cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמואה האמריקנית
המאה ה-18: מגע ראשון עם אירופאים
המגעים הראשונים של תושבי האזור עם המערב כללו עימותים אלימים בין החוקרים הצרפתים לבין תושבי האיים שהתרחשו באי טוטואילה. הסמואים האשימו את האירופאים ועקב כך נוצר להם מוניטין של פראים.
המאה ה-19
פעילות המיסיון בסמואה החלה בסוף 1830 כאשר ג'ון ויליאמס מהאגודה המיסיונרית הלונדונית הגיע מאיי קוק ומטהיטי. באותה עת זכו הסמואים במוניטין של פראים ומחרחרי מלחמה, שכן התרחשויות אלימות התחוללו בין הילידים לבין מבקרים אירופאים. על כל פנים, בסוף המאה ה-19, עצרו כלי שיט צרפתים, בריטים, גרמנים ואמריקאים באופן שגרתי בסמואה והם עשו שימוש בנמל פאגו פאגו כתחנת תדלוק בפחם לספנות.
במרץ 1889 נכנס כוח ימי של הקיסרות הגרמנית לכפר בסמואה ובעשותו כן גרם נזק לרכוש אמריקאי. בעקבות כך נכנסו שלוש ספינות מלחמה אמריקאיות לנמל אפיה והתכוננו להתעמתות עם שלוש ספינות מלחמה גרמניות שנמצאו שם. לפני שנורתה ירייה אחת, החריבה סופה טרופית, הן את הספינות האמריקאיות והן את הספינות הגרמניות. עקב כך נכפתה הפסקת אש על הצדדים בשל חוסר בספינות מלחמה.
ראשית המאה ה-20
עם פרוש המאה ה-20 יושבו היריבויות הבינלאומיות של סוף המאה הקודמת עם כינוסה של הוועידה התלת-צדדית בוושינגטון ב-1899 שבה חילקו גרמניה וארצות הברית את איי סמואה לשני חלקים: קבוצת האיים המזרחית הפכה להיות טריטוריה של ארצות הברית (איי טוטואילה ב-1900 ומאנואה ב-1904) והם מהווים היום את סמואה האמריקנית. קבוצת האיים המערבית, ששטח האדמה שלהם גדול בהרבה, הפכו להיות לטריטוריה שהייתה ידועה בשם סמואה הגרמנית. בריטניה וויתרה על כל תביעותיה בסמואה ובתמורה בוטלו כל הזכויות של גרמניה בטונגה, באזורים מסוימים באיי שלמה ובמערב אפריקה. לוועידה התלת-צדדית קדמו ועידת וושינגטון ב-1887, הסכם ברלין ב-1889 וההסכם האנגלו-גרמני על סמואה שנחתם ב-1899.
שטח חסות אמריקני
בשנה שלאחר מכן, קיבלה ארצות הברית באופן רשמי את החלק שהוקצה לה באיים, קבוצה קטנה של האיים המזרחיים, שבאחד מהם שכן הנמל החשוב של פאגו פאגו. לאחר שצי ארצות הברית תפס את השליטה בסמואה המזרחית עבור ממשלת ארצות הברית, הורחבה תחנת הטענת הפחם בפאגו פאגו להיות בסיס מלא של הצי, שנודע בשם בסיס צי ארצות הברית טוטואילה. לצורך כך חתם הצי על הסכם להעברת שטחים עם ראשי השבטים בשם ממשלת ארצות הברית. ב-17 ביולי 1911 הוסב שמם של בסיס הצי בטוטואילה והבסיסים באאונואו ובמנואה באופן רשמי לסמואה האמריקאית.
בין מלחמות העולם
ב-1925 סופח לסמואה האמריקנית האי סוואן, שנכלל ברשימת האיים האמריקנים על פי חוק הגואנו.
ב-1938 נהרגו הטייס הנודע אד מוזיק וצוותו בהתרסקות המטוס הימי Samoan Clipper מדגם S-42 של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז מעל פאגו פאגו, כאשר ביצעו טיסת סקר לאוקלנד, ניו זילנד. בזמן כלשהו לאחר ההמראה אירעה תקלה במטוס ומוזיק הפנה אותו בחזרה לפאגו פאגו. בעוד הצוות עוסק בהשלכת דלק כחלק מההכנה לנחיתת החירום, אירעה התפוצצות שקרעה את המטוס לגזרים.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, עלה מספר כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית שהיו מוצבים בסמואה על האוכלוסייה המקומית ולכך הייתה השפעה תרבותית רבה. גברים סמואנים מגיל 14 ומעלה קיבלו אימון צבאי על ידי סגל צבא ארצות הברית. סמואנים שירתו בתפקידים שונים במהלך המלחמה, כולל בתפקידים קרביים, בתפקידי רפואה, בתפקידי קשרים ובתיקוני ספינות.
המחצית השנייה של המאה ה-20
ב-1956 הוחלף מושל סמואה האמריקנית שעד אז מונה על ידי צי ארצות הברית בפיטר טלי קולמן, שנבחר בבחירות מקומיות. אף על פי שמבחינה טכנית נחשבה סמואה האמריקנית ל"בלתי מאורגנת" (unorganized), מאחר שהקונגרס של ארצות הברית לא העביר חוק מתאים בנוגע לטריטוריה, קיים בה ממשל עצמי על פי חוקה שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 1967. הטריטוריה האמריקנית של סמואה נכללת ברשימת הטריטוריות ללא ממשל עצמי של האו"ם, נתון שעליו חולקים פקידי הממשל של הטריטוריה, שמחשיבים את עצמם כממשל עצמי.
לסמואה האמריקנית ולנמל התעופה הבינלאומי פאגו פאגו הייתה משמעות היסטורית בנוגע לתוכנית אפולו. צוותי האסטרונאוטים של אפולו 10, אפולו 12, אפולו 13, אפולו 14 ואפולו 17 נמשו מהמים מאות ק"מ אחדים מפאגו פאגו והועברו במסוקים לנמל התעופה המקומי לפני שהוטסו להונולולו.
בעוד שסמואה האמריקנית וסמואה המערבית חולקות שפה ומוצא משותפים, התפצלו התרבויות שלהן בעשורים האחרונים לכיוונים שונים, כשתושבי סמואה האמריקנית מהגרים לעיתים קרובות להוואי ולארצות הברית ומאמצים מנהגים אמריקאים רבים, כמו העיסוק בפוטבול ובבייסבול. תושבי סמואה המערבית נוטים יותר להגר לניו זילנד, שהשפעתה ניכרת בעיסוק בענפי הרוגבי והקריקט הפופולריים יותר באיים המערביים.
המאה ה-21
עקב המצב הכלכלי הקשה בטריטוריה, ניצלו רבים מתושבי סמואה האמריקנית ותושבי אזורים מבודדים נוספים של ארצות הברית את האפשרות לשירות צבאי. משמעות הדבר ששיעור ההרוגים בשירות צבאי מקרב תושבי האיים ביחס לגודל האוכלוסייה גבוה יותר בהשוואה לחלקים אחרים של ארצות הברית. נכון ל-23 במרץ 2009 נהרגו 10 מתושבי סמואה האמריקנית בעיראק ושניים נהרגו באפגניסטן.
פוליטיקה
החוקה של סמואה האמריקנית אושרה בשנת 1966 ונכנסה לתוקף בשנת 1967. זכות ההצבעה היא מגיל 18 ומעלה, וראשי הרשות המבצעת להלכה הם נשיא ארצות הברית וסגנו. מושל המדינה הוא למנו פלטי מאוגה (מאז 3 בינואר 2021). הרשות המחוקקת מורכבת משני בתי מחוקקים, בית הנבחרים (21 מושבים: 20 מושבים נבחרים על ידי הצבעת הציבור, ומושב אחד ממונה), והסנאט (18 מושבים. נבחרים לתקופה של 4 שנים).
החג הלאומי חל ב-17 באפריל (לטריטוריה אין יום עצמאות).
חלוקה מנהלית
מבחינה מנהלית סמואה האמריקנית מחולקת ל-3 מחוזות ו-2 אטולים לא מאורגנים.
כלכלה
כלכלת סמואה האמריקנית היא כלכלה פולינזית מסורתית, שבה יותר מ-90% מן הקרקעות נמצאות בבעלות משותפת. הפעילות הכלכלית קשורה בקשרים הדוקים לארצות הברית, שותפת הסחר הגדולה ביותר של סמואה האמריקנית.
שיעור האבטלה בסמואה האמריקנית עומד על כ-6%, ושיעור ההוצאות שלה עולה על ההכנסות (127 מיליון דולר הוצאות לעומת 121 מיליון דולר הכנסות). העברות כספים ישירות מממשלת ארצות הברית תורמות במידה רבה לרווחתה הכלכלית של סמואה האמריקנית: 63% מתקציב הממשלה מקורו בתמיכה אמריקנית (נכון ל-1997). ניסיונות השלטונות להרחיב ולהגדיל את הפעילות הכלכלית נתקלים בקשיים בשל המיקום המרוחק, התחבורה המצומצמת, וההוריקנים ההרסניים.
בשנת 2007 הוחל בתהליך מדורג של העלאת שכר המינימום בסמואה האמריקנית, כדי להשוותה בהדרגתיות לזה של ארצות הברית. בשנים שלאחר מכן ירדה התעסוקה בטריטוריה ב-30% והתל"ג לנפש ירד ב-10%. בעקבות זאת, הוקפאו העלאות שכר המינימום בשנת 2009. בספטמבר 2011 טען המושל של סמואה האמריקנית בפני הקונגרס של ארצות הברית ששכר המינימום הוא הגורם לירידה בפעילות הכלכלית והמשך העלאת שכר המינימום עלולה לחסל את המגזר הפרטי בטריטוריה. בספטמבר 2015 חזר הקונגרס להעלות את שכר המינימום בסמואה האמריקנית בתהליך הדרגתי תלת שנתי. החוק להעלאת שכר המינימום עבר בלחץ של מושל ג'ורג'יה שביקש למנוע את התחרות במפעל טונה במדינה שלו.
תחבורה
בטריטוריה יש 350 ק"מ כבישים, מהם כ־150 ק"מ סלולים, ואין מסילות ברזל. יש בה שלושה נמלי תעופה קטנים, מהם לשניים מסלולי המראה סלולים.
גאוגרפיה
סמואה האמריקנית נמצאת באוקיאניה, קבוצת איים באוקיינוס השקט, בערך בשני שלישים מהדרך מהוואי לניו זילנד. שטח האדמה בסמואה האמריקנית הוא 199 קמ"ר, ואילו שטח המים הוא 0 קמ"ר. שטחה של סמואה האמריקנית גדול במקצת משטחה של וושינגטון. סמואה האמריקנית אינה גובלת עם מדינות אחרות.
האקלים הוא בעיקר טרופי. כמות הגשמים שיורדים בשנה בממוצע - 3 מטרים. בסמואה האמריקנית יש סכנות תמידיות של סופות טרופיות ומפולות הרים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית סמואה האמריקנית כוללת כ-58,000 אנשים, רובם בגיל 15–64, חלקם בגיל 0–14, ומיעוטם מגיל 65 ומעלה. שיעור הצמיחה בקרב האוכלוסייה של סמואה האמריקאית בשנה, הוא 0.04%.
97% מן האוכלוסייה (כולל תינוקות וילדים) יודעים קרוא וכתוב (זכרים: 98%, נקבות: 97%).
מנחם מרקוס
מנחם מרקוס (נולד ב-1947 בתל אביב) הוא גאומורפולוג, סופר, מטייל ישראלי ומדריך טיולים ברחבי ישראל, המתגורר בהר אדר.
ביוגרפיה
מרקוס, יליד תל אביב, למד באוניברסיטה גאוגרפיה, גאולוגיה וגיאומורפולוגיה. משמש מזה שנים רבות כמורה דרך בקורסים לידיעת הארץ ובקורסי מורי דרך. נמנה עם מקימי בי"ס שדה חצבה. מרקוס שימש כגאוגרף הראשי ברשות שמורות הטבע בין השנים 1981 ל-1999. במקביל עסק בכתיבה ועריכה של ספרי טיולים, בין השאר ערך את מדריך ישראל החדש ו"אנציקלופדיה מפה לידיעת הארץ". שימש כעורך מדור הטיולים של השבועון "כותרת ראשית", וכתב במגזין "מסע אחר".
ענת לויט
ענת לויט (נולדה ב-4 באוקטובר 1958) היא סופרת, משוררת, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
עם סיום לימודיה ב"תיכון חדש" התגייסה לצה"ל והחלה לפרסם שירים, סיפורים קצרים וביקורות בכתב העת הספרותי עתון 77. סיימה תואר ראשון בספרות עברית ובפילוסופיה ולימודי תואר שני בספרות כללית באוניברסיטת תל אביב. באותן שנים פרסמה שני ספרי שירה, "דקירות" ו"בית של געגועים". כמו כן פרסמה מיצירותיה ורשימות ביקורת במוספי הספרות של העיתונות היומית. עד נישואיה עבדה כעורכת לשונית בעיתונים הארץ, דבר וחדשות וכתחקירנית בתוכנית הספרות "סוף ציטוט" ששודרה בשנות השמונים בערוץ הראשון. מתגוררת בתל אביב.
ספר שיריה "עובדת אלילים" נכתב חודשים ספורים לפני גירושיה. מאז ועד היום עוסקת בעריכת ספרים עבור הוצאות לאור. כתבה בשנים הללו את ספרי שיריה "תיקון אב", "עירומה על גב סוס במונגוליה", "תפילת יחידה" ו"היינו בגד אחד". בשנים אלו כתבה גם את ספרי הפרוזה "שפת הלוליין", "ניקול ופייר", "חובה לבוא בלבוש אלגנטי", "יומנה של אישה מודרנית" ו"מה זאת אהבה".
נושאי כתיבתה הם בעיקר יחסים בתוך המשפחה, יצירת זוגיות והשתוקקות מתמדת לאהבה ולקרבה. זכתה בפרס ורטהיים על ספרה "דקירות", בפרס ברנשטיין ב-1987 ובפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ב-1998.
בשנת 1987 נישאה לאדריכל יובל שם אור, אחיהם של יונתן שם אור ומירית שם אור. לזוג נולדו שתי בנות, בהן השחקנית תמר שם אור, בטרם התגרשו אחרי 7 שנות נישואים.
מלונות שרתון
מלונות שרתון היא רשת מלונות מהגדולות והיוקרתיות בעולם. לשרתון ישנם 900 בתי מלון ב-95 מדינות. הרשת נמצאת כיום בבעלות "מריוט" שהיא רשת המלונות הגדולה בעולם ומחזיקה בבעלותה 30 רשתות שונות.
היסטוריה
בשנת 1937 הקימו ארנסט הנדרסון ורוברט מור בית מלון קטן בספרינגפילד, מסצ'וסטס. זמן קצר לאחר מכן הם רכשו בית מלון נוסף עליו התנוסס שלט גדול: שרתון. עלות החלפת השלט הייתה יקרה מדי ולכן הנדרסון ומור החליטו שבמקום שיתנו לכל מלון שם, הם יקראו לכל המלונות תחת שם אחד. כך נולדה רשת שרתון.
הצמד המשיך ברכישת מלונות במדינת מסצ'וסטס ועד שנת 1939, היו ברשותם שלושה מלונות בעיר בוסטון.
בשנת 1949 הפכה שרתון לרשת בינלאומית כאשר נרכשו שתי רשתות מלונות גדולות בקנדה. אך רק בשנות ה-60 יצאה הרשת מתחומי צפון אמריקה עם בנייתו של מלון שרתון תל אביב בשנת 1961 ו'שרתון מקוטו', עיירה ליד קראקס, ונצואלה. בשנת 1965 נבנה המלון ה-100 של הרשת.
בשנת 1985 רשת 'ITT שרתון' הייתה רשת המלונות המערבית הראשונה שפתחה בית מלון ברפובליקה העממית של סין.
בשנת 1994 רכשה 'ITT שרתון' את רשת המלונות הגדולה ביותר באיטליה, 'CIGA', שברשותה היו מלונות רבים בכל אירופה. כל המלונות תחת הרשת שינו את שמם ל'שרתון' וכך הפכה הרשת לרשת מלונות מוכרת גם באירופה.
בשנת 1998 הרשת נרכשה על ידי 'רשת מלונות סטארווד' בבעלות של בארי סטיוארט שטרנליכט, שגברה על ההצעה של הילטון במכרז. מאז צמחה שרתון לאחת מרשתות המלונות הגדולה בעולם. בשנת 2016 היא נמכרה למריוט.
רשת שרתון בישראל
בשנת 2009 נמכרה חברת אזורים תיירות, מפעילת רוב מלונות שרתון בישראל, שהחזיקה אז 12 בתי מלון, לחברת פתאל ניהול מלונות. שמות המלונות שהופעלו על ידה הוחלפו והם אינם פועלים עוד תחת הרשת. בין המלונות היו:
Deja Vu (שיר של פרינס רויס ושאקירה)
Deja Vu (בעברית: דז'ה וו) הוא סינגל של הזמר הלטינו-אמריקאי פרינס רויס, והזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום האולפן החמישי שלו Five, ואלבום האולפן האחד עשר שלה, El Dorado. השיר יצא לאור ב-24 בפברואר 2017, כסינגל הרביעי מתוך אלבומו של רויס.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעדים שבוונצואלה, הרפובליקה הדומיניקנית, וארצות הברית (מצעד השירים הטרופיים).
חוגלת ראש-ארגמן
חוגלת ראש-ארגמן (שם מדעי: Haematortyx sanguiniceps) היא מין יחיד בסוגו בתת-משפחת החוגלות החיה אך ורק ביערות הררים וכן ביערות שפילה סובטרופיים בצפון בורנאו שבאינדונזיה. היא התגלתה בשנת 1879.
Deja Vu (שיר של פרינס רויס ושאקירה)
בשנת 2017, הועמד השיר בטקס פרסי גראמי הלטיני ה-18, בקטגוריית "השיר הטרופי הטוב ביותר", אך הפסיד לשיר "Bachata en Kingston", של ויסנטה גארסיה.
רקע וכתיבה
את השיר כתבה שאקירה ביחד עם פרינס רויס, דניאל סנטרקרוז ומני קרוז והוא הופק על ידי רויס, ויליאם דרלה ודייוויד סוננברג. בארצות הברית קיבל השיר את מעמד תשע הפלטינות, על מכירות של למעלה מ-540,000 עותקים במדינה.
חוגלת ראש-ארגמן
לחוגלה זו גוף שחור עם ראש וצוואר אדמוני שנתן לה את שמה וכמו כן קצה הזנב אדום. המקור צהוב ומעל העין ישנה גבה שחורה. הזכרים גדולים מעט מהנקבות ומגיעים למשקל של 330 גרם.
החוגלה חיה בעיקר במורדות הרים ולה טריטוריה של 1000-1500 מטר. תפוצתן מוגבלת וייתכן שנפגעה מכריתת היערות. הן אוכלות חרקים ופירות יער ומסתתרות בין הסבכים.
Deja Vu (שיר של פרינס רויס ושאקירה)
רקע וכתיבה
בשנת 2018, דורג השיר על ידי מגזין הבילבורד כשיר הטרופי ה-12 הטוב ביותר שיצא בכל הזמנים.
וידאו קליפ
לפני שהוציאו את הקליפ הרשמי, החליטו שאקירה ורויס כי יעלה אודיו של השיר לערוצו של רויס. בהמשך יצא הקליפ המלא בו בהתחלה ניתן לראות את שאקירה, כשהיא מתעמלת ולאחר מכן את רויס אשר מגיח מדלת המבנה שבה היא נמצאת. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את שאקירה ורויס כשהם רוקדים טנגו לצלילי השיר.
מיקומי שיא
במצעדים זכה השיר להצלחה רבה, כאשר כבש שלוש פסגות מצעדים שונות סביב העולם.
תיפאזה
תיפאזה (בערבית تيبازة; בצרפתית Tipaza; בברברית ⴱⴰⵣⴰⵔ - "בַּזַר") הוא אתר ארכאולוגי השוכן לחופי הים התיכון בעיר תיבאזה שבאלג'יריה, כ-70 ק"מ מערבית לאלג'יר. העיר נוסדה במקור על ידי הפונים ולאחר מכן הייתה לעיר ברברית ורומית. במקום השתמרו מבנים מתרבויות אלה, ומבנים נוצרים מוקדמים רבים. בשנת 1982 הוכרזה תיפאזה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
העיר נוסדה כמרכז מסחרי פוני במאה ה-6 לפנה"ס, ושוכן בה נקרופוליס שתיפקד ממועד זה ועד המאה ה-2 לפנה"ס, והנחשב לאחד הגדולים מסוגו. לאחר מכן הייתה העיר חלק מממלכת מאוריטניה הברברית. הרומאים כבשו את תיפאזה בתקופתו של הקיסר קליגולה בשנת 39 שעשה אותה למושבה צבאית, ובשנת 46 העניק לה קלאודיוס מעמד של מוניקיפיום. העיר שימשה כנקודת המוצא לכיבוש הרומי של מאוריטניה. העיר הרומית הגיעה לשיא פריחתה בסוף המאה ה-2, ולפי ההערכות התגוררו בה כ-20,000 תושבים. היא השתרעה על שלוש גבעות קטנות לחוף הים, והוקפה בשנת 147 בחומה באורך של 2.3 ק"מ ובה שלושה שערים עיקריים. אותה עת הוענק לעיר מעמד של קולוניה והיא זכתה לשם "קולוניה אליה טיפסנסיס" (colonia Aelia Tipasensis). לנמלה של תיפאזה נודעה חשיבות והיא הייתה למרכז מסחרי אזורי חשוב, אם כי לא הצטיינה כמרכז לימודי או אומנותי.
הנצרות הגיעה לעיר בשלב מוקדם, ובמאה ה-3 כבר שימשה כמקום מושבו של בישוף. עם זאת, לפי מסורת אחת נותרו רוב תושבי העיר עובדי אלילים, עד שבמאה ה-4 השליכה סאלסה הקדושה את ראש הנחש ששימש כאליל מקומי אל הים. בשל כך נסקלה סאלסה למוות, אך גופתה נמשתה מהים באורח נס ונקברה על גבעה בעיר. במקום קמה קפלה קטנה שהייתה מאוחר יותר לבזיליקת סאלסה הקדושה. הכנסייה הייתה לאתר עלייה לרגל ותושבי העיר התנצרו. במחצית השנייה של המאה ה-4 סבלה טיפזאה מהתקפות הברברים.
בשנת 430 כבשו הונדלים בהנהגת גאיזריק את האזור, וב-484 שלח המלך הונריק בישוף אריאני לעיר, ורבים מתושביה נמלטו לספרד או נרדפו באכזריות. העיר ידעה תקופת פריחה קצרה לאחר הכיבוש הביזנטי בשנת 534, אך שקעה במהלך המאה ה-6. לאחר הכיבוש הערבי ניתן לאתר הכינוי טפאסאד. העיר המודרנית של טיבאזה, שבה כ-10,000 תושבים, קמה בסמוך ועל האתר הארכאולוגי ב-1857. האתר שופץ בין 1968 ל-1973, ובמקום שוכן מוזיאון קטן המציג ממצאים מהמקום.
האתר
מהתקופה הרומית השתמרו שרידיהן של ארבע כנסיות - הבזיליקה הגדולה והבזיליקה של הבישוף אלכסנדר על הגבעה המערבית ובזיליקת סאלסה הקדושה וכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים על הגבעה המזרחית. סביב הכנסיות בתי קברות שבהם סרקופגים מצופים בפסיפסים. בזיליקת סאלסה הקדושה עשויה מספינה ומשני מעברי צד, ורצפת הפסיפס שלה השתמרה. חומרי הבנייה של הבזיליקה הגדולה נלקחו ממנה במשך השנים, אך תוואי המבנה על שבעת מעבריו עדיין ניכר. מתחת למבנה שוכנים קברים שנחצבו בסלע, ואחד מהם בקוטר של 18 מטר הכיל 24 סרקופגים. עוד השתמרו בתיפאזה שרידים של שני בתי קברות, מרחצאות, נימפאום, תיאטרון ואמפיתיאטרון. עקבות קו הביצורים הרומי ניכרים בצידה המזרחי של העיר והנמל העתיק בצפונה. כ-10 ק"מ ממזרח לעיר שוכן המאוזוליאום המאוריטני העתיק "קבור א-רומייה", הכלול גם הוא בהכרזה.
משל גרגר החרדל
משל גרגר החרדל הוא אחד המשלים הקצרים של ישו. הוא מופיע בנוסחים דומים בספרי הבשורה מתי, מרקוס ולוקאס.
סיפור המשל
המשל אומר כי אף על פי שגרגר "חרדל" (הכוונה כנראה לצמח הנקרא בימינו כרוב שחור) הוא זרע בעל ממדים קטנים מאוד, לאחר שהוא נובט הוא גדל לממדי עץ גדול. כך גם קהילת המאמינים המכונה מלכות אלוהים, או מלכות שמים שהיא הקטנה מבין הקהילות הדתיות בארץ ישראל תגדל להיות הקהילה הגדולה
ופעם נוספת בבשורה על פי תומא .
פרשנות
הצמח הנזכר כאן נחשב בדרך כלל לחרדל שחור (Brassica nigra), צמח שנתי בצומח עד לגובה של 2.7 מטרים, אך הזרע עצמו זעיר באופן מובהק (הזעירות הזאת משמשת גם להתייחסות לאמונה במתי י"ז 20 ולוקאס י"ז 6). על פי מקורות רבניים, היהודים לא נהגו לגדל את הצמח בגנים, וזה עולה בקנה אחד עם התיאור של מתי על גידולו בשדה. במשל של לוקאס הצמח גדל בגן, נראה שהבדל זה משרת את הסיפור עבור קהל השומעים שמחוץ למזרח התיכון.
אי. הווארד מרשל מפרש את המשל כעל " צמיחת מלכות האלוהים מההתחלה קטנה מאוד לממדים עולמיים". במשותף למשל השאור (אשר מופיע בבשורות מתי והבשורה על פי לוקאס מיד לאחר משל זה) שם גם מסופר על גדילה התחלות קטנות. כמו במשל הזורע, אשר מופיע בבשורות מתי ובמרקוס מוקדם יותר באותו פרק, האדם הזורע את הזרע מייצג את ישו, והצמח מייצג את מלכות האלוהים.
הציפורים המקננות עשויות להתייחס לטקסטים בתנ"ך, המדגישים את ההתרחבות האוניברסלית של מלכות אלוהים, כמו בדניאל ד' 12. עם זאת, צמח חרדל אמיתי לא סביר שימשוך עופות לקינון, "נראה כך, שישו מפריז בכוונה ברעיון האנלוגיה שלו." פרשנים אחרים הציעו כי הציפורים מייצגות גויים המבקשים מקלט משותף עם עם ישראל או "החוטאים" וגובי המיסים שבגללם הועברה על ישו כביקורת כיוון שהתרועע עמם. פרשנים אחרים רואים את העופות בצורה שלילית, כמייצים מורי שקר שפלשו לקהילת המאמינים.
היו שזיהו אלמנט זה כ"חתרני ושערורייתי", בכך טבעו של צמח החרדל הגדל במהירות הופך אותו ל"עשב ממאיר" עם "מאפייני השתלטות מסוכנים". פליניוס הזקן, כותב ב"תולדות הטבע" שלו ("Natural History" שפורסם בסביבות 78 לספירה) ש"חרדל ... מועיל מאוד לבריאות, הוא נעשה פראי לגמרי, אך הוא משתפר על ידי נטיעתו מחדש: אבל מצד שני כאשר הוא נזרע פעם אחת, זה כמעט בלתי אפשרי להיפטר ממנו באותו מקום, כמו הזרע כאשר נופל ונובט בבת אחת".
בן וותרינגטון מציין כי ישו יכול היה לבחור עץ אמיתי לתיאור המשל, וכי צמח החרדל מוכיח כי "למרות שמלכות במהלך חייו של ישו נראתה קטנה כמו זרע חרדל, היא תהפוך עם הזמן למשהו גדול ומושרש היטב, אשר יהיו כאלה שימצאו בה מקלט, בעוד אחרים ינסו להשמיד ולשרש אותה החוצה."
רונדוניה
רונדוניה (בפורטוגזית: Rondônia) היא מדינת מחוז בצפון מערב ברזיל. מצפון היא גובלת במדינת אמזונס, במזרח במאטו גרוסו, מדרום וממערב ברפובליקה של בוליביה וממערב באקרי. היא משתרעת על 238,512.8 קמ"ר ובירתה פורטו וליו (Porto Velho).
גאוגרפיה
מרבית שטחה של רונדוניה מכוסה ביער הגשם האמזוני, אך כחמישית משטח המדינה בוראה מאז שהחל פיתוחה בשנות השבעים של המאה העשרים. מרבית האוכלוסייה מתגוררת כעת בערים. רונדוניה היא יצואנית עץ ויצרנית קפה, קקאו, אורז, מנדיוקה, תירס ובקר.
השם
רונדוניה קרויה על שם קנדידו רונדון (Cândido Rondon), שעמד בראש מספר משלחות שיצאו לאזורי הספר של ברזיל בראשית המאה העשרים. אחת מהן הייתה משלחת לאיתורו של נשיא ארצות הברית לשעבר תיאודור רוזוולט שיצא שם לשיט קאנו שהשתבש.
היסטוריה
עד למאה ה-17 הגיעו לאזור הקרוי היום רונדוניה מיסיונרים נוצרים בודדים בלבד. במאה ה-18 התגלו מרבצי הזהב בעמק הנהר קויאבה, ובעקבות זאת החלו מתיישבים פורטוגלים לתור גם את עמק הנהר גואפּורֶה המצוי באזור שהוא היום רונדוניה. גורם מרכזי ביישובו של האזור, בעיקר על ידי מהגרים מצפון מזרח ברזיל במהלך המאה ה-19, היה גידול הגומי. בשנת 1907 החלה בנייתה של מסילת רכבת, שתרמה גם היא את חלקה ליישוב המקום. תעשיית הגומי הברזילאית, ובכללה זו של גואפורה, התמוטטה לפני מלחמת העולם הראשונה.
עד לשנת 1943 היה מרבית האזור חלק ממדינת מאטו גרוסו. בשנת 1943, בימי שלטונו של ז'טוליו ורגאס, במטרה לחזק את הגבולות, הופרד השטח ממאטו גרוסו, ובתוספת שטח ממדינת אמזונאס היה למחוז פדרלי שנקרא בתחילה בשם גואפורה. בשנת 1956 שונה שם המחוז לרונדוניה. פיתוחן של תעשיות גידול הבקר והקפה הואץ בשל מאמצי היישוב וסלילת הכבישים בימי המשטר הצבאי, במסגרת פרויקט "הקוטב הצפון-מערבי" (Pólo-Noroeste). הפרויקט הזה, שתוכנן לעודד הגירה לאזורים הצפון מערביים הבלתי מפותחים, הביא לגידול עצום באוכלוסיית רונדוניה: בשנת 1970 התגוררו בה כ-100,000 איש; כיום חיים בה כמיליון וחצי איש. כל עריה, להוציא את הבירה פורטו וליו ואת גואז'רה-מירים, נבנו על ידי המתיישבים שהגיעו במסגרת הפרויקט, ורבים רבים מהם מחכים עדיין למימוש הבטחת הרשויות לחלוקת קרקע.
לאחר פרויקט "הקוטב הצפון מערבי" יזמה הממשלה הפדרלית את תוכנית פלאנאפורו, שאמורה להתמודד עם נושאים סביבתיים ואמריאינדיאנים, ובעיקר להגדיר את גבולות השמורות האמריאינדיאניות. שתי התוכניות גם יחד זכו לסיועו של הבנק העולמי. בנייתו של מפעל הידרואלקטרי עצום ממדים, ב-1980, אפשרה גדילה מסיבית של תעשיות העץ, המינרלים והמזון, ושל ענף ההנדסה האזרחית. גם גילוי המינרל קסיטריט תרם את תרומתו לכלכלת המחוז, אשר, בשנת 1981, קיבל מעמד של מדינה. תמריץ נוסף התקבל בשנת 1993, כאשר גואז'רה-מירים הפכה לאזור סחר חופשי. צעד זה הרחיב באופן משמעותי את ממדי הסחר עם בוליביה השכנה.
בשנות ה-90 המאוחרות של המאה העשרים החלה רונדוניה ליהנות מזרם מתגבר של תיירים. עם זאת, מאז תחילת המאה ה-21 המדינה ניצבת במרכזו של מאבק עקוב מדם בין כנופיות סמים על השליטה בין הכנופיות "הפיקוד האדום" (Comando Vermelho) ו"הפיקוד הראשון של הבירה" (Primeiro Comando da Capital).
שפות
את השפות המדוברות ברונדוניה, או שדוברו בה, יש לחלק לשפות מקומיות ושפות שהובאו מן החוץ. השפות המקומיות הן כיום שפות מיעוטים, וחלקן מצויות בסכנת הכחדה, אם לא נכחדו כבר. בין השפות שעדיין מדוברות יש כאלה מקבוצת המאקרו-גה (Macro-Ge), ביניהן שפת הגביאו (Gavião), סורואי רונדונית (Suruí de Rondônia) ועוד. בין השפות החיצוניות ניתן למצוא את הפומראנית, שהיא ניב גרמני אשר הובא למקום על ידי הגירת המשנה הגרמנית ממדינת אספיריטו סאנטו. הפומראנית החלה להתפשט ברונדוניה בשנות השישים של המאה העשרים, ועמה הלותרניות. מבחינה טכנית, גם הפורטוגזית, שהיא השפה הנפוצה ביותר, היא שפה שהובאה מן החוץ.
הדגל
הדגל עוצב בידי סילביו קרבליו פייטוזה ואומץ בחוק בתאריך 22 בדצמבר 1981. צבעי הדגל הרונדוני הם כצבעי הדגל של ברזיל, ובמרכזו של הדגל כוכב המסמל את המדינה החדשה. הכוכב עולה אל תוך השמים הכחולים, נפרש מעל ברזיל, אשר מסמלים אותה השטח הצהוב והשטח הירוק שבתחתית הדגל.
מועדון ספורט סווהו
IK Sävehof (מבוטא סֵוֵוהּוֹ(בְ) אִי קוּהָ, מילולית "מועדון הספורט סווהו") היא קבוצת כדוריד שוודית מהעיר פטילה (פרוור של גטבורג שבוֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד). המרכז הביתי של הקבוצה הוא פטילה ארנה שיש בה 4,000 מקומות ישיבה.
היסטוריה
מועדון הספורט סווהו נוסד ב-20 באוגוסט 1950 על ידי קבוצת ילדי בית-הספר של סוודולן (שכונה/פרוור של יטבורי), ואלו שמותיהם: בו דאל, קלאס לונדגרן, ייסטה סאלין ויאן סמואלסון. בשנה שלאחר הייסוד הצטרפו, בין היתר, סטיב מולין, יאן בטילפלד, ארני גוסטבסון, אסאר יוהאנסון והוקאן יונגרן. שנת-התחרויות הראשון (העונה הראשונה) שבה שיחקה הקבוצה הייתה ה"ילדים 4B" (ליגת ילדים ונוער), אותה סיימה הקבוצה במקום השני, כסגניתה של קולן BK. גונר קוויסט, ה"אולארואנדר" (משחק בכל התפקידים, גם שוער וגם מגן וחלוץ וכו'), שאפילו הקים את גביע פטילה ב-1963 (זה גביע העולם לנוער?; Partille Cup), הצטרף למועדון ארבע שנים לאחר היווסדו (ב-1954).
העונה ה"אמיתית" הראשונה (המירכאות במקור) שבה השתתף המועדון באופן פעיל היה בגביע ביטורפ (שנערך בבורוס ב-1954. ההוצאה (הכספית) הראשונה של המועדון הייתה קופה לגזבר אשר עודנה נמצאת בראשות המועדון, והיא עלתה 22 קרונות (סכום מגוחך במונחים של היום, מעט פחות מ-2 אירו. בתקופה ההיא כנראה נחשב לסכום מכובד). בשנת 1963 שוחק בפעם הראשונה גביע פטילה, ובשנת 1970 חודשה התחרות (אז אולי הייתה הפסקה באמצע?). בשנת 1978 עזבה קבוצה גדולה של שחקני הקבוצה הבוגרת, כאשר 11 שחקנים עברו ל-היים IK (קבוצת כדוריד מיטבורי).
בשנת 1979 הצטרף לקבוצה מנהלה הנוכחי סטפן 'אבבה' אלברשטסון, מאמן כדוריד שזכה פעמיים ב-SM (אליפות שוודיה; svenska mästare) עם מעל 500 משחקים. בשנת 1980 נפתחה הקבוצה הבוגרת (גברים) ובשנת 1983 כבר העפילה הקבוצה ל"ליגה א'" (division 1) ובשנת 1987 לעלית-סריאן ("ליגת העל"; השם שונה מספר פעמים בהיסטוריה והיום זה פשוט "ליגת העל בכדוריד"). בשנת 1989 זכתה בפרס כ"קבוצת השנה" מאת RF (אני מנחש שמדובר ב"התאחדות הכדוריד השוודית" או משהו כזה; אפשרות אחרת היא שהקבוצה זכתה באליפות, אבל זה לא מה שכתוב כאן). בשנת 1991 גם קבוצת הנשים של המועדון העפילה לליגה העליונה ("ליגת העל") וכבר שנתיים לאחר מכן, בשנת 1993, זכתה ב-SM הראשון שלה (SM - אלופת שוודיה). קבוצת הגברים שיחקה באותה השנה (1993) בגמר ה-SM נגד RIK (וכנראה הפסידה, כלומר סיימה במקום השני). בשנת 2004 זכתה קבוצת הגברים בפעם הראשונה ב-SM. בשנים 2004–2015 זכו שתי הקבוצות, הן הנשים והן הגברים, ב-SM מספר רב של פעמים. (לפי הכתבה המצורפת, גם קבוצת הילדים זכתה ב-2011 במקום השני בליגה שלהם).
קבוצת הנשים של המועדון היא, נכון ל-2019, המעוטרת ביותר בשוודיה, עם 7 אליפויות שוודיה רצופות (2009–2015), ו-11 בסך הכל. בין ה-15 בפברואר 2012 ועד ה-26 באפריל 2015 ניצחו השחקניות 95 משחקים רצופים ללא הפסד נגד יריבות מקומיות (לא כולל משחקים בין-לאומיים). את המשחק ה-96 שהתקיים ב-26 באפריל הפסידה הקבוצה 25–26 (15-11 במחצית) בשער שהובקע 20 שניות לסיום המשחק על ידי מאיה אריקסון, שחקנית קבוצת לוגי (מהעיר לונד).
לסווהו יש גם את קבוצת הנוער הגדולה ביותר בעולם, עם מעל 2,000 שחקנים פעילים ופעילות בלא פחות מ-90 קבוצות שונות.
בשנת 2016 עברה הקבוצה לאצטדיונה החדש, פָּטילֶה ארנה, המכיל 4,000 מקומות ישיבה.
נבחרת הנשים
נבחרת הנשים מתחרה בליגת העל בכדוריד נשים בשוודיה. הנבחרת זכתה בליגה 13 פעמים (1993, 2000, 2006, 2007, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 ו-2018). ליגת 2016 הייתה הניצחון השמיני ברציפות. הם מתחרים בליגת האלופות של EHF.
נבחרת הגברים
נבחרת הגברים מתחרה בליגת העל בכדוריד בשוודיה. הנבחרת זכתה בליגה 5 פעמים (2004, 2005, 2010, 2011 ו-2012). התוצאה הבינלאומית הטובה ביותר הייתה כשהקבוצה זכתה בגביע ה-EHF בעונת 14–2013.
הנגשה למוגבלים בתנועה
נגישות בנייה או הנגשה היא נגישות בניינים ומעברים להולכי רגל עבור אנשים עם מגוון רחב ככל האפשר של לקויות. משתמשי כיסאות גלגלים נתקלים בבעיות נגישות בסביבות בנויות רבות ומגוונות וההנגשה עבורם היא מן היקרות הקיימות, בעוד עיצוב סביבה נגישה עבורם מלכתחילה אינה תמיד יקרה במיוחד.
בניינים ציבוריים שנבנו אחרי חקיקת חוקים בנושא, חייבים להיות נגישים למשתמשי כיסאות גלגלים. ברוב המדינות בהן חוקקו חוקים אלה אין חובה להפוך כל בנייני הציבור הישנים לנגישים לאלתר. יש חובה להפוך לנגישים את אגפי הבניינים העומדים לשיפוץ, כאשר הם עומדים לשיפוץ. יוצאים מן הכלל הם בניינים לשימור בעלי ערך היסטורי שיש להתפשר בין הנגשתם לבין שמירת ערכם המוזואולוגי.
חוקי נגישות בנייה
רבים מהחוקים העוסקים בנגישות או בבנייה, במדינות רבות בעולם, עוסקים גם בנגישות בנייה. חלק מכללי נגישות הבנייה נקבעים בחוקים אלה בפרוטרוט בידי המחוקק עצמו וחלק מורה המחוקק לשר הממונה לתקן בתקנות, או מותיר בידי השופטים לקבוע בפסקי דין תקדימיים. למשל, בחוק האמריקני Americans with Disabilities Act of 1990, המחוקק קובע מפורשות שכל מבנה ציבור שנבנה אחרי חקיקת החוק חייב להיות נגיש ושכל מבנה ציבור או אגף ממבנה ציבור ששופץ אחרי חקיקה זו חייב להיות נגיש, כל זמן שפעולות הנגשה אלה אינן גורמות לקושי בלתי סביר בבנייה או בשיפוץ. החלטות כמו קביעת רוחבו המינימלי של מסדרון המאפשר מעבר משתמשי כיסאות גלגלים או אחוז תאי השירותים הנגישים המינימלי הדרוש במבנה ציבור נגיש נותרות בידי השר הממונה. פירוש המושג "קושי בלתי סביר" נותר בידי השופטים. ככלל, חוקי הנגישות עוסקים בנגישות רשות הכלל ולא בנגישות רשות הפרט והם עשויים להחמיר יותר עם מגזרים מסוימים מאשר עם אחרים. החוק עשוי להחמיר יותר עם בניין של משרד ממשלתי או רשות מקומית שמשרת את הציבור הרחב ואמור להעסיק עובדים מן הציבור הרחב מאשר עם בניין של עסק פרטי, להחמיר עם בניין של עסק פרטי יותר מאשר עם בניין שמשרת רק חיילים מיחידת שדה. בבניית בית משותף שמכיל רק דירות פרטיות סביר שדרישות חוקי הנגישות יהיו קלות ביותר, למשל דרישה למעלית רק בבניינים משותפים שבהם יש יותר מארבע קומות, כאשר מעלית זו לא חייבת להיות רחבה מספיק עבור משתמשי כיסאות גלגלים. בבניית בית מגורים פרטי לחלוטין, ייתכן שחוקי הנגישות לא יבואו בדרישות כל שהן.
חוקי נגישות בישראל
בתיקון לחוק התכנון והבנייה שתוקפו החל מ-1 באפריל 1972 נקבע כי כל מבנה ציבורי שנבנה בישראל חייב לכלול אמצעים שיאפשרו גישה לנכים. הרחבה ופירוט של עיקרון זה נעשו בתיקון לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, ה'תשנ"ח-1998 שנעשה בשנת 2005. ההבנה שנגישות פיזית גוררת נראות של אנשים עם מוגבלויות במסגרות קהילתיות רבות ושנראות זו גורמת למודעות להם, להכרות עמם ולהורדת סטיגמות ונתינת הזדמנויות להם, הייתה מנימוקי תיקון החוק כך שיכיל את מושג הנגישות בכלל ונגישות הבנייה בפרט.
פרק הנגישות בחוק השוויון מגדיר נגישות כך:
כל מבנה ציבורי חדש כהגדרתו בחוק, חייב להיות נגיש לכלל הציבור, כל יזם שמבקש להקים מבנה שישמש את הציבור (עירייה, אוניברסיטה וגם יזם פרטי שרוצה להקים מבנה משרדים שישמש משרדים שיאוכלסו על ידי משרתי ציבור) מחויב להעסיק יועץ נגישות כבר בשלב תכנון ראשוני ועד קבלת היתר בניה, כולל ליווי תהליך הבניה עצמו עד לקבלת טופס גמר ואישור אכלוס.
במהלך השנים האחרונות, נעשה ממאמץ מרוכז ומשולב בפיקוח של נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות (גוף ששייך למשרד המשפטים) שהקים ועדות טכניות שכללו נציגים מהגופים הבאים : איגוד לשכות המסחר,  הטכניון – הפקולטה לארכיטקטורה,  המועצה הישראלית לצרכנות, התאחדות בוני הארץ, התאחדות התעשיינים בישראל, לשכת המהנדסים והאדריכלים, מינהל התכנון משרד הפנים, מרכז השלטון המקומי, משרד הבינוי והשיכון נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות,  עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל,  עמותת נגישות ישראל, רשות ההסתדרות לצרכנות.
עבודה משותפת של גופים אלה הניבה מערך תקנים תחת הכותרת "תקן ישראלי ת"י 1918  נגישות הסביבה הבנויה " התקן עצמו מחולק למספר תקנים שכל אחד מתייחס להבט שונה של מוגבלי נגישות לפי הפרוט הבא :
חלק 1 - עקרונות ודרישות כלליות., חלק 2 - הסביבה שמחוץ לבניין.,  חלק 3.1 -  פנים הבניין – דרישות בסיסיות, חלק 3.2 - פנים הבניין - דרישות משלימות לשימושים ספציפיים, חלק 4 - תקשורת, חלק 5.1 - יחידות אכסון מיוחדות, חלק 5.2 - יחידות דיור נגישות ויחידות דיור בנות התאמה
חלק 6 - אמצעי אזהרה והכוונה לאנשים עם מוגבלות ראייה
יכולתו הפיזית של ציבור משתמשי כיסאות הגלגלים היא מגוונת, כמו גם התכונות הפיזיות של כיסאות הגלגלים עצמם. מטרתו העיקרית של תכנון הבנייה הנגיש היא לאפשר למגוון רחב ככל האפשר של משתמשי כיסאות גלגלים להשתמש במבנה בדרך נוחה ומכובדת ככל האפשר ודומה ככל האפשר לזו של המשתמשים חסרי הלקות. דוגמאות: מבנה שמשתמשי כיסאות גלגלים יכולים להיכנס אליו רק דרך אחת הדלתות שלו הוא מבנה נגיש פחות ממבנה שדרך כל הדלתות שלו יכולים להיכנס משתמשי כיסאות גלגלים. מבנה שבו משתמשי כיסאות גלגלים ידניים (משתמשים שידיהם חסרות לקות) יכולים לפתוח בו בכוחות עצמם כל דלת הוא נגיש יותר מכזה שבו משתמשי כיסאות גלגלים ידניים צריכים עזרה בפתיחת חלק הדלתות (למשל דלתות שאין לידן מרווח תמרון מספיק עבור משתמשי כיסאות גלגלים). מבנה שבו לכל הדלתות יש מתג פתיחה חשמלי שמאפשר פתיחה עצמאית שלהם על ידי משתמשי כיסאות גלגלים ממונעים (משתמשים בעלי יכולת מוגבלת גם בידיהם) הוא אפילו נגיש יותר.
מנגד שיפור הנגישות יש לשקול נושאים נוספים כמו מחיר (מתג חשמלי נוח לתפעול בידי אדם עם כושר תנועה מוגבל ליד כל דלת עולה הרבה כסף) או ערך מזואולוגי (בניין שאחת מחזיתותיו הוגדרה כמבנה לשימור יכול להכיל דלתות נגישות רק בחזיתותיו האחרות).
נגישות מסדרונות ודלתות
מסדרונות ומשקופי דלתות נגישים חייבים להיות ברוחב מספק כדי שמרבית כיסאות הגלגלים יוכלו לעבור דרכם. תקן הרוחב למשקופי דלתות צר יותר מזה של המסדרונות מתוך מחשבה שמעבר דלת הוא מעבר רגעי ולכן פחות חשוב להותיר בו מרחב תפעול עבור ידיהם של משתמשי כיסאות הגלגלים הידניים.
ישנם מספר טיפוסי דלתות נגישות שלכל אחד מהם יתרונות וחסרונות הן בתחום הנגישות והן בתחומים אחרים. הדלת הנגישה ביותר היא בעלת חיישן שפותח אותה באופן אוטומטי כאשר אדם מתקרב אליה. דלת כזו מתאימה למקום אליו נכנס כמעט כל מי שעובר לידה אולם היא אינה מתאימה לחדר שמעט אנשים נכנסים אליו הניצב ליד מסדרון שבו עוברים אנשים רבים. במקרה כזה, הדלת לא תאפשר פרטיות וריכוז בעבודה באותו חדר.
דלת נגישה מקובלת יותר היא דלת עם מתג פתיחה חשמלי הנוח לתפעול על ידי אנשים עם יכולת תנועת ידיים מוגבלת. מיקום מתג הפתיחה החשמלי במקומה של ידית הדלת מקל על אנשים את מציאתו (זה חשוב בעיקר עבור אנשים עם לקות ראייה או לקות אינטלקטואלית). אולם, אם לפני הדלת אין התרחבות של המסדרון המאפשרת תמרון למשתמשי כיסאות גלגלים, יהיה קשה לחלק משתמשי כיסאות הגלגלים להגיע אל הידית. לכן מקובל למקם שני מתגים משני צידי הדלת וזה מהם שממוקם במסדרון מצוי במרחק מה מהדלת.
נגישות חלונות ואביזרים
יש לתת את הדעת על הנגשת אביזרים שונים בבניין כך שגם משתמשי כיסאות גלגלים יוכלו להשתמש בהם. דוגמאות לאביזרים כאלה: חלונות שאפשר לפתוח תוך ישיבה על כיסא גלגלים, טלפונים ציבוריים נגישים (בשורה של מכשירי טלפון ציבוריים מקובל להנמיך אחד מהמכשירים), ברזיות, מכונות מכירה, שֶלָט מיזוג האוויר, מתגי התאורה והשקעים החשמליים.
נגישות חדרי שירותים
בכל בניין ציבור חדש חייב להיות לפחות תא שירותים נגיש אחד למשתמשי כיסאות גלגלים. ככל שבבניין יש תאי שירותים רבים יותר, כך צריכים להיות בו יותר תאים נגישים (התקנות קובעות מספרים קונקרטיים). בכל מקרה, רוב תאי השירותים בבניין אינם צריכים להיות נגישים כשם שרוב החניות במגרש החניה אינן צריכות להיות נגישות.
עדיף להנגיש חדרי שירותים שמכילים תא שירותים אחד ואינם מוגדרים דווקא כשירותי נשים או דווקא כשירותי גברים. חדרי שירותים כאלה מאפשרים לנכה הזקוק למסייע אנושי לקבל סיוע בשירותים מאדם שאינו מהמגדר שלו.
דלתות הכניסה לחדר השירותים ולתא השירותים צריכות לעמוד בתנאי הנגישות לדלתות. מעברי השירותים צריכים לעמוד בתנאי הנגישות למסדרונות. מלבד זאת יש להשאיר בתוך חדר השירותים מקום מספיק כדי להסתובב עם כיסא גלגלים ולא לאלץ את המשתמש בכיסא לצאת מהחדר בנסיעה לאחור ולאפשר למשתמש בכיסא לתמרן בתוך חדר השירותים.
בתוך חדר השירותים יש להנגיש את האסלה, הכיור, מתקן ייבוש הידיים, המראה, מתג האור (אם כל מבקר אמור להשתמש בו), השקע למכונות גילוח חשמליות (אם יש כזה), ווי תליה למעילים, החלון (אם כל מבקר מורשה לפתוח ולסגור אותו) וכל התקן אחר שכל מבקר מורשה להפעיל.
הנגשת האסלה דורשת את היותה בגובה מסוים (על פי רוב מעט גבוהה מהמקובל), התקנת מוט אחיזה או ידיות רחבות על קירות תא השירותים, שמאפשרות למשתמש כיסא הגלגלים לאחוז בהן כשהוא עובר לשבת על האסלה והנגשה של ידית הורדת המים ומתקן נייר הטואלט.
הנגשת הכיור כוללת הגבהה שלו שמאפשרת לגשת אליו בכיסא גלגלים כך שלרגלי המשתמש בכיסא יהיה מקום תחת הכיור. אפשרות גישה לברז המים ולסבון. ההנגשה דורשת גם בידוד תרמי של הצינורות המובילים מים חמים אל הברז ושל הצינורות המובילים מים מהכיור אל הביוב. הבידוד מונע כוויות מרגלי המשתמש; מי שרגליו משותקות לא מתגונן היטב מכוויה.
הנגשת המראה מחייבת הצטיידות במראה ארוכה ולא הנמכה או הטיה של המראה הקיימת. הנמכה או הטיה מקשות את השימוש במראה על אנשים שאינם משתמשים בכיסאות גלגלים.
נגישות חדרי רחצה
חדרי רחצה נגישים נמצאים ברשות הפרט, במלתחות של בריכות שחיה ציבוריות וחדרי כושר ציבוריים, במכוני פיזיותרפיה, בתי מרחץ, חדרים נגישים בבתי מלון וכיוצא בזה. על חדר הרחצה הנגיש חלים כל החוקים הרלוונטיים לחדרי שירותים נגישים וחוקים נוספים.
חדרי רחצה נגישים למשתמשי כיסאות גלגלים יכולים להכיל סידורי נגישות זולים יחסית, כמו מוטות אחיזה, עבור משתמשי כיסאות גלגלים בעלי מוגבלות קלה יותר או מנופים להשמת משתמש כיסא הגלגלים באמבט, עבור משתמשי כיסאות גלגלים בעלי מוגבלות רבה. האמבט או המקלחת בחדר רחצה נגיש יכול להכיל כיסא ישיבה (עמיד בפני מים) עבור משתמשי כיסאות גלגלים המצליחים לשבת בלא תמיכה. כל הברזים צריכים להיות בהישג יד של משתמש כיסא גלגלים ושל מתרחץ המתרחץ בישיבה על רצפת האמבט או על כיסא באמבט.
כל צינורות המים החמים וצינורות הביוב צריכים להיות מבודדים תרמית משום שחלק נכבד ממשתמשי כיסאות הגלגלים אינם חשים כאב ברגליהם והדבר מקשה עליהם את ההתגוננות מכוויות קשות. מאותה סיבה רצוי שיהיו בחדר רחיצה נגיש מד חום המורה את חום המים וסידורים המפסיקים את זרם המים במקרה של התחממות או התקררות קיצונית ופתאומית.
ריהוט נגיש
כיסאות גלגלים הם כיסאות גבוהים ורחבים יותר מכיסאות רגילים ולכן יש להגביה את השולחנות כדי להנגישם לכיסאות גלגלים ולדאוג שיהיה מקום ישיבה רחב ופנוי מכיסאות רגילים עבור משתמש כיסא הגלגלים. עבור משתמשי כיסאות גלגלים ממונעים דמויי קטנוע טילון, יש לפנות מקום רחב בהרבה.
במקומות בהם יש כיסאות המקובעים לשולחנות או לרצפה יש לפנות מספר כיסאות כאלה מראש ובעזרת מכשור מלאכה לצורך ההנגשה.
הנגשת כונניות מדפים למשתמשי כיסאות גלגלים מהווה אתגר לא פשוט. משתמשי כיסאות גלגלים בעלי תפקוד ידיים תקין אינם יכולים להגיע את המדפים הגבוהים שבכוננית והנגשת הכוננית עבורם דורשת ויתור על שטח אחסון רב. השמה של חפצים חשובים פחות על המדפים העליונים, גם היא אינה תמיד אפשרית. בספריה, למשל, מדפי הספרים אינם מסודרים על פי חשיבותם והערכת חשיבותו של כל ספר וספר אינה הערכה שפשוט לבצע.
שרשרת נגישות
שרשרת נגישות היא מושג המושאל מנגישות תחבורה. במקורו מושג זה מסביר שאמצעי תחבורה נגיש חייב להוביל ממקום נגיש אל מקום נגיש כדי שיהיה טעם בנגישותו. למשל: אין טעם בהנגשת רכבת פרוורים כאשר התחנה היחידה שלה שאינה נגישה היא זו שבמרכז העיר הגדולה – אף אחד לא יעלה מתחנה נגישה בפרוור אל רכבת נגישה כשהוא לא יכול לרדת בתחנת היעד.
באותו אופן, בבנייה נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים, אין טעם שחדר שירותים נגיש יהיה בקצה מסדרון שאינו נגיש, או שריהוט נגיש יהיה בחדר שדלתותיו אינן נגישות. על פי רוב, אין תקציב להנגשת כל פריט ופריט בבניין לשימושם של משתמשי כיסאות הגלגלים. על כן יש להקפיד ליצור שרשרת נגישות בין חלקי הבניין ופרטיו הנגישים.
דרישה נוספת היא ששרשרת הנגישות תאפשר הגעה מהירה ככל האפשר בין חלקי הבניין הנגישים. הדבר דרוש הן מסיבות נגישויות (קשה מבחינה פיזית להקיף את הבניין שוב ושוב כשמשתמשים בכיסא גלגלים ידני) והן מסיבות תקציביות (זה מאפשר הנגשה של מסדרונות קצרים יותר). על כן חשוב שחניית הנכים תהייה בסמוך ככל האפשר לדלת כניסה נגישה ושדלת הכניסה הנגישה תהיה קרובה ככל האפשר לחדרים הנגישים. פריטים כמו ברזיה נגישה, טלפון ציבורי נגיש ומכונות מכירה נגישות יש למקם במסדרון הנגיש, קרוב ככל האפשר לדלת הכניסה הנגישה ולחדרים הנגישים.
נגישות מדרכות ומעברי חציה
במדרכה נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים צריך להיות מקום פנוי ורצוף ברוחב המאפשר מעבר למרבית כיסאות הגלגלים ומרחב מספק לתנועות ידיהם של משתמשי כיסאות גלגלים ידניים. מקום פנוי זה אינו יכול להכיל עמודי חשמל, עצים, תיבות דואר, פחי אשפה, בורות ניקוז מרושתים שגלגלי כיסאות הגלגלים יכולים להינעץ ברווחיהם וכיוצא בזה. מכשול אחד מסוג זה הופך מדרכה שלמה לבלתי נגישה. במושגים של נגישות תחבורה, מכשול כזה קרואי "שבירת שרשרת נגישות" משום שהוא מוציא מכלל שימוש את כלל פעולה את שאר סידורי הנגישות שבמסלול התחבורה של האדם בעל הלקות.
במקומות בהם שפת מדרכה נגישה גובלת במעבר חצייה, שפת המדרכה צריכה להיות מונמכת למפלס הכביש. סידור זה חשוב ונוח גם לעוברי דרך אחרים כמו אנשים שדוחפים עגלות תינוק או עגלות אספקה של סחורה. אם מעבר החצייה מרומזר והרמזור מצויד כפתור לחיצה לזירוז הגעת האור הירוק להולכי רגל, כפתור זה צריך להיות בהישג יד של משתמשי כיסאות גלגלים ידניים.
מדרכה נגישה חייבת להכיל גם מקומות בהם שני משתמשי כיסאות גלגלים יכולים לחלוף זה על פני זה.
במקומות שבהם מצטבר שלג רב על המדרכות ויש לפנותו באופן יזום, יש לפנות את השלג כך שהמדרכה תחזור להיות נגישה למשתמשי כיסאות גלגלים ולא באופן שבו רק אנשים חסרי לקות ייהנו מפינוי השלג. פינוי מסלול הליכה צר או מסלול בלתי רציף אינו תקין. יש לפנות גם את התרחבויות המסלול שבהן משתמשי כיסאות גלגלים יכולים לחלוף זה על פני זה וגם מסלול גישה לכפתורי הלחיצה של הרמזורים.
משתמשי כיסאות גלגלים בבניינים בעיתות חרום
תכנון בנייה צריך לקחת בחשבון גם שיקולי נגישות בפינוי המבנה במצב חירום. פינוי משתמשי כיסאות גלגלים מבניין בן קומות אחדות בזמן שרפה עשוי להיות בעייתי מאוד, מכיוון שמומלץ שלא להשתמש במעליות בזמן שרפה, ולרוב אסור לעשות כך. בנוסף, פינוי משתמש כיסא גלגלים במדרגות (עם או בלי הכיסא שלו) עשוי לחסום את דרכם של המפונים האחרים. הפתרון המקובל הוא דרישה ממשתמש כיסא הגלגלים שימתין לחילוץ של כוחות ההצלה בפינה מוגנת מאש שהוגדרה לצורך זה בכל קומה.
לקיחת אירועי חירום בחשבון בתכנון גורדי שחקים עשויה להיות מסובכת הרבה יותר משום שהם מכילים הרבה יותר אנשים בכלל והרבה יותר משתמשי כיסאות גלגלים ומשום שפינוי יעיל של אדם מגורד שחקים דורש כושר גופני גבוה. מעט מאוד אנשים יכולים לרדת בקלות עשרות קומות ברגל אפילו אם חדרי המדרגות אינם אפופי עשן. הפינות המוגנות אינן מוגנות לחלוטין מסכנות השרפה אלא רק מוגנות באופן יחסי. אם משתמש כיסא הגלגלים ימתין בפינה המוגנת עד שכל שאר האנשים יפונו מהבניין הוא עשוי להמתין שם במשך שעות.
דליה רביקוביץ
ביוגרפיה
רביקוביץ' נולדה בתל אביב בשנת 1936, ללוי, מהנדס חשמל שעלה לארץ ישראל מחרבין שבסין ולמיכל, מורה במקצועה. אמה הייתה נכדתו של הרב שמואל הומינר, הנמנה עם הבונים הראשונים של שכונות ירושלים. בשנות חייה הראשונות עברה המשפחה לבית משפחת אימהּ ביישוב נחלת גנים שהסתפח בשנת 1943 לרמת גן. דליה הייתה בת בכורה במשפחה ואחריה נולדו שני בנים תאומים.
שלושה שבועות לפני יום הולדתה השישי נהרג אביה בתאונת דרכים. לאחר התאונה עברה המשפחה לקיבוץ גבע, שם סבלה רביקוביץ' מנידוי והשפלה. בגיל 13 עברה לגור אצל משפחות אומנות בחיפה ולמדה בתיכון "חוגים". היא התגייסה לצה"ל, אך כעבור שמונה חודשים השתחררה בשל בעיות בריאות.
רביקוביץ למדה באוניברסיטה העברית בחוגים ללשון, אנגלית וספרות עברית ובמקביל להם עסקה בהוראה בבית ספר תיכון. היא לא סיימה את לימודיה. ב-1972 קיבלה מלגה ללימוד ספרות באוניברסיטת אוקספורד.
בגיל 24 נישאה לסופר יוסף בר-יוסף וכעבור שלושה חודשים נפרדו. כעבור שנתיים נישאה ליצחק לבני, וכעבור שלוש שנים התגרשה ממנו, אך נשארה בחברות אמיצה איתו עד אחרית ימיה. בשנת 1978 ילדה רביקוביץ את עידו קליר, בנה המשותף עם עו"ד חיים קליר, שאיתו חייתה כ-13 שנה.
בשנת 1982 הגישה רביקוביץ' תביעה כספית נגד קבוצת גבע על הפרת זכויות יוצרים, שכללו בחיזיון שערכו במסגרת ששים שנה לקבוצת גבע פרק מספרה "הטריבונל של החופש הגדול" תוך עריכת שינויים ללא רשותה. בינואר 1983 הגיעו להסכם פשרה שבו תקבל 155,000 שקלים פיצוי, והתנצלות בעמודים הראשונים בעיתונים מעריב, הארץ ודבר.
שירתה של רביקוביץ זכתה להערכה רבה, והיא אף זכתה בפרסים ספרותיים למכביר: פרס ביאליק (1987), פרס שלונסקי, פרס ברנר, ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2005). בשנת 1998 הוענק לה פרס ישראל, ובשנת 2000 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
ב-21 באוגוסט 2005 נמצאה דליה רביקוביץ בדירתה ללא רוח חיים. ההשערה הראשונה, אשר דווחה בהרחבה בעיתונות, הייתה שככל הנראה שמה קץ לחייה. הניתוח שלאחר המוות, שנעשה ביוזמת משפחתה, שלל השערה זאת, מאחר שלא נמצאה בגופה כמות חריגה של תרופות. הפתולוג הביע את דעתו ש"מותה נגרם קרוב לוודאי מכישלון חריף של הלב". רופאה הפרטי, שראה את דו"ח הפתולוג, הוסיף ש"מצאו שם הגדלה של הלב, שאולי יכולה לרמז על מוות כתוצאה מהפרעת קצב".
הנצחתה
עיריית תל אביב הנציחה זכרה בשלט שהציבה בחזית ביתה ברחוב יהואש 6.
ב-22 בנובמבר 2013 הוסר הלוט מעל הפסל "עמוד התיכון" של יגאל תומרקין, בגן מאיר בתל אביב, המוקדש לדליה רביקוביץ. בעקבות שיפוצים בגן מאיר, העתיקה עיריית תל אביב-יפו את הפסל וב-14 בנובמבר 2019 הציבה אותו בגן פינצ'וק ברחוב רופין 5, חמישים מטרים מדירתה של רביקוביץ.
רחובות על שמה נמצאים במספר ערים בישראל (בהן תל אביב, ראש העין, רמלה, הרצליה, מזכרת בתיה, עפולה ויבנה).
יצירתה
שיריה הראשונים של רביקוביץ הופיעו בשנות החמישים ב"אורלוגין", ביטאונו של המשורר אברהם שלונסקי, שעודד אותה בראשית כתיבתה.
עם פרסום שני ספרי השירה הראשונים שלה זכתה לעידוד רב ממבקר הספרות ברוך קורצווייל, שאצלו למדה ספרות בבית הספר התיכון. על ספרה הראשון, "אהבת תפוח הזהב", כתב קורצווייל:
על ספרה השני, "חורף קשה", כתב קורצווייל מסה שכותרתה "אחד הגילויים החשובים ביותר בשירתנו החדשה", ובה כתב:
כתיבתה מתאפיינת בשירים הרומנטיים שכתבה, שבהם חשפה את רגשותיה באופן חופשי. אחדים משיריה הולחנו לשירים פופולריים.
במאמר העוסק בקשרים שבין רביקוביץ לקורצווייל מתאר שמואל אבנרי את השתקפות הסבל בשירתה:
ספרה האחרון, "באה והלכה", שיצא לאור בשנת 2005, מכיל סיפורים קצרים שעוסקים בפרקים מחייה בצורה ישירה ומרומזת. סיפורים אלה ייחודיים בצורת הביטוי ה"יבשה" עובדתית, נטולת דימויים, ואפילו יש שיגידו "מרושלת". ייחודם הוא בקשרים שיש להם לשירתה האישית והפוליטית, והם מאפשרים לקורא לחוות הבשלה, התבגרות, אירוניה ואירוניה עצמית. נדמה ששירי "אהבת תפוח הזהב", ובפרט אלו העוסקים בילדות המוקדמת, מקבלים בספר "באה והלכה" ממד ואופן ביטוי אחרים. נעלמו רסיסי המקורות המקנים ממד מיתי לחוויות האישיות. דמות האב עוברת "מסננת" של ראייה בוגרת, פחות האשמה וכאב, ויותר חרטה, למידה וגעגוע.
בנוסף לשירה כתבה רביקוביץ גם סיפורת וספרי ילדים. היא תרגמה מאנגלית לעברית שירים של משוררים זרים, כגון: אדגר אלן פו, ויליאם בטלר ייטס ות"ס אליוט. בצעירותה תרגמה לעברית גם ספרי ילדים. לעיתים אף כתבה טור ביקורת על שידורי הטלוויזיה בעיתון "מעריב".
שיריה תורגמו ל־26 שפות: איטלקית, אנגלית, אסטונית, בולגרית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, וייטנאמית, יוונית, יידיש, יפנית, סינית, סלובנית, סלובקית, ספרדית, סרבו-קרואטית, סרבית, ערבית, פולנית, פורטוגזית, פינית, צ'כית, צרפתית, קטלאנית, ורוסית.
התיאטרון הקאמרי ערך, הפיק וביצע מחווה לרביקוביץ בשנת 2006.
עמדות פוליטיות
דליה רביקוביץ הזדהתה עם השמאל הישראלי. עם זאת, לאחר מלחמת ששת הימים, בעקבות כיבוש עמק דותן מידי הלגיון הירדני, כתבה את השיר "עמק דותן".
בעקבות מבצע שלום הגליל, בשנת 1982, החלה לכתוב שירה פוליטית תוך הבעה של ערכים הומניסטיים, ולאו דווקא ערכים כלכליים, מפלגתיים או מדיניים. היא הייתה פעילה במסגרת תנועות שלום שונות, אך ללא השתייכות פורמלית לארגון כלשהו.
בבחירות לכנסת ה-11 ב-1984, רביקוביץ קיבלה דירוג כבוד כמספר 117 ברשימת המועמדים של מפלגת שינוי.
בינואר 2000 הופיעה רביקוביץ ב־CNN, והביעה את התנגדותה למדיניות ממשלת ברק שכללה הפקעת קרקעות פלסטיניות בסביבת הר חברון. הפקעת הקרקעות גרמה לפינוי תושבים שגרו במערות באזור ורביקוביץ הצטרפה לקבוצת סופרים ומשוררים שהגיעו להזדהות עם המפונים.
קישורים חיצוניים
מיצירתה:
על יצירתה:
ניקולאס מדורו
ניקולאס מדורו מורוס (בספרדית: Nicolás Maduro Moros; נולד ב-23 בנובמבר 1962) הוא פוליטיקאי ונצואלי, נשיא ונצואלה החל משנת 2013. מדורו ניצח בבחירות לנשיאות ונצואלה (אפריל 2013) שנערכו בעקבות מותו של הוגו צ'אווס ב-5 במרץ 2013. מדורו כיהן קודם כשר החוץ של צ'אווס משנת 2006 עד אוקטובר 2012, אז התמנה לסגנו ולממלא מקומו. לאחר מותו של צ'אווס הפך מדורו לנשיא בפועל במשך כחמישה שבועות עד לבחירות. בזמן שלטונו של צ'אווס תואר מדורו כ"נהג אוטובוס חביב לשעבר, שהפך למנהיג איגוד, חבר קונגרס ושר חוץ" וכן כ"הפוליטיקאי והמנהל המוכשר ביותר במעגל הקרוב לנשיא צ'אווס".
שלטונו קיבל עם הזמן סממנים רודניים, והחל משנת 2018 עשרות מדינות בעולם חדלו להכיר בו כשליט ונצואלה, בעקבות האשמות על ניצחון לא חוקי בבחירות.
חייו האישיים
מדורו נולד בקראקס וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-Liceo Ávalos במערב קראקס במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, אולם הוא נעדר כל השכלה גבוהה או לימודי המשך כלשהם. פעם בריאיון עיתונאי מסר שהיו לו אבות יהודים ספרדים שהתנצרו בדת הרומית-קתולית. מדורו נשוי לסיליה פלורס, עורכת דין ב-Movimiento V República (התנועה לרפובליקה החמישית), אשר החליפה את בעלה כיושבת ראש בית הנבחרים של ונצואלה באוגוסט 2006, כאשר הוא מונה לשר החוץ. פלורס הייתה לאישה הראשונה שכיהנה כיושבת ראש האספה הלאומית (2006 - 2011).
לדברי הקטור מוחיקה, ששימש כשגריר ונצואלה בצרפת, מדורו הוא בעל שורשים יהודים ספרדיים שאבותיו היגרו לוונצואלה במאה ה-17 מהולנד שבה חיו לאחר גירוש ספרד.
ראשית הקריירה
מדורו החל את הקריירה הפוליטית שלו בעת שעבד כנהג אוטובוס, כשהפך לנושא ונותן לא רשמי מטעם איגוד העובדים של מערכת התחבורה הציבורית בקראקס במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, בתקופה שהאיגודים היו בלתי חוקיים. מדורו נחשב לאחד ממייסדי התנועה לרפובליקה החמישית, אך שני הישגיו הפוליטיים הגדולים ביותר היו שחרורו של צ'אווס מהכלא ב-1994, לאחר הפיכת הנפל שהוביל ב-1992 - רעייתו, סיליה פלורס, היא שהובילה למעשה את ההגנה על צ'אווס - ותפקודו כאחד מהמתאמים הפוליטיים האזוריים במהלך הבחירות הנשיאותיות של 1998.
באספה הלאומית ובקבינט
מדורו נבחר ב-1998 מטעם התנועה לרפובליקה החמישית למה שהיה אז הבית התחתון (שנה לאחר מכן אוחדו שני בתי הנבחרים), ל-Asamblea Nacional Constituyente (אספת הבוחרים הלאומית) ב-1999 ול-Asamblea Nacional (האספה הלאומית) ב-2000 וב-2005 כשהוא מייצג את מחוז הבירה (מחוז פדרלי המקביל לבירה קראקס). המחוקקים בחרו בו ליו"ר האספה, תפקיד בו החזיק בין 2005 ל-9 באוגוסט 2006, כאשר מונה לשר החוץ.
ב-15 בדצמבר 2011 דיווח ה-El Universal (עיתון מקומי של קראקס) כי צ'אווס רצה לקדם את מועמדותו של מדורו לתפקיד מושל מדינת קרבובו מטעם ה-Partido Socialista Unido de Venezuela (המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה), משרה שהוחזקה באותה התקופה על ידי Mesa de la Unidad Democrática (השולחן לאיחוד דמוקרטי) האופוזיציונית לצ'אווס.
סגן נשיא ונצואלה
ב-10 באוקטובר 2012, שלושה ימים לאחר שזכה צ'אווס בבחירות לנשיאות ונצואלה, מינה אותו נשיא ונצואלה לתפקיד סגן הנשיא. מדורו נכנס לתפקידו ב-13 באוקטובר 2012, כאשר הוא שומר, במקביל, על משרתו כשר החוץ.
מחליפו של צ'אווס
ב-8 בדצמבר 2012, במהלך נאום טלוויזיוני, הודיע צ'אווס כי הוא יחזור לקובה לניתוח חירום, עקב הישנות של מחלת הסרטן בה הוא חולה. צ'אווס אמר כי אם מצבו יחמיר ותיערכנה בחירות חדשות לנשיאות ונצואלה, הוונצואלים צריכים לבחור במדורו כיורשו. זוהי הפעם הראשונה שצ'אווס מינה יורש אפשרי לתנועתו, כמו גם הפעם הראשונה שהוא הכיר בפומבי באפשרות של מותו. תמיכתו של צ'אווס במדורו פגעה בדיוסדאדו קאבלו, איש צבא ופקיד רשמי רב עוצמה במפלגה הסוציאליסטית ובעל קשרים לכוחות המזוינים, שנחשב מועמדו של צ'אווס לרשת אותו. קאבלו התחייב מיידית לנאמנות, הן לצ'אווס, הן למדורו. במרץ 2013 צ'אווס הלך לעולמו וניקולאס מדורו הפך לנשיא ונצואלה עד לכינון בחירות חדשות.