cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסטיבל הג'אז לאב סופרים
2016
בשנת 2016 נפתח הפסטיבל כרגיל, ביום שישי על ידי כמה להקות חדשות על במת ה"ארנה", אחת מהן הייתה Ezra Collective. גרייס ג'ונס ככבה על הבמה המרכזית בשבת לאחר הופעות של ליאן לה חוואס ואבראהים מעלוף. על הבמה המרכזית של יום ראשון הופיעו קליס, ההרכב הסקוטי Average White Band וקארו אמרלד, בשיריו של ברט בכרך. אספרנזה ספאלדינג, סנט ז'רמן, סקופילד מלדאו גווילאנה, מלודי גארדו וקמאסי וושינגטון הופיעו כולם במהלך סוף השבוע על בימת ה-Big Top. בארנה ראו את מהלייה, שווינדל, ג'ייקוב קולייר, קנדאס ספרינגס, בינקר ומוזס. ג'יל פיטרסון סגר את המופעים במוצאי שבת.
2018
בשנת Love Supreme 2018 העלה את Earth, Wind & Fire ואת אלביס קוסטלו על הבמה הראשית בשבת וביום ראשון, עם ג'ורג 'קלינטון ו-Parliament-Funkadelic, טום מיש, להקת Level 42 וההרכב Mr Jukes הופיעו גם הם. על במת "Big Top" הופיעו מאוויס סטייפלס, סטיב ווינווד, פרעה סנדרס, דייב הולנד, כריס פוטר, זקיר חוסיין וטוני אלן שהופיעו במהלך סוף השבוע. נוביה גרסיה והרכב Ezra Collective חזרו לפסטיבל במתחם הארנה, שבראשם רביעיית פורטיקו ולהקת מונצ'ילד.
אלמריה
אַלְמֶרִיָה (בספרדית: Almería; בערבית: المرية, תרגום לעברית: "מגדל צופים") היא עיר הבירה של מחוז אלמריה שבאנדלוסיה שבדרום מזרח ספרד. העיר, שהיא עיר נמל על חוף הים התיכון, שוכנת בצידו המערבי של נהר אנדרקס ובה כ-191,443 תושבים, נכון לשנת 2012. העיר הוקמה בשנת 955 על ידי הח'ליפה עבד אל רחמן השלישי אשר בנה אותה כמתחם מבוצר בראש הגבעה, כדי להגן על היישובים שבאזור, מפני חדירות מהים, וקרא לה אלמריה שפירושו מגדל תצפית. את המבצר הוא בנה על יסודותיו של מבצר מוּרִי. המבצר נחשב לשני בגודלו בין מבצרי אנדלוסיה (הראשון הוא מבצר אלהמברה).
בזמן שבאלמריה משל חייראן העאמירי (חייראן אל-עאמירי), הוא בנה את החומות סביב העיר, והפך את הנמל לבעל חשיבות אסטרטגית גבוהה ביותר. הנמל שעוד קודם לכן היה מן הנמלים הרומים החשובים בספרד, ונקרא Portus magnus (הנמל הגדול), הגיע בימי חייראן לרמה מסחרית גבוהה, ואלמריה סחרה באמצעותו עם אירופה והמזרח.
אלמריה נחשבת לעיר היבשה ביותר באירופה מבחינת כמות משקעים ויורדים בה פחות מ 200 מילמטרים של גשם בשנה.
מדד תל אביב רשתות שיווק
מדד תל אביב רשתות שיווק הוא מדד המייצג את השינוי המצרפי של מחיריהן של מניות של חברות בענף רשתות השיווק. המדד החדש מתמקד ברשתות שיווק פיזיות ומקוונות המתמחות בשיווק קמעונאי של מוצרי צריכה.
במדד נכללות המניות שסווגו בתת-ענף "רשתות שיווק" הנכללות מאגר "תמר"(תכולת מניות ראויות למדדים), עם תקרת משקל של 10% למניה במדד.
היסטוריה
ב-1 באוגוסט 2021, פוצל תת-ענף מסחר לשני תתי ענפים: "רשתות שיווק" ו"מסחר". דירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב אישר את השקת המדד ב-29 ביולי, 2021 ומועד השקתו בפועל היה ב-5 בספטמבר, 2021. מדד הבסיס של המדד היה זהה למדד הבסיס של מדד ת"א-SME150 במועד ההשקה.
אוקיינוסים
אוקיינוסים הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הקאנטרי הישראלית ג'יין בורדו. האלבום יצא לאור ב-1 באוגוסט 2019, על ידי חברת התקליטים תקליטי יהלום.
רקע והפקה
האלבום הופק במלואו על ידי עמרי אמדו. בניגוד לאלבומים הקודמים, רוב שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי סולנית הלהקה דורון טלמון בלבד. אף על פי כן, בחלק מהשירים הצטרפו לכתיבה וההלחנה בסיסט הלהקה מתי גלעד והזמרת-יוצרת דניאלה ספקטור. האלבום מתאפיין בסגנונות הקאנטרי והפולק, בשילוב אלמנטים של פופ ואינדי בחלק ניכר מהשירים.
דג מידאס
דג מידאס (שם מדעי: Amphilophus citrinellus) הוא מין של דג ממשפחת האמנוניים החי בטבע באמריקה המרכזית במימי נהר סן חואן שבין קוסטה ריקה וניקרגואה. כיום זהו דג פופולרי מאוד לגידול באקווריום.
תיאור
דג זה בעל מבנה כבד והוא מגיע לאורך של 36 ואף 40 ס"מ כשהוא בעל סנפירים רחבים ובולטים, ומצח חזק ובולבוסי הבולט מקדמת הראש ומשמש לנגיחת יריבים. הוא בעל לסתות חזקות ובעל קשקשים כתומים או ורודים עד לבנים כשחלק מהסנפירים בעלי כתמים לבנים. במראהו הדג מזכיר מאוד דג זהב ממשפחת הקרפיוניים. בטבע הדג נפוץ יותר בגווני אפור או חום-זית עם פסים אנכיים רחבים ושחורים לצידיו ולעיתים נמצאים בטבע פרטים ורודים, לבנים, צהובים או כתומים.
זהו דג הבנוי לקרבות ויכול להתמודד נגד אמנוניים אחרים בקרבות על טריטוריה, כך שכדאי לבחור בקפידה את המינים שחולקים איתו את האקווריום. הוא חי במים חמימים והוא שחיין איטי יחסית הניזון כאוכל כל הן מצמחים והן מרכיכות ודגים קטנים יותר.
פרס ורנר פון בראון
פרס ורנר פון בראון של אגודת החלל הלאומית (אנגלית: NSS Von Braun Award) הוא פרס הניתן לאישים בולטים שגילו הצטיינות בניהול מיזם חלל מוצלח, תוך עבודת צוות. הפרס, הקרוי על שם חלוץ הטילאות בגרמניה הנאצית וארצות הברית ורנר פון בראון, מוענק מדי שנתיים.
מקאירה כחולה
מקאירה כחולה (שם מדעי: Makaira nigricans), הוא מין הדג הגדול ביותר בסדרת הדקראים ובמשפחת המפרשניים המצוי רק באוקיינוס האטלנטי. פירוש שמה המדעי הוא "חרב שחורה" על שם ה"חרב" או ה"רומח" שבקצה הלסת העליונה. המקאירה היא חלק מקבוצת דגי-המקור.
אורכה של המקאירה יכול להגיע ל- ומשקלה נע בין 540 ל–. זהו אחד הדגים הגדולים והמרשימים ביותר בים ומהגדולים שבדגי הגרם. למקאירה מקור חד וארוך וסנפירים בעלי דם חם. הסנפירים והגוף בנויים למהירות מתפרצת והזנב העצום מקנה לה יכולת לעוט במהירות מרשימה ביותר על טרפה. היא בעלת סנפיר גב רעמתני בצבע כחול כהה וצידיים אפורים-כחולים ומפוספסים. העיניים שחורות והזימים גדולים.
המקאירה שוחה ללא הפסקה ברחבי האוקיינוס הפתוח וכן בכמה ימים באוקיינוס האטלנטי הרחק מהיבשה ואינה נחה כלל. היא מעדיפה אזורים טרופיים וסובטרופיים אך נמצאת גם במים קרים יותר. היא טורפת על הניזונה כמעט מכל דג אחר, לרבות ממיני קולייסיים כמו מקרל ואפילו מדגי טונה, דיונונים שונים, דגי שונית ומדגים מהמשפחות: ברמיים, גמפיליים, חדקוציים ושחראשיים. מקאירות בוגרות יכולות לטרוף גם דגים גדולים מאוד כמו טונה זהובה ואפילו מיני מפרשניים אחרים. ואולם הצעירים ניזונים רק מזואופלנקטון.
המקאירה נטרפת על ידי טורפים ספורים הכוללים בעיקר עמלץ כחול ועמלץ לבן, אך הציד נדיר. היא נידוגה על ידי אנשים למאכל באופן הרבה יותר נפוץ, מה שדילדל את מספרה.
האי המוטרף
האי המוטרף (באנגלית: Spliced) היא סדרת אנימציה קנדית לילדים, ששודרה בערוץ Teletoon בין השנים 2009 עד 2010 בארצות הברית.
עלילה
בסדרה מסופר על אי מבודד שיש בו מוטציות בעלות הומור, שנוצרו על ידי דוקטור שעשה ניסויים גנטיים בין החיות באי והפך מספר חיות לחיה אחת. לאחר מכן הדוקטור נעצר, המוטציות נותרו לבדן על האי, ויצרו לעצמן הרפתקאות חדשות ומשונות.
שידור
הסדרה "האי המוטרף" משודרת במספר ערוצים ברחבי העולם. ביניהם הערוצים קרטון נטוורק שבחוץ לארץ וערוץ זום בישראל.
מורגן סנסון
מורגן סנסון (בצרפתית: Morgan Sanson; נולד ב-18 באוגוסט 1994 בסן-דושאר שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בניס מה ליג 1.
לה מאן
סנסון גדל במחלקות הנוער של גזלק בורז' ובורז', ובשנת 2009 הגיע אל מחלקת הנוער של לה מאן. בשנת 2012 הוא החל לשחק בלה מאן II, קבוצת המילואים של המועדון. לקראת עונת הועלה סנסון לסגל הקבוצה הראשונה של המועדון וקיבל את חולצה מספר 25. ב-3 באוגוסט 2012 ערך סנסון את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית השנייה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-80 בהפסד 1–2 לדיז'ון במסגרת המחזור השני. ב-22 בדצמבר הבקיע סנסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-66 בהפסד 2–3 למונקו במסגרת המחזור ה-19. בעונתו היחידה בקבוצה ערך סנסון 27 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
מונפלייה
ב-12 ביוני 2013 חתם סנסון לארבע שנים במונפלייה מליגת העל הצרפתית. ב-14 בספטמבר ערך סנסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 82 דקות בתיקו 0-0 נגד סטאד ריימס במסגרת המחזור החמישי בליגה. ב-11 באפריל 2014 הבקיע סנסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-79 בהפסד 2–3 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור ה-33 בליגה. בשתי עונותיו הראשונות במועדון היה סנסון שחקן הרכב בלתי מעורער וערך בכל אחת מהן 32 הופעות, כשבעונתו השנייה הוא מבקיע שישה שערים. בעונתו השלישית במועדון סבל סנסון ממספר פציעות ארוכות, ועל-כן ערך 14 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים בלבד. בתחילת עונת ערך סנסון 20 הופעות ליגה נוספות, בהן הבקיע שלושה שערים.
אולימפיק מרסיי
ב-17 בינואר 2017 חתם סנסון לארבע שנים וחצי באולימפיק מרסיי, גם היא מליגת העל הצרפתית, תמורת 9 מיליון אירו ואפשרות לבונוס של 3 מיליון אירו. ב-22 בינואר ערך סנסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–3 לאולימפיק ליון במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
אסטון וילה
ב-26 בינואר 2021 חתם סנסון באסטון וילה מהפרמייר ליג לחמש שנים.
שטרסבורג
ב-23 בינואר 2023 חזר סנסון לצרפת והושאל לשטרסבורג עד לסוף העונה. ב-29 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 2-1 לטולוז.
ניס
ב-24 ביולי 2023 הושאל לניס לעונה אחת.
מי אתה בכלל
מי אתה בכלל הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני ביחד עם המפיק המוזיקלי אסי טל. השיר יצא לאור ב-1 ביוני 2014, כחלק מהפרויקט "Soulful Housing Project", שאיגד בתוכו שיתופי פעולה של אסי טל עם אמנים שונים.
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד של רשת ג', והשישי במדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מיטל דה רזון, הולחן על ידי מיטל דה רזון ואסי טל והופק על ידי אסי טל גם כן. השיר בדומה לשאר שירי הפרויקט "Soulful Housing Project", הוא שיר האוס, המשלב בתוכו גם את סגנון הדיסקו.
ווינט סקרו את השיר בחיוב רב, ואף שיבחו בו בעיקר את שירתה של מרגלית צנעני.
וידאו קליפ
טרם הוציאו השניים את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה אסי טל לערוץ היוטיוב שלו את האודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל, ואת שמו של הפרויקט "Soulful Housing Project", בו הוא נכלל.
זיזף זנבתן
זיזף זנבתן (שם מדעי: Choeroniscus) הוא סוג של עטלף במשפחת הזיזפיים, הכולל 3 מינים, החיים בעיקר באמריקה הדרומית. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1928 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, אך חלק מהמינים תוארו עוד הרבה קודם לכן ושויכו לסוגים אחרים.
תיאור
הזיזפים הזנבתנים בעלי גוף וראש קומפקטים ועגלגלים, ואוזניהם העגולות קטנות לעומת מינים אחרים. הראש שלהם מחודד וחרוטי בקצהו, אך אינו מוארך כאצל הזיזף החוטמני. לזיזף הזנבתן ניבים חדים אך שאר השיניים קטנות ועדינות בהתאם לתזונה שאינה מתבססת על מזון מן החי. הלשון דקיקה וארוכה ומכוסה בקצה בזיפים כדי לסייע באיסוף צוף. אורך הראש והגוף של המינים בסוג 50–55 מ״מ ואורך זנבם עד 12 מ״מ. המשקל הממוצע הוא כ-8 גרם.
הפרווה של הזיזפים הזנבתנים צפופה וסמיכה, וצבעה הכללי נע בין חלודה לחום ערמוני, אוכרה או אפרורי. הכנפיים הכנפיים והאוזניים בצבע שחור-סגלגל, והפנים השעירות גם הן כהות למדי. מעל האף, יש להם גידול בשרני משולש דמוי זיז המוכר כעלה אפי ואופייני למשפחה.
ביולוגיה
הזיזפים הזנבתנים מצויים בעיקר בדרום אמריקה ובמידה פחותה גם במרכז אמריקה. טווח התפוצה שלהם משתרע ממקסיקו עד לפרו ובוליביה, ולשלושת המינים יש נוכחות בקולומביה. בית הגידול שלהם מורכב בעיקר מיערות גשם טרופיים.
הזיזפים הזנבתנים פעילים בשעות הלילה וניזונים בעיקר מאבקה וצוף; הם מסתייעים בחוטמם המחודד ובלשונם הדקיקה כדי לתקוע את הראש בתפרחות ולשאוב מהן צוף תוך כדי ריחוף. הזיזפים משמשים כמאביקים חשובים עבור צמחים הפורחים בלילה ובפרט עבור קקטוסים. חרקים ופירות נאכלים בעיקר כמזון משלים. הזיזפים מבלים את שעות היום בשינה בבדידות או בקבוצות קטנות, תחת בולי עץ או בעצים חלולים בגובה נמוך. מעבר, לכך אין מידע רב על הביולוגיה ואורח החיים של המינים בסוג. הזיזפים הזנבתנים מאוימים מצד בירוא יערות.
מינים
בסוג זה 3 מינים.
סהרון (גאומטריה)
בגאומטריה אוקלידית, סהרון הוא שטח החסום בין שתי קשתות מעגליות, אחת מבפנים למעגל והשניה מבחוץ. לעומת זאת, השטח החסום בין שתי קשתות מעגליות בתוך שני המעגלים קרוי עדשה. בשני המקרים, לשתי הקשתות מיתר משותף יחיד.
פורמלית, סהרון הוא משלים לעיגול כאשר שטחו איננו מוכל כולו בעיגול. כלומר, אם A,B עיגולים אזי A\cap B הוא עדשה ו-A-(A\cap B) הוא סהרון.
שטח הסהרון
שטח הסהרון הנוצר על ידי עיגולים שרדיוסיהם הם a ו-b (כאשר b>a) והמרחק בין מרכזיהם הוא c הוא:
כאשר הוא הפונקציה ההפוכה של הפונקציה הטריגונומטרית סקאנס וכאשר
הוא שטח המשולש שצלעותיו הן a, b ו-c.
תרבוע הסהרון
שמאל|ממוזער|[[הסהרון של היפוקרטס]] ב, בנסיונותיו לפתור את אחת הבעיות הגאומטריות של ימי קדם – תרבוע העיגול, הראה המתמטיקאי והאסטרונום היווני היפוקרטס מכיוס כי הסהרון של היפוקרטס ועוד שני סהרונים מיוחדים ניתנים לתרבוע בסרגל ומחוגה.
ב-1766 המתמטיקאי הפיני Daniel Wijnquist, בהתבססו על דניאל ברנולי, הציג חמישה הסהרונים הניתנים לתרבוע, בהשלימו את הרשימה של היפוקרטס מכיוס. ב-1771 לאונרד אוילר הציג גישה כללית לבעיה. ב-1933 וב-1947 הוכיחו ניקולאי צ'בוטריוב ותלמידו אנטולי דורונדוב, באמצעות תורת גלואה, שחמישה סהרונים אלה הם היחידים הניתנים לתרבוע.
גושוט
גושוט (באנגלית: Goshute) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית, ענף של שושוני מערביים. קיימים שני שבטים של גושוט המוכרים על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe):
שם
מקור השם אינו ודאי. השם נגזר משמו של מנהיג ששמו "גושיפ" (Goship) או מהמילה "גוציפופיוצי" (Gutsipupiutsi) שמשמעה בשפת שושוני מערביים "אנשי המדבר".
אורח חיים
הגושוט חיו בחלק השומם ביותר של מה שהוא כיום חלקה המערבי של יוטה וחלקה המזרחי של נבדה. בזמנים קדומים הם חיו ברמת קיום מינימלית ללא עודף כלכלי שעליו יכול היה להיבנות מבנה חברתי משוכלל יותר. הם היו מאורגנים בעיקר סביב משפחות גרעיניות וצדו וליקטו מזון במסגרת קבוצות משפחתיות תוך שיתוף פעולה לעיתים קרובות עם קבוצות משפחתיות אחרות שהיוו בדרך כלל כפר. מרבית בני הגושוט התאספו יחד עם המשפחות האחרות רק פעמיים או שלוש בשנה, בדרך כלל לאיסוף צנוברים או ציד קהילתי למשך לא יותר משבועיים עד שישה שבועות, ולמגורי החורף למשך תקופה ארוכה יותר, שבה התארגנו המשפחות בהנהגת "דאגווני (dagwani), או ראש הכפר.
הגושוט צדו לטאות, דגים קטנים, ציפורים, חולדי השק, ארנבות, עטלפים, בואשים, סנאים, וכאשר הם זמינים, אנטילוקפרה אמריקנית, דובים, זאב ערבות, צבאים, אייל קנדי וכבש גדול-קרניים. ציד חיות הציד הגדולות נעשה בידי הגברים, והציידים חילקו את שלל הציד עם חברים אחרים מהכפר. נשים וילדים ליקטו קרוב ל-100 מינים של צמחי בר וזרעים, כשהחשובים ביותר היו הצנוברים של האורן. הם גם ליקטו חרקים, כשהחשובים ביותר היו נמלים אדומות, צרצרים וחגבים. משפחה הייתה מסוגלת לספק את מרבית צרכיה בלא עזרה. האמנויות המסורתיות שלהם כללו חריזה וקליעת סלים. לפני המפגש עם המורמונים נהגו הגושוט לחרוף בעמק דיפ קריק (Deep Creek Valley) בבתים חפורים בנויים מאדמה ומוטות של ערבה המכונים ויקי-אפ (wiki-up). באביב ובקיץ הם נהגו ללקט בצלים, גזרים ותפוחי אדמה פראיים וצדו חיות קטנות בהרים.
שפה
הגושוט דוברים ניב של שפת שושוני.
היסטוריה
במאות ה-18 וה-19 פשטו סוחרי עבדים מבני הנאוואחו והיוט על הגושוט. שלא כמו שכניהם השיגו הגושוט סוסים רק בשלהי המאה ה-19. התזונה של הגושוט התבססה על ערבות העשב, וכללה בעיקר עכברים, לטאות, נחשים, ארנבות, חרקים, זרעים ושורשים. הם לא יכלו להשתמש בסוסים כיוון שהסוסים היו רומסים את ערבות העשב ומצמצמים את מקורות המזון שלהם.
התיאור הראשון של הגושוט נעשה ביומן של ג'דדיה סמית במסעו מקליפורניה לאגם בר (Bear Lake בגבול בין יוטה לאיידהו של ימינו) ב-1827. במהלך שני העשורים הבאים היה המפגש בין גושוט ללבנים אקראי וחסר חשיבות. רק לאחר שהמורמונים הגיעו לאזור ב-1847 נוצר מגע רציף ומתמשך עם הלבנים. אחרי המורמונים הגיעו המהגרים בשל הבהלה לזהב ב-1849, ואחר-כך שיירות העגלות של המהגרים שעברו באופן קבוע בשטחם בדרכם לקליפורניה. המורמונים התיישבו בעמק טולה ב-1855 וכינסו את חיות המשק בחורף בעמק ראש (Rush Valley). המורמונים הקימו יישובים בטולה (Tooele), גרנטסוויל (Grantsville) ואיבאפה, כולם אתרים חשובים לגושוט. חיות המשק מיישובים אלו התחרו על מקורות המזון של הגושוט. בסביבה השברירית של מדבר האגן הגדול, אכלו חיות המשק את הצמחים והעשבים שהגושוט הסתמכו עליהם לזרעים ולסיבים ושתו כמויות גדולות של מים, שתמיד היו בצמצום. גושוט החלו להרוג את חיות המשק ולאיים על המתיישבים בניסיון נואל לגרש את הלבנים מאדמותיהם.
החיכוכים בין הגושוט לאירופים התגברו כשהצבא הקים את מצודת קמפ פלויד (Camp Floyd) בפאירפילד (Fairfield). מאוחר יותר שירותי הדואר הפרטיים של הפוני אקספרס ודואר בטרפילד אוורלנד (Butterfield Overland Mail) הקימו תחנות ריענון לאורך הנתיב היבשתי המרכזי (Central Overland Route) בין פאירפילד, סימפסון ספרינגס, פיש ספרינגס (Fish Springs) והרי דיפ קריק (Deep Creek Mountains). תוך זמן קצר הוקמו עמודי טלגרף לאורך נתיב זה. חוואים וחקלאים עברו לאזור, וכמו תחנות הריענון, השתלטו על האדמות הטובות ביותר שבהם היו מקורות מים ומרעה, שהיו אתרים חשובים לגושוט כמקורות מזון ומים באזור שבו מרבית הקרקעות שוממים.
מלחמת גושוט
בסופו של דבר לאחר התקפות על תחנות הריענון ומרכבות הדואר שבנתיב המרכזי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, התקיפה יחידת המתנדבים מקליפורניה של צבא האיחוד בפיקודו של בריגדיר-גנרל פטריק קונור (Patrick Edward Connor; 1891-1820) את הגושוט, הרגה רבים מהם ואילצה את הניצולים לחתום על הסכם. ההסכם לא כלל ויתור על אדמות או ריבונות אבל התחייב להפסיק את כל הפעילות העוינת כנגד לבנים ולאפשר לכמה נתיבי מסע לעבור בשטח הגושוט. הם גם הסכימו לבניית מוצבים צבאיים ותחנות ככל הנדרש. כמו כן הם נאלצו להסכים שקווי מרכבות, קווי טלגרף ומסילות ברזל יבנו בשטחם, כמו גם מכרות, מנסרות, וחוות. הממשל הפדרלי הסכים לשלם לגושוט 1,000 דולר מדי שנה במשך עשרים שנים כפיצוי על הפגיעה במקורות המזון שלהם. ההסכם נחתם ב-13 באוקטובר 1863, אושרר ב-1864 והוכרז על ידי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ב-17 בינואר 1865.
השבט אישר את חוקת השבט ב-1940. ב-1933 היו 413 חברים בשבט.
קבוצת עמק סקאל של האינדיאנים של הגושוט ביוטה
שמורת האינדיאנים עמק סקאל שוכנת במחוז טולה ביוטה, בערך באמצע הדרך בין שמורת גושוט וסולט לייק סיטי. בשבט יש כ-125 חברים כשמתוכם 31 חיים בשמורה המשתרעת על שטח של 73 קילומטרים רבועים ב-40.3875°N, -112.73583°W במחוז טולה. דרומית לשמורה שוכן שטח ניסוי צבאי בלוחמה כימית וביולוגית, ממזרח מתקן אחסון של גז עצבים, ומצפון מפעל של חברת המגנזיום הסובל מבעיות קשות של זיהום סביבתי. השמורה היא האתר המוצע לשמירת 40,000 טון של פסולת גרעינית.
יצחק יוליוס פרויס
ד"ר יצחק (יוליוס) פרויס (בגרמנית: Julius Preuss; 23 בספטמבר 1861–1913, א' בתשרי תרכ"ב - כ"א באלול תרע"ג) היה רופא יהודי-גרמני, ומחבר הספר "הרפואה במקרא ובתלמוד".
חייו
לאחר סיום לימודיו נחשב לרופא מצטיין וניהל מרפאה בעיירת הולדתו גרוס-שנבק. באותה תקופה החל לחבר מאמרים בכתבי עת רפואיים. לאחר פטירת אביו חזר פרויס לברלין ופתח שם מרפאה. בשנת 1912 מינה אותו הקיסר וילהלם השני ל"יועץ מלכותי לענייני רפואה" (Königlicher Sanitätsrat).
נפטר בשנת 1913. בעלה של בתו שרלוטה, הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך, ספד לו והוציא חוברת לזכרו.
עבודתו
תוך כדי עבודתו כרופא פרסם כשלושים מאמרים בענייני רפואה ויהדות. גולת הכותרת של מפעל חייו היה חיבור מקיף של כל הרפואות המוזכרות בתנ"ך ובספרות חז"ל, תוך הבאת מקבילות מכתבי הרפואה היווניים והלטיניים. הספר יצא לאור בגרמנית בשם "Biblisch-talmudische Medizin" (רפואה תנ"כית-תלמודית) בשנת תרע"א (1911); שנתיים לאחר מכן נפטר המחבר. למרות שפתו הגרמנית של הספר, זכה הספר לפרסום רב, וכל מי שעסק במחקר היסטורי-הלכתי היה זקוק לו.
הספר מחולק ל-19 פרקים וכולל מעל 700 עמודים. פרויס כלל בו סקירה של עולם הרפואה הקדום (מקיז דם, מיילדת), תיאור של המערכות הביולוגיות, דרכי הטיפול במחלות ופצעים, מחלות נפש, לידה מיתה וקבורה, תזונה ועוד. המידע מבוסס על ספרות חז"ל, כתבי יוסף בן מתתיהו, הברית החדשה וספרות משפטית קדומה, תוך הקבלה לספרות מודרנית.
ארכיונו האישי של יצחק פרויס שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
זיזף הצוף
זיזף הצוף (שם מדעי: Lonchophylla) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הזיזפיים, הכולל 15 מינים, החיים בקצה אמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית. הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1903 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ומשמעות שמו המדעי היא ״עלה חנית״.
יצחק יוליוס פרויס
תרגומים
הספר תורגם לאנגלית על ידי ד"ר פרד רוזנר בשנת 1978.
תרגום לעברית יצא בשנת תשע"ב בתרגומו של אורי ורצבורגר, יחד עם אשתו מיכל, נכדתו של פרויס בהוצאת מאגנס.
זיזף הצוף
תיאור
לזיזף הצוף ראש גדול, גוף קומפקטי וזנב זעיר. חוטמו ארוך, צר ומחודד, ומותאם להיכנס לתוך תפרחות. האוזניים קצרות ומשולשות עם צפירים זעירים, והעלה האפי שלו משולש, זקוף ודמוי זיז. השפתיים גדולות, והלשון ארוכה וחלקה עם חריצים ייחודיים בשני הצדדים שמותאמים לשאיבת צוף מפרחים. למרות התזונה, השיניים עדיין מפותחות למדי עם חותכות וניבים גדולים.
אורך הראש והגוף 45–83 מ״מ, אורך הזנב 5–11 מ״מ, אורך הזרוע 30–48 מ״מ ואורך האוזניים 14–19 מ״מ. המשקל נע בין 10 ל-23 גרם בהתאם למין.
הפרווה הקטיפתית של זיזף הצוף צפופה ורכה. צבעה משתנה בהתאם למין, ועשוי להיות חום קפה, שוקולד, זהוב, צהבהב, אפרפר, אוכרה, אפרסק, כתום-תפוז, אדמוני או שילוב בין הצבעים הללו. הכנפיים שחורות או סגלגלות, הפנים, הלוע והזרועות בצבע ורוד או בורדו, וקצות האוזניים והעלה האפי שחרחרים.
תפוצה וביולוגיה
הזיזפים הננסיים מצויים באמריקה הדרומית והמרכזית, וחיים בבתי גידול לחים דוגמת יערות גשם הרריים, טרופיים וסב-טרופיים, יערות מנגרובים, סוואנה טרופית ומטעים, לרוב בסמיכות לנהרות, נחלים או ביצות. במהלך היום הם ישנים בבדידות או בקבוצות קטנות בשקעי עצים וסלעים, ויוצאים לתור אחר מזון בלילה.
כפי שמרמז שמם, המינים בסוג ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים שאותם הם מלקטים מתפרחות, ובמידה פחותה ניזונים גם מפירות וחרקים. בשל כך, הם משמשים כמאביקים חשובים עבור צמחים הפורחים בלילה. הארגון החברתי מורכב כנראה מהרמון של זכר ומספר קטן של נקבות. הזיזפית מביאה לעולם צאצא יחיד מדי שנה לאחר היריון של מספר חודשים, וההמלטה מתרחשת לרוב בתקופות שבהם יש מזון בשפע. מעבר לכך, אין מידע רב על האקולוגיה והביולוגיה של הסוג.
מנגנון שאיבת צוף
אף על פי שקיימים עטלפים רבים שניזונים מצוף (בפרט ממשפחות הזיזפיים ועטלפי הפרי) ורבים מהם גם בעלי לשון ארוכה, זיזף הצוף נבדל מהם בכך שלשונו מותאמת בצורה מורפולוגית לאיסוף צוף. לכל העטלפים האחרים, יש בקצה הלשון גבשושיות זעירות דמויות שיער שבאמצעותן הם מלקקים וסופגים את הצוף מהפרחים; אצל זיזף הצוף לעומת זאת, הלשון חלקה לגמרי, ובמקום גבשושיות יש לה חריצים עמוקים בצדדים שיוצרים מנגנון שאיבה ייחודי שאינו ידוע אצל אף יונק אחר: באמצעות תנועה פריסטלטית בחריצי הלשון, מופעלת נימיות בתוך הוואקום של הפרח, והצוף זורם מעלה לאורך החריצים עד לתוך פיו של הזיזף.
מנגנון השאיבה הייחודי, מאפשר לזיזף הצוף לתקוע את הלשון בתוך מקור הצוף ולינוק ממנו, לעומת עטלפים אחרים שצריכים להזיז את הלשון שוב ושוב בתוך התפרחת כדי ללקק או לספוג את הצוף. בשל כך, יש הבדלים בבחירת סוג הפרחים: זיזף הצוף מעדיף פרחים שבהם יש מאגר צוף מרכזי, בעוד שעטלפים אחרים מעדיפים צמחים שבהם הצוף מפוזר בין חלקי הפרח. מאידך, מנגנון השאיבה גורם לזיזף הצוף לשאוב בעיקר צוף דליל בסוכר ובעל רמת צמיגיות נמוכה.
מנגנון השאיבה הייחודי נבדק ואומת רק אצל זיזף הצוף, אולם ההערכות שהוא קיים גם אצל הסוגים: זיזף ערמוני, זיזף חוטמני וזיזף ויירה עקב מורפולוגיה דומה של הלשון.
מינים
בסוג 15 מינים, האחרון שבהם תואר ב-2015:
מורפיאוס
מורפיאוס או מורפיוס (מיוונית: Μορφεύς או Μορφέας; מעצב החלומות) הוא אל החלומות במיתולוגיה היוונית. מנהיג האונאירוי (Oneiroi) - "שבט החלומות", ילדיה של אלת הלילה ניקס.
למורפיאוס יש את היכולת להפוך לכל צורה אנושית ולהופיע בחלומות. מראהו האמיתי הוא של שד מכונף, בדומה לרבים מאחיו.
משפחתו
לפי המשורר האפי היווני הסיודוס, ניקס, אלת הלילה, יצרה את "שבט החלומות" (φῦλον Ὀνείρων) כתוצאה מרביית בתולים, אולם קיקרו טוען כי השבט היו ילדיהם של הלילה וארבוס - התגלמות הלילה והעלטה.
המשורר הרומאי אובידיוס, מציין במטמורפוזות כי מורפיאוס הוא בנו של היפנוס, מורפיאוס בא לידי ביטוי בחלומות של מלכים ושליטים בדמותם של גברים כשליחי האלים.
מורפיאוס זוהה עם רוח החלום אשר זאוס שלח לאגממנון באיליאדה.
הערות שוליים
Oneiroi
חונכות שיקומית
חונכות שיקומית היא חלק מתוכנית שיקום פסיכיאטרי של אנשים המתמודדים עם מוגבלות נפשית החיים בקהילה. שירותי החונכות כלולים בסל השיקום על פי חוק שיקום נכי הנפש בקהילה וניתנים לאנשים שוועדת השיקום המחוזית קבעה כי הם זקוקים לחונך. אגף שיקום נכים של משרד הביטחון מעניק שירות דומה מזה מספר שנים, אשר לאחרונה עובר שינוי והתאמה לשירות בעל אופי שיקומי יותר. שירותים אלו משמשים את המשתקמים, שאינם יכולים להתמודד בכוחות עצמם בקהילה, ושזקוקים לתמיכה ולליווי אינטנסיביים בתחומי חיים שונים, במטרה לסייע בתהליך הסתגלותם לחיים בקהילה.
החונכות היא שירות נתמך, בניגוד לשירותים חברתיים אחרים הקיימים בקהילה ומוגדרים כשירותים מוגנים. החונכות, כשירות נתמך, מלווה את האדם בקהילה. היא אינה מפרידה אותו מהסביבה הטבעית שלו, אלא תומכת בהשתלבותו חזרה בסביבה זו . החונכות מאופיינת בקשר בלתי אמצעי, שמטרתו לשמש ללמידה, הדגמה להתנהגות, חברות, יצירת תחושת שייכות, הרחבת החוויות וההתנסויות, הרחבת הקשרים החברתיים והתמודדות עם סטיגמה. באמצעות קשר החונכות יכול אדם עם מגבלה נפשית לעבוד על מטרות שונות בחייו בתחומי חברה ופנאי, תעסוקה, השכלה, בריאות אישית, ניהול תקציב ועוד, כחלק מתהליך השיקום וההחלמה שלו.
עקרונות החונכות השיקומית
חונכות שיקומית מבוססת על עקרונות של מערכות יחסים מקדמות החלמה בבריאות הנפש.
תהליך ההחלמה הוא תהליך אישי וייחודי, הכולל התאמה מחדש של תפיסות, ערכים, תחושות, מטרות, יכולות, תפקידים ואמונות לגבי העצמי, האחר והחיים בכלל. זהו תהליך של גילוי וחידוש חוויית העצמי, הכוללת התפתחות וצמיחה.
שירותים מכווני החלמה תומכים בארבע משימות מרכזיות:
בין עקרונות היסוד של יחסים שיקומיים מקדמי החלמה נמנים העקרונות הבאים: חונכים ומדריכי שיקום נמצאים במפגש יומיומי עם אנשים בתהליכי החלמה ושיקום פסיכיאטרי, פוגשים אותם במציאות חייהם ומלווים אותם בהתמודדות עם משימות ואתגרים, הן בעולם החיצוני והן בעולמם הפנימי. לכן, ביכולתם להשפיע באופן ממשי על קידום תהליך ההחלמה האישי.
מטרות החונכות הן אינדיבידואליות ונקבעות בתחילת הקשר על ידי המתמודד עצמו, בעזרת גורם הטיפול או בני המשפחה ובעזרת רכז השירות. מטרות אלו נבחנות ונבדקות אחת למספר חודשים והן רבות מבחינת המגוון שלהן והתוכן שהן יוצקות בתוך הקשר החונכי. הגמישות של החונך והמתמודד חשובה מאוד. היא מתבטאת בשינוי המטרות ובהתאם לכך- בבחירת הפעילויות, שכן פעמים רבות מטרות שנקבעות בתחילת הקשר משתנות תוך כדי ההתנסות בקשר ובפעילויות השונות, תשוקות חדשות מתעוררות ואתן מטרות חדשות. הדיון במטרות הוא משמעותי ביותר, על מנת לוודא שהחונכות תהיה שיקומית ותיקח חלק בקידום תהליך ההחלמה של המתמודד .
קהל היעד של החונכות
כאמור לעיל, החונכות מיועדת לאדם המתמודד עם מוגבלות נפשית, אשר מתגורר עצמאית בקהילה או בבית משפחתו ואינו מקבל שרותי דיור שיקומיים. שירות זה ניתן למי שוועדת השיקום המחוזית קבעה כי הוא זקוק לליווי של חונך בתחומי חייו השונים. הקבלה לחונכות מותנית בנכונות לשיתוף פעולה מצד האדם מקבל השירות.
במהלך שנת 2018 קיבלו 27,494 אנשים בישראל שירותי שיקום פסיכיאטרי בקהילה. מתוכם, 2,792 קיבלו שירותי חונכות.
מסגרת החונכות
פעילות החונכות השיקומית מתבצעת במסגרות שהוכרו כשירותי חונכות (לדוגמה: עזר מציון). פעולת החונכים מתואמת, מונחית ומדווחת למנהל תוכנית השיקום או למטפל העיקרי. השירות ניתן כליווי אינטגרטיבי, או כליווי בתחומים ספציפיים, מתוך רצף השיקום.
המפגשים הם קבועים וידועים מראש, בדרך כלל פעם-פעמיים בשבוע למשך שעתיים עד ארבע שעות בכל מפגש, לתקופה ממוצעת של בין חצי שנה לשנתיים. זאת, כדי ליצור רצף, התמדה ומחויבות. פעמים רבות עצם ההגדרה מראש יחד עם השמירה על רצף הפגישות מאפשרים את יצירת הקשר ואת ההתמודדות עם מרכיבים פגועים אלו. ההתמדה מתבטאת גם בהתחייבות של המטופל לתקופה של שנה לפחות, משום שליצירת תהליך אפקטיבי נחוצה בנייה של יחסי אמון ותחושת המשכיות. כצפוי, יצירת הקשר, בניית האמון וחיזוק תחושת הביטחון אורכים זמן. בתחילה שכיח שיתעוררו חרדות סביב המפגש המלאכותי עם אדם זר, וחשש רב לגבי ההתאמה. חשש זה מלווה את המתמודד ואת החונך כאחד, ועל כן יש צורך במפגש אינטנסיבי, קבוע ולאורך זמן.
לפי התקדמותו של האדם בתחומים שהוגדרו, ישקול החונך השיקומי, תוך תיאום עם הגורמים המקצועיים ועם האדם עצמו, הפחתה בתדירות ובזמן הפגישות, כשהמטרה הסופית היא שהאדם יהפוך לעצמאי במידה אופטימלית. במקרה שהחונכות אינה תורמת להתקדמותו של האדם, יישקל שינוי בתוכנית השיקום או הפסקתה.
פעילות שוטפת
החונכות הוא שירות חברתי תומך בו החונך מלווה את האדם בחיי היום יום שלו בקהילה על-פי צרכיו, מטרותיו ורצונותיו.
שירותי חונכות כוללים למידה והתנסות בין אישית, סביב פעילויות יזומות בקהילה. הם מסייעים בפיתוח מיומנויות חברתיות ויכולות שונות, כמו גם בהקניית הרגלים וכלים להתמודדות טובה יותר בסיטואציות אישיות וחברתיות, כחלק מתהליך השיקום וההחלמה של האדם.
תחומי הפעילות
החונך ידאג לקיום פעילויות שוטפות ופיתוח מיומנויות בתחומים השונים, כגון:
חונך שיקומי
החונך השיקומי הוא מי שמלווה את המשתקם באופן אישי ומנחה אותו לקראת חיים עצמאיים בקהילה בתחומי החיים השונים, בהם הוא זקוק לליווי ותמיכה.
רבים מהחונכים השיקומיים הם סטודנטים ועובדים ממקצועות בריאות הנפש, או ממקצועות העוסקים בעבודה מול אנשים. לעיתים משתלבים בני משפחה של נפגעי נפש בעבודה כחונכים שיקומיים (אם כי בן משפחה לא יהיה חונך של נפגע נפש ממשפחתו).
רכז מקצועי
הרכז המקצועי הוא מי שתפקידו להנחות ולהדריך את עבודת החונכים השיקומיים.
הרכז הוא איש מקצוע ממקצועות בריאות הנפש (לרבות פסיכולוג קליני או שיקומי, עובד סוציאלי, מרפא בעיסוק, אח פסיכיאטרי מוסמך וכדומה), בעל הכשרה וניסיון בשיקום נפגעי נפש. הרכז נדרש להיכרות עם מוסדות השיקום בקהילה בפרט, ועם מערכות השיקום בארץ בכלל, בנוסף לניסיון בהדרכה וכישורים מתאימים לניהול ועבודה בצוות.
בקרה ופיקוח
עבודת צוות השירות נתונה לבקרה ופיקוח תמידיים של שירותי בריאות הנפש, בין היתר בתחומים כגון: מספר המשתקמים הנמצאים במסגרת השירות; התאמה בין האוכלוסייה שהוגדרה כזקוקה לשירות לבין זו המקבלת שירות; התאמה בין החונך השיקומי והמשתקם; הרמה המקצועית של השירות הניתן; משך השירות הניתן והתאמתו לתוכנית השיקום.
השפעות לטווח ארוך
שירות החונכות בישראל הוא שירות "צעיר" אשר טרם נחקר בצורה מדעית אקדמית מספקת. גם בעולם לא קיימת עד כה ספרות רבה אשר בחנה את השירות ואת השפעותיו לטווח הארוך על חייהם של המתמודדים. על מנת לבסס ולהרחיב שירות חשוב זה, יש צורך בבדיקה ובחקירה של הפוטנציאל של הקשר החונכי, כמקדם החלמה וכמעלה את איכות חייו של האדם המתמודד.
פורד GTB
פורד GTB (באנגלית: Ford GTB, קרוי גם: Burma Jeep) הם 5 תצורות של משאיות, אשר יוצרו על ידי פורד בין השנים 1943–1945 בארצות הברית עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית: צי ארצות הברית, וחיל הנחתים של ארצות הברית.
"פורד" ייצרה למעלה מ-15,000 משאיות "GTB" נמוכות, קצרות ותמרון בחמישה דגמים, כשלכלם מלבד לגרסה "GTBS" היו גלגלים אחוריים כפולים.
"פורד GTB" במלחמת העולם השנייה
בתקופת מלחמת העולם השנייה דגמי "פורד GTB" תרמו למאמץ המלחמתי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, כולל בדרך בורמה הדרך שנסללה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, הובילה אספקה מבורמה לדרום סין ועקפה את השליטה של כוחות האימפריה היפנית בנמלי הים.
סמדר אוטולנגי
סמדר אוטולנגי (27 בנובמבר 1937 – 10 באוגוסט 2003) הייתה משפטנית ישראלית, מומחית לדיני אגודות שיתופיות ובוררות, פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ומייסדת המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר.
ביוגרפיה
אוטולנגי נולדה בחיפה ב-27 בנובמבר 1937 למשפטן אהרן חטר-ישי ורחל רבינוביץ-תאומים. בתיכון למדה בבית הספר הריאלי. שירתה בפרקליטות הצבאית ובערבים למדה בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ואחר כך סיימה תואר במשפטים בהצטיינות ב-1960 באוניברסיטה העברית. ב-1962 התקבלה כעורכת דין בלשכה. הייתה האשה הראשונה בסגל הבכיר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 אוטולנגי ייסדה את המוסד לבוררות עסקית באיגוד לשכות המסחר וכיהנה כנשיאתו הראשונה במשך יותר מעשור..
ספרה, "בוררות, דין ונוהל", יצא בשלוש מהדורות, היה לספר יסודי בתחום הבוררות ולאחד מספרי המשפט הנמכרים ביותר בארץ. מהדורה רביעית מיוחדת, אותה כתבה במהלך מחלתה, יצאה לאור לאחר שנפטרה.
ב-1968 נישאה לאריאל אוטולנגי, והייתה אם לשלושה ילדים. נפטרה ב-10 באוגוסט 2003 בעקבות מחלת הסרטן. מאז מותה נערך מדי שנה יום עיון לזכרה בנושאי אגודות שיתופיות ובתהליכי בוררות וגישור בסמינר אפעל.
מסדר פירוגוב
מסדר פירוגוב הוא עיטור ממלכתי של הפדרציה הרוסית. הוקם בצו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 19 ביוני 2020 מספר 404 "אודות הקמת מסדר פירוגוב ומדליית לוקה קרימסקי".
העיטור נושא את שמו של המנתח הרוסי, המדען והמרצה ניקולאי פירוגוב (1810-1881), הנחשב למייסד ניתוחי שדה צבאיים, כמו גם ניתוח כדיסציפלינה מדעית. המסדר מוענק לאזרחי רוסיה על מסירותם במתן טיפול רפואי במצבי חירום, מגיפות, פעולות צבאיות ונסיבות אחרות הכרוכות בסכנת חיים, יתרונות בתחום הפעילות הרפואית המעשית וארגון יעיל ביותר של העבודה באבחון, מניעה וטיפול במחלות מסוכנות במיוחד, תרומה לחיזוק בריאות הציבור, מניעת הופעתן והתפתחותן של מחלות זיהומיות ולא זיהומיות, וכן במקרים אחרים המפורטים בחוק. במקרים המוגדרים בחוק, ניתן להעניק פרסים לאזרחים זרים על מתן טיפול רפואי במקרים קליניים קשים, טיפול במחלות מסוכנות במיוחד, השתתפות פעילה בפעילות המדעית של ארגוני הרפואה הרוסיים ויתרונות אחרים. המוטו של מסדר פירוגוב הוא "רחמים, חובה, הקרבה".
במערכת הפרסים של ברית המועצות לא היו פרסי מדינה הנושאים את שמו של פירוגוב, אולם ההצעה להקים את מסדר פירוגוב הועלתה לראשונה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה ונדונה ברמה הגבוהה ביותר בתקופה שלאחר המלחמה. שרטוטים של פרויקטים של מסדר פירוגוב נשמרו על ידי אמנים ואדריכלים סובייטים שונים, אך אף פרויקט לא יושם. כינונו של מסדר פירוגוב ברוסיה המודרנית התרחש על רקע מגפת COVID-19: מקבלי הפרס הראשונים היו עובדי רפואה ומתנדבים שבלטו במאבק נגד נגיף הקורונה.
הקשר היסטורי
ניקולאי פירוגוב נולד ב-13 [25] בנובמבר 1810 במוסקבה. בשנת 1828 סיים את לימודיו במחלקה למדעי הרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מוסקבה, בשנים 1828–1832 התמחה בכירורגיה במכון שנפתח באוניברסיטת דרפט להכשרת פרופסורים עתידיים באוניברסיטאות ברוסיה. בשנת 1833 הוענק לפירוגוב תואר דוקטור לרפואה, בשנת 1836 נבחר לפרופסור לכירורגיה תאורטית ומעשית באוניברסיטת דרפט, וכעבור עשר שנים הפך לחבר באקדמיה למדעים בסנקט פטרבורג.
פירוגוב נחשב למייסד הרפואה צבאית, וכן אחד ממייסדי הניתוחים כדיסציפלינה רפואית מדעית. היה זה פירוגוב שהיה הראשון בעולם שהשתמש בהרדמה בשדה הקרב; זה קרה במהלך קרב סלטה בשנת 1847. במהלך מלחמת קרים היה פירוגוב המנתח הראשי של סבסטופול, שהייתה במצור במשך 11 חודשים; בשנים שלאחר מכן, כיועץ, הוא היה גם בחזיתות המלחמה הצרפתית-פרוסית בשנים 1870–1871 ובמלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878. בשנת 1854, בזמן שניתח את הפצועים בהגנת סבסטופול, פירוגוב, בפעם הראשונה בתולדות הרפואה הרוסית, השתמש בגבס בלתי נייד בתנאי שטח צבאיים. בעבודותיו ציין המדען גם את חשיבותה של הרפואה המונעת, את אחדות הטיפול ופינוי הפצועים, וכן את מיונם. הוא מת ב-1881. מספר מוסדות רפואיים נקראים על שמו, בפרט האוניברסיטה הרפואית הלאומית למחקר של רוסיה.
מקבלי עיטור
העיטורים הראשונים הוענקו ב-21 ביוני 2020: ביום זה נחגג ברוסיה יום העובד הרפואי. על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית, הוענקו עיטורים "על תרומה רבה למאבק בנגיף קורונה (COVID-19), מסירות ומקצועיות גבוהה המוצגים במילוי תפקידים רפואיים" ל-1,175 איש, ובצווי נשיא הפדרציה הרוסית הוענקו פרסים "על תרומה רבה למאבק בנגיף הקורונה (COVID-19), הקרבה שהוצגה במילוי תפקידם המקצועי" ל-630 אנשים.
התקשורת הרוסית הפנתה את תשומת הלב להענקת פרס שלאחר המוות לתושבת קרסון (מחוז אוליאנובסק) סבטלנה אנורייבה, נערה שלמדה במכללה לרפואה של קרסון שהפכה למתנדבת בפברואר 2019; במהלך התפרצות הנגיף, היא העבירה אוכל לגמלאים ומילאה באופן עצמאי 30 פניות בחודש. במאי 2020 אושפזה אנורייבה, ורופאים איבחנו אותה כחולה בסרטן מדרגה רביעית. ב-12 במאי שוחררה המתנדבת מבית החולים והמשיכה לסייע לנזקקים, אך ב-22 במאי שוב אושפזה וב-31 במאי מתה. ב-29 ביוני 2020, על פי צו של ולדימיר פוטין הוענק לאנורייבה לאחר מותה, אות מסדר פירוגוב.
אַנדריי אַנדרעעוויטש גוריעוו (געבוירן דעם 7טן מערץ 1982, מאָסקווע) איז אַ רוסישער אַנטראַפּראַנער אין דער פּראָדוקציע פון מינעראַל פערטאַלייזערז אַוואָרדיד די סדר פון פּיראָגאָוו אין 2021.
בורו ממפ
הגבעה ניצבת במיקום אסטרטגי המשקיף אל הנקודה שבה הנהרות טון והמסלול העתיק של הנהר קרי נשפכים לנהר פארט. אף שיש עדות מה לשהות של הרומאים במקום, הביצורים הראשונים באתר היו הקמת תל, (motte) נורמני. הוא היה קרוי מבצר המלך אלפרד, אם כי אין שום הוכחה כי שימש את המלך אלפרד הגדול. במאה ה-15 נבנתה כנסייה על הגבעה. הכנסייה החרבה הנוכחית על פסגת הגבעה נבנתה ב-1793. התל והחורבה נתרמו לקרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי ב-1946 כמצבת זיכרון מלחמתית.
שימוש מוקדם
בורו ממפ ידועה גם כ"סנט מייקל בורו" (St Michael's Borough) או "טטיאט" (Tutteyate). שתי המילים "בורו" (burrow) ו"ממפ" (mump) פירושן גבעה.
סקרים ארכאולוגיים חשפו מעט עדויות לתקופה הרומית בבריטניה, כולל שבר חרס ומטבעות שנמצאו בסמוך, שקשורים כנראה למיקום הגבעה במפגש הנהרות, ששימשה כנראה כאתר למסחר. במהלך החפירות אותרו בורות רבועים, שייתכן שאחד מהם היה באר, וחורים לעמודים מימי הביניים, אלו היו כנראה ממבצר נואף. סביר להניח כי היה זה תל, (motte) נורמני, כאשר חמשת המטרים האחרונים של הגבעה עוצבו כתל תלול ונסלל שביל ספירלי סביב הגבעה כדי להגיע אליו. מידות המשטח הישר בפסגת הגבעה הם 45 מטרים אורך על 25 מטרים רוחב ויחד עם החלק המעוצב האחרון התלול של הגבעה הם מהווים את חלק התל (motte) במבצר, שייתכן שהוכן בתקופת האנרכיה בין 1135 ל-1153. האתר היה קרוי מבצר המלך אלפרד (King Alfred's Fort), אבל אין כל ההוכחה כי שימש כמבצר. או שהיה לו קשר כלשהו לאלפרד הגדול, פרט להיותו בבעלות מנזר אתלני (Athelney Abbey), שאותו יסד אלפרד הגדול והיה קשור בסוללה לבורו ממפ. ייתכן ששימש כמבצר טבעי חיצוני לאי המלכותי המוגן של אתלני בשלהי המאה ה-9.
חפירות ארכאולוגיות חשפו עדויות לבניין אבן מהמאה ה-12 על פסגת הגבעה, שעשוי להיות ממבצר נואף אפשרי. בצדדים של הגבעה הוכנו טרסות לצורכי חקלאות משום ששטחי הקרקע סביב הגבעה הוצפו דרך קבע בימי הביניים.
התיעוד הכתוב הראשון המזכיר את האתר הוא של ויליאם ווסטר (William Worcester), סביב שנת 1480 שבו הוא מתייחס לאתר כ"מייגל-בורו" (Myghell-borough). כנסייה מימי הביניים המוקדשת למיכאל הקדוש (סנט מייקל באנגלית), השייכת למנזר אתלני מתוארכת לפחות מאמצע המאה ה-15. היא שימשה מחסה לכוחות הנאמנים למלך ב-1642 וב-1645 בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, כשיחידה מצבא המלך השתלטה עליה ב-1685 במהלך מרד מונמות'.
בנייה מחדש במאה ה-18
ב-1793 נבנתה הכנסייה מחדש עם מגדל מערבי וספינה ובה שני עמודים מכל צד ושער דרומי, בנויה מאבנים מסותתות בצורה גסה עם לבנים אדומות וחיפוי מאבן גיר בגוון דבש המכונה "המסטון" (Hamstone). הניסיון להשלים את הבנייה נכשל הסתיים בכישלון לאסוף את המימון הנדרש, למרות תרומות מוויליאם פיט הבן וסר סמואל הוד (Sir Samuel Hood) והכנסייה עבור הקהילה נבנתה במקום זאת למרגלות הגבעה (בורוברידג') ב-1838. באמצע המאה ה-20 בוצעו תיקונים לפינה הצפון-מערבית.
הכנסייה החרבה היא אחת הכנסיות המוקדשות לסנט מייקל הנמצאות על קו ליי (ley line) המכונה "קו סנט מייקל" (St. Michael's Ley) שעליו הצביע הסופר ג'ון מיצ'ל. מבנים נוספים הקשורות לסנט מייקל על קו זה הם הכנסיות באותרי (Othery), גלסטונברי טור וגבעת סנט מייקל.
מצבת זיכרון
שטח בן 36 דונם הכולל את הגבעה והכנסייה ההרוסה הוענקו ב-1946 על ידי המייג'ור אלכסנדר בארט (Alexander Gould Barrett), לקרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי ומשמשת כמצבת זיכרון ל-11,281 בני סאמרסט שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה. כנגד הקרן הלאומית הוגשה תביעת נזיקין בבית המשפט לאחר שאדמה מבורו ממפ גלשה לשטחי חקלאות שכנים. החורבות הוגדרו כבניין רשום מדרגה II ב-1963. הגבעה היא מונומנט רשום מ-1949.
סוזן מ' גאסר
סוזן מ' גאסר (באנגלית: Susan M. Gaser; נולדה ב-19 במרץ 1955) היא ביולוגית שעיקר עיסוקה הוא בגנום ב-DNA ובאינזימים. רוב הפעילות האקדמית שלה התקיימה באוניברסיטת בזל. בין היתר היא חקרה את הקיפול ארוך הטווח של הגנום בזבובים ובתאים אנושיים. בנוסף, היא חקרה את ההשפעה של ארגון גרעיני על תפקוד הגנום.
קורות חיים
סוזן מ גאסר נולדה בשנת 1955 באורגון שבארצות הברית. היא החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת שיקגו, והשלימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת בזל בשווייץ. במהלך השנים 1986 עד 2001 הנהיגה קבוצת מחקר ב"מכון השווייצרי לחקר סרטן ניסיוני" שם חקרה את ההשפעה של ארגון גרעין התא על תפקוד הגנום והקשר של השפעה זו לסרטן. בשנים 2004 עד 2019 סוזן ניהלה את מכון פרידריך מישר למחקר ביו - רפואי. היא כתבה מעל 250 מאמרים וסקירות. בין הפרסים שהיא קיבלה ישנם פרס מכון ויצמן לנשים לשנת 2013, פרס INSERM הבינלאומי לשנת 2011, פרס אוטו נאגלי ופרס גרגור מנדל לשנת 2006.
נושאים ושיטות מחקר
סוזן מ גאסר התעמקה בשלושה נושאים עיקריים בגנום, בדנ"א ובאינזימים. הרבה מהניסויים שהיא ערכה היו בשמרים ובזבובי פירות. היא הנהיגה מספר קבוצות מחקר ומעבדות וחקרה בעזרת קבוצות מחקר אלה נושאים רבים תחת שלושת התחומים בהם היא התעמקה.
האטת השתיקה של טולומרים
מבין מחקריה החשובים ביותר נמצא "Histone H3 and H4 N-Termini Interact with SIR3 and SIR4 Proteins: A Molecular Model for the Formation of Heterochromatin in Yeast" במחקר זה נבדק הקשר בין היסטונים (חלבוני אריזת דנ"א) לבין חלבוני ויסות מידע שקט SIR3 וSIR4, סוזן גילתה שקיימת אינטראקציה בין חלבוני ויסות מידע שקט לאזורים ספציפיים בהיסטונים. האינטראקציה הזו עוזרת לשמור על טלומרים (החלק הכי חיצוני של הכרומוזום, בחלק זה המידע שבגנים פחות חשוב, חלק זה מגן על מרכז הכרומוזום שם המידע שנמצא יותר חשוב), לגבש אזורים בדנ"א ולהפוך אותם לדחוסים יותר (הטרוכרומטין) ועל ידי כך למנוע תהליכי הזקנות ומוטציות בתאי השמרים. המחקר מציע מודל להשתקת תעתוק בשמרים שעשוי להיות שימושי גם עבור אורגניזמים אחרים. במקרה ומבנה זה יעבוד גם על בני אדם יהיה ניתן למנוע בעזרתו הזדקנות ומחלות כמו סרטן.
טיפול בבעיית של שבירה כפולה של גדילי דנ"א
שבירה כפולה של גדילי דנ"א היא מצב בו בשני הגדילים של הדנ"א חסר בסיס חנקני, מצב זה הוא בעייתי כי הוא יוצר מוטציה שקשה מאוד לתקן, מה גם שזה פוגע בהמשך הרצף של הדנ"א.
סוזאן מ גאסר התייחסה לבעיה הזאת במחקרה: "Recruitment of the INO80 Complex by H2A Phosphorylation Links ATP-Dependent Chromatin Remodeling with DNA Double-Strand Break Repair". INO80 הוא קומפלקס שתפקידו לעצב מחדש נוקלאוזומים (תת-יחידה בסיסית ברצף הכרומטין) המכילים את החלבונים Arp8 ו-Arp5. מחסור בקומפלקס INO80 גורם לפגמים בתעתוק. הנוקלאוזום פגיע במיוחד במקרה של חשיפה לחומרים המזיקים לדנ"א ובמקרה של פירוק בשני הגדילים (Double Strand Breaks). בניסוי לקחו דנ"א עם בעיית פירוק בשני הגדילים וטיפלו בו באמצעות חיסוני כרומטין. ניתן לראות ש-INO80 והחלבונים, Arp5 ו-Arp8 מגויסים למקרה של פירוק בשני הגדילים. בסיכומו של דבר הניסוי מראה כי תיקון כרומטין בתיווך INO80 באזור בו יש פירוק בשני הגדילים בדנ"א, מקל על התיקון של הפירוק.
טנסקאווטאווה
תחילת דרכו
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, תמכו בני השוני בכוחות האימפריה הבריטית שלחמו במורדים משלוש עשרה המושבות. עקב כך, משפחתו של לאלוותיקה ספגה טלטלות רבות ונאלצה לעקור ממקום למקום בשל פעולות תגמול שערכו בני המושבות. בשנת 1783, כשהיה לאלוותיקה בן 8, הסתיימה המלחמה, ובעקבות כך התגברה חדירת הלבנים לשטחים האינדיאניים. הוא נמסר להשגחתה של אחותו הגדולה. במסגרת חוזה פריז (1783), וויתרו הבריטים על שליטתם במושבות האמריקניות, אך בפועל המשיכו לתמוך באינדיאנים של צפון אמריקה כדי שיילחמו באמריקנים. בשנת 1785 פרצה מלחמה שזכתה לכינוי "מלחמת המערב האינדיאנית", במסגרתה התאדו שבטים רבים באזור הטריטוריה הצפון-מערבית נגד האמריקנים. שניים אחיו הגדולים של לאלוותיקה, לחמו לצד האינדיאנים כנגד הלבנים, ואחד מהם אף נהרג. לאלוותיקה לעומת זאת נותר מאחור, בשל יכולותיו הגרועות בלחימה. הוא אף לא הצליח להגיע להישגים כלשהם כצייד, ואף ניקר בטעות את עינו הימנית באמצעות חץ, ולפיכך זכה לבוז מצד בני השבט אשר פגע בביטחון העצמי שלו. החמיר את המצב אחיו הגדול טקומסה, אשר נודע כלוחם מעולה וכאתלט מצטיין, וזכה לכבוד בקרב רוב השבט. לאלוותיקה נודע לשמצה בשל היותו אלכוהוליסט, והיה בודד מאוד. הוא ניסה לפצות על כך ללא הצלחה באמצעות סיפורים והתפארויות שקריות על כמה הוא חשוב ומוכשר, אולם לשווא. הוא החליט לנסות להפוך לרופא שבטי. ב-1794 הוא נכח עם טקומסה בקרב פאלאן טימברס, ושם הוכיח את עצמו כרופא כושל, והפך את תדמיתו בעיני השבט לגרועה אפילו יותר. בשנת 1795 הסכימו מרבית מנהיגי השבטים לחתום על "אמנת גרינוויל", במסגרתה וויתרו האינדיאנים על מרבית אדמותיהם תמורת מוצרים בשווי 20,000 דולר. עם זאת, בני השוני בהנהגתו של טקומסה סירבו להכיר בהסכם.
מנהיג דתי
במאי 1805, שתה לאלוותיקה יותר מדי ואיבד את ההכרה. בני השבט סברו שהוא מת, והחלו להכין את גופו לקבורה. עם זאת, הוא התאושש בצורה בלתי אפשרית, וסיפר על חזון רב עוצמה שניגלה לו כאשר היה שקוע בתרדמת. הוא טען שראה שני עולמות שונים, האחד מלא בברכות ושפע עבור אלו שמאמינים ברוח הגדולה ובדרך החיים הישנה של האינדיאנים, והשני מלא טרור וכאב עבור אלו שנהו אחר דרך הלבנים ונטשו את המסורות השבטיות. דבריו עוררו עניין בקרב השוני, והוא התגלה כמטיף ונואם רב עוצמה. בהמשך הוא סיפר על חזיונות נוספים שנגלו אליו, אשר כולם קראו לו לשמר את המסורות השבטיות ולהילחם בלבנים אשר לטענתו היו "ילדי רוח הרשע". הוא נטש לחלוטין את האלכוהול, ושינה את שמו לטנסקאווטאווה - שם שמשמעו "הדלת הפתוחה". הוא החל לצבור עדת חסידים אשר כינו אותו "הנביא".
טנסקאווטאווה אסר על נישואים בין אינדיאנים ללבנים, לשלם לסוחרים הלבנים רק חצי ממה שדרשו, ולוותר על כל דרכיו של האדם הלבן, כולל בגדים, רובים, מזון, ובעיקר ויסקי. הוא עודד את שימור התפקידים המסורתיים במשק האינדיאני, הנשים כחקלאיות והגברים כלוחמים וציידים. הוא התגלה כאכזרי מאוד ביחס לכל אלו שדחו את תורתו, ובמיוחד ביחס לאינדיאנים שהתנצרו. הוא גם הטיף לציד מכשפות אשר לטענתו היו שליחו הרוח הרעה על פני האדמה, והקים לתחייה סיפורים עתיקים של בני הלנאפי שאבד עליהם הקלח, על אפוקליפסה שתשמיד את הלבנים. בהמשך, הוא עבר עם חסידיו לאזור חדש ליד הנהר הלבן, באזור העיר גרינוויל כיום. מושל אינדיאנה האמריקני ויליאם הנרי הריסון, זלזל בטנסקאווטאווה, ושכנע מנהיגים אחרים שמדובר בהונאה. עם זאת, ב-1806 טנסקאווטאווה הצליח לחזות במדויק ליקוי חמה. בשנת 1807 נאלץ אחיו טקומסה להיפגש עם נציגים אמריקאים כדי להבהיר להם שבני השוני חפצים בשלום עם הלבנים ורק מקיימים את צו הרוח הגדולה והנביא שלה. הוא הבטיח שטנסקאווטאווה עתיד לעבור בהמשך עם מאמיניו עמוק יותר לתוך השטח האינדיאני.
קרב טיפקאנו
טנסקאווטאווה אכן נאלץ לעבור עמוק יותר לתוך אדמות האינדיאנים, לא רק בגלל הרצון להתרחק מהאמריקנים, אלא גם בשל הצורך להאכיל את עדת מאמיניו הגדלה והולכת. ב-1808 הוא ייסד את העיירה "טיפקאנו" (פרופטסטאון), אשר הפכה למעוז דתי ותרבותי אינדיאני כנגד השפעת המערב ההולכת וגדלה. העיר כללה בשיאה כ-3,000 תושבים אשר באו מ-14 שבטים שונים. עם זאת, היא סבלה מבעיות של רעב, מחלות ומתיחויות בין-שבטיות. במקביל לפעילותו הדתית של טנסקאווטאווה, החל טקומסה במאמצים פוליטיים וצבאיים להקים קונפדרציה גדולה של שבטים שתילחם כנגד הלבנים ("קונפדרציית טקומסה"). חרף העובדה שטנסקאווטאווה היה הסמכות הדתית העליונה של הקונפדרציה, לא ברור אם הנהגתה בפועל הייתה בידיו או בידי טקומסה.
ב-1811 זימן הריסון את טקומסה בעניין מתיישבים אמריקאים שנרצחו בידי אינדיאנים. טקומסה הצהיר כי האינדיאנים מוכנים לחיות בשלום עם האמריקאים, אולם בעיית האדמות צריכה להיפתר. שניהם יצאו מהפגישה בהרגשה שמלחמה היא בלתי נמנעת. כך פרצה "מלחמת טקומסה". טקומסה עצמו נסע דרומה במטרה לנסות לגייס עוד אומות לקונפדרציית השבטים הגדולה שלו. את צבא השבטים הוא הפקיד בידי טנסקאווטאווה, שביטל את האיסור הדתי על נשק מערבי, והחל לרכוש אותו בכמויות גדולות מידי הבריטים בקנדה. טקומסה הורה לו לא לנקוט בשום פעולה לפני שובו. אולם הריסון החליט לנצל את ההזדמנות ששני האחים פועלים בנפרד, כדי לנסת לשים קץ לקונפדרציה האינדיאנית אחת ולתמיד. הריסון הגיע סמוך לטיפקאנו ב-6 בנובמבר 1811, עם 1,000 חיילי מיליציה, ונפגש עם נציג של טנסקאווטאווה שהציע שביתת נשק זמנית עד למשא ומתן שיתקיים למחרת. הריסון הסכים, וחנה בסמוך.
למחרת, ב-7 בנובמבר 1811, בשעה ארבע לפנות בוקר, תקף טנסקאווטאווה את מחנהו של הריסון בקרב טיפקאנו. הריסון היה זהיר מספיק והציב זקיפים רבים בשטח מחנהו. כמו כן הורה לחייליו להישאר בכוננות בלילה ולישון בבגדיהם. התקפת האינדיאנים הביאה לכ-70 הרוגים בקרב חייליו, ולכ-120 פצועים, אך גם האינדיאנים סבלו אבדות כבדות. ב-8 בנובמבר 1811 פשט צבאו של הריסון על טיפקאנו, וגילה שהעיירה ננטשה. החיילים העלו את העיירה באש ועזבו את המקום. חרף העובדה שספג אבדות כבדות יותר מהאינדיאנים, הריסון נחשב למנצח וקיבל את הכינוי "טיפקאנו". הקרב אכזב מאוד את חייליו של טנסקאווטאווה, שבאחת איבדו את האמון בו וחלקם אף רצו להורגו. טקומסה חזר לאזור בזמן כדי למנוע זאת, אולם נאלץ לגנוז את חזונו להקמת קונפדרציית שבטים.
אחריתו
בקנדה הוא חי כדמות אנונימית יחסית בקרב בני השוני. ב-1824 ביקש ממנו לואיס קאס מושל טריטוריית מישיגן לחזור לארצות הברית כדי לסייע בתוכניות הממשל הפדרלי להעברת בני השוני ממערב לנהר המיסיסיפי. טנסקאווטאווה הסכים להצעה כיוון שקיווה לצבור כך השפעה מחדש. ב-1826 הוא נסע עם כ-500 מבני השוני לקנזס, וב-1828 הקים שם עיירה באזור שהוא כיום העיירה ארגנטינה. בשנותיו האחרונות, חי טנסקאווטאווה בבדידות יחסית, מרוחק משאר בני שבטו. מספר שנים לפני מותו, הוא הסכים לדגמן לפני הצייר האמריקני ג'ורג' קאטלין, אשר צייר אותו בלבוש מסורתי וקרא לציור "השוני הקדוש". ב-1835 נודע לו שאויבו המושבע מקרב טיפקאנו, ויליאם הנרי הריסון, עומד להתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1836. על פי האגדה, טנסקאווטאווה אמר: "אם הריסון ייבחר להיות צ'יף לבן גדול, הוא וכל צ'יף לבן גדול שייבחר אחריו מדי 20 שנים ימותו במהלך כהונתם.". בסופו של דבר הפסיד הריסון בבחירות, אולם ניצח בבחירות של 1840. הריסון מת מדלקת ריאות חודש לאחר תחילת כהונתו ב-1841 - היה זה מקרה המוות הראשון של נשיא ארצות הברית בעת כהונתו. זהו מקור האגדה על "קללת טיפקאנו".
טנסקאווטאווה נפטר במהלך נובמבר 1836. ב-1978 הוקם ציון במקום בו על פי ההערכות נמצא קברו.
הגדוד הקדוש
הגדוד הקדוש (ביוונית: Ιερός Λόχος ) היה יחידת כוחות מיוחדים יוונית, שפעלה במלחמת העולם השנייה במסגרת כוחות בעלות הברית ולחמה בצפון אפריקה ובים התיכון.
היסטוריה
בספטמבר 1942 מונה סגן אלוף קריסטודולוס ציגנטס (Christodoulos Tsigantes) למפקד היחידה. הוא שינה את שמה ל"גדוד הקדוש", על שם הגדוד הקדוש של תבאי והגדוד הקדוש שהשתתף במלחמת העצמאות היוונית. הוא הציע להפוך את הגדוד ליחידת כוחות מיוחדים והצעתו התקבלה.
פעולות בצפון אפריקה
הגדודו הוזמן להתאמן עם שירות האוויר המיוחד הבריטי במצרים במטרה להצטרף לפעילותו, אלא שבעקבות הניצחון הבריטי בקרב אל-עלמיין השני וההתקדמות המהירה מערבה שבאה בעקבותיו לא היה עוד צורך בפשיטות נרחבות על גבי כלי רכב בצפון אפריקה.
בפברואר 1943 הושם צוות הגדוד יחד עם עוצבה צרפתית תחת פיקוד הגנרל לקלרק. בחודש מרץ השתתף הגדוד בקרב ראשון, כאשר סייע בתוניסיה להתקדמותו של הקורפוס הבריטי ה-10, אשר יצא לאגף את ביצורי קו מארת הגרמני. בסוף מרץ היה צוות הגדוד עם הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2, ובאפריל לחמו היוונים עם הניו זילנדים נגד כוח גרמני בקרב וואדי עקרית. בהמשך נכנס הגדוד לעיר סוסה והשתתף בקרב על אנפידה.
לאחר תום המלחמה בצפון אפריקה במאי 1943 התארגן שירות האוויר המיוחד מחדש. חלק מאנשיו נועדו לפעול בים האגאי והוחלט שהגדוד הקדוש יצטרף אליהם.
פעולות בים האגאי
במאי 1943 חזר הגדוד לארץ ישראל. הוא מנה אז 314 איש. חייליו עברו אימוני צניחה והוא אורגן מחדש כך שנכללו בו שלוש פלוגות קומנדו.
לאחר שביתת הנשק עם איטליה בספטמבר 1943 פעלו בעלות הברית להשיג שליטה באיים הדודקאנסיים שבים האגאי. איים אלו היו מיושבים ביוונים אך הוחזקו בכיבוש איטלקי מאז 1912. הגדוד השתתף בפעולה זו ופלוגה משלו פלשה בצניחה ב-30 באוקטובר לאי סאמוס. הפלוגות האחרות הגיעו שמה בשיט בסירות דייגים. עם זאת המערכה בדודקאנס הסתיימה בתבוסת בעלות הברית והגדוד נאלץ להתפנות מסאמוס.
בפברואר 1944 השתתפו יחידות הגדוד בפעולות באיים הצפוניים של הים האגאי, ביניהם פסרה, לסבוס וכיוס.
עד אפריל 1944 הוגדל הגדוד עד למסגרת רגימנטלית ומנה כאלף איש. תמורה זו שיקפה את מידת היעילות שיוחסה לו כמו גם את האמינות הפוליטית שלו בעיני הבריטים, על רקע התגברות המתחים הפוליטיים בקרב אנשי הכוחות היוונים הגולים.
ביולי 1944 השתתף הגדוד יחד עם אנשי שירות הסירות המיוחד הבריטי בפשיטה המוצלחת על האי סימי. במהלכה נהרגו או נשבו כל אנשי חיל המצב הגרמני באי.