cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זירקוניום
תכונות
זירקוניום הוא מתכת מעבר מבריקה בצבע אפור לבן. זירקוניום מושג בעיקר מזירקון. זירקוניום קל מפלדה והקשיות שלו דומה לנחושת. בצורת אבקה, הזירקוניום יכול להידלק באופן ספונטני באוויר, במיוחד בטמפרטורות גבוהות. בצורה של גוש מוצק, המתכת נוטה פחות להידלק. לסגסוגת זירקוניום ואבץ תכונות מגנטיות בטמפרטורה הנמוכה ממינוס 238 מעלות צלזיוס. דרגות החימצון של זירקוניום הן 4+, 3+, ו2+. והאיזוטופים שלו הם 4, שתי נקודות בצד ימין ושתי נקודות למעלה. מספר המסה שלו היא 91.224 מסה אטומית,
שימושים
השימושים העיקריים בזירקון (ZrSiO4) הם תעשייתיים. בנוסף לכך זירקון נסחר כאבן חן טבעית ומשובץ בתכשיטים כיהלום מלאכותי. שימושים נוספים:
היסטוריה
זירקוניום התגלה ב-1789 על ידי מרטין היינריך קלפרות (Martin Heinrich Klaproth) ובודד בשנת 1824 על ידי ינס יאקוב ברצליוס כשחימם תערובת אשלגן עם תרכובת זירקוניום אשלגן ופלואור. זירקוניום טהור הוכן רק בשנת 1914.
המינרל זירקון, שהוזכר במקרא, נחקר על ידי קלפרות עוד לפני שידעו שהוא מכיל יסוד חדש ונקרא בשם "זירקונרץ".
צורה בטבע
זירקוניום לעולם לא נמצא בטבע בצורתו החופשית. המקור העיקרי לזירקוניום הוא המינרל זירקון שנמצא במרבצים באוסטרליה, ברזיל, הודו, רוסיה וארצות הברית. זירקוניום והפניום נמצאים בזירקון ביחס 50 ל-1 וקשה מאוד להפריד ביניהם. זירקוניום מופק בתגובה בין זירקוניום כלורי לבין מגנזיום בתהליך קרול, זוהי לא השיטה היחידה וקיימות טכניקות נוספות. זירקוניום מסחרי מכיל בין 1%-3% הפניום.
אמצעי זהירות
לרוב תרכובות הזירקוניום רעילות נמוכה מכדי לגרום נזק. אבק מתכתי של זירקוניום יכול להתלקח באוויר ולגרום לשריפה. לזירקוניום אין תפקיד ביולוגי.
טיעון התוצאה
טיעון התוצאה או "טיעון המסקנה" הוא טיעון נגד קומפטיביליזם, טיעון שאותו פרסם פיטר ואן אינוואגן (Peter van Inwagen). לפי הטיעון, אם לסוכן אין שליטה על עובדות העבר אז לסוכן אין שליטה על ההשלכות של עובדות אלו.
צבי שמעוני
צבי שמעוני (27 בספטמבר 1936, חיפה - 25 באוגוסט 2010, ירושלים) היה פיזיקאי בתחום פיזיקה של פלזמה, ובולאי.
את עבודת הגמר בפיזיקה בנושא "מחקרים בספקטרוסקופיה אטומית" עשה בהדרכת פרופ' יואל רקח.
לאחר שירותו הצבאי במסגרת העתודה האקדמית, עשה דוקטורט בסטטיסטיקה על "פיתוחים תאורטיים בתחום הסדרות הסטטיסטיות-גאוגרפיות" בהדרכת פרופ' רוברטו בקי.
ברייתא דל"ב מידות
ברייתא דל"ב מידות הוא חיבור בנושא מידות שהתורה נדרשת בהן. הוא נחשב כברייתא, וכתיבתו מיוחסת לרבי אליעזר בן רבי יוסי הגלילי.
צבי שמעוני
השתלם בארצות הברית בנושא פיזיקת הפלזמה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, והיה מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעיקר בנושא "פרקים בתאוריה של פיזיקת הפלזמה".
יחד עם זאת לא זנח את תחביב הבולאות. אסף תחומי בולאות שונים, השתתף בתערוכות בולים רבות, וכן היה מייסד ויו"ר האגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל בשנת 1979. הוא ערך את ביטאון האגודה לתולדות הדואר במשך למעלה מ-25 שנה. ה"אגודה לתולדות הדואר של ארץ-ישראל" מפרסמת רבעון מקצועי בשפה האנגלית, אשר שם דגש על גילויים חדשים, ומוציאה לאור ספרי מחקר בולאי בתחום.
ברייתא דל"ב מידות
תיאור
הוא מהווה מערכת של 32 כללים ללימוד האגדה הנקראים 'מידות שהתורה נדרשת בהם', מתוכן 13 מידות הן מתורתו של רבי ישמעאל ומשמשות גם ללימוד ההלכה ו19 מידות שהוסיף רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי הייחודיות ללימוד האגדה.
צבי שמעוני
היה נשוי לכרמלה שמעוני, ד"ר לבוטניקה, ואב לשני בנים ובת.
ברייתא דל"ב מידות
תיאור
הברייתא נזכר בספרות פרשנות התורה, מאחרי תקופת הגאונים והלאה.
צבי שמעוני
ספריו
כתב שני ספרים על הדואר בארץ בתקופת המצור:
ברייתא דל"ב מידות
פירושים לברייתא
ממפרשי הברייתא:
רבים מהפירושים יצאו לאור כספר בפני עצמו בדפוס ראם, וילנא תרפ"ה.
משפחת סימפסון - דמויות
חלק משמות הדמויות בסדרה נלקחו משמותיהם של אנשים ומקומות הקרובים אל יוצר הסדרה מאט גריינינג. הומר ומארג' הם שמות הוריו, וליסה ומגי הם שמות אחיותיו הקטנות. מאט מספר כי לא רצה לקרוא לילד במשפחה על שמו, ולכן קרא לו "בארט" ("Bart"), אנגרמה באנגלית של המילה "brat", שמשמעותה פרחח. לגריינינג יש גם אח ואחות גדולים, מארק ופטי. לא ברור אם שמה של אחותה של מארג' בסדרה, פטי, מבוסס על שמה של אחותו. בראיון משנת 1995 ציין גריינינג, כי "מארק הוא מקור ההשראה האמיתי לבארט". שם משפחתו של מפקח המשטרה ויגם הוא שם נעוריה של אימו של גריינינג. בנוסף, כמה מהדמויות בסדרה קרויות על שם רחובות בעיר מולדתו של גריינינג, פורטלנד שבמדינת אורגון: פלנדרס, לאבג'וי, פאוול, קירני וטרויליגר.
בית הספר היסודי של ספרינגפילד
כתובת: רחוב פליימטון מספר 19, פינת רחוב בארט.
שפילד ונסדיי
מועדון הכדורגל שפילד ונסדיי (באנגלית: Sheffield Wednesday FC) היא קבוצת כדורגל אנגלית ואחד משני המועדונים הבכירים המייצגים את העיר שפילד, אנגליה. הקבוצה משחקת בפוטבול ליג הראשונה, הליגה השלישית בחשיבותה באנגליה.
שפילד ונסדיי ידועה בכינוי "הינשופים" (Owls). אצטדיונה הביתי של הקבוצה, הילסבורו, מונה 39,859 מושבים. מדי הקבוצה כוללים חולצת פסים תכולה-לבנה ומכנסיים שחורים.
השנים המוקדמות
המועדון נוסד בעיר שפילד ביום רביעי (Wednesday), 4 בספטמבר 1867. ראשיתו של המועדון כקבוצת קריקט, כאשר ענף הכדורגל הוקם על מנת לשמור על סגל הקבוצה יחד במהלך חודשי החורף.
בהדרגה, עם זאת, הכדורגל הלך ודחק את הקריקט לשוליים והפך לעיקר פעילות המועדון; בקיץ 1882 התפצלו שתי הקבוצות, ואילו ב-1925 התפרקה קבוצת הקריקט כליל. שפילד ונסדיי הייתה לקבוצת כדורגל מקצוענית ב-22 באפריל 1887 בעקבות לחץ שהפעילו כמה משחקני המפתח בקבוצה. המשכורות הראשונות היו חמישה שילינג למשחקי בית ושבעה וחצי שילינג למשחקי חוץ.
בשנת 1889, לאחר שבקשתה הראשונית להצטרף לליגת הכדורגל האנגלית נדחתה, כוננה שפילד ונסדיי, יחד עם קבוצות נוספות, ליגה חלופית תחת השם "ברית הכדורגל" (Football Alliance). שפילד זכתה באליפות הראשונה בברית והמשיכה להשתתף בה עד אשר התקבלה בסופו של דבר לליגת הכדורגל הראשית ב-1892.
שפילד ונסדיי זכתה באליפות הרשמית הראשונה שלה בשנת 1930 ולא זכו בגביע ה-FA מאז 1935. התואר הרשמי האחרון של הינשופים נקטף בשנת 1991 לאחר שזכו בגביע הפוטבול ליג.
שנות השמונים: השיבה למרכז הבמה
תחת שרביטו של המאמן הווארד וילקינסון, שפילד ונסדיי עלתה לליגה הראשונה (First Division) בסוף עונת 1984/1983 והוסיפה לשחק בליגה הבכירה בשש-עשרה העונות שלאחר מכן, למעט עונה אחת. וילקינסון הציל את הינשופים מירידה לאורך שנות השמונים עד שעזב בשנת 1988 כדי להתמנות למאמנה של לידס יונייטד, אז בליגה השנייה. ארבע שנים בלבד לאחר מכן זכתה לידס באליפות אנגליה.
עוזרו של וילקינסון, פיטר יוסטאס, מונה למאמנה הראשי של שפילד ונסדיי, מינוי שלא הוכיח עצמו כלל. כהונתו של יוסטאס הופסקה בתום ארבעה חודשים בלבד, ובמקומו מונה מאמנה של וסט ברומיץ' אלביון, רון אטקינסון, אשר זכה זה מכבר להניף את גביע ה-FA פעמיים עם מנצ'סטר יונייטד.
שנות התשעים: החיים בצמרת
תחת הדרכתו של פרנסיס סיימה שפילד ונסדיי את עונת 1991/1992 במקום השלישי בליגה הראשונה, עובדה שהקנתה לה מקום בגביע אופ"א בעונה הבאה. חשוב מכך, בזכות מיקומה הגבוה הורשתה ונסדיי לקחת חלק בליגת הכדורגל הבכירה שנוסדה בשנת 1992, היא הפרמייר ליג האנגלית.
עונת הייתה אחת המשמעותיות בתולדותיה של שפילד ונסדיי. הקבוצה סיימה במקום השביעי בפרמייר ליג והגיעה למשחקי הגמר הן בגביע ה-FA והן בגביע הפוטבול ליג, אף שבשניהם נוצחה על ידי ארסנל. פירוש הדבר שנבצר מוונסדיי לשחק בתחרויות היבשתיות בעונה הבאה. ולמרות זאת, די היה בהישגי עונת 1992/1993 כדי לבסס את מעמדה של שפילד ונסדיי כמועדון צמרת. קשר הקבוצה כריס וודל נבחר לשחקן העונה, ואילו צמד החלוצים דייוויד הירסט ומארק ברייט נחשב למסוכן בליגה. פרנסיס לא הצליח לשחזר את ההישגים בעונות הבאות, ופוטר כעבור שנתיים. דייוויד פליט, מאמנן לשעבר של לוטון טאון, לסטר סיטי וטוטנהאם הוטספר, הוחתם כמחליפו.
העונה הראשונה של פליט במועדון תסכלה רבים, שכן הקבוצה סיימה במקום ה-15 בפרמייר ליג אף שבסגל הקבוצה הופיעו כדורגלנים יקרים כגון מארק דגרייסה, דז'אן סטפנוביץ' ודרקו קובצ'ביץ'. עונת נפתחה בסערה כאשר בתום ארבעת המשחקים הראשונים ניצבה ונסדיי בראש הטבלה. ואולם הינשופים לא היוו איום משמעותי על התואר, יכולתם דעכה בהמשך העונה ובסיומה ניצבו במקום השביעי בטבלה. פליט פוטר בנובמבר 1997 לאחר שהמועדון דשדש בחלק התחתון של הטבלה, ורון אטקינסון שב והוזעק כדי להציל את המועדון מירידה.
חוזהו של אטקינסון לא הוארך בסוף עונת, ושפילד ונסדיי פנתה לדני וילסון בתור המאמן החדש. שיפור מסוים חל ביכולתה של הקבוצה במהלך העונה הראשונה לכהונתו של וילסון, והינשופים סיימו במקום ה-12 בטבלה הסופית. אף על פי שהחזיק בסגל יקר הכולל את צמד הכוכבים האיטלקיים פאולו די קאניו ובניטו קרבונה, כמו גם את הקשר ההולנדי וים יונק, כשל וילסון להצעיד את הקבוצה קדימה. עדות לשפל בו הייתה שרויה הקבוצה ניתנה בעיצומה של עונת כאשר די קאניו דחף את השופט בתגובה לכרטיס אדום שנשלף מולו. בעקבות התבוסה 0–8 מידי ניוקאסל יונייטד במרץ 1999, פוטר דני וילסון. הירידה לליגת המשנה הלכה ונראתה ממשית עבור הקבוצה מהילסבורו. עוזר המאמן פיטר שריבס התמנה לאחראי על הקבוצה, ואולם גם הוא לא יכול היה להציל את הקבוצה מירידה.
שנות ה-2000: הירידה
פיטר שריבס נותר בשפילד ונסדיי במהלך עונת כעוזרו של המאמן החדש, פול ג'ול. אלא שג'ול כשל במשימתו להעלות את הקבוצה חזרה לפרמייר ליג, והוא פוטר בפברואר 2001 כאשר הקבוצה דשדשה בחלקה התחתון של ליגת המשנה. שריבס מונה בשנית למאמן ראשי, ובסוף העונה סיימה הקבוצה במקום ה-17, מקומות ספורים לפני הקו האדום. לאחר פתיחה גרועה נוספת לעונת, נאלץ להעביר את שרביט האימון לידיו של עוזרו, טרי יוראת'. הפעם סיימה ונסדיי רק שני מקומות מעל הקו האדום; נקודת האור היחידה במהלך העונה הזו הייתה ההגעה לשלב חצי הגמר של גביע הפוטבול ליג.
טרנר היה משוכנע שביכולתו להשיב את הקבוצה לליגת המשנה במהרה, אולם תקוותיו נופצו במהרה. ונסדיי סיימה את עונת במקום ה-16 בליגה השלישית, עם מספר הכיבושים הדל בליגה - 48 בלבד. פתיחה גרועה לעונת הביאה לפיטוריו של טרנר. פול סטארוק, לשעבר שחקן נבחרת סקוטלנד בכדורגל ומאמן פלימות' וסאות'המפטון, היה למאמנה השישי של שפילד ונסדיי בשש השנים האחרונות. בעונת 2009/10 הקבוצה ירדה לליגה השלישית לאחר שגמרה מקום שלישי מהסוף. שנתיים מאוחר יותר שבה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שהקבוצה סיימה במקום השני בליג 1.
העלייה
סטארוק החיה את הקבוצה ובסיומה של עונת 2004/2005 ניצבה שפילד ונסדיי במקום החמישי בליגה, לאחר שפציעות מרובות דרדרו אותה מהמקום הראשון. המקום החמישי הקנה לה מקום במשחקי ההצלבה בין ארבע הקבוצות שסיימו במקומות 3–6. בחצי הגמר ניצחה את ברנטפורד 3-1 במאזן הכללי. משחק גמר הפלייאוף מול הרטלפול יונייטד, שנערך לעיני יותר מ-40,000 אוהדי ונסדיי ב-29 במאי 2005 באצטדיון המילניום, קארדיף, היה אחד המשחקים הגדולים של המועדון ב-12 השנים האחרונות. ונסדיי עלתה ליתרון משער של ג'ון-פול מקגוברן לקראת סיום המחצית הראשונה. ואולם הרטלפול השיבה מלחמה, ועשרים דקות לסיום המשחק הובילה 1–2. סטארוק ביצע חילוף משולש הכולל את החלוץ הצעיר דרו טאלבוט וכן את מלך שערי הקבוצה באותה עונה, סטיבן מקלין. עשר דקות לסיום המשחק נדחף טלבוט ברחבה, ומקלין מימש בהצלחה את בעיטת העונשין, במה שכפה הארכה. שערים מרגליהם של גלן ווילן ודרו טאלבוט בזמן ההארכה העניקו לוונסדיי ניצחון 2–4 משכנע, ואת כרטיס העלייה לליגת המשנה.
הקבוצה שיחקה חמש עונות בליגת המשנה ובסיום עונת 10–2009 ירדה לליגת הפוטבול ליג הראשונה, הליגה השלישית. שנתיים מאוחר יותר שבה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום השני.
בסיום עונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום האחרון בצ'מפיונשיפ, לאחר שפתחה את העונה עם עונש של מינוס שמונה נקודות, וירדה לפוטבול ליג הראשונה. היא שבה לצ'מפיונשיפ בסיום עונת 2022/2023 לאחר שגברה בגמר הפלייאוף 0–1 על בארנסלי בדקה ה-120 של הארכה.
שם המועדון
מקובל להניח ששמו הרשמי של המועדון היה "מועדון הכדורגל ונסדיי" (או בפי האוהדים: The Wednesday) עד שנת 1929, או אז שונה שמו ל"שפילד ונסדיי" על ידי המאמן בוב בראון. עם זאת, ישנן עדויות המצביעות על כך שהמועדון נקרא "שפילד ונסדיי" עוד ב-1883: על אחד מיציעי אצטדיונה לשעבר של הקבוצה, אוליב גרוב, התנוססה הכתובת "שפילד ונסדיי". בנוסף, על שני גביעי ה-FA בהם זכתה הקבוצה לפני 1929 (1867 ו-1907) נחרט השם "שפילד ונסדיי".
זוהי קבוצת הכדורגל המקצוענית היחידה באנגליה ששמה כולל יום בשבוע. שם המועדון נגזר מזה של קודמו, "מועדון הקריקט של יום רביעי" (The Wednesday Cricket Club), שפגישותיו נערכו ביום רביעי. באופן מסורתי, יום רביעי היה היום שבו עבדו הפועלים המקומיים חצי-משרה על מנת להשתתף בפעילויות ספורט. כאמור, ב-1882 התפצלו קבוצות הקריקט והכדורגל וב-1929 התפרקה קבוצת הקריקט.
הכינוי המקורי של הקבוצה היה "הלהבים" ("The Blades"), כיום כינויה של היריבה המרה שפילד יונייטד. בראשית המאה ה-20, כנראה לרגל בניית האצטדיון החדש "הילסבורו" באוולרטון (Owlerton), הוצג ינשוף כקמע הקבוצה. מאז, הקבוצה נודעה תחת הכינוי "הינשופים" ("the Owls").
מגרשים
הקבוצה נעדרה מגרש ביתי קבוע בראשיתה, ועד 1887 אירחה את משחקי הבית שלה במגרשים שונים ברחבי שפילד (כולל ברמאל ליין, אצטדיונה הביתי הנוכחי של שפילד יונייטד).
המגרש הביתי הקבוע הראשון של שפילד ונסדיי היה באוליב גרוב (Olive Grove), שטח שהוחכר מדוכס נורפוק. משחקה הרשמי הראשון של ונסדיי במגרש זה, שנערך בשנת 1887, הסתיים בתיקו 4-4 מול בלקברן רוברס בעקבות עבודות על תשתית מסילות הרכבת באזור בשנת 1899 נאלץ המועדון לעזוב את אוליב גרוב. באותה שנה החלו העבודות לבניית אצטדיון הילסבורו באוולרטון, צפון-מערבית לשפילד. המשחק הרשמי הראשון של הינשופים בהילסבורו הסתיים בניצחון 1–5 על צ'סטרפילד.
שחקני עבר
בין השחקנים המפורסמים ששיחקו בשורות שפילד ונסדיי נכללים:
עודד (תנועה)
תנועת עודד הייתה תנועה של סטודנטים יהודיים מרוקאיים שפעלה בצרפת במטרה להעלות לארץ ישראל אינטלקטואלים יוצאי צפון אפריקה. את שם התנועה נתן ההיסטוריון שלמה דינור.
הסטודנטים למדו בצרפת על אף שהוריהם עלו לישראל, משום שבצרפת הם נהנו מלימוד באוניברסיטאות בחינם ואילו בישראל היה שכר הלימוד גבוה, בנוסף לאפליית יהודי צפון אפריקה. הסטודנטים מתנועת עודד בראשותו של אלי ואקנין – שהגה את רעיון התנועה – פנו בבקשת עזרה אל הסוכנות היהודית בצרפת וזו סייעה להם לעלות לישראל.
במחצית השנייה של שנות ה-70 פנו חלק מפעילי התנועה לפוליטיקה. מספר פעילים הצטרפו למפ"ם ואילו אחרים הצטרפו לתנועה הדמוקרטית לשינוי, שהעניקה משקל רב לבעיות חברתיות. בכנסת התשיעית ייצג מרדכי אלגרבלי את תנועת עודד בסיעת התנועה הדמוקרטית לשינוי. לאחר התפוררות התנועה הדמוקרטית לשינוי התמודד אלגרבלי יחד עם סעדיה מרציאנו, איש הפנתרים השחורים בבחירות לכנסת העשירית, אולם מפלגתם, מפלגת האיחוד, לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה. אחדים מהפעילים הפוליטיים שפנו למפ"ם היו בין מייסדי תמ"י, אולם רובם חדלו מפעילותם הפוליטית בראשית שנות ה-80. איש תנועה אחר שהפך לפעיל בפוליטיקה הישראלית היה אלי דיין, שנבחר לראש עיריית אשקלון בשנת 1978 ולימים היה לחבר הכנסת ולסגן שר מטעם המערך ומפלגת העבודה.
בשנת 1981 התפרקה התנועה.
סחוס
רקמת הסחוס מורכבת מתאי סחוס (כונדרוציטים) וממטריצה חוץ-תאית, המכילה סיבי קולגן ואלסטין, גליקוזאמינוגליקנים ופרוטאוגליקנים. הסיבים מונחים בין תאי הסחוס, כשחומר היסוד השקוף ממלא את כל המרווחים שבין התאים לבין הסיבים.
הסחוס משמש כתשתית לבניית עצם בתהליך המכונה התגרמות תוך-סחוסית (אנדוכונדרלית), כאשר בעובר, בטרם התפתחות העצמות, הוא מעניק תמיכה שלדית, ובבוגר הוא משמש מרכז לגדילה אורכית בעצמות הארוכות. הסחוס גם מספק משטחים חלקים לתנועת העצם שכן לסחוס מקדם חיכוך קטן ומשמש כבולם זעזועים, לדוגמה המניסקוסים. הוא מעניק לאיברים מסוימים, כמו אוזן, אף ודרכי הנשימה, תמיכה גמישה.
התאים הבוגרים בסחוס נקראים כונדרוציטים, ואילו התאים הצעירים שבונים את הסחוס נקראים כונדרובלסטים. הכונדרוציטים שקועים כבודדים או בקבוצות בחללים הנקראים מפרציות (לקונות), והם מפרישים ומתחזקים את המטריצה שמקנה לסחוס את תכונותיו הייחודיות. אחוז התאים בסחוס הבוגר הוא קטן מאוד (כ-2%–5%), ורוב הרקמה הוא מטריצה חוץ-תאית. לסחוס אין אספקת דם, ולכן חומרי המזון מגיעים אליו בדיפוזיה דרך מסב הסחוס (perichondrium), רקמת חיבור שמקיפה אותו ואחראית על הזנתו. במפרקים הנוזל הסינוביאלי הוא המזין את הסחוס. גם עצבים אין ברקמת הסחוס, אלא במסב הסחוס. רמת המטבוליזם בסחוס היא מאוד נמוכה והנשימה בו היא אל-אווירנית. בתאי הסחוס גליקוגן רב, הדרוש כמאגר סוכרים בשל הנשימה האל-אווירנית ובשל הפרוטאוגליקנים.
תאי הסחוס מתפתחים מתאי מוצא, כונדרופרוגניטורים, הנקראים גם תאים נחים (Resting cells), שנמצאים סמוך לקצה העצם (אפיפיזה). אלה הם התאים התחיליים לכונדרובלסטים. הכונדרובלסטים מתחלקים באופן אינטנסיבי בצורה היוצרת עמודות. הכונדרובלסטים הם שטוחים בתחילה, אך ככל שהם יורדים במורד העמודה הם מתעגלים והופכים לכונדרוציטים. הכונדרוציטים מתרחקים אחד מהשני כתוצאה מהפרשת כמויות גדולות של מטריצה חוץ-תאית. סמוך לגוף העצם (דיאפיזה) ישנם תאים היפרטרופיים שבהם מופיע קולגן מסוג X המעניק לאזור זה יכולת לעבור הסתיידות. בחזית גוף העצם ישנם כונדרוקלסטים אשר סופגים את תאי הסחוס המסויד. לאזור זה נכנסים ממח העצם אוסטאובלסטים ומתחילים לבנות משם עצם. נתיב נוסף להתפתחות תאי סחוס היא מיטוזה של כונדרוציטים בתוך המפרציות. מפרצית אחת עשויה להכיל עד שמונה כונדרוציטים.
סוגי סחוס
קיימים שלושה סוגים של סחוס: סחוס זגוגי (היאליני), המצוי בעיקר במפרקים ומכיל עד 40% קולגן, סחוס אלסטי, המכיל בעיקר סיבי אלסטין, וסחוס סיבי (פיברוטי), המאופיין בעיקר בסיבי קולגן המקנים לו את הקשיחות.
סחוס זגוגי
הסחוס הזגוגי (Hyaline cartilage, נקרא גם סחוס זכוכיתי) הוא הסחוס הנפוץ ביותר. הוא בעל מראה שקוף, המזכיר זכוכית, וצבע תכלכל (כאשר הוא במצב טרי). צבעו זה נובע מהיעדר כלי הדם בו. הסחוס הזגוגי מרפד את העצמות ומשמש בהן בולם זעזועים, ולכן הוא נמצא במפרקים. בנוסף הוא מהווה את התשתית להתגרמות העצם, מתקופת ההתפתחות העוברית ועד לתום תקופת הגדילה בסיום גיל ההתבגרות. סחוס זה מעניק תמיכה גם לדרכי הנשימה. הוא מאופיין בחוזק, גמישות, יכולת מתיחה, עמידה בעומסים וחלקות.
בחלקים ההיקפיים של הסחוס הזגוגי נמצאים כונדרוציטים אליפטיים בצורתם, ואילו בעומק הסחוס הם נעשים עגולים יותר, תוך שהם ערוכים בתוך המפרציות במקבצים הנקראים צברים איזוגניים. כל צבר איזוגני כזה מקורו בתא בודד שעבר מספר חלוקות, והוא מכיל עד שמונה תאים. ככל שהכונדרוציטים מפרישים יותר מטריצה, הצבר שבו הם נמצאים מתרחק מצברים אחרים. הכונדרציטים ממלאים את כל חלל המפרצית, אך כאשר מכינים תתקין היסטולוגי של סחוס זגוגי, הכונדרוציטים מתכווצים ואינם ממלאים את כל החלל.
הכונדרוציטים מפיקים אנרגיה בנשימה אל-אווירנית בשל היעדר כלי הדם ברקמת הסחוס ולחץ החמצן הנמוך. מכיוון שחומרי תזונה אחרים מפעפעים ממסב הסחוס, גודל רקמת הסחוס מוגבל ללוחיות דקות. פעילותם של הכונדרוציטים מווסתת על ידי הורמונים, כאשר יצירת גליקוזאמינוגליקנים מוגברת בעקבות הפרשת הורמון גדילה, תירוקסין וטסטוסטרון ומעוכבת בעקבות הפרשת קורטיזון, הידרוקורטיזון ואסטרדיול. חלוקת הכונדרוציטים מווסתת בעיקר על ידי רמות של הורמון גדילה (סומטוטרופין). הורמון זה אינו משפיע ישירות על הכונדרוציטים, אלא דרך הפרשה של IGF-1 בכבד.
תכולת המטריצה של סחוס זה היא: 15%–22% קולגן (40% מהחומר היבש), שמתוכו 90%–95% קולגן מסוג II ו-5%–10% קולגן מסוגים VI, IX, X ו-XI, 4%–10% פרוטאוגליקנים, לרבות כונדרויטין סולפט, קרטאן סולפט וחומצה היאלורונית. אגירת מים בתאים מקנה לרקמה גמישות ועמידה בלחצים. נוסף על אלה הסחוס מכיל גם כונדרונקטין, שקושר את הכונדרוציטים למטריצה.
מסב הסחוס עוטף את הסחוס הזגוגי, פרט לסחוס הזגוגי הנמצא במפרקים. יש בו אחוז ניכר של קולגן מסוג I ופיברובלסטים רבים. התאים בעומק מסב הסחוס, אף שהם דומים לפיברובלסטים, הם למעשה תאים תחיליים שעתידים להפוך לכונדרובלסטים, שבתורם יתמיינו לכונדרוציטים.
סחוס זה נצבע בתתקינים היסטולוגיים בצורה בזופילית, ובצביעת Periodic acid-Schiff בצורה חיובית בשל כמות הפרוטאוגליקנים בו. הצביעה הבזופילית בסביבת מפרציות היא מעט אחרת מאשר ביתר הסחוס, משום שבאזורים אלה יש הרבה גליקוזאמינוגליקנים ומעט קולגן. לכן אזורים אלה נקראים מטריצה טריטוריאלית.
סחוס אלסטי
סחוס אלסטי הוא סחוס בעל מבנה גמיש עם קשיחות בינונית והוא אינו מתאים לעמוד בעומסים. הוא נמצא למשל באפרכסת האוזן, בחצוצרות השמע, בבית הבליעה ובמכסה הגרון ושומר למעשה על הצינורות פתוחים בזכות הרכב המטריצה שלו העשירה באלסטין. לסחוס האלסטי מאפיינים דומים לסחוס הזגוגי, לרבות קיומו של מסב הסחוס העוטף אותו, ולעיתים קרובות הוא ממשיך את הסחוס הזגוגי. מה שמייחד את הסחוס האלסטי הוא סיבי האלסטין שמעניקים לו צבע צהבהב, ועל כן הוא מכונה גם סחוס צהוב, וסיבי קולגן מסוג II.
היווצרות הסחוס
ככל סוגי רקמת החיבור, מקורו של הסחוס הוא מהמזנכימה. תחילת ההתמיינות של תאי הסחוס התחיליים (Chondroprogenitor) במזנכימה מתבטאת בהתעגלותם על חשבון שלוחותיהם, בחלוקה מהירה ובצפיפותם. לאחר התמיינות ראשונית זו התאים נקראים כונדרובלסטים. הכונדרובלסטים הפעילים מטבולית, בין היתר לאור כמות הריבוזומים הרבה שבהם, מפרישים את המטריצה ומתחילים להיפרד אחד מהשני בתהליך שמתרחש בעיקר מהמרכז החוצה, כך שהתאים שבמרכז הסחוס מתפתחים מוקדם יותר לכונדרוציטים מאשר אלה שבהיקף. מהתאים המזנכימליים העוטפים את רקמת הסחוס והשטחיים לה מתפתח מסב הסחוס.
גדילה נוספת של הסחוס מתבצעת עקב חלוקה מיטוטית של כונדרוציטים ברקמה או עקב התמיינות של תאי מסב הסחוס לכונדרובלסטים בשכבות הפנימיות של מסב הסחוס. בשני התהליכים יצירת המטריצה החוץ-תאית תורמת רבות. החלוקה המיטוטית של הכונדרוציטים מתרחשת בעיקר במהלך ההתפתחות העוברית, או בסחוס הגדילה לקראת יצירת עצם ובמפרקים לאחר שחיקה של הסחוס, שכן במפרקים אין מסב סחוס. במקומות אחרים גדילת הסחוס מתבצעת בהתמיינות תאי מסב הסחוס לכונדרובלסטים, אשר מפרישים חומרי מטריצה ובסופו של דבר הופכים לכונדרוציטים.
תיקון סחוס
רקמת הסחוס מתחדשת ומשתקמת בתהליך איטי מאוד, ועל פי רוב, לא מושלם עד תומו. זאת למעט בילדים קטנים. הסיבה להתחדשות האיטית של הסחוס היא בין היתר, היותה של רקמת הסחוס חסרת כלי דם. שיקום הרקמה מתבצע על ידי תאי מסב הסחוס שחודרים לרקמה הפצועה ויוצרים רקמת סחוס חדשה. באזורים שנפגעו בצורה חמורה, מסב הסחוס אינו מצליח לחדש את רקמת הסחוס ויוצר צלקת של רקמה פיברוטית.
גביע הפדרציה 2006
גביע הפדרציה 2006 הייתה התחרות ה-44 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
תחרויות אזוריות החלו באפריל 2006 ומשחק הגמר הסתיים ב-17 בספטמבר 2006.
נבחרת איטליה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת בלגיה וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה זהה למתכונת שהייתה בסוף שנות ה-90.
כל המפגשים כללו 5 משחקים.
לקראת סיום העונה 4 קבוצות מהבית העולמי א' נפגשו עם 4 קבוצות מבית עולמי ב' על הזכות להתמודד בבית עולמי א' בעונת 2006.
העברות לקראת שנת 2007
בעקבות המשחקים בין 4 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי א' לבין הקבוצות שניצחו בבית עולמי ב':
פיטר וגורדון
פיטר וגורדון (Peter and Gordon) - צמד רוק בריטי מהעיר ליברפול מאמצע שנות ה-60.
פיטר אשר וגורדון וולר הקימו את הצמד פיטר וגורדון בשנת 1964 וקיבלו חוזה בחברת EMI. השניים שרו בסגנון המרסיביט. הלהיט הראשון שלהם, A world without love, נכתב על ידי פול מקרטני, שהיה אז בן-הזוג של ג'יין אשר, אחותו של פיטר. הלהיט כבש את ראש המצעד הבריטי והוריד משם את Can't buy me love של הביטלס. השיר הגיע גם לפסגת המצעד האמריקאי. גם שני הלהיטים הבאים של הצמד נכתבו על ידי פול מקרטני, והלהיט הרביעי היה ביצוע שלהם לשיר של דל שנון, אך הם לא הצליחו לשחזר את הצלחת הלהיט הראשון. הלהיט הבא שלהם True love ways של באדי הולי החזיר אותם לצמרת, וגם הביצוע שלהם ללהיט של הטדי-ברס To know you is to love you הצליח להגיע אל חמשת הגדולים בבריטניה. באותה תקופה זכו השניים גם להצלחה גדולה בארצות הברית. מבין להיטיהם הבאים, המצליח ביותר היה Lady Godiva שהוחרם בקובנטרי, בה גרה פעם הליידי. השניים נפרדו בסוף 1968. פיטר הפך למנהל בחברת אפל של הביטלס. גורדון פתח בקריירת סולו והופיע בתפקיד פרעה בסרט על פי המחזמר יוסף וכתונת הפסים המשגעת של טים רייס ואנדרו לויד ובר באמצע שנות ה-70. גורדון נפטר ב 2009.
גירי פסטל
גירי פַּסְטֵל הם סוג של פסטל המיועד לציור ורישום. כמו מקלוני פסטל אחרים, הם מורכבים בעיקר מצבען וחומר מילוי, לרוב שילוב של שעווה, גומי ערבי, פחם, גיר, ולעיתים תוספות כבדות יותר, כגון חימר. אין הבדל מהותי במרכיבים בין גירי פסטל לפסטלים רכים, פרט למידת הרכות של המקלון, שהיא תוצר לוואי של היחס בין חומר המילוי לצבען. קרויים לעיתים פסטל יבש, פסטל קשה או גירי פוליכרומוס.
שימושים
גירי פסטל מאפשרים עבודה עדינה ומדויקת, בדומה לעפרונות פסטל. כמדיום קשה, הם פחות ניתנים לערבוב על פני הנייר לעומת פסטלי שמן או פסטל רך, ועל כן נוהגים להשתמש בהם בעיקר לרישום הדורש קווים מדויקים, או בשילוב עם פסטלים רכים. עם זאת, קיימים ציורים רבים העושים שימוש אך ורק בגירי פסטל, חלקם ביצירות אמנות חשובות. בציור בגירי פסטל יש צורך בגירים עצמם, גיר לבן ושחור, עפרונות לבנים ושחורים נטולי גרפיט, ולעיתים ממיס על מנת ליצור אפקטים נוזליים. מרבית גירי הפסטל מסיסים במים. גירי פסטל דורשים לרוב משטח מחוספס מעט יותר מפסטלים אחרים, כמו למשל נייר אקוורל או לוח עץ.
מקורות
גירי הפסטל הם גלגול מוקדם יחסית של הפסטל, והיו בשימוש כבר בימי הרנסאנס. לאונרדו דה וינצ'י תיעד אותם בכתביו כבר במאה ה-13, והם עברו גלגולים שונים לאורך המאות. איכות וכמות הפיגמנט השתנו, וכך גם חומרי המילוי. הגמישות של הגומי הערבי החליפה את הנוקשות של השעווה, מינוני הפחם והגיר התמעטו, ומתוך גיר הפסטל התפתח הפסטל הרך. במאה ה-20 צירפו שמן לתערובת וכך התפתחו פסטלי השמן.
מוות בוונציה
מוות בוונציה (בגרמנית במקור: Der Tod in Venedig, "המוות בוונציה"), נובלה מאת הסופר הגרמני, חתן פרס נובל לספרות, תומאס מאן. הנובלה, המתארת את מסעו של הסופר הבדוי גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך לאיטליה ואת תשוקתו לנער בשם טַאדְז'וּ, מבוססת על אירועים ביוגרפיים מחיי מאן ופורסמה לראשונה בשנת 1912. "מוות בוונציה" נחשבת ליצירת מופת בולטת שזכתה לפופולריות רבה.
הנובלה זכתה לעיבודים רבים, לאופרה, סרטים וסדרת טלוויזיה, ופרשנים מסוימים מצאו בתוכנה רמזים לחלקים נסתרים באישיותו של הסופר, רמזים שקיבלו אישוש כשפורסמו יומני הסופר עשרים שנה לאחר מותו.
עלילה
הנובלה מתארת סופר סגפני, גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך, המקדיש את חייו לכתיבה הסוגדת ליופי. לעת זקנתו נסע אשנבאך לוונציה שבאיטליה, שבה נתקל בנער פולני יפה תואר כבן 14, טַאדְז'וּ, שתואר כמי ש"לא ניתן לעמוד בפני קסמו". אשנבאך נתקף לראשונה בחייו ברגשות תשוקה ואהבה, שאינו יכול לשלוט בהם. משיכה זו גורמת לסופר המזדקן להישאר בוונציה ולהמשיך לעקוב אחר הנער הפולני, גם כאשר נודע לו כי מגפת הכולרה פגעה בעיר, וזאת על-אף שמעולם לא הייתה לו הזדמנות אפילו לדבר עם הנער. הסיפור מסתיים כאשר הנער יוצא עם חבריו לשפת הים ואשנבאך מת בעודו בוהה במושא אהבתו.
פרק ראשון
אשנבאך יצא מביתו, שברחוב פְּרינְצְרֶגֶנט (Prinzregentenstraße), במינכן, לטיול קטן בעירו והטיול הסתיים בבית הקברות הישן של מינכן. בפתח היכל ההשכבה התגלתה לו דמות גבר נוכרי, אדום שיער, שפיקת גרונו הזדקרה מצווארו למעלה מן הרגיל, אולי משום שהוא הגביה את ראשו, בניגוד לאפו הסולד במיוחד. על מבטו הסקרן של אשנבאך הוא החזיר מבט מתריס. הדמות עוררה את חושיו של אשנבאך, והעלתה בו כיסופים לעולם פראי ואקזוטי יותר. אשנבאך התלבט בין נאמנותו המוחלטת לעבודה, ליצירה, לבין משיכה בלתי מוסברת לעולם קסום, כמו זה שעלה בדמיונו. בעקבות כך החליט אשנבאך לחרוג מהשגרה, ובמקום לצאת כהרגלו לנופש בהרים, תכנן מסע אל המזרח.
פרק שני
בפרק זה מובא מצג (מידע ראשוני ובסיסי שיקל על הבנת הסיפור); בין הוריו של אשנבאך קיים ניגוד המסביר את השניות שהתגלתה בפרק הקודם. מוצא אביו ממשפחת פקידים, שופטים וקצינים, משפחה האמונה על נאמנות, חובה ודבקות בעבודה קשה. אמו היא בתו של מנצח תזמורת מבוהמיה, והיא בעלת אופי לוהט וחושני (בכך יש אלוזיה לספר אחר של מאן, בית בודנברוק). הסופר כיוון עצמו מנעוריו לתהילה בעבודה קשה וקפדנית ללא ויתור, כל חייו חי "כאגרוף קפוץ". בתחילה נמשך ליסוד האפלולי שבאמנות, אך בהדרגה פיתח כתיבה גברית ואינטלקטואלית הדומה ל"סבסטיאן הקדוש שכידונים ננעצים בגופו". הוא כתב ספרי מופת, וספריו אף נכללו בחומר הלימוד בבתי הספר. בספריו התגלה מארג של דמויות, בעיקר בספרו "מאיה", וכן באפוס היסטורי שכתב על פרידריך הגדול. בהדרגה החלה נימה דידקטית יבשה להסתנן ליצירתו, ומעיין יצירתו יבש.
הפרק מסתיים באפיון ישיר של דמותו, אפיון המעיד על שניות פנימית; מחד פרישות ושלוות נזירים, מאידך עצבנות ונטייה להתפרצות.
פרק שלישי
אשנבאך משתוקק אל הנפלא והפרוע, אך עם זאת הורה להכין את מעונו בהרים לחודש שלאחר מכן. ראיה לכך שאשנבאך תכנן רק הרפתקה קצרה, שבעקבותיה ירגע בהרים תוך המשך עבודתו השגרתית.
ספינת הנוסעים הזו הוליכה את אשנבאך לתוך מרחב נטול גבולות וצורה. במהלך הנסיעה נרדם והתעורר נרגש לראות את יופייה של ונציה, המתגלה מהים כבאגדה הזויה, או כתיאורו של אותו "משורר נלהב אפוף תוגה" שהגיע אל ונציה מהים. בהגיעו לעיר נפנו הרהורי אשנבאך מקסמה של העיר לפנים הדוחים שלה. בעודו חוזה באיש הזקן הצבוע שהשתכר והיה מבעית במיוחד, נדמה היה לאשנבאך כי "העולם נטה אך כהוא זה אל תוך הסוטה והמעוות".
הנער היה בן למשפחה פולנית שכל יתרתה היו נשים. שלוש נערות, אחיותיו, אומנת ואם בעלת הליכות אציליות. בנות המשפחה היו לבושות בצניעות רבה ובחומרה, לעומתן הנער היה לבוש בבגדים יפים שהבליטו את יופיו, כאילו ניתנה לו תשומת לב מיוחדת בגלל מראהו הענוג. אשנבאך הצדיק יחס זה, והמספר מעיר כי מתגלה כאן נטייה בוגדנית להצדיק את חוסר השוויון בגלל ייחודו של היופי. אשנבאך מדמה אותו לפסל ההלניסטי של "הנער המוציא את הקוץ". במראהו של הנער נמזג קו של חולי, פניו היו חיוורים במיוחד אך הם עוררו באשנבאך ריגוש פנימי.
למחרת בבוקר היה מזג האוויר עכור - מקביל למצב רוחו של אשנבאך, ודכדך את נפשו יותר. הוא חש ברע והחליט לעזוב במהרה את ונציה, ובה בעת ראה שוב את הנער היפה, ותדהמה אחזה בו לנוכח יופיו. הגבולות בין העבר הקסום המיתולוגי למציאותו של הנער היטשטשו, הוא השווה אותו לארוס. בהמשך היום התמכר אשנבאך למראה העצום וחסר הגבולות של הים. בעודו יושב אל מול החוף בא הנער היפה והתקרב אף הוא. חבריו קראו לו, ואשנבאך החל קולט את שמו, טאדז'ו. הוא התמכר למראהו ולמראה חבריו, ותוך כדי כך סעד את לבו בתותי שדה גדולים ובשלים. למראה הנער החליט אשנבאך להישאר בוונציה. בהמשך, במעלית, עמד טאדז'ו קרוב לאשנבאך, וזה הבחין בשיניו הפגומות שגונן כחלחל ללא הבוהק האופייני לשיניים בריאות, והרהר בשביעות רצון שטאדז'ו לא יגיע לזקנה, ויישאר לנצח הנער היפה.
אחרי הצהרים שוטט אשנבאך בוונציה. אווירה המעופש של העיר, החמסין האיטלקי והקבצנים העיקו על חזהו והוא החליט שוב לנסוע מהעיר שלכדה אותו בקסמיה. למחרת בבוקר כבר נתקף בחרטה והתמהמה בזמן ארוחת הבוקר עד שראה את טאדז'ו ונפרד ממנו בלבו. אך ברגע שהחל בנסיעה לתחנת הרכבת התחרט על החלטתו. לכן גם שמח כשהתברר שמטענו נשלח ליעד שגוי, והוא החליט לחזור למלון בהתרגשות פוחזת. במלון השקיף אשנבאך מהחלון אל הים, וראה מרחוק את טאדז'ו. "וידע פתאום שרק בעטיו של טאדז'ו הייתה הפרידה מוונציה קשה עליו כל כך".
פרק רביעי
אשנבאך שמח להימלט מהעמל הקשה של החובה המתישה, אל הרפיון, הבטלה מול הים, ואל הערגה שהציפה את לבו בשעה שחזה בטאדז'ו. הוא ראה בו דמות נאצלת החורגת מהמין האנושי. הוא הזדעזע עד כי ראה את טאדז'ו בדמותו של פיידרוס ואת עצמו בדמותו של סוקרטס. שניהם שרועים ליד המעיין הקדוש בצל הדולב ומשוחחים על השיגעון האלוהי של האהבה שבעטייה מותר להתבזות, לאבד את השפיות ולסגוד למושא התשוקה הנכסף - הנער היפה. הוא כתב מסה קטנה בנוכחותו של טאדז'ו. המספר סוטה מהעלילה ומוסיף שלא כדאי לקורא לדעת את מקורות היצירה של האמן היכולים להפיל עליו אימה.
לאחר שסיים את כתיבתו חש אשנבאך כאילו חטא במעשה הפקרות. בבוקר המחרת עשה ניסיון כושל ויחיד לקשור שיחה עם טאדז'ו כשמיהר אחריו לשפת הים, אך גופו הזקן הכזיב, והוא נותר בחוץ מול המראה שלכד אותו והניעו לנהוג בשיכרון. ערב אחד, לאחר שהמשפחה הפולנית סעדה בעיר, נתקף אשנבאך בחוסר מנוחה ולפתע ראה את טאדז'ו שחייך אליו - חיוך שהזכיר לו את חיוכו של נרקיסוס הגוחן על המים. אשנבאך קבל את החיוך כדורון הרה-גורל, ונפעם כולו לחש את "הנוסחה הנצחית של הערגה וכליון הנפש: 'אני אוהב אותך'".
פרק חמישי
אשנבאך הבחין בחולי הפוקד את ונציה. מפקיד אנגלי נודע לו כי מדובר במגפת כולרה וכי עליו לנוס מיד. למרות הידיעה על המגפה הוא לא ברח, אלא נשאר בוונציה כדי לחזות בטאדז'ו. אשנבאך ארב לטאדז'ו, התגנב אחריו ואחרי משפחתו בטיולם ברחובות ונציה, ואף עקב אחריהם בגונדולה. אשנבאך היה מבולבל וטרוף דעת, חורג מהתנהגות נאותה. הוא שכנע את עצמו, בטיעונים הלקוחים מהעולם היווני, שחרפת האוהב קדושה. הוא איבד את אמות המידה ונסחף אחר שירה חושנית וולגרית של חבורת זמרים. הזמר, בעל שער אדום, גרוגרת ענקית מזדקרת ואף שרוע, שר בוולגריות את שירת היצר החשוף, ואשנבאך נסחף לתוך הצחוק הוולגרי כשהוא מביט בטאדז'ו ורואה שוב, בחדווה מופקרת, כי טאדז'ו לא יגיע לזקנה. לאחר ההילולה שהתרחשה במרפסת בית המלון ובחצר, ראה לפתע אשנבאך את שעון החול של ילדותו, והחול האדמדם הולך ואוזל בתוך מערבולת מסחררת כסמל לחייו הוא. למחרת בבוקר התבררו לו ממדי מגפת הכולרה שפקדה את ונציה, אך הוא החליט לשתוק וכמו לגרור את אהובו לאיחוד באמצעות המוות, במקום להזהיר את אמו של הנער שתברח עם בני משפחתה.
בלילה חלם אשנבאך חלום על היצר. נפשו טעמה בחלום את "טעם הזימה והעוועים של האובדן". הגבולות נפרצו, ואשנבאך, שכה נגעל מהאיש הזקן צבוע השער שפגש בדרכו לוונציה, הפך כמוהו את שערו לשחור ופרכס את פניו כדי למצוא חן בעיני אהובו. הוא שב ועקב אחריו ברחובות העיר החולה עד שגופו החלש אילץ אותו לחדול מחיפושיו. שוב ישב ליד אותה מזרקה, ואכל תות שדה רך בשל מעל המידה, אך בניגוד לישיבתו הראשונה שם, כעת ידע בבירור כי עזיבה אינה אפשרית עוד.
האיש המכובד, הסופר ש"כל גרמניה סגדה לו", ישב מושפל ומובס, צבוע שער ופנים. בשבתו ליד המזרקה הרהר בפיידרוס של אפלטון, ובנאמר שם שהאהבה הזכה, הבלתי ממומשת, מוליכה את הנשמה אל ההזדככות, אל היופי הרוחני הטהור שמעבר לחיים עצמם. הוא חשב, בניגוד לנאמר אצל אפלטון, כי המשוררים הם עם מקולל הנתעה בעל כורחו אל התוהו, משום שארוס מוליכם להרפתקאות של רגש ולא למעשים, והתום והיופי החיצוני מוליכים את הנפש אל שכרון החושים והתאווה.
למחרת ירד אל החוף, הקיץ גווע, ובאוויר הייתה תחושה של סתיו. משפחתו של טאדז'ו עמדה גם היא לעזוב, ואשנבאך ירד אל החוף וחזה במאבק בין טאדז'ו לחברו; מעין מאבק בין בעל הגוף הגברי השחום לנער הדק והחיוור. החבר הגברי ניצח וטאדז'ו המובס עמד עזוב מול הים, מעין בבואה לנשמתו הבודדה של אשנבאך. הנובלה מסתיימת עם מציאתו של אשנבאך מת על החוף "ועוד בו-ביום שמע העולם מתוך זעזוע ורחשי-כבוד את הידיעה על מותו".
עלילת הסיפור
בשנת 1897 ערך תומאס מאן מסע לאיטליה, מרחק לא גדול ממינכן שבה ישב עד אז, והצטרף אל אחיו, הסופר היינריך מאן, ששהה כבר ברומא. הוא סייר בחבל קמפניה והשתכן לבסוף בוונציה. כשחזר, הביא עמו לגרמניה כתב-יד עבה של רומן שהחל לכתוב ברומא וסיים במינכן כעבור שלוש שנים, בשנת 1900. בשנת 1901 פורסם הרומן, שלימים נקרא "בית בודנברוק". מפגש זה של מאן הסופר עם ונציה עתיד היה למצוא את ביטויו בתוך עשור.
ברשימותיו הביוגרפיות כתב מאן לימים על אודות היסוד הביוגרפי בסיפורו "טוניו קרגר" ובעיקר ב"מוות בוונציה":
בשנת 1911 הומלץ למאן ולאשתו קטיה לצאת לחופשה בדלמטיה. לפני כן נסעו לאי בְּרִיוֹנִי (Brijuni) שבים האדריאטי, אך הם לא היו מרוצים מהמקום משום שהחול בחופו של האי לא היה נעים, וכן משום שבאותו זמן נפשה שם אמו של קרל, שעתיד היה להיות קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, וגינוני הכבוד שסבבו אותה הכבידו על הזוג. בעקבות כך החליטו בני הזוג להעתיק את מושבם לוונציה. מאן, שהתגורר באותה תקופה דרך קבע במינכן, נהג לנסוע ברכבת לוונציה, והייתה זו הפעם הראשונה שהפליג בספינת קיטור אל העיר. על הסיפון פגש גנדרן ישיש צבוע-שיער, מפורכס ומאופר באופן עז ומוקף אנשים צעירים שהשתוללו סביבו. מאורע זה עשה על מאן רושם עז, והדבר בא לידי ביטוי בפרק השני של הנובלה. לאחר שהזוג ירד מהאונייה, הם נסעו בגונדולה אל לידו. לאחר ירידתם סיפר להם מקומי כי לגונדולייר שהסיע אותם "אין כל רישיון לכך. היה לכם מזל שלא קרתה לכם אי-נעימות!". דמותו של הגונדולייר מצאה את ביטויה כדמות מבשרת מוות בנובלה.
לאחר ירידתם מהגונדולה הם הלכו למלון "דה-בן" (Hotel des Bains), שם הזמין מאן מקום מראש. המלון שכן על חוף הים והיה מלא עד אפס מקום. כבר ביום הראשון, כשהסב אל שולחן הסועדים בחדר האוכל, ראה מאן משפחה פולנית שמשכה את תשומת לבו ותוארה על ידו בנובלה כהעתק מהמציאות: היו בה נערות הלבושות במעט נוקשות וקפדנות, ונער יפה בן שלוש-עשרה שלבש חליפת מלחים עם צווארון ועניבת פרפר. נער זה היה הברון הצעיר ולדיסלב מס (Władysław Moes) ששמו קוצר לרוב ל"ולאדז'יו" או "אדז'יו". הוא חי בין השנים 1986-1900 וכיום קבור בוורשה. הסיפור נחשף על ידי מתרגמו של מאן, אנרדי דויגווסקי (Andrzej Dołęgowski), בשנת 1964 ופורסם בעיתונות הגרמנית ב־1965. דמותו של מס באה לידי ביטוי בנובלה בדיוקנו של טאדז'ו, מושא תשוקתו של אשנבאך. אשתו של מאן כתבה בספר זיכרונותיה כי: "מיד חש [מאן] כעין חולשה כלפי הנער הזה; הנער מצא חן בעיניו ללא שיעור, ולמן היום ההוא התבונן בו שוב ושוב על החוף, והוא בחברת ידידיו. הוא לא דלק אחריו לאורך ונציה ולרוחבה, זאת לא, אבל הנער הקסים אותו, והוא הרהר בו לעיתים קרובות".
בעת החופשה התעניין מאן רבות במצבו הבריאותי של המלחין הנערץ עליו גוסטב מאהלר, כפי שדווח באריכות בעיתונים. גוסטב אשנבאך דמה בתווי פניו למאהלר, שגסס באותה עת (1911). גם השמות הפרטיים הזהים של אשנבאך ומאהלר (גוסטב) מעידים על זיקה בין הדמויות. עם זאת ההנחה היא כי ההשראה לשמו של גוסטב פון אשנבאך הגיעה משמו של המשורר הגרמני ההומוסקסואל אוגוסט פון פלאטן. בנובלה מתואר אשנבאך כ"מחברה של האפופיה על חיי פרידריך הגדול [...]; האמן השקדני אשר ביד חרוצים ובאורך-רוח ארג את השטיח עתיר הדמויות, הוא הרומן הקרוי 'מאיה' [...] יוצרו של אותו סיפור רב-רושם, 'הנידח' שמו [...]" ולפי עדותה הביוגרפית של אשתו, אכן התכוון מאן לכתוב רומן בשם "פרידריך" על אודות פרידריך הגדול, אך לבסוף כתב בימי מלחמת העולם הראשונה מסה על אודות פרידריך, הנקראת "פרידריך והקואליציה הגדולה". את הספר "הנידח" רצה מאן לכתוב על אודות תיאודור לסינג אשר עמו התעמת בימי כתיבת בית בודנברוק עד כדי בקשת דו-קרב מצדו של לסינג. הרומן "מאיה" היה רק בגדר תוכנית רחוקה שלא הגיעה לידי מימוש.
עם סיום החופשה, אבדה להיינריך מזוודה, וזו הייתה הסיבה לחזרתם לוונציה, חזרה שמאן קיבל בברכה. המשפחה הפולנית עדיין התגוררה במלון, ובאחד הערבים הגיע למלון זמר נאפוליטני, שהירבה לנבל את פיו. אירועים אלו היוו שרשרת עלילתית בנובלה.
אשנבאך בדמות מאהלר
כמו אמצעים ספרותיים אחרים ב"מוות בוונציה", מילת הפתיחה של הנובלה לא נכתבה בה בדרך מקרה. מאן נודע בתחכומו הספרותי שהיה לשם דבר בעולם הספרות. כמו כן, ידוע כי מקור השראתו של מאן נסב באופן כמעט מוחלט על מאורעות ודמויות חיות שהכיר. כך הוא גם המקרה בדמותו הקיצונית של גוסטאב פון אשנבאך.
במחברת רישומים מתקופת עבודתו של מאן על "מוות בוונציה" (1910-1911) נמצא גזיר עיתון שעליו הייתה מודפסת דמותו של גוסטב מאהלר. בתמונה נראה מאהלר כאשר ידו השמאלית קפוצה מאוד ואילו הימנית משתלשלת בנוחות על מסעד הכיסא. במקביל תואר אשנבאך, באחד התיאורים רבי הרושם בספרותו של מאן, בדיוק כבתמונה, כאשר התנועה הפיזית קיבלה ממד רוחני עמוק:
קווי המתאר של אשנבאך בנובלה תואמים באופן מפליא גם לתיאורו של מאהלר במציאות: "קומתו של גוסטאב פון אשנבאך הייתה קצת למטה מבינונית", "גון עורו שחום ופניו מגולחות למשעי", "ראשו נראה גדול משהו ביחס לגוו הדקיק", "שערו הכהה... הסרוק לאחור... דליל על קודקודו, שופע ומאפיר מאוד בצדעיו", "עטר מצח נישא בקוע וכמו מצולק", "גשרון משקפי הזהב שלו נטולי המסגרת", "חתך בשורש חוטמו העב המתעקל בקשת אצילית". ההתאמה קיימת גם מבחינת זמן החיים של שתי הדמויות: מאהלר נולד בעיירה קאלישט (Calisch) שבבוהמיה ב-7 ביולי 1860 ונפטר ב-18 במאי 1911, והוא כבן 51 שנה. אשנבאך מת בגיל 50, כמו גוסטאב מאהלר במותו. כאשר מאן משרטט בנובלה את העץ המשפחתי של אשנבאך הוא מציין את המקורות השונים, שהטביעו בנפשו אותה כפילות משסעת בין השכל והמשמעת (האפוליני, לשיטתו של פרידריך ניטשה ממנה הושפע רבות) לבין היצר המתפרץ, הרגש הבלתי-נשלט (הוא הדיוניסי לפי ניטשה):
אישוש מפי מאן עצמו לגרסה זו ניתן במכתבו משנת 1921 לוולפגנג בורן, אחיה של קטיה מאן ומי שהופקד על איורי "מוות בוונציה", בנוגע לאיור האחרון הנקרא "מוות":
משנה תוקף לכך ניתן בספר הזיכרונות של קטיה מאן, שנכתב עשרות שנים לאחר מותו של מאן:
על המחבר
תומאס מאן ניהל יומן במהלך כל חייו. את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף מאן עם תום מלחמת העולם השנייה. יומניו של מאן ששרדו משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו - החל משנת 1975 - לפי הוראות שנתן בצוואתו.
ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ותשוקותיו ההומוסקסואליות ואת התמודדותו איתן. ביומניו ייחס מאן חשיבות מרכזית בחייו לאהבתו לגברים צעירים, דבר שרוח התקופה, בה לא נהוג היה לדבר על נושא ההומוסקסואליות, לא אפשרה דיון בו.
מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג, איתו היה בקשרי ידידות הדוקים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של לבו" חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה". גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נשארה רק על הנייר. מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא מתאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל. הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת הן את יסודות החברה והן את קיומו של היחיד. בקובץ המכתבים "על הנישואים" (Die Ehe im Übergang. Brief an den Grafen Hermann Keyserling), שהתפרסם ב-1925, הבחין בין חיי זוגיות במסגרת נישואים, שמעמידים צאצאים ומכוננים את המוסדות החברתיים והמדיניים, לבין היצר ההומו-ארוטי, שפירותיו הם יצירות אמנות, אך כשם שהוא הכרחי כך הוא הרסני. לדעתו, ההומוסקסואל - כמו האמן - מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות. בתשוקה חד-מינית, טען מאן, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות". ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.
הבעיה הפסיכופיזית
ניתן לראות בסיפור פרשנות לבעיה הפסיכופיזית. בעוד שאשנבאך הוא זקן גלמוד, הוא מציב את נפשו במקום צעיר ואנרגטי יותר. אשנבאך, שנחשב לאדם יציב וממוצב היטב בחברה, מחליט לפרוש מאורח חייו השגרתי ולנסות לאמץ את אורח חייו של טאדז'ו. בעוד שאורח החיים של אשנבאך דוחפו לתקשר עם החברה בה הוא נמצא, הוא מתחיל להיכנס לממד אחר של "אהבה", בו הוא מעדיף לא לתקשר ולבוז לאורח חייו הקודם.
כדי להיכנס לחייו של טאדז'ו, אשנבאך עושה שינויים קוסמטיים ורוחניים בעצמו, במטרה להידמות יותר לטאדז'ו. ניסיונו הנשנה והכושל של אשנבאך להתקרב לטאדז'ו גורם למותו של אשנבאך. בעוד נשמתו של אשנבאך חותרת לחזור לנעוריה, גופו ממשיך להזדקן ולהתבלות. הגוף הזקן והחולה איננו עומד בקצב ההשתנות שאשנבאך מנסה לכפות עליו, ולכן קורס.
מלבד זאת, העיסוק בשפה שהיא מעבר למילים מתקשר לבעיה זו. אשנבאך וטאדז'ו מתקשרים מעבר לחושים, וכביכול יש ביניהם קשר רוחני שעוקף את המכשולים הפיזיים. כניעתו של פון אשנבאך לתשוקתו מסמלת באופן אלגורי את האסון שבכניעה לייצרי ולחושני. יש הרואים בנובלה את סיפור שקיעת אירופה של ימי ה-Fin de Siècle וסיומה של "התקופה היפה" ("La Belle Epoque", כינוי לתקופה משלהי המאה ה-19 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה).
הומוארוטיקה
רוב הקוראים באותה תקופה לא ייחסו חשיבות למוטיב ההומואירוטי שבספר, וראו בו אלגוריה בלבד. המעטים שתלו במאן חשד של פריצות לא נמנעו מהתבטאות בנושא. קטיה מאן מספרת בזיכרונותיה, כי "אני זוכרת שדודי, יועץ המלך פריידברג, פרופסור מפורסם למשפט בלייפציג, רתח מזעם: 'איזה סיפור! ועוד אדם נשוי עם משפחה!'". מאן הסביר כי סיפור האהבה שהוצג בנובלה אמור היה לשקף את סיפור אהבתו האסורה של המשורר הגרמני גתה, בשהותו במרינבד - עת היה בן שבעים - לאולריקה פון לברצוב בת השבע-עשרה. וכך כתב במכתבו לאליזבט צימר ב-1915:
אלא שמאן לא הרגיש מוכן "להשפיל באופן הומוריסטי את הכישרון הגדול ולהשחיתו [...] פשוט לא העז להציג את גתה בשר ודם. סבור היה שאין הוא מסוגל עדיין להתמודד עם המשימה הזאת, ולכן עיתק את הנובלה על גתה אל הסיפור "מוות בוונציה". לנושא ספציפי זה התייחס מאן, תוך מתן דגש לנושא ההומוארוטי, במכתבו למבקר הספרות קארל מריה ובר מ-1920:
אידיאל האהבה האפלטונית
כאשר אשנבאך רואה את טאדז'ו בפעם הראשונה, הוא מאמין כי הילד מייצג יופי שמימי ומושלם, ועל כן הוא מיד מייחס אותו לאידיאל היופי היווני. אשנבאך משתמש בדימויים חזותיים של יוון העתיקה כדי להדגים את היופי המתגלם בטאדז'ו, כדי למנוע תחושת אי-נוחות בגין הערצתו אליו.
לפי תפישתו של אשנבאך, משמעו של האידיאל האפלטוני הוא כי אהבה מינית יכולה להתקיים בצורת אהבה רוחנית - שהיא נעדרת פיזיות, ועל כן מאפשרת פרקטיקת אהבה משותפת גם בין גברים מבוגרים לנערים צעירים. ביטוי לאהבה זו נמצא בדמיונו של אשנבאך, הרואה את עצמו כאחד האמנים היווניים הגדולים המלמד את התלמיד הצעיר טאדז'ו.
עם זאת, אשנבאך נכשל במטרתו להשיג את האהבה האפלטונית שניסה ליצור לעצמו, בעיקר משום שמעולם לא ניסה ליצור קשר מילולי עם טאדז'ו, בעוד דיבור משותף מהווה אבן-דרך לאהבה אפלטונית. חסך זה הוא שגרם לאנשבאך לשקוע בתשוקתו לטאדז'ו, עד סופו הטראגי.
מוטיבים מיתולוגיים
הנובלה בנויה על מסגרת התייחסויות למיתולוגיה היוונית, וונציה של אשנבאך מצטיירת כמאוכלסת אלים. בהקדישו עצמו לאפולו, אל התבונה והאינטלקט, מתכחש אשנבאך לכוחו של דיוניסוס, האל המייצג את האַל-תבוני ואת להט היצרים. נראה הדבר, שדיוניסוס עקב אחרי אשנבאך לוונציה בכוונה להמיט עליו חורבן: האיש אדום-השיער שאשנבאך נתקל בו שוב ושוב במסווה של דמויות שונות, אינו יכול להיות אלא סילנוס - תלמידו המיתולוגי הראשון במעלה של דיוניסוס. אך תפקידו של סילנוס מוטל בספק, משום שאינו מגלה שום דמיון פיזי לדמויות המשניות בספר.
באופרה "מוות בוונציה" של בנג'מין בריטן הדמויות הללו (הנוסע, שייט הגונדולה, השחקן הראשי וקולו של דיוניסוס) מבוצעות כולן על ידי אותו זמר בריטון, שמשחק גם בתפקיד מנהל המלון, הבנקאי והזקן בוואפורטו. השימוש על דרך המשל באלים קלאסיים במצבים עכשוויים היה מקובל בתקופה שמאן כתב את "מוות בוונציה". באנגליה, באותו זמן כמעט, עבד א. מ. פורסטר על קובץ סיפורים קצרים שכולם מבוססים על אותו עיקרון. את רעיון הניגוד בין האפולוני לבין הדיוניסי העלה לראשונה פרידריך ניטשה בספרו "הולדת הטרגדיה", וגם הוא היה מוטיב פופולרי בשעתו.
קיימות כמה דוגמאות למוטיבים אלו, בהן:
הזיקה לעתיד הקרוב
היצירה "מוות בוונציה" נכתבה בצעירותו של תומאס מאן, לפני מלחמת העולם הראשונה והשנייה, והיא חושפת את הקשר הסמוי והמסוכן בין האסתטיות והברבריות, זיקה שעשויה להביא את התרבות למצבים קיצוניים. אותה סגידה ליופי שאשנבאך מקדיש לה את חייו מדי יום ביומו, אשר התגלגלה לאחר שמלאו לו חמישים בפרץ תשוקה הומוארוטית, הביאה אותו לסימאון מפני אסון הטבע המתרחש, ולמותו שלו.
יש הרואים ביצירה זו, בניתוח ממרחק השנים, סוג של חזון או נבואה לזיקה שהתגלתה לימים כמאפיין מובהק של הפאשיזם והנאציזם בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ושל תרבות המערב בעשרות השנים האחרונות, בה הונהגה סגידה ליופי הגופני תוך אובדן מוחלט של ערכים אחרים.
קשר ליצירות נוספות
ביצירותיו השונות של מאן אשר סובבות ברובן המכריע סביב נפשו המורכבת של האמן, ישנם קווי דמיון רבים בין הדמויות. גם בדמותו של אשנבאך ישנם קווי דמיון בינו לבין גיבורי יצירות נוספות של מאן. כך למשל, בנובלה המוקדמת של מאן "טוניו קרגר" (1903), בה הקונפליקט המובנה בגיבור טוניו קרגר, מתבטא במתח בין שני סוגים של הוויה אנושית - הוויית ה"אמן", המייצגת את האסתטיציזם המיוסר והמנותק מן החיים, והיפוכה, הוויית ה"בורגני", איש המעשה החווה את סביבתו באופן בלתי אמצעי והחי את החיים כפשוטם. את הקונפליקט הזה ואת שלל נגזרותיו ניתן למצוא גם בדמותו של אשנבאך. טוניו קרגר עובר מ"דרום" (גרמניה) ל"צפון" (סקנדינביה), ואילו אשנבאך נע מ"צפון" (גרמניה) ל"דרום" (איטליה), כשהצפון מייצג את הרציונלי והדרום את היפוכו. טוניו קרגר בוחר בחיים הבריאים בסקנדינביה, לעומת אשנבאך הבוחר במוות בעת שהותו בוונציה. מכאן גם ההסבר לבחירתו של מאן לקרוא לנובלה דווקא בשם "מוות בוונציה".
דמותו של אשנבאך מקושרת למספר גיבורים נוספים. ב"בית בודנברוק" נפרשת דמותו של האנו בודנברוק, בנו של סוחר בורגני אשר מיוסר בשאלות הקיום והיופי המוזיקלי עד מותו בדמי ימיו, בדומה לאשנבאך, שגם הוא היה בן ל"קצינים, שופטים, פקידי רשות, אנשים שכל חייהם המהוגנים, הצנועים, הדלים, עברו עליהם בשירות המלך והמדינה", ומוצא את מותו כשהוא מתייסר באותן השאלות שהטרידו את האנו. נקודת דמיון נוספת בין שתי הדמויות הללו היא בהבדלים החריפים הקיימים בחיי שתיהן, בין הבורגנים ישרי הדרך והמעשיים מצד האב, לבין האם שהייתה אמנית ובת לאב אמן בוהמייני.
ב"דוקטור פאוסטוס" נפרשת דמות של אדריאן לוורקין, מלחין מחונן, גם הוא בן למשפחה בורגנית, אשר מוכר את נשמתו לשטן ונסחף אחר המוזיקה האירציונלית עד מותו הטראגי.
איגנץ לאנגר
איגנץ לאנגר (בהונגרית: Langer Ignác; באנגלית: Ignatius Langer; ארד, 1800 – ארד, 2 באפריל 1879) היה רופא צבאי יהודי-הונגרי בצבאו של לאיוש קושוט במהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה
איגנץ לאנגר נולד המשפחה יהודית בממלכת הונגריה שהייתה אז תחת שלטון הקיסרות האוסטרית. הוא למד רפואה בפשט. במלחמת העצמאות ההונגרית ב-1848 שימש כרופא צבאי. לאחר כישלון המהפיכה וכניעת הצבא ההונגרי בווילאגוש (Világos) הוא נאלץ לברוח, ככל הנראה ישר לארצות הברית דרך ניו אורלינס. הוא התיישב בדבנפורט, איווה, ועבד כרופא. לאחר מכן קנה חווה, הפך לחקלאי וסיים עם מקצוע הרפואה שלו. הגשמים העזים של שנת 1857 הרסו את יבוליו ואז חזר לעסוק ברפואה. תקופה מסוימת התגורר אצלו גם עמיתו לנשק בהונגריה מהנדס הרכבות יאנוש פיאלה ובזכרונותיו כתב כי איגנץ לנגר לא רק טיפל בבעיות הבריאותיות של חבריו המהגרים, אלא גם נתן להם עצות היכן ואיך ינסו להתפרנס.
במלחמת האזרחים
הוא התגייס ושימש כרופא צבאי במלחמת האזרחים האמריקנית, כרופא גדודי בצבא האיחוד. המצאתו הפכה אותו למפורסם בקרב הרופאים הצבאיים. הוא תכנן מיטה לתיקון שבר אגן ושוק משולב, במטרה להקל על סבלם של הפצועים. W. L. Faxon, רופא מהגדוד ה-32 של מסצ'וסטס, מצא את ההמצאה כל כך טובה שהוא הזמין באופן מייד 50 מיטות "שברים משולבים באגן ובשוק" לבית החולים שלו. לאנגר גם תכנן גם עגלת אמבולנס הראשונה שהייתה דרושה מאוד, אך המצאה זו כבר לא יושמה. הוא עשה עבודה כה מצוינת בפיתוח בתי חולים צבאיים ובטיפול בפצועים שכאשר נסע לווינה, בתום מלחמת האזרחים האמריקנית, הן מחלקת המדינה של ארצות הברית והן משרד ההגנה סיפקו לו המלצות ומכתבי הצטיינות. הוא התגורר בווינה זמן מה ואז חזר לעיר הולדתו, שם היה הרופא המיטיב של העניים. הוא נפטר בגיל 79 בעיר הולדתו.
זנו דבאסט
זנו קון דבאסט (בהולנדית: Zeno Koen Debast; נולד ב-24 באוקטובר 2003 בבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אנדרלכט מליגת העל הבלגית ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים
דבאסט גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט. ב-2 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 2-2 נגד קלאב ברוז' במסגרת ליגת העל הבלגית לעונת.
קריירה בינלאומית
ב-22 בספטמבר 2022 ערך דבאסט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 1–2 על נבחרת ויילס במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
1,000 מקומות מופלאים לראות לפני שנמות
1,000 מקומות מופלאים לראות לפני שנמות (באנגלית: Places to See Before You Die 1,000) הוא ספר טיולים מאת פטרישיה שולץ. הספר ראה אור בשנת 2003, ושהה יותר מ-99 שבועות ברשימת רבי-המכר העולמית.
בין "אלף המקומות" המוצגים בספר ניתן למצוא מקומות היסטוריים כגון ביתו של רוברט לואיס סטיבנסון בסמואה והמסלול של משלחת לואיס וקלארק בארצות הברית, מקומות בעלי היסטוריה תרבותית כמו הלה סקאלה באיטליה ומקומות בטבע כמו הגרנד קניון וים המלח בישראל. הספר "מערבב" בין מקומות ידועים ומקומות נשכחים. הספר שם דגש על בתי מלון מיוחדים ומסעדות.
ב-29 במרץ 2007 העלו ערוץ הטיולים וערוץ דיסקברי לשידור סדרה המבוססת על המקומות שבספר, ששמה כשם הספר.
פטרישיה שולץ אף הוציאה "ספר המשך" בשנת 2007 שנקרא "1,000 מקומות מופלאים לראות בארצות הברית וקנדה לפני שנמות".
עוזי עילם
עוזי עילם (במקור: טרכטנברג, נולד ב-19 במאי 1934) הוא תת-אלוף (בדימוס) בצה"ל, שימש כמנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית במשרד ראש הממשלה וכראש המינהל למחקר, פיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון. כיום חבר הנהלה בחברת השקעות הפועלת בישראל, בסינגפור ובסין וחבר בגופים ציבוריים שונים בתחומי מחקר ופיתוח.
ביוגרפיה
עוזי עילם נולד כעוזי טרכטנברג בקיבוץ תל יוסף בשנת 1934. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1952, והחל את שירותו בצה"ל במסגרת הגדנ"ע, הוא עבר הכשרה כמדריך בגדנ"ע וקורס קצינים בסיסי. בשנת 1953 למד שנה לימודי הנדסה במסגרת העתודה האקדמאית. בשנת 1954 התנדב לצנחנים, ומונה למפקד כיתה בפלוגה א', פלוגת קורס המ"כים של הגדוד. עילם השתתף בפעולת התגמול "חץ שחור" ברצועת עזה, וקיבל צל"ש הרמטכ"ל (שהוסב באפריל 1973 לעיטור העוז) על עוז רוחו ועל הדרך שבה לחם ופיקד במהלך הפעולה, על אף שנפצע במהלכה.