מ-1971, חוק המחייב חברות להפריש חלק מהרווחים שלהן לטובת הזדמנויות חינוכיות עבור העובדים שלהן, עמד דלור בראש ועדת אונסק"ו לחינוך עבור המאה ה-21 בין 1993 ל-1996 אשר הדו"ח הסופי שלה פורסם תחת הכותרת Learning: the Treasure Within. לעבודה זו ממשיכה להיות השפעה משמעותית על השיח בנוגע ללמידה לכל החיים כשהיא יוצרת את הבסיס הרעיוני הן עבור the Canadian Composite Learning Index, הן עבור פרויקט European Lifelong Learning Indicators. ב-1994 חברים במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית ניסו לשכנע את דלור להתמודד על משרת נשיא צרפת. סקרים הראו שיש לו סיכויים טובים מאוד להביס כל אחד מהמועמדים השמרנים המרכזיים: ראש הממשלה אדוארד בלאדור וראש עיריית פריז ז'אק שיראק. עם זאת, דלור סירב לרוץ, והמועמד שרץ לבסוף מטעם הסוציאליסטים, ליונל ז'וספן, הובס בבחירות לנשיאות על ידי שיראק.
ב-1996 ייסד דלור את צוות החשיבה Notre Europe שמרכזו בפריז ונשאר אחד מנשיאיו. הוא משמש כנשיא ה-Conseil de l'emploi, des revenus et de la cohésion sociale וחבר כבוד ב-Institut Aspen וב-Club of Rome. בנוסף חבר דלור ב-Club of Madrid, מוסד ללא כוונת רווח עצמאי המורכב מ-81 נשיאים וראשי ממשלה דמוקרטיים מ-57 מדינות. ב-15 בספטמבר 2010 תמך דלור ביוזמה החדשה Spinelli Group אשר הוקמה כדי לחזק את השואפים לפדרליזציה של האיחוד האירופי. תומכים אחרים ביוזמה הם דניאל כהן-בנדיט וגי ורהופשטאט. בשנים 1995–2000 שימש כנשיא המועצה המנהלית של College of Europe.
ב-1997 זכה דלור בפרס ארסמוס, פרס המוענק לאישים ומוסדות שתרמו תרומה משמעותית לתרבות או לחברה באירופה, וב-1998 זכה בפרס נשיא אופ"א על תרומתו לכדורגל באירופה. דלור הוא אביה של הפוליטיקאית הסוציאליסטית מרטין אוברי.
One Dance
One Dance הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הקנדי דרייק, בשיתוף הזמר הניגרי ויזקיד והזמרת הבריטית קיילה, מתוך אלבום האולפן הרביעי של דרייק, Views. השיר יצא לאור ב-5 באפריל 2016, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני וריפבליק רקורדס.
רקע והוצאה
בתחילת שנת 2016, צוות ההפקה של דרייק פנה לאמנית הפאנק הבריטית קיילה בנוגע לשימוש בשיר שלה "" משנת 2008, בשיר אפרוביטס ודאנסהול של דרייק והאמן הניגרי ויזקיד, אותו פגש דרייק שנה לפני כן דרך הראפר הבריטי סקפטה, כדי לעבוד על רמיקס לשיר של ויז קיד, "Ojuelegba". דרייק העריך את יצירותיה של קיילה כבר כמה שנים ולכן שכנע את המפיק שלו ניינטין85 לדגום את שירה כגשר מוזיקלי בשיר החדש שלהם. הפקת השיר הסתיימה תוך שבוע והשיר יצא במהרה בתחילת אפריל 2016, עקב החשש להדלפתו.
דרייק וצוותו לא היו בטוחים כיצד יתקבל השיר עם יציאתו, מכייוון שהם ראו בו שינוי משמעותי משיריו הקודמים של דרייק. לכן, החליטו כי ייצא במשותף עם השיר "Popstyle" של דרייק בשיתוף ג'יי זי וקניה וסט, היות שהרגישו שהוא שיר ראפ קונבנציונלי יותר שיתקבל טוב יותר על ידי מבקרי המוזיקה.
הרכב והקלטה
השיר הוא בסגנונות הדאנסהול, אפרוביטס, פופ ופאנק בריטי. השיר הוא סינגל הדאנסהול הראשון של דרייק כאמן ראשי, לאחר שבחן בעבר את הז'אנר במיקסטייפ שלו משנת 2015, If You're Reading This It's Too Late ובסינגל "Work" של ריהאנה בהשתתפותו מינואר 2016.
השיר נכתב בסולם B♭ מינור ויש לו מקצב של 104 פעימות לדקה. השיר עוקב אחר התקדמות אקורדים של B♭m - D♭ - E♭m, וקולו של דרייק משתרע בין A♭3 ל- B♭4.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע למקום הראשון במצעדים השבועיים של מדינות שונות, ביניהם מצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי, מצעד הסינגלים הבריטי וקנדה הוט 100. השיר היה לשיר המבוצע ביותר לשנת 2016, והוא אחד מהסינגלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. ב-15 באוקטובר 2016, הפך השיר לשיר המושמע ביותר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, עם למעלה ממיליארד השמעות. ב-21 בספטמבר 2017, "Shape of You" של אד שירן עקף את השיר בהשמעות.
הופעות חיות ורמיקסים
דרייק ביצע את השיר לראשונה בהופעה חיה ב-14 באפריל 2016 בטורונטו במהלך סיבוב ההופעות Anti World Tour של הזמרת הברבדית ריהאנה. בהמשך, קידם דרייק את השיר בסאטרדיי נייט לייב ב-NBC ב-14 במאי 2016, לצד שיר נוסף, "Hype", מתוך האלבום Views. מאוחר יותר, בוצע השיר גם בסיבובי ההופעות של דרייק, Summer Sixteen Tour בשנת 2016 ו-Boy Meets World Tour משנת 2017.
רמיקס לשיר, בו משתתף הזמר הקנדי ג'סטין ביבר, הוקרן בבכורה בתוכנית הרדיו של דרייק ב-Beats 1, OVO Sound ב-4 ביוני 2016, אך מעולם לא יצא לאור.
ג'ייקוב טונסון
ג'ייקוב טונסון (באנגלית: 12 בנובמבר 1655 - Jacob Tonson1736 ) היה סוחר ספרים ומוציא לאור אנגלי. נודע במיוחד כבעל זכויות המחבר של מחזותיו של ויליאם שייקספיר אחרי שרכש אותן בעקבות התקנון של המלכה אן מיורשי המוציא לאור של Fourth Folio. פרסם טונסון את הטקסטים של ג'ון דריידן, ג'ון מילטון, בן ג'ונסון ואברהם דה מואבר. טונסון הקים גם את מועדון קיטקט, מועדון לספרות ופוליטיקה. שותפו לעסקים היה אחיינו, ג'ייקוב טונסון הבן (1735-1682). המשיך בניהול העסק בנו הצעיר, ג'ייקוב טונסון השלייש (1767-1714)
ילדותו ולימודיו
ג'ייקוב טונסון הזקן נולד בשנת 1655. טבילתו התקיימה ב-12 בנובמבר 1655 בכנסיית סנט אנדרו בהולבורן שבלונדון. אביו ג'ייקוב וסבו, ריצ'רד טונסון, היו סנדלרים וסוחרים. האם אליזבת לבית וולבנק (Wallbancke) הייתה בתו של מתיו וולבנק, מוציא לאור וסוחר ספרים באכסניית גריי בלונדון והתמחה בעיקר בספרי משפטים. ג'ייקוב היה הרביעי מבין חמשת ילדי הוריו. גם אחיו היה לסוחר ספרים.