cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלילה האפל ביותר
עלילה
האל מבין שהישות היא כמו ישות הפחד פאראלקס וישות כוח הרצון איון, והיא זקוקה לכוח מניע. הוא מנסה להתמזג עימה, אך נחסם בידי סינסטרו, שחושב כי אין זה מגיע לג'ורדן להתמזג עם הישות, משום שלאחרונה השתמש בפאראלקס בדמדומי הברקת, וכי מגיע לסינסטרו להתמזג עימה. סינסטרו מגיח מן הישות הלבנה, וכאשר נקרון הורג אותו, טבעת הכוח הלבנה מחיה אותו מחדש. כתגובה, סינסטרו הורג את נקרון, שתודעתו עוברת לאחד מחברי הפקחים השחורים, שאומר "מוות אינו יכול להיעצר". גאנטת שם לב לעובדה שסינסטרו אינו יכול להשתלט על הישות הלבנה, משום שהוא מונע בידי האגו ולא בידי כוח רצונו לחיות. חילות הפקחים המאוחדים תוקפים את נקרון בשעה שדדמן משתלט על גופו של גאי גרדנר ומסביר שהיד השחורה הוא שליחו של נקרון וכי יש להחיותו מחדש כדי להביס את נקרון. נקרון מפריד את סינסטרו מהישות וג'ורדן אומר שנקרון פתח את הדלת למוות אך הייתה זו החלטת גיבורי העל להמשיך לחיות. ג'ורדן מתמזג עם הישות והופך את עצמו ואת הפקחים השחורים לחיל הפקחים הלבנים, שמשיבים את היד השחורה לחיים. הדבר גורם לו להמציא טבעת כוח לבנה אשר מחייה את אנטי-מוניטור, שלכוד בסוללת הכוח השחורה. בהמשך, נקרון נלחם באנטי-מוניטור ומגרש אותו לעולם ביתו קווארד שביקום האנטי-חומר. היד השחורה מתחיל להמציא טבעות כוח לבנות שמשמידות את נקרון. אולם, הטבעות משיבות לחיים תריסר פקחים שחורים, גיבורים ונבלים כאחד: ג'ייד, הצייד ממאדים, אקווהמן, הנץ, פרופסור זום, קפטן בומרנג, הוקמן, הוקגירל, אוסיריס, דדמן, פיירסטורם ומקסוול לורד.
בראותה שאהובהּ אקווהמן חי, אהבתה של מירה גורמת לטבעת הכוח שלה להפרד ממנה, מה שגורם לה לדום לב, כעת כשהיא ללא תמיכת הטבעת. כוכב ספיר וסיינט ווקר - בעלי כוחות האהבה והתקווה, בהתאמה - מאחדים את כוחותיהם כדי להשיבה לחיים, ואקווהמן ומירה מתאחדים מחדש. הוקגירל נזכרת בחייה הקודמים, מסירה את קסדתה ומתגלה כשיארה הול, בת זוגו של הוקמן. סופרמן מביע שביעות רצון משובו של ז'ון ז'ונס לחיים ופיירסטורם נפרד בכוח לכדי ריימונד וג'ייסון. בארי מגלה שבני הזוג דיבני אינם בין אלה שהוחיו מחדש. בוסטון ברנד, היחיד מאלה שחזרו לחיים שעדיין עונד את טבעת הכוח הלבנה, נדהם לגלות שהוא חי ושמשהו אינו כשורה. לארפליז משיב את לקס לות'ר כשהוא חסר הכרה וללא טבעת הכוח ומבקש מסאיד לכבד את חובתה אליו. גאנטת מוחה על כך, אך סאיד מרגיעה אותו מתוך תקווה שתוכל לעזור ללארפליז. היא אומרת שיש לדון על עתידם של חילות הפקחים כולם. סיינט ווקר מגלה ששבט אינדיגו חסר, כמו גם היד השחורה. בעולם הבית של שבט אינדיגו, היד השחורה הוא כעת חבר מן המניין ושבוי שלהם. האל ג'ורדן ובארי אלן מבינים שקיומו של כפיל לבאטמן משמע שברוס ויין עדיין חי. בארי תוהה אודות גורלה של ישות החיים, והאל אומר שהיא עדיין קיימת ודוחק בכולם לשכוח ממאורעות "הלילה האפל ביותר" ולהתקדם לעבר העתיד לבוא.
במקום מרוחק, סוללת כוח לבנה מתגלה במכתש.
ביבליוגרפיה
{|
מדנין (עיר)
מדנין (בערבית: مدنين) היא עיר בדרום מזרח תוניסיה, בירת מחוז מדנין. בעיר התקיימה קהילה יהודית עד שנות ה-50 של המאה ה-20.
היסטוריה
כ-20 ק"מ צפונית מזרחית למדנין נתגלו חורבותיה של עיר קדומה בשם Gigthis, שנבנתה על ידי הפיניקים והתפתחה גם במהלך התקופה הרומית. עם כיבוש האזור במאה ה-7 על ידי המוסלמים, היא נהרסה כליל.
מדנין המודרנית הוקמה בתקופה העות'מאנית כמרכז מסחרי קטן לברברים בני השבט האורגאמה אשר ניהלו בה נקודת מסחר ואסמי תבואה. עם כינונו של השלטון הצרפתי ב-1881, הוקמה במדנין מפקדה של הממשל, עובדה שתרמה לפיתוחה העירוני. ב-1913 הוכרזה כעיר.
מדנין משמשת כמרכז מנהלי ומסחרי לתושבי העיירות בן גרדאן ותטאווין.
חלק מהסרט מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום צולם במדנין ובסביבתה.
במלחמת העולם השנייה
באזור מדנין נערך קרב מדנין, קרב חשוב במהלך המערכה בתוניסיה, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב, פגשו כוחותיו של ארווין רומל, שחזר מובס מקרב אל עלמיין השני, את כוחות הצבא הבריטי, ונחלו תבוסה קשה. לאחר הקרב, עזב רומל את החזית האפריקאית.
בנייה
מדנין ההיסטורית התאפיינה בסגנון בנייה ייחודי לאזור המכונה "ע'ורפה" : בתים הבנויים מחימר וקש אשר נבנו אחד על גבי השני עד לגובה של כ-7 קומות, באופן שיוצר צורה של כעין מחילות. מבנים אלו שמשו בעיקר כמחסנים לאחסון תוצרת חקלאית, בשל העובדה שהמבנה הייחודי שלהם סייע לשמירת טמפרטורה קרירה יחסית.
יהודים
יהודים התיישבו במדנין באמצע המאה ה-19. הראשונים היו יהודים מג'רבה ומגאבס הסמוכות. הגירת היהודים מג'רבה למדנין התעצמה עם הפיכתה לעיר. בעקבות כך, מנהג היהודים ונוסח התפילה היה על פי מנהג יהודי ג'רבה ושאלות הלכתיות הופנו לרבני ג'רבה.
היהודים עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה. לכן, היו מספר בתי יהודים בסמוך לשוק, מחוץ לחארה (השכונה היהודית, בדומה למלאח במרוקו). משפחות שהגיעו מאלג'יריה והיו בעלות אזרחות צרפתית מלאה, התגוררו גם ברובע האירופאי של העיר. יהודים התפרנסו גם מאספקת שירותים ומוצרים לחיילי הצבא הצרפתי שחנו בעיר, ומקשרי מסחר עם גאבס.
בראש הקהילה עמד ועד בן שלושה חברים שנבחרו על פי עושרם ומעמדם החברתי. ב־1922 הוקם לראשונה ועד בפיקוח השלטונות הצרפתיים. הקהילה גבתה מיסים על שחיטה כשרה ועל יין כשר.
הקהילה הייתה מסורתית וחייה התנהלו סביב בית הכנסת היחיד בעיר, "בית הכנסת הגדול" שנחנך ב-1920. בבית הכנסת פעל מקווה וכותאב. בקהילה פעלה גם חברה קדישא ובית עלמין יהודי נפרד.
דמוגרפיה
הגרף שבשמאל מבטא את צמיחת האוכלוסייה היהודית בעיר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
היהודים במלחמת העולם השנייה
בימי מלחמת העולם השנייה נדרשו יהודי מדנין (שלא היו אזרחי צרפת של וישי) לספק מזון וכלים לכוחות הגרמניים. בהפצצת בנות הברית את הכוחות הגרמנים נמלטו היהודים מן העיר. חמישה יהודים נהרגו בהפצצות. היהודים חזרו לבתיהם בפברואר 1943, ומצאו כי רוב רכושם נשדד. עם תום המלחמה שיפצו את בתיהם בסיוע ארגון הג'וינט.
פעילות ציונית
בסוף שנות הארבעים הגיעו שליחים של הסוכנות היהודית מארץ ישראל ושליחי עלייה מתוניס. בעקבות החלטת החלוקה של ארץ ישראל ב־1947, עברה הפעילות הציונית להתנהל במחתרת. בשנים 1950 – 1951 הורע מצב יהודי מדנין בגלל עוינות השכנים הערבים ובגלל הידרדרות במצבם הכלכלי. הוקם ארגון "הוועד להצלת הדרום" שפנה לסוכנות בבקשה להעלות לישראל את יהודי הקהילות בדרום תוניסיה. בשנים 1951 – 1952 עזבו למעלה ממחצית מהיהודים, רובם עלו לישראל ומקצתם עברו לג'רבה או לבירה תוניס. בשנת עצמאות תוניסיה (1956) עוד חיו במדנין 379 יהודים.
בנוסף, שימשה מדנין תחנת מעבר ליהודים מלוב שרצו להגיע לארץ ישראל. בין 1947 ל־1952 עלו 500 יהודים מלוב דרך מדנין בעזרת בני משפחת מאזוז המקומית, שהיו בעלי קשרים טובים עם הצרפתים.
רבני העיר
מדנין נמצאה תחת סמכותה הרוחנית של קהילת ג'רבה, ולכן רבני העיר היו יוצאי ג'רבה ובוגרי ישיבותיה. את השאלות ההלכתיות הפנו בדרך כלל לחכמי ג'רבה.
פראג'י עלוש
הרב פראג'י עלוש (ה'תרי"ד, 1854 - י"ט בכסלו ה'תרפ"א, 1921) היה רב, דיין וראש ישיבה תוניסאי, שכיהן כרבה של העיר גאבס וכאב בית הדין שלה.
תולדות חייו
נולד בגאבס לאליהו וורדאנה. כנראה היה תלמידו של הרב אברהם עלוש, אב בית דין גאבס (בעל "ברית ותורה") ואצל רבי כלפאני הכהן (בעל "כרם חמדה"). לאחר גמר לימודיו התורניים, החל לעסוק בחייטות, תוך שהוא ממשיך לעסוק בתורה, ודורש בבית הכנסת בשבתות. לאחר פטירת הרב דוד הכהן, רבה של גאבס, התמנה לדיין ומו"ץ בעיר, והחל ללמד בישיבתו של ר' דוד. בשנת ה'תרס"ג (1903) מונה לאב בית דין בגאבס.
נפטר בי"ט בכסלו ה'תרפ"א (1921) ונקבר בגאבס. בשנת ה'תשל"ז (1973) הועלו עצמותיו ארצה לחלקת הרבנים בבית העלמין הישן בבאר שבע, סמוך לתלמידו הרב יוסף סוסו הכהן.
התכתב בהלכה עם גדולי חכמי תוניסיה, בהם הרב ישראל זיתון, הרב משה שתרוג, הרב נסים ביתאן ועוד.
פעם הייתי
פעם הייתי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אבי נשר על הקשר שנוצר בין נער לבין שדכן ניצול שואה בחיפה של סוף שנות השישים. במרכז הסרט ניצבים הכמיהה לאהבה וזיכרון השואה. התסריט נכתב על ידי הבמאי בהשראת הספר "בשבילה גיבורים עפים", מאת אמיר גוטפרוינד. הסרט יצא לאקרנים ב-24 ביוני 2010.
עלילה
עלילת הסרט, למעט סצנות הפתיחה והסיום, מתרחשת בחיפה במהלך חודש אחד בקיץ 1968. קשר מיוחד נרקם בין אריק (תובל שפיר), נער בן 16, ובין יעקב ברייד (אדיר מילר), שדכן מצולק, רווק וניצול השואה. ברייד ואביו של אריק, יוז'י (דב נבון), היו חברי ילדות ברומניה, וברייד מציע לאריק, החובב ספרות בלשית, עבודה לקיץ: לבלוש אחר משודכים ולגייס לקוחות. משרדו של ברייד שוכן בעיר התחתית של חיפה, בפסג' של בית קולנוע השייך לשבעה גמדים בני משפחה אחת ממוצא רומני, ששרדו את אושוויץ משום שיוזף מנגלה ערך בהם ניסויים.
במקביל, חווה אריק באותו קיץ גם את האהבה הגדולה הראשונה של חייו, כאשר תמרה (נטע פורת), בת דודו המרדנית והפרובוקטיבית של בני, חברו הטוב ביותר של אריק (בגילומו של תום גל), מגיעה לחופשת קיץ מארצות הברית, ומעמידה במבחן את חברותם של שני החברים הטובים.
אריק מתיידד גם עם קלרה (מיה דגן), ניצולת שואה ממוצא רומני, שמשמשת מדריכה ללקוחות הביישנים וחסרי הניסיון של ברייד. בנוסף, היא וברייד מנהלים בביתה בשעות הלילה מועדון מחתרתי ובלתי חוקי של משחקי קלפים. ברייד מאוהב בה, ואף על פי שהיא עברה טראומות קשות בתקופת השואה ואינה מוכנה להתמסר לו (או לכל אחד אחר), הוא מוכן לחכות לה כמה זמן שזה ייקח, עד שתהיה מוכנה.
אריק נוהג לבלות חלק ניכר מזמנו בספרייה העירונית. כשמאיר (דרור קרן), הספרן הרווק והעגמומי, שומע שאריק עובד אצל שדכן, הוא מבקש ממנו להכיר לו אותו. ברייד שולח את מאיר לשיעור אצל קלרה, ומאיר מתאהב בה ומחליט שהיא זאת שהוא רוצה. אף על פי שברייד וגם קלרה עצמה מנסים להניא אותו מכך, הוא לא מוותר וממשיך לחזר אחריה. כשהוא מגלה על הקשר המיוחד הקיים בין ברייד לקלרה, הוא נחוש להסיר את ברייד מדרכו. הוא מתחיל לחקור וטוען שיעקב ברייד אינו שמו האמיתי, ונודע לו על עיסוקו הצדדי של ברייד כמבריח סחורות וגם על מועדון הקלפים שהוא וקלרה מנהלים. מאיר מלשין למשטרה, וזו פושטת על ביתה של קלרה, ולאחר מכן על משרדו של ברייד. ברייד וקלרה מתוחכמים וזהירים (ומקבלים התרעה מוקדמת מאריק), והשוטרים אמנם יוצאים בידיים ריקות, אך השמועות מתחילות לצוץ, וכתבה על החשדות שמתפרסמת בשבועון "העולם הזה" גורמת לקלרה לנתק את קשריה עם ברייד, והוא - שבור לב, נעלם מבלי שאיש יידע לאן. מאז ראה אותו אריק רק פעם אחת נוספת - בהלווייתה של קלרה, שנפטרה מספר שנים לאחר מכן.
סצנות הפתיחה והסיום של הסרט מתרחשות 38 שנים לאחר מכן, במהלך מלחמת לבנון השנייה. אריק ואביו מוזמנים למשרדו של עורך דין (יעקב בודו), שמבשר להם שיעקב ברייד נפטר והוריש את כל רכושו לאריק.
בין מסריו של יענקל'ה ברייד כשדכן, הנאמרים בסרט:
הפקה
התוכנית המקורית של אבי נשר ושל אמיר גוטפרוינד הייתה לשתף פעולה ולפתח במקביל סרט קולנוע וספר, כשגוטפרוינד יכתוב את הספר ונשר יהפוך אותו לתסריט. בסופו של דבר, גוטפרוינד הוציא את ספרו "בשבילה גיבורים עפים" כבר ב-2008, ומתוך הספר נצמד לבסוף נשר בעיקר לפרק אחד ולדמות אחת מתוכו, דמותו של יעקב ברייד, עליה ביסס את סרטו.
במסגרת התחקיר לסרט נפגש נשר פעמים אחדות עם ותיקי חיפה, שהכירו היטב את העיר התחתית. החלק בעלילת הסרט, שמספר על משפחת הגמדים שניהלו את בית הקולנוע, מבוסס על סיפור אמיתי. בבעלות המשפחה היה בית הקולנוע "כרמל-גנים" בעיר התחתית. על מנת לשחזר את מראה השיכון בשנות ה-60 היה צורך בכ-20 משאיות שהכילו כ-220 מטר מעוקב חול, ופרקו את החול על כביש מרכזי באחת מהשכונות הוותיקות בחיפה. חלק מהסרט צולם במבנים של המרכז המסחרי הישן הנמצא בין דרך העצמאות ודרך יפו.
צלם הסרט הוא מישל אברמוביץ הצרפתי, שצילם גם את סרטו הקודם של נשר, "הסודות", וכן כמה מסרטי הפעולה הצרפתיים המצליחים שהפיק לוק בסון. הסרט, שצולם לראשונה בקריירה של נשר בפריים סינמסקופי רחב, צולם בפילם, והוקרן בבתי הקולנוע בשתי גרסאות: בפילם ובהקרנות דיגיטליות.
עורך הסרט הוא יצחק צחייק, המשמש כעורך הקבוע של סרטיו של נשר מאז "הלהקה".
שם הסרט
בתחילת כתיבתו התסריט נקרא הסרט "הבלש", ובשלב התחלתי של הפקתו הוא נקרא "גמדים". עד לסיום צילומי הסרט הוא נקרא "שיעור באהבה". לקראת הקרנתו נקבע שמו הסופי של הסרט, "פעם הייתי".
פסקול הסרט
את המוזיקה המקורית לסרט כתב המלחין הצרפתי, זוכה פרס סזאר, פיליפ סארד, שעבד בעבר עם רומן פולנסקי. זוהי מוזיקה תזמורתית, אירופאית באופייה, שהוקלטה באולפני אבי רוד בלונדון.
בנוסף, משולבים בסרט קטעים משירי רחוב (יונה פעמונה) ולהיטי פופ ישראליים מאותה תקופה דוגמת "יחזקאל" של "החלונות הגבוהים", לצד להיטי רוק בינלאומיים, כמו "White Rabbit" של "ג'פרסון איירפליין" ו-"Sunshine of your Love" של "קרים".
זיכרון השואה
אחדים מהמבוגרים שבסרט הם ניצולי השואה שעלו לישראל: יעקב ברייד, קלרה, יוז'י וסילביה. אף שהסרט מתרחש 23 שנים לאחר שהסתיימה השואה, זיכרונה תופס מקום מרכזי בחיי הניצולים. ברייד וקלרה מדברים עם אריק על מה שקרה "שם", ומסבירים לו כיצד אירועים אלה משפיעים על חייהם בהווה. ממקום מושבו של ברייד במשרדו בסימטה בעיר התחתית, הוא רואה מולו אופה שעובד יום-יום מול תנור פתוח, אזכור מתמיד של תנורי המחנות. זיכרונותיה של קלרה מתקופתה בשואה משפיעים עליה עד להיותה מבוגרת; אינה מסוגלת לישון בלילות בגלל סיוטים, כאביה בשיניים כתוצאה מעינוייהם של הנאצים והרחקת ילדה ממנה בהיותה לא כשירה להורות. בביתו של אריק, שאביו יוז'י הוא ניצול השואה, אין מדברים על השואה. אריק, הקורא בעיקר ספרות בלשית, לוקח בספרייה את ספרו של ק. צטניק, "בית הבובות", אף שהספרן מנסה להניא אותו מכך. לקראת סוף הסרט נוגע אריק בנושא השואה בשיחה עם אביו, ונענה בתגובה נסערת, הנפסקת ברגע שאמו של אריק מתקרבת אליהם.
נאמנות ובגידה
משיכתו של אריק לתמרה גורמת לו לבגוד בחברו הטוב, בני, שחפץ באהבתה של תמרה. תמרה עצמה מאיימת לבגוד בנאמנות שלו ולגלות למשפחתו ולבני את היחסים ששוררים ביניהם. אולם היא מחליטה לשמור על הסוד שלהם ולהישאר נאמנה לאריק. ברייד נשאר נאמן לקלרה אף על פי שהיא לא מסוגלת להתקרב אליו מעבר לרמה של ידידות חמה. לבסוף היא שוברת את הקשר ביניהם לצמיתות, מין בגידה על רקע התמסרותו לה. כאשר קלרה דוחה את חיזוריו של מאיר הספרן, הוא בוגד בה ומארגן פשיטה משטרתית על דירתה. מאיר מנסה גם לשדל את אריק לבגוד בברייד, אדם שאריק אוהב ומכבד. אבל אריק נשאר נאמן לו. כל זה על רקע אירועי השואה שעליהם לא מדברים בקול רם עד שיוז'י, אביו של אריק, נאלץ להסביר לו תוך רטינה שלא כל יהודי ששרד את השואה היה בהכרח קאפו שבגד ביהודים במחנות.("ולא משנה שהיית בצבא ובכל המלחמות, בשבילם אתה תמיד תהיה קאפו או זונה או מישהו שהיה מוכן לרצוח בשביל פרוסת לחם.")
מועד התרחשותה של העלילה
אירועים המתרחשים בסרט מספקים מידע מדויק של מועד התרחשותה של העלילה. סצנת הפתיחה של הסרט מתרחשת במהלך מלחמת לבנון השנייה, לאחר שרקטות פגעו בחיפה (אירוע שאין בו רלוונטיות לעלילת הסרט), כלומר ביולי 2006. סצנת הסיום של הסרט מתרחשת בהמשך לסצנת הפתיחה, ושתי סצנות אלה ממקמות את עלילת הסרט העיקרית במסגרת של פלשבק, המציג את זכרונותיו של אריק. מבקר הקולנוע אורי קליין מעיר על כך:
עיקר הסרט מתרחש בקיץ 1968, כפי שניתן ללמוד מקריאותיהם של מוכרי העיתונים על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, שהתרחשה ב-20 באוגוסט 1968.
העובדה שהסרט הוא פלשבק משתקפת גם בשמו, "פעם הייתי".
שפה ומבטא
הסרט מפגיש שתי עדות, של יוצאי רומניה (יעקב ברייד, קלרה, סילביה, יוז'י) ושל יוצאי עיראק (תקוה ומשה עבאדי, הדוד נאג'י). מוצאן של חלק מהדמויות ניכר במבטאן ובשפתן: ברייד וקלרה מדברים עברית במבטא רומני, לעיתים בשיבושי לשון, ולעיתים הם עוברים לדבר ברומנית (בעיקר בנוכחות אריק, כשהם רוצים שלא יבין את דבריהם). גם בני הזוג עבאדי, הוריו של בני, מדברים עברית במבטא עיראקי, ואצל הדוד נאג'י המבטא העיראקי בולט במיוחד.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר העיר על כך: "העובדה שנשר נדרש פה לאקצנטים עיראקיים ורומניים אינה מגונה חלילה. מה שחבל הוא ההדגש המוגזם עליהם שלעיתים מאיים להטביע את הסיפור המורכב."
משפחת נמוכי הקומה
הרעיון של קולנוע המופעל על ידי משפחה של שבעה נמוכי קומה נשמע בדיוני עד כדי פגימה באמינות הסרט, אך הוא מבוסס על סיפור אמיתי. לשמשון אייזיק אוביץ נולדו שתי בנות נמוכות קומה מאשתו הראשונה, ושמונה ילדים, מהם חמישה נמוכי קומה, מאשתו השנייה. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הקימו שבעת נמוכי הקומה להקת זמר בשם "להקת ליליפוט", שהופיעה ברחבי רומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה. הם המשיכו להופיע גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עד שב-19 במאי 1944 נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם ד"ר יוזף מנגלה ערך בהם ניסויים. בשנת 1949 עלו בני המשפחה לישראל, וקיבלו זיכיון להפעלת שני בתי קולנוע בעיר התחתית בחיפה, "כרמל" ו"גנים", שהפכו לקולנוע "כרמל גנים" המופיע בסרט.
כרזת הסרט
לקולנוע תפקיד מרכזי בסרט: משרדו של יעקב ברייד נמצא בפסג' של בית קולנוע, וכרזות הסרטים המוקרנים בבית הקולנוע נראות פעמים רבות בסרט. בין ברייד לבעלי הקולנוע, ובפרט סילביה, מתקיימים קשרי ידידות. גיבורי הסרט אף מבקרים בקולנוע ומשוחחים על הסרטים המוקרנים בו. מאפיין זה של הסרט ניכר בכרזה שלו, המעוצבת בהתייחסות עצמית, ככרזה של בית קולנוע לסרט "פעם הייתי", שבה מופיעים שלושת הכוכבים המבוגרים של הסרט - ברייד, קלרה ומאיר. ברחוב שבחזית הכרזה מופיעים שני הכוכבים הצעירים של הסרט - אריק ותמרה.
הסרט במכלול יצירתו של אבי נשר
מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני בוחן את מקומו של "פעם הייתי" במסגרת מכלול יצירתו הקולנועית של הבמאי אבי נשר:
גם מבקר הקולנוע אורי קליין עסק בסרט זה במסגרת מכלול יצירתו הקולנועית של נשר: ומוסיף:
ביקורות והצלחה מסחרית
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולשבחים מצד מרבית מבקרי הקולנוע. יהודה סתיו מ"ידיעות אחרונות" העניק לסרט ארבעה כוכבים וכינה אותו "בידור קולנועי מהוקצע ומהנה".
אבנר שביט כתב בביקורתו על הסרט: "זוהי העבודה המענגת והיפה ביותר בקריירה המפוארת מלכתחילה של נשר. אבל חשוב מכך, זהו אחד הסרטים הטובים על ישראל של שנות השישים, ובכלל אחת היצירות המורכבות והמעניינות ביותר על הדרך שבה התמודדה התרבות המקומית עם זיכרון השואה ועל הצורה שבה החלה לבנות את עצמה מחדש".
בסוף השבוע הראשון להקרנתו צפו בסרט כ-20,000 צופים. לאחר שישה שבועות חצה הסרט את רף 200,000 הצופים, ובכך היה לסרט השלישי ברציפות של נשר שמגיע להישג זה.
בספטמבר 2010 זכו שני השחקנים הראשיים של הסרט, אדיר מילר ומיה דגן, בפרס אופיר בקטגוריות השחקן הראשי הטוב ביותר והשחקנית הראשית הטובה ביותר.
תאודור רוסו
תאודור רוסו (בצרפתית: Théodore Rousseau; 15 באפריל 1812 – 22 בדצמבר 1867) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה
תאודור רוסו נולד בפריז להורים שהיו חייטים. הוא נשלח ללמוד בבית ספר בפרברי העיר, ושם עשה את היכרותו הראשונה עם הטבע. בנעוריו בילה עם דודו שהיה צייר, ושניהם יצאו יחדיו לצייר ביער קומפיין, סמוך לעיר קומפיין שמצפון-מזרח לפריז. הוא עבד כמנהל חשבונות במנסרת עצים שהייתה ממוקמת ביער, בחבל פראנש קומטה שבמזרח צרפת. משחזר לפריז הוריו הועידו אותו להיות מהנדס, אך הוא החליט להיות צייר. אם כי אביו הצטער על החלטו זו, הוא הפך למעריצו והגן על ציוריו בפני מבקרי האמנות במשך כל ימי חייו.
ב-1831 תאודור רוסו הציג את ציורו "נוף באוברן" בתערוכה שאורגנה על ידי "האקדמיה לאמנויות יפות" בפריז, וב-1834 הציג שם את תמונתו "פאתי יער קומפיין", אך ב-1835 ציוריו נדחו על ידי חבר השופטים של האקדמיה, שהיו רובם ככולם ציירים שהעדיפו את הציור הקלאסי. ב-1841 נדחה גם ציורו "שדרת עצי ערמון", ובשל כך דבק בו הכינוי "הדחוי הגדול".
אחרי מהפכת 1848 התערוכות של "האקדמיה לאמנויות יפות" אורגנו מחדש, ותאודור רוסו נתמנה לחבר השופטים של האקדמיה. ב-1849 זכה בפרס ראשון מטעם האקדמיה, אך החל להתרחק מחיי העיר וקבע את מושבו בכפר ברביזון (על שמו קרויה אסכולת ברביזון), בפאתי יער פונטנבלו שמדרום מזרח לפריז. ב-1852 זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד", וב-1853 הציג בתערוכה של האקדמיה את כל תמונותיו שנדחו על ידה בעבר. הוא זכה לשבחים רבים, אך החל ב-1857 יצירותיו הותקפו שוב על ידי מבקרי האמנות.
ב-1860 אשתו החלה לסבול מהתקפות שיגעון. ב-1863, כאשר שהה בהרי האלפים חלה בדלקת ריאות, וכאשר חזר לברביזון סבל מנדודי שינה. ב-1867 נתמנה לראש חבר השופטים של האקדמיה, אך באוגוסט של אותה שנה לקה בשיתוק בזרועו הימנית. הוא סבל מהתקפות של שבץ מוחי, ונפטר בביקתתו שבכפר ברביזון בדצמבר 1867.
דן-דין השופט
דן-דין השופט (בספרדית: Llamada de los Gnomos) היא סדרת אנימציה ספרדית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1987. הסדרה הייתה סדרת בת של סדרת הטלוויזיה "טובטוב הגמד". יוצרי הסדרה, הסופרים ההולנדים ויל הויגן וריאן פורטולייאט, ביססו את עלילת הסדרה על ספריהם "חייהם ופועלם של הגמדים" ("Leven en werken van de Kabouter") ו"זכרונות הגמדים" ("De oproep der kabouters").
עלילת הסדרה מתמקדת בגמד היער דן-דין השופט ועוזרו בינו היוצאים לעזרתם של גמדים שונים ברחבי העולם רכובים על ברבור לבן. הם פותרים סכסוכים על ידי עריכת משפט או גישור, ונלחמים בטרולים הרעים. הסדרה מעבירה מסר של חיים מוסריים בהרמוניה עם העולם הסובב, וזאת בדומה לרעיון המובע בסדרה "טובטוב הגמד" ובספרים עליהם מבוססת הסדרה. באחד מפרקי הסדרה אף מוזכר כי דן-דין הוא בן דודו של טובטוב הגמד.
דונלד ג'והנסון
דונלד קרל ג'והנסון (באנגלית: Donald Carl Johanson; נולד ב-28 ביולי 1943 בשיקגו שבאילינוי) הוא פליאואנתרופולוג אמריקני הנודע בשל תרומותיו לחקר האבולוציה של האדם, בעיקר הגילוי של מאובני המין אוסטרלופיתקוס אפרנסיס באתיופיה ובהם "לוסי" המפורסמת.
ביוגרפיה
בשנת 1974 חזרה המשלחת לעונת שדה נוספת באותו המקום וחשפה מספר לסתות הומינידים, אך לא יותר מכך. בבוקר 24 בנובמבר שכנע אחד הסטודנטים את ג'והנסון לוותר על תוכניתו לאותו יום להישאר במחנה על-מנת לעדכן את רשימות המשלחת, ובמקום זה להצטרף אליו לסקר מאולתר על לנד רובר לשטח מרוחק מספר קילומטרים מהאתר, ערוץ שהמשלחת כבר סקרה לפחות פעמיים לפני כן ולא מצאה בו דבר. בעת הנסיעה הבחין ג'והנסון מזווית עינו בעצם לבנה שבצבצה מעל פני השטח וזיהה אותה כעצם זרוע של הומיניד. בבדיקה מיידית נחשפו לידה גם שברי גולגולת, חוליות, חלקי עצם ירך, ואגן מהטיפוס האופייני להליכה על שתיים. כמות כזו של ממצאים מפרט יחיד היא נדירה ביותר בפליאואנתרופולוגיה. עוד באותו ערב הועתק המחנה למקום הממצא בהכנה לחשיפה זהירה (שנמשכה שלושה שבועות נוספים), השלד קיבל את הסימון הקטלוגי AL 288-1 ואת הכינוי "לוסי", בעקבות שירם של הביטלס "לוסי ברקיע היהלומים" שהתנגן ללא הפסק בטייפ של המשלחת. חשיבותו המרכזית של הממצא באבולוציה של האדם, בסיוע הכינוי הקליט, זיכו את ג'והנסון בפרסום רב לא רק בתחום האנתרופולוגיה אלא גם בתקשורת ובציבור הרחב.
במשך כעשרים השנים הבאות היה ג'והנסון שותף מרכזי בחשיפתם של מאובני אפרנסיס רבים נוספים באותו האזור, בעיקר כשלושה-עשר פרטים המסומנים במקובץ AL 333 וזכו לכינוי "המשפחה הראשונה". למספר פליאואנתרופולוגים שעבדו עם ג'והנסון, כמו טים וייט שהיה שותף למחקר על לוסי ויואל רק שהיה שותף לגילוי הגולגולת המושלמת הראשונה של אפרנסיס, יש תרומות חשובות בפני עצמם. ג'והנסון כתב מספר ספרים על לוסי, אפרנסיס והאבולוציה של האדם. כמו כן הוא נודע בעימות אינטלקטואלי חריף עם משפחת ליקי, בעיקר האב לואיס והבן ריצ'רד, שתמכו במוצא האנושות ממין היפותטי עתיק של אדם, שממנו השתלשלו גם האוסטרלופיתקנים וגם האדם המודרני. לעומתם העדיף ג'והנסון השתלשלות האדם דרך חלק מהאוסטרלופיתקנים, רצוי כמובן דרך המין אפרנסיס שהוא גילה. בוויכוח זה יוצא בינתיים ג'והנסון כשידו על העליונה שכן, אף שיש כיום החולקים על מעמדו של אפרנסיס כאב ישיר של האדם, האוסטרלופיתקנים כקבוצה עתיקים בשני מיליון שנה בערך מכל מין אדם שאי-פעם התגלה.
רעות יהודאי
רעות יהודאי (נולדה ב-6 ביוני 1979) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 2007 ביצעה את השיר "דבש" בדואט עם ארי גורלי. השיר שנכלל באלבום של גורלי גרזכה להצלחה רבה ונבחר כשיר השנה של גלגלצ לשנת תשס"ח (2008).
בשנת 2009 הוציאה את אלבומה הראשון "המהירות משתנה". ארי גורלי היה היועץ האמנותי של האלבום שהופק מוזיקלית על ידי יאיא כהן אהרונוב.
בשנת 2013 יצא אלבומה השני באנגלית, "Fire Under שכלל שירים באנגלית".
בשנת 2015 הקליטה שיר במסגרת האלבום שהופק על ידי המיזם ילדי בית העץ. לקחה חלק בפרויקט "הלובי של קובי" יחד עם המחבר והפזמונאי קובי לוריא.
יהודאי ניהלה מוזיקלית את הפרויקט "עולים לאוויר" בהנחיית יואב קוטנר בשיתוף גלי צה"ל.
טובל ושרץ בידו
טוֹבֵל וְשֶׁרֶץ בְּיָדוֹ הוא ביטוי הלכתי, המצוי במקורות חז"ל, המתאר אדם שמבקש לעשות תשובה, ולתקן את דרכיו - אך באותו הזמן ממשיך לעשות מעשה פסול.
חז"ל השתמשו בביטוי כדי להדגיש שהאדם צריך לעזוב את חטאיו לפני שהוא מקבל עליו תשובה ודרכי תיקון. בימינו מקובל ביטוי זה לתיאור אדם שמתאמץ במעשי טהרה וצדיקות, אבל לא נפטר לפני כן מהרגליו הרעים והמגונים או שתוך כדי קיום מעשה הטהרה או המצווה הוא עובר עברה בדרגה גבוהה יותר. לדוגמה קיום מצווה או מנהג שולי תוך כדי העלבת חברו בבחינת מצווה הבאה בעבירה.
משמעותו ההלכתית של הביטוי היא שאדם הנוגע באחד משמונת השרצים המוזכרים בתורה נחשב טמא, וכדי להיטהר עליו לטבול במקווה. ואולם אדם הטובל במקווה בעודו מחזיק במקור לטומאתו, ודאי שלא ייטהר. חז"ל המשילו את האחיזה בשרץ לאחיזה בחטא, ואת התשובה לטבילה במקווה.
מקור
הביטוי מופיע לראשונה בתוספתא בהקשר של דיני תענית ותשובה, שבהם אין מועיל הצום והתפילה אם אין האדם גם מתכוון באמת לכך שברצונו בעזיבת החטא:
מקור מאוחר יותר שבו מובא הביטוי הוא בתלמוד הבבלי, שם הוא מובא בהקשר דומה:
רש"י הסתמך על המדרש והשתמש בביטוי, כפי שהוא מוכר היום:
תאו
תְּאוֹ (או בּוּפָלוֹ; שם מדעי: Bubalus) הוא סוג בתת-משפחת הפרים. התאו הוא בעל חיים גדול וחזק, בעל פרווה דקה שחורה-חומה וקרניים חזקות. באנגלית נקרא התאו באפלו ובערבית ג'מוס - ושני השמות הללו משמשים לעיתים גם ככינוי נוסף עבור התאו בשפה העברית. שמו של התאו המקובל היום, מקורו בזיהויו המוטעה עם בעל החיים המכונה "תאו" במקרא, שהוא ככל הנראה שור הבר. יש המזהים את בעל-חיים המכונה בלשון חז"ל "כּוֹי" כתאו. זיהוי נוסף שנפוץ בימי הביניים, היה עם הראם המקראי. זיהוי זה נשלל על ידי בעלי התוספות. לדעת רב סעדיה גאון, בעל חיים זה הוא המכונה במקרא מריא.
התאו שהיה נפוץ בארץ ישראל שייך למין תאו מים (Bubalus bubalis).
מאפיינים
התאו הוא בהמה מעלת גרה וצמחונית. מזונו כולל צמחים, קש וכולי. ישנם תאואים אשר חיים בקרבת מים, כגון, ביצות, אגמים ונהרות, וניזונים מצמחי הגדות. הם רובצים ברוב שעות היום במים, ובכך מתרעננים ומונעים עקיצות חרקים. התאואים חיים בלהקות גדולות, ובכך מקטינים את הסכנות הצפויות להם. הלהקה מסוגלת להתגונן כנגד טורפים על ידי דריסה או ניגוח. בלהקה מעורבים גם זכרים וגם נקבות. כאשר התאו מזדקן הוא עובר לגור לבדו בטריטוריה משלו, שם אין לו אויבים וסכנות, מלבד אריות, שאותם הוא יכול לנגוח למוות.
תאו הפיליפינים, הנקרא גם "תאו מינדורו" משום שהוא חי אך ורק באי מינדורו, הוא החיה הגדולה בפיליפינים. הוא נמצא בסכנת הכחדה ומונה פחות ממאה פרטים.
המין המכונה תאו אפריקני, אשר נפוץ בערבות אפריקה דומה לתאו אך הועבר לסוג סינצרוס.
התאו והאדם
האדם ביית את התאו לפני אלפי שנים והחל להשתמש בו לנשיאת משאות, חריש וטחינה, במקביל המשיך צייד של תאו הבר.
התאו הפיליפיני (מינדורו) ניצוד בידי האדם עד כדי סכנת הכחדה. התאואים נדחקו למקומות הנידחים באי, וכדי להגן על עצמם, הם החלו לפעול בלילה.
בהודו משתמשים בחלב התאו, כתחליף לחלב הפרות, האסור בשימוש מטעמים דתיים. התאואים מגודלים בהודו בעדרים של מאות ומסביבם התפתחה תעשיית חלב ענפה.
גבינת הברי וכן מוצרלה במקורה מיוצרת מחלב נקבת התאו.
נקבת התאו מזן Murrah Buffalo מניבה כ-10–16 ליטר חלב ביום בדרך כלל תקופת ההנקה היא של 270–300 ימים בזן זה.
בישראל
לארץ ישראל הובא תאו המים ככל הנראה בתקופה הערבית והוא היה נפוץ בה בנופי ביצה ומים עד סיום תקופת המנדט, בשנת 725 לערך הגיע ויליבלד הקדוש לארץ ישראל ומצא את המריאים (ג'מוסים) משוטטים סמוך לאגם החולה.
התאו החל להיעלם בתקופת המנדט ולאחר הקמת מדינת ישראל נעלם לחלוטין.
עדר קטן של תאואים שרד בבטיחה והתגלה לאחר מלחמת ששת הימים, פרטים מהעדר הועברו לשמורת החולה וממנו הועברו פרטים גם לשמורת עין אפק.
קיימות גם בישראל שתי חוות לגידול תאואים. במושב ביצרון בשפלה נמצאת חווה גדולה ומחלבה לייצור מוצרים מחלב נקבת התאו.
מינים
מינים נכחדים
יסמין (צמח)
יַסְמִין (שם מדעי: Jasminum) הוא סוג צמח ממשפחת הזיתיים המונה כ-200 מינים, הנפוצים באזורי אקלים טרופי ואקלים ממוזג, ומשמשים בעיקר לנוי בגינות ציבוריות ופרטיות. צמח זה נפוץ הן בשל יופיו והן בשל ריחו.
בארץ ישראל גדל בר רק מין אחד של יסמין - "יסמין שיחני" (Jasminum fruticans) שפרחיו צהובים, באזור הגלבוע והשומרון.
תיאור
מיני היסמין יכול להיות נשירים (שעליהם נושרים בסתיו) או ירוקי עד, והם יכולים להיות זקופים, מתפשטים או שיחים מטפסים. העלים שלהם נישאים בסידור מנוגד או לסירוגין יכולים להיות בעלי צורה פשוטה, תלת-עלית או מנומרת. הפרחים הם בדרך כלל בקוטר של כ-2.5 ס"מ. הם לבנים או צהובים, אם כי במקרים נדירים הם יכולים להיות מעט אדמדמים. הפרחים נישאים באשכולות תפרחת עם לפחות שלושה פרחים, אם כי הם יכולים להיות בודדים גם בקצוות הענפים. לכל פרח יש כארבעה עד תשעה עלי כותרת, שני לוקולות ואחת עד ארבע ביציות. יש להם שני אבקנים עם חוטים קצרים מאוד. עלי העטיף ליניאריים או ביציים. הגביע הוא בצורת פעמון. הם בדרך כלל מאוד ריחניים. פירות היסמין הם פירות יער המשחירים כשהם בשלים.
תפוצה ובית גידול
היסמינים מקורם באזורים טרופיים וסובטרופיים של אירואסיה, אפריקה, אוסטרליה ואוקיאניה,ורק אחד מ-200 המינים הוא יליד אירופה. מרכז הגיוון שלהם נמצא בדרום אסיה ובדרום מזרח אסיה.
כמה מיני יסמין התאזרחו באירופה הים תיכונית. לדוגמה, מה שנקרא יסמין ספרדי (Jasminum grandiflorum) היה במקור ממערב אסיה, תת-היבשת ההודית, צפון מזרח אפריקה ומזרח אפריקה, והפך נפוץ בחצי האי האיברי.
Jasminum fluminense (המוכר לפעמים בשם הלא מדויק "יסמין ברזילאי") ויסמינום דיכוטומום (יסמין חוף הזהב) הם מינים פולשים בהוואי ובפלורידה. Jasminum polyanthum, הידוע גם בשם "יסמין לבן", הוא עשב פולשני באוסטרליה.
גידול ושימושים
היסמין המתורבת באופן נרחב בשל פרחיו, ומשמש כצמח גינה, כצמח בית וכפרחים חתוכים. את הפרחים לובשים נשים בשיערן בדרום אסיה ובדרום מזרח אסיה.
תה יסמין
תה יסמין נצרך באופן מסורתי בסין, שם הוא נקרא תה פרח-יסמין (茉莉花茶; mò lì huā chá). פרחי Jasminum sambac משמשים להכנת תה יסמין, שלעיתים קרובות יש לו בסיס של תה ירוק או תה לבן, אך לפעמים משתמשים בבסיס תה אולונג. עלי התה ופרחי היסמין מוכנסים למכונות השולטות בטמפרטורה ובלחות. בהן לוקח לתה כארבע שעות לספוג את הניחוח והטעם של פריחת היסמין. כדי לקבל את הדרגות הגבוהות ביותר של תה יסמין, תהליך זה עשוי לחזור על עצמו עד שבע פעמים. ניתן להסיר את הפרחים המשומשים מהמוצר הסופי, מכיוון שהפרחים אינם מכילים יותר ארומה. מניפות ענק משמשות כדי להסיר את עלי הכותרת מעלי התה הצפופים יותר.
תעשיית הבשמים
יסמין מעובד באופן מסחרי לשימוש כחומר גלם בתעשיית הבשמים.
בבנימינה הוקם ב-1925, על ידי חברת פיק"א של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, מפעל לייצור תמציות מפרח היסמין, לייצוא עבור תעשייות הבושם בצרפת. בשטח המושבה נטע כל איכר כדונם יסמין לצורך אספקה למפעל. פקידי פיק"א חיפשו ידיים עובדות לקטיף היסמין, שנעשה ברובו על ידי ילדים, מאחר שהשיחים של הפרח הם נמוכים. בשנת 1929 קבוצה של 17 משפחות שעלו מגיאורגיה הוזמה על ידי פיק"א להתיישב מדרום במפעל, בשכונה חדשה שהוקמה בשם "שכונת יעקב". למשפחות העולים, שרובן היו ברוכות ילדים, הצטרפו משפחות ספרדיות מבולגריה ויוון ומשפחות ותיקות מירושלים ומטבריה. בשנות ה-30 מחיר תמצית היסמין צנח בשוק העולמי, וב-1937 הוחלט לסגור את המפעל. בניין המפעל הפך אחר כך ליקב בנימינה.
בתרבות
"יסמין" הוא שם פרטי נשי נפוץ בשפות רבות.
בתרבויות רבות היסמין משמש בטקסים כגון נישואים, טקסים דתיים ופסטיבלים. בהודו מוכרי פרחי יסמין מוכרים זרי יסמין או צרורות של יסמין בכניסות למקדשים, בצירי תנועה מרכזיים ובאזורי עסקים מרכזיים.
השינוי בנשיאות בתוניסיה ב-1987 והמהפכה בתוניסיה ב-2011 נקראים שניהם "מהפכת היסמין" בהתייחסות לפרח. ב-2011 המפלגה הקומוניסטית הסינית סימנה את היסמין כסכנה פוטנציאלית לשלטון, בעקבות קריאות ל"מהפכת יסמין" סינית שנפוצו ברשת. והמשטרה אסרה למכור את הפרח בשווקים סיטונאיים וקמעוניים סביב בייג'ינג.
במספר מדינות היסמין נחשב כסמל לאומי:
נעמה חן
ביוגרפיה
חן נולדה ברעננה, שם גדלה ולמדה בין היתר במגמת תקשורת בתיכון אוסטרובסקי. התגייסה לגלי צה"ל והחלה לקריין במספר תוכניות עד אשר קיבלה את הגשת התוכנית "שתיקת הכבישים" בגלגלצ באופן קבוע. היא המשיכה להגיש אותה גם לאחר סיום שירותה הצבאי ב-2009.
בשנים 2010–2016 הגישה את התוכנית היומית "מתגלגלים" בגלגלצ המשודרת בין השעות 16:00–18:00, בעריכת אביעד רוזנבוים. בשנת 2012, לאחר שינויו של לוח שידורי התחנה, הורחבה התוכנית עד לשעה 19:00. בינואר 2016 סיימה את הגשת התוכנית ואת עבודתה בגלגלצ.
בשנים 2011–2012 שימשה כמגישת מבזקי חדשות בחברת החדשות של ערוץ 2 בטלוויזיה ובאינטרנט.
בשנת 2014 החלה להנחות את תוכנית האקטואליה "מדברים על זה" בערוץ 2 בשידורי "רשת", לצידו של שי גולדן. התוכנית ירדה מהאוויר בשנת 2015, לקראת מיתוג מחודש של הרצועה היומית של רשת בערוץ 2.
בנוסף, היא קריינית פרסומות, ברדיו ובטלוויזיה.
משנת 2014 היא מרצה במסלול הרדיו של בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בדצמבר 2016 החלה להגיש את מהדורת הבוקר טוב ברדיו 103fm ומשמשת בתפקיד זה לסירוגין עם פנינה בת-צבי.
אחריות רשויות ציבור ועובדי מדינה
ככלל, דיני הנזיקין מסדירים את מערך היחסים בין פרטים. באופן מסורתי, המדינה נהנתה מחסינות מוחלטת כאשר פעולותיה גרמו נזק לפרט. לדוגמה, בעבר, במקרה בו רשות ציבורית לא סימנה כראוי בורות שנוצרו במסגרת שיפוצים שערכה בכביש, אדם שנפל לתוך בור ונפגע לא היה יכול לתבוע את המדינה תביעה נזיקית. אבל, עם הזמן והשינויים במציאות הכלכלית, הגישה לפיה "the king can do no wrong" השתנתה, וכיום קיימת האפשרות לתבוע בנזיקין את המדינה ואת עובדי רשויות הציבור. עם זאת, עדיין קיימות הגבלות ייחודיות לתביעות כנגד המדינה.
רקע להתפתחות הדוקטרינה
המיקום ה"קלאסי" של דיני הנזיקין הוא בענף המשפט הפרטי, במסגרתו דיני הנזיקין מסדירים מקרים בהם אדם גרם נזק לאדם אחר. למשל, כיצד יפוצה אדם שכלבו של שכנו נושך אותו ופוצע אותו. עולה השאלה היכן למקם מקרים בהם המדינה היא זו שגרמה את הנזק לפרט. התחום המשפטי המטפל במקרים בהם המדינה היא צד להליך הוא תחום המשפט הציבורי. אך כאן מדובר על גרימת נזק לפרט, ולכן לכאורה, התחום המתאים הוא התחום הנזיקי, שמטפל בהיווצרות נזק.
הפתרון שניתן בעבר לבעיית המיקום היה הענקת חסינות מוחלטת למדינה כאשר היא הצד המזיק בהליך. כלומר, לא נוצרו כלל סיטואציות בהן ניתן היה לתבוע את המדינה על נזק שגרמה. אך עם השנים, כאשר גדלה מעורבותן של הרשויות הציבוריות בחיי היום-יום של פרטים בחברה, נוצר מצב שבו היבטים רבים של חיינו מושפעים מהחלטות ומפעולות של המדינה. המדינה היא גוף מפקח ומסדיר (למשל, היא עוסקת ברישוי, מיסוי ואכיפה), וכן היא גוף שנותן שירותים, כגון ביטחון, חינוך, תשתיות ובריאות. מצב זה עורר צורך בבחינה מחודשת של החסינות שהוענקה למדינה, משתי סיבות מרכזיות. ראשית, המעורבות הגוברת של המדינה בחיי הפרטים הביאה להתעצמות השפעתה על רווחת הפרטים; שנית, התפתחות דוקטרינת זכויות האדם הביאה לצורך להטיל אחריות על המדינה מקום בו היא פוגעת בזכויות של אזרחים. כדי ליישם את השינוי התפיסתי, היה צורך בהתאמה חקיקתית, שתשווה את מעמד המדינה למעמד הפרט בהליך נזיקי. התאמה חקיקתית זו נקראת "השוואת מעמד". למשל, בישראל נחקק בשנת 1952 חוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) שקובע: "דין המדינה לעניין אחריות בנזיקין כדין כל גוף מאוגד...". הוראה דומה מצויה בספר החוקים האמריקאי, שם התקבל בשנת 1946 חוק המכונה "Federal Tort Claims Act", המשווה את מעמד המדינה למעמד הפרט בנזיקין.
שיקולים בעד ונגד הטלת אחריות נזיקית על רשויות ציבור
היקף דיני הנזיקין אינו מובן מאליו. הוא נקבע על ידי שיקולים שונים בדבר הטלת אחריות למעשים מזיקים. במקרה בו המדינה היא המזיקה, נמצא, לצד השיקולים הרגילים, שיקולים נוספים בעד ונגד הטלת אחריות.
התפתחות היסטורית- מבט משווה
על רקע הבעייתיות שתיארנו בהשוואה מוחלטת של מעמד המדינה למעמד הפרט בהליך נזיקי, נעשו התאמות שמטרתן לאפשר הליך נזיקי של פרט מול המדינה, תוך כדי שקלול המאפיינים הייחודיים של הליך כזה. התפתחות הפסיקה האנגלית ממחישה תהליך התאמה שכזה, כאשר על-פי רוב מדובר בצמצום אחריותה של המדינה:
הגנה על הפעולה מכוח חוק קיים
לפי המשפט האנגלי, אם רשות ציבורית ביצעה עוולה במהלך ביצוע פעולה שלטונית, היא תזכה להגנה אם תטען שהיא מחויבת או מוסמכת בחוק לבצע פעולה זו. אולם להגנה זו קיים סייג: על הרשות לבצע את חובתה או להפעיל את סמכותה כאשר מנחה אותה עקרון הסבירות.
הגבלת האחריות בגין מחדל
בפסק הדין East Suffolk Rivers Catchment Board v. Kent נקבע שרשות שלטונית אחראית במחדל רק כאשר היא הפרה חובה שהחוק מטיל עליה, ולא במקרים בהם היא חדלה מלהפעיל סמכות שהחוק העניק לה. הבחנה זו מבוססת על הרציונל של "טבלת הוהפלד", לפיו המדינה חבה חובת זהירות רק לגבי מעשים שחובה עליה לבצע (duty) ולא לגבי מעשים שבכוחה לבצע (power). הלכה זו שונתה בפסק-דין Anns, בו נקבע שקיימת אחריות ברשלנות על כל המחדלים, בין אם מדובר במחדל בביצוע חובה, ובין אם מדובר במחדל בקיום סמכות רשות. הלכה זו הרחיבה במידה ניכרת את אחריות המדינה בגין מחדלים. ההלכה צומצמה שוב בשנות התשעים.
אחריות על חובה מוגבלת או מיוחדת, ולא על חובה כללית
כדי שתתגבש עוולת הרשלנות, נדרשת זיקה בין המזיק לניזוק. זיקה זו אינה מתקיימת כאשר הניזוק הוא קבוצה גדולה ובלתי-מוגדרת. תנאי זה מצמצם את אחריות המדינה.
הגבלת סוגי הנזק בר הפיצוי
המשפט האנגלי מוציא מגדר אחריותה של המדינה את האחריות על נזקים כלכליים טהורים ונזקים בלתי-כלכליים טהורים (למשל, עוגמת נפש). ה"טוהר" של נזקים כאלו נובע מכך שהם עומדים בפני עצמם, ואין לצדם נזק לגוף או לרכוש. הגבלה זו מצמצמת מאוד את האחריות הנזיקית באופן כללי, ואת אחריות המדינה בפרט. עם זאת, יש להגבלה זו סייג, והוא המקרים בהם נגרם נזק כלכלי טהור משום שהניזוק הסתמך (relied) על מצג או הודעה רשלנית של המדינה. פסק הדין בעניין Yuen kun Yeu עסק בפירוק של מוסד פיננסי בהונג קונג, אשר בעקבותיו איבדו משקיעים את כספם. נטען כי הנציב על המוסדות הפיננסיים התרשל בתפקידו. עילת התביעה הייתה מבוססת על נזק כלכלי טהור, ולכן, כדי לזכות בסעד טענו התובעים להסתמכותם על איכות הפיקוח של הנציב. עם זאת, התביעה נדחתה בנימוק שחובת הנציב היא כללית, ואין לו חובת זהירות מיוחדת כלפי קבוצת הניזוקים. החלטה זו דומה להחלטה הישראלית בעניין לוי (להלן), והדמיון אף הוזכר בפסק הדין.
הבחנה בין מדיניות לבין ביצוע
באנגליה נקבע כי החלטות של מדיניות אינן פתוחות לביקורת שיפוטית, ולא ניתן לדון בהן במסגרת עוולת הרשלנות. בפס"ד Rigby, למשל, נקבע שההחלטה של המשטרה להשתמש בגז מתלקח לשם השתלטות על פסיכופת שהתבצר בחנות הייתה החלטה של מדיניות, בגינה אין המדינה חבה, ואילו ההחלטה לירות גז על החנות (שנשרפה עקב הירי) בלי שיהיה במקום רכב כיבוי אש, היא החלטה ביצועית שבגינה קיימת חובה. עם זאת, נפסק שהחלטות החורגות מסמכות – ultra vires – שוללות את החסינות על מדיניות.
ההבחנה בין מדיניות לבין ביצוע מדגישה קושי נוסף שקיים בהפעלה אוטומטית של עקרון השוואת המעמד. מאפיין מרכזי של המינהל הציבורי הוא הסמכת הרשות להפעיל שיקול-דעת באשר לאופן מימוש סמכויותיה והתוויית קווי מדיניות. הבעייתיות הנוצרת היא שחיוב המדינה בנזיקין במעשים המצריכים הפעלת שיקול-דעת, נתפסת כהתערבות בלתי-לגיטימית. המחוקק האמריקני היה ער לקושי זה, ולכן נקבע בחוק ה-FTCA האמריקני חריג מרכזי לעקרון השוואת המעמד, הוא חריג שיקול הדעת. חוק זה לא מגדיר את המשמעות הפרקטית של החריג, ולכן הפסיקה בארצות הברית פיתחה סיווגים שונים, כדי לקבוע האם המקרים שעמדו בפניה נכנסים בגדר החריג, או שמא המדינה חייבת בנזיקין. פרשנות בתי המשפט למושג "שיקול דעת" הייתה מרחיבה, כך שנוצרה חסינות רחבה לרשויות הציבור ולעובדיהן. פרשנות מרחיבה למושג שיקול הדעת ניתנה בשנת 1953 בפס"ד Dalehite v. United States. בפסק הדין נדון נושא אחריות המדינה בגין נזקי פיצוץ שנבעו מהעמסה של דשן כימי שאוחסן בנמל טקסס. הדשן יוצר והופץ לפי הכללים ותחת ההשגחה של מדינת ארצות הברית. בית המשפט קבע שבשל העובדה שמדובר באקט בעל אופי שלטוני, לא ניתן להחיל את עקרון השוואת המעמד, ועל כן חל חריג שיקול הדעת. מבחן חדש להגדרת שיקול הדעת הוצג בפס"ד Indian Towing Co. v. United States. בפסק הדין נדונה טענה שמשמר החופים תחזק באופן רשלני את המגדלור, והדבר הביא לכך שאורו כבה וספינה טבעה בים עקב אובדן כיוון. בפסק הדין נעשתה הבחנה בין הרמה התכנונית לרמה הביצועית של פעולות המינהל. נקבע שעל הרמה התכנונית חל חריג שיקול הדעת, ואילו לגבי הרמה הביצועית (במקרה הנדון, תחזוקת המגדלור) החריג אינו חל. בפסק הדין בעניין United States v. S.A. Empresa de Viacao Aera Rio Grandense, דנו בשאלת אחריות בגין תקלות שאירעו במטוסים של רשות התעופה הפדרלית (FAA), המאשרת את השימוש במטוסים מסחריים. בפסק דין זה נקבע שיש להתמקד באופי הפעולה השלטונית. המבחן החדש קבע שיש לבחון האם מעשי הרשות הם בעלי אופי של מעשים שהמחוקק התכוון ליצור חסינות לגביהם, וכן אם שיקול הדעת נגע לנושאים של מדיניות חברתית, כלכלית ופוליטית. תשובה חיובית לשני חלקי המבחן הביאה לדחיית התביעה. שני פסקי דין מרכזיים נוספים הביאו לגיבוש הדוקטרינה הקיימת כיום. הראשון,Berkovitz v. U.S, דן בתביעה נגד רשות שאישרה חיסון נגד מחלת הפוליו, שגרם לילד שיתוק כמעט מלא. השני, Gaubert, דן במעורבות הרשות הפדרלית באגודה להלוואה וחיסכון. מפסקי הדין הללו נתגבשו שלושה כללים להפעלת חריג שיקול הדעת: לכן, הגנה תוענק לפעולות או להחלטות שלטוניות המבוססות על שיקולים ציבוריים, אשר מאזנות צרכים פוליטיים, חברתיים וכלכליים לגבי החוק אותו מעוניין מקבל ההחלטות ליישם.
אחריות עובדי ציבור
עד כה, עסקנו באחריות הרשות הציבורית בנזיקין. אך, הרשות היא גם תאגיד המורכב מעובדים. על כן, עולה השאלה מהי חבותם של עובדים אלה כאשר פעולה שהם עושים במסגרת עבודתם מסבה נזק. דוגמה שממחישה סוגיה זו היא המקרה של תביעה אישית כנגד שוטר, בטענה שמעצר שביצע היה מעצר שווא. בתשובה לשאלה מי אחראי למעשה העובד, קיימות שתי אפשרויות: המעסיק שלו, כלומר המדינה, או העובד עצמו. להחלטה אודות הטלת האחריות יש השלכות על תפקוד הרשות ועובדיה. לשם חידוד הסוגיה נציג תחילה את סוגי האחריות השונים שניתן להטיל על הרשות, בגין מעשי עובדיה: במציאות חוקית שבה דוקטרינת האחריות המרכזית היא שילוחית, הרשות תישא באחריות נזיקית בפחות מקרים. בעבר, הכלל במשפט הישראלי, בדומה לזה שהיה נהוג במשפט האנגלי, היה שעובדת היותו של אדם עובד ציבור אינה פוטרת אותו מאחריות בנזיקין, ועל עובדים הוטלה אחריות אישית בגין נזקים שגרמו. עם זאת, החקיקה המסדירה את הנושא השתנתה, והורחבה האחריות האישית של המדינה. נרחיב על הדין הקיים בפרק סקירת הדין.
תקופת גיבוש הסייגים
ככלל, הדין הישראלי טרם פרשת גרובנר הלך אחרי הדין האנגלי והשתמש בהבחנות רבות על מנת לצמצם את אחריות רשויות הציבור ועובדיהן.
בפרשת שחאדה התובע, שנפגע ממשאיתו של הנתבע, תבע את המדינה בנזיקין בגין הפרת חובה חקוקה ורשלנות, שכן פקיד משרד הרישוי לא בדק את דבר קיומה של תעודת ביטוח כאשר העביר בעלות על המשאית לנתבע, ולכן התובע לא יכול היה לזכות בפיצוי מחברת הביטוח. השופטים דחו את התביעה, תוך אימוץ סייג נוסף, העוסק בהבחנה בין חובה כללית לחובה ספציפית. הבחנה זו היא הבחנה כללית, המיושמת בעת קביעת אחריות ברשלנות בדיני הנזיקין, והוכרה בפסיקה הישראלית בפסק-דין פריצקר נגד פרידמן. פסק-דין שחאדה מיישם הלכה זו על יחסי פרט-מדינה.
בעניין חואטי, אדם נפגע בעת נסיעתו באוטובוס מכיוון שהאוטובוס נכנס לשקע בכביש. התברר שהשקע נוצר לפני זמן רב והמדינה לא תיקנה אותו (ובכך יצרה מחדל). בית המשפט הטיל אחריות נזיקית על המדינה. לכאורה, בית המשפט סטה מדרך הפסיקה הרגילה ומההלכה האנגלית בהטילו אחריות נזיקית על המדינה בגין מחדל, אבל בפועל ניתן לפרש את ההלכה כמקרה מיוחד: על אף הסייגים שהונחו, הרעיון הבסיסי של עקרון השוואת המעמד נותר בעינו: כאשר פעולת הרשות הציבורית היא בעלת אופי פרטי או פרטי למחצה, בית-המשפט הטיל אחריות על הרשות. למשל, פסק-דין מדינת ישראל נגד אייגר עסק בנזק שנגרם לילדים בעת ששיחקו בטילי לאו שגנב שכנם מבסיס צבאי. במקרה זה נפסק שהמדינה חבה בנזיקין בגין התרשלותה בשמירה על דבר מסוכן שהיה בבעלותה, מכיוון שנוהלי השמירה ביחידה ממנה נגנבו הטילים, היו לקויים.
תקופת הרחבת האחריות
בפסק-דין גרובנר נגד עיריית חיפה הונחו לראשונה היסודות להרחבת בסיס האחריות של המדינה בנזיקין. בפרשה זו תבעה עוברת-אורח בגן ציבורי, שנפגעה מרוכב אופניים בגן, את עיריית חיפה בגין התרשלותה באכיפת חוק-העזר האוסר על רכיבת אופניים בתחום הגן. אף על פי שהתביעה נדחתה, אמר השופט שמגר בהערת אגב שייתכן כי הפעלתה של סמכות, הלכה למעשה, תיצור פיקוח, ואותו פיקוח מוליד חובה. בנוסף, הטיל בית המשפט ספק בצורך בסייג השולל הטלת אחריות בגין חובות בעלות תחולה כללית (להבדיל מחובות לציבור מסוים). בהמשך קיבלה הערתו של השופט שמגר תוקף פסיקתי בפסק-דין אייל נ' פוקסמן. בית-המשפט חייב רשות בנזיקין בגין אי-הפעלת סמכות פיקוח, על אף שסמכות זו לא הייתה סמכות חובה, ולמרות שמדובר במחדל מצידה של הרשות, ולא ביצירת סיכון אקטיבית. בפרשת ועקנין, שעניינה נזק שנגרם לנער בבריכה ציבורית, נטען שאי-הצבת שלטי אזהרה כפי שמורה החוק, הביאה לכך שהנער קפץ למים רדודים. בית-המשפט התנער מהסייג, לפיו על התובע להוכיח שהחוק הנידון בא להגן על פרט ספציפי (התובע), ופסק שיש לבחון את רוח החוק – אם מטרתו להגן על האינטרסים של היחיד "בתור שכזה", ניתן להסתמך עליו לצורך תביעה נזיקית. קביעה זו היא קביעה כללית לגבי עוולת הפרת חובה חקוקה, אך יישומה על יחסי פרט-מדינה מרחיבה מאוד את אחריות המדינה בנזיקין, שכן מעטים החוקים המיועדים להגן על פרט ספציפי. פסק-דין זוהר, בו נדון נזק שנגרם למכונית עקב התמוטטות סככה, נתבעה העירייה על אי-אכיפת חוקי-העזר בנושאי תכנון ובנייה. בפסק-הדין שלל השופט ברק את טיעוני העבר נגד הטלת אחריות נזיקית על רשויות. בנוסף, העיר ברק שהוא מוכן לנקוט בצעד ממנו נמנע בית-המשפט בעבר, והוא בחינת תקינות שיקול-הדעת של הרשות בעת הפעלת סמכותה. צעד זה נחשב מרחיק לכת לאור התפיסה שבית-המשפט אינו נוטה להתערב בשיקולי מדיניות. פסק דין נוסף שהרחיב את אחריות המדינה הוא פסק-דין עיריית ירושלים נגד גורדון. באותו מקרה נעצר גורדון בגין אי-תשלום דו"חות חניה, אף על פי שהתריע בפני העירייה שהדו"חות שנשלחו לו מקורם בטעות. גורדון תבע את העירייה בגין נזק בלתי-ממוני טהור, בשל עוגמת הנפש שנגרמה לו מהמעצר. בניגוד לכלל המצמצם של הפסיקה האנגלית, נקבע בישראל שניתן לתבוע את המדינה בנזיקין, גם בגין נזק בלתי-ממוני טהור. הלכה זו קיבלה חיזוק נוסף בפסק-דין אבנעל, בה חייב בית-המשפט את המדינה בגין נזק בלתי-ממוני טהור שגרמה לחברת נעליים.
פסק דין לוי והפסיקה שלאחריו
בפרשת לוי תבעה אשתו של מנוח, שנהרג מרכב פוגע בתאונה, את המפקח על הביטוח. עילת התביעה הייתה רשלנות, שכן אף על פי שהמפקח ידע שחברת הביטוח של הפוגע נמצאת על סף התמוטטות כלכלית, הוא לא התריע כראוי על מצב החברה. בפסק הדין התייחס השופט שמגר לנושא חריג שיקול הדעת. השופט אימץ את התנאים להחלת חריג שיקול הדעת מן המשפט האמריקני, וקבע כי כאשר מדובר בעניינים בעלי אופי חברתי, פוליטי או כלכלי, יש לרשות שיקול דעת רחב, אשר בית המשפט לא ייטה להתערב בו. במקרה הנדון, היה חשש ממשי של המפקח כי פרסום מצב החברה עלול להביא לפגיעה קשה בענף הביטוח, ועל כן נקבע שהחלטתו נמצאת במתחם שיקול הדעת, שבית המשפט לא מתערב בו. כמו כן נקבע כי מידת הקרבה בין המפקח למשפחת המנוח אינה מספיקה כדי להקים חובת זהירות. לאור הפסיקה המוקדמת ללוי, פסק דין זה נתפס שמרני, שכן הוא מצמצם את אחריות המדינה. בפסקי דין שניתנו לאחר פסק דין לוי, המגמה אינה חד משמעית. בעניין ציפורה, שבמרכזו תביעה כנגד עיריית תל אביב בגין עיכוב מתמשך של אישורי בנייה, בית המשפט אמנם חזר וביסס את חריג שיקול הדעת, אך תחם אותו: העיכוב המתמשך הצדיק התערבות בהחלטות הרשות. פסק דין נוסף שעסק בחריג שיקול הדעת הוא פנחסי נ' וייס, במסגרתו נתבעה המשטרה על שלא נענתה לתלונות חוזרות ונשנות של התובע. לעניין זה נקבע, מחד, כי למשטרה אכן יש שיקול דעת נרחב באשר לאופן הטיפול בתלונות, אך מאידך, אין לה כל שיקול דעת בשאלה האם להיענות לתלונות. זאת ועוד, נקבע כי עצם הגשת התלונה יוצרת יחסי קרבה בין המתלונן למשטרה, ועל כן מתקיימת חובת זהירות.
פסיקת בתי משפט מחוזיים
בפרשת נעים עזרא נ' סקאי קלאב בע"מ נשקלו שיקולי מדיניות במסגרת ההחלטה האם להטיל אחריות על המדינה. התובע נפצע בתאונת צניחה ותבע, בנוסף למועדון הצניחה, את המדינה על שהעניקה רישיון למועדון. נקבע כי המדינה אינה אחראית לתאונה שכן, בהתאם לפסק דין לוי, לא כל אחריות ציבורית מטילה אחריות ברשלנות על המדינה. נקבע שלא הוכחה צפיות או קרבה משפטית כדי להטיל אחריות על המדינה. בנוסף נפסק כי ספורט הצניחה החופשית אינו מוסדר על ידי המדינה, ואין מדובר במעשה שלטוני שהביא לתאונה. בפסק הדין נשקלו גם שיקולי מדיניות: המדינה לא יכולה להיות "מבטח-על", והסיכון באספקת השירות צריך להיות מוטל על מעניק השירות. זאת ועוד: הצונח היה יכול לבטח את עצמו. אין סיבה לפזר את הסיכון על כלל הציבור, בייחוד כאשר מדובר בשירות לא חיוני.
יישום הרחבת בסיס האחריות לנזק בלתי ממוני-טהור נדון בעניין יצחק גולדשטיין נ' מדינת ישראל, בו התובע אושפז בגיל 10 במחלקה פסיכיאטרית בבית חולים. לטענתו לא הייתה הצדקה לאשפוז. בנוסף הוא טען כי אילו העירייה הייתה דואגת להעבירו לפנימייה או משפחת אומנה, האשפוז היה נמנע. לטענתו נגרמו לו נזקים בלתי ממוניים של כאב וסבל, עליהם העירייה חייבת לפצותו. נפסק כי העירייה חייבת בחובת זהירות כלפי התובע. בנוסף יושם נושא חיוב הרשות בגין מחדלה, כאשר לא התקבלה טענת העירייה לפיה משום שמדובר במחדל, אין לחייבה ברשלנות. הנימוק היה שרשות תחוב כלפי ניזוק גם בשל אי-שימוש רשלני בסמכויותיה: אילו פעלה העירייה כנדרש, סביר להניח שהייתה מצליחה למנוע את אשפוז התובע.
נושא חובת הזהירות נדון בעניין עזבון המנוח מריח אפכאר ז"ל נ' תנועת הצופים הערבים והדרוזים. במקרה הנדון המנוח, אשתו ובתו טבעו למוות בכנרת בעת שבאו לבקר את בנם במחנה קיץ של תנועת הצופים הערבים והדרוזים. בין היתר נתבעה המדינה (משרד החינוך ומשטרת ישראל). נקבע שלמדינה אמנם יש חובת זהירות מושגית כלפי הנתבעים, אך אין לה חובת זהירות קונקרטית. המדינה לא הייתה מודעת לכוונת מארגני מחנה הקיץ לקיים את יום המשפחות, ולא הייתה מודעת כי המנוח ייכנס לרחוץ בחוף אסור לרחצה במהלך ביקורו במחנה הקיץ.
חובת הזהירות נדונה גם בפרשת סירקוס, שעסקה בתביעת הורים מאמצים נגד המדינה על שנמסר להם לאימוץ ילד פגוע מוחין, חרף התנגדותם לקבל ילד בעל פגיעה כזו. בדיקה מוקדמת הייתה מביאה לאיתור הפגיעה. נפסק שחלה על המדינה חובת זהירות מושגית, בשל יחסי הקרבה שבין פקיד הסעד להורים המאמצים. מכוח קרבה זו היה על הפקיד לצפות את הנזק שייגרם להורים, ולפיכך להורות על ביצוע בדיקות רפואיות לילד, טרם השלמת הליך האימוץ. בנוסף, השופטת קבעה כי היה על פקיד הסעד לצפות שההורים יסתמכו על בדיקות המערכת, ולא יערכו בדיקות באופן עצמאי, ולפיכך מתעצמת חובת הזהירות. פסק הדין התייחס גם לחריג שיקול הדעת. השופטת העירה כי אף על פי שהכלל הוא שאין מתערבים בהחלטות המערבות שיקול דעת, כגון זו של פקיד הסעד, במקרה זה עלות הבדיקה הרפואית הנדרשת אינה גבוהה, במיוחד לאור גודל הנזק שנגרם. על כן החליטה השופטת כי היה מקום לקיים את הבדיקה.
הצעת חוק דיני ממונות (הקודיפיקציה האזרחית)
בימים אלה מושלמת הצעת הקודקס האזרחי החדש, שיאגד את רוב המשפט האזרחי בחוק אחד. מכיוון שמדובר בחוק שעומד להסדיר את כל תחום המשפט האזרחי בישראל, תוך עריכת שינויים מהותיים, ראוי להתייחס לשינויים הצפויים בנוגע לאחריות המדינה ושלוחיה בנזיקין. בתחום הנדון, הצעת החוק אינה מכניסה שינויים מהותיים. סעיף 380 להצעת החוק משאיר על כנו את סעיף 7א לפקודת הנזיקין, ומעניק חסינות לעובד ציבור שפעל בתום לב. סעיף 381(א) מוסיף פרוצדורה חדשה, שאינה מופיעה בחוק הקיים, לפיה במקרה בו הוגשה תובענה נזיקית נגד עובד מדינה, והמדינה טענה לקיומה של חסינות העובד, המדינה מצורפת להליך התביעה כנתבעת. הסעיפים הבאים קובעים פרוצדורות חדשות בנוגע להסדרת נושא החסינות.
תחולת חוק אחריות המדינה בנזיקין על פעולות לוחמתיות
במדינות רבות, לצד הטלת אחריות נזיקית על המדינה, מסייגים החוקים הרלוונטיים את אחריות המדינה באשר לנזק הנגרם במסגרת פעולות לחימה. גם בישראל ישנה התייחסות בחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) לנושא זה. סעיף 5 לחוק מעגן את חריג הפעולה המלחמתית וקובע ש"אין המדינה אחראית בנזיקין על מעשה שנעשה על ידי פעולה מלחמתית של צה"ל". כשחוק הנזיקים האזרחיים (אחריות המדינה) נחקק לראשונה הוא לא הגדיר מהי פעולה מלחמתית, דבר שגרם להופעת שתי גישות סותרות לפרשנותו על ידי בתי המשפט עד שנת 2002.