cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי אוהעל
מלחמת העולם השנייה (השואה)
הרשויות, שלאחר ביקורו הרשמי של תת-שר הפנים לסלו אנדרה (Laszlo Endre) חששו בשל הצפיפות הקיצונית בגטו ובשל מערכת המים הנחשלת באזור, גייסו ב-24 באפריל 1944, 15 רופאים יהודים ואחיות יהודיות לטפל בחולים. בבית החולים היהודי בגטו היו 250 מיטות, ובתי חולים ארעיים נוספים הוקמו במבנים של בתי הספר. בראש המועצה היהודית עמד עורך הדין ליוש רוזנברג, הנשיא האחרון של קהילת הסטטוס קוו. חמישה צעירים שירתו בשירות הסדר היהודי ובגטו פעלה גם מאפייה יהודית.
שילוחים מהגטו
ארבעה שילוחים היו מהגטו באוהעל ובתוכם היו סך הכל 12,621:
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חזרו לעיר כ-400 מתושביה היהודים, חלקם ניצלו ממחנות ההשמדה וחלקם התחבאו במקומות מסתור באזור או ניצלו בזכות תעודות מזויפות, ביניהם כמאה יהודים מיישובי הסביבה. הם חידשו את החיים היהודיים במסגרת שלוש הקהילות שהיו במקום בעבר.
כיום יש במקום בית קברות יהודי גדול ובו ציוני קברים של מייסדי חצרות חסידות סאטמר לפלגיה השונים . ולמקום מגיעים יהודים רבים כחלק מביקור בקברי צדיקים בהונגריה. בשנת 2015 נחנך במקום בניין "הכנסת אורחים" שנועד לשמש יהודים שעולים לקברי הצדיקים בעיר.
ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית
ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Armed Services; לעיתים נכתבת בראשי התיבות SASC באתר האינטרנט שלה) היא ועדה קבועה של הסנאט של ארצות הברית, אשר בסמכותה פיקוח פרלמנטרי על הכוחות המזוינים של ארצות הברית, מחלקת ההגנה, מחקר ופיתוח צבאי, אנרגיה גרעינית וביטחון לאומי, הטבות לחברי הכוחות המזוינים, מערכת השירות הסלקטיבי ועניינים אחרים הקשורים למדיניות הביטחון של ארצות הברית. ועדת הכוחות המזוינים נוסדה מכוח חוק הארגון החקיקתי מחדש 1946 (Legislative Reorganization Act of 1946) בעקבות ניצחון ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. סמכויות הוועדה ותחומי אחריותיה הם מיזוג של אלה של הוועדה לענייני הצי והוועדה לענייני הצבא שנוסדו שתיהן ב-1816.
הוועדה נחשבת לאחת הוועדות המשפיעות והמרכזיות ביותר בסנאט, ומתן סמכותה הרחב לפעולות מאפשר לה לדווח על החקיקה הנרחבת והמהפכנית ביותר בשנות המלחמה הקרה, כולל חוק הביטחון הלאומי משנת 1947. הוועדה נוטה לנקוט בגישה דו-מפלגתית יותר מבוועדות אחרות, כפי שרבים מהסנאטורים החברים בה שירתו בעבר בצבא ארצות הברית או שיש להם אינטרסים ביטחוניים גדולים הנמצאים במדינות אותן הם מייצגים.
תחומי שיפוט
על פי הכללים הקבועים של הסנאט של ארצות הברית, כל חקיקה, עתירה, משימה, הקמת אנדרטה ועניינים אחרים הקשורים לנושאים הבאים מופנים לוועדת הכוחות המזוינים:
פלגות הלילה המיוחדות
יחידת פְּלַגוֹת הלילה המיוחדות (Special Night Squads, פל"מ), שכונתה גם פלוגות הא"ש (א"ש=אימוני שדה), הייתה יחידה צבאית בריטית ללוחמה כנגד התקוממות, שפעלה במהלך המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) בצפונה של ארץ ישראל.
היחידה הוקמה ביוני 1938 על ידי "הידיד" אורד צ'ארלס וינגייט, קפטן בצבא הבריטי, שהיה ציוני נלהב ובעל קשרים דתיים עמוקים ליהודים ולתנ"ך. הפל"מ התייחדה הן בשילוב של חיילי רגלים בריטיים עם נוטרים יהודים, שגויסו באופן לא רשמי מבין אנשי ארגון ההגנה, והן בתורת הלחימה הייחודית שלה, אותה פיתח וינגייט במיוחד עבורה. היחידה פעלה רשמית עד יולי 1939, אך למעשה חדלה לפעול במתכונתה המקורית כבר בינואר של אותה השנה.
שם היחידה
שמה של היחידה נגזר מכך שפעלה בפְּלָגות (squads), קרי – כוחות משימה קטנים ללא גודל תקני, שהורכבו לצורך כל מבצע. ביישוב העברי שובש השם והתקבע כ"פלוגות הלילה המיוחדות", אף שגודל היחידה כולה היה בסך הכל כשל פלוגת חיל רגלים תקנית דאז.
תורת הלחימה
וינגייט גיבש עבור הפל"מ תורת לחימה ייחודית, שנבדלה בכמה היבטים מזו שהייתה נהוגה בצבא הבריטי באותו זמן: בניגוד לתפיסה שרווחה אז, גרס וינגייט כי חיילים סדירים יכולים לפעול בלילה ובכוחות קטנים; כן טען, כי כוח צבאי מסוגל להשיג עליונות מודיעינית על פני הכנופיות, תוך ניצול מקורות המודיעין של היישוב היהודי מצד אחד, ושמירה קנאית על חשאיות מצד שני.
בין העקרונות שהנחו את פעילות הפל"מ, ניתן למנות את הבאים:
מבנה וארגון
הפל"ם הורכבה מיחידת מפקדה ומשלוש יחידות משנה ("מחלקות"). מפקדת היחידה כללה את וינגייט עצמו, קצין קישור מטעם הסוכנות היהודית (יצחק שדה, אפרים דקל ואחריו נח סונין) ועשרה נוטרים שטיפלו בענייני המנהלה. כל אחת משלוש המחלקות הורכבה מכיתת חיילים בריטיים ומכיתת נוטרים, כשלושים איש ביחד. על המחלקות פיקדו קצינים בריטיים, אליהם כפופים סמלים או רבי-טוראים בריטיים וכן מפקדי כיתות מטעם ההגנה. לצורך פעילות חריגה, גייס וינגייט נוטרים נוספים, שפעלו במסגרת המשמר הנע (מ"ן) וכן מהיישובים בסביבה. בסך הכל, עמדו לרשות היחידה בין תשעים ל-120 לוחמים. מפקד המחלקה, שמוקמה בבית מזכירות הקיבוץ המאוחד שבעין חרוד, היה האמפרי אדגר ניקולסון ברידן ששימש גם כסגנו של וינגייט וממלא מקומו.
הפל"מ הוכפפה ישירות למפקד הבריגדה ה-16, שהייתה אחראית על צפון הארץ. מפקד הבריגדה, ג'ון פולרטון אווטס, תמך ביוזמתו של וינגייט וסייע ליחידה בהקצאת כוח אדם ואמצעים.
פעילות מבצעית
מטרת הפל"מ הוגדרה כ"חיסול הטרור בצפון ארץ ישראל". בתחילה מוקמו המחלקות בעין חרוד, בחניתה ובאיילת השחר, אך לאחר כשבועיים כונסה היחידה כולה בקיבוצים במזרח עמק יזרעאל. המשימה הרשמית שהוטלה על הפל"מ הייתה אבטחת צינור הנפט כירכוכ-חיפה, אשר היה יעד לחבלות חוזרות ונשנות מצד הכנופיות. עיקר מבצעי היחידה כללו סיורים ליליים, לאורך תוואי שהוגדר מראש, במטרה להפתיע את הכנופיות בדרכן לפעילות. כמו כן, ביצעה היחידה מבצעי חיפוש בכפרים, שנחשדו בסיוע לכנופיות. במספר מקרים, ערכה היחידה פשיטות מתוכננות מראש על אתרים שזוהו מראש כבסיסים של הכנופיות, או כמקומות מפגש.
פעילות היחידה הניבה הצלחות מרשימות, שגרמו לירידה משמעותית בפעילות הכנופיות בעמק יזרעאל ובגליל התחתון. ניתוח מבצעי היחידה מעלה, כי במהלך שישה חודשי פעילות גרמו לוחמי הפל"מ לכ-17% מכלל האבדות שנגרמו לכנופיות על ידי הצבא הבריטי וכי היו אחראים לתפיסת כ-19% מכלל אמצעי הלחימה, בשנת 1938 כולה. עם זאת, פעולות היחידה היו ידועות בברוטליות שלהן, ותלונות על ברוטליות יתר נשמעו אפילו מחיילי הפלגות עצמם.
פירוק היחידה
וינגייט עזב את היחידה בתחילת אוקטובר 1938, עם צאתו לחופשת מולדת באנגליה. סגנו ביחידה, ברידן, פיקד עליה עד תחילת ינואר 1939, כאשר גדודו עזב את ארץ ישראל. במקביל, חל שינוי לרעה ביחס שלטונות המנדט ליישוב היהודי בארץ ישראל בכלל ולפלגות הלילה המיוחדות בפרט. מפקדה של הדיוויזיה השמינית, ברנרד לו מונטגומרי, התנגד לשיתופם של לוחמים יהודים במבצעים התקפיים, והמרכיב הבריטי ביחידה עזב אותה. על הנוטרים שהמשיכו לפעול תחת השם "פלגות הלילה המיוחדות", הוטלו משימות של חיל מצב ואבטחה. מצב זה נמשך עד ליולי 1939, אז פורקה היחידה רשמית.
השפעה על הכוח המגן
פלגות הלילה המיוחדות היו היחידה הצבאית הראשונה בה נטלו יהודים חלק בפעילות צבאית יזומה בארץ ישראל. בשל היותה כה חריגה, זכתה לתמיכתם של בכירי היישוב בעת ההיא, ובראשם משה שרת. רבים מהלוחמים בפל"מ השתלבו בהמשך ביחידות הפלמ"ח ואחר כך בצה"ל וחלקם הגיע לדרגות בכירות.
בין לוחמי הפל"מ שבלטו אחר כך ניתן למנות את
אברהם יפה ('יופה') אלוף בצה"ל, חבר הכנסת, ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה ומנהל רשות שמורות הטבע, מקים החי בר.
שמעון אבידן איש צבא ישראלי, מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות.
ישראל כרמי איש צבא ישראלי. מפקד ב"הגנה", בבריגדה היהודית, בפלמ"ח ובצה"ל, קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) התשיעי (1962–1971).
צבי ברנר,
יוסף הראל היה מפקד אוניות מעפילים, בהן הספינה "אקסודוס". מראשי קהילת המודיעין הישראלית.
נחמן בצר,
אבינועם סלוצקי,
חיים לבקוב (חיימק'ה) לוחם ומפקד בפלמ"ח ובצה"ל, ששימש במשך שנים רבות, איש הקשר של צה"ל לבני עדות המיעוטים (בדואים, דרוזים וצ'רקסים). הוא היה ידוע גם כמספר סיפורים מוכשר ואף כ"גדול מספרי הסיפורים של הארץ".
מרדכי מקלף הרמטכ"ל השלישי בצה"ל.
לוחמים מיחידות אחרות שפעלו יחד עם וינגייט
פרט ללוחמים ששירתו ביחידה האורגנית עצמה, היו רבים נוספים שפעלו יחד עם וינגייט או תחת פיקודו, במסגרת מבצעי הפל"מ. הבולטים שבהם היו יצחק שדה, יעקב דורי, יגאל אלון, משה דיין, פנחס קופל, יגאל פרסמן, גרשון ריטוב וחיים שטורמן
רמי מימון
ביוגרפיה
מרצה במחלקה לצילום בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ובמדרשה לאמנות בבית ברל. חי ועובד בתל אביב.
גאורג מופאט
גאורג מופאט (בגרמנית: Georg Muffat; 1 ביוני 1653 – 23 בפברואר 1704) היה מלחין מתקופת הבארוק.
רמי מימון
עבודתו
יצירותיו של מימון נעות על הציר שבין צילום קלאסי לבין שחזור ובנייה מחדש של דימויים קיימים, תוך שימוש בחלל התצוגה כרכיב מרכזי בהבניית המבט והשיטוט של הצופה.
מימון בורא דיאלוגים, מטמורפוזות והכלאות בין מזרח למערב. הוא מהלך בתוך דפי ספרים של ההיסטוריה של האמנות, של הצורות ושל הדימויים המקומיים והאוניברסליים. אם מתוך מעשה של מחווה או של השחתה הוא מתערב, מסלף, מבליט ומבטל אובייקטים מצולמים והופך אותם לעבודות קולאז׳ ופיסול. לעיתים הוא מחזיר אותם שוב למצע צילומי כטפט קיר, או נייר צילום וחושף פרטים אינטימיים ושכבות ארכאולוגיות של המעשה האמנותי. מימון מכוון את עין הצופה יָמָּה וָקֵדְמָה במעין מסע נטול היררכיות, במצב מתמשך של התהוות ונדידה בין הקדום לעכשווי לקדום.
גאורג מופאט
ביוגרפיה
בסביבות 1680 יצא לאיטליה, שם למד נגינה בעוגב אצל ברנרדו פאסקוויני, חסיד מסורת הנגינה של ג'ירולאמו פרסקובלדי; מופאט גם פגש את ארכאנג'לו קורלי, שיצירותיו עוררו בו התפעלות רבה. משנת 1690 עד מותו שימש קאפלמייסטר אצל הבישוף של פאסאו.
בנו, גוטליב תיאופיל מופאט, היה גם הוא מלחין מצליח.
יצירותיו
במוזיקה של מופאט ניכרת השפעה חזקה של מלחינים צרפתים ואיטלקים כאחד.
מופאט, כמוהו כיוהאן יאקוב פרוברגר חלפניו וגאורג פרידריך הנדל אחריו, היה מלחין קוסמופוליטי, שמילא תפקיד חשוב בחילופים בין מסורות המוזיקה האירופאיות. ספרי המוזיקה שלו מכילים הוראות שימושיות לביצוע מוזיקה בתקופת חייו.
מלריטה (מחוז משנה)
מחוז משנה מלריטה (בבלארוסית: Маларыцкі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר מלריטה.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מלריטה 25,780 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 88.3% בלארוסים, 7.2% אוקראינים ו-3.7% רוסים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (56.6%) ורוסית (38.1%).
שחף לבה
שחף לבה או שחף מקפץ (שם מדעי: Leucophaeus fulginosus) הוא מין שחף שחור האנדמי לאיי גלאפגוס.
מאפיינים
השחף מזכיר בצבעיו את צבעי הלבה המכסה את האיים, ומכאן שמו. כנפיו אפורות עם פס לבן באמצען, בטנו אפורה בהירה ורגליו שחורות. הראש שחור, העיניים גדולות ובעלות קו שחור מעליהן ומתחתן. המקור ארוך עם תוך אדמדם. השחפים הצעירים בצבעים חומים יותר.
שחף זה חי בחופי איי גלאפגוס באיים: סנטה קרוס, איסבלה, סן קריסטובל וחנובסה והוא אחד ממיני השחפים הנדירים ביותר: אוכלוסייתו מונה 300-600 זוגות בוגרים בלבד.
שחף זה, שלא כמו שאר מיני השחפים, אינו נוהג להתלהק אלא חי בזוגות. כמו רוב העופות טרופיים אין לו עונת הזדווגות קבועה במחזור השנה. הקן מוטל על הקרקע ובו 2-3 ביצים מוסוות בצבע חום-זית. הגוזלים חשופים לסכנה מצד טורפים כמו ינשופים, פריגטות, שחפים אחרים וגם יונקים שפלשו לאיים כמו עכברים וחתולים.
הוא עצמו צד דגים, סרטנים, גוזלים של עופות אחרים וחיות יבשה קטנות כמו צבי ים צעירים ואיגואנות צעירות. הוא גם חוטף ואוכל ביצים של עופות אחרים.
רודרי הגדול
רודרי אפ מרווין (בוולשית: Rhodri ap Merfyn; ) המוכר יותר בכינויו רודרי הגדול (בוולשית: Rhodri Mawr) היה מלך וולשי אשר מלך על ממלכת גוויניד' בשנים 878–844 ובמהלך שלטונו ירש את כס השלטון של ממלכת פוויס וסיסלווג.
בספר דברי ימי אלסטר, כונה רודרי "מלך הבריטונים", על שאיחד את רוב ויילס (מלבד החלקים הדרומיים) בתקופה בה האזורים שנחשבו בריטונים היו רק סקוטלנד, ויילס וחלק מדרום-מערב אנגליה. בתקופות מאוחרות יותר כונה לעיתים "מלך הוולשים", למרות שכאמור לא שלט בפועל בכל ויילס ורק כארבע מאות שנים מאוחר יותר תתאחד ויילס באופן מלא.
שלטון
רורדי נולד ככל הנראה בשנת 820, בנו של מלך גוויניד' 'מרווין "המנומש" אפ גוריאד'. מרווין לקח לעצמו את שלטון הממלכה לאחר שהמלך האחרון של בית קונד'ה; הוול, נפטר ללא בן יורש. כך הקים מרווין את שושלת אברפראו (על שם מרכז השלטון באנגלסי), שבתקופתו נקראה שושלת מנאו ממנה הוא בא. אימו של רורדי, נסט וורך קאדל, הייתה ביתו של מלך פוויס קאד'ל (מלך: 808–773) ואחותו של המלך סינגאן אפ קאד'ל (מלך: 854–808).
כאשר נפטר אביו מרווין, ירש רורדי את כס ממלכת גוויניד' בשנת 844. מספר שנים לאחר מכן ב-855, נפטר מלך פוויס ללא בן יורש ורודרי ניצל את ההזדמנות ומשום שאימו הייתה שייכת לבית המלוכה בפוויס, לקח לעצמו את השלטון בממלכה. רורדי נשא לאשה את אנגהארד וורך מוריג מממלכת סייסל'וג, כך שכאשר אחיה גוואגון מלך סייסל'ו נפטר אף הוא ללא בן יורש, ניצל רורדי גם הזדמנות זו ולקח לעצמו את הכתר של סייסל'ו בשנת 872.
בתקופת שלטונו, התמודד רורדי הן בלחץ שהופעל מכיוון מזרח באנגליה והן מחופי ויילס במערב אם התגברות התקפות הויקינגים. בשנת 854 ישנו אף תיעוד לכך שהויקינגים תקפו ובזזו התיישבויות ברחבי האי אנגלסי, שנתיים לאחר מכן רורדי ניהל מערכה מוצלחת נגד הפולשים הוויקינגים ואף הרג את מנהיגם 'גורם'. בשנת 878 נהרג רורדי במהלך מערכה כנגד פלישה של ממלכת מרסיה לפוויס, במותו השאיר רורדי לפחות ארבעה בנים לחלק ביניהם את הממלכה המאוחדת שיצר אביהם.
מבין בניו של רורדי, אנרוואד הבכור ירש את ממלכת גוויניד', מרווין ירש את ממלכת פוויס וקאד'ל ירש את ממלכת סייסל'וג. הבן הרביעי תוד'וואל "העלוב", היה ככל הנראה צעיר מכדי לרשת תואר כל שהוא, לקח חלק במערכה כנגד מרסיה בשנת 881 שם הוא נפצע וקיבל את כינויו. משום שבניו עמדו כעת בראש שלוש ממלכות כשהם מקימים בהם שושלות חדשות, נוצר בסיס לחיזוק קשר השלטון בין ממלכות ויילס והטענה לקרבת דם בין מלכיה, מה שיהווה בסיס בהמשך לשיח האחדות של ממלכות ויילס ולבסוף ליצירת נסיכות ויילס במאה ה-13.
אשר אהרנפלד
הרב ד"ר אשר זעליג אהרנפלד (נולד ב־4 ביולי 1947, ט"ז בתמוז תש"ז באורדיא, רומניה) הוא רב ישראלי, אשר מכהן כרב ואב בית דין בדברצן, שבהונגריה, בעבר כיהן כרב בצה"ל וכרב הראשי לרומניה.
ראשית חייו
אשר אהרנפלד נולד ברומניה להורים ניצולי שואה, אביו ר' שלום היה מצאצאי הרב שמואל אהרנפלד החתן סופר, למד לימודים תיכוניים בעיר מגוריו ולאחר מכן למד בישיבה שנשארה לפליטה בעיר ארד אצל ראש הישיבה הרב שלמה זלמן מילר.
לאחר מאמצים רבים מול השלטון הקומוניסטי עלתה המשפחה לישראל. עם עלייתו לישראל בשבט תשכ"ד (1964) המשיך את לימודיו בישיבת כפר חסידים, שם התיישבו הוריו בשנים הראשונות לעלייתם, בזמן לימודיו בישיבה הוסמך לשוחט ולמוהל.
שירות צבאי
שירת כלוחם בצה"ל בין השנים 1965–1968 תחת יחידת נח"ל אשר איגדה את העולים החדשים המצורפים. במסגרת היחידה לחם במלחמת ששת הימים. שירת כלוחם גם במלחמת יום הכיפורים תחת יחידת מילואים. בהמשך שירת כאיש קבע ובמילואים ברבנות הצבאית והגיע לדרגת רס"ן.
לימודים אקדמיים
עם סיום שירותו הצבאי החל את לימודיו לתואר ראשון במדעי המדינה בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 קיבל תואר מאסטר מהאוניברסיטה העברית, עבודת המאסטר שלו עוסקת בגיור בתקופת בית שני (גרים בתקופת הרומאים).
בשנת 1988 אושרה עבודת הדוקטור אותה כתב גם כן באוניברסיטה העברית, הדוקטורט עוסק גם הוא בנושא גיור בתקופת בית שני, ע"פ מקורות תלמודיים.
לימודים רבניים
במקביל ללימודיו האקדמיים למד בכולל "יגדל דוד" (של חסידות רוז'ין) בתל אביב.
עם נישואיו בשנת תש"ל (1970) עבר להתגורר בירושלים, בה המשיך בלימודיו בכולל "חסד לאברהם" אצל הרב משה הלברשטאם, הוסמך לרבנות בתשל"ג (1973) במסגרת הכולל וכן על ידי הרבנות הראשית (היכל שלמה) ונתמנה לרב בית כנסת בשכונתו. בנוסף לימד בישיבת קריית נוער, ירושלים ובישיבת תורת החיים בעיר העתיקה עד לשנת 1978 בה התגייס שוב לצה"ל לרבנות הצבאית.
במקביל לשירותו ברבנות הצבאית השלים לימודיו לדיינות ונסמך לדיינות על ידי הרבנות הראשית והרב משאש רבה של ירושלים.
ברבנות הצבאית
בשנת 1978 התגייס שוב לצה"ל ושירת כרב צבאי לבקשתו של הרבצ"ר הרב גד נבון. בתפקידו הראשון ברבנות הצבאית היה רב אזור סיני בפיקוד הדרום בתקופת פינוי האזור בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
בעקבות פעילותו המוצלחת בגזרה קודם לסגן הרב הצבאי של פיקוד הדרום, תפקיד בו שירת 5 שנים והתבלט בתפקודו, בעקבות כך, נתמנה לרב מחוז חיפה ברבנות הצבאית.
רבנותו בהונגריה
בשנת 1989 עם סיום שירותו ברבנות הצבאית הוזמן לכהן כרב בדברצן, הונגריה.
עם חזרת בית הספר האורתודוקסי לקהילה שימש גם כרב בית הספר, כמו כן היה שותף להקמת בית הספר האורתודוקסי הראשון מאז מלחמת העולם השנייה בבודפשט "מסורת אבות", בתפקידיו אלו ובסיוע בני קהילות מהתפוצות חינך את הנוער היהודי לערכי מורשת ישראל, בעקבות כך ניצלו רבים מהתבוללות וכן עלו לישראל רבים מתלמידיו והם שומרי תורה ומצוות ונאמנים למסורת אבותם.
רבנותו ברומניה
עם תום כהונתו כרב בדברצן הוזמן על ידי משלחת הג'וינט שכללה את מנהיגי יהדות רומניה ובהם הרב הראשי רוזן לכהן כרב ואב בית דין בוקרשט, אשר הקהילה בה מנתה כעשרים אלף איש ללא הנהגה רבנית. לאחר לבטים קיבל על עצמו את התפקיד בשנת 1993.
בתקופת כהונתו בבוקרשט פעל לחיזוק היהדות בבוקרשט ועקב היותו של הרב הראשי לרומניה הרב רוזן בא בימים, גם ברומניה כולה.
כיהן בתפקידו כרב ברומניה עד לשנת 1996.
חזרתו לרבנות דברצן
בשנת 1997 עם תום כהונתו ברומניה שבו מנהיגי הקהילה בדברצן ובקשו כי יחזור לכהן כרב הקהילה עקב התדרדרות במצב הקהילה שהחלה בעקבות הגירה מאסיבית של הדור הצעיר של הקהילה למדינות אחרות באירופה, אשר התאפשרה עם אמנת שנגן.
למרות קשיים רבים עקב היותו הרב האורתודוקסי היחיד בהונגריה בימים הללו הצליח לרומם את הקהילה (בשנת 2007 הוקם בד"צ דברצן) ובכך הפכה דברצן לקהילה היחידה בהונגריה אשר מפקחת על כשרות, מפעילה בית דין פעיל העוסק בגיטין וקידושין, גיורים ועוד.
כמרצה באקדמיה
שימש כפרופסור בסמינר לרבנים שליד האוניברסיטה היהודית בבודפשט ולימד שם תלמוד בשנים 2005–2006.
משמש כמרצה אורח באוניברסיטת דברצן בנושאי יהדות.
משפחתו
נשוי לטובה ואב לשלושה.
בנו שירת כאיש קבע בחיל המודיעין והיה ראש תחום לוגיסטיקה ביחידתו. נפל בעת מילוי תפקידו ביום ב' בחשוון תשע"ט (11.10.2018). בן שלושים ושמונה בנופלו. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בהר הרצל שבירושלים, הותיר אחריו בן ובת.
אחיו, הרב אברהם אהרנפלד, מכהן כרבה של אורדיה.
שפילד יונייטד
מועדון כדורגל שפילד יונייטד (באנגלית: Sheffield United FC) הוא קבוצת כדורגל בריטית ואחד משני המועדונים הבכירים המייצגים את העיר שפילד, בריטניה. יונייטד נוסדה בשנת 1889 ומוכרת בכינוי "הלהבים" (Blades), המופיעים גם בסמל המועדון. הקבוצה משחקת באצטדיון בראמל ליין (30,936 מקומות ישיבה), ומדיה כוללים חולצת פסים אדומה-לבנה ומכנסים שחורות.
1889–1939
בדומה ליריבתה המושבעת שפילד ונסדיי, ראשיתה של הקבוצה הייתה כמועדון קריקט. מועדון הקריקט שפילד יונייטד נוסד בשנת 1854, והיה לקבוצת הספורט הראשונה בעולם המתקראת "יונייטד". כבר אז שיחקה הקבוצה בהיכל הספורט בברמאל ליין, שהוחכר לה מידי דוכס נורפוק. בעקבות פגישה שנערכה ב-22 במרץ 1889, הוחלט על הקמתה של קבוצת כדורגל שתתקיים לצד קבוצת הקריקט. תוך מספר חודשים התגבשה הקבוצה, שהייתה מקצוענית מראשיתה, ואת משחקה הראשון - הופעתה הראשונה אי פעם בגביע ה-FA - ערכה באוגוסט 1889.
שפילד יונייטד העפילה לליגת המשנה של הפוטבול ליג בשנת 1892. לליגה הבכירה העפילה הקבוצה כבר בשנת 1893, ונשארה שם עד 1934, פרק זמן שאין שני לו באורכו. בראשית המאה ה-20 הייתה שפילד יונייטד מהחזקות שבקבוצות הליגה, וב-1903 שיחקו בה לא פחות מ-12 שחקני נבחרת אנגליה בכדורגל. תקופה זו עמדה בסימן ההצלחות הגדולות ביותר של הקבוצה מאז ומעולם: בשנת 1898 זכתה באליפות הליגה האנגלית (היחידה בתולדותיה). בגביע ה-FA זכתה בשנים 1899, 1902, 1915 ו-1925. לגמר הגביע הגיעו בשנים 1901 ו-1936. ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה נבעה במידה רבה ממכירתו של כוכבה האירי ג'ימי דאן, אשר כבש 140 שערים עבור הקבוצה בשש עונות.
1939–1982
בשנת 1939, חמש שנים לאחר הירידה לליגת המשנה, שבה יונייטד לליגה הבכירה, אך זו הופסקה למספר שנים בעקבות מלחמת העולם השנייה. עם חידוש משחקי הליגה באמצע שנות הארבעים, הקבוצה נהנתה מכישוריו של ג'ימי האגן, מהגדולים שבשחקניה מאז ומעולם. עם זאת, האגן לא הצליח להוביל את חבריו לשחזור הצלחות העבר, ובין השנים 1945 ו-1976 הקבוצה התנדנדה בין הליגה הבכירה וליגת המשנה לא פחות משבע פעמים. הקבוצה ידעה מספר מאמנים בתקופה זו, ביניהם טדי דייווידסון, רג פרימן, ג'ו מרסר וג'ון האריס.
הקבוצה הוסיפה להדרדר בשנים הבאות, ולמרות הבלחות בראשית שנות השבעים, עד שנת 1976 ירדה לליגה האנגלית השלישית. מצבה הוחמר ב-1982, או אז הידרדרה לליגה האנגלית הרביעית כתוצאה מהחמצת פנדל במשחק העונה. היה זה השפל הגדול בתולדות הקבוצה מאז ומעולם.
1982 ואילך
יונייטד התאוששה בשנתיים שלאחר מכן והצליחה לשוב לליגת המשנה האנגלית עד 1984. עם זאת, ב-1988 ירדה לליגה האנגלית השלישית. זמן מה לפני כן, באפריל 1988, החתימה הקבוצה את דייב באסט, מאמנה המפורסם ביותר של שפילד יונייטד בעשרים השנים האחרונות. תוך שתי עונות בלבד הצליח באסט להשיב את הקבוצה לליגה הבכירה, שם שיחקה בעונת 1990/91 לאחר היעדרות בת 14 שנים. שחקן המפתח של הקבוצה בשנים הללו היה החלוץ בריאן דין, אשר שיחק מאוחר יותר בלידס יונייטד, בנפיקה ליסבון ולסטר סיטי כמו גם בנבחרת אנגליה.
הבליידז שיחקו בליגה הבכירה של הכדורגל הבריטי בין השנים 1990–1994. כך, הקבוצה השתתפה בשתי העונות הראשונות של הליגה במתכונתה המחודשת כפרמייר ליג, שנוסדה בשנת 1992. בריאן דין כבש את השער הראשון בתולדות הפרמייר ליג לרשתה של מנצ'סטר יונייטד באוגוסט 1992. שפילד יונייטד סיימה את עונות 1990/91, 1991/92 ו-1992/93 במקומות ה-12, ה-9 וה-14 (בהתאמה), ואף הגיעה לחצי גמר גביע ה-FA בשנת 1993. הקבוצה ירדה לליגת המשנה בסוף עונת 1993/94, שם היא משחקת מאז.
בשנתיים וחצי הבאות סבלה הקבוצה מסדרת מאמנים כושלים - נייג'ל ספקמן, סטיב ברוס ואדריאן הית' - אף שהגיעה לחצי גמר גביע ה-FA בשנת 1998. בדצמבר 1999 פנה המועדון לניל וורנוק (אשר רשם לזכותו חמש עליות ליגה בקריירה) בבקשה לשקם את המועדון ולעלות לפרמייר ליג. נוכח חובותיו הגדולים של המועדון בתקופה זו, וורנוק סיים את שלוש עונותיו הראשונות במועדון במרכז הטבלה.
בעונת 2002/03 הגיעו הבליידז לחצי גמר גביע ה-FA וכן גביע הפוטבול ליג, הישגם הגדול ביותר אי פעם במפעל זה. באותה עונה שבו והעפילו לגמר פלייאוף העלייה לפרמייר ליג, אך הובסו 0–3 על ידי וולבס באצטדיון המילניום.
וורנוק הצליח לבסס את מעמדה של הקבוצה כאחת החזקות בליגת המשנה. בעונות 2003/04 ו-2004/05 סיימה הקבוצה בחלקה העליון של הטבלה ופספסה אך במעט מקום במשחקי ההצלבה. בסיום עונת 06–2005 חזרה שפילד יונייטד לפרמייר ליג אחרי 12 שנות היעדרות, הקבוצה לא הצליחה לשרוד יותר מעונה אחת, במחזור הסיום אירחה הקבוצה את וויגאן אתלטיק בקרב ראש בראש נגד הירידה כאשר תיקו היה מספיק לשפילד יונייטד להישאר, שפילד נוצחה בביתה 1–2 ונפרדה מהפרמייר ליג שנה אחת בלבד אחרי שעלתה אליה.
בשנת 2009 הייתה קרובה שפילד לחזור לפרמייר ליג הקבוצה העפילה לגמר הפלייאוף על העפלה לפרמייר ליג אך הפסידה לברנלי, בחלוף שנתיים נשרה שפילד יונייטד אל הפוטבול ליג הראשונה הליגה השלישית באנגליה לראשונה מזה 22 שנים.
בעונת 12–2011 שנה לאחר שנשרה לליגה השלישית העפילה שפילד יונייטד לגמר הפלייאוף על העלייה לליגת המשנה אך הקבוצה הפסידה בגמר להאדרספילד 7–8 בפדלים אחרי 0-0 בתום הארכה.
בעונת 15–2014 העפילה שפילד יונייטד שוב לפלייאוף על ההעפלה לליגת המשנה ושוב כשלה בניסיונה לחזור לליגת המשנה אחרי שהודחה בידי סווינדון טאון בחצי הגמר. בעונת 2016/2017 לאחר שש עונות העפילה לליגת המשנה.
בעונת 2022/2023 שבה הקבוצה אל הפרמייר ליג לאחר שסיימה במקום השני בצ'מפיונשיפ.
סגל הקבוצה
(קפטן) (בהשאלה מברייטון אנד הוב אלביון) (קפטן שני)
(בהשאלה ממנצ'סטר סיטי)
(בהשאלה מניוקאסל יונייטד) (בהשאלה ממנצ'סטר סיטי)
אצטדיון קריית חיים
אצטדיון קריית חיים (או אצטדיון ד'אלסנדרו) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בקריית חיים שבחיפה. שמו הרשמי הוא "אצטדיון ד'אלסנדרו", על שם ראש עיריית בולטימור שביקר במועצת פועלי חיפה בתחילת שנות ה-60. האצטדיון נודע בעבר כמגרש הכדורגל הביתי של הפועל חיפה והפועל קריית חיים. גם מכבי חיפה השתמשה באצטדיון קריית חיים כמגרשה הביתי בעונת 1984/85 כשהאצטדיון העירוני בקרית אליעזר היה בשיפוצים.
מבנה האצטדיון
האצטדיון היה מסוגל בשיאו לקלוט מעל כ-22,000 צופים, כשהטריבונה המערבית הבנויה בטון הכילה כ-13,000 מקומות ישיבה וממולה היו יציעי דשא.
היסטוריה
בנית האצטדיון החלה בשנת 1957 והוא נחנך במאי 1958. בזמנו הוא נחשב לאחד האצטדיונים הגדולים והיפים בארץ. בשנותיו הראשונות האצטדיון שימש את הפועל קריית חיים ואת הפועל חיפה כמגרש אימונים. בשנת 1964 אצטדיון קריית חיים אירח את משחק גמר גביע המדינה בין הפועל חיפה למכבי תל אביב לאחר ששני משחקי הגמר הקודמים שנערכו באצטדיון בלומפילד הסתיימו בתיקו.
בעונת 1965/66 הפועל חיפה החליטה להעביר את משחקיה הביתיים לקריית חיים עקב העלויות הגבוהות של השימוש בקרית אליעזר. מאז, אצטדיון קריית חיים נודע כמבצרה הביתי של הפועל חיפה ואוהדיה נהגו לקרוא ״אין רחמים בקרית חיים!״ במשחקי הבית של הקבוצה.
בעונת 1984/85 גם מכבי חיפה העתיקה את משחקיה הביתיים לקריית חיים בשל שיפוצים שנערכו בקרית אליעזר. מכבי חיפה זכתה באליפות השנייה בתולדותיה בעונה זאת בה שיחקה כאמור בקרית חיים.
הפועל חיפה המשיכה לשחק בקרית חיים עד עונת 1985/86, אז עברה לארח לקריית אליעזר. כעבור שנתיים, בלחץ האוהדים הקבוצה חזרה שוב לארח בקרית חיים. אבל האצטדיון סבל מתנאים ירודים בשל הזנחה וכבר לא עמד בסטנדרטים של אצטדיוני כדורגל מודרניים. בשנת 1991 הפועל חיפה עברה באופן סופי לאצטדיון קריית אליעזר. מאז אצטדיון קריית חיים אינו מארח עוד משחקי כדורגל בוגרים, והוא שימש כמגרש האימונים של הקבוצה הבוגרת ושל מחלקת הנוער של הפועל חיפה. יציע הבטון היחיד שבו (המערבי), מאושר לכ-1,000 צופים בלבד בשל מצבו הרעוע והוא יציע עמידה.
בשנת 1993 נתנה ההסתדרות לרובי שפירא (אז הבעלים של קבוצת הפועל חיפה) זכות שימוש תמידית, ללא הגבלת זמן, באצטדיון קריית חיים, כל עוד הוא ממשיך להיות הבעלים של הפועל חיפה. בשנת 1994 קיבל שפירא 50% מזכויות הבנייה באצטדיון תמורת העברה להסתדרות של מחצית מהרווחים בפרויקט הנדל"ני שיוקם על שטחו לאחר שייהרס. העסקה הושלמה באפריל 1997 לאחר שהקבלן יעקב אנגל צורף לפרויקט. אנגל ושפירא שילמו 5 מיליון שקל תמורת זכויות הבנייה ועוד 8.8 מיליון שקל כהלוואה להסתדרות, שתוחזר מתוך הרווחים של הפרויקט. אולם תוכניות הבנייה לא מומשו עקב מיקומה בסמוך של חוות המיכלים של החברה לתשתיות נפט ואנרגיה.
בשנת 2004 הודיעה ראש עיריית חיפה יונה יהב כי הושגו הסכמות לגבי פינוי חוות מיכלי הנפט ובניית השכונה במקום תתחיל בקרוב, אך נכון ל-2022 האצטדיון לא נהרס. על פי התוכניות המוצעות, בשטח האצטדיון מתוכנן פרויקט מגורים שנועד להכיל עד 1,500 דירות לצד פארק שכונתי.
בשנת 2013 החל להיבנות במרחק מאות מטרים מדרום לאצטדיון מאחורי בית נגלר, מתחם גדול ששטחו הכולל כ-95 דונם בשם "פארק הספורט קריית חיים" הכולל בין השאר 2 מגרשי קטרגל סינתטיים, 2 מגרשי כדורגל מוארים מחופי דשא טבעי לאימונים ולמשחקים של קבוצות ילדים ונוער, כשבכל מגרש גם הוקם יציע של 250 מקומות. בשנת 2017 הפועל חיפה העבירה את האימונים של הקבוצה הבוגרת ומשחקי קבוצת הנוער למגרש החדש בסמוך לבית נגלר. אצטדיון קריית חיים המשיך לשמש את קבוצות הילדים והנערים של המועדון כשגם משרדי הנהלת הקבוצה נותרו במתחם. ביוני 2020 תם ההסכם בין ההסתדרות להפועל חיפה והקבוצה נדרשה לפנות את האצטדיון אך במאי 2023 הגיעה להסכם עם ההסתדרות להישאר לפי שעה באצטדיון תמורת תשלום דמי שכירות לפחות לעונת 2023/24. ביולי 2022 אף החלה בשיפוץ קל לאצטדיון הכולל שיפוץ המלתחות וחללים נוספים ואף התקנת מושבים על טריבונת הבטון על מנת שישוב לארח את משחקי קבוצות הנוער שבשנים האחרונות התקיימו במגרשי בית נגלר.
קובי אריאלי
יעקב (קובי) אריאלי (נולד בכ' בתמוז תשל"ב, 1 ביולי 1972) הוא סאטיריקן, סטנדאפיסט, עיתונאי, פובליציסט, סופר, שחקן ואיש טלוויזיה ורדיו חרדי-מודרני.
ביוגרפיה
אריאלי נולד בירושלים ליונה לבית הורוביץ ולרב אביגדור אריאלי, מחבר ועורך ספרים תורניים. אבי סבו הוא הרב יצחק אריאלי. בנעוריו למד בישיבות החרדיות-ליטאיות "כנסת חזקיהו", "קול תורה" ו"חברון".
אריאלי החל את דרכו התקשורתית ברדיו קול חי ובשבועונים החרדיים "יום השישי" ו"בקהילה". משנת 1998, החל לכתוב בקביעות בעיתון "מעריב", בו כתב עד לשנת 2010. בשנת 2000 ייסד יחד עם ידידיה מאיר ויאיר חסדיאל את הניוזלטר הסאטירי "אפעס". האהדה שצבר "אפעס" בקרב הברנז'ה העיתונאית סללה את דרכו מן התקשורת החרדית לכללית. אריאלי פרש מ"אפעס" לאחר שזה הפך למדור הסאטירה הקבוע של מוסף הארץ בשנת 2004.
בשנת 2005 הקים אריאלי, יחד עם תרצה גרנות את הקורס הראשון לקופירייטרים חרדים. רוב בוגרי הקורס השתלבו במערכות פרסומיות ותקשורתיות.
ב-2006 השתתף בתפקיד אורח בתוכנית "הרצועה" כ"ספיידרמענטש", הספיידרמן הדתי, והשתתף, לצד קובי אוז בפעם בחיים. באותה שנה שיחק גם בתפקיד אורח בשיר שלנו וגילם את הדוד של תמרה וייס (אניה בוקשטיין): דידי (ידידיה) וייס
ב-2007 השתתף בתוכנית "מהדורה מוגבלת" כחבר פאנל.
מ-2008 הגיש בגלי צה"ל מדי יום שלישי את התוכנית ציפורי לילה עד 2010. עם עזיבתו של אורי אורבך לכנסת בשנת 2008, הפך קובי לאחד מן המגישים השבועיים הקבועים של התוכנית הפופולרית המילה האחרונה לצדה של עירית לינור. (בשנת 2018 עברה התוכנית לשעות הבוקר ומאז החל להגיש את התוכנית באופן יומי לצידה של עירית לינור)
החל מ-2010, החל אריאלי לפתח את חיי הבמה שלו במסגרות רבות. הוא מריץ כבר שנים רבות מופע סטנדאפ אישי בשם "עלילות הדוס בעיר הגדולה", בנוסף הוא מופיע, יחד עם ג'קי לוי ומשה להב במסגרת "טיש בשלושה". עם לוי מקיים אריאלי גם מופע משותף בשם "צחוק עשה לנו". בנוסף, הוא מרצה מבוקש במגוון נושאים, משתתף בפאנלים רבים ומנחה אירועים מכל הסוגים.
משנת 2011 החל בהגשת סדרה בערוץ האוכל וב"ערוץ 10" בשם "ארוחת שבת" במסגרתה הוא מארח שפים המבשלים איתו ארוחה לקראת יום שבת. התוכנית זכתה לפופולריות רבה והפכה את אריאלי למוביל תרבותי גם בנושא הקולינרי.
ב-2012 החל אריאלי לשחק במסגרת תיאטרון היידישפיל, והעלה מופע מצליח ביחד עם דודו פישר. בנוסף הוא מעלה מדי חודש את "סוגרים שבוע בצוותא", תוכנית תרבות בעריכתו ובהגשתו.
בינואר 2015 הנחה את כנס השקת קמפיין הבחירות של הליכוד, ובעקבות כך זומן לבירור בגלי צה"ל.
בשנת 2016 הופיע בסדרה הקומית "נבסו".
בשנת 2018 הצטרף למגישי התוכנית הקצרה "דקה בפרשה" המשודרת בערוץ 20 ובאולפני ynet.
בשנת 2020 החל לשחק בסרטוני פרסום לרשת הסופרים "יש" וחזר לשחק בסדרה הקומית "נבסו".
ב-2020 שיחק אריאלי בסדרה שטיסל בעונה השלישית בתור הרב ווינבאך.
חיים אישיים
אריאלי נשוי בשנית לנעמי. יש לו שתי בנות ובן מנישואיו הראשונים ובת אחת מנישואיו השניים.
מתגורר בשכונת רחביה בירושלים.
אנדרי בוגולובסקי, נסיך ולדימיר
אנדרי בוגולובסקי (ברוסית: Андрей Боголюбский; סביבות 1111- 29 ביוני 1174) היה נסיך ולדימיר שתרם רבות לחיזוקה של העיר. בשנת 1169 כבש את קייב אך לא נשאר בעיר זו בתור נסיך.
חייו
אנדרי מונה להיות נסיך וישגורוד על ידי אביו, יורי דולגורוקי, בשנת 1149. בשנת 1157 קיבל תואר נסיך ולדימיר, רוסטוב וסוזדל. החל משנת 1159 ניהל מאבק מול נובגורוד על השליטה בצפון רוסיה. בשנת 1164 ניהל מערכה מוצלחת נגד בולגריה של הוולגה.
המאבקים בין נכדיו של מסטיסלאב הראשון נתנו לו הזדמנות להתערב במאבקי השלטון בדרום-רוסיה. בשנת 1169 הוא ארגן קואליציה של 11 נסיכים ולאחר הצטרפות הקומנים כבש את קייב. במהלך יומיים העיר נבזזה כולל לקיחת דברי ערך מכנסיות העיר. מספר גדול של תושבי העיר נלקחו בשבי. לאחר הכיבוש הוא השאיר את התואר נסיך קייב לאחיו - גלב.
בשנת 1170 ניסה לכבוש את נובגודור. בקרב מכריע כוחותיו הובסו.
לאחר מכן הייתה התקוממות נגד אחיו בקייב. גם מערכה צבאית זו לא הייתה מוצלחת והוא איבד את השליטה על דרום רוסיה.
בוגולובסקי נהרג בלילה שבין 28 ל-29 ביוני 1174 על ידי הקושרים בקרב האצולה.
אנדרי בוגולובסקי שינה באופן מהותי את כללי השלטון ברוסיה. במשך שנים, נסיך קייב היה הנסיך הגדול של רוסיה. כל נסיך שקיבל את התואר, עזב את העיר ששלט בה ועבר לקייב. אנדרי בוגולובסקי היה הראשון שלא עשה כך. כתוצאה מכך נוצרה הפרדה בין התואר "הנסיך הגדול" לבין נסיכות קייב. הוא גם עשה ניסיון להפסיק עם הנוהג של אספות אצולה שהיו נהוגות בערים הוותיקות של רוסיה. זו הייתה אחת מהסיבות למעבר שלו מערים ותיקות כמו רוסטוב וסוזגל לעיר חדשה וקטנה - ולדימיר. המאבקים שלו מול האצולה גרמו בסופו של דבר לרציחתו.
בניית ולדימיר
בוגולובסקי העביר את בירת הנסיכות לוולדימיר ותרם רבות להתרחבות העיר. הוא בנה מספר כנסיות כולל קתדרלת שנתה של הבתולה ושער הזהב. פיתח את הארמון שלו בכפר בוגולובובו. בתקופתו נסיכות ולדימיר חוזקה והפכה להיות הנסיכות החזקה באדמות הרוסיות.
משפחתו
בשנת 1148 נישא לאוליטה, בת אצולה מקומית. היו להם 3 ילדים:
ז'אן זואלארט
ז'אן זואלארט (בצרפתית: Jean Zuallart, בגרסה האיטלקית: ג'ובאני זואלארדו (Giovanni Zuallardo), 1541–1634) היה שופט וכרוניקן שכיהן כראש העיר אַת ברוזנות אנו (Hainaut) (בגבולות בלגיה של היום) בשנים 1584–1634. זואלארט נודע בעיקר בחיבורו על ארץ ישראל בה ביקר כעולה רגל בשנת 1586 ובה הוענק לו תואר אביר של מסדר הקבר הקדוש.
קורות חייו
בהיותו ברומא בשנת 1585 יחד עם בן ארצו, הברון פיליפ דה מרוד (Mérode), נתבקש ללוות את האציל הצעיר במסעותיו ברחבי איטליה וגרמניה. הברון הבטיח לו בהזדמנות זו שאף הוא יהיה מוכן ללוותו במסע לכל מקום שיחפץ. בעת טיוליהם באירופה, השכיל זואלארט גם ללמוד לצייר את הנופים שראה. ב-29 ביוני 1586 הפליגו שני החברים לארץ הקודש יחד עם שני אנשי כנסייה, דומניקו דאנזי מחצר האפיפיור ומארן יאן דן זאנדה מקמברה, ואיתם נוסעים נוספים. אחרי שנחתו בטריפולי, בחוף הלבנט, המשיכו בספינה עד לנמל יפו ומשם, ב-25 באוגוסט 1586, התחילו את ביקורם בארץ ישראל שבה שהו, בין השאר, בירושלים ובבית לחם. ב-9 בספטמבר יצאו את הארץ וב-25 בנובמבר חזרו לאירופה דרך נמל ונציה.
מיָד אחרי שובו פרסם זואלארט את חיבורו, "מסע חדור אמונה לירושלים", שראה אור ברומא ב-1587 בשפה האיטלקית. שמו של זואלארט כתוב עליו בגרסתו האיטלקית – ג'ובאני זואלארדו, "אביר הקבר הקדוש של אדוננו", והספר מלווה ב"ציורים ממוסגרים של מקומות מארץ הקודש ומארצות אחרות". החיבור הופיע ב-1606 במהדורה מורחבת באנטוורפן בניב הואלוני, "המסע חדור האמונה לירושלים, יחד עם תמונות המקומות הקדושים ורבים אחרים, מצוירים לפי הטבע". מהדורה זו, שהכילה מפות ותרשימים, הודפסה שוב ב-1626, ובמבוא לה המחבר מתלונן שכומר מטולוז, בשם קסטלה, העתיק בשנת 1608 חלק מהמהדורה הראשונה, האיטלקית, וזייף חלק מהציורים. ב-1606 ראתה אור מהדורת ספרו בגרמנית, ושמו מופיע בה כ-Johan Schwallart.
ציוריו של זואלארט הועתקו בספרי אחרים בדורות הבאים, בהם בספר המסעות של בן דורו יוהאן קוטוביקו ובספרו של אלעזר הורן במחצית הראשונה של המאה ה-18. הספר מתאר את המסע בן ששת החודשים של זואלארט ומלוויו בארצות המזרח ומכיל מידע וציורים מארץ ישראל בתקופה המוקדמת של השלטון העות'מאני. כתיבתו של זואלארט ארכנית, לפעמים נאיבית, אך תמיד בתום לב. זואלארט מקפיד להזהיר במקרים שבהם מתאר מקומות שלא ראה במו בעיניו. קיימים בו תיאורים של ונציה, האיים זקינתוס, קפריסין, כרתים, סביבות בית לחם, יפו וירושלים וכן טריפולי שבחוף לבנון.
ב-1610 פרסם זואלארט חיבור המכיל תיאורים של העיר אַת, שבראשה עמד שנים רבות, "כולל הקמתה וקביעת שמה, אתריה ומבני הציבור שלה, הפריבילגיות שלה וכן אלה של אציליה ומושליה עד ימינו".
קטעים מתיאורי ארץ ישראל
על בית לחם:
על התחנות בויה דולורוזה:
קישורים חיצוניים
aggiontovi i dissegni di varij luoghi di Terra Santa: & altri paesi intagliati da Natale Bonifacio Dalmata, Stampato in Roma : Per F. Zanetti, & Gia. Ruffinelli, 1587
בקרת ירי
בקרת ירי או בקרת אש פירושה שליטה על ירי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
סדקו ססקי
סַדַקוֹ סַסַקִי (ביפנית: 佐佐木禎子; 7 בינואר 1943 - 25 באוקטובר 1955) הייתה מנפגעי המתקפה האטומית על הירושימה וגיבורה לאומית יפנית.
ביוגרפיה
ססקי נולדה וגדלה בהירושימה שביפן, ובהיותה בת שנתיים הייתה לאחת מנפגעי פצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על העיר במתקפה האטומית על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
בעקבות נזקי הקרינה הרדיואקטיביות שספגה מההפצצה, אובחנה ססקי כחולה בלוקמיה חריפה של בלוטת הלימפה ב-21 בפברואר 1955, ואושפזה כמטופלת בבית החולים של הצלב האדום בהירושימה.
לאחר שרופאיה העריכו כי נותרה לה רק שנה לחיות, החליטה ססקי לקפל אלף עגורי אוריגמי, וזאת בהתבסס על האמונה השינטואיסטית כי קיפול מספר זה של עגורים יביא להגשמת משאלת לב של המבקש.
לפי המיתוס שהתפרסם בספר "סדקו רוצה לחיות" של הסופרת אלינור קואר ונפוץ ביפן ובשאר העולם, ססקי קיפלה את העגורים מתוך משאלה לשלום עולמי אולם היא נפטרה לאחר שקיפלה רק 644 עגורים וחברותיה השלימו את מלאכת קיפול יתרת העגורים. במציאות הצליחה ססקי לקפל אלף עגורים, ומשראתה שמשאלתה להבריא לא מתגשמת המשיכה לקפל עגורים נוספים עד יום מותה.
סיפורה של ססקי עורר הדים רבים ועגורים מקופלים הפכו מאז לסמל של תנועות שלום רבות ברחבי העולם.
בפארק השלום בהירושימה הוצבה אנדרטה לזכרה של ססקי.
מאיה קוסובר
מאיה קוסובר (נולדה ב-29 בנובמבר 1982) היא יוצרת, מגישה ועורכת הסכתים ישראלית.
ביוגרפיה
בצעירותה נהגו הוריה להשמיע לה ולאחיה שידורי רדיו ישראליים, כדי שיסגלו דיבור תקני ורהוט ולא יחקו את צורת הדיבור האופיינית לחירשים. קוסובר מייחסת לתקופה זו את אהבתה לרדיו ולהסכתים.
לאחר סיום לימודיה בתיכון ליאו באק שירתה קוסובר בצה"ל כמש"קית וקצינת חינוך. לאחר מכן למדה עיתונאות בבית הספר כותרת באוניברסיטת תל אביב, שם התנסתה לראשונה בלימודי רדיו. באותה תקופה עבדה כתחקירנית ועורכת תוכן ברדיו ובטלוויזיה. עם סיום לימודיה עבדה בגלי צה"ל כעורכת התכנית "אנשים בלילה" עם קובי מידן. התכנית בעריכתה זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל בשנת 2011.
בין השנים 2010 ל-2013 ניהלה קוסובר את תחנת הרדיו 106fm.
בשנת 2014 הצטרפה לצוות ההסכת "סיפור ישראלי" ששודר בגלי צה"ל בפריים טיים של יום שישי בצהריים. ההסכת היה אחד ההסכתים הראשונים המשמעותיים בישראל, יחד עם ההסכת "עושים היסטוריה" של רן לוי. לאור ההצלחה של ההסכת בעברית, יצר הצוות גרסה באנגלית, שקיבלה תמיכה כלכלית מהבמאי סטיבן שפילברג. פרקים נבחרים מההסכת "סיפור ישראלי" שודרו גם ב-NPR, הרדיו הציבורי האמריקאי. מטרת ההסכת באנגלית הייתה להציג את החברה הישראלית לאמריקאית באופן אנושי, ולא רק פוליטי. פרק שיצרה קוסובר יחד עם צוות הפודקאסט המואזן Radiolab נבחר על ידי מגזין "אטלנטיק" כאחד מ-50 ההסכתים הטובים ביותר לשנת 2015 וזכה בפרס בינלאומי. פרק אחר של ההסכת, נכלל בין עשרת ההסכתים המומלצים לשנת 2014 של האתר Medium. בהסכתים שיצרה הביאה לקדמת הבמה סיפורים מהשוליים החברתיים בישראל ועסקה בשאלות שנוגעות במוסר, אתיקה, טכנולוגיות פריון, היסטוריה ותרבות ישראלית. בעקבות הצלחת ההסכת, נוצרה גם הצגה שהוצגה בארצות הברית ובקנדה.
ב-2017 הצטרפה קוסובר להקמה של "כאן הסכתים", מחלקת ההסכתים של תאגיד השידור הישראלי. במסגרת עבודתה בתאגיד, היא לקחה חלק ביצירת והגשת כמה מההסכתים המואזנים ביותר בישראל, בראשם "שיר אחד". קוסובר עורכת פרקים גם בהסכת הכלכלי "חיות כיס" וכן בספיישלים של כאן הסכתים על דמויות כמו לאונרד כהן, עמוס עוז ורנה שיינפלד.
קוסובר היא בוגרת של תוכנית מנהיגות יהודית בתרבות של מכון מנדל. היא מרצה במסלול ללימודי רדיו בחוג לתקשורת במכללת ספיר, ובעבר לימדה גם בבית הספר "כותרת" באוניברסיטת תל אביב. היא הייתה חלק מסגל של קורס רדיו ייחודי שהועבר בתחנת "רדיו פוקוס" אשר מופעלת על ידי אסירים מלב בית הסוהר איילון ומשדרת לכל בתי הסוהר בישראל. כמו כן, היא מעבירה קורסים, סדנאות והרצאות בנושאים שונים לארגונים חברתיים וחברות, כמו כן כתבה מספר טורים ב"הארץ".
בנובמבר 2022 שודר בתאגיד השידור הישראלי הפרק הראשון בגרסה הטלוויזיונית של ההסכת "שיר אחד", בה משמשת קוסובר כתסריטאית ומגישה.
בנובמבר ודצמבר 2022 שודר הפודקאסט "המגפה", אותו יצרה והגישה קוסובר יחד עם ניר גורלי ודניאל מאורר במסגרת "כאן הסכתים". ההסכת בוחן את תופעת האלימות כלפי נשים ואת המאבק בה ממגוון זוויות.
חיים אישיים
קוסובר מתגוררת ביפו עם בת הזוג שלה רתם ושני ילדיהן.
יוסי בכר (ראש עיר)
ביוגרפיה
בכר נולד בשנת 1967 בבת ים, בה גדל כבן למשפחה בת שבע נפשות. שירת בצה"ל כטכנאי מערכות חימוש.
בתחילת שנות ה-90 סיים את לימודיו בתחום עמילות מכס עם קבלת רישיון מקומי ובינלאומי. עבד בחברות שילוח ועמילות מכס שונות ושימש כמנכ"ל ובעלים של אחת מהן. עם בחירתו לראשות העירייה פרש מהעיסוק בתחום.
בשנים 2003–2008 שימש כנציג ציבור בוועדת הערר של עיריית בת ים לנושא ארנונה לעסקים. בנובמבר 2008 נבחר לחבר מועצת העיר ברשימת "בת ים בראש מורם" בראשות שלומי לחיאני, ומונה ליו"ר ועדת המכרזים של עיריית בת ים, בתחומי התשתיות, תעשייה ומסחר, חינוך, תרבות וספורט. בהמשך מונה ליו"ר ועדת הביטחון העירונית. באוקטובר 2013 נבחר לקדנציה שנייה כחבר מועצת העיר מטעם הרשימה.
בפברואר 2014 קבעו חברי מועצת העיר שבכר ימלא את מקומו של לחיאני שהושעה מתפקידו עקב כתב אישום נגדו, ובכר הפך לראש העיר בפועל. בינואר 2015 נבחר בכר ברוב של כ-500 קולות מול אלי יריב בבחירות מיוחדות לראשות העיר בת ים שהתקיימו לאחר שבית המשפט הרשיע את לחיאני וקבע שיש קלון בעבירות שבהן הורשע. ב-19 באפריל 2016 ביטל בית המשפט המחוזי תל אביב את תוצאות הבחירות לראשות העירייה בת ים, עקב התערבותו הפסולה של שלומי לחיאני בבחירות, הבטחת טובות הנאה בידי בכר וליקויים חמורים נוספים. החלטה זאת בוטלה על ידי בית המשפט העליון בפברואר 2017.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הודיע בכר על תמיכתו ברשימה יחד - העם איתנו בראשות אלי ישי, שתמך בו בבחירות המיוחדות ושוב בבחירות לרשויות המקומיות בסוף 2018, אז התמודד לכהונה שנייה. בכר עלה לסיבוב שני נגד צביקה ברוט בו הוא זכה לכשליש מהקולות וכך נבחר ברוט.
ספרה
סִפְרָה היא סמל שמשמש לייצוגם של מספרים, בדומה לאופן שבו אות משמשת לייצוג של מילים. כל ספרה בודדת מייצגת מספר שלם מסוים, ומספרים שלמים שאינם מיוצגים על ידי ספרה בודדת, כמו גם מספרים לא-שלמים, מיוצגים באמצעות שימוש בספרות אחדות הכתובות ברצף.
עקרונות
במהלך ההיסטוריה התפתחו בעמים שונים מערכות אחדות של ספרות. בחלק מהמקרים הספרות היו סימנים שנועדו רק למטרה זו, ובמקרים אחרים שימשו אותיות גם כספרות. הספרות הנפוצות והמוכרות, הקרויות ספרות הודיות-ערביות, נועדו רק לייצוגם של מספרים. לעומתן, ספרות רומיות הן אחדות מאותיות האלפבית הלטיני, ספרות יווניות הן אותיות האלפבית היווני, וספרות עבריות הן אותיות האלפבית העברי. לכל אחת מהאותיות המשמשות בשלושת המקרים הללו נקבע ערך מספרי.
השיטה שבה משמשות הספרות לייצוגם של מספרים קרויה שיטת ספירה. המערכות השונות של הספרות הן משני סוגים:
מהותה של שיטת הספירה אינה מושפעת מהסמל המדויק שמייצג כל ספרה. בשיטה העשרונית, הנכתבת בספרות הודיות-ערביות, ניתן לייצג את הספרות בקשת רחבה של גופנים, בלא שיהיה הבדל מתמטי בין הייצוגים השונים. שוני גדול יותר בצורת הספרות קיים במעבר לספרות ערביות, המקובלות בקרב כותבי ערבית, אך גם שוני זה הוא חסר משמעות מתמטית, משום שמשתנה רק הסמל המייצג את הספרה, אך לא מהות הספרה. הטבלה הבאה מציגה דרכים אחדות לכתיבת הספרות 0–9:
להדגשת העובדה שמהותה של ספרה אינה תלויה בסמל המשמש לייצוגה, יש המשתמשים במושג "סִפרן" לתיאור הסמל, ובמושג "ספרה" לתיאור הרעיון שסמל זה מתאר. ספרה מסוימת ניתן לייצג באמצעות סִפרנים שונים, המייצגים מהות אחת.
התקופה הפרהיסטורית
בעידן הפרהיסטורי, החל האדם הנבון להבין את רעיונות המספר והחישוב. ישנו מספר מוגבל של ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית המעידים על תפישה של חיבור וחיסור. הממצא הברור ביותר מהתקופה הוא עצם אישנגו מאפריקה, שמתוארך לבין השנים 20,000-18,000 לפנה"ס. בעצם אישנגו כתובות ספרות בשיטה הפשוטה ביותר, של בסיס אונרי, שבה כדי לייצג את המספר הטבעי n, סמל אחד, שנבחר לייצג את 1, חוזר על עצמו n פעמים. לדוגמה, על ידי שימוש בסימן | (קו אנכי), המספר 6 מיוצג על ידי ||||||. השיטה המקובלת לספירה באמצעות אצבעות הידיים היא דוגמה לספירה על פי בסיס אונרי. לרוב נהוג לקבץ את הסימנים בקבוצות של 5 (למשל, על ידי מתיחת קו על כל ארבעה סימנים) לצורך שיפור הקריאות.
רמזים לשימוש בבסיס אונרי מופיעים גם בשיטות מתקדמות יותר לכתיבת מספרים.
מצרים העתיקה
המצרים הקדומים היו הראשונים שביצעו פעולות מורכבות בתחום המתמטיקה בכלל והאריתמטיקה בפרט. בשנת 3450 לפנה"ס לערך פיתחו המצרים שיטת ספירה לא-פוזיציונלית, המבוססת על כפולות של 10. דרכם הייחודית להצגת המספרים הייתה חיבורית, כלומר: כל ספרה ביטאה גודל מסוים, כאשר הגודל "הכללי" של המספר הוא סכום הגדלים של כל אחת מהן בנפרד, בלא תלות במיקום הספרה.
כאשר רצו לבטא מספר מסוים שמורכב מיותר מספרה אחת (דו-ספרתי, תלת-ספרתי וכו'), חרטו המצרים את הסמלים אחד ליד השני, כאשר את הספרות שאינן יחידות ביטאו כקבוצת יחידות של כל ספרה. למשל, אם היו חפצים לבטא את המספר 7,507, הם כתבו אותו: 1×100+7×1,000+5×7 (קרי: שבע פעמים הסימן של אלף, חמש פעמים הסימן של מאה, והסימן של שבע). כך זה יראה:
בבל
בסביבות שנת 3500 לפנה"ס שלטו באזור מסופוטמיה השומרים, שעשו שימוש בכתב יתדות וערכו את חישוביהם בבסיס 60. בשנת 1900 לפנה"ס, אחרי שפלשו למסופוטמיה, קבעו הבבלים את בירתם בבבל. סביר להניח כי הבבלים ירשו את שיטת הספירה שלהם מן האשורים והאכדים משום נוחיותה.
שיטת הספירה הבבלית הביאה עמה חידוש משמעותי ביחס לשיטות הקודמות לה: הבבלים קישרו בין מיקומה של הספרה לבין הגודל שהיא מייצגת, בדומה לשיטה העשרונית בימינו כאשר בסיס הספירה הוא, כאמור, 60. כדי למנוע את הצרך ביצירת 60 סימנים מוסכמים שונים, השתמשו הבבלים בספירת משנה קיבוצית (ראו תמונה).
החידוש המשמעותי בהכנסת שיטה זו לשימוש הוא בקיצור ההצגה של מספרים גדולים. בעוד ובשיטות שהן קיבוציות בלבד יש צורך בסימנים רבים על מנת להציג מספרים גדולים, בשיטות הכוללות קישור בין מיקום הספרה לסדר הגודל שלה, ישנו חיסכון במספר הספרות הדרושות להצגת המספר.
היעדר הספרה 0 גרם לבבלים, במשך תקופה ארוכה, להשאיר רווח בכל מקם בו נדרשה הסימון המיצג 0. סימן מתאים נכנס לשימוש בספרות הבבליות רק בשלב מאוחר יותר.
יוון העתיקה
כדי לייצג מספרים בכתב, היוונים השתמשו תחילה במערכת מספרים המבוססת על בסיס עשרוני, כך שהסמל של כל מספר היה האות הראשונה של אותו מספר ביוונית, אלא אם כן, המספר היה מורכב מיותר מיחידת בסיס אחת (יחידות הבסיס היו המספרים בין 1 ל-9). כך למשל, המספר 5 (ביוונית: Πέντε) סומל באות פאי. שיטה זו נקראה השיטה האטית, על שם האזור בו השיטה התפתחה - אטיקה. בתקופה מאוחרת יותר, היוונים השתמשו בשיטת סימון מתקדמת יותר, שבה הוצגו המספרים לפי האלפבית היווני. בשיטה זו השתמשו ב-26 האותיות היווניות, כאשר לסימון המספרים בין 1 ל-9 נקבעו תשע האותיות הראשונות (דאז, כאשר האות ϝ הייתה בשימוש), בתוספת גרש ( ' ) בצד ימין של האות, למעלה. תשע האותיות הבאות ייצגו את העשרות מ-10 עד 90, והבאות את המאות. לסימון הספרות בין 1000 ל-900,000, השתמשו היוונים באותן אותיות, אך הוסיפו לאותיות את הגרש דווקא מצד שמאל של האותיות, למטה. ממיליון ומעלה, כנראה השתמשו היוונים בשני תגים במקום אחד.
רומא העתיקה
השיטה הרומית מבוססת על הקבצה - כל מספר מיוצג כאוסף של סימנים, כאשר כל אחד מהסימנים מייצג כמות קבועה מראש, למרות שהיא כן תלויה במיקומו במספר. ערכו של המספר נקבע על פי סכום ערכי הסימנים המופיעים, כאשר חלק מהסימנים עשויים להיות מחוסרים מהסכום, בהתאם למיקומם במילה.
שיטת הספרות הרומיות מכילה שבעה סימנים בסיסיים שמקורם באלפבית השפה הלטינית:
I, המייצגת את הספרה אחת, ובשפת המקור unus. V, המייצגת את הספרה חמש, ובשפת המקור quinque. X, המייצגת את הספרה עשר, ובשפת המקור ''decem. L המייצגת את הספרה חמישים, ובשפת המקור quinquaginta. C המייצגת את הספרה מאה, ומקורה כנראה במילה centum שפירושה מאה. D המייצגת את הספרה חמש מאות, ובשפת המקור quingenti. M המייצגת את הספרה אלף, ומקורה כנראה במילה mille anangu שפירושה אלף. אף שבחירתם של הרומאים באותיות מיוחדות לציון המספרים נעשתה במתכוון, ישנן סברות אחדות לגבי כל אחת מהבחירות. אחת הטענות הקיימות היא שהאות I נבחרה לסימון הספרה 1 מפני שהיא קו יחיד. איש המאה ה-16, מתאוס הוסטוס, הניח כי האות V מסמלת יד פתוחה, כאשר כל זוג אצבעות, למעט האגודל, צמודות, ומכאן שהאות X היא שתי ידיים שכאלה. ישנה גם סברה כי X מצביע על ההרגל להעביר שני קווים מוצלבים על עשר יחידות כתובות, ואם כך, ה-V נובע כחצי מהקו המוצלב. ההיסטוריון הגרמני תאודור מומזן, שהיה מומחה להיסטוריה של האימפריה הרומית, סבר כי האות C היא ראשי תיבות של centum (מאה) וכי M היא ראשי תיבות של mille (אלף). ייתכן שהאותיות L ו-D נבחרו כי הן האותיות הכי דומות מתוך האלפבית הרומי לחציין של C (חצי ממאה - חמישים), ו-M בהתאמה.
למספרים גדולים השתמשו הרומאים בקו עליון מעל הספרה, המסמל למעשה את הכפלתה ב-1,000.
דוגמאות:
V = 5,000.
X = 10,000.
בכתיבת מספר, הספרות נרשמות משמאל לימין, מהגדולות לקטנות. אם מופיעה ספרה קטנה משמאל לספרה הגדולה ממנה, יש לחסר את הספרה הקטנה מהמספר הכולל. למשל:
מטרת החיסור היא לפשט צירופים: במקום לכתוב IIII עבור 4, די לכתוב שתי ספרות: IV. השימוש בשיטת החיסור נעשה עבור הספרות הבאות: I יכול להופיע משמאל ל-V או ל-X. X יכול להופיע משמאל ל-L או ל-C, ו-C יכול להופיע משמאל ל-D או ל-M. בעת העתיקה השימוש בשיטת החיסור היה מקובל פחות מאשר בימינו, ועל כן לרוב השתמשו ב-IIII על מנת לייצג 4, ולא ב-IV, וכדומה.
הספרות הרומיות נותרו לשימוש בעיקר כאמצעי דקורטיבי, למשל בשעונים. בנוסף, הן מופיעות גם בטקסטים רשמיים כגון חוקת ארצות הברית.
התרבות ההודית
בסביבות המאה השלישית לפנה"ס, החלו להופיע הספרות הברהאמיניות (ראו איור). ספרות אלה הן היסוד לספרות המוכרות לנו כיום מהשימוש בשיטה העשרונית. הסימנים המוכרים לנו כיום התקבעו במאה החמש העשרה, בין היתר הודות לצורך במערכת מוסכמת שבא בעקבות מהפכת הדפוס. ישנן מספר השערות בנוגע לדרך בה אימצו ההודים את השילוב של בסיס עשרוני עם העיקרון של סדר גודל התלוי במיקום הספרה. השערה אחת מתבססת על העובדה שהראשונים לקשר בין מיקום הספרה לסדר הגודל שלה היו הבבלים. לפי השערה זו, העיקרון הועבר להודים על ידי היוונים כאשר ההודים "שילבו" אותו עם השימוש בבסיס ספירה עשרוני. השערה אחרת רואה בפיתוח התבססות על השיטה הסינית. השערה שלישית טוענת כי ההודים הגיעו לרעיון זה לבדם ללא גורם מתווך.
על חשיבותה של שיטת הספירה ההודית אמר פייר-סימון לפלס את הדברים הבאים:
תרבות המאיה
תרבות המאיה התקיימה במרכז אמריקה. התור הקלאסי של תרבות המאיה התקיים בין השנים 250 ל-900 לספירה. כוהני הדת של תרבות המאיה עסקו רבות באסטרונומיה והיו בעלי השפעה רבה על תרבות המאיה בכללותה. לפיכך, כפועל יוצא, היה צורך בכלים מתמטיים לצרך בניית לוחות שנה ולניבויים אסטרונומיים. לצורך זה פיתחו בני המאיה מערכת ספרות מתקדמת יחסית לתקופתם.
בני המאיה השתמשו בספרות המאיה שפיתחו, אשר התבססו על בסיס 20, ככל הנראה מתוך ספירה על ידי שימוש באצבעות הרגליים והידיים גם יחד. אחד משלושת הסימנים מייצג את המספר 5, ככל הנראה כנגד 5 אצבעות בכף-יד. כל ספרות המאיה נכתבות באמצעות שלושה סימנים פשוטים: נקודה -המסמנת את המספר אחד, קו - המסמל את המספר חמש, וקונכייה - המסמלת את המספר אפס. שיטה זו נחשבת למתקדמת למדי לתקופתה שכן כללה הן את השילוב של עיקרון תלות מיקום הספרה לסדר הגודל של המספר הנמצא בה והן את קיומו של המספר אפס שאף קדם למערכת המיקומית והיה לאלמנט מהפכני ביחס לתקופתו. בני המאיה היו הראשונים להכניס את האפס לשימוש מלא במערכת הספרות שלהם שעה שבמערכות אחרות נהגו להותיר מקום ריק במקום בו אמור היה להופיע האפס.
בשיטת הספירה של המאיה, "גודלה האפקטיבי" של הספרה a (ספרה כלשהי) אשר נמצאה במקום \ n המקיים n\ge3 היה, לפי חישובי המאיה,. כך, לדוגמה, ערכו של המספר .