cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל מסטצ'קין
תחילת דרכו המקצועית בארץ ישראל
עם שובו ארצה בשנת 1934 עבד במשרדו של האדריכל יוסף נויפלד, ובשנת 1937 פתח את משרדו הפרטי. בין הפרויקטים הראשונים שתכנן היו מבני ציבור בקיבוצים נען, אשדות יעקב ורמת הכובש. אחד המבנים הבולטים אותם תכנן מסטצ'קין בתקופה זו הוא מבנה מגורים ברחוב רופין, הקרוי "בית קרייתי" (ע"ש מזמין הפרויקט: אחיו של מסטצ'קין - מרדכי קרייתי). מבנה זה הוא מהביטויים הראשונים של סגנון הבנייה הבינלאומי בתל אביב: הטיח הלבן, האופקיות השלטת, הצורות הנקיות, חלונות זכוכית ורטיקלים המסמנים את חדרי המדרגות. החידוש שהכניס מסטצ'קין במבנה זה היה השימוש בסימטריה מוחלטת, דבר שנחשב עד לאותה העת כאלמנט שעבר זמנו.
בשירות ההגנה
בשנת 1939 הצטרף לשורות ההגנה, במחלקת מפות במטה הפלמ"ח וכעוזרו האישי של האלוף והאדריכל יוחנן רטנר. מסטצ'קין עסק בתכנות גדרות הגנה ומבני שמירה עבור הפלמ"ח.
פעמיים קודם להצטרפותו לפלמ"ח תכנן עבור מחנות הנוער העובד מגדל צופי. הראשון, בשנת 1928 נבנה במחנה התנועה בכפר הנוער בן שמן, והיה זה שכיוון אותו ללימודיו בבאוהאוס. המגדל השני תוכנן ונבנה בשנת 1934 לאחר שובו מהלימודים, היה למעשה שכלול של הראשון, ונבנה במחנה הנוער העובד הרי הכרמל. תכנון המגדל ובנייתו בכרמל הרשימו את חבר תל-עמל דאז שלמה גור, שהגה את רעיון חומה ומגדל על בסיס המגדל של מסטצ'קין. 52 יישובים של ההתיישבות העובדת הוקמו במסגרת מבצעי חומה ומגדל. פועלו בצוות התכנון של תוכנית חומה ומגדל היה שיתוף הפעולה הראשון עם שלמה גור, שלימים הטיל על מסטצ'קין תכנון חלקים בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
אדריכל הקיבוץ הארצי
בשנת 1943 הוקמה המחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי על ידי ישראל פיינמסר ומסטצ'קין מונה לתפקיד האדריכל הראשי של המחלקה מיומה הראשון. מימיו הראשונים במחלקה הטכנית ועד לשנות ה-80 תכנן תוכניות מתאר ובינוי לכ-60 קיבוצים ברחבי הארץ ובהם יגור, גזית, מזרע, מרחביה, עין דור ועין המפרץ. נוסף על כך, תכנן 24 חדרי אוכל בקיבוצים, אולמות תרבות וספורט, מוסדות חינוך, בתי מגורים ומבני משק. מסטצ'קין תכנן עבור הקיבוץ הארצי גם מחוץ לתחומי הקיבוץ, בין השאר את בית הקיבוץ הארצי (כיום: בית התנועה הקיבוצית) שהתאפיין בשילוב מרובה של יצירות אמנות בבניין ובראשן קיר הקרמיקה הגדול שיצר משה סעידי ונקרא מלחמה ושלום. כמו כן תכנן בתי הנוער העובד בתל אביב, ירושלים וחיפה, קמפוס סמינר הקיבוצים, מדרשת שדה בוקר, מרכז הספורט בקמפוס גבעת רם "מוזיאון בית היוצר" בעין בוקק, את המבנים המוקדמים בהמכללה האקדמית עמק יזרעאל ועוד.
בסוף שנות השישים החל לעבוד עם בנו, האדריכל יוסי מסטצ'קין על מספר פרויקטים משותפים ובראשם מבני ציבור בקיבוץ עין גדי ו"משכן ברנר וחבריו" (בית הנוער העובד והלומד) ברחוב קיבוץ גלויות בתל אביב.
פעילות ציבורית
בשנת 1928 יזם והקים את "חדרי המלאכה ע"ש מקס פיין", שהפך לבית הספר המקצועי הראשון בישראל, מכללת מקס פיין. לימים המכללה צמחה לרשת החינוך עמל. כיום פועלים במסגרת עמל 120 בתי ספר ומוסדות חינוך.
משנות ה-50 היה פעיל באגודת האדריכלים, ושימש כיו"ר האגודה בין השנים 1959-1963.
בשנת 1980 היה הראשון לקבל את אות יקיר האדריכלים, ובשנת 2001 קיבלת תעודת הוקרה על מפעל חייו מטעם עמותת האדריכלים.
מורשתו של מסטצ'קין
לאורך שנות עבודתו תכנן מבנים רבים ומגוונים, על פי תפיסתו את עקרונות תנועת העבודה. מסטצ'קין היה אחד האדריכלים הפורים ביותר בתולדות התנועה הקיבוצית וראה בשיח עם הקהילה השיתופית שלב הכרחי בתכנון: "מחוץ לכל התיאוריות יש דבר יסודי והוא הרצון של האדם לחיות בנוחיות. האדריכל, שבידו האמצעים, מבטא את רצונו של האדם הפרטי...יש צורך לגשת לתכנון באופן המבוסס במיוחדת על מציאת היחס הנכון בין הפרט והחברה".
בתכנונו נמנע מתכנון אלמנטים דקורטיביים וראוותניים, על פי תפיסת התכנון שלמד בבאוהאוס, ושילב מערכות מתקדמות לאותה התקופה במבנים שתכנן, דוגמת הגג הנפתח בחדר האוכל של קיבוץ מזרע ומערכות של מחיצות שתכנן כך שיוכלו להתאים לפרוגרמות שונות של חדר האוכל הקיבוצי. החל משנות ה-50, עם תחילתה של אופנת הברוטליזם, אימץ את השימוש בבטון חשוף תוך שילוב העמקה של השימוש בחומרים מקומיים, דוגמת שימוש באבנים המקומיות בנווה זוהר ובאמפיתיאטרון בגבעת רם.
כאדריכל הנמנע משימוש במוטיבים דקורטיביים שאינם פונקציונליים, הרבה לשתף פעולה עם אמנים ואדריכלי נוף, דוגמת ליפא יהלום שתכנן את הגן לתוכנית המתאר של מסטצ'קין בקיבוץ המעפיל. הוא ביקש לתכנן יישובים ומבנים שישתלבו בנוף המקומי ולא ישברו אותו. הוא נודע באמרתו כי "בית שסיים את תפקידו - צריך להיעלם".
נפטר ב- 2 ביוני 2004. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג ספדה לו בעיתון הארץ: "ההערכה הפומבית שזכה לה בחייו פחותה בהרבה מהמורשת האדריכלית שהותיר. הוא נותר מודרניסט מאמין - סוציאליסט ואיש צנוע במלוא מובן המלה - גם בשנים שבהן שלטו בתחום האדריכלות בישראל ובעולם זרמים ואופנות אחרות. משיחות אתו היה אפשר ללמוד כי לא ייחס חשיבות רבה לשימור מבנים, לרבות יצירותיו הוא. בניינים ישנים, אמר בהחלטיות, יש להרוס ולבנות תחתם בניינים חדשים וטובים יותר לרווחת הכלל".
ארכיון מסטצ'קין נמצא בארכיון יד יערי (ארכיון השומר הצעיר) בגבעת חביבה.
BCI סיטיריידר
BCI סיטיריידר (באנגלית: BCI CitiRider , קרוי גם: BCI Enterprise, BCI Excellence (דגמים דו סיפונים, בבריטניה) הם אוטובוסים חד סיפונים ודו סיפונים מתוצרת יצרנית האוטובוסים האוסטרלית BCI Bus אשר מיוצרים בסין משנת 2015
משנת 2006 היצרן "BCI Bus" שמשרדיו ומטה החברה ממוקמים בעיר פרת' שבמדינת אוסטרליה המערבית באוסטרליה העביר את מפעל הייצור לעיר שיאמן במחוז פוג'יין שבסין, הממוקמת לחופי מצר טאיוואן.
אמנון מרינוב
אמנון מָרינוב (23 בדצמבר 1930 – 7 בדצמבר 2011) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
אמנון מרינוב נולד בירושלים בשנת 1930, ולמד בבית חינוך לילדי עובדים בעיר. הצטרף להכשרת עין גב של הפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בשורות חטיבת הראל. בשנת 1949 היה בין מייסדי קיבוץ צרעה, ומ-1958 התגורר בירושלים.
למד פיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, קיבל בה את תואר הדוקטור והצטרף לסגל מכון רקח לפיזיקה של האוניברסיטה, בו הגיע לדרגת פרופסור (ולאחר פרישתו לגמלאות: פרופסור אמריטוס).
התמחה בפיזיקה גרעינית. הוא יצא לתקופת פוסט-דוקטורט במעבדות הלאומיות ארגון באילינוי שבארצות הברית (1963-1965) והיה חוקר אורח במעבדת רתרפורד לאנרגיות גבוהות בבריטניה (1969-1971), במרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים (GSI) בדרמשטט, גרמניה (1978-1979) ובמרכז למחקר גרעיני ביוליך, גרמניה (1981–1984, 1988-1989).
תחומי מחקריו:
בשנת 1971 טען במאמר בכתב העת Nature לגילוי יסוד כימי חדש שמספרו האטומי 112 על ידי קבוצת המחקר שבראשה עמד, אך הקרדיט על גילוי היסוד (קופרניקיום) ניתן לבסוף למוסד GSI בגרמניה על תגליתם משנת 1996.
בשנת 2008 טען לעדויות ראשונות לגילוי יסוד על-כבד חדש, שמספרו 122, ואשר קיבל את השם הזמני אונביביום.
אחד מתלמידיו אמר כי "עבודתו ומחקריו הציבו את ישראל במרכז המפה העולמית של חקר היסודות העל-כבדים (שמספרם האטומי מעל 110)".
אמנון מרינוב נפטר ב-7 בדצמבר 2011, בגיל 80 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ מעלה החמישה.
חיפוש היסודות העל-כבדים
למחקר היסודות העל-כבדים ישנה חשיבות מיוחדת. הוא מספק תובנות להבנה טובה יותר של מבנה החומר ושל האבולוציה של היקום. הוא יכול גם להוביל ליישומים חדשים עבור יסודות אלה, בין שהתגלו בטבע או יוצרו באופן מלאכותי. בעוד שמחקרים תאורטיים ניבאו את קיומו של "אי של יציבות" של היסודות העל-כבדים כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, מחקריו של מרינוב ופרסומיו בדבר גילוי היסוד ה-112 האיצו באופן משמעותי את המחקר הנסיוני של היסודות העל-כבדים. יתר על כן, מרינוב היה חלוץ בשיטות ניסיוניות המבוססות על ריאקציות משניות. בעבודתו הוא גם פיתח פרשנויות חדשות הנוגעות למצבים איזומריים, שתמכו בהשערה בדבר קיומם של יסודות על-כבדים ארוכי-חיים בטבע.
מרינוב הקדיש חלק ניכר מהקריירה שלו לחיפוש אחר יסודות על-כבדים. הכוונה ליסודות בעלי מספר אטומי גדול מ-92, הנחשבים לבלתי יציבים. כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 חזו חישובים תאורטיים את הקיום האפשרי של "אי של יציבות" של יסודות על-כבדים. חלק מחישובים אלה חזו חיים ארוכים מאוד לאיזוטופים על-כבדים של יסודות מסוימים – עד כדי מחצית חיים של מיליון שנים. תחזיות אלו ריגשו את קהילת הפיזיקה הגרעינית, והמריצו את החיפוש אחר יסודות על-כבדים. המדענים השתמשו בשלוש שיטות עיקריות:
מרינוב היה חלוץ בפיתוח גישה חלופית למחקר היסודות העל-כבדים, המבוססת על ריאקציות משניות. בהמשך הוא פיתח פרשנות מקורית לתופעות של מצבים איזומריים, פרשנות שחזתה זמן מחצית חיים ארוך יחסית לגרעינים גדולים, ואף חיזקה את האפשרות לגילויים של יסודות על-כבדים בטבע.
התביעה לראשוניות הגילוי של יסוד מספר 112
בשנת 1971, כאשר מרינוב היה עמית מחקר במעבדות רתרפורד לאנרגיה גבוהה, במחוז אוקספורדשייר באנגליה, חקרו הוא וחבריו מטרות טונגסטן אשר שימשו כמעצור לאלומת הפרוטונים (24 GeV) במאיץ החלקיקים ב-CERN. השערתו של מרינוב הייתה שקרן הפרוטונים שפגעה במטרת הטונגסטן גרמה להדף של שברי גרעיני טונגסטן בעלי אנרגיה גבוהה מאוד, וכתוצאה מריאקציה משנית פגעו אלה בגרעיני טונגסטן שכנים והתמזגו לתוכם, דבר שגרם ליצירתם של יסודות על-כבדים. מרינוב ועמיתיו גילו את מה שעל פי טענתם היווה הוכחה לקיומו של יסוד על-כבד ארוך-חיים בעל מספר אטומי 112, הומולוגי למרקורי ובעל זמן מחצית חיים של 47 ימים. בשנת 1984, כשהם מבססים את טיעוניהם על מדידות של מפריד מסות, הגיעו מרינוב ועמיתיו למסקנה כי הגרעינים שנוצרו ב-1971 הם יסודות על-כבדים מעוטי נייטרונים עם Z=112 וכ-160 נייטרונים. יציבותם של גרעיני היסודות העל-כבדים הללו, וכן תכונות הקרינה הבלתי צפויות שלהם, היו קשורים לדעתו של מרינוב למצבים איזומריים. הצוות השתמש בטכניקות של הפרדה כימית על מנת לבודד את הגרעינים. מרינוב ועמיתיו טענו כי זיהו בסך הכל מאות גרעינים של היסוד העל-כבד החדש בעל מספר אטומי 112.
ממצאיו המפתיעים של מרינוב לא זכו להכרה על ידי הקהילה המדעית, אף על פי שלא אותרו במחקריו שגיאות ניסיוניות ואף לא בוצעה אי פעם חזרה על הניסויים שלו באופן זהה מבחינת התהליך ופרטיו. למרות המאמרים הרבים שפורסמו על ידי מרינוב ועמיתיו בנוגע לממצאיהם, הגילוי של יסוד 112 על ידם לא אושר על ידי הקהילה המדעית.
בשנת 1996, מרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים (GSI) ליד דרמשטאדט, גרמניה, דיווח על עדויות לגילויו של גרעין יחיד בעל מספר אטומי 112 וזמן מחצית חיים של פחות מאלפית שנייה. בשנת 2009 צוות ה-GSI הוכר רשמית כמגלה יסוד חדש זה, והיסוד קיבל את השם קופרניקיום, על שם האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס. מרינוב ועמיתיו הגישו ערעור על מתן זכות הראשונים ל-GSI לגילוי היסוד ה-112.
חיפוש יסודות על-כבדים בטבע
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל מרינוב לחפש את קיומם של יסודות על-כבדים בטבע, חיפוש שנמשך גם אל תוך המאה ה-21. מרינוב ועמיתיו פיתחו פרשנות עקבית לכמה תופעות בלתי מוסברות בעבר הקשורות לגילויים של מצבים איזומריים מעוותים ארוכי חיים ובעלי ספין גבוה. מרינוב צפה שייתכן שלגרעינים על-כבדים מסוג זה יהיו אורכי חיים ארוכים יחסית כשהם מצויים במצבים איזומריים, דבר היכול להסביר את הימצאותם בטבע.
בישמם את הפרשנות שלהם, מרינוב וחבריו גילו במחקר של Au טהור עדויות לקיומם של איזוטופים ארוכי חיים בעלי מספרי מסה אטומית 261 ו -265, ואחוז של פחות מאלפית ppm ביחס לAu. המסות שנמדדו תאמו את התחזיות למסות של 261Rg ו- 265Rg שהתגלו בעבר (Z=111).
בשנת 2009, לאחר שחקרו Th טבעי, מרינוב וחבריו דיווחו על עדויות לקיומו האפשרי של גרעין כבד במיוחד ארוך חיים בעל מסה אטומית מספר A=292
ומספר אטומי Z=122 או יסוד סמוך, ואחוז של כ 10-12 × 1 ביחס ל- 232Th. זמן מחצית החיים המוסק של יותר של מ-108 שנים ליסוד שהתגלה היה קשור ליציבות היחסית של המצבים האיזומריים שבהם הוא נמצא.
משפחתו
אמנון מרינוב גר ברמת דניה בירושלים עם אשתו רחל, ונולדו להם ארבעה ילדים. אביו, חיים מרינוב (1904–2001), היה סגן ראש עיריית ירושלים משנת 1964 עד שנת 1973. חמיו, יעקב מימון ( 1902–1977), היה הממציא של שיטת הקצרנות העברית, וחתן פרס ישראל לשנת 1976 על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בקליטת עלייה ובלימוד עברית בהתנדבות לעולים חדשים בכל רחבי הארץ.
עמנואל לה רואה לדורי
עמנואל לֵה רוּאָה לאדוּרי (בצרפתית: Emmanuel Le Roy Ladurie; נולד ב-19 ביולי 1929) הוא היסטוריון צרפתי ידוע שעבודתו מתמקדת בעיקר על חבל לנגדוק והמשטר הישן בצרפת, ועוסקת בהיסטוריה של האיכרים.
ביוגרפיה
עמנואל לה רואה לדורי נולד ב-Les Moutiers-en-Cinglais, קלבדוס, בנו של ז'אק לה רואה לדורי, שר החקלאות בממשלתו של אנרי פיליפ פטן. הוא התחנך ב-Caen, בקולג' סנט ז'וזף, בפריז ב-Lycée Henri-IV וב-Sceaux ב-Lycée Lakanal. עמנואל לה רואה קיבל תואר בהיסטוריה מאקול נורמל סופרייר ודוקטורט מאוניברסיטת פריז. לה רואה לדורי לימד ב-Lycée de Montpellier, באוניברסיטת מונפלייה, באקול פראטיק דה אוטז אטוד בפריז, באוניברסיטת פריז ובקולז' דה פראנס – הוא הופקד על הקתדרה להיסטוריה של התרבויות המודרניות בשנים 1999-1973 והוא כיום פרופסור אמריטוס מהקולז' דה פראנס.
בשנת 1993, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
מחקריו
לה רואה לדורי זכה לתהילה לראשונה עם תזת הדוקטורט שלו "איכרי לנגדוק" (Les paysans de Languedo) שראתה אור כספר ב-1966 ותורגמה ופורסמה באנגלית ב-1974. במחקריו על האיכרות בלנגדוק במהלך מספר מאות שנים ("המשך הארוך" – longue durée), השתמש לה רואה לדורי בכמות עצומה של מידע כמותי כגון מעשר, משכורות, מיסים, חוזי שכירות ודוחו"ת רווח והפסד ויחד עם זאת יישם תאוריות של הוגים כמו ארנסט למברוז (Ernest Labrousse), מישל פוקו, דייוויד ריקארדו, פרנאן ברודל, קלוד לוי-שטראוס, תומאס מלתוס, פרנסואה סימיאן (François Simiand), זיגמונד פרויד ומקס ובר כדי לחקור את ההיסטוריה של לנגדוק "l'histoire immobile" ("היסטוריה נייחת"). לה רואה לדורי טען שניתן לראות בהיסטוריה של לנגדוק גלים של פריחה ושקיעה שביסודם השתנו מעט מאוד לאורך הזמן.
לה רואה לדורי טען שהסממן הבולט בהווי של לנגדוק היה תרבות של אנשים שחיו שם. הוא טען שהסיבה שבגינה אנשי לנגדוק לא יכלו לשבור את מעגלי ההתקדמות והנסיגה נגרמה לא כל כך בשל גורמים טכנולוגיים, אלא מכיוון שהתרבות מנעה מאנשים להתפתחותן של טכנולוגיות ופרקטיקות חקלאות מתקדמות יותר. לפי השקפתו של לה רואה לדורי, הרי ש"מבנים" שמורכבים מחומרים ותבניות מנטליות המשתנים באיטיות שעומדים בבסיס השינויים הדרמטיים יותר ולפי דעתו של לה רואה לדורי הרי ש"צרופי נסיבות" של מגמות ואירועים, בהם היסטוריונים מתמקדים בדרך כלל, הם פחות חשובים. לה רואה לדורי, בדומה לברודל, מאמין שההיסטוריה מורכבת מ"מבנים", אולם בשונה מברודל, גילה לה רואה לדורי עניין בביוגרפיה וב- histoire évènementielle (היסטוריה של אירועים), אותה פוטר ברודל כלא רלוונטית.
עבודתו הידועה ביותר היא "מונטיו (Montaillou): חיי כפר באוקיטן (occitan) בשנים 1324-1294", אותה פרסם בשנת 1975. הספר הוא מחקר על הכפר מונטיו באזור לנגדוק שבדרום צרפת בזמן מאבק הכנסייה הקתולית בקתרים. לה רואה לדורי נעזר ברשימות מפורטות של חבר האינקוויזיציה, ז'אק פורנייה, ששירת כבישוף פמייה בשנים 1325-1318 ונהפך לימים לאפיפיור בנדיקטוס ה-12, זאת על מנת לפתח מחקר רב-שכבות של החיים בכפר הצרפתי הקטן במהלך שנים אחדות. לה רואה לדורי השתמש ברשומות החקירה אותה ניהל פורנייה על מנת לצייר תמונה של עולמם החומרי והרוחני של הכפריים. לה רואה לדורי בוחן את הראשון על רקע השתקפותו בפרקטיקות החקלאיות, בנעשה בתוך הבתים, ביחסיהם עם כפרים אחרים ועם כוח חילוני וכנסייתי ואת האחרון כפי שהשתקף באמונותיהם לגבי האל, הגורל, המין, המוות, החיים, הנישואים, הכשפים, החלל, הזמן והישועה.
עבודה ידועה אחרת של לה רואה לדורי היא "קרנבל ברומא" שעוסק בטבח של כעשרים בעלי מלאכה בעת הקרנבל השנתי בעיר רומאן (Romans), צרפת, בשנת 1580. בספר זה לה רואה לדורי משתמש בשני הדיווחים היחידים מפי עדי ראייה של הטבח (אחד מהם היה עוין כלפי קורבנות הטבח, והאחר, סימפתטי), לכך הוא מצרף מידע כמו רשומות מגפה ורשומות משלמי המסים והוא בוחן את הטבח כעולם בזעיר אנפין של החיים הפוליטיים החברתיים והדתיים של החברה הכפרית במחצית השנייה של המאה ה-16 בצרפת.
ב"יסמין המכשפה" הולך לה רואה לדורי בעקבות קרלו גינצבורג שטען שרעיון הכישוף כפי שנראה בעיני האיכרים היה שונה מאוד מרעיון הכישוף כפי שנראה בעיני השופטים ואנשי הכנסייה. על מנת להבין את "תפקידו החברתי של הכישוף", השתמש לה רואה לדורי בשיר מ-1842 "פרנקואנטו" (Françouneto), מאת ז'אק בו (Jacques Boè) והתבסס על סיפור עם כפרי צרפתי מסורתי. לה רואה לדורי טען שהשיר מכיל עקבות רבים של אמונות עממיות בדבר הכישוף בצרפת הכפרית של המאות ה-17 וה-18. לה רואה לדורי טוען ש"פשעה" של ה"מכשפה" פרנקואנטו היה הפרת הקוד החברתי הבלתי כתוב של "עושר מוגבל", כלומר היא הגדילה את הונה העצמי על חשבון אחרים. ב"הקבצן והפרופסור", משתמש לה רואה לדורי במכתבים וזיכרונות של משפחת פלטר (Platter) על מנת לבחון את הערכים החברתיים של המאה ה-16, במיוחד בהתייחס לדת, רפואה, פשע, חינוך ותשלום מס.
לה רואה לדורי ידוע גם בשל היותו אחד מההיסטוריונים הסביבתיים המודרניים הראשונים, היות שעבודתו מתמקדת על פעילות אנושית המתרחשת לאור שינוי סביבתי, כמו גם בגורמים סביבתיים המשפיעים על ההיסטוריה האנושית.
הוא היסטוריון פורה ביותר, מורהו הרוחני היה פרנאן ברודל, מהבולטים שבהיסטוריונים של אסכולת האנאל. בראשית שנות השבעים ייסד לדורי את תנועת "ההיסטוריה החדשה" (Nouvelle histoire). לה רואה לדורי הוא מחשובי היסטוריוני ה"מיקרוהיסטוריה", שבה היסטוריון משתמש באירוע, זירת התרחשות, משפחה או חיים על מנת לחשוף את ה"מבנים" שמרכיבים את חיי בני האדם בתקופה אותה הוא חוקר. חוקרים אחדים כמו ניאל פרגוסון פקפקו בערכה של ה"מיקרוהיסטוריה" בטענם שטעות להניח שמחקר כפר אחד, תקרית אחת או משפחה אחת יקרב אותנו להבנה טובה ומקיפה יותר של צרפת, לא כל שכן של יתר אירופה. ביקורת אחרת שנמתחה על לדורי היה בשימושו במונח "מבנים", מבקריו טוענים שהוא מעולם לא הגדיר או הסביר למה "מבנים" משתנים לאורך הזמן או אפילו אם ה"מבנים" שלדורי מתיימר למוצאם קיימים.
לה רואה לדורי היה חבר המפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF) בשנים 1945–1963. הוא עזב את המפלגה לאחר שהמרד ההונגרי ב-1956 עורר בו תהיות רבות. מאז הוא מנתח את הנושאים הפוליטיים ואת הטוטליטריות הקומוניסטית בספריו.
עמנואל לה רואה לדורי עבד גם על ההיסטוריה של אזורי צרפת ועל אנתרופומטריקה היסטורית כמו גם על השפעת שינויי האקלים על ההיסטוריה האנושית. מלבד ספריו, לה רואה לדורי הוא מסאי פורה שכותב על מגוון נושאים כמו השימוש במחשבים כמתודה למחקר היסטורי, שיעורי העבריינות בצבא הצרפתי במאה ה-19, התפשטות המחלות הגלובליות ואמונת האיכרים הצרפתים שכישוף יכול לגרום לאימפוטנציה. לדורי הוא אינטלקטואל בולט בצרפת וכותב תכופות לעיתונים Le Nouvel Observateur, L'Express ולה מונד ומופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה הצרפתית.
שדה התעופה ראש פינה
שדה התעופה ראש פינה או שדה התעופה מחניים הוא שדה תעופה אזורי, הממוקם בין קיבוץ מחניים לבין ראש פינה, ממזרח לכביש 90. שדה התעופה נקרא על שמו של יצחק בן-יעקב, מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל.
שימוש אזרחי
עם הקמת המדינה הוסב השדה לשימוש אזרחי, במקום היה צריף פשוט אשר תפקד כטרמינל וכמגדל פיקוח גם יחד. חברת ארקיע קיימה שירות טיסות מהשדה למרכז הארץ מ-1953. בשנת 1968 נבנה טרמינל חדש בתכנון האדריכל שמעון פובזנר שעשה שימוש באחד המבנים המקוריים שהותירו אחריהם הבריטים. בשנת 1971 הוקמו במקום תחנת כיבוי אש ומגדל פיקוח חדש. בשנת 1994 הורחב טרמינל הנוסעים.
בשנת 1997 הגיע מספר הנוסעים השנתי לשיא של 250,000 ומינהל התעופה האזרחית פרסם מכרז למפעיל קו טיסות שני, בו התמודדו החברות ישראייר ואירואל תעופה. במרץ 1998 זכתה חברת ישראייר זכתה במכרז. ישראייר הפעילה טיסות לשדה במטוסי ATR 42.
במאה ה-21
בשנת 2002 יזם שר התחבורה, אפרים סנה, תוכנית להארכת מסלול ההמראות שממזרח למערב ב-400 מטר נוספים מ-1,100 מטר ל-1,500 מטר כך שיאפשר שימוש במטוסים בעלי 70 מקומות, ללא הגבלות טיסה, אך התוכנית לא יצאה לפועל. לשדה טרם הוכנה תוכנית מפורטת בגלל רצון להאריך את מסלול ההמראה והנחיתה שלו בכמאה מטרים לכיוון צפון.
משנת 2008 ועד 1 ביולי 2019 הפעילה חברת עיט שירותי תעופה ותיירות טיסות משדה התעופה ראש פינה לשדה התעופה שדה דב בתל אביב עד שנסגר, במטוסי שורט 360, וכן לעיתים מוציאה החברה טיסות ישירות לנמל התעופה אילת.
תאונות
ב-19 באפריל 1974 התנגשו שני מסוקי יסעור מעל שדה התעופה. אחד המסוקים הצליח לנחות בשלום ואילו המסוק האחר התרסק, נדלק וכל שמונת החיילים שהיו בו נספו, במה שנודע כאסון מחניים.
מבנה ופעילות
השדה כולל מסלול נחיתה של מטוסים צפון-דרום (בכיוון 15/33) ומנחת נפרד למסוקים המרוחק ממנו. המסלול השני שממזרח למערב (בכיוון 5/23) ומסלולי הסעה היקפיים אינם פעילים. תוכנית המתאר הארצית לתפרושת שדות התעופה – תמ"א 15, משנת 2000, מגדירה את שדה התעופה כשדה בשימוש מדרגה 3, "שנועד לענות בעיקר על הביקושים לטיסות מסחריות, סדירות וטיסות שכר ליעדים פנים ארציים".
בשדה מתקיימת פעילות צבאית ופעילות אזרחית נחיתות והמראות של מטוסים קלים; פעילות ספורט אווירי ועוד. פעילות זאת מוגבלת לשעות 19:00-06:30. הפעילות האווירית הצבאית כוללת אימון מטוסים קלים על בסיס יומי; אימון מטוסי תובלה (ביום ובלילה) כ-24 פעמים בשנה; אימון מסוקים על בסיס שבועי ומעת לעת, נחיתות והמראות של מטוסים צבאיים, שלא במסגרת של אימון שגרתי. כן משמש השדה כשדה חירום (שח"ר) של חיל האוויר, כשבשגרה תופסות בו כוננות טייסות מסוקי הקרב השונות של חיל האוויר, שעורכות ביניהן סבבים.
מספר הנוסעים
תנועת הנוסעים בשדה הייתה במגמת ירידה כמעט מתמדת מאז שנת 2001:
גורן קתרין פורברגסדוטיר
גורן קתרין פורברגסדוטיר (באיסלנדית: Guðrún Katrín Þorbergsdóttir; 14 באוגוסט 1934 – 12 באוקטובר 1998) הייתה הגברת הראשונה של איסלנד, ורעייתו של נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון.
ביוגרפיה
פורברגסדוטיר נולדה ברייקיאוויק בירת איסלנד, כאחת מארבעה ילדים, מ-1956 ועד 1963 עבדה במכון האיסלנדי להיסטוריה של הטבע (The Icelandic Institute of Natural History).
ב-1979 החלה לעבוד בחברת הדואר הארצית של איסלנד, שם עבדה שנים רבות, והייתה המנהלת הכללית של איגוד עובדי הדואר כמעט 20 שנה. בנוסף היא ניהלה חנות בגדים ברייקיאוויק.
בנוסף לעבודתה הייתה פעילה פוליטית, ובעלת תפקיד במועצת העיירה "Seltjarnarnes".
ב-1974 נישאה לאולפור רגנר גרימסון וזמן קצר לאחר מכן נולדו להם זוג תאומות, ב-1996 נבחר בעלה לנשיאות איסלנד, והיא החלה לכהן כגברת הראשונה של איסלנד.
היא הייתה ידועה בכריזמה שלה, והייתה אהודה על ידי הציבור האיסלנדי, יש שטענו שדבר זה תרם לבחירתו של בעלה לנשיאות.
בספטמבר 1997 אובחנה כחולת לוקמיה, ועברה את החודשים האחרונים לחייה בטיפול מומחים בסיאטל, וושינגטון, עם משפחתה לצדה, עד מותה באוקטובר 1998.
נוסאנטארה
נוסאנטארה (באינדונזית: Nusantara) היא עיר מתוכננת באינדונזיה, שצפויה להיות עיר הבירה של אינדונזיה ב-2024, במקום ג'קרטה.
היסטוריה
באפריל 2017, נשיא אינדונזיה, ג'וקו וידודו, שקל להחליף את עיר הבירה של אינדונזיה, ג'קרטה, בעיר בירה אחרת. לפי גורם רשמי מהמשרד לתכנון הפיתוח הלאומי של אינדונזיה, הממשלה הייתה נחושה להעביר את עיר הבירה האינדונזית אל מחוץ לאי ג'אווה. זמן קצר לאחר פרסום התוכנית, ג'וקו ביקר בשני מקומות חלופיים באי קאלימנטן, בוקיט סוהרטו במזרח קאלימנטן ובאזור המשולש ליד פאלנגקה ראיה במרכז קאלימנטן. באפריל 2019, הוכרזה תוכנית של 10 שנים להעברת כל משרדי הממשלה לעיר בירה חדשה. משרד התכנון הלאומי לפיתוח המליץ על שלושת המחוזות דרום, מרכז ומזרח קאלימנטן שענו על הדרישות לבירה חדשה, לרבות נקיות יחסית מרעידות אדמה והתפרצויות של הרי געש.
ב-23 באוגוסט 2019, הגיש ג'וקו מכתב נשיאותי שבו היה דו"ח מחקר נשיאותי בנושא העברת הון, ובקשה לתמיכה בבית הנבחרים האינדונזי להעברת ההון. במהלך נאום מצב האומה שלו ב-2019 בפרלמנט ב-26 באוגוסט, הודיע ג'וקו על התוכנית להעביר את הבירה לקאלימנטן. חלקים ממזרח קאלימנטן אמורים להיחצב כדי ליצור עיר מתוכננת חדשה ברמת המחוז במיקום מרכזי יותר בתוך אינדונזיה. התוכנית היא חלק מאסטרטגיה לצמצום אי השוויון ההתפתחותי בין האי ג'אווה לאיים אחרים בארכיפלג האינדונזי ולהפחית את הנטל של ג'קרטה כמרכז העיקרי של אינדונזיה. המשרד לתכנון הפיתוח הלאומי של אינדונזיה העריך כי העלות של מעבר עיר הבירה יהיה בגודל של כ-446 טריליון רופיה אינדונזית (כ-32.7 מיליארד דולר אמריקאי), וכי 19% מהעלות יטופל על ידי הממשלה, כאשר השאר יגיעו מהשקעות ציבוריות-פרטיות, הן מהמגזר הציבורי, והן מהמגזר הפרטי. במקביל, יוקצו 40 מיליארד דולר להצלת ג'קרטה מטביעה בעשור הקרוב.   בתחילת ספטמבר 2021, הושלמה הצעת החוק להעברת הון. ב-29 בספטמבר באותה שנה, הגיש ממשל ג'וקו הצעת חוק ממשלתית להעברת ההון לבית הנבחרים האינדונזי. בין הדברים שנקבעו בהצעת החוק, היא הכילה את התוכנית להקמת רשות נפרדת לעיר הבירה המתוכנת והקמת סוכנות מיוחדת האחראית לעיר הבירה המתוכנת. לסוכנות החדשה יהיה אופי דומה למשרד ממשלתי באינדונזיה: נושא המשרה ימונה על ידי הנשיא, אך יהיו לעומד בראשה יכולות שלטוניות מיוחדות הדומות למושל מחוז. החוק גם הסדיר את אופן הפעלת הרשות הנפרדת, את נטילת המיסים, את מימונה ואת ניהול נכסיה של הרשות הנפרדת.
בשל התוכנית שהוגשה באמצע כהונתו השנייה של ג'וקו, הפרלמנט האינדונזי פרסם מחדש את התיקון לחוקת אינדונזיה כדי לבסס מחדש את יכולתו של הפרלמנט להקים ראשי סוכנויות מדיניות. תיקון זה סיפק ביטחון ויציבות לפרויקט והבטיח את המשכו גם לאחר שג'וקו לא יכהן יותר בתפקיד הנשיא. בהתבסס על תוצאות סקר מכון הסקר KedaiKOPI באוגוסט 2019, 95.7% מהמשיבים מג'קרטה דחו את התכנית להקמת עיר בירה אחרת במזרח קאלימנטן.
ב-17 בינואר 2022, במהלך ישיבת ועדה מיוחדת, אמר השר לתכנון פיתוח לאומי של אינדונזיה, סוהרסו מונוארפה, שבירת המדינה החדשה תיקרא נוסאנטארה, ובנייתה תתחיל במרץ 2022.
מבנה מנהלי
מבחינה מנהלית, שטחה של הבירה צפוי להיווצר כמחוז חדש מהמחוזות בקאלימנטן. העיר באליקפאפאן תהיה מובלעת בתוך עיר הבירה.
מבנה עיצובי
ב-3 באוקטובר–20 בדצמבר 2019, משרד העבודה הציבורי והשיכון הציבורי של אינדונזיה ארגן תחרות עיצוב לעיר הבירה. העיצוב הזוכה, Nagara Rimba Nusa, של הוכרז רשמית ב-23 בדצמבר 2019. הממשלה תשתף פעולה בעיצוב הצוות המנצח עם זה של הצוותים שבמקום השני והשלישי, כמו כן עם מעצבים בין-לאומיים, כדי לחדד את תהליך העיצוב הסופי עד מרץ או אפריל 2020. מעצבים משלוש מדינות לפחות (סין, יפן וארצות הברית) הציעו להיות מעורבים בעיצוב. השם נוסאנטארה, שמשמש בתרבות האינדונזית להתייחסות כוללנית לארכיפלג שמרכיב את אינדונזיה והוצע כשלושה חודשים קודם לכן, תואם את הרעיון המרכזי של הזוכה.
לייצ'ופו
לייצ'ופו הוא כפר השייך לעיירה צ'יפווי (נכון לשנת 2014 מונה העיר כ-11,000 תושבים) שבמחוז מיטקינה   שבמדינת קצ'ין  שבצפון-מזרח מיאנמר. הכפר ממוקם על גדות נהר באזור מיוער, והוא שוכן פחות מקילומטר מהגבול עם הרפובליקה העממית של סין (מחוז יונאן).
רוברט לופז
קורות חיים
לופז נולד בג'נובה, למשפחה יהודית. אביו, סבטינו לופז, היה פעיל ציוני, מחזאי וסופר. ב-1932 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מילאנו. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בסחר הימי של גנואה במאה ה-13, והתמקדה בדמותו של סוחר בשם בנדטו זכריה.
לופז לימד במספר אוניברסיטאות באיטליה (בהן פאביה וג'נובה) עד 1939. במהלך שנים אלו פרסם שני ספרים ומספר מחקרים שהעמידו אותו בחזית החקר ההיסטורי של ההיסטוריה הכלכלית של ימי הביניים המאוחרים.
חוקי הגזע באיטליה מנעו ממנו קידום אקדמי, ולכן החליט להגר לארצות הברית.
מעבר רפיח
מעבר רפיח (בערבית: معبر رفح) הוא מעבר בגבול מצרים–רצועת עזה בעיר רפיח. המעבר נפתח על ידי ישראל בשנת 1982, לאחר הסכם השלום עם מצרים ונסיגת ישראל מסיני ונוהל על ידי רשות שדות התעופה.
רוברט לופז
קורות חיים
כאשר הגיע ב-1939 הייתה בעיה בהכרה האוניברסיטאית בתאריו ולכן ב-1942 השלים דוקטורט נוסף באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וזאת תוך כדי עבודה כעוזר מחקר בתחום הידע שלו.
עם סיום הלימודים, ביוני 1942, גויס לעבודה במחלקת המודיעין של משרד ההגנה האמריקאי (United States Office of War Information) והועסק כעורך שידורים במחלקה האיטלקית של רדיו אמריקה. שם פגש את מי שהפכה להיות אשתו, קלוד אן קירשן. הם נישאו ב-1946 ונולדו להם שני בנים. אשתו נודעה כחוקרת של בנג'מין פרנקלין.
מעבר רפיח
היסטוריה
עד פרוץ האינתיפאדה השנייה בסוף ספטמבר 2000, היה המעבר פתוח במשך כל שעות היממה, כמעט כל ימות השנה. לאחר כניסתם של הסכמי אוסלו לתוקף בשנת 1994, הוסיף המעבר להתנהל בדומה בנוגע לתנועת אנשים, והחל גם לשמש לייבוא סחורות לרצועה ממדינות שונות. עם פרוץ אינתיפאדת אל אקצה הוטלו הגבלות שונות על העוברים ברפיח וצומצמו שעות הפתיחה שלו, וכתוצאה מכך חלה ירידה של למעלה ממחצית במספר העוברים בין רצועת עזה למצרים.
רוברט לופז
קורות חיים
אחרי המלחמה לימד במספר מכללות ומ-1955 באוניברסיטת ייל, שם קיבל מינוי כפרופסור מלא ועבד שם 35 שנה עד לפרישתו לגמלאות ב-1981.
מעבר רפיח
היסטוריה
המעבר הועבר לאחריות הרשות הפלסטינית ב-25 בנובמבר 2005, בעקבות תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
רוברט לופז
קורות חיים
מחקריו עסקו בעיקר בנושאי הסחר הימי של אגן הים התיכון בימי הביניים, וכללו התייחסות מיוחדת לנקודה היהודית בסחר זה. חוץ מזה חקר את היחס בין כלכלה לתרבות ובמיוחד לארכיטקטורה.
מעבר רפיח
היסטוריה
המעבר נוהל על ידי כוחות ביטחון פלסטיניים ומצרים, בפיקוח כוח אירופי המכונה "משלחת הסיוע למעבר הגבול ברפיח" (European Union Border Assistance Mission Rafah או EUBAM). מצלמות וידאו שהותקנו במקום אפשרו בקרה ישראלית מרוחקת על המעבר מאתר הבקרה שבכרם שלום, בשטח ישראל. המעבר שימש כשער הכניסה והיציאה היחיד ברצועת עזה שנוהל באחריות פלסטינית. המעבר פעל במתכונת זו עד 25 ביוני 2006 ומאז נסגר בהוראת ישראל בשל סיבות ביטחוניות במשך 86% מהימים. המעבר לא נפתח ליצוא.
רוברט לופז
קורות חיים
נחשב כחוקר פורה והעמיד תלמידים רבים.
מעבר רפיח
היסטוריה
ביוני 2007 ולאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, נסגר המעבר לחלוטין, וכוחות האו"ם עזבו את המקום.
ב-23 בינואר 2008 הרסו פעילי חמאס את גדר ההפרדה בין רצועת עזה לסיני, וחיסלו בכך את יעילותו של מעבר רפיח כתחנת ביקורת גבולות.
בעקבות ההפיכה במצרים, ב-28 במאי 2011 נפתח המעבר באופן קבוע לתנועת פלסטינים בין רצועת עזה למצרים, לראשונה מאז הטלת הסגר על רצועת עזה, אולם עם עליית א-סיסי לשלטון במצרים, חזר המעבר ונסגר לסירוגין.
ב-1 בנובמבר 2017 ובעקבות הסכם בין הרשות הפלסטינית (פת"ח) לחמאס, חזר מעבר רפיח לשליטת הרשות לאחר למעלה מעשור של שלטון חמאס עליו. המעבר נפתח לראשונה בשליטת הרשות ב-18 בנובמבר 2017.
חוות הרוח בהר בני רסן
חוות הרוח בהר בני רסן היא חוות רוח של עשר טורבינות רוח לייצור חשמל, השוכנת בגובה של 1,050 מטרים מעל פני הים על הר בני רסן במרכז רמת הגולן.
היסטוריה
היוזמה להקמת החווה החלה בשנת 1984 כתוצאה משיתוף פעלה של אגודת המים האזורית "מי גולן", משרד האנרגיה והשירות המטאורולוגי הישראלי. רמת הגולן והר חרמון נסרקו כדי למפות את משטר הרוחות השורר בהם, וקו התלים הישראלי הסתמן כבעל תנאים אופטימליים לניצול אנרגיית הרוח. טורבינה נסיונית בודדת הוקמה בשנת 1985 על הר בני צפת שליד אלוני הבשן, מקום בו מהירות הרוח הממוצעת היא 7.2 מטרים לשנייה. בשנת 1992 הוקמה חוות הרוח על הר בני רסן שבו מהירות הרוח הממוצעת מגיעה ל־8.2 מטרים לשנייה בממוצע. עלות הקמת החווה עמדה על כ־6 מיליון דולר. הטורבינה הבודדת בהר בני צפת נפלה במהלך חורף 1993 אך הוקמה מחדש.
מאפיינים
בחוות הרוח 10 טורבינות מדגם Floda 600 של חברת Windtec, הניצבות במרחק של 100 מטרים זו מזו לאורך ציר דרום־צפון. גובה כל טורבינה הוא 30 מטרים ומשקל העמוד הנושא אותה הוא 70 טונות. כל רוטור עשוי משלושה להבי פיברגלס. אורכו של כל להב הוא 18 מטרים ומשקלו 1,200 ק"ג. לכל טורבינה מערכת ייצור חשמל נפרדת הכוללת גנרטור בהספק של 600 קילו ואט. סך הכל מייצרת החווה חשמל בהיקף 12 מיליון קילו־ואט־שעה בשנה, הנמכר לחברת החשמל, ומשמש בראש וראשונה את מפעלי ויישובי הסביבה. הכנסותיה השנתיות של החווה עומדות על כמיליון דולר.
גבעת היקבים
גבעת היקבים הוא אתר ארכאולוגי ליד חרשה שבגוש טלמונים ובו שרידי יישוב יהודי מתקופת הברזל ובית שני עם ארבעה בתי בד וגת משוחזרת מימי בית ראשון.
באתר נשתמרו רחובות, קירות בתים ומערכת בורות תת-קרקעית הכוללת כ-30 בורות פעמון חצובים בסלע (בקבוקונים) המכונים במחקר "בורות גבעון", מפני שבורות מסוג זה נמצאו והוגדרו לראשונה על ידי פריצ'רד ב-1956 בחפירות אל ג'יב המזוהה כגבעון המקראית. הם שימשו כיקבים לאחסון של קנקני יין ושמן זית בימי בית ראשון.
האתר נמצא בסמוך לחורש ירון ושיח' עיסא. הוא נקרא כיום "גבעת היקבים" בהשראת דברי רש"י "חופרי הארץ, לשון יקבים, שהם חפירות בקרקע".
בית הקיסרית טאיתו
הבניין
בראשית המאה ה-20, בעקבות מצבה הקשה של העדה האתיופית בירושלים, בנו קיסרי אתיופיה מנליק השני וטאיתו בטול בתי דירות בסביבת הכנסייה האתיופית (היום ברחוב אתיופיה). הדירות נועדו לשמש הן לצליינים אתיופים, והן להשכרה לטובת קופת הקהילה. כך נבנו בשנים 1904–1906 בית הקיסרית טאיתו יחד עם בית מנליק השני (שגם דומה לו בעיצובו ובגודלו) משני צידיה של חצר הכנסייה. הבניין כולל שלוש קומות ובראש חזיתו הראשית (מצד מערב) קבוע סמלה של הקיסרית, פנים בתוך שמש זורחת וסביבם כתובת באמהרית: "מנליק השני, מלך המלכים, בנה את הבית הזה לכבודה של אשתו, הקיסרית טאיתו.".
שימושי הבניין
כשהושלם הבניין בשנת 1906, בשל המיעוט בצליינים, הושכר הבניין לבוריס שץ לצורך הקמת בית המדרש לאמנות ולמלאכות אמנות בצלאל. בית הספר שכן בבניין לתקופה קצרה, אך נוכח הגידול במספר התלמידים ועלויות שכר הדירה עבר ב-1908 לבית הקבע שרכש (היום ברחוב שמואל הנגיד). לאחר שפינה המוסד את הבניין, ולפני תום מועד השכירות שלו, התגוררו בבית רחל ינאית ויצחק בן-צבי.
בתחילת 1910 עבר לבניין בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגע הבניין מהפגזות וכמה מהבנות בו נפצעו. המוסד שכן במבנה עד שנת 1929 וממנו עבר למבנה בית הספר כי"ח ברחוב יפו.
בשנת 1998 שופץ הבניין באופן יסודי, ומאז הוא משמש כמרכזו של ארגון הנוצרי "גשרים של שלום".
קול הנבואה
קוֹל הַנְּבוּאָה: הַהִגָּיוֹן הָעִבְרִי הַשִּׁמְעִי הוא ספרו המרכזי של הרב דוד כהן, המכונה "הרב הנזיר". בספר זה מנוסחים עיקרי שיטתו בדבר "ההגיון העברי השמעי" - דרך המחשבה העברית, התלויה בשמיעה וששיאה הוא הנבואה. זוהי חלופה לדרך החשיבה של הפילוסופיה המערבית.
החלק הראשון בספר סוקר את הפילוסופיה העברית לדורותיה, בהשוואה למקורות פילוסופיים כלליים, כדרכו של המחבר. החלק השני הוא סקירה של תורת הסוד לתולדותיה. חלק שלישי הוא נספח קטן אך ממצה של שיטת המחבר בדבר ספירת הבינה, העומדת ביסוד ההגיון העברי השמעי. הספר מסכם עשרות שיטות וספרים שנכתבו במהלך ההיסטוריה.
הספר כפי שהוא בידינו הוא חלק קטן מההיקף המתוכנן. כתיבתו נמשכה לכל אורך חייו הבוגרים של הרב הנזיר. הכתיבה התעכבה פעמים רבות, בעיקר בעקבות מלאכת העריכה של ספרי אורות הקודש, שנמשכה גם היא עשרות שנים ולא הסתיימה במלואה.
בידי יורשיו של הרב הנזיר קיימים כתבי יד רבים, ומלאכת הוצאתם לאור והגהתם מסורה למכון "נזר דוד" שנקרא על שמו. בין כתבי היד ישנן הרחבות וטיוטות של המשכים ל"קול הנבואה".
בשנת ה'תשפ"ג, לאחר מלאות 50 שנה לפטירת הרב הנזיר, יצאה מהדורה חדשה ומורחבת של הספר בהוצאת נזר דוד.
הקורפוס ה-24 (ארצות הברית)
הקורפוס ה-24 (באנגלית: XXIV Corps) הוא קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
הקורפוס הופעל ב-8 באפריל 1944 בהוואי, והועמד תחת פיקודו של ג'ון הודג'. הקורפוס לחם בקרב לייטה במסגרת המערכה בפיליפינים ובהמשך בקרב אוקינאווה, שם היו תחת פיקודו הדיוויזיות ה-7, ה-96, ומאוחר יותר אף הדיוויזיה ה-77.
לאחר המלחמה
בספטמבר 1945, לאחר כניעת יפן, עבר הקורפוס לקוריאה, שם נותר בתפקיד חיל כיבוש עד לפירוקו ב-25 בינואר 1949. בשנת 1968 הופעל הקורפוס מחדש בפורט הוד, טקסס, אשר החליף את הקורפוס הזמני וייטנאם, אשר הוקם במהלך מתקפת טט. מאוחר יותר נשלח הקורפוס לדרום וייטנאם, שם פעל עד לשנת 1970, ובשנת 1972 פורק הקורפוס.
שמואל בן עדיה
שמואל בן עדיה (בערבית: السموأل بن عادياء, א-סמואל אבן עאדיא) היה משורר יהודי שחי במאה השישית לספירה באזור חג'אז (בימינו בערב הסעודית) ומת בעיר תימא (חצי האי ערב) בסביבות 560 לספירה. לשמואל בן עדיה מיוחס ספר שירים שכתוב בערבית שנחשב לאחד הספרים החשובים בחקר השפה הערבית הטרום איסלאמית ובחקר התרבות היהודית בחג'אז. נכדתו, צפיה, הייתה אחת מנשותיו של מוחמד אחרי שנלקחה כשלל.
דמותו ומורשתו
בספרות הערבית של ימי הביניים חוברו אגדות חינוכיות רבות סביב דמותו של שמואל בן עדיה. מטרת האגדות האלה הייתה להדגיש את ערכי המוסר של החברה בזמנו של מחבר האגדה בימי הביניים. אבן עדיה הוצג כדמות שמשקפת את האידיאל של הנאמנות והיושר. אבן עדיה מוצג כאדם שהעדיף את הנאמנות ופעל נגד האינטרסים האישיים והמשפחתיים שלו כאשר סירב למסור את הפיקדונות של המשורר הערבי הידוע אמרוא אל-קייס שהיו ברשותו למושל עיראק מטעם הפרסים. אחרי שידע המושל העיראקי שאין בכוונתו של שמואל למסור את הפיקדונות הוא רצח את בנו של שמואל, שבו החזיק כבן ערובה. הנאמנות הזאת גרמה ליצירת הפתגם הערבי המפורסם "אין אדם יותר נאמן משמואל" (אופא מן אלסמואל). סיפור זה הונצח בשירו של המוזיקאי והזמר, שי נובלמן, "רץ ביפו", שהופיע באלבומו "יומי הוא חלום".
בעת החדשה היו זרמים הן בקרב היהודים והן בקרב הערבים שניצלו את דמותו ההיסטורית לצרכים אידאולוגים על מנת לגשר בין ערבים ויהודים. היו גם זרמים במיוחד מן הצד הערבי שניסו לטשטש את זהותו היהודית של שמואל בן עדיה ולהבליט אותו כדמות ערבית לאומית אשר חייתה לפני האסלאם. עם זאת שיריו והאגדות החינוכיות סביב דמותו נשארו כמקור השראה לסופרים ואנשי רוח ערבים רבים בעולם הערבי.
על שמו רחוב מרכזי בירושלים המחבר בין מוזיאון רוקפלר לאוכף שבין הר הזיתים להר הצופים בירושלים, וכן ביפו ובחיפה.
נפתלי סלומון
נפתלי (אריה לייב) סלומון (1917 ירושלים העתיקה - 2006) היה צייר ישראלי ומורה לציור.
נולד ב-1917 בירושלים. דור שישי בארץ. נצר ליואל-משה סלומון. בוגר סמינר למורים בירושלים. בד בבד עם לימודי ההוראה למד אצל הצייר והפסל זאב בן צבי. בשנת 1939 הצטרף לקבוצה ראשונה ללימודים בסטודיו אבני בתל אביב, שם למד עם אהרון אבני, פרופסור שור, והפסל משה שטרנשוס.
ביוגרפיה מוקדמת
נפתלי (אריה לייב) סלומון נולד בירושלים. אחד מחמישה אחים ואחיות. דור שישי לאברהם-שלמה זלמן, שעלה מליטא בסוף המאה ה-18. צאצא של אותו אב קדום היה יואל משה סלומון, שיצא בשנות ה-70 של המאה ה-19 מחומות העיר העתיקה והיה לאחד האבות המייסדים של פתח-תקוה. נפתלי הוא נצר לאחד האחים שהעדיפו להישאר בירושלים. סלומון שהגיע מבית דתי, החל לצייר מגיל 10. למרות היות אימו חרדית, נשלחו ילדי המשפחה לבתי ספר כלליים. נפתלי יועד להיות מורה ונשלח ללמוד בסמינר. בגיל 17 עזב סלומון את סמינר המורים, את הדת ואת ירושלים, תפס טרמפ על משאית ונסע לתל אביב בהחלטה ללמוד ציור.
שנות ה-40
בראשית שנות ה-40, ברקע מלחמת העולם, מתפקד כחבר ומפקד בהגנה, מתפרנס מעבודה במחצבה וכאיש ביטחון במושב בית-הילל שבאצבע הגליל. עם זאת את סלומון הצעיר התפרן לא עוזב הרצון העז להפוך לאמן. הוא מתקבל ללא תשלום, בכעין מלגה, לסטודיו של אהרון אבני במרתף ברחוב פרישמן. מוקד הפעילות של סטודיו אבני הכיל את מי שכונו בהמשך דור הביניים של אמני ישראל. בין המורים היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי אשר מרדו באבני ב-1945, שהיה אמן ומורה שמרן בעיניהם, ופתחו סטודיו עצמאי משלהם אליו פרשו רב תלמידיו של אבני. לאחר זמן קצר, הפורשים מן הסטודיו הפכו לגרעין קבוצת ׳אופקים חדשים׳ שהיה לאבן דרך משמעותית בתולדות האמנות הישראלית. "אני" אמר סלומון, "לא עזבתי יחד איתם, בעיקר מנימוקים של הכרת תודה לאבני, שקיבל אותי ללימודים חינם אין כסף." אפשר שההחלטה ההיא, להישאר נאמן לאבני, מסבירה את מיקומו בדפי ההיסטוריה של אמני ישראל.
לסלומון לא היה גורו, גם לא אבני, הוא לא עקב אחרי טרנדים, הוא לא נטל חלק בוויכוח ההיסטורי בין יוסף זריצקי למרדכי ארדון (ותלמידיהם) באשר לאופי הראוי -מקומי או אוניברסלי- לאמנות הישראלית.
ב-1949 התיישב סלומון בחולון בהיותה עיירה מוקפת חולות. הוא צייר כל יום בסטודיו קטן מלא בציורים פזורים, בצד סלון המשפחה. ההתבודדות כנראה עיצבה את דיוקנו האמנותי, כמו את גורלו, שנותר במידה רבה מחוץ להקשר ההיסטורי. ואולי דווקא השהות הזו מחוץ למיינסטרים היא זו שהקנתה לו מקוריות אמנותית ועצמאות מחשבתית.
מנהרת סחלין
מנהרת סחלין (ברוסית: Сахалинский тоннель) הוא פרויקט לא גמור של בניית מנהרה, שנועדה לחצות את מצר נבלסקוי מכף לזארב ביבשת לכף פוגיבי שבסחלין. הפרויקט היה לאחד מאתרי הגולאג הסובייטי והיה באחריות נ.ק.ו.ד. ומשרד מסילות הברזל של ברית המועצות.
היו כמה דיונים באשר לאפשרויות לחידוש הבנייה. על פי הערכות ראשוניות עלות הבנייה תעמוד על 400 מיליארד רובל ותכלול 540 ק"מ של מסילת רכבת. העלות המשוערת מתייחסת הן לבניית גשר והן לחפירת מנהרה.
היסטוריה
נעשה מחקר עבור בניית המנהרה בשנים 1929–1930. אך רק ב-1950 שוב חזרו לרעיון של חיבור סחלין עם היבשת, הפעם באמצעות רכבת, רעיון שהעלה הרודן יוסיף סטלין, ששוחח עם מומחים בדבר האפשרויות לחיבור באמצעות מעבורת, גשר ומנהרה. עד מהרה מועצת השרים הנפיקה צו מ-5 במאי 1950 ובו הוחלט על בניית מנהרה ותחבורת מעבורות. בניית המנהרה הופקדה בידי המשרד לענייני פנים ומשרד מסילות הברזל של ברית המועצות (עבודות חפירת התעלה הועברו ב-1952 לאחריות משרד הפנים).
יישום עדכני
ב-24 ביולי 2018, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, במהלך פגישה עם מושל מחוז סחלין אולג קוז'מיאקו, השיב לשאלת המושל בעניין בניית גשר ואמר שהוא הורה לממשלה לעבד תוכניות בנייה של גשר אל האי סחלין.
באוקטובר 2019 חברת הרכבות הלאומית של רוסיה כללה את המנהרה כחלק מעבודות הפיתוח של הרכבת מתוך מטרה להשלים בניית מסילות ברזל שיחברו את האי סחלין עם רוסיה היבשתית.
עורקי יותרת הכליה העליונים
עוֹרְקֵי יוֹתֶרֶת הַכִּלְיָה (TA: arteriae suprarenales superiores) הם קבוצה של ענפים עורקיים בבטן המסתעפים מעורק הסרעפת התחתון ומספקים דם לבלוטת יותרת הכליה. העורקים, 6–8 במספר, מצטרפים אל עורק יותרת הכליה האמצעי ועורק יותרת הכליה התחתון באספקת הדם לבלוטה.
נוסחת האנטרופיה של בולצמן
כאשר k B הוא קבוע בולצמן (שלעיתים נכתב כ- k) ושווה ל.
כלומר, נוסחת בולצמן מציגה את הקשר בין אנטרופיה למספר הדרכים בהן ניתן לסדר אטומים או מולקולות של מערכת תרמודינמית (באנגלית: Thermodynamic system).
__תוכן_עניינים__
היסטוריה
המשוואה נוסחה במקור על ידי לודוויג בולצמן בין 1872 ל-1875, אך לאחר מכן שונתה לצורתה הנוכחית על ידי מקס פלאנק בשנת 1900 בערך. כפי שאמר פלאנק - "הקשר הלוגריתמי בין אנטרופיה והסתברות נאמר לראשונה על ידי ל' בולצמן בתורת הגזים הקינטית שלו".
הערך של W נועד במקור להיות פרופורציונלי ל- Wahrscheinlichkeit (הסתברות בגמנית) של מצב מקרוסקופי לצורך חלוקת הסתברות מסוימת של מצבי מיקרו אפשריים - אוסף (בלתי ניתן להבחנה) של "דרכים" במצבו (המדיד) התרמודינאמי של מערכת ניתן לחישוב על ידי הקצאת מיקומים ותנעים שונים למולקולות השונות. באופן המתפרש, הנוסחה של בולצמן היא הנוסחה הכללית ביותר לאנטרופיה התרמודינמית. עם זאת, הפרדיגמה של בולצמן הייתה גז אידיאלי של N חלקיקים זהים, מהם ה- Ni במצב המיקרוסקופי ה-i של מיקום ותנע. במקרה הזה, ההסתברות של כל מצבי המיקרו של מערכת שווה, ולכן בולצמן חישב את מספר מצבי המיקרו המתאימים לכל מצב מאקרו, ומכאן הוא היה יכול להסיק את ההסתברות של כל מצב מקרו. W פורש על ידי אחרים כ"מספר מצבי המיקרו", אף על פי שלא לכך התכוון בולצמן. פירוש זה תפס, ועל כן הוא בשימוש כיום. ניתן למנות את W באמצעות הנוסחה לתמורות (פרמוטציות):
כאשר i נע בין כל המצבים המולקולריים האפשריים, ו- "!" מציין עצרת. ה"תיקון" במכנה נובע מהעובדה שלא ניתן להבחין בין חלקיקים זהים באותו מצב. W נקרא לפעמים "ההסתברות התרמודינמית" מכיוון שמדובר במספר שלם גדול מאחד, ואילו הסתברויות מתמטיות הן תמיד מספרים בין אפס לאחד.
הכללה לאנטרופית גיבס
הנוסחה של בולצמן תקפה למצבי מיקרו של היקום בכללותו, כאשר כל מצב מיקרו אפשרי צפוי להיות סביר באותה מידה.
אך בתחום התרמודינמיקה חשוב להיות מסוגלים לבצע את הקירוב של חלוקת היקום למערכת המעניינת, ולסביבתה; ואז להיות מסוגלים לזהות את האנטרופיה של המערכת. מצבי מיקרו של מערכת תרמודינמית כזו אינם שווי הסתברות - למשל, מצבי מיקרו עם אנרגיה גבוהה סבירים פחות מאשר מצבי מיקרו עם אנרגיה נמוכה עבור מערכת תרמודינמית אשר נשמרת בטמפרטורה קבועה (למשל, על ידי מגע עם אמבט חום). עבור מערכות תרמודינמיות בהן מצבי המיקרו של המערכת עשויים להיות בעלי הסתברות לא שווה, ההכללה המתאימה, הנקראת אנטרופיית גיבס, היא: כאשר ההסתברויות שוות, משוואה זו הופכת למשוואה.
בולצמן השתמש בנוסחה בסגנון \rho\ln\rho כבר בשנת 1866. הוא פירש את ρ כצפיפות במרחב הפאזה - מבלי להזכיר הסתברות - אך מכיוון שזה מספק את ההגדרה האקסיומטית של מדידה הסתברותית, נוכל לפרש זאת בדיעבד כהסתברות. גיבס נתן פרשנות הסתברותית מפורשת בשנת 1878.
בולצמן עצמו השתמש בביטוי הזהה ל- בעבודתו המאוחרת וזיהה את זה כביטוי כללי יותר ממשוואה. כלומר, משוואה היא תוצאה של משוואה  - ולא להפך. בכל מצב בו משוואה תקפה, משוואה  תקפה גם היא - ולא להפך.
האנטרופיה של בולצמן והתפלגויות
המונח אנטרופית בולצמן משמש לעיתים גם כדי לציין אנטרופיות המחושבות על סמך הקירוב לפיו ניתן לחשב את ההסתברות הכללית על ידי חישוב חלקיק בודד, ומשם הכללה לסך החלקיקים - בהנחה שלכל חלקיק יש הסתברות בלתי תלויה וזהה (IID), והתעלמות מאינטראקציות ומתאמים (correlation) בין החלקיקים. זה מדויק לגז אידיאלי של חלקיקים זהים, ועשוי להיות קירוב טוב למערכות אחרות.
האנטרופיה של בולצמן מתקבלת אם מניחים שניתן להתייחס לכל החלקיקים המרכיבים מערכת תרמודינמית כאל בלתי תלויים סטטיסטית. ואז התפלגות ההסתברות של המערכת כולה ניתנת לכתיבה כמכפלת N ביטויים זהים, ביטוי אחד לכל חלקיק; והאנטרופיה של גיבס הופכת לאנטרופיה של בולצמן: כאשר הסכימה מתבצעת על כל מצב אפשרי במרחב הפאזה ה-6-ממדי של חלקיק בודד (3 ממדים למיקום, ו-3 לתנע), ולא על מרחב הפאזה ה-6 N-ממדי של המערכת כולה.
זה משקף את פונקציית האנטרופיה הסטטיסטית המקורית שהוצגה על ידי לודוויג בולצמן בשנת 1872. למקרה המיוחד של גז אידיאלי הוא מתאים בדיוק לאנטרופיה התרמודינמית הנכונה.
עם זאת, לכל דבר פרט לגזים מאוד דלילים, הוא מוביל לתחזיות שגויות של אנטרופיות והתנהגויות פיזיקליות, על ידי התעלמות מהאינטראקציות והמתאמים בין מולקולות שונות. במקום זאת יש לעקוב אחר גיבס, ולהתחשב בהרכב מצבי המערכת בכללותה, ולא במצבים של חלקיקים יחידים.
כיווניות הזמן
אחד הדברים שהטרידו את בולצמן היו התפתחויות אסימטריות בזמן של מערכות מקרוסקופיות, אשר נובעות ממשוואות אסימטריות בזמן, כמו, למשל, משוואת הדיפוזיה.
משוואות אלו, במקרים רבים, נובעות מהמשוואות המקרוסקופיות (חוקי ניוטון או משוואת שרדינגר), אשר הן בעצמן סימטריות בזמן. בולצמן קדם למכניקת הקוונטים, וגם לתורת היחסות הפרטית והכללית, ועל כן עסק במכניקה ניוטונית.
שיווי משקל
הטענה של בוצלמן: "למצב המקרו של שיווי המשקל יש הסתברות גדולה בהרבה מכל מצב מקרו אחר (אז הוא מכיל את הרוב המוחלט של מצבי המיקרו הזמינים למערכת)"
ניתן להסתכל על דוגמה על מנת להמחיש את כוונתו.
במקרה של מודל פרומגנט, אשר מורכב מחלקיקים (אלקטרונים) בעלי מצב בינארי (למעלה או למטה).
במקרה זה, ניתן לחשב ישירות את W, מספר המצבים האפשריים של המערכת, ולראות כי W=2^N, כאשר N הוא מספר החלקיקים.
בנוסף, במקרה זה, מספר החלקיקים בעלי ספין מעלה (N_\uparrow) ומספר החלקיקים בעלי ספין מטה מקיימים, במצב שיווי משקל:
נראה כי למצב שיווי המשקל יש את הסתברות גדולה בהרבה מכל מצב אחר, שכן אם קיים מצב מקרו בו יש k חלקיקים עם ספין למעלה, אז הסיכוי למצוא את המערכת במצב הזה הוא:
וכן בגבול בו N גדול מאוד, ההסתברות פרופורציונלית כך:
ועל כן, סביר רק למצוא את המערכת במצב שיווי המשקל שלה.
קשר לטמפרטורה
אם ניקח שתי מערכות, כאשר הראשונה בעלת אנטרופיה והשנייה בעלת אנטרופיה, ונצמיד אותן, כך שהן יהיו במצב של צימוד תרמי (זאת אומרת, המערכות יוכלו להעביר אנרגיה אחת לשנייה, אך כל מערכת תישאר ללא שינוי בנפח או במספר החלקיקים), נקבל שאחרי זמן מה, המערכות יגיעו לשיווי משקל.
בשיווי משקל ניתן לומר כי לא תעבור יותר אנרגיה בין המערכות, ועל כן, נוכל לכתוב את השוויון הבא:
מכן ניתן להגדיר את הטמפרטורה, T, באופן הבא:
כאשר, גם כאן, הנפח ומספר החלקיקים קבוע.
הגדרה זו תואמת לחוק האפס של התרמודינמיקה, שכן אם מערכת A ומערכת B נמצאות בצימוד תרמי, ולא זורמת ביניהן אנרגיה, אז ניתן לומר כי:
ובנוסף, אם מערכת B ומערכת C נמצאות בצימוד תרמי, ולא זורמת ביניהן אנרגיה, אז ניתן לומר בנוסף כי:
ומכאן נובע ש-
ולכן,
T_A = T_C
מחוץ לשיווי משקל
בהתייחסות לתרמודינמיקה מחוץ לשיווי משקל נדרוש כי אין צורך בבחירת אנסמבל ספציפי על מנת לראות את הכיווניות של הזמן בהתפתחות המערכת.
באופן דומה, מחוץ לשיווי משקל, ניתן להראות כי ההתפתחות בזמן של M(t) תיתן על ידי פתרון משוואת הדיפוזיה, וכן בכל זמן, האנטרופיה של אותו מצב, S(M(t)) תקיים את החוק השני של התרמודינמיקה.
== אנלוגיה לאנטרופיה של שאנון ==
אנטרופיית שאנון מגיעה מתורת האינפורמציה, ועם זאת, ניתן לראות כי היא דומה לאנטרופיה של בולצמן, המגיעה מהתרמודינמיקה בפיזיקה.
Distorted Harmony
Distorted Harmony (מילולית: "הרמוניה מעוותת" מבוטא: "דיסטורטד הרמוני") היא להקת מטאל מתקדם ישראלית מתל אביב שהוקמה ב-2009.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-2009 על ידי הקלידן והמלחין יואב אפרון והמתופף יוגב גבאי. ב-2011 הצטרפו ללהקה שלושה מחברי להקת הרוק האלטרנטיבי התחתונים: מייקל רוז (לשעבר מישה סוחינין) בשירה, גיא לנדאו בגיטרה ואיגי כהן בבס אשר פרש מאז מלהקת התחתונים.
בשנת 2016 הצטרף ללהקה הגיטריסט עמית פלשקס. בשנת 2017 עזב לנדאו את הלהקה והוחלף בגיטריסט יואל גנין.
סגנון מוזיקלי והשפעות
הלהקה מציינת כמקור השראה את הלהקות דרים ת'יאטר, פורקיופיין טרי, מיוז, אופת', משוגע ו-Periphery לצד ג'אז, מוזיקה קלאסית, רוק אלטרנטיבי, פאנק (Funk), אינדי ופולק.
פרסים ומועמדויות
ב-2013 היו מועמדים ל"Progressive Music Award for New Blood" מטעם המגזין "Classic Rock".
מחלקת בתי הכלא הלאומית (ברזיל)
מחלקת בתי הכלא הלאומית (בפורטוגזית: Departamento Penitenciário Nacional, בראשי תיבות: DEPEN), היא סוכנות אכיפת חוק פדרלית האחראית על אבטחה ומינהל מערכת הכלא הפדרלית בברזיל (Sistema Penitenciário Federal).
סוכנות זו אורגנה מחדש בשנת 2006, עם תקינת מספר תקנות וחוקים חדשים ובניית בתי כלא חדשים.
תפקידים
המחלקה אחראית
מבנה
DEPEN אחראית גם לתחזוקה המינהלית והכספית של המועצה הארצית למדיניות פלילית ועונשין - CNPCP ולניהול קרן העונשין הלאומית - FUNPEN. ה-DEPEN מחולק למנהלת ביצוע, נציב תלונות ושלוש מנהלות, דהיינו: מועצה מנהלתית, מועצת מדיניות הכליאה, מועצת מערכת הכלא הפדרלית.
מערכת הכלא הפדרלית
מערכת הכלא הפדרלית נוצרה בשנת 2006, במטרה לאכלס אסירים בסיכון גבוה, עם הקמה וניהול של בתי כלא ביטחוניים מרביים בשטח ברזיל. בתי הכלא הפדרליים של ברזיל, שכל אחד מהם מאכלס 208 אסירים, כוללים מעקב באמצעות ציוד המזהה סמים וחומרי נפץ על בגדי המבקרים, גלאי מתכות, מצלמות נסתרות וחיישני נוכחות. כל אסיר מוחזק בתאים בודדים ומפוקח 24 שעות ביממה על ידי מעגל מצלמה בזמן אמת.
בתי כלא פדרליים
ישנם חמישה בתי כלא פדרליים:
רוקי השנה ב-WNBA
רוקי השנה ב-WNBA הוא פרס שנתי מטעם ליגת ה-WNBA המחולק מאז עונת לרוקי המצטיינת של העונה הסדירה. הזוכה נבחרת על ידי פאנל של כתבי ספורט מארצות הברית. כל משתתף בהצבעה נותן ניקוד לשלוש שחקניות - המדורגת ראשונה מקבלת 5 נקודות, השנייה 3 והשלישית נקודה בודדת. השחקנית בעלת סך הנקודות הגבוה ביותר זוכה בתואר.
קנדיס פארקר הייתה לשחקנית היחידה שזכתה הן בתואר רוקי השנה והן בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-WNBA.
DOK-ING
DOK-ING d.o.o היא חברה קרואטית המתמחה בייצור כלי רכב חשמליים, בלתי מאוישים רב תכליתיים ומערכות רובוטיות, שהוקמה בשנת 1992.
היסטוריה
המנועים החשמליים לכלי הרכב מסופקים ברובם על ידי חברת טמה (Tema) שבעיר פולה.