cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שומרי הגלקסיה (סרט)
לקראת ההפקה
באפריל 2013 הצטרפה זואי סלדנה לצוות השחקנים בתפקיד גאמורה ובהמשך גם מייקל רוקר לתפקיד יונדו. כמו כן, לי פייס נבחר לגלם את הנבל הראשי בסרט, רונאן המאשים. הליהוקים נמשכו עד סוף יוני, כשג'ון סי. ריילי, גלן קלוז, קארן גילאן ובניסיו דל טורו נבחרו לגלם את רומאן דיי, נובה פריים, נביולה ו"האספן", בהתאמה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1840
מועמדים אנטי-מייסונים
בתקופתו של ואן ביורן, המפלגה האנטי-מייסונית המשיכה להתפורר, כשמנהיגיה עברו למפלגה הוויגית. מנהיגי המפלגה נפגשו בספטמבר 1837 והסכימו להקים מחדש את המפלגה. האספה הלאומית השלישית של המפלגה האנטי-מייסונית נערכה בפילדלפיה בנובמבר 1838. הצירים החליטו לתמוך בויליאם הריסון כמועמד לנשיאות ובדניאל ובסטר כסגנו. כשהוויגים בחרו בטיילר להיות סגנו של הריסון, האנטי-מייסונים לא העמידו מועמד אחר והפסיקו לתפקד.
קמפיין
בתקופה זאת, של מיתון (שכונה "הבהלה של 1837"), ואן ביורן לא היה פופולרי, והריסון, בדומה לאנדרו ג'קסון ב-1832, הציג את עצמו כגיבור מלחמה וכאיש עממי. בניגוד לכך, הריסון הציג את ואן ביורן כסנוב עשיר שחי על חשבון העם. אף על פי שהריסון היה עשיר ומלומד, העם תפס אותו כנציג השכבות החלשות, וכאדם צנוע שהתגורר בבקתת עץ, והתמיכה בו הגיעה לכל חלקי המדינה.
שומרי הגלקסיה (סרט)
צילומים
הצילומים החלו ב-6 ביולי 2013. באותו חודש, צוות השחקנים טס מלונדון כדי להשתתף בכנס קומיק-קון בסן דייגו, שבו הוכרזה רשמית רשימת השחקנים, וכן נודע כי דג'ימון הונסו יגלם את קוראת'. פייגי הודיע כי תאנוס ישתתף בסרט בתפקיד "המושך בחוטים". ב-11 באוגוסט 2013 החלו הצילומים בגשר המילניום בלונדון. עוד באותו חודש נודע כי בראדלי קופר ידבב את דמותו של רוקט ראקון, ובספטמבר נודע כי וין דיזל ידבב את גרוט ויספק לכידת תנועה עבור הדמות. הצילומים הסתיימו ב-12 באוקטובר 2013.
לאחר ההפקה
בנובמבר 2013, גאן הודיע שהוא משתמש בכמה שיותר אפקטים שמישים על מנת לעזור בשימוש בתלת־ממד. "הסטים לצילום שלנו עצומים בגודלם. יש לנו כלא שמורכב מ-770 אלף ק"ג של פלדה. כל מי שמכיר אותי יודע שאני אוהב שילוב בין אפקטים שמישים ותלת־ממדיים... אני לא יכול לחכות שאנשים יראו את זה, מאחר שזה יפיפה באופן בלתי רגיל". אחרי צאתו לאקרנים של הסרט "תור: העולם האפל", קווין פייגי ציין שיהלומי האינסוף יהיו הכלי העלילתי של הסרט והודיע גם על כוונתם להמשיך עם השלב השלישי לפרויקט "הנוקמים". בראיון נוסף הוא ציין שיהלום אינסוף שלישי ובלתי ידוע ייחשף בסרט.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1840
קמפיין
הריסון נמנע מלדבר על נושאים חשובים מכיוון שהמפלגה הוויגית הייתה קואליציה רופפת עם מעט עניינים משותפים. הוויגים ניסו לנצח בבחירות ללא התייחסות לעניינים שנויים במחלוקת כמו העבדות או הבנק הלאומי, ובמקום זאת תקפו את ממשל ואן ביורן באמצעות טכניקות חדשות.
קמפיין "בקתת העץ"
הריסון היה המועמד הראשון שניהל מסע בחירות. הוא עשה זאת באמצעות הסלוגן "טיפקאנו וטיילר גם". טיפקאנו התייחס לניצחונו הצבאי של הריסון על אינדיאנים בנהר טיפקאנו באינדיאנה ב-1811. הדמוקרטים, לעומת זאת, צחקו על הריסון והציגו אותו כ"סבתא", זקן שהיה מבוגר מכדי להיות נשיא. הם רמזו שהוא היה סנילי, וטענו שהוא צריך בקבוק סיידר חזק, פנסיה של 2,000 דולר לשנה, ושיישב בבקתת העץ שלו.
שומרי הגלקסיה (סרט)
מוזיקה
את המוזיקה של הסרט כתב והלחין טיילר בייטס, ביחד עם פסקול הסרט מושמע אלבום מוזיקלי נוסף בו שירים משנות ה-70 כמו Hooked On Feeling של להקת Blue Swede ו-Spirit In The Sky של נורמן גרינבאום.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1840
קמפיין "בקתת העץ"
הסלוגן "בקתת עץ וסיידר חזק" הפך לסלוגן הוויגי, שהציג את הריסון כפשוט עם. ואן ביורן היה הסנוב שהיה מנותק מהעם. זאת אף על פי שהריסון בא ממשפחה עשירה ואילו ואן ביורן ממשפחה עניה יותר. ואן ביורן היה מזוהה עם המנהל הציבורי, ואילו הריסון עבר לגור בבקתת עץ.
המיתון נחשב לחולשה העיקרית של ואן ביורן והציבור האשים אותו על כך.
שומרי הגלקסיה (סרט)
מוזיקה
שומרי הגלקסיה: פסקול הסרט המקורי - Awesome Mix Vol 1 (האלבום המוזיקלי)
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1840
תוצאות
הריסון ניצח אצל המתיישבים במערב ואצל הבנקאים במזרח. חוסר האהדה לואן ביורן השתקף כשהריסון ניצח בניו יורק, מדינתו של ואן ביורן, ובטנסי, שם אנדרו ג'קסון ניהל מסע לטובת ואן ביורן.
שומרי הגלקסיה (סרט)
סרט ההמשך
בכנס קומיק-קון בסן דייגו 2014 הודיע הבמאי ג'יימס גאן רשמית כי מתוכנן לצאת סרט המשך - "שומרי הגלקסיה 2" בתאריך 5 במאי 2017. התסריט לסרט נכתב על ידי הבמאי ג'יימס גאן בתחילת שנת 2015 וב-30 ביוני 2015 נודע כי סרט ההמשך קיבל שם חדש "שומרי הגלקסיה: חלק 2". סרט ההמשך יצא לאקרנים ב-5 במאי 2017.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1840
תוצאות
מעטים מהאמריקנים הופתעו כשואן ביורן השיג 60 אלקטורים לעומת 234 להריסון. אולם רבים מהם הופתעו מהמאבק הצמוד בספירת הקולות. מתוך 2.4 מיליון קולות, ההפרש היה רק 146,000 לטובת הריסון. בהתחשב בתנאים, מפתיע שהדמוקרטים זכו לתמיכה כזאת. אף על פי שבספירת הקולות הכללית, הריסון הוביל רק ב-6 אחוזים, הניצחון האלקטורלי שלו היה סוחף, והוא ניצח בצפון, מערב ובדרום ארצות הברית.
למרות ניצחונו של הריסון, הוא כיהן זמן קצר ביותר בתור נשיא. אחרי שנאם את נאום ההשבעה הארוך בהיסטוריה (שעה, ארבעים וחמש דקות, במזג אוויר קריר וללא מעיל), הריסון שירת בתפקיד כחודש לפני שמת מדלקת ריאות ב-4 באפריל 1841.
פאולטה
פדרו מיגל כריירו רסנדס הידוע בשם פאולטה (נולד ב-28 באפריל 1973 בפונטה דלגאדו, האיים האזוריים) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בתפקיד החלוץ, עד שפרש ביוני 2008, בגיל 35.
לזכותו של פאולטה 88 הופעות במדי נבחרת פורטוגל ו-47 שערים, דבר שהפך אותו לשיאן הכיבושים של נבחרתו בכל הזמנים, עד ששיאו נשבר ב-5 במרץ 2014 על ידי כריסטיאנו רונאלדו.
סלים אל-חוס
סלים אחמד אל-חוס (בערבית: سليم أحمد الحص, תעתיק מדויק: סלים אחמד אלחץ; נולד ב-20 בדצמבר 1929) הוא פוליטיקאי לבנוני שכיהן כראש ממשלת לבנון ובמשך שנים רבות היה חבר הפרלמנט הלבנוני מטעם ביירות.
השכלה
לאל-חוס תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות ודוקטורט בעסקים וכלכלה מאוניברסיטת אינדיאנה.
הקריירה הפוליטית
אל-חוס, מוסלמי סוני, היה ראש ממשלת לבנון שלוש פעמים. תקופת כהונתו הראשונה הייתה בשנים 1976–1980, במהלך השנים ראשונות של מלחמת האזרחים. תקופת כהונתו השנייה, מעוררת המחלוקת, הייתה בשנים 1987–1990. תקופת כהונתו השלישית הייתה מדצמבר 1998 עד אוקטובר 2000. בשתי תקופות הכהונה האחרונות שלו החזיק אל-חוס גם בתיק החוץ.
לאחר שאיבד את כיסאו בפרלמנט לטובת מועמד אנונימי יחסית בבחירות של שנת 2000, התפטר אל-חוס מראשות הממשלה והכריז על תום הקריירה הפוליטית שלו. במרץ 2005 הועלה שמו כמועמד לראשות הממשלה, בעקבות התפטרותו של עומאר כראמה, אך דווח כי אל-חוס דחה את ההצעה מסיבות בריאות, וכראמה מונה מחדש לתפקיד.
אל-חוס מזוהה כגורם פרו-סורי מובהק בלבנון ומרבה לאזכר בהתבטאויותיו את השתייכותו למחנה הלאומי הערבי ואת תמיכתו בסוריה ובחזבאללה. הוא הקים תנועה פוליטית בשם "הדרך השלישית" שלא זכתה להצלחה רבה בלבנון. למרות ההערכה שהוא זוכה לה בציבור הסוני, הוא איננו נחשב גורם חזק עוד בזירה הלבנונית כפי שהיה בעבר.
תקופת כהונתו השנייה
מינואר 1988 ועד ספטמבר החרים אל-חוס את ישיבות הקבינט של ממשלתו, במחאה על מדיניותו של הנשיא אמין ג'ומאייל. ב-22 בספטמבר סירב לקבל את פיטוריו (ומינויו של הגנרל מישל עאון המרוני במקומו). המשבר הואץ בשל כישלונה של האספה הלאומית לבחור נשיא חדש (משרה שיועדה לפי האמנה הלאומית למרוני). חוקת לבנון קובעת שבמקרים כאלו ימנה הנשיא היוצא את ראש הממשלה להיות נשיא זמני, ובחירתו של ג'ומאייל בעאון התנגשה עם הנוהג שמקורו בהסכמה הלאומית למנות ראש ממשלה מוסלמי סוני. כתוצאה מכך התקיימו שתי ממשלות במקביל: ממשלתו של עאון בארמון הנשיאות בבעבדה וממשלתו של אל-חוס במערב ביירות (שהיא אזור מוסלמי).
לבנון נותרה ללא נשיא ועם שתי ממשלות יריבות. ממשלתו של אל-חוס נהנתה משני יתרונות: תמיכה סורית והכרה בינלאומית (למרות שמינויו של עאון היה תקף). במהלך אותה תקופה כיהן אל-חוס גם כנשיא לבנון בפועל עד 5 בנובמבר 1989, אז נכנס לתפקיד רנה מעווד, אך הלה נרצח לאחר שבעה-עשר יום בלבד. אל-חוס קיבל את תפקיד הנשיא בפועל ליומיים נוספים, עד שנבחר אליאס הראווי.
העימות בין הממשלות הפך אלים עם סירובו של עאון לקבל את הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון. בשנת 1990 תמה מלחמת האזרחים ועאון נכנע ויצא לגלות בצרפת. גם אל-חוס התפטר ובמקומו נכנס לתפקיד עומאר כראמה.
פעילותו לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים
אל-חוס שימש כחבר פרלמנט ושר החוץ של לבנון בממשל אמיל לחוד עד שנת 2000, ופרש מהחיים הפוליטיים לאחר בחירתו של רפיק אל-חרירי לראשות הממשלה.
ב-2 במאי 2017, בהיותו בן 87, ערך אל-חוס שביתת רעב בת יום אחד כאות הזדהות עם שביתת הרעב של כ-1,500 אסירים פלסטינים המוחזקים בישראל שנערכה באותה עת.
סדקו רוצה לחיות
סדקו רוצה לחיות (בגרמנית: Sadako Will Leben, באנגלית: The Day of the Bomb) הוא ספר שנכתב על ידי הסופר האוסטרי קרל ברוקנר ב-1961.
עלילה
הסיפור עוסק בילדה יפנית בשם סַדַקוֹ סַסַקִי שהתגוררה בהירושימה ומתה כתוצאה מהחשיפה שלה לקרינה כאשר הייתה בת שנתיים בעת הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945.
כאשר התפוצצה הפצצה האטומית מעל שמי מרכז העיר הירושימה, נער יפני בשם שיגיאו שחה במי האגם. פתאום ראה הנער אור מבהיק שסינוור אותו, ולאחר מכן הרגיש שהאדמה רועדת מתחת רגליו. אז פתאום נזכר הנער באחותו הצעירה. אחוז אימה הנער פרץ אל הגן, קפץ מעל לגזעי עצים, פינה שיחים עקורים וזעק את שמה, סדקו, לכל עבר. לבסוף מצא אותה שוכבת על הקרקע, שמלתה קרועה, גופה זב דם אך היא עדיין בחיים.
הסיפור מתאר את ההתמודדות של סדקו עם תופעות הלוואי בעקבות הנזקים של ההפצצה ואת כוח הרצון שלה לחיות. הסיפור מתנהל בשני מישורים מקבילים: תיאור מפורט המבוסס על פרטי אמת מטיסת המפציץ האמריקני לעבר יפן, ומאבק החיים הנואש של אותה ילדה, סדקו הקטנה, שנפגעה בהפצצה.
הספר תורגם לעברית על ידי בצלאל וכסלר וראה אור בעברית בהוצאת מצפן.
הספר תורגם להרבה שפות, פורסם באינטרנט, והוא משמש לעיתים קרובות כחומר חינוכי ללימוד על תהליכי שלום בבתי ספר ברחבי העולם.
הסיפור עובד גם להצגת תיאטרון שעלתה בצוותא בשם סדאקו סאן – נסיכת העגורים בבימויו של רועי הורוביץ בכיכובם של דוית גביש, אייל רוזלס, נדב ניר ועוד.
ברנרד קינג
ברנרד קינג (אנגלית: Bernard King; נולד ב-4 בדצמבר 1956, בברוקלין, ניו יורק) הוא כדורסלן עבר, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד בליגת ה-NBA. שיחק 14 עונות עבור הקבוצות ניו ג'רזי נטס (בשנים 1977–1979 ו-1993), יוטה ג'אז (1979–1980), גולדן סטייט ווריורס (1981–1982), ניו יורק ניקס (1982–1987) ווושינגטון בולטס (1987–1991). בשנת 2013 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
קריירת ה- NBA
קינג שיחק בקולג' באוניברסיטת טנסי, ונבחר כבחירה השביעית בדראפט של שנת 1977 על ידי ניו יורק נטס, אשר כמה חודשים מאוחר יותר העתיקו את מקום מושבם לניו ג'רזי ונודעו כ"ניו ג'רזי נטס". שני מטרים וסנטימטר גובהו, היה קינג התגלמות הסמול פורוורד של ה-NBA בשנות השמונים. עם זרועותיו הארוכות ושחרור הכדור המהיר, קינג היה מותאם בשלמות למשחק מהיר כסקורר מעולה. קינג הוביל את טבלת הקלעים של הליגה בשנת 1985 עם 32.9 נקודות למשחק ונבחר פעמיים לחמישיית העונה של הליגה ושלוש פעמים למשחק האולסטאר.
ב-23 במרץ 1985 סבל קינג מפציעה קשה בברכו, פציעה שהשביתה אותו למשך כל עונת 1985/1986. כשחזר מהפציעה ניכר בבירור שאיבד את ההתפרצות הסוחפת שלו לסל, דבר שגרם לניקס לשחרר אותו בסוף עונת 1987. עם זאת, היה לקינג קאמבק מוצלח בוושינגטון, שם הפך לכוכבה הבלתי מעורער של הקבוצה. הוא שיפר את קליעתו מבחוץ וחזר לאולסטאר פעם אחת נוספת ב-1991, עונתו המלאה האחרונה. לאחר הפסקה זמנית של שנה וחצי וחזרה ל-32 משחקים במדי ניו ג'רזי נטס בשנת 1993, הכריעו אותו בעיות בברך וכפו עליו פרישה סופית ממשחק, כשבאמתחתו 19,665 נקודות שקלע ב-874 משחקים, ממוצע של 22.5 נקודות למשחק, כשבעת ההיא הוא היה מדורג במקום ה-16 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA.
דושפולור
דושפולור (טובאנית: дошпулуур, [dɔʃpuˈluːr], רוסית: [dəʃpʊluːr]) הוא סוג של לאוטה, כלי מיתר, כלי פריטה, שמקורו ברפובליקה הטובאנית. הוא בעל צוואר ארוך, על פי רוב עשוי מעץ אורן או לגש. לוח האצבעות לא שריגים כלל, מה שגורם לו לדמות או להזכיר את הנגוני והגוימברי מצפון אפריקה. ברוב הכלים, את קצה הצוואר מעל תיבת היתדות, מקשט גילוף עץ בדמות ראש סוס. הכלי משמש בעיקר ככלי ליווי לביצועי יחיד של שירת גרון.
עיצוב ומבנה
את הדושפולור ניתן למצוא במספר גרסאות: באופן מסורתי יש לכלי שני מיתרים בלבד, אך קיימות גרסאות עם שלושה ואפילו ארבעה מיתרים. המיתרים מחוברים לתחתית ארגז התהודה על ידי קרס או וו עשוי עץ, מעל לגשר עץ רופף, המונח בין המיתרים וחזית תיבת התהודה, ואל מפתחות הכוונון תיבת הכוונון.
בגרסה הנפוצה תיבת תהודה עשויה כולה עץ בצורת טרפז. גרסה נוספת, עשויה עם באותו מבנה גוף טרפזי, אבל תיבת התהודה כולה מכוסה בעור עזים או נחש וללא קישוטים כלל. קיימת גם גרסה בעלת תיבת תהודה עגולה בדומה לבנג'ו. גם בגרסה זו תיבת התהודה מכוסה בעור עזים משני צידיה.
כיוונן
על הדושפולור מנגנים בפריטה או מריטת המיתרים (צביטה בין אצבע לאגודל תוך משיכה במאונך לפני תיבת התהודה) באמצעות אגודל ואצבע או מפרט.
למרות יתדות הכוונון הארוכות, שאף הן עשוית מעץ ומעטרות את תיבת הכוונון, את הדושפולור מכוונים באמצעות מכווני גיטרה חדישים. את שני המיתרים נהוג לכוון במרווח של חמישית מושלמת זה מזה. כאשר קיים גם מיתר שלישי, הוא מכוון לשמינית ויוצר בכך בדרך כלל את האוקטבה. לפעמים מכוונים את שני המיתרים בהפרש רביעית מושלמת.
בגרסת הדושפולור בעל ארבעה מיתרים, המיתר הנוסף מכפיל את החמישית אבל באוקטבה אחת נמוכה יותר.
דן בישופ
ג'יימס דניאל בישופ (באנגלית: James Daniel Bishop; נולד ב-1 ביולי 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת קרוליינה הצפונית, מאז ספטמבר 2019.
ביוגרפיה
בישופ נולד בשארלוט, העיר המאוכלסת ביותר בקרוליינה הצפונית. ב-1986 השלים לימודי תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וב-1990 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. בשנים 2004–2008 היה בישופ חבר בוועדת מחוז מקלנבורג. לאחר היעדרות בת שש שנים מהפוליטיקה של ארצות הברית, נבחר בישופ לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית לתקופת כהונה אחת מטעם מחוז 104, המייצג את דרום שארלוט (2015–2017). במערכת הבחירות לבית הנבחרים גבר על אריק קייבל, מועמד המפלגה הליברטריאנית. הוא ירש את רות סמואלסון, אשר פרשה מבית הנבחרים.
במהלך בחירות 2016 בארצות הברית נבחר בישופ לסנאט של קרוליינה הצפונית, הבית העליון בבית המחוקקים, וייצג את מחוז הבחירה מספר שלושים ותשע. הוא החליף את בוב רוצ'ו, שלא התמודד מחדש לסנאט. ביום הבחירות הכלליות שנערך בנובמבר 2016 זכה בישופ בכ-53% מקולות הבוחרים, וגבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית שיקבל כ-47%. במהלך מושב הסנאט בשנים 2017–2019 היה יושב ראש משותף של הוועדה הנבחרת לרפורמה משפטית ואיחוד מחוזות, סגן יו"ר הוועדה לענייני בחירות וחבר במספר ועדות אחרות.
בישופ היה האדריכל של "חוק הפרטיות והביטחון של מתקני ציבור" בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית. חקיקה שנויה במחלוקת זו הגבילה טרנסג'נדרים להשתמש במתקנים ציבוריים המופרדים מגדרית, למעט אלה המזדהים לפי המין הביולוגי שלהם כפי שהוגדר בתעודת לידתם. הצעת החוק, שנחתמה כחוק בידי המושל הרפובליקני פט מקרורי ביטלה גם חוק מקומי שהועבר בידי מועצת עיריית שארלוט האוסר אפליה ועל כל ממשלה מקומית בקרוליינה הצפונית לחוקק הגנות חדשות לקהילת הלהט"ב. מבקרי החוק טענו כי הוא מנוגד להתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
ב-10 בספטמבר 2019 התקיימו בחירות מיוחדות לבית הנבחרים במחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית, לאחר שמושב זה נותר ריק מאז התכנס הקונגרס ה-116 של ארצות הברית. מושב זה נותר ריק לאחר שמועצת הבחירות של מדינת קרוליינה הצפונית מיאנה לאשר את תוצאות הבחירות שנערכו בבחירות 2018 במחוז עקב טענות להונאת בחירות. בשל האשמות אלה, המירוץ זכה לתשומת לב לאומית משמעותית. בבחירות המקוריות שנערכו בנובמבר 2018 הוביל מארק האריס, המועמד הרפובליקני, על דן מקרידי, מועמד המפלגה הדמוקרטית, ברוב של 905 קולות. למרות זאת, טענות על הונאת בחירות מנעו את אישור התוצאות. ב-18 בפברואר 2019 החלה מועצת הבחירות של קרוליינה הצפונית לדון בעניין, וב-21 בפברואר קבעה המועצה פה אחד לקיים בחירות חוזרות. מקרידי זכה שוב בבחיורת המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית, ובבחירות המקדימות הרפובליקניות זכה בישופ. בישופ זכה בקושי בבחירות עם 50.7% מקולות הבוחרים בעוד מקרידי זכה בכ-49% מהקולות.
פרנויה
פָּרָנוֹיָה היא מצב פסיכוטי, מלווה בפחד, בחרדה ובמחשבות שווא, שבו חש האדם כי הוא נרדף, אף על פי שאין לכך ביסוס במציאות. מקור המילה מיוונית, παράνοια - Paranoia, שמשמעותה שיגעון (παρά= ליד, νόος= נפש).
מאפיינים
המאפיין של התסמונת הוא מחשבות שווא פרנואידיות. מחשבות שווא אלו מאופיינות על ידי עיוות ותפיסת היחס על ידי האדם ובינו לבין אנשים אחרים. מאחר שמחשבות השווא הפרנואידיות מבטאות לעיתים קרובות נושאים של חיי היום יום, קשה לעיתים להבחין ולהפריד אותן ממצבים נורמליים. אחד המאפיינים החשובים באבחנה הוא היעדר חלופה בחשיבה או בפעולה המתחייבת ממנה.
פרנויה היא תופעה שכיחה בקרב חולי סכיזופרניה (סכיזופרניה פרנואידית), ובקרב בעלי סוגים מסוימים של הפרעות אישיות.
תחושת הרדיפה באה לידי ביטוי בחשדנות יתר. במצבים קיצוניים עלול האדם הפרנואיד לכלוא את עצמו בחדר אחד למשך שעות מתוך חשש שעוקבים אחריו באמצעות מצלמות, ואף להרחיק לכת למחשבות של ריגול מהחלל, חשש שחייזרים או סוכנים חשאיים עלולים לחטוף אותו. במקרים של סכיזופרניה פרנואידית, הפרנואיד נוטה לחשוש שגורמים עוינים כלשהם מבקשים להשתלט על מוחו על ידי שידור מסרים שונים אליו, באמצעות השתלת שבבים שונים באיברי גופו, ועקב כך אף עלול לסרב לפרוצדורות כירורגיות דחופות שייעשו בו.
לעיתים ניתן לזהות את תופעת הפרנויה גם אצל אנשים שלא מאופיינים כמתמודדי נפש, שחווים את אותן אשליות רדיפה, רק במידה נמוכה יחסית, שמאפשרת להם להמשיך לתפקד בחייהם. בנוסף עלולה להופיע פרנויה גם כהתקף פסיכדלי כתוצאה משימוש בסמים הזייתים (הלוצינוגנים) כמו אל־אס־די, מסקלין וסלוויה דיווינורום ואפילו מריחואנה.
תסמונות פרנואידליות מיוחדות:
טיפול
בדומה לטיפול המקובל במצבי פסיכוזה וסכיזופרניה פרנואידית, הטיפול המקובל בפרנויה הוא שילוב של טיפול תרופתי, אולנזפין או ריספרדל ותרופות אחרות ממשפחת תרופות זו, עם טיפול בפסיכותרפיה באמצעות שיחות.
Feminist: Stories from Women's Liberation
Feminist: Stories from Women's Liberation (פמיניסטית: סיפורים מתנועת שחרור הנשים) הוא סרט תיעודי משנת 2013 אשר נכתב ובוים על ידי ג'ניפר לי.
תקציר
על פי ארגון נשים עושות סרטים: "בנוי כמסע אישי של גילוי מחדש על ידי הבמאית ג'ניפר לי, הסרט הזה מביא לחיים את העשור הראשון המונומנטלי של הגל השני של הפמיניזם בבהירות רבה. המסלול מתחיל בהתעוררות המוקדמת של הפמיניזם בשנת 1963 ומסתיים בפריחתה המלאה של תנועה ב-1970—מן הדו"ח של הוועדה הנשיאותית על אפליה נרחבת נגד נשים והפרסום של 'המסתורין הנשי' של בטי פרידן ועד להשתלטות של פמיניסטיות רדיקליות על פסל החירות וקריאתה של פרידן לנשים לשבות למען השוויון.
שלושים וחמש מרואיינות מגוונות, החל מפעילות השטח ועד לדמויות מובילות כגון בטי פרידן, פרנסס מ. ביל, גלוריה סטיינם, רובין מורגן, Ti-גרייס אטקינסון ועוד, אשר משתפות זיכרונות מהתקופה, כמו גם בעיות ואתגרים שעדיין מהדהדים היום."
הפקה
הבמאית ג'ניפר לי סיימה תואר בקולנוע ולימודי נשים בהמפשייר קולג' לפני שעבדה במחלקה הטכנית של האחים וורנר, סוני ו-Industrial Light & Magic.
על חוויית עשיית הסרט כתבה לי בטיים מגזין:
צאת הסרט
לי הביאה את הסרט לאסלאמאבאד, פקיסטן, שם הקרינה אותו בשלוש אוניברסיטאות, כולל את האוניברסיטה האסלאמית הבינלאומית של איסלאמאבאד. הסרט גם הוקרן בפסטיבלי הסרטים בארצות הברית, ובכנסים כולל בכנס הארגון נשים לאומי של 2014 ובכנס 20 השנה של ארגון Veteran American Feminists (פמיניסטיות אמריקאיות ותיקות). הסרט מופץ על ידי נשים עושות סרטים.
קבלה
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי בטוב ביותר בפסטיבל סרטי הנשים הבינלאומי של לוס אנג'לס ב-2013, והיה בחירה רשמית של פסטיבל הסרטים של סינסינטי.
בביקורת בעיתון Pasadena Weekly כתבה אלן סנורטלנד, "אם היה לי שרביט קסמים והייתי יכולה לדפוק לך על הראש בו, הייתי שולחת אותך להקרנה של סרט תיעודי שהלוואי והיה חובת צפייה בבתי הספר: הוא נקרא 'Feminist: Stories from Women's Liberation'".
קמלה לופז כתבה בביקורתה בהפינגטון פוסט: "לזכור וללמוד את הנשים אשר פרצו את המחסומים שלפנינו הוא לא רק הדבר הנכון לעשות; התעלמות מהשיעורים הקשים שהן למדו בעמל קשה היא מסוכנת לנו. עבור נשים אמריקאיות, האמנזיה השאננה שלנו היא פשוט רעל, וסרטה של לי הוא מנה בריאה של הנוגדן". היא הוסיפה שההיסטוריה של הגל השני של הפמיניזם "נפרש באופן יפהפה בסרט".
הסרט גם זכה לשבחים בביקורת של .Ms מגזין, באתר של Psychology Today, ועוד.
דוד גרשטיין
דוד (דודו) גרשטיין (נולד ב-23 בפברואר 1944) הוא אמן ישראלי, העוסק בגבול שבין ציור ופיסול. בעבר עסק בציור פיגורטיבי ואייר ספרי ילדים, ובין היתר זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור. הוא פיתח סגנון המכונה פוסט-פופ ארט, המתאפיין בציור בצבעים עזים על מגזרות מתכת רב-שכבתיות, אשר ניתן להגדירם כ"פסלי קיר". יצירותיו הוצגו במוזיאונים בישראל ובעולם, בין היתר בתערוכה מקיפה במוזיאון ישראל בשנת 1987. בשנת 2016 זכה בפרס הבינלאומי של טאיוואן לפיסול במרחב הציבורי.
ילדות ו"בצלאל"
גרשטיין נולד בירושלים להורים אשר עלו מפולין. בהיותו בן ארבע עברה משפחתו לרמת גן. כבר בגיל הגן הראו דוד ואחיו התאום יוני כישרון ציור, שטופח על ידי הוריהם. יוני גרשטיין הפך גם הוא לצייר, המוכר כיום במגזר החרדי.
אחת ממורותיו של דוד הייתה בתיה עוזיאל, שיחד עם מורים אחרים עודדו את פיתוח יכולת הציור של דוד. כבר בגיל 13 נשלח הנער למחנה לנוער חובב אמנות בירושלים, אשר אותו פקד מדי קיץ עד גיל 15. בתיכון צייר דוד בחוגים במרכז לאמנות בית-צבי ברמת-גן, תחת הדרכתה של רינה בלכטובסקי ארנון. במהלך שירותו הצבאי בצנחנים שירת כשנה בעין-גב, שם הושפע מהנופים המקומיים וצייר סדרת ציורים בצבעי שמן המתארים את מזח הדייגים, סירות הדיג ונוף הקיבוץ. במהלך שהותו שם פגש את הצייר אהרון גלעדי אשר עודד אותו להמשיך בדרכו האמנותית. מיד לאחר סיום שירותו הצבאי נרשם דוד ללימודים ב"בצלאל". במהלך לימודיו ב"בצלאל" התחילה היכרותו עם אברהם אופק אשר לימים ניכרה השפעתו על סגנונו של גרשטיין.
פריז וניו יורק
באמצע שנות ה-60 הושם הדגש ב"בצלאל" על עיצוב גרפי. גרשטיין לא שבע נחת מלימודי הגרפיקה ושאף ללמוד לימודי אמנות לשמה. לאחר השנה השנייה ללימודיו עבר ללמוד בפריז, באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר תחת הדרכתו של הצייר שפלן מידי (Shaplan Midi). לאחר שנתיים של לימודים בפריז, נסע לניו יורק, שם למד שנתיים ב-Art Students League ציור פורטרט, הדפס אמנותי (תחריט) וציור חופשי.
מרצה ב"בצלאל"
בגיל 26 חזר גרשטיין לישראל והחל ללמד ב"בצלאל". תחילה לימד רישום, ואחר-כך הצטרף לסגל המחלקה לצורפות, אשר עברה בתקופה זו תהליך התחדשות בניהולו של אריה אופיר. באותה תקופה עברה המחלקה מצורפות בסגנון מיושן המושפע מסגנון "בצלאל" המסורתי, לעבר תפישות חדשניות שהושפעו מאמנות מודרנית כללית. כבעל רקע באמנות ולא בצורפות, היה גרשטיין אחראי בשנים אלו על קירוב הצורפות אל העשייה האמנותית המודרנית. בין היתר חשף את התלמידים לזרמים עכשוויים כגון עיצוב דני, אקספרסיוניזם, אמנות קונספטואלית, מינימליסטית וזרמים אחרים. הוא שאף להביא לראיית הצורפות כאמנות עכשווית שאינה נחותה מסוגות אמנות אחרות. שנים לאחר מכן ציין גרשטיין כי מעורבותו בהוראה במחלקה לצורפות השפיעה עליו במעבר מן הציור אל הפיסול.
בשנים 1973 - 1974 השלים גרשטיין תואר שני במגמת גרפיקה אמנותית ב"סנט מרטין סקול אוף ארט" בלונדון. במסגרת לימודיו התנסה בתחריט ובדפוס משי. הוא שאף להביא לשילוב של תחריט ודפוס משי, אשר עד אז לא שולבו זה בזה. עם סיום הלימודים בלונדון זכה בפרס ראשון ובשני פרסי ציון לשבח בתחרות סוף השנה של סנט מרטין. בשנת 1974 חזר גרשטיין ל"בצלאל" והחל ליישם חלק מהרעיונות שהגה במהלך לימודי התואר השני. גרשטיין לקח את טכניקת דפוס המשי שהייתה נפוצה בעולם האמנות המודרנית באותה התקופה ויישם אותה בתחום השימוש באמייל. כבר אז ניתן היה להבחין בנטייתו לנסות לשלב מדיומים וטכנולוגיות מתקדמות בעולם האמנות, נטייה אשר תתבטא ביתר שאת בשימושו בלייזר בשנות ה-90. עד שנת 1985 שימש כמרצה בכיר ב"בצלאל".
אמן עצמאי
תערוכתו הראשונה של גרשטיין בארץ הוצגה בגלריה "אנגל" בירושלים בשנת 1971, ועסקה ברישומים ובצבעי מים בעלי אופי פיגורטיבי. לאחר מכן הציג בשנת 1978 בבית האמנים בירושלים תערוכת ציורי שמן גדולים שעסקו בציורי פנים ושפת-ים, אשר זכתה לביקורות חמות. בין היתר הושווה גרשטיין לדייוויד הוקני, בשל העובדה ש"כהוקני, גם הוא בראש ובראשונה אמן-רישום עם חוש מעולה לצבע".
בשנים אלה הוביל גרשטיין מאבק למען מתן לגיטימציה לאמנות הפיגורטיבית אשר הייתה חריגה בנוף האמנות הישראלית הקונספטואלית בעיקרה. הוא נמנה באותן השנים על קומץ אמנים כגון אברהם אופק, איוון שוובל, אבישי אייל, אורי ליפשיץ ואחרים, אשר התמקדו באמנות פיגורטיבית-נרטיבית.
באותה תקופה החלה להתפתח מגמה הפוכה של ציור היפר-ריאליסטי בהשראת ישראל הירשברג, אשר אף בה לא מצא גרשטיין את מקומו. שאיפתו בשנים אלה הייתה ליצור ציור פיגורטיבי בעל סגנון אישי וחופשי - "אמנות בגובה העיניים". מאוחר יותר הסביר גרשטיין כי הדבר דומה ליצירת ספרות איכותית, אשר גדולתה ברבדיה השונים, כך שאדם יכול ליהנות הן מעיון והן מקריאה מעמיקה. גרשטיין שאף להעביר אמירות אודות העולם ואודות החיים, יחסים בין בני-אדם לבין עצמם ולסביבתם, ופחות אודות שפת האמנות עצמה. כך צייר גרשטיין זכרונות מעברו, כגון אמו רוכבת על אופניים, או ציור שלו ושל אחיו בגיל ילדות. בין השראותיו המרכזיות הייתה כתיבתו של חנוך לוין, שהציג באופן קומי-אירוני את הבלי העולם, וגרשטיין שאף להעביר דברים דומים בציור: "מה שחנוך לוין כתב, ניסיתי אני לבטא בציור: מערכות יחסים בין נשים לגברים, בתוך המשפחה... ציור גרוטסקי שכזה". השראה נוספת עבורו באותה תקופה היה הצייר ג'ורג' גרוס כלפיו חש קרבה, שכן עסק אף הוא במה שגרשטיין כינה "הקומדיה האנושית". בנוסף השפיעו עליו ציירים כגון דייוויד הוקני, פרננדו בוטרו' חוזה לואיס קואבס אשר נגעו בהוויה האנושית וביחסים בין בני-אדם.
שנות ה-80 והניסיונות הראשונים בפיסול
שאיפתו של גרשטיין לתאר את ההווי היומיומי בישראל באופן אירוני בשלה בשנות ה-80. בשנים אלה עסק גרשטיין בתיאור פיגורטיבי של פרקים מההוויה הישראלית, אשר נבעו בין היתר מזיכרונות ילדותו מתל אביב. הסדרה הראשונה תיארה מרפסות תל אביביות בסגנון באוהאוס באופי הומוריסטי-אירוני. סדרה זו נבעה מזיכרונות ילדותו של דור הוריו בתל אביב הקטנה והוא הביט עליהם בפליאה ובהומור. המתח בין דור הילדים הצברים לבין דור ההורים הגלותיים יחסית התבטא בציוריו. כך צייר בסדרה זו אנשים מבוגרים, בעלי אופי גלותי-משהו בפניהם, כפי שניבטו מעיני הילד הצבר הרואה את דור המדבר, דור מייסדי המדינה אשר עלו אליה בגיל צעיר, אך עדיין טבועה הייתה בהם מורשת הגלות. ניצניה של סדרה זו בעבודות של גרשטיין משנות ה-70, בעבודות צבעי מים וגואש על נייר, אשר חלקן עובדו לציורי שמן על בד. בשנות ה-80 פיתח גרשטיין סדרות אלו לכדי סדרה נוספת של ציורי אנשים הרוחצים בים-המלח. אודות סדרה זו כתב אברהם אילת: "שוכני המרפסות ירדו לים-המלח והם רובצים לחופו מרוחי-בוץ, חושפים את גופותיהם הוורדרדים לחסדי קרני השמש והמלח המטגנים אותם באיטיות".
במהלך שנים אלה, ועל אף ההדים החיוביים להם זכו ציוריו בעיתונות ובעולם האמנות, חש גרשטיין צורך בהתחדשות ובחיפוש כיוונים חדשים והרחבת גבולות הציור. במהלך השנים 1980-1987 עסק גרשטיין במקביל לציור גם בניסיונות פיסול בעץ, אשר היו "תלת-ממדיים אך שמרו על איכויותיהם הדו-ממדיות". גרשטיין שאף "להרחיב את גבולות הציור" לתחום תלת-ממדי. לאחר כמה ניסיונות של פיסול בחומר, אשר לא סיפקו את האמן, גילה את הרעיון של חיתוך האלמנטים והרכבתם יחד למעין פיסול בחלל. הרעיון לכך נבע בעת שירותו במילואים, כאשר פירק קופסת קרטון המשמשת מחסנית לתרמילים, צייר על מחיצותיה הפנימיים של הקופסה, ולאחר מכן הרכיב את הקופסה שנית. מכאן התגלגל הרעיון לציור על קרטון גדול-ממדים והרכבתו לפסלים תלת-ממדיים. לאחר מספר פסלים בקרטון המשיך גרשטיין לעץ ולאלומיניום דק. גרשטיין הגדיר שנים אלו כ"מאבק" בין הציור לפיסול, ודימה את יחסו לציור ליחסים אל רעיה, ומנגד את יחסו לפיסול למעין רומן מרתק ואסור.
בשנת 1981 הציג גרשטיין לראשונה עבודות פיסול אלו בגלריה הוראס ריכטר ביפו. צעד זה היה נועז עבור הצייר בן ה-36, אשר לא עסק או הציג פיסול קודם לכן. העבודות שהוצגו בתערוכה היו מאלומיניום ומעץ, חומרים אשר היוו המשך לנושאים בהם עסק בציור בשנות ה-70: אמו הרוכבת על אופניים, חתולים, אגרטלי פרחים ואלמנטים שונים של טבע דומם. בשנים שלאחר מכן הציג גרשטיין בשתי גלריות שהיו מרכזיות באותה התקופה, שרה גילת ורות דבל, שם הוצגו המשך ה"חיפושים" של האמן אחר השפה החדשה ששילבה ציור ותלת-מימד. בשנת 1984 נסע גרשטיין לניו יורק לראשונה מאז תום לימודיו שם, והחל לעבוד עם סוכנת האמנים מרילין גולדברג שהזמינה הפקה של שש סדרות מוגבלות של הדפסים על אלומיניום בשם "Art Cats". סדרה זו כללה נגזרות חתולים בהשראת 12 אמנים ידועים, החל מוואן גוך וכלה בפיקאסו וליכטנשטיין. בעקבות הפקת עבודות אלו הוזמן גרשטיין להציג תערוכה במוזיאון ישראל באגף הנוער. בתערוכה זו, אשר הוצגה בשנת 1987 בשם "מדודו לתלת-מימד", הוצגו פסלים "צבעוניים, עליזים, משעשעים ומזכירים צעצועים או מגזרות-נייר". תערוכה זו סיכמה את כל עבודתו של גרשטיין בפיסול תלת-ממדי בשבע השנים שחלפו עד אותו זמן, והיוותה עבור גרשטיין פריצת-דרך; רוב העבודות שהוצגו בתערוכה נרכשו על ידי אספני המוזיאון מחו"ל, ובעקבות זאת קיבל גרשטיין הזמנות לתערוכות רבות בארצות הברית ובקנדה. בשנים אלו המשיך להתמקד בפיסול והקדיש את רוב מרצו לפיתוח סגנונו הייחודי.
שנות ה-90, החזרה לציור וגילוי הלייזר
בשנות ה-90 המשיך גרשטיין לפתח את פסליו, ובמקביל חזר לצייר בסגנון שהיווה המשך ישיר לסדרת המרפסות וים-המלח של שנות ה-70 וה-80. סדרת המכוניות שיצר באותה תקופה הציגה אנשים הנוסעים בתוך רכב, כאשר הצופה מתבונן למעשה בשמשה הקדמית של הרכב ו"מציץ" אל הנעשה בתוכו. בדומה למוטיב ההצצה אל תוך מרפסות תל אביב, גם כאן בחר גרשטיין להתמקד בעמדת המציץ החיצוני המביט בנהג דרך השמשה, אשר בו-זמנית משקפת את הסביבה. סדרה זו נוצרה בפריז במהלך שהותו של גרשטיין בקריית האמנים (cite des arts) בשנים 1990 - 1991.
בשנת 1995 לאחר שנים רבות של חיתוך עץ גילה גרשטיין את השימוש בלייזר, והחל חותך מתכות וצובע אותן בצבעים בוהקים הלקוחים מתעשיית הרכב. בשנים אלו החל גרשטיין לעבוד יחד עם צקי רוזנפלד בנו של אליעזר רוזנפלד, בעליה המיתולוגיים של גלריה רוזנפלד. משך שבע שנים עבדו השניים יחד ופרצו אל השוק בארצות הברית, צרפת וגרמניה עם עבודות בסדרות מוגבלות, אשר הקנו לגרשטיין את מעמדו באירופה ובארצות הברית.
שנות האלפיים וההכרה הבינלאומית
החל מסוף שנות ה-90 ועד היום הציג גרשטיין עבודות ברחבי העולם, והתפרסם בין היתר בזכות פסלי החוצות שלו. בשנים אלו הציג יצירות שהושפעו מתחומי ספורט כגון ריצת מרתון, שחייה, רכיבת אופניים (למשל היצירות "טור דה פראנס", "חולצה צהובה", ו"ארמסטרונג" - על שמו של לאנס ארמסטרונג). בשנת 2011 הציג בגלריה מרכז הקצה תערוכה ובה דימויי אופניים שיצר במהלך שנות עבודתו בשם "בשביל האופניים". גרשטיין הושפע גם מנוף אורבני, טבע (כגון סדרת הפרות, הציפורים ואגרטלי הפרחים), והתנהגות אנושית (למשל סדרת "הראשים", נגני הג'אז וכו'). בשנת 2010 הציג במוזיאון הלאומי של ברזיל בברזיליה וכן במוזיאון המתמטיקה בגיסן שבגרמניה. סדרת הציורים שלו "ים, בוץ ומלח" הוצגה בשנת 2010 במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
בשנת 2016 זכה בפרס הבינלאומי של טאיוואן לפיסול במרחב הציבורי. תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו הוצגה במוזיאון TODAY ART MUSEUM בבייג'ינג בשנת 2017.
האמן יוצר בבית המלאכה ובגלריה שלו הממוקמים באזור התעשייה הר-טוב.
פסלי חוצות
גרשטיין ידוע כיום בישראל ובערים מסוימות בעולם בשל פסלי החוץ שיצר. מבין יצירותיו המפורסמות ניתן למנות עשרות פסלים המקשטים את כיכרות הערים (למשל הפסל בכניסה לקניון רחובות והפרה בפארק רעננה), השיירה בגן הלאומי עבדת, פסל של לוחם רומי ברומפורד (לונדון), ופסלים שהוצבו בערים בצרפת, בקוריאה הדרומית ובסינגפור. פסלו בסינגפור הוא הפסל הגבוה ביותר בעיר, וגובהו 18.5 מטר, ומוצב במרכז העסקים של סינגפור. ברחבי קמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ניתן לראות רבות מיצירותיו של גרשטיין. באוניברסיטת תל אביב מוצב פסלו "רוח החופש" המגיע לגובה חמישה מטרים.
תפישה אמנותית
כבר בשנות ה-70 ניכרה בעבודתו של גרשטיין שאיפה ליצור אמנות שתדבר בד בבד אל עולם האמנות ואל הרחוב. התמקדותו באמנות פיגורטיבית ולא באמנות קונספטואלית נבעה בין היתר כתוצאה מרצונו "לתקשר" עם הצופה בקלות, ולחלוק עמו את תובנותיו והגיגיו אודות חיי היומיום. השימוש הנועז בצבע אשר היה חריג יחסית ולמעשה הפך מזוהה עם עבודתו נבע בין היתר מרצונו "לחקות את הטבע". גרשטיין הסביר כי כפי שבטבע פרי או פרח בוהקים מושכים אליהם חרקים, כך גם עבודתו נועדה להיות מושכת עבור הצופה. מנגד, כפי שהפרי אינו רק מושך ותו לא, אלא גם נושא בחובו ויטמינים רבים, כך גם עבודותיו מכילות, לדידו, ערך מוסף: "אני בפירוש עוסק בדימויים של צרכנות והפיתוי של הצבע הוא אסטרטגיה". כך, עבודתו "שגעון הנעליים" המתארת אשה ששיערה מורכב מנעליים היא עבודה צבעונית, אשר רק לאחר מבט שני מביעה ביקורת כנגד תרבות הצריכה המערבית. גרשטיין גורס כי באמנות "לא הכול חייב להיות כבד" וכי "יכולה להיות גם אמנות לשם הנאה", אשר מסריה העמוקים יותר, אם ישנם, חבויים.
עקרון נוסף המנחה את עבודתו של גרשטיין הוא עקרון האמנות הפורצת את גבולות הגלריה. עם עליית מחירי פסלי הקיר שלו נוכח פרסומו ומעמדו בעולם האמנות, החליט גרשטיין בשנת 2002 ליצור סדרת יצירות במחירים עממיים יותר. השאיפה לכך דמתה לשאיפתו המוקדמת של גרשטיין כבר משנות ה-60 ליצור "אמנות בגובה העיניים". כך החל גרשטיין ליצור לראשונה סדרות שאינן ממוספרות של פסלים קטנים המיוצרים בדפוס משי, המיועדים לחנויות מוזיאונים במחירים עממיים. לדעת האמן "אמנות גבוהה ואמנות נמוכה נמצאות בכפיפה אחת, וברצוני לשבור את החומה הלא-טבעית הזאת בין המוזיאון לרחוב." לדעתו של גרשטיין, אמנות צריכה להיות דמוקרטית, ולא להיות מוגבלת לעשירים. קו זה מנחה אותו ביצירת יצירות בסדרות הלא-מוגבלות במחירים זולים יחסית, וכן במיקודו בפסלי חוצות היכולים להנעים את זמנם של העוברים ושבים ברחוב.
ביקורת
בשנים האחרונות, לאחר הצלחתו הכלכלית של גרשטיין, הובעה ביקורת כלפי עבודתו. ראשית, נוכח שימושו בצבעים בוהקים ומלאי-חיים, נטען כי הוא יוצר אמנות "דקורטיבית" ולא אמנות לשמה. כמו כן נטען כי יצירתו פסלים בסדרות מצביעה על היותו אמן "מסחרי".
באשר לטענה בדבר השימוש בסדרות של עבודות מאשר בעבודות יחידניות השיב גרשטיין: "גם וורהול עשה הדפסי משי", וכי אין זה משנה אם הצייר בהכרח מצייר את העבודה בידיו או ששוליות מציירות אותה עבורו, או שהיא מודפסת. גרשטיין מאמין ש"כל אדם ראוי ליצירת אמנות, גם אם היא ברמה של דפוס משי וקונים אותה כמו שקונים בקבוק יין איכותי. יש רמות שונות. אינני בוחר למתג את עצמי כאמן לעשירון העליון בלבד, אלא גם וגם. ראוי שכולם יוכלו ליהנות מאמנות".
עונת 1996/1997 ביורוקאפ
עונת 1996/1997 ביורוקאפ הייתה העונה ה-31 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה. זו הייתה העונה הראשונה, במתכונת החדשה.
המשחק הראשון התקיים ב-17 בספטמבר 1996 ומשחק הגמר התקיים ב-15 באפריל 1997. בתחרות השתתפו 48 קבוצות.
במשחק הגמר של התחרות גברה ריאל מדריד על ורונה בתוצאה 64:78, וזכתה בגביע בפעם הרביעית בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו משחקים ב-8 בתים בשיטת משחק בית/משחק חוץ.32 קובצות (4 מכל בית) קבוצות בפלייאוף בשיטת משחק בית/משחק חוץ. משחק הגמר התקיים במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
ישראל בתחרות
העונה לישראל היו שתי נציגות:
דירפיס
דירפיס (ביוונית: Δίρφυς) הוא רכס הרים על האי אוויה. הנקודה הגבוהה ביותר היא 1743 מ' והיא נמצאת בחלק המרכזי של האי.
החלק העיקרי של ההר הוא אבן גיר ובחלקים אחרים קיימים פצלים. מרגלות ההר מכוסות בערמונים, אורנים ועצי דולב.
בחורף פסגת ההר מכוסה בשלג.
במרגלות ההר ממוקם הכפר דירפיס, שלאחר רפורמה מקומית של בשנת 2011 אוחד ביחד עם כפר מסאפיה ליחידה מנהלית אחד.
סוויס קוטג' (אירלנד)
סוויס קוטג (אנגלית: The Swiss Cottage) הוא בית קיט מהמאה ה-18 השוכן בקהיר שבמחוז טיפררי באירלנד. הבית נבנה בסגנון אורנה על ידי ריצ'רד בטלר, הברון ה-12 של קהיר. הבית שוחזר ושופץ וכיום פתוח לציבור הרחב.
סגנון אורנה
סגנון אורנה היא אדריכלות בסגנון קוטג' אורנמנטלי (ornamental cottage), או בשם המקוצר "קוטג' אורנה" (Cottage orne). מקורותיו הם אנגלו-צרפתיים. הסגנון הושפע חלקית מסגנון הציורים האנגלי (English Picturesque). ציורים אלו שיקפו התעניינות בהיבטים ה"פרועים" של הטבע, כלומר יותר הרים וגאיות מאשר מראה אנגלי טיפוסי של גבעות מכוסות דשא ועליהן עצים פזורים. בציורים בסגנון הזה הוסיפו הציירים מבני קוטג', במטרה להוסיף מימד אנושי לציור.
באותה תקופה היה מקובל בקרב בני האצולה לחיות בבתים בסגנון שנראה כפרי כלפי חוץ, אך עם הקפדה כי פנים הבית יהיה מפואר.
השם סוויס מקורו באופן בו דמיינו אנשי הכפר את סגנון הבתים בשווייץ, שבה לרוב מעולם לא ביקרו.
בעלי הבית
בעלי הבית היו הברון ריצ'רד בטלר ואשתו אמילי, אשר נישאו בשנת 1793 כאשר ריצ'רד היה בן 17 ואמילי בת 16. עד מהרה הם הפכו לדומיננטיים בחיים החברתיים בקהיר, וביתם הפך למקום מפגש לקהילה המקומית. בטלר התקדם במהרה בסולם הדרגות הפוליטיות, עד שקיבל מושב בבית הלורדים האירי. בשנת 1801, כאשר פוזר בית הפרלמנט האירי על ידי הבריטים, הוא נבחר לחבר בפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
היסטוריה
ב-1802, לאחר בחירת המיקום של הבית בסמיכות לטירת קהיר, החל בטלר להסיר כל סממן של ציוויליזציה באזור, כולל מספר בתים של קווייקרים אשר ניצבו במקום בו אמור היה להיבנות הבית. לאחר הסרת ה"עיוותים של הטבע" ושתילת עצים, הפך האזור לרקע ציורי עבור הסוויס-קוטג'.
הבית ממוקם על גבעה המשקיפה על נהר הסויר (Suir). הוא תוכנן כנראה על ידי נאש (Nash), שהיה אדריכל מפורסם באותה תקופה. למרות שאין הוכחות חותכות שהבית נבנה על ידו, ניתן להניח זאת מכיוון שהוא פעל בקהיר באותה תקופה ותכנן את כנסיית הרובע שם. בנוסף ישנם מספר מאפיינים בארכיטקטורה של הבית שדומים למבנים אחרים שתכנן נאש באנגליה באותה תקופה.
ישנן ספקות לגבי מטרת בניית הבית. המסורת טוענת שבטלר בנה את הבית כי הוא חיפש מקום בו הוא ואשתו יוכלו להתבודד. הבית בוודאות לא שימש למגורים קבועים אלא יותר כמקום מפגש בידורי של הקהילה המקומית. לאחר מותו של בטלר, כאשר אלמנתו הייתה בעלת הבית, שימש הבית כבית אירועים בו הופיעה הלהקה הצבאית בערבי הקיץ.
עקב נסיונותיו של בנו של בטלר לשפר את האחוזה, נכנסה המשפחה לחובות כבדים וחלקים גדולים מהאחוזה עברו לטיפול כונס נכסים. רק בדור הבא הצליחה בתו לקנות מחדש את האחוזה והבית. בשנות השמונים של המאה ה-20, לאחר שהבית היה מוזנח מספר עשורים, הוא נקנה על ידי פילנתרופים אשר החלו בעבודות השחזור והשיפוץ של הבית. כיום שייך הבית למשרד לעבודות הציבור (Office Of Public Work) והוא פתוח לציבור מ-1989.
תיאור המבנה
המבנה תוכנן כך שיתמזג עם הטבע שסביבו, ולכן השתמשו בחלקו החיצוני בבולי עץ ובקש לכיסוי הגג. תכנון פנים הבית היה חופשי, במטרה לשקף סגנון חיים פשוט.
כך למשל, הבית אינו סימטרי והחלונות נבנו בגדלים שונים. הבית מוקף בגלריה מקורה (verandah) המוקפת בעמודים מעץ שנראים כמו עצים. קומת הקרקע כולל היכל כניסה, חדר מוזיקה וחדר טפטים (dofour). העלייה לקומה הראשונה מתבצעת בעזרת מדרגות ספירלה. הקומה הראשונה כוללת שני חדרי שינה, גדול וקטן. מסביב לחדרים בנויים שולי גג רחבים (eaves) אשר יוצרים מראה מיוחד לבית. המטבח מוסתר במרתף מתחת לבית.
שיחזור המבנה
שחזור הבית נעשה בעזרת תצלומים וציורים של הבית. הושקע כסף רב בשחזור ונטלו בו חלק מיטב האומנים ובעלי המלאכה האירים. במסגרת עבודות השחזור הוחלפו הגג, עמודי העץ שמקיפים את הגלריה המקורה, הדליות ותריסי הרפרפות. מכיוון שהבית היה במצב של הזנחה, נדרש שיפוץ של הקירות, החלונות ומדרגות הספירלה. שיחזור פנים הבית היה קשה יותר, מכיוון שלא נמצאו תמונות או ציורים שלו. מחקרים הראו שהבית היה מרוהט בדלילות, בעוד הטפטים והקישוטים על הקירות היו מפוארים. חוץ מחדר אחד בו נשתמרו רוב הטפטים המקוריים (שתיארו באופן צבעוני חיי יום יום בטורקיה), בשאר החדרים לא נשאר אפילו רמז אחד לכיסוי הקירות. לכן השתמשו בשחזור במוטיבים מאותה תקופה. הקלות של הקישוטים ביחד עם ריבוי החלונות ודלתות ההזזה מעניקים לסוויס קוטג' את ההמשכיות בין החוץ לפנים הבית. בזכות העיצוב הזה למרות שהבית יחסית קטן יש תחושה של מרחב.
קילקני
קילקני (באנגלית: Kilkenny; באירית: Cill Chainnigh) היא עיר במחוז קילקני באירלנד. היא ממוקמת בדרום-מזרח אירלנד בפרובינציית לנסטר, על גדות נהר נורה.
העיר מהווה יעד תיירותי בולט באירלנד ומצויים בה מספר בניינים היסטוריים כגון טירת קילקני, טירות, כנסיות ומנזרים עתיקים. העיר גם ידועה בבתי המלאכה שלה, מוזיאונים ובאירועי החוצות והפסטיבלים הנחגגים בה. קילקני גם ידועה כמרכז בישול בירה החל מהמאה ה-17 ויש בה מספר מבשלות איריות מוכרות כגון קילקני וסמית'וויק.
אטימולוגיה
השם קילקני הוא אינגלוז של השם האירי קיל קייני, שמשמעותו היא הכנסייה של קייני. קייני הוא הקדוש קייני המכונה גם הקדוש קנת' או הקדוש קני בשפות אחרות. בעיר קיימת כנסייה המוקדשת לקדוש קייני, שקיים תיעוד על קיומה בשם זה מהמאה ה-11. ייתכן והכנסייה היא הבסיס ליישוב באזור.
הרי קלארק (אנטארקטיקה)
הרי קלארק (באנגלית: Clark Mountains) הם קבוצה של הרים נמוכים, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
גובהם של ההרים עולה על 1,200 מטרים מעל פני הים.
ההרים ממוקמים 16 קילומטרים מזרחית להרי אולג'ני.
גילוי ההרים
ההרים התגלו בטיסות של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940.
מקור השם
ההרים נקראים על שמה של אוניברסיטת קלארק, שבווסטר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
לקריאה נוספת
• Sugden, David. (2003).Holocene Deglaciation of Marie Byrd Land, West Antarctica
• C.J. ADAMS, D. SEWARD and S.D. WEAVER, Geochronology of Cretaceous granites and metasedimentary basement on Edward VII Peninsula, Marie Byrd Land, West Antarctica, Antarctic Science 7 (3): 265-277 (1995)
• C.J. Adams (1987), Geochronology of granite terranes in the Ford Ranges, Marie Byrd Land, West Antarctica,  New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 30:1, 51-72, DOI: 10.1080/00288306.1987.10422193
• GEORGE A DOUMANI; ERNEST G EHLERS, Petrography of Rocks from Mountains in Marie Byrd Land, West Antarctica, GSA Bulletin (1962) 73 (7): 877–882. https://doi.org/10.1130/0016-7606(1962)73[877:PORFMI]2.0.CO;2
• International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th : 1987, Geological Evolution of Antarctica, Cambridge, England
דוקאטי
דוקאטי (Ducati Motor Holding) היא יצרנית אופנועים איטלקית. דוקאטי מתמחה בעיקר בתכנון וייצור אופנועי ספורט ומשקיעה חלק ניכר מהונה בתחום הספורט המוטורי. החברה הוקמה ב-1926 ומשרדיה הראשיים והמפעל נמצאים בעיר בולוניה. החל מ-2012 היא נמצאת בבעלותה של קבוצת פולקסווגן.
היסטוריה
דוקאטי הוקמה על ידי שלושה אחים - אדריאנו, מרצ'לו וברונו דוקאטי. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה איטליה מרוסקת מבחינה כלכלית והציבור האיטלקי היה נואש לכלי תחבורה זול ופשוט ועל כן בשנת 1946 הציגו דוקאטי את מנוע הקוצ'לו (גור באיטלקית) שהורכב על שלדת אופניים פשוטה. מנוע זה היה בנפח 46 סמ"ק והיו לו שני הילוכים שהפיקו כוח סוס אחד בלבד. על אף פשטותו נמכר הקוצ'לו בהצלחה רבה.
בשנת 1955 הצטרף לדוקאטי פאביו טליאוני, מהנדס איטלקי בעל ניסיון רב. במסגרת עבודתו במפעל הוא שקד על פיתוח מערכת שסתומי מנוע שכונתה דזמודרומיקס (ובקיצור דזמו). במערכת זו גל הזיזים אחראי באופן ישיר על פתיחה וסגירת השסתומים ללא שימוש בקפיצים המקובלים בשסתומי מנועים דומים. השימוש בשסתומי הדזמו איפשר עבודת מנוע במהירויות סיבוב (סל"ד) גבוהות שהביאו להשגת הספקים טובים יותר. מערכת זו הוכנסה לשימוש לראשונה ב-1956 באופנוע מרוץ 125 סמ"ק. לאופנועי הכביש של דוקאטי היא הוכנסה רק ב-1968 אך תוך מספר שנים כל הדגמים עשו בה שימוש עד לדגמי דוקאטי של ימינו. שיטה זו הומצאה ויושמה עוד לפני עידן דוקאטי במספר דגמי מכוניות (כדוגמת מרצדס) אך דוקאטי רשמה מספר פטנטים ששיפרו השימוש במערכת הדזמו.
שנות ה-70
הופעת האופנועים היפנים המודרניים (סופרבייקס) בסוף שנות ה-60 הפתיעה את דוקאטי, ושוב היה זה טליאוני שבתוך שנה אחת בלבד העמיד אופנוע בעל מנוע טווין חדש, אולם עקב בעיות כלכליות ועלויות ייצור גבוהות הוחלט בסופו של דבר שלא לייצר את הטווין באופן סדרתי. כעשרה חודשים מאוחר יותר הציגה דוקאטי דגם שהתחרה בקטגוריית הסופרבייקס.
ביוני 1971 הציגה דוקאטי את ה-750GT שלא צויד בשסתומי הדזמו ונחל כישלון חרוץ עקב הספק נמוך של 55 כ"ס בהשוואה למתחרים מיפן, הונדה ו-קוואסקי שהציעו מנועים של כ-80 כ"ס. בשנת 1975 לאחר פיתוח שארך זמן רב הציגה דוקאטי אופנועים שהקדימו את זמנם בעיצובם ובתנוחת הרכיבה, ה-750SS וה-900SS. גרסאות ה-SS הציעו אלטרנטיבה לאופנועים היפניים שהלכו וכבשו את השוק. קהל רוכבים מצומצם אך נאמן נשבה בקסמם של דגמים אלו והמשיך ללוות את דוקאטי עוד שנים רבות. אופנועים אלו החלו בשרשרת ארוכה של דגמי דוקאטי שצוידו במנוע V2 בזווית של 90 מעלות. למעשה, דוקאטי כמעט ולא ייצרה מאז אופנועים עם מנוע בתצורה אחרת.
שנות ה-80
שנות ה-80 החלו עם הצגת דגם הפּאנטה שהיה בעל מנוע 500 סמ"ק. הוא זכה להצלחה יחסית בעיקר עקב עיצובו המושך. מבחינה טכנולוגית המשיכו מנועי דוקאטי להשתרך מאחורי האלטרנטיבה היפנית וגם רמת האמינות של אופנועי דוקאטי סבלה באותה עת, כך שבקרב ציבור הרוכבים התקבעה המחשבה שהיתרון היחידי של דגמי דוקאטי היה התנהגות הכביש הטובה. ייתכן כי נתונים אלו הפריעו להצלחתה של דוקאטי והובילו למכירתה בשנת 1983 לידי קבוצת קג'יבה שהייתה יצרן איטלקי צעיר אך מצליח בתחום האופנועים הקטנים. כוונתה המקורית של קג'יבה הייתה למתג את אופנועי דוקאטי מחדש תחת השם קג'יבה ואכן דגמי פּאנטה עם הסמל של קג'יבה החלו להימכר. לשמחתם של חובבי דוקאטי ואולי בזכותם, בוטלה תוכנית זו ובשנת 1986 הוצג האופנוע הראשון שפותח כולו בעידן קג'יבה. היה זה דגם הפּאזו בעל מנוע ה-750 שעוצב על ידי מאסימו טמבוריני. ייחודו של העיצוב היה בפיירינג שכיסה את מנוע האופנוע והשילדה באופן מוחלט. שנתיים לאחר מכן הוצג גם דגם ה-906 עם מנוע מוגדל.
האופנוע החשוב ביותר של דוקאטי בעשור זה היה ה-851 שהוצג ב-1987. ה-851 עשה לראשונה שימוש במנוע 4 שסתומים לצילינדר, שאיפשר לו להציג הספק בר תחרות לדגמים היפניים. מחירו של האופנוע היה גבוה יחסית והוא נמכר כמוצר יוקרתי. דגם זה היווה את הבסיס לגרסת המרוץ שהשתתפה באליפות הסופרבייק העולמית שהחלה להיערך ב-1988.
שנות ה-90
ב-1993 הוצג דגם המונסטר. מבחינה מכנית היה זה אופנוע דומה לדגמי ה-SS הוותיקים עם אותו מנוע V של 90 מעלות מקורר אוויר בנפח 1,000 סמ"ק. החידוש היה בעיצוב העירום שהיה נדיר באותה תקופה לאופנועים בנפח כזה. בנוסף, הושקעו מאמצי עיצוב שמנעו מקרים דומים של פגיעה עיצובית באופנוע לאחר הסרת הפיירינג של דגם קיים. מאז הפך המונסטר להיות הדגם הנמכר ביותר של דוקאטי.
ב-1994 הציגה דוקאטי את האופנוע החשוב ביותר שלה באותו עשור, ה-916. מבחינה טכנולוגית הייתה זו גרסה משופרת של דגם ה-888 שבעצמו היה שיפור של ה-851, אך מבחינה עיצובית היה זה אופנוע נאה במיוחד שלדעת רבים הפך לסטנדרט שאליו שאפו המתחרים. שני מרכיבים בולטים בעיצוב ה-916 היו צמד המפלטים שהוצבו מתחת למושב הרוכב והזרוע האחורית החד צידית שבשיתוף עם עיצוב המפלט איפשרה מבט מלא על הגלגל האחורי.
למרות הדגמים המוצלחים של תחילת העשור, דוקאטי נקלעה ב-1995 למשבר כלכלי ביחד עם קבוצת האם קג'יבה. אחד המיזמים הכושלים באותה עת היה פרויקט הסופר-מונו שעסק בפיתוח אופנוע ספורט בעל מנוע סינגל (צילינדר בודד) שהיה מבוסס על חציית מנוע ה-916 לשניים. הפרויקט גרר הוצאות בהיקף נרחב ולא הביא כל הכנסות לדוקאטי. הפתרון הגיע ב-1996 עם פירוק דוקאטי מהקבוצה ומכירתה לחברת החזקות אמריקאית. למרות החשש מבעלות על ידי גורמים שאינם קשורים לעולם הדו גלגלי, דוקאטי יצאה מהמשבר והצליחה לחזור לפסים רווחיים.
שנות ה-2000
מאז הוצג ה-916 ב-1994 שיפרה דוקאטי את ביצועי האופנוע מדי תקופה, בעיקר על ידי הגדלת נפח המנוע. הדגמים המשופרים כונו 955, 996 ו-998 (על פי נפח המנוע), אך נשארו זהים ל-916 מבחינה עיצובית. בשנת 2002 הוצג לראשונה מחליף חדש לחלוטין, ה-999. בניגוד ל-916, הוא אינו זוכה להצלחה וביקורות רבות נשמעות על עיצובו החדש. ואכן ב-2006 החליטה דוקאטי לנטוש את הקו העיצובי של ה-999 והציגה את דגם ה-1098 ששיחזר מאפייני עיצוב רבים של ה-916. דגם זה היה מתוכנן להיות מותקן במכונית ספורט מדגם Spartan-V.
באפריל 2012 הודיעה חברת אאודי מקבוצת פולקסווגן על כוונתה לרכוש את חברת דוקאטי. שלושה חודשים אחר כך נחתמה העסקה, ודוקאטי הועברה תמורת 717 מיליון אירו לבעלות מלאה של למבורגיני שהיא חטיבה באאודי.
התחרות במוטו ג'יפי
בשנת 2003 חזרה דוקאטי להשתתף במרוצי אופנועי גרנד פרי לאחר היעדרות בת 30 שנים. למרות ההשקעה העצומה שנדרשה ממפעל קטן יחסית בפיתוח אופנוע ומנוע מתאימים, היא הצליחה לקצור הישגים נאים כבר בעונה הראשונה עם ניצחון במרוץ אחד. אופנוע המרוץ שכונה דזמודיצ'י הונע על ידי מנוע V4 מבוסס שסתומי דזמו והשתמש בשילדת סבכת צינורות פלדה שאפיינה את כל דגמי דוקאטי. הספק המנוע שהיה גבוה מהמתחרים, הביא את אופנועי הגרנד פרי של דוקאטי להשגת שיאי מהירות מרבית בישורת פעמים רבות.
בעונת 2007 השיגה דוקאטי אליפות גרנד פרי ראשונה בעזרתו של הרוכב האוסטרלי קייסי סטונר. הוא עשה זאת בקטגוריה הבכירה תוך השגת עשרה ניצחונות במרוצי העונה בפער גדול ממתחריו. דוקאטי הוכיחה בעונה זו יכולת גבוהה בביצועים ובאמינות המאפיינים בדרך כלל יצרנים גדולים וחזקים ממנה. כמו כן נהנתה דוקאטי גם מההתקדמות בביצועי הצמיגים של הקבוצה מסוג ברידג'סטון, שאפשרו לרוכביה להשיג זמני הקפה טובים יותר מהמתחרים שעשו שימוש בצמיגי מישלן.
אולם יחד עם כוח המנוע העוצמתי של החברה האיטלקית, נראה שהאופנוע סבל מחוסר איזון ומהתנהגות אגרסיבית. בין השנים 2007–2010 דוקאטי לא ניצחה שום מרוץ. בשנת 2011 אלוף העולם תשע פעמים ויש שיאמרו הרוכב הגדול בכל הזמנים, ולנטינו רוסי, עבר לרכב עבור דוקאטי בציפייה גדולה ש"יכניע" את הדוקאטי כפי שעשה זאת בעבר לימאהה כשעבר לרכב עבורם, אבל גם הוא לא היה יכול להתגבר על הדוקאטי החזק, והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שני.
בשנת 2015 מונה ג'יג'י דליג'נה כראש הצוות של הקבוצה. בשנת 2016 במסלול אוסטריה זינקו שני רוכבי דוקאטי אנדראה אינונה ואנדראה דוביציוזו במקומות אחד ושלוש בהתאמה, בזכות כוח המנוע והאחיזה המעולה שנהנו רוכבי דוקאטי באותו סוף השבוע, הם רכבו במקומות ראשון ושני, כאשר דוביציוזו מוביל את רוב המרוץ, עד ההקפה האחרונה שבה אינונה בולם מאוחר ולוקח את ההובלה עד לדגל השחמט. זהו הניצחון הראשון של אנדראה יאנונה במוטו ג'יפי. מאוחר יותר באותה שנה, במסלול מזליה, גם דוביציוזו מנצח מרוץ על גבי הדוקאטי.
בשנים הבאות (2017–2020) נראה שהדסמודיצי הפך קל לרכיבה מאי פעם, רוכבים רבים ניצחו איתו מרוצים: אנדראה דוביציוזו, אנדראה אינונה, חורחה לורנזו, וגם דנילו פטרוצי בגרנד פרי איטליה.
בשנת 2018 כאשר נשאל חורחה לורנסו האם לדעתו ולנטינו רוסי יכול לנצח עם הדוקאטי הנוכחי, ענה: הדוקאטי של היום הוא המושלם ביותר אי פעם (וכן, לדעתו ולנטינו יכול לנצח על הדוקאטי הנוכחי).
מנוע הדוקאטי הוא עדיין החזק ביותר על הגריד, וכשהוא רכוב בידי האיטלקי אנדראה דוביציוזו, הוא מחזיק בשיא מהירות של 356.4 קמ"ש על הישורת של גרנד פרי איטליה.
איזלר סולומון
איזלר סולומון (באנגלית: Izler Solomon; 11 בינואר 1910 - 6 בדצמבר 1987) היה מנצח אמריקאי, שעיקר פעילותו התנהלה במערב התיכון של ארצות הברית.
חייו
סולומון נולד בסיינט פול, מינסוטה. בשנת 1936 החל לנצח על התזמורת הסימפונית של אילינוי ובמשרה זו כיהן עד 1941. באילינוי ניצח בהופעות בכורה על יותר מ-150 יצירות אמריקאיות. בשנים הבאות היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של קולומבוס, אוהיו (1941 - 1949) ושל התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס (1956 - 1976). כמנצח אורח הופיע סולומון עם תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית הישראלית והפילהרמונית של אוניברסיטת אינדיאנה. הקריירה שלו נקטעה בבת אחת בגלל אירוע מוחי, שפקד אותו בשנת 1976.
סולומון הוציא כמה וכמה הקלטות משובחות, ביניהן הקלטת ביצוע הבכורה העולמי של הקונצ'רטו השני לכינור של מקס ברוך, עם התזמורת הסימפונית של RCA ויקטור ויאשה חפץ כסולן בשנת 1954.
פאוול וויצ'כובסקי
פאוול וויצ'כובסקי (בפולנית: Paweł Wojciechowski; נולד ב-6 ביוני 1989 בבידגושץ') הוא אתלט פולני, הוא אלוף עולם (טגו 2011) בקפיצה במוט.