cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידה ורקשטל
פעילות בארגון הלח"י
פרידה קשרה קשר עם הבריגדה היהודית והחלה להיות פעילה בהעלאת ילדים לארץ. קרובי משפחה ממקסיקו הצליחו להשיג לה ויזה לאוסטרליה ולמקסיקו, אך פרידה החליטה לעלות לארץ. בנמל בברצלונה עלתה פרידה על אונייה ללא מסמכים מזהים כנוסעת סמויה, ועלתה לארץ. בארץ הצטרפה פרידה ללח"י. היא עברה קורס שהכשיר אותה להפעיל נשק והשתתפה בפעולות מבצעיות שונות, בהן פעולות החרמה בבנק "ברקליס", הפשיטה על מחנה הצבא הבריטי רחוב הירקון בת"א, וההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת בשנת 1946. בפעולה זו נהרגו 11 לוחמים. פרידה יחד עם 21 לוחמים נתפסה ונידונה למאסר עולם אותו היא ריצתה בכלא בבית לחם. בכלא נותחה עקב פציעה שעברה. בכלא היא טיפלה בפצועות וסיפקה להן נחמה שם היא גם למדה עברית. כינויה בלח"י היה "ברוריה". בסוף שנת 1947 העבירו הבריטים את פרידה ואסירות נוספות לכלא עתלית. בכלא היא פגשה את גבריאל ורקשטל "שמשון", לימים בעלה. ב-5 במאי 1948 ברחה פרידה יחד עם שלוש לוחמות לח"י מבית המעצר בפתח תקווה, והתחבאה מפני השלטונות הבריטים. היא התחילה לעבוד בעיתון "המברק".
לאחר הקמת המדינה פרידה התגייסה לצה"ל ושירתה יחד עם בעלה בגדוד 82 של חטיבה 8. הזוג נישא ב-1 באוקטובר 1948, בחתונה הצבאית הראשונה בישראל. לאחר החתונה עברה לשרת בחיל הרפואה.
לאחר שחרורה עבדה כמנהלת חשבונות.
פרידה השאירה אחריה שני ילדים, נכדים ונינים.
לאסלו קרדוש (במאי סרטים)
לאסלו קרדוש (במאי סרטים) (במקור קליין, בהונגרית: Kardos László; בחו"ל מוכר בשם Leslie Kardos, ברדיוב, 8 באוקטובר 1903 – לוס אנג'לס, ארצות הברית, 11 באפריל 1962) היה במאי קולנוע הונגרי-יהודי, עורך סרטים (Film Editor).
ביוגרפיה
במקור קרדוש היה שחקן ואמן מחול. הוא טייל ברחבי העולם ולאחר מכן עבד בברלין כמנהל תיאטרון. הוא חזר להונגריה בשנת 1933 ועבד כעורך ובמאי. בתחילת מלחמת העולם השנייה בשנת 1940 היגר לארצות הברית, שם גם התיישב. תחילה ביים את הסרט "ארבעה וחצי מוסקטרים", שצולם בבודפשט, ואחר כך כמה קומדיות הונגריות.
משפחתו
הוא היה בנם של גאבור קרדוש (קליין) (1860–1929) בעל בית הדפוס, ומגיהה מסובוטיצה ושל פאני לובל (1866–1934) סבו וסבתו מצד אביו היו ליפוט קליין ורוזאליה דונאט, סבו וסבתו מצד אמו היו מור לובל, סוחר ועמליה אֶבֶּנְסְפַּנְגֶר. אחותו ארז'בט קרדוש, הייתה מזכירת וראייטי, ואשתו השנייה של השחקן ההונגרי-יהודי-אמריקאי ס.ז. סאקאל. שנקרא בשמו המקורי בהונגרית שאנדור גרטנר (Gärtner Sándor).
אשתו של קרדוש הייתה מריה פסטרנק ("לנקה"), אחותו הצעירה של ג'ו פסטרנק, מפיק קולנוע אמריקני ממוצא הונגרי-יהודי. הם נישאו ב־24 במרץ 1935 בבודפשט.
וילם דה פלמינך
וילם הסלץ דה פלמינך (בהולנדית: Willem Hesselsz de Vlamingh, נולד ב-28 בנובמבר 1640, מת ב-1698 או מאוחר יותר) היה רב-חובל הולנדי, שחקר את החוף המערבי המרכזי של אוסטרליה (אז הולנד החדשה) בשלהי המאה ה-17. משימתו לא נשאה פרי, אבל הוא מיפה חלקים מן החוף המערבי של יבשת אוסטרליה.
חייו
וילם דה פלמינך נולד באוסט-פלילנד ברפובליקה ההולנדית ב-28 בנובמבר 1640.
בשנת 1664 הפליג דה פלמינך לנובה זמבלה וגילה את יֶלְמֶרְלַנְד.
בשנת 1668 נשא פלמינך אישה; מקצועו היה רב-חובל בספינת ציידי לווייתנים, והוא המשיך לחיות באי פלילנד. ב-1687 מכרו הוא ואשתו את מקום מגוריהם וב-1688 הצטרף פלמינך לחברת הודו המזרחית ההולנדית ויצא למסעו הראשון לבטאביה באותה שנה. לאחר מסע שני, בשנת 1694, התבקש על ידי ניקולאס ויטסן להרכיב משלחת לחיפוש ה"רידרשאפ ואן הולנד" (1682), אוניית דגל של החברה, שאבדה על 326 נוסעיה וצוותה בדרכה לבטאביה מוקדם יותר באותה שנה. פקידי החברה סברו, שייתכן והאונייה עלתה על שרטון על החוף המערבי של טרה אוסטרליה.
נמל התעופה הבין-לאומי הארי ריד
נמל התעופה הבין-לאומי הארי ריד (באנגלית: Harry Reid International Airport; בשמו הקודם נמל התעופה הבין-לאומי מקארן, באנגלית: McCarran International Airport) הוא נמל תעופה בינלאומי בפרדייז במדינת נבדה שבארצות הברית, והוא נמל התעופה העיקרי לשימוש ציבורי וצבאי בעמק לאס וגאס, אזור מטרופוליני במדינת נבדה האמריקאית. נמל התעופה ממוקם כ-8 ק"מ דרומית למרכז לאס וגאס, והוא נמצא בבעלות מחוז קלארק ומופעל על ידי "מחלקת התעופה של מחוז קלארק". שטח נמל התעופה משתרע על שטח של 11,300 דונם (11.3 ק"מ רבוע).
עד 2021 נמל התעופה נקרא על שם הסנאטור האמריקאי המנוח פט מקארן, חבר המפלגה הדמוקרטית ממדינת נבדה שתרם להתפתחות התעופה הן בלאס וגאס והן בקנה מידה לאומי ברחבי ארצות הברית. מנגד, מקארן היה ידוע בתור אנטישמי וגזען והחל מ-2012 היו ניסיונות לשנות את השם הנמל כך שלא ינציח אותו. הניסיונות צברו תאוצה בעקבות רצח ג'ורג' פלויד והמחאות שבאו בעקבותיו ברחבי ארצות הברית ב-2020, ובפברואר 2021 הרשויות המקומיות החליטו לשנות את השם ל"נמל התעופה הבינלאומי הארי ריד", על שמו של הסנאטור הארי ריד. השינוי הרשמי התרחש ב-14 בדצמבר 2021, כשבועיים לפני פטירתו של ריד.
נמל התעופה הוקם בשנת 1942 ונפתח לטיסות בשנת 1948. מאז הנמל התרחב ושודרג עם טכנולוגיות חדשניות שונות, כגון עמדות לבידוק עצמי. בנמל התעופה ארבעה מסלולים ושני טרמינלי נוסעים ובהם 110 שערי עלייה למטוסים. ממזרח לטרמינלי הנוסעים נמצא "מארנל אייר קארגו סנטר" (Marnell Air Cargo Center), ובצד המערבי של נמל התעופה נמצאים האנגרים ובסיסי חברות מסוקים. נמל התעופה משמש בסיס עבור אליג'אנט אייר, פרונטיר איירליינס, סאות'ווסט איירליינס ו-ספיריט איירליינס. זהו נמל התעופה העמוס ביותר בארצות הברית שאינו בסיס מרכזי עבור אף אחת משלוש חברות התעופה הראשיות בארצות הברית (אמריקן איירליינס, דלתא איירליינס ויונייטד איירליינס).
בשנת 2012 עברו בנמל התעופה 40,799,830 נוסעים, נתון הממקם את הנמל במקום ה-24 בעולם. כמו כן, על פי תנועות המטוסים בנמל, הוא מדורג במקום השמיני בעולם. נכון לשנת 2012 מפעילה חברת התעופה סאות'ווסט איירליינס טיסות לנמל התעופה, יותר מלכל יעד אחר. חברת התעופה הקנדית ווסט ג'ט היא החברה הזרה הפעילה ביותר בנמל.
ברחבי הטרמינלים שבנמל התעופה מפוזרות למעלה מ-1,234 מכונות הימורים, המופעלות על ידי חברת Michael Gaughan.
טיסות לישראל וממנה
בדצמבר 2018 הודיעה אל על על פתיחת קו ישיר מהנמל לתל אביב בתדירות של טיסה שבועית, הקו החל לפעול ב-14 ביוני 2019 ומופעל במטוסי הבואינג 787. עם פרוץ מגפת הקורונה בשנת 2020 הקו בוטל.
טבריה – מתחת לקו האדום
טבריה – מתחת לקו האדום היא סדרה תיעודית ישראלית בת חמישה פרקים, הסוקרת את העיר טבריה ומשודרת בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי. הפרק הראשון של הסדרה שודר באוגוסט 2023. יוצרת הסדרה היא קרין קיינר והסדרה הופקה על ידי חברת קסטינה תקשורת.
עיתונאי מקור ראשון אלישיב רייכנר ביקר את הסדרה, וטען כי היא אמנם מעניינת אך לא מחדשת דבר. האתרים וואלה! ומאקו שיבחו את הסדרה.
ניל דאן
ניל פטריק דאן (באנגלית: Neal Patrick Dunn; נולד ב-16 בפברואר 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת פלורידה, מאז 2017.
ביוגרפיה
דאן נולד בבוסטון, הגדולה שבערי מסצ'וסטס, בפברואר 1953. באוניברסיטת וושינגטון ולי הוא השלים לימודי תואר ראשון במדעי המחשב, ולאחר מכן למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון דוקטורט ברפואה. הוא סיים את ההתמחות הרפואית שלו במרכז הרפואי הצבאי ע"ש וולטר ריד. במשך 11 שנה שירת בצבא ארצות הברית, ובתום שירותו הפעיל הגיע לדרגת מייג'ור. לאחר מכן התיישב בעיר פנמה סיטי שבפלורידה, שם סייע להקים את המרכז האורולוגי של העיר.
באוגוסט 2015, לקראת בחירות 2016, הכריז דאן על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של פלורידה. נציגת המחוז המכהנת, גוון גרהאם הדמוקרטית, בחרה לפרוש מהקונגרס לאחר שהמחוז נעשה רפובליקני באופן משמעותי. דאן זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית, וביום הבחירות הכלליות גבר על וולטר דרטלנד. בבחירות 2018 ובבחירות 2020 נבחר מחדש.
עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, דאן הושבע לתפקידו בבית הנבחרים. הוא תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ובאי-מימון למחלקת החינוך של ארצות הברית, וב-13 בדצמבר 2017 נמנה עם 107 הרפובליקנים שחתמו על מכתב ליושב ראש רשות התקשורת הפדרלית אג'יט פאי ובו הביעו תמיכה בכוונותיו לבטל הגנות על נייטרליות הרשת בניגוד לדעת חברי הרשות. כמו כן, דאן קיבל 18,500 דולר אמריקני מתעשיית הטלקום לפני שהצביע בעד ביטול הכלל. ב-9 באפריל 2020, בראשית מגפת הקורונה בארצות הברית, אובחן דאן חיובי למחלת נגיף קורונה 2019.
בדצמבר 2020 נמנה דאן בין 126 חברי בית הנבחרים מהמפלגה הרפובליקנית שחתמו על מכתב ידידי בית המשפט לשם הבעת תמיכה בתיק "טקסס נגד פנסילבניה", תובענה ייצוגית שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בניסיון לערער על תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 במספר מדינות מתנדנדות, בהן ג'ו ביידן ניצח את הנשיא המכהן דונלד טראמפ. בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, על סמך פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
בינג (סדרת ילדים)
בינג (באנגלית: Bing) היא סדרת אנימציה בריטית לילדים המשודרת בישראל בדיבוב לעברית בערוץ לולי החל משנת 2015
הסדרה מבוססת על סדרת ספרים שנקראת "Bing Bunny" מאת טד דיוואן. את הזכויות ליצירת הסדרה רכשה חברת Acmar Films והיא פותחה עבור CBeebies.
הסדרה הייתה מועמדת למגוון פרסים בינלאומיים וזכתה בפרס הפרה-סקול הטוב ביותר בטקס האמי הבינלאומי לילדים בשנת 2016.
עלילת הסדרה
בינג הוא ארנב נמרץ, נלהב וסקרן. דרך חוויות שונות ויחד עם חבריו, הוא מגלה אודות העולם בו הוא חי. בינג לומד להתמודד ולקבל את החיים כפי שהם, לעיתים הם משמחים ומרגשים ולעיתים גם יכולים להיות מאכזבים.
בסוף כל פרק בינג מסכם במשך דקה מה ראינו, כיצד התמודד עם האתגר והאם הבעיה נפתרה. סיכום זה מהווה נקודת חוזק חשובה בסדרה שכן היא מבהירה לילד את שראה ומאפשרת לו לעבד את העלילה והסיטואציה הרגשית לפני שממשיך הלאה לקרדיטים.
מטרת הסדרה
הסדרה מלמדת על דרכו של עולם ונותנת כלים להתמודדות עם מצבים לא נעימים כגון פרידה מחפץ אהוב שנשבר, למידת סבלנות, התמודדות עם פחד מרעשים חזקים ועוד. פלופ ואמה הם לכאורה הדמויות ה"הוריות" בסדרה. בסדרה זו אין היררכיה, אין אמא ואבא ומבנה הבית והמשפחה מעט שונה ופתוח לאינטרפרטציות. פלופ ואמה הם היחידים בעלי קול של מבוגר, אך מבנה גופם כשל בובה קטנת ממדים. הם השקולים והרגועים מבין הדמויות ותמיד מציעים פתרונות, אם כי מעולם לא צוין שהם ההורים או המבוגרים. נתון זה מאפשר לילד להסיק לבד מהו תפקידם ומקומם במבנה החברתי.
נדיה וסט
נדיה יודית וסט (באנגלית: Nadja Yudith West; נולדה ב-20 במרץ 1961) היא קצינה בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירתה כקצינת הרפואה הראשית של צבא ארצות הברית.
קורות חיים
וסט נולדה בוושינגטון די. סי.. היא הצעירה מבין 12 ילדים, כולם מאומצים. אביה שירת בצבא ארצות הברית ואמה הייתה פעילה בתנועה לזכויות האזרח. שלוש מאחיותיה שירתו בחיל הנשים של צבא ארצות הברית ואחות נוספת בחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1982 סיימה לימודי הנדסה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית כחלק מהמחזור השלישי של וסט פוינט שכלל נשים. היא המשיכה ללימודי רפואה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון אותם סיימה ב-1988. התמחתה ברפואת משפחה בבית החולים הצבאי מרטין בבסיס פורט בנינג. סיימה קורס קציני רפואה בסיסי ומתקדם וקורס קציני רפואה אווירית.
בתקופת מלחמת המפרץ הצטרפה לכוחות הדיוויזיה המשוריינת השנייה שנלחמה באזור רמאדי. לאחר מכן שירתה בבית החולים הצבאי בלאנצ'פילד בפורט קמפבל שבקנטקי והשתתפה במשימות רפואיות של קבוצה 5 מהכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. ביצעה התמחות שנייה ברפואת עור במרכז הרפואי פיצ'סימונס ומרכז הרפואי של אוניברסיטת קולורדו בדנוור. שירתה כקצינת רפואה בדיוויזיה המשוריינת הראשונה בגרמניה המערבית ובמסגרת זו שימשה סגנית כוחות הרפואה שנשלחו לאזור מקדוניה וקוסובו. שירתה כקצינת רפואה בבית החולים הכללי 121 בסיאול שבקוריאה הדרומית ופיקדה על בית החולים הצבאי מקדונלד בפורט יוסטיס שבוירג'יניה. שימשה סגנית המרכז הרפואי הלאומי של הצי וקצינת המבצעים של כוחות הרפואה הצבאיים באזור וושינגטון די. סי..
פיקדה על המרכז הרפואי הצבאי וומאק בפורט בראג ועל כוחות הרפואה בפיקוד אירופה של ארצות הברית. שימשה סגנית ראש מטה קצין רפואה ראשי של הצבא, ועוזרת לענייני רפואה של יושב ראש המטות המשולבים.
בפברואר 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לקצינת הרפואה הראשית ומפקדת פיקוד הרפואה של צבא ארצות הברית. היא הייתה בכך לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה בדרגה זו בצבא, האישה השנייה והאפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד זה. באוגוסט 2019 סיימה את תפקידה ופרשה מהשירות הצבאי.
לאחר שחרורה הצטרפה לדירקטוריון חברת הפלדה נוקור ולדירקטוריון חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון.
נשואה לדונלד וסט ואם לשניים.
רוקט לייק
רוקט לייק (באנגלית: Rocket Lake) הוא שמה של סדרת מעבדי אינטל ממשפחת השבבים השולחניים x86, אשר יצא לאור בסוף הרבעון הראשון של 2021. המעבדים מבוססים על טכנולוגיית Cypress Cove. השבבים שווקו בתור "הדור ה-11 של אינטל". ליבות ה-Cypress Cove מכילות יותר טרנזיסטורים באופן משמעותי מליבות הדור הקודם - סקיילייק. אינטל הודיעה שלמעבדים תהיה תמיכה ב-PCIe 4.0.
לפי הכרזת החברה, ארכיטקטורת יחידת העיבוד המרכזית (CPU) מבוססת על ליבת העיבוד של מעבדי אייס לייק, בעוד המעבד הגרפי מבוסס על ארכיטקטורת Xe-LP שהופיעה לראשונה במעבדי טייגר לייק. בהשוואה לסקיילייק, צפוי שיפור של 10% ומעלה ב-IPC, וכ-50% בכח העיבוד הגרפי. המעבדים ייוצרו בטכנולוגיית 14-ננומטר הוותיקה של אינטל, וצריכת ההספק שלהם צפויה לעמוד על 125 וואט (TDP). בגרסה החזקה ביותר יהיו 8 ליבות ו-16 נימים.
הדגל הלסבי
הדגל הלסבי הוא דגל המשמש לסמל של הקהילה הלסבית בעולם. מאז 1999, עיצובים רבים הוצעו ושומשו אם כי למרות שקיימות העדפות אישיות, אף עיצוב לא התקבל על ידי הקהילה כדגל הרשמי.
היסטוריה
הדגל הלסבי הלאבריסי נוצר בשנת 1999 על ידי המעצב הגרפי שון קמפבל, ופורסם ביוני 2000 במהדורת פאלם ספרינגס של גיליון הגאווה "Gay and Lesbian Times". העיצוב כולל לאבריס, סוג של גרזן כפול, מונח על המשולש השחור ההפוך, על רקע סגול. בין תפקידיו, הלאבריס נקשר כנשק ששימש את האמזונות המיתולוגיות. בשנות ה-70 הלאבריס אומץ כסמל להעצמה על ידי הקהילה הפמיניסטית הלסבית. נשים שנחשבו לאסוציאליות (לא חברתיות) על ידי הרייך השלישי משום שהן לא תואמות את האידיאל הנאצי של אישה, שכלל נשים הומוסקסואליות, נדונו למחנות ריכוז ולבשו תג משולש שחור הפוך כדי לזהותן. מספר לסביות השיבו את הסמל כשגברים הומוסקסואלים השיבו את המשולש הוורוד (לסביות רבות השיבו גם את המשולש הוורוד אם כי לסביות לא נכללו בסעיף 175 לחוק הפלילי הגרמני). הצבע הסגול נקשר ללסביות באמצעות שירתה של סאפפו.
הדגל הלסבי ה-"כתום-ורוד" על פי דוגמת הדגל הוורוד בן שבעת הפסים הוצג בטאמבלר בשנת 2018, עם צבעים כתומים כהים המייצגים 'אי התאמה מגדרית", כתום ל-'עצמאות', כתום בהיר ל-'קהילה', לבן עבור 'יחסים ייחודיים לאישה', ורוד ל-'שלווה ושלום', ורוד מאובק ל-'אהבה ולמין', וורוד כהה ל-'נשיות'. הדגל נועד לכלול גם נשים טרנסג'נדריות. גרסת חמשת הפסים נגזרה מהדגל מאז 2018. העיצוב הכתום-ורוד הוצג במקור בשנת 2016 כדגל בוצ'ה ופמית בעודה ארבע שנים לאחר מכן התעוררה מחלוקת בשנת 2020 לגבי מי יצר את הדגל הכתום-ורוד.
תוכנית הפשרה לסהרה המערבית
תוכנית הפשרה הייתה הסכם בין חזית פוליסריו למרוקו לגבי משאל עם שיהווה ביטוי להגדרה עצמית של תושבי סהרה המערבית. תוצאות משאל העם היו אמורות להכריע בין עצמאות מלאה של חבל הארץ לבין השתלבות בממלכת מרוקו. התוכנית הביאה להפסקת אש שעדיין נשמרת, ולהקמת כוח שמירת השלום של האו"ם MINURSO במטרה לפקח עליה ולארגן את משאל העם, שמעולם לא יצא לפועל.
האחים צ'רווי
האחים צ'רווי (באיטלקית: Fratelli Cervi) היו שבעה אחים בני משפחה איטלקית אחת, שהוצאו להורג במהלך מלחמת העולם השנייה בשל פעילותם במחתרת שהתנגדה לשלטון הפשיסטי במדינה.
האחים
האחים צ'רווי נולדו בכפר קמפג'ינה (Campegine) שבמחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה. הם היו בניהם של אלצ'ידה צ'רווי (Alcide Cervi, 1875-1970) וג'נואפה קוקוני (Genoeffa Cocconi, 1876-1944). היו להם שתי אחיות, דיומירה (Diomira) ורינה (Rina).
תוכנית הפשרה לסהרה המערבית
רקע
חזית פוליסריו הוקמה על ידי הסהראווים בשנת 1973, במטרה להיאבק למען עצמאותה של סהרה המערבית. היא נתמכה על ידי אלג'יריה, והובילה לכך שמאוריטניה ויתרה על תביעתה לשטחי סהרה המערבית בשנת 1978. באוגוסט 1979 חתמה מאוריטניה על הסכם שלום עם פוליסריו, אך לאחר נסיגת הכוחות המאורטיניים משטחי סהרה המערבית השתלטה מרוקו על שטחים אלה. חזית פוליסריו המשיכה לנהל מלחמת גרילה נגד צבא מרוקו עד להפסקת האש בשנת 1991. במהלך 35 שנות הלחימה "נעקרו מעל 100,000 סהראווים מהאזור".
האחים צ'רווי
האחים
שבעת האחים היו:
בימי המלחמה
האחים היו פעילים במחתרת שהתנגדה לשלטונו של רודן איטליה בניטו מוסוליני. פעילותם גברה לאחר שביתת הנשק של איטליה עם בעלות הברית וכיבוש איטליה על ידי גרמניה בספטמבר 1943. הם הקימו יחידת פרטיזנים ואירחו בביתם שבויי מלחמה נמלטים של בעלות הברית.
תוכנית הפשרה לסהרה המערבית
היסטוריה
מעורבותו של האו"ם בסכסוך גברה ב-1976, ושלוש שנים לאחר מכן גם ארגון אחדות אפריקה (OAU) הפך לאחד הגורמים המתווכים בתוכנית הפשרה. האו"ם וה-OAU הציגו בסוף שנות ה-80 תוכנית וניהלו עליה משא ומתן עם הצדדים במשך כחמש שנים. ב-20 ביולי הסכים המלך חסן למשאל עם "להגדרה עצמית" של תושבי סהרה המערבית, ולאחר שיוחלט מי הם בעלי זכות ההצבעה במשאל העם, הם יצביעו אם יהיו עצמאיים או יהפכו לחלק ממרוקו. התוכנית "התקבלה עקרונית על ידי מרוקו ופוליסריו בסוף אוגוסט 1988", ומועצת הביטחון אישרה אותה בהחלטה 658 מ-1990. ההסכם הביא להפסקת אש בין מרוקו לפוליסריו, שנכנסה לתוקף ב-6 בספטמבר 1991. מזכ"ל האו"ם פרז דה קוויאר ראה במשאל העם חלק נפרד משאר תוכנית הפשרה, וההחלטה עליו נוסחה כהחלטה 690 של מועצת הביטחון ב-29 באפריל 1991. החלטה 690 גם יצרה את הבסיס להקמת משלחת האומות המאוחדות למשאל העם בסהרה המערבית (MINURSO).
הפוליסריו קיווה שתוכנית הפשרה תביא ל"תוצאה דומה להסכמי אוויאן". משאל העם היה אמור להתקיים ב-1992, אך מעולם לא יצא לפועל, מכיוון ששני הצדדים לא הסכימו בסוגיית בעלי זכות ההצבעה. האו"ם דיווח כי התוכנית הפכה ל"משחק סכום אפס" שבו כל צד הרגיש כי ניצחון הוא הכרחי והפסד יגרור נזקים גדולים.
האחים צ'רווי
בימי המלחמה
ב-24 בנובמבר 1943 הקיפה המשטרה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית את בית המשפחה ואסרה את שבעת האחים ואביהם. כולם הובלו לכלא בעיר רג'ו אמיליה.
בחודש שלאחר מכן התנקשו פרטיזנים בעיר מודנה בחייו של פקיד ממשלת מוסוליני. כתגמול, ב-28 בדצמבר 1943, נלקחו שבעת האחים ואדם נוסף מהכלא לשטח פתוח ברג'ו אמיליה והוצאו להורג ביריות. אביהם נותר בכלא והצליח לברוח ממנו בהמשך לאחר שבעלות הברית הפציצו את המבנה.
תוכנית הפשרה לסהרה המערבית
היסטוריה
חלק מהבעיה ברישום הבוחרים היה היעדר הסכמה בין פוליסריו ומרוקו לגבי מי יכול לטעון למוצא אתני מהסהרה ולמי יש לאפשר להצביע במשאל העם. מרוקו נקטה בגישה מרחיבה של הקריטריונים לזכאות כך שתכלול גם "אנשים בעלי זיקה מוטלת בספק לסהרה המערבית", וכן "השפיעה בצורה לא נאותה על מנהיגי שבטים סהראווים בשטחי סהרה המערבית שבשליטת מרוקו". לטענת פוליסריו מרוקו ראתה קבוצות שבטיות כזכאיות על אף שלא הייתה להן זיקה לסהרה המערבית. האו"ם שלח 373 שומרי שלום לאזור כדי לסייע באימות זהות המצביעים בסהרה המערבית, ובמקביל המלך חסן העביר 37,000 בני אדם ממרוקו לסהרה המערבית כדי שיוכלו להירשם כמצביעים, דבר ש"העלה את חמתם של אנשי הפוליסריו וזעזע את שומרי השלום". פוליסריו תמכו בהגבלת הבוחרים לאלה שנרשמו כתושבי סהרה המערבית במפקד האוכלוסין הספרדי שנערך ב-1974, מכיוו שהאמינו כי כך תתקבל במשאל החלטה על עצמאות.
האחים צ'רווי
בימי המלחמה
ב-28 באוקטובר 1945 נערכה לשבעת האחים הלוויה בכפרם. קהל של אלפי אנשים ליווה את ארונותיהם אל הכפר.
הנצחה
לאחר המלחמה עוטרו כל האחים צ'רווי בעיטור צבאי (Medaglia d'argento al valor militare). רחובות נקראו על שמם ברחבי איטליה, שירים נכתבו לכבודם, וב-1968 הופק סרט קולנוע אודותיהם בשם I sette fratelli Cervi ("שבעת האחים צ'רווי"). בקרבת כפרם הוקם מוזיאון על שמם לזכר תנועת ההתנגדות האנטי-פשיסטית שפעלה באזור רג'ו אמיליה.
תוכנית הפשרה לסהרה המערבית
היסטוריה
בשנת 1997, מזכיר המדינה לשעבר של ארצות הברית, ג'יימס בייקר, מונה כשליח האו"ם על ידי מזכ"ל האו"ם החדש, קופי אנאן. בייקר בחן את ההצעות הקודמות שהועלו ונועץ עם הצדדים המעורבים. ביחד עם צ'סטר א' קרוקר וג'ון בולטון, הוא ניהל שיחות פרטיות עם פוליסריו ומרוקו, עם אלג'יריה ומאוריטניה כמשקיפות. בסופו של דבר, השיחות, שעסקו ב"סוגיות הפליטים, צמצום כוחותיה של מרוקו, שבויי מלחמה ושבויים פוליטיים", לצד הסכמה על ההתנהלות ברישום הבוחרים, הובילו להסכם יוסטון. רישום הבוחרים החל שוב ב-3 בדצמבר 1997, ומשאל העם היה אמור להתקיים עד 1998. עם זאת, בשל סירובה של מרוקו לקבל את תוצאות המפקד, והסבירות הנמוכה שתקבל תוצאות משאל עם על סמך הבוחרים שהוצעו, השעה מזכ"ל האו"ם את תוכנית הפשרה.
המלך חסן הלך לעולמו ב-1999 ובמקומו עלה לשלטון מוחמד השישי, ש"חזר בתוקף על תביעתה של מרוקו לאזור". באותה שנה עלה לשלטון באלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, שתמך בעצמאותה של סהרה המערבית.
לאחר תוכנית הפשרה
השליח המיוחד של מזכ"ל האו"ם ג'יימס בייקר ניסה להציע פתרונות נוספים במסגרת תוכנית בייקר הראשונה ב-2001, שהתקבלה על ידי מרוקו אך נדחתה על ידי אלג'יריה וחזית פוליסריו. ב-2003 תוכנית בייקר השנייה נדחתה על ידי מרוקו אך התקבלה על ידי אלג'יריה וחזית פוליסריו. ביוני 2004 התפטר בייקר מתפקידו כשליח האו"ם לסהרה המערבית.
בשנת 2006 הציגה מרוקו תוכנית לאוטונומיה של העם הסהראווי תחת שלטון מרוקאי, אך גם תוכנית זו נדחתה.
ויליאם בראדלי למונד
ויליאם בראדלי למונד (באנגלית: William Bradley Lamond; 1857–1924) היה צייר סקוטי, יליד ניוטייל, אנגוס. לא הייתה לו הכשרה פורמלית באמנות ועבד עבור חברת הרכבות הקלדונית במשך שנים רבות. הוא התמחה בתחילה בדיוקנאות ומאוחר יותר עבד על נופים שתוארו כ"סצנות אימפרסיוניסטיות נמרצות - עם שימוש חזק בצבעי שמן". הוא נבחר לחבר באגודה המלכותית של אמנים בריטים ב-1906, והציג באקדמיה המלכותית, האקדמיה המלכותית הסקוטית ובמכון לאמנויות יפות של גלאזגו.
ביוגרפיה
ויליאם בראדלי למונד הציג לראשונה את יצירותיו בפומבי בתערוכת האמנות של דאנפרמלין ב-1883, ואחריה תערוכת האמנות של דנדי ב-1884. חמש שנים לאחר מכן הציג לראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית. ב-1890 הוא הפך לאחד מהחברים המייסדים של האגודה לאמנויות גרפיות של דנדי והציג עבודות בגלריה של רוברט סקוט בעיר.
העבודה הבולטת הראשונה שלו הגיעה בשנה שלאחר מכן - דיוקן של סמל מיג'ור קילגור מ"הדנדי היילנדרס". בסביבות 1894, הוא יצר את אחד הנושאים הרווחיים ביותר שלו - סצינות חוף בהשתתפות מלקטי אצות בעבודה עם סוס ועגלה. הוא הציג סצנה אחת כזו אצל סקוט, ש"איבנינג טלגרף" כינה את היצירה כ"קטע מבריק של עבודה מבריקה". עד מהרה הוא נקנה על ידי אספן מקומי ולמונד צייר עוד הרבה וריאציות על אותו נושא.(1896).
הצלחה
בשנת 1895 הייתה לו השנה המוצלחת ביותר, כשהוא הופיע במכון גלאזגו והסתיימה בתערוכה של ציורים ורישומים בסטודיו שלו. אף שלמונד נמנע מאמנות מודרנית, הקומפוזיציות שלו נתפסו לעיתים קרובות כמיוחדות בשל העדפתו ללכוד אפקטים מסוימים במקום בחירת נושא בשל המשמעות החברתית או הסמלית שלו, בניגוד לציירי דנדי אחרים כמו ג'ון דאנקן או סטיוארט קרמייקל.
למונד חזר ללונדון ב-1903 כדי לקבל על עצמו מספר עבודות ומאוחר יותר באותה שנה נבחר לחבר באגודה המלכותית של האמנים הבריטיים.
הוא המשיך להציג עבודות בתערוכות אך ב-1906 בריאותו התדרדרה והוא הפחית בעבודתו.
בקיץ 1908 למונד חזר לדנדי, שם ערך תערוכה של עבודותיו האחרונות בסטודיו החדש שלו בשנה שלאחר מכן עבר שוב ושם נשאר עד סוף חייו. בשנת 1915 הוא זכה לפטרון ידוע הארי לאודר, שהזמין ממנו שני ציורים וביקר אותו מעת לעת בדנדי או באוכמיטי.
מאוחר יותר ומוות
במהלך מלחמת העולם הראשונה, למונד המשיך לצייר כתמיד, בילה את הקיץ שלו באוכמיטי ואז הראה את התוצאות בתערוכות בסטודיו שלו בסתיו.
למונד מת מדלקת ריאות ב-1924 בביתו ברחוב ויליאם.
כדי לנסות למכור את ציוריו שנותרו, נערכה תערוכת זיכרון בגלריות ויקטוריה ב-1925, שהציגה 68 יצירות שהושאלו על ידי אספנים שונים, יחד עם ציורים רבים שנתרמו על ידי חבריו האמנים בכדי לגייס כסף לפרנסת אלמנתו ולהקים מצבה מעל קברו בבית העלמין המזרחי.
אברהם יעקב פרידמן (השלישי)
הרב אברהם יעקב פרידמן (ה' באלול תרפ"ח, 21 באוגוסט 1928 – י"ט בטבת תשע"ג, 1 בינואר 2013) היה האדמו"ר מסדיגורה וחבר נשיאות מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
קורות חייו
נולד בווינה לרבי מרדכי שלום יוסף פרידמן, האדמו"ר מסדיגורה. בשנת ה'תרצ"ד עבר עם משפחתו לגור בפשמישל. זמן קצר לפני השואה, בסיוון ה'תרצ"ט, עלו לארץ ישראל. למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת לומז'ה
אחרי השואה עבר עם אביו לארצות הברית והתגוררו בקראון הייטס. רבי אברהם יעקב נשאר בניו יורק כרב הקהילה גם לאחר חזרת אביו לישראל בתשכ"ז. הוא עלה מאוחר יותר והתיישב בצפון תל אביב.
נישא לציפורה פייגה (נפטרה בי"א בתמוז תשס"ו), בת הרב יוסף אריה פלדמן, בנו של רבי אפרים פישל מחבר הספרים "ידות אפרים" ו"דגל אפרים". אחרי פטירת אביו בכ"ט בניסן תשל"ט הוכתר כאדמו"ר במקומו וירש את החצר ברחוב פנקס בתל אביב, וכן מונה במקומו לחבר במועצת גדולי התורה. בשנת תשמ"ט מונה לחבר נשיאות המועצה.
עוד בחיי אביו הקים את ישיבת רוז'ין בבני ברק ושימש בה כראש הישיבה עד שהוכתר לאדמו"ר. כאדמו"ר הקים מוסדות נוספים בירושלים, אשדוד, ביתר עילית, מודיעין עילית, ניו יורק ולונדון.
בסוף ימיו העביר את מרכז החסידות לבני ברק, אך עדיין המשיך להנהיג ולהתגורר מדי פעם בחצרו בתל אביב.
דברי תורתו יצאו לאור בסדרת ספרי "עקבי אבירים".
חסידו ומחותנו היה חבר הכנסת אברהם יוסף שפירא ששימש יו"ר ועדת הכספים.
רבי אברהם יעקב היה מהאדמו"רים ה"ימניים" באגודת ישראל והתנגד בחריפות למסירת חלקים מארץ ישראל לערבים. בזמן תוכנית ההתנתקות פרסם בעיתון המודיע מכתב חריף נגד הגירוש ורכש בכספו חלקה של שני דונם באדמות כפר דרום.
דראז'ה מיכאילוביץ'
דראז'ה, שלאורך חייו היה מעורב במלחמות הבלקן והמערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה, עלה בדרגות הצבא היוגוסלבי עד שהיה לגנרל במהלך הפלישה ליוגוסלביה. הוא היה ממקימיה ומנהיגיה של תנועת הצ'טניקים, שהורכבה בעיקרה מסרבים תומכי המלוכה שהתנגדו לקומוניסטים ולמדינות הציר כאחד. עקב מאבק אינטרסים איבד דראז'ה את התמיכה בו מצידה של בריטניה כאשר סירב לפתוח במאבק ישיר מול מדינות הציר וזאת במטרה להימנע מלהוביל אותם לפגוע באזרחים סרבים. עם הזמן פעל לשמר מודוס ויוונדי מול מדינות הציר בעוד מצא את הקומוניסטים הפרטיזנים בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו להיות לאויביו הראשיים. לקראת סופה של המלחמה אף שיתף פעולה עם הנהגת מדינת הבובות הנאצית בסרביה, ובראשה מילאן נדיץ'.
ב-1946 נתפס בידי רשויות יוגוסלביה הסוציאליסטית-פדרלית בראשותו של טיטו. דראז'ה הואשם בבגידה ופשעי מלחמה והוצא להורג. ב-2015 בית המשפט העליון של סרביה ביטל את הרשעתו.
שנותיו הראשונות וקריירה מוקדמת
דְּרָגוֹלִיוֹב "דְּרָאזַ'הּ" מִיכֵּאֵולוֹבִיץ' נולד ב-27 באפריל 1893 באיוואניקה, ממלכת סרביה. אביו היה פקיד בית משפט. בהיות דראז'ה בן 11 נפטרו הוריו והיה ליתום. דראז'ה גודל לאחר מות הוריו בידי דודו בבלגרד. שני דודיו היו קצינים בצבא הסרבי המלכותי, ובמהלך אוקטובר 1910 דראז'ה נרשם לאקדמיה הצבאית הסרבית. דראז'ה, שעוד לא סיים את הכשרתו האקדמאית בפרוץ המלחמות, נלחם כצוער בחיל הרגלים הסרבי במהלך המלחמות הבלקניות בין 1912 ל-1913. במאי 1913, על פעילותו במלחמת הבלקן הראשונה, דראז'ה עוטר במדליית הכסף של העוז. על פעילותו לאורך הגבול האלבני במהלך מלחמת הבלקן השנייה, דראז'ה קודם לדרגת לוטננט והיה לנושא המקום הראשון בכיתתו ובמקום השישי באקדמיה הצבאית הסרבית כולה.
דראז'ה שירת במהלך המערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה ובהמשך היה מעורב בנסיגה הגדולה של הצבא הסרבי לתוך נסיכות אלבניה. דראז'ה היה חלק מכוחות הצבא הסרבי שנסוגו לאי קורפו בים האדריאטי הנתון לריבונות ממלכת יוון בשביל להתארגן מחדש למעורבות בחזית. דראז'ה המשיך לשרת את מדינות ההסכמה במסגרת החזית המקדונית כחלק מהכוחות הסרבים שנשלחו מקורפו בסופה של מלחמת העולם הראשונה היה דראז'ה בדרגת קפטן בשירות צבא ממלכת יוגוסלביה החדשה.
בין המלחמות
עם הקמתה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (ששמה שונה בהמשך לממלכת יוגוסלביה), הוצב דראז'ה לפעול כחבר המשמר המלכותי של המלך פטר הראשון. דראז'ה פוטר מתפקיד זה לאחר שהתערב ביריבות פוליטית בין קומוניסטים ולאומניים. בהמשך הוצב בסקופיה. ב-1921 החל ללמוד באקדמיה הצבאית הראשית של בלגרד. ב-1923, עם סיום לימודיו, החל לשרת במטה הכללי. בשנת 1930 הועלה דראז'ה לדרגת לוטננט קולונל. בהמשך אותה השנה בילה דראז'ה שלושה חודשים בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית, כנספח צבאי. במהלך שהותו עבר על שיעורים באקדמיה הצבאית סן-סיר ופגש בשארל דה גול. ב-1935 נשלח כנספח צבאי אל ממלכת בולגריה והוצב בסופיה. ב-6 בספטמבר 1935 קודם לדרגת קולונל. בהיותו בבולגריה התקשר עם התנועה הפוליטית זְוֶונוֹ ושקל להתערב בקשר להדחתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה ולהעלאת ממשל חדש בסופיה שיקים ברית בולגרית-יוגוסלבית. קשריו של דראז'ה עם תנועות פוליטיות התבררו במהרה לרשויות בבולגריה שדרשו ממנו לעזוב את המדינה במהירות האפשרית. בהמשך מונה דראז'ה לנספח צבאי בפראג, צ'כוסלובקיה.
ב-1939 פרסם דראז'ה דו"ח נגד צורת הארגון של הצבא היוגוסלבי במסגרתו תקף בחריפות את הסדר הצבאי הקיים במדינה. הדו"ח העלה את חמת אפם של רבים במטה הכללי ובהנהגת המשרדים הקשורים בביטחון, והיו שקראו לגירושו של דראז'ה מהשירות. לאחר שבילה 30 יום במעצר, דראז'ה התקבל כפרופסור במכללת המטות הצבאיים של בלגרד. בקיץ 1940 היה מעורב בהתכנסות פוליטית של נספח צבאי בריטי עם גורמים פרו-בריטיים בשורות הצבא היוגוסלבי. במהלך הכנס דיבר דראז'ה בטון אנטי-נאצי חד משמעי וכאשר נודע על הדבר לשגריר הגרמני, דראז'ה הוטל פעם נוספת ב-30 ימי מעצר. בשנים שקדמו לפלישת מדינות הציר ליוגוסלביה שירת דראז'ה בעיר צליה, הקרובה אל הגבול עם גרמניה הנאצית. במהלך הפלישה היה דראז'ה לעוזר ראש מטה הארמייה השנייה היוגוסלבית שהוצבה בבוסניה. לזמן קצר כיהן כראש מטה הארמייה השנייה לפני כניעת המטה הכללי היוגוסלבי לידי מדינות הציר ב-17 באפריל 1941.
מלחמת העולם השנייה
לאחר הפלישה יוגוסלביה סופחו שטחים לאורך גבולותיה של יוגוסלביה בין ממלכת איטליה, גרמניה הנאצית, ממלכת הונגריה וממלכת בולגריה ובנוסף להם הוקמה מדינת חסות איטלקית של מונטנגרו, משטר צבאי גרמני בסרביה והמדינה העצמאית של קרואטיה, שבמקור הייתה מופרדת בין אזורי הפשעה גרמנים ואיטלקים ובהמשך פעלה להשיג אוטונומיה מידי ההשפעה של שתיהן. בפועל הונהגה קרואטיה בידי הרודן אנטה פאבליץ'. עם חלוקת יוגוסלביה נקבעה קרואטיה להיות גדולה בהרבה מהשטחים המקוריים בהם התגוררו תושבים קרואטים ביוגוסלביה וזאת במטרה להסית את דעת הקהל של הקבוצות האתניות הפנימיות האחת נגד השנייה במקום נגד מדינות הציר הכובשות. קרואטיה קידמה טיהור אתני של יהודיה כמו גם של תושביה הסרבים.
המשטר הצבאי בסרביה נשלט בפועל בידי הורמאכט הגרמני אך היה נתון לשליטתו הישירה של מילאן נדיץ', ראש המטה של הצבא היוגוסלבי שהפך לבעל ברית של מדינות הציר. נדיץ' התנגד לבריטים ולקומוניסטים כאחד וראה את הגנתם של הסרבים כמטרתו הראשית. צבא ממשלת נדיץ' הסרבית הוגבל ל-17 עד 24,000 איש בידי הגרמנים, דבר שהקשה על אכיפת הסדר האזרחי לעומת תנועות המחתרת הרבות שפעלו. השליטה הגרמנית על ממשלת נדיץ' הייתה גדולה בהרבה מזאת על ממשלת פאבליץ' בקרואטיה העצמאית. המחתרות הסרביות הרבות היו מפולגות. 12,000 איש פעלו תחת דימיטריה ליוטיץ' (אשר כיהן כשר המשפטים בתקופת המלוכה) ו-6,000 איש צ'טניקים פעלו תחת קוסטה פצ'נאק. הצ'טניקים היו מאוחדים בלאומיות סרבית, תמיכה במלוכה והתנגדות לקומוניסטים ולפאשיסטים כאחד.
הצ'טניקים בראשותו של דראז'ה החלו דרכם במערב סרביה ומנו עם הקמתם 7 קצינים ו-27 חיילים בלבד. במקור ניסה דראז'ה להשיג תמיכה מצד בעלות הברית ונמנע ממאבק ישיר מול הגרמנים בידיעה שמאבק שכזה יוביל למחיקת כוחותיו כמו גם לפרעות של הכוחות הכובשים נגד האוכלוסייה הסרבית האזרחית. דראז'ה הכריז על שימור נאמנותו למלוכה הסרבית וממשלה היוגוסלבית הגולה בלונדון. במקור בוסס מאבקו של דראז'ה נגד הפרטיזנים הקומוניסטים בראשות יוסיפ ברוז טיטו על כך שאלו תקפו באופן ישיר מוצבים גרמנים ובכך הובילו לפרעות של הגרמנים נגד האוכלוסייה האזרחית. נכון לסתיו 1941 היו לערך 4,000 איש תחת פיקודו של דראז'ה.
במשא ומתן עם הבריטים, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל, טען בפני דראז'ה כי על הצ'טניקים להילחם עבור יוגוסלביה ולא עבור מוסקבה. הייתה זאת פנייה זאת מצידו של ראש הממשלה הבריטי שהובילה את דראז'ה לצאת במאבק ישיר נגד הקומוניסטים. בנובמבר 1941 נפלו הכוחות הצ'טניקים של דראז'ה בהתכתשות מול הקומוניסטים של טיטו ונסוגו. היה זה המחסור באספקת נשק שהוביל את דראז'ה לבקש תמיכת אספקת נשק מממשלת נדיץ' וגרמניה הנאצית עבור מאבקו נגד הקומוניסטים. הגרמנים מצידם חשדו בדראז'ה שהוא והצ'טניקים היו אחראיים למרידות הגדולות ברחבי יוגוסלביה הכבושה, ולא הקומוניסטים. המשא ומתן כשל ודראז'ה נסוג ביחד עם המחתרת שלו לפעילות מתחת לפני השטח לזמן מה. בתחילת 1942, לנוכח המצב בחזית המזרחית מול ברית המועצות, גרמניה העבירה חלק נרחב מכוחותיה המוצבים ביוגוסלביה הכבושה אל המאבק בברית המועצות, ואיטליה הפאשיסטית בהנהגתו של בניטו מוסוליני ניצלה את ההזדמנות לחזק את השפעתה במערב הבלקן. איטליה החלה לתמוך בתנועות צ'טניקיות מסוימות (לא כולל הצ'טניקים של דראז'ה) בכדי שאלו יאבקו נגד קרואטיה העצמאית (שהייתה בפועל בחסות גרמנית) ובקומוניסטים של טיטו. היו גורמים צ'טניקים שראו עדיפות בתקיפת קרואטים ומוסלמים במקום קומוניסטים, בהם גם חיילים וקצינים בשורות התנועה של דראז'ה. דראז'ה מצידו כמעט ולא פעל בכדי לעצור את המאבקים הפנים-אתניים. לבסוף ניתנה תמיכה עבור קרואטיה העצמאית במאבקה נגד הצ'טניקים והיא החלה לתקוף גם את המיליציה של דראז'ה. בסוף 1942 פגעו הגרמנים במערכת המודיעין של הצ'טניקים של דראז'ה והניסו את רוב המיליציות הצ'טניקיות לאזור מונטנגרו והרצגובינה.
הצ'טניקים של דראז'ה הפכו לאויבים גלויים עבור הגרמנים ואיבדו את רוב התמיכה מצד האוכלוסיות המקומיות כמו גם את כל התמיכה מצד הבריטים. בתחילת 1943, עקב חשש מפני נחיתה אפשרית של בעלות הברית במדינה ההלנית, קידמו הגרמנים את מבצע "מקרה לבן" ביחד עם האיטלקים והקרואטים שנועד לטהר את כל המחתרות היוגוסלביות באשר הן. איטליה, נגד דרישותיה של גרמניה, העבירה תמיכה לידי הצ'טניקים של דראז'ה, שבה בעת הפכו לארגון הצ'טניקי המרכזי. לאורך המבצע האיטלקים הותירו את הצ'טניקים לבצע את רוב העבודה השחורה של המאבק בשטח בעוד רק העבירו לידיהם אספקה. הקומוניסטים בראשות טיטו אוגפו בידי הגרמנים מצפון, הקרואטים מצפון-מערב, האיטלקים מדרום והצ'טניקים מדרום-מזרח. בהתחשב בהפרשי הכוחות בין אויביו התכוון טיטו לפרוץ את האיגוף מדרום.
התמיכה האיטלקית בצ'טניקים הובילה לקטיעת כל הקשרים שנותרו בין הצ'טניקים לבין הבריטים ולאחר ועידת טהראן הכירו בעלות הברית בקומוניסטים בהנהגתו של טיטו כממשלה הלגיטימית של יוגוסלביה במקום ממשלת הגלות והצ'טניקים של דראז'ה. לצד זאת, היו קריאות מתוך מטה ההנהגה של דראז'ה לנתק את הקשרים עם האיטלקים. לבסוף הגיעו הגרמנים לשביתת נשק זמנית עם הקומוניסטים של טיטו בכדי שאלו יפעלו נגד הצ'טניקים. הכוחות הצ'טניקים איבדו חלק נרחב מהמורל שלהם וחיילים רבים ערקו משורותיהם. תנועות מחתרת שונות של צ'טניקים התפזרו ורובם נמחקו לנוכח עליית ההשפעה של הקומוניסטים. ניסיונו של דראז'ה להקים ממשלת אחדות לאומית כאלטרנטיבה פוליטית לטיטו נכשלה בעיקר עקב קשריו למלוכה ולצבא שהובילו לסלידה מצד האוכלוסייה הכללית מחשש לדיקטטורה צבאית.
שיתוף פעולה גרמני עם דראז'ה החל רק כאשר הצבא האדום כבש את ממלכת רומניה. ברית זאת לא תרמה לשינוי המצב ביוגוסלביה, איפה שהקומוניסטים השיגו שליטה כבר על רוב השטחים שנכללו בממלכה היוגוסלבית קודם כיבושה ב-1941. עם התקדמות הצבא האדום לעבר מזרח יוגוסלביה נסוג דראז'ה אל אזור מונטנגרו עם שארית כוחותיו. לאחר נסיגתם של הכוחות הגרמנים הנותרים מיוגוסלביה וההשתלטות עליה בידי טיטו, דראז'ה החל בניסיון לנוע עם כוחותיו חזרה לאזור דרום-מערב סרביה. ניסיונו לארגן מחדש מיליציה סדירה שנועדה להוות איום לקומוניסטים בראשות טיטו כשלה והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הוקמה בהנהגתו של האחרון. עם כניעת גרמניה הנאצית נסוג דראז'ה עם אחרוני הצ'טניקים אל מתחת לפני השטח.
משפט והוצאה להורג
לאחר המלחמה הסתתר דראז'ה מפני הרשויות. הוא נלכד על ידי גורמים מטעם המדינה ב-13 במרץ 1946, והואשם על ידי ממשלת יוגוסלביה בבגידה ובשיתוף פעולה עם הגרמנים. דראז'ה נידון למוות והוצא להורג בבלגרד ביולי 1946. אף על פי שוועדת חקירה אמריקאית אישרה את ההאשמות בדבר שיתוף הפעולה עם הגרמנים עבור דראז'ה כמו גם אחרים בדרג ההנהגה הצ'טניקית, הנושא עדיין נותר שנוי במחלוקת בנוגע להתנהלותו של דראז'ה במלחמת העולם השנייה. לאחר התפרקות יוגוסלביה הקומוניסטית בתחילת שנות התשעים, מקלטו לשעבר באזור רבנא גורה הפך למוקד פעילות של מלוכנים.
בשנת 2006 העבירה ממשלת סרביה חקיקה שפתחה לציבור אפשרות הצגת דרישות חנינה עבור פעילים צ'טניקים לשעבר מתקופת המלחמה שהורשעו בפשעי מלחמה ובגידה. החקיקה החדשה הובילה ללמעלה מ-2,000 בקשות חנינה לבתי המשפט הסרבים. נכדו של דראז'ה, ווג'יסלב מיכאילוביץ', הגיש בקשת חנינה גם כן במהלך שנת 2006. ב-2015 בית המשפט העליון בבלגרד קבע את חנינתו של דראז'ה וביטול כל ההאשמות נגדו כמו גם צדקת הקביעה נגדו בידי בית המשפט הקומוניסטי שדן אותו למוות ב-1946. בית המשפט קבע כי משפטו של דראז'ה מיכאילוביץ' לאחר מלחמת העולם השנייה הוסט בידי גורמים "פוליטיים ואידאולוגים" בחריגות חמורות מהסדר המשפטי התקין לפי החוק הסרבי. עוד נכתב כי המשפט אינו הוגן מכיוון שלא היה לו מגע ראוי עם עורכי הדין שלו, לא ניתנה לדראז'ה גם זכות הערעור על קביעות בית המשפט ולא הותר לו להטיל ספק באמיתות הראיות שהוצגו נגדו.
דראז'ה והיהודים
בשלבים הראשוניים של תנועות הצ'טניקים היו יהודים ששירתו בין שורותיהם, אך כאשר התברר שהצ'טניקים לא נלחמים בפולשים וחלקים מהתנועה בעצמם משתפי פעולה עם מדינות הציר, ולמעשה נטו לשתף איתם פעולה נגד הקומוניסטים, כל המעורבים היהודים עברו לשורות הפרטיזנים הקומוניסטים. ככל שהצ'טניקים הגדילו את שיתוף פעולה שלהם עם הגרמנים, יחסם ליהודים באזורים בשליטתם הידרדר, והם זיהו את היהודים עם הקומוניסטים אותם תיעבו. היו מקרים רבים שבמהלכם צ'טניקים שרצחו יהודים או מסרו אותם לידי הגרמנים במסגרת שואת יהודי יוגוסלביה. אחת טען דראז'ה בפני אנשיו כי: "יחידות הפרטיזנים מלאות בבריונים מסוגים שונים, כגון האוסטאשה - השוחטים הנוראיים ביותר של סרבים - יהודים, קרואטים דלמטים, בולגרים, טורקים, מדיארים, וכל שאר אומות העולם ."
בנק המסחר הממלכתי של האימפריה הרוסית
בנק המסחר ממלכתי (ברוסית: Государственный коммерческий банк Российской империи) הוא בנק ממלכתי רוסי, שנפתח ב-1 בינואר 1818 בהתאם לסעיף V במניפסט שפורסם ב-7 במאי 1817. אמנת הבנק, שאושרה על ידי אלכסנדר הראשון, הונפקה במקביל למניפסט זה. הבנק אורגן מחדש בשנת 1860 בשם הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית.
היסטוריה
בשנת 1817 החלה ברוסיה רפורמה בנקאית חדשה, במהלכה נוצר בנק מסחר ממלכתי חדש על בסיס משרדי הנהלת חשבונות בבנק ההקצאה הממלכתי. במהלך ארגונו מחדש נוצרה גם מועצת מוסדות האשראי הממלכתיים, החלו ההכנות לארגון מחדש של בנק ההמחאות הממלכתי כשהמטרה העיקרית של הרפורמה הבנקאית המתמשכת הייתה לקדם את התחזקות ההלוואות הפרטיות, אשר, בתורן, יכולות היו לתרום להתפתחות החקלאות, התעשייה והמסחר. חרף שמם אף אחד מהבנקים הממלכתיים לא היה ברמה של בנק מרכזי.
לפני הקמת הבנק, בישיבת מועצת המדינה שר האוצר של רוסיה דמיטרי גורייב הציג דו"ח בפני הקיסר, שהציג את הכיוונים העיקריים לפעילות הבנק העתידי. הבנק היה אמור לבצע את הפעולות הבאות: אחסון פיקדונות במטילי זהב, כסף ומטבע חוץ; העברות פיקדונות במזומן בהשראת בנקים דומים בהמבורג ואמסטרדם (פעולות בצורה של תשלומים שאינם במזומן); קבלת פיקדונות עם צבירת ריבית עליהם; חישוב שטרות; מתן הלוואות לסחורות.
במניפסט שפורסם נאמר כי "ברצוננו לפתוח בפני הסוחרים דרכים נוספות להקל ולהרחיב את המחזור המסחרי, זיהינו לטובה במקום משרדי הנהלת החשבונות הקיימים, שפעולתם על חוסר משמעותם הונם ואי הנוחות השונה במיומנותם אינה מביאה יתרונות מוחשיים למסחר. על כן יש להקים בנק מסחר ממלכתי. הבנק החל את עבודתו מול לקוחות ב-2 בינואר 1818. כבר ב-7 בינואר 1818, הסניף השני של הבנק, שעסק בחישוב שטרות, לקח בחשבון את שטר החוב הראשון שנכתב על ידי הסוחר הפטרבורגי מיכאיל סולודובניקוב תמורת 5,000 רובל.
בשנה שלאחר תחילת עבודתו, בשנת 1818, הוקם סניף של בנק המסחר הממלכתי במוסקבה. במהלך 42 שנות פעילותו נפתחו 12 סניפים, מתוכם 3 זמניים. בשנת 1819 נחתמו צווים להקמת סניפים בארכנגלסק ובאודסה, בשנת 1820 – בריגה ובניז'ני נובגורוד (סניף זמני), בשנת 1821 גם באסטרחן. בשנת 1839 הוקם סניף גם בקייב, בשנת 1841 בעיר ריבינסק (סניף זמני), בשנת 1843 בחרקוב, בשנת 1846 ביקטרינבורג ובאירביט (בה היה סניף זמני). בשנת 1852 נפתח הסניף האחרון של בנק בפולטבה.
בסוף 1850, המצב הכלכלי באימפריה הרוסית השתנה. הירידה בריבית על הפיקדונות הובילה להוצאת פיקדונות מבנקים ממשלתיים, שהייתה תחילת סופה של המערכת הבנקאית לפני רפורמה בנקאית נוספת. הממשלה, שלא יכלה עוד להחזיר את כספי המפקידים, שנלקחו כהלוואות ללא ריבית מבנקים, החליטה לאחד פיקדונות שהוכרזו כחוב ציבורי. לאחר מכן, שוב הופחתו הריביות על פיקדונות, בנקים למשכנתאות ממשלתיים חוסלו ובנק המסחר הממלכתי אורגן מחדש. על פי צו של אלכסנדר השני מ-31 במאי 1860 אורגן הבנק מחדש לבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית, שהפך לבנק המרכזי במדינה.
מבנה הבנק
מבנה הבנק המסחרי הממלכתי כלל דירקטוריון ומחלקות. דירקטוריון הבנק הורכב ממנהל, ארבעה דירקטורים מהממשלה וארבעה דירקטורים שנבחרו ממעמד הסוחרים. תפקידי דירקטוריון הבנק כללו ניהול ופיקוח על כל הפעולות שבוצעו בסניפים.
מנהל בנק המסחר הממלכתי מונה על ידי הקיסר בהמלצת שר האוצר. על פי אמנת הבנק, המנהל היה יו"ר דירקטוריון הבנק. תפקידיו כללו מעקב אחר עבודת עובדי כל המחלקות וביצוע תפקידם הרשמי, הוא קבע את עיתוי המשימות, העביר עובדים ממחלקה אחת לאחרת ופיקח על משימותיהם.
הדירקטורים מטעם הסוחרים נבחרו לתקופה של 4 שנים על ידי אגודת סוחרים מהגילדה הראשונה והשנייה שסחרו בנמלי פטרבורג ובקרונשטדט.
ג'ובאני ממונטקורבינו
ג'ובאני ממונטקורבינו או ג'ובאני דה מונטקורבינו באיטלקית (באיטלקית: Giovanni da Montecorvino; 1247–1328) היה מיסיונר פרנציסקני איטלקי, נוסע ומדינאי, מייסד המיסיונים הקתולים הראשונים בהודו ובסין, והארכיבישוף של פקין. הוא אחד מהאירופאים שפעלו בסין בימי הביניים.
ביוגרפיה
ג'ובאני נולד במונטקורבינו רובלה, באזור קמפניה, איטליה. כחבר מסדר דתי רומי קתולי שעסק באותה תקופה בעיקר בניצורם של לא-קתולים, הוא נשלח בשנת 1272 על ידי הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאיולוגוס אל האפיפיור גרגוריוס התשיעי, לנהל משא ומתן למפגש מחודש בין הכנסיות היוונית והכנסיות (אורתודוקסיות) ולטיניות.
בהזמנת האפיפיור ניקולאוס הרביעי נבחר להטיף עיקרי הנצרות במזרח הקרוב והמזרח התיכון, ובמיוחד לעמים האסיתים שאיימו אז על המערב. הוא הקדיש את עצמו ללא הרף בין השנים 1275 ל־1289 למשימות במזרח והתחיל דרכו בפרס. בשנת 1286 שלח ארגון, ששלט בממלכה זו, בקשה לאפיפיור באמצעות הנזיר הנסטוריאני, רבן בר צומה, לשלוח מיסיונרים קתוליים לחצר של החאן הגדול (קיסר מונגול) של סין, קובלאי חאן (1260–94), שהיה סובלני כלפי הנצרות. האפיפיור ניקולס מינה אותו למשימה החשובה בסין הרחוקה, שם שהה מרקו פולו, הנוסע הוונציאני המהולל.
בשנת 1289 ביקר ג'ובאני מחדש את החצר האפיפיורית ונשלח מטעם האפיפיור לחאן הגדול, לאילצ'אן של פרס, ולאנשים האחרים המובילים באימפריה המונגולית, כמו גם לקיסר אתיופיה. הוא נשא מכתבים לארגון, לקיסר הגדול קובליי חאן, לקאידו, נסיך הטטרים, למלך ארמניה ולפטריארך של יעקוביסטים. חבריו היו ניקולס הדומיניקני מפיסטויה והסוחר פיטר מלוקאלונגו. הוא הגיע לתבריז (באזרבייג'ן האיראנית), אז העיר הראשית של המונגולים בפרס.
מפרס הם עברו בדרך הים להודו, בשנת 1291, לאזור מדרס או "ארץ סנט תומאס", שם הטיף במשך שלושה עשר חודשים והטביל כמאה איש. בן זוגו ניקולס נפטר. משם כתב מונטקורבינו הביתה, בדצמבר 1291 (או 1292), את התיאור המוקדם ביותר של חוף קורומנדל (החוף הדרום מזרחי של הודו). בנסיעות דרך הים מ מליאפור בבנגל, הגיע לסין בשנת 1294, הופיע בעיר הבירה חאנאבליק (בייג'ינג), רק כדי לגלות שקובלאי חאן בדיוק נפטר, וטימור לנג (1294-1307) עלה לכס המלכות המונגולי. אף על פי שהאחרון כנראה לא אהד את הנצרות, הוא לא העמיד מכשולים בדרכו של המיסיונר. עד מהרה זכה ג'ובאני בביטחונו של שליט שושלת יואן למרות התנגדותם של הנסטוריאנים שכבר התיישבו שם בשנים מוקדמות יותר.
בשנת 1299 בנה ג'ובאני כנסייה בחאנאבליק ובשנת 1305 כנסייה שנייה מול הארמון הקיסרי, יחד עם בתי מלאכה ודירות למאתיים איש. בהדרגה הוא קנה מהורים עניים כמאה וחמישים בנים, מגיל שבע עד אחת עשרה, לימד אותם לטינית ויוונית, כתב להם מזמורים ואז אימן אותם לשרת במיסה ולשיר במקהלה. במקביל התוודע לשפת האם, הטיף בה ותרגם את הברית החדשה ואת התהילים לאויגורית המשמשת בדרך כלל את המעמד השליט המונגולי בסין. בין ששת אלפי המתגיירים של ג'ובאני ממונטקורבינו היה גם נסיך נסטוריאני בשם ג'ורג', לכאורה ממדינתו של פרסטר ג'ובאני, ווסל של החאן הגדול, שהוזכר על ידי מרקו פולו.
ג'ובאני כתב מכתבים מ־8 בינואר 1305 ו- 13 בפברואר 1306, המתארים את התקדמות המשימה הרומית במזרח הרחוק, למרות ההתנגדות הנסטוריאנית. הוא כתב גם על הקהילה הקתולית שהקים בהודו, ולפנייה שקיבל להטיף ב"אתיופיה" והתמודדות עם נתיבי יבשה בדרך ל"קתאי", מהים השחור והמפרץ הפרסי בהתאמה.
לאחר שעבד לבדו במשך אחת-עשרה שנים, נשלח אליו פרנציסקני גרמני מקלן (1304 או 1303) כעמיתו הראשון. בשנת 1307 האפיפיור קלמנט החמישי, שהיה מרוצה מאוד מהצלחתו של המיסיונר, שלח שבעה בישופים פרנציסקנים שהוזמנו לקדש את ארכיבישוף ג'ובאני ממונטקורובינו של פקין. הם עצמם היו הבישופים שלו. רק שלושה משליחים אלה הגיעו בשלום: גררדוס, פרגרינוס ואנדרו מפרוגיה (1308). הם קידשו את ג'ובאני בשנת 1308 ואחד את השני. בשנת 1312 נשלחו עוד שלושה פרנציסקנים מרומא, מהם לפחות אחד הגיע למזרח אסיה.
במשך 20 השנים הבאות המיסיון הסיני-מונגולי המשיך לפרוח תחת הנהגתו. ישנה מחלוקת על מסורת פרנציסקנית שבשנת 1310 ג'ובאני ממונטקורובינו המיר את החאן הגדול החדש של האימפריה המונגולית, שהיה גם הקיסר השלישי בשושלת יואן (1307–1311). משימתו של ג'ובאני זכתה ללא ספק בהצלחות מדהימות בצפון סין ובמזרח סין. מלבד שלוש תחנות מיסיון שהקים בפקין, אחת ליד נמל אמוי, מול האי פורמוזה (טייוואן).
ג'ובאני ממונטקורבינו תרגם את הברית החדשה לאויג'ורית וסיפק עותקים של תהילים, מזמורים וליטורגיה. הוא שימש כמורה ללימוד בנים את השירה הלטינית, ככל הנראה למקהלה בליטורגיה ובתקווה שחלקם יהפכו לכהנים.
הוא המיר ארמנים בסין לקתוליות הרומית.
ג'ובאני ממונטקורבינו נפטר בערך בשנת 1328 בפקין. הוא ככל הנראה היה הבישוף האירופי היעיל היחיד בפקין של ימי הביניים. גם לאחר מותו המסיון בסין נמשך בארבעים השנים הבאות.
מורשת
טוג'ובאני טאמור, הקיסר האחרון של מונגול (שושלת יואן) של סין, שלח שגרירים לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר באביניון בשנת 1336. הוא שלח אתם מכתבים מהשליט המונגולי, שטענו שהם נמצאים שמונה שנים (מאז מותו של מונטקורובינו) ללא מדריך רוחני, ורצו סיוע רוחני. האפיפיור השיב למכתבים, ומינה ארבעה אנשי כנסייה לשרת בחצר החאן. בשנת 1338 נשלחו בסך הכל 50 אנשים על ידי האפיפיור לפקין, ביניהם ג'ובאני ממריניולי. בשנת 1353 חזר ג'ובאני לאביניון, ומסר מכתב מהחאן הגדול לאפיפיור אינוקנטיוס השישי. עד מהרה קמו הסינים וגרשו את המונגולים מסין ובכך הקימו את שושלת מינג (1368). עד שנת 1369 גורשו כל הנוצרים, בין אם הם קתולים או מזרחיים על ידי שליטי מינג.
פארק עירוני
פארק עירוני או פארק אורבני הוא פארק הממוקם בתוך העיר או בצורות התיישבות אחרות, ומטרתו לאפשר לתושבים גישה לשטח פתוח או ירוק בקרבת מקום מגוריהם. הקמת ותחזוקת פארקים עירוניים מנוהלת בדרך כלל על ידי העירייה או הממשלה, אך לעיתים קיימות גם קבוצות פרטיות המתחזקות את הפארק.
מתקנים שנפוצים בפארקים עירוניים כוללים גן שעשועים, גנים, שבילי הליכה, ריצה או רכיבה, מתחמי פיקניק ואחרים כתלות באופי הפארק, גודלו ומיקומו.
היסטוריה
פארק הוא אזור המיועד לשימוש פנאי, בדרך כלל בבעלות ובניהול השלטון המקומי. הוא כולל לעיתים קרובות דשא שנגזם כדי להימנע ממזיקים, ועצים שנבחרים בהתאם ליופיים ולצל, כשבשנים האחרונות מתגברת תשומת הלב לנושא איי החום העירוניים.
בין הפארקים המתועדים הראשונים ניתן למצוא את La Alameda de Hércules בסביליה, שהוקם ב-1574 בתוך המרכז ההיסטורי של סביליה.
פארק מיל אנדס בעיר פורטלנד שבאורגון שכולל עץ בלבד, נחשב לפארק העירוני הקטן ביותר בעולם לפי ספר השיאים של גינס.
שימושים
ניתן לחלק את הפארקים העירוניים לאזורי בילוי אקטיביים ופאסיביים. במתחמי הבילוי האקטיבי קיימת לרוב פעילות קבוצתית, ולשם כך הם כוללים מגרשי משחקים, מגרשי כדור, בריכות שחייה וסקייטפארקים. מתחמים אלה דורשים לרוב תחזוקה אינטנסיבית. בילוי פסיבי, המכונה גם "בילוי בעצימות נמוכה", הוא שמדגיש את השטח הפתוח והשמירה על בית גידול טבעי. הוא דורש רמת פיתוח נמוכה יותר, וכולל בדרך כלל מתחמי פיקניק, שבילים וספסלים, ולכן הוא גם דורש עלויות תחזוקה נמוכות יותר. פארק ליניארי הוא פארק אשר אורכו גדול יותר מרוחבו. פארק כזה לדוגמה הוא פארק המסילה בירושלים או בתל אביב.
זאק אברהים
זק אבראהים (נולד כעבדולעזיז אל סייד נוסייר, בפיטסבורג, פנסילבניה, ב-24 במרץ 1983 ) הוא סופר אמריקאי ופעיל חברתי. ובנו של אל סייד נוסייר, רוצחו של מאיר כהנא.
לאחר מספר שנים של הסתרת זהותו האמיתית, עבדועאזיז שינה את שמו לזאק אברהים והחל לדבר בפומבי על פעילותו של אביו ובנאומים נגד הטרור ובעד שלום וסובלנות. הוא הוציא את ספרו הראשון, "בנו של טרוריסט" (The Terrorist's Son: A Story of Choice) דרך הוצאת סיימון ושוסטר בספטמבר 2014. הספר זכה בפרס איגוד הספריות האמריקני בשנת 2015 ותורגם לעברית במרץ 2017.
אמו של אברהים, ילידת פיטסבורג קארן מילס, שינתה את שמה לחדיג'ה, כשהתאסלמה מקתוליות בשנת 1982. יש לו אח ואחות למחצה מנישואיה הקודמים של אמו.
אשפנבורג
אשפנבורג (בגרמנית: Aschaffenburg; ב-IPA: ; ) היא עיר בצפון-מערב בוואריה, גרמניה.
היסטוריה
בשנת 1552 נהרסה הטירה המקומית של יוהנסברג שהייתה בנויה בסגנון אדריכלות גותית. היא הוחלפה בשנת 14–1605 בטירת "שלוס יוהנסבורג" שנבנתה באדריכלות הרנסאנס. העיר סבלה מאוד במהלך מלחמת שלושים השנים. במהלך קרב דיטינגן (1743), נכבשה העיר על ידי חיילים צרפתים.
בשנת 1810 אוחדה נסיכות אשפנבורג לדוכסות הגדולה של פרנקפורט. בשנת 1814 הועברה העיר לחלק ממלכת בוואריה על ידי אמנה אוסטרית-בווארית. בשנת 1866, הצבא הפרוסי הטיל תבוסה קשה על האוסטרים בסביבת העיר במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
במלחמת העולם השנייה, אשפנבורג נפגעה קשות על ידי בעלות הברית הפצצות השטח, כולל שלוס יוהנסברג אשר נבנה מחדש לחלוטין כמה שנים מאוחר יותר. הצבא הגרמני בחר להגן בחוזקה על אשפנבורג במהלך השבועות האחרונים של המלחמה, מה שהביא ל"קרב אשפנבורג" ב-28 במרץ - 3 באפריל 1945.
בעשורים שלאחר המלחמה חוותה אשפנבורג והסביבה שגשוג כלכלי חזק, בין היתר בגלל קרבתה לפרנקפורט.
ספורט
ויקטוריה אשפנבורג הוא מועדון הכדורגל הגדול בעיר. המועדון הוקם ב-24 ביוני 1904 מתוך איחוד בין שש קבוצות. אצטדיון הבית שלהם הוא אצטדיון Schönbusch, אצטדיון שממוקם בניקהיים.
אשפנבורג היא גם ביתם של קבוצת הבייסבול והסופטבול אסאפנבורג מוהוקס. נבחרת הסופטבול זכתה באליפות גרמניה ב-2010. קבוצת הבייסבול הבוגרת זכתה באליפות דרום לנדסליגה ב-2011 ומשחקת בליגה הגבוהה ביותר במדינת הסן משנת 2012.
כתמה עבת-שורשים
כְּתֵמָה עֲבַת-שָׁרָשִׁים (שם מדעי: Leontodon tuberosus) הוא מין צמח ממשפחת המורכבים הנפוץ במדינות הסובבות את הים התיכון (מלבד בחצי האי סיני). בישראל מין זה נפוץ ברחבי הארץ, מלבד במישור החוף ובערבה.
בעבר מין זה שויך לסוג כתמה (Thrincia) ונקרא Thrincia tuberosa. אולם במיונים עדכניים המין משויך לסוג שן-ארי, אך שמו העברי לא השתנה.
גובה הגבעול הוא כ-30 ס"מ ובראשו תפרחת צהובה עגולה הפורחת בתחילת החורף ועד לאביב (נובמבר עד מאי). בגלל ציצת שורשיו העבים, יש לו אפשרות להקדים את צמיחתו לפני רדת גשמי החורף.
אגוסטין הראשון, קיסר מקסיקו
אַגוּסְטִין דֶּה אִיטוּרְבִּידֶה (בספרדית: Agustín de Iturbide; 23 בספטמבר 1783 – 19 ביולי 1824) היה מצביא ומדינאי מקסיקני אשר שימש מפקד בכיר במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו ומאוחר יותר היה קיסר האימפריה המקסיקנית הראשונה, היחיד בהיסטוריה שנשא תואר זה מלבד מקסימיליאן הראשון במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.