cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלמנד (מחוז)
ביטחון
ברווחיהם האחרונים סבלו אנשי הטליבאן יותר פגיעות מאשר ה-ANDSF, מכיוון שכוחות הממשלה היו בעמדות הגנה המצוידות בכלי נשק כבדים יחסית וביותר כוחות צבאיים כמו גם כוחות משטרה. מפקד המשטרה המקומית האפגנית (ALP) בנפת מרג'ה, חאג'י גולה מולא מלנג, טען: כמו כן, מפקד הטליבאן בנפת מרג'ה אמר לעיתונאי מקומי:
חלוקה מנהלית
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז הלמנד ואוכלוסייתן.
פלסטיק פלוס
פלסטיק פלוס הייתה חנות וסדנה לעיצוב תעשייתי, שפעלה ברחוב שינקין בתל אביב בין שנת 1982 לשנת 2002, וכחנות וסטודיו בפרדס חנה עד שנת 2009. החנות הוקמה בידי זוג המעצבים הנס פלדה ואילנה הרשנברג־פלדה בשל מחסור בחנויות עיצוב בארץ, ונחשבה לאחד מסמלי רחוב שינקין בשנות השמונים, בעת הפיכתו מרחוב שקט של בעלי מלאכה למרכז של צעירים וסטודנטים. מוצריה הצבעוניים והפונקציונליים של החנות סימנו את תחילת מגמות הפוסטמודרניזם בעיצוב הישראלי. בשנת 1987 בני הזוג זכו על עבודם בפרס סנדברג לפיתוח של מוזיאון ישראל, ועבודות המותג 'פלסטיק פלוס' נרכשו לאוסף אגף העיצוב של המוזיאון, בו הן מוצגות באופן קבוע.
היסטוריה
החנות הוקמה בשנת 1982 בידי בני הזוג הנס פלדה ואילנה הרשנברג. פלדה, יליד 1955, נולד באמסטרדם ולמד בבית הספר לצילום בהאג בין השנים 1975 עד 1979. בשנת 1980 הגיע פלדה לישראל כחלק מטיול מתוכנן בעולם, ופגש בתל אביב את הרשנברג, ילידת פולין ובוגרת בצלאל שעבדה באותה עת במשרד פרסום, וכן השתתפה בסטודיו העיצוב "טרטקובר וחברים", יחד עם המעצב דוד טרטקובר. באותה תקופה, החל פלדה לעצב אהילי פוליפרופילן, בתחילה לשימוש אישי. בהמשך, פלדה והרשנברג שכללו את אהילי ה "סויץ", שיהפכו בעתיד למוצר הדגל של החנות, והחלו לייצרם באופן סדרתי ולמכור אותם בחנות של חברה ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
עם הצלחת המוצרים שאפו בני הזוג להתרחב לחנויות נוספות, אך די מהר נתקלו בבעיית המחסור בחנויות עיצוב בישראל. על כן, בשנת 1982 פתחו בני הזוג חנות משלהם ברחוב שינקין. את השם "פלסטיק פלוס" הם בחרו בשל הערכתם לקלותו של הפלסטיק ולאסתטיקה שלו. בשנת 1985 הקימו הרשנברג ופלדה את קבוצת העיצוב הרב תחומית "קקטוס", שמוצריה נמכרו בחנות. החנות מכרה מוצרים מפלסטיק צבעוני וממוחזר, ופנתה לקהל צעיר ובוהמייני, שהחל להתגורר ברחוב שינקין, בו מחירי הדיור היו עדיין זולים והוא נתפס כ־"מציאה". החנות חולקה לשני חללים, כאשר חלקה האחורי הוקדש לייצור מוצרים והקדמי למכירתם. בשנת 1994 בני הזוג עברו עם שלושת ילדיהם לפרדס חנה, אך המשיכו לתפעל את העסק בתל אביב.
עד 1995 נהנתה החנות מתזרים חיובי שנבע מהתפתחותו של רחוב שינקין, אך בשנת 1996, בשל מחירי השכירות המאמירים, סניפה המקורי של החנות סגר את שעריו. בני הזוג המשיכו לפעול בחלל אחר, צר יותר, ברחוב שינקין עד שנת 2002. ברם, עם הירידה במכירות בשל הצפת השוק במוצרים זולים מאסיה העבירו את הסטודיו לחנות גדולה יותר בפרדס חנה. בפרדס חנה, המשיכו בני הזוג לייצר מוצרי פלסטיק, אך עברו עם הזמן לעיצוב סביבתי התמקד בעיקר בחומרים ממוחזרים, בעיקר במסגרת מותג "רייטרד", הבונה ריהוט, פסלים מתקני שעשועים, ועוד, מחומרי פסולת, כמו צמיגים ישנים. משנת 2009 סגרו את החנויות, וממשיכים לייצר מוצרים מסוימים.
איילט קניז'ה
איילט קניז'ה (בטורקית עות'מאנית: ایالت قنیژه) היה איילט של האימפריה העות'מאנית שהוקם בשנת 1600 והתקיים עד קריסת השלטון העות'מאני במרכז אירופה לאחר 1686 (באופן נומינלי עד 1699).
היסטוריה
פרובינציית קניז'ה הוקמה בשנת 1600 לאחר שהעיירה קניז'ה נכבשה מההבסבורגים. אזור זה שנכבש לאחרונה הצטרף לשטח איילט סיגטוואר, שהוקם בשנת 1596 מכמה סנג'קים של איילט בודין (שהורחב כתוצאה מהרווחים הטריטוריאליים העות'מאניים במהלך המלחמה הארוכה) ואיילט בוסניה. האיילט התקיים עד לכיבוש קניז'ה על ידי המלוכה ההבסבורגית בשנת 1690. הוא נמסר רשמית לידי המלוכה ההבסבורגית על ידי חוזה קרלוביץ בשנת 1699.
הפארק הלאומי ג'ספר
הפארק הלאומי ג'ספר (באנגלית: Jasper National Park) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בהרי הרוקי הקנדיים, ושטחו 10,878 קילומטרים רבועים (כמחצית משטח מדינת ישראל). הפארק שוכן במרכז-מערב פרובינציית אלברטה ובסמוך לגבול עם קולומביה הבריטית, צפונית לפארק הלאומי באנף ומערבית לעיר אדמונטון. הפארק נוסד ב-1907, והוא הפארק הלאומי החמישי בקנדה. ב-1984 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית ביחד עם פארקים נוספים הנמצאים בסמוך לו, והעניק להם את השם הקיבוצי "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים".
גאולוגיה
הגאולוגיה של הפארק מאופיינת בהרים ובעמקי נהרות רחבים. במזרח הפארק נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר בו, שגובהה 985 מטרים מעל גובה פני הים. ההר הגבוה ביותר בפארק הוא הר קולומביה, וגובהו 3,782 מטרים. רכסי ההרים שבפארק מקבילים זה לזה מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח, והם אלו שיוצרים את הקטע המקומי של קו פרשת המים של אמריקה, המפריד בין גופי המים שמתנקזים לאוקיינוס הארקטי לבין אלו שזורמים לאוקיינוס השקט. רכסי ההרים שבפארק מורכבים בעיקר מאבן חול, אבן גיר, צפחה, והסלע המותמר קוורציט. ההרים הנמוכים יותר (הרי החזית) בפארק נמצאים בחלקו המזרחי. כתוצאה משגשוג הפאונה והפלורה בהרים אלו, הקרובים יותר לים, נוצרה אבן הגיר שהקנתה להרי החזית את צבעם האפור. צבעם של ההרים הגבוהים יותר הוא אדום-חום.
כ-80% משטחו של הפארק מתנקזים דרך נהר אתבסקה ויובליו, הזורם לאורך 150 קילומטרים בפארק. קטע הנהר שבתוך הפארק הוכרז על ידי ממשלת קנדה כנהר מורשת קנדי. 20% האחרים משטח הפארק, הנמצאים בחלקו הצפוני, מתנקזים דרך נהר סמוקי שמוצאו בקצה הצפון-מערבי של הפארק והוא מסתיים ליד העיירה פיס ריבר שבצפון אלברטה. המים שמוצאם מהפינה הדרום-מזרחית של הפארק מתנקזים אל הנהרות סאות'סק וברזו, שמתחברים אל נהר נורת' ססקצ'ואן. שיא הזרימה של המים מתחיל בסוף יוני עם התמוססות השלגים והתמשכות ירידת הגשם, ולנהרות אלו יש חשיבות באספקת מים ליישובים הנמצאים במורד הזרם.
אקלים
עם תחילת התמוססות הקרחונים שבפארק האקלים הפך למתון יותר. במהלך עידן הקרח הקטן, בערך בין המאה ה-14 ל-1850, גרמו הטמפרטורות הנמוכות וכמות המשקעים הגבוהה להתקדמות הקרחונים מפסגות ההרים, לנסיגת קו העצים ולשגשוג של בעלי חיים המסוגלים להתקיים בקרקע מושלגת. ב-150 השנים האחרונות האקלים לא היה קבוע, והתרחשו מספר חורפים קשים, תקופות בצורת ושריפות יער. האקלים של הפארק מושפע מרוחות האוקיינוס השקט למרות שהפארק מופרד ממנו באמצעות מספר רכסי הרים. הרוחות נושבות מעל ומעבר לרכסי ההרים הגבוהים של הפארק. עננים מורידים שלגים וגשמים בפסגות ההרים. רוחות יבשות נושבות לכיוון צפון-מזרח במורד עמק אתבסקה. לאחר שהרוח המערבית שוככת, מתחילה חזית צפונית שגורמת לירידת הטמפרטורה.
מזג האוויר בפארק נקבע בהתאם לקו הרוחב, הגובה ותופעת מדבר צל גשם. עונת הקיץ קצרה יותר לעומת החורף. טווח הטמפרטורות בעמקים שבפארק הוא מינוס 7 מעלות צלזיוס (ינואר) עד 22 מעלות צלזיוס (יולי). הטמפרטורה יורדת ככל שעולים בגובה. כמות המשקעים השנתית היא בין 380 מילימטרים ל-1,250 מילימטרים.
המערכת האקולוגית
הבדלי האקלים בין הגבהים השונים בפארק, בנוסף לטופוגרפיה שלו, יוצרים שלושה בתי גידול במערכת האקולוגית של הפארק - הררי, תת-אלפיני ואלפיני. גורמים נוספים שמשפיעים על המערכת האקולוגית בפארק הם זמינות המזון, תחרות עם מינים אחרים, ותנאי הקרקע. עצים אינם מסוגלים לגדול באזורים שגובהם מעל ל-2,200 מטרים. הפארק הוא בית גידול עבור 53 מינים של יונקים, ובשל הקרבה ליישובים ולכבישים מהירים נהרגים בכל שנה בכבישים העוברים בפארק בעלי חיים רבים. מבין 53 מיני היונקים 29 הם של יונקים המגיעים עד למשקל של כ-20 קילוגרם. ארנבים, חדפיים, ועטלפים, הם בעלי החיים בפארק שאינם יונקים.
האזור ההררי מוגדר כתחתית עמקי הנהרות אתבסקה ומינט, והוא החם והיבש ביותר בג'ספר. בפארק גדלה האוכלוסייה הצפונית ביותר באלברטה של אשוחי דאגלס. הרוחות הנושבות בעמקים ממיסות את השלג ומאפשרות ליונקים שונים (כגון אייל צפון ואייל קורא) לרעות בערבות הדשא. דובים שחורים ודובי גריזלי המתעוררים מתרדמת חורף מגיעים עד לאזור זה שבו נמצא טרפם, וכך גם טורפים אחרים. עופות כגון שלך ועיטם לבן-ראש מקננים באזור זה. באזור זה נמצאים היישובים והמבנים של האדם, ובהם העיירה ג'ספר, מתקני נופש וכבישים מהירים.
האזור התת-אלפיני נמצא מעל האזור ההררי. אזור זה מכוסה בעיקר ביערות המקיפים את מדרונות ההרים, ובהם גדלים בעיקר עצי אשוח, אשוחית, ואורן, המשמשים בית גידול עבור מספר קטן יותר של בעלי חיים. אלו כוללים בין היתר גרגרן, דלק, וסמור, ובחורף גם אייל הצפון, אייל קורא, ושונר. בעבר התרחשו בפארק שרפות יער שגרמו לנזקים נרחבים ליערות התת-אלפיניים, ובשריפות שהתחוללו בין 1888 ל-1889 הושמדו כ-40% משטח היערות.
האזור האלפיני הוא העוין ביותר למחיה בפארק, והוא מוגדר באמצעות הרוחות העזות הנושבות בו. צמחים מעטים בלבד מסוגלים להתקיים בו, והם בעלי אמצעי הסתגלות כגון פיגמנטים אדומים בפרחיהם המאפשרים להם לספוג יותר טוב את אור השמש ולמנוע את קפיאת הצמח. יונקים קטנים כגון מרמיטה ופיקה מתגוררים בעיקר מתחת לסלעים, והסוג שכווי הוא העוף היחיד שמקנן באזור האלפיני באופן קבוע. אזור זה הוא הרגיש ביותר בפארק.
שון ג'ונסון
שון ג'ונסון (באנגלית: Shawn Johnson; נולדה ב-19 בינואר 1992) היא מתעמלת אמריקאית בעבר. היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) על הקורה. בעלת ארבע מדליות, מהן אחת זהב ושלוש כסף (קבוצתית, קרב-רב וקרקע) ואלופת העולם לשנת 2007, בעלת שלוש מדליות זהב (קבוצתית, קרב-רב וקרקע). כיום היא עוסקת בפרסום, בדוגמנות ובהופעות.
ביוגרפיה
היא מופיעה במופע בידור מצליח "The Tour of Gymnastics Superstars" של אלופת עולם ואלופות אולימפיות בהתעמלות יחד עם שירים וריקודים ומוזיקה.
במערכת הבחירות של 2008 הופיעה בוועידה של המפלגה הדמוקרטית והשביעה את המשתתפים שם.
שרפת האוטובוס בבולגריה (2021)
שרפת האוטובוס בבולגריה אירעה ב-23 בנובמבר 2021, בשעה 2:00 לפנות בוקר, כאשר באוטובוס שהוביל נוסעים פרצה שרפה, לפני או אחרי שפגע במעקה הפרדה בשטח מחוז פרניק במערב בולגריה. 46 מנוסעיו נשרפו למוות, בהם 12 ילדים.
על פי גורמים ממשלתיים, האוטובוס נשא תיירים מאיסטנבול לסקופיה. לדברי ראש ממשלת מקדוניה הצפונית, זוראן זאאב, הקורבנות כנראה היו מקדונים, אך לדברי מפקד המשטרה הלאומית של בולגריה רק הנהגים היו מקדונים, ואילו הנוסעים היו אלבנים. בנוסעים היו גם סרבי אחד ובלגי אחד.
לא ברור האם סיבת ההתלקחות היא תקלה טכנית, או שהיא טעות אנוש.
לפחות 46 נוסעים נשרפו למוות, כששר הפנים הבולגרי בויקו רשקוב מסר כי גופות הקורבנות נשרפו לחלוטין. כשבעה אנשים הצליחו להימלט דרך חלונות האוטובוס.
שמורת אבוקה
שמורת מלחת אבוקה היא שמורת טבע בעמק המעיינות, באזור שבעבר היה הקיבוץ אבוקה, וכיום כשני קילומטרים צפון מערב לקיבוץ כפר רופין.
בשמורה נמצאת מלחת אבוקה, אשר מתמלאת במים בעונת הגשמים, ומתייבשת בקיץ - תופעה הגורמת לעלייה משמעותית במליחות הקרקע, בשמורה צומחים צמחים רבים ביניהם תמרים, אשלים, מלוח קיפח, קנה מצוי, עדעד, אוכם מדברי, עצי דקל ועוד.
שביל עמק המעיינות עובר בשטח השמורה.
ואלאבאי פאטל
סרדר ואללאבהבהאי פאטל (בגוג'ראטית: સરદાર વલ્લભભાઈ પટેલ; 31 באוקטובר 1875 - 15 בדצמבר 1950), היה מחוקק ומדינאי הודי. היה מנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי. כיהן כסגן ראש ממשלת הודו הראשון (תחת ג'ווהרלל נהרו). פאטל נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הרפובליקה של הודו, שמלא תפקיד מרכזי בתנועה לעצמאות הודו ובתהליך איחוד הודו. בהודו ובמקומות נוספים נוסף לשמו הכינוי סרדר שפירושו "מנהיג" בהינדית, אורדו ופרסית. הוא שימש בפועל כמפקד הצבא ההודי בזמן תהליך איחוד הודו ובזמן מלחמת הודו-פקיסטן ב-1947, וכונה "איש הברזל".
ב-2014 קבעה ממשלת הודו כי יום הולדתו, 31 באוקטובר, יצוין מדי שנה כ"יום האיחוד הלאומי".
רוקדים עם כוכבים (רוסיה)
"רוקדים עם כוכבים" (ברוסית: Танцы со звездами) היא תוכנית מציאות, שמשודרת החל מ-14 בינואר 2006 בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. זוהי הגרסה הרוסית לתוכנית האנגלית Strictly Come Dancing, בהפקת ה-BBC.
מבנה התכנית
התכנית מתעדת תחרות ריקודים בין מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי וידוען מתחום הבידור. בכל פרק מבצעים הזוגות ריקוד אותו תרגלו, ולאחר הביצוע חבר השופטים מעניק ציונים. במשדר הבא של התוכנית מתחילה ההצבעה על ידי הצופים - בשיחת טלפון או בשליחת מסרונים. הצבעות הצופים משוקללות עם ציוני חבר השופטים, והזוג עם הציון המשוקלל הנמוך ביותר עוזב את התחרות. בתוכנית הגמר של העונה נקבע הזוג המנצח.
כל הרקדניות והרקדנים המקצועיים הם חברים באיגוד הריקודים הרוסי (RTS), שנשיאו סטניסלב פופוב היה יו"ר חבר השופטים בשש העונות הראשונות של התכנית. בעונה השביעית יו"ר חבר השופטים הייתה ילנה צ'ייקובסקאיה, בשמינית - אולג מנשיקוב, בתשיעית - סרגיי פילין. בעונה העשירית הפך סטניסלב פופוב, שחזר לתוכנית, ליו"ר חבר המושבעים. לא היה יושב ראש רשמי בעונות האחת עשרה והשתים עשרה.
דייוויד ג'. ג'נקינס
ג'נקינס מוכר כמפתח הרעיון של אינדקס גליקמי כשיטה להסביר את הדרך שבה פחמימות בדיאטה משפיעות על רמת הסוכר בדם. מאמרו הראשון בנושא הופיע בג'ורנל האמריקאי לתזונה קלינית ב-1981. ג'נקינס המשיך וחיבר עוד 15 מחקרים קליניים לפחות, על ההשפעה של ערך גליקמי. תחומי העניין שלו כעת הם בניהול מחקרים רפואיים תזונתיים לגבי הפוטנציאל של דיאטה במניעת מחלות כרוניות, כגון מחלות לב, סרטן וסוכרת ובטיפול בהן.
צב רך הודי קטן-ראש
צב רך הודי קטן-ראש (שם מדעי: Chitra indica) הוא מין של צב ענק ממשפחת הצבים הרכים החי בנהרות הודו, בנגלדש, מינמאר, נפאל ופקיסטן.
אורכו של הצב 94–110 ס"מ אך נתגלו פרטים באורך של 183 ס"מ. משקלו המקסימלי יכול להגיע ל-250 ק"ג. הצב בעל גוף ירוק-אפור עם כפות וראש סגולים ובטן כתומה. ראשו בעל החדק וזנבו קטנים. צב זה שוחה בקרקעית של נהרות טרופיים ומחכה ליצורים קטנים שיתקרבו אליו ובולע אותם מהר.
הצב מצוי בסכנת הכחדה במדינות בהם הוא חי.
משה יהודה לייב זילברברג
הרב משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא (תקנ"ד, 1794 - ג' בשבט תרכ"ה, 30 בינואר 1865) היה רב מפורסם בפולין ובירושלים. התפרסם בשם ספרו זית רענן.
תולדותיו
משה יהודה נולד בלנצ'יץ שבפלך קאליש בפולין, לרב בנימין ביינוש ולבאשע בת הרב זאב וולף אוירבך. לפי מסורת המשפחה הם מצאצאי רבי יוסף קארו ה"בית יוסף".
סחר משולש
סחר משולש הוא מונח היסטורי המציין תנועת סחר בין שלושה נמלים או אזורים. סחר משולש מתפתח בדרך כלל כאשר אזור מסוים מייצא סחורות שאין להן ביקוש באזור שממנו מגיעה רוב תנועת הייבוא אליו. כך סחר משולש יוצרת שיטה של תיקון חוסר איזון בסחר בין שני אזורים.
משה יהודה לייב זילברברג
תולדותיו
משה יהודה כיהן ברבנות בקוואל, בשפסק, בדוברי, בלאסק ובקוטנא, והתפרסם ברחבי פולין בגאונותו. בעיירות שבהן כיהן ברבנות פתח גם ישיבה, ולימד בה תלמידים שהגיעו מכל הסביבה.
בשנת תרי"ז מסר לבנו הרב אברהם בנימין בייניש את כס הרבנות, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם שכר דירה בחצרו של דוד ילין הראשון. את אחד מחדריו הקצה לבית מדרש, שם היה לומד כל היום, עטור בטלית ותפילין, ומלמד תורה לכל החפץ בכך, ללא תשלום. כמו כן מסר מדי יום שני שיעורים בבית הכנסת מנחם ציון (סמוך לחורבה), בבוקר בגמרא בעיון ובערב בהלכה.
בשנת תרי"ח התמנה לחבר נשיאות תלמוד תורה וישיבת עץ חיים ומסר בה שיעורים.
סחר משולש
סחר העבדים המשולש האטלנטי
הסחר המשולש הידוע ביותר הייתה המערכת הטרנס-אטלנטית של סחר העבדים, שפעלה החל מסוף המאה ה-16 ועד לראשית המאה ה-19. במסגרת מערכת זו הועברו עבדים, מטעני יבול ומוצרי תעשייה בין מערב אפריקה, לבין הקריביים או המושבות ביבשת אמריקה לבין המעצמות הקולוניאליות האירופאיות, שהמושבות הצפוניות של בריטניה בצפון אמריקה, במיוחד ניו אינגלנד, מילאו לעיתים את תפקידה של אירופה. השימוש בעבדים אפריקאים היה גורם יסודי בגידול היבולים שיוצאו לאירופה. בסחורות שיוצרו באירופה נעשה בתורם שימוש כדי לרכוש את העבדים האפריקאים שהובאו בספינות מערבה מאפריקה אל יבשת אמריקה, דרך מה שנקרא מעבר הביניים.
משה יהודה לייב זילברברג
תולדותיו
בשנת תרי"ט היה ראש החותמים על ההסכם בין העדה הספרדית לאשכנזים בסכסוכים על מוסדות ותפקידים. ייסד מניין שחרית בכותל המערבי, אך המניין פורק לאחר מעט זמן.
סחר משולש
סחר העבדים המשולש האטלנטי
דוגמה קלאסית היא תנועת הסחר של הדבשה. סוכר, לעיתים קרובות בצורתו הנוזלית, הדבשה, שיוצא מהקריביים הועבר לאירופה או לניו אינגלנד, שם הוא זוקק לרום. ברווחים שהופקו מהסחר בסוכר נרכשו מוצרי תעשייה, שיוצאו למערב אפריקה, שם הם הוחלפו בעבדים. העבדים הובאו אז בחזרה אל הקריביים כדי להימכר לעבודה במטעי הסוכר. ברווחים שהופקו מסחר העבדים נקנה עוד סוכר, שהועבר לאירופה, וחוזר חלילה. כל המסע הזה ארך 5 עד 12 שבועות.
משה יהודה לייב זילברברג
תולדותיו
מתלמידיו בירושלים היו הרב יהושע צבי מיכל שפירא, הרב אליעזר דן רלב"ג, הרב ישעיהו אורנשטיין, יהושוע השיל יואל בסאן ויואל משה סלומון.
סחר משולש
סחר העבדים המשולש האטלנטי
הצלע הראשונה במשולש הייתה הנתיב מהנמלים באירופה אל אפריקה, בו נשאו הספינות סחורות למכירה או להחלפה, כמו נחושת, אריגים, תכשיטים זולים, "חרוזי עבדים", כלי ירייה ותחמושת. עם הגעת הספינה לאפריקה, נמכר המטען שעליה או הוחלף בעבדים. הצלע השנייה במשולש הסחר היה הנתיב שבו הפליגו הספינות דרך מעבר הביניים מאפריקה לאמריקה. רבים מהעבדים מתו ממחלות שונות על הסיפונים הצפופים של ספינות העבדים. עם הגעת הספינות אל העולם החדש, נמכרו העבדים ששרדו את המסע במושבות בקריביים או ביבשת אמריקה. אז נוקו הספינות והועמסו בסחורות למסעם חזרה, הצלע השלישית במשולש הסחר, אל נמל הבית שלהן. הסחורות העיקריות שיוצאו מהקריביים היו סוכר, רום ודבשה. מוירג'יניה יוצאו בעיקר טבק וקנבוס. הספינות שבו לאירופה כדי להשלים את מסען המשולש.
משה יהודה לייב זילברברג
תולדותיו
נפטר בשנת תרכ"ה. רחוב "זית רענן" בקריית צאנז בירושלים נקרא על שם ספרו.
סחר משולש
סחר העבדים המשולש האטלנטי
אף על פי כן, עקב כמה חסרונות שאיתם התמודדו ספינות העבדים בהשוואה לספינות סוחר אחרות, הן שבו לעיתים קרובות לנמל הבית שלהן כשהן נושאות כל סחורה שהייתה זמינה להובלה, וחלק ניכר מהקיבולת שלהן מולאה במי נטל. חסרונות נוספים של השיטה נבעו מהשוני הנדרש במבנה הספינות שהיה דרוש להובלת עבדים בהשוואה להובלת סחורות. כלומר, ספינות שהיו בנויות להובלת כמות גדולה ככל האפשר של עבדים לא התאימו להובלת הכמות המרבית של סחורות. בנוסף, השינויים במשכי ההפלגות של ספינות העבדים הפכו את האפשרות לתזמן את ההפלגות מאמריקה לבלתי אפשרית. כלומר, ספינות העבדים הגיעו לאמריקה לאחר תום עונת הסחר. תחת זאת, היבולים הועברו בעיקר באמצעות צי ספינות שהפליג מאירופה לאמריקה ובחזרה. משמעות הדבר הייתה שהסחר המשולש היה מודל לתנועת הסחר, לא תיאור מדויק של נתיבי הספינות.
משולשי סחר אחרים
המונח "סחר משולש" מתייחס לתנועות סחר נוספות:
חצי האי מרטין (אנטארקטיקה)
חצי האי מרטין (באנגלית: Martin Peninsula) הוא חצי אי הממוקם בין מדף הקרח גץ, לבין מדף הקרח דוסטון, בחוף ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
אורכו של חצי האי 96 קילומטרים ורוחבו 32 קילומטרים.
חצי האי מכוסה קרח, למעט מספר סלעים הבולטים בשולי חצי האי.
בקצה של חצי האי מצוי ראש ג'קובסן.
גילוי חצי האי
חצי האי התגלה מתצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה, בינואר 1947.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
חצי האי נקרא על שמו של קולונל לורנס מרטין (Lawrence Martin) מחיל האוויר של ארצות הברית.
מרטין היה גאוגרף אמריקאי, והאחראי בספריית הקונגרס על תחום חקר אנטארקטיקה.
מרטין היה חבר בוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בין השנים 1946–1943.
דימפל קפדיה
דימפל קפדיה (באנגלית: Dimple Kapadia, נולדה ב -8 ביוני 1957) היא שחקנית הודית המופיעה בעיקר בסרטי בוליווד.
ביוגרפיה
זמן קצר לפני יציאת הסרט בשנת 1973, נישאה לשחקן ראג'ש ח'אנה והפסיקה לשחק.
קפדיה חזרה לתעשיית הקולנוע בשנת 1984, שנתיים לאחר פרידתה מח'אנה. סרט הקאמבק שלה סאגר, שיצא שנה לאחר מכן, החיה את הקריירה שלה. קמפדיה זכה עבור שני סרטיה בפרסי פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2023 שיחקה בסרט "Pathaan" לצד כוכבי הקולנוע ההודי סלמאן ח'אן ושאה-רוח' ח'אן.
דון ז'ואן חוזר מהמלחמה
דון ז'ואן חוזר מהמלחמה (בגרמנית: Don Juan kommt aus dem Krieg) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי אדן פון הורבאט שראה אור בשנת 1936. המחזה מונה שלוש מערכות ועשרים וארבע תמונות.
תקציר העלילה
המחזה נפתח בשלהי סתיו 1918, עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה. דון ז'ואן שב למולדתו ההרוסה. לפני המלחמה הוא היה רודף שמלות ועזב את ארוסתו שהייתה נאמנה לו זמן קצר לפני חתונתם. כעת הוא מתחרט על מעשיו ורוצה להשיב אליו את אהובתו. הוא עוסק לפרנסתו בסחר עתיקות ומנסה למצוא את אהובתו, בדרך הוא ממשיך להפיל ברשתו נשים. בשלב מסוים הוא מואשם באונס נערה על לא עוול בכפו, בורח ממאסר. בסיום המחזה הוא מגיע לבית אהובתו ומתברר לו שהיא נפטרה שנתיים קודם לכן. המחזה מסתיים כשהוא מבקר את קברה בשלג.
תרגום לעברית
אדן פון הורבאט, דון ז'ואן חוזר מהמלחמה, עברית: תום לוי, מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" – בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, רמת גן, תשמ"ג 1983
טמרין גראל
טמרין גראל (שם מדעי: Saguinus graellsi) הוא מין של פרימט מסוג טמרין. טמרין זה מכונה גם טמרין ריו נאפו בגלל תפוצתו על גדות נהר נאפו. טמרין זה הוא פעיל יום ושוכן עצים.
מין זה נחשב כמין נפרד של טמרין, אולם יש המשייכים אותו כתת-מין של טמרין שחור-אדרת, אולם בשונה מטמרין שחור-אדרת שגבו בצבע אדמדם, צבע גבו של טמרין גראל הוא ירוק זית.
צבע קדמת גופו, ידיו ורגליו ירוק זית-שחור. סביב פיו ואפו לבן. גבו ירוק זית. זנבו בהתחלה ירוק זית ובסופו שחור.
כל קבוצה מכילה נקבה וזכר שליטים ורק הם מתרבים. נקבה יכולה ללדת פעם או פעמיים בשנה כאשר הלידה הראשונה מתרחשת בחודש ינואר והלידה השנייה בחודש יוני. לאחר היריון שנמשך בין 130 ל-170 יום, נולדים תאומים לא זהים במשקל 50 גרם. לאחר 21 יום הגורים מתחילים לחקור את סביבתם אך עדיין חוזרים ומטופלים על ידי ההורים עד ל-7 שבועות מהלידה. בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון רך ועלים. בגיל 10 שבועות הגורים הופכים להיות עצמאיים לחלוטין. הצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–18 חודשים מין זה חי עד 16 שנה בשבי.
תפוצתו בין נהר פוטומיו בצפון ונהר נאפו בדרום במדינות אקוודור, פרו וקולומביה. הוא חי ביערות גשם ובסביבה של מים. שטח תפוצתו הוא 562 דונם בעונה היבשה ו-471 בעונה הרטובה. הם חיים בלהקות של בין 3 ל-9 פרטים וצפיפות המין בין 22 ל-33 פרטים לק"מ2.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים.
טינה לילאק
אילסה קריסטינה "טינה" לילאק (בפינית: Ilse Kristiina "Tiina" Lillak; נולדה ב-15 באפריל 1961) היא אתלטית פינית בעבר, היא סגנית אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984), אלופת העולם הראשונה (הלסינקי 1983) ושיאנית עולם בהטלת כידון.
ביוגרפיה
לילאק נולדה וגדלה בהלסינקי.
1980
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה לילאק במקום 14 בהטל כידון בתוצאה של 56.26 מטר.
אלופת עולם
באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ב-13 באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 70.82 מטר, לפני פטימה ויטברד מבריטניה (69.14 מטר) ואנה ורולי מיוון (65.72 מטר). את הטלת הניצחון היא קבעה בהטלה השישי והאחרונה. עד לאותה הטלה היא הייתה מדורגת במקום שני בתוצאה של 67.46 מטר.
1984
בתחרות שנערכה בפרזנו, קליפורניה ב-7 באפריל 1984 קבעה לילאק בהטלת כידון תוצאה של 74.24 מטר ודורגה שנייה בעולם לשנה זו.
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה לילאק במדליית כסף בהטלת כדון בתוצאה של 69.00 מטר, אותה קבעה בהטלה השנייה, אחרי טסה סנדרסון מבריטניה (69.56 מטר) ולפני פטימה ויטברד (67.14 מטר).
1985
בתחרות שנערכה בפיהטיפודס, פינלנד ב-21 ביולי 1985 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 70.62 מטר ודורגה חמישית בעולם בשנה זו.
1986
בתחרות שנערכה באיסלמי ב-17 באוגוסט 1986 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 72.42 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום שלישי בעולם בשנה זו. שבוע וחצי לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בסוף אוגוסט היא סיימה פעם שנייה ברציפות במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 66.66 מטר.
איילנד (סרט)
איילנד (במקור: The Island - "האי") הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2005, בבימויו של מייקל ביי, ובכיכובם של יואן מקגרגור וסקרלט ג'והנסון.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בשנת 2019 במתקן אטום ומוגן מהעולם החיצון בארצות הברית המאכלס אלפי בני אדם, בעלי זיכרונות מינימליים מהעבר, שסבורים כי הם הניצולים היחידים בכדור הארץ ששרדו אסון אקולוגי שזיהם את העולם החיצון. מדי שבוע נערכות במתקן הגרלות שהזוכים בהם יוצאים לגן עדן מופלא ואוטופי המכונה "האי", לכאורה המקום האחרון על פני כדור הארץ שאינו מזוהם.
טינה לילאק
1987
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 סיימה לילאק במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 66.82 מטר ובכך לא הצליחה להגן על תוארה.
איילנד (סרט)
תקציר העלילה
כאשר חברתו של לינקולן, ג'ורדן 2-דלתא (מגולמת על ידי סקרלט ג'והנסון) נקראת לעבור לאי, לינקולן מחליט להימלט עמה מהמתקן אל העולם החיצוני כאשר צוות אכזרי מטעם המתקן יוצא בעקבותם ומנסה להחזירם למתקן בכל מחיר, בעוד שהם מנסים להגיע אל האנשים המקוריים מהם שובטו.
בסרט כיכבה מכונית הקונספט קדילאק סיאן.
טינה לילאק
1988
בתחרות שנערכה בלאפנראנטה, פינלנד ב-10 בספטמבר 1988 היא קבעה בהטלת כידון את תוצאת השנה בעולם של 73.30 מטר, תוצאה שדירגה אותה בסוף השנה במקום השני בעולם לשנה זו. שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה לילאק רק במקום 15 בהטלת כידון בתוצאה של 60.06 מטר ולא עלתה לגמר.
1990
בתחרות שנערכה בטוסולה, פינלנד ב-14 באוגוסט 1990 היא קבעה בהטלת כידון תוצאה של 67.24 מטר. ודורגה במקום שביעי בסוף שנה זו. שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בספליט, באותה העת יוגוסלביה ב-30 באוגוסט 1990 היא סיימה במקום עשירי בהטלת כידון בתוצאה של 58.80 מטר.
1991
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה לילאק במקום 15 בהטלת כידון בתוצאה של 58.42 מטר.
מיקי מאוס נוסע ברכבת
מיקי מאוס נוסע ברכבת (באנגלית: Mr. Mouse Takes a Trip) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1940 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. הסרט, בבימויו של קלייד ג'רונימי, עוקב אחר מיקי מאוס וכלבו פלוטו הנוסעים ברכבת, אלא שיש כלל האוסר על כלבים להיכנס לרכבת ופיט הכרטיסן עושה הכל בכדי לאכוף כלל זה. מדבבי הסרט הם וולט דיסני בתור מיקי, לי מילר בתור פלוטו ובילי בלטשר בתור פיט. זהו הסרט הקצר ה-109 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשלישי באותה השנה.
לפרסום שהסרט צבר מאז יש משמעות היסטורית מסוימת, שכן וולט דיסני עצמו צולם כשהוא מקליט את השורות שלו לתפקיד מיקי מאוס, מה שהופך את זה לאחד הפעמים היחידות שבהן הוא נראה עושה את הקול של מיקי במצלמה. לצדו מופיע גם בילי בלטשר כקולו של פיט.
עלילה
ביציאתם לחופשה, מיקי מאוס ופלוטו מגיעים לתחנת הרכבת בברבנק, קליפורניה (בית המטה של אולפני וולט דיסני). הם עולים על רכבת לכיוון מערב לעיר פומונה, אך שניהם נבעטים מיד החוצה על ידי פיט הכרטיסן, שמציין ש"אין כניסה לכלבים" (בדיחה צדדית מגלה כי המטען במזוודתו של פלוטו מכיל עצמות). לאחר מכן פיט ממלמל באופן לא ברור את יעדי הרכבת ומאלץ את שעונו לומר לו מתי הרכבת מוכנה לצאת. כשהשעון אכן מראה את שעת הנסיעה של הרכבת, פיט קורא "לעלות לרכבת!".
לאחר מכן הוא מזהה את מיקי, שמנסה להתחבא מאחורי עיתון גדול ולגרום לכך להיראות כאילו הנביחות מגיעות ממנו. מבין שפלוטו אוחסן במזוודה, פיט שואל באיום את מיקי אם הוא לבד, והאחרון כולו מיוזע מצהיר שהוא אכן לבד. פיט ממציא אז סיפור על כך שהיה בבעלותו חתול קטן שכאשר הוא היה משאיר אותו לבדו הוא היה מיילל "מיאו!" (אפילו גורם לפרצוף שלו להידמות לחתול אמיתי). יללת החתול שפיט עשה גורמת לפלוטו לזנק החוצה בנביחות. כשהבין שסיפור הכיסוי שלו התפוצץ, פלוטו נכנס בחזרה לתוך המזוודה, אך מאוחר מדי, פיט כבר עלה על התרמית. לפני שפיט מצליח לתפוס אותם, מיקי ופלוטו נמלטים ומתחולל מרדף ברחבי הרכבת.
מיקי ופלוטו מתחבאים תחילה בקרון השינה, שם פיט פולש בטעות לתא של נוסעת ואף נתקף על ידה. פיט נדחף לתא אחר בו מסתתרים מיקי ופלוטו (המחופשים לתינוקות). פיט מתנצל על פלישתו, אך חיש מהרה מגלה את זנבו של פלוטו. בדיוק כשמיקי ופלוטו חושבים שהם הוליכו את פיט שולל, האחרון מתפרץ פנימה ומאיים להכות אותם, אבל כתוצאה מכך שהרכבת עוברת דרך מנהרה נוצר חושך פתאומי המאפשר לצמד להימלט, משאיר את פיט להכות את המזרן וגם להסתבך עם הקפיצים שלו.
בעוד מיקי ופלוטו נמצאים ליד חלון פתוח, הקולר של פלוטו נתפס על הוו של עמוד דואר חולף, ששולף אותו אל מחוץ לרכבת. מיקי רץ אחריו לאורך הרכבת, תופס אותו בדיוק כשהוא יוצא מקרון הבילום. פיט משליך אחריהם את המזוודות שלהם, גורם לשניים ליפול ארצה מעמוד הדואר. לאחר מכן מיקי מרים את מבטו אל שלט התחנה ומופתע לטובה שמתגלה לפניו השלט של פומונה.
דמויות ומדבבים
הסרט הופץ בישראל בדיבוב עברי, כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי.
סשן ההקלטות
סרט זה ייחודי מבין הסרטים הקצרים של דיסני בכך שקיימים קטעי וידאו של סשן ההקלטות הכולל את הקריינות/דיבוב של וולט דיסני ובילי בלטשר. לפי היסטוריון הקולנוע ליאונרד מלטין, הצילומים לא היו ידועים כקיימים והתגלו רק "לפני שנים לא רבות" (נכון לשנת 2004).
הווידאו הוא בשחור-לבן ואורכו כעשר דקות. הוא מכיל את הצילומים הידועים היחידים של דיסני מופיע בתפקיד מיקי מאוס. הוא נכלל כתוספת ב-VHS משנת 1997 וב-DVD משנת 2000 של הסרט "חופשי ומאושר".
ביקורת
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily", ב-26 בנובמבר 1940, פרסם: "סרט מצחיק. מיקי מאוס ופלוטו הבלתי ניתנים לריסון נתקלים בכמה קשיים משעשעים בסרט קצר זה. מיקי יוצא לדרכים עם פלוטו לבקר בפומונה. הוא מיד נבעט מהרכבת כי אסור להכניס כלבים, אך הוא מערים על כך על ידי דחיסתו של פלוטו לתוך המזוודה. למיקי ופלוטו יש הרבה בעיות עם הכרטיסן לפני שהם מגיעים ליעדם, לשמחתם נזרקים מהרכבת בדיוק כשהיא עוברת דרך פומונה".
קרב האי וייק
קרב האי וייק היה קרב בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות ארצות הברית באי וייק. הקרב החל במקביל להתקפה על פרל הארבור והסתיים ב-23 בדצמבר 1941, עם כניעת הכוחות האמריקאים. הקרב התרחש באי וייק עצמו ובאטול הסובב אותו, והשתתפו בו כוחות קרקע, אוויר וים, ובעיקר כוחות נחתים.
האי נותר תחת שליטה יפנית עד 4 בספטמבר 1945, אז נכנע חיל המצב היפני באי בפני כוח נחתים אמריקאים.
רקע
בינואר 1941, הקים הצי האמריקאי בסיס צבאי באטול וייק, וב-19 באוגוסט התייצב באי חיל המצב הקבוע הראשון - יחידות מגדוד ההגנה הראשון של חיל הנחתים - שמנה 449 חיילים, עליו פיקד מייג'ור ג'יימס דֶבֵרוֹ (Devereux). בנוסף, שהו על האי 68 אנשי הצי האמריקאי וכ-1,200 אזרחים, עובדי חברה פרטית.
לצורכי הגנת האי הותקנו עליו שש סוללות תותחי חוף 127 מ"מ, שנים עשר תותחי נ"מ 76.2 מ"מ, שמונה עשר מקלעים כבדים מדגם M2 בראונינג (12.7 מ"מ) ושלושים מקלעי 7.62 מ"מ מסוגים שונים.
ב-28 בנובמבר 1941 הגיע לווייק קומנדר וינפילד קאנינגהאם מהצי האמריקאי ונטל את הפיקוד על חיל המצב שבו. לרשותו עמדו עשרה ימים בלבד ללמוד את ההגנה על האי ולהכיר את חייליו בטרם פרצה המלחמה.
ב-8 בדצמבר 1941, שעות ספורות לאחר פתיחת ההתקפה על פרל הארבור (מכיוון שווייק נמצא מערבית לקו התאריך הבינלאומי), תקפו את וייק 36 מפציצים יפניים שהמריאו מבסיסים באיי מרשל והשמידו שמונה מתוך תריסר מטוסי F4F ויילדקט של חיל הנחתים האמריקאי בעודם על הקרקע. מטרתה העיקרית של תקיפה זו הייתה השמדת כלי הטיס ועל כן נותרו עמדות ההגנה באי בשלמותן. מתוך 55 אנשי צוות אוויר נהרגו 23 ואחד עשר נפצעו. בנוסף נהרגו בתקיפה זו עשרה אזרחים, בני שבט צ'מורו, עובדי חברת פאן אמריקן.
ניסיון הנחיתה הראשון
בבוקר 11 בדצמבר הדף חיל המצב האמריקאי, בסיוע ארבעת מטוסי הוויילדקט הנותרים, את ניסיון הנחיתה היפני הראשון, שכלל את הסיירות הקלות "יוּבּארי," "טֶנריוּ" ו"טאטסוטה;" את המשחתות "יאוי," "מוטסוקי," "קיסראגי," "הָיַאטֶה," "אויטֶה" ו"אסנאגי;" שתי ספינות פטרול (משחתות שהוסבו אד הוק) ושתי נושאות גייסות שנשאו 450 חיילים מכוח הנחיתה הימי המיוחד.
הנחתים האמריקאים פתחו באש תותחי 127 מ"מ לעבר צי הפלישה. מייג'ור דברו, מפקד הנחתים תחת קאנינגהאם, הורה לחייליו לא לירות עד שיהיו הכלים היפנים בטווח תותחי החוף. "סוללה L" שעל האי פיל הצליחה להטביע את המשחתת היאטה במרחק של כ-3.5 ק"מ מהחוף על ידי שתי פגיעות ישירות במחסן הנשק שלה, דבר שגרם לפיצוץ עז שלאחריו שקעה המשחתת בתוך שתי דקות לעיני המגינים על החוף. המבנה העילי של הסיירת יובארי נפגע כאחת עשרה פעמים. ארבעת מטוסי הוויילדקט הצליחו אף הם להטביע את המשחתת קיסראגי, לאחר שהטילו פצצות ישירות על חרטומה, שם אוחסנו פצצות עומק. שתי המשחתות שקעו על כל צוותיהן, והיאטה הייתה כלי השיט היפני הראשון שטובע במלחמת העולם השנייה. הכוח היפני נאלץ לסגת מבלי שהשלים את משימתו, ובכך הפכה נסיגה זו לתבוסה היפנית הראשונה במלחמה.
הבעיה העיקרית שבפניה ניצב חיל המצב האמריקאי היה המחסור שלהם במכ"ם. פתאומיות התקיפה היפנית היוותה רמז לדרך הפעולה היפנית, וממטרים עזים בשילוב עם שאון הגלים הובילו לעיתים למצב בו היו המטוסים היפנים כמעט בעמדת תקיפה כשנצפו לראשונה.
ניסיון התגבור של הצי האמריקאי
הצי האמריקאי שלח שתי שייטות תגבור לכוחות בווייק. הראשונה כללה את נושאת המטוסים "סרטוגה," המכלית "נֶצֵ'ס," ספינת הסיוע "טנג'יר," הסיירות "אסטוריה," "מיניאפוליס" ו"סן פרנסיסקו" ועשר משחתות. לשיירה הצטרפו גדוד ההגנה הרביעי של חיל הנחתים, טייסת מטוסי קרב מדגם F2A באפולו, וכן 9,000 פגזי 127 מ"מ, 12,000 פגזי 76 מ"מ ושלושה מיליון כדורי 12.7 מ"מ, כמו גם תחמושת למרגמות ולנשק קל. השייטת השנייה, שכללה את נושאת המטוסים לקסינגטון, שלוש סיירות כבדות, שמונה משחתות ומכלית אחת, הפליגה לכיוון איי מרשל שם היה עליה לפתוח בפעולת הסחה.
ב-22 בדצמבר בשעה 21:00 הורה תת-אדמירל ויליאם פיי, המפקד העליון בפועל של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, על השייטות לשוב לפרל הארבור, זאת לאחר שנתקבל דיווח על הימצאותן של שתי נושאות מטוסים יפניות ושתי אוניות מערכה בסביבות וייק, ופיי רצה להימנע מאבדות מיותרות.
ההתקפה השנייה
ניסיון הנחיתה השני של היפנים התרחש ב-23 בדצמבר, והשתתפו בו רוב הכלים שהשתתפו בהתקפה הראשונה עליהם נוספו 1,000 נחתים יפנים ועתודה של 500 נחתים נוספים. היפנים התקרבו לאי בחסות החשיכה ושאון הגלים שגבר על רעש המנועים. הנחיתה על החוף הדרומי של האי וייק החלה בשעה 02:35, עם החפתן של שתי ספינות פטרול על השונית המקיפה את האי. במקביל, עלו נחתות נוספות על החוף באי וילקס. יחידות ההגנה האמריקאיות התפרסו במהירות בעמדותיהם, ופתחו באש על ספינות הפטרול שכעת צוותיהן היו עסוקים בפריקת הנחתים והיו למטרה נייחת במרחק 450 מטרים מהחוף. הספינות החלו לעלות באש וצוותיהן החלו יורדים מהספינה ביחד עם הנחתים, ובכך הוסיפו למספרם. בשלב זה היה ברור כי מבצע הנחיתה היפני מתפרס לאורך החופים הדרומיים של האטול.
קפטן הנרי אלרוד, אחד מטייסי הטייסת של וייק, קיבל את עיטור מדליית הכבוד לאחר מותו על פעולותיו במהלך ניסיון הפלישה השני שבהן הפיל שני מטוסי A6M זירו והטביע את המשחתת קיסראגי. עיטור צבאי מיוחד - עיטור האי וייק - נוצר על מנת לחלוק כבוד למגיני האי.
כיבוש יפני
מתוך חשש ממתקפת-נגד אמריקאית, החלו היפנים לחזק את ביצורי האי. השבויים האמריקאים נדרשו לבנות מערכת של בונקרים ומוצבים, והיפנים הוסיפו על חימוש האי תותחי חוף 200 מ"מ. אך תחזיותיהם של היפנים התבדו ובמקום פלישה לאי הטיל הצי האמריקאי מצור באמצעות צוללות ובכך הביא להרעבת חיל המצב היפני. כוחות אמריקאים לא ניסו לכבוש בחזרה את האי, אך החל ב-1942 ועד כניעת יפן ב-1945 הפציצו מפציצים אמריקאיים את וייק מדי פעם.
פשעי מלחמה
ב-4 בספטמבר 1945 נכנעו שאריות חיל המצב היפני לגורמים מחיל הנחתים האמריקאי. לאחר המלחמה נידון סאקאיבארה למוות על חלקו בטבח ועל פשעי מלחמה נוספים. מספר קצינים יפנים התאבדו בשבי האמריקאי ובמכתבי ההתאבדות שלהם הטילו את האשמה בטבח על סאקאיבארה. סאקאיבארה הוצא להורג בתלייה ב-18 ביוני 1947. עצמותיהם של הקורבנות האמריקאים הובאו לאחר המלחמה למנוחות בבית העלמין של האוקיינוס השקט בהונולולו.
הימלטות
ויליאם טיילור, כמו רבים משבויי המלחמה בווייק, נשלח לסין לעבודות כפייה עבור הצבא היפני הקיסרי. ב-1945 יצא ברכבת יפנית משאנגחאי בדרך לאתר העבודה, ובדרך הצליח להימלט ביחד עם ג'ק הרננדז, כשהשומרים לא הסתכלו לכיוונם. הרננדז שבר את רגלו ונאלץ להישאר במקומו בעוד טיילור המשיך במסעו. בהמשך פגש טיילור חיילים מצבא השחרור העממי שלקחו אותו תחת חסותם. לאחר מסע בן 10 שבועות עם החיילים הקומוניסטים בצפון סין הצליח טיילור ליצור קשר עם כוחות אמריקאים ששלחו מטוס לאסוף אותו ולהשיבו לבסיס האמריקאי. לפני שעזב את סין, פגש טיילור את מאו דזה-דונג שנתן לו מתנה ואמר לו כי הוא שבוי המלחמה היחיד שהצליח לצאת מצפון סין.
צ'ארלי קירק (TPUSA)
צ'ארלי קירק (באנגלית: Charles J. Kirk; נולד ב-14 באוקטובר 1993) הוא פעיל חברתי שמרן אמריקאי, סופר, מנחה תוכנית רדיו שייסד ביחד עם ביל מונטגמרי ב-2012 את Turning Point USA. קירק הוא המנכ"ל של הארגונים ו-. קירק חבר גם בוועד המנהל של.
ביוגרפיה
קירק נולד בפרבר של שיקאגו לאב ארכיטקט ואם יועצת בריאות נפשית. בילדותו היה Eagle Scout בתנועת הצופים של ארצות הברית. בשנת 2010, בזמן שלמד בבית הספר התיכון, התנדב לקמפיין של מארק קירק בבחירות לסנאט של ארצות הברית. בשנתו האחרונה כתב בחדשות ברייטברט כתבה אודות ההטייה הליברלית בספרים שמלמדים בבית הספר. בעקבות הכתבה הוזמן להופיע בתוכנית ברשת פוקס עסקים.
בגלל עיסוקיו הפוליטיים, נשר קירק ממכללת הארפר בה למד.
חיים אישיים
קירק הוא נוצרי אוונגליסטי, נשוי ולו ילדה אחת.
קנדהאר (מחוז)
קנדהאר (בפשטו: کندهار, בדארי: قندهار) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. בירת המחוז, העיר קנדהאר היא מבין הגדולות בערי אפגניסטן ודרכה עובר כביש 1, אשר עובר מסביב למדינה בין הערים הגדולות הבאות הראת והבירה קאבול. למחוז גבול בינלאומי עם בלוצ'יסטן, פקיסטן והוא מבין המחוזות הגדולים והמאוכלסים ביותר במדינה עם אוכלוסייה של 1,368,100 איש. המקום הוא מבין מרכזיה ההיסטוריים הגדולים של אפגניסטן שכן שימש בתור מקום מושבם המקורי של האימפריה ההותכית והאימפריה הדוראנית ובהמשך מרכזה הפוליטי של האמירות האסלאמית של אפגניסטן בעת נשלטה על ידי הטליבאן.
היסטוריה
מבחינה היסטורית האזור החליף ידיים פעמים רבות בין אימפריות, דתות ותרבויות. בהיסטוריה המוקדמת ידע המקום מאמיני דתות פוליתאיסטיות לא סדירות עד לעליית ההשפעה הפרסית תחת הממלכה האחמנית שהביאה איתה את הדת הזורואסטרית. בהמשך, עם פלישת אלכסנדר הגדול להודו האזור התחלק בין השפעה הינדית ובודהיסטית להשפעה הלנית. בהמשך עלתה מחדש התרבות הפרסית תחת הסאסאנים ובמהלך המאה ה-7 עלתה התרבות הערבית עם כיבושי האימפריה המוסלמית.
התרבות הפרסית נותרה נוכחת והתעלתה על הערבית עם המאות אך בהמשך הגעתם של הסלג'וקים והמונגולים אחריהם חצתה את האזור בין אוכלוסייה מיושבת לנוודים, בין מונגולים, טורקים, פרסים ועוד ובין שיעים וסונים כאשר לבסוף עלו ונותרו הסונים. הפשטונים מרדו נגד הספווידים במהלך המאה ה-18 ואפגניסטן השיגה עצמאותה מממלכת פרס עם עליית אחמד שאה דוראני, שקבע את קנדהאר להיות לו לבירה. בשלטון יורשיו הפכה קאבול למרכז השלטוני אך קנדהאר נותרה מרכזית מבחינה היסטורית ומודרנית לאפגניסטן. תחת שלטון הטליבאן הפכה קנדהאר לבירה האפגנית מחדש (דה פקטו).
גאוגרפיה
מחוז קנדהאר נמצא בדרום אפגניסטן. קנדהאר גובל בפקיסטן במזרח ובדרום. עקב המאבק בין בדלנים בבלוצ'יסטן לכוחות המזוינים של פקיסטן, אלפי בלוצ'ים נסו מפקיסטן אל עבר דרום אפגניסטן, לרבות אל המחוזות נימרוז, הלמנד וקנדהאר. הטופוגרפיה מורכבת בעיקר ממדבריות בדרום, גבעות בצפון ושטח הררי לאורך הגבול עם המחוזות המזרחיים. נהר ארגנהאב, העובר דרך העיר קנדהאר, משמש כמרכז הפיתוח החקלאי ומקור המים המרכזי של תושבי המחוז.
אוכלוסייה
אוכלוסיית המחוז המונה מעל למיליון איש רובה בנויה מפשטונים דוראנים מבחינה אתנית. ישנם גם בלוצ'ים, הזארים, טג'יקים ומגוון של עדות אחרות המכונות בדרך כלל פרסיוואן (עקב היותם דוברי פרסית או דארי).
המקצועות העיקריים בקנדהאר הם חקלאות וגידול בעלי חיים, בעוד ייצור אופיום נותר מקצוע רווחי מאוד אך לא חוקי. הייצור החקלאי הגדול ביותר במחוז הוא ענבים, המשמשים כחלק מרכזי בכלכלת המחוז. בשנת 2007 בוצעו 365 פרויקטים של סיוע מחוזי באזור עם עלויות של מעל 39 מיליון דולר. מספר ארגונים לא ממשלתיים פעילים בקנדהאר, בהם הטליבאן.
חלוקה מנהלית
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז קנדהאר ואוכלוסייתן:
פיזרקומלוש
פיזרקומלוש (בהונגרית: Füzérkomlós) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-402 תושבים בשנת 1990 עד ל-255 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-33%).
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים
צבא המהפכה הצרפתי
צבא המהפכה הצרפתית (בצרפתית: Armée révolutionnaire française) היה הכוח הצבאי הצרפתי שלחם במלחמות המהפכה הצרפתית מ-1792 עד 1802. צבאות אלה התאפיינו בלהט המהפכני שלהם, ציוד העניים שלהם, וכן במספרים גדולים שלהם. למרות שהם חוו מספר תבוסות הרות אסון בתחילה, הרי שצבא המפכה הצרפתי גרש בהצלחה את הכוחות העוינים שפלשו אל אדמת צרפת ואף כבש מספר נחלות מחוץ לגבולות צרפת.
צבא המהפכה הצמיח כמה מהגנרלים הבולטים במלחמות הנפוליאוניות. ביניהם: נפוליאון בונפרטה, ז'אן בטיסט ז'ורדן, אנדרה מסנה וז'אן ויקטור מארי מורו.
התהוות
כאשר "המשטר הישן", התחלף במונרכיה חוקתית ומאוחר יותר ברפובליקה, כל המבנה של צרפת בא בקנה אחד עם עקרונות המהפכה: "חירות, שוויון ואחווה". אירופה הריאקציונרית התנגדה לכך, במיוחד לאחר הוצאתו להורג של לואי השישה עשר, מלך צרפת. החתימה על "הצהרת פינליץ" בין לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, והכרזת המלחמה הנגדית של צרפת, גרמה לכך שהרפובליקה הצעירה נמצאה במצב של מלחמה, ונדרש צבא חזק שיוכל לשמור על הישרדותה של המדינה. כתוצאה מכך, אחד המוסדות הראשונים שהשלטונות עמלו לשחזר, היה הצבא.
עם זאת, הלהט המהפכני, וכן התעמולה הנמרצת שקראה "להציל את הרפובליקה", הביאו לכך שזרם גדול של מתנדבים צעירים לא מאומנים ולא ממושמעים נהר לצבא החדש. רובם של מתנדבים אלו השתייכו לסנקילוטים, והם התפרסמו במדיהם הפשוטים. מדיהם כללו חבישת מצנפת המהפכה, מכנסיים קצרים לעיתים מפוספסים, מיקטורן קצר (למעלה מהברך) ונעלי עץ. צעירים אלו חויילו במהירות, וחולקו ליחדות. אחת הסיבות להצלחת צבא המהפכה, היא תוכנית ה"התמזגות" (amalgame), התוכנית תוכננה בידי האסטרטג לזאר קרנו (לימים מיניסטר המלחמה של נפוליאון בונפרטה), ובמסגרתה שולבו יחד חיילים צעירים מלאי להט וחסרי ניסיון, עם חיילים ותיקים מהצבא המלכותי.
חוקי 1791
"חוקי 1791" (בצרפתית: 1791 Reglement) הם חוקים שנחקקו בשנת 1791 (או שנת 4 למהפכה על פי לוח השנה המהפכני), ונועדו להגדיר את תפקידי הצבא ואופיו. התקנות שקבעו החוקים, דרשו מהחיילים יכולת לבצע תמרונים טקטיים מורכבים. תמרונים אלו דרשו חיילים מאומנים היטב, וכן מערכת פיקוד יעילה, מסודרת ורבת ניסיון. צבא המהפכה הצעיר, לקה בכל התחומים הללו, וכתוצאה מכך המאמצים שנעשו מצד המפקדים להתאים את החיילים לתקנות, הסתיימו באסונות. החיילים לא הצליחו לבצע בשדה הקרב את התמרונים הנדרשים, הלכידות היחידתית אבדה, והתבוסה הייתה מובטחת.
כאשר הבינו כי אופי הצבא אינו עולה בקנה אחד עם חוקי 1791, החלו מפקדי הצבא לנסות מהלכים שדרשו פחות ניסיון והכשרה כדי לבצעם. עוד לפני המהפכה, לאחר התבוסות הצרפתיות המשפילות במלחמת שבע השנים ומלחמת הצרפתים והאינדיאנים, דרשו הוגים צבאיים לבצע רפורמות בצבא. ביניהם ניתן למנות את ז'אק אנטואן היפוליט, הרוזן דה גיבר, שכתב את חיבורו "Essai général de Tactique" (מבחן כללי טקטי). וכן את פייר ז'וזף בורקט שכתב על נוהלי צוות ולוחמה הררית. פרנסואה ז'אן דה מסניל-דורנד כתב את l'ordre profond, העוסק בטקטיקות לחימה תוך שימת דגש על ההלם של פלדה קרה על אש. ובמהרה מצא הצבא אסטרטגיות חלופיות.
טבילת האש הראשונה
צבא המהפכה פעל לראשונה בפלישה לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו) בפיקודו של שארל פרנסואה דומורייה. הפלישה התבררה כהרת אסון, התגלה כי כוחות המהפכה מאומנים בחופזה וגרוע מכך, לגמרי חסרי משמעת. באחת הפעמים, החיילים רצחו את מפקדם כדי לא להיכנס לקרב. פעם אחרת, חיילים ערכו הצבעה שבסופה הוחלט לתלות את המפקד. כוחות המהפכה נסוגו מארצות השפלה באנדרלמוסיה גמורה.
באוגוסט 1792 (שנת 5 על פי לוח המהפכה), כוח משולב פרוסי-אוסטרי פלש לצרפת בפיקודו של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. ב-25 ביולי הוציא הדוכס הכרזה שהבטיחה לאוכלוסייה הצרפתית כי לא תיפגע כל עוד לא יאונה רע ללואי השישה עשר, מלך צרפת ולמשפחה המלכותית, שהיו עצורים בפועל מאז ניסיונם להימלט מפריז כשנה קודם; אך אם יורע להם, נשבע לטבוח בתושבי הבירה ולשרוף אותה. "הצהרת בראונשווייג", כפי שנודעה, ניזומה בעידודם של הפליטים המלוכנים הצרפתים בצבאו. היא ליבתה את רגשות תושבי פריז ותרמה לרדיקליזציה של המהפכה הצרפתית.
הכוח הפולש נכנס לצרפת מצפון-מזרח, תפס את לונגוי ב-23 באוגוסט, התקדם לעבר ורדן ותפס גם אותה ב-2 בספטמבר, בדרכו לפריז. מוורדן נע הכוח לעבר אזור הדפיל (Defile) הסמוך ליער ארגון. המפקד הצרפתי שארל פרנסואה דומורייה אימן בינתיים מגויסים חדשים, וביצע התקפות נקודתיות באזור ולנסיין שבצפון, כהכנה לפלישה לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו). לנוכח ההתקדמות הפרוסית-אוסטרית, החלו כוחותיו של דומורייה לנוע דרומה לקראת עימות עם הכוח הפולש על הדרך שמוורדן לפריז. דומורייה זימן את צבאו של הגנרל הצרפתי השני פרנסואה כריסטוף דה קלרמן, שהתקדם באיטיות וחבר אל צבאו של דומורייה ב-19 בספטמבר. יום לאחר מכן פתחו הצרפתים בהתקפה שהתפתחה לקרב ואלמי. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי מוחץ, וקרל וילהלם נאלץ להורות על נסיגה כללית מצרפת. חלק גדול מהניצחון נזקף לזכות הארטילריה הצרפתית המעולה. קרב ואלמי הבטיח את שרידתה של הרפובליקה.
מלחמת הקואליציה הראשונה
ב-21 בינואר 1793 (שנת 6 על פי לוח המהפכה) הוצא להורג לואי השישה עשר, מלך צרפת. המעצמות ראו בכך את הקש ששבר את גב הגמל, ופרוסיה, האימפריה הרומית הקדושה, בריטניה, ממלכת ספרד, הולנד, פיימונטה, נאפולי, מדינת האפיפיור והרפובליקה של ונציה, התאחדו לקואליציה אנטי-צרפתית גדולה. במרץ התעורר מרד מלוכני בונדה, שהקשה על מנהיגי המהפכה לכל אורך מלחמות הקואליציה. ב-18 במרץ צרפת הפסידה בקרב נירווינדן, ובעקבותיו נאלצה לסגת מבלגיה. בריסל נכבשה בידי האוסטרים, והללו פלשו לשטחי צרפת מתוך ארצות השפלה. בהדרגה, כל כיבושיה של צרפת מהמלחמה עם אוסטריה ופרוסיה ב-1791 נלקחו ממנה בידי הקואליציה. בזו אחר זו נפלו גם מיינץ, קונדה וולנסין. ב-28 באוגוסט נמסרה טולון לבריטניה בידי מלוכנים צרפתיים.
גיוס כללי
לזאר קרנו התמנה לשר המלחמה בצרפת. קרנו, הבין ששום דבר לא יכול להשתוות לעליונות המספרית המאסיבית שממנה נהנו אויבי צרפת, ולפיכך הכריז קרנו ב-24 בפברואר על גיוס כללי (בצרפתית: Levée en masse) בכל רחבי צרפת. כל הגברים הלא נשואים מגיל 18 עד גיל 25 נקראו לשירות צבאי פעיל ללא הגבלת זמן, וכל מחוז התחייב לספק מכסת חיילים. היתרון הבולט של הצבא הצרפתי החדש היה בגודלו, שהיה מחוץ לקנה המידה במושגים הצבאיים דאז. הצבא עצום-הממדים כלל למעלה מחצי מיליון חיילים, שהתחלקו ל-14 ארמיות שונות.
ב-23 באוגוסט הוציא קרנו את ההכרזה הבאה:
הכרזת קרנו הגדילה את כוח המלחמה של צרפת באופן דרמטי. עד ספטמבר 1794 (שנת 7 על פי לוח המהפכה), כלל צבא המהפכה הצרפתי כמעט 1,500,000 לוחמים. מסה זו, גרמה לכך שצרפת לא הייתה צריכה להכריז גיוס כללי שוב עד 1797. השינוי בשיטת הלוחמה הצרפתית לא התבטא רק בגודל הצבא הנלחם, אלא היה מדובר בשינוי הרבה יותר יסודי. עד למהפכה הצרפתית, התחוללו מלחמות בין בתי מלוכה ובין אצולות, והלוחמים היו שכירי חרב אשר השתכרו למחייתם מקרב. אולם כאן היה מדובר בסיטואציה שונה, שבה הצבא הנלחם היה העם, והוא עצמו נלחם על מנת לשמר את העקרונות שהוא השיג במהלך המהפכה. במילים אחרות, ניתן לראות כאן בפעם הראשונה בהיסטוריה צבא אשר מונע לא מכסף ומהבטחות לשלל ולכבוד, אלא מאידאולוגיה.
התפרקות
צבא המהפכה הפך בהדרגה לצבא סדיר, ולקח חלק בקרבות רבים וחשובים באיטליה ואוסטריה. הצבא פורק בשנת 1804 עם הפיכתו של נפוליאון בונפרטה לקיסר צרפת והפיכת הרפובליקה הצרפתית הראשונה לקיסרות הראשונה. על בסיסו הוקם הגרנד ארמה שלקח חלק במלחמות הנפוליאוניות.
חיל רגלים
בעקבות פירוקו של הצבא המלכותי, ננטשה השיטה של חלוקת החיילים לבטליונים (גדודים). במקום זאת הומצאה חלוקה חדשה שזכתה לשם חצי-בריגדה (Demi-brigade בריגדה - בצה"ל: חטיבה). היה מספר קטן של "חצי-בריגדות" שכל אחת מהן הורכבה על ידי איחוד של שניים או שלושה בטליונים סדירים. באמצע שנת 1793 (שנת 6 על פי לוח המהפכה), כלל צבא המהפכה באופן רשמי כ-196 "חצי-בריגדות" חי"ר.
אחרי ההופעה הראשונה העגומה בשדה הקרב של גדודי המתנדבים, הורה קרנו שמעתה ואילך כל חצי-בריגדה תכלול בטליון אחד של חיילים ותיקים מהצבא המלכותי, ושני בטליוני מתנדבים. תצורות אלו, נועדו לשלב את המשמעת והאימון של החיילים הוותיקים עם ההתלהבות והפטריוטיות של המתנדבים החדשים. שיטה זו, שכונתה "התמזגות" (amalgame), הוכיחה עצמה כיעילה מאוד בקרב ואלמי בשנת 1792 (שנת 5 על פי לוח המהפכה). בשנת 1794 אומצה כקבע ה"חצי-בריגדה" שתכנן קרנו.
ארטילריה
אחת מן הנקודות שבהם צבא המהפכה לא סבל ממחסור, אלא אדרבה נהנה מיתרון, הייתה הארטילריה. הארטילריה הצרפתית כבר הייתה מפותחת למדי לפני המהפכה, אולם מרבית מפקדי הארטילריה הצרפתים נמלטו מצרפת במהלך המהפכה. את השורות החסרות מילאו עד מהרה קצינים מהמעמד הבינוני. בין קצינים אלו נמנה גם נפוליאון בונפרטה. השיפורים השונים בארטילריה שהנהיג הגנרל ז'אן-בטיסט דה גרידאוול בשנים שקדמו למהפכה, והמאמצים הבאים של הברון ז'אן-פייר דה תייל ואחיו ז'אן דה תייל גרמו לכך שהארטילריה של צבא המהפכה הייתה המשובחת באירופה. הארטילריה של המהפכה הביאה לכמה מהניצחונות הראשונה במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה, במיוחד קרב ואלמי קרב 10 בוונדימייר וקרב לודי. התותח המשיך לשחק תפקיד דומיננטי לאורך כל המלחמות הנפוליאוניות.
פרשים
חיל הפרשים, היה הזרוע שנפגעה הכי קשה מכל הצבא עם פרוץ המהפכה. רוב מוחלט של הקצינים היו מהאצולה והם נמלטו מצרפת. מרבית מקציני הפרשים הצטרפו לצבא המלוכני של לואי ז'וזף, נסיך קונדה. שני בטליונים שלמים "ההוסרים של סקסקוניה" (Hussards du Saxe) ו"הבטליון ה-15" (15éme Cavalerie) ערקו לצבא האוסטרי בהזדמנות הראשונה. בהיעדר פיקוד, ניסיון וציוד, חיל הפרשים היווה את הזרוע המוזנחת והחלשה ביותר בצבא המהפכה. עד אמצע שנת 1793 (שנת 6 על פי לוח המהפכה), כלל צבא המהפכה עשרים ושישה בטליוני פרשים כבדים, עשרים בטליוני דרגונים, שמונה עשרה בטליוני קירסירים ועשרה בטליוני הוסרים. במציאות, מרבית הבטליונים מעולם לא היו בעוצמה מלאה ואפילו פחותה, ולרוב הם הופעלו בצורה לקויה. עם זאת, בניגוד לחיל הרגלים שבו החיילים הוותיקים מוזגו עם החדשים כדי ליצור יחידות חדשות, הפרשים שמרו על הזהות הגדודית שלהם עד אמצע מלחמות נפוליאון.
מדים
בתחילה, צבא המהפכה היה בליל של יחידות ואנשים שונים. ובתור שכזה, היה לו מראה מאוד לא אחיד. החיילים הוותיקים לבשו מדים לבנים וקסדות מוסלין. לצדם לחמו אנשי "המשמר הלאומי" לבושים בז'קטים כחולים-לבנים-אדומים. וכן מתנדבים צעירים חבושים מצנפת המהפכה, מכנסיים קצרים לעיתים מפוספסים, מקטורן קצר (למעלה מהברך) ונעלי עץ. הדבר היחיד שאפיין את כולם הייתה סיכה עם הטריקולור הצרפתי. נעשה ניסיון לספק לחיילים מדים אחידים, אולם הללו היו באיכות גרועה התבלו מהר, והוחלפו בבגדים אזרחיים שרק מצנפת המהפכה וסיכת הטריקולור העידו על כך שהלובשים אותם חיילים. לפיכך, לצבא המהפכה היה מראה מאוד לא אחיד וצבאי. ככל שהמלחמה התקדמה, יותר יחידות הנפיקו מדים אחידים, שצבעם נע מסגול, ירוק, אדום, ורוד וכחול.
מפקדים בולטים
צבא המהפכה הורכב מחיילים בני כל השכבות, מה שנתן לחיילים ממוצא נחות, שעד אז לא יכלו להתקדם במשרות שהיו שמורות לבני האצולה בלבד, אפשרות להצליח יותר. כך הצמיח צבא המהפכה דור חדש של קצינים וגנרלים שעתיד להוביל את הגרנד ארמה לאורך המלחמות הנפוליאוניות. להלן מספר קצינים בולטים:
ארמיות סדירות
רשימת הארמיות בצבא המהפכה:
ארמיות שגויסו ב-1792:
ארמיות שגויסו ב-1793:
ארמיות שהוקמו עבור משימות ספציפיות:
סידני גילקריסט תומאס
סידני גילקריסט תומאס (אנגלית: Sidney Gilchrist Thomas; 16 באפריל 1850, לונדון - 1 בפברואר 1885, פריז). היה כימאי ומטלורג אנגלי, שהתפרסם בזכות פיתוח תהליך לייצור פלדה מבצרי ברזל עשירים בזרחן.
קורות חייו
תומאס נולד בקנונברי (Canonbury), פרבר של לונדון, ב-1850. לאחר סיום לימודיו בבית ספר תיכון התעתד ללמוד רפואה אולם מות אביו פגע במצבה הכלכלי של משפחתו והוא נאלץ לוותר על לימודי הרפואה. הוא קיבל משרה של רשם בית משפט, שבה עבד עד שנת 1877. בזמנו החופשי התעניין בכימיה ובמטלורגיה. הוא למד בשיעורי ערב בקולג' בירקבק. ובסיום לימודיו נבחן בהצלחה ב"בית הספר המלכותי למכרות" (Royal School of Mines} של האימפריאל קולג' אולם לא זכה בתואר היות שזה לא ניתן לתלמידי שיעורי ערב.
תומאס לקה במחלת ריאות חסימתית כרונית שממנה גם נפטר, בסנטוריום בפריז. הוא נקבר בפריז בבית הקברות פר לשז.