cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חתול הבית
מאפיינים פיזיים
לחתול מאפיינים פיזיים ההופכים אותו לטורף מובהק. כשאר בני משפחת החתוליים, נמנה החתול עם המפותחים שבין הטורפים היבשתיים. גופו מותאם במיוחד לציד, בעיקר בלילה, ולאכילת בשר. גם קיבת החתול מותאמת בעיקר לאכילת בשר.
עין החתול דומה במבנה לעין האדם, אך ראיית החתול טובה יותר בלילה (רגישות של פי שישה מעין אדם). באור יום חזק מקבל אישון החתול צורה אופיינית של סדק אנכי צר. בלילה עינו פתוחה לרווחה וזוהרת בחושך עקב החזרת האור מתאים מיוחדים הנמצאים בה (הטפטום). לחתול יש שלושה עפעפיים: עליון, תחתון וצידי; כך הוא יכול לשלוט היטב בגודל פתיחת העין. בעבר חשבו שהחתולים הם עיוורי צבעים, אך בעקבות מחקרים שנעשו התגלה כי הם מבחינים בין צבעים שונים, הגם שאינם מייחסים להם חשיבות (מה שהביא למחשבה זו מלכתחילה).
לחתול שמיעה חדה המסייעת לו לשמוע קולות מכרסמים ולצודם. שמיעתו היא מאוד רגישה ובין הטובות ביותר של כל יונק. החתול יכול לזהות מגוון רחב מאוד של תדרים, מ-55 הרץ ועד ל-79 קילו הרץ, טווח של 10.5 אוקטבות. לשם השוואה, טווח השמיעה של בני האדם הוא בין 20 הרץ ל-20 קילו הרץ וטווח השמיעה של כלבים בין 40 הרץ ל-45 קילו הרץ, כאשר הטווח של שניהם הוא כ-9 אוקטבות. עם זאת, השמיעה נחלשת משמעותית עם השנים וכבר בסביבות גיל חמש שנים החתול יתקשה להבחין בתדרים הגבוהים. חתולים רבים נדרסים משום שאינם שומעים את המכונית הקרבה אליהם. גורם זה מקטין את סיכויי ההישרדות של חתולי רחוב בגיל מבוגר.
לחתול מגזע מעורב יש 4 סוגי שערות בפרוותו: פלומה, שערות זיפיות, מגן וזיפים (שערות השפם). בגזעים שונים היחסים בין סוגי השערות שונים; כך נוצרות פרוות בעלות תכונות ייחודיות. ככלל, רוב מוחלט (99.5%) של החתולים שפרוותם בעלת שלושה צבעים, הם ממין נקבה. חריגים יכולים להתאפשר רק אצל זכרים הלוקים בתסמונת קליינפלטר (תסמונת XXY). לחתול יש שערות על השפה העליונה הנקראות זיפים. ישנן 12 שערות שכאלה בכל צד, בנוסף לשפם. הזיפים נמצאים בחלקים נוספים בגוף החתול. הם בעלי תפקיד חשוב ביכולת הציד, וחתול שזיפיו חסרים יתקשה בייחוד בציד לילי. כפי הנראה החתול משתמש בשפמו על מנת לחוש את זרמי האוויר סביב העצמים השונים בדרכו.
פה החתול מותאם לנשוך נשיכת מוות במכרסמים ובציפורים ולאכילת בשר. בקדמת הפה נמצאים הניבים שבהם הוא הורג את טרפו. בלשון החתול יש גבשושיות קשות שבהן הוא נעזר לגרם בשר מעצמות. הטעמים המורגשים על ידי החתול הם מר, חמוץ ואומאמי. כל החתוליים חולקים מוטציה גנטית שלא מאפשרת לבלוטות הטעם שלהם להיקשר למולקולות סוכר ולכן אינם מסוגלים לחוש בטעם המתוק (החתול יכול לחוש גם בחריפות מאכלים). בפיו של החתול נמצא איבר יעקובסון המזהה כימיקלים שונים. איבר זה קיים אצל בעלי חיים רבים, ויש לו תפקיד חשוב בבחינת טיב מאכלים. אצל חתולים, איבר זה קטן ובלתי מפותח, ולכן ניתן לראות חתולים המפשילים את שפתותיהם בתגובת פלהמן, במטרה להביא אוויר אל איבר יעקובסון.
לחתולים יש חוש ריח מפותח ביותר. משטח ריר ההרחה באף, גדול פי שניים מזה של האדם, וקטן רק במעט מזה של הכלב. החתולים רגישים מאוד לפרומונים מסוג 3-Mercapto-3-methylbutan-1-ol, הנמצא בשתן. כמו כן, לחתולים יש תגובה חזקה לצמחים כגון נפית, המכילים כימיקל בשם נפטלקטון, שאותו הם מסוגלים לזהות אף בריכוז נמוך של 0.1ppm. לצמחים ולריאן ואקטינידיה יש השפעה דומה מכיוון שהם דמויי פרומון.
לכף הרגל של החתול, כשאר בני משפחת החתוליים, כריות שעליהן הוא מהלך, המאפשרות לצעדיו לא להישמע (למטרות ציד). בכריות אלה מוטמנות ציפורני החתול, שהחתול נוהג לשלוף בעת עימות או ציד.
החתול נעזר בשפמו כדי להרגיש דברים שונים. כאשר שערות החתול נכפפות הוא מבין שיש מכשול בדרכו ועוקף מדרך אחרת, חתול ללא שפם יתקשה להלך ויפצע ממכשולים שעומדים בדרכו.
רפלקס ההתיישרות של חתולים גורם להם לנחות על רגליהם בנפילה.
תוחלת חיים
חתול החי בבית צפוי להגיע לגיל מופלג יותר מזה של חתול החי ברחוב, וחתול מעוקר חי, בממוצע, שנים רבות יותר מחתול שאינו מעוקר.
משך החיים הארוך ביותר של חתול שתועד הוא 38 שנים ושלושה ימים כשהחתולה קרים פאף (Creme Puff) מתה בשנת 2005 באוסטין, טקסס.
וולקה
ווֹלֵקָה (געז: ወለቃ), כפר יהודי חשוב באתיופיה השוכן כארבעה קילומטרים צפון-מערבית לעיר גונדר.
חתול הבית
מאפייני התנהגות
מאפייני התנהגות של חתול בית כוללים גירגור בעת שמחה, סיפוק ושביעות רצון וכשכוש בזנב בעת מתיחות או עצבנות. החתולים נוהגים לזקוף את זנבם כשהם חשים ביטחון, אם בנוכחות אמם, או מי שמגדל אותם. במקרה שחתול חש איום או סכנה, הוא יברח או ינסה להבהיל את היצור המאיים באמצעות קולות ותנועות איום, כפעירת פה המלווה בחשיפת שיניים וקול נשיפה, משיכת אוזניים לאחור, קימור חד של הגב, פרווה סמורה והרמת רגל במטרה לשרוט או להבהיל.
וולקה
היסטוריה
הכפר הוקם במחצית הראשונה של המאה ה-20 על ידי משפחות של חוואים, בנאים, אורגים ונגרים שהועסקו בבניית מעונו של מושל מחוז בגמדר, ראס גוגסה וולה, בדברה תבור שבראשם עמד בג'רוד ברקולין ומנה כ-11 משפחות. תושביו עסקו בשיפוץ והקמת כנסיות ובתים בגונדר, וגרה, סימן, דמביה, ולקאית ותיגראי.
בשנות ה-60 הכפר מנה כ-200 נפש שבמרכזו עמד בית כנסת שמעליו מגן דוד ושבית העלמין היה בצידו השני של נחל וולקה. בהמשך, הכפר הפך לאתר תיירות שבו עברו תיירים לא מעטים ושרבים מהם רכשו מוצרי קדרות שונים. בעקבות ביקושם החלה להתפתח מרכז של ייצור כלי קדרות עם מוטיבים יהודיים ומכירתם לתיירים ואף חברה בריטית הציגה לנשים המקומיות טכנולוגיות מודרניות לייצורם.
חתול הבית
מאפייני התנהגות
לחלק מגזעי החתולים יש אופי נאמן וחברותי המזכיר את אופיים של הכלבים. למרות זאת, גם חתולים ידידותיים נחלקים לפעילים ולרגועים. בדרך כלל, לפני אימוץ או קניית חתול, יש להתייחס למצבו המשפחתי של הקונה או המאמץ במטרה לבחור חתול בעל המזג המתאים ביותר לבעלים וליתר דיירי הבית, אם ישנם כאלה.
וולקה
היסטוריה
ב-1985 נפתח בית ספר במקום מטעם הסוכנות היהודית ואשר נסגר באותה השנה מחוסר תקציב.
חתול הבית
מאפייני התנהגות
חתולים, ככלל, הם חיות לילה ומרבית פעילותם היא בשעות אלה. מכיוון שגופם מותאם לפעילות לילית זו, הם נוהגים לישון ביום שעות רבות כדי לאגור כוח ללילה ולכן לעיתים נתפסים כ"עצלנים". גם ראיית הלילה מפותחת היטב אצל חתולים.
סימון ושמירה על טריטוריה
חתולים, כמו בעלי חיים אחרים, קנאים לטריטוריה (אזור מחיה) שלהם, והם נוהגים לסמן אותה בריח - באמצעות שתן (זכרים לא-מסורסים בלבד), התחככות בחפצים או שריטות (באזור הציפורניים ישנן בלוטות המפרישות ריחות ייחודיים לכל חתול). על הטריטוריה מתנהלים עימותים רבים במטרה לסלק פולשים, אך מכיוון שהם מצוידים בציפורניים ושיניים קטלניות הם יעדיפו לא להילחם בכל העוצמה אלא יסתפקו בהפגנת כוח ללא מגע ישיר. חתולים עשויים גם לתקוף זרים החודרים לבית שבו הם שוכנים, כפי שהיו תוקפים חתול אחר.
וולקה
היסטוריה
מכפר זה יצאו אנשים כגון יונה בוגלה, חזקיהו פינחס ואבבה ברהן.
כמות התושבים בכפר לא צוינה במפקד האוכלוסין משנת 2005, שערכה לשכת הסטטיסטיקה האתיופית.
חתול הבית
חתול הבית כטורף
חתול הבר בוית במצרים העתיקה לפני כ-4,000 שנה לצורך הדברת מכרסמים במשק האדם, ותכונותיו כטורף השתמרו מבלי שחל בהן שינוי לעומת מין המוצא. במקומות רבים בעולם תועדה השפעת חתולי בית על אוכלוסיית חיות בר ונמצא כי לחתולים השפעה רבה. חתולים אחראים באופן ישיר לסיכונם של מינים רבים מקבוצות טקסונומיות שונות.
השכיחות הגבוהה של חתולי הבית מהווה מקור לדאגה בקרב שומרי טבע ברחבי העולם. במדינות רבות בעולם המערבי גוברת ההכרה שיש לטפל באוכלוסיות חתולי הבית בדרכים שונות כדי לצמצם את השפעתם השלילית על עולם החי. עם זאת, הגישה לפתרון בעיית החתולים ודרכי הטיפול בה נמצאות בשנות האלפיים במרכזו של ויכוח חריף.
רבייה
חתולי הרחוב דומים בייחום לחתולי הבר - גם הם מתייחמים לקראת סוף החורף.
גם גידול הגורים בטבע אינו דומה לגידול הגורים בשבי. בטבע, פוחתים סיכוייו של גור אשר סובל מבעיה פנוטיפית כלשהי (עצמות חלשות, מחלה גנטית וכדומה) להגיע לבגרות מינית ולהעמיד צאצאים. בשבי, מצב זה לרוב אינו מתקיים, גור דומה מטופל על ידי בני האדם ובכך המערך הגנטי שלו יישאר ויעבור הלאה לדורות הבאים. תופעה זו, המוכרת בדרך כלל בגזעי חתולי הבית אשר הושבחו וטופחו גנטית על ידי בני האדם, עלולה לגרום לסיבוכים כגון מחלות גנטיות שנשמרו עקב הטיפוח. לדוגמה, הרבעה לא נכונה ולא מבוקרת של החתול הפרסי הפחוס עלולה לגרום לפרצוף פחוס מדי ועקב כך לבעיות בנשימה, או דוגמת חתול ספינקס חסר-הפרווה הסובל מרגישות לקור.
הייחום
הגיל שבו החתולה מתייחמת בפעם הראשונה נע בין 5 חודשים ל-11 חודשים. מחזור הייחום נמשך כ-8 ימים בממוצע. עם תחילת הייחום מתחילה החתולה לשנות את התנהגותה, היא מראה סימני התפנקות הכוללים גלגול על הרצפה וחיכוך בעצמים שונים, לצד יללות מרובות ורמות. מקובל לומר כי תפקידן של היללות היא בעצם "הודעה" לזכרים שהיא מיוחמת, הרמת אחוריה - כהכנה לאקט הזיווג והפרשת ריח הורמונלי אשר נועד למשוך את הזכרים. אל מול דעה זו קובע דזמונד מוריס כי סיבת היללות היא אחרת - ריכוז גבוה של חתולים במקום אחד יוצר מתיחות של אלימות. אקט ייחום זה של החתולה הוליד את המושג "חתולת מין".
ההזדווגות
באזורים עם אוכלוסיית חתולים גדולה, כאזורים עירוניים, זכרים רבים יגיבו לקריאותיה ולריחותיה של הנקבה המיוחמת, בעודם נקהלים מסביבה. כדי לזכות באפשרות של העמדת דור, יריבו הזכרים על חלקם. בדרך כלל מריבות אלו ייגמרו רק ביללות רמות וקריאות, אך שכיחה גם אפשרות של אלימות פיזית אשר מתפתחת בסופו של דבר לקרב של ממש.
אקט ההזדווגות נמשך רגעים ספורים בלבד. הזכר מטפס על הנקבה מאחור ומקבע אותה למקומה על ידי נשיכת העורף שלה. עם תום ההזדווגות עלולה הנקבה לתקוף את הזכר, מאחר שהוצאת איבר מינו גורמת לה לכאב.
בשגר של חתולה יכול להיווצר מצב שבו לא לכל הגורים אב אחד משותף. שני זכרים או יותר יכולים להזדווג עם נקבה ולהפרות חלק מהביציות.
בעוד שאצל בני אדם וחיות אחרות, אחרי שהביצית הבשילה בשחלה היא מגיעה לרחם, כאשר "מטרתה" העיקרית היא הפריה ואם הביצית אינה מופרית היא "מתה" לאחר זמן קצר, הרי שאצל החתולים, הביצית הבשלה נשארת בתוך השחלה. כאשר החתולה מזדווגת הזיזים שעל איבר מינו של הזכר יוצרים גירוי מכני בקיר הנרתיק שלה. גירוי ספציפי זה מתורגם מיידית לסימן הורמונלי שמודיע לשחלה "לשחרר" את הביצית. תהליך זה נקרא "ביוץ מושרה".
ההיריון וההמלטה
ההיריון בחתולות הבית נמשך לרוב בין 62 - 67 יום. לקראת סיומו תחפש החתולה מקום להמלטה, למעט חתולה שגדלה בבית עם אישיות קבועה לצידה שבמקרה זה תיזום קרבה לבעלים לצורך תחושת ביטחון. בדרך כלל, היא תעדיף מקום חשוך ומוסתר להמליט בו. החתולה ממליטה בממוצע בין 3–8 גורים.
תקופת ההנקה נמשכת בין 6 ל-8 שבועות.
הגור נולד כשהוא עיוור וחירש, משקלו כמאה גרם ואורכו כ-12 סנטימטר. כעבור שבוע עיניו נפקחות ומשקלו מוכפל. כעבור בין שבועיים לחודש שיני הגור יוצאות. בגיל חודש הוא מסוגל ללכת, לשבת ולשחק. אחרי כ-35 ימים מתחיל הגור לאכול מזון מוצק. בגיל שלושה חודשים מקבלות עיניו את צבען הקבוע. כעבור חמישה חודשים הוא מתחיל לרכוש לעצמו טריטוריה ומקבל את שיני הקבע. החתול עצמאי בגיל חצי שנה.
מניעת היריון
בעלי חתולים רבים מעקרים חתולות נקבות גם כדי למנוע את התופעות הנלוות הכוללות התקהלות של חתולים זכרים שאינם מסורסים סביב חתולתם. סירוס הזכרים נועד למנוע מהם לרדוף אחר חתולות מיוחמות, דבר שלעיתים קרובות בסביבה עירונית גורם למותם. קיימות דרכים נוספות למניעת היריון בחתולים ובהן גלולות למניעת היריון וקשירה של צינור הזרע אצל החתול הזכר ושל החצוצרות אצל הנקבה.
ויסות הריבוי הטבעי של חתולי הרחוב
הריבוי נגרם עקב הזמינות הגבוהה של המזון ומקומות המסתור, וכן נטישה של חתולי בית וקצב ריבוי טבעי גבוה. צפיפות האוכלוסייה מגבירה בצורה ניכרת את הקרבות בין הזכרים שאינם מסורסים. תנועת כלי הרכב מאיימת על חייהם. הריבוי העצום, התחלואה והתמותה יוצרים אוכלוסיות חתולים רעבות, לא יציבות וחולות. כאשר מצב אוכלוסיית החתולים מתדרדר החתולים הופכים למטרד לבני האדם. ריבוי אוכלוסיית החתולים מעלה צורך לוויסות הִתרבות החתולים.
חתולים ואיכות הסביבה
חתולי רחוב רבים מצויים ברעב תמידי ובחיפוש אחר מזון, שאותו הם מוצאים לרוב בפחי אשפה. מקור מזון אחר הוא ציד של בעלי חיים קטנים, כגון מכרסמים, זוחלים, חרקים או ציפורים. למרות אלפי שנים של ביות, החתולים נשארו ציידים מעולים, ומביאים לקטילה משמעותית של זוחלים, ציפורים ומכרסמים באזורי מחייתם. פעילות ציד אינטנסיבית קיימת גם אצל חתולים רבים המואכלים דרך קבע, מעקב אחר 986 חתולי בית בבריטניה לאורך חצי שנה העלה כי למעלה מ-90% מהם הביאו טרף הבייתה ובסך הכל טרפה קבוצת המדגם מעל 14,000 בעלי חיים: כ 70% מהם יונקים וכ-25% ציפורים. נוכחות חתולים משפיעה לרעה על אוכלוסיית בעלי חיים בסביבה גם בשל שינוי ההתנהגות של מיני ציפורים ויונקים בהשפעת נוכחות חתולים: השקעת מאמץ בהימלטות והימנעות מליקוט מזון בשטחים המאוימים מקטינים את יכולתן של ציפורים להאכיל גוזלים. בשיניו של החתול מצויים חיידקים שלאחר הנשיכה גורמים זיהום לטרף, מה שמקטין את סיכויי הישרדותו גם אם הצליח להימלט. הציד האינטנסיבי של החתולים עשוי להועיל לאדם על ידי ויסות אוכלוסיות מזיקים כגון מכרסמים, תיקנים ונחשים. אך הוא גם בעל השפעות שליליות על המגוון הביולוגי, בייחוד באזורים בהם החתול מהווה גורם זר למערכת הטבעית המקומית, כגון ניו זילנד.
גזעי חתולים
ידועים יותר מ-100 גזעים, שמתחלקים לארבע קבוצות עיקריות: ארוכי-פרווה, פרווה חצי-ארוכה, קצרי-פרווה ואוריינטליים.
החתול והאדם
על פי ההגדרה, גזע טהור של חתול נחשב לגזע שהתקיים ללא התערבות גזעים אחרים הרבייה, במשך 5 דורות לפחות. ישנם כמה גזעים חדשים, אשר הופיעו בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, כמו חתול שנטילי.
חתולים גזעיים נחשבים ליקרים במיוחד, לכן רבים עוסקים בהרבעה לא חוקית של חתולים כדי לקבל רווח מהיר. הרבעה לא מפוקחת, עלולה לגרום להמלטת גורים חולים בעלי מומים גנטיים, לרוב במערכת השלד, כמו גמדות וננסות. בעיה זו נפוצה בקרב חתולי מנצ'קין, שרגליהם קצרות בהשוואה לגזעים אחרים. גם חתולי סקוטיש פולד סובלים ממום מולד, והוא כיפוף האוזניים, כפי שמובן משמם.
החתול במצרים העתיקה
לפני כ־3,600 שנה היו, בוודאות גבוהה, חתולים מבויתים במצרים העתיקה. המצרים נהגו בחתולים מנהג של כבוד אלים, בהיותם טורפי מכרסמים ושומרי אוצר התבואה של המדינה. למשל המלך המצרי אוסורקון ה-22, החזיק חתול לבן בתוך מקדש מיוחד, וייחס לו כוחות שמימיים ועל טבעיים. העונש על הריגת חתול היה מוות. במצרים חתולים נחנטו ונמצאו מאות אלפי חתולים חנוטים בעת החדשה. למצרים הייתה אלה דמוית-חתול בשם "בסתת", אשר הייתה שומרת ראשו של "רע". בחג שהיה נערך לכבוד בסתת מדי שנה, היו נאספים כחצי מיליון בני אדם, ואל מקדשה היו מובאים כ־100,000 חתולים חנוטים.
החתול בתאילנד
חתולים נחשבו לקדושים בתאילנד, בדומה למצריים. בתאילנד נפוצו שני גזעי חתולים בורמזיים, שנבדלים בצבע פרוותם. לגזע אחד פרווה חומה-שחורה, ולגזע השני הנפוץ פחות, פרווה לבנה ונטייה לעיניים בצבע שונה וחירשות באוזן אחת או שתיהן.
החתול בארץ ישראל
החתולים הוכנסו לערי ארץ ישראל, בהן חנה חיל מצב מצרי במשך האלף השני לפני הספירה. הדבר מוכח מצלמיות חתולים וקמיעות חתולים שנמצאו במקדש המצרי בבית שאן ובכמה ערי חזית דרומיות. בין הצלמיות והחותמות המרובות של אדם נהריים נמצא פסלון יחיד עשוי נחושת בדמות חתולה מיניקה שני גורים — דבר המצביע אולי על ביות החתול. החתול נזכר פעם בספר ברוך החיצוני ( 22 : 6 ). בארץ ישראל ובארם נהריים היה החתול ידוע בזמן התלמוד אבל לא היה נפוץ ביותר.
החתול במיתולוגיה הנורדית
במיתולוגיה הנורדית האלה פריה הייתה מלווה בחתולים, שהיו רתומים לכרכרתה. חתולים הפכו לבני לוויה של האדם, לחיות מחמד.
באירופה בימי הביניים
זוהרם של החתולים הועם בתקופת ימי הביניים. בתקופה זו נתפסו החתולים כעוזרי המכשפות וכמייצגי ממלכת הרוע והשטן, חתולים בצבע שחור נרדפו במיוחד. חתולים נרדפו והושמדו בכל רחבי אירופה יחד עם מי שגידל אותם, לרוב נשים שנתפסו כמכשפות והועלו על המוקד. דעה מקובלת אומרת כי אחת הסיבות למגפת הדבר באירופה במאה ה-14 הייתה ריבוי בלתי נשלט של עכברים ועכברושים, תוצאת לוואי של חיסול אוכלוסיית טורפיהם הטבעיים - החתולים. על אף שגם כיום, בעידן המודרני, מקובל ברוב ארצות אירופה, ארה״ב ואסיה, שחתול שחור הוא סימן למזל רע, באנגליה ובאוסטרליה החתול השחור נחשב כמביא מזל טוב. לפי תיאוריה אחת, החתול הלבן נחשב בעל מזל רע בגלל הדמיון שלו לרוח רפאים.
החתול באסלאם
באסלאם החתול הוא חיית מחמד מכובדת מאוד. על-פי הסונה (המסורת שבעל-פה) וגם על פי החדית', הנביא מוחמד אהב חתולים, והייתה לו חתולה מועדפת שנקראה מועזה (בערבית: معزة), שמסופר עליה שאף הצילה את מוחמד מהכשת נחש. סיפור ידוע נוסף מספר על מקרה בו מועזה ישנה על מעילו של מוחמד בעת הקריאה לתפילה. על מנת שלא להעיר אותה, מוחמד חתך מגלימתו את החלק עליו מועזה ישנה.
בארצות מוסלמיות חתולים זוכים לכבוד רב ואף ישנו נוהג בקרב מוסלמים להכניס למסגדים חתולים ולספק להם מקום לינה ומזון למען לא יפגעו.
החתול ואמונות טפלות
בתרבות העממית נפוצות אמונות טפלות רבות הנוגעות לחתולים. רובן בעלות משקעים מיתולוגיים ואינן בעלות בסיס עובדתי, או שיש להן בסיס קלוש בלבד. בין האמונות הבולטות ניתן למנות את הבאות:
החתול בייצוגים התרבותיים
החתול מופיע בתרבות האנושית במגוון רחב של מופעים וייצוגים, מהם אלגוריים לבני-אדם. הוא משמש דמות מלאת-אופי ומודל רב-השראה בספרות ובתיאטרון, בקולנוע, בקומיקס ובאין-ספור סדרות הנפשה בטלוויזיה, ואף במחשבה הפילוסופית והמדעית (לדוגמה החתול של שרדינגר). ביצירה המוזיקלית "פטר והזאב" הקדיש פרוקופייב לדמותו של החתול את הקלרינט. בפריז של המאה ה-19 היה "החתול השחור" (לְ-שַה נוּאַר) שמו וסמלו המסחרי של תיאטרון קברט חלוצי. משארל פרו ועד ג'יי קיי רולינג הועלו על הכתב סיפורים ומשלים רבים על החתול.
2 צבעים דומיננטיים לפרווה של חלק מדמויות החתולים הם כתום- כמו "גארפילד" ו"חתול רחוב ושמו בוב", או שחור לבן (חתול טוקסידו)- כמו פליקס החתול וסילבסטר החתול.
ציור חתולים היה חביב על מגוון ציירים בהיסטוריה. בעיר אמסטרדם שוכן "קבינט החתולים", מוזיאון המציג יצירות המוקדשות כולן לחתולים. חתולים מופיעים גם כגיבורי ספרים רבים מאוד, החתולה, של קולט (רסלינג), ג'ני, של פול גאליקו (ספרית פועלים), סיאמינה, של אורי אורלב (עם עובד), אם למנות מעטים.
אורגן חתול הוא כלי נגינה בדיוני המורכב משורה של חתולים הקשורים למקומם כאשר זנבותיהם נמתחים מתחת לכלי מקלדת כך שחתולים מייללים בכל פעם שקליד כלשהו נלחץ.
כלי הפריטה היפני המסורתי, השמיסן, עשוי מעור חתול המתוח מעל תיבת התהודה.
אכילת בשר חתול
בשר חתול נאכל באופן לא סדיר בדרום סין, צפון וייטנאם ומדינות נוספות. החתול אינו חיה כשרה ביהדות, ולפיכך נאסרת ביהדות אכילת חתולים. גם באסלאם נאסרת אכילת חתולים.
פארסה
פארסה (מצרפתית: Farce) או בַּדְחִית היא קומדיה שנכתבה לתיאטרון כמחזה או לקולנוע, שמטרתה לבדר את הקהל באמצעים של אירועים ראוותניים בעלי סבירות נמוכה, אם כי בדרך כלל אפשריים, תחפושות, טעויות בזיהוי, הומור מילולי ודרגות שונות של תחכום שכולל משחקי מילים, רמיזות מיניות וקצב עלילה מסחרר שמהירותו גדלה ככל שהעלילה מתקרבת לסופה (ובדרך כלל כוללת סצנת מרדף). הומור פיזי, אבסורד ונונסנס גם נפוצים ומיושמים בפארסה. בשיח משמשת המילה לתיאור מציאות מגוחכת במיוחד.
קנאק/פופ
קנאק/פופ היתה להקת פאנק רוק-דיסקו ישראלית עם השפעות בריט-פופ וגלאם רוק שפעלה בין השנים 1994 ל-1999 והוציאה אלבום אחד, "המהפכה המעניינת האחרונה", 15 שנים אחרי התפרקותה, בשנת 2014.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על חורבות הרכב בשם פרדוקס הבמבה שבו היו חברים שלושה חברי תיכון מקיף ד' בבאר שבע: רועי ארד כסולן, אסף לוי כבסיסט (לימים אחד ממארגני המחאה החברתית של שנת 2011 ועיתונאי) ואמיר דגן כמתופף וכן דביר וולק מערד כגיטריסט. בשלב מסוים בלהקה ניגנו כבסיסטית שנייה עדי לב (לימים תקליטנית בישראל ואירופה) והגיטריסט אמיר גרומן ( לימים מלהקת מריונטה סול). פרדוקס הבמבה התחילה כלהקה עם השפעות של דת' מטאל, מוזיקה ששמעו אז דגן ולוי, והפכה ללהקת נויז. היא קיימה שלוש הופעות בתל אביב וזכתה לכתבה בתוכנית "יומן תרבות" בערוץ 1. לאחר שרועי ארד ודביר וולק עברו מהנגב לתל אביב ואסף לוי עזב את הלהקה, הצטרפו אליה הגיטריסט ניצן חורש והבסיסט שי נובלמן, אחרי התפרקות להקתו ג'וני הכבאי. שי נובלמן הכיר את ארד, כשזה ראיין אותו לפנזין מוזיקלי, שהוציא בבאר שבע בשם "סוס". פרדוקס הבמבה שינתה את שמה לקנאק/פופ ובחרה להפוך את הסגנון המוזיקלי שלה לרועש פחות, מלודי יותר, עם השפעות של פופ גיטרות בריטי של אותה התקופה. לאחר שמונה חודשים של חזרות בבאר שבע, וגיבוש סגנונה המוזיקלי, עזב דגן את הלהקה לטובת עסקים והוחלף על ידי רן לוי, שתופף במקביל בלהקת הגן האנוכי.
הופעת הבכורה של ההרכב החדש התקיימה ביום הסגירה של מועדון רוקסן ב-11 בנובמבר 1994, במרתון להקות שבו נטלו חלק גם איפה הילד, מופע הארנבות של ד"ר קספר, עוזי פוקס ואמנים נוספים. הלהקה צברה תאוצה בהרכב זה, התארחה בתוכניות טלוויזיה והחלה לעורר עניין. לאחר כשנה וחצי, עזבו שי נובלמן ורן לוי את הלהקה והוחלפו בידי הדיג'יי והבסיסט בועז גולדברג והמתופף לני בן בשט. לאחר כשנה נוספת והופעות רבות, הלהקה צברה לה מעריצים, בעיקר מקרב באי ליין מסיבות ה"גלורי נייטס" שבהן הופיעה. קנאק/פופ התרחקה מעט מאווירת האינדי-פאנק של ההרכב הראשון לטובת בריטפופ-גלאם ברוח "הגל החדש של הגל החדש" שאפיין את לונדון ותחיית המוד של אמצע הניינטיז. בשלהי 1996, לאחר שהתעייפו מלהחמיץ הזדמנויות, עזבו גולדברג וחורש את הלהקה. דן שדור, ששימש זמן מה כמנהל קנאק/פופ, נכנס כבסיסט.
הלהקה קיימה בהרכבים השונים עשרות רבות של הופעות בתל אביב ובמקומות שונים בארץ, עוררה עניין רב לצד תיעוב, והחמיצה מסיבות שונות מספר הצעות מחברות התקליטים להקליט אלבום בכורה. מעריצי הלהקה נאלצו להסתפק בקסטת דמו לבנה של הלהקה ששוכפלה בכמה מאות עותקים ונמכרה בהופעות, או חולקה על ידי חברי הלהקה, כשיטת חיזור. במהלך השנים, הלהקה הפכה את רם אוריון ליועץ מוזיקלי בעת שהותו בלונדון ובסופו של דבר גם למפיק מוזיקלי. ההופעה האחרונה של הלהקה התקיימה בשנת 1999, ביום היבחרו של אהוד ברק לראש הממשלה, כאשר במקום בן בשט השתמשו חברי הלהקה במכונת תופים (בן בשט הפך לימים למפיק פורה שבין השאר עבד עם ריף כהן, אבישי כהן, מיקה קרני ושמוליק קראוס).
במהלך השנים הלהקה שינתה את סגנון המוזיקה וויתרה על ההשפעות של הבריטפופ לטובת השפעות של רוקנרול, דיסקו, מוזיקה מזרחית וגלאם רוק. בין שיריה: "פגשתי נערה בדיסקו", "דוגמניות על", "הופ, הופ, אני כוכב פופ", "שובו של שובו של הברייקדאנס", "המהפכה המעניינת האחרונה", "מוזיקה עכשיו" (על שם תוכנית הדאנס של אילן בן שחר בערוץ 2 הניסיוני), "קורנפלקס" ו"אוסטרליה (השיר נגד)". בכתבה בקול הקמפוס נכתב על הלהקה: "למרות שמעולם לא הוציא אלבום, ההרכב שהקדים את ההיפסטרים בכמה שנים, הצליח להפוך לציון דרך משמעותי".
חברי הלהקה המשיכו לשמור על שיתופי פעולה שונים ביניהם. דביר וולק הפיק את אלבום הבכורה של פינג פונג, להקתו של ארד, "בין מוסר לאופנה" (הד ארצי, 2000) ואת שיר האירוויזיון "שמייח", שניהם אף שיתפו פעולה מספר שנים אחרי פירוקה בהקלטת שיר שנכתב בימי הלהקה, "תל אביב היא כבר לא תל אביב". ארד ונובלמן כתבו יחד את שיר הנושא לסדרה טופי והגורילה (ערוץ ביפ). נובלמן ורן לוי ניגנו יחד באנגליה. דן שדור הקים בשנת 2000 את ההוצאה לאור "שדוריאן" שהוציאה את ספריו הראשונים של רועי ארד, ומשם פנה לקולנוע תיעודי. נובלמן וחורש כתבו ביחד לתוכנית הספורט הסאטירית "בראש ובראשונה" (פורטל וואלה). בועז גולדברג וניצן חורש שיתפו פעולה בכתיבה ועריכה בעיתונים שונים. גולדברג הפך לעיתונאי רוק ומבקר מוזיקה ב"עכבר העיר" ובעיתונים נוספים. בשנת 2019 יצר את הסרט "מחר כבר עבר", דוקו-מוזיקה המביא את סיפורו של יוצר הרוקנרול המנוח צ'רלי מגירה (גבי אבודרהם).
האלבום
ב-2014 הוציאה הלהקה לרשת את אלבומה היחיד, "המהפכה המעניינת האחרונה" שכלל חומרים מכל התקופות וההרכבים. הלהקה ציינה את האירוע במספר הופעות איחוד עם נגניה לאורך השנים (ארד, וולק, נובלמן, לוי, גולדברג ושדור) והשתתפה בסרט תיעודי קצר בבימויו של יניב סרדל.
מלודרמה
מלודרמה היא סגנון תיאטרלי, הפונה לרגשות יותר מאשר לתבונה. המילה מלודרמה רומזת על שני מרכיבים שונים מהם נוצר סגנון זה: "מלו" מיוונית: מלודיה, מוזיקה, ואילו "דרם" מצרפתית: דרמה. מלודרמה היא לרוב סיפור דרמטי סטנדרטי המכיל בתוכו אלמנט או אירוע טרגי, אך שלא כבטרגדיה, במלודרמה הגיבור עשוי להצליח ולהשיג את מטרתו למרות האירוע הטרגי. בז'אנר זה קיימת חלוקה ברורה בין טובים לרעים (הנוכל עתיד להיענש והטובים יזכו בשכר), העלילה בו לא מפותחת או מעמיקה, אלא בסיסית ופשוטה. המלודרמה מתאפיינת לרוב באירועים הנראים מוקצנים לאדם הלא מעורב בסיפור, כגון קרב מרובה משתתפים או סצנה דרמטית בין זוג אוהבים.
המלודרמה התפתחה במאה ה-19 באירופה. יסודותיה משפיעים ומופיעים בסגנונות התיאטרון המאוחרים יותר, בקולנוע ובטלוויזיה (בעיקר באופרות הסבון) עד היום.
בקולנוע
בקולנוע, מלודרמה היא תת-ז'אנר של סרטי הדרמה, המאופיינת בכך שבמרכזה עלילה הפונה אל רגשותיו של קהל הצופים, אשר לעיתים קרובות תעסוק בהתמודדות עם המשברים של רגשות אנושיים, מערכות יחסים (בין אם רומנטיות ובין אם לאו) כושלות, מצבים משפחתיים מתוחים, טרגדיה, מחלה, נוירוזות, או קשיים רגשיים ופיזיים. סרטים אלו בדרך כלל תלויים בהתפתחותה של דמות סטריאוטיפית ובתמות רגשניות מאוד.
גיבור או גיבורת הסרט המלודרמטי מוצג כשהוא סובל מלחצים חברתיים איומים, הדחקה, פחדים, אירועים בלתי סבירים או קשיים עם חברים או מאהבים, במקום העבודה, בתוך המשפחה או בקרב הקהילה בה הוא חי.
לעיתים, העלילות של סרטי המלודרמה אינן מציאותיות (עד כדי זלזול באינטליגנציה של הצופים), מלאות פאתוס, כוללות סיפורים רומנטיים מעושים ומופרכים, והדמויות סטראוטיפיות ומוגזמות.
בשנות ה-50, במאי סרטי המלודרמה הבולט בהוליווד היה דאגלס סירק, אשר עבד עם רוק הדסון בסרטים "נכתב ברוח" "השיגעון הנפלא","אינטרלוד" ו"כל שהשמים מרשים" -ארבעה מהסרטים הבולטים ביותר בז'אנר.
במאי הקולנוע סידני לומט אמר בדיון על סרטו "לפני ששטן ידע" כי: "בדרמה הכתובה היטב, הסיפור נובע מתוך הדמויות, ואילו הדמויות במלודרמה הכתובה היטב - נובעות מתוך הסיפור".
שמנת עשירה
שמנת עשירה (באנגלית: Clotted cream, מילולית: "שמנת קרושה") היא שמנת מהמטבח הבריטי המוגדרת לפי חוק כמכילה לפחות 55% שומן. כדי להכינה מחממים חלב פרה בלתי מפוסטר ומשאירים אותו מספר שעות בתבניות רדודות. במהלך זמן זה, השמנת עולה אל פני השטח ויוצרת קרישים. קרישים כאלו לא היו נוצרים בחלב מפוסטר.
שמנת עשירה היא מאכל אופייני לדרום-מערב אנגליה, אך אין הסכמה האם מקורה בדבון או בקורנוול. קיימים טיעונים לכאן ולכאן, אך אין להם עדויות מתועדות. היצרנית העיקרית של שמנת עשירה בממלכה המאוחדת היא Rodda's מקורנוול, אך בנוסף קיימים יצרנים מקומיים רבים בדרום-מערב אנגליה, במחלבות וחוות המייצרות עבור בתי עסק מקומיים.
שמנת עשירה היא חלק מארוחת Cream tea, בה היא מוגשת על גבי סקונס עם ריבת תות שדה או פטל. בדבון השמנת משמשת באופן מסורתי כתחליף לחמאה, והריבה נמרחת מעליה. בקורנוול השמנת מונחת מעל הריבה.
באיחוד האירופי, שמנת עשירה מקורנוול (Cornish clotted cream) היא כינוי מקור אזורי (PDO) לשמנת עשירה המיוצרת על פי מתכון מסורתי בקורנוול.
מוצר דומה המכיל 48% שומן נקרא שמנת דבון (Devon Cream) או שמנת דבונשייר (Devonshire cream).
הערות שוליים
Nata (cuajada)
ג' בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בג' חשוון היא פרשת לך לך, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת נח אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
סלימאן קארה
הרב סלימאן בן יוסף קארה (1889-1804) היה אב בית דין של צנעא במשך 40 שנה, וכן החכם באשי של יהדות תימן. מראשי המעודדים את יהודי תימן לעלות לארץ ישראל בעליית "אעלה בתמר" בשנת 1881.
אביו היה הרב יוסף קארה תלמיד מובהק של מהרי"ץ, היה אב בית הדין של צנעא במשך 37 שנה, עליו נכתב בספר "סערת תימן" כי ידע את רוב התלמוד עם פירוש רש"י בעל פה. לאחר פטירתו ב-1849, הפצירו ראשי קהילת צנעא בבנו, הרב סלימאן קארה, לרשת את מקום אביו. הרב קארה תחילה סירב, בגלל עסקיו, אך לבסוף נעתר וקיבל את התפקיד. הוא כיהן בתפקיד 40 שנה, עד פטירתו בשנת 1889.
ימי ראשית תקופת כהונתו, עד לכיבוש העותמאני ב-1872, התאפיינו בחוסר יציבות שלטונית של ההנהגה המוסלמית בצנעא. הדבר השפיע גם על ערעור חיי הקהילה היהודית במקום. רבים מיהודי העיר התפזרו לקהילות השונות, ובכללם גם הרב קארה (בשנת 1859). הוא קבע את מושבו בקרית אלקאביל הסמוכה לצנעא, שם שהה לסירוגין. בעת שהותו בעיירה מילא את מקומו רבי חיים קורח, בשיתוף חכמים מן הקהילה.
עם כיבוש צנעא בידי הטורקים ב-1872 החל להסתמן שיפור בחיי קהילת צנעא ורבים מהגולים, ובכלל הרב קארה, חזרו לצנעא. הוא מונה לחכם באשי, בצד היותו אב בית הדין. הוא תמך בהבאת חכם באשי מחוץ ליהדות תימן (הרב יצחק שאול), ולאחר שנפטר חזר שוב לשמש כחכם באשי.
הוא ניחן בזיכרון מופלג וידע בעל פה פרקים שלמים מספר היד החזקה להרמב"ם, ונודע בבקיאותו בכללי הדינים ופרטיהם. השיב תשובות רבות בהלכה וחלקן ראו אור בקבצים שונים. נודע בשמו "מארי סלימאן" ושמו הוזכר כסמל לכבוד ולהערצה. לפרנסתו עסק בצורפות.
בשנת 1881 עודד את העלייה לארץ ישראל, ועמד בראש הרבנים שהביעו את ברכתם בכתב לרב סעדיה מדמוני מראשי עולי תרמ"ב (שלהי 1881). כשהבין כי בארץ ישראל מתייחסים הספרדים בהפליה לרעה כלפי התימנים הרעבים והעניים, הוא אסר על שלוחים (ממוצא תימני) שבאו מארץ ישראל לתימן בשליחות הקהילה הספרדית שבירושלים, לגבות כסף שיועד לקהילות הספרדים שבארץ ישראל בטענה כי "עניי עירך קודמים".
כשנשאל על ידי הפחה של תימן מדוע עזבו יהודים רבים את הארץ הסביר הרב: "הנה לילד מינקת טובה שבטובות והוא אינו מוצא קורות רוח אלא בשדי אימו. ירושלים אם ישראל, הר הבית והמקדש הם שדיה שמהם ינק עוז וכח וחיים ורוח קודש, לכן אל ירושלים תערוג נפשם."
יעקב ספיר פגש בו במהלך מסעו והתפעל מאישיותו ומכושר מנהיגותו. וכך כתב עליו:
קודש (הלכה)
בהלכות טומאה וטהרה, קודש הוא כל דבר מן החי ומן הצומח, שלפחות חלק ממנו עלה או הוקדש להקרבה בבית המקדש (ונכלל גם בקודשי מזבח). דינו של הקודש להיאכל בטהרה בירושלים בלבד. הקודש נחלק לכמה סוגים עיקרים: קדשי קדשים וקדשים קלים - שהם כל הקורבנות שיש מן החי, ומנחות - שהם הקורבנות שבאים מהצומח.
קודש הוא גם שם מושאל לדרגת טומאה הנקראת רביעי לטומאה, טומאה הקיימת בקודש בלבד.
רקע
הקודש הוא הקורבנות שמגיעים לבית המקדש, ולכן חלה עליו קדושה חמורה, שיוצא ממנה זהירות גדולה מטומאה, עד כדי איסור כרת שהוא העונש הכי חמור ביהדות. ואף התורה קבעה להביא חטאת בראש חודש ובימים טובים כדי לכפר על הטומאה של הקרבנות. כאשר ככלל המאכלים בהלכות טומאה וטהרה מתחלקים, מבחינת דרגת קדושתם, לארבעה סוגים, מן הקל אל החמור והמקודש: א. חוּלִין. ב. מעשר שני ג. תרומה ד. קודש - שהוא בעצם הדרגה הכי גבוה בכל דרגות המאכלים לעניין הטומאה, וגם הכי "רגיש" לטומאה. רשימה זאת גם מקבילה לדרגות הטומאה של ראשון ושני, כלומר את ה"מעשר שני" אסור לאכול כאשר הוא שני לטומאה אך מותר כאשר הוא שלישי, וכן התרומה אסורה באכילה בשלישי ומותרת ברביעי. ולכן כדוגמה תרומה שהיא טמאה בדרגת שלישי לטומאה אם תיגע בתרומה אחרת לא תפסול אותה, אך אם תיגע בקודש תפסול אותו כיוון שתהפוך אותו לרביעי, טומאה שאסורה רק בקודש ולא בתרומה.
בעקובות קדושתו הגדולה בתורה, גם חז"ל החמירו עליו המון חומרות, כאשר רבות מהם הם על גבי החומרות והדינים של התרומה, שהיא הדרגה שמתחתיו. אף שלמרות קדושתו הגדולה אינו נאכל רק לכוהנים כמו התרומה, אלא נאכל גם לישראל כיוון שכולם רשאים (או חייבים במקרים מסוימים) להקריב קרבנות ולאכלם בטהרה בירושלים. וכן בעקבות חומרתו הגדולה גם עמי הארץ, כלומר אנשים שאינם יודעים את הלכות הטהרה ואינם נזהרים בה, נאמנים לומר על הקודש שהוא טהור, כיוון שחמור הוא בעיניהם לא יבאו לשקר, זאת בניגוד לתרומה כיוון שפחות חמורה לא נאמנים עליה.
המקורות בפסוקים וחז"ל
פסוקים אלה עוסקים בטומאת הקודש בין על האדם ובין על בשר הקודש. כאשר בפסוקים אלו ניתן לראות על פי פרשנות חז"ל מספר עניינים בולטים: שקודש עצמו שנטמא אסור באכילה ודינו שרפה באש, ואילו אדם ("נפש"), ש"טמאתו עליו" כלומר שהאדם עצמו טמא ולא הבשר, אסור לו לאכול מהקודש ואם אכל חייב כרת. "כל טהור יאכל בשר" מלמד שבשר שספק טמא דינו טהור, ואילו במקרה שאדם ספק טמא דינו שטמא, כאשר הפסוק שאחריו בא לפרש את הפסוק הקודם מה זה בעצם טמא, סיבת הזכרת טומאות חמורות (מת) עם קלות (שרץ), זה כדי להגיד שבכל סוגי הטומאות אסור לאכול את הקודשים.
אף שהפסוק מזכיר רק קורבן שלמים זה לא בא ללמד רק על שלמים והדומים לו (בכור מעשר ופסח), אלא גם על שאר הקרבנות כאשר דורשים את המילים "בשר" כדי להוסיף את כל הקרבנות הנאכלים (גם לכוהנים) ומהמילים "זבח" מוספים גם עולות, ומההיקש מהפסוק "אל הקודשים אשר יקדישו" לומדים גם שזה על שאר הדברים שמוקרבים כמו מנחות וכל הדברים שאין להם מתירים כמו הקומץ והלבונה הקטורת מנחת נסכים ומנחות של כהנים. על המילים "ונפש כי תגע", לומדים שהקודשים נטמאים רק במגע ולא במשא. פירוש נוסף הוא שכיוון שכתוב כבר טומאתו עליו מובן שזה כל הטומאות היוצאות מגוף האדם ולכן התורה מוסיפה גם את הטומאות החיצוניות שמגיעות לרוב ממגע כמו מאדם או בעלי חיים מתים.
השימוש בקודש
עיקר שימוש הקודש לאדם הוא אכילה, לרוב הכוהנים הם האוכלים את הקודש, ובקודשים קלים גם ישראל צריכים לאכול קודש. בגמרא במסכת קידושין ישנה מחלוקת האם קדשים מותרים גם בשימושים אחרים (כמו התרומה). המחלוקת בהבנת הפסוק "זֶֽה־יִהְיֶ֥ה לְךָ֛ מִקֹּ֥דֶשׁ הַקֳּדָשִׁ֖ים מִן־הָאֵ֑שׁ", בין רבי יהודה לרבי יוסי שרבי יהודה סובר שקדשי קדשים ניתנו לכל שימוש מהמילים "לְךָ֛" לכל השימושים שלך, ואילו רבי יוסי סבר רק לאכילה מהמילים "מִן הָאֵ֑שׁ" שפירוש המילים זה מהמזבח, כמו שהמזבח רק "אוכל" כך גם לך יהיה ניתן רק לאכילה. הרמב"ם פוסק כרבי יוסי שקודש ניתן רק לאכילה אך ממה שנשאר שלא ראוי לאכילה, כגון העצמות מותר לעשות כלים ושאר שימושים
הכלולים בקודש
כל הדברים הכלולים בקודש מתחלקים ל-3 סוגים עיקריים:
אף הקטורת, הלבונה ועצי המערכה נחשבים כקודש כדי להיטמא אף שאינם ראויים למאכל.
לטומאה
הזמן בו הקודש מתקדש ונהיה ראוי לקבל טומאה בדרגת קודש (כמובן שלפני כן יכול להיטמא כמו אוכל רגיל), משתנה בין סוגי הדברים. כאשר החלוקה העיקרית היא בין קודש המגיע מן חי, לקודש המגיע מן הצומח:
בדברים הבאים מהצומח שהוקדשו ועדיין לא קדשו בכלי שרת נחשבים כתרומה שנטמאים עד שלישי לטומאה.
לאיסור האכילה
לעומת הזמן שבו הקודש נהיה ראוי לקבל טומאה, יש את הזמן שבו חל איסור האכילה בטומאה שלעולם לא יחול לפני האפשרות לקבל טומאה, ולרוב יחול בשלב שלאחר אפשרות קבלת הטומאה. ושגם הוא משתנה בין סוגי הדברים:
כאשר העיקרון של איסור אכילת אדם טמא מתקיים רק לאחר שקרבו המתירין, ובדבר שאין לו מתירין מהרגע שקדש בכלי. והמתירין עצמם חייבים מהזמן משהוקדשו בכלי, חוץ מהדם שעליו לעולם לא חייבים כרת על אכילתו בטומאה למרות שהוא מהמתרין. כאשר ה"מתירין" הם חלקים מהקורבן שעולים למזבח ראשונים ועל ידי זה שהם עלו שאר החלקים מותרים בזכותם לעלייה למזבח או לאכילה.
כרת
אדם טמא שאכל קודש בין שהקודש טמא או טהור, במזיד חייב כרת ואיסור זה נקרא גם טומאת מקדש וקדשיו, ובשוגג מביא קורבן עולה ויורד. כאשר טומאה זאת צריכה להיות כמו טומאה שעליה חייבים כרת גם על הכניסה למקדש בטומאה, כלומר שאיסורים אלו של אכילת קודש וכניסה למקדש חלים בטומאות כמו: מצורע טמא מת טומאות היוצאות מגוף האדם וכדומה. כאשר הכלל הוא כל טומאה שחייבים לטבול כדי להיטהר מהטומאה מן התורה, ובטמאות שבאות מטומאת מת זה רק מה שהנזיר חייב לגלח ולסתור את נזירותו ולהביא את קורבנותיו, שאלו טומאות מעצמתו של המת ולא כדוגמה טומאת קבר.
איסורי לאו ודרבנן
מחוסר כיפורים וטבול יום שאכלו קודש לוקים בלבד אך אינם חייבים כרת לדעת הרמב"ם. אולם לדעות אחרות ובניהם רש"י והראב"ד גם טבול יום או מחוסר כיפורים, חייב כרת כאשר אכל קודש.
קודשים שהביא אותם גוי ונטמאו לא חל על האדם שאכלם איסור אכילה בטומאה.
שרפת קודש טמא
בקודש שניטמא קיימת מצוות עשה לשורפו באש כפי הכתוב בפסוק וכך פוסק הרמב"ם להלכה שמצווה לשורפו מיד בעזרה אך אם ניטמא מחוץ לעזרה אין מכניסים אותו אלא שורפים אותו בחוץ במקום שניטמא
טבול יום ומחוסר כיפורים
טבול יום ומחוסר כיפורים שנוגעים בקודש אותו כלומר הופכים אותו לרביעי לטומאה ואפילו אם נוגעים במשקה קודש הופכים אותו לרביעי. אבל אישה אחר שילדה, בימי טוהר שלה (מדין תורה) למרות שהיא נחשבת טבולת יום לעניינים אחרים (תרומה וכו'), את הקודשים היא מטמאת כמו ולד הטומאה, כלומר שהקודש שנגעה בו מטמא אף אחרים
טבילת ידיים
בעקבות גזירת חכמים הקרויה "טומאת ידיים",ידיים שנגעו בכל ראשון לטומאה (גם באוויר כלי חרס שטמא באב) או בכתבי הקודש ואפילו טמאות בדרגת שני לטומאה. כאשר רוצים לאכול קודש או אפילו רק כדי לגעת בקודש חייבים לטהר את הידיים רק על ידי טבילת הידיים במקווה (בניגוד לתרומה שאפשר גם בנטילה). במקדש עצמו טומאת הידיים לא קיימת גם אם נטמאו ידיו מחוץ למקדש כשנכנס למקדש ידיו לא מטמאות, כיוון שהגדרת הגזירה עצמה לא הייתה על המקדש. קודש שנגעו בה בסתם ידיים דינו שרפה, אך על פי שזה גזירה דרבנן. במקרה שקיים ספק בטומאת הידיים מתייחסים לקודש כטהור.
רחיצה במים שאובים
מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול קודש או לנגוע בו, עד שיטבול במקווה כשר (אך אינו צריך לחכות להערב שמש). הסיבה לכך היא כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מטהרת.
הכוונה והיסח הדעת
מעלה שעשו חכמים היא שאדם שטבל או שהטביל את ידיו, צריך להתכוון לקודש ואם לא התכוון צריך לטבול שוב גם בבגדיו של אדם שנטהר רק כדי לאכול תרומה, הבגדים מטמאים את אוכל הקודש. וכן מגזירת חז"ל אדם שטבל כדי לאכול קודש והתחרט מלאכול נחשב כטמא עד שיטבול שוב (אך אינו צריך לחכות להערב שמש), סיבת הדין שקיים חשש שמכיוון שהסיח דעתו לא שם לב שנטמא. וכן בטבילת ידיים שהתחרט מלאכול ידיו נחשבות טמאות.
כלים שנמצאים בירושלים בעיקרון נחשבים כטהורים, חוץ מסכין שחיטה כיוון שקודש חמור. אך ביום ארבע עשר בניסן שבו שוחטים את קורבן פסח נחשב כטהור, כיוון שכול עולי הרגלים בירושלים נזהרים מטומאה לסכין כדי לשחוט בה הפסח.
סוגי בשר
ישנם כמה סוגי בשר שאף על פי שלא נגעה בהם טומאה חז"ל גזרו עליהם טומאה, כאשר כולם קשורים אל הקודש.
מעלות שעשו חכמים בקודש
הרמב"ם מונה אחת עשרה מעלות שעשו חכמים בקודש מעלות אלו הם על גבי הדינים והמעלות של התרומה. כאשר שש המעלות הראשונות הם גם לחולין שנעשו על טהרת הקודש, והחמש האחרונות הם בקודש בלבד, אולם לפי הראב"ד חולין שנעשו על טהרת הקודש נוהגות בכל ענייניהם כקודש.
פרמישלן
אוכלוסיית העיר ב-2004 מנתה 7,499 נפש.
בין השנים 1375–1772 הייתה העיר תחת שלטון פולני. בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה העיר לשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, עד תום מלחמת העולם הראשונה. עם כינון פולין העצמאית בשנת 1918, עברה העיר לשלטון פולני, שלטון שאושרר בהסדרים העולמיים שאחרי מלחמת העולם הראשונה (חוזה ורסאי והסכם ריגה).
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939) שבין ברית המועצות לגרמניה הנאצית עברה העיר לריבונות סובייטית, שתחתיה הייתה עד לפלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 (מבצע ברברוסה). עם כיבוש העיר בידי הגרמנים, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, תוך שריפת בית הכנסת המקומי עם יהודים בתוכו. ב-5 בנובמבר 1941 רצחו הגרמנים כ-450 גברים יהודים מהעיר ביער סמוך, ובהמשך שולחו רבים מיהודי העיר למחנות עבודה בהם נספו. לאחר שהתפרצה בקרב יהודי העיר מגפת טיפוס הבהרות, רצחו הגרמנים כמאה מהיהודים שאושפזו בבית החולים המקומי, ובהמשך, רצחו כמה מאות יהודים נוספים במספר אקציות.
באוקטובר 1942 רוכזו יהודי העיר הנותרים בצפיפות גדולה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים נוספים מיישובי הסביבה. בדצמבר 1942 שולחו מהגטו כ-3,000 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב-22 במאי 1943 החלה בגטו אקציית חיסול, בה סרקו האוקראינים והגרמנים את בתי הגטו, ורצחו כ-2,000 יהודים ביער סמוך. ב-28 ביוני 1943 נרצחו גם היהודים שהוחזקו במחנה העבודה שהוקם בעיר. איוון וטניה קצ'רובסקי שהתגוררו בכפר בקרבת העיר, הצילו משפחה יהודית, ועל פעילות זו קיבלו הכרה כחסידי אומות העולם. ב-1944 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום.
לאחר תום המלחמה נשארה העיר בתחומי ברית המועצות, וסופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. רוב האוכלוסייה הפולנית עזבה את העיר ועברה מערבה לתחומי פולין. כיום נמצאת העיר בשטחה של אוקראינה העצמאית.
עד מלחמת העולם השנייה עברה בעיר מסילת רכבת שחיברה את לבוב עם בז'ז'ני. המסילה נפגעה במהלך המלחמה ומעולם לא שוקמה.
העיר נודעה בזכות שושלת אדמו"רים ורבנים מפורסמים שחיו בה ביניהם רבי מאיר הגדול מפרמישלאן ונכדו רבי מאיר מפרמישלן.
שבתי זכריה
שבתי זכריה (20 ביולי 1921 – כ"ז בתמוז ה'תשע"ז, 21 ביולי 2017) היה עורך דין, סופר וחוקר תולדות ירושלים.
ביוגרפיה
הוא נרשם ללימודי המשפטים במחזור הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1949 עם קבלת רישיון לעריכת דין, החל לעבוד בתור קצין משפטים בפרקליטות הצבאית בירושלים. משנת 1961 ובמשך 17 שנים, עבד כפרקליט בפרקליטות מחוז ירושלים במשרד המשפטים, שם כיהן כעוזר פרקליט המחוז וכסגן בכיר לפרקליט המחוז. בתקופה זו הופיע מטעם המדינה במשפטים רבים בעיקר בעניינים פליליים, בבתי המשפט בכל הערכאות. בשנת 1978 פרש ופתח משרד עצמאי בו הוא עבד עד שנותיו האחרונות.
מתום מלחמת ששת הימים חקר שבתי זכריה את תולדות היישוב היהודי, בדורות האחרונים בירושלים שבין החומות ומחוצה לה. הוא פרסם מאמרים רבים בנושא בירחונים שונים, וחיבר והוציא שמונה ספרים על ירושלים.
במשך למעלה מ-35 שנים הדריך זכריה, מטעם החברה להגנת הטבע, מאות סיורים בירושלים העתיקה והחדשה. בשנת 2004 קיבל את עיטור "יקיר ירושלים", ובשנת 2011 קיבל את עיטור יקיר לשכת עו"ד של מחוז ירושלים.
שבתי זכריה היה נשוי למרגלית, להם שלושה ילדים. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
הנשמה במצרים העתיקה
קה (כוח החיים)
הקה היה כח החיים, ההבדל בין אדם מת לחי, והמוות אירע כאשר הקה עזב את האדם. הקה נוצר על ידי האל חנום על אובניים של קדרים, או שהועבר לילדים דרך הזרע של אביהם.
המצרים האמינו גם שהקה מחוזק בעזרת מאכל ומשתה. לפיכך ניתנו למתים מנחות של מאכל ומשתה, למרות שהקה שבתוך המנחות, ולא המנחות עצמן, הוא שנאכל. הקה לעיתים קרובות הוצג באיקונוגרפיה המצרית כדמות שנייה של האדם.
בא (נשמה/אישיות)
הבא הוא כנראה המושג הקרוב ביותר למושג ה"נשמה" ביהדות או בתרבות המערבית, אך הוא גם מייצג את כל מה שמייחד את האדם, ולכן דומה למושג האישיות (במובן זה, גם לחפצים דוממים היה יכול להיות 'בא', מאפיין ייחודי, ולפעמים פירמידות בממלכה העתיקה נחשבו ל'בא' של בעליהן). כמו הנשמה, הבה הוא חלק מאדם שחי לאחר מות הגוף, והוא לפעמים מיוצג כציפור בעלת ראש אדם שעפה מתוך הקבר על מנת להצטרף ל'קה' בחיים שלאחר המוות.
המילה 'באו' (ריבוי של 'בא') מבוססת על מושג זה. פירושה הוא משהו הדומה ל'כוח' או 'מוניטין', ובדרך כלל היא מאפיינת אלוהות. כאשר אלוהות התערבה בענייני בני האדם, נאמר שה'באו' של האל פועלים. במובן זה, המלך נחשב ל'בא' של האל, או שאל אחד נחשב לפעמים כ'בא' של אל אחר.
רן (שם)
שמו של אדם (רן במצרית) ניתן לו בלידה והוא יתקיים כל עוד יאמרו אותו, דבר שמסביר מדוע ניסו להגן עליו, ושמו אותו במספר רב של כתבים. למשל, מטרתו של חלק מספר הנשימות, שהתפתח מתוך ספר המתים, היה להבטיח את המשך קיומו של השם. לעיתים קרובות שמו כרטוש (חבל קסום) סביב לשם כדי להגן עליו. לחלופין, שמותיהם של אויבי המדינה, כמו אחנתון, נמחקו מתוך אנדרטאות ומונומנטים. לפעמים הם הוסרו על מנת לפנות מקום לשמו של אדם אחר, וכך לחסוך את הצורך בבניית מונומנט חדש.
שעות (צל)
צילו של האדם, ה"שעות" שלו, תמיד היה נוכח. אדם אינו קיים ללא צל, וגם לא הצל ללא האדם, ולפיכך הניחו המצרים שהצל כולל בתוכו משהו מהאדם אותו הוא מייצג. מסיבה זאת, לעיתים התייחסו המצרים לפסלים של אנשים או אלים כצל שלהם.
הצל בדרך כלל הוצג כדמות אנושית קטנה, שחורה לחלוטין, וכן כדימוי למוות, או כמשרת של אנוביס.
אקה (התבונה)
המושג אקה ("הקסום" או "היעיל") היה מושג שהשתנה לאורך ההיסטוריה הארוכה של האמונה המצרית העתיקה. בחיים שלאחר המוות ייצג אקה את המנוח, שלעיתים קרובות זוהה עם אור.
המושג היה קשור למחשבה, אך לא כפעולה של הנפש; אלא האינטלקט כישות חיה. האקה מילא תפקיד גם בחיים שלאחר המוות. לאחר מותו של הגוף הפיזי, התאחדו הבא והקא כדי לחדש את האקה. הדבר היה אפשרי רק אם טקסי ההלוויה היו מבוצעים כראוי ובעקבותיהם ניתנו מנחות בצורה מתמדת. הטקס נקרא סאקה "להפוך (אדם מת) לחי". במובן זה, הוא אפילו התפתח למעין רוח רפאים. במהלך השושלת העשרים נחשב האקה ככוח שבנסיבות מסוימות יכול להזיק או להועיל לאנשים שעדיין חיים ולגרום לסיוטים, רגשות אשם, מחלה וכו'. ניתן להפעיל אותו על ידי תפילות או מכתבים כתובים שהושארו בקבר על מנת גם לעזור לבני משפחה חיים, למשל, על ידי התערבות בסכסוכים, על ידי פנייה לאנשים מתים או אלוהים אחרים בעלי סמכות כלשהי להשפיע לטובה על הדברים על פני האדמה, אך גם להטיל עונשים.
איב (לב)
החלק החשוב ביותר היה האיב, שזהה במשמעותו ל"לב" בעברית. לדעת המצרים הקדמונים, הלב הוא שהיה מושב הרגש והמחשבה, ולא המוח. הלב נחשב למפתח לחיים שלאחר המוות. לאחר המוות, אנוביס ואלים אחרים בדקו את לבו של האדם, בטקס שקילת הלב. אם הלב היה כבד יותר מ"נוצתה של מאע'ת", אז הוא נאכל בידי השד אמית.
רמז חיצוני ליחס המצרי אל הלב ניתן ללמוד מהתורה בעת המאורעות שהובילו ליציאת מצרים. ה' מצווה את משה ללכת אל פרעה ולדרוש את שחרור עם ישראל, כאשר ה' מציין שהוא "חיזק" את לב פרעה:
תור (סרט)
תור (באנגלית: Thor) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2011 בבימויו של קנת בראנה המבוסס על חוברות הקומיקס תור, ובהפקה מבית אולפני מארוול. בסרט מככבים כריס המסוורת', טום הידלסטון, נטלי פורטמן, אנתוני הופקינס, אידריס אלבה, קאט דנינגס וסטלאן סקארסגארד. עלילת הסרט מביאה את סיפורו של תור, נסיך אסגרד, אשר מוגלה מביתו לכדור הארץ. שם הוא חובר למדענית ג'יין פוסטר ונאלץ לעצור את אחיו לוקי, שמבקש לגזול את כס המלכות ממנו.
הנשמה במצרים העתיקה
איב (לב)
ניתן להבין מכאן שהמושג "להקשות לב" מכוון להקשחת עמדתו של פרעה. בהמשך פרעה כבר יוזם בעצמו הקשחה נוספת, ואז נעשה שימוש במושג אחר:. בשלב זה פרעה מיוזמתו "מכביד" את ליבו, כלומר, המושג מכוון לא רק לעקשנות אלא גם לרשעות - שזה בדיוק היחס המצרי לשקילת הלב. ניתן לשער שמחברי התורה שלטו במובן מה בלשון מצרים, ולכן שאלו מהם מושגים תרבותיים.
תור (סרט)
הסרט הוא הרביעי בסדרת סרטי מארוול המובילים לפרויקט "הנוקמים", אחרי איירון מן, הענק הירוק ואיירון מן 2. הסרט יצא בארצות הברית ב-6 במאי 2011, וברחבי אוסטרליה ב-21 באפריל באותה שנה ב-2D ,3D ו-IMAX 3D. בישראל יצא הסרט ב-28 באפריל באותה שנה באותם פורמטים.
הנשמה במצרים העתיקה
הנשמה בחיים שלאחר המוות
המצרים האמינו כי המוות מתרחש כשהקה עוזב את האדם. מטרתם של טקסים שנערכו על ידי הכהנים לאחר המוות, למשל "פתיחת הפה", הייתה לא רק להשיב את יכולותיו הפיזיות של האדם במוות, אלא גם לשחרר את הקשר של הבה עם הגוף. שחרור זה איפשר לבה להתאחד עם הקה בחיים שלאחר המוות, ואז נוצרה ישות הקרויה "אח".
תור (סרט)
הסרט קיבל ביקורות משבחות על התסריט, העלילה, האפקטים, הוויזואליות והמשחק, בעיקר של הידלסטון כלוקי. הביקורות אף הדגישו את העובדה שהסרט משלב לא רק אקשן אלא גם דרמה אנושית. לעומת הביקורות החיוביות מצד המבקרים, הסרט קיבל תגובות מעורבות מצד הקהל ומעריצי קומיקס ברחבי העולם. למרות הביקורות, הסרט היה להצלחה קופתית מסחררת כשהגיע לסכום טוטאלי נקי בקופות של כ-449 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 150 מיליון דולר בלבד.
הנשמה במצרים העתיקה
הנשמה בחיים שלאחר המוות
לאחר המוות, היה קיום שדומה למדי לקיום הפיזי הרגיל. המודל לקיום חדש זה היה המסע של השמש. בלילה השמש ירדה אל הדואט (עולם המתים). השמש פגשה שם את גופו החנוטה של אוסיריס. אוסיריס והשמש, שמחזקים זה את זה, עולים לחיים חדשים ליום נוסף. עבור המתים, הגוף והקבר שלהם היה האוסיריס והדואט האישי שלהם. מסיבה זו מתייחסים אליהם לעיתים קרובות כ"אוסיריס". כדי שתהליך זה יפעל, יש צורך בשמירה על הגוף כדי שבה יוכל לשוב המשך הלילה ולעלות לחיים חדשים ביום.
תור (סרט)
בעקבות הצלחת הסרט, סרט המשך הנקרא "תור: העולם האפל" יצא בנובמבר 2013.
הנשמה במצרים העתיקה
הנשמה בחיים שלאחר המוות
"ספר המתים", אוסף הלחשים שעזרו לאדם בחיים שלאחר המוות, נקרא במצרית "ספר העלייה ביום". הלחשים עזרו לאנשים להימנע מסכנות החיים שלאחר המוות וגם עזרו להם ש"לא למות בפעם השנייה בעולם המתים", וכדי "לתת זיכרון תמיד" לאדם.
תור (סרט)
עלילת הסרט
בשנת 965 לספירה, אודין מלך אסגרד הנחיל מלחמה על ענקי הכפור מממלכת יוטנהיים ומנהיגם, לאופיי, כדי למנוע מהם לכבוש את תשע הממלכות, כולל כדור הארץ. המלחמה מסתיימת בניצחון אלי אסגרד, שכפו על ענקי הכפור ומלכם, לאופי, שביתת נשק. אלי אסגרד לקחו לביתם את "תיבת החורפים העתיקים", מקור כוחם של ענקי הכפור.
בזמן ההווה, בנו הבכור של אודין, תור, מיועד לרשת את מקומו. ביום הכתרתו ליורש מנסים ענקי הכפור לחדור לכספת בה שמורה התיבה כדי להחזיר אותה לידיהם ונהרגים בידי שומר הכספת, "המשמיד". בשל רצונו לשמור בכל מחיר על שביתת הנשק, מחליט אודין כי אין צורך בפעולת תגמול, אך תור ממרה את פיו ותוקף את יוטנהיים עם אחיו הצעיר לוקי, חברתו סיף ושלושת הלוחמים וולסטאג, פאנדרל והוגאן. בינם לבין ענקי הכפור מתפתח קרב המוני, שמופסק בידי אודין. לאחר שלאופיי מודיע לאודין כי שביתת הנשק נסתיימה, אודין הזועם מנשל את תור מתוארו כיורשו, מגרש אותו לכדור הארץ ולוקח ממנו את מקבתו, "מיולניר", אותה הוא משגר גם כן לכדור הארץ תוך כדי ההבטחה שרק האדם הראוי להיות אל יוכל להניף אותה שוב.
תור נוחת בעיירה קטנה בניו מקסיקו ונפגש עם ד"ר ג'יין פוסטר, אסטרופיזיקאית שמנסה להוכיח את קיומם של חורי תולעת שמאפשרים מעבר בין עולמות, וזאת בסיועם של ד"ר אריק סלביג ושל המתמחה דארסי לואיס. כאשר המקבת נוחתת במדבר היא מושכת את תשומת לב המקומיים, וכן את תשומת לבם של סוכנות S.H.I.E.L.D, שמנהליה שולחים את הסוכן פיל קולסון כדי לקחת את המקבת ולהחרים את מחקרה של ג'יין. תור מציע לג'יין סיוע במחקר וזו לוקחת אותו למדבר, שם הוא מנסה לפרוץ למתחם השמור שהקימו סוכני S.H.I.E.L.D סביב המקבת. לאחר שהוא מצליח לגבור על השומרים ולהגיע למקבת, הוא מנסה להניף אותה אך לא מצליח שכן הוא עדיין לא ראוי להיות אל. הוא נלכד בידי סוכנים אך משוחרר בהתערבותו של ד"ר סלביג.
בינתיים, אודין מגלה ללוקי שהוא למעשה ענק כפור ובנו של לאופיי, וכי הוא אומץ על ידי האלים שמצאו אותו כתינוק בשדה הקרב ביוטנהיים לפני אלף שנים. אודין נכנס לתרדמת עמוקה הקרויה "שנת אודין", ולוקי מכתיר את עצמו למלך אסגרד בהיעדרו של תור. סיף ושלושת הלוחמים, שאינם מרוצים משלטונו של לוקי ומאמינים כי הוא זה שהכניס את ענקי הכפור לאסגרד, בוחרים שלא לציית להוראותיו ומגיעים לכדור הארץ במטרה למצוא את תור. בינתיים, לוקי מציע עסקה ללאופיי לפיה הוא יכניס את צבאו לאסגרד על מנת להרוג את אודין. לאחר מכן הוא שולח את "המשמיד" לכדור הארץ כדי שיהרוג את תור וחבריו. תור בוחר להקריב את חייו בתמורה לחיי חבריו ולחיי ג'יין ועמיתיה, ובמעשהו הוא מוכיח כי הוא ראוי לשאת את מקבתו. מקבתו משתחררת ובאמצעותה הוא הורג את המשמיד ונשבע לג'יין שיחזור אליה ויגן על כדור הארץ. כאשר לאופיי מגיע לאסגרד, לוקי בוגד בו והורג אותו. בסיועו של היימדל, תור חוזר לאסגרד ומוצא את אחיו, המנסה להשתמש בגשר ביפרוסט כדי להשמיד את ממלכת יוטנהיים ולהוכיח לאביו כי הוא ראוי להיות מלך. בין השניים מתפתח עימות, בסיומו תור משמיד את גשר ביפרוסט ומסכל את מזימתו של לוקי, הנחשב למת לאחר שנפל לתהום שמתחת לגשר. אודין מחמיא לתור ואומר לו שהוא יהיה מלך טוב, בעוד שתור אומר לא כי הוא עדיין אינו מרגיש מוכן להיות מלך.
בסצנה שאחרי הכתוביות, מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D ניק פיורי נפגש עם ד"ר סלביג ומציג בפניו את קוביית הכוח המסתורית, ומבקש ממנו ללמוד לרתום אותה לבניית נשק. ד"ר סלביג מסרב באומרו כי היא מכילה כוח בלתי נודע, כשלפתע קולו הבלתי נראה של לוקי משכנע אותו להסכים.
קישורים חיצוניים
}
נובה אושיציה
נובה אושיציה (באוקראינית: Нова Ушиця; בפולנית: Nowa Uszyca, נובה אושיצה; ברוסית: Новая Ушица, נובאיה אושיצה) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1439 כחלק מממלכת פולין, ובראשית המאה ה-18 הוענקו לו זכויות עיר.
יהודי נובה אושיציה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,500 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית פעל בסמוך לעיירה קולחוז יהודי.
ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובספטמבר שלאחר מכן רוכזו יהודיה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, תוך גיוסם לעבודות כפייה וחיובם בענידת טלאי צהוב. באביב 1942 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מהסביבה.
ב-20 באוגוסט 1942 נערכה ביהודי הגטו שבעיירה סלקציה. 2,647 יהודים נרצחו ביער טריחוב הסמוך, והיתר הועברו למחנה עבודה, בו נספו. ב-16 באוקטובר 1942 נרצחו אחרוני יהודי הגטו שבעיירה.
לאחר חיסול הגטו, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, ורצחו כ-30 יהודים שאיתרו.
מט סנדלרים
מט סנדלרים הוא מושג בשחמט המציין מט שהמשחק בכלים הלבנים נותן למשחק בכלים השחורים לאחר סדרת המסעים:
אין חשיבות למסעי השחור כל עוד הם אינם מונעים מט סנדלרים וניתן להגיע לאותה עמדה בסדר מסעים שונה וישנן מספר וריאציות למט זה, אך הרעיון המרכזי הוא שילוב של הרץ והמלכה המתקיפים את הערוגה ו7 (או את ו2, בווריאציה בה שהשחור מנחית מט סנדלרים על הלבן).
ניתן לצפות בהתרחשות מט זה במשחקים של מתחילים, כי קל מאוד למנוע אותו. לדוגמה ביצוע המסע 3...ז6 מגן מפני המט. את המסע '''4. מהו3 המחדש את איום המט ניתן לנטרל על ידי 4...פו6''' והמשך השחור יפתח את הרץ על ידי המסע רז7. שיטת הגנה נוספת היא להגן על הרגלי בו7 על ידי 2...פח6.