cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאוריית המשאב הקוגניטיבי
ניבוייה של תיאורית המשאב הקוגניטיבי
כאשר המנהיג טוב יותר בתכנון ובקבלת החלטות מאשר צוותו, עליו להנחות את הכפופים לו כיצד לפעול על מנת שתוכניות והחלטות יצאו אל הפועל. כאשר המנהיג איננו טוב יותר מצוותו, עדיפה גישה לא מנחה, למשל בדרך של דיון פתוח בו נבחנים רעיונות הצוות והתוכנית הטובה ביותר מזוהה ומיושמת. במצב שאיננו לחוץ, היכולת האינטלקטואלית פעילה במלואה ותרומתה מיטבית. אולם, במצב לחוץ מאוד, אינטליגנציה טבעית לא רק שאינה תורמת אלא עלולה להשפיע בצורה שלילית. ייתכן כי אחת הסיבות לכך היא שאדם אינטליגנטי נוטה לחפש פתרונות הגיוניים שלאו דווקא זמינים במצב דחק. במצבים מסוג זה, מנהיג שאיננו מנוסה בהחלטות של "תחושת בטן" ייאלץ לסמוך על גישה זו, שאיננה מוכרת לו. אפשרות אחרת היא שהמנהיג מתכנס בתוך עצמו על מנת להרהר בבעיה ומשאיר את הצוות ללא הנחיה. כאשר נמצאים בסיטואציה לחוצה והיכולת האינטלקטואלית נפגמת, ניסיון במצב זהה או דומה מאפשר למנהיג להגיב בצורה נאותה ללא הצורך בחשיבה מרובה. ניסיון של קבלת החלטות במצבי דחק יתרום להחלטה איכותית יותר מאשר הסתמכות על ההגיון בלבד. כשהכפיפים מקבלים משימות אשר אינן דורשות הנחיה או תמיכה, אין זה חשוב עד כמה המנהיג טוב בקבלת החלטות מכיוון שההחלטות קלות גם עבור הכפיפים ואינן דורשות כל תמיכה נוספת.
מפרצון או'דואוד
מפרצון או'דואוד או מפרצון או'דאוד (באנגלית: O'Dowd Cove) הוא מפרצון מכוסה קרח, היוצא ממדף הקרח אבוט, דרומית לאי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
מקור השם
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
המפרצון נקרא על שמו של קומנדר ויליאם או'דואוד (William O'Dowd) קצין התעופה בנושאת מטוסי- הים אוניית צי ארצות הברית פיין איילנד (USS Pine Island (AV-12)) שהייתה חלק מקבוצת האוניות המזרחית של הצי במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בין השנים 1946–1947.
סיימון סדברי
סיימון סדברי, סימון מסדברי או סימון תאובולד (באנגלית: Simon Theobald או Simon of Sudbury; נפטר ב-14 ביוני 1381) היה ארכיבישוף קנטרברי בין השנים 1375–1381 וכן הבישוף של לונדון.
קורות חיים
סיימון נולד בעיר סדברי שבסאפוק, ולמד באוניברסיטת פריז. עם תום לימודיו היה לאחד מהכמרים של האפיפיור אינקנטיוס השישי, אשר שלח אותו בשנת 1356 לאנגליה על מנת שיכהן בחצר המלך אדוארד השלישי.
באוקטובר 1361 האפיפיור מינה את סיימון לתפקיד הבישוף של לונדון והוא נמשח לתפקיד ב-20 במרץ 1362.
ביולי 1377 הכתיר את ריצ'רד השני, ובשנת 1378, בלחץ בית המלוכה שפט את ג'ון וייקליף בארמון למבת'.
בינואר 1380 התמנה לתפקיד לורד צ'נסלור ומסיבה זו ראו בו איכרי אנגליה כאחראי למיסים הרבים שהוטלו עליהם, ואשר הובילו למרד האיכרים.
במהלך המרד, שחרר ההמון את ג'ון בול מכלאו במיידסטון, וצבא האיכרים המורדים יצא מקנט לעבר לונדון ובדרכו הרס את רכוש הארכיבישוף בקנטרברי ובלמבת'. ההמון המוסת הגיע למצודת לונדון בה הסתתר סיימון.
סיימון היה כה שנוא על ידי העם, ששומרי המצודה נתנו לאיכרים המורדים להיכנס למצודה ולתפוס אותו בלא קרב.
סיימון נגרר לגבעת מצודת לונדון וב-14 ביוני 1381 נכרת ראשו. גופתו נקברה בקתדרלת קנטרברי אולם ראשו נותר תלוי זמן מה על גשר לונדון ולאחר מכן נקבר בכנסיית גרגורי הקדוש בסדברי שבסאפוק (אשר נבנתה מחדש על ידי סיימון בתקופת כהונתו כארכיבישוף).
חוות חקלאיות בארץ ישראל
חוות חקלאיות היו נפוצות בארץ ישראל כבר מהתקופה הביזנטית. מבני חוות חקלאיות מתקופה זו מפוזרים ברחבי הארץ ומעידים על השגשוג החקלאי בעת הקמתן.
משלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, לאחר תקופת העלייה הראשונה וייסוד המושבות הראשונות, החליטה ההסתדרות הציונית העולמית כי הקמת חוות חקלאיות היא שיטה מתאימה להתיישבות בארץ ישראל. היא הטילה את התפקיד על המשרד הארץ ישראלי ביפו. במסגרת זו הוקמו חוות בסג'רה, כפר אוריה, רוחמה, באר טוביה, בן שמן ובכנרת. כן הוקמו חוות מיוחדות לפועלות כמו חוות העלמות על שפת ים כנרת. הייתה בכך תרומה להכשרת פועלים ופועלות להתיישבות.
מאז 1990 הוקמו עשרות חוות, בעיקר בנגב על מה שכונה "דרך היין" בכביש 40. מצומת טללים ודרומה יש יותר מעשר חוות כאלה, כולן חוות בודדים, בתחום מועצה אזורית רמת הנגב.
לאחר מלחמת ששת הימים אומצה השיטה בגולן והוקמו חוות לגידול בקר. מאז 1980 החלו להקים חוות גם ביהודה ושומרון ומספר החוות באזור זה מגיע לעשרות. הגדולה שבהם היא גבעות עולם המעסיקה יותר מארבעים עובדים.
החווה הביזנטית
בין השאר זוהו ריכוזים של חוות חקלאיות, בעיקר מהתקופה הביזנטית, ב"נגב המרכזי", בשפלה, הרי ירושלים ובשומרון ובגליל.
דוגמה טובה לחווה חקלאית היא החווה המשוחזרת מהתקופה הביזנטית בעבדת. החווה הנקראת על-שמו של מיכאל אבן ארי, יסודה בחקר גידולים שפרחו בעבר בשטחי הנגב וניסיון למצוא את השיטה לפיה הצליחו למצוא מים להשקיית החלקות המעובדות. נמצא כי בנחל סמוך הוקמו קירות מדורגים שנועדו לעצור את זרימת מי השיטפונות. המים העודפים זרמו אל המדרג התחתון, וכן הלאה. השטח שהקיף את החווה מכל עבר היה מרושת בתעלות רבות, שנשפכו לתוך המדרגים של החווה. כיום גדלים בחווה עצי פרי רבים, כגון זיתים, חרובים, אפרסקים, משמשים וגידולי חיטה ושעורה.
חוות החקלאיות בנגב המרכזי הוקמו בהתאם למבנה הטופוגרפי לפי תוואי איסוף המים בגיאיות. החוות היו מבוססות על סכרים, תעלות וטרסות על המדרונות. אפילו בנגב המזרחי הצחיח נמצאו שרידי חווה ביזנטית. אחת מהן, ליד נאות הכיכר, בשפך נחל צין, ליד כביש הגישה ליישוב. מהחווה שרדו ממנה סכר, משטחי שדות חקלאיים, אך גם מערת קבורה, ומערת כנסייה בתבנית קפלה בודדה, עם צלבים חצובים על קירותיה.
חוות חקלאיות, רובן מהתקופה הביזנטית, התגלו במקומות הבאים:
המשרד הארץ ישראלי
בשנת 1908 החליט המשרד הארצישראלי בראשות ארתור רופין להקים חוות חקלאיות לצורך הכשרת פועלים להתיישבות. הוקמו חוות בחיטין, בחוות כנרת, באום ג'וני, בבית עריף (בן שמן) ובחולדה, והועמדו לרשותן מומחים לחקלאות ואגרונומים. כך מצאה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל, שתפקידה העיקרי היה קידום, מימון וניהול פעילות ההתיישבות בארץ, את החוות החקלאיות כשיטה מתאימה למימוש תוכניותיה.
מלבד, הקמת "חוות לאומיות", ששימשו להכשרת הפועלים לעבודה חקלאית, סייע המשרד ליהודים אמידים בחו"ל להקים אחוזות ללא צורך להגיע בעצמם לארץ ישראל. נקבע עימם כי הכנסתם תהייה מובטחת, ושמתיישבים זמניים יעבדו את נחלתם. בדרך זו הוקמו חוות פוריה ב-1912, שרונה ב-1913 בגליל על ידי יהודים מארצות הברית, כפר אוריה על ידי אחוזת לונדון, וחוות חפציבה בחדרה. דוגמה לעיר שצמחה מאחוזה של אגודה ציונית היא עפולה בעמק יזרעאל, שנוסדה תחילה כחווה ב-1915.
חצר כנרת
אחת הדוגמאות להתפתחות חווה באה לידי ביטוי בחוות כנרת. ביוני 1908 הוקמה החווה על אדמת הכפר הערבי דלייקה. האגרונום ברמן התמנה למנהל החווה, וקבוצת פועלים עבריים שקודם לכן עבדה איתו בבן שמן נבחרה לעבוד על אדמת הקרן הקיימת. תחילה חשבו כי כבר בשנה הראשונה יהיו רווחים, אך בתום כשנה החלה מתיחות בין ברמן לפועלים ושנת המשק הראשונה הסתיימה בהפסדים. ארתור רופין הגיע למקום והחליט לפטר את ברמן וכמו כן להחליף את כל צוות הפועלים. לבסוף הוחלט כי החווה תימסר לניסיון למשך שנה לידי קבוצת פועלים שתנהל את המשק ותעבד את האדמה על אחריותה. כך הונח היסוד לקבוצה הראשונה, דגניה.
סיכומו של דבר
משה סמילנסקי מסכם: "שתי המטרות האלה לא הושגו: הראשונה, להכשיר פועלים חקלאיים - הושגה במקצת, השנייה, למשוך הון פרטי מחוץ לארץ לפעולות חקלאיות פרטיות בארץ - לגמרי לא". החוות גרמו הפסדים גדולים ולכן לא יכלו לשמש דוגמה להון הפרטי. תרם לכך היבול המועט התלוי בגשמים, שכר העבודה של הפועל היהודי, אך גם חוסר הניסיון של מייסדי החוות.
חוות לימוד
מספר רב של חוות שימשו בתי ספר חקלאיים בארץ ישראל בייחוד לנשים. דוגמה לכך היא חוות העלמות, שנועדה להכשיר נערות לעבודה בחקלאות ופעלה בין השנים 1911–1916.
מייסדת החווה, חנה מייזל שוחט, הגדירה את מטרתה: לעזור לבעליהן האיכרים ולחנכן לעבודה חקלאית ולניהול משק בית. בראש ובראשונה, ביקשה שוחט לחנך "אשת עבודה פשוטה". מטרתה הייתה לחנך נערות יהודיות לסדר, לניקיון ולשיטתיות. אכן, בחווה תפסו לימודי החקלאות מקום מרכזי, בעוד לימוד ניהול משק הבית קיבל חשיבות משנית. באשר למקומה של הבחורה כאשת איכר, התגלעו מחלוקות בין מייזל לבין מי מבין הבחורות. בעוד היא ראתה בחזונה אישה העובדת בכפר בנוסף על תפקידיה כעקרת בית, בעיני הבחורות נראו עבודות משק הבית, המטבח והילדים כשוליות.
לאור דוגמה זו הוקמו חוות נוספות, שעברו לימים לחסות ויצו: חוות הלימוד מיסודה של רחל ינאית בן-צבי ליד ארמון הנציב בירושלים, בית ספר חקלאי מקיף ויצו קנדה נהלל, חוות בית חנה בצפון תל אביב, ועיינות ליד נס ציונה. הנערות גידלו ירקות והפעילו משק חלב ומשק עופות, ואף טיפחו משתלה. בית ספר ויצו ניר העמק בחר במקצועות מתאימים לצעירות, כמו גידול ירקות, פיתוח משקי חלב ועופות, ובהמשך גם גידול צמחי נוי.
במדינת ישראל
בתום מלחמת העצמאות היו במדינת ישראל קרקעות חקלאיות רבות של ערביי ארץ ישראל שעזבו אותן במהלך מלחמת העצמאות, הוכרזו כנפקדים ולא הורשו לחזור אליהן לאחריה. האדמות הועברו לבעלות מינהל מקרקעי ישראל - "רשות הפיתוח" והקרן הקיימת לישראל, שהקימה עליהן יישובים, כשעל גבי חלק קטן מהן הוקמו חוות חקלאיות. הסוגים הנפוצים של החוות מהשנים הראשונות לקיום המדינה:
ישנן גם חוות של יזמים פרטיים, אשר פעלו בדרך זו. הידועה שבהם היא חוות השקמים, בבעלות אריק שרון. החווה, בשטח של 5,000 דונם, נרכשה בשנת 1972 מהמדינה. מגדלים בה: פרות, כבשים, ירקות ופרדסי פרי הדר.
חוות נוספות הן "אחוזת שושנה" של מאיר הר-ציון וחוות הסוסים של עמר בר-לב.
מאז מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים אומצה השיטה להקמת חוות בשטחי הגולן, יהודה, השומרון, רצועת עזה ואפילו בחצי האי סיני. הקרקעות החקלאיות הפוריות, שהיו ללא בעלים, עוררו עניין בקרב יזמים חקלאיים.
האזור הראשון שזכה לתשומת לב היה הגולן. באזור הוקמו יישובים ובמשך הזמן גם חוות חקלאיות לגידול בקר. היום חוות הבקר בגולן הוא מקור חשוב לאספקת בשר טרי לצרכנים.
מאז 1980 החלו להקים חוות גם ביהודה ושומרון. גברה הנטייה הטבעית של "הדור השני" של מתנחלים להתיישבות חקלאית פרטית, באמצעות הקמת חוות. היה גם גורם מוסדי, התברר כי לפי החוק המקומי אין צורך ברישיונות להקמת מבני חקלאות. ולכן, כאשר אותרו אדמות מדינה עלו עליהן בודדים, עם בני משפחתם המצומצמת ובנו חווה, שהיא מאחז בלתי חוקי. החוות גם נהנו מכח-אדם של נערים ונערות אשר החליטו לעסוק בחקלאות, מקבוצות כאלה בא נוער הגבעות. מספר החוות באזור זה מגיע לעשרות. אחת הגדולות שבהן היא גבעות עולם ליד איתמר המעסיקה מעל ארבעים עובדים.
פרגה ערבית
פרגה ערבית (שם מדעי: Glaucium arabicum) הוא צמח רב-שנתי, לא נפוץ, בן משפחת הפרגיים. גבעוליו מסתעפים ועליו ירוקים אפרפרים.
אלף עלה
אֶלֶף עלה (שם מדעי: Myriophyllum) הוא סוג המונה כ-45 מינים של צמחי מים.
פרגה ערבית
קוטר הפרחים עד 2.5 ס"מ והם בעלי ארבעה עלי כותרת שצבעם נוטה לרוב לאדום בחלקם התחתון ולכתום בחלקם העליון.
אלף עלה
מאפיינים
מיני סוג זה הם צמחים טובלים - גדלים בהשריה כמעט מוחלטת במים, כשרק קצם העליון בולט. העלים מחטניים ומפולגים וצומחים בתצורת מברשת סביב גבעול יחיד, כאשר העלים מעל פני המים קשים ודקיקים יותר מאלו המושרים.
הגבעול ארוך ורך, אך גם שביר יחסית.
פרגה ערבית
בארץ הוא צומח בעיקר בהרים הגבוהים סביב מכתש רמון.
אלף עלה
מאפיינים
הפרחים קטנים, בעלי ארבעה עלי כותרת, כאשר אחד מהם צומח בקצה כל גבעול. הפרי נאכל לרוב על ידי ציפורי מים.
ניתן להצמיח צמח שלם ובריא ממקטע בודד של אלף-עלה, שמתפתח במהירות לאחר הפרדתו מצמח האב.
הדברה
אלף עלה הוא מין המתפשט במהירות במאגרי מים מתוקים, ומסיבות שונות יש לשלוט בכמותו על מנת להבטיח את טיב המים. אחת השיטות הקיימות לרסן את קצב התפתחותו היא לקצור אותו בכלי הדומה למקצרת דשא, בעודו מתחת למים. השיטה אינה יעילה תמיד, היות שיש לאסוף את כל הגזם פן ישתרשו מחדש, אך היא יעילה מספיק במידה והזרעים של המחזור הנוכחי טרם נבטו.
שיטה נוספת להדברת הצמח היא ביולוגית: סוג של חיפושית ממשפחת המושיתיים אוכל אך ורק את מיני אלף עלה, ולפיכך יכול להוות שיטת הדברה בטוחה ונטולת תופעות לוואי.
על השם
אלף-עלה הוא תרגום מילולי של Milfoil, שמו המקובל של המין באנגלית, שהוא בתורו תרגום של השם היווני Myriophyllum (המילה Myri במשמעות "אינספור", כמו Myriad; המילה Phyl משמעותה "עלה"). שם זה הועבר גם למשפחה המכילה את אלף עלה, הקרויה אלף העלה.
בישראל
מבין כל מיני הסוג, צומח בר רק אחד בארץ: אלף עלה משובל (Myriophyllum spicatum), הגדל בכמויות מצומצמות בגולן, בקעת בית צידה, הכנרת ועמק הירדן הצפוני.
סי. ג'יי. ברוטון
'''קלווין תומאס "סי. ג'יי." ברוטון הבן (באנגלית: .Calvin Thomas "C. J." Bruton, Jr'''; נולד ב-13 בדצמבר 1975 בוויצ'יטה, קנזס, ארצות הברית) הוא כדורסלן אוסטרלי–אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הרכז בין השנים 1994–2016.
רכז נבחרת אוסטרליה בכדורסל, שחתם בקבוצה עד סוף העונה. ברוטון נולד בארצות הברית ובגיל שלוש עבר לאוסטרליה, שם זכה בשתי אליפויות מקומיות.
בשנת 1997 נבחר בדראפט על ידי ונקובר אך מעולם לא שיחק ב-NBA. הרכז השתתף בשתי אולימפיאדות ב-2004 ו-2008. בשנת 2006 היה חלק מנבחרת אוסטרליה באליפות העולם.
ברוטון סיים את העונה בקבוצת ניו זילנד ברייקרס מהליגה האוסטרלית והעמיד ממוצעים של 16.7 נק' ו-4.3 אסיסטים למשחק.
בעונת שיחק ברוטון בקבוצת עירוני אשקלון מליגת העל הישראלית.
דווניה
דווניה (בבולגרית: Девня) היא עיר בצפון מזרח בולגריה בשטח מחוז וארנה השוכנת 354 ק"מ צפונית מזרחית לבירה סופיה ו-25 ק"מ מערבית לבירת המחוז וארנה.
היסטוריה
ב-106 הוקמה בסמיכות למיקום העיר המודרנית מצודה רומית בשם מרטיאנופוליס על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס ונקראה על שם אחותו של הקיסר. במהלך המאה ה-5 הוחרבה המצודה. במהלך המאה ה-9 הקים אומורטאג חאן האימפריה הבולגרית הראשונה מצודת דרכים במקום. במהלך המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ובתעודות עות'מאניות מהמאה ה-17 מצוי תיעוד ל-3 כפרים באזור: דווניה, כפר הנהר דווניה ופובליאנובו.
ב-1652 ציין נוסע עות'מאני בשם אווליה צ'לבי שבמקום יש 40 עד 50 טחנות רוח המשמשות מרכז טחינה אזורי של תבואה, גם לחקלאים מאזור דוברוג'ה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נהרסו מרבית הטחנות באזור. החל מראשית המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית החלו לגלות עניין בממצאים הארכאולוגיים שבמקום ונערכו מספר חפירות שקשרו את השרידים לעיר העתיקה מרטיאנופוליס. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר האזור מתוקף סיכומי קונגרס ברלין לחזקת נסיכות בולגריה. ב-27 באוגוסט 1969 החליטה הממשלה הבולגרית לאחד את שלושת הכפרים לעיר אחת שכונתה דווניה.
גאוגרפיה
דווניה ממוקמת בעמק ובסמוך אליו עובר תוואי הנהר דווניה. בעיר שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc. דווניה נודעת במעיינות הרבים הנובעים בסביבתה ומשמשים כמקור מי שתייה והשקייה חקלאית. הקרקע פורייה ועשירה ברקבובית.
קהילות אה"ו
קהילות אה"ו או איחוד ג' קהילות הייתה התאגדות של הקהילות היהודיות בעיר המבורג ובעיירות אלטונה וואנדסבק הסמוכות לה (היום שכונות בהמבורג) שהתקיימה בשנים 1674–1811.
בעיר המבורג התקיימו שתי קהילות יהודיות עוד מן המאה ה-16: קהילה ספרדית של צאצאי האנוסים מפורטוגל, וקהילה אשכנזית שהתרחבה במהלך המאה ה-17 ובעקבות פרעות ת"ח ת"ט (אם כי הכרה רשמית כקהילה מטעם השלטונות קיבלו האשכנזים רק ב-1696). בעיירות אלטונה וואנדסבק הסמוכות להמבורג היו קהילות יהודיות מאמצע המאה ה-17. ב-1671 התאחדו הקהילה האשכנזית של המבורג וקהילת אלטונה למסגרת קהילתית אחת, וב-1674 הצטרפה אליהן קהילת ואנדסבק. הקהילות הצליחו לשמור על המסגרת הקהילתית המשותפת לאורך כל המאה ה-18, אף על פי שהיו תחת מסגרות מדיניות שונות: אלטונה וואנדסבק היו תחת חסותו של מלך דנמרק ואילו המבורג הייתה עיר חופשית ועצמאית. הקהילות שמרו על עצמאותן הארגונית אך היו להן רב ובית דין משותפים שישבו באלטונה, והן התחלקו בתשלום שכרו של רב הקהילה. בשנת 1811, לאחר שכבש נפוליאון את האזור, אילצו השלטונות הצרפתיים לפרק את האיחוד ומאז התקיימה כל קהילה בפני עצמה.
בין רבני קהילות אה"ו:
בם (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששמם בם:
חגורה
חגורה, בתחום ההלבשה, היא רצועה עשויה עור או אריג עבה המשמשת להצמדת המכנסיים למותני הלובש. או להצמדת שמלה או חצאית למותני אשה. ניתן להכליל חגורה כפריט לבוש, ורכישתה על פי רוב נעשית בחנויות בגדים.
אנשים בכל העולם משתמשים בחגורה הן כפריט שימושי המסייע ללבישת פריטי לבוש הגדולים או רחבים על גופו של הלובש, והן כאביזר אופנה המופיע לעיתים בגרסאות צבעוניות או מסוגננות עם פאייטים או ניטים.
בעבר נהגו להשתמש בחגורה למלקות, לרוב כדי להשליט משמעת ולהלקות בה ילדים או משרתים שהתנהגותם הייתה לא ראויה. נוהג זה אינו רווח עוד בעולם המערבי.
תיאור
אל קצה אחד של החגורה מחובר אבזם ובקצה השני, בגוף החגורה, מחוררים מספר חורים שאליהם משחילים את הלשונית של האבזם. לעיתים מוחלפים החורים והאבזם במערכת רכיסה שונה, למשל צמדן. בעולם המערבי נהוג להשחיל חגורות גברים נגד כיוון השעון (כך שהאבזם בצד שמאל) וחגורות נשים בכיוון ההפוך. הלולאה המשמשת להשחלת החגורה נקראת תּוֹבָר. נשים נוהגות ללבוש לעיתים גם חגורות מבד או מחוטים מלופפים שנקשרות למותניהן.
סוגי חגורות
קיימות חגורות שלהן שימוש מיוחד:
חגורה בספרות ושירה
בספר מלכים א' כ' יא מצוין שאחאב מלך יהודה אמר לבן הדד מלך ארם: 'אל יתהלל חוגר כמפתח'.
דן אלמגור כתב שיר בשם 'הידוק החגורה' השיר הולחן על ידי רוני וייס והתפרסם בביצועו של שמעון ישראלי.
דודו פארוק כתב שיר בשם 'חגורה שחורה'.
קישורים חיצוניים
למה גברים התחילו לחגור חגורות?
ד'ארטניאן
ד'ארטניאן (בצרפתית: D'Artagnan) הוא שמה של דמות ספרותית המככבת בכמה מספריו של אלכסנדר דיומא האב ומבוססת על דמותו של המוסקטר הצרפתי שארל דו בָּה או דה בה קסטלמור ד'ארטניאן (בצרפתית: Charles de Batz-Castelmore d'Artagnan), שהיה קפטן מוסקטרים בשירותו של המלך הצרפתי לואי ה-14, מפקד הפלוגה הראשונה של חטיבת המוסקטרים.
הדמות ההיסטורית
ד'ארטניאן נולד כנראה בשנים 1611–1623 במבצר קסטלמור, במחוז לופיאק, שבגסקוניה, בדרום מערב צרפת ונהרג ב־25 ביוני 1673, במסטריכט, במהלך מלחמת הולנד–צרפת.
בהמלצת קרוב משפחה בעל דרגת פיקוד בין המוסקטרים, גויס ד'ארטניאן למשמר המלכותי ושירת ביחידות שונות ובכמה מערכות צבאיות. המלך הכיר אותו וסמך עליו, לכן הטיל עליו משימות עדינות, כמו מעצר/ליווי של נכבדים מסוימים ובהם גם הקרדינל מאזארן וניקולא פוקה, שהיה שר האוצר והאיש העשיר ביותר בצרפת — ד'ארטניאן ביצע זאת היטב וכך גם התקדם בדרגות.
ד'ארטניאן ייחס לעצמו תואר אצולה, כנראה ללא ביסוס אמיתי ולאחר מותו נפתחו משפטים נגד בניו על השימוש בתואר האצולה. המלך, שזכרו של ד'ארטניאן היה יקר לו, דאג להפסיק את המשפטים.
הזכרונות המזויפים
העיתונאי והסופר גאסיין דה קורטיל דה סנדרה (1644 - 1712) השתמש לאחר מות ד'ארטניאן בחלק מידיעותיו על תולדות חייו, כדי לחבר את זכרונותיו כביכול. דה קורטיל הירשה לעצמו תחת אצטלת ה"זכרונות" לגבב סיפורי אהבים, אנקדוטות והרפתקאות שהיו או לא היו ופרסם אותם בכמה נובלות: Mémoires de M.L.C.D.R., 1687; Mémoires de M. d'Artagnan, 1700; Mémoires de M. de B.; 1711.
דיומא האב וספרי קורטיל
הסופר אלכסנדר דיומא האב, שקרא את ספרי דה קורטיל, בנה על דמויותיהם של ד'ארטניאן ורעיו את ספריו הנודעים "שלושת המוסקטרים", "אחרי עשרים שנה" ו"הוויקונט דה בראז'לון". דמותו של ד'ארטניאן בספרי דיומא שונה מדמותו בספרי קורטיל, ולדעת היסטוריונים היא קרובה יותר לדמות ההיסטורית.
ספרי דיומא זכו לתפוצה גדולה מאוד ותורגמו לשפות רבות. על בסיס ספריו הופקו סרטים רבים, דוגמת שלושת המוסקטרים (סרט, 1921), בהם מככב ד'ארטניאן, ודמותו זכתה לחיקויים רבים.
המרוץ לדראג של רו פול: עונה 14
העונה הארבע עשרה של המרוץ לדראג של רו פול עלתה לשידור ב-7 בינואר 2022 בערוץ VH1. בעונה הזו משתתפות 14 מלכות שמתחרות על התואר "כוכבת הדראג הבאה של אמריקה". הליהוק לתוכנית התחיל בנובמבר 2020. משתתפות העונה הוכרזו לראשונה ב-2 בדצמבר 2021 על ידי זוכת העונה ה-13, סימון, ב-VH1. לפרק פתיחת העונה היו 738,000 צפיות, מה שהפך אותו לפרק פתיחת העונה הנצפה ביותר מאז פרק פתיחת העונה של עונה 10.
המנצחת בעונה היא וילו פיל שהפכה למתחרה הטרנסג'נדרית הראשונה שזוכה בעונה אמריקאית רגילה של הזיכיון, ולרביעית באופן כללי. ליידי קמדן הגיעה למקום השני. קורנברד "דה סנק" ג'טה נבחרה לחביבת הקהל. היא הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שנבחרה לחביבת הקהל.
העונה כללה חמש מתחרות טרנסג'נדריות: קרי קולבי, קורנברד "דה סנק" ג'טה, ג'זמין קנדי, וילו פיל ובוסקו. העונה כללה גם את מאדי מורפוסיס, המתחרה ההטרוסקסואל הסיסג'נדר הראשון בתוכנית.
העונה היא הראשונה לכלול את "תפנית חטיף השוקולד" שהופיעה בפרק השלישי, ובו כל מתמודדת קיבלה חטיף שוקולד שאחד מהם היה מוזהב. אחרי שהפסידה בליפ-סינק, כל מתחרה צריכה לפתוח את החטיף ואם החטיף מוזהב, המתחרה מוצלת מהדחה. בוסקו הוציאה את החטיף המוזהב בפרק ה-12 וניצלה מהדחה.
לעונה הייתה חמישיית גמר בפעם הראשונה בהיסטוריה של התוכנית. המלכה הזוכה קיבלה פרס של 150,000 דולר. המתמודדת שהגיעה למקום השני קיבלה פרס של 50,000 דולר. זו העונה הרגילה הראשונה שבה מתמודדת התמודדה בליפ-סינק על חייה חמש פעמים: ג'ורג'ס שרדה ארבעה ליפ-סינקים ונשלחה הביתה בליפ-סינק החמישי.
קרבות הליפ סינק
הערות
אליעזר קררי
אליעזר קררי (1895–1974) היה מחנך ציוני, מנהל הגימנסיה העברית בלבוב, מייסד הגימנסיה הריאלית בראשון לציון ומנהלה במשך שלושים שנה.
קורות חיים
נולד לקלונימוס (קלמן) ולבלהה פורמן ב-1895 בעיר לבוב שבחבל גליציה. בצעירותו למד בגימנסיה ואחר כך באוניברסיטה (וטרינריה). קררי גדל במשפחה דתית, הכיר ושלט במקצועות היהדות והיה פעיל מאוד בחוגים הציונים בגליציה.
כבוגר אוניברסיטה עבר פורמן קורס של קצינים משכילים, בסופו הוצב במלחמת העולם הראשונה בחטיבה אוסטרית שהייתה מסופחת לגיס גרמני. מחלקתו מנתה ששים חיילים מלאומים שונים. במהלך הקרבות נפצע קררי בירכו מרסיס של פגז תותח. על תפקודו במלחמה הוענקו לו שלוש מדליות, שתיים מהן צל"שים. הצל"ש הראשון ניתן על שביית שמונה חיילים רוסים. הצל"ש השני, שהשפיע על המערכה באזור שבו הוא נלחם, זיכה אותו במלגה כספית חודשית לכל ימי חייו, מלגה עליה ויתר מאוחר יותר.
ב-1919, לאחר המלחמה, הוזמן קררי לביאליסטוק כדי להקים שם גימנסיה עברית. הוא עמד בראש הגימנסיה עד הכיבוש הסובייטי ב-1920. מביאליסטוק שב קררי ללבוב, שם לימד בבתי ספר תיכוניים, בסמינר למורים עבריים ואחר כך היה למנהל הגימנסיה העברית בלבוב. בין היתר כיהן גם כנשיא האגודה הציונית של לבוב, "צעירי יהודה", שנוסדה עוד בשנת תרע"ג (1913).
כציוני נלהב רצה פורמן, עוד בהיותו בפולין, לעברת את שם משפחתו. תחילה בחר בשם "עגלון", תרגום מקורב של השם פורמן, שפירושו "אדם נוסע". לאחר שעלה ארצה שינה את שמו בשנית ל"קררי", הנגזר מהמילה התלמודית "קרר", שפירושה בתלמוד הוא "אדם הנוהג בקרון".
בארץ ישראל
כאמור לעיל, קררי היה זכאי למלגה בשל הצטיינותו במלחמת העולם הראשונה, והמלגה הגיעה אליו גם בארץ ישראל. לאחר ליל הבדולח (9 - 10 בנובמבר 1938) הודיע קררי לשלטונות בגרמניה כי הוא מוותר על המלגה, כמחאה.
בראשון לציון עסק קררי תחילה בחקלאות, אך ביקש לשוב להוראה ולהקים תיכון. ב-1932 הוזמן לכהן כמורה לביולוגיה וכמחנך ראשי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. ב-1939 יסד ב-ראשון לציון את הגימנסיה הריאלית והיה מנהלה במשך שלושים שנה, עד 1969. הבעלות על הגימנסיה נרשמה על שם "ועד הורים להפצת השכלה" שחבריו היו מהורי התלמידים ונבחרו מדי שנה בשנה מחדש, בהכוונה של קררי, כל עוד בניהם למדו בגימנסיה. הניהול הארגוני, הפדגוגי והפיננסי היו בטיפולו ובאחריותו של קררי. הוא נהג לבחור את מורי המוסד בקפידה, קבע בגימנסיה שיטות לימוד מתקדמות, והנהיג בה מגמות לימוד שונות, מעבר למקובל באותו זמן, לרבות מעבדות לאלקטרוניקה וכימיה. קררי הנהיג בגימנסיה תלבושת אחידה לתלמידים, נוהג חריג באותה עת, ונודע בקרב תלמידיו בשיטות ענישה מקוריות, בהן שינון פסוקים מהתנ"ך.
במהלך כהונתו עברה הגימנסיה לבעלות עיריית ראשון לציון. כהוקרה לפעילותו החינוכית של קררי החליטה עירית ראשון לציון לקרוא את הגימנסיה הריאלית על שמו עוד בחייו, ועוד בהיותו מנהלה.
בצד הגימנסיה הקים קררי סניף מקומי של ארגון "בית המקרא", שבו עסקו בלימוד ומחקר של התנ"ך. במסגרת זאת צורף קררי לחוג התנ"ך שקיים דוד בן-גוריון בביתו בירושלים.
קררי נפטר בראשון לציון בכ' בתמוז תשל"ד, 10 ביולי 1974.
הר נלסון (אנטארקטיקה)
היסטוריה
ההר מופה לראשונה על ידי ריצ'רד בירד, במהלך מסע החקר שלו בין השנים 1933–1935. שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם רנדי ל. נלסון (Randy L. Nelson) שהיה אחראי על המחקרים הגאודזיים באמצעות לוויין בתחנת מקמרדו, בשנת 1965.
לקריאה נוספת
• Roald Amundsen, The South Pole: An Account of the Norwegian Antarctic Expedition in the "FRAM" 1910- 1912, August 1912
סלט דה בף
סלטה דה בף (ברומנית: Salată de bœuf) הוא סלט רומני וחגיגי המבוסס על בקר והמהווה מקבילה לסלט אוליבייה ולסלטים דומים במדינות חבל הבלקן, רוסיה וטורקיה.
הסלט מורכב ממיונז, תפוח אדמה, אפונה, גזר, קוביות בקר או עוף, מלפפון חמוץ וגמבה מוחמצת.
לסלט שמות נוספים כגון: סלט בקר, סלט רוסי, סלט אוליבייה ומלבד הגרסה הבשרית, קיימת גרסה גם ללא בשר.
היסטוריה
נוהגים לחשוב שבבסיסו של סלט זה עומד סלט אוליבייה הנקרא כך על שם השף לוסיין אוליבייה, רוסי ממוצא צרפתי או בלגי שנולד במוסקבה בשנת 1838 ונפטר בגיל 45 ביאלטה. בשנת 1862, לוסיין אוליבייה ייסד במוסקבה, יחד עם שותפו יעקב פגוב, את המסעדה המפורסמת ארמיטז' שם הוא הכין והגיש את הסלט הנושא את שמו. ידוע שבמקור המתכון כלל מעדנים יקרים, חלקם מיובאים מארצות אחרות אך לא תפוחי אדמה, שנחשבו למאכל נחות. המרכיב הסודי שייחד את המנה היה המיונז המיוחד שלוסיין אוליבייה הכין בסודי סודות כאשר הוא צפון לבד במטבחו.
רבים ניסו לפענח את סוד המרכיב המיוחד אך ללא הצלחה, כיוון שהטעם המפורסם לא תואר מעולם בצורה מדויקת. התוצאה הייתה הפצת מתכונים רבים, תחילה ברוסיה עצמה ולאחר מכן בארצות הקרובות ואף המרוחקות. אפשר להסביר את הצלחתו ואת תפוצתו הרבה של הסלט בכך שהוא מאפשר ניצול של שאריות בשר וירקות מבושלים ומוחמצים שונים, דבר המתאים לכל מטבח.
מצרכים והכנה
ברומנית, הסלט נקרא תחילה סלט רוסי. בספר הבישול הרומני המפורסם של סנדה מרין משנת 1936 לא מופיע מתכון לסלט רוסי. במהדורה ה-12 משנת 1946 מופיע בעמוד 30 מתכון של סלט רוסי הכולל תפוחי אדמה, גזרים, שעועית ירוקה וחלבון ביצה מבושלים וחתוכים לקוביות, אפונה ירוקה מבושלת ומיונז בהכנה ביתית. תוספות אפשריות היו ג'לי בקר (כמו ברגל קרושה), שינקן, או בשר דג מבושל.
בעמוד 32 מופיע סלט בשם Vinegreta (Salade de Boeuf) אותו מכינים בדיוק כמו הסלט הרוסי אך בתוספת בשר מבושל או צלוי חתוך לקוביות קטנות.
Long Live the Angels
Long Live the Angels (בעברית: יחי המלאכים) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-היוצרת הבריטית אמילי סאנדיי. האלבום יצא לאור ב-11 בנובמבר 2016, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-1 במצעד האלבומים שבסקוטלנד.
סיבוב הופעות
כדי לקדם את האלבום, יצאה סאנדיי ב-16 במרץ 2016, לסיבוב ההופעות השני שלה, "Long Live the Angels Tour", אשר הסתיים ב-27 באוקטובר 2016.
אווה מרטון
אווה מרטון (בהונגרית: Marton Éva; נולדה ב-18 ביוני 1943) היא זמרת סופרן דרמטי הונגרייה, הנודעת בגילום טורנדוט וטוסקה של פוצ'יני ותפקידים וגנריאנים.
לימודים וקריירה
מרטון, ילידת בודפשט, למדה פיתוח קול באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הופעתה המקצועית הראשונה הייתה בתפקיד קייט פינקרטון במאדאם באטרפליי של פוצ'יני בפסטיבל הקיץ ההונגרי באי מרגרטה. הופעתה הראשונה באופרה הממלכתית של הונגריה הייתה בתפקיד מלכת שמחאן ב"תרנגול הזהב" של רימסקי-קורסקוב ב-1968.
בשנת 1972 הזמין כריסטוף פון דוהנאני את אווה מרטון לשיר בתפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו באופרה של פרנקפורט. באותה שנה שרה בתפקיד מטילדה ב"וילהלם טל" של רוסיני, בפירנצה בניצוחו של ריקרדו מוטי. כמו כן חזרה לבודפשט לשיר בתפקיד אודאבלה ב"אטילה" של ורדי. ב-1973 הופיעה מרטון לראשונה באופרה של וינה ב"טוסקה" של פוצ'יני. ב-1977 שרה באופרה הממלכתית של המבורג בתפקיד הקיסרית ב"האישה ללא צל" של ריכרד שטראוס ובאופרה של סן פרנסיסקו הופיעה לראשונה הופיעה לראשונה בתפקיד הראשי באאידה של ורדי. ב-1978 קיימה מרטון את הופעתה הראשונה בלה סקאלה במילאנו כלאונורה ב"איל טרובאטורה" של ורדי. בשנת 1979 שרה לראשונה באופרה הלירית של שיקגו בתפקיד מאדאלנה ב"אנדראה שנייה" של אומברטו ג'ורדאנו.
תפקידים וגנריאנים
בשנים הבאות הרבתה מרטון להגיש את פרשנותה לתפקיד ברונהילדה בטבעת הניבלונגים של וגנר. היא הופיעה בהפקה השלמה של מחזור הטבעת בניצוח זובין מהטה באופרה הלירית של שיקגו ב-1996. ב-1998 הופיעה בהפקה חדשה של לוהנגרין באופרה של המבורג בתפקיד אורטרוד.
טורנדוט
הפעם הראשונה שמרטון שרה את התפקיד הראשי באופרה האחרונה של פוצ'יני, טוראנדוט, הייתה באופרה של וינה ב-1983. הזדהות הדוקה נוצרה עם הזמן בינה לבין התפקיד. מאז 1983 ביצעה תפקיד זה מעל 100 פעמים, בין השאר במטרופוליטן אופרה, לה סקאלה, הארנה של ורונה, האופרה של סן פרנסיסקו, האופרה הלירית של שיקגו, ברצלונה והגראנד אופרה של יוסטון. כמו כן גילמה את טורנדוט בשש הפקות טלוויזיה ווידאו, ביניהן הפקת האופרה של וינה בבימויו של הרולד פרינס, הפקה של המטרופוליטן אופרה שיצר פרנקו זפירלי והפקה שעיצב דייוויד הוקני ואשר הוסרטה באופרה של סן פרנסיסקו. היא הקליטה את התפקיד פעמיים, בניצוחם של לורין מאזל ואחריו רוברטו אבאדו.
השנים האחרונות
תפקידיה החדשים של מרטון באלף הנוכחי כוללים את איזולדה ב"טריסטן ואיזולדה" של וגנר באופרה של המבורג בשנת 2000 וקונדרי ב"פרסיפאל" של וגנר בברצלונה וליסבון ב-2001. ב-2006 ו-2007 הופיעה בגרסה קונצרטנטית של "פדורה" של אומברטו ג'ורדאנו בפסטיבל האופרה של מישקולץ, ב"אלקטרה" של ריכרד שטראוס באופרה הגרמנית על הריין בדיסלדורף וב"ינופה" של לאוש יאנאצ'ק בהמבורג, בתפקיד קוסטלניקה.מרטון פרשה מבימת האופרה אחרי שביצעה את תפקיד קליטמנסטרה ב"אלקטרה", בספרד בפברואר-מרץ 2008.
האחות ג'קי
האחות ג'קי (באנגלית: Nurse Jackie) היא סדרת קומדיה שחורה אמריקאית ששודרה לראשונה ב-8 ביוני 2009 ברשת "שואוטיים". הסדרה עוסקת בחייה של האחות ג'קי פייטון שעובדת בבית החולים "אול סיינטס" בניו יורק.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות אך איגוד האחיות בניו יורק טען שהסדרה מייצגת בצורה מוטעית את האתיקה המקצועית של האחיות. פיילוט הסדרה היה המצליח ביותר של רשת "שואוטיים", וזכה לצפייה של כמיליון צופים. הסדרה שודרה במשך 7 עונות, והפרק האחרון שודר ב-28 ביוני 2015.
עונה 1
פרקים 1–12 (12 פרקים). החלה את שידורה ב-8 ביוני 2009 והסתיימה ב-24 באוגוסט 2009.
עונה 2
פרקים 13–24 (12 פרקים). החלה את שידורה ב-22 במרץ 2010 והסתיימה ב-7 ביוני 2010.
עונה 3
פרקים 25–36 (12 פרקים). החלה את שידורה ב-28 במרץ 2011 והסתיימה ב-20 ביוני 2011.
עונה 4
פרקים 37–46 (10 פרקים). החלה את שידורה ב-8 באפריל 2012 והסתיימה ב-17 ביוני 2012.
עונה 7
פרקים 68–80 העונה האחרונה של הסדרה. שודרה ב-2015.
הדמויות
הדמות הראשית, ג׳קי, מתוארת על ידי הרשת ״שואוטיים״ כ-״חזקת אופי, אחות ניו-יורקית אופיינית המנסה להתמודד עם עבודתה בבית חולים אורבני תוך שמירה על איזון בין העבודה לחייה האישיים״, ובנוסף מתארים אותה כחלשת אופי לתרופות שונות שעוזרות לה להעביר את היום. שאר הדמויות הרשיות כוללות את דר. אלינור א׳והרה רופאה בריטית העובדת בבית החולים וחברתה הטובה ביותר של ג׳קי; זואי בארקו, אחות מתלמדת שאפתנית אך חסרת ניסיון; דר. פיץ׳ ״קופ״ קופר, רופא צעיר שלפעמים מתנהג כבעל ניסון ובגרות ולפעמים מתנהג כילד; אדי וולזר, רוקח לשעבר עמו ג׳קי מנהלת רומן.
רפאל לפין
ז'אק רפאל לפין (בצרפתית: Jacques Raphaël Lépine; 6 ביולי 1840 – 17 בנובמבר 1919) היה רופא פנימאי ופיזיולוג צרפתי, פרופסור באוניברסיטת ליון.
ביוגרפיה
ז'אק רפאל לפין, יליד ליון, למד רפואה והחל משנת 1860 לבצע סטאז' בבתי החולים של עיר הולדתו. בשנת 1865 המשיך את לימודיו בפריז. נמנה עם תלמידיו של שארקו, בבית החולים סלפטרייר, ובין תלמידיו של בראון-סקאר. השתלם בהמשך באוניברסיטת ברלין (1867) אצל רודולף וירכו ובאוניברסיטת לייפציג (1869). במעבדתו של קארל לודוויג עשה מחקרים חשובים על העצבים הוואזו-מוטוריים של הלשון.
בשנת 1870 סיים לפין את הדוקטורט בפריז עם עבודה בנושא "ההמיפלגיה הפנאומונית". התחיל אחר כך קריירה מקצועית עשירה: היה למדריך בשנת 1872 ואחר כך בשנת 1874 רופא בכיר של בית חולים. החל משנת 1877, בתום מבחני ה-agrégation (הסמכה להוראה), לימד רפואה קלינית בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ליון שנפתחה לא מכבר ב-1874. במחקריו המוקדמים במעבדות שבמרתפי בית החולים הוטל דייה, חקר לפין את השינויים פתולוגיים של המוח ושל מח השדרה והיה הראשון שתיאר את התסמונת המוכרת כפסאודובולברית. תסמונת זו דומה לפגיעה בגזע המוח (ובפרט במוח המוארך או ה"בולבוס") אך הסיבה לתסמונת היא בנזקים במסלולים העצביים המובילים מקליפת המוח אל גזע המוח.
לפין נודע גם בתרומתו לרפואה הנסיונית. בין השאר, הצטיין במחקרים שביצע בעקבות קלוד ברנאר בנוגע לגליקוליזה ולפתופיזיולוגיה של הסוכרת. נחשב לראשון שהגדיר בשנת 1889 את הלבלב כבלוטה אנדוקרינית, המעורבת בוויסות רמת הגלוקוז ועל ידי כך היה אחד ממבשרי גילוי האינסולין.
בשנת 1895 תיאר את תסמונת ה"סוכרת הכלייתית", הפרעה תורשתית המתאפיינת על ידי ליקוי בספיגה מחדש של הגלוקוז בכליות. לפין פעל רבות למען אמצעים הסברתיים, רפואיים וחוקיים למניעת ההידבקות בעגבת.
הוא נפטר בשנת 1919 במנטון. בנו, ז'אן לפין היה נוירופסיכיאטר וכמו אביו, פרופסור באוניברסיטת ליון. הנכד, פייר רפאל לפין (1989-1901) היה מיקרוביולוג ווירולוג ידוע שנמנה עם ממציאי החיסון נגד פוליו. אחיו של המדען, לואי לפין, היה פרפקט של מחוז סן בשנים 1897-1893 ו-1913-1897 והקים את תחרות "לפין לפטנטים".
סמל ג'יבוטי
סמל ג'יבוטי הוא סמלה הרשמי של רפובליקת ג'יבוטי, הסמל אומץ לאחר שהמדינה קיבלה את עצמאותה ב-25 ביוני 1977.
הסמל כולל חנית אנכית מאחורי מגן מסורתי. מתחת למגן שתי ידיים הנושאות כל אחת סכין גדולה. שתי הידיים מסמלות את שתי הקבוצות האתניות המרכיבות את המדינה (בני העיסא ובני העפרים). את הסמל מקיפים עלי דפנה.
טורניר
טורניר הוא שמו של אירוע ספורטיבי בימי הביניים בו התחרו במספר מקצים של ספורטי לחימה שונים, בין שתי קבוצות יריבות או בין יחידים. הקרבות נערכו בדרך עם נשק לא קטלניים ועל חודי החניתות הורכבו מגני עץ. במקורו היה הטורניר תחרות בין אבירים.
כיום, המונח טורניר מתייחס לסדרה מאורגנת מראש של תחרויות, על פי שיטה מסוימת.
מטרות הטורניר
לגבי האבירים המשתתפים בו היה הטורניר תחרות על כבוד והזדמנות לזכות בהערכה ותהילה באמצעות הפגנת כישוריהם. בעיניי ההמונים הטורניר היה מעין בידור ופסטיבל עממי שסיפק אתנחתא מרעננת בשגרת חיי היום-יום האפורים והקשים.
סוגי תחרויות
התחרויות בטורנירים המוקדמים דמו למעשה למלחמות. הן כללו במקור משתתפים רבים שנלחמו אלו באלו במלחמת-דמה חסרת סדר, עם הזמן הן התפתחו וכללו מספר אירועים, בהם:
היסטוריה
מקורו של הטורניר הוא בתחילת ימי הביניים והוא הגיע לפופולריות רבה במאה ה-12. מקור השם הוא בצרפתית עתיקה: torneiement, tornei.
בתחילה התנהלו הטורנירים ללא כללים מסודרים, אך עם הזמן התפתחו כללים ברורים יותר שאסרו על שימוש בנשק קטלני, פגיעה באבירים שנפלו מהסוסים ועוד. אנרי השני, מלך צרפת, הוא אחד הקורבנות המפורסמים של הטורניר. הוא נהרג בשוגג כאשר חנית שבורה חדרה בטעות לפניו והרגה אותו במקום.
הטורנירים נעלמו בהדרגה החל מהמאה ה-16, כאשר בעקבות המצאת אבק השרפה והנשק החם התייתר תפקידם של הפרשים הכבדים עטויי השריון. דו-קרב החרבות נשאר פופולרי בקרב האצולה, אך הפעם לא כבידור להמונים אלא כדרך ליישב סכסוכים אישיים.
המונח כיום
כיום, המונח טורניר מתייחס לסדרה מאורגנת מראש של תחרויות, על פי שיטה מסוימת. התחרויות יכולות להיות בתחום הספורט או בכל תחום אחר (למשל שחמט או פוקר). שיטות נפוצות לטורנירים היום הן:
טורנירים רבים משלבים מספר שיטות ביחד לקביעת המנצח בטורניר.
סמל גאנה
סמל גאנה הוענק רשמית למדינה ב-4 במרץ 1957 על ידי מלכת בריטניה, המלכה אליזבת השנייה.
תיאור
הסמל הוא שלט אצולה כחול, המחולק לארבעה רביעים על ידי צלב ג'ורג' הקדוש בעל קצה מוזהב. במרכז הצלב מצוי אריה מוזהב המסמל את הממלכה המאוחדת, ואת הקשר בין גאנה לבין מדינות חבר העמים הבריטי.
הרביע הראשון (השמאלי העליון) מכיל חרב המכונה "אוקיאמה" המשמשת בטקסים מקומיים. חרב זו מסמלת את הממשל המקומי בגאנה, בעוד שהרביע הימני העליון מציג טירה על שפת הים - טירה זו מייצגת את ארמון המלוכה באקרה לחופי מפרץ גינאה - טירה זו מסמלת את הממשל הלאומי של גאנה.
הרביע השלישי (השמאלי התחתון) מציג עץ קקאו המסמל את העושר החקלאי של גאנה. הרביע הרביעי (הימני התחתון) מציג מכרה זהב המסמל את עושר המחצבים של המדינה.
מעל הדגל חרוזים בצבעי הלאום של גאנה: אדום, ירוק וזהב (צבעי דגל גאנה) ומעליהם כוכב בן חמישה קצוות עם גבול מוזהב המסמל את חירות מדינות אפריקה.
לסמל שני תומכים - עיטים שלצווארם רצועה בצבעי המדינה, ואליה מחוברים כוכבים שחורים.
העיטים מחזיקים קלף שעליו רשום מוטו המדינה באנגלית: FREEDOM AND JUSTICE ("חירות וצדק").
צ'סלב מילוש
צ'סלב מילוש (בפולנית: Czesław Miłosz,, 30 ביוני 1911 – 14 באוגוסט 2004) היה משורר, מסאי ומתרגם פולני; חתן פרס נובל לספרות לשנת 1980 וחסיד אומות העולם מטעם יד ושם.
ביוגרפיה
מילוש נולד בכפר Šeteniai שבליטא (הוא נהג להדגיש את הקשר שלו לדוכסות הגדולה של ליטא). למד משפטים באוניברסיטת וילנה. חלק מילדותו הוא בילה ברוסיה, בערך בתקופת המהפכה. בשנת 1944 סירב להצטרף למרד ורשה.
בשנת 1961 התמנה לפרופסור לשפות סלביות ולספרות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1970 קיבל אזרחות אמריקאית. הוא פרש בשנת 1978, אך המשיך ללמד. עם נפילת "מסך הברזל" זכה לשוב ולבקר בפולין.
נוסף על שירתו, ספרו "The Captive Mind" נחשב לאחד המחקרים המרשימים על מצבו של האינטלקטואל תחת משטר דיכוי. הוא כותב כי האינטלקטואלים שהפכו למתנגדי משטר לא היו בהכרח אלו בעלי המוחות הטובים ביותר, אלא דווקא בעלי הקיבה החלשה, שכן המוח יכול לעשות רציונליזציה של כל דבר, בעוד יש גבול למה שהקיבה יכולה לספוג. הוא גם אמר שכמשורר הוא נמנע מלעסוק בפצעים של אומתו, מתוך חשש להפוך אותם לפרות קדושות.
מילוש ידוע גם בתרגומיו לאנגלית משירי זביגנייב הרברט ואנה סווירצ'ינסקה. שיריו מופיעים על האנדרטאות לזכר עובדי המספנות בגדנסק. רבים מספריו ושיריו תורגמו לאנגלית על ידי חברו ועמיתו רוברט האס.
במהלך חייו ביקר מילוש בישראל מספר פעמים, בין היתר בשנת 1980, בכנס משוררים גולים בירושלים בשנת 1985, וכן בפסטיבל המשוררים בירושלים בשנת 1990.
צ'סלב ואחיו אנדז'יי הוכרו כחסידי אומות העולם מטעם יד ושם בשנת 1989, לאחר שסייעו למספר יהודים למצוא מקלט בוורשה ואף תמכו בהם כלכלית בזמן הכיבוש הגרמני בעיר.
מילוש נפטר ב-2004 בביתו בקרקוב, בגיל 93. אשתו הראשונה, ינינה, נפטרה בשנת 1986. אשתו השנייה, קרול, היסטוריונית אמריקאית, נפטרה בשנת 2002.
קישורים חיצוניים
משיריו:
הערות שוליים
<!--
קישורים חיצוניים
-->
יעקב גוזמן
יעקב גוזמן (27 ביולי 1874 - אוגוסט 1928) חזן בית הכנסת במוסקבה ובית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
קורות חיים
גוזמן נולד בקייב לאביו משה מרדכי שהיה חזן בעיר. לאחר שהתחתן, בגיל 18, למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בסנקט פטרבורג וסיים בהצטיינות בשנת 1905. הוא סירב להצעה לעבוד באופרה והיה לחזן בסנקט פטרבורג. בשנת 1906 התקבל לחזן הראשי של בית הכנסת הכוראלי במוסקבה, שנפתח אז מחדש. משרתו העניקה לו שלושה חודשי חופש במהלך הקיץ ובשנים 1910–1912 הוא ניצל אותם לביקורים בארץ ישראל בהם שימש כחזן בבתי כנסת ביפו ובירושלים וביצע הופעות שונות שהכנסותיהם הוקדשו לצדקה. גוזמן ביקר במושבות ובגדרה יעץ לתושבים לגבי סידורי האקוסטיקה בבית הכנסת שבנו.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בביקור באנטוורפן לחנוכת בית כנסת ולא יכל לשוב לרוסיה. הוא עבר ללונדון וכבר בשנת 1915 הופיע בבתי כנסת שונים בעיר. באפריל 1915 הוא ערך את תפילות שבת חול המועד פסח בבית הכנסת בסטמפורד היל של ק"ק כנסת ישראל. בפברואר 1916 ערך את התפילות בבית הכנסת של מחזיקי הדת, לכבוד בואו של הרב קוק.
בשנים 1920–1923 היה חזן במנצ'סטר, שבה נחשב שמרן בעיני בני קהילתו מפני שהלך לטבול במקווה לפני התקיעות בראש השנה, וסירב ללחוץ יד לנשים. היה שנה וחצי באמריקה והוצעו לו שם משרות נכבדות בחזנות, אולם מכיוון שחוקי ההגירה מנעו ממנו להביא את משפחתו איתו שב לבריטניה. בשנת 1925, הופיע בין השאר בבורנמות' ובחנוכת בית כנסת בדבלין, בנוכחות הרב הרצוג. בסוף 1925, הגיע לארץ ישראל כתייר והופיע במקומות שונים, בהם בית הכנסת החורבה. גוזמן נשאר בארץ ישראל, היה חבר בבית הספר לחזנות של שלמה רוזובסקי ובאפריל 1928 נתקבל לחזן ראשי של בית הכנסת הגדול בפתח תקווה. אולם הוא לא האריך ימים בתפקיד ונפטר באוגוסט 1928 ממחלת הסרטן. גוזמן נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים לצד קבר בנו היחיד שנפטר 8 חודשים לפניו. לבקשתו, הוציא גיסו אליעזר ניסנבוים את חידושיו, בעיקר גימטריות, בשנת תשט"ו.
הערכה
שלמה רוזובסקי אמר על גוזמן שהוא היה הבריטון המצוין ביותר בין אלפי המתלמדים בקונסרבטוריון הפטרבורגי. בהמלצה להעסיקו באחד מבתי הכנסת בארץ ישראל הוצג גוזמן כמי ששילב בתוכו את היותו "בן החדר העתיק שלמד הרבה תורה וספוג יראת שמים" עם היותו "זמר אירופי מחונן בקול טנור חזק ונעים". בהופעותיו שילב שירים במספר רב של שפות, בהם עברית, רוסית, איטלקית וצרפתית. ישראל ברדקי כתב עליו: "רבים הם השירים שתרגם מרוסית לעברית ושר אותם על הבמה בקונצרטים שונים".
גוזמן חיבר שירים משלו שחלקם הוצאו לאור בסוף הספר שהוצא לזכרו.
בקעת יבנאל
בִּקְעַת יַבְנְאֵל (בערבית: سهل اليمّه, "סהל אל-ימא") היא בקעה במזרח הגליל התחתון, בין רמת פוריה שמעל הכנרת מצפון-מזרח, לרמת יבנאל מדרום-מערב. אורכה המרבי כ-9 קילומטרים ורוחבה 4–5 קילומטרים.
הבקעה משתפלת מגובה כ-50 מטרים מתחת לפני הים בצפון-מערב, לכ-70 מטרים מתחת לפני הים בדרום-מזרח, ומנוקזת על ידי נחל יבנאל הנשפך אל נהר הירדן בקרבת דגניה ב'.
שם
כיום מכונה הבקעה על שם היישוב יבנאל השכון בשוליה הדרום מזרחיים. נראה שבעבר כונתה הבקעה על פי היישוב הגדול ששכן בה באותה תקופה. כך מכנה אותה התלמוד הירושלמי (מגילה, פרק ראשון) "אגנייא דקדש", על שם העיר הקדומה קדש, שתילה נמצא ממזרח לבית החולים פוריה. בערבית נקראה הבקעה "סהל אל ימא" על שם הכפר ימה ששכן במקום בו שוכנת כיום יבנאל, והוא במקורו כפר קדום מימי המשנה והתלמוד.
היסטוריה וארכאולוגיה
בקעת יבנאל מוזכרת לראשונה בתיאור דרום נחלת שבט נפתלי בספר יהושע:. ייתכן והמילה "אלון" מציינת את הבקעה (כך מסביר רש"י, ותרגם אונקלוס, הסבר המקובל על החוקרים).
בתחום הבקעה ובשוליה מספר רב של אתרים ארכאולוגיים המעידים על יישוב קדום שהיה בה בתקופות שונות, בייחוד בתקופת התלמוד, ובהם:
בעת החדשה
בתקופת העלייה הראשונה נרכשו אדמות בקעת יבנאל על ידי הברון רוטשילד, והוקמו עליהן המושבות יבנאל (1901) ובית-גן (1904). סמוך להן הוקמו המושבים משמר השלושה (1937) וסמדר (1953). ארבעת יישובים אלו אוחדו בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 למועצה המקומית יבנאל. בצפונה של הבקעה הוקם בתקופת חומה ומגדל מושב הזורעים (1939).
בקעת יבנאל שימשה פעמיים כשדה תעופה, במסגרת ההעפלה הבלתי-חוקית לישראל: עדה סרני, אשתו של אנצו סרני, הנחיתה במקום מטוס בכדי לבדוק האם ניתן להביא בדרך האוויר לכאן עולים ממחנות העקורים בדרום איטליה. הבריטים עצרו אותה ואת העוזר שלה, אולם קשריה בצמרת המנדט עזרו להם להשתחרר. הנהג שלה, מרדכי (מוטי) הוד (פיין), שלא נעצר, ביקש ממנה לרשום אותו לקורס טיס באיטליה, ולימים הפך למפקד חיל האוויר השביעי.
בעקבות כך, באוגוסט ובספטמבר 1947 המוסד לעלייה ב' הנחית בבקעת יבנאל מטוס קרטיס C-46 קומנדו, בהם היו 157 עולים בלתי חוקיים מעיראק ואיטליה. העולים פוזרו ביישובי הסביבה טרם הגעת הבריטים. המטוסים הספיקו להמריא לרומא מבלי להיעצר, ולהביא גם משם עולים. המבצע נקרא על שם שני הטייסים האמריקאים שהטיסו את המטוס - וסנברג ומייקל - מבצע מייקלברג. מטוס הקרטיס קומנדו הובא מאלסקה לישראל והוצב במחנה המעפילים בעתלית.
גאולוגיה
כחלק מהגליל התחתון המזרחי - הקרקע בבקעת יבנאל היא קרקע סחף והמדרונות הסמוכים לבקעה מכוסים בזלת הכיסוי.
אקלים
הגליל התחתון המזרחי נודע בעבר כ-"נגב של הגליל". השפעתו הממזגת של הים התיכון נמוכה יחסית למערב הגליל, ולכן האזור מתאפיין בקיץ בטמפרטורות גבוהות ולחות נמוכה. בקעת יבנאל היא אחד מן האזורים החמים בישראל. נתונים מן השנים 1995–2009 מראים ממוצע טמפ' מקסימום יומיות של 32.5 עד 34 מ"צ בחדשים יוני עד ספטמבר. ערכי המקסימום הממוצעים בחודשים דצמבר עד פברואר הם 17–19 מ"צ.
ביבנאל ממוצע המשקעים השנתי בשנים 1980-2010 היה 420 מ"מ. ערכי הקיצון בשנים הללו היה 220 מ"מ בחורף השחון ביותר, ו-830–960 מ"מ בחורף הרטוב ביותר (חורף 1991-'92). המשקעים מתמעטים ככל שנרד בגובה.
אקולוגיה
בקעת יבנאל מכילה שטחים חקלאיים, שטחים טבעיים וכן שטחים מיוערים - בנוסף למספר יישובים בעלי אופי כפרי. את הבקעה מנקז נחל יבנאל, בעל זרימת מים קבועה. בבקעת יבנאל ישנו רצף שטחים פתוחים מן הגדולים בצפון הארץ. רצף שטחים פתוחים ומזדרונות אקולוגיים - חיוניים לשמירה על המגוון הגנטי באוכלוסיות צמחים ובעלי חיים שונים. המסדרון האקולוגי בבקעת יבנאל חיוני לשמירה על רצף השטחים הטבעיים בין רמת סירין, רמת פוריה, רמות יששכר, נחל תבור, והשטחים הסובבים אותם.
בשנת 1969 הוכרז על הקמת שמורת חורשת יעלה.
צומח
בספרה "ארצות הגליל", מתארת אביבה רבינוביץ' מאפייני בית הגידול הבזלתי בגליל התחתון המזרחי: בזלת הכיסוי יוצרת רמות מישוריות עם ערוצים חדים בעלי קירות תלולים. הקרקע הבזלתית היא כהה, חרסיתית וכבדה. בקיץ נפערים בה סדקים עמוקים, ובחורף היא בוצית. בית הגידול הוא אחיד למדי.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 סבלה הבקעה מבעיות ניקוז קשות, שגרמו להיווצרות ביצות במרכזה. עד היום ניתן להבחין בקבוצות אקליפטוסים שניטעו בראשית המאה ה-20, על מנת לייבש את הביצות. כיום בקעת יבנאל מתאפיינת במיעוט עצי בר. עצי שיזף מצוי, על פי רוב בעלי ממדים קטנים, פזורים פה ושם בשיחיות ובשטחים העשבוניים. מאידך, ניתן למצוא מספר "רמזים" לכך שבעבר הרחוק השטח התאפיין במגוון וצפיפות רבה יותר של עצים, ושהמצב הקיים הוא תוצאה של כריתה, חקלאות ורעיה במשך דורות רבים. ה"רמזים" הם:
כמו בשטחי בזלת אחרים - גם בבקעת יבנאל ישנו קושי להתחדשות היער הטבעי שהיה באזור לפני כריתתו.
כיום
הצומח האופייני למישורים, על פי רבינוביץ', הוא פיזור דליל של שיזף השיח, ושברק קוצני, וביניהם מגוון עשבים. מספר מיני צמחים ייחודיים המופיעים בחברה זו, הם: גביעונית הלבנון, וינקה עשבונית וספלול השדה. באדמות העמוקות שכיחים ינבוט השדה והגה מצויה. בגלי האבנים ובמצוקים ישנה התחדשות של הצומח הרב שנתי, שראשיתה בבלוטה גלונית וקידה שעירה, צחנן מבאיש ואשחר ארצישראלי.
בשטחים הפתוחים שאינם חקלאיים, ישנו נוף דמוי סוואנה, המתאפיין בעשביה חד-שנתית רבה, ופיזור דליל של שיחים ועצים - עם שליטה ברורה של שיזף השיח ושיזף מצוי. במורדות התלולים ניתן לראות בתות בני שיח - לרוב בשלטון סירה קוצנית או גלונית מצויה. בנחל יבנאל וכן בכמה מיובליו ניתן לראות צמחיית נחלים - הרדוף הנחלים, פטל קדוש, עבקנה שכיח, גרגר הנחלים ועוד. בסקר שטח משנת 2012 נצפו 3 מינים בסכנת הכחדה ועוד מספר מינים נדירים. מהאזור ידועים מהעבר עוד 8 מינים בסכנת הכחדה. חלק ניכר מהנ"ל הם מינים של שולי שדות, שנעלמו כנראה עקב שינויים בשיטת העיבוד החקלאי.
פעולות שימור ושיקום מומלצות לשם הגנה על הצומח
הרבה ממיני הצמחים בסכנת הכחדה שנרשמו (בעבר הקרוב והרחוק) בבקעת יבנאל הם מינים המצויים בעיקר בשדות ובשולי שדות. לכך מתייחסים כמה מן הצעדים הבאים:
זוחלים ודו-חיים
זוחלים הם בעלי חיים בעלי דם קר – הם תלויים במידה רבה בגורמים חיצוניים על-מנת לווסת את טמפרטורת הגוף שלהם. לכן, פיזור עצים ושיחים דליל מאפשר לזוחלים ולדו-חיים למצוא את האיזון לו הם זקוקים בין אור לצל. בקעת יבנאל מתאפיינת באקלים יובשני למחצה, עם שטחי סוואנות – ריבוי עשבוניים חד שנתיים, ופיזור דליל של שיחים ועצים (בעיקר מהמין שיזף). תצורת נוף צמחי כזו מהווה בית גידול למגוון מיני זוחלים הרב ביותר. יער דליל, המתאפיין בכיסוי מפותח של צמחים עשבוניים בין העצים והשיחים – תומך במגוון מינים גבוה – וזאת ללא קשר למיני העצים השליטים ביער. לעומת זאת, יער צפוף נוטה לאפשר מגוון נמוך יותר של מיני זוחלים ודו-חיים – ככל הנראה משום שהוא פחות מורכב (מכיל פחות נישות אקולוגיות בעלות תנאים משתנים). יער צפוף מאפשר פחות חדירה של אור מבעד לעצים, ולכן פחות מיני צמחים בין העצים. בנוסף, מחסור באור מקשה גם על זוחלים ועל דו-חיים - התלויים באור לשם ויסות חום גופם.
פרפרים
בסקר שטח מ-2012 נצפו 45 מיני פרפרים, שהם רוב המינים שעשויים להימצא באזור. למרות תצפיות על מגוון רחב של פרפרים, הרי שכמות הפרטים שנצפתה מרבים מהם היא נמוכה מאוד. סיבה אפשרית לכך היא זליגה של חומרי הדברה אל מעבר לגבולות השדות המודברים, פעילויות אדם נוספות, וכן ההתחממות העולמית. לכן ניתן לצפות היעלמות מיני פרפרים רבים בשל ההתחממות העולמית המשפיעה גם על אזור זה. מתוך 45 מיני פרפרים שנצפו בסקר משנת 2012, נמצא ש-41% ממיני הפרפרים מצויים בעקה קיומית ודאית – משמע צפויים להיכחד מהאזור בעתיד הנראה לעין. עוד נמצא שרק רבע ממיני הפרפרים באזור חיים בו ללא איום קיומי.
פעולות שימור ושיקום מומלצות לשם הגנה על פרפרים
בעוד אזורים מסוימים שנצפו בסקר נראו כבר כאידיאליים להתרבות פרפרים, נראה שבאזורים רבים חסרים תנאים להימצאותם. תנאי שכזה שחזר על עצמו שוב ושוב בסקר הוא מחסור במיני צמחים פונדקאים עבור פרפרים מסוימים.
צבאים
אוכלוסיות הצבאים הגדולות נמצאות בשמורת נחל יבנאל, אך נצפו צבאים בכל בקעת יבנאל. נראה כי הצבאים מעדיפים את השטחים הפתוחים על-פני האזורים המיוערים.
בתרבות
• בקעת יבנאל והמושבה יבנאל מוזכרות במרומז בספרו של מאיר שלו, עשו, ככפרה של אם הגיבור:
מחאת הנשים (2018)
מחאת הנשים הייתה סדרה של פעולות, הפגנות ושביתה שנערכו בישראל ב-4 בדצמבר 2018 במחאה על אלימות נגד נשים בישראל, בעקבות רצח של 24 נשים בשנת 2018 עד לזמן תחילת המחאה. במהלך יום השביתה והמחאה התקיימו הפגנות בלמעלה ממאה מוקדים ברחבי ישראל. חברות וארגונים רבים אפשרו לעובדות ולעובדים לשבות ולהשתתף בפעולות המחאה. כן התקיימה עצרת מרכזית בכיכר רבין בתל אביב.
רקע
ב-10 בספטמבר 2014 הוחלט על הקמת ועדה בין-משרדית דחופה לטיפול בתופעת האלימות במשפחה, בראשות המשנה למנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. תפקידי הוועדה היו גיבוש תמונת מצב עדכנית בנוגע לתופעת האלימות במשפחה, גיבוש מדיניות ודרכי פעולה מומלצות וסנכרון בין משרדי הממשלה והארגונים הפועלים בתחום. הוועדה הגישה את המלצותיה ביוני 2016, ושר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים אימץ את המלצותיה והורה על הקמת ועדה נוספת – ועדה בין-משרדית לגיבוש תוכניות פעולה למימושה. ביוני 2017 אימצה עקרונית ועדת שרים למאבק באלימות בראשות השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, את עיקרי תוכנית הפעולה. ביולי 2017 החליטה הממשלה לאמץ עקרונית את עיקרי תוכנית הפעולה ליישום המלצות הוועדה הבין-משרדית וקבעה כי יש לפעול למימושה בהקדם האפשרי. מחקר שערך מרכז המחקר והמידע של הכנסת גילה כי ועדת השרים למאבק באלימות, שאימצה את עיקרי תוכנית הפעולה, לא קבעה את היקף התקציב שיוקצה לתוכנית זו ואת המקורות התקציביים למימושה.
עד לתחילת חודש דצמבר 2018 הגיע מספר הנשים הנרצחות בישראל למספר שיא של 24 נשים. חלק מהנשים נרצחו על רקע חילול כבוד המשפחה, חלקן על רקע פלילי וחלקן על רקע לא ידוע. טענת תנועת המחאה הייתה שכל 24 הנשים נרצחו על רקע מגדרי. בחודשים שקדמו למחאה התקיימו מספר הפגנות ויוזמות חקיקה בנושא, בין השאר יוזמה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא רצח נשים שהופלה על ידי הקואליציה ועוררה סערה ציבורית, צעדת מחאה ביום המאבק הבינלאומי לאלימות כלפי נשים וביקורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו במקלט לנשים מוכות בו הבטיח להקים ועדה בנושא, אף על פי שכבר הייתה קיימת.
בעקבות הירצחן של שתי נערות (יארה איוב וסילבנה צגאי) באותו השבוע, ארגוני נשים פמיניסטיים מכלל המגזרים בישראל, בהובלת הפעילות הפמיניסטיות ענת ניר ונאילה עוואד, בשם "דגל אדום" הכריזו על מצב חירום במסגרתו ייצרו ויתמכו בפעולות שטח, הפגנות, ואירועים.
במקביל, יזמו רותי קליין, סתיו ארנון ודרור שדות ב-27 בנובמבר 2018 שביתת נשים באמצעות אירוע (איוונט) בפייסבוק בשם "אני אישה אני שובתת" שתוכננה לתאריך 4 בדצמבר 2018 וקראו לכלל הציבור שלא לצאת לעבודה במחאה על אלימות כלפי נשים ובדרישה להעברת התקציב של 250 מיליון השקלים לתוכנית למניעת אלימות במשפחה למרות שחלק מהנשים מרצחו על רקע אחר.. היוזמות התחברו וארגוני הנשים הצטרפו לארגון השביתה המתוכננת ובשיאה עצרת המחאה המרכזית בכיכר רבין.
אירועי יום השביתה
במסגרת השביתה התקיימו בבוקר ה-4 בדצמבר 2018 מאות פעולות מחאה בהשתתפות עשרות אלפי נשים וגברים, בהן חסימות כבישים ברחבי הארץ, הגדולה שבהן מול קריית הממשלה בתל אביב. בין השאר התקיימו הפגנות גם בחיפה, ירושלים, תל אביב, באר שבע, באוניברסיטאות ובעשרות צמתים נוספים. בנמל התעופה בן-גוריון התקיימו שיבושים בלוח הזמנים בעקבות השביתה.