cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברברים (קבוצה אתנית)
בעת המודרנית
בתקופה המודרנית, הברברים לקחו חלק במאבק נגד הקולוניאליזם המערבי בצפון אפריקה. כך למשל המנהיג של המאבק האלג'ירי לעצמאות מהקולוניאליזם הצרפתי במהלך המאה ה-19 היה עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, ברבר עם אמונות סופיות. על אף שהברברים היו שותפים לרבים מהמאבקים לעצמאות מהקולוניאליזם, קיים דיון לגבי הצורה שבה העצמאות למדינות הלאום הצפון-אפריקאיות, שכולן מגדירות את עצמן כערביות, השפיעה על הברברים. יש ברברים שבחרו בהתבדלות והם מדגישים את זהותם ותרבותם הברברית ולעיתים אף מדברים על החוסר-לגיטימציה שבשלטון ערבי על צפון אפריקה על אף שהברברים הם תושביו הילידים. לעומת זאת ברברים אחרים בחרו בהיטמעות באליטות החברתיות של צפון אפריקה על אף האוריינטציה הערבית שלהם, וכך למשל הנשיא לשעבר של אלג'יריה ליאמין זרואל וראש הממשלה לשעבר של מרוקו דריס ג'טו הם ממוצא ברברי, על אף שבחרו לא להדגיש זאת. על פי רוב, מדינות הלאום הצפון-אפריקאיות כגון מרוקו, אלג'יריה, לוב ועוד, לא הכירו בתרבות, בשפה ובזהות הברברית אלא במידה רבה ניסו לכפות ערביזציה. עם זאת, יש שינויים מסוימים במגמה זו בתחילת המאה ה-21, וכך למשל החוקה החדשה של מרוקו מ-2011 הכירה בברברית כשפה רשמית של המדינה בנוסף לערבית, וגם באלג'יריה יש הכרה בברברית כשפה רשמית על אף שכמעט ולא מלמדים אותה בבתי הספר במדינה.
דמוגרפיה
קיימת בעיה בניסיון להעריך את מספר הברברים החיים בתחילת המאה ה-21 בצפון אפריקה, שכן יש מספר גדול של ברברים "מסתערבים", כלומר, כאלה שעברו ערביזציה ועל אף שהם ממוצא ברברי נטמעו לתוך התרבות והזהות הערבית. מחקרים מודרניים מצאו שרוב אוכלוסיית המגרב היא ממוצא ברברי. עם זאת רבים מבעלי המוצא הברברי רואים את עצמם כבעלי מורשת ערבית וכערבים, ואינם דוברים עוד את השפות הברבריות. לפי הגדרות קשיחות יותר עבור "מיהו ברבר?", שכוללות רק את מי שממוצא ברברי וגם דובר שפות ברבריות, כמחצית מאוכלוסיית מרוקו היא ברברית וכשליש מאוכלוסיית אלג'יריה. ישנן קהילות קטנות יותר בלוב ותוניסיה וקהילות מצומצמות יחסית גם במצרים ומאוריטניה. מלבד קהילות אלה בארצות צפון אפריקה, ישנן קבוצות ברברים גם בארצות דרומיות יותר. כ-1.12 מיליון ברברים בני שבטי הטוארג מתגוררים במאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו כאשר רובם (600 אלף) יושבים במאלי. ב-2012 התעורר סכסוך במאלי, כאשר שבטי טוארג הכריזו עצמאות על המחוז אזוואד וניסו להשתלט על חלקים נוספים, מה שהניע התערבות צבאית צרפתית.
קבוצות ברבריות עיקריות
ברברים מאזורים שונים של צפון אפריקה הם בעלי המאפיינים התרבותיים הייחודיים של אזורם. על פי חלוקה אזורית הברברים דוברים בלהגים שונים של שפות ברבריות, והם בעלי מאפייני לבוש, מוזיקה, אמנות ומלאכה שונים.
תרבות
באופן מסורתי בחברה הברברית, הגברים דואגים לבעלי החיים של משק הבית, והשבטים והמשפחות חיים בצורה נוודית ונעים ממקום למקום כדי למצוא מים ומקלט ביחד עם בעלי החיים שלהם. בצורה הזו מובטח שתהיה להם כמות מספיקה של צמר, כותנה וצמחים (בהם משתמשים גם לצביעה). מצדם, הנשים הברבריות דואגות לחיים תקינים של המשפחה ועוסקות במלאכת ידיים, הן עבור שימושם האישי והן כדי למכור בשוק הקרוב לביתם. באופן מסורתי, ברברים גם עוסקים באריגה של שטיחים. השטיחים שומרים על נראות מסורתית וייחודיות שמקושרת לאזור שממנו בא כל שבט, כאשר לכל אזור יש רפרטואר וסגנון ציורים משלו. המבנה החברתי הברברי הוא שבטי. לאורך ההיסטוריה, מספר נשים הנהיגו ושלטו על שבטים ברברים, ולכן לפעמים נהוג לתאר את החברה הברברית כמטריאכלית. בין נשים אלו ניתן למנות את המלכה-המורדת קהינה, את המורדת בצרפתים ללה פטאמה מאזור הקביליה, את תין הינאן מהמאה ה-4 שאליה הטוארג מתייחסים כאל "אם השבט", ואת פאטמה טאזוע'רת שמלכה על פדרציית שבטים באזור הרי אוראס. עם זאת, השבטים הברברים בימינו ככלל מונהגים על ידי גברים.
כוח רב עדיין שמור למבנה השבטי ואף ניתן לו מעמד רשמי על ידי מדינות שונות. באלג'יריה לשבטים באזור הקביליה ניתנה הסמכות החוקית להעמיד למשפט את מי שהם חברי השבט ולקנוס אותם אם הם מורשעים בהליך הפנימי. גם באזור הרי אוראס מנהיגים שבטיים יכולים להטיל סנקציות משפטיות על חברי השבטים שלהם שפשעו. בשבטי הטוארג המנהיג העליון של השבט קרוי אמנוקל. המבנה השבטי מספק גם יציבות מסוימת, וכך למשל בעקבות מהומות בעיר ברייאן באלג'יריה בין ערבים שהתיישבו בה לבין הברברים המקומיים (במהלך האלימות נהרגו ארבעה אנשים ורבים אחרים נפצעו), ראשי השבטים התערבו והיו אלה שדאגו כדי להחזיר את הסדר. בנישואין בחברה הברברית, הגבר על פי רוב הוא זה שבוחר את האישה, ובשבטים מסוימים המשפחה היא זו שעושה את הבחירה הזו עבורו. לעומת זאת בתרבות הטוארגית האישה היא זו שבוחרת את בעלה לעתיד. מנהגי הנישואין שונים בין שבט לשבט וניתן למצוא שבטים יותר מטריאכלים לעומת שבטים יותר פטריאכלים.
המטבח הברברי
המטבח הברברי הוא מטבח מסורתי שהשתנה מעט לאורך השנים. הוא שונה בין אזור אחד למשנהו ובין הקבוצות הברבריות השונות. מאכלים ברברים עיקריים הם:
מוזיקה
למוזיקה ברברית, המוזיקה המסורתית של צפון אפריקה, יש מגוון רחב של סגנונות אזוריים. הידועות שבהן אלה המוזיקה המרוקאית, מוזיקת הקביליה, מוזיקה הגסבה, מוזיקת שאווי מאלג'יריה, ומוזיקת הטוארג ממאלי, בורקינה פאסו וניז'ר. הכלים המוזיקליים הברברים הם הבנדיר (תופים גדולים) וגומברה (סוג של לאוטה), שמלווים בשירה וריקודים.
מוזיקת הקביליה המסורתית מורכבת מזמרים שמלווים בכלי נגינה קצביים כגון הטבלה (דומה לתוף מרים) ובנדיר וכלי נגינה מלודיים כגון ע'ייטה (סוג של חמת חלילים) ואג'ואג (חליל). מוזיקה קבילית הייתה פופולרית בצרפת מאז שנות ה-30 ונוגנה בעיקר בבתי קפה. ככל שמוזיקה זו התפתחה נוספו אליה גם כלי נגינה מערביים וערביים.
ישנם שלושה סוגים של מוזיקה ברברית: מוזיקה כפרית, טקסית, ומוזיקה שמבוצעת על ידי אמנים מקצועיים. מוזיקה כפרית מבוצעת באופן קולקטיבי לשם ריקודים מסורתיים כגון האחוואש והאחידוס. כלי הנגינה בכפרים כוללים חלילים ותופים. ריקודים אלו מתחילים עם שירה של תפילה. מוזיקה טקסית מבוצעת בחגיגות נישואין ושאר אירועים חשובים, וכמו גם עבור טקסים טרום-אסלאמיים כגון גירוש רוחות רעות. מוזיקאים מקצועיים ("אימדייאזן") נוסעים בקבוצות של ארבעה אנשים ובראשם משורר (אמיידאז). המשורר מקריא את שיריו בהופעות, פעמים רבות מלווה בתופים ולעיתים גם ברבאב (כלי מיתר). תפקיד אחר בקבוצות אלה של אמנים מקצועיים הוא זה של ה"בו אוע'אנים", שמנגן על סוג של קלרינט ומתפקד גם כליצן שתפקידו לשעשע את הקהל.
לוח השנה הברברי
לברברים יש לוח שנה ייחודי, שמקורו כנראה בלוח השנה היוליאני (שהיה נהוג באימפריה הרומית לפני הנחלת הלוח הגרגוריאני המקובל מאז המאה ה-16). לוח השנה הברברי מורכב מ-12 חודשים, ואורך 365 ימים עם שנה מעוברת שאורכת 366 ימים וחוזרת כל ארבע שנים. ראש השנה הברברי הוא בתאריך 14 בינואר של לוח השנה הגרגוריאני.
לוח השנה הברברי באופן מסורתי לא כלל "ספירה של השנים" החל מנקודה מסוימת. אולם במאה ה-20 החלו לייחס כנקודת התחלה של לוח השנה הברברי את 950 לפנה"ס, התאריך המשוער בו עלה לשלטון הפרעה של מצרים העתיקה שישק הראשון, שמיוחס לו מוצא ברברי. לכן שנת 2013 של לוח השנה הגרגוריאני היא שנת 2963 של לוח השנה הברברי.
היהודים בתרבות הברברית
מספר אלפי יהודים חיו באזורים הכפריים והשבטיים של ארצות צפון אפריקה, כגון הרי האטלס, שהיו בעיקרם בעלי צביון תרבותי ברברי-מוסלמי. יהודים אלה דברו לרוב בניב יהודי של תַשֶלְחִית לצד העברית כשפת קודש והיו תחת השפעתן של התרבויות הברבריות השונות, תוך שמירה על ייחודיות יהודית. היהודים שחיו באזורים ברברים היו במעמד של בני חסות של השבט הברברי ששלט על האזור בו הם חיו, ובתור גורם א-שבטי, תפקידם של היהודים בחברה הברברית היה עבודת מלאכה או ניהול המסחר בין השבטים השונים שעסקו לרוב בחקלאות. פעמים רבות בתקופות של סכסוכים בין-שבטיים, היהודים היו היחידים שלהם היה מותר לחצות הלוך ושוב בין הגבולות השבטיים. נתינת חסות ליהודי נתפשה כסמל יוקרה לברבר נכבד, והיהודים, על אף מעמדם הנמוך, נהנו לרוב מביטחון ושמרו באדיקות על דתם. עם זאת, לעיתים ביטחון היהודים נפגע, ופטרון ברברי היה עלול לפשוט על רכושו של בן החסות היהודי. על יהודים היה להיזהר לא להיתפש כמי שנוהגים בגאוותנות, ולהשלים עם מעמדם הירוד. היהודים על פי רוב לא יכלו להיות בעלי אדמות אלא הם נאלצו לשכור את האדמות מברברים מוסלמים, ולרוב היהודים חיו ברובע יהודי נפרד בתוך הכפר ברברי. לאורך המאה ה-20 כלל היהודים שחיו באזורים ברברים עלו לישראל או היגרו לארצות אירופה. המניעים להגירתם היו בעיקר ההתרגשות שעוררה הכרזת העצמאות של ישראל, מצבם הביטחוני הפגיע והמצוקה הכלכלית שהחלה לאחר שברברים מוסלמים החלו לדחוק את רגלי היהודים מהמקצועות המסורתיים בהם הם עסקו.
רוב גדול מיהודי צפון אפריקה חיו בערים הגדולות, שהיו על פי רוב בעלות אופי ערבי בשפה ובתרבות, ולכן הושפעו בצורה מוגבלת יותר מהתרבות הברברית. עם זאת השפעות תרבותיות מסוימות בכל זאת חדרו, וכך למשל ניתן למצוא מילים משפות ברבריות בערבית צפון אפריקאית יהודית ולא-יהודית.
יוסף קרמרמן
יוסף קרמרמן (10 בינואר 1926 – 12 בנובמבר 1981) היה איש עסקים, חבר הכנסת ועסקן פוליטי.
ביוגרפיה
קרמרמן נולד בחיפה. בצעירותו הצטרף קרמרמן לאצ"ל והשתתף במספר מבצעים. אחרי תום מלחמת העולם השנייה נשלח לאירופה להדריך צעירים ניצולי שואה, עם חלקם חזר לישראל על סיפון ה"אלטלנה", ממנה ירד לפני שהופגזה.
הצטרף למרכז תנועת החרות ב-1957 ומונה לגזבר התנועה. במהלך שנות ה-60 כיהן כיושב ראש מרכז הספורט הארצי של בית"ר. היה לתקופה מסוימת העורך האחראי של העיתון "היום" של תנועת החרות. בשנת 1970 מונה ליו"ר מרחב תל אביב של התנועה
נכנס לכנסת החמישית ב-20 באוגוסט 1964 אחרי פטירתו של אברהם דרורי. כיהן ברציפות עד תום כהונתה של הכנסת השמינית. בסוף שנת 1969 התמודד על תפקיד שר בממשלת הליכוד הלאומי מטעם תנועת החרות, במטרה להעביר את התפקיד לידי עזר ויצמן. הוא הצליח בהתמודדות לגבור על יוחנן בדר וויתורו על התפקיד זכה לתשואות רבות על נכונותו לותר, אך גם לביקורת מצד מנחם בגין ויוחנן באדר שראו במהלך טעם לפגם. גם בהמשך היה קרמרמן מתומכיו של ויצמן במפלגה.
מתוקף תפקידו כגזבר היה יו"ר קרן תל חי. בקיץ 1975, כאשר נודעו היקפי החובות של הקרן, הוא נוטרל מתפקיד הגזבר, למרות שלא הודח, ובמקום זאת איתן לבני טיפל בשיקום הקרן. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הוא לא שובץ שוב במקום ריאלי ברשימה לכנסת בגלל הפרשה.
יוסף קרמרמן נפטר מדום לב.
קריירה עסקית
ב-1951 השתתף אביו שאול קרמרמן בהקמת חברת עץ לבוד תעשיות והשקעות בע"מ, לצד משפחות יהודאי וסלט, ובשנות ה-60 השתלב יוסף בעסקי החברה יחד עם אחיו, דוד קרמרמן, שימש מנהל כללי משותף. פעילותו כמנהל המפעל גזלה חלק נכבד מזמנו ומנעה ממנו להטביע חותם בפעילותו בכנסת. חברת ההחזקות "עץ לבוד תעשיות והשקעות" החלה ממפעל בפתח-תקוה בו יוצר עץ לבוד ("דיקט") והתרחבה לתחומי הנדל"ן, תעופה ואלקטרוניקה. בין השאר הקימה את שכונת גבעת אורנים בירושלים, החזיקה 50% ממניות "סאיקלון מוצרי תעופה" בכרמיאל עד למכירתה לחברת אלביט מערכות, והייתה בעלת השליטה בחברת תעשיות לייזר ו"מפעלי רכב אשדוד".
משפחתו
נישא לפעילת הליכוד רחל קרמרמן-מרידור, בתו של חבר הכנסת והשר יעקב מרידור. יחד עם חותנו היה מעורב במספר מיזמים כלכליים, בהם הקמת "תעשיות לייזר" שאפשרה שימוש בלייזר בניתוחים במקום בסכין.
יוסף קרמרמן הוא אביהן של מלייקה קרמרמן ושל הדוגמנית לשעבר איה קרמרמן, שהשתתפה בתוכנית ערב טוב עם גיא פינס כמגישה בצמד איה ושירלי, וחזרה בתשובה.
אדר
אֲדָר (מאכדית: addaru), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, השנים-עשר במספר לפי המסורת המקראית והשישי לפי המסורת החז"לית. חודש זה חל בסוף החורף בארץ ישראל.
בשנה מעוברת ישנם שני חודשי אדר: אדר א' שאורכו 30 יום ואדר ב', שנחשב מבחינה הלכתית לחודש אדר "הרגיל" ובו חלים כל אירועי החודש כמו חג הפורים (למעט אזכרות לנפטרים, שאותן האשכנזים מציינים באדר א').
בחודש אדר 29 ימים. א' באדר יכול לחול בימים שני, רביעי, שישי ושבת. א' באדר א' יכול לחול בימים שני, רביעי, חמישי ושבת.
שם החודש
כמו שמות החודשים העבריים האחרים, מקור השם בשמות החודשים הבבליים. המילונים המדעיים למקרא מציינים את קרבת שם החודש אדר למילה האכדית addaru שהוראתה "חשוך" והמילה האוגריתית U'dar, שמשמעותה "גבורה". בארמית בבלית משמעות המילה היא "גורן" ("אידר"). בתנ"ך מופיעה המילה בניקוד שונה כשם פרטי: "וַיִּהְיוּ בָנִים לְבָלַע אַדָּר וְגֵרָא וַאֲבִיהוּד", וגם כיום משמש השם כשם ישראלי הן לבנים והן לבנות.
מנהגים
במוסדות החינוך הדתיים נהוג לציין את ראש חודש אדר בשירה וריקודים. כמו כן מראש חודש אדר מתחילים במנהגי השמחה ובין הידועים שבהם, המנהג להכתיר רב פורים.
סמלים
מזלו של חודש אדר הוא מזל דגים. כך, לדוגמה, כותב רש"י כי "באדר מזל דגים מתחיל לעלות" (בפירושו למסכת בבא מציעא, ק"ו:). גם מזלם של ישראל עולה בחודש הזה מפני שנמשלו ישראל לדגים.
במגילה 4Q318 ממגילות מדבר יהודה המזל הפותח וסוגר את חודש אדר הוא מזל טלה.
שן דה פוי
שן דה פוי (בצרפתית: Chaîne des Puys, מילולית "שרשרת הפוי"), הוא מתחם געשי, שרשרת של חרוטי אפר, כיפות לבה ומארים שכיוונה צפון-דרום ב בדרום-מרכז צרפת. אורך השרשרת מעל ל-45 קילומטרים, ורוחבה בין 3 ל-5 קילומטרים. המאפיינים הגעשיים שזוהו כוללים 48 חרוטי אפר, שמונה כיפות לבה ו-15 מארים ומכתשי פיצוץ. הנקודה הגבוהה ביותר בשרשרת היא כיפת הלבה של פוי דה דום, הממוקמת בסמוך לאמצע השרשרת, שגובהה 1,465 מטרים. שם הרכס מגיע ממונח צרפתי "פוי" (תעתיק מדויק יותר "פווי", בצרפתית puy) המתייחס להר ממקור געשי עם פרופיל מעוגל. בדרך כלל ניתן תאריך של שנת 4040 לפני הספירה להתפרצות אחרונה של הר געש בשן דה פוי.
המתחם הגעשי הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2018.
טופוגרפיה
שרשרת המבנים הגעשיים (בגבהים שבין 1,000 ל-1,464 מטרים), מכוונת צפון-דרום, ונמצאת על "רמת הכיפות" (Plateau des Dômes, 700–1,000 מטרים), זהו הורסט השולט ממזרח לגראבן של מישור לימני (Plaine de Limagne, בקע יבשתי). שתי המערכות מופרדות על ידי העתק נורמלי, מתלול המתאפיין בשיפוע של כ-30° וירידה שיכולה להגיע לכמה מאות מטרים. השרשרת כוללת מאה מבנים געשיים הנקראים פוי.
הרי געש אלו מתוארכים לתור הרביעון. ההתפרצויות הראשונות התרחשו לפני כ-95,000 שנים, האחרונה לפני 8,600 שנים, מה שגורם לקהילה המדעית לומר כי ייתכן שהפעילות הגעשית באזור זה תתחדש. בחלק מהפוי יש לועות, בחלקם אין. כמעט כל הפוי, הם מבנים מונוגנטיים: בניית הרי געש נובעת משלב אחד של פעילות מתפרצת; זו הסיבה שהרי געש אלה הם בגודל כה צנוע.
ואכן, הגובה המוחלט של הפוי משתנה בדרך כלל בין 100 ל-300 מטרים; רק כיפת הלבה של פוי דה דום, חורגת משמעותית מגובה זה מכיוון שהיא מתנשאת לגובה של 550 מטרים מעל התשתית הווריסקנית של הרמה (בסיס גנייס שנעקר לפני כמעט 350 מיליון שנה באורוגנזה הווריסקנית (Variscan orogeny)) עליהם התמקמו הרי הגעש. שרשרת הפוי כוללת גם מארים בגובה נמוך יותר מהפוי.
גאולוגיה
מקור הגעשיות במתחם הפוי שנוי במחלוקת. נוכחותה של אנומליה תרמית מאוחרת (מ-10-15 למ"ש) שהודגשה על ידי מחקרי טומוגרפיה סייסמית ונתונים גאותרמיים, הולידה את מודל הנקודה החמה כדי להסביר את ההיתוך החלקי של המעטפת מתחת למסיף סנטרל ואת געשיות הסדקים. השערה זו ננטשה לטובת תאוריית הביקוע. ההפעלה מחדש של ההעתק הווריסקני כתוצאה מהקימוט האלפיני מהקנוזואיקון, היא מקור העיוותים הטקטוניים שנוצרו מהתנגשות בין הלוח האפריקאי ללוח האירואסייתי: היווצרות הבקע במערב אירופה נובעת משקיעת הליתוספירה האלפינית שגרמה להידחסות של הקרום מעל ולהתמחות הקרום הסמוך. טקטוניקה זו גרמה לבקע פסיבי בצפון (התפשטות הליתוספירה הובילה לעלייה פסיבית של המעטפת ולהרי געש מקומיים באזורים בהם הקרום נעשה דק יותר) ובהמשך לבקע פעיל בדרום במתחמים הגעשיים הגדולים של מסיף סנטרל, אזורים שלא הושפעו מהצטמקות הקרום הקודמת. אפיזודות געשיות אלו הקשורים לבקע הפעיל התפשטו מאוחר יותר בצפון, ובפליסטוקן ובהולוקן יצרו את שן דה פוי.
לספז
לספז (ברומנית: Lespezi) הוא כפר בן 5,137 נפשות (2011), השוכן במחוז יאשי שברומניה. בעבר שכן במחוזות באיה, סוצ'אבה ופלטיצ'ן. הכפר שוכן לצד נהר הסירט וממולו לצד הגדה השנייה של הנהר שוכן הכפר הץ'. הכפר ממוקם בין העיירות חרלאו ממזרח ופשקאן במרחק של כ-25 קילומטר מדרום.
כיום היישוב מורכב מששת הכפרים הבאים: בודה, בורסוק-דיאל, דומברווה, הץ' ולספז.
היסטוריה
לספז נוסד בשנת 1821 על ידי סוחרים יהודים אשר קיבלו אישור להתיישב במקום משליט רומניה יוניטה סאנדו סטרוזה. מקור שם המקום בלוחות האבן בנהר הסירט.
היהודים בלספז
מקורם של יהודי לספז כנראה מחרלאו הסמוכה, בה התקיים יישוב יהודי בן מאות שנים. במפקד שנערך ב-1831 נמנו בלספז 26 משפחות יהודיות. בשנת 1930 חיו בכפר 1,028 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, גורשו היהודים מכל הכפרים בסביבה לאולטניה ולדורוחוי, ובהם גם יהודי לספז. הגברים היהודים נשלחו למחנות עבודה.
כיום אין בלספז יהודים.
בית העלמין היהודי
בית העלמין היהודי בלספז נוסד במאה ה-19, והקבורה האחרונה הידועה בו נערכה בשנת 1937. בית העלמין ממוקם במרחק של 3 ק"מ מהכפר. בית העלמין נמצא באדמה חקלאית, והגישה פתוחה לכל. האתר מוקף גדר ובה שער שאינו נעול. גודלו של בית העלמין כ-200 מטר על 250 מטר. בערך 200 מצבות נמצאות בבית העלמין. כ-20 מהן אינן במיקומן המקורי. כ- 50% עד 75% מהמצבות מופלות או שבורות. מיקום המצבות שסולקו מבית העלמין אינו ידוע. המצבות מהמאה ה-19 ומאה ה-20 עשויות מאבן גיר, אבן חול ושיש ובעלות כתובות חרותות בעברית ורומנית. על חלק ממשטחי המצבות קישוטי ברזל או נותנים, העשויים ארד, ואלמנטים מתכתיים אחרים. בית הקברות מכיל גם מצבת זיכרון לקורבנות פוגרום.
בית העלמין איננו מתוחזק, אך מעולם לא הושחת. בעיה עונתית שקיימת בו היא גידול עשב רב אשר מונע גישה אליו.
עודד אברמסקי
עודד אברמסקי (נולד ב-1 בנובמבר 1940 בירושלים) הוא נוירולוג ישראלי. במשך 18 שנים כיהן כראש המחלקה הנוירולוגית בהדסה עין כרם, פרופסור ובעבר דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית. חבר האקדמיה הישראלית למדעים.
אברמסקי הוא חוקר מוביל בתחום הנוירואימונולוגיה, תחום רפואה הקושר בין מערכת החיסון ומערכת העצבים. שימש כמדען הראשי של משרד הבריאות ויו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח.
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת 1940 למינה ופרופ' שמואל אברמסקי. ב-1958 סיים לימודים במגמה ההומניסטית-יהודית בתיכון ליד האוניברסיטה. בשנת 1969 סיים לימודי רפואה באוניברסיטה העברית והדסה. הוא התמחה בנוירולוגיה בביה"ח האוניברסיטאי הדסה עין כרם (1973-1969) והשתלם בנוירואימונולוגיה במחלקה לאימונולוגיה כימית במכון ויצמן למדע (1974-1973) ובמחלקה הנוירולוגית באוניברסיטת פנסילבניה (1978-1976).
במסגרת שירותו הצבאי במילואים שימש קצין רפואה אוגדתי בדרגת סגן-אלוף במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש משנה לראש המחקר והפיתוח במפא"ת ומפקד פרויקט "אדם בקרב" בדרגת אלוף-משנה.
אברמסקי ערך מחקרים חשובים בתחום המחקר והטיפול במחלות אוטואימוניות של מערכת העצבים. בהם במחלת מיאסתניה גרביס (MG) ביחד עם פרופ' שרה פוקס, וכן מחקר על ההשפעות של היריון במחלות אוטואימוניות כגון טרשת נפוצה ודלקת מפרקים, יחד עם פרופ' תלמה ברנר.
אברמסקי נבחר כנשיא כבוד של החברה הישראלית לנוירואימונולוגיה. הוא חבר כבוד בחברה האמריקאית לנוירולוגיה (ANA), חבר חוץ במכון האמריקאי לרפואה (IOM) של האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ועמית כבוד בקולג' המלכותי לרופאים בבריטניה.
בשנת 2007 התקיים בהדסה כינוס בינלאומי להבעת הערכה לפועלו, בכינוס הודיעה חברת ביוג'ן כי היא מקימה את הקתדרה ע"ש פרופ' אברמסקי בהדסה.
בספטמבר 2007 מונה לתפקיד יושב ראש המולמו"פ ממנו התפטר ביוני 2010, במחאה על חוסר הנכונות להסדיר מעמד עצמאי לוועדה.
בשנת 2009 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אברמסקי פרסם ארבעה ספרים ולמעלה מ-300 פרסומים מחקריים.
משפחתו
בשנת 1960 נישא אברמסקי להניה קליגמן, פסלת. נפטרה ב-31 בדצמבר 2009, ביום הולדתה השבעים. לשניים ארבעה ילדים.
גיגן
גִיגֶן (בבולגרית: Гиген), הוא כפר בצפון מרכז בולגריה, הסמוך לנהר הדנובה, בשטח מחוז פלבן וממוקם 147 ק"מ מהבירה סופיה ו-54 ק"מ מבירת המחוז פלבן. בראשית המאה ה-21 ממצב עצמו הכפר כיעד תיירותי.
היסטוריה
יישוב תראקי נוסד באזור בתקופת הברונזה המאוחרת ושמו אֶסְקוּס, הנגזר מהשם התראקי העתיק של הנהר איסקר. הכפר גיגן ממוקם על חורבות העיר הרומית אוּלְפִּיָה אֶסְקוּס שהוקמה ב-106 על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס. בכתבי הגאוגרף תלמי מכונה העיר אסקוס מטְרִיבָּאלי. בשלהי המאה ה-2 הפכה העיר למרכז תרבותי וכלכלי אזורי. באמצע המאה ה-5 הוחרבה העיר על ידי ההונים ושוקמה בתקופתו של יוסטיניאנוס הראשון. בשלהי המאה ה-6 שוב הוחרבה העיר על ידי האווארים. במהלך המאה ה-10, תקופת האימפריה הבולגרית הראשונה שוקם חלק מהיישוב ובמקום הוקם כפר שנקרא גיגן והתקיים עד אמצע המאה ה-14 עת הוחרב על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. בכנסיית הכפר העתיק נמצאה כתובת מאמצע המאה ה-10, תקופתו של פטר הראשון (שליט בולגריה) ובה דברי תוכחה כנגד האמונה הבוגומילית.
במהלך המאה ה-16 שוב הוקם יישוב על חורבות הכפר הקדום. בשלהי המאה ה-17 הצליח מהנדס צבאי איטלקי לקשר בין השרידים במקום לעיר הרומית העתיקה והחל מראשית המאה ה-20 החלו חפירות ארכאולוגיות מקיפות במקום. באוגוסט 1877 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש הכפר גיגן על ידי הצבא הרומני ובהמשך הפך חלק מנסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
ראש מועצת הכפר, קראסימיר מלאדנוב פרבאנוב נבחר ב-2009 כנציג המפלגה החדשה "אטאקה" המזוהה עם הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית.
אקלים
בגיגן שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מכיוון הדנובה המעניקה לו מאפיינים מסוימים של אקלים ים תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13oc וערכי הקיצון נעים מ0oc בינואר ועד 25oc ביולי.
הקהילה היהודית
בגיגן נמצאה העדות המאומתת הקדומה ביותר להתיישבות יהודים באזור בולגריה (פרובינציית מואסיה התחתונה של האימפריה הרומית). בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בראשית המאה ה-20 נמצאה מצבה ועליה הכיתוב ארכי-סינאגוגוס יוספוס, דהיינו ראש בית הכנסת, יוסף. המצבה תוארכה על ידי הארכאולוג גבריל קצרוב לאמצע המאה ה-2. גילויה מעיד על קהילה רומניוטית ממוסדת שהתגוררה במקום ולה מוסדות תפילה ובית עלמין. מחקרים מאוחרים יותר סוברים שהשרידים הם מראשית המאה ה-4. לאחר חורבן העיר אולפיה אסקוס בידי ההונים לא נמצאו עוד עדויות לקיומה של קהילה יהודית במקום.
במאי 1943 גורשו כ-20,000 מיהודי סופיה לערי השדה. כ-6,000 מהם הגיעו לפלבן ובהמשך גורשו גם ממנה אל כפרי הסביבה. לאחר מחאות של ראשי היישובים השונים הועברו כמה מאות מהמגורשים לשכונה בגיגן, אשר יושבה בשעתו על ידי פליטים ממקדוניה וננטשה. בספטמבר 1944 לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית בחסות הצבא האדום וסילוק המשטר הישן, הותר למגורשי סופיה לשוב אליה.
שווייץ בתקופה הרומית
הכיבוש הרומי
בשנת 107 לפנה"ס פלשו לאזור שבטי הקימברים והטווטונים. שבטים אלו הנחילו לרומים מספר תבוסות צבאיות, ואף פלשו לאיטליה כשהם מתוגברים בלוחמים הלווטים שנספחו אליהם. לאחר שהוכו על ידי גאיוס מריוס בשנת 101 לפנה"ס, שבו הקימברים והטווטונים למקומות מוצאם.
בשנת 58 לפנה"ס ניסו ההלווטים, בלחץ השבטים הגרמאנים, לפלוש לגאליה, בהנהגת מנהיגיהם אורגטוריקס ודיוויקו אך הובסו על ידי יוליוס קיסר בקרב ביבראקטה, ושבו למקומות מוצאם, כשהם מובסים וכנועים. בשנת 15 לפנה"ס הכניע טיבריוס את הרטים, וארצם הפכה לפרובינקיה בשם רייטיה (בלטינית: Raetia).
אזור האלפים הפך לחלק מהאימפריה הרומית ותושביו קיבלו על עצמם את התרבות הרומית במהלך המאות הבאות.
פוליטיקה ומשטר
מרכז השלטון הרומי באזור ישב בעיר אוונש שבקנטון וו. שווייץ באותה התקופה הייתה כפופה לחוקה רפובליקאית כמו זו אשר הייתה תקפה ברומא של אותם הימים. סמכויות השלטון בפרובינקיה בוצעו ברובם על ידי צמד שופטים המכונים Duumviri. מדי שנה נערכו בחירות לתפקיד, ובהם השתתפו כל האזרחים (גברים לבד, למעט עבדים) מעל גיל 25, ובתקופות מאוחרות יותר על ידי מועצה בעלת 100 חברים.
בעוד שהמערכת השלטונית בחלק המרכזי והמערבי של שווייץ, כפי שתואר לעיל, מתועדת היטב, לא ידוע שום מידע מהותי על המערכת הפוליטית והמנהלית של מזרחה של שווייץ - רייטיה.
בתקופה הרומית היה השטח הקרוי כיום "שווייץ" מחולק בין כמה פרובינקיות. עיקרו של השטח היה שייך לפרובינקיה גרמניה עילית. המזרח היה שייך לפרובינקיית רייטיה.
רקופוריים
רקופוריים (שם מדעי: Rhacophoridae) היא משפחה גדולה של דו-חיים בסדרת חסרי הזנב.
שווייץ בתקופה הרומית
תרבות וחברה
התושבים הקלטים קיבלו על עצמם את התרבות הרומית ואת מנהגי הרומים ובבוא היום גם את הנצרות. הבישופויות הנוצריות הראשונות נוסדו במהלך המאה ה-4 לספירה.
רקופוריים
מאפיינים
משפחה זאת קרובה במוצאה למשפחת הצפרדעיים, ודומה לה במבנה הפנימי שלה. הרקופוריים דומים בצורתם החיצונית ובאורח חייהם למשפחת האילניתיים. בתי הגידול של הרקופוריים הם האזורים הטרופיים של אסיה ואפריקה, כולל יפן ומדגסקר (שם הם מהווים את קבוצת הצפרדעים הגדולה ביותר). מרבית המינים חיים בסביבה עצית, ואף מטילים את ביציהם בין העצים. במהלך חיבוק הכלולות הזכר והנקבה נתלים על ענף, ובעזרת רגליהם הם יוצרים סוג של מצע עליו מונחות הביצים. לאחר מכן, הזכר מכסה את הביצים בנוזל זרע. הנקבה עוטפת את הביצים בריר, שאותו היא מדביקה לעלי העץ, ומקציפה אותו ברגליה כך שהוא מתמלא בבועות של אוויר. מעטה הריר מתייבש והופך לקרום קשה, בעוד שהלחות נשמרת מבפנים, ושומרת על טריות הביצים. עם הגשם נשטפים הראשנים אל מקווי המים ומתפתחים שם.
שווייץ בתקופה הרומית
תרבות וחברה
האוכלוסייה הקלטית לא הושמדה כליל. שרידים ממנה נותרו באזורי ההרים. כיום ישנם מספר עשרות אלפי דוברי רומאנש, שפה מקומית המהווה כנראה וולגריזציה של השפה הלטינית, אותה רכשו הקלטים תושבי האזור בתקופת האימפריה הרומית. דוברי הרומאנש, הקרויים רטו-רומאנים, הם צאצאי ההלווטים והרטים הקדמונים שעברו רומאניזציה, מרוכזים בקנטון גראובינדן ומהווים כאחוז מאוכלוסיית שווייץ המודרנית. קרובים אליהם מבחינה אתנית דוברי הלדינית החיים בדרום טירול.
רקופוריים
מאפיינים
גודלם של המינים במשפחה זו משתנה, ונע בין 1.5 ל-12 ס"מ. קצות האצבעות מורחבים ומותאמים לחיים על עצים, וקרום האצבעות הרחב מאפשר קפיצות לטווח רחוק, מענף לענף.
למשפחה זאת שייכים גם מינים שונים של צפרדעים מעופפות (Rhacophorus), שלהן רצועות עור מתוחות בין רגליהם הקדמיות והאחוריות (קרומי השחייה, שאינם משמשים לשחייה), המאפשרות להם לדאות באוויר.
שווייץ בתקופה הרומית
שקיעת רומא באזור
בשנת 259 פלשו לאזור השבטים האלמנים, אירוע שהפך את שטחה של שווייץ לגבול האימפריה למשך כמאה וחמישים שנה. בשנת 401 נאלצו הרומים להסיג את חייליהם מהאזור, בשל לחצן של פלישות הגותים. בשנת 406 כבשו האלמנים את צפונה של שווייץ, ולאחריהם הבורגונדים שכבשו את דרום שווייץ ומערבה.
סער בהיר-להב
סער בהיר-להב (באנגלית: Sturm Brightblade) הוא דמות בדיונית מסדרת ספרי הפנטזיה "רומח הדרקון".
ביוגרפיה
גובהו של בהיר-להב הוא ממוצע. ברוב הזמן הוא לובש את שריון האבירים שלו, וחרבו היא חרב המוחזקת בשתי ידיים - שניהם עברו אליו בירושה. אגדה על חרב זו מספרת שהחרב תישבר רק כאשר האדם המשתמש בה ישבר.
כאשר החליט לעזוב את ביתו בפעם הראשונה, הוא יצא למסע. כאשר נפרדה החבורה לחמש שנים לצורך חיפוש אחר האלים העתיקים, איש איש לדרכו, סער וקיטיארה שמו פעמיהם לעבר צפון אנסאלון בחיפוש אחר אבותיהם. בסוף מסע זה קיטיארה נשאה ברחמה את ילדו של סער.
אהבתו היחידה של סער בהיר-להב הייתה כאשר הוא ביקר בטארסיס המעטירה, שם פגש באלהנה צפריר. אלהנה נתנה לו אבן אלפים קסומה. הייתה זו הפעם הראשונה שהאבן ניתנה לבן אנוש.
בהיר-להב חי את חייו לפי "המידה". הוא התמנה למפקד במסדר הכתר, הנמוך מבין שלושת מסדרי אבירי סולאמניה. מת בקרב על צריח הכהן הגדול מול קיטיארה שהייתה רכובה על דרקונה שחק.
שינגו
על הנהר ממוקמת תחנת הכוח סכר בלו מונטה, מהגדולות בעולם.
בית הסוהר איילון
בית הסוהר איילון (ידוע גם בשמו הקודם כלא רמלה) הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר השוכן בסביבת הערים רמלה ולוד. בית הסוהר משמש לכליאת אסירים שנשפטו על ידי בית משפט לתקופות מאסר ממושכות.
תולדות בית הסוהר
בסוף 1949 הוחלט על הקמת בית סוהר מרכזי ברמלה אליו ירוכזו כל האסירים במדינת ישראל. בית הסוהר נבנה על בסיס מצודת טגארט, מימי המנדט הבריטי. המבנה תוכנן כמצודה מבוצרת עם שני מגדלי שמירה לכיוון מזרח, בנוי סביב חצר מרכזית ושימש כתחנת משטרה ומתקן כליאה. בשנת 1950, הוכרז המבנה כבית הסוהר המרכזי של שירות בתי הסוהר, הלא הוא "כלא רמלה". התוכנית הייתה לבנות את בית הכלא באופן מודרני ולהקצות בו מתקני תעסוקה, הכשרת קרקע לחווה חקלאית ובניית מתקנים לפעילות חינוכית ותרבותית תוך מתן מענה לצרכיהם של בני כל הדתות. עם פתיחתו בשנת 1954 ובפיקודו של אברהם (ברייטפלד) מרחבי, הוקצה בו אגף לאסירות שתחילה מנו 12 נשים, אך לא היו בו מספיק תאים כדי להפריד בין אסירות מכורות לסמים ובין אסירות שאינן מכורות, בין מבוגרות לבין צעירות וכו' ובשל כך נגרמו חיכוכים רבים בין האסירות וביניהן לבין אנשי הסגל.
בשנת 1962 הוצא להורג בכלא איילון (אז כלא רמלה) הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
בשנת 1975 הוקם מרכז תעסוקה בבית הסוהר, אשר תורם לתהליך שיקום האסירים בכך שמקנה הרגלי עבודה, מעניק הכשרה מקצועית ונותן אופק תעסוקתי.
בשנת 1978 נפתח בסמוך לבית הסוהר "בית מעצר ניצן", שנקרא תחילה "בית מעצר רמלה", ובשנת 1981 הוחלף שמו של בית המעצר, בעקבות רציחתו של מפקד בית המעצר רוני ניצן.
בליל 8 בינואר 1979 ברחו מכלא רמלה שמונה אסירים. בריחתם עוררה דאגה רבה בשל מסוכנותם של האסירים וגם בשל הקלות שבה ברחו מבית הסוהר השמור ביותר במדינה. בעקבות הבריחה הוקמה ועדת חקירה שמצאה כי חילופים תכופים של קצינים בכירים בכלא, כמו קצין הביטחון וקצין המודיעין, גרמו לירידת המשמעת של האסירים ולליקויים משמעותיים ברמת הביטחון של הכלא. בנוסף, המפקד האחרון שמונה לכלא רמלה קיבל הכשרה לקויה מפאת קוצר הזמן. גם סגל הסוהרים באותה תקופה היה חסר השכלה נאותה ולא עבר קורסים והכשרות המתאימים לתפקידם.
בשנת 1984 נפתח מרכז החינוך הראשון בשירות בתי הסוהר. מרכז החינוך נועד לאפשר לאסירים לרכוש השכלה, חינוך והעצמה לצורך קידומם האישי ובכך נפתח חלון הזדמנויות חדש ללימודים ולאפשרות להשתלב בחיים נורמטיביים.
באמצע שנות ה-80 שונה שמו של בית הסוהר לשמו הנוכחי - "איילון" שם שניתן לו בשל מיקומו הגאוגרפי, בליבו של עמק איילון.
בית הסוהר בעשור השני של המאה ה-21
בבית הסוהר איילון כ-600 מקומות כליאה עבור אסירים השפוטים לתקופות מאסר ממושכות בגין מגוון עבירות פליליות והוא אחד מארבעת בתי הסוהר הפליליים של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בבית הסוהר 12 אגפים. ביניהם אגף שבו מוחזקים אסירים בהפרדה, אגף שמור ואגף אחד לשומרי מסורת.
300 אנשי סגל משרתים במתקן, ובכלל זה אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול. 86% מהאסירים משולבים בתוכניות שונות בתוך בית הסוהר, תוכניות אלו כוללות חינוך, טיפול, תעסוקה במפעלים ובמטבח, ניקיון, תחזוקה וכו'.
בכלא מרכז חינוך ובו 6 כיתות לימוד. תפקידו לסייע בשיקום אסירים ולהעניק להם השכלת יסוד, השכלה תיכונית ובכלל זה שיעורי אנגלית וכיתת מחשבים. כמו כן תוכניות מגוונות של כישורי חיים וחוגים שונים – אמנות, ספורט, מדיטציה, משפחה, הורות ועוד. בנוסף כולל בית הסוהר מרכז תעסוקה הכולל 8 מפעלים, ומעסיק כ-200 אסירים במפעלים של השב"ס ובמפעלים אזרחיים (כגון נגרייה, מפעל דפוס, מכבסה, מתפרה וכו').
בשנת 2012 קיבל בית הסוהר איילון פיקוד על המעבר הארצי. המעבר הארצי נועד לייעל את ניוד האסירים ברחבי הארץ.
אגף האיקסים
אגף 15 הוא אגף מבודד ומופרד בין כותלי בית הסוהר איילון. אגף זה נקרא גם "אגף האיקסים" בעקבות כליאתו של מרדכי קידר שנכלא במקום בבידוד, על מעצרו הוטל איפול והוא זכה לכינוי "האסיר X". משהורחב המקום והיה לאגף ששימש לכליאת אסירים נוספים אשר נדרש בידוד בכליאתם, קיבל האגף את הכינוי "אגף האיקסים".
אסירים אחרים ששכנו באגף היו אברי אלעד, קוזו אוקמוטו ויגאל עמיר (למשך כמה שנים). ב-15 בדצמבר 2010 התאבד באגף זה העציר בן זיגייר.
תוכניות מיוחדות
"רדיו פוקוס" - בשנת 2017 הקימה קרין עובדיה ראפ באיילון את תחנת הרדיו הראשונה בין הסורגים - "רדיו פוקוס", בה אסירים מבית הסוהר משדרים לאסירים אחרים. התחנה משדרת במעגל סגור דרך ערוץ טלוויזיה לכלל בתי הסוהר הפליליים בישראל. הרדיו מופעל על ידי אסירים שנבחרו והוכשרו לתפקידים הנדרשים להפעלת התחנה (עריכה, תחקיר, הגשה והפקה) בהדרכה ופיקוח של צוות מקצועי קבוע. התכנים המשודרים בו הם תכנים שיקומיים, אינפורמטיביים, תעסוקתיים, טיפוליים וחינוכיים. מדובר בפרויקט חברתי שנועד להגדיל את הסיכוי לשקם את האסירים ולהחזירם לחברה. המיזם פועל בהובלת אגף האסיר ובשיתוף גורמים נוספים כגון עמותת טופז (הפועלת לקידום תרבות היזמות החברתית), הביטוח הלאומי בישראל (קרן למפעלים מיוחדים), המכללה האקדמית "ספיר" (הכשרת האסירים למקצועות הרדיו באמצעות החוג לרדיו ותקשורת של המכללה באמצעות היחידה למעורבות חברתית.
סולטאן אל-אטרש
תחילת דרכו
אל-אטרש נולד בכפר אל-קראייה, כ-20 ק"מ מדרום לא-סווידא למשפחה דרוזית ענפה וידועה אשר שלטה באזור מאז 1879. אביו זוקן ניהל בשנת 1910 קרב נועז כנגד צבא האימפריה העות'מאנית ליד א-כפיר, במהלכו נפל לידי הצבא העות'מאני והוצא להורג בשנת 1911. לאחר שהצבא העות'מאני השתלט על הר הדרוזים, גויסו מאות צעירים דרוזים לשורותיו, בהם אף סולטאן אל-אטרש, ונשלחו להילחם בבלקן. אולם, בשנות מלחמת העולם הראשונה הרפו העות'מאנים משליטתם באזור מחשש למרד. באותה עת יצר סולטאן קשר עם פעילי התנועה הפאן-ערבית ובמיוחד עם מנהיגי המרד הערבי. עם פרוץ המרד הערבי הניף מעל ביתו ומצודת סַלְחַרְד את דגל המרד הערבי.
כאשר הגיעו הכוחות הערבים לעקבה הוא שלח אלף מאנשיו להצטרף למרד. כאשר הגיעו הכוחות לבוסרה הצטרף אף הוא לכוחות בראש 300 לוחמים נוספים מאנשיו. ב-29 בספטמבר 1918 היו כוחותיו הראשונים שנכנסו לדמשק והניפו את דגל המרד על בית הממשלה. סולטאן היה ידידו הקרוב של האמיר פייסל, מנהיג המרד, והאחרון העניק לו את התואר אמיר ודרגת גנרל בצבא סוריה. פייסל, אשר הומלך מאוחר יותר למלך עיראק, סייע רבות לסולטאן אל-אטרש בשנות גלותו.
ממלכת סוריה הצעירה נפלה לידי הצרפתים ב-24 ביולי 1920 לאחר קרב מייסלון. עוד בטרם הספיקו כוחותיו של אל-אטרש להגיב, נכנסו הצרפתים לדמשק והשתלטו על המדינה. סוריה חולקה לחמש יחידות שלטוניות, האחת מהן הייתה הר הדרוזים. ב-7 ביולי 1922 לכדו חיילים צרפתים את אדהם חנג'ר, לבנוני שיעי אשר ביקש מקלט בביתו של אל-אטרש, זאת בשעה שאל-אטרש נעדר מביתו. חנג'ר נעצר בחשד שניסה להתנקש בחיי גנרל אנרי גורו (בצרפתית: Henri Gouraud). עם שובו לביתו דרש אל-אטרש את שחרורו של חנג'ר, אולם הצרפתים סירבו לדרישה. ימים ספורים אחר כך תקף אל-אטרש בראש אנשיו שיירה צבאית צרפתית בהנחה שחנג'ר מובל בה לדמשק, בשעה שחנג'ר הועבר לדמשק בטיסה. הצרפתים הגיבו בהריסת ביתו של אל-אטרש והוצאת צו למאסרו. אל-אטרש נמלט לירדן והמשיך בפשיטות מעבר לגבול על מוצבים צרפתים. עשרה חודשים מאוחר יותר חננו הצרפתים את אל-אטרש והוא שב לסוריה.
המרד הדרוזי
בשנת 1925 הנהיג סולטאן אל-אטרש מרד אשר פרץ בהר הדרוזים והתפשט לכל חלקי סוריה וחלקים מלבנון. מרד זה הוא בין הבולטים במנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון ובמהלכו נוהלו קרבות עזים בכוחות הצרפתים. ב-23 באוגוסט 1925 הכריז סולטאן אל-אטרש על המרד בצרפתים ועד מהרה פרצו קרבות בדמשק, בחומס ובחמאת. אל-אטרש הצליח לנצח במספר קרבות בתחילת המרד, אולם הצרפתים תגברו את כוחותיהם באלפי חיילים ובציוד חדיש והצליחו לכבוש מחדש את הערים המורדות. בשנת 1927 דוכאו אחרוני המורדים. אל-אטרש נידון על ידי הצרפתים למוות, אולם נמלט מבעוד מועד לירדן. הוא שב לסוריה רק בשנת 1937 לאחר שזכה לחנינה ולאחר שנחתם הסכם העצמאות הסורי-צרפתי בשנת 1936. בשובו חיכה לו קהל המונים. בסוף שנות ה-30 קיים אל-אטרש מגעים עם אבא חושי ממנהיגי היישוב היהודי בארץ ישראל.
מקומו במדינה הסורית
אל-אטרש נטל חלק פעיל בהתקוממות הסורית בשנת 1945, אשר הובילה לעצמאותה של סוריה. בשנת 1948 הוא קרא לכינונו של צבא ההצלה לשחרורה של פלסטין אליו התנדבו מאות דרוזים צעירים אשר נלחמו במלחמת העצמאות.
בתקופת שלטונו של אדיב שישכלי נרדף אל-אטרש בידי השלטונות על רקע התנגדותו למדיניות הממשל. בחודש דצמבר 1954 עזב אל-אטרש את סוריה ועבר לירדן. הוא שב לסוריה רק לאחר נפילת משטרו של שישכלי. בשנת 1958 תמך אל-אטרש ביוזמת הרפובליקה הערבית המאוחדת, והתנגד נחרצות לפילוגה של הרפובליקה בשנת 1961. אל-אטרש נודע אף בזכות תרומתו לפיתוח החברתי של הר הדרוזים.
דמותו של אל-אטרש בתרבות הדרוזית והערבית
אל-אטרש היה אחד המנהיגים הבולטים בהיסטוריה המודרנית של סוריה והעולם הערבי, ובמיוחד בתרבות הדרוזית. פסלים רבים של אל-אטרש ניצבים בכיכרות יישובים בהר הדרוזים, ותמונתו תלויה בבתים רבים באזור. בקהילות דרוזיות בסוריה ומחוצה לה נקראו על שמו מוסדות ציבור ורחובות. דמותו אף בולטת בפולקלור הדרוזי ונזכרת רבות בשירה העממית. הדרוזים רואים בו מופת לפטריוטיות, אומץ וחילוניות. בעת שהנהיג את המרד הדרוזי נודע אל-אטרש באמרתו "הדת לאל, האומה לכל". בכל נאומיו ופרסומיו הקפיד להימנע מלהידרש לסמלים דתיים. אל-אטרש אף דחה את הצעת הצרפתים להענקת עצמאות להר הדרוזים ודרש את עצמאותה של סוריה כולה. לאחר כינונה של המדינה הסורית סירב אל-אטרש לקבל עליו משרה שלטונית.
בתקופת הרפובליקה הערבית המאוחדת ביקר הנשיא גמאל עבד אל נאצר בא-סווידאא והעניק לאל-אטרש את אות הכבוד הגבוה ביותר של הרפובליקה. בשנת 1970 הכיר הנשיא חאפז אל-אסד בתפקידו ההיסטורי של סולטאן אל-אטרש בקוממיותה של סוריה.
מותו והנצחתו
סולטאן אל-אטרש נפטר ב-26 במרץ 1982 מהתקף לב. במסע הלווייתו השתתפו למעלה ממיליון אבלים ונשיא סוריה אל-אסד הוציא מנשר רשמי המכתיר את אל-אטרש למפקד הכללי של המרד הדרוזי.
בכפר פקיעין הוצב פסלו של אל-אטרש במעיין הכפר, לצד פסלו של כמאל ג'ונבלאט. פסל נוסף שלו מוצב בחורפיש.
ביולי 2021 נחנך בפקיעין פסל חדש, עשוי שיש לבן, בו נראה אל-אטרש ליד סוסו כשהוא נושא חרב. בטקס חנוכת הפסל נכחו מכובדי העדה הדרוזית בישראל, ומוואפק טריף נשא דברים.
בריקסטון
בריקסטון (באנגלית: Brixton) הוא אזור בדרום לונדון רבתי שבאנגליה. חלק מרובע למבת' המצוי בלונדון הפנימית.
היסטוריה
בריקסטון מופיעה לראשונה בסקר הקרקעות והאוכלוסין משנת 1086, המכונה ספר יום הדין. בספר זה, מוזכר המקום בשם Brixiestan. בראשית המאה ה-19, עם פתיחת גשר ווקסהול החלה ההתיישבות באזור, כחלק מתהליך הפירוור של לונדון.
ליד בקתת החוף
ליד בקתת החוף (בצרפתית: Autour d'une cabine) או בשמו המלא: Autour d'une cabine ou Mésaventures d’un copurchic aux bains de mer, הוא סרט מונפש קצר בבימויו של הממציא הצרפתי אמיל ריינו, שהגדירו כ"פנטומימה ב-3 דמויות". הסרט מורכב מ-636 תמונות שצוירו ביד במהלך 1893. הסרט הוקרן לראשונה באמצעות פרי המצאתו של ריינו, התיאטרון החזותי (théâtre optique) - מכשיר מהפכני שאיפשר הקרנה ידנית של סרט צבעוני בתקופה שלפני המצאת הסינמטוגרף. הסרט אילם ומלווה על ידי פסנתר בקטע שנכתב במיוחד לצורך כך על ידי המלחין גסטון פולן (Gaston Paulin) וכן באפקטים קוליים שיוצרו ידנית, למשל רעש הדלת של בקתת החוף.
הסרט הוקרן באופן סדיר לציבור במוזיאון גרוון החל מדצמבר 1894 עד מרץ 1900.
עלילה
הסרט נעשה כולו באותה סצנה: חוף בו ניצבות שתי בקתות חוף וקרש קפיצה. שתי דמויות, גבר ואישה, משתעשעים בקפיצה למים מקרש הקפיצה, ולפתע מופיעות על החוף. האישה משחקת עם כלבה הקטן בזמן שהגבר מחליף לבגד ים, כאשר מופיע מאחורי הבקתה ג'נטלמן (corpuchic) המטריד אותה. היא נכנסת להחליף לבגד ים והוא מציץ לה בעניין רב, כאשר הגבר יוצא מהביתן, נוזף בג'נטלמן ומרחיק אותו מהאזור. אז האישה חוזרת בבגד ים, השניים נכנסים למים, משתכשכים מעט ושוחים שמאלה אל מחוץ לסצנה. ברגע שהזוג עוזב, נראה גבר מפליג בספינה החוצה את המסך, עוצר במרכז החוף וגולל את המפרש עליו כתוב "La représentation est terminée".
ז'פורה
ריו ז'פורה (בפורטוגזית: Rio Japurá; בספרדית: Río Caquetá, ריו קקטה) מתחיל את זרימתו בהרי האנדים בקולומביה ומשם ממשיך הלאה לברזיל ונשפך אל נהר האמזונאס. אורכו 2,816 ק"מ. היערות מצפון לנהר ז'פורה נחשבים לחבל ארץ שעדיין לא דרכה עליו כף רגלו של האדם הלבן, ומרבית שבטי האינדיאנים בחבל ארץ נרחב זה עודם פראיים להפליא.
עקב (הנעלה)
היסטוריה
עקבים אינם המצאה מודרנית. להפך, לעקבים היסטוריה ארוכה ועשירה, בעבור נשים כמו גם גברים. אף על פי שנעלי עקב נצפו בציורי קיר מצריים עתיקים בקברים ובמקדשים, האזכור המוקדם ביותר של גברים או נשים הנועלים עקבים מגיע מפרס העתיקה.
נהוג לחשוב כי קטרינה דה מדיצ'י הייתה הראשונה לנעול עקבים לחתונתה עם דוכס אורלינס ב-1533. היא נעלה עקבים שיוצרו בפירנצה, וכתוצאה מכך, נעליים איטלקיות הפכו לנורמה בקרב נשות החצר הצרפתית. עם זאת, אזכור זה מוטל בספק, מאחר שתחילת התפתחות העקבים משוערת לשנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-16 (זאת בהתבסס על ראיות חזותיות ופיסות קיימות). סביב שנת 1660, סנדלר בשם ניקולס לסטג' עיצב נעלי עקב עבור לואי הארבעה עשר. כמה מהן היו בעלות עקבים שאורכם עלה על 10 סנטימטרים, ועוטרו בסצנות קרב שונות.
"נעלי לואי" הפכו לבסוף אופנתיות בקרב נשים. היום, המונח משמש לתיאור סוג ספציפי של נעלי עקב, דומות לאלו שננעלו על ידי מאדאם דה פומפדור, פילגשו של לואי החמישה עשר (נקראות גם "עקבי פומפדור"). הנטייה האופנתית לעקבים נמוכים לקראת סוף המאה ה-18 הושפעה רבות מהמהפכה הצרפתית: במהלך המהפכה, עקבים גבוהים נקשרו בעושר, ומאחר והעם ביקש להימנע מתצוגה של שפע הופסקה מכירת עקבים ברבים מן השווקים. עד תחילת המאה ה-19 היו העקבים באופנה עבור שני המינים.
בקרב גברים
על אף שנעלי עקב או מגפיים ננעלו לעיתים קרובות יותר על ידי נשים, בתקופות ומקומות מסוימים הם נחשבו לסטנדרט גם במלתחה הגברית, הן מסיבות פרקטיות הן כאביזרים אופנתיים. רוכבים מונגולים היו בין הראשונים להשתמש בעקבים במטרה למנוע מרגליהם להחליק מהארכופות. ידוע גם כן כי השוחטים המצרים נעלו עקבים גבוהים כדי שלא לדרוך ישירות בפסולת. הפרעונים והאצילים במצרים העתיקה נעלו עקבים כייצוג לכוח ועוצמה. שחקנים בתפקידים טרגיים בדרמה היוונית העתיקה נהגו לנעול את הבסקין, מגף גבוה שעוצב על מנת לשוות להם גובה לעומת שאר השחקנים. הרומאים, גברים כמו גם נשים, נעלו סנדלים עם עקבי פלטפורמה, שנועדו למנוע מהנועל לדרוך בבוץ והזוהמה ברחוב. גטה, נעליים המבוססות על רעיון דומה, קיימות עדיין ביפן היום. למגפי הבוקרים האמריקאיים, שפותחו לראשונה במאה ה-19 ופופולריים גם היום בחלקים מסוימים בארצות הברית, יש עקב כפול שמטרתו למנוע מרגל הרוכב להחליק מן הארכוף. עקבי פלטפורמה היו פופולריים במיוחד בקרב גברים לאורך שנות ה-70 (של המאה ה-20).
בוקל GT ספורט קופה
בוקל GT ספורט קופה
סך הכול יוצרו 20 יחידות.
תאוצת דגם ה-"בוקל GT ספורט קופה" 0-100 קמ"ש היא 11.4 שניות.
מחיר היחידה בהשקה עמד על 1,875 לירות שטרלינג, באוסטרליה.
חברת "Buckle Motors Pty Ltd" בנתה את הדגם גוגומוביל דארט (1959-1961).
קרט (יחידת טוהר)
קרט (Karat) הוא מידה לתיאור דרגת טוהר של סגסוגת זהב ופלטינה.
לפי מדד זה, זהב טהור הוא זהב 24 קרט. אם מחצית ממסת הסגסוגת הנדונה היא זהב והמחצית השנייה - מתכות אחרות, הרי שמדובר בזהב שטוהרו 12 קרט. כלומר: כאשר:
מקובל לסמן את דרגת הטוהר של סגסוגות זהב ופלטינה, ובמדינות מסוימות אף חובה לעשות כן. בישראל חל איסור לקרוא למוצרים בהם תכולת הזהב נמוכה מ-9 קרט בשם מוצרי זהב.
קישורים חיצוניים
Karat
דזוגסטרל
דזוגסטרל (באנגלית: Desogestrel) הנמכרת בישראל תחת השמות המסחריים "סרזט", "פומיניק", "דיאמילה" (Cerezette, Fominic, Diamilla) היא נגזרת סינתטית של הורמון המין הנקבי, פרוגסטרון (Progesterone). משמשת למניעת הריון בעיקר בנשים מניקות, ולהקלת תסמינים הורמונאליים בנשים בגיל המעבר. נלקחת פומית. מהווה אגוניסט לרצפטור לפרוגסטרון. מאושרת לשימוש על ידי ה-FDA. דזוגסטרל היא אחת מהנגזרות הבודדות של פרוגסטרון המהווה אמצעי פוטנטי ויעיל לשימוש ללא שילוב עם אסטרוגן (progesterone-only).
מנגנון הפעילות
דזוגסטרל היא קדם-תרופה של אטונוגסטרל (Etonogestrel) שהוא המטבוליט הפעיל בגוף. פעילות אטונוגסטרל, המטבוליט הפעיל, נגרמת בשל קישורו לרצפטור הפרוגסטרוני (PR) באפיניות גבוהה מאד (300% בהשוואה לפרוגסטרון). הוא יעיל בעיבוי רירית הרחם כך שהיא לא מתאימה להשרשה של ביצית מופרית וכן במניעת ביוץ ובכך מביא למניעת הריון אף במינונים נמוכים. הזמינות שלו בנטילה פומית היא 40%–100%, בממוצע 76%. ריכוז השיא של המטובליט הפעיל אטונוגסטרל מתקבל 1.5 שעות לאחר נטילת דזוגסטרל. מצב יציב של ריכוז תרופה מושג תוך 8–10 ימי נטילה, ובהתאם רק אחרי פרק זמן זה, מושגת יעילות במניעת הריון. זמן מחצית החיים של דזוגסטרל, תרופת הקדם קצר ועומד על 1.5 שעות בלבד, זמן מחצית החיים של האטונוגסטרל, המטבוליט הפעיל ארוך ועומד על 21–38 שעות. פינוי התרופה נעשה דרך השתן והצואה.
פרדריק ג'ון קיזלר
פרדריק ג'ון קיזלר (באנגלית: Frederick John Kiesler; 22 בספטמבר 1890 – 27 בדצמבר 1965) היה אדריכל, אמן ומעצב תפאורות יהודי אוסטרי-אמריקאי, יליד בוקובינה. קיזלר ידוע בעיקר בשל עיצובו האוונגרדי של היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים (1965), עיצוב שעורר בזמנו מחלוקת, אך כיום נחשב לאחת מן היצירות האדריכליות החשובות בירושלים.
קורות חיים
קיזלר נולד בצ'רנוביץ, ב-1890 כשהעיר הייתה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-1926 היגר לארצות הברית.
כבישה
כבישה או החמצה היא תהליך עיבוד מזון על ידי השרייתו זמן ארוך כשהוא מבודד לחלוטין מחמצן, לרוב כשהוא שקוע בתוך נוזל. הכבישה מתבצעת הן למטרות טעם והן למטרות שימור.
העדויות הראשונות לתהליך הכבישה הן מלפני כ-4,000 שנה ומקורן בהודו. ב-2020 התגלה מול חופי חיפה אתר כלכוליתי ובו עדויות לכבישת זיתים לפני כ-6,600 שנה.
פרדריק ג'ון קיזלר
קורות חיים
ב-1965 הושלמה בנייתו של היכל הספר שתכנן קיזלר יחד עם האדריכל ארמן פיליפ בארטוס, לאחר כ-11 שנות עבודה. מלכתחילה, הייתה הבחירה בבארטוס ובקיזלר מעוררת מחלוקת: בארטוס היה חתנו של הנדבן העיקרי להקמת היכל הספר, דוד שמואל גוטסמן בעוד שקיזלר לא סיים את לימודי האדריכלות (אם כי החזיק ברישיון אדריכלות מטעם מדינת ניו יורק). היו בין האדריכלים הישראליים שטענו כי היה נאות להטיל את התכנון על אדריכל ישראלי.
כבישה
כללי
הכבישה מתבצעת בדרך כלל בירקות ובבשרים.
בין הנכבשים הנפוצים ניתן למנות: זיתים, מלפפונים (מלפפון חמוץ), כרוב, כרובית, דג מלוח (דג מלוח (מאכל), סרדינים, ביצים ובשר.
פרדריק ג'ון קיזלר
קורות חיים
קיזלר נפטר בשנת 1965 בעיר ניו יורק.
כבישה
כללי
נוזלי הכבישה הנפוצים הם: חומץ, מי מלח, ושמן, כשאליהם מוספים עשבי תיבול שונים, כשום, חרדל, קינמון, זעתר, שמיר ועוד.
כבישה באמצעות חומר חומצי כגון חומץ או חומצת לימון נקראת החמצה, וכבישה במי מלח היא למעשה תסיסה הומולקטית.
לעיתים אין צורך בהוספת נוזלים בתהליך הכבישה בשל שימוש במים הטבעיים של המזון הנכבש. תרכובות שימור שונות מחסלות חיידקים רבים באוכל הנכבש וסביבתו, ובכך מאטות את רקבונו.
בהלכה
בהלכה פסקו כשיטתו של האמורא שמואל, לפיה מאכל שעבר תהליך כבישה מקבל מעמד של מאכל שבושל בתוך הנוזל שבו נכבש. כך שאם נכבש בשר או ירק בחומץ שנאסר מטעם יין נסך, הוא נאסר באכילה כאילו בושל בו. ישנה מחלוקת אם גם כלי ששהה בו נוזל אסור למשך זמן של יממה מעת לעת, נאסר מכח אותו נוזל כאילו בושל בו, וצריך לעבור הגעלה.
דיר יאסין (להקה)
דיר יאסין (באנגלית: Dir Yassin; בערבית: دير ياسين) הייתה להקת פאוור ויולנס והארדקור פאנק ישראלית השייכת לזרם להקות האנרכו-פאנק השמאלניות רדיקליות בישראל.
פעילות הלהקה
להקת דיר יאסין, הנקראת על שם פרשת דיר יאסין במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, הוקמה בסוף 1997 על ידי אושיות פאנק מקומיות מוכרות בסצנת הפאנק הישראלית. החברים הקימו אותה על חורבותיהן של להקות פאנק מקומיות מוכרות בסצנה:
בינואר 1998 הקליטה והוציאה הלהקה באופן עצמאי את קלטת הבכורה שלה, קלטת דמו שנשאה את שמה והיא גם הוצאה היחידה של הלהקה על גבי פורמט זה. הקלטת, שכללה 7 שירים מהירים, קצרים וזועמים, הופצה לאור במספר עותקים מצומצם והוחלט לבסוף שלא להדפיס מתוכה עותקים נוספים, זאת על אף ששני שירים מתוכה הופיעו בהמשך בשני דיסקים של אוסף שירי פאנק שיצאו בארצות הברית (כל שיר מופיע בדיסק אחר): "מיתוס מתגייס" בדיסק "!Smash Ignorance Up" שהוציאה באותה שנה חברת Possible Problem Records, ו"פצצת זמן" בדיסק "Solidarity: ABC No Rio benefit" שהוציאה חברת Dead Alive ב-1999. עם צאת הקלטת החלה הלהקה בחזרות לקראת מופע הבכורה, אך כלב החליט לפרוש מהלהקה ולאחר מכן גם פרש מהקריירה המוזיקלית. את מקומו תפס יוני מסיי, שבעבר היה חבר בלהקות גיס חמישי כגיטריסט ו-Bibi Gun כסולן (לאחר פרישתה של הסולנית שהתפרסמה בשמה הפרטי איילת) וכגיטריסט; כיום הוא גיטריסט בלהקתה של האקטביסטית והפעילה הפמיניסטית נועה "הקטנה" אולחובסקי, מטען.
לאחר הצטרפותו של מסיי, קיימה הלהקה את הופעת הבכורה שלה דווקא בערב להקות מטאל בחיפה, ועל כן במהלך הערב היא הייתה להקת הפאנק היחידה שהשתתפה בו. בהמשך השתתפה הלהקה במופע התרמה למען משפחת אל-אטרש, משפחה פלסטינית מחברון שביתה נהרס שלוש פעמים על ידי צה"ל (מספר הפעמים נכון לאותה תקופה), ובאביב היא חיממה, לצד להקת Negative Impact שבה בנימיני היה הבאסיסט, את שלוש הופעותיה בארץ (בירושלים, חיפה ותל אביב) של להקת הפאנק האמריקאית Code 13.
בדצמבר 1998 הוציאה הלהקה את הדיסק הראשון שלה, המיני-אלבום דיר יאסין, בלייבל Volkstaat Records שנוהל על ידי גומז ואלקבץ. האלבום הופץ רק בישראל, נמכר בהופעה חגיגית וססגונית שנערכה במהלך חגיגות הסילבסטר בתל אביב ב-31 בדצמבר 1998 וכלל חומר שהוקלט בסוף 1997 (כולל גרסאות מחודשות לשירים מקלטת הדמו). בעטיפת האלבום נראה חייל צה"ל מאיים על אם פלסטינית הרואה איך בנה נורה למוות למול עיניה, וחוברת המילים כללה ציורים המציגים את צה"ל באור שלילי, מפה של יישובים ערביים שננטשו, מידע אודות טבח דיר יאסין והסבר של הלהקה לבחירת שמה (ראו בפסקה הבאה את ההסבר המלא). באלבום 18 שירים (17 רצועות שמתוכן הרצועה השביעית מורכבת משני שירים) מהירים, קצרים, בעלי סאונד "מלוכלך" וטקסטים חריפים ובוטים, שמציגים ומביעים עמדה שמאלנית, פרו-פלסטינית, הנושאים מסר של אלימות, אנרכיה, רצח, טרור, איבה, פיגועים ואף אונס. בין השירים באלבום הם "תשדלי להיאנס" העוסק בשימוש שהיה אז במהלך המנדט הבריטי בנערות פיתוי כמרגלות, "חסד של אמת" - שיר המבטא שנאה יוקדת לארגון הצדקה החרדי הנושא את אותו שם, "מצב זמני" שנכתב נגד משטרת ישראל, "פסוקי השטן" המשווה את מלחמות ישראל לפיגועי ג'יהאד, "רוצחים בשם הקופירייטר" המוחה כנגד שלטון דמוקרטי ו"מיתוס מתגייס" שנכתב נגד יצחק רבין.
במהלך ספטמבר-אוקטובר, בסתיו 1999, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מוצלח באירופה שבמהלכו הופיע ההרכב 28 פעמים בפסטיבלי פאנק בגרמניה, איטליה, ספרד, צרפת, הולנד, בלגיה וצ'כיה, לצידן של הלהקות Y, Gag 33, Betercore, Brother Inferior, Crude BE, Post Regiment, Hard To Swallow ורבות אחרות. בימים האחרונים של הטור הייתה הלהקה אמורה להופיע בדרום גרמניה ובשווייץ, אך בשל מחלתו הקשה של קרוב משפחה של אחד מחברי הלהקה היא נאלצה לבטל את ההופעות. באותה שנה השתתפה הלהקה בקלטת הווידאו השנייה של סדרת "עשבי פרא", בה הוצגו קטעים מצולמים מהופעה של דיר יאסין ושל להקות פאנק ישראליות נוספות שבהן היו חברי הלהקה מעורבים, בהן USF, נכי נאצה, Wackout ואף להקת הגריינדקור הישראלית הראשונה, שמע ישראל.
בימים הראשונים של הטור יצרה הלהקה קשר עם הלייבל הברלינאי Thought Crime, ולאחר שהוחתמו, הקליטו מחדש 10 משירי אלבומה הראשון ו-4 שירים חדשים - "הכל ידוע מראש" המגדיר את מספר הקורבנות במלחמת לבנון הראשונה כ"חלב שנשפך", "לוקח את הסוד לקבר", "מסע הכפשה" ו"ישועה בקנה של רובה". התוצאה הייתה EP שיצא בגרמניה (והופץ גם בישראל וברחבי אירופה) ב-1,000 עותקים ונקרא Durchbrechender Geist ("על ידי שבירת הרוח" בגרמנית). האלבום זכה להצלחה רבה בעיקר באירופה וכל עותקיו אזלו במהירות. בעקבות כך הודפסה מהדורה נוספת ומוגבלת של האלבום שגם היא בת 1000 עותקים, שאליה צורף בד בצבע שחור-אפור ובה כתוב השם "דיר יאסין" בערבית. באלבום זה השירים היו מהירים וקצרים יותר מאלה שהופיעו בדיסק דיר יאסין והיו בשלים יותר מבחינה מוזיקלית. בדף הביקורות של אתר הלייבל Thought Crime מופיעות שתי ביקורות חיוביות לאלבום.
עוד במהלך סיבוב ההופעות הקליטה הלהקה דמו נוסף, שכלל 5 שירים חדשים - "נכס לאומי", "אוטופיה דרך ריגול תעשייתי", "התרשמות סופית", "הצילו אותם מתהום השכחה" ו"דקה דומיה" - שעתידם להופיע בדיסק השני שתוציא הלהקה ב-2003, אך היא החליטה לגנוז את ההקלטות. עם זאת, כל שירי הדמו ראו אור בדיסק האוסף "אזור אוטונומי" שהוציא בתחילת שנות האלפיים אתר "הכל שקרים". באותה שנה הקליטה גרסת כיסוי לשיר "People" של להקת הפאנק Action Pact שנכללה בדיסק אוסף של הלייבל Aftermath.
ב-2002 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קצר בסקנדינביה. במאי באותה שנה יצא בגרמניה אלבום ספליט של הלהקה בשם Split Genova 2001, יחד עם הלהקות Kobayashi, Affliction ו-Sin Dios. האלבום המפוצל כלל את השירים החדשים "כך חולפת לה תהילת עולם" ו"תמיד צדקן" שהיו סנוניות ראשונות לקראת אלבום חדש באורך מלא, שני במספר ורביעי מבחינה כרונולוגית (קלטת הדמו של דיר יאסין אינה נחשבת לאלבום ואף לא למיני-אלבום).