cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קליארי
הכיבוש הרומאי
ההיסטוריון הרומאי פלורוס (Florus) כינה את העיר בשם ה"urbs urbinum" - בירת סרדיניה. בתקופה זו הייתה "קרליס" (Karalis), שמה החדש של העיר, לבירת פרובינציה רומית חדשה. מתקופה זו נותרו מבנים, כמו התיאטרון ב-"Villa di Tigellio". אזרחי העיר לא הוגדרו כתושבי קולוניה, אלא היו אזרחי רומא.
במאה ה-5, אחרי נפילת הקיסרות הרומית המערבית, נפלה קליארי, יחד עם שאר האי, בידי הוונדלים. בתקופה זו התפתח הנמל של העיר, ואוניות גדולות יותר יכלו לעגון בו. כמו כן, שטח הביצות של העיר (Stagno di Cagliari) חובר לנמל בתעלת מים, וכך נוצר מעגן פנימי לאוניות.
הג'ודיקאטי ופיזה
בימי הביניים, בין 900 ל-1410, הייתה קליארי אחד מארבעת ה"ג'ודיקאטי" (Giudicati) של סרדיניה (בתרגום מילולי "סמכות שיפוטית", מוסד שיפוטי של מעין מונרכיה חוקתית). במלחמות בין המעצמות הימיות ששלטו בים הטירני, ג'נובה ופיזה, קליארי שמרה אמונים לרפובליקה של פיזה.
במחוז קליארי ישנם שלושה אזורים: המישור הפורה "קאמפידאנו" (Campidano), האזור העשיר במכרות "סולצ'יס" (Sulcis) והרי "אוליאסטרה" (Ogliastra). ישנן עדויות המצביעות כי במאה העשירית הייתה נטישה של העיר, שהייתה בריבונות עצמית וללא חסות זרה, עקב התקפות של שודדי ים מורים שהגיעו מצפון אפריקה.
קרבתה של קליארי לסיציליה גרמה לכך שהיא הייתה העיר הראשונה שנכבשה בידי פולשים והאחרונה שהכובשים נטשו אותה. היו אלה הסרצנים שנטשו אותה בראשית המאה ה-11. הרפובליקה של פיזה השתלטה על העיר, שחשיבותה הייתה בשליטה על דרכי המסחר בים התיכון. לפיזה בתור מעצמה ימית היה חשוב שתהיה לה נקודת אחיזה בעורקי הסחר הבינלאומי בין איטליה לצפון אפריקה.
המושל הראשון של הג'ודיקאטי היה "טרקיטוריו" (Torchitorio). הוא היה גם נותן החסות לנזירים ממונטה קאסינו. הם הביאו לאי חידושים בתחומי כלכלה, טכנולוגיה ודת. הנזירים קיבלו זיכיונות על שטחים חקלאיים, ונהנו מזכויות יתר אחרות.
לאחר מלחמות בין שליטי הממלכות הידרדר מעמדו של שליט קליארי, שלטונה של פיזה בעיר התגבר, ובשנת 1258 היא שלטה באופן בלעדי בעיר. פיזה החלה בתנופת בנייה בקליארי ובביצורה. אחדים מהביצורים מסביב למצודת העיר נבנו בתקופה זו, כולל שני המגדלים המפורסמים.
פיזה החליטה כי לא די לה בכיבוש העיר והיא פעלה גם כדי להטביע בה את חותמה. הפיזנים קבעו את שלטונם במצודה "Castellum Castri". ה-Casteddu הסרדיני נשאר בתוקף ונוספה לו התוספת הפיזנית Castri. הם הרסו את המרכז השלטוני הקודם Santa Gilla, הקיפו בחומה רבעים בעיר, ונתנו להם שמות ממקור פיזני: Marina ו-Stampace. רובע נוסף בו גרו איכרים לא הוקף בחומה, אך שמו שונה לשם פיזני :Villanova..
ממלכת אראגון
במאה ה-14 כבשה ממלכת אראגון שבספרד את קליארי לאחר ניצחון בקרב על הרפובליקה של פיזה. לאחר כיבוש קליארי השתלטו הספרדים האראגוניים על שאר חלקי האי. קליארי, ששמה שונה לשם הקטלאני "קאייר" (Càller), הייתה למושב המנהלי של תת-ממלכת סרדיניה, שהייתה לאחר מכן לחלק מהאימפריה הספרדית. רבים הסבורים כי תקופת השלטון הספרדי הייתה תקופה של נסיגה לעיר ולאי.
המצודה, מושב השלטון הספרדי, הייתה לתחום האסור לכניסה חופשית לתושבי סרדיניה. במשך היום הורשו להיכנס למצודה תושבים מקומיים לביצוע עבודות פשוטות, אך עם צלצול הפעמון נדרשו לצאת. נפוצה אז האמרה: "נתפסו בעת שמיעת צלצול הפעמון".
הספרדים הקימו נמל נוסף ב"בנייאיה" (Bagnaia), שפירושו בספרדית אראגונית צי, והקימו בו נמל בשם "leppula portus Bagnarie" ליד הנמל שהיה קיים. השם גם התקבל בתור שמו של הרובע הקרוב.
השפעות הרנסאנס הגיעו גם לקליארי והרפורמות מאירופה הגיעו לאי. אורגנו מחדש האוניברסיטה, בית חולים, הוקם "גנזך המדינה", ספריית האוניברסיטה, בית ספר לכירורגיה ומדפיס ממשלתי.
לקראת איחוד עם איטליה
בשנת 1718 הייתה סרדיניה לוואסל ממלכתי "עצמאי" של בית סבויה ששלטו בפיימונטה שבאיטליה.
ז'אן-פול מארה, שאביו היה בן קליארי ואימו משווייץ, היה אחד מהשלישייה (triumvirate) שהובילה ב-1792 את המהפכה הצרפתית. בשנת 1793 דרש העם הסרדי - השם המקובל לעם - עצמאות בתמורה להשתתפותם בהגנת פיימונטה מפני נפוליאון. ממלכת "פיימונטה-סרדיניה" הבטיחה להם אוטונומיה, אך לאחר שהוסר האיום הצרפתי, לא קוימה ההבטחה.
בשנת 1860 הכריז ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה, פיימונטה וסבויה על עצמו כמלך איטליה המאוחדת.
העידן המודרני
מאז איחוד איטליה משנת 1870, העיר מצויה בתנופת צמיחה. נבנו בניינים רבים אשר שילבו מוטיבים של האמנות החדשה, אר נובו, יחד עם הנוהג הסרדי לקישוט בפרחים. דוגמה לכך היא בניין העירייה, הבנוי משיש לבן מבהיק.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה נמל קליארי נמל חשוב של כוחות הציר. הנמל הופצץ באוגוסט ובספטמבר 1940 על ידי כוחות בריטיים מגיברלטר. בנובמבר 1940 הפציצו מטוסים מנושאת המטוסים הבריטית אה"מ "ארק רויאל" את הנמל ושדה התעופה בקליארי.
בפברואר 1943 הופצץ נמל קליארי קשות על ידי בעלות הברית. תושבי העיר פינו אותו ועברו לערים ולכפרים בסביבה. פינוי זה כונה בסרדית "sfollamento", נטישה.
לאחר הסכם שביתת הנשק, הצבא הגרמני השתלט על העיר, אך נטש את האי במהרה ועבר לתגבר את כוחותיו באיטליה עצמה.
צבא ארצות הברית השתלט על העיר, עקב חשיבותה האסטרטגית בים התיכון. כיום יש בסביבתה שלושה בסיסי נאט"ו, בהם שדות תעופה: Elmas, Monserrato, Decimomannu.
לאחר המלחמה נבנו בעיר מחדש בניינים רבי-קומות באזורי המגורים בעיר.
השכלה, תרבות וספורט
בעיר נמצאת אוניברסיטת קליארי שנוסדה ב-1607, וכן ארכיבישופות קליארי של הכנסייה הקתולית מאז המאה החמישית.
יהדות קליארי
בתקופת האימפריה הרומית, הביאו מרידות השבטים ההרריים, יחד עם פעילות של שודדים באי, את רומא למדיניות אשר מטרתה הייתה הכנעת האוכלוסייה המקומית והטמעתה במהגרים. ההזדמנות לכך באה כאשר טיבריוס הקיסר החליט לגרש את היהודים מרומא. הוא החליט לשלוח לאי 4,000 צעירים יהודים על מנת לדכא את המרידות שפרצו באי. יש השערה כי אחד ממקום מגוריהם היה מצפון לקליארי בעיר בשם מרקלגוניס (Maracalagonis) ששמה מורכב משתי מילים: מרה (Mara) שפרושה "ביצה" ו-קלגוניס (Calagonis) שפרושה "מקום פורה" - אולי "כלכלה". שמות התואר מתאימים לגאוגרפיה של האזור. לפי ההיסטוריון סלווטורה וידאל (Salvatore Vidal) מאוניברסיטת קליארי, מקורם של השמות הוא משתי מילים שמיות: המרה (Hamara) וכלכלה (Chalaca). ליד העיר קיימת עיר נוספת בשם סיני.
הריכוז היהודי הגדול באי היה בעיר קליארי. הוא היה בחלק הנמוך של המצודה באזור שכונה אז: vicus Iudeorum. עד היום קיים רחוב הקרוי Giudeca ובו היה תבליט של מנורה. במקום בו נמצאת קתדרלת Basilica di Santa Croce היה בית כנסת. הקהילה היהודית בקליארי הוקמה במאה ה-13 על ידי יהודים מפיזה. לאחר מכן הצטרפו לקהילה יהודים מחצי האי האיברי. היהודים גורשו בשנת 1492.
באזור זה בסיס צבאי בשם Caserna San Carlo. הוא מכונה בתור הגטו של היהודים. הוא מצוי ברחוב היהודים לשעבר אבל אין לו כל קשר ליהודים. פליטים שברחו לכאן במלחמת העולם השנייה כינו אותו בשם מושאל: הגטו של היהודים. היום יש במקום מוזאון לנושאים כלליים. אם כי ביום הזיכרון לשואה הציגו בו יצירות מענייני היום.
תחילתו המשוער של היישוב היהודי באי הוא באזור הפורה מצפון לקליארי בו התיישבו 4,000 הצעירים היהודים שהוגלו לעיר במאה ה-1. עדות כתובה ראשונה להימצאות יהודים באי יש לנו מהמאה ה-6. האפיפיור גרגוריוס הראשון הורה למומר, בשם פיטר, להפסיק להציק ליהודי העיר. הוא נהג בחג הפסחא הנוצרי לתלות בבית הכנסת צלמים נוצרים.
במאה ה-8 היו שנים מחכמי היהודים, אברהם וקאנאים, "אשר העתיקו ויבארו את כתובות הפיניקים שהיו בידי גיאלימו ואת הכתובת הפיניקים שנתגלו בהיכל מאסו. הסופר סיווירינו מזכיר כי בית הכנסת שהיה ברחוב אליאמה נשרף בשנת 790 בידי נוצרים קנאים"
יהודים מפורסמים שהיו בעיר היו:
אחרים עסקו בסחר בינלאומי וניצלו את קשריהם עם הקהילות היהודיות ברחבי הים התיכון. בקליארי היה גם רובע של נפחים יהודים. רעש נקישות הפטישים ממנו נשמע בכל רחבי האי והוא זוהה עם היהודים.
בשנת 1335 ניתנה לקהילת קליארי כל הזכויות מהן נהנו יהודי ברצלונה שבספרד. היא הורשתה לגבות מיסים גם מיהודים המצויים זמנית בעיר. השלטון האראגוני ציווה על מועצת העיר לבטל את החוקים נגד יהודים. בשנת 1381 הם הורשו להקים בית כנסת ברחוב המוביל למצודה. כאשר הורחב בית הכנסת אחרי חמישים שנה הותר ליהודים לפאר את הקירות הפנימיים בסמל המלוכה.
בעיר אלגרו נבנה מגדל ועליו היה שלט כי יהודי קליארי מימנו את הקמתו. בשנת 1387 נתפרסמה תקנה לפיה שלשה "מזכירים" יהודים יורשו לדון בסכסוכים בין היהודים ואפילו בין היהודים לנוצרים עד לסכום נתון.
לקראת סוף המאה ה-15 הגיעה סופה של הקהילה. בשנת 1488 פורסמו חוקים אנטי-יהודיים: נאסרו מגעים ויחסים כל שהם עם נוצרים, הם בודדו באזור מיוחד, הוטל עליהם לחבוש כובע אופייני, לשאת אות קלון. בתחום המסחרי נקבע כי נאסר על להעמיד דוכנים בשוק במקומות שבהן יתחרו בבעלי דוכנים נוצרים וכן נאסרה פתיחת העסקים בימי ראשון ובשאר המועדים נוצריים. כמו כן, היה עליהם להימנע מהעסקת עבדים ושפחות נוצרים. רב קליארי נדרש להודיע מיד לארכיבישוף על כל יהודי שבא מחוץ לסרדיניה "כדי שיהיה אפשר לאחוז באמצעי זהירות לשמירת המאמינים "מפני הטומאה". הפרתו היה כרוכה בעונש מוות.
בשנת 1493 הוקמה אינקויזיציה. כרוניקן סארדי כותב כי יהודי קליארי התאספו ביום 31 ביולי 1492 והפליגו יחדיו לאפריקה "בנשאם עימם את ספרי הקודש". חלק המשיך לקונסטנטינופול. אוניות עמוסות מיהודי קליארי עגנו בנאפולי. יש ידיעות כי רבים נהרגו בדרך. יש להניח כי חלק מהם השתקעו בטורקיה. שם משפחה מקובל בקרב היהודים הוא "סרדי" שמוצאו מסרדיניה.
השאלות לראש הממשלה
"השאלות לראש הממשלה" (באנגלית: "Prime Minister's Questions" או רשמית, "Questions to the Prime Minister"; בראשי תיבות: "PMQ") הוא שמה של מוסכמה חוקתית בממלכה המאוחדת בה מדי יום רביעי מתייצב ראש ממשלת בריטניה בפני בית הנבחרים הבריטי ובמשך מחצית השעה עונה על שאלות חברי הפרלמנט. בקנדה נקראת מוסכמה חוקתית זו בשם "זמן השאלות" והיא קיימת הן במישור הפרלמנטרי הפרובינציאלי והן במישור הפדרלי. באוסטרליה ובניו זילנד מוסכמה חוקתית זו נקראת "הזמן לשאלות" (Question Time) ובסקוטלנד ובוויילס מנהג זה נקרא "השאלות לשר הראשון" (First Minister's Questions). בבית הנבחרים של הודו, הלוק סבהא, נקרא מנהג זה "שעת השאלות" (Question Hour).
הנוהג אומץ גם בכנסת, ובכל שבוע מתקיימת שעת שאלות עם אחד השרים, לפי בחירת האופוזיציה. ראש הממשלה מתייצב לשעת שאלות אחת למושב.
סדר השאלות
המנהג של שאלות לראש הממשלה בממלכה המאוחדת מקורו בשנות ה-50 של המאה ה-20. חבר פרלמנט המעוניין לשאול את ראש הממשלה שאלות, ירשום את שמו. לאחר מכן מערבבים את השמות על מנת לשמור על אקראיות השאלות. שם שואל השאלה ייקרא על ידי יו"ר בית הנבחרים.
השאלה הראשונה, המוצגת בפשטות בצורה "שאלה מספר אחת, אדוני היושב ראש" (באנגלית: "Question Number One, Mr. Speaker"), ומבלי להמשיך ולהציג את השאלה, היא השאלה, "מהו סדר יומו של ראש הממשלה?".
עם סיום מתן התשובות רשאי מנהיג האופוזיציה לשאול שש שאלות נוספות (הנשאלות בשתי קבוצות של שלוש שאלות הנענות יחד), ומנהיג המפלגה השלישית בגודלה (כיום, המפלגה הליברלית הדמוקרטית) רשאי לשאול שתי שאלות נוספות.
אם ראש הממשלה אינו יכול להשיב על שאלות של פעילות רשמית מתוקף תפקידו (לדוגמה, עקב ביקורים במדינות זרות) יענה על השאלות סגן ראש הממשלה, ואם הסגן אינו נמצא, יענה על השאלות ראש הקואליציה. מאז החלה רשת ה-BBC לשדר את השאלות לראש הממשלה, הן הפכו לתוכנית פופולרית ביותר שרבים צופים בה ובתוכניות הפרשנות בעקבותיה.
אנטונינוס מפלקנטיה
אנטונינוס עלה לרגל בשליחות הכנסייה ובסיוריו עבר לא רק בקברי קדושים נוצרים ואתרים מקודשים לנצרות אלא סייר במקומות רבים. כאדם מאמין חיפש אנטונינוס בכתבי הקודש אחרי רמזים שינחו אותו למקום הנכון. הוא הראשון שסיפר שפלגיה הקדושה קבורה על הר הזיתים, במקום הידוע היום בשם קבר חולדה.
חשיבות כתביו של אנטונינוס מפלקנטיה היא בכך שהוא האחרון שתיאר את ארץ הקודש ואת אתריה לפני שהערבים כבשו את הארץ בתחילת המאה ה-7. בין היתר הוא ביקר בירושלים, בנצרת, בבית עברה בקאנה ובחופה הצפוני של הכנרת. אנטונינוס מספר על יישוב יהודי בנצרת. הוא מציין את יופיין של הנשים היהודיות בנצרת וגם את החמלה שרוחשים הנוצרים ליהודים, וזאת בניגוד ליהודים שבלבם "אין חמלה על הנוצרים". הוא מציין את שקמונה הסמוכה לחיפה "כעיר של יהודים" ומספר שעל הקברים במערת המכפלה משתטח "המון לאין-מספר מכל הארץ של היהודים". בנוסף, הוא תיאר את מנהגי הפולחן בכנסיית הקבר ובבזיליקה שעל הר ציון, אך למרות תיאוריו המפורטים, מכילים כתביו טעויות גסות וסיפורי מעשיות.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה לרומח הקדוש נעשתה על ידי אנטונינוס מפלקנטיה. כאשר תיאר את המקומות הקדושים בירושלים, כתב, כי הוא ראה בבזיליקה של הר ציון את "עטרת הקוצים שבה אדוננו הוכתר ואת החנית שבה הוא נפגע בצדו".
יחסי ברזיל–קניה
יחסי ברזיל–קניה הם היחסים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לרפובליקת קניה.
סחר ושותפות כלכלית
ביולי 2010 ערך נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה ביקור ממלכתי בקניה, במהלכו חתם על מספר הסכמי שיתוף פעולה דו צדדיים. ההסכמים כללו שיתוף פעולה בין המדינות בנושאי טכנולוגיית דלק ביו, חקלאות, אנרגיה, חקר משאבי טבע ודיור.
באפריל 2014 חתמו שתי המדינות על הלוואה למען חיזוק המכניזם של החקלאות בקניה. בעסקה קידמה ברזיל הלוואה של 80 מיליון דולר. העסקה נחתמה על ידי שר החקלאות הקנייתי ושר הפיתוח, התעשייה וסחר החוץ הברזילאי.
בשנת 2010 ייצאה ברזיל לקניה סחורה בשווי 121 מיליון דולר, וקניה ייצאה לברזיל סחורה בשווי 740,000 דולר. בשנת 2012 גדל היקף הסחר משמעותית, כשברזיל ייצאה סחורה בשווי 289 מיליון דולר, וקניה ייצאה סחורה בשווי 1.1 מיליון דולר.
קניה היא הקונה הגדולה ביותר באפריקה של מטוסי אמבראר הברזילאים.
ייצוג דיפלומטי
לברזיל יש שגרירות בניירובי.
לקניה יש שגרירות בברזיליה, המשמשת גם כשגרירות בוונצואלה.
אלה לנדאו-טסרון
אלה לנדאו-טסרון (נולדה ב-1946) היא פרופסור חבר בגמלאות בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון, באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
אלה לנדאו-טסרון נולדה וגדלה בתל אביב, למדה בבית ספר עממי הכרמל ובבית ספר תיכון עירוני א', שם למדה ערבית אצל אברהם לביא, מורה נלהב ומסור אשר הטמיע בה את אהבת הערבית. את כל לימודיה האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית: תואר בוגר בשפה וספרות ערבית ובספרות אנגלית (1969), מוסמך בשפה וספרות ערבית (1974), ודוקטורט (1982). את הדוקטורט כתבה בהדרכת הפרופסורים דוד איילון ומאיר קיסטר, אך השפעתו של האחרון היא הניכרת בעבודתה. לצורך פוסט-דוקטורט שהתה לנדאו-טסרון באוניברסיטת ליידן בהולנד. החלה ללמד באוניברסיטה העברית מאז 1970, קיבלה מלגת אלון ומונתה למרצה בשנת 1985, מונתה לפרופסור חבר ב-1995. עמדה בראש החוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון. לימדה מספר שנים בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב. חברת מועצת קרן שלזינגר ומערכת כתב העת Jerusalem Studies in Arabic and Islam (מ-2001); חברת מערכת הוצאת מגנס (מ־2004).
תחומי מחקריה
עוסקת בתולדות האסלאם הקדום, בחברה השבטית הערבית, ובמסורת, חוק וכתיבה היסטורית באסלאם. מחקרה הראשון, עבודת הדוקטורט, עסק במלחמות הרדה.
מלחמות הרדה ותפקודם של שבטים
הדעה הנפוצה במחקר הייתה כי מותו של הנביא מחמד בשנת 632 לסה"נ נתפס בעיני שבטים ערביים כסיום ההתחייבות כלפיו, והם התמרדו כנגד סמכות יורשיו. המסלמים בערי חצי האי ערב ראו בכך נטישת הדת, (בערבית: רדה) ויצאו למלחמות כנגד השבטים כדי לאסלמם מחדש.
בעבודת הדוקטורט "אספקטים של מלחמות הרדה" טוענת לנדאו-טסרון כי אירועי המרד החלו עוד לפני מותו של מחמד, כך שלא מותו הוא שגרמם. זאת ועוד: המסורת המסלמית כינתה בשם "רדה" את כל הפעולות הצבאיות שאירעו בין השנים 632–633, גם אם לא היה להן קשר למרד כנגד יורשי מחמד או לאיסלום. מלחמות הרדה היו שלב מכונן בהתגבשות הקהילה המסלמית אשר הפכה תוך זמן קצר לאימפריה גדולה. לפני האסלאם לא היו הערבים מאוחדים במסגרת מדינית אחת, והנביא מחמד רק נתן את האות להתפתחות זו. קשה היה לחברה השבטית לקבל על עצמה שלטון מרכזי, ותהליכי ההתגבשות לכלל אימפריה נמשכו כמה עשרות שנים; הם נסקרים ומבוארים במאמרה "המעבר מחברה שבטית לגוף פוליטי ריכוזי: פרשנות של האירועים ואנקדוטות בתקופה המעצבת של האסלאם".
לנדאו-טסרון מעניקה גם פרשנות חדשה לשלבים המכוננים בתולדות האימפריה המוסלמית ומנסה להראות כי אירועים שהיו לכאורה נפרדים זה מזה הוו למעשה רצף עקיב של התפתחות, אשר בסופה נוצרו חברה חדשה ומבנה פוליטי חדש. ההשקפה הנפרשת באותו מאמר מאתגרת במידת מה את התאוריה המהפכנית של קרון והיינדז בספרם God’s Caliph.
חוקרים אלה טוענים כי השליט המסלמי, הח'ליף, נתפס כנציגו של אללה עלי אדמות מאז ראשית מוסד הח'ליפות בשנת 632 (מיד עם מותו של מחמד). לנדאו-טסרון טוענת כי השקפה זו באשר לח'ליפות התפתחה במשך כמה עשרות שנים והבשילה רק בתקופה המרואנית (684–750).
אחד המאפיינים העיקריים בעבודתה הוא השקפתה על המערכת השבטית הערבית. בדרך כלל נתפס "שבט", במקורות כבמחקרים, כיחידה סולידארית הפועלת לפי מדיניות משותפת תחת הנהגה משותפת. בעבודת הדוקטורט ובמאמרים נוספים היא טענה כי הדבר איננו כך. כל אחת מן המסגרות הקרויות בדרך כלל בשם "שבט" היא קבוצה שחלקיה עשויים לפעול בנפרד, ואף הסולידאריות השבטית המפורסמת איננה מתקיימת בגבולות אותן המסגרות הקרויות בדרך כלל "שבטים", אלא במסגרות קטנות יותר. תובנה זו פותרת קשיים רבים בשחזורים היסטוריים ספציפיים.
תמצית השקפתה בעניין המבנה השבטי רשומה בערך שתרמה לאנציקלופדיה של הקוראן.
הכתיבה ההיסטורית (היסטוריוגרפיה)
בעבודתה עמדה לנדאו-טסרון לא רק על סוגיות היסטוריות אלא גם על בעיות בהיסטוריוגרפיה המוסלמית. אחת הבעיות העיקריות היא המגמתיות והשפעתה של זו על שחזור מאורעות היסטוריים. זוהי בעיה ידועה אשר חוקרים רבים מתייחסים אליה בעבודותיהם, שכן חשיפת המגמתיות במסורות משנה את הערכת המשקל ההיסטורי שיש לתת להן. אולם לטענתה של לנדאו-טסרון ישנן בעיות היסטוריוגרפיות נוספות אשר לא זכו לתשומת לב מספקת. כזו היא למשל התערבותם של מחברים מוסלמים בחומר הקדום שהיה מונח לפניהם, שלא מתוך כוונה לסלפו לפי השקפתם, אלא בשל שיקולי עריכה. היא מצאה כי היסטוריון מוסלמי ידוע, ואקדי, (מת בשנת 819) הנחשב לאמין בדרך כלל "שינה" את ההיסטוריה משיקולי עריכה. מקרה המבחן היה משלחת של אנשים משבט בשם "תמים" אל הנביא. ואקדי תיאר שתי משלחות שונות, מענפים שונים של השבט, כאילו היו משלחת אחת. חשיפה זו של תהליכי העריכה מוסיפה לחוקרי ההיסטוריה של האסלאם עוד מדד לשיפוט חומר המקורות: כדי להעריך נכונה מסורות היסטוריות יש להתחשב לא רק במגמתיות המשתקפת בהן אלא גם בפעולות עריכה שעשו ההיסטוריונים המוסלמים, לעיתים בתום לב.
חידוש נוסף של לנדאו-טסרון בתחום ההיסטוריוגרפי הוא הדיון בשחזור מקורות עתיקים, אחד ממאמריה "שחזורם של המקורות האבודים"
בא לערער על הדעה הנפוצה בין חוקרי האסלאם כי מקורות מאוחרים מצטטים נאמנה את המקורות הקדומים להם. חוקרים נוהגים להתייחס לחומר מצוטט כאילו הוא החומר המקורי, ולעיתים משחזרים ספרים קדומים שאבדו מתוך ציטוטים במקורות מאוחרים (ראו דוגמאות לכך בראשית המאמר). המאמר מציג טענה כי התערבותם של היסטוריונים מאוחרים בחומר שהיה תחת ידיהם מהווה מכשול רציני בניסיונות לשחזור החומר הקדום. היא ערכה בדיקה מדוקדקת של שלושה ספרי היסטוריה המצטטים זה את זה והראתה כי הסופרים המאוחרים נטלו לעצמם מידת חירות גדולה בטיפולם בטקסטים שציטטו, עד כדי סילוף ממש. מכאן היא טוענת, שלא תמיד ניתן לסמוך על הציטוטים ולשחזר לפיהם אירועים או ספרים קדומים שאבדו. גלגולן של מסורות נדון גם במאמר אחר שלה "מידע חדש על כתב יד ישן: גרסה אנדלוסית של החיבורים הנקראים בשם "פתוח אל-שאם"
תרומה נוספת של לנדאו-טסרון בחקר ההיסטוריוגרפיה היא שינוי ההשקפה שרווחה בקרב חוקרים אודות ההיסטוריון הקדום סיף בן עמר (מת בסביבות שנת 800). חשיבותו העצומה של היסטוריון זה היא שלעיתים הוא המקור היחיד לאירועים מכוננים בהיסטוריה המוסלמית הקדומה. סיף גם שימש אחד המקורות העיקריים להיסטוריון טברי (מת 923) שספרו מוגדר כספר ההיסטוריה האוניברסלית החשוב ביותר שנכתב בעולם האסלאם. מאז הערותיו של החוקר הגרמני הגדול יוליוס וולהאוזן , נחשב סיף כשקרן מועד, וחוקרים תמיד העדיפו לדחות את גרסתו מפני גרסה אלטרנטיבית.
במחקר אודות היסטוריון זה התחקתה אחר מקור הדעה השלילית עליו, והגיעה למסקנה כי אין הוא גרוע (או טוב) יותר מן ההיסטוריונים המסלמים הקדומים האחרים, ולפיכך אין סיבה לדחות תמיד את גרסתו מפני גרסאות אחרות.
לנדאו-טסרון השתתפה במפעל התרגום המוער לספר ההיסטוריה המונומנטלי של ההיסטוריון טברי שנזכר לעיל: הקדמה, תרגום והערות לכרך החותם את היצירה. מטרת המפעל הייתה להפוך ספר יסוד זה לנגיש לקהל שאינו עוסק ישירות בתחום האסלאם. לאמתו של דבר, בשל שפתו הארכאית ומנהגו לרמוז ולא לפרט, הספר קשה לעיתים להבנה גם לחוקרי האסלאם. את המפעל יזמה אוניברסיטת ניו יורק והשתתפו בו 38 חוקרים מכל העולם. הכרך החותם איננו חלק מספר ההיסטוריה עצמו אלא נספח שכתב טברי לספרו ובו פרטים ביוגרפיים על רבים מחברי הנביא. הכרך התפרסם ב–1998.
נושאי מחקר נוספים
במאמרים שונים דנה לנדאו טסרון בנושאים פרטניים שמחוץ לתחומים שנזכרו לעיל. אחד מהם הוא המסורת הידועה המצוטטת מפי הנביא מחמד בעניין חידוש הדת: "בראשית כל מאה ישלח אללה לאומה זו אדם שיחדש בעבורה את הדת".
מסורת זו פורשה על ידי מזרחנים כביטוי למכניזם פנימי של רפורמות באסלאם, אף שהיו גם מי שעמדו על אספקטים אחרים של המסורת
במחקרה טענה לנדאו-טסרון כי במקורה נוצרה מסורת זו על רקע של פולמוס בין אסכולות הלכה. בכת השיעית הזיידית יש למסורת זו יישום מיוחד, היינו, הצדקת עלייתם ושליטתם של המנהיגים
המסורת, אם כך, איננה ביטוי להכרה מוסלמית בפגמים פנימיים הדורשים חידוש מחזורי, תמידי, אף כי תנועות תיקון אכן קמו לרוב במשך ההיסטוריה המוסלמית. מטרתן של אלה הייתה תמיד חזרה אל העבר כפי שנתפס בעיניהן, ולא "חידוש". נושא אחר שחקרה הוא תחייתה במאה ה-16 של דמות פרה-אסלאמית עתיקה. היא גילתה כי קברו של נביא פרה-אסלאמי מחצי האי ערב, ח'אלד בן סנאן, התגלה, כביכול, באלג'יריה. סביב קברו קם יישוב הקיים עד היום, בסקרה (Biskra), והתושבים קיימו פולחן סביבו לפחות עד שנות החמישים של המאה העשרים, ואולי אף עד היום הזה. היא עקבה אחרי התהליך הייחודי הזה של החייאת זכרה של הדמות, ואחרי התפקיד הכלכלי וחברתי שמילאו הפולחנים סביבה בחיי אותו היישוב.
מחקריה העכשוויים
בקרוב עתיד לראות אור מאמר גדול פרי עטה ב- New Cambridge History of Islam הפורש את ההיסטוריה של חצי האי ערב מן המאה השביעית ועד למאה ה-11. משנות האלפיים המוקדמות עוסקת בג'יהאד ודיני מלחמה באסלאם, וכן בהגות פוליטית.
ג'יהאד
בהקשר המלחמתי התגבשו סביב הג'יהאד דיני מלחמה סבוכים כבר במאה השמינית. דיני מלחמה נמצאים בימינו במוקד הדיון הציבורי בהקשרים שונים, תחת הכותרות "מלחמה צודקת" (just war), "החוק הבינלאומי" ו"אמנות בינלאומיות". בנושא זה ערכה את מחקרה בנושא דיני ה"אזרחים" ("בלתי לוחמים") שהתפרסם בדברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הרצאתה על מקור רעיון הג'יהאד באסלאם אשר נישאה בכנס החברה ההיסטורית הישראלית ב–2006 התפרסמה ב–2010 בקובץ "מלחמה ושלום" בהוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ארץ ישראל.
רומן בלתי נשכח
רומן בלתי נשכח (באנגלית: An Affair to Remember) הוא סרט משנת 1957 בכיכובם של קרי גרנט ודברה קר, ובבימויו של לאו מקארי. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, ונחשב לאחת מהרומנטיקות הגדולות ביותר של כל הזמנים, לפי המכון האמריקאי לסרטים.
זה רימייק לסרט "רומן אהבה" משנת 1939 בו שיחקו איירין דאן ושארל בואייה, גם הוא בבימויו של לאו מקרי.
תקציר העלילה
ניקי פראנטה (גרנט), רודף-שמלות ידוע וחובב אמנות, פוגש את טרי מקקיי (קר) על סיפונה של ספינה טרנס-אטלנטית, הנוסעת מאירופה לניו יורק, ארצות הברית. כל אחד מהשניים עתיד להתחתן עם בני זוגם, שנותרו בניו יורק. אף על פי כן, הם מתאהבים על סיפון הספינה, וכאשר הם חוזרים לחופי ארצות הברית, הם מסכימים שיפגשו עוד חצי שנה בדיוק על גג בניין האמפייר סטייט, לאחר שיסיימו את מערכות היחסים הנוכחיות שלהם.
ביום המפגש שלהם, טרי, נרגשת ונסערת בדרכה לגג הבניין, נפגעת ממכונית כשהיא רצה ברחובות העיר. היא נפצעת אנושות ומפונה לבית החולים, שם מתברר שהיא לא תשוב ללכת. בינתיים, ניקי, הממתין לה בקומה 102, לא מודע להתרחשות, ומחכה עד חצות הלילה, בטוח שטרי לא הגיעה כיוון שהיא לא מעוניינת בו יותר.
לאחר התאונה, טרי מסרבת ליצור קשר עם ניקי, מתוך רצון להסתיר את הנכות שלה, ובינתיים מוצאת תעסוקה כמורה למוזיקה. ניקי פתח בקריירת ציור, ויצירותיו מוערכות ומוצגות בתערוכות שונות. חצי שנה לאחר התערוכה, ניקי פוגש בטרי בקונצרט ששניהם נכחו בו, הוא עם ארוסתו לשעבר והיא עם בן זוגה שהבטיחה להפרד ממנו. ניקי לא מספרת לו על מצבה, והם נפרדים.
בערב חג המולד, מוצא ניקי את כתובתה החדשה של טרי ובא לבקר אותה בהפתעה. טרי שכובה על הספה ואינה זזה, אך ניקי לא שם לב לכך, ומנסה בערמה לגרום לטרי להודות שנטשה אותו ודחתה אותו באותו ערב על גג האמפייר סטייט, כאשר לא הגיעה. טרי עונה בעמימות אך לא מספרת לו את הסיבה האמיתית לאי הגעתה. בעודו עומד לעזוב בכעס, ניקי מספר לה על אחד מציוריו, בו צייר את טרי מזכרונו, שהיה אחד מציוריו המוצלחים, אך חברו העניק אותו במתנה לאישה שהגיעה ללא כסף. ניקי כמעט ומוסיף כי האישה שרכשה את הציור הייתה בכיסא גלגלים, אך הוא עוצר, ולפתע שם לב כי טרי לא זזה מהספה במהלך פגישתם. הוא נגש לחדר השינה שלה, פותח אותו, שם הוא מגלה את הציור שלו ואת כיסא הגלגלים של טרי. הוא מבין את הסיבה האמיתית לכך שהיא לא הגיעה לפגישתם. הסרט מסתיים כאשר שניהם מתחבקים ומתוודים על אהבתם.
אברהם יעקב אורלנסקי
הרב אברהם יעקב הכהן אורלנסקי (ה'תרל"ט, 1879 - י"ח באב ה'תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה רבה הראשון של זכרון יעקב וחוקר תורני; מנרצחי הטבח בחברון במאורעות תרפ"ט.
תולדותיו
בשנת תרנ"ט, בהיותו בן 19, נישא לינטה צפורה פרנק, בת הרב יהודה לייב פרנק, ממייסדי חדרה. נולדו להם בן, שבתי, ושלש בנות - חנה, רחל ומינה. המשיך ללמוד בישיבת עץ חיים עד שנת תרע"א, בה נפטר אביו, והוא חזר לפתח תקווה במחשבה לרשת את כס אביו, אולם תקוותו נכזבה.
בשנת תרע"ג (1913) הוציא את ספרו של אביו "תקות אהרן", בתוספת הערות וחידושים משלו.
בשנת תרע"ט (1919) נתמנה כרבה של זכרון יעקב וניהל את חיי הדת במושבה במשך עשור. התרחק מחילוקי דעות עם התושבים והתמסר לפעולות המרבות שלום וקירוב לבבות. ייסד בית הַכנסת אורחים, נתן שיעורים בתלמוד. הרבה לעסוק במסכתות בסדר זרעים, ובתשובותיהם של חכמי ישראל בספרד.
פעלו התורני-מחקרי
מלבד עיסוקו הרבני התמחה הרב אורלנסקי בתחום הביבליוגרפיה ובתולדות חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים. הוא שלט בלשון הערבית וחקר את חיבוריהם של חכמי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים שחוברו בערבית. עסק בפענוח כתבי יד עתיקים של חכמי התלמוד הכתובים ערבית, וכמו כן תרגם מערבית לעברית כתבי יד שנמצאו בגניזה הקהירית. ספרייתו הייתה עשירה בספרים נדירים שרכש לצורך עיסוקו המחקרי.
כתב מספר ספרים בהלכה שלא נדפסו, בעיקר על מצוות התלויות בארץ, וכן פרסם מאמרים וחידושי תורה בכתבי עת תורניים שיצאו בתקופתו. ניהל התכתבויות רבות בהלכה עם גיסו הרב צבי פסח פרנק.
רבים מחידושיו פורסמו בירחון התורני "שערי ציון", שהיה מוקדש לבירור ההלכות התלויות בארץ, וב"הדביר", ירחונו של "המזרחי הצעיר" בארץ ישראל.
במאורעות תרפ"ט
באמצע חודש אב תרפ"ט נערכה בתל אביב חתונת בתו של הרב אורלנסקי, רחל, ליעקב ברונשטיין-ברוש. שבת ה"שבע ברכות" הייתה אמורה להתקיים בחברון, שם התגוררו בתו הגדולה חנה ובעלה אליעזר דן סלונים, מנהל סניף בנק אפ"ק ומראשי הציבור היהודי בעיר. ביום חמישי נסעו לחברון הרב אורלנסקי, רעייתו ובתם הצעירה מינה, ולמחרת היו אמורים להצטרף החתן והכלה, אולם בעקבות המתח הביטחוני נסגרו הדרכים והזוג הטרי לא יכול היה להגיע לחברון לחגוג את שבת ה"שבע ברכות" שלו. כמו כן, נבצר מבנם שבתי (שהיה בן 18) להגיע לחברון מאותה הסיבה.
בשבת פרצו המהומות בעיר. בליל שבת התקבצו עשרות יהודים בביתו של אליעזר דן סלונים. הם סברו שבשל מעמדו וקשריו עם ההנהגה הערבית בעיר לא יאונה לו כל רע, וכך יוכלו למצוא בביתו מקלט. ביום שבת בבוקר, י"ח באב, בעיצומה של תפילת השבת שנערכה בביתו של סלונים, בעת שהרב אורלנסקי עלה לדוכן לברכת כהנים, פרצו הפורעים אל הבית וטבחו ביושביו. עשרים וארבעה איש נרצחו ובהם הרב אורלנסקי העטוף בטלית, אשתו, בתם חנה סלונים ובעלה אליעזר דן סלונים ובנם בן הארבע אהרן סלונים. בנם הקטן של אליעזר דן וחנה סלונים, שלמה, שהיה אז תינוק בן שנה, ניצל מהטבח. בתו של הרב אורלנסקי, מינה, בת השש עשרה, הצליחה להינצל, לאחר שאחד מבחורי ישיבת חברון, יקותיאל קושלבסקי (לימים עזריאלי), ששהה בבית סלונים, דחף אותה לחדר צדדי. קושלבסקי עצמו נפצע מפגיעת פגיון ברגלו אך שרד.
בשנת תרצ"א (1931) נישא יקותיאל עזריאלי-קושלבסקי למינה אורלנסקי, וזמן קצר לאחר מכן מונה לכהן תחת חותנו כרבה של זכרון יעקב.
על שמו של הרב אורלנסקי רחוב בזכרון יעקב. ב-2009, במלאת שמונים שנה לטבח, נערכה עצרת זיכרון לרב אורלנסקי בבית הכנסת המרכזי של המושבה.
בתו, רחל, קראה לבנה הבכור אבא, לזכר אביה הרב אברהם יעקב אורלנסקי.
רכבות בהודו
הרכבת היא אמצעי התחבורה המקובל ביותר בתת-היבשת ההודית לנסיעות למרחקים ארוכים. הרכבות בכל מדינות הודו מופעלות על ידי החברה הממשלתית "רכבות הודו" (Indian Railways). רשת מסילות רכבת חוצה את הודו לאורכה ולרוחבה, אורכה הכולל של הרשת הוא 63,122 ק"מ. זוהי אחת מרשתות מסילות הברזל הגדולות והעמוסות ביותר בעולם, המסיעה בשנה למעלה מחמישה מיליארד נוסעים ויותר מ-350 מיליון טונות מטען. רכבות מגיעות לעשרים וארבע מדינות ושלוש טריטוריות מתוך מדינות וטריטוריות הודו וכן קיים קישור רכבתי למדינות שכנות: נפאל, בנגלדש ופקיסטן. תנועת רכבות הנוסעים החלה בהודו בשנת 1853. בשנת 1947, השנה שבה הוכרזה עצמאותה של הודו, היו בה ארבעים ושתיים מערכות נפרדות של מסילות ברזל. בשנת 1951 הולאמו כל רשתות הרכבות בהודו ליחידה מנהלית אחת והפכו לאחת מרשתות הרכבת הגדולות בעולם. "רכבות הודו" היא המעסיק האזרחי השלישי בגודלו בעולם (והמעסיק האזרחי הגדול ביותר בעולם שאינו רב לאומי וכל פעילותו מתבצעת במדינה אחת), עם מיליון ו-400 אלף מועסקים.
היסטוריה
תוכנית לרשת מסילות רכבת בהודו הוצעה לראשונה בשנת 1832, אבל במשך יותר מעשר שנים לא נעשה דבר בשטח. בשנת 1844 התיר המושל הכללי של הודו, לורד הרדינג, ליזמים פרטיים לבנות רשת מסילות ברזל בהודו. שתי חברות רכבות הוקמו לאחר מכן, וחברת הודו המזרחית הבריטית התבקשה לסייע להן. הודות לעניין שגילו ברכבת משקיעים בריטים רבים, נבנתה המסילה בקצב מהיר ביותר במהלך שנים ספורות. ב-22 בדצמבר 1851 החלה לפעול הרכבת הסדירה הראשונה בהודו, הייתה זו רכבת משא אשר העבירה חומרי בנייה בעיר רורקי (כ-180 ק"מ מצפון לניו דלהי). ב-16 באפריל 1853 נחנכה רכבת הנוסעים הראשונה בין בומביי (מומבאי היום) לטנה, מרחק של 34 ק"מ.
הממשל הבריטי בהודו עודד הקמת חברות רכבות בידי משקיעים פרטיים, תוך הבטחת החזר שנתי של 5% על השקעתם במשך השנים הראשונות להפעלת הרכבת. משתמה עבודת הבנייה הייתה החברה מועברת לידי הממשל, אבל היא המשיכה להפעיל את רשת המסילות שאותן בנתה. בשנת 1880 גדלה רשת מסילות הברזל בהודו לאורך כולל של 14,500 ק"מ. רוב המסילות הובילו מערי הנמל הגדולות, בומביי, מדרס וכלכותה, אל פנים תת-היבשת. בשנת 1895 החל ייצור קטרים בהודו ובשנת 1896 נשלחו מהנדסים וקטרים הודים לבניית רשת המסילות של אוגנדה.
עד מהרה החלו ממלכות עצמאיות בהודו להקים רשת מסילות משלהן והרשת התפשטה לאזורים שהפכו למדינות המרכיבות היום את איחוד המדינות של הודו, כגון אסאם, ראג'סטאן ואנדרה פרדש. בשנת 1901 הוקמה מועצת הרכבת, אף שהסמכות עדיין הייתה בידי המושל הכללי לורד קרזון. מועצת הרכבות פעלה תחת פיקוח משרד המסחר והתעשייה והיו בה שלושה חברים: יושב ראש שהיה פקיד ממשל בתחום הרכבות, מנהל רכבות מאנגליה ונציג של אחת מחברות הרכבות. בתקופה זו החלה חברת הרכבות לצבור רווחים משמעותיים. בשנת 1907 היו כמעט כל חברות הרכבות בהודו בשליטת הממשל.
בשנת 1908 הופיעו הקטרים החשמליים הראשונים בהודו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש נרחב ברכבות בהודו לצורכי הצבא הבריטי. בתום המלחמה היו הרכבות בהודו במצב קשה, דבר שגרם להתערבות ממשלתית בניהול הרכבות. כחלק מן המאמץ להבריא את רשת הרכבות הוחלט בשנת 1920 על הפרדת תקציב הרכבת מן התקציב הממשלתי הכללי.
מלחמת העולם השנייה פגעה קשות ברשת הרכבות בהודו, כיוון שציוד נייד רב נשלח למזרח התיכון ומוסכי רכבת רבים הוסבו למפעלי נשק. בעת הכרזת עצמאותה של הודו, בשנת 1947, עבר חלק משמעותי מרשת המסילות ומן הציוד הנייד לרשות המדינה החדשה, פקיסטן. חברת הרכבות של הודו איחדה לתוכה ארבעים ושתיים מערכות נפרדות של מסילות ברזל, כולל שלושים ושתיים שהיו בבעלות נסיכויות הודיות.
בשנת 1951 ננטשה החלוקה הישנה למערכות הרכבות שונות, לטובת חלוקת הודו לשישה אזורים, תהליך שהושלם בשנת 1952. עד לשנת 1985 הופסק למעשה השימוש בקטרי קיטור לטובת קטרי דיזל וחשמל.
בשנת 1995 מוחשבה כל מערכת ההזמנות של רכבות הנוסעים בהודו.
המסילה
ברוב רשת המסילות ההודית עשויים האדנים מבטון, מפלדה או מיציקות ברזל. מסילות הישנות יותר עדיין קיימים אדנים עשויים מעץ טיק. בטרם הוכנסו לשימוש אדני הבטון, היה בהודו שימוש נרחב באדני מתכת. חברת הרכבות של הודו מחלקת את תת-היבשת לארבעה אזורים בהתאם לטווח הטמפרטורות של המסילה. טווח הטמפרטורות הגדול ביותר מתרחש בראג'סטאן, שם הטווח עשוי להגיע ל-70° צלזיוס.
קטרים
חברת הרכבות של הודו משתמשת בקוד סיווג מיוחד לזיהוי הקטרים. הקוד מורכב משלוש או ארבע אותיות ולאחריו ספרות המזהות את דגם הקטר (מבחינה כרונולוגית או מבחינת הספק המנוע). לאחר הספרות עשוי להופיע קוד נוסף להבדלים קטנים בתוך הדגם המסוים.
שלוש האותיות (או ארבע), לפי סדר הופעתן משמאל לימין, מסמלות את רוחב המסילה עליה פועל הקטר, מקור הכוח או הדלק של הקטר והיעוד התפעולי של הקטר. רוחב המסילה מסומן W למסילה רחבה, Y למסילת מטר, Z למסילה צרה (762 מ"מ) ו-N למסילה צרה (610 מ"מ). מקור הכוח מסומן D לדיזל, A לחשמל בזרם חילופין, C לחשמל בזרם ישר, CA לשני סוג הזרם החשמלי (AC/DC). היעוד התפעולי מסומן באות G לקטרי משא בלבד, P לקטרי נוסעים בלבד, M לתפעול מעורב (נוסעים ומשא) ו-S לקטרי עיתוק. ספרה הבאה לצד האותיות מסמלת את הספק המנוע של הקטר. כך לדוגמה, הספרה "4" תסמל מנוע עם הספק הנע בין 4,000 כוחות סוס ל-5,000 כ"ס. אות הבאה לאחר הספרה מסמלת את ההספק המאוני בתוך הטווח. כך, האות "A" היא 100 כ"ס נוספים, "B" תסמל 200 כ"ס נוספים, וכך הלאה.
קטרי הקיטור היחידים הפעילים עדיין בהודו פועלים בשני קווים שהוכרזו אתר מורשת עולמית (דרג'ילינג ואוטי) וכן על רכבת התיירים "ארמון על גלגלים" (מסע בן שמונה ימים מניו דלהי ברחבי ראג'סטאן). קיימות תוכניות להחזיר את שירות קטרי הקיטור לקטע המסילה שבין ניראל למתירן.
חשמולת
כ-16,000 ק"מ מכלל המסילות בהודו מצוידות בחשמולת (קווי חשמל להזנת הקטרים). רוב הרשת היא בזרם חילופין במתח 25,000 וולט בקווי חשמל עיליים. יוצא הדופן העיקרי הוא רשת המסילות באזור מומבאי, שבה קיים זרם ישר במתח 1,500 וולט. בימים אלה מוחלפת רשת החשמל אף באזור זה לזרם זהה בשאר המערכת. צפוי ששינוי זה יושלם עד לשנת 2008. יוצא הדופן השני הוא הרכבת התחתית של כלכותה, שם הזרם מסופק בפס שלישי בזרם חילופין במתח 750 וולט.
מערכות איתות
מערכת הרכבות של הודו משתמשת בסימנורים בשיטת האיתות בצבעים, אולם במקצת מהאזורים המרוחקים ומבודדים יותר, עדיין נעשה שימוש באיתות בשיטת סמפור ובשיטת איתות בעזרת עיגולים צבעוניים. להוציא קטעי מסילה שבהם קיימת תנועה צפופה ורבה, סמוך לערים גדולות, מערכת המסילות איננה משתמשת בשיטת חסימת קטעים אוטומטית. לכן, הבטיחות בנסיעה תלויה בראש ובראשונה במיומנותם ובערנותם של נהג הקטר ושל האתת המפעיל את מערכת האיתות.
שיטת האיתות בסימנורים פועלת באמצעות פנסים בצבעים שונים, המופעלת במקומות שונים באופן אוטומטי. קיימים למעשה שלושה סוגי סימנורים בהודו:
שימוש בסימנורים מרובי פנסים, מאפשרים איתות מספר אפשרויות ביניים בין האפשרות של "חופשי לנוע" לבין "עצור" ומאפשרות לרכבות מהירות די זמן להאט בבטיחות. סימנורים אלה חשובים יותר ככל שעולה מהירות הרכבות. ללא סימנורים מרובי פנסים יש למקם את הסימנור המסמן לרכבת לעצור במרחק רב מנקודת העצירה ובכך פוחתת יעילות המסילה. סימנורים מרובי פנסים מאפשרים גם להפעיל רכבות איטיות יותר ברווחים קטנים יותר ביניהן.
יחידות ייצור ציוד נייד
קטרים וקרונות מיוצרים בהודו במקומות הבאים:
מחלקות ברכבות נוסעים
רכבת נוסעים רגילה בהודו מכילה קרונות בדירוג שונה של מחלקות. הטבלה הבאה מכילה את המחלקות השונות, מן הגבוהה אל הנמוכה, הנמצאות על הרכבות בהודו. לא כל רכבת תכיל בהכרח את כל המחלקות.
בקצה האחורי של הרכבת קיים תא מיוחד הידוע בשם "תא הפקח". בתא קיים מקלט/משדר רדיו והפקח הוא שמודיע לנהג כי הרכבת יכולה לצאת מן התחנה. רכבת אופיינית מכילה ארבעה קרונות במחלקה כללית, שניים בקדמת הרכבת ושניים מאחור, אחד מקרונות אלה הוא לנשים בלבד. מספר הקרונות במחלקה כללית משתנה בהתאם לביקוש ולנתיב. כמו כן ברכבת אופיינית קיים גם קרון מזוודות. ברכבות מסוימות קיים גם קרון מטען דואר. ברכבות למרחקים גדולים קיים קרון מסעדה, בדרך כלל במרכז הרכבת.
מינוחי רכבות
רכבות נוסעים בהודו מחולקות לקטגוריות שונות מהן ניתן ללמוד על מספר התחנות שבהן תעצורנה בדרך ליעד, על העדיפות שתינתן להן על המסילה ועל מחירי הכרטיסים. כל רכבת אקספרס מזוהה במספר בן ארבע ספרות – הספרה הראשונה מסמלת את האזור שבו פועלת הרכבת, הספרה השנייה את החלוקה המשנית בתוך האזור האחראית על תחזוקת הרכבת וניקיונה ושתי הספרות האחרונות הן מספרי הסדרה של הרכבת.
לרכבות מהירות מאוד, הספרה הראשונה תהיה תמיד "2", הספרה השנייה היא האזור, הספרה השלישית היא החלוקה המשנית בתוך האזור ורק הספרה האחרונה מסמלת את סדרת הרכבת. רכבות הנוסעות בכיוונים מנוגדים על אותה מסילה מסומנות בדרך כלל במספרים עוקבים. לרוב רכבות האקספרס יש גם שמות ייחודיים הלקוחים בדרך כלל מאתרים, אנשים מפורסמים, נהרות וכדומה. הנה כמה דוגמאות מפורסמות:
דירוג רכבות
רכבות מדורגות בהתאם למהירותן הממוצעת. לרכבת מהירה יותר תהיינה פחות תחנות מאשר לרכבת איטית יותר והיא נוסעת בדרך כלל למרחקים גדולים יותר.
כרטיסי נסיעה ברכבת
עד למחצית השנייה של שנות השמונים הנפקת כרטיסים למקומות שמורים ברכבות הודו נעשתה באופן ידני. בסוף שנת 1987 החלה חברות הרכבות של הודו להשתמש במערכת ממוחשבת למכירת מקומות שמורים. בשנת 1995 חוברו מערכות מכירת הכרטיסים בהודו ברשת מחשבים, כך יכול הקופאי לקבל תמונת מצב עדכנית באשר למקומות הפנויים ברכבת. היום רוב מכירת הכרטיסים ממוחשבת להוציא תחנות קטנות ומרוחקות. בערים גדולות ניתן לרכוש כרטיסים מכל יעד לכל יעד בהודו, דבר שלא תמיד אפשרי בתחנות קטנות יותר. ניתן אף לרכוש כרטיסי רכבות בהודו דרך האינטרנט ובטלפון סלולרי, למרות שקנייה בדרך זו יקרה יותר.
בהודו קיימת הנחה במחיר הכרטיס לנוסעים מעל גיל שישים וכן לנכים, לסטודנטים ולפקידי ממשל בדרג גבוה. ניתן לרכוש כרטיסי מנוי עונתי המאפשרים נסיעות ללא הגבלה ברכבות מסוימות לתקופת זמן קצובה. תיירים זרים בהודו יכולים לרכוש כרטיס Indrail Pass, דוגמת ה- Eurail Pass, המאפשר נסיעה חופשית ברכבות ברחבי הודו לתקופה קצובה (עד 90 יום).
לנסיעה למרחקים ארוכים ניתן להזמין מקום בקרון שינה, עד חודשיים קודם למועד הנסיעה. על כרטיס הנסיעה מופיעים פרטים מזהים של הנוסע, כגון שם, גיל וכן סוג ההנחה, אם קיימת לה זכאות. מחיר הכרטיס מורכב ממחיר הנסיעה התלוי בסוג הרכבת (כך למשל תוספת לרכבת סופר-מהירה, וכו'), המחלקה שבה נרכש הכרטיס ותוספת מחיר לנסיעות האורכות לילה שלם.
על הכרטיס מופיע אף מספר המיטה השמור לבעל הכרטיס. אם אין מקום פנוי על הרכבת המבוקשת, הנוסע מקבל כרטיס המתנה ממוספר. בעלי כרטיסי המתנה יאלצו להמתין עד אשר נוסעים אחרים יבטלו את נסיעתם ורק אז יקבלו כרטיס מאושר. לא ניתן לעלות לרכבת עם כרטיס המתנה. חלק מרוכשי הכרטיסים מקבלים כרטיס במעמד RAC "הזמנה כנגד ביטול" (Reservation against Cancellation) שהוא מעמד ביניים בין כרטיס המתנה לבין כרטיס מאושר. בעלי כרטיסים אלה יורשו לעלות לרכבת, אולם יקבלו מושב נסיעה על פי החלטת הפקח על הרכבת, זאת רק לאחר שהפקח יוודא כי קיים מושב פנוי.
ניתן להזמין כרטיסים שמורים לרכבות בהודו דרך האתר הרשמי וכן דרך אתר מסחרי ואף דרך טלפון סלולרי ושליחת הודעת (SMS) בטלפון. כרטיסים הנרכשים באתר זה מסווגים ל"כרטיסים" ו"כרטיסים אלקטרוניים". "כרטיסים" המוזמנים על ידי הנוסע יודפסו ויובאו לנוסע כדי שיציגם בעת הנסיעה. "כרטיסים אלקטרוניים" הם אלה שהנוסע יכול להדפיסם בעצמו. כדי לקנות כרטיס אלקטרוני על הנוסע להחזיק מסמך מזהה תקף עם תמונתו. ניתן לבטל כרטיסים אלקטרוניים דרך האינטרנט.
זכוכעש הצפצפה
זכוכעש הצפצפה (שם מדעי: Paranthrene tabaniformis) הוא עש ממשפחת הזכוכעשיים, בעל גלגול מלא.
רכבות בהודו
רכבות בינלאומיות
להודו מסילות רכבת החוצות את גבולה לפקיסטן, נפאל ובנגלדש. קיימות אף תוכניות למסילת רכבת לבהוטן. לפני חלוקת הודו היו שמונה מסילות שהובילו מהודו של היום לפקיסטן. אולם היום פעילות שתי מסילות בלבד בין הודו לפקיסטן. המסילה האחת היא בוואגה בחבל פנג'אב. המסילה השנייה נפתחה לתנועה בפברואר 2006.
זכוכעש הצפצפה
מאפיינים
אורך גוף הבוגר הוא כ-12 מ"מ ומוטת כנפיו נעה בין 25 ל-35 מ"מ. צבעו שחור עם פסי רוחב צהובים בבטנו. הכנפיים הקדמיות חומות. זכוכעש הצפצפה עף בשעות החמות של היום.
רכבות בהודו
רכבות בינלאומיות
לאחר שנוצרה מזרח פקיסטן (לימים נקראה בנגלדש) רכבות רבות אשר שירתו את הקו שבין אסאם לבנגל נאלצו לשנות נתיבן ולעבור באזור המכונה "צוואר התרנגולת", מצר יבשה המחבר בין המדינות הצפון-מזרחיות של הודו לשאר חלקי הודו. מאז 2005 אין עוד רכבות נוסעים המקשרות בין בנגלדש להודו. קיימות שתי מסילות הנמצאות עדיין בשימוש וחוצות את הגבול בין המדינות, אולם עליהן נעות רכבות משא בלבד.
זכוכעש הצפצפה
מאפיינים
כמו שאר בני משפחתו, זכוכעש הצפצפה מתייחד בכך שכנפיו האחוריות שקופות וחסרות קשקשים. שקיפות-כנף זו גורמת לכנפיו להיראות ככנפיים צרות המדמות אותו לצרעה. "תחפושת" זאת מגנה עליו מפני טורפים כאשר הוא מבקר פרחים בשביל צוף.
רכבות בהודו
רכבות בינלאומיות
קיימות שתי מסילות החוצות את הגבול בין הודו לנפאל, האחת מסילה רחבה והשנייה מסילה צרה. תוכניות שהיו בעבר לבנות קשר מסילתי בין הודו לסרי לנקה מעולם לא התממשו והנוסעים בין המדינות מגיעים ברכבת עד למעבורת העוברת בין המדינות.
זכוכעש הצפצפה
מאפיינים
נקבת זכוכעש הצפצפה מטילה במשך שבוע (בחודשים מאי-יולי) כמאה ביצים על הקליפה, בחספוסים, בסדקים ובפצעים של ענפי הצפצפה והערבה. הביצה שחורה, פחוסה ומוארכת. כעבור 10-12 ימים הזחלים בוקעים. גוף הזחל בתחילה לבן, ונעשה חום בהיר עם הזמן. ראשו חום. הזחל עטור בשער דליל. אורך הזחל מגיע עד 25 מ"מ לפני ההתגלמות. נבירת הזחל מתחת לקליפה גורמת להתפתחות סוג של עפץ דמוי בליטה. הזחל דוחק חלק מהפרשותיו החוצה, דרך חור הכניסה, וכך יודעים על נגיעות הצמח. הזחל מפסיק את פעילותו בחורף ומחדשה באביב. באביב, לפני ההתגלמות, הזחל חופר עוד מחילת יציאה, ואז מתגלם בתוך מחילה זו. שלושה שבועות לאחר ההתגלמות, הגולם מתקדם אל הפתח באמצעות זיזיו. כשמחציתו בולטת החוצה, הבוגר מגיח, ועור הגולם נשאר תקוע בפתח המחילה.
הגולם חום מבריק ובעל זיזים. תפוצה: צפון הארץ ומרכזה, הבוגרים מתעופפים בחודשים מאי-יולי.
רכבות בהודו
מגמות ותוכניות
החל ממחצית המאה ה-20 ועד לעשור הראשון של המאה ה-21 קיימת בהודו מגמה של ירידה בנתח הנוסעים של הרכבת ההודית בתחבורה הבינעירונית, זאת לעומת השימוש באוטובוסים ובטיסות. בתחילת שנות ה-50 73.99% מנפח הנוסעים בחר ברכבת לנסיעות אלה, בעוד שרק 25.78% נסעו באוטובוסים ו-0.22% טסו ליעדיהם בתוך הודו. בין השנים 2005-2006 רק 14.04% בחרו ברכבת לנסיעות בינעירוניות, 85.43% נסעו בכבישים ו-0.52% טסו ליעדיהם. עם זאת, במספרים מוחלטים קיימת עליה מתמדת במספר הנוסעים השנתי ברכבת בהודו.
ב-28 בפברואר 2007 הכריז שר הרכבות ההודי לאלו פראסד, כי בדעת ממשלת הודו לקיים סקרי התכנות לצורך בניית קווי רכבות מהירות בהודו, אשר ינועו במהירות שבין 300-350 קמ"ש ויקשרו בין הערים הגדולות במדינה.
דניאל סטיופין
דניאל סְטיוֹפִּין (באוקראינית: Деніел Стіопін; נולד ב-8 באפריל 1986) הוא שחקן ויוצר ישראלי יליד אוקראינה הסובייטית.
ביוגרפיה
סטיופין נולד באוקראינה הסובייטית. ב-1999, בגיל 13 עלתה משפחתו לישראל והם התמקמו ברמת גן. לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים ושם סיים את לימודי התיכון בפנימיית חוות הנוער הציוני.
החל את דרכו כשחקן עוד באוקראינה. בגיל 11 הנחה את תוכנית הכישרונות הצעירים "אריאל" של הערוץ המקומי בעיר הולדתו האוקראינית, חמלניצקי. השתתף באופרטה של שטראוס "ברון הצוענים" בתיאטרון רפרטוארי על שם פטרובסקי, וזכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הצגות יחיד "רוזקוטיה 97" על ביצוע המונולוג הקומי הטוב ביותר.
את שירותו הצבאי עשה כמש"ק הוראה בחיל החינוך והנוער. לאחר סיום שירותו הצבאי, החל את לימודיו בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" שברמת-גן, אותם סיים בשנת 2011. במסגרת הלימודים השתתף בהצגות "רווקים ורווקות" מאת חנוך לוין (זניידוך), "אחד משלנו" (רפא), "גן דובדבנים" (גאייב), "הקמצן" (מר ז'ק), "סיפור הפרברים" (דוק) ו"איש חסיד היה". כבר במהלך לימודי המשחק החל לתרגם מחזות מרוסית לעברית, ולכתוב מוזיקה מקורית להצגות.
ב-2011, עם סיום לימודיו, שיחק במספר הצגות פרינג' בתיאטרון הסימטה ("אינגעלע", לצידה של חנה ריבר) וב"אדיפוס - הסיפור האמיתי" בתיאטרון תמונע.
בין השנים 2012–2018 שיחק בתיאטרון גשר בניהולו האמנותי של יבגני אריה ושימש בין היתר כעוזר הבמאי שלו במספר הפקות. ב"גשר" שיחק בהצגות "הדיבוק" בבימויו של אריה, "מסעות אודיסאוס" בבימויה של שיר גולדברג, "טרוריזם" בבימויו של מיכאל קרמנקו, "דון קיחוטה", "הנפש הטובה מסצ'ואן" ו"ספר דוד המלך" בבימויו של יבגני אריה.
ב-2014 השתתף בפסטיבל להצגות יחיד "תיאטרונטו" עם ההצגה "העיטים" מאת יורם קניוק בבימויו של סלבה מלצב.
ב-2017 השתתף בתפקיד ראשי בסרט האוקראיני "הכול מתחיל בקייב", בבימויו של סרגיי קרוצנקו. בסרט גילם את מיקי, בחור יהודי יליד אוקראינה, שחוזר למולדתו כדי לגלות מידע על עברו ושורשיו. הסרט יצא לאקרנים במהלך 2018.
ב-2020 החל להגיש את ההסכת "שניים קפה - הפודקאסט של דניאל סטיופין" בערוץ היוטיוב שלו. בפודקאסט מארח דניאל אנשים לכוס קפה ומשוחח איתם על חייהם ופועלם. ביולי 2021, לרגל עליית העונה השלישית של הסדרה "קופה ראשית", החל להנחות את ההסכת "הקצבייה", ביחד עם יניב סוויסה, שמשחק עם סטיופין בסדרה.
במרץ 2020 התמנה סטיופין למנהל "אנסמבל כאן".
החל משנת 2022 משחק סטיופין במחזמר "החבדניקים" בתפקיד ניסים בתיאטרון הקאמרי.
סטיופין הגיש את הניקוד הישראלי באירוויזיון 2022.
חיים אישיים
סטיופין הוא בוגר האוניברסיטה הפתוחה בפסיכולוגיה.
הוא נשוי לסהר סופר, בתו של דרור סופר, ואב לבת ובן.
מתגורר בתל אביב.
פאבלו סרסטה
פאבלו סָרָסָטֶה (בספרדית: Pablo Sarasate; 10 במרץ 1844 – 28 בספטמבר 1908) היה כנר וירטואוז ומלחין ספרדי.
ביוגרפיה
ב-1860 החל סרסטה את הקריירה העולמית שלו ככנר וירטואוז. הוא הופיע בכל רחבי אירופה וכן בכל יבשת אמריקה. נגינתו הצטיינה באינטונציה נקייה, טכניקה מושלמת ורגשנות. הוא גבה שכר גבוה על הופעותיו. בגרמניה קיבל 3,000 מרקים לקונצרט, בעוד שכנר מפורסם כיוזף יואכים קיבל 1,000 מרקים.
בשנת 1904 ערך מספר הקלטות.
סרסטה נפטר מדלקת ריאות בעיר ביאריץ בשנת 1908, בגיל 64.
יצירותיו
סרסטה כתב פנטזיות, רומנסות ועיבודים של ריקודים ושירי עם ספרדים. בכל היצירות והעיבודים הדגיש את הצד הווירטואוזי. מיצירותיו המפורסמות:
השפעתו
סרסטה השפיע על מלחינים רבים שהקדישו לו מיצירותיהם:
על שמו
רחוב סאראסאטה ברובע ה-15 שבפריז
רויטל שירי הורוביץ
רויטל שירי הורוביץ (נולדה ב-1965) היא סופרת, משוררת, בלוגרית ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
רויטל שירי-הורוביץ' נולדה בשנת 1965 וגדלה בחולון, ברמת גן ובהרצליה. מגיל צעיר כתבה שירים וסיפורים, וניהלה יומן מגיל עשר. שירתה בנח"ל ולאחר שירותה הצבאי למדה באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בספרות עברית ובגאוגרפיה.
עם סיום לימודיה נסעה לשנה ללונדון עם בן זוגה שלו נישאה מאוחר יותר. עם שובה ארצה עברה לחיפה ולמדה לתואר שני בגאוגרפיה. בשנת 1995 נסעה עם בן זוגה ובנה הבכור לסיאטל שבמדינת וושינגטון לשלוש שנים, שם ילדה את בנה השני.
בתום שלוש השנים שבה לישראל עם משפחתה והתיישבה בזכרון יעקב, שם ילדה את בנה השלישי, למדה לתואר שני בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב והחלה לכתוב את ספרה הראשון "בת עיראק", רומן היסטורי המבוסס על סיפור משפחתה, שזכה לשבחים ואף בפרס עידוד מטעם מורשת יהדות בבל.
לאחר שלוש וחצי שנים חזרה בפעם השנייה להתגורר בארצות הברית, שם נולד גם בנה הרביעי. בשנים אלו כתבה את ספרה השני "להתראות בקרוב" העוסק בהתלבטותם של מהגרים ישראלים, שלעולם חצויים בין עולמות. היא שבה עם משפחתה לישראל פעמיים נוספות, אך הקליטה לא צלחה והם חזרו להתגורר בארצות הברית.
בתחילת 2018 ראה אור ספרה "את מדמיינת: לגדול עם אמא נרקיסיסטית" (הוצאת "בארניר") המבוסס על סיפור אישי.
ספר נוסף שסיימה לאחרונה הוא רומן היסטורי העוסק בשואה, ״איך לצוד דב״, שיצא לאור בשנת 2021.
היא כותבת לבלוגים בדה-מארקר, וכן ב Word press, וכן לשני עיתונים: סיאטלון, היוצא לאור בסיאטל.
בנסון
בנסון (Benson) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו בנו של בן.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ויקטור אריסטיסאבאל
ויקטור הוגו אריסטיסאבאל פוסאדה (בספרדית: Víctor Hugo Aristizábal Posada; נולד ב-9 בדצמבר 1971) הוא כדורגלן עבר קולומביאני.
קריירת מועדונים
אריסטיסאבאל החל את הקריירה שלו באתלטיקו נסיונל, שם שיחק בין 1990 ל-1996 למעט תקופה קצרה בוולנסיה ב-1994. הוא זכה פעמיים באליפות (1991 ו-1994) ליגת העל הקולומביאנית במדי נסיונל, בגביע אינטראמריקנה ב-1990 ובמקום השני בגביע הליברטדורס ב-1995.
ב-1997 הוא עבר לברזיל. אריסטיסאבאל שיחק בסאו פאולו ובסנטוס לפני שחזר לקולומביה ושיחק בנסיונל ובדפורטיבו קאלי. בשנת 2002 הוא חזר לברזיל, ושיחק עבור ויטוריה, קרוזיירו (עמה זכה בדאבל הלאומי ובאליפות מינאס ז'ראיס ב-2003) וקוריטיבה.
הוא חזר לנסיונל בפעם השלישית, וזכה עמה באליפות האפרטורה של 2005, ובאפרטורה וקלאוסורה של 2007. אריסטיסאבאל הוא השחקן היחיד שזכה בשש אליפויות עם אתלטיקו נסיונל. הוא פרש מכדורגל בנובמבר 2007 בעקבות פציעה בברכו.
אריסטיסאבל הוא השחקן הקולומביאני שהבקיע הכי הרבה שערים בקריירה בכל המסגרות (348), והוא גם מלך השערים של נסיונל עם 207 שערים. כמו כן, הוא השחקן הזר שהבקיע הכי הרבה שערים בליגת העל הברזילאית (110). הוא גם השחקן שהבקיע הכי הרבה שערים במשחקי הדרבי מול דפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין עם 20 שערים והקולומביאני שהבקיע הכי הרבה פעמים שלושער (13).
ב-12 ביולי 2008 נערך משחק הפרידה לכבודו באצטדיון של נסיונל במדיין, ונכחו בו כ-45,000 צופים. למשחק הוזמנו כוכבי כדורגל דרום אמריקנים ידועים, ובהם קרלוס ולדרמה, אנסו פרנצ'סקולי, לאונל אלברס, רנה היגיטה, חואן פבלו אנחל ופאוסטינו אספרייה. במשחק התמודדו נסיונל וקבוצה שהורכבה על ידי אריסטיסאבאל. המשחק הסתיים בתיקו 2 - 2 כאשר אריסטיסאבאל מבקיע את שני השערים לזכות נסיונאל.
נבחרת קולומביה
אריסטיסאבאל נחשב לאחד מטובי השחקנים בתולדות נבחרת קולומביה. בין 1993 ל-2003 הוא השתתף ב-66 משחקים בינלאומיים, והבקיע בהם 32 שערים.
הטורניר הראשון שבו השתתף היה קופה אמריקה 1993 באקוודור. הוא הבקיע שער בניצחון 2 - 1 על נבחרת מקסיקו, וסייע לנבחרתו להעפיל עד לחצי הגמר. קולומביה הפסידה לנבחרת ארגנטינה בדו-קרב פנדלים לאחר שאריסטיסאבאל החמיץ את הפנדל המכריע.
הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1994, אך לא השתתף באף אחד מהמשחקים. אריסטיסאבאל השתתף במשחקי מוקדמות מונדיאל 1998, ואף הבקיע שער בתיקו 1 - 1 בלימה מול נבחרת פרו. במונדיאל עצמו הוא השתתף בשלושה המשחקים בבית המוקדם, אך לא הצליח להוביל את הנבחרת להעפלה לשמינית הגמר.
קולומביה אירחה את קופה אמריקה 2001, ואריסטיסאבאל היה אחד השחקנים שהובילו אותה לזכייה ראשונה בטורניר בתולדותיה. הוא נבחר לשחקן המצטיין בטורניר, הבקיע שישה מתוך 11 השערים של נבחרתו, וזכה בתואר מלך השערים של הטורניר. הוא השתתף גם בגביע הקונפדרציות 2003 שבו הגיעה הנבחרת למקום הרביעי.
הוא הבקיע שלושער בניצחון החוץ 4 - 0 על נבחרת פרגוואי במוקדמות מונדיאל 2002, אך למרות זאת קולומביה לא העפילה לטורניר כיוון שהייתה זקוקה לשער אחד נוסף על מנת לעבור את נבחרת אורוגוואי.
במהלך ההכנות לפתיחת מוקדמות מונדיאל 2006 הודיע מאמן הנבחרת כי אריסטיסאבאל לא ייכלל בסגל לקראת המשחק הראשון מול נבחרת ברזיל, ובעקבות כך הוא הודיע על פרישתו מהנבחרת לאחר עשר שנים.