cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלניים
שימור
ב-26 ביוני 2006 הציע מנהל הים והאטמוספירה של ארצות הברית את ה"אסטרטגיה לצמצום פגיעת האובלנה הצפון-אטלנטית מספינות" (Strategy to Reduce Ship Strikes to North Atlantic Right Whales). ההצעה, שזכתה להתנגדות מצד תעשיית הספנות, מבקשת להגביל מהירות אוניות שאורכן 20 מטרים או יותר העוברות באזורים מסוימים בעת עונת הרבייה של הבלניים, כך שמהירותן לא תעלה על 18.5 קילומטרים לשעה. התוכנית עודה נתונה לדיון ציבורי. על פי מנהל הים האטמוספירה, 25 מתוך 71 מקרי המוות הלא-טבעי המדווחים של לווייתנים בלניים מאז שנת 1970 נגרמו כתוצאה מהתנגשות עם ספינות.
הלווייתן הארקטי גדול הפה - בלנה גרינלנדית - אינו נתון בסכנת הכחדה.
צפייה
בלניים דרומיים הפכו את העיר הרמנוס (Hermanus) שבדרום אפריקה לאחד האתרים המרכזיים בעולם לצפייה בלווייתנים. במשך חודשי החורף של דרום אפריקה (יולי-אוקטובר) בלניים דרומיים מתקרבים מאוד לקו החוף, כך שהמבקרים יכולים לצפות בהם ממלונות וממצפים הממוקמים באתרים אסטרטגיים וכן מסירות שנועדו במיוחד למטרה זו.
בברזיל, העיר אימביטובה שבמדינת-המחוז סאנטה קטרינה הוכרה כ"בירת הלווייתנים הבלניים"; בחודש ספטמבר מדי שנה - כאשר נקבות הבלניים ממליטות וניתן לצפות לעיתים בוולדות יחד עם אימהותיהם - נחגג שבוע מיוחד המוקדש לבלניים. תחנת הציד הישנה שעמדה שם כבר הפכה למוזיאון המתעד את ההיסטוריה של הבלניים בברזיל. בחצי האי ואלדס שבפטגוניה, ארגנטינה, מתארחת בחורף מדי שנה אוכלוסייה של כ-2,000 פרטים המגיעים לאזור כדי להתרבות. זהו אתר הרבייה הגדול ביותר של הבלניים, וגם שם ההתקהלות מושכת תיירים רבים הבאים לצפות במחזה.
יוסף פיינברג
יוסף פיינברג (י' בתשרי תרט"ז ספטמבר 1855 – כ"ו באדר תרס"ג 1902) היה ממייסדי ראשון לציון.
קורות חיים
נולד בעיר סבסטופול שבאוקראינה למשפחה יהודית עשירה. הוא למד כימיה בגרמניה ובשווייץ ורכש שליטה בשפות אירופיות. עם שובו לרוסיה עבד בבית חרושת לסוכר בקייב. נשא את ברטה, בת אליהו ורוזה ציפרמן. אחותה של ברטה, פאני, הייתה אשת התעשיין הבילוי"י יעקב הרצנשטיין.
עד מהרה הגיע המשבר, הכסף אזל ובבאר שחפרו לא נמצאו מים. היה צורך לחפור באר עמוקה יותר ולהשיג כספים על מנת למנוע את התמוטטות המושבה. פיינברג המשכיל ויודע השפות נבחר לשליחות זו ויצא באמצע יולי 1882 באוניה לאירופה, שם נפגש עם יהודים רבים ועם אנשי כל ישראל חברים. באוגוסט פגש את צדוק כהן, הרב של פריז וזה הציג אותו בפני מיכאל ארלנגר, האמרכל של הברון רוטשילד. ארלנגר ארגן לו פגישה עם הברון. רוטשילד בן ה־37 התרשם מאוד מהמתיישב בן ה־27 המבקש לבנות את ביתו בארץ ישראל, וניאות להלוות למושבה 30,000 פרנק צרפתי שישמשו לחפירת הבאר ולקניית ציוד לאיכרים. תמורת סיוע זה על המתיישבים היה לקבל את מרותו של שמואל הירש מנהל מקוה ישראל, שנתמנה לשמש משגיח וגזבר של המושבה. בעזרת הכספים נרכש ציוד קידוח והבאר נחפרה עד עומק 48 מטר, שם נמצאו מים. פיינברג הקים משק חלב ומצבו הכלכלי השתפר. הוא קנה לאשתו ברתה פסנתר, ובלילות היו באים אליהם איכרים ופועלים ושרים בליווי נגינתה של ברתה. פיינברג נבחר ליו"ר הוועד של מתיישבי ראשון.
בעת המרד בראשון נגד פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, היה יוסף פיינברג בראש המורדים. בעת ביקורו הראשון של הברון רוטשילד בארץ, היו חילופי דברים בינו ובין פיינברג. על חילופי דברים אלה נוצרה אגדה אורבנית המתארת את שיחתם כך: אמר הברון לפיינברג: "אתה הכנסת אותי לעניין זה, וכאיש משכיל היה עליך לשמור כי לא תגיע המריבה עד כדי כך. מכור נחלתך וצא מפה". על כך ענה לו פיינברג: "כל המיליונים שלך לא יהיה בכוחם להוציאני מכאן אדוני הברון". "אם כך-אתה נחשב בעיני כמת" ענה לו הברון. פיינברג הלך לביתו וכתב מכתב לברון: "חשבתי את עצמי למת ואבוא אל עולם האמת. לא נתנוני להיכנס כי אמרו, חי אנוכי. כאשר אמרתי לבית דין של מעלה שהברון אמר לי כי מת אנוכי, ענוני כי אין בכוחו של הברון לגזור על החיים והמתים".
פיינברג סירב לעזוב, ולחץ גדול הופעל עליו. יהודה לייב פינסקר ולילינבלום שלחו אליו מכתבים והפצירו בו לעזוב ולא לסכן את תמיכת הברון. פיינברג אמר לבסוף: "אם פינסקר ולילינבלום אומרים שכך דורשת טובת היישוב – הריני נכנע". לאחר חמש וחצי שנים מכר פיינברג את נחלתו ועזב את ראשון לציון. אחיו בוריס חזר לרוסיה, ואחיו ישראל (לוליק) פיינברג עבר לגדרה. יוסף פיינברג פתח בית בד בלוד, אך העסק לא הצליח ועוקל לבסוף. הוא הגיע לפת לחם ותקופה מסוימת עבד כעגלון. לבסוף התיישב ביפו ופתח שם בית מרקחת.
בשנת 1902 לקה בריאותיו ובעצת רופאו נסע להבראה ביריחו. בוקר אחד נכנס בעל הבית הערבי לחדר ממנו לא יצא פיינברג מספר ימים ומצא אותו מת. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. ברטה אלמנתו האריכה ימים 33 שנים ונקברה לידו.
מוזיאון הבאר הראשונה בראשון לציון (מצאנו מים) נקרא על שם יוסף פיינברג. בתו דורה בלוך הייתה בין חטופי אנטבה, נרצחה בבית חולים בקמפלה לאחר מבצע יונתן, בהוראתו של אידי אמין.
פיינברג הוא גיבור מחזהו של אברהם עוז "הר תפארת", שהועלה בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע בתל אביב בשנת 2021..
ועידת כלקדון
ועידת כלקדון הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה הנוצרית, שנערכה בין 8 באוקטובר ל-1 בנובמבר 451 בעיר כלקדון שעל הגדה המזרחית של הבוספורוס. הוועידה היא הרביעית מבין שבע הוועידות הכנסייתיות הראשונות, ועל כן החלטותיה נחשבות לבלתי ניתנות לערעור הן על ידי הכנסייה הקתולית והן על ידי הכנסייה האורתודוקסית. הוועידה שללה את הדוקטרינה המונופיזיטית, ופרסמה את ההגדרה הכלקדונית לאנושיותו המלאה ואלוהותו המלאה של ישו, הצלע השנייה של השילוש הקדוש. בדיעבד, ואף כי המחלוקות אודות הכריסטולוגיה לא שככו לאחריה, נקבעה בוועידה ההגדרה המקובלת עד היום אודות מהותו של ישו, ומבחינה זו היא שנייה רק לוועידת ניקיאה בחשיבותה בקביעת האורתודוקסיה. ועידת כלקדון אף הביאה בטווח הארוך לקרע חמור בנצרות המאוחדת ולהתפלגות הכנסיות האוריינטליות, שסירבו לקבל את החלטותיה.
הופעת המינות המונופיזיטית
מאז המאה השנייה שררו בנצרות מחלוקות עזות וקשות בשאלות הטריניטולוגיות והכריסטולוגיות: אבות הכנסייה נדרשו להגדיר בשפה ברורה ובהגדרות חד-משמעיות את מהותו וטבעו של האל האחד שהיה גם שלושה, ונצרכו לשם כך להתפלפלויות פילוסופיות ותאולוגיות סבוכות כדי לשלול כל אפשרות לכפירה וטעות. לאחר הוקעת המינים ששללו את השילוש וקביעת האמונה בו כאבן פינה של האורתודוקסיה בוועידת ניקיאה ב-325, התפנו מנהיגי הכנסייה ליחסים בתוך השילוש ובעיקר לכריסטולוגיה. שני הצדדים הראשיים במחלוקת היו האסכולה האלכסנדרונית והאסכולה האנטיוכית: הראשונה חששה כי חידוד הבידול בין האנושי לאלוהי בישו מטשטש את יחסיו של האל עם העולם ואת האפשרות לגאולה; השנייה הודאגה מכך שהדגשת האיחוד בין הטבעים הופכת את האל לנתון לשינוי מידי בריאתו ופוגעת במעמדו הנשגב והבלתי-מושג. לשתיהן היו חסידים קיצוניים שהוקעו ככופרים. אפולינריוס מלאודיקאה הרחיק לכת ביישום ההיגיון האלכסנדרוני כשקבע כי הנואוס של ישו וכל תודעתו היו אלוהיים לגמרי, ואילו נסטוריוס סירב לקרוא למרים הבתולה "יולדת האלוהים", שכן מרחמה יצא רק טבעו האנושי.
כ-15 שנה לאחר ועידת אפסוס, אשר גינתה את הנסטוריאניזם כמינות, החל אוטיכס, נזיר זקן מקונסטנטינופול, שהיה תלמידו של קירילוס האלכסנדרוני, להפיץ את משנתו הכריסטולוגית, במעין ריאקציה אלכסנדרונית לנסטוריוס. אוטיכס הטיף כי לישו היה טבע אחד בלבד לאחר האינקרנציה – ערבוב מאוחד של האנושי והאלוהי שניתן היה להגדיר גם כאלוהי בלבד. הוא טען כי הוא מתבסס על גישתו של קירילוס האלכסנדרוני, אשר נתקבלה על ידי ועידת אפסוס בשנת 431 ואושרה שנתיים מאוחר יותר בכנס פיוס בין קירילוס האלכסנדרוני לאנטיוכי יוחנן מדמשק.
בהתחלה פרשנותו החדשה של אוטיכס לא נתפסה בהכרח כמינות – כך האפיפיור לאו הראשון אמר שאין זו מינות או חתירה תחת הכנסייה אלא אי-הבנה, אך עם התפשטותה של גישת אוטיכס היא החלה מדאיגה יותר ויותר את הממסד הכנסייתי דאז. בשנת 447, במהלך כנס מחוזי בעיר דורילאום, הכריז הבישוף המקומי אוזביוס כי אוטיכס הוא מין וכי יש להדיחו ממעמד הכמורה. לעומתו, פלביאנוס, ארכיבישוף קונסטנטינופול שנכח גם הוא בכנס בדורילאום, התנגד לכך, בין השאר בשל המעמד והמוניטין של אוטיכס, אך לבסוף הסכים, ואוטיכס הוכרז מין באופן רשמי. החלטה זו גררה את התנגדותם של הקיסר תאודוסיוס השני ושל דיוסקורוס הראשון, הפטריארך של אלכסנדריה; זה האחרון כינס כנס משלו, אשר זיכה את אוטיכס מכל אשמה, שכן אוטיכס לטענת דיוסקורוס, חזר בו ממינותו.
ועידת אפסוס השנייה
באותו הזמן, החליט הקיסר תאודוסיוס ה-2 לכנס ועידה אקומנית על-מנת ללבן את הסוגיה עד תום, והזמין אליה גם את האפיפיור לאו הראשון, אשר נעתר להזמנה ושלח שלושה נציגים (לגאטים, legata) מטעמו. לאו הראשון קיבל לפני הוועידה איגרת מפלביאנוס אודות אוטיכס, על-פיה קבע פלאביאנוס כי אוטיכס הוא אכן מין שיש להענישו. האפיפיור לאו הראשון כתב למשתתפי הוועידה איגרת ובה דרישה מהם שיוקיעו את אוטיכס כמין, אך השאיר להם את הסמכות להכריע בעניין העונש שיושת עליו. ככל הנראה, לאו הראשון לא ידע על חזרתו בתשובה של אוטיכס בפני דיוסקורוס האלכסנדרוני.
ועידת אפסוס השנייה התכנסה ב-8 באוגוסט 449. נכחו בה 130 בישופים ובראשה ישב דיוסקורוס האלכסנדרוני. מכתבו של האפיפיור לא נקרא, והקיסר תאודוסיוס ה-2 הורה שלא לספור את קולותיהם של הבישופים אשר תמכו בהדחתו של אוטיכס שנתיים לפני כן. בעקבות הוראה זו זוכה אוטיכס ברוב מוחץ כשאין לו מתנגדים מבין קולות המצביעים שכן קולותיהם של מתנגדיו מלפני שנתיים לא נספרו בהוראת הקיסר, וכמו כן מתנגדו פלביאנוס, ארכיבישוף קונסטנטינופול הודח והוגלה. בחלק השני של הוועידה, שבו לא נכחו הלגאטים האפיפיוריים אשר חזרו לרומא עם מכתב לאפיפיור מאת פלביאנוס המודח – הודחו עוד מספר בישופים ממתנגדי אוטיכס.
החלטות הוועידה איימו ליצור קרע בין המזרח למערב, שכן היו מנוגדות לחלוטין לרצונו ודעתו של האפיפיור ועל אחת כמה וכמה משום שמכתבו כלל לא נקרא בפני צירי הוועידה והוא ראה בכך כ"מחטף" וכגזילה שנועדה לשרת את רצונם ואמונתם האישית של תומכי אוטיכס (בפרט דיוסקורוס האלכסנדוני שעמד בראש הוועידה, והקיסר תאודוסיוס ה-2). כתוצאה מכך, סירב לאו הראשון להכיר בוועידה כחוקית וקרא לה Latrocinium – ועידת גזלנים. כמו כן דרש לאו הראשון את כינוסה של ועידה חדשה בנושא אוטיכס והמונופיזיטיות, ואילו הקיסר תאודוסיוס ה-2 מצדו סירב לכך ומינה בישופים במחוזות המזרח בלא התייעצות עמו, אלא עם דיוסקורוס האלכסנדוני (אשר הרהיב עוז והחרים את האפיפיור). רק מותו הפתאומי של תאודוסיוס ה-2 שינה את המצב: כאשר הקיסר החדש שעלה, מרקיאנוס, תמך בגישתם של לאו הראשון ופלביאנוס, ולכן נעתר לדרישת האפיפיור לאו הראשון.
מהלך הוועידה בכלקדון והחלטותיה
הקיסר החדש מרקיאנוס כינס, לבקשת האפיפיור לאו הראשון, ועידה אקומנית חדשה בנושא המחלוקת המונופיזיטית. כמו כן הוא החזיר לתפקידם את הבישופים שהודחו שנתיים לפני כן בוועידת אפסוס השנייה. בהתחלה תוכנן שהוועידה תתקיים בניקיאה, אך ברגע האחרון היא הועברה קרוב יותר לבירה, לעיר כלקדון שעל גדת הבוספורוס, כדי שהקיסר יוכל לפקח עליה ביתר קלות. הוועידה נפתחה ב-8 באוקטובר 451 בניהולו של הלגאט האפיפיורי פסכניוס. בוועידה נכחו כ-500 בישופים, ובהם אוזביוס מדורילאום וגם דיוסקורוס האלכסנדרוני שהחרים את האפיפיור לאו הראשון לאחר ועידת אפסוס השנייה, שנתיים קודם לכן.
במושבה הראשון, הוועידה עסקה בעניינה המרכזי והוא – מינותו של אוטיכס, הלטרוקיניום באפסוס ומשפטו של דיוסקורוס האלכסנדרוני. הקטגור כנגד דיוסקורוס היה אוזביוס מדורילאום, אשר מנה את כל מהלכיו הכוחניים של דיוסקורוס בוועידת אפסוס השנייה ובנוסף הביא עדויות של כמה בישופים מצריים שטענו כי דיוסקורוס הוא אדם אלים ואכזרי. דיוסקורוס בתגובה, סירב להופיע בפני הוועידה והורשע שלא בפניו. הוועידה הדיחה את דיוסקורוס מתפקידו כפטריארך אלכסנדריה, ביטלה את כל תקנותיו, ובנוסף לכך גינתה את אוטיכס ואת הלטרוקיניום של אפסוס. עם זאת, שאר הבישופים שנכחו באפסוס והצביעו בעד אוטיכס ונגד פלביאנוס לא הודחו ולא גונו, שכן הם הביעו חרטה וטענו כי פעלו מתוך פחד מפני דיוסקורוס האלכסנדרוני, ראש הוועידה דאז. כמו כן הוועידה הכריזה אנאתמה (חרם מהדרגה העליונה) על נסטוריוס.
הנושא השני על סדר יומה של הוועידה היה גיבוש אחדות בנושא יסודות האמונה הנוצרית. בעניין זה הסכימו כל הנוכחים כי יש ללכת בשביל הזהב שבין הקיצוניות הנסטוריאנית לבין הקיצוניות המונופיזיטית, וללכת בדרכם של לאו הראשון וקירילוס האלכסנדרוני שנוסחתם התאולוגית הייתה יחסית מאוזנת יותר. עם זאת, לא כל הנוכחים הסכימו לחתום על איגרתו של לאו הראשון לפלביאנוס, ושאר הניסיונות לגבש נוסח אחיד ליסוד האמונה הנוצרית עלו בתוהו. לאור זאת, פסכניוס הלגאט האפיפיורי ומרקיאנוס הקיסר איימו להעביר את הוועידה לאיטליה, דבר שהיה לא-נוח לרוב הנוכחים מבחינה גאוגרפית, שכן הם באו ברובם מהמזרח הקרוב, ותחת איום זה הם הסכימו להוסיף לקרדו משפט שאישר את קביעתו של לאו הראשון, כי לישו יש שתי מהויות בלתי-מתחלפות ובלתי-נפרדות.
כמו כן עסקה הוועידה בנושא הנזורה, וקבעה איסור על נזירים ונזירות להינשא, קבעה כי על הנזירים להיות מופת של אורח חיים נוצרי, ועסקה במערכת יחסי הגומלין בינם לבין הכנסייה ובעלי התפקידים הדתיים בה.
הוועידה ניסחה את הקנון הרביעי המתייחס לנושא הנזורה, בו הוגדרו הנזירים כאנשים חילוניים וחסודים (כלומר לא כמרים) ועליהם להיעזר בשירותי נושאי המשרות הכנסייתיות. הקאנון הרביעי התייחס גם למערכת היחסים בין הבישוף לבין הנזירים החיים בתחומי הדיוקסיה שלו וקבע את סמכותם של הבישופים על הנזירים, קבע כי על הבישוף להעניק לנזירים כסף לקיומם ובתמורה הנזירים כפופים מבחינה דתית לבישוף. בנוסף, הנזירים צריכים לחיות במקום מוגדר ויציאה ממקום זה דורשת אישור הבישוף. נקבע גם כי לבישופים הזכות להתיר או לאסור הקמתם של מנזרים חדשים. ההחלטות הנוגעות לנזירים ולנזירות באו לביטוי בתקנוני הנזורה שנכתבו בתקופות מאוחרות יותר. ההחלטות בדבר מקומם של הנזירים במדרג הכנסייתי החזיקו מעמד עד הגעתם של קולומבנוס ושאר הנזירים האירים שהיו כוח כנסייתי שלא קיבל את מרותם של בישופים (וגם לא של שליטים סקולרים).
בנוסף לעניינים מרכזיים אלה, הוועידה קבעה עוד 30 החלטות בתחום הטכני יותר, כגון אישור החלטות הוועידות הקודמות, איסור על עיסוק נוסף לבישופים, איסור על כמרים להתגייס לצבא, הגבלת האפשרות להאשים בישוף בפלילים ואיסור על הורדה בדרגה של בישוף.
השלכות הוועידה
השלכתה המיידית של הוועידה הייתה קרע חמור בכנסייה. הבישופים אשר לא הסכימו עם גישתו של האפיפיור לאו הראשון (תומכי המונופיזיטיזם), דחו את החלטות הוועידה בטענה שהן בעלות דוגמה תאולוגית נסטוריאנית. על אף ההחלטה הרשמית של הוועידה כי המונופיזיטיות היא מינות ויש לרדוף ולהוקיע אותה מכל וכל, הנושא היה רחוק מהכרעה בכמה מאות השנים הבאות שכן כמה מהקיסרים הביזנטיניים העדיפו את המונופיזיטים על-פני האורתודוקסים (הדיאופיזיטים). כמו כן, רבים מאזורי הספר אימצו תחת הדוקטרינה הכלקדונית את הגישה המיאפיזיטית, ששימשה כגרסת ביניים בין שתי הדוקטרינות, הנשענת על טענת קירילוס האלכסנדרוני שטען שלישו יש שני טבעים – אלוהי ואנושי, שלא התמזגו, אך מחוברים יחד באופן בלתי נבדל בטבע שהוא אלוהי ואנושי כאחד (בפרסונה אחת או בפיזיס אחד) – וגישת הביניים המיאפיזיטית טענה כי לישו היו שני טבעים או שתי מהויות – אלוהי ואנושי באישיות אחת שהתאחדו והתמזגו לטבע אחד (בעוד שבדיאופיזיטיות שני הטבעים של ישו לא מתמזגים ומתקיימים זה לצד זה בנבדל אך בהרמוניה בתוך פרסונה אחת); זאת בניגוד לאוטיכס אשר טען כי לישו טבע אלוהי ותו לא. כתוצאה מכך פרשו מהכנסייה האורתודוקסית – הכנסייה הארמנית, הכנסייה הגאורגית (אשר חזרה לאורתודוקסיה בראשית המאה ה-9), הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והכנסייה הקופטית – כנסיות הנקראות לעיתים בשם הכוללני הכנסיות האוריינטליות או קהילות לא-כלקדוניות כי לא קיבלו עליהן את החלטות ועידת כלקדון.
היפרדות הכנסייה הארמנית
הארמנים לא השתתפו בוועידת כלקדון בשל קרב אווריאר שניהלו באותה שנה נגד הפרסים. בשנת 551 כינס ראש הכנסייה הארמנית, הקתוליקוס בבקן, סינוד שהכריז על אי הסכמה לעקרונות הדיאופיזיטים שנקבעו בוועידת כלקדון ועל ניתוק הכנסייה הארמנית מהכנסייה האורתודוקסית בקונסטנטינופול.
Obtained Enslavement
Obtained Enslavement (אובטיינד אינסלייבמנט, "שעבוד מוטמע") היא להקת בלאק מטאל סימפוני מהעיר סטרוד שבנורווגיה. בתחילת דרכה ניגנה דווקא דת' מטאל.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-1989 על ידי דואדן (Døden) שמתפקד כגיטריסט, Pest (שניגן גם בלהקת גורגורות') כבסיסט וסולן, וטורקמדה (Torquemada) שהיה למתופף הלהקה. כארבע שנים לאחר הקמתה של הלהקה צורף אליה קלידן המכנה עצמו Heks, שתרם את כישוריו גם לעבודת הגיטרה. שלושת מקימי הלהקה עדיין מנגנים בה עד היום הזה, כמו כן גם הקלידן שגויס מאוחר יותר. כעת משהושלם ההרכב שלהם, שחררה הלהקה שתי קלטות דמו בשנים 1992 ו-1993: Obtained Enslavement ו-Out of The Crypts (בהתאמה). שמועות לגבי הלהקה מספרות כי שוחררו עוד שני דמואים לפני צירופו של הקלידן Heks, אך שמם ושנת הוצאתם אינם ידועים.
תחת חברת התקליטים Likstøy Music, הוציאה הלהקה את אלבומה המלא הראשון בשנת 1994, אלבום שזכה לשם Centuries of Sorrow. עם צאתו, האלבום נמכר בהיקף רחב ביחס למוניטין של הלהקה כאשר אלף עותקים שלו נמכרו בתקופה קצרה. האלבום עצמו הכיל תשעה שירים אשר נדונו בעיקר על כישוף ומעשי קסם ואף עלילות עתיקות, בעוד מבחינה מוזיקלית הוא התאפיין בעבודת גיטרה אגרסיבית וטיפוסית לבלאק מטאל יחד עם נגיעות מלודיות יותר בצירופם של קלידים שהשרו אווירה הסימפונית. העבודה המוזיקלית של הלהקה באלבום זה, זיכתה אותה בביקורות חיוביות מאוד בתקשורת המטאל ובקרב חובבי הבלאק מטאל.
הקונוטציות החיוביות שהועלו בהקשר לשמה של הלהקה ועבודתה המוזיקלית, המשיכו עם שחררו של האלבום השני Witchcraft בשנת 1997. אתרי המטאל שפעו מחמאות לאלבום שכמו קודמו הכיל 9, אך התאפיין בהפקה ממוקצעת יותר, כאשר המוזיקה של הלהקה עברה עריכה למוזיקה רב-ערוצית ורב-שכבתית שיצרה נפח תזמורתי וסימפוני גדול, בעוד האלמנטים של הבלאק מטאל נותרו בעינם.
הלהקה הוחתמה באותה שנת בחברת התקליטים הגדולה Napalm Records וכשנה מאוחר יותר, ב-1998, שחררה את אלבומה השלישי במספר Soulblight. האלבום Soulblight שוחרר בסימן צירופם והחלפתם של שני חברי הרכב: Torture שתרם את כישוריו לנגינת הגיטרה בס באלבום הקודם, עזב את הלהקה; ואילו במקומו צורף Torgrim. אלבומה הרביעי של הלהקה, The Shepherd and the Hounds of Hell, יצא שנתיים מאוחר יותר והוא האחרון שהלהקה הוציאה היות שבאותה שנה היא התפרקה.
בריטני ריס
בריטני ריס (באנגלית: Brittney Reese; נולדה ב-9 בספטמבר 1986) היא אתלטית אמריקאית. היא אלופה אולימפית (לונדון 2012), אלופת העולם, 4 פעמים אלופת העולם והראשונה בהיסטוריה שזכתה שלוש פעמים ברציפות (ברלין 2009, טגו 2011, מוסקבה 2013 ו-לונדון 2017) ו-3 פעמים אלופת העולם באולם (דוחה 2010, איסטנבול 2012 ופורטלנד 2016) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
ריס נולדה באינגלווד שבקליפורניה ובגיל שלוש עברה לגולף-פורט שבמיסיסיפי. היא למדה בקולג' הקהילתי גולף קוסט ואחר כך באוניברסיטת מיסיסיפי.
ריס היא עוזרת מאמן אתלטיקה קלה במכללה מקומית בסן דייגו מאז 2013.
2007 ו-2008
במסגרת המבחנים האמריקאים למשחקים האולימפיים שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי 2008 קבעה ריס שיא אישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.95 מטר.
2009
בתחרות שנערכה בבלם, ברזיל במאי 2009 קבעה ריס שיא אישי של 7.06 מטר, תוצאה שדירגה אותה במקום השלישי בכל הזמנים בארצות הברית אחרי ג'קי ג'וינר קרסי ומריון ג'ונס.
אלופת עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאת השנה בעולם של 7.10 מטר, לפני טטיאנה לבדייבה מרוסיה (6.97 מטר) וקארין מיי מליס מטורקיה (6.80 מטר).
2011
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה ריס במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.82 מטר, לפני אולגה קוחרנקו מרוסיה (6.77 מטר) ואינטה רדביצ'ה מלטביה (6.76 מטר).
2013
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק, בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 7.01 מטר, בקפיצה השנייה, לפני בלסינג אוקגבארה מניגריה (6.99 מטר) ואיוונה שפאנוביץ' מסרביה (6.82 מטר).
2016
באליפות העולם באולם שנערכה בפורטלנד אורגון במרץ 2016 זכתה ריס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.22 מטר, בפעם השלישית בקריירה שלה, לפני איוונה שפאנוביץ' (7.07 מטר) ולוריין יוגן מבריטניה (6.93 מטר).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביולי אותה שנה היא שיפרה את שיאה האישי בקפיצה לרוחק והעמידה אותו על תוצאה של-7.31 מטר, תוצאת השנה בעולם והתוצאה התשיעית בטיבה בכל הזמנים. במשחקים עצמם, היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 7.15 מטר, אחרי בת ארצה טיאנה ברטולטה (7.17 מטר) ולפני איוונה שפאנוביץ' (7.08 מטר).
2017
ביוני 2017 קבעה ריס בקפיצה לרוחק את תוצאת השנה - 7.13 מטר. באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק, בפעם השרביעית בתוצאה של 7.02 מטר, לפני דריה קלישינה מרוסיה (7.00 מטר) וטיאנה ברטולטה (6.97 מטר).
הנס המלכותי של ניו זילנד
הנס המלכותי של ניו זילנד הידוע גם כדגל המלכה האישי לניו זילנד הוא דגלה האישי של המלכה אליזבת השנייה בתפקידה כמלכת ניו זילנד. הדגל אושר לשימוש בשנת 1962 לשימושה הבלעדי של המלכה בביקוריה בניו זילנד או כאשר היא משמשת כראש המדינה באירועים מחוץ לממלכה. לנציגה של המלכה במדינה, המושל הכללי של ניו זילנד, יש דגל משלו.
ב-11 באוקטובר 1962 הודיעה המלכה על אימוצו של דגל אישי מיוחד למטרות ביקורה בניו זילנד בין ה-6-8 בפברואר 1963 ולשימוש לאחר מכן. מאז, הדגל מונף על כל בניין שבו מתאכסנת המלכה, ועל כל ספינה אשר מפליגה במימיה של ניו זילנד כאשר היא על סיפונה. כמו כן מונף הדגל כאשר המלכה משתתפת באירוע ציבורי או ממלכתי ובמצעדים צבאיים כאשר המלכה נוכחת. המקרה היחידי שבו יונף הדגל בהיעדרה של המלכה הוא לכבוד יום הולדתה הרשמי של המלכה.
כאשר הדגל מונף לצידו של דגל ניו זילנד, דגלה האישי של המלכה יונף בעמדת הכבוד.
תיאור הדגל
הדגל הוא כרזה של שלט האצולה של ניו זילנד מושחת על ידי דגל המלכה אליזבת השנייה. הדגל מחולק לארבעה רבעים: הרבע הראשון כולל ארבעה כוכבים אדומים על רקע כחול כיצוגה של מערכת הכוכבים הצלב הדרומי (כפי שמוצג על הדגל הלאומי); השני, גיזת זהב על רקע אדום; השלישי, שני פטישי זהב מוצלבים על רקע כחול והרבע הרביעי מציג אלומת חיטה זהובה על רקע אדום.
במרכז הדגל עוברת רצועה לבנה המציגה שלוש ספינות, במרכז (ומעל הספינה האמצעית) מופיע חותם דגל המלכה אליזבת השנייה: רונדל בצבע כחול כהה, במרכזו האות הרומאית "E", מעליה הכתר המלכותי ומסביבם זר של ורדים כולם בצבע זהב.
שושלת ג'ואו
שושלת ג'וֹאוּ (סינית: 周, פיניין: Zhōu; מבוטא כ"צ'ואו", IPA: [ʈʂoʊ̯]) הייתה, לפי ההיסטוריוגרפיה הסינית, השושלת השלישית בתולדותיה של סין; היא שלטה מ-1046 לפנה"ס ועד 256 לפנה"ס. עלייתה לשלטון התרחשה כאשר מייסד השושלת ניצח בקרב מויה את מלכה האחרון של שושלת שאנג. שליטתה של השושלת הייתה מלאה רק בזמן שושלת ג'ואו המערבית, הנקראת גם שושלת ג'ואו המוקדמת; תקופה זו נמשכה מהיווסדותה של השושלת עד ל-771 לפנה"ס. בתקופות מאוחרות יותר (בעיקר בתקופת המדינות הלוחמות) שלטונה היה "על הנייר" בלבד, ולא הייתה לה השפעה ממשית על השטחים שהיו שייכים לה. בסופו של דבר, השושלת הוחלפה ב-256 לפנה"ס על ידי שושלת צ'ין.
זמן שלטונה הרציף של שושלת ג'ואו הוא הארוך ביותר בהיסטוריה הסינית. זו הייתה התקופה שבה הגיעה סין לשיאי ייצור הארד ועברה לתקופת הברזל, והכתב התפתח מהצורה הראשונית שלו לכתב הדומה מאוד לזה הנמצא בשימוש כיום. בשלהי שלטונה של השושלת התפתחה הפילוסופיה הסינית הקלאסית. הפילוסופים הנחשבים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר על ההגות הסינית ובעלי השפעה כלל עולמית פעלו בתקופת שושלת זו, בהם קונפוציוס מייסד הקונפוציאניזם ולאו דזה מייסד הדאואיזם.
שושלת ג'וֹאוּ המערבית
לפי המיתולוגיה הסינית, תחילתה של שושלת ג'ואו הייתה בהתעברותה הניסית של אשתו של הקיסר קו, לאחר שדרכה על עקבתו של שאן-די, האל הראשי בפנתאון הסיני; שמו של הנולד היה שי. הוא שרד למרות שאמו נטשה אותו שלוש פעמים, לימד את בני האדם כיצד לגדל צמחים ולעבד את הקרקע, וזכה למשרה קיסרית ונחלה. לאחר מותו, ניתן לו על ידי המלך טאנג משאנג הכינוי "שר הדוחן", והתבסס פולחן שלו כאל האחראי על הקציר. בתקופת שאנג, השושלת התבססה בעמק הנהר ווֶי, וצברה כוח צבאי ופוליטי (ניתן להבין זאת על ידי אזכורה התכוף בעצמות הניחוש, שבהן השתמשו מלכי שאנג כדי לחזות את העתיד). לא היה שוני תרבותי משמעותי בין ג'ואו של תקופת שאנג לבין אזורים אחרים מאותה תקופה, וייתכן שלשאנג הייתה השפעה מסוימת על האזור.
לאחר סיכול המרד, עמל הדוכס מג'ואו על ביסוס הלגיטימציה של שלטונו; ככל הנראה, בתקופתו נוסח עקרון מנדט השמיים, לפיו האל טִיין (השמיים) מעניק כרצונו את הזכות להפיל שלטון לא-צודק, ונותן את השלטון לבעל ה"סגולה" (מושג המתייחס לערכיו המוסריים של המלך, לכוח הפוליטי שלו ולקשריו הטובים עם האלים). לפיכך, השמיים הם שנתנו לו את הזכות להפיל את שלטון שאנג. הפולחן לשמיים התנהל בלעדית בחצר הקיסר, וכך נמנעו מרידות פוטנציאליות של אצילים שהיו עשויים לטעון שהמנדט ניתן להם; עם זאת, בכתבים מהתקופה נכתב בבירור שגם שושלת ג'ואו עלולה לאבד את המנדט במידה שיעלה לשלטון מלך לא ראוי. לעקרון מנדט השמיים הייתה השפעה רחבת-היקף על ההיסטוריה הסינית.
עם הזמן, הוסאלים המופקדים על הנחלות צברו כוח פוליטי זהה כמעט לזה של המלך. מלכי ג'ואו המערבית האחרונים הביאו לשקיעתה של השושלת, ולאחר שמלכה האחרון של ג'ואו המערבית, יוֹאוּ, הגלה את אשתו לטובת פשוטת-העם באו סה, מרדו בו אביה של המלכה, נתיניו הממורמרים של המלך ושבטי החואנג-רונג. המרד הצליח, חאו נכבשה, ויואו נהרג. בנו, שהומלך על ידי המורדים, לא הצליח להחזיר את השושלת על כנה, ונאלץ להעביר את הבירה מזרחה, לצ'נג-ג'ואו (כיום לוו-יאנג). כאן מתחילה תקופת ג'ואו המזרחית, המאופיינת באי-שקט פוליטי ובמלחמות בלתי-פוסקות בין הוסאלים על השליטה בסין.
שושלת ג'ואו המזרחית
תקופה זו בתולדות השושלת מכונה "המזרחית", על-שם בירתה החדשה של השושלת, שהייתה ממזרח לקודמתה. שלטון שושלת ג'ואו המזרחית מתחלק בדרך כלל לשתי תקופות עיקריות: זרמי החשיבה שמקורם בתקופה זו מאופיינים במעשיות שלהם; חלק מרכזי מרובם עוסק בכינון שלטון וחברה תקינים. את הגיוון והפרקטיות שלהם ניתן להסביר באקלים הפוליטי המשתנה תמידית של התקופה.
תקופת "האביב והסתיו"
שמה של התקופה נלקח משמו של הספר רשומות האביב והסתיו, שבו תועדו אירועים מחיי החצר של דוכסי נחלת ל'ו. התקופה, שנמשכה כ-300 שנים, אופיינה בעלייה משמעותית בכוחם של הנסיכים, האצילים והדוכסים על חשבון שלטון הקיסר; חשיבותו הטקסית, היא בלבד השאירה אותו על כסו. מרכזי הכוח הפוליטי היו מספר מצומצם של מדינות, שמקורן באיחוד של נחלות שהוענקו לתומכי השושלת בתקופת ג'ואו המערבית. למדינות אלו הייתה אוטונומיה כמעט מלאה, והן נלחמו זו בזו, ניהלו זו עם זו יחסי מסחר וכרתו ביניהן בריתות. למלך לא הייתה עוד הסמכות לשמש כבורר בסכסוכים בין המדינות, וכוחו הפוליטי היה דה-יורה בלבד; נחיתותו הפוליטית והאסטרטגית של המלך התבטאה כאשר צבאו של חוואן, אחד מהמלכים הראשונים בתקופה זו, הפסיד לצבא הדוכס מג'נג ב-707 לפנה"ס, וכאשר אצילים חזקים כגון הדוכס חוואן ממדינת צ'י (ששלט באמצע המאה השביעית לפנה"ס) הם שניהלו את פעולותיו של המלך והשתמשו בשמו כחותמת גומי. בהמשך, חלה התפוררות מדינית אפילו במדינות עצמן, כאשר אזורים בהן שהופקדו תחת מרותם של אצילים נהפכו למעין "מדינות" אוטונומיות משלהן, שעליהן הייתה לנסיכים השפעה מועטה.
תקופה זו התאפיינה בריבוד חברתי ברור מאוד, כאשר בקומות העליונות של "הפירמידה החברתית" היו האצילים הבכירים, שסדר הולדתם קבע את מעמדם, מתחתיהם האצילים הזוטרים יותר בני מעמד השְה (רובם בניהן הצעירים של משפחות אצולה), ומתחתיהם פשוטי העם והמשרתים. פשוטי העם ובני מעמד השה היו חייבים בשירות צבאי.
שתי היצירות הספרותיות המרכזיות של תקופה זו הן רשומות האביב והסתיו, שבהן נכתבו "דיווחים" על המתרחש במדינת לו שככל הנראה יועדו לרוחות, מהשנים 722 עד 481 לפנה"ס, ודזו ג'ואן מהמאה ה-5 לפנה"ס ("פרשנות דזו" לרשומות האביב והסתיו). באחרונה, מלבד פרשנות על הרשומות, מוצג סיקור נרחב של חיי החצר, הפוליטיקה והמלחמות בין המדינות באותה תקופה, ואף מצוטטים נאומים של שליטים ופוליטיקאים מהתקופה.
תקופת "המדינות הלוחמות"
תקופת "המדינות הלוחמות" אופיינה, כמשתמע משמה, במלחמות בלתי-פוסקות בין המדינות ששלטו בשטחים שבעבר היו שייכים לשושלת ג'ואו. מהאזורים האוטונומיים הרבים בראשות האצילים ומהמדינות הקטנות הרבות קמו ישויות פוליטיות חדשות רבות; תהליך ההתפוררות המדינית נפסק, וישויות אלו היו ברובן מגובשות מאוד. שש המדינות צ'ו, צ'י, צ'ין, חאן, ג'או וווי היו החזקות מביניהן, והן נלחמו ביניהן על השליטה בסין. מלבדן היו מדינות קטנות נוספות, אך השפעתן הפוליטית הייתה זניחה יחסית. המאורע שבו החלה התקופה היה התפצלותה של מדינת ג'ין לשלוש המדינות חאן, ווי וג'או - שלוש ישויות פוליטיות שצברו עוצמה רבה בחציה הראשון של התקופה. סמכותו של המלך משושלת ג'ואו הצטמצמה בתקופה זו לאפס; הדוכס חוי מווֶי הכריז על עצמו כמלך (בסינית - וָאנְג, 王) ב-344 לפנה"ס, ובעקבותיו עשו זאת שליטיהן של שאר המדינות. ב-403 לפנה"ס, חאן, ג'או וְוֶוי קיבלו ממלך ג'ואו עצמאות מוחלטת.
מלבד המלחמות, בתקופה זו חלה עלייה משמעותית מאוד באוכלוסייה, שנבעה מעיבודן היעיל של אדמות חקלאיות שנכבשו במהלך התרחבותן של המדינות, כמו גם משיפור בטכניקה החקלאית ועידוד ילודה (על מנת להגדיל את כמות החיילים והחקלאים) על ידי השלטונות; התייעלות המסחר, שהתבטאה בהיווצרות ערים שהיוו מרכזי מסחר ומהן יוצאו מוצרים לכל רחבי סין ובהחלפת סחר החליפין במטבעות; ובעלייה במעמדם של בני השְה, האצולה הזוטרה.
מלכה האחרון של שושלת ג'ואו המזרחית הוא נאן, שנהרג בזמן שכוחות צ'ין השתלטו על בירת ג'ואו, ואנגצ'נג, ב-256 לפנה"ס. אחריו הוכתר ה"מלך" חווי, אך השטח הזעיר ששלט בו נכבש סופית על ידי צ'ין ב-249 לפנה"ס. תהליך איחוד סין הושלם ב-221 לפנה"ס, עם כיבושה של מדינת צ'י.
חקלאות
החקלאות הייתה מפותחת מאוד בתקופת ג'ואו והתבססה על שיטה המזכירה את הפאודליזם האירופי, שלפיה כל האדמות היו שייכות לאצילים, והוקצו לצמיתים שעיבדו אותן. דוגמה לשיטה חקלאית מהתקופה היא חלוקת השדה שמעבד הצמית לתשעה חלקים שווים, כאשר התבואה שגדלה במרכזי שבהם הועברה לאציל כמס, והחלק הנותר היה שייך לאיכר. הממשלה המרכזית אגרה את עודפי התבואה במחסנים לתקופות של בצורת ורעב. האצילים פיקחו גם על הפקת המתכות מהעפרות בשיטה דומה.
בתקופת ג'ואו נבנו פרויקטי ההנדסה ההידראולית הראשונים בתולדות סין, ששימשו לייעול השקיית השדות. הסכר העצום שנבנה בהוראת דוכס ווי, סונשו אאו, היה הפרויקט הראשון מסוג זה; הסכר גרם ליצירת מאגר מים עצום (בצפון אזור אנחווי של ימינו) ששימש להשקיית השדות. שימן באו תכנן את מערכת תעלות ההשקיה הראשונה בסין, שהובילה את מימי נהר ז'אנג  אל אזור גבוה יותר בנהר הצהוב.
צבא
בראשיתה של ג'ואו המערבית היה ברשות השושלת צבא חזק שחולק לשתי יחידות עיקריות. במספר מערכות נכבשו מישור לוס, אזור נינגשיה של היום, ושפך הנהר הצהוב. כוחה הצבאי של השושלת הגיע לשיאו בסוף ימי המלך ג'או, כאשר הוביל את צבאו למערכות שבהן ניסה לכבוש את אזור נהר ההאן (יובל של היאנגצה). האחרון מבין ניסיונות אלו הסתיים באסון - צבאו של המלך נמחק כמעט לחלוטין, והוא עצמו טבע בעת שניסה לסגת עם שארית כוחותיו דרך נהר. ניסיונות דומים בהמשך נחלו הצלחה מועטה: המלך לי הוביל 14 יחידות צבאיות כנגד ה"ברברים" בדרום תחום שלטונו, מבלי להשיג ניצחון; המלך חוואן ניסה לכבוש את שטחי החואנרונג, בלא הצלחה; והמלך יואו נהרג בסופו של דבר על ידם בעת כיבושה של חאו. למרות שהמרכבות נכנסו לשימוש צבאי בסין עוד בתקופת שאנג, רק בימי ג'ואו התחיל השימוש הנרחב בהן לצורכים צבאיים.
כלים טקסיים ופולחניים
מאפיין חשוב של התרבות בתקופת ג'ואו המערבית היה כלי הארד הפולחניים; שימושם העיקרי היה ב"האכלת" רוחות האבות במזון שהונח בהם, ובטקסי הקבורה שבהם הורדו לקברו של המת. אמנם במאה השנים הראשונות של התקופה לא היה בינם לבין הכלים מתקופת שאנג שוני סגנוני גדול, אך נוהג ייחודי שהתחיל בתקופה זו היה חריטת כתובות בעלות אופי פולחני בצדם הפנימי של הכלים או בבסיסם. כתובות אלו יועדו לרוחות האבות, וכללו בדרך כלל תיאור של האירועים שבהם נוצקו הכלים, ברכות לאבות, וכן מידע בעל חשיבות היסטורית רבה על התקופה. בתקופה מאוחרת יותר חל שינוי קיצוני יחסית בצורתם של הכלים, ככל הנראה עקב ניסוח "מערך הטקסים" החדש של שושלת ג'ואו, שהגדיר במדויק את סוגיהם של כלי הברונזה שהורדו לקברי המתים לפי מטרותיהם ומספרם, שנקבע לפי מעמדו של הנפטר. קברים מתקופת "האביב והסתיו" מאופיינים בשבירת כללי מערך הטקסים, וקברים מתקופת "המדינות הלוחמות" מאופיינים בשילוב מאפיינים תרבותיים חדשים, כגון מגילות שעליהן נכתבו יצירות מסוגים שונים ו"כלים זוהרים" מחרסינה או עץ, שדימו כלים שבהם השתמש הנפטר בחייו. תפקידם של אלו היה ללוות אותו לעולם המתים, שם יוכל להשתמש בהם. למטרות דומות שימשו כלים מירקן.
מנדט השמיים
בראשיתה של שושלת ג'ואו נוסח עקרון פוליטי, דתי ופילוסופי חדש בשם "מנדט השמיים". לפי עיקרון זה, הפלת השאנג על ידי ג'ואו הייתה מוצדקת, מכיוון ש"מנדט השמיים" - הזכות השמימית לשלוט על סין - יינתן לאדם המוסרי ביותר, ונלקח במידה שהשלטון נעשה מושחת ורקוב מוסרית. המנדט הוצג כמעין הסכם שנערך בין שושלת ג'ואו ל"שמיים" (טיֶין, 天); לפי "הסכם" זה, מכיוון שראוי שהשלטון על הארץ ישקף את רצון השמיים, מנדט השמיים ניתן ממלך שאנג האחרון לשושלת ג'ואו. על מלכי השושלת, לפי ההסכם, לקיים שלטון מוסרי שבו יתקיימו הערכים הנעלים של ההרמוניה והכבוד, פן יילקח המנדט גם מהם ויועבר לשושלת ראויה יותר. אם כך, היותם של מלכי שאנג האחרונים אכזריים, נהנתניים ומושחתים היא שאפשרה את החלפתם בידי מלכי ג'ואו, ובמידה שגם אלה יתנוונו, יעלה לשלטון מלך משושלת אחרת.
אחת מחובותיו של המלך, לפי עקרון המנדט, הייתה ארגון לוח שנה, שלפיו ייקבעו הזמנים לביצוע מלאכות חקלאיות שונות ויצוינו החגים. מכיוון שמלכי ג'ואו טענו שמקור זכות השלטון שלהם הוא מהשמיים, הם ניסו ככל יכולתם להגיע לרמת דיוק מרבית בתצפיות האסטרונומיות לצורך קביעת לוח השנה שלהם.
שבתאי בריל
שבתאי בריל (נולד ב-8 בינואר 1937) הוא קצין מודיעין בדימוס, שהגה ופיתח את הרעיון להשתמש בכלי טיס בלתי מאויש כמכשיר לאיסוף מודיעין צבאי, והראשון שהטיס טיסן, שנעשה בו שימוש מבצעי בצה"ל.
ביוגרפיה
שבתאי בריל נולד ב-1937 במושבה מגדיאל למשפחה שעסקה בחקלאות. אביו עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית ואמו בעלייה הרביעית. הוא גדל במגדיאל, ולמד בבית ספר יסודי דתי במושבה. לאחר שנתיים של לימודי תיכון בבית הספר "כצנלנסון" בכפר סבא, עבר לתיכון המקצועי בסמ"ת בחיפה, שם למד במגמת רדיו.
בריל שירת בצה"ל בין השנים 1956–1977, והשתחרר בדרגת סגן אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים וניהל במשך 5 שנים את "משכנות הרועים" - פרויקט תיירות ירושלמי באזור טיילת ארמון הנציב. לאחר מכן ניהל עסקים שונים עד צאתו לגמלאות.
בריל סיים תואר ראשון במזרחנות באוניברסיטה העברית, נשוי לתלמה בריל, כירולוגית. הם מתגוררים במבשרת ציון ולהם שלושה ילדים ותשעה נכדים.
שירות בצה"ל
לאחר שסיים בהצטיינות קורס קצינים, עבר לשרת כקצין המבצעים של היחידה לאיסוף מודיעין 848 המוכרת כיום כיחידה 8200 ובה עברו עליו רוב שנותיו בצבא. בין היתר שימש כראש מדור הפעלה ביחידה 504, כמפקד מרחב סיני של 848 בתקופת מלחמת ההתשה, וראש ענף הדרכה (מקצועות).
בתקופת מלחמת יום הכיפורים שימש קצין אג"ם של היחידה. לטענתו, בימים שלפני המלחמה, היה משוכנע כי כל הסימנים המודיעיניים מובילים למסקנה שעומדת לפרוץ מלחמה בשתי החזיתות. הוא פנה למפקדו, יואל בן פורת, אך לטענתו, בן פורת לא קיבל את דבריו. הוא עקף את בן פורת ופנה לעוזר ראש אגף מודיעין, תת-אלוף צבי לידור. לידור פנה לראש אגף המודיעין, אלי זעירא, אך טענת בריל נדחתה. לימים, אישר זעירא את מהימנות הדברים כשאמר: "לא הגיע אלי אדם אחד מכל המערך (המודיעיני) שבא להגיד שיש מלחמה", היחיד היה שבתאי בריל, שפנה לצביקה לידור ולא אלי". אחרי מלחמת יום הכיפורים מונה כמושל הצבאי של אזור בית לחם, ובסיום תפקידו זה השתחרר מצה"ל. בעקבות מלחמת שלום הגליל, נקרא לשמש כמושל אזור צור, בתקופה בה כוחות צה"ל חנו בלבנון.
המזל"ט הראשון
בתקופת מלחמת ההתשה בתעלת סואץ, ירו המצרים לעבר כוחות צה"ל שחנו בגדה ממולם. כדי לחסום את שדה הראייה של כוחותיהם הקימו המצרים סוללות עפר גבוהות שמנעו מכוחות צה"ל לתצפת עליהם. בריל, שהיה מפקד יחידת המודיעין במרחב סיני, החל לפתח, ביחד עם רס"ן שלמה ברק, טייס חיל האוויר שהיה מומחה לטיסנים - פתרון מקורי לבעיית הירי: טיסן שיופעל באמצעות גלי רדיו, יתצפת מעבר לקווי האויב בלי לסכן חיי אדם ויביא מודיעין חזותי. לימים יקראו לזה מטוס זעיר ללא טייס.
בחודש יולי 1969 נערך הניסוי הראשון עליו פיקד, ובמסגרתו הועלה לאוויר טיסן, שהצליח להשיג 50 צילומים באיכות טובה. חודשים אחדים לאחר מכן בוצעה גיחה נוספת של טיסן, מעבר לגבול הירדני, ושוב התקבלו צילומים טובים.
בעקבות הטיסה המבצעית המוצלחת ודרישת סיירת מטכ"ל לקבל צילומים מסוג זה, נתן ראש אמ"ן, אהרון יריב, ליחידה הטכנולוגית של חיל המודיעין הוראה להמשיך בפיתוח המזל"ט. אבל מפתחי הטיסן שצברו מאות שעות הטסה, הודרו מהפרויקט. היחידה הטכנולוגית החליטה לפתח טיסן חדש, שהיה כבד יותר, עם שני מנועים. הטיסן נכשל, וב-1971 הפרויקט נסגר. רק אחרי מלחמת יום הכיפורים החלה חברת תדיראן מערכות בפיתוח מקצועי של מזל"טים.
הדיוויזיה ה-96 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-96 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית, אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, וקיימת כיום כחטיבת הסיוע ה-96.
מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-20 באוקטובר 1918, אולם בשל סיום המלחמה לא נשלחה לצרפת, וב-7 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה..
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, וב-15 באוגוסט 1942 היא הופעלה מחדש. הדיוויזיה לחמה בקרב לייטה, ולאחר מכן לחמה בפיליפינים עד פברואר 1945. באפריל 1945 נחתה הדיוויזיה באוקינאווה, שם הוחלפה מאוחר יותר על ידי הדיוויזיה ה-77, ולחמה בקרבות הקשים לכיבוש האי, יחד עם דיוויזיית הנחתים הראשונה. לאחר מכן היא נשלחה לפיליפינים, על מנת להתכונן לפלישה ליפן, ובינואר 1946 פורקה הדיוויזיה. בספטמבר 2008 אורגנה הדיוויזיה מחדש כחטיבת הסיוע ה-96.
המלחמה הקרה
בדצמבר 1946 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית מילואים, והיא השתתפה בהתערבות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה, ונטלה חלק בכמה סבבים באפגניסטן ובעיראק.
החבובות (סדרת טלוויזיה)
החבובות (באנגלית: The Muppet Show, בתרגום חופשי: "מופע החבובות") היא סדרת טלוויזיה אמריקאית זוכת פרס אמי, בה מככבות דמויות בובות, אשר הופקה על ידי ג'ים הנסון משנת 1976 ועד 1981. הנסון היה גם היוצר של סדרת הילדים המפורסמת "רחוב סומסום". כוכב החבובות הוא קרמיט הצפרדע, והוא מככב בסדרה לצד דמויות רבות שנודעו מהסדרה "רחוב סומסום", ודמויות חדשות. התוכנית שודרה בארצות הברית ובמקביל שודרה בבריטניה בערוץ "ITV".
לעומת רחוב סומסום, התוכנית אינה תוכנית ילדים. הנסון יצר אותה לאחר שחש מוגבל כאשר יצר למען ילדים בלבד. הסדרה משתמשת בבובות שלו ויוצרת מצבים קומיים. הקומדיה היא לרוב פיזית, אבסורדית ופרועה, ומתאימה לצעירים ולמבוגרים כאחד.
שחקנים אורחים
בכל תוכנית מתארח אדם אחר, המבצע קטע אומנותי כלשהי (לרוב: שירה) בליווי החבובות. לאחר שהתוכנית צברה פופולריות, מפורסמים רבים היו מגיעים באופן קבוע לתוכנית.
בין האורחים שהופיעו בתוכנית: אלטון ג'ון, אליס קופר, אלן ארקין, ארלו גאת'רי, אתל מרמן, באדי ריץ', בוב הופ, בוורלי סילס, ברוק שילדס, ג'ין קלי, ג'ואל גריי, ג'ואן באאז, ג'ולי אנדרוז, ג'ון דנוור, ג'ון קליז, ג'וני קאש, ג'ורג' ברנס, ג'יימס קובורן, ג'יימס קוקו, גלנדה ג'קסון, דאדלי מור, דבי הארי, דום דה-לואיז, דיאן קנון, דיאנה רוס, דיזי גילספי, דני קיי, הארי בלפונטה, ואלרי הרפר, וינסנט פרייס, ויקטור בורגה, ז'אן-פייר רמפל, זירו מוסטל, טוויגי, כריסטופר ריב, מארק המיל, מדלין קאן, מומנשאנץ, לייזה מינלי, לין רדגרייב, לינדה רונסטאדט, לסלי אן וורן, סילבסטר סטאלון, סטיב מרטין, פול סיימון, פיטר יוסטינוב, פיטר סלרס, קלוריס ליצ'מן, קנדיס ברגן, קני רוג'רס, קרול ברנט, קריס קריסטופרסון, ראקל ולש, רוג'ר מור, רודולף נורייב, רוי רוג'רס, שירלי באסי, שארל אזנבור.
במהלך קליפ בתחילת הסרט רוקי 3, נראה קטע קצר בו רוקי בלבואה מתארח בתוכנית החבובות ומדגים להם כיצד מכים בשק איגרוף.
שאבה פדילה
שאבּה פָדֵילה הוא כינויה של פדילה זלמאט (בערבית: الشابة فضيلة, בהתאמה -فضيلة زلماط; בצרפתית: Chaba Fadela; נולדה ב-5 בפברואר 1962 באוראן) היא זמרת אלג'יראית בתחום מוזיקת ראי, כמו כן, גם שחקנית תיאטרון וקולנוע. המוזיקה ששרה שילבה מקצבים מערביים וטכנולוגיה אלקטרונית עם הליריות והמוחצנות המחאתית של ה"ראי".
ביוגרפיה
פדילה זלמאט נולדה בשנת 1962 בעיר אוראן באלג'יריה בשכונת עוני במה שהיה בעבר הרובע היהודי של העיר. היא התחילה להופיע במופעי מוזיקה מגיל 8. בגיל 14, ב-1976 היא כיכבה בסרט "ג'לטי" בבימויו של מוחמד פתיסאן. בהמשך בלטה כזמרת בלהקתו של בוטייבה סע'יר. היא שיחקה בהלהקת התיאטרון של עבד אל-קאדר אלולה. פדילה התחילה להקליט שירים בשלהי שנות ה-1970 אצל המפיק רשיד באבא אחמד. היא הייתה האישה הראשונה שהפרה את האיסור שחל על נשים לשיר במועדונים וזכתה להצלחה רבה בארצה. ב-1979 השיר שלה "אנא מא חלאלי אנום" (أنا ماحلالي النوم, לא מתחשק לי לישון) הפך ללהיט באלג'יריה. פדילה, בעלת קול ומראה מרשימים, זכתה לכינוי "בילי הולידיי האלג'יראית". היא פגשה את הזמר א-שאבּ מוחמד סחראווי והתחתנה איתו בשנת 1982. השניים שיתפו פעולה כצמד החל משנת 1983 כשהקליטו ביחד את הלהיט "נסאל פיךּ" (את שלי نسال فيك), אחד מראשוני הלהיטים הבינלאומיים של מוזיקת הראי. ב-1989 הקליטו שניהם אלבום שירים בחברת Mango/Island/PolyGram Records. בשנות ה-1980 ערכו שאבה פדילה ושאב סחראווי סיורים ברחבי העולם והקליטו אלבומים נוספים. ב-1993 בניו יורק הקליטו את האלבום "ואלי" בחברת ההפקות של ביל לזוול. בשנת 1994 פדילה ובעלה התיישבו בצרפת בסוף שנות ה-1990 שני הזמרים התגרשו והפסיקו את קשר האמנותי ביניהם ופדילה המשיכה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת סולו.
צבא העם הלאומי
צבא העם הלאומי (בגרמנית: Nationale Volksarmee, "נָצְיוֹנָאלֶה פוֹלְקְסְאָרְמֶה") היה צבאה של גרמניה המזרחית.
היסטוריה
צבא גרמניה המזרחית נוסד ב-1 במרץ 1956; הוא היה צבא מקצועי עד שב-24 בינואר 1964 הונהג גיוס חובה. תקופת שרות החובה הייתה לפחות 18 חודשים, כל הגברים בין הגילים של 18 ל-26 שנים היו כשירים לגיוס.
עם איחוד גרמניה בשנת 1990, התאחד צבא גרמניה המזרחית עם הבונדסוור, צבאה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. רוב החיילים של הנציונאלה פולקסארמה שוחררו ואלה שנשארו ושירתו בבונדסוור הורדו בדרך כלל בדרגה; כל הנכסים והציוד בבעלות של הנציונאלה פולקסארמה הפכו לרכוש הבונדסוור, שבחר למכור את רוב הציוד המזרח גרמני. משרתי צבא העם הלאומי היו בסיס להקמת דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-14 של הבונדסוור.
מבנה
הנציונאלה פולקסארמה היה מורכב משלוש זרועות:
זרוע היבשה חולק לשני מחוזות צבאים - המחוז הצפוני (מטה המחוז בעיר נויברנדנבורג) והמחוז הדרומי (מטה המחוז בעיר לייפציג). בכל מחוז היו 3 דיוויזיות סדירות - 1 משוריינת ו2 ממוכנות. כמו כן בכל אחד מהמחוזות היו תשתיות לגיוס שלוש דיוויזיות מילואים בנוסף לדיביזות סדירות.
אורית סטרוק
אורית מלכה סטרוּק (נולדה ב-15 במרץ 1960, ט"ז באדר ה'תש"ך) היא שרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות וחברת כנסת מטעם מפלגת האיחוד הלאומי בסיעת הציונות הדתית. סטרוק הקימה את "ארגון זכויות האדם ביש"ע" ועמדה בראשו בשנות פעילותו, בין השנים 2004–2012.
ביוגרפיה
אורית מלכה סטרוק נולדה בירושלים למשפחה מסורתית. הוריה, יהודה ואסתי כהן, היו בעלי אידאולוגיה שמאלית. אביה, יהודה כהן, היה חוקר בתחום הלאומיות באיחוד האירופי. סבתה היא המשוררת מלכה נשר, וממנה קיבלה את שמה השני. אורית למדה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. בכיתה י"א חזרה בתשובה והחלה ללמוד ב'גשר' וב'מכון מאיר'. לאחר מכן המשיכה לשירות לאומי והתנדבה במגדל העמק . הייתה לבת בית בביתו של הרב חיים דרוקמן, שהכיר בינה ובין תלמידו בישיבת אור עציון, אברהם סטרוק, לו נישאה. הזוג גר בירושלים כשנה. לקראת הנסיגה מסיני עברו לגור בימית כדי לחזקה, ולאחר פינויה עברו להתגורר ביישוב היהודי בחברון.
פעילות ציבורית חוץ פרלמנטרית
ביישוב היהודי בחברון לקחה סטרוק תפקידים ציבוריים. היא נבחרה כחברת "ועד נשים למען המערה", שפעלה בשתדלנות בקרב אנשי ציבור לפתיחת מערכת המכפלה לתפילות יהודים. זאת לאחר שנסגרה בעקבות טבח מערת המכפלה ב-1994. מאז שנת 2000 עמדה בראש המחלקה המשפטית-מדינית של היישוב היהודי בחברון.
סטרוק ייסדה את ארגון זכויות האדם ביש"ע ב-2002, בעקבות פינוי והריסת ביתה של משפחת עוזרי מהמאחז "גבעה 26", כחודש לאחר שאבי המשפחה נרצח בביתו; לאחר שארגוני זכויות אדם סירבו לסייע למשפחה. מאז עמדה סטרוק בראש הארגון בהתנדבות. במסגרת פעילותה בארגון היא הגישה תלונות במח"ש ותביעות בבית משפט נגד שוטרים בטענה שתקפו מפגינים במהלך המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה. בעקבות דיונים בתביעות אלה הגישה שתי קובלנות פליליות נגד עורכי דין שייצגו נאשמים בתקיפה של משתתפים בהפגנות נגד תוכנית ההתנתקות. בתי המשפט פסקו שיש לבטל קובלנות אלה, וחייב את הקובלים בהוצאות משפט. באפריל 2013 קיבלה את מגן "כנס רמלה" על פועלה בתחום, והדגשת "ייחודה של מדינת ישראל כמדינה יהודית".
בבחירות לכנסת ה-17 התמודדה במקום ה-13 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, במסגרת מפלגת תקומה ולא נבחרה.
במהלך כהונת הכנסת ה-18 ניהלה בהתנדבות את "שדולת ארץ ישראל" בכנסת, שנאבקה בהקפאת הבנייה בהתנחלויות וקידמה את הקמת הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון. השדולה קידמה גם את ההכרזה על מערת המכפלה וקבר רחל כאתרי מורשת לאומיים והביאה לחקיקת חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם.
חברת הכנסת
בכנסת ה-19 כיהנה סטרוק כיושבת-ראש "השדולה לחזית ארץ-ישראל בכנסת" וכחברה בשדולת חברות הכנסת, בשדולה למען שילוב ילדים עם מוגבלויות במערכת החינוך, בשדולה לעידוד, חיזוק וטיפוח החיילים המשוחררים ובשדולה למען עולי אתיופיה.
בפעילותה כחברת הכנסת המשיכה סטרוק לעסוק בנושאי זכויות אדם, בהצעות חוק לכלל תושבי ישראל ולהשוואת זכויות ביהודה ושומרון. אחדות מהצעות חוק אלה:
חקיקה שבצעה סטרוק בשיתוף עם חברי כנסת אחרים:
בעקבות חטיפת שלושת הנערים ב-12 ביוני 2014 דחפה סטרוק לכך שמבצע שובו אחים יכלול את מעצר בכירי חמאס ביהודה ושומרון ומעצר של מחבלים ששוחררו בעסקת שליט. הצעתה אומצה בקבינט המדיני-ביטחוני וכוחות צה"ל והשב"כ עצרו כ-50 ממשוחררי עסקת שליט.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים בחר מרכז תקומה את סטרוק למועמדת השלישית מטעמו, ובעקבות כך היא הוצבה במקום ה-13 ברשימה המשותפת עם הבית היהודי. המפלגה קיבלה 8 מנדטים וסטרוק לא נכנסה לכנסת. עם זאת, המשיכה סטרוק לרכז את שדולת ארץ ישראל בכנסת.
גם לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת באפריל 2019, בחר מרכז תקומה את סטרוק למועמדת השלישית מטעמו. היא הוצבה במקום השישי ברשימת איחוד מפלגות הימין ולא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים בנובמבר 2019 התמודדה סטרוק במסגרת רשימת ימינה במקום העשירי ולא נבחרה לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020 הוצבה שוב במקום העשירי ברשימת ימינה ולא נבחרה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 הוצבה סטרוק במקום החמישי ברשימת הציונות הדתית כנציגה רביעית של מפלגת האיחוד הלאומי-תקומה. בבחירות אלו זכתה הרשימה ב-6 מנדטים והיא נבחרה לכנסת. בתחילת כהונת הכנסת נבחרה סטרוק לשמש כיו"ר הסיעה, וחזרה לכהן כיו"ר שדולת ארץ ישראל בכנסת.
בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית סטרוק זכתה במקום השני ונבחרה לכנסת העשרים וחמש.
שרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות
ב-29 בדצמבר 2022, עם הקמת הממשלה ה-37, מונתה אורית סטרוק לתפקיד שרת ההתיישבות. שם המשרד הורחב ל"משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות" והועברו אליו תחומי פעולה ממשרדים אחרים.
חיים אישיים
סטרוק נשואה לאברהם ולה 11 ילדים ומעל ל-20 נכדים. היא תושבת שכונת אברהם אבינו בחברון. שנים מבניה נפצעו מירי במהלך האינתיפאדה השנייה. בנה דוד נפצע בשנת 2001 בהיותו בן שבע, מירי שבוצע משכונת אבו סנינה לעבר בית המשפחה. בנה מרדכי נפצע בפיגוע ירי מרכב נוסע ב-25 בפברואר 2002 בעת שנסע כטרמפיסט סמוך לצומת זיף הסמוכה ליישוב כרמל. מרדכי נפצע גם הוא בחזה והוגדר כפצוע בינוני.
בנה הבכור, צבי, הוא חקלאי המתגורר באש קודש. ב-2007 הורשע בעבירות של חבלה בנסיבות מחמירות, חטיפה לשם חבלה חמורה, תקיפה והיזק לבעלי חיים, ונידון ל-30 חודשי מאסר. בתגובה לפסק הדין אמרה סטרוק: "בשונה מבית המשפט, שהעדיף להאמין לעדים הערבים, אנחנו מאמינים ובטוחים בחפותו של צביקי, כואבים את הצלחתם של מבקשי רעתו ונשתדל לסייע לו לעמוד בגזר הדין הקשה שהוטל עליו".
יפיע
יפיע (בערבית: يافة الناصرة, יאפת א-נאצרה - קרי, "יפו של נצרת") היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1960. כיום היא חלק מהאזור העירוני של נצרת.
היסטוריה
על פי ממצא החרסים שנמצאו בתל הקדום של הכפר נראה כי היה מיושב בתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברזל ומהתקופה ההלניסטית ואילך. יישוב בשם דומה מוזכר במכתבי אל-עמארנה. יפיע מוזכרת גם בספר יהושע. על פי יוסף בן מתתיהו הייתה יאפא הגדולה בכפרי הגליל. המקום חרב במרד הגדול ותושביו נהרגו. לאחר המרד חודש היישוב היהודי ביפיע. שרידים יהודיים ובית כנסת עתיק מהתקופה הרומית נמצאו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בכפר. מסורת נוצרית מימי הביניים מזהה את יפיע כמקום לידתם של השליחים יעקב ויוחנן בני זבדי, ולכבודם יש בעיר ארבע כנסיות.
אוכלוסייה
מאז התקופה הביזנטית דחקה נצרת השכנה את רגלי יפיע, והיא הייתה כפר קטן. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו ביישוב 833 תושבים, כולל אנשי השבט הבדואי אלע'זאלין, שהתגוררו בסביבתו. במלחמת העצמאות במסגרת במבצע דקל נכבש הכפר. לאחר המלחמה התיישבו ביפיע תושבים רבים מהכפרים מעלול ואל-מוג'ידל שנחרבו במהלך המלחמה. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1972 היו בכפר 4,932 תושבים, רובם נוצרים; אך נכון ל-2019, כ-18% בלבד מהאוכלוסייה נוצרית.
פורשה
פּוֹרְשֶׁה AG (בגרמנית: Dr. Ing. h.c. F. Porsche AG,) היא חברה גרמנית לייצור מכוניות.
החברה נוסדה על ידי פרופ' פרדיננד פורשה בשנת 1931 בעיר שטוטגרט, כחברה לתכנון וייעוץ הנדסי. מטה החברה הראשי של פורשה שוכן בעיר צופנהאוזן, עיר בפרברי שטוטגרט בבאדן-וירטמברג, שם גם נמצא מתקן הייצור המקורי, בנוסף למתקן הייצור החדש של החברה בעיר לייפציג.
היסטוריה
חברת פורשה נוסדה באפריל 1931 על ידי פרדיננד פורשה במשרד שפתח ברחוב קרונן 24 (Kronenstraße) במרכז העיר שטוטגרט בגרמניה. בתחילה עסקה החברה בפיתוח מנועים, הנדסה וייעוץ לכלי רכב, אך לא ייצרה מכוניות תחת שמה. החברה ביצעה פרויקטים ליצרניות רכב כגון ונדרר (Wanderer) ו-NSU, וליצרניות אופנועים כגון צונדאפ. בשנת 1933 פיתחה פורשה לחברת אוטו יוניון מכונית מרוץ למרוצי הגראנד פרי, בעלת מנוע 16 צילינדרים מרכזי. בשנת 1934 נחתם החוזה הגדול ביותר של החברה עד אז, עם ממשלת גרמניה הנאצית, לאחר שזו ביקשה ממנה לתכנן את הפולקסוואגן, מכונית העם, אשר לימים הפכה ל"חיפושית". פרויקט נוסף נעשה בשנת 1939 לחברת מרצדס-בנץ כאשר פרדיננד פורשה פיתח ועיצב את מכונית המרצדס T80, אשר נועדה לשבור את שיא העולם במהירות למכוניות ביבשה.
בשנת 1939 פותחה בסדנאות פורשה המכונית הראשונה, מכונית הפורשה 64 (בגרמנית: Berlin Rome-Wagen). מכונית זו הייתה בעלת מרכב אלומיניום אשר נבנה בעבודת יד, ובעלת מנוע בוקסר 4 צילינדרים בנפח 1.1 ליטר והספק של 50 כ"ס, כאשר מהירות השיא הייתה כ-160 קמ"ש. בסה"כ שלוש יחידות נבנו מדגם זה אשר פותחו על ידי פורשה בעיקר כדי להשתתף במרוצי סיבולת למרחק ארוך. יש הרואים בפורשה 64 כדגם המכונית הראשון של החברה, ויש החולקים על כך מאחר שהפורשה 64 הייתה מכונית אשר חלקה את רוב רכיביה עם מכונית ה"חיפושית".
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה פסקה החברה מייצור ופיתוח מכוניות וחזרה לעבוד תחת חוזים בלבד בעיקר לצבא הנאצי. במהלך מלחמת העולם השנייה ייצרו במפעלי החברה טנקים מסוגים שונים ולקחו חלק בפיתוח טכנולוגית רקטות ה-V1 ששוגרו אל עבר מטרות אזרחיות בלונדון. עקב הסכנה מן הפצצות בעלות הברית לקראת סוף המלחמה, ביצעה חברת פורשה מעבר לעיר גמונד (Gmünd) אשר בקרינתיה, אוסטריה.
לאחר המלחמה נכבשו מפעלי פולקסווגן בוולפסבורג על ידי הבריטים, ופרדיננד פורשה נעצר והוחזק על ידי הצרפתים ללא משפט במשך 20 חודשים. בספטמבר 1947 שוחרר פרדיננד פורשה ממעצרו לאחר שזוכה על ידי בית הדין הצרפתי מההאשמות שהופנו נגדו. עקב מעצרו של אביו לקח על עצמו פרי פורשה, בנו של פרדיננד, את ניהול החברה, בתפקיד זה החזיק פרי עד לפרישתו בתחילת שנות ה-90.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1946 כאשר אביו כלוא בצרפת, החלה פורשה תחת ניהולו של פרי ולצד כמה מעמיתיו לחזור ולעבוד ממקום מושבה החדש והבסיסי של החברה בעיר גמונד באוסטריה. עקב תוצאותיה הקשות של המלחמה נאלצה החברה להקים עצמה מן הבסיס מחדש, והחלה להציע בין היתר עבודות תיקונים ושירותים שונים כגון עבודות תיקונים למכונות חקלאיות, זאת לצד חתימת חוזים חדשים לעבודות הנדסה באיטליה. אחד מן החוזים העיקריים שחתמה החברה היה תכנון ופיתוח מכונית פורמולה 1 בעלת הנעה כפולה למרוצי הגרנד פרי, עבור קבוצת צ'יסיטליה (Cisitalia) של התעשיין האיטלקי פיירו דוסיו. הודות לחוזים אלו החל להתייצב בשנת 1947 מצבה הפיננסי של החברה, דבר זה אפשר לה לשוב ולפתח פרויקטים עצמיים שונים, כאשר בכוונת החברה ובעיקר בכוונתו של המנכ"ל פרי לפתח מכונית ספורט בעלת שני מושבים שימושית לשימוש יומיומי, עם אחיזת כביש טובה, האצה מהירה ובלימה טובה אשר תישא את שם החברה. ביולי החלה פורשה בפיתוחה של מכונית זו.
ביוני 1948 הוצג דגם אבטיפוס, כאשר המכונית נקראה פורשה 356. המכונית תוכננה ופותחה על ידי החברה בראשותו של פרי פורשה לאחר שכהגדרתו הוא "פשוט לא מצא את המכונית שהופיעה בחלומותיו" (ציטוט: “I couldn't find the sports car of my dreams, so I built it myself”). מכונית זו סימנה את לידתו של מותג מכוניות הספורט פורשה.