cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרות סוג'ואו
יוניקוד
על פי תקן 3.0 של יוניקוד, קרויים תווים אלו בטעות ספרות בסגנון האנגג'ואו (העיר סוג'ואו שעל שמה קרויים הספרות והעיר האנגג'ואו הן בין הערים המפורסמות בסין ומקושרות באמצעות התעלה הגדולה של סין). בתקן 4.0 של יוניקוד הוסף דף תיקונים שהצהיר
כל ההתייחסויות ל"האנגג'ואו" בתקן יוניקוד תוקנו ל"סוג'ואו", מלבד שמות התווים עצמם, שלא ניתנים לתיקון מהרגע שנקבעו, על פי מדיניות יציבות תקן יוניקוד (מדיניות זו מאפשרת לתוכנה להשתמש בשמות כמציינים ייחודיים).
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2009
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2009 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-31 באוגוסט והסתיימו ב-14 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-129 מאז ייסודה.
סך הפרסים היה 19.800 מיליון $.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן: מנצח תחרות 2008 רוג'ר פדרר נפגש במשחק הגמר עם חואן מרטין דל פוטרו  והפסיד ב-5 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2008 סרינה ויליאמס הודחה בחצי הגמר. קים קלייסטרס שלא הייתה מדורגת נפגשה במשחק הגמר עם קרוליין ווזניאקי  וניצחה בשתי מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן דירוג הזוגות החזקות:
מנצחות תחרות 2008 קארה בלק וליזל הובר  נפגשו במשחק הגמר עם סרינה ויליאמס וונוס ויליאמס  והפסידו בשתי מערכות. באותה שנה האחיות ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות וימבלדון.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מזוג מנצחי תחרות 2008 קארה בלק ולאנדר פאיס  נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג קרלי גוליקסון וטרוויס פארוט  והפסידו אותם בשתי מערכות.
ישראל בתחרות
דודי סלע השתתף בתחרות הגברים. הוא הפסיד בסיבוב הראשון לקווין קים מארצות הברית ב-4 מערכות.
אנדי רם השתתף בתחרות זוגות גברים לצד מקס מירני מבלארוס והם דורגו במקום ה-5. הם ניצחו בסיבוב הראשון, השני והשלישי. ברבע הגמר הם ניצחו את הזוג שהיה מדורג מס' 2 בתחרות. בחצי הגמר הם הפסידו לזוג שהיה מדורג מס' 3 בתחרות בשתי מערכות.
יוני ארליך השתתף בתחרות זוגות גברים לצד ג'ף קוצי מדרום אפריקה. הם הודחו בסיבוב הראשון.
דודי סלע השתתף בתחרות זוגות גברים לצד לו יאן סון מטאיוואן. הם ניצחו בסיבוב הראשון ובסיבוב השני. בסיבוב השלישי הם הודחו על ידי הזוג שהיה מדורג מס' 3 בתחרות בשתי מערכות.
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים. היא ניצחה בסיבוב הראשון והשני. היא הודחה בסיבוב השלישי על ידי סבטלנה קוזנצובה מרוסיה לאחר הפסד ב-3 מערכות.
שחר פאר השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד ג'יסלה דולקו מארגנטינה. הן ניצחו בסיבוב הראשון והשני. בסיבוב השלישי הם הפסידו לזוג שהיה מדורג מס' 3 בתחרות בשתי מערכות.
הערוץ האקדמי
הערוץ האקדמי הוא ערוץ שידורים ישראלי בנושאים אקדמיים המשודר באינטרנט, הפועל בחסות אוניברסיטת חיפה.
הערוץ נוסד בשנת 1994 ביוזמתו של נשיא אוניברסיטת חיפה דאז, פרופ' אהרון בן-זאב וצחי שנבל, מרצה מדיה מהחוג לאמנות ששימש לאחר מכן כמנהל הערוץ, בשיתוף עם האוניברסיטה העברית, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת בר-אילן והטכניון, במטרה להביא את הידע האקדמי לידי הקהילה. הערוץ משודר מאולפן טלוויזיה שנמצא בקמפוס אוניברסיטת חיפה. האולפן הנוכחי, הנמצא בקומה התחתונה של מגדל אשכול, נחנך ביוני 2007 בטקס בהשתתפות שר התקשורת וראש עיריית חיפה.
בתחילת דרכו הערוץ פעל כחלק משידורי הערוץ הקהילתי בכבלים, שם שודרה רצועה של 5 שעות יומיות במסגרתו. בשנת 2004, החל הערוץ לשדר באפיק 51 בכבלים כערוץ שידורים מלא, כתוצאה מחוזה עם חברת מת"ב. בחוזה הוסכם כי תוכני הערוץ יינתנו בחינם לצופי הכבלים, בתמורה לכך שלא יגבה תשלום מהאוניברסיטה על קבלת האפיק. ביולי 2007, סירבה חברת HOT להמשיך את החוזה ודרשה בעבור הכללת הערוץ בחבילת הערוצים תשלום בגובה של כ-300-350 אלף דולר מהאוניברסיטה. הערוץ ביקש דחייה של חצי שנה למצוא מימון, ולמרות לחץ ציבורי ופניה של יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה בכנסת למנכ"ל HOT, החברה סירבה לבקשה, ומאז ירדו שידורי הערוץ מהכבלים.
בעקבות הפסקת השידור בטלוויזיה עבר הערוץ לשדר ברשת האינטרנט, וכיום הוא משדר 24 שעות, 7 ימים בשבוע ברציפות, לפי לוח שידורים קבוע ובכך הוא ערוץ הטלוויזיה הישראלי הראשון המשדר אך ורק באינטרנט. תוכניות הערוץ מחולקות לפי רצועות נושא בתחומים כמו חברה, תרבות, כלכלה ומשפט, ביטחון ומדינה, מדע ורפואה. משודרות תוכניות הכוללות ראיונות ודיונים עם מומחים ואנשי אקדמיה. בנוסף משדר הערוץ הרצאות וכינוסים שנערכים בקמפוסים השונים וכן תוכנית יומית - "יומן אקדמי", המביאה חדשות אקדמיה.
ראסי טיילור
ראסי טיילור (באנגלית: Russi Taylor; 4 במאי 1944 – 26 ביולי 2019) הייתה מדבבת אמריקאית. נודעה בשל דיבוב מיני מאוס של חברת וולט דיסני (לראשונה ב-1986) ומרטין פרינס מ"משפחת סימפסון" (לראשונה ב-1989).
ביוגרפיה
טיילור נולדה בקיימברידג', מסצ'וסטס. לדברי חברת דיסני, כשהייתה נערה צעירה, ניגשה לוולט דיסני ואמרה לו שתשמח לעבוד בחברה שלו. ב-1986, כשהתבגרה מעט, השתתפה באודישנים לקולה של מיני מאוס ונבחרה מתוך כ-200 מתחרות. מלבד קולה של מיני מאוס, היא שימשה גם כמדבבת לדמותה של פבלס פלינסטון בתוכנית משפחת פלינסטון, מרטין פרינס והתאומות שרי וטרי בתוכנית ובסרט משפחת סימפסון. כמו כן, דיבבה דמויות בסדרות ובסרטים "אגדות ברווזים", "אגדות ברווזים הסרט: אוצר המנורה האבודה", "חבובוטף", "הדרדסים", "סינדרלה 3: אהבת אמת", "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים", "הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה" ורבים אחרים.
טיילור התחתנה עם ויין אלווין, המדבב השלישי של מיקי מאוס מ-1991 עד מותו ב-2009. שניהם נקראו "אגדות דיסני" בשנת 2008.
טיילור נפטרה ב-26 ביולי 2019 בביתה בגלנדייל, קליפורניה בגיל 75.
פורמולה 1 עונת 2000
במסגרת פורמולה 1 של שנת 2000 נערכו 17 מרוצים. באליפות העולם זכה מיכאל שומאכר שנהג במסגרת קבוצת פרארי. זו הייתה הפעם הראשונה מזה 21 שנה בה זכה נהג של פרארי באליפות העולם. קבוצת מקלארן העמידה את המכונית שהייתה המהירה ביותר אך סבלה קשות במהלך העונה כולה מכשלים טכניים רבים מה שפגע בנהגיה במסגרת המרוץ לאליפות וכן בהתמודדות שלה על תואר אליפות היצרנים.
אוטו היינריך ורבורג
ילדותו ושנות לימודיו
ורבורג נולד ב-8 באוקטובר 1883 בעיר פרייבורג. אביו, אמיל ורבורג, פיזיקאי, פרופסור באוניברסיטת פרייבורג, היה צאצא של משפחת ורבורג הידועה מאלטונה. הסבים מצד האב, דניאל מרכוס ורבורג ואידה לבית כהן, היו יהודים אורתודוקסים, אך בבגרותו, האב אמיל המיר את דתו לנצרות לותרנית. האם, אליזבט גרטנר הייתה בת למשפחה של בנקאים ועובדי ציבור בכירים מבאדן.
בילדותו עבר אוטו ורבורג עם הוריו לברלין, בה התמנה אביו לראש החוג לפיזיקה של המכון הקיסרי לפיזיקה ולטכנולוגיה. אוטו גדל בסביבה אקדמית. למד עד 1901 בגימנסיית פרידריכסוורדר ההומנית בברלין ואחר כך נרשם ללימודי מדעי טבע עם דגש על כימיה באוניברסיטת אלברט לודוויג בפרייבורג. החל מ-1903 המשיך בלימודי הכימיה באוניברסיטת ברלין שם נבחן על ידי זיגמונד גבריאל. החל מ-1905 למד רפואה בברלין, אחר כך במינכן ובהיידלברג. הוא סיים לימודי דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת ברלין ב-1906 אצל אמיל פישר, ואת לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג ב-1911 ב-1911 סיים גם את התואר דוקטור ברפואה בהיידלברג. עבד זמן-מה בהיידלברג ככעוזר של לודולף פון קרהל בקליניקה לרפואה. בשנים בהיידלברג השתתף יחד עם אוטו מאירהוף וקרל יאספרס, בין היתר בחוג לפסיכואנליזה שניהל ידידו של מאירהוף, ארתור קרונפלד. בהמשך שהה ורבורג כמה פעמים בתחנה הזואולוגית על שם אנטון דוהרן בנאפולי, שם עסק במחקרים בקיפודי ים, ובתהליכי נשימה בתאים נורמליים ובתאים מתפתחים. בשנת 1914 עבר לעבוד באוניברסיטת ברלין במכון ע"ש הקייזר וילהלם (שנקרא לימים ע"ש מקס פלאנק).
במלחמת העולם הראשונה התנדב ורבורג לשירות בחיל הפרשים הפרוסי ובהמשך כקצין במטה הכללי של הצבא הגרמני. בשנת 1918 מונה לפרופסור במכון הקיסרי (לימים מכון מקס פלאנק). הוא נפצע וזכה בעיטור צלב הברזל, דרג ראשון. החל מ-1931 הוא עמד בראש מכון מקס פלאנק לפיזיולוגית התא בברלין.
פעילותו המדעית
במסגרת המכון ע"ש הקיסר וילהלם מונה ורבורג לבסוף לראש מעבדת המחקר של פיזיולוגיית התא, במימון קרן רוקפלר. פרסומו הראשון בא ממחקריו בתחום המטבוליזם של סוגי תאי ביציות שונים, בתחנה למחקר ביולוגי ימי בנאפולי. בשנות העשרים החל לחקור את צריכת החמצן בתאי אורגניזם חי. הוא היה חלוץ השימוש במנומטר (המודד שינויים בלחץ גז) להבנת כמות החמצן הנצרכת על ידי פרוסות של רקמות חיות. בחיפושו אחר מרכיבי התא האחראים לצריכת החמצן גילה את הציטוכרומים, קבוצת חלבונים מכילי ברזל הנקשר מולקולרית לחמצן, בדומה למה שקורה בתאי ההמוגלובין. בשנת 1931 קיבל פרס נובל על מחקריו בתחום החלבון האחראי לצריכת החמצן בתא. בשנת 1944 הועלה שמו כמועמד לזכייה נוספת בפרס נובל, אך הפרס לא הוענק לו. אחת ההשערות היא שגרמניה הנאצית סירבה לאפשר באותה תקופה לאזרחיה לקבל פרסים בינלאומיים, וכלל לא הייתה מרשה לו לצאת מגבולות המדינה.
ורבורג חקר גם את תופעת הפוטוסינתזה והיה הראשון שהצביע על כך שתאים ממאירים משגשגים בסביבה דלת חמצן, בניגוד לתאים רגילים, ומפיקים את האנרגיה שלהם בתהליך של תסיסת סוכרים (תופעה הקרויה על שמו תופעת ורבורג). הוא פרסם מאמרים רבים על תחומי מחקריו.
אוטו ורבורג התמנה, באופן חריג, כחבר שאינו אזרח בריטי בחברה המלכותית בלונדון, בשנת 1934, וכחבר באקדמיות למדעים של ברלין קופנהגן, רומא, והודו. זאת, בין שאר העיטורים והאותות האחרים אותם קיבל.
מעמדו בימי השלטון הנאצי
אחרי עליית הנאצים לשלטון יהודים הוצאו ממקומות העבודה שלהם ובהדרגה הוגבלו מאוד באפשרויות התעסוקה. ורבורג כבן לאב יהודי מומר ולאם גרמנייה נחשב לפי חוקי הגזע מ-1935 ל"יהודי למחצה". בסופו של דבר נאסר עליו ללמד אבל הורשה להמשיך במחקריו.
ב-1941 איבד את תפקידו לזמן קצר בגלל הערות בקורתיות כלפי המשטר, אבל תוך שבועות מספר הורשה לשוב לעבודתו על ידי פקודה אישית מלשכתו של היטלר. הרמן גרינג סידר לו גם סיווג של "רבע יהודי". בספטמבר 1942 ביקש רשמית ורבורג שיובטח לו מעמד שווה לגרמנים ארים.
שבעת המופלאים
שבעת המופלאים (באנגלית: The Magnificent Seven) הוא מערבון משנת 1960 בבימויו של ג'ון סטורגס ובכיכובו של יול ברינר. הסרט הוא למעשה גרסה אמריקאית לשבעת הסמוראים בבימויו של אקירה קורוסאווה (1954). ב-2013 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
בתקופה שבה נוצר הסרט המערבונים האמריקאים שעסקו בכיבוש הדרום מיצו את עצמם, ובמערבון זה, שעלילתו פשוטה מאוד, בחר הבמאי להתמקד בדמויות, בניגודי האופי ובתלכיד הניגודים לגיבוש כללי כשהם משלימים האחד את מגרעות השני.
תקציר העלילה
רכושם ויבולם של תושבי כפר חקלאים במקסיקו נבזז שוב ושוב על ידי חבורת פורעי חוק בהנהגתו של קלוורה (אלי וולך). תושבי הכפר פונים לאקדוחן אמריקאי - כריס אדמס (יול ברינר) - שנרתם לעזרתם ומגייס לצידו שישה אקדוחנים נוספים: וין טאנר (סטיב מקווין), צ'יקו (הורסט בוכהולץ), ברנרדו או'ריילי (צ'ארלס ברונסון), לי (רוברט ווהן), הארי לאק ובריט (ג'יימס קובורן).
רימייק
הבמאי אנטואן פוקואה אחראי על הפקת רימייק באותו השם בכיכובם של דנזל וושינגטון, כריס פראט, אית'ן הוק, וינסנט ד'אונופוריו, לי ביונג-האן, לוק גרימס, וגנר מורה, היילי בנט, מאט בומר ופיטר סרסגארד. צילומי הסרט החלו ב-18 במאי 2015 בצפון באטון רוז' שבלואיזיאנה, כאשר אתרי צילום נוספים כוללים גם את סנט פרנציסוויל וזכארי שבמדינת לואיזיאנה. הסרט ייצא לאקרנים ב-23 בספטמבר 2016 בהפצת סרטי קולומביה ובהפקת מטרו גולדווין מאייר.
פיתוח הסרט החל עוד בשנת 2012 כאשר היילי בנט לוהקה לתפקיד אישה שהתאלמנה לאחר שבעלה נרצח והיא שוכרת שבעה ציידי ראשים כדי לנקום את מות בעלה.
זלמן ליף
שניאור זלמן לִיף (ליפשיץ) (ז' באדר תר"ס, 1900, מרינה הורקה, רוסיה (בלארוס) – כ"ו בתשרי תשי"א, 7 באוקטובר 1950, ירושלים) היה מהנדס ומומחה קרקעות, מחלוצי המיפוי ופוטוגרמטריה בישראל. ייעץ לראש הממשלה דוד בן-גוריון ולשר החוץ משה שרת בנושא גבולות וקרקעות בתקופת קום המדינה.
קורות חיים
ליף נולד לאברהם ליפשיץ בעיירה מרינה הורקה שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוא רכש השכלה כמהנדס חקלאי באוניברסיטת מוסקבה. בשנת תרפ"ד-1924 עלה לארץ ישראל מטעמים ציוניים. כעבור מספר שנים התמנה למהנדס הראשי של חברת הכשרת היישוב ועסק יחד עם יהושע חנקין בגאולת קרקעות שהכשירה את הקרקע להקמתם של יישובים עבריים רבים.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, יו"ר הקרן הקיימת אברהם גרנות, הבוטנאי ד"ר מיכאל זהרי).
ליף נהג להכין מפות טופוקדסטריות של הרכוש היהודי בארץ ישראל. הוא היה יועצו של דוד בן-גוריון ויועץ במשרד החוץ לנושאי קרקעות וגבולות וגם היה חבר במשלחת הישראלית לדיונים על חלוקת הארץ והקמת מדינת ישראל באו"ם בשנת 1947. בנוסף היה יו"ר ועדת השמות הממשלתית, אשר קבעה שמות ליישובים יהודיים בישראל. כמו כן היה חבר במשלחת ישראל לוועידת לוזאן ויועץ למשלחת הישראלית בשיחות שביתת הנשק שנערכו ברודוס.
בשנת 1948 הקים ליף את המכון לפוטוגרמטריה בירושלים אשר עסק במיפוי אווירי רחב היקף של המדינה הצעירה והמתפתחת. בנו, נמרוד ליף, המשיך בעבודת אביו במכון.
ליף נפטר מהתקף לב בירושלים בשנת 1950, בן 50. נקבר בבית הקברות סנהדריה. הותיר את אשתו, גוטיה, וכן בן ובת. בן בנו נמרוד הוא המלחין ינעם ליף, ונינתו היא דפני ליף ממנהיגות מחאת האוהלים.
תיאטרון המפתח
תיאטרון המפתח הוא תיאטרון ילדים שנוסד בשנת 1998 על ידי השחקן אבי זליכה, בוגר המסלול למשחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, והיוצרת דקלה כץ, בוגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
אודות התיאטרון
תיאטרון המפתח הוא תיאטרון חזותי היוצר הצגות ילדים המשלבות בובנאות, חפצים ומסיכות, ושם דגש על מחזאות ילדים. בין הצגות התיאטרון ניתן למצוא עיבודים לקלאסיקות ספרותיות ויצירות מקור.
התיאטרון נודד ברחבי הארץ והעולם. הוא משתתף בפסטיבלים, אירועי תרבות ושבוע הספר, ומופיע במוזיאונים, מתנ"סים, ספריות ומוסדות חינוך. התיאטרון חבר בארגונים הבינלאומיים אסיטז' ואונימ"ה, והצגות התיאטרון מאושרות על ידי תרבות לישראל וסל תרבות ארצי.
במהלך השנים יזם התיאטרון פרויקטים ושיתופי פעולה עם מוסדות תרבות, בהם: "הלפת הענקית מתארחת בחדר המיניאטורות" במוזיאון תל אביב לאמנות, "תיבת הצלילים" - קונצרט לכל המשפחה עם התזמורת הקאמרית הישראלית והצגת "אי המטמון" בתוך חלל תערוכת הפירטים במוזיאון הימי הלאומי. ההצגה "הברון מינכהאוזן" נבחרה לפרויקט "הצגות איכות בצפון", נבחרה ונתמכה על ידי "מועצת הפיס לתרבות ואמנות" לצורך הופעותיה בפריפריה.
בשנת 2012 רשמה ההצגה "הברון מינכהאוזן" הופעות בפסטיבלים הבינלאומיים לתיאטרון בובות בווייטנאם וקזחסטן. בפסטיבל הבינלאומי בהאנוי שימשה דקלה כץ כחברה בוועדת השיפוט של התחרות.
בשנים 2015-2013 השתתף התיאטרון עם ההצגה "כשהכל היה ירוק" בפסטיבלים בטורקיה, הונגריה וסנגל (2013); קוריאה הדרומית, מקדוניה ובולגריה (2014); ארמניה, איטליה (בתערוכת אקספו), טאיוואן, סלובניה, יפן, קוסובו, נורווגיה ופולין (2015); בלארוס, סלובקיה, תאילנד, מיאנמר, הודו, מונטנגרו, קרואטיה ורומניה (2016).
הצגות התיאטרון
את התאורה להצגות "הילד שלא ידע פחד", "הברון מינכהאוזן" ו"כשהכול היה ירוק" עיצב זיו וולושין.
כשהכל היה ירוק
ההצגה "כשהכל היה ירוק" זכתה בפרסים ברחבי העולם:
ציפורים מתות בסתר
ציפורים מתות בסתר ("The Thorn Birds") הוא רומן מאת הסופרת האוסטרלית קולין מקאלוג, שראה אור בשנת 1977. הספר הפך לרב-מכר עם מכירות של למעלה מ-10 מיליון עותקים. הספר עובד לתוכנית טלוויזיה בעלת אותו שם בכיכובו של ריצ'רד צ'מברלין בשנת 1983, שהפכה למיני סדרה השנייה הנצפית ביותר, לאחר "שורשים", וכן לסדרת המשך בשם "ציפורים מתות בסתר: השנים הנעלמות". שתי הסדרות הופקו על ידי דוד ל. וולפר. ב-2009 עובד גם למחזמר.
עלילה
הרומן מתמקד במשפחת קלירי ובחייה באחוזת דרוגדה המבודדת, מקום דמיוני באוסטרליה ובו נחלה לעדרי כבשים. העלילה מתפרשת על פני יבשות ונמתחת על פני כ-60 שנים, החל משנת 1915 ועד 1969. הסאגה המשפחתית מחולקת לשבעה חלקים, כאשר כל חלק סובב סביב אחת הדמויות הראשיות בפרק זמן מסוים ומתואר מנקודות תצפית שונות.
סרט דביק דו-צדדי
סרט דביק דו-צדדי (באנגלית: Double-sided tape) הוא נייר דבק המצופה בדבק משני הצדדים. הוא נועד להדביק שני משטחים זה לזה, לרוב באופן שאינו נראה לעין בתוצאה הסופית, מפני שהוא מכוסה על ידי שני המשטחים. תכונה זו מאפשרת הדבקה סמויה. סרט דביק דו-צדדי יכול להיות דק או עבה. בסרט העבה יותר נעשה שימוש בקמעונאות וכן בשילוט בעל אפקט תלת-ממד. הסרט הדביק קל לקריעה.
סרט דביק דו-צדדי נוצר על ידי מריחת שכבת דבק דקה על שני צדי נייר או יריעת חומר דומה. לאחר מכן מלפפים את היריעה הדביקה כשמשני צדיה נייר סיליקון כדי למנוע שהיריעה תדבק אל עצמה בליפוף. סרטי ההדבקה מיוצרים בגלילים גדולים ברוחב של 1 עד 3 מטרים, ולאחר מכן חותכים אותם במסור מיוחד לחיתוך גלילים דביקים לרחבים הנדרשים בשוק.
אחד מסוגי הסרטים הדביקים הדו-צדדים הוא סרט דביק לחזה, המהדק את הבגדים לעור, ומשמש בלבישת שמלות סטרפלס או חצאיות רפויות, וכתיקון זמני לשוליים שנפרמו או פגמים אחרים בלבוש.
מילאן קוצ'אן
מילאן קוצ'אן (בסלובנית: Milan Kučan) הוא מדינאי ופוליטיקאי שהיה נשיאה הראשון של סלובניה.
מילאן קוצ'אן למד משפטים באוניברסיטת ליובליאנה. הוא הפך למעורב בארגונים פוליטיים קומוניסטים. בשנת 1968 הפך לנשיא הסלובני של אגודת הנוער. בשנת 1978 הוא היה דובר האספה הלאומית ובשנת 1982 הוא היה נציג הקומוניסטים הסלובנים בליגה הקומוניסטית של הוועד המרכזי של יוגוסלביה בבלגרד. בשנת 1986 הוא הפך למנהיג ליגת הקומוניסטים של סלובניה. באותן שנים התחוללה בסלובניה שאיפה לליברליזם ודמוקרטיה בניגוד לשאר מדינות יוגוסלביה שבהן השלטון הקומוניסטי היה יציב וחזק. בעקבות רצון העם הסלובני לשינוי, עזה קוצ'אן את מפלגת הקונגרס וכתוצאה מכך הביא לקריסתה של ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה. בשנת 1991 כאשר סלובניה הכריזה על עצמאותה, הוא נבחר לנשיאה הראשון. הוא נבחר לכהונה נוספת ב-1997 וסיים את תפקידו בשנת 2002. החליף אותו יאנז דרנובשק.
יהדות אפריקה
יהדות אפריקה היא שם כוללני לקהילות יהודיות ולקהילות הטוענות לזיקה ליהדות (בעיקר מאפריקה השחורה), אשר ממוקמות באפריקה.
בתקופת התנ"ך
הקשר בין העברים ליבשת אפריקה מסתכם בעיקר ביחסים שבין ארץ כנען למצרים העתיקה. במובנה המצומצם מוזכר בספר בראשית כאשר אברהם יורד למצרים, חוזר לכנען, ולאחר שיוסף שנמכר למצרים עולה לגדולה, שאר אחיו מגיעים למצרים עקב משבר מזון שהתחולל בארץ כנען ונשארים לחיות בה, כך גם עושים צאצאיהם למשך כמה דורות. בספר שמות מתוארת תקופת עבדות בה מקימים בני ישראל את פיתום ורעמסס. בהמשך מתואר משה, מנהיג בני ישראל, ואירוע יציאת מצרים.
בספר ירמיהו, מתוארת ירידה המונית של שארית העם שנשאר בארץ לאחר חורבן בית המקדש הראשון שהתרחש בשנת 586 לפנה"ס למצרים עקב חשש של העם שהבבלים ינקמו את מותם של נציג שלטונם בארץ, גדליהו בן אחיקם שנרצח על ידי ישמעאל בן נתניה לצד הכשדים והבבלים שישבו בארץ כמנגנון שלטוני שמבטיח את המשך שליטת האימפריה הנאו-בבלית בממלכת יהודה שחוסלו גם הם יחד עם גדליהו, העם אף מוריד למצרים את ירמיהו הנביא בניגוד לרצונו, על אף שהתריע על עונש שיבוא אם ישוב העם למצרים.
בספר ישעיהו מתוארת הגליית בני ישראל בשלושה גלים, האחד מתאר הגליה לארצות: "מצרים, כוש ופתרוס" שמצויות בצפון מזרח אפריקה; ושני הגלים הנותרים מזרחה וצפונה בתוך הלבנט ול"איי הים" – כשהכוונה היא ככל הנראה לאלשיה.
עדויות להימצאות יהודים באפריקה
עדויות ליישובים יהודים באפריקה מחוץ לכתוב במקרא נמצאו במדינות כמו: מצרים, שבה התקיימו קהילות יהודיות כבר בשנים שלפני חורבן בית המקדש הראשון, כך לדוגמה באי יב שבו התקיימה בסוף תקופת בית ראשון ובתקופת ממלכת פרס מושבה של שכירי חרב יהודים, שתפקידם היה לשמור על גבולה הדרומי של מצרים בעבור ממלכת פרס בראשות כנבוזי המלך, ולפני כן בעבור השלטון המצרי במקום. מקהילה זו נותרו עדויות בדמות מכתבי יב.
גם בתקופת שלטון היוונים במצרים התקיימו בה קהילות יהודיות, שעוררו עניין אצל מנתון שהיה כהן דת מצרי מהעיר און שחיבר ספר היסטוריה על מצרים העתיקה שנקרא "אגיפטיקה" שבו ניסה לטעון כי "אבות היהודים היו החיקסוס ששלטו במצרים לפני שגורשו ממנה על ידי הפרעונים המצרים" (כיום יש הנוהגים לראות בחיבורו של מנתון רקע אנטישמי שכן הוא מציג את אבות היהודים באור שלילי בצורה מכוונת היות שהייתה קיימת בימיו קהילה יהודית במצרים), בהמשך התריס התעמולן והנואם האנטישמי היווני אפיון שחי בשנות המאה הראשונה לפני הספירה כנגד היהודים וחיבר עליהם חיבורים שבהם טען כי "אבות היהודים גורשו ממצרים כי היו מלוכלכים ומצורעים שגורשו על ידי פרעה ממצרים ובעצם 'בדו את סיפור יציאת מצרים' כדי לתאר את אירוע הגירוש" (יש החושבים שאפיון התבסס בכתביו על דבריו של מנתון). בעולם ההלניסטי התפתחו מגמות אנטישמיות, שאחד מביטוייה הרבים מתקופה זו הוא מקרה הפוגרום הנודע ביהודי אלכסנדריה.
כמו כן, ידוע על יהודי אתיופיה שעל אף שראשית הופעתם אינה ברורה, יש עדויות לכך שהם חיו במדינה כאלפיים שנה ואף היוו חלק ניכר באוכלוסיית אתיופיה (עד היום ישנם אתיופים נוצרים שטוענים שאבותיהם היו יהודים לפני שהתנצרו), ואף הקימו ממלכה עצמאית (שייתכן שעליה דיבר אלדד הדני בסיפוריו), כמו כן לאחר עליית הנצרות חל מפנה לרעה ביחס של האוכלוסייה המקומית ליהודי אתיופיה ורבים מהם נאלצו להמיר את דתם לנצרות.
ידוע שבתקופת שלטון הרומאים על ארץ ישראל, הוגלו יהודים רבים לדרום אירופה ולצפון אפריקה כעבדים, היהודים שהוגלו למאוריטניה התפזרו והחלו לנדוד באזור תוך שהם מתפזרים ברחבי ארצות צפון אפריקה, לחלק מקהילות יהדות צפון אפריקה יש מסורת שאבותיהם הגיעו לארצות אלה עוד בימי בית ראשון או בשנים שלאחר חורבנו.
קבוצות הטוענות לקשר לעשרת השבטים
במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 נחשפו מספר קהילות אפריקאיות אשר טוענות שמוצאן מעשרת השבטים אשר חצו את נהר הסמבטיון, למרות שאין כלל היגיון בכך שכן המקורות העבריים והאשוריים כאחד מתעדים ודנים על הגליית תושבי ממלכת ישראל מזרחה למקומות שהתקיימו בסוריה, עיראק, פרס ומדי דאז. מספר שבטים באפריקה התגיירו במאה ה-20 ומקיימים רבים ממנהגי היהדות גם אם אינם מוכרים על ידי היהדות האורתודוקסית.
גם הנוסע מהמאה התשיעית לספירה אלדד הדני טען בסיפוריו לקהילות יהודיות שפגש במסעותיו כי צאצאי עשרת השבטים נמצאים באפריקה, ולדבריו הם "הקימו ממלכה עצמאית ורחבה שנמצאת מעבר לנהרות כוש" (כלומר בשטחי אתיופיה של ימינו).
עם זאת, בספר מלכים ב' ובספר דברי הימים מתוארת הגליית עשרת השבטים במפורש לשטחים שבשטחי האימפריה האשורית (לדעת החוקרים, השטחים שמוזכרים בתנ"ך הם למעשה ערים בתחום הסהר הפורה שנכבשו על ידי האשורים טרם חורבן ממלכת ישראל וגלות עשרת השבטים שאירעה בשנת 722 לפנה"ס), ולא לאפריקה.
קהילות עתיקות
הקהילות העתיקות ביותר באפריקה המוכרות לעולם המערבי כיום הן קהילות של בית ישראל הקדומה ביותר, באזור מיצר שער הדמעות וקהילות של יהדות ספרד ויהדות המזרח בצפון אפריקה.
יהדות צפון אפריקה
קהילות יהודיות חיו בכל רחבי צפון אפריקה מהעת העתיקה. קהילות יהודיות גדולות במיוחד התקיימו בעיר אלכסנדריה שבמצרים ובקרתגו שבתוניסיה של היום. במאה ה-2 המרכזים היהודיים השונים בצפון אפריקה מרדו באימפריה הרומית במה שזכה לשם מרד התפוצות.
במהלך המאה ה-7 נכנסו קהילות צפון אפריקה תחת שלטון האסלאם. תחת שלטון מוסלמי מעמדם של היהודים ידע עליות ומורדות, מרדיפות קשות תחת שושלת אל-מוואחידון לביטחון והגנה לאורך רוב ימיה של השושלת הפאטמית. במהלך ימי הביניים קהילות צפון אפריקה השונות היוו מרכז אינטלקטואלי ותרבותי חשוב של העולם היהודי. קהילות מערב צפון אפריקה (המגרב) ובמיוחד יהדות מרוקו גדלו באופן משמעותי לאחר הגעת המוני מגורשי ספרד אליהן לאחר שנת 1492. מיעוטם היו יהודים אשכנזים שהיגרו לצפון אפריקה ושלרוב אימצו מנהגים ספרדיים ומקומיים ונטמעו ביהודים המקומיים; האשכנזים שהגיעו מאוחר יותר, במהלך העת החדשה, נשארו עם מנהגיהם שלהם.
החל מהמאה ה-16 רוב ארצות צפון אפריקה נכנסו באופן הדרגתי תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית. יוצאת דופן לכך היא מרוקו ששמרה על מעמד עצמאי תחת השושלות השריפיות (השושלת הסעדית והשושלת העלאווית). שינוי נוסף שחל מהמאה ה-16 הייתה התערבות גוברת של ארצות אירופה בנעשה בצפון אפריקה, והתפתחות של מסחר בינלאומי בין אירופה לצפון אפריקה. היהודים נהגו לרוב לשמש בתפקיד של מתווכים וסוחרים בין שני האזורים. לעיתים קרובות ארצות צפון אפריקה סבלו מאי-יציבות, שלעיתים התבטאה בהתפרצויות אלימות נגד יהודים.
במהלך המאה ה-19 ההתערבות של אירופה בארצות צפון אפריקה התגברה, כעת מתוך עמדת עליונות מובהקת. אחת אחר השנייה ארצות צפון אפריקה נכנסו תחת שלטון קולוניאלי אירופאי. תחת שלטון אירופאי ישיר מעמדם של היהודים השתפר לרוב, וההגבלות והסנקציות המסורתיות כנגדם בוטלו.
הקהילות היהודיות השונות בצפון אפריקה שמרו על זיקה לארץ ישראל לאורך הדורות, כפי שמתבטא בממצאי גניזת קהיר ובעליות קדומות לארץ ישראל מהארצות השונות. לאחר הקמת מדינת ישראל רוב יהודי צפון אפריקה עלו למדינה הצעירה, ומיעוטם היגרו לארצות אירופה (במיוחד צרפת) וצפון אמריקה.
יהדות קרן אפריקה
ישנם מספר מסורות על ההגעה של היהודים לאתיופיה דהיום:
יהדות מערב אפריקה
לפי מקורות מוסלמיים מהמאות ה-16 וה- 17, מספר קהילות יהודיות התקיימו כחלק מאימפריות של גאנה, מאלי וסונגהאי. אחת מהקהילות הללו נוסדה על ידי יהודים ממצרים, אשר נדדו דרך הסאהל למאלי. קהילה נוספת מוזכרת במקורות אלו כקהילת 'בַּנִי ישראל' שהתקיימה בשנת 1402 בתינדירמה שלטו בה שבעה נסיכים בעלי צבא שהיו בבעלותם 333 בארות.
מקורות נוספים טוענים שקהילות יהודיות נוספות באזור קמו על ידי מהגרים ממרוקו, מצריים, תימן ופורטוגל. חלק מהקהילות אוכלסו על ידי ברברים יהודים. קבוצות אחרות נדדו דרומה בעקבות יחס רע מצד חלק מהשליטים המוסלמים.
קבוצות הטוענות למוצא יהודי
כמו כן קיימות קהילות יהודיות נוספות וקהילות אחרות אשר טוענות לזיקה ליהדות. קהילות אלו כוללות את:
הלמבה
הלמבה הם קבוצה אתנית באפריקה הדרומית. על אף שהם דוברים את שפות הבנטו בדומה לשכניהם, מקיימים בני הלמבה מנהגים דתיים הדומים ליהדות ולמסורות שמיות אחרות. בני הלמבה מאמינים כי הם צאצאיהם של שבטים נודדים שמקורם ביהדות תימן.
מחקרים תורשתיים שנערכו מסוף שנות התשעים של המאה ה-20 ועד היום מצאו בקרב מספר ניכר של גברים מקרב הלמבה רב-צורתיות של כרומוזום Y שכונה Cohen modal haplotype, אשר העיד לטענת המחברים על היותם צאצאים של אהרן הכהן. ככלל, שאלת הזיקה התורשתית בין תפוצות העם היהודי מעוררת עניין חריג בשיח הציבורי בישראל ובתפוצות. במקרה של בני שבט הלמבה וקהילת בני ישראל בהודו, השפיעה קיומה של אסמכתא מדעית לדמיון תורשתי בינם לבין עם ישראל על גיבוש זהותם והגדרתם העצמית למול שכניהם.
שושלת בובה בקרב בני הלמבה סומנה כשושלת כוהנית עיקרית לפי מחקרים אלה. מדגם מקרב השושלת הזו העלה כי 52% הם נשאי "גן הלוויים". ההשערה כי קיים בכלל "גן לוויים" הופרכה בשנת 2006. גם על המחקרים האחרים נמתחה ביקורת חריפה, בין היתר משום שלא הוכיחו כי יש מובהקות סטטיסטית לממצאיהם. בשנת 2006 נמצא כי דרוש מדגם של אלפי נבדקים מכל קבוצת אוכלוסייה כדי למצוא סמן תורשתי עקבי. לפיכך, הסמן התורשתי שכונה בתקשורת "גן הכוהנים" אינו אלא תולדה מקרית של עשרות הנבדקים שנבחרו למחקרם של פרופ' סורצקי ועמיתיו. בשנת 2008 הופרכו ההנחות הכמותיות שבבסיס מחקריהם, במקרה של בני אדם וזבובים.
בין אם מוצאם של הלמבה הוא מן היהדות ובין אם לאו, רוב בני הלמבה לא מקיימים חיים יהודים מאות רבות. על אף שרובם אינם רואים סתירה בין עברם היהודי לבין אמונתם בנצרות או באסלאם, לאחרונה מספר ניכר מהם עושה מאמץ להתקרב לזרמים המרכזיים ביהדות. ניסיונות אלו נתמכים על ידי גורמים חיצוניים.
יהודי האיגבו
יהודי האיגבו בניגריה הם חלק מהקבוצה האתנית איגבו. הם טוענים למוצא של יהדות צפון אפריקאית ומצרית, כמו גם כתוצאה מנדידות יהודים למערב אפריקה. על פי תורתם שבעל פה נדידת היהודים מערב החלה לפני כ־1500 שנים. לפי תורתן של משפחות ארי, נרי ואוזובולו, הקבוצה האתנית של האיגבו מוצאה משבטי גד, מנשה וזבולון.
מסורות איגבואיות טוענות שחלק ממשפחת נרי הוא נצר לכוהני משפחת לוי שהיגרו מצפון אפריקה. "גודאים" ו"עיבּרים" היו יהודים אשר החזיקו ברוב המסורות העבריות בקרב עמי האיגבו. קבוצות אלו שמרו על מסורות יהודיות היות שהיו מבודדות יותר משאר החברה הניגרית. זאת בעוד שמרבית הקבוצות האתניות היהודיות איבדו את מנהגיהם היהודיים. בעשורים האחרונים נבנו על ידי יהודים מארצות הברית שני בתי כנסת לטובת יהודי האיגבו בניגריה. נוסף על שני אלו ישנם 24 בתי כנסת נוספים בניגריה וחוקרים מעריכים את גודל הקהילה שנוהגת על פי היהדות בכ־30000 בני איגבו.
אקווה איבום ויהודי עבר הנהר
עמי האננג, אפיק ואיביביו של אקווה איבום ומדינות עבר הנהר של ניגריה היו בעלי מסורות דתיות שדמו מאוד למצוות ומסורות מן התורה. אלו כוללים את מנהג הכפרות ואת מנהגי העלאת הקורבנות.
מיסיונרים אירופאים שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-15 כינו את מנהגיהם "דת מסורתית". אף על פי כן, הם מזהים את מנהגיהם ומורשתם כיהודיים במוצאם. הם מזהים את עצמם כצאצאי בני ממלכת ישראל, אשר נדדו לפני גלות בבל לאזוריהם בניגריה דרך מצריים, אתיופיה וסודאן. הם מתפללים בבתי כנסת ומקיימים תפילות בשבת.
קמרון
יש הטוענים כי בעבר הייתה נוכחית יהודית קיימת בקמרון כתוצאה מסוחרים יהודים שהגיעו ממצרים. קהילות אלו שמרו על הפרדה בין בשר וחלב והניחו תפילין. טענה אחרת גורסת כי יהודים הגיעו לקמרון לאחר שגורשו דרומה במהלך הכיבוש המוסלמיים בצפון אפריקה.
הטענות העיקריות לקיומה של נוכחות יהודית נובעת מרבי ישראל אוריאל בן משה. שם לידתו של אוריאל היה בודול נגימבוס והוא נולד בשבט הבאסה. לדבריו מקור המלה "באסה" נובעת מהמילה היהודית "במסע" ומשמעותה ברכה לנוסעים. רבי אוריאל טוען שהוא חלק ממשפחת הלויים צאצאי משה. רבי אוריאל עלה לישראל בשנת 1988, הוסמך כרב על ידי הרב הראשי הספרדי ומונה כרב יהודי קמרון.
רבי אוריאל טוען כי בשנת 1920 היו בקמרון 400,000 'בני ישראל', אך עד שנת 1962 צנחו המספרים ל 167,000 בעקבות תהליכי התבוללות עם הנוצרים והמוסלמים. הוא הודה ששבטים אלו לא מוכרים על פי ההלכה על אף שקיבלו הכרה ממקורות רבניים בימי הביניים.
הורי השחקן האמריקאי יפת קוטו היו יהודים קמרונים וקוטו עצמו שמר על זהות יהודית.
סאו טומה ופרינסיפה
ז'ואאו השני, מלך פורטוגל הגלה לסאו טומה ופרינסיפה בסוף המאה ה-15 כאלפיים ילדים יהודים בגילאי שנתיים עד עשר שנים. רובם מתו מרעב וממחלות או נפלו טרף לשיני תנינים, ולאחר כשנה רק כ-600 מהם נותרו בחיים. למרות זאת, בתחילת המאה ה-17, הבישוף המקומי ציין בגועל שעדיין קיימת שמירת מנהגים יהודיים באי ושב לפורטוגל בגלל תיסכולו מהם. על אף שהמנהגים היהודיים דעכו לאורך המאות, חלק מאזרחי סאו טומה ופרינסיפה מודעים למוצאם היהודי.
מאלי
כמה אלפי אנשים החיים בטימבקטו, מאלי הם צאצאיהם של יהודים. במאה ה-15 מורים ויהודים רבים ברחו מהרדיפות בספרד והיגרו דרומה לטימבקטו, שהייתה חלק מאימפריית סונגהאי. ביניהם היו בני משפחת קהת (קע'תי), צאצאי ישמעאל ג'אן קות אל-יהודי משיידה, מרוקו. בני המשפחה הקימו שלושה כפרים שקיימים עד ימינו באזור טימבקטו. בשנת 1492 עלה אסקיה מוחמד לשלטון בטימבקטו, הוציא את היהדות מחוץ לחוק במאלי והכריח את יהודי האזור להתאסלם. משפחת קהת התאסלמה יחד עם שאר בני הקהילות שאינן מוסלמיות.
בני משפחת כהן באזור הם צאצאיו של הסוחר היהודי אל-יאג' עבד אל-סאלאם אל-כוהין שהתאסלם. הם הגיעו לטימבקטו במאה ה-18. משפחת אבנה, הגיעה לטימבקטו בחצי הראשון של המאה ה-19. לפי פרופסור מישל אביטל, במכון לחקר יהדות מרוקו בישראל, בחציה השני של המאה ה-19, טייל רבי מרדכי אבי סרור מספר פעמים כסוחר נוצות יען ושנהב.
עיסמאיל דיאדיה האידרה, היסטוריון מטימבקטו, גילה טקסטים עבריים עתיקים ברשומות ההיסטוריות של העיר. כמו כן הוא חקר את עברו האישי ומצא שהוא צאצא לסוחרים יהודיים ממרוקו.
גאנה
בני קהילת בית ישראל הספוואית בגאנה טוענים שאבותיהם הספוואים הם צאצאי יהודים שנדדו ממרוקו דרומה דרך חוף השנהב. למרות זאת בני הקהילה החלו ללמוד ולקיים את מצוות היהדות רק החל משנות ה-70 המוקדמות של המאה ה-20.
קניה
בלאיקיפיה, קניה, קיימת קהילה קטנה של כ־5000 תושבים אשר בחרו לנטוש את אמונתם הנוצרית ולאמץ את היהדות. קהילה זו מנהלת קשרים עם תנועת העבריים השחורים המוגדרת בארצות הברית כגזענית ושנויה במחלוקת. חלק מילדי הקהילה נשלחו לבתי הספר של האבאיודאיה באוגנדה כדי ללמוד יהדות ומקצועות אחרים. כמו כן, קיימות קבוצות בקנייה שטוענות לזיקה לעשרת השבטים.
מלבד זאת, קיימת בעיר הבירה, ניירובי,קהילה ישראלית מפותחת בראשות הרב נתנאל אריה לייב קסוביץ. הקהילה היהודית בניירובי נמצאת כאן משנת 1902 המורכבת מיהודים ישראלים, אמריקאים אירופאים וקבוצה של קנייתים שעברו גיור אורתודוקסי ב-2015 על ידי הרב שלמה ריסקין. במתחם הקהילה יש את הבית כנסת היחיד בכל קניה, שאנשים מכל העולם באים לראות אותו.
זימבבואה
יהודי רוסאפה הם קהילה בזימבבואה הטוענת לזיקה ליהדות. אחת התאוריות של מנהיגי הקהילה היא שרוב האפריקנים השחורים, בעיקר עמי הבנטו הם צאצאי העבריים. למרות זאת, קיום המצוות ומנהגי היהדות על ידי הקהילה החל רק בשנת 1903. יהודי הרוסאפה אינם מאמין שישו הוא המשיח אך רואה בו נביא אמת. בעיני קהילה זו כל בני האדם הם נביאים כך שישו איננו מיוחד בהיבט זה. הקהילה היהודית בזימבבואה נוסדה על ידי קולוניאליסטים לבנים בסוף המאה ה-19 והגיעה לשיאה בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר הקהילה מנתה 7,500 נפשות. הקהילה הייתה אשכנזית ברובה והתחלקה בין הערים הררה ובולוויו. כיום מונה הקהילה כ־270 נפשות.
סודאן
בסודאן צמחה החל מסוף המאה ה-19 קהילה של מהגרים יהודים, בעיקר יהודים ספרדים מארצות אגן הים התיכון. הקהילה הייתה במידה רבה שלוחה של יהדות מצרים ולאורך רוב שנות קיומה הרבנות בקהיר שימשה בתור הסמכות הרוחנית שלה. כך היה עד ימיו של הרב שלמה מלכה, מנהיגה החשוב של הקהילה, שהיה במידה רבה בעל סמכות רוחנית אוטונומית. בסוף המאה ה-19 הקהילה חוותה רדיפות על ידי תנועת המהדייה בסודאן. לאחר מכן מצבה השתפר. הקהילה הייתה דו לשונית ודיברה בעיקר בניב המצרי-סודני של ערבית ובאנגלית (גם הצרפתית הייתה נפוצה). בח'רטום היה בית כנסת גדול לקהילה שיכל להכיל מאות נפשות. בשיאה הקהילה מנתה כ-1,000 נפשות וקיימה חיים קהילתיים ערים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 מרבית בני הקהילה היגרו מסודאן, חלקם עלו לישראל וחלקם היגרו לארצות אחרות.
הקהילות הדרום אפריקאיות
בדרום אפריקה קיימת קהילה יהודית תוססת, בעיקרה אשכנזית. יהודים אלו הגיעו בעיקר מליטא טרום מלחמת העולם השנייה, אחרים הגיעו מבריטניה, גרמניה, ומזרח אירופה. יהודים ספרדיים שמוצאם מרודוס נדדו גם הם באפריקה עד שהגיעו לדרום אפריקה.
הקהילה במוזמביק
בעבר הייתה קיימת קהילה יהודית במפוטו שבמוזמביק. לאחר שהמדינה קיבלה עצמאות רוב היהודים עזבו. הממשלה החזירה באופן רשמי את בית הכנסת לקהילה היהודית אך באותה עת כמעט ולא נותרה קהילה לקבל את בית הכנסת בחזרה.
קהילות נוספות
קהילות יהודיות נוספות קיימות בנמיביה, זימבבואה, לסוטו, סוואזילנד, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, מאלאווי, זמביה. לכל קהילות אלו יש בתי כנסת ובתי ספר יהודיים רשמיים בערי הבירה של המדינות.
גרגור מנדל
גרגור יוהאן מנדל (בגרמנית: Gregor Mendel; בצ'כית: Řehoř Jan Mendel; 20 ביולי 1822 – 6 בינואר 1884) היה ביולוג ונזיר אוגוסטיני גרמני-מוראבי. על חלקו בגילוי וניסוח חוקי התורשה הראשונים, זכה לכינוי: "אבי הגנטיקה". משנתו קרויה מנדליזם או "חוקי התורשה של מנדל".
תולדות חייו
מנדל נולד בשנת 1822 בכפר היינצנדורף (כיום הינצ'יצה בשלזיה הצ'כית), במוראביה שבאימפריה האוסטרית. הוא היה בן למשפחה דוברת-גרמנית, אך סביבתו הייתה דו-לשונית והוא שלט בצ'כית. הוריו, כפריים עניים, נאלצו להכניסו למנזר אוגוסטיני בברין, שם נחשף בין היתר ללימודי המדעים. באוניברסיטת וינה למד הוראת ביולוגיה ומתמטיקה. בין מוריו שם היה כריסטיאן דופלר. הוא נכשל לפחות פעמיים במבחני ההסמכה להוראה. לימודי הסטטיסטיקה בפרט הוכיחו עצמם יקרי ערך בגישתו למחקריו העצמאיים. ב-1866 פרסם את מחקריו, אולם חשיבותם לא הובנה עד הסוף והם נשכחו.
ב-1867 נתמנה לאב המנזר האוגוסטיני בברנו, חדל ממחקריו עם התמקדותו בניהול המנזר ושקע בעניינים בירוקרטיים מקומיים בעקבות רפורמות רחבות באימפריה האוסטרו-הונגרית שאך נוסדה. הוא נפטר ממחלת כליות ב-1884. בהלווייתו ניגן המלחין הצ'כי לאוש יאנאצ'ק.
כ-15 שנים לאחר מותו באביב 1900, שלושה חוקרים שונים ממדינות שונות פרסמו תוך חודשיים את מחקריו וממצאיו של מנדל. הם זנחו את גישת העירבוב והמיזוג התורשתית שרווחה בקהילה המדעית, ומנדל הוכר כמייסד הגנטיקה המודרנית. סיפור חייו של מנדל הוא דוגמה לגאון שהקדים את זמנו ולא זכה להכרה בימי חייו.
התורשה לפני מנדל
עם פרסום הספר "מוצא המינים" על תורת האבולוציה של חוקר הטבע האנגלי צ'ארלס דרווין, עלתה השאלה בדבר הדרך בה עוברות תכונות תורשתיות.
לפני מנדל שלטה גישת המיזוג והערבוב, שלפיה הצאצא הוא בעל תכונות שמהוות את הממוצע של תכונותיהם של הוריו. לפיכך, זיווג של פרח לבן באדום ייתן צאצא ורוד.
אורגניזם ומתודולוגיה
מנדל הגיע לניסוח עקרונותיו על סמך סקרנות, הבנה עמוקה, נאמנות לאמת ומידה לא קטנה של מזל.
בנוסף, שיטות העבודה שנקט מנדל סייעו להצלחת מחקרו:
עם זאת, לאחר שנים טען הסטטיסטיקאי הנודע רונלד פישר שתוצאותיו הסטטיסטיות של מנדל "מושלמות מדי", כלומר: ההסתברות שניסוי אמיתי יניב התפלגות כה מושלמת הוא קטן. לכן נראה היה לו שמנדל שיפץ את תוצאות ניסוייו או לא ביצע את ניסויו עד תומם. הדבר הוביל לדיונים רבים בקרב סטטיסטיקאים. בספר שפרסמו ארבעה מחברים ב-2008 הם הגיעו למסקנה כי לא היה זיוף בתוצאות שמנדל פרסם.
ניסויים
מנדל ערך הכלאות הדדיות באמצעות הסרת המאבק מהפרח והברשת השחלה בגרגירי אבקה מצמח אחר. העובדה שאברי הרבייה חפויים בעלים מנעה הפריות לא רצויות מלהתרחש.
מנדל ערך הפריה הדדית בין כל שני זנים (הפריה של תרמיל חלק במקומט ושל מקומט בחלק) ועקב אחרי כל תכונה משך שני דורות. את דור הצאצאים הראשון כינה F1, ואת דור הצאצאים השני כינה F2. בכל ניסוייו הקפיד על הפריה הדדית.
תוצאות הניסויים
בכל הכלאה רק אחת התכונות מהשתיים שהופיעו בהורים (P) הופיעה גם בדור הצאצאים הראשון (F1), אולם בדור הצאצאים השני (F2) הופיעו שתי התכונות מחדש – זו שנעלמה בדור F1 צצה עכשיו ביחס של 1 מתוך 4. לדוגמה, בהכלאה בין אפון חלק למקומט קיבל מנדל ב-F1 אפונים חלקים בלבד, ובדור F2 קיבל יחס של 3 אפונים חלקים על אפון מקומט אחד.
מסקנותיו
המסקנות שאליהן הגיע בניסוייו הובילו את מנדל לניסוח מספר חוקים, חוק ההפרדה, חוק ההתפלגות העצמאית, וחוק הדומיננטיות והאחידות. חוקים אלו מרכיבים את חוקי התורשה של מנדל.
מידג' דקטר
מידג' דקטר (באנגלית: Midge Decter; 25 ביולי 1927 – 9 במאי 2022) הייתה סופרת, פובליציסטית, עורכת עיתונות ועיתונאית יהודיה-אמריקאית נאו קונסרבטיבית, אנטי פמיניסטית.
קורות חיים
דקטר נולדה בסיינט פול, מינסוטה, ב-1927, אחת משלוש בנותיו של זוג יהודי - הארי רוזנטל ורוז (לבית קלמנסון). אביה היה סוחר במוצרי ספורט. כבר בעת לימודיה בתיכון עבדה, וכתבה למגזין הספרותי של בית הספר. למדה כשנה, אך לא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מינסוטה. בת 19 עברה לניו יורק, ולמדה כשנתיים בבית המדרש לרבנים באמריקה, השייך לזרם יהדות קונסרבטיבית.
למדה זמן קצר באוניברסיטת ניו יורק וב-1949 החלה לעבוד כמזכירתו של רוברט וורשו (1917–1955), אחד העורכים של הקומנטרי, שהוקם ארבע שנים קודם לכן כירחון ליברלי של הקהילה היהודית האמריקאית. דקטר הפכה לחלק מהחוג האינטלקטואלי הליברלי היהודי שהיווה את מערכת הירחון וכשהחלה לכתוב בעצמה, הן ב"קומנטרי" והן מעל במות אחרות ובמשך למעלה מעשור, הביעה דעות ליברליות.
באמצע שנות החמישים הגיע לקומנטרי נורמן פודהורץ, שהיה החל מ-1956 לבעלה השני וממנו נולדו לה שני ילדים, ג'ון פודהורץ והעיתונאית ובעלת הטור רותי בלום. ב-1960 נורמן פודהורץ מונה לעורכו של הירחון והפך אותו בהדרגה לשמרני יותר ויותר. בתקופה זו החלה גם כתיבתה של דקטר, לנטות יותר ויותר לכיוון השמרני ובעיקר לניציות מבחינה מדינית-ביטחונית כנגד ברית המועצות. מאמריה הופיעו בשורה ארוכה של מגזינים ובהם: Commentary ,First Things ,Atlantic ,National Review ,New Republic ,Weekly Standard ,American Spectator ועוד.
במקביל לכתיבה ובמשך למעלה מעשרים שנה עבדה כעורכת עיתונות במגזינים Midstream, קומנטרי (Managing Editor), הארפר'ס, Saturday Review (Managing Editor) וכן במכון הדסון. עוד במקביל עבדה דקטר גם כעורכת ספרותית במספר הוצאות ספרים, האחרונה שבהן Basic Books.
ארגונים ופרסים
ב-1981 ייסדה דקטר, יחד עם דונלד ראמספלד את הוועד למען העולם החופשי. וועד זה היה מרכז חשיבה נאו קונסרבטיבי ידוע, ובו לקחו חלק רבים מראשי הנאו קונסרבטיבים של אותה תקופה, בהם ג'ין קירקפטריק, לשק קולקובסקי, אירווינג קריסטול, סימור מרטין ליפסט, טום סטופארד, ג'ורג' ויל, אליוט אברמס, מייקל לדין, ריצ'רד פרל, פול וולפוביץ' ועוד. במשך כעשור, עד נפילת חומת ברלין ובעקבותיה התפרקות ברית המועצות הייתה דקטר יו"ר משותפת של גוף זה יחד עם רמספלד.
דקטר הייתה גם, יחד עם זביגנייב בז'זינסקי, דיק צ'ייני, ג'ון מקיין, הסופר טום קלנסי ועוד, בין ראשי "קרן ג'יימסטאון", שהוקמה במטרה לסייע לעריקים מברית המועצות. במקביל כיהנה גם בחבר המנהלים של Nicaraguan Freedom Fund,, Jewish Policy Center, ועוד שורת ארגונים שמרניים או ניציים נוספים.
עם נפילת ברית המועצות וסגירתו של "הוועד למען העולם החופשי" העבירה דקטר את מרכז הכובד של פעילותה יותר לתחום החברתי ופחות לתחום המדיני. בתקופה זו היא הצטרפה ל"מכון לענייני דת וחיים ציבוריים" (Institute of Religion and Public Life), בו הייתה עמיתה בכירה בשנים 1990–1995 וכן כיהנה כחברת מועצת המנהלים או הנאמנים של הארגונים השמרניים Softer Voices, Philadelphia Society, Independent Women's Forum, קרן הריטאדג' ועוד וכחברה במכון הובר, מכון הדסון ועוד.
ב-1997 הייתה בין מייסדי מרכז החשיבה הנאו שמרני החדש של ויליאם קריסטול ורוברט קגן, פרויקט המאה האמריקאית החדשה, יחד עם שורה ארוכה של חוקרים ופובליציסטים נאו קונסרבטיבים אחרים. לא פחות מעשרה מהמייסדים (אף כי לא דקטר עצמה) הצטרפו בהמשך לממשל הנשיא ג'ורג' בוש (הבן).
ב-2003 זכתה במדליית מדעי הרוח האמריקאית ובמשך השנים גם בפרסים נוספים, בהם פרס סידני הוק ופרס American Liberty Award, שניהם ב-2013, פרס Clare Boothe Luce Award, ב-2012 ועוד.
נפטרה ב-9 במאי 2022.
חסידות באבוב
חסידות באבוב (הגייה: בּוֹבּעֶב) היא חצר חסידית משושלת צאנז שמקורה בבובובה שבגליציה ומרכזה כיום בשכונת בורו פארק שבברוקלין, ניו יורק. החסידות נוסדה בסוף המאה ה-19 על ידי הרב שלמה הלברשטאם.
כיום החסידות מפוצלת לשתי חצרות, הגדולה בראשות רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם (בית מדרשו בשדרה ה-48), הנושאת את השם "באבוב", והשנייה בראשות רבי מרדכי דוד אונגר, הנושאת את השם "באבוב 45" (על שם מיקומו של בית המדרש המרכזי של החצר, ברחוב ה-45). שתי החצרות יחד מונות כ-5,000 בתי-אב, 4,000 בבאבוב ו-1,000 בבאבוב 45'.
תולדות החסידות
האדמו"ר הראשון של חסידות באבוב היה רבי שלמה הלברשטאם, נכדו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז. בגיל 8 התייתם מאביו וגדל אצל סבו, רבי אליעזר מדז'יקוב. בגיל 14 נישא, ולאחר 4 שנים החל לכהן ברבנות בביקובסק ובעיירות אחרות. בשנת ה'תרנ"ב (1892) החל לכהן ברבנות בעיירה באבוב ופתח בה חצר חסידית וישיבה.
התפצלות החסידות
לאחר פטירת רבי שלמה, בשנת ה'תרס"ה (1905), החל לכהן בנו, רבי בן ציון הלברשטאם. הוא עמד בראשות הישיבה שפתח אביו. בסוף חיי אביו החל לכהן ברבנות בבאבוב ולאחר פטירתו מילא את מקומו. לאחר מלחמת העולם הראשונה פתח מחדש את ישיבת באבוב, בשם "ישיבת עץ חיים", ועד למלחמת העולם השנייה נפתחו כ-40 סניפים של הישיבה בגליציה ובפולין. הוא פעל לקרב את בני הנוער שהחלו להתרחק מהדת ובעקבות כך התרחבה החסידות והפכה לחסידות הגדולה ביותר בגליציה המערבית. הוא פיתח את נושא הנגינה בחסידות, בשונה מהמקובל בחסידות צאנז, והלחין ניגונים רבים. הוא המשיך בדרך הקנאית של חצרות גליציה, התנגד לציונות ולא הצטרף לאגודת ישראל. רבי בן ציון נרצח בשואה.
החסידות בארצות הברית
לאחר פטירתו בשנת ה'תש"ס מונה בנו, רבי נפתלי צבי הלברשטאם, שניצל אף הוא מהשואה. הוא כיהן 4 וחצי שנים באדמו"רות, כשבחלקן הגדול הוא היה חלוש. לרבי נפתלי צבי היו רק 2 בנות.
לאחר פטירת רבי נפתלי צבי נחלקה החסידות. מרבית החסידים פנו לאחיו מאב, רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם, אשר כיהן כ"רב הצעיר" בעת כהונתו של אחיו. חלק אחר פנה לחתנו הצעיר, רבי מרדכי דוד אונגר, צאצא לאדמו"רי צאנז, אשר כיהן עד אז כראש הישיבה. לצידו מכהן החתן הראשון, הרב יהושע רובין, כאב"ד הקהילה.
שני החצרות טענו לבכורה, ולאחר מאבק סוער הסכימו לבוררות זבל"א בבית דין שכלל את הרב יצחק דב ברגר ממנצ'סטר (מצד הרב אונגר), הרב זלמן גראוז (מצד הרב הלברשטאם), הרב אברהם ברוך רוזנברג ממכון להוראה במונסי, הרב יצחק זלטנרייך אב"ד טשאקאווא והרב יחיאל באב"ד אב"ד טארטיקוב. בסוף שנת תשס"ז ערכו הדיינים משאל בקרב 1680 החסידים שגילם בין 20 ל-60, ביחס לזהות האדמו"ר ועמדתם לגבי השימוש בשם "באבוב" על ידי המתמודד השני. תוצאות המשאל נעו בין 65% ל-70% לטובת רבי בן ציון. לאחר שבע שנים הוכרע שהבעלות על השם "באבוב", כמו שאר שמות המוסדות הוותיקים של באבוב, תינתן לחסידות בראשות הרב בן ציון, ומאידך חצר זו תשלם לחצר של הרב אונגר כשישה מיליון דולר כפיצוי. עוד נפסק כי החסידות בראשות הרב אונגר צריכה להוסיף שם לוואי לשמה. לאחר התלבטות קיבלה חצרו של הרב אונגר את הבוררות ואימצה את השם "באבוב 45", על שם הרחוב בבורו פארק שבו בית הכנסת המרכזי של החסידות.
מאפייני ומנהגי החסידות
חסידות באבוב היא חצר גליציאנית מובהקת ומקפידה לשמר את אופייה וצביונה. אדמו"רי החסידות עמדו בראשות כולל גליציה, והחסידות מדגישה את חשיבותו.
מנהגים
לחסידות באבוב מנהגים וטקסים ייחודיים. אחד מהם הוא "טלית לייגן" ('הנחת טלית') בערב שבת לפני תפילת מנחה. בטקס זה האדמו"ר מתעטף בטלית לקראת התפילה, חובש שטריימל לחתנים בשבת אופרוף, וטועם דגים ממאכלי השבת. לחסידות נעימת תפילה ייחודית. החסידים מקפידים על הגייה גליצאנית: הטעמת האות ה"א בלי להבליע אותה ורי"ש בלתי מתגלגלת (ללא שימוש בקצה הלשון).
לחסידות בראשות רבי בן ציון סידור תפילה בשם "צלותיה דשלמה" ולחסידות בראשות רבי מרדכי דוד סידור בשם "תפילת רב".
הופעה חיצונית
בחסידות מקפידים על הופעה חיצונית נאה ומסודרת. בחסידות יש הנהגה, שמקורה ברבי חיים מצאנז, לא לגדל את פאות הראש ארוכות יותר מאורך הפנים.
החסידות בגליציה הייתה קנאית ושמרנית בלבוש. החסידים לבשו מכנסיים קצרים וגרביים ארוכים, שחורים בימות החול ולבנים בשבתות. לאחר המלחמה, מרבית החסידים היו מודרניים יחסית לחצרות אחרות, וחלקם לא לבשו כלל לבוש חסידי. במהלך השנים חזרה החסידות ללבוש החסידי, ובסוף ימיו של רבי שלמה חזרה לבישת הגרביים הלבנים וצעיף לבן בשבת ולבישת ה"רעזשוואלקע" (מעיל עליון מבד מבריק) בשבת, וכן לבישת שפענצע (אפודה לבנה). תחת האדמו"רים הנוכחיים החלו חלק גדול מהבחורים ללבוש מכנסיים קצרים וגרביים שחורים בשבתות.
האדמו"רים נוהגים ללבוש סטרָאקֶעס בעקיטשע. הם לובשים רעזשוואלקע גם בימות השבוע.
שלוחות ומוסדות באבוב בעולם
לחסידות קהילות בויליאמסבורג, במונסי, בלייקווד, בטורונטו, במונטריאול, בלינדען, באנטוורפן, בלונדון, בירושלים, בבני ברק, באשדוד, בביתר עילית בבית שמש ובאלעד. וכן נפתח לאחרונה גם קהילה בחיפה. לחצרו של רבי מרדכי דוד יש בית כנסת גם במנצ'סטר.
בישראל הקים רבי שלמה את קריית חסידי באבוב שבבת ים, בה ישיבת באבוב המרכזית. בראשות הקהילה שם עומד חתנו הרב יעקב ישראל מייזליש. הקהילה משתייכת לחצרו של רבי בן ציון.
מוסדות החסידות כוללים ישיבה גדולה "מתיבתא עץ חיים" בניו יורק וישיבות "עץ חיים" ו"קדושת ציון" בישראל. האחרונה מיועדת בעיקר לתלמידים שאינם ישראלים. כמו כן יש לה ישיבה קטנה "כרם שלמה לצעירים" בבורו פארק, "עטרת שלמה" במונסי ו"חכמת שלמה" בבני ברק; וכן תיכון לבנות "בנות ציון". כאמור מוסדות אלה עברו לחצרו של רבי בן ציון, והרב מרדכי דוד פתח מוסדות חדשים, בהם הישיבה הקטנה "דרכי יושר" בירושלים.
לחסידות מספר מחנות קיץ: "מחנה שלווה", "מחנה גילה", "מחנה כרם שלמה" ומחנה מתיבתא בפוקנוס. המחנות עברו לחצרו של רבי בן ציון, ורבי מרדכי דוד פתח את "מחנה נעלה".
לחצרו של רבי מרדכי דוד יש מערכת בשם "בית צדיקים" שהוקמה בתשס"א (2001) ועוסקת בהוצאה לאור של ספרי אדמו"רי חסידות באבוב וכן קובץ תורני בשם עץ חיים.
ניגוני באבוב
לאחר המלחמה הלחין רבי שלמה ניגונים חדשים. בהמשך התבלט בחצר המלחין משה גולדמן, שלחניו נפוצו גם מחוץ לחסידות.
בחסידות נהוג שבטישים לכבוד שמחת בית השואבה מנגנים החסידים בכינורות.
בין הניגונים המפורסמים של החסידות: ניגון מצווה טאנץ שמקורו בצאנז, ותגלה ותראה (רבי שלמה השני), יה ריבון (רבי בן ציון), מה אשיב (רבי בן ציון), ניגון באבוב (רבי בן ציון), ניגון חופה (עזריאל מנדלבוים), ברוך אל עליון (קויפמן), ברוך אל עליון (גולדמן), איזהו מקומן (גראמען, הגה"ח רבי יחזקאל שרגא ראטענבערג), צמאה.
המלחין משה גולדמן הוציא מדי שנה דיסק ב"מחנה שלוה" של החסידות. החסידות הוציאה מספר תקליטים בהם "שירי ציון" - 6 תקליטים ובהם ניגוניו של רבי בן ציון, "עת רקוד" (8 תקליטים), תקליט בשם "אה רביש" ועוד. החזן דוד ורדיגר הוציא תקליט של ניגוני באבוב. משפחות מילר וקעסלער הוציאו תקליט של ניגוני אביהם. בנוסף ישנו אוסף של כמה מאות ניגונים, המושרים על ידי זקני חסידים ששרו ניגונים שזכרו מצעירותם וכן תקליטים של ניגונים שהושרו בטיש.
פאקשיווניץ
רבי יחזקאל דוד הלברשטאם (תרע"ד - תשל"ח) בנו של רבי בן ציון, שרד אף הוא את השואה, וכיהן כאב"ד פאקשיווניץ בבורו פארק. כיום מכהנים בניו:
הורניסטייפול
חתנו של רבי בן ציון, רבי יעקב ישראל טברסקי, כיהן כאדמו"ר מהורניסטייפול במילווקי. כיום מכהנים בנו ונכדיו. בחסידות זו ישנן השפעות מחסידות באבוב, כמו נושא הנגינה.
סארוואש
רבי ברוך דוד הלברשטאם (תרצ"ו - י"ד אייר תשפ"ב) בנו של הגה"צ רבי חיים יהושע בנו השלישי של הקדושת ציון כיהן כרב בבית המדרש סארוואש בבורו פארק, בהמשך לחמיו רבי חיים מייזליש. כיום מכהן בנו הגדול רבי משה יהושע (חתן רבי יחיאל הלברשטאם מפאקשיווניץ-טשענסקאוויץ מונסי) כממלא מקומו ברבנות.
בית חיים יהושע
אחיו רבי יעקב יוסף, שרד את השואה. הוא הקים בית כנסת על שמו של אביו שנרצח בשואה, "בית חיים יהושע". בשנים האחרונות נפתחה ישיבה לחסידות. בנו הוא רבי חיים יהושע הלברשטאם, אב"ד סאטמר מונסי.
ספרי החסידות
מלבד ספרי אדמו"רי השושלת שהם 'דברי חיים' להרבה"ק מצאנז. 'עטרת שלמה' להרה"ק ר'בי שלמה הראשון, 'קדושת ציון' לאדמו"ר מוהרב"צ הי"ד. 'דברי שלמה' לאדמו"ר זצ"ל הוציאו חצרות באבוב ספרים ופרסומים נוספים, ביניהם הוצאה לאור של כתבי יד. חסידות באבוב 45 הוציאה בין היתר את ספר באבוב - המתאר את תולדות היהודים במקום.
סדרה נפלה בהוצאת עמודי ציון ד'באבוב 'פעולת צדיק לחיים' המסקר ב-3 כרכים את מסירות נפשו של האדמו"ר בעל דברי שלמה בשנות השואה. כמו כן ספר 'ארבע אמהות' תולדות חייהם של אמותיהם של אדמור"י השושלת.
ברונו ג'ורדאנו
ברונו ג'ורדאנו (נולד ב-13 באוגוסט 1956 ברומא) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מנהלה המקצועי של גרניאנו מהליגה האיטלקית הרביעית.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, שהתמקדה בעיקר בליגות הנמוכות באיטליה.
קריירת משחק
ג'ורדאנו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של לאציו מעיר הולדתו רומא. הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת בעונת 1975/1976, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק החוץ מול סמפדוריה ב-5 באוקטובר 1975. באותו המשחק כבש ג'ורדאנו את שער הניצחון לזכות קבוצתו, דקה אחת לסיום המשחק. עד לתום אותה העונה רשם 14 הופעות ליגה, בהן כבש חמישה שערים.
עונה לאחר מכן, זכה ג'ורדאנו לחולצה מספר 9, שהייתה שייכת לג'ורג'ו קינאליה, מבכירי החלוצים בקבוצה בכל הזמנים, שעזב לארצות הברית. כבר באותה העונה כבש ג'ורדאנו עשרה שערי ליגה ב-26 הופעות, והחל לבסס את מעמדו כחלוץ מוביל בקבוצה. בעונות הבאות הוסיף לכבוש בכמויות דו-ספרתיות, ובסיומה של עונת 1978/1979 הוכתר כמלך השערים של הליגה עם 19 כיבושים בשלושים הופעות.