cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקימי – השער לכלכלה נבונה
ליווי והדרכה למשפחות במצוקה
שירותי העמותה מיועדים לכל משפחה אשר רוצה להגיע להתנהלות כלכלית נכונה ובריאה. בבסיס שיטת העבודה עומדת ההנחה כי לכל משפחה יש את היכולת לנהל באופן נכון את משק הבית בכוחות עצמה. העמותה מאמינה בטיפול ארוך טווח כאשר במרכזו נמצאת המשפחה עצמה, מתוך גישה שלפיה פיתוח מיומנויות להתנהלות כלכלית נכונה הוא כלי חיוני העשוי לתרום לכל משפחה. הערך העליון של הפעילות הוא האחריות העצמית של המשפחה בדרך להבראה כלכלית ומתוך כך, שירותי העמותה מותנים ברצונה של המשפחה לקבל על עצמה אחריות זו בכוונה לבצע תהליך של שינוי, תוך שקיפות ושיתוף פעולה מלאים.
מוזיאון הדואר והבולאות
המוזיאון לדואר ולבולאות (בשמו המלא: מוזיאון אלכסנדר לתולדות הדואר והבולאות) הוא מוזיאון המוקדש לתולדות הדואר בארץ-ישראל המהווה חלק ממוזיאון ארץ ישראל.
היסטוריה
בתחילת 1959 הוחלט על הקמת מוזיאון לבולאות לצד מלון הולילנד בירושלים, והמוזיאון נפתח ב-20 באוקטובר 1959. ביוני 1960 התקיים במוזיאון תערוכה של בולי גאנה. המוזיאון המשיך לפעול עד שנת 1963. חברי אגודת הבולאות פנו בשנת 1968 למשרד הדואר בדרישה להקים מוזיאון חלופי לבולאות והמשיכו לגלגל את הרעיון במהלך השנים הבאות.
כבר בראשית שנות ה-60 קיבל מוזיאון הארץ תרומה של אוסף בולים מעזבונו של מר ספילמן. הבולים יועדו להצגה בביתן המדע והטכנולוגיה. ביולי 1983 נחתם הסכם בין משרד התקשורת ועירית תל אביב להקמת מוזיאון לתולדות הדואר במוזיאון, שיקרא על שם אשתו של יעקב אגם. בספטמבר 1983 הונחה אבן פינה למוזיאון. מימון בניית המוזיאון נתקל בקשיים, ובספטמבר 1989 התקיים טקס לחתימה על הסכם למימון הבניין. גם צעד זה לא הספיק, ובשנת 1991 הנפיק השירות הבולאי גיליונית מזכרת מיוחד שכל ההכנסות ממכירתו נועדו להשלמת בניין המוזיאון.
המוזיאון לדואר ולבולאות הוקם בקרית המוזיאונים של מוזיאון ארץ ישראל, בשיתוף פעולה של רשות הדואר וקרן תל אביב לפיתוח. המוזיאון נחנך ב-19 במאי 1998, כ"ג באייר תשנ"ח, במסגרת אירועי חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל. לרגל פתיחת המוזיאון הונפקה גיליונית מזכרת בה שולבו שלושה איורים של דוש, העוסקים בפעילות הדואר, בהשתתפותו של שרוליק: אשנב–כל בסניף דואר, בולאות ותיבות דואר, קטע של תצלום מתחילת המאה, של קבוצת חלוצים ליד סניף דואר בפתח-תקווה, וקטע של מעטפה משנת 1910 ועליה בול פתח תקווה – הבול העברי הראשון שהונפק בארץ.
תכנים
המוזיאון עוסק בתולדות הדואר בארץ-ישראל, על רקע התמורות ההיסטוריות, החברתיות והמדיניות שידע האזור. התצוגה משלבת מרכיבים המתייחסים לנושא הדואר בכלל ולדואר בארץ-ישראל בפרט, בעזרת אמצעי המחשה אינטראקטיביים.
המוזיאון מציג תערוכות קבועות ומתחלפות, ומפעיל ספריה, אגף לתצוגת בולים, חדר הרצאות וחדר לפעילות יצירתית של תלמידים.
תערוכות מתחלפות
תערוכות המוצגות בקומה התחתונה של המוזיאון, מעת לעת.
מיצובישי מודל A
מיצובישי מודל A (באנגלית: Mitsubishi Model A) היא מכונית משפחתית, בתצורת טורפדו, אשר נבנתה על ידי יצרנית כלי הרכב היפנית מיצובישי מוטורס (בשנת 1917 חברת מיצובישי מוטורס הייתה קרויה "Mitsubishi Shipbuilding Co. Ltd") בין השנים 1917–1921.
יוצרו 22 יחידות, מלבד לאב טיפוס.
דגם ה"מיצובישי מודל A" היה הרכב הראשון שיוצר ביפן.
תוכנית התקשוב הלאומית
תוכנית התקשוב הלאומית (נקראת גם "התוכנית להתאמת מערכת החינוך למאה ה-21") היא תוכנית שגובשה על ידי משרד החינוך במטרה לקדם פדגוגיה ולמידה בבתי הספר תוך שימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת והטמעתן בתוכנית הלימודים. התוכנית נבנתה בהשראת התוכנית הבינלאומית "מיומנויות המאה ה-21", ותוכננה כתוכנית רב-שנתית באגף המנהל למדע וטכנולוגיה במשרד החינוך, והוצגה בפני ועדת החינוך של הכנסת באפריל 2010.
לו"ז התוכנית
במסגרת היותה תוכנית רב-שנתית, הפעימה הראשונה החלה בשנת הלימודים תשע"א ב-200 בתי ספר במחוזות צפון ודרום. הפעימה השנייה התקיימה בשנת תשע"ב וכללה עוד 650 בתי ספר, במחוזות צפון, דרום וירושלים.
החל משנת הלימודים תשע"ב (2012-2011) ולמשך שלוש שנים עורכת ראמ"ה (הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך), מחקר על תוכנית התקשוב הלאומית וההשפעות שלה על בתי הספר. במחקר השתתפו 60 בתי ספר מרחבי הארץ. על מנת לייעל תוכנית זו, נבחרו גם בתי ספר מדגימים, אשר יבנו בעצמם תוכנית תקשוב בית ספרית, ויהוו מודל לחיקוי בעתיד ביישום הטכנולוגיה בחינוך.
התוכנית מתחילה עם בתי הספר היסודיים, תתקדם לחטיבות הביניים ובסופה תגיע לתיכונים. מבחינה גאוגרפית, התוכנית מתחילה בפריפריה של מחוזות צפון ודרום, ותתפרס בהדרגה למרכז הארץ.
מטרות התוכנית
המטרה המרכזית היא לקדם פדגוגיה חדשנית. פדגוגיה חדשנית היא שיטת הוראה ולמידה שבה התכנים והידע הנלמדים רלוונטיים למציאות המשתנה. במקביל לידע, התלמידים רוכשים מיומנויות שרלוונטיות לתפקוד מיטבי במאה ה-21 (מיומנויות המאה ה-21). ההוראה מותאמת לשונות התלמידים, ונועדה לשבור מחיצות בין העולם מחוץ לבית הספר לעולם בתוך בית הספר, תוך שימוש בטכנולוגיה כדי לקדם את תהליכי ההוראה הן ברמה הפדגוגית והן ברמה האדמיניסטרטיבית.
הפדגוגיה החדשנית מוטמעת תוך שימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת, שנועדו לקדם מיומנויות שונות הקשורות לניהול הלמידה. מטרות נוספות בתוכנית הן הטמעה של הטכנולוגיה בתוכניות הלימודים השונות, שיפור מיומנויות המורים, התאמת ההוראה להטרוגניות ושונות התלמידים וליצור רצף של למידה בכיתה ובבית. מיומנויות אלה אמורות להכין את תלמידי ישראל להתמודד עם אתגרים עתידיים, מקומיים וגלובליים, כלכליים, תרבותיים וביטחוניים, וכן  לסייע לתלמידים התמודדות שדרושה להשתלבות בחברה ולהצלחה בעולם התעסוקה, שדרוג סביבת הלמידה של תלמידי ישראל לבין העולם.
עיקרי התוכנית
התוכנית מתמקדת במורים, ושילוב בין מרכיביה יוצר תוכנית המורכבת משינוי והתאמה של תוכנית לימודים, בניית תכנים דיגיטליים, פיתוח והשתלמויות של עובדי הוראה, הקמת תשתיות ותחזוקה שוטפת של תקשוב ומחשוב בתי הספר ולסיום בקרה והערכה של התוכנית.
את התוכנית מרכזים ומתקצבים מחוזות משרד החינוך והרשויות המקומיות. בשל היותה תוכנית רב-שנתית הנכנסת בהדרגה למערכת החינוך, מסופקים בהתחלה לבתי הספר שבתוכנית מחשבים ניידים למורים ועמדה בסיסית בכל כיתה הכוללת מקרן, אמצעי החשכה, רמקולים וחיבור אלחוטי לאינטרנט. צוות בית הספר עובר הדרכה בנושא התקשוב ובית הספר מקבל תקציב בהתאם. בנוסף, משרד החינוך אמור לסבסד רכישת מחשבים ניידים ביחס של 1:5 לתלמידים. כדי להפוך את בתי הספר למתוקשבים, מעבר לציוד הטכני, מחויב בית הספר למנות רכז תקשוב בית ספרי, שביחד עם טכנאי, יוכל לאפשר יישום של הטכנולוגיה בחינוך. במסגרת התוכנית הוקם פורטל התוכן החינוכי, המכיל מגוון של תכנים חינוכיים ומערכי שיעור, שפתוחים למורים, לתלמידים ולהורים.
בכל שנה נערך טקס ארצי למצטייני תקשוב בחינוך, במעמד שר החינוך, ובו מחולקים פרסים למורים מצטיינים המשלבים תקשוב בהוראתם.
השלכות הבטיחות והבריאות
נטען כי האינטרנט האלחוטי חושף את התלמידים לקרינה אלקטרומגנטית, לכן הכנסת ציוד תקשורת ומחשבים לבתי הספר דורשת עיסוק בהשלכות הבריאותיות והבטיחותיות שנובעות משימוש בו, בעיקר בשל גילם הצעיר של התלמידים ומשך הזמן שהם מבלים בבתי הספר ביום ולאורך השנים. השלכות אלה באות לידי ביטוי בקרינה בלתי מייננת הנחשפת משימוש במחשבים ובנתבים אלחוטיים, ריבוי נקודות חשמל, בעיות אורתופדיות שעלולות להיווצר מישיבה ממושכת ולא נכונה מול מחשב, בעיות ראייה שעלולות להיווצר לאחר צפייה ארוכה במסכי המחשב ועוד.
מחקרים אפידמיולוגיים שנעשו בעולם לא הניבו תוצאות חד-משמעיות לגבי מידת הסיכון. לכן פועלים בארץ על פי עקרון הזהירות המונעת לצמצום הרשתות האלחוטיות ומזעור החשיפה לקרינה, תוך הרחבת השימוש בטכנולוגיה של אינטרנט קווי.
פיוטי הושענות
פיוטי הושענות הם פיוטים הנאמרים בתפילת שחרית או בתפילת מוסף של שבעת ימי חג הסוכות תוך כדי הקפת הבימה, כזכר להושענות שהיו נהוגות בזמן בית המקדש. המנהג המקורי כפי שמופיע בטור וכן נהגו בעבר גם הספרדים (מלבד התימנים) לאומרו אחר תפלת מוסף לפני קדיש תתקבל כפי שנהגו במקדש לעשות ההקפות בשעת פטירתן. מנהג זה תקף עד היום אצל קהילות נוסח אשכנז ששומרים על המנהג המקורי. בקהילות הספרדים בהשפעת חכמי הקבלה העבירו את אמירת ההושענות לאחרי ההלל בעקבותם נהגו כך גם החסידים ובדור האחרון מתפשט המנהג גם אצל מתפללי נוסח אשכנז (כפי הנראה מטעמי נוחות).
בכל יום אומרים פיוט אחר (או מספר פיוטים). הפיוטים מסודרים בתוכם בדרך כלל בסדר אלף בית ובסוף כל שורה חוזרות המילים "הושע נא".
ישנם חילוקי מנהגים בין העדות השונות באשר לפיוטים הנאמרים. ביום הושענא רבא נוהגים לומר את הפיוטים שנאמרו בימים הקודמים ומוסיפים פיוטים מיוחדים ליום הושענא רבא עצמו.
מקור סדרי ההושענות
ישנם שלושה מנהגים עיקריים של אמירת פיוטי הושענות:
סדר ההושענות לפי מנהג אשכנז
לפני הפיוט היומי אומרים תפילה קבועה: 'הושע נא למענך אלהינו הושע נא' ושוב עם המילים 'למענך בוראנו', 'למענך גואלנו', 'למענך דורשנו'. נהוג שהחזן אומר פסוק והקהל חוזר אחריו.
לפי מנהג אשכנז המזרחי (ארצות מזרח אירופה ורוב רובם של קהילות האשכנזים בארץ ישראל): (כל פיוט נקרא על שם שורת הפתיחה)
למען אמיתך - שבח לקב"ה, והוא הפזמון החשוב שנאמר ראשון.
אבן שתייה - בקשה לבנין ירושלים, והוא שני בחשיבותו, ולכן נאמר שני.
אערוך שועי - תחינה על סליחה, כפרה וישועה. נזכר בו "גליתי בצום פשעי" ולכן נאמר ביום שהכי סמוך ליום כפור שאינו יו"ט (בחו"ל).
אדון המושיע - בקשה לישועה וגם נזכרים בו הגשמים. ואין אומרים אותו לפני יום ששי של חג, כי הגשמים קללה בחג.
אום נצורה - הושענא לשבת, והיא דוחה את הפיוטים הנ"ל יום אחד קדימה.
אל למושעות - תפילה על הישועה, ונאמר בימים רביעי או חמישי של חג, והוא דינמי בהתאם לסדר הנ"ל.
אום אני חומה - כמו אל למושעות, ונאמר רק ביום רביעי של חג, כאשר שבת ביום ששי ואז לא אומרים אדון המושיע שהוא על הגשמים ונשאר יום פנוי.
לפי מנהג אשכנז המערבי (ארצות מערב אירופה) הסדר פשוט יותר: אערוך שועי, אל למושעות, אום אני חומה, אבן שתייה, אדמה מארר. בשבת אומרים אום נצורה והוא דוחה ביום אחד את הפיוטים הבאים אחריו.
בשני המנהגים, לאחר הפיוט השייך לאותו היום, אומרים בכל יום את הפיוט כהושעת אלים. ובשבת במקום כהושעת אלים, אומרים לפי מנהג המזרחי "כהושעת אדם יציר כפיך לגוננה", ולפי מנהג המערבי אומרים "כהושעת אב המון השליך עליך יהב".
הושענא רבא
לפי מנהג המזרחי, ביום הושענא רבא נאמרים שבעת הפיוטים הבאים: למען אמיתך, אבן שתייה, אום אני חומה, אדון המושיע, אדם ובהמה, אדמה מארר, למען איתן הנזרק בלהב אש. אומרים כהושעת אלים, ולאחר מכן אומרים פיוטים המיוחדים ליום הושענא רבא: תתננו לשם ולתהלה, אנא אזן חין תאבי ישעך, א-ל נא תעינו כשה אובד, למען תמים בדורותיו, תענה אמונים שופכים לך לב כמים, אז כעיני עבדים אל יד אדונים, ואמץ ישעך בא. אחרי הפיוטים חובטים את הערבה.
לפי המנהג אשכנז המערבי, אומרים את הפיוטים בסדר שונה: למען אמתך, אערוך שועי, אדון המושיע, אום אני חומה, אדם ובהמה, למען איתן הנזרק בהב אש, תתננו לשם ולתהלה. אומרים כהושעת אלים, לאחר מכן אומרים פיוטים המיוחדים ליום הושענא רבא: אנא אזן חין תאבי ישעך, א-ל נא תעינו כשה אובד, למען תמים בדורותיו, תענה אמונים שופכים לך לב כמים, אז כעיני עבדים אל יד אדונים, ואמץ ישעך בא. אחרי הפיוטים חובטים את הערבה.
כל הפיוטים במנהג זה הולכים לפי אקרוסטיכון אלפביתי.
סדר ההושענות לפי מנהג איטליה
במנהג איטליה הקדום ככל הנראה שלא נהגו לומר פיוטי הושענות כלל. כך עולה מדברי ר' צדקיה בן אברהם הרופא (מחשובי רבני איטליה הראשונים) בספרו שבולי הלקט "וכן מנהג קדמון בידינו שאין הושענא, בין בשבת, בין בחול".
בתקופה מאוחרת יותר קיבלו עליהם יהודי איטליה לומר פיוטי הושענות (הפיוטים מופיעים כבר במחזור האיטלקי הראשון שנדפס בשנת 1486), אך כנראה בשל העובדה שמדובר במנהג מאוחר יחסית, סדר ההושענות האיטלקי הוא דל למדי בכמות הפיוטים הנכללים בו בהשוואה לשאר העדות. ברומא קבלו את המנהג רק באופן חלקי ואומרים הושענות רק בהושענא רבא. הפיוטים הם של הפייטנים מן המסורת הארץ ישראלית הקדומה. ישנה חפיפה לא מבוטלת עם סדר ההושענות האשכנזי.
לפי מנהג הקהילה האיטלקית בירושלים, אם חל יום ראשון של סוכות ביום ב', אומרים "אנא אזון" בימים א', ג' וה' של סוכות, ו"כהושעת אלים" בימים ב', ד' וו' של סוכות. חל יום ראשון של סוכות ביום ג', אומרים "אנא אזון" בימים א', ג' וו' של סוכות ו"כהושעת אלים" בימים ב', ד' וה' של סוכות. חל יום ראשון של סוכות ביום ה', אומרים "אנא אזון" בימים א', ד' וו' של סוכות ו"כהושעת אלים" בימים ב', ג' וה' של סוכות. אם חל יום ראשון של סוכות בשבת אומרים "אנא אזון" בימים ב', ד' וו' של סוכות ו"כהושעת אלים" בימים א', ג' וה' של סוכות.
סדר הפיוטים בהושענא רבא, לפי סדר ההקפות: למענך אלהי האלהים, למען אמיתך, אבן שתייה, אדון המושיע, אומרים לאדרך, אדם ובהמה, אל למושעות. לאחר מכן אומרים את הפיוט "אנא אזון" ואת "כהושעת אלים", "למען תמים בדורותיו", "א-ל טוב וסלח אדמתנו הצלח", "אז כעיני עבדים", "תענה אמונים שופכי לב כמים", "א-ל נא תעינו כשה אובד", "אמן ישעך בא".
סדר ההושענות לפי מנהג צרפת
בנוסח צרפת שמרו על ההושענות של הקליר שאומרים באשכנז, אבל אמרו גם פיוטי הושענות של פייטנים אחרים, ופיוטים אלו מפוזרים בכתבי יד של נוסח זה באופן לא קבוע.
סדר ההושענות לפי מנהג רומניא
במחזור רומניא המודפס, מופיעה הערה שאומרים הושענות בכל יום, אבל לא ברור איזה פיוטים אמרו. מאוד ייתכן שלא היה סדר קבוע, אלא שהחזן בחר מה לומר בכל יום.
לגבי הושענא רבא, הסדר הוא למען אמתך, אל למושעות, אדם ובהמה, אדון המושיע, אערוך שועי, אבן שתייה, למען איתן. לאחר מכן אומרים "אנא אזון" ו"כהושעת אלים", "למען תמים בדורותיו", "אל נא תעינו", "אנא רחום", "אז כעיני עבדים", ו"אמן ישעך בא".
סדר ההושענות לפי סידור רס"ג ומנהג תימן
הסדר הנהוג בתכלאל של יהודי תימן נלקח מן הסדר של רס"ג בסידורו. גם המתפללים בנוסח השאמי אומרים את ההושענות לפי הסדר התימני ולא לפי הסדר הספרדי, אף על פי שרובו של נוסח זה תואם את הנוסח הספרדי.
בכל יום אומרים שלושה פיוטים המתחלפים מדי יום. לפי המנהג אותו מביא רס"ג נהגו להקיף שלוש פעמים בכל יום (ראו מספר ההקפות) ובכל הקפה אמרו פיוט אחר. בתימן נהגו להקיף רק פעם אחת ולא שלוש, אך אף על פי כן נהגו לפי הסדר של רס"ג לומר שלושה פיוטי הושענא. לפי סדר זה אין אומרים הושענות בשבת לפיכך הסדר מעיקרו אינו מכיל פיוטי הושענות לשבת (ראו האם אומרים הושענות בשבת), זאת בניגוד לסדר ההושענות הספרדי שמעיקרו מכיל פיוטי הושענות לשבת, אף על פי שכיום ברוב קהילות הספרדים לא נהוג לאומרם.
הקפה ראשונה
הפיוטים המיועדים להקפה ראשונה פותחים במילה "הושענא" לפני כל פסוק (לפי סידור רס"ג רק לאחר סיום הפסקה) ולאחריהם פיוט לפי סדר אלפביתי שכל שורה בו פותחת במילה "למענך" או "למען" (למשל הפיוט הראשון פותח במילים "הושענא למענך אדיר באדירים, הושענא למענך בורא רוח ויוצר הרים). הפיוטים לפי סדר הימים: למענך אדיר באדירים, למען אב עקד בן, למען אב ידעך מבין מנאצים, למענך תקיף אלוהי קדם מעונה (פיוט זה הוא בסדר תשר"ק דהיינו אלפביתי הפוך), מארוד וארפד. הפיוט מארוד ומארפד הוא חריג שכן אין הוא פותח במילה למענך או למען, הוא אלפבית מרובע (בעיקרו). בתכלאל הסדר שונה: למענך אדיר באדירים, למען אב עקד בן, מארוד וארפד, למען אב ידעך מבין מנאצים, למענך תקיף אלוהי קדם מעונה.
הקפה שנייה
ההבדל בין הפיוטים של ההקפה הראשונה לפיוטים של ההקפדה השנייה הוא שבהקפה השנייה המענה הוא "ענה בהושענא" ולא "הושענא למען/למענך". הפיוטים הם: אתוים בשמך רצים, תאיבי (או: תואבי) ישעך שוכן שחקים (לפי סדר תשר"ק - א"ב בסדר הפוך), אוחזי ארבעה מינים (לפי סדר אתב"ש), אומני חוקה נסוכה, איומה אמרתך לוקחת.
הקפה שלישית
הפיוטים בהקפה זו שונים מהותית מן הפיוטים בשתי ההקפות הראשונות הן מבחינת המבנה והן מבחינת כמות הפיוטים. מבנה הפיוט מתייחס ליום המסוים של החג (היום הראשון, היום השני וכן הלאה). להלן נביא לדוגמה את הפיוט של היום הראשון (ישנם שינויי נוסח רבים שלא הובאו כאן):
אנא אל אחד ושמו אחד ומי ישיבנו והוא באחד קרא שמים וארץ ויעמדו כאחד אנא זכור אב ירש את הארץ והיה אחד הכין למורדים לב אחד ודרך אחד לקרוא כלם בשם ה' ולעבדו שכם אחד אנא זכור בן יחיד היה לפני אביו אחד שניהם בניסיון הלכו כאחד נתת כופר תחתיו איל אחד אנא זכור תם הוסיף חלק שכם אחד קיווה להפליט המחנה האחד אסף בניו לקבל מלכות שמים פה אחד אנא המשמיענו שתים בקולות וברקים כאחד המנחילנו תורה אחת ומשפט אחד ומי כעמך ישראל גוי אחד
מבנה הפיוטים בהקפה השלישית נשמר באופן זה: הבית הראשון מכיל שבח לה' כבורא עולם, הבית השני מתייחס לאברהם ופותח תמיד במילים "אנא זכור אב", הבית השלישי ליצחק ופותח תמיד במילים "אנא זכור בן", הבית הרביעי ליעקב ופותח תמיד במילים "אנא זכור תם", והבית האחרון חוזר לשבח את ה' כאלהי ישראל. כל שורה חותמת במספרו של היום (אחד, שנים וכו' - תמיד בלשון זכר ללא התחשבות בחוקי הדקדוק, כך למשל ביום רביעי "הנותן נושאי כיסאו חיות ארבעה, המציב פינות ארבעה ותקופות ארבעה"). הפזמון החוזר "הושיענו בחגיגת יום אחד/ימים שנים/שלושה וכו'. תבנה ציון ברינה, והעלנו לתוכה בשמחה. יראו גוים ויבושו, ויכלמו זרים זדים. נהדרך בארבע מצוות, ונמליכך ביום זה סוכה. וכך נאמר בהגלותך מלכנו: אנא אל נא הושענא והושיעה נא". בסדר הושענות הספרדי מופיעים גם כן פיוטים אלו, אלא שאומרים בפזמון החוזר רק את הקטע "הושיענו בחגיגת יום אחד/ימים שנים/שלושה וכו'", ואין אומרים "תבנה ציון וכו'". שבהושענא רבה אומרים במקום "ונמליך ביום זה סוכה", "ונמליכך ביום זה סוכה וערבה".
כמות הפיוטים כאן שונה מכמות הפיוטים בשאר ההקפות. בשתי ההקפות הראשונות קיימים רק חמישה פיוטים, שכן ביום שבת אין אומרים הושענות, וביום הושענא רבא אומרים את כולם יחד. בהקפה השלישית אומרים את הפיוט שמתאים למספר של אותו יום ולכן ישנם שבעה פיוטים לכל שבעת ימי החג, אך את הפיוט ששייך ליום שבו חלה שבת לא אומרים באותה שנה. למשל אם יום טוב הראשון של סוכות חל בשבת לא יאמרו באותה שנה את הפיוט "אנא אל אחד ושמו אחד", וביום השני יאמרו כבר את הפיוט השייך ליום השני ("אנא אל אחד ומבייש אומרי שנים").
לאחר כך אומרים בכל יום קטע בארמית הפותח במילים "תתפרקון ותשתיזבון".
הושענא רבא
בהושענא רבא ישנן שבע הקפות. בהקפה הראשונה אומרים את שני פיוטי ההושענות של יום ראשון ("למענך אדיר באדירים" ו"אתוים בשמך רצים"), אך לא את הפיוט השלישי של היום הראשון ("אנא אל אחד ושמו אחד") מלבד בהקפה השביעית בה אומרים את הקטע ליום השביעי. בהקפה השנייה אומרים את פיוטי ההושענות של יום שני וכן הלאה. ישנה תוספת הקיימת במנהג תימן שאינה בסידור רס"ג לומר בכל הקפה קטע מהפיוט "יה איום" וקטעי סליחות. תוספת זו היא ככל הנראה מן הסדר הספרדי של ההושענות, וההסבר עליה יורחב להלן (בהסבר על סדר ההושענות הספרדי).
מאחר שכאמור ישנם רק חמישה פיוטים מכל סוג חסרים פיוטים להקפה שישית ושביעית של הושענא רבה. משום כך יש קהילות (בעיקר בקרב השאמי) שהוסיפו פיוטים דומים לצורך זה.
סדר ההושענות לפי מנהג הספרדים
פותחים באמירת הפסוקים "ארחץ בניקיון כפי ואסובבה את מזבחך ה'. לשמיע בקול תודה ולספר כל נפלאותיך" (תהילים כ"ו, ו-ז). לאחר מכן אומרים "הושענא, הושענא. למענך אלוהינו. למענך בוראנו. למענך גואלנו. למענך דורשינו" (נהוג שהחזן אומר כל קטע והקהל חוזר אחריו).
לאחר מכן אומרים בכל יום חמישה פיוטים שונים המתחלפים מדי יום ביומו, ובין הפיוטים אומרים עניות של הושענות (כלומר החזן אומר והקהל עונה אחריו, בניגוד לפיוט עצמו שרק החזן אומרו בקול והקהל בלחש) כפי שיפורט להלן. הפיוט הראשון הוא הפיוט היומי הנאמר בהקפה השלישית לפי סידור רס"ג (ראו לעיל בהסבר על סדר ההושענות בתכלאל ובסידור רס"ג), וכפי שנאמר לעיל המענה על פיוט זה הוא "הושיענו בחגיגת ימים שנים/שלושה וכו'". לאחר מכן אומר החזן "הושענא, הושענא" והקהל חוזר אחריו. הפיוט השני הוא תמיד פיוט עם חריזה פשוטה (חריזה בין הדלת לסוגר בלבד), ללא פזמון חוזר. הפיוט השלישי הוא לפי מבנה קבוע: כל בית פותח במילה "אנא" ומסיים במילים "היום ביום ראשון/שני וכו' הושיעה נא" והקהל עונה לאחר כל בית "אנא הושיעה נא". הפיוט הרביעי גם הוא לפי מבנה קבוע: כל בית פותח במילים "כהושעת" ומסיים "נהללך ביום ראשון/שני וכו' כן הושענא" והמענה הוא "אני והו הושיעה נא". לפיוט החמישי והאחרון אין מענה אך יש לו פזמון חוזר המשתנה בכל יום. לאחר מכן אומרים לקט פסוקים הקבוע בכל יום.
הושענות לשבת
סדר ההושענות הספרדי מכיל הושענות לשבת, אף על פי שכיום בקהילות ספרדיות רבות לא נהוג לאומרן. כאשר שבת חלה באחד מימי החג אומרים את ההושענות לשבת במקום ההושענות לאותו יום ואז באותה שנה אין אומרים כלל את ההושענות השייכות ליום שחל בשבת. למשל אם החג הראשון של סוכות חל ביום חמישי אז שבת חלה ביום השלישי של החג. לכן לא יאמרו באותה שנה את ההושענות של היום השלישי. הנוהגים לומר הושענות לשבת יאמרו הושענות לשבת באותו יום ואלו שאין אומרים הושענות לשבת לא יאמרו כלום. ביום ראשון בשבוע יאמרו (לפי שני המנהגים) את ההושענות של היום הרביעי.
מבחינת הסידור התוכני של הפיוטים - הוא זהה למבנה של שאר הימים פרט להבדל אחד: הפיוט הראשון של ההושענות הוא "אום נצורה" ולא הפיוט המזכיר את מספר היום ("הושיענו בחגיגת יום אחד/ ימים שנים/שלושה וכו'").
הושענא רבא
בהושענא רבא ישנן שבע הקפות. לפני ההקפה הראשונה (ואך ורק לפניה) אומרים את הקטעים שנאמרים בכל יום (ארחץ בניקיון כפי וכו'). בכל הקפה אומרים את הבתים מן הפיוט הלקוח מסידור רס"ג המתאימים למספר ההקפה (למשל בהקפה הרביעית אומרים את הפיוט "אנא הבורא עולמו ביסודות ארבעה" שהובא לעיל), אלא שבמקום "הושיענו בחגיגת יום אחד" אומרים "הושיענו בהקפת פעם אחת", במקום "הושיענו בחגיגת ימים שנים" אומרים "הושיענו בהקפת פעמים שנים" (בפיוט זה כל המספרים הם בלשון זכר בלבד, בניגוד לדקדוק), וכן הלאה. בהקפה שביעית אומרים "הושיענו בחגיגת ימים שבעה ובהקפת פעמים שבעה".
לאחר מכן אומרים בית מן הפיוט "יה איום" שהוא פיוט על סדר שבעת כורתי ברית (אברהם, יצחק, משה, אהרון, פינחס (יוסף) ודוד). מקור המושג "שבעה כורתי ברית" הוא במסכת דרך ארץ זוטא פרק א'. כל הקפה היא כנגד אחד משבעה כורתי הברית (הקפה ראשונה כנגד אברהם, הקפה שנייה כנגד יצחק וכן הלאה), ובה נאמר הקטע מן הפיוט המתייחס לאותו "כורת ברית". הפזמון החוזר הוא "זכרנו ה' ברצון עמך". מוסיפים גם קטעי סליחות (בקטעים מהסליחות המתייחסות לכורתי הברית בוחרים רק את הקטעים המתייחסים לאותו "כורת ברית"). במספר קהילות נהוג שכל הקפה נאמרת על ידי אדם ששמו כשם כורת הברית שקשור לאותה הקפה. למשל את ההקפה הראשונה אומר אדם ששמו אברהם, את השנייה אדם ששמו יצחק וכן הלאה. בסיום כל הקפה אומרים פסוק אחד מאנא בכח.
לגבי ההקפה השישית ישנם שלושה מנהגים. לפי המנהג הקדום הסדר של ההקפות היה שונה במקצת: אברהם, יצחק, יעקב, יוסף, משה, אהרון ודוד. לפי סדר זה פינחס לא נכלל. הרמ"ע מפאנו הביא את הקטע ממסכת דרך ארץ זוטא המתייחס לשבעת כורתי הברית שאינו מזכיר את יוסף כלל אלא רק את אברהם, יצחק, יעקב, משה, אהרון, פינחס ודוד. לפיכך, טוען הרמ"ע מפאנו, יש להזכיר את פינחס ולא את יוסף, ולשם כך הוא חיבר בית נוסף לפיוט "יה איום" המתייחס לפינחס. מכאן התפצלו המנהגים לשנים: יש נוהגים להזכיר בהקפה השישית רק את פינחס כדעת הרמ"ע מפאנו (שכן יוסף אינו משבעת כורתי ברית) ויש נוהגים, כפשרה בין המנהגים, להזכיר גם את יוסף וגם את פינחס (המנהג השני נפוץ יותר).
בנוסח פרובאנס ההושענות דומות לנוסח הספרדים.
לקריאה נוספת
הרב איתן שנדורפי - 'הדר המועדים - ירח האיתנים' עמ' 452-458 במאמר "לפי מה נקבע סדר ההושענות אצל האשכנזים?"
יוסי ביילין
יוסף (יוסי) ביילין (נולד ב-12 ביוני 1948) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים ישראלי, שימש כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, וכיושב ראש מפלגת מרצ-יחד. ד"ר למדע המדינה.
אורג (סוג)
אוֹרֵג (שם מדעי: Ploceus) הוא סוג של ציפורים קטנות ממשפחת האורגיים.
יוסי ביילין
ביוגרפיה
ביילין נולד ב-1948 בפתח תקווה וגדל בתל אביב-יפו בבית שומר מסורת ­ליברלי, בנם של צבי וזהבה ביילין, ילידי פולין. בגיל בר המצווה אימץ אורח חיים דתי באופן קפדני יותר, אך לא חבש כיפה. למד בגימנסיה הרצליה בעיר. שירת בצה"ל כאלחוטן והשתתף במלחמת ששת הימים בסיני במסגרת חטיבה 8. במלחמת יום הכיפורים (1973) שירת כחייל מילואים במפקדה ברמת הגולן ובשל טראומה אמונית בעקבות המלחמה, עזב את אורח חייו הדתי.
אורג (סוג)
האורג הוא ציפור קטנה דמוית-דרור החיה באזורים הטרופיים של אפריקה ושל אסיה ובעלת נוצות צהובות ושחורות. המקור חרוטי ומותאם לאכילת זרעים.
ציפורים אלה ידועות עקב מנהג הזכרים לבנות קן מעשבים לנקבות כדי למשוך אותן. בקן ישנה לולאה הנפתחת מצד אחד ומקשה על חדירת טורפים.
יוסי ביילין
ביוגרפיה
היה עיתונאי בעיתון "דבר" בשנים 1969–1979, כשבמקביל למד באוניברסיטת תל אביב. שימש כדובר מפלגת העבודה בשנים 1977–1984. בשנת 1981 קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב על עבודה שנושאה "חיכוכים בין דוריים בשלוש מפלגות בישראל", בהדרכתו של פרופסור יונתן שפירא. עם סיום הדוקטורט לימד באוניברסיטת תל אביב עד מינויו למזכיר הממשלה בשנת 1984.
תחילת הקריירה הפוליטית
בזמן כהונתו של שמעון פרס כראש ממשלה, בשנים 1984–1986, שימש מזכיר הממשלה, והיה אחד מחבורת בני טיפוחיו של פרס (שכונתה "הבלייזרים"), וכללה בין השאר גם את נמרוד נוביק, אמנון נויבך, ישראל פלג ואורי סביר. אחרי הרוטציה בראשות הממשלה, כשפרס עבר למשרד החוץ, מונה ביילין למנכ"ל מדיני של המשרד. בתפקידו זה פעל להתרחקות ממשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, לו היו קשרים חמים עם ישראל.
בשנת 1988 נבחר לראשונה לכנסת ה-12 מטעם מפלגת העבודה, יחד עם חברי "השמינייה", בהם חיים רמון, אברהם בורג, ועמיר פרץ. כיהן כסגנו של פרס במשרד האוצר, ואמר ש"נצטרך להתרגל לחיות עם 6–7 אחוזי אבטלה". במרץ 1990 היה מראשי מתכנני החלפת ממשלת האחדות השנייה בממשלה בראשות העבודה, במה שכונה אחר כך על ידי יצחק רבין "התרגיל המסריח". רבין גם כינה אותו בעקבות כך "הפודל של פרס". בזמן שהות מפלגת העבודה באופוזיציה הקים עם יאיר הירשפלד ורון פונדק את הקרן לשיתוף פעולה כלכלי (ECF), שסייעה לו רבות בפעולותיו המדיניות לפני ניצחון "העבודה" בבחירות לכנסת ה-13.
הסכמי אוסלו, ויוזמת ז'נבה
עם הקמת ממשלת רבין השנייה, נתמנה לסגן שר החוץ, שוב תחת פרס. במסגרת זו יזם את המגעים של הירשפלד ופונדק עם הפלסטינים שהובילו לגיבוש הרשמי של הסכם אוסלו, מפגשים לא פורמליים עם נציגי אש"ף שמטרתם הסכם מדיני. אלו החלו ב-20 בינואר 1993, עם ביטול החוק אשר אסר מפגשים כלשהם עם אש"ף. במגעים אלו נוסחו עיקרי ההבנות שבאו אחר כך לידי ביטוי בהסכמים הרשמיים. ביולי 1995 נתמנה לשר הכלכלה והתכנון, ופעל לסגירת משרד זה. בתקופה זו גיבש עם מחמוד עבאס (אבו מאזן) את "הבנות ביילין-אבו מאזן" כבסיס להסדר קבע אפשרי בין ישראל ומדינה פלסטינית. ההסכמים מעולם לא נחתמו, אך היוו בסיס ליוזמות אחרות. יוזמת ז'נבה הייתה הצעת הסכם קבע ישראלי-פלסטיני שאותו ניסחו צוותים לא רשמיים בראשות יאסר עבד-רבו ויוסי ביילין, בפיקוח ובתמיכת ממשלת שווייץ. המסמך נחתם בשנת 2003 והוא מתבסס לדברי יוזמיו על מתווה קלינטון מדצמבר 2000. היזמה לא אושרה בידי גורמים רשמיים.
לאחר רצח יצחק רבין כיהן ביילין בממשלת שמעון פרס כשר במשרד ראש הממשלה, ובאותה תקופה עסק גם ביחסי ישראל עם יהדות העולם, ועם ארצות הברית בפרט. הוא עורר עליו תרעומת רבה כאשר קרא לבחון מחדש את אופי היחסים, ואת מרכזיות התרומה הכספית לישראל בהם. במקביל הציע לייסד מפעל שיממן לכל צעיר יהודי מחוץ לישראל ביקור בישראל במסגרת מאורגנת כמתנת העם היהודי. בעקבות יוזמה זו הוקם בשנת 1999 פרויקט תגלית.ביוני 1997 התמודד על ראשות מפלגת העבודה והגיע למקום השני אחרי אהוד ברק, לפני שלמה בן עמי ואפרים סנה. בתקופה זו החל לפעול למען יציאה חד-צדדית של צה"ל מלבנון, דבר שהתממש בתקופת ממשלת ברק.
במשרד המשפטים, והמעבר למרצ
בממשלה שהרכיב אהוד ברק מונה ביילין לשר המשפטים, אף שהוא חסר השכלה משפטית. התעמת עם נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק באופן ששרי משפטים אחרים נמנעו ממנו. כך גם "נתפס" ביילין כשהוא מתחזה למבקר מזדמן, מוסווה במשקפי שמש כהים, באולם הדיונים של שופט עתיר תלונות וטענות אתיקה, כדי לעקוב אישית אחר התנהלותו "בשטח".
בהמשך התפטר ביילין מהכנסת על מנת לפנות מקום לבא אחריו ברשימה לכנסת אלי בן-מנחם. לאחר פרישת המפד"ל וש"ס מממשלת ברק הופקד גם על משרד הדתות, והצביע על הצורך בסגירתו (המשרד פורק לבסוף בממשלת שרון השנייה, אך הוקם מחדש בידי הממשלה שלאחריה). עם נפילת ממשלת ברק היה מראשי המתנגדים להצטרפות מפלגת העבודה לממשלת שרון, וייסד ביוני 2002 את תנועת שח"ר (שלום, חינוך, רווחה).
לאחר שנבחר למקום שנחשב לא ריאלי ברשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, פרש ממנה ביחד עם חברת הכנסת יעל דיין, כדי להצטרף עם תנועתו לרשימת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר. מרצ הציבה את ביילין, שהצטרף למפלגה לאחר הבחירות הפנימיות במקום ה-11 ברשימה המאוחדת, שלא נכנס לכנסת.
בשנת 2003, לאחר תהליך ממושך בחסות בינלאומית, הגיעה קבוצת ישראלים בראשות יוסי ביילין להבנות עם אישים פלסטינים על מבנה אפשרי להסכם קבע בין ישראל ומדינה פלסטינית עצמאית שתקום ליוזמתם, הידועות בכינויין הבנות ז'נבה. טקס החתימה המתוקשר, והמסע הציבורי של יוזמת ז'נבה הצליחו לגרום ליוזמה להוות גורם משפיע על סדר היום הציבורי בישראל. בריאיון שנתן דב וייסגלס ל"הארץ" הוא טען כי קיומה של היוזמה היווה את אחד הגורמים שהביאו את אריאל שרון ליזום את תוכנית ההתנתקות.
עם איחוד מרצ ושח"ר והקמת "יחד" התמודד על ראשות המפלגה נגד רן כהן בבחירות שהתקיימו בין כלל ציבור מתפקדי המפלגה החדשה. בהתמודדות עזר לו ההד הציבורי של הבנות ז'נבה שנשמר בזכות המנגנון של "יוזמת ז'נבה", ובמהלכן טען ביילין שעל המפלגה לשים דגש יותר על הצד המדיני ולהסתמך על בוחרי שמאל מסורתיים, לעומת כהן שטען שיש להמשיך לפעול בתחומים חברתיים, ולנסות להגיע לציבורים חדשים שלא הצביעו למרצ. בבחירות שנערכו ב-16 במרץ 2004 זכה ביילין בראשות המפלגה החדשה ברוב של 53 אחוז. עד לסיום הקדנציה בנה ביילין את מנהיגותו בצלו של מנהיג מרצ שקדם לו, יוסי שריד, שנותר חבר הכנסת עד 2006.
עם פרסום תוכנית ההתנתקות התנגד לה ביילין, וטען שאל לישראל לנקוט בצעדים חד-צדדיים, אלא לשאוף למשא ומתן, על פי רוח הבנות ז'נבה. עם הזמן שינה את דעתו והוביל את מפלגתו לתמיכה בתוכנית, ובהענקת "רשת ביטחון" לממשלת שרון. על רקע זה גם התעמת בפומבי עם יוסי שריד שבניגוד להחלטת הסיעה סירב להצביע בכנסת בעד צירוף מפלגת העבודה לממשלה. על תפקודו של ביילין הועלו טענות קשות מתוך המפלגה, במיוחד על כך שהוא התמקד יתר על המידה בקידום יוזמת ז'נבה תוך נטישת יתר העקרונות של המפלגה.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה הביע תמיכה במלחמה. עם זאת התנגד לאחדות מהתקיפות על לבנון ולהכנסת כוחות הקרקע, במקום זה הוא סבר שיש לתקוף מטרות צבאיות בסוריה משום שזו מממנת ומחמשת את חזבאללה. לאחר בחירות 2006 הודיעו רן כהן וזהבה גלאון כי יתמודדו מולו בפריימריז הבאים. בדצמבר 2007 הודיע חיים אורון שגם הוא יתמודד. בעקבות הצטרפותו של אורון למרוץ, פרש ביילין מהמרוץ וגם מראשות המפלגה, אך הכריז כי ימשיך בעיסוקיו הפוליטיים. ב-28 באוקטובר 2008, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים ומעבר לעסקים. ב-3 בנובמבר קיימה הכנסת ישיבת פרידה מביילין בנוכחות נשיא מדינת ישראל שמעון פרס וראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט. הוא הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימה.
אחרי פרישתו מהחיים הפוליטיים
בנובמבר 2009 זכה לעיטור אות לגיון הכבוד שהוענק לו בטקס בשגרירות צרפת בישראל.
בפברואר 2015 ולראשונה, הצהיר ביילין בארצות הברית על כוונותיו לעודד את רעיון הקונפדרציה הישראלית פלסטינית. במאמר דעה שפרסם ב"ניו יורק טיימס" במאי 2015, קרא לנטוש את חזון שתי המדינות ולהקמת קונפדרציה ישראלית-פלסטינית משותפת, ללא "חלוקה מלאכותית". ישראל ופלסטין יהיו מדינות עצמאיות כחלק מהקונפדרציה, כשלכל אחת פרלמנט וממשלה משלה, אבל יהיו להן מוסדות משותפים שיעסקו בנושאים משותפים כמו מים, תשתיות, סביבה, משטר ושירותי חירום.
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב ביילין ברשימת מרצ לכנסת במקום ה-118 הסמלי.
בסמסטר אביב 2020 היה ביילין פרופסור אורח באוניברסיטת NYU.
הוא ממייסדי חברת היזמות העסקית "ביילינק" ובעליה. בנוסף, הוא כותב דרך קבע מאמרי דעה בעיתון "ישראל היום".
משנת 2018 מכהן ביילין כיו"ר ארגון הסטודנטים "הלל" בישראל.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב ברשימת מרצ לכנסת במקום ה-119 הסמלי.
השקפותיו
ביילין מגדיר את עצמו 'ליברל' ומתנגד באופן נחרץ ליחסי התלות בין דת ומדינה, והתנגד להקמת משרד הדתות.
לצד זאת, חשובה לו מאוד הזהות היהודית של מדינת ישראל, והגדרתה כמדינה יהודית, ולהשקפתו, החשיבות של מדינת ישראל היא בהיותה כלי להבטיח את המשכו של העם היהודי. היה מהוגי המיזם 'תגלית' להביא צעירים יהודיים מרחבי העולם לבקר בישראל.
לדבריו: אם אחד הילדים או הנכדים שלי יתחתן עם גויה - לא אתנגד לכך כי אני ליברל, רק אשב ואבכה.
חיים אישיים
יוסי ביילין מתגורר בשכונת רמת אביב בתל אביב. הוא נשוי בשנית לדניאלה, ומגרושתו הלנה הוא אב לשני ילדים, הפרסומאים אורי וגיל (התמודד בינואר 2021 על ראשות מפלגת העבודה), המשמשים כיועציו הפוליטיים והתקשורתיים לאורך הקריירה הפוליטית והעסקית שלו.
מקוטו היראיאמה
מָקוֹטוֹ הִירָאיָאמָה (ביפנית: 平山信; 6 ביוני 1867–2 ביוני 1945) היה אסטרונום יפני, היפני הראשון שגילה אסטרואידים.
היראיאמה גילה בשנת 1900 שני אסטרואידים: 498 טוקיו ו-727 ניפוניה. בנוסף, המכתש הירחי היראיאמה נקרא על שמו ועל שם קיוצוגו היראיאמה.
ספרי בלנטיין
ספרי בלנטיין (באנגלית: Ballantine Books) הוא בית הוצאה לאור הממוקם בארצות הברית.
בית ההוצאה לאור נוסד בשנת 1952 בידי בטי ויאן בלנטיין וזכתה להצלחה. בשנת 1973 נרכשה ההוצאה בידי רנדום האוס שבתורו נרכש ב-1998 בידי חברת ההוצאה לאור הגרמנית "ברטלסמן".
בין ספרי המדע הבדיוני שראו אור בספרי בלנטיין, מוכר הספר פרנהייט 451 של ריי ברדבורי, וסדרת מדע בדיוני בעריכת פרדריק פול.
בין הסופרים המפרסמים את ספריהם בקביעות באמצעות בית ההוצאה לאור וספריהם תורגמו לעברית: סטיב ברי, לינדה הווארד וג'ונתן קלרמן.
יה קה יה קה
יה קה יה קה (Yé ké yé ké; מוכר גם כ"יקה יקה") הוא שיר בביצועו של הזמר יליד גינאה מורי קאנטה, שהיה לאחד הלהיטים הגדולים ביותר בביצוע של זמר אפריקאי.
השיר נכלל באלבומו השלישי של קאנטה, "A Paris", מ-1984, אך הוא התפרסם רק ב-1988, לאחר שהוקלט בגרסה מחודשת שנכללה באלבום "Akwaba Beach". השיר יצא גם כסינגל ב-1988, והיה לסינגל הראשון שמקורו באפריקה שנמכר בלמעלה ממיליון עותקים. הוא שהה 3 שבועות בראש טבלת מכירות הסינגלים האירופית, ושבועיים בראש טבלת המכירות ההולנדית. בגרמניה ובשווייץ הגיע למקום השני בטבלת המכירות (בשווייץ אף הגיע למקום החמישי במצעד המכירות השנתי) ובצרפת הגיע למקום החמישי.
בישראל נבחר "יה קה יה קה" לשיר השנה לשנת 1988 בידי מאזיני רשת ג'. מאזיני גלי צה"ל, לעומתם, דירגו אותו במקום השלישי בקטגוריית השיר הגרוע ביותר במצעד העשור של שנות ה-80.
קנו (עיר)
קנו (באנגלית: Kano) היא בירת מדינת קנו בצפון ניגריה והעיר השנייה בגודל אוכלוסייתה בפדרציה. העיר שוכנת במרכז מדינת קנו כ-350 ק"מ צפון-מזרחית לבירת הפדרציה אבוג'ה. השליט המסורתי של העיר הוא האמיר של קנו. האמיר הנוכחי אדו באירו נמצא בשלטון משנת 1963. המושל של מדינת קנו, איברהים שקראו, הוא המושל הממונה על העיר.
הקמה והיסטוריה מוקדמת
במאה ה-7 התיישבה בגבעת דאלה (היום חלק מהעיר קנו) קהילה של אנשים שהחלו לעסוק בכריית ברזל. אין ודאות אם התושבים היו בני שבט האוסה או דוברי שפות ניגריות-קונגולזיות. קנו נקראה בעבר דאלה, על שם הגבעה והחזיקה בשם זה עד לתחילת המאה ה-16 לפי מקורות מאימפריית בורנו. על פי כתבים ששרדו מימי שבט האוסה, המתיישב הראשון באזור היה כהן ושמו ברבושה שעבד את הרוח של גבעת דאלה. במחקרה של אליזבת איסיצ'אי משנת 1997 היא מציינת שתיאורו של ברבושה דומה לזה של בני שבט ה"סאו".
על פי אותם כתבים, בגאודה, נכדו של הגיבור המיתולוגי באיאג'ידה היה המלך הראשון של קנו. הוא שלט משנת 999 עד 1063. לפני כן התקיימו באזור משטרי צ'יף אחדים. נכדו, גיז'ימאסו (ששלט בשנים 1095–1134), המלך השלישי, החל בבניית חומות לעיר. בנו של האחרון, טסאראקי, המלך החמישי (שלט בשנים 1136–1194) השלים את בנייתן.
מוחמד רומפה עלה לשלטון בשנת 1463. הוא שלט עד לשנת 1499. במהלך שלטונו הוא ערך רפורמות בעיר והגדיל ושדרג את ארמונו של האמיר. הוא שיחק תפקיד חשוב באסלאמיזציה של העיר. הוא ניצל את כוחו כדי להורות לתושבי הקבע של העיר להמיר את דתם. הכתבים המספרים את ההיסטוריה של העיר מזכירים 12 חידושים הנזקפים לזכותו של מוחמד רומפה.
על פי הכתבים, המלך ה-38 של העיר, קומבארי דאן שרפה (שלטון ב-1731–1743), הוביל את קנו בקרבות משמעותיים נגד סוקטו.
כיבוש ושלטון פולאני
במאה ה-19 פקד רעב כבד את העיר מספר פעמים. העיר סבלה מרעב בשנים 1807–1810, שנות ה-30 של המאה, 1847, 1855, 1863, 1873, 1884 ו-1889–1890.
בשנים 1893–1895 פרצה בקנו מלחמת אזרחים מקומית בין שני טוענים לכתר. בעזרת עבדים שהיו נאמנים לו, הביס השליט יוסופו את טוקור ותפס את כס האמיר.
השלטון הבריטי (1903–1960)
הממלכה המאוחדת השתלטה על קנו בשנת 1903 והגדירה אותה מרכז מנהלי של צפון ניגריה. לאחר מכן העיר קדונה תפסה את מקומה כמרכז שלטוני. העיר לא שבה לתפקד כמרכז מנהלי או שלטוני בזמן השלטון הבריטי אלא רק אחרי מתן העצמאות לניגריה.
בשנים 1913–1914 בימים שבהם תחום גידול אגוזי אדמה התפתח וצמח פקדו את העיר יובש ובצורת כבדה. בעקבות הבצורת שוב סבלה העיר מרעב. תחת שלטון בריטי חזר הרעב בשנים 1908, 1920, 1927, 1943, 1951, 1956 ו-1958.
לקראת 1922 הפך סוחר אגוזי האדמה אלחסאן דנטאלה לאיש העסקים העשיר ביותר בקנו.
בשנת 1953 פרצו בעיר מהומות בין-גזעיות שנבעו כתוצאה ממחלוקת תקשורתית בנוגע לאי הסכמה של פוליטיקאים צפון ניגרים ודרום ניגרים בבית הנבחרים. על פי הדיווחים נהרגו במהומות אלפי תושבים ממוצא דרום ניגרי.
אחרי קבלת העצמאות
אדו באירו היה ראש העיר משנת 1963.
בשנת 1980 המטיף הקיצוני מוחמד מרוה מאיטאצין הוביל והסית תושבים בעיר ובעקבות כך פרצו מהומות. בימי המהומות הוא חוסל על ידי כוחות הביטחון המקומיים אך חלק מהתושבים המשיכו את מעשיו ועוררו מהומות בערים צפוניות נוספות.
בשנת 2000 הוכרזה בעיר שריעה. בעקבות הכרזה זו עזבו נוצרים רבים את העיר. באוקטובר 2001 פרצו בעיר מהומות על רקע זה. על פי דיווחי ה-BBC במהומות נהרגו 100 אזרחים.
בשנת 2007 פרצו בעיר מהומות על רקע הבחירות שנערכו אותה שנה. נציגי "המפלגה הדמוקרטית העממית" האשימו את אנשי "מפלגת כל ניגריה העממית" בהטיית תוצאות הבחירות שנערכו ב-17 בנובמבר. מאות צעירים ובני נוער יצאו לרחובות למחות, ומעל 300 נעצרו. במהומות נהרגו לפחות 25 אנשים. לעיר נקראו יחידות צבא פדרליות בהיקף של כ-280 חיילים.
תיאור העיר
בעבר הייתה העיר מוקפת חומה ורוב חומותיה של העיר העתיקה שרדו. בעיר העתיקה יש שוק הקרוי "שוק קורמי" וידוע בעיקר בפרטים הנעשים בעבודת יד ובכללם פרטי אמנות רבים ומגוונים שניתן למצוא בשוק. ארמונו של האמיר שוכן בעיר העתיקה ויש בו גם שני מסגדים, "המסגד הגדול" ומסגד גידן מקמה. בקנו שישה רבעים: העיר העתיקה, בומפאי, פאגה, סאבון גארי, הרובע הסורי ונאסרווה.
כלכלה ותשתיות
העיר היא מרכזה הכלכלי של צפון ניגריה. היא מהווה גם מרכז של גידול וייצוא אגוזי אדמה (בוטנים). בעיר יש אוניברסיטה (אוניברסיטת באירו) ותחנת רכבת המפעילה רכבות ללאגוס העוברות גם בהצטלבות קדונה. בקרבתה נמצא שדה התעופה הבינלאומי מאלאם אמינו קנו. קרבתה של העיר להצטלבות קדונה מספקת לה גישה שווה לנמלים של לאגוס ופורט הארקורט.
דמוגרפיה
לפי חישוב המבוסס על תחזית רשמית מתאריך 21 במרץ 2022 מנתה אוכלוסיית העיר כ-4.91 מיליון תושבים, רובם מוסלמים סונים. בעיר יש גם מיעוט שיעי האופייני למדינות קנו וסוקוטו שבניגריה. בעיר יש מיעוט קטן מאוד של נוצרים ולא-מוסלמים אחרים ורובם המכריע מתגוררים ברובע הזרים ובאזור הקרוי "סאבון גארי".
פסטיבל דורבר
בעיר נערך פסטיבל לציון שני המועדים המוסלמים החשובים. עיד אל-פיטר המסיים את חודש הרמדאן ואת חג הקורבן המציין את המועד לעריכת העלייה לרגל למכה (החג'). בטקס המרכזי בפסטיבל פרשים לבושים בהידור עוברים ברחובות העיר על סוסים שגם להם קישוטים מהודרים בדרכם לארמונו של האמיר. קבוצות של פרשים, שכל אחת מהן מייצגת כפר השוכן בסביבת העיר, נאספות בקרבת הארמון. כל קבוצה בתורה מדהירה את הסוסים עד למקום מושבו של האמיר ועוצרת אותם צעדים ספורים ממנו. טקס זה מסמל את הערכתם ונאמנותם של התושבים לשליט.
הערות שוליים
Kano
לטריט
לטריט היא סוג קרקע הנוצרת מבליה, בעיקר באזורים בעלי אקלים טרופי חם וגשום.
בשיטת טקסונומית חדשה למיון קרקעות שפותחה על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, נכללים כמה מסוגי הלטריט בסוג חדש – אוקסיסול (Oxisol).
היווצרות
תהליך היווצרותה נקרא "לטריטיזציה" (Lateritization), והוא מורכב מהמסה ופירוק של סלעים. המסה ופירוק אלה כוללים גם את המינרל קוורץ, העמיד בדרך כלל בפני בליה. המרכיבים הנותרים היוצרים את הקרקע הם קאוליניט, אלומיניום ותחמוצת ברזל – המעניקים לקרקע את גווניה האדומים.
לטריטיזציה מתרחשת בעיקר באזורים בעלי טמפרטורה כלל שנתית גבוהה ומשקעים רבים, דוגמת יערות הגשם של אפריקה ודרום אמריקה.
שימושים
באזורים רבים בהם קיים שפע של קרקע לטריטית, החלו להשתמש בה עוד לפני מאות רבות של שנים ליצירת לבנים. הקרקע, בעת חשיפתה לאוויר, מאבדת נוזלים, ועקב כך מתקשות התחמוצות הרבות המצויות בה והופכות אותה לסלע קשה ומעט פריך. תושבי האזורים בהם קיים לטריט קרוב לפני השטח גילו זאת והחלו בחציבת לטריט, עיצובו בקלות יחסית לצורה הרצויה וייבושו. לאחר ייבושה של הלבנה היא הופכת קשה, ולאחר שטיפה (במי גשם או בנהר) נשטפות ממנה החרסיות שלא נקשרו בתהליך הכימי – מה שמותיר לבנה קשה, קלה ומבודדת. מכיוון שפני השטח של הלבנה אינם חלקים ואף מאוד מחוררים, השתמשו בה כיסודות וחומות ואף נעשה בה שימוש בטיח.
שימוש מפורסם בקרקע זו נעשה על ידי התרבות החמרית בבניית מקדשיה בקמבודיה, בעיקר בתחילת עלייתה (יותר בסאמבור פרה-קוק ופחות באנגקור, אם כי שם שימשה לחומות ולתעלות המים).
בישראל
בישראל ניתן למצוא שכבת לטריט בין השאר בקרקעית המכתש הגדול, מכסה גבעות אחדות בשכבה שחורה. הלטריט במכתש הגדול מהווה שכבת אי התאמה שמעידה על בליה אינטנסיבית שהתרחשה בקרטיקון התחתון ומלמד שהאקלים באזור בתקופה זו היה טרופי.
הנס ורנר הנצה
הנס ורנר הנצה (בגרמנית: Hans Werner Henze; 1 ביולי 1926 – 27 באוקטובר 2012) היה מלחין גרמני-איטלקי שנודע בהשקפותיו השמאלניות. בשנת 1953 היגר מגרמניה המערבית לאיטליה בגלל אי-הסובלנות כלפי דעותיו הפוליטיות וההומוסקסואליות, והתגורר בכפר מרינו בחבל לאציו באיטליה.
הנצה, מרקסיסט מושבע וחבר המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, כתב יצירות המפארות את הו צ'י מין ואת צ'ה גווארה. בעת ביצוע הבכורה בהמבורג, בשנת 1968, של יצירתו הרקוויאם לצ'ה גווארה, שהוכתרה בשם "רפסודת מדוזה" (Das Floss der Medusa), קמה מהומה ונעצרו מספר אנשים, כולל הליבריתן, בגלל הנפת דגל אדום על הבמה. הנצה עשה שנה בהוראה בקובה, אם כי בהמשך השתנה יחסו לקסטרו.
ילדות ונעורים
הנס ורנר הנצה נולד בשנת 1926 בווסטפאליה שבגרמניה, הבכור בששת ילדיו של פרנץ הנצה (1898–1945), מורה, ושל אשתו מרגרט אדל לבית גדלמאכר (1907–1976). כבר בגיל צעיר גילה עניין באמנות ובמוזיקה. תחומי עניין אלה, יחד עם השקפותיו הפוליטיות, יצרו חיכוכים בינו לבין אביו השמרני. הוא החל ללמוד בבית הספר למוזיקה בבראונשווייג בשנת 1942, אך נאלץ להפסיק את לימודיו כשגויס לצבא בשנת 1944, בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. כעבור זמן קצר נפל בשבי והוחזק במחנה שבויים בריטי עד סוף המלחמה. בשנת 1945 היה למלווה בתיאטרון העירוני של בילפלד ובשנת 1946 חזר ללימודי המוזיקה אצל וולפגנג פורטנר בהיידלברג.
בשנותיו הראשונות כמלחין עבד בשיטת שנים-עשר הטונים, למשל בסימפוניה הראשונה שלו ובקונצ'רטו לכינור משנת 1947. בשנת 1948 התמנה לעוזר מוזיקלי בתיאטרון הגרמני בקונסטנץ, שם נוצרה האופרה הראשונה שלו, "תיאטרון הפלא" (על פי סרוואנטס).
בשנת 1950 התמנה למנצח הבלט בתיאטרון בויסבאדן, שם חיבר שתי אופרות לרדיו, את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר, ואת יצירתו הבימתית הראשונה הראויה לשמה, אופרה בהשפעת ג'אז בשם "שדרת הבדידות", עיבוד מודרני לסיפור "מאנון לסקו" המסורתי. הוא לקח גם חלק בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, אמצעי חשוב לקידום טכניקות אוונגארד.
המעבר לאיטליה
בשנת 1953 עזב את גרמניה המערבית, מאוכזב מן ההומופוביה ומהאקלים הפוליטי בכלל בה, ועבר לאיטליה, שם נשאר למשך רוב חייו מאז ואילך.
תחילה נתקל באכזבה נוספת לנוכח חילוקי הדעות שליוו את בכורות האופרה "המלך הירש" על פי טקסט מאת קארלו גוצי, והבלט "מאראטונה", עם ליברית מאת לוקינו ויסקונטי. אבל אז החל בשיתוף פעולה ממושך ופורה עם המשוררת אינגבורג בכמן. בעבודה משותפת עמה כליבריתנית חיבר את האופרות "נסיך הומבורג" (1958), המבוסס על טקסט של היינריך פון קלייסט ו"הלורד הצעיר" (1964) בעקבות וילהלם האוף, וכן "סרנדות ואריות" (1957) ו"פנטזיה כוראלית" (1964).
משנת 1962 עד 1967 לימד בכיתות אמן במוצרטיאום בזלצבורג, ובשנת 1967 התמנה לפרופסור אורח בקולג' דרטמות בניו המפשייר, ארצות הברית. אחת מהצלחותיו הגדולות ביותר הייתה הצגת הבכורה של Die Bassariden בפסטיבל זלצבורג.
בתקופה הבאה חיזק מאוד את מעורבותו הפוליטית, שהשפיעה גם על יצירתו המוזיקלית. לדוגמה, ביצוע הבכורה של האורטוריה שלו, "רפסודת מדוזה" בהמבורג נכשל, כששותפיו לביצוע בגרמניה המערבית סירבו להופיע תחת דיוקן של צ'ה גווארה ודגל מהפכני, שכותב הליברית שלו הציב על הבימה. להשקפותיו הפוליטיות הייתה השפעה רבה גם על הסימפוניה השישית שלו (1969), הקונצ'רטו השני לכינור (1971) ויצירה לקול דיבור ותזמורת קאמרית, El Cimarron, המבוססת על ספר מאת הסופר הקובני מיגל בארנט, המספר על עבדים שחורים נמלטים בתקופה הקולוניאלית של קובה.
ביקורתו הפוליטית הגיעה לשיא בשנת 1976 בביצוע הבכורה של האופרה שלו, "אנו באים אל הנהר".
מלחין מייסד
בשנת 1976 ייסד את ה-Cantiere Internazionale d´Arte במונטפולצ'אנו לקידום מוזיקה חדשה, ושם עלתה אופרת הילדים שלו, "פוליצ'ינו" בביצוע בכורה בשנת 1980. בין 1980 ל-1991 הנחה כיתת קומפוזיציה בבית הספר למוזיקה בקלן. בשנת 1981 ייסד את סדנאות מירצאל במחוז שטייר באוסטריה, ובשנת 1984 ייסד באותו מחוז פסטיבל מוזיקה לנוער. בשנת 1986 ייסד את הביאנלה של מינכן, "פסטיבל בינלאומי לתיאטרון מוזיקה חדשה", והיה מנהלו האמנותי.
יצירותיו המאוחרות יותר התמידו בקו הפוליטי והחברתי שלו, אם כי אפשר לטעון שהן שנויות פחות במחלוקת. הרקוויאם שלו (1990) הורכב מתשעה קונצ'רטי רוחניים לפסנתר, חצוצרה ותזמורת קאמרית, ונכתב לזכר המוזיקאי מייקל ויינר, שמת בגיל צעיר. בסימפוניה התשיעית למקהלה מעורבת ותזמורת (1997), הכוללת קטעים מן הרומן "הצלב השביעי" מאת אנה זגרס, באה לביטוי השלמה עם הימים האפלים ביותר בעברה של גרמניה, שהנצה עצמו חי אותם כילד וכמתבגר. הצלחתו האחרונה עד כה היא הבכורה, בשנת 2003, לאופרה L'Upupa und der Triumph der Sohnesliebe בפסטיבל זלצבורג, המבוססת על אגדה סורית.
בשנת 1995 קיבל את פרס המוזיקה הווסטפלי, הנושא את שמו מאז 2001. ב-7 בנובמבר 2004 קיבל דוקטור לשם כבוד ל"מדע המוזיקה" מן הקונסרבטוריון ובית הספר לתיאטרון של מינכן.
סגנונו
המוזיקה של הנצה ממזגת נאו-קלסיציזם, ג'אז, שיטת שנים-עשר הטונים, סריאליזם ומידה מסוימת של רוק או מוזיקה פופולרית. הוא היה תלמידו של המלחין הגרמני וולפגנג פורטנר, והקונצ'רטו לכינור שלו משנת 1947 הוא אות ליכולתו להצטיין בכתיבה בשיטת שנים עשר הטונים. בהמשך הקריירה שלו יצא נגד אטונאליות, והאופרה שלו Bouvelard Solitude כוללת יסודות של ג'אז ומוזיקה פריזאית פופולרית.
אחרי שעבר לאיטליה בשנת 1963, ניכר בכתיבתו אופי נפוליטני מובהק, במרקמים מלאים ועשירים באופרה König Hirsch ועוד יותר במוזיקה השופעת שכתב בשביל הבלט "אונדין" של הכוריאוגרף האנגלי פרדריק אשטון, שהושלם ב-1957. הרבה מן התנופה לכתיבת המוזיקה שלו לבלט קיבל הנצה מעבודתו הקודמת כיועץ בלט בתיאטרון של ויסבאדן. "אונדין" קלאסי לכאורה, אך מכיל גם ג'אז, ואף כי השפעותיהם של מנדלסון וובר ניכרות בבירור ביצירה זו, הרבה ממנה מזכיר את סטרווינסקי, לא רק כמלחין נאו-קלאסי אלא גם כמחבר "פולחן האביב". לעומת זאת, מרקמי הקנטטה "קאמרמוזיק" הרבה יותר קשים ובוטים. אחר כך חזר הנצה לאטונאליות ב"אנטיפונה". עוד אחר כך חזרו סגנונות אחרים, שהוזכרו לעיל, ותפסו מקום של חשיבות במוזיקה שלו. לשיקולים פוליטיים יש, במקרים רבים, תפקיד חשוב בעיצוב סגנונו של הנצה בתקופות שונות בקריירה שלו.
ליילה אל
ליילה אל או בשמה לאחר הנישואים ליילה יאנג (באנגלית: Layla Young; נולדה ב-25 ביוני 1977 בוויסקונסין), הידועה יותר בשם הבמה שלה, ליילה היא מתאבקת עבר אנגלית. כמו כן, ליילה היא רקדנית ודוגמנית.
תחרות "חיפוש הדיווה" (2006–2007)
אל התחרתה בתחרות "חיפוש הדיווה" של שנת 2006, שבה הפרס לזוכה היה 250 אלף דולר. ב-16 באוגוסט אל הוכרזה כזוכה של אותה השנה. את הופעת הבכורה הרשמית שלה בארגון ערכה באירוע סאמרסלאם בקטע מאחורי הקלעים עם עוד כמה דיוות אחרות. שבוע לאחר האירוע, אל הצטרפה לתוכנית סמאקדאון. לאחר מכן נעדרה מהמסך למשך חודש וחזרה ב-22 בספטמבר לעימות נגד קריסטל וג'יליאן הול.
את קרב הבכורה שלה בזירה רשמה אל ב-27 באוקטובר בקרב באטל רויאל, בקרב זה קריסטל ניצחה לאחר עזרה מהמיז. שבוע לאחר מכן הצטוותה לביג ויטו בהפסדם בקרב זוגות מעורב למיז וקריסטל. את קרב היחידים הראשון שלה ערכה ב-1 בספטמבר ונוצחה על ידי קריסטל. בקרב האחרון שלה בסמאקדאון ב-22 בדצמבר, ליילה חברה לאשלי בניצחונן על קריסטל וג'יליאן הול.
חשיפה קיצונית ווויליאם ריגל (2007–2009)
חודש לאחר מכן הועברה אל לתוכנית ECW. היא הצטרפה לקלי קלי וברוק אדמס כדי להקים את קבוצת Extreme Expose. השלוש הופיעו בקטע ריקוד שבועי למשך החודשים שבאו לאחר מכן. בחודש יוני 2007, המיז הועבר לתוכנית והוא עורר עלילה, שבה שלוש הבנות נמשכו אליו. כשקלי נמשכה למתאבק באלס מהוני, ליילה ברוק והמיז החלו לצחוק עליה, מה שהפך את ליילה וברוק לדמויות רעות. ב-1 בנובמבר ברוק שוחררה מהחוזה שלה וקבוצתן למעשה התפרקה, מה שהשאיר את ליילה וקלי קלי להיכנס ליריבות אישית ביניהן. ליילה וקבוצתה הפסידו בקרב חמש על חמש המסורתי במסגרת האירוע סדרת ההישרדות. בחודש דצמבר ליילה חברה לצידן של ויקטוריה ולאחר מכן גם ללנה יאדה ושלושתן התחילו לפתוח ביריבות נגד אותה קלי. ברסלמניה 24 תפקידה של ליילה היה "חוטבת עצים" בקרב חוטבות העצים בין אשלי מסארו ומריה לבין בת' פיניקס ומלינה. חודש לאחר מכן ליילה הייתה בקבוצה המנצחת בקרב שש על שש כחלק מהאירוע באקלאש.
בחודש יוני של שנת 2008 ליילה הועברה לתוכנית Raw כחלק מהדראפט המשני. ב-7 ביולי ליילה וג'יליאן הול הפסידו בקרב זוגות למיקי ג'יימס וקלי קלי. ב-8 בספטמבר ליילה התייצבה לצד המתאבק וויליאם ריגל. במהלך החודשים הבאים ליילה התאבקה במספר קרבות באופן לא רציף, כשלרוב הייתה נוכחת בצד הזירה בקרבות של ריגל, ואף הייתה לצידו בקרב נגד סנטינו מארלה, שבו ריגל ניצח וזכה באליפות הבין-יבשתית ב-10 בנובמבר. ב-5 באפריל 2009 באירוע רסלמניה 25 ליילה נטלה חלק בקרב באטל רויאל, שבו סנטינה מארלה ניצחה (דמות שבמקורה הייתה סנטינו מארלה).
לייקול ואליפות הנשים (2009–2011)
ב-15 באפריל ליילה שבה לתוכנית סמאקדאון כחלק מהדראפט המשני השנתי. היא החלה ביריבות נגד איב טורס, שבמשך החודשיים הקרובים התחרו השתיים בתחרויות ריקוד והורדת ידיים ובקרב אחד שבו ליילה הפסידה.
לאחר מכן התיידדה עם מישל מק'קול, וזמן קצר לאחר מכן נודעו בכינוי "לייקול". הן החלו בריב מתוסרט נגד מיקי ג'יימס בחודש אוקטובר, בכך שהם לעגו על המשקל שלה והבטיחו שהן יגרמו לה לעזוב את התוכנית. באירוע סדרת ההישרדות, הקבוצה של מקול הפסידה לקבוצה של ג'יימס בקרב ההדחות המסורתי. באירוע TLC, ליילה התערבה במהלך קרב אליפות הנשים בין מקול לג'יימס ועזרה למקול לשמור על התואר. בינואר של שנת 2010 במסגרת אירוע הרויאל ראמבל, ליילה הגיעה לזירה בתחפושת של אישה שמנה, שרמזה על הדמיון של התחפושת לג'יימס, לפני הקרב בין מקול לג'יימס; למרות זאת, ג'יימס תקפה את ליילה וניצלה את הסחת דעת זאת כדי לנצח את מקול ולזכות באליפות הנשים. בשלב מסוים בחודש פברואר, ויקי גאררו החלה לשמש כמנג'רית של לייקול. באירוע תא ההדחות ליילה ומקול ניצחו את הנציגות מ-Raw, גייל קים ומאריס. באירוע רסלמניה 26 ליילה הייתה בצד המנצח בקרב חמש על חמש.
מחלוקת בין ליילה למקול התרחשה לאחר איבוד תואר האליפות, והשתיים נראו בסדרת קטעים ששודרו בתוכנית, כשהן נפגשות לטיפול זוגי. ב-22 באפריל מקול תקפה את ליילה במהלך אחד מהטיפולים. במהלך הדראפט של שנת 2011, שנערך ב-25 באפריל, ליילה הפסידה לאיב ולאחר הקרב הותקפה על ידי מקול. ארבעה ימים בלבד לאחר מכן, ליילה ומקול התחרו אחת נגד השנייה בקרב שהוביל לספירת חוץ כפולה. כתוצאה מכך השתיים התעמתו שוב באירוע חוקי אקסטרים, שנערך ב-1 במאי, בקרב ללא ספירות חוץ, ללא פסילות, המפסידה עוזבת את ה-WWE. בקרב זה ליילה הצליחה לנצח.