cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיגפריד וולף
השתתפות באולימפיאדות
באולימפיאדת השחמט 1927, אולימפיאדת השחמט הראשונה שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בלונדון שיחק וולף בלוח הרביעי וצבר +2 -2 =7 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1928 אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בהאג שיחק וולף בלוח הרביעי וצבר +3 -3 =6
באולימפיאדת השחמט 1930 אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בהמבורג שיחק וולף בלוח המילואים הראשון וצבר +4 -2 =3 (בגיל 63)
קריירת השחמט של וולף הסתיימה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר היה במחצית שנות השישים. לאחר עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה וסיפוח אוסטריה בשנת 1938 הצליח וולף להגר לארץ ישראל. וולף נפטר בחיפה שבועיים לאחר יום הולדתו ה-83.
פרנקו מודיליאני
פרנקו מודיליאני (באיטלקית: Franco Modigliani; 18 ביוני 1918 – 25 בספטמבר 2003) היה מקרו-כלכלן יהודי-אמריקאי, יליד איטליה. בשנת 1985 זכה בפרס נובל לכלכלה על "ניתוחיו החלוציים בתחום החיסכון והשווקים הפיננסיים".
קורות חייו
מודיליאני נולד ברומא לאב רופא ילדים ואם עובדת סוציאלית. משפחתו ייעדה אותו ללכת בדרכי האב, שמת כשפרנקו היה בן 13, אך הוא החליט ללמוד משפטים במקום רפואה, משום שלא היה יכול לסבול את מראה הדם ומשום שתואר במשפטים נחשב אז כאמצעי שיכול לפתוח דלתות רבות.
בשנתו השנייה באוניברסיטה השתתף בתחרות ארצית לכתיבת עבודות בכלכלה וזכה במקום הראשון. לאחר מכן, במקביל ללימודי המשפטים (אותם השלים ב-1939) למד מודיליאני כלכלה באופן עצמאי ובהדרכתם של כלכלנים שהכיר.
מודיליאני היה פעיל אנטי-פשיסטי ועם חקיקת חוקי הגזע באיטליה ב-1938 הצטרף לחברתו סרנה קלבי והוריה - גם הם מתנגדים למנהיג האיטלקי וראש המפלגה הפשיסטית, בניטו מוסוליני - בפריז. באביב 1939 הם נישאו ולאחר ביקור קצר במולדת על מנת לקבל את תוארו במשפטים מאוניברסיטת רומא, היגרו לארצות הברית כדי להימלט ממלחמת העולם הקרבה ובאה.
את שנותיו הבאות העביר במכירת ספרים למחייתו ביום ולימודי כלכלה בלילה. לאחר שהשלים את השכלתו האקדמית בבית הספר ניו סקול למדעי החברה בניו יורק הצטרף ב-1948 לסגל אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. ב-1952 עבר לאוניברסיטת קרנגי-מלון, שם לימד וחקר במשך כעשור.
תחנתו האקדמית האחרונה הייתה MIT, שם כיהן כפרופסור מ-1962 עד מותו. שם גם העמיד תלמידים רבים ובהם רוברט סי. מרטון, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1997.
במקביל לקריירה האקדמית, המשיך מודיליאני להיות מעורב בפוליטיקה. סמוך למותו גייס את חבריו ל-MIT פול סמואלסון ו-רוברט סולו, גם הם כמוהו חתני הפרס, לכתוב יחד מכתב שפורסם בניו יורק טיימס במחאה נגד התבטאותו של סילביו ברלוסקוני כי "מוסוליני לא רצח אף אחד".
ארטורו דה קורדובה
ארטורו דה קורדובה (בספרדית: Arturo de Córdova, שמו בלידה - Arturo García Rodríguez - ארטורו גרסיה רודריגס, 8 במאי 1907 מרידה - 3 בנובמבר 1973 מקסיקו סיטי) היה שחקן קולנוע מקסיקני, אחד משחקני "עידן הזהב של הקולנוע המקסיקני". שיחק במעל ממאה סרטים -בחלקם תפקידי מחזרים, בסרטי מתח, דרמות פסיכולוגיות וקומדיות. היה ידוע בקולו העמוק, בעל דקויות מיוחדות ומבטאו הארגנטינאי הקל.
פרנקו מודיליאני
קורות חייו
מודיליאני נפטר ב-25 בספטמבר 2003 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
ארטורו דה קורדובה
ילדותו וצעירותו
ארטורו גרסיה רודריגס נולד במרידה, במדינת יוקטן. הוריו היו ארטורו גרסיה פוז'ול ואיסבל רודריגס אצ'ווריה מורו, קובנים בעלי שורשים קטאלנים ובסקים, שהתיישבו במרידה, בחצי האי יוקטן. עד גיל 7 גדל בעיר הולדתו. אחר כך מתוך חשש מפני האירועים המהפכניים שהסעירו את מקסיקו באותה תקופה עקרה המשפחה לארצות הברית, בה נשארה עד שמלאו לו 12. בהמשך היגרו לארגנטינה את ארטורו שלו להשתלם בשפות בשווייץ. בשנת 1928 שב גרסיה רודריגס לארגנטינה ועבד ככתב של סוכנות החדשות United Press בשנת 1932 נסע לבכוונה להגר לארצות הברית אך בדרך השתהה בעיר הולדתו מרידה ונשאר לבסוף במקסיקו אחרי שהכיר צעירה יפה בשם אנה אראנה. הוא התחתן איתה ב-23 באוגוסט 1933 התיישב תחילה במרידה עצמה בה מצא עבודה כקריין הודות לקולו הגברי והקטפיתי ולהגייתו המושלמת. כעבור זמן עבר לגור במקסיקו סיטי, ועבד כקריין בתחנת הרדיו XEW. קיבל את תפקידו הראשון בקולנוע מהבמאי והמפיק ארקדי בויטלר, בסרט "Celos", בו שיחק לצדם של פרננדו סולר ווילמה וידל. ידידו, רוברטו קנטו שכנע אותו לשנות את השם השגרתי מדי "גרסיה" ל"דה קורדובה", שם בעל רמזים אריסטוקרטיים ושהזכיר את העיר קורדובה שבארגנטינה, שבו חי בילדותו.
פרנקו מודיליאני
תרומותיו למדע הכלכלה
מודיליאני עסק בחקר האינפלציה, בסוגיות שונות במקרו-כלכלה, מימון ואקונומטריקה. אך עיקר תהילתו הייתה על שתי עבודות להן היה שותף בשנות החמישים, אותן ציינה האקדמיה השוודית המלכותית למדעים בעת שהעניקה לו את הפרס:
ארטורו דה קורדובה
הקריירה הקולנועית
דה קורדובה התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בשנת 1936 ועד שנת 1971 השתתף ב-106 סרטים. רוב סרטיו, כמו למשל Tourments בבימוי לואיס בוניואל (1953) וגרסה קולנועית מקומית ל"רוזן מונטה קריסטו" (1942) שבו גילם את דרנטס, הופקו במקסיקו. קורדובה כיכב בשנות ה-1940 גם במספר סרטים אמריקאיים, ביניהם For Whom the Bell Tolls ("למי צלצלו הפעמונים") (1943),Frenchman's Creek  (1944) Incendiary Blonde  (1945),ו- New Orleans  (1947). קורדובה היה לאחד מחשובי שחקני הקולנוע בדרום אמריקה ובספרד.
ארטורו דה קורדובה נפרד מאשתו שלא הסכימה לתת לו גט ואחרי שנת 1964 נמצא בקשר זוגי עם השחקנית ממוצא ארגנטינאי מרגה לופס.
בשנת 1967 לקה תסחיף מוחי שהשאיר אותו משותק בפלג גופו השמאלי. ב-3 בנובמבר 1973 נפטר במקסיקו באופן פתאומי בגלל אירוע מוחי חוזר.
ארטורו דה קורדובה נפטר באופן פתאומי בשנת 1973 במקסיקו סיטי עקב אירוע מוחי בגיל 66. המפיק הסרטים המקסיקני אלקס גרסיה, גילה כי הוא נכדו של קורדובה. הוא הבעלים של חברת הסרטים AG כולל BN Films.
דוב חום אירופי
דוב חום אירופי, דוב חום אירואסייתי (שם מדעי: Ursus arctos arctos; נקרא גם דוב חום מצוי בשל אזור תפוצתו הרחב) הוא תת-מין של המין דוב חום. תפוצתו היא בצפון האזור האירו-אסייתי.
מאפיינים פיזיים ומראה
פרוותו חומה וגוונה נע בין חום צהבהב עד לחום כהה ואף לעיתים כמעט שחור. לעיתים תהיה הפרווה בגוון אדמדם. ראשו של הדוב עגלגל עם אוזניים קטנות ועגלגלות גם כן. הגולגולת רחבה ופיו מצויד בכ-42 שיניים, הכוללות שיניי טורף. לדוב מבנה עצמות חזק וכפות רגליים גדולות, המצוידות בטפרים גדולים גם כן אשר יכולים להגיע לאורך של למעלה מ-10 ס"מ. משקלו תלוי בסביבת מחייתו ובתקופת השנה. משקלו של דוב זכר בוגר נע בין 135–250 ק"ג ומשקלה של נקבה בוגרת נע בין 90–150 ק"ג. הדוב החום הגדול ביותר שנתפס שקל 481 ק"ג וגובהו היה כמעט 2.5 מטר.
הדובים האירופיים החיים במזרח אורל בהירים יותר וצבע פרוותם נוטה יותר לחום אדמדם. הדובים מתת-מין זה החיים באסיה נראים יותר אגרסיביים לעומת אותם דובים החיים באירופה.
תפוצה
בעבר הדוב החום האירופי היה נפוץ מאירלנד במערב ועד ליפן שבמזרח.
הדוב החום האירופי נכחד באירופה בעיקר במערבה במדינות כמו אירלנד, בלגיה והולנד. בבריטניה הוא נכחד כנראה לפני 1,500 שנה בעקבות פעילות ציד. בצפון אירופה וברוסיה נשמרה אוכלוסייה טבעית וגדולה. לאחר שנכחדו מצרפת, הושבו לאחרונה פרטים לאזור רכס הרי הפירנאים שבגבול בין ספרד וצרפת. בספרד השתמרה אוכלוסיית דובים בשני גושים גדולים באזור רכס הרי הקאנטאבריים. כמו כן ישנה אוכלוסייה נוספת באיטליה בהרי אברוצו ובעמק טרנטינו.
אוכלוסיות גדולות נוספות נמצאות בסלובקיה, סלובניה, בולגריה ורומניה, אך אלו אוכלוסיות מבודדות המנותקות אחת מהשנייה. אוכלוסיות אלו כמעט נכחדו בעת המהפכה הרוסית ב-1917.
מחוץ לאירופה האוכלוסייה הגדולה ביותר של דובים נמצאת במזרחם של הרי אורל. בעיקר ביערות סביר ובמרכז אסיה (אפגניסטן, פקיסטן, קשמיר שבהודו, מרכז סין והאי הוקאידו ביפן). בצפון אסיה הדובים נפוצים בהרבה. קיימים אלפים רבים ביערות צפון סיביר, מספר לא ידוע בצפון סין ומונוגוליה, וכנראה אלפים רבים ביערות הוקאידו ואיים אחרים ביפן. בדרום אסיה קיימים הדובים במספרים קטנים יותר: מסוריה ואיראן דרך רכסי ההרים של אפגניסטן ופקיסטן עד הודו.
הדוב החום האירופי והאדם
הרומאים לכדו דובים אלו ונלחמו נגדם או צפו בהם נלחמים נגד חיות אחרות כמו נמרים, טיגריסים ואריות. הדובים החזקים ביותר נלכדו כנראה באזור הדלמטים וקאלדוניה.
שלא כמו באמריקה, בה כל שנה נהרגים בממוצע שני אנשים בידי דובים, באירופה רק שלוש תקיפות תועדו בכל המאה האחרונה.
ינה הובאי
יֵנֶה הוּבַּאי (בהונגרית: Hubay Jenő; 15 בספטמבר 1858, בודפשט – 12 במרץ 1937) היה כנר, מלחין ומורה למוזיקה הונגרי ממוצא גרמני.
ביוגרפיה
הובאי למד נגינה בכינור ומוזיקה אצל אביו, קרל, ששימש ככנר ראשון בבית האופרה הלאומי של הונגריה וכמורה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. את הופעתו הפומבית הראשונה נתן הובאי בגיל 11, בנגינת קונצ'רטו.
בגיל 13 יצא הובאי ללמוד בברלין. הוא שהה שם חמש שנים, כתלמידו של יוזף יואכים. בשנת 1878, על פי עצתו של פרנץ ליסט, הופיע בפעם הראשונה בפריז וזכה להצלחה רבתי. בקהל ישב אותו ערב אנרי וייטאן, שהובאי קשר עמו ידידות אינטימית והיה לתלמידו. בשנת 1882 התמנה הובאי לראש המחלקה ללימודי כינור במכון למוזיקה של בריסל. בשובו להונגריה בשנת 1886 החליף את אביו בתפקיד מנהל האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. ינו הובאי נשא לאשה בת למשפחת הרוזנים צמבריאן.
הוראה
בין תלמידיו החשובים של הובאי, מלבד יוזף סיגטי ואנדרה גרטלר, היה גם יוג'ין אורמנדי שפנה בהמשך לניצוח) ועדן פרטוש. הוא לימד גם כנרות רבות, ביניהן שטפי גייר, ילי אראניי (אחייניתו של יואכים) ואילונה פהר, כנרת יהודייה, ניצולת שואה, שעלתה לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה והייתה למורה לכינור, שהוציאה כמה מטובי הכנרים בעולם.
נגינה
כסולן, זכה הובאי לשבחים מפי וייטאן, יוהנס ברהמס ורבים אחרים. כנגן מוזיקה קאמרית הקים שתי רביעיות מיתרים, אחת בתקופת שהותו בבריסל ואחת בשנותיו בבודפשט. כלי הנגינה האהוב עליו היה סטרדיוואריוס.
הלחנה
בניגוד למורו, יואכים, שתפוקתו כמלחין הייתה קטנה יחסית, הובאי חיבר ארבעה קונצ'רטי ומספר רב מאוד של יצירות אחרות. ביצירותיו הוא עושה שימוש בנושאים מתוך מוזיקת צוענים הונגרית, וקטעי "הרוח הקלה" שלו כמו נועדו להמשיך את מסורת הרומנטיקנים הגרמנים, כגון פליקס מנדלסון ורוברט שומאן, ויש בהם תווי היכר משותפים לסגנון החיבור של חברו לנגינת מוזיקה קאמרית, הצ'לן דויד פופר.
היצירה המפורסמת והמנוגנת ביותר של הובאי היא "בואי קאטי" (Hejre Kati) לכינור ותזמורת. היצירה מתחילה בקצב איטי וממשיכה במנגינה סוערת ומהירה בקצב הצ'ארדש.
רז'ה סאנטו
רז'ה סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Rezső; נג'קניז'ה, 4 בינואר 1892 – בודפשט, 21 באוגוסט 1970) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פוליטיקאי, עיתונאי ועורך עיתון.
נעוריו
רז'ה סאנטו נולד במשפחה יהודית. אביו שאנדור שרייבר היה קצב, אמו הייתה סלינה גינסברגר, עקרת בית. מתוך 10 אחיו ואחיותיו, 7 הגיעו לבגרות. משפחתו עברה לגור בנג'קניז'ה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, וסאנטו סיים שם את כיתות בית הספר היסודי שלו. בשנת 1904 עבר עם משפחתו לבודפשט ובשנת 1910 ניגש לבחינות הבגרות בגימנסיה לבנים ברחוב טווסמזה. הוא התוודע לתנועת הפועלים בגיל 20 באמצעות אחד מאחיו, בלה סאנטו. רז'ה הצטרף לחוג גלילאו, ולאיגודים שונים נוספים. הוא החל לעבוד ב"קרטל ביטוח הקרח", ובזמן הזה למד באוניברסיטה. בשנת פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל את התואר במשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). לאחר מכן גויס ונשלח לחזית.
במהלך המהפכות
בשנת 1918, במהלך מרד המלחים של קטרו בעיר פולה, הוא נעשה נציג המועצה הצבאית בפולה. במהלך מהפכת החרציות, היה מפקד "משמר העם" ולאחר מכן בנובמבר הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה. בתקופת הרפובליקה עבד עם פרנץ יאנצ'יק במשמר האדום של בודפשט כאחד מסגני מפקד המשמר וגם בארמייה השלישית של הצבא האדום ההונגרי. הוא שימש גם כקומיסר פוליטי של הארמייה והשתתף ב"מערכה הצפונית".
בגלות (1922–1946)
הוא נידון ב-22 בספטמבר 1920 ל-15 שנות מאסר בגין פעילותו בתקופת הדיקטטורה של הפרולטריון. שנתיים לאחר מכן, בזכות הסכם חילופי השבויים ההונגרית-סובייטית, הוא עבר למוסקבה, בברית המועצות, שם עבד עבור חברת הביטוח הממלכתית והשתתף בהקמת ובניהול המועדון ההונגרי. בשנת 1925 נשלח ללונדון, שם שימש כמנהל "החברה לביטוח ימי האנגלו-סובייטית" במשך כשנה וחצי. לאחר מכן חזר לברית המועצות ועבד עד לאביב 1927 במחלקת התעמולה בוועד המפלגה המחוזי של קרסניה-פרסניה כמחנך ומדריך. באותה שנה שלחה אותו הנהגה במוסקבה לפריז לארגון המהגרים ההונגרים שם ולאחר מכן בסתיו של השנה שלאחר מכן נשלח חזרה למוסקבה. שם לקח חלק ביישום המדיניות הכלכלית הסוציאליסטית שהונהגה במקום הנא"פ (НЭП – ראשי תיבות ברוסית של Новая Экономическая Политика) – "המדיניות הכלכלית החדשה" ועסק בהקמת "קוטפי תבואה" ובהכנת מיכון לחקלאות. הוא הצטרף למלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936, נסע לחצי האי האיברי עם דרכון על שם עיתונאי קנדי (מייקל באלר). במשך שנתיים שירת בדרגת רב-סרן בבריגדה הבינלאומית ה-12 כמפקד גדוד התותחנים בפיקודו של הגנרל מאטה זלקה (מקודם בלה פרנקל). הוא השתתף בקרבות במדריד ובווסקה, שם נפלו כמה מחבריו (למשל אקוש הבשי וגם זלקה). בסוף 1938 חזר לברית המועצות, שם היה עד 1939 ראש ארגון הסיוע שהוקם לחיילים לשעבר של החטיבות הבינלאומיות. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כקריין ברדיו קושוט במוסקבה, ומאוחר יותר ביצע עבודה באיגודים מקצועיים. בינתיים השתתף באופן קבוע בהכשרה מפלגתית. בתום בתום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, עבד בהחזרתם של המהגרים ההונגרים להונגריה ולאחר מכן היה נציג המפלגה הקומוניסטית ההונגרית במוסקבה.
החזרה להונגריה (1947–1970)
הוא חזר הביתה בסוף 1946 או בתחילת 1947. בשנת 1947 הפך למנהל האגודה לידידות הונגרית-סובייטית (MSZBT) וב-1948 למזכיר הכללי שלה. בקיץ 1949 מונה סאנטו לסגן המנהל הכללי של בנק החיסכון הלאומי (OTP), שהיה הבנק הכללי היחיד בהונגריה דאז. לאחר מכן במשך שש שנים היה העורך הראשי של השבועון "למען השלום המתמשך, הדמוקרטיה העממית!". במקביל שימש סאנטו כמנהל בית הספר הבינלאומי של "המועצה הלאומית לאיגודים מקצועיים" (SZOT), שהוא ארגן בחלקו. משנת 1954 היה העורך הראשי של הגרסה ההונגרית של הנובויה ורמיה הרוסי. במהלך המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה: מהפכת 1956), הוא פעל במטה היומון כדי להבטיח את פרסום העיתון "עם חופשי" (Szabad Nép) שהיה העיתון של המפלגה הקומוניסטית וקודמו של הנפסבדשאד (Népszabadság). לאחר 4 בנובמבר 1956 ארגן את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית בשופרון ובשלגוטריאן. משנת 1957 כיהן כסגן נשיא התאחדות הפרטיזנים.
משפחתו
אחיו היו בלה סאנטו, זולטאן סאנטו וגיזלה סאנטו.
פרנקה פוטנטה
פְרַנְקָה פּוֹטֶנְטֶה (בגרמנית: Franka Potente; נולדה ב-22 ביולי 1974) היא שחקנית קולנוע גרמנייה, שהתפרסמה בסרטים "ראן לולה ראן" (1998) ו"זהות כפולה" (2002).
ביוגרפיה
פוטנטה נולדה במינסטר להיידגארד, אסיסטנטית רפואית, ולדייטר, מורה, והיא הבכורה מבין שתי אחיות.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-1994 עברה לבית הספר "אוטו פאלקנברג" לאמנות הבמה במינכן, אך לא סיימה את לימודיה עקב מעבר לניו יורק, שם למדה בבית ספר מקומי לתיאטרון. פוטנטה למדה בהאמבל טקסס במסגרת חילופי תלמידים במשך כמה חודשים.
קריירת משחק
ב-1995 שיחקה פוטנטה בסרטה הראשון, סרט מקומי בשם "זה ג'ונגל שם". שלוש שנים לאחר מכן פרצה פוטנטה לתודעה העולמית עם תפקידה בסרט הגרמני "ראן לולה ראן", שבו גילמה את דמותה של לולה, הזוכה לשלוש הזדמנויות שונות להשיג 100,000 מרקים עבור חברהּ מאני, שהסתבך עם העולם התחתון.
בשנים 1999 ו-2000 נבחרה פוטנטה לשחקנית השנה בגרמניה ב"טקס האקדמיה הגרמנית" על תפקידה בסרטים המקומיים "אנטומיה" ו"הנסיכה והלוחם", שעל תפקידה בו קיבלה מועמדות ל"פרס האקדמיה האירופית". תפקידה הראשון בהוליווד היה ב-2001 בדרמה הביוגרפית "שאיפות" ובדרמה הקומית "אגדות וסיפורים".
ב-2002 שיחקה פוטנטה בתפקיד ראשי במותחן הריגול "זהות כפולה", שבו גילמה את דמותה של תיירת גרמנייה המתאהבת בגיבור. ב-2004 שיחקה פוטנטה בסרט ההמשך בטרילוגיה, "זהות במלכודת" באותו תפקיד אך בהופעה קצרה יותר, ובסרט האימה הבריטי "שרץ". ב-2007 השתתפה פוטנטה בסרט האוסטרלי "אבי רומולוס", שם גילמה פוטנטה את אמו של ראימונד גאיטה, כמו כן גם חזרה לגלם את תפקידה של מארי הלנה קורץ בסרט השלישי המרשים ב"טרילוגיית ג'ייסון בורן", זוכה 3 פרסי אוסקר "זהות אבודה".
בשנת 2008 גילמה פוטנטה את לוחמת הגרילה הארגנטינאית תמרה "טניה" בונקה בסרט הביוגרפי של סטיבן סודרברג "צ'ה" שמבוסס על חייו של המהפכן הארגנטינאי ארנסטו צ'ה גווארה.
בשנת 2012 השתתפה בשני פרקים בעונה השנייה של הסדרה אימה אמריקאית, של הבמאי ריאן מרפי בתור הדמות אנה פרנק.
חיים אישיים
בשנת 2008 התארסה פוטנטה עם איש עסקים אמריקאי בשם דיו.
ב-2012 נישאה לבן זוגה, השחקן דרק ריצ'רדסון. לזוג שני ילדים.
23 באוגוסט
23 באוגוסט הוא היום ה-235 בשנה בלוח הגרגוריאני (236 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 130 ימים.
ישראל אטיאס
ישראל אטיאס (נולד ב-9 בינואר 1987) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה
אטיאס נולד וגדל ביבנה להורים שעלו בילדותם ממרוקו. הוא קרוי ע"ש הרב ישראל אבוחצירא הידוע בתור "הבבא סאלי", אשר אמו חלמה עליו לפני הלידה.
הוא בוגר בית הספר למשחק בימתי "הדרך", בו השתתף בכמה הצגות, בהן "השושנה המקועקעת" בבימויו של מוטי אברבוך, ו"הדוב" ו"ההולכים בחושך" בבימויו של אייל כהן.
דוגמנות
בעבר דגמן בין היתר לחברות: "שעוני אמבוס", "קוקה-קולה זירו", "אופנת אירית" (לצד בר רפאלי), "קרייזר ג'ינס", "הוניגמן" (לצד מלאני פרס), "בנק דיסקונט", "קטלוג של חתן וכלה", "פראדה", "דולצ'ה וגבאנה", ובאוקטובר 2015 נבחר להיות הפרזנטור של חברת הנעליים "TO GO" לצידה של עדי הימלבלוי.
באוקטובר 2021, נבחר להיות פרזנטור של מותג הגילוח הבינלאומי Edge.
במרץ 2022 נבחר להיות הפרזנטור של מאניה ג'ינס.
משחק
בשנת 2008 שיחק בשני פרקים בסדרת הדרמה "על קצות האצבעות" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בסדרה המתח של HOT, "פצועים בראש", בה גילם עבריין בשם דודי לוגסי, שנהרג בתאונה בעת שוד של כספת בחתונה.
בשנים 2014–2015 שיחק בסדרה הדרמה של HOT, "זגורי אימפריה" את אביתר (או בכינויו אביה) זגורי, זמר צעיר שחלומו לזכות בפרס "אש השנה" ומוציא סינגל עם ליאור נרקיס.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד אורח בסדרת המתח של ערוץ 2, "המדרשה, בה גילם את אייל דרעי, בן הזוג לשעבר של קטרינה. באותה שנה שיחק גם באחד הפרקים בתוכנית הסאטירה של "שלישיית מה קשור", "אנחנו במפה", שמשודרת בערוץ HOT3, בתפקיד שאשא הכדורגלן.
בנובמבר 2015 הצטלם לסרט הקולנוע של מתי הררי ואריק לובצקי, "מסע הטבעת", לצדם של עמית פרקש ודובל'ה גליקמן. הסרט יצא לאקרנים באפריל 2017.
בפברואר 2016 החל להשתתף בגרסה המחודשת של המחזמר "מרי לו" לצד שיר מורנו, גיא זו-ארץ, אסף הרץ ומאיה בוסקילה.
החל מ-2017 הוא מופיע בסדרת הדרמה "שבאבניקים". ב-2018 צולם לפרסומת של הוט לצד חברי הסדרה "שבאבניקים", עם כריסטיאנו רונאלדו.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הנוער זיגי בתפקיד אזולאי.
בשנת 2021 השתתף בקליפ "באור גדול" של אייל גולן ועדן חסון.
חיים אישיים
ביולי 2016 נישא לנעמי עידן. ב-22 באפריל 2021 נולד בנם הבכור ובאוגוסט 2023 נולד בנם השני.
באוקטובר 2021 סיפר בראיון ב"גלית ואילנית" בקשת 12, שהוא שומר שבת.
פילמוגרפיה
טלוויזיה
קולנוע תיאטרון
ערבית
ערבית (בערבית: اللغة العربية; תעתיק חופשי: א-לוּעַ'ה אל-עַרַבִּיַּה; תעתיק מדויק: אללע'ה אלערביה; ) היא שפה בענף הדרומי של השפות השמיות המערביות בתוך קבוצת השפות השמיות של משפחת השפות האפרו-אסיאתיות. ככזאת היא קרובה לעברית ולארמית, ששייכות לענף הצפוני של השפות השמיות המערביות. הערבית הספרותית (اللغة العربية الفصحى, "אללע'ה אלערביה אלפֻצְחַא") משמשת בעיקר לכתיבה ולתקשורת בכל רחבי העולם הערבי, והיא בעלת תפקיד מפתח בחיי כל המוסלמים, שכן היא משמרת את שפת הקוראן, אשר נכתב בלהג הערבית של שבט קורייש. לצד הערבית הספרותית קיימת גם ערבית מדוברת (הנקראת בניבים המזרחיים: العامية, "אלְעַאמִّיַّה", ובניבים המערביים: الدارجة, "א-דַّארִגַ'ה"), ולה ניבים רבים, שמשמשים שפת אם לכ-180 מיליון בני אדם ברחבי אסיה ואפריקה (לדוגמה, ערבית לבנונית, מצרית, מרוקאית). הערבית היא שפה רשמית (לאו דווקא יחידה) כמעט בכל מדינות המזרח התיכון (להוציא את ישראל, איראן וטורקיה) ובכל מדינות צפון אפריקה. כמו כן היא אחת מהשפות הרשמיות של ארגון האומות המאוחדות.
אף שהיא אינה נחשבת כשפה רשמית, לשפה הערבית מעמד מיוחד בישראל, בהתאם לחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
באסלאם, לערבית יש ממד דתי: לפי מוחמד, שפתו של האדם הראשון בגן-עדן הייתה ערבית, והיא נלקחה ממנו לאחר שחטא, אז הוא החל לדבר בסורית. רק כשהאדם חזר בתשובה, האל החזיר לו את ידיעת השפה הערבית. שפת הקוראן נחשבת לשון הקודש של דת האסלאם. לפי דת זו, אלוהים נתן את הקוראן לידי הנביא מוחמד במפורש בשפה הערבית. כל גרסה מתורגמת של הקוראן נחשבת משום כך נחותה בערכה. הערבית משמשת כשפת פולחן בדת המוסלמית, שעל פיה נדרש כל מוסלמי לדעת את השפה.
הנתונים בערך זה מתייחסים לשפה הערבית הספרותית (اللغة العربية الفصحى)
היסטוריה
השפה הערבית היא שפה שמית שהתפתחה באזורי צפון ומרכז ערב, כמו כן גם באזור עבר הירדן המזרחי במהלך המאה ה-1 לפנה"ס מתוך שפות אזוריות שונות המכונות, בהן השפה הנבטית, , ה, החג'אזית ושפות דרום ערביות נוספות. הבלשנים ההיסטוריים סוברים כי השפות השמיות התפתחו כולן משפה אחת, אותה הם מכנים השפה הפרוטו-שמית. הערבית היא השפה הדומה ביותר למודל השפה הפרוטו-שמית שפיתחו החוקרים. זאת למרות שבידי החוקרים מתועדות שפות שמיות רבות (כגון כנענית, עברית, ארמית, געז ואכדית), שהן עתיקות מהערבית באופן משמעותי.
מקור השפה הערבית הוא בצפון חצי האי ערב ודרום הלבנט. שם הייתה עיקר תפוצתה (למעט חלקים מסוימים בדרום חצי האי) עד למאה ה-7 לספירה. רק בעקבות כיבושי האסלאם, התפשט השימוש בשפה לסהר הפורה ולשאר המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בתקופת האימפריה המוסלמית הייתה הערבית שפת הסחר, התרבות והמדע. במשך כמה מאות שנים דחקה הערבית את השפות שדוברו באזור הסהר הפורה, בעיקר יוונית, ארמית וקופטית. עד אמצע ימי הביניים דיברו רוב תושבי האזור ערבית כשפת אם.
לעומת זאת באיראן, בטורקיה, בכורדיסטן ובשאר החלקים המוסלמיים של מרכז אסיה נותרו השפות המקומיות על כנן, אף שהושפעו מהערבית במידה רבה. גם בצפון-מערב אפריקה עדיין נפוצות שפות מקומיות (בעיקר שפות ברבריות), לצד הערבית.
הערבית התפצלה לניבים שונים כבר בחצי-האי ערב. אולם, עם התפשטותה על פני מרחב גאוגרפי גדול התפתחו בה ניבים רבים אחרים, ואלה נבדלים משמעותית זה מזה ומהערבית הספרותית, שמבוססת על שפת הקוראן והשירה הערבית הקלאסית.
כבר בתקופה קדומה, ייתכן שעוד לפני כיבושי האסלאם, ואולי זמן קצר לאחריהם, נוצר מצב של דיגלוסיה אצל דוברי הערבית, כיוון שהמשכילים הערביים, בעיקר המוסלמים שביניהם, הקפידו לכתוב בשפת הקוראן, וראו בניבים השונים עגה שאינה ראויה לעלות על הכתב. מצב זה קיים בעולם הערבי עד היום – אמצעי התקשורת הערביים משתמשים בצורה תקנית (סטנדרטית) של הערבית הספרותית, שפה הנלמדת במוסדות החינוך בכל רחבי העולם הערבי. שימוש בניבים מקומיים, בעיקר בערבית של קהיר (ערבית מצרית), לצורכי תקשורת בין-ערבית, נעשה נפוץ עם התפתחות התיאטרון והקולנוע, וכיום ערבית מצרית היא מעין שפה ספרותית שנייה בעולם הערבי.
השפה הערבית כסמל סטטוס
עבד אל-ע'ני א-נאבולסי טוען כי הגדרת "ערבי" היא בעבר, בהווה ובעתיד מי שיכול לדבר ערבית באופן טבעי וללא קשיים, כשהניב אינו פוגע בהיותו ערבי, כשלערבים יש עליונות על יתר המוסלמים. "הטבע הערבי נוטה יותר מזולתו למתינות, סלחנות, סובלנות, נדיבות, אומץ, נאמנות ולתכונות אציליות נוספות... כשאין עדיפות לערבי על כל ערבי (או עַגַ'מִי, במובן של "לא-ערבי" ובפרט פרסים) אלא ביראת שמים. אבל אם הם שווים ביראת שמים, אז לערבי עדיפות על זולתו". קביעה זו נתמכת בחדית' שלערבים יש מעמד רם באסלאם. וכן בטענה כי אלו השונאים את הערבים שונאים את הנביא, שכן הנביא מוחמד עצמו היה ערבי. כמו כן, הח'ליף עומר קבע את חלוקת הקצבאות כשהראשונים לקבל מהם הם קרובי משפחתו של הנביא, אז הערבים ורק לאחר מכן הפרסים. שיטת חלוקת קצבאות זו המשיכה דרך הח'ליפות השונות עד שהטורקים שמו לכך קץ החל מהמאה ה-11. אלנאבלסי טוען כי היו מספר של לא-ערבים שהצליחו בהצטיינות באסלאם אך הדבר "לא הושג הודות לגזעם הזר, אלא למרות עובדה זאת". ומצהיר כי אם הזר קרוב לערבים בתכונותיו הנפשיות, דרך ידיעת השפה הערבית, "הוא חכם יותר וסגולתו תהיה ברורה יותר".
אלנאבלסי כמו כן טוען כי ערבים פשוטי עם שהתערבבו עם זרים שאינם בקיאים בכללי הדקדוק ושמדברים לא נכון ערבית, לשונם שובשה בעקבות התערבבות עם זרים. כשלא-ערבים שבקיאים בכללי הדקדוק הערבי אך מתקשים בדיבור, כמו העג'מים, אינם נחשבים לערבים ולכן אינם ראויים לשאת אישה ערבייה, אפילו אם הוא חכם דת (עאלם) והיא חסרת השכלה. הוא ממשיך וטוען כי העג'מים (אלו שאינם דוברים ערבית מושלמת) הם מרושעים, בורים, יהירים, השונאים את הערבים כולם ולכן גם את הנביא.
הערבית כשפה שמית
הקשר בין הערבית לבין העברית, כשתי שפות קרובות באותה משפחה, הוא רב. עד היום שימרה הערבית הספרותית מבנים וצורות שקיימים להם מקבילים בעברית מקראית וכדומה:
למרות נקודות הדמיון הרבות בין העברית והערבית, הערבית דומה יותר לשפה הארמית, בייחוד בסגנון שבו דוברה על ידי הנבטים:
הערבית היא שפה שמית, שמשמרת בדייקנות מבנים שמיים קדומים למדי שלא השתמרו בעברית (למשל במבנה הפועל וביחסות). אף-על-פי-כן, היא נחשבת על ידי הבלשנים לשפה צעירה בהשוואה לעברית ולמרבית השפות השמיות, ששימרו תכונות שמיות קדומות אחרות שלא שרדו בערבית. הבולטת שבתכונות הללו היא "ו' ההיפוך" (מעתיד לעבר), אשר כן השתמרה בשפות השמיות הקדומות יותר, כגון אכדית ועברית (למשל, באכדית: מַ-אַתַּשַׁבּ; בעברית: וָ-אתיישב). אולם, בערבית קיימת מילת השלילה لَمْ (לַם) ש"הופכת" עתיד לעבר בדומה ל-"ו' ההיפוך" (לַם אַכְּתֻבְּ => לא כתבתי).
הגיית השפה וכתיבתה
הערבית נכתבת באמצעות האלפבית הערבי הכולל 28 אותיות, וסימנים גרפיים נוספים המציינים תנועות, הכפלת עיצור (המקביל לדגש חזק בעברית), היעדר תנועה (שווא) ועוד. 28 האותיות מציינות עיצורים, אולם בשלוש מהן משתמשים גם לציון אמות קריאה.
הערבית נכתבת מצד ימין לשמאל, כמו שפות שמיות רבות, בכתב מחובר. משום כך, קיימות לאותיות מסוימות צורות שונות כאשר הן בתחילת המילה, אמצעה או סופה. אולם, קיימות בערבית שש אותיות שאינן מתחברות לאות העוקבת להן משמאל. שש האותיות האלו הן אליף, רא, זאי, דאל, ואו, ד'אל (או בראשי תיבות: ארז דוד'). אותיות מסוימות בערבית הן בעלות אותה צורה בסיסית, כשהמבדיל ביניהן הוא הניקוד המבחין (הניקוד הדיאקריטי).
השפה הערבית מפורסמת בריבוי הסגנונות לכתיבת האותיות, שהגיע לדרגת אומנות בפני עצמה: הקליגרפיה הערבית והערבסקות.
הניבים הערביים נחלקים לשתי קבוצות עיקריות: "אל-מַשְרִק" (المشرق – המזרח) ו"אל-מַעְ'רִב" (المغرب – המערב). קו הגבול ("איזוגלוסה") בין קבוצות הניבים האלה הוא העיר קהיר. הניבים של צפון-אפריקה, ממערב לקהיר, נחשבים כ"אל-מע'רב", וכל היתר נחשבים "אל-משרק". מטבע הדברים, הניבים השונים קרובים אחד לשני בהתאם לקרבה הגאוגרפית של המדינות; כך, הניב המרוקאי דומה מאוד לניב האלג'יראי והניב התוניסאי דומה לניב הלובי (אך מעט פחות). הניבים במדינות המפרץ הפרסי כדוגמת ערב הסעודית, קטר, בחריין וכווית דומים אחד לשני וכך גם הניב הפלסטיני והירדני. 3 ניבים ערביים עיקריים מובחנים משאר הניבים וניתן לזהותם באופן חד-חד ערכי – הניב המצרי, הניב העיראקי והניב התימני.
בנוסף, קיימות הבחנות בין ניבים של דוברי ערבית ממוצא כפרי ("פלאחים"), ממוצא עירוני, וממוצא בדואי. אפשר לראות בניבים הללו סוציולקטים או אתנולקטים, מכיוון שהשימוש בהם אינו תלוי באזור הגאוגרפי, אלא במוצאו החברתי או האתני של הדובר.
אותיות
הערבית הקלאסית (שנהוגה היום בעיקר בכתב) שימרה 28 מתוך 29 העיצורים בשפה הפרוטו-שמית. אופן ההגייה של חלק מהעיצורים השתנה במשך הזמן, אבל ההבחנה בין העיצורים נשמרה, למעט ההבחנה בין שׁ לבין ס (העיצור הערבי ش הוא גלגול של העיצור המיוצג בעברית ב-שׂ שמאלית). בערבית אפשר למצוא הבחנות פונטיות שכבר נעלמו בעברית (גם בעברית המקראית) או בשפות שמיות אחרות. לדוגמה: שמה של העיר עזה מבוטא "ע'זّה" (העיצור ע' נשמע דומה להגיית רי"ש בעברית ישראלית). בעברית העיצור הזה התלכד עם העיצור ע כבר בתקופות קדומות.
בכתב יד קיימות צורות כתיב שונות מעט, בייחוד לאותיות האמצעיות הא, שין, סין, חא ו-ג'ים. בשתי צורות הכתב קיימים גם ניואנסים שנוצרים מחיבורים בין אותיות מסוימות, בייחוד האות לאם עם ג'ים, חא, אליף, או האות נון עם יא או תא, כאף עם אליף או לאם וכן הלאה. קיימים גם הבדלי כתב בין קאף לבין פא, או בין תא, לבין נון לבין יא, שבעזרתם היו מבדילים בין האותיות לפני שנוסף הניקוד הדיאקריטי. ניקוד זה מיוצג אף הוא בצורה שונה בכתב יד: שתי נקודות (כמו בקאף) מיוצגות על ידי קו, ואילו שלוש נקודות (ת'א, שין) על ידי "חוד" – בצורה כזו: "^" מעל האות.
לצורך כתיבת עיצורים שאינם קיימים בערבית בעת כתיבת שמות לועזיים, משתמשים דוברי הערבית באותיות ערביות קרובות או באותיות שאולות מן הפרסית. כך למשל, העיצורים בי"ת רפה, פ"א דגושה וגימ"ל, שאינם קיימים בשפה הערבית, ייכתבו כ-ﻑ, ﺏ ו-ﻍ / ق / ج / ك (בהתאמה) או כ-ڤ, پ ו-چ / گ (בהתאמה).
ניקוד
בערבית המדוברת יש וריאנטים רבים (המשתנים מאזור לאזור), וזו הסיבה לקיומם של מילים ושמות רבים המוכרים לנו שקיימות בהם גם התנועות o (אבו ע'וש) ו־e (כפר קאסם).
בערבית אין דגש קל אלא רק דגש חזק, שנהגה כהארכה או הכפלה של העיצור. לעיתים הדגש החזק מתבטא גם בהגייה חזקה יותר. על מנת לציין דגש חזק מסמנים מעין w קטנה מעל האות, כך: _ّ. סימן זה מכונה שַׁדַّה (شَدَّة) או תַשְׁדִיד (تَشْدِيد = "חיזוק"), מאותו שורש כמו המילה שַׁדִיד شَدِيد = "חזק, עז".
השורשים
הערבית, כמרבית השפות השמיות, משתמשת בשורשים עיצוריים ליצירת פעלים ושמות עצם. השורשים הם בדרך כלל תלת-עיצוריים, אם כי קיימים גם שורשים ארבע-עיצוריים. חלק מהשורשים התלת-עיצוריים נוצרו משורשים דו-עיצוריים קדומים שהורחבו (והשווה לעברית, שגם בה ניתן למצוא תופעה דומה בגזרת הכפולים: חמם, פרר; ובגזרת ע"ו/י: שיר, טוס, שוב).
לרבים מהשורשים הערביים אפשר למצוא מקבילות זהות או קרובות סמנטית בעברית. כך למשל השורשים עמ"ל, כת"ב, לב"ש, קר"א, שכ"ן ושמ"ע מצויים בשתי השפות במשמעויות כמעט זהות (אבל במקבילה הערבית יש ס ולא ש). כמו כן, קיימות מילים דומות או זהות רבות בשתי השפות. ישנם גם שורשים שהשתנו אך מעט בין השפות. לדוגמה קט"ל בעברית וקת"ל בערבית.
ישנם בעברית ובערבית גם שורשים, שאין ביניהם קשר, לדוגמה, השורש ספ"ר: בעברית הוא קשור לסיפורים, למספרים ולתספורות; בערבית הוא קשור לנסיעות.
הבניינים
בשפה הערבית ישנם 15 בניינים; עשרת הראשונים הם השימושיים ביותר, ובאופן מעשי, בשפת ימינו, לא משתמשים ביתר הבניינים. את השימוש בחמשת הנותרים ניתן למצוא בספרות ובשירה הערבית מימי הביניים. חמשת הבניינים הללו שוליים ביותר ולכל אחד מהם בין 2–5 פעלים בלבד. לתשעה מתוך עשרת הבניינים השימושיים של הערבית יש צורת בינוני פעיל וגם צורת בינוני סביל (יוצא הדופן הוא הבניין אִפְעַלַّ, שאין לו צורת בינוני כלל).
בחמישה מקרים קיים גם דמיון צורה וגם משמעות בין בנייני השפה הערבית לבין בנייני השפה העברית המודרנית: בניין פָּעַל העברי הוא המקביל ל-פַעַלַ הערבי, בניין נפעל (בניין הסביל של פעל) העברי מקביל לבניין אִנְפַעַלַ הערבי, בניין הִפְעִיל העברי ל-אַפְעַלַ הערבי, בניין פִּעֵל מקביל ל-פַאעַלַ הערבי ומקבילות גם שתי צורות הפעולה החוזרת של פִּעֵל ו-פַאעַלַ, שהן הִתְפַּעֵל ו-תַפַאעַלַ, בהתאמה. בערבית קיימת צורת סביל פנימי ל-6 בניינים (1, 2, 3, 4, 8, 10), בדומה לבניינים פֻּעַל ו-הֻפְעַל בעברית, שהם הסביל הפנימי של פִּעֵל ו-הִפְעִיל, בהתאמה, אבל בערבית צורות הסביל הפנימי לא נחשבות כבניינים בפני עצמם. הבדל בולט בין מערכת הבניינים הערבית והעברית הוא שבעברית יש רק בניין אחד לצורת החוזר/הדדי/עצמי ואילו בערבית יש ארבעה (ראו את הטבלה השלישית, שם מודגמות גם חלק מצורות הסביל הפנימי).
בנייני הערבית:
עשרת הבניינים הנפוצים
חמשת הבניינים הנוספים
השוואת הבניינים העיקריים בערבית ובעברית
ההשוואה היא בעיקר מהבחינה ההיסטורית והמורפולוגית. פחות מבחינת המשמעות העכשווית של הבניינים. המשמעות העכשווית מופיעה בסוגריים. המספרים בטבלה מציינים את מספר הבניין הערבי.
הגופים
לדוגמה, הפועל "לכתוב" בזמן עבר (שורש כ.ת.ב., בניין קל, במשמעות זהה לזו שבעברית).
בערבית המדוברת צורות הזוגי נטמעו בצורות הרבים וצורות הנוכחות והנסתרות נטמעו בצורת הנוכחים והנסתרים (בהתאמה).
הזמנים
בערבית יש 7 זמנים: עבר (اَلْمَاضِي), עתיד (اَلْمُضَارِع اَلْمَرْفُوع), עתיד מנצוב (اَلْمُضَارِع اَلْمَنْصُوب), עתיד מג'זום (اَلْمُضَارِع اَلْمَجْزُوم), ציווי (اَلْأَمْر), בינוני פועל (إِسْم اَلْفَاعِل) ובינוני פעול (إِسْم اَلْمَفْعُول). צורות הבינוני משמשות בדרך כלל כשמות עצם, אך ניתן להשתמש בהן כדי לבטא את ההווה. צורה מקובלת יותר לביטוי ההווה הוא השימוש ב"זמן ביניים". כלומר: שימוש בלשון עתיד לתיאור פעולה בהווה (כמו שימוש בלשון עתיד בעברית לתיאור העבר וההווה (לדוגמה: וילך משה), או העבר לתיאור העתיד). על מנת להבחין בין צורת העתיד להווה, ניתן להוסיף את המילית سَوْفَ (סַוְףַ, sawfa) או את התחילית سَ (סַ) לפני הפועל המדגישות כי מדובר בעתיד.
השימוש בעתיד המנצוב נעשה לאחר מיליות מסוימות כמו أَنْ (אַן), המופיעה לאחר פעלים שבהם יש רצון, בקשה, תקווה וכדומה, ו-لَنْ (לַן), השוללת פעלים באופן מוחלט. צורת העתיד המנצוב היא החלפת הדמה שעל למ"ד הפועל בפתחה (למשל: תַכְּתֻבֻּ => תַכְּתֻבַּ) או שימוש בסיומת מקוצרת בגופים בעלי סיומת ארוכה (למשל: תַכְּתֻבִּינַ => תַכְּתֻבִּי).
השימוש בעתיד המג'זום נעשה לאחר מיליות מסוימות כמו لَمْ (לַם), השוללת פעלים בצורת עתיד במשמעות עבר. צורת העתיד המג'זום היא החלפת הדמה של למ"ד הפועל בסכון (למשל: תַכְּתֻבֻּ => לַם תַכְּתֻבְּ) או שימוש בסיומת מקוצרת בגופים בעלי סיומת ארוכה (למשל: תַכְּתֻבִּינַ => לַם תַכְּתֻבִּי). בנוסף, בגופים חסרי סיומת, יש גם השמטה של אם קריאה בשורשים שבהם עי"ן או למ"ד הפועל היא ي או و (דוגמאות: תַקוּלֻ => לַם תַקֻלְ, תַמְשִׁי => לַם תַמְשִׁ).
צורת הציווי נוצרת על ידי השמטת התחילית מצורת העתיד המג'זום בגופים המתאימים. כאשר כתוצאה מההשמטה נוצר מצב שבו ישנו סכון על האות הראשונה, מתווספת אליף לפני הסכון.
מכיוון שצורות הבינוני הן למעשה שמות, נטייתם היא על דרך נטיית השמות.
היחסות בערבית
בערבית קיימות שלוש יחסות, המסומנות באמצעות ניקוד סופי של שמות העצם: יחסת הנושא והנשוא השמני (בערבית: رَفْع, רַפְע), המסומנת באמצעות תנועת דמה; יחסת המושא הישיר והתיאורים (نَصْب, נַצְבּ), המסומנת באמצעות תנועת פתחה; ויחסת המושא העקיף והסומך בצירוף סמיכות (جَرّ, גַ'רّ), המסומנת באמצעות תנועת כסרה. שמות לא מיודעים, למעט מחוסרי תנווין, ינוקדו בתנועות תנווין בהתאמה לתנועה הרגילה של היחסה; למשל, נושא לא-מיודע ינוקד בתנווין דמה.
לדוגמה, שם העצם המיודע الملك /al-malik/, "המלך" יופיע כ-
המין הדקדוקי בערבית
שמות העצם בערבית מתפלגים לשני מינים דקדוקיים: זכר ונקבה, ועל שם התואר להתאים במינו לשם העצם המתואר. לרוב מין הנקבה מאופיין באמצעות סיומת תא או תא מרבוטה, אך לכלל זה עשויים להיות יוצאי דופן. בערבית צורת היחיד של הנקבה משמשת גם לציון הרבים של עצמים משני המינים שלא מציינים בני-אדם (ראו הסעיף הבא).
הריבוי בערבית
שמות מסוימים בערבית, רבים מהם בצורות הבינוני, מקבלים ריבוי שלם הקבוע בצורתו. הריבוי השלם לזכר מתבטא בתוספת הסיומת ـُونَ (או ـِينَ ביחסות הנצב והג'ר), והריבוי השלם לנקבה מתבטא בתוספת הסיומת ـَات לשם (כאשר יש בצורת היחיד תא מרבוטה, היא נשמטת בצורת הריבוי). שמות לועזיים רבים מקבלים ריבוי שלם נקבה.
מאידך, ריבוים של שמות מסוימים הוא שבור, כלומר, צורת הרבים אינה מורכבת מצורת היחיד בתוספת סיומת. לדוגמה, הריבוי של המילה بَيْت הוא بُيُوت. קיימים משקלים רבים לריבוי השבור, אך ברוב המשקלים צורת הריבוי היא בעלת הברה אחת יותר מצורת היחיד.
כשמופיעה מילה בצורת ריבוי שאינה מתייחסת לבני אדם יותאם לה פועל, תואר, כינוי רמז או כינוי גוף בצורת נקבה יחידה. למשל: هَـٰذِهِ ٱلْبُيُوت كَبِيرَة ("הַאדִ'הִ אלְבֻּיוּת כַּבִּירַה"), תרגום מילולי: "זאת הבתים גדולה" (= הבתים האלה גדולים). לצורך העניין, גם צורות כגון شُعُوب ("שֻעוּבּ" = עמים), طَوَائِف ("טַוַואאִ'ף" = עדות) וכיוצא באלה, נחשבות כריבוי שאינו מציין בני אדם, כיוון שצורת היחיד שלהן אינה מציינת אדם אחד, אלא קבוצה. גם מילים כגון مَلَائِكَة ("מַלַאאִ'כַּה" = מלאכים) ייחשבו לריבוי שאינו מציין בני אדם, אף על פי שמייחסים להם תכונות אנושיות. בדקדוק הערבי מכונה התופעה "جَمْع غَيْر الْعَاقِل" ("גַ'מְע עַ'יְר אלְעַאקִל" ="ריבוי דברים שאינם בעלי שכל"). מורים לערבית נוהגים לכנות את התופעה בראשי התיבות: רשמב"א (ריבוי שאינו מציין בני אדם).
הזוגי
בשפה הערבית קיימת צורת זוגי (اَلْمُثَنَّى, אלמֻתַ'נַّא) הבאה לתאר שני פרטים. לעומת העברית, ששימרה חלקית את צורת הזוגי בשמות עצם מסוימים (למשל, "שעתיים" או זוגי מופשט: "שמַיִם"), אך לא בפעלים, הערבית הספרותית שימרה לחלוטין את צורת הזוגי בשם ובפועל. צורת הזוגי בשם נוצרת על ידי הוספת הסיומת ـَانِ (ـَيْنِ ביחסות הנצב והג'ר) לצורת היחיד של השם. הצורה הזוגית בערבית גזורה מצורת היחיד, והיא איננה נחשבת לסוג של רבים אלא לצורה נפרדת בפני עצמה. השימוש בצורת זוגי גורר הטיה של כל המילים במשפט, שמתייחסות לעצם הזוגי, בצורת זוגי (שווה ערך למשפט כגון: "יַלְדָּתַיִם הָלְכָָתַיִם" או "ילדתיים הלכתינה", במובן של "שתי ילדות הלכו"). צורת הזוגי מאפשרת קצרנות רבה בכתב. כך למשל "שני הילדים של שניהם": وَلَدَاهُمَا (וַלַדַאהֻמַא).
תחביר
עקב קיומן של היחסות בערבית, התחביר הערבי עשוי להיות חופשי יחסית, אך בערבית הספרותית הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נשוא-נושא-מושא, ואילו בערבית המדוברת הדפוס הנפוץ ביותר בתחביר המשפט הפועלי הוא נושא-נשוא-מושא. כאשר הפועל בא לפני מבצע הפעולה הוא בא בצורת יחיד או יחידה (בהתאם למין מבצע הפעולה), גם כאשר מבצעי הפעולה הם רבים או רבות. הפועל מותאם למבצע הפעולה במספר רק כאשר הוא בא אחרי מבצע הפעולה, דבר שקורה כאשר מבצע הפעולה מבצע יותר מפעולה אחת או בפסוקיות. המשפט השמני, לרבות השימוש באוגד, קיים אף הוא בערבית.
בערבית כמו בעברית שם התואר (להוציא שמות מספר מעל 1) עוקב אחר העצם שהוא מתאר ומתאים לו במין ובמספר. בצורת הסמיכות הנסמך קודם לסומך, בדומה לעברית.
ממותה דרומית
ממותה דרומית (שם מדעי: Mammuthus meridionalis) היא מין של ממותה אשר חיה בדרום אירופה ואסיה במהלך תקופת הפליסטוקן לפני 2.5-1.5 מיליון שנה. ממותה זו לצד קרובתה הענקי, ממותת הערבות והדינותריום הייתה אחת מהגדולה שבבני סדרת פילאים ומחיות היבשה הגדולות ביותר שחיו מעולם.
המאובנים שלה התגלו במספר אזורים באירואסיה החל מהמאה ה-20 מאיטליה ועד לרוסיה. מאובנים אפשריים התגלו אפילו בישראל בתל עובדיה
נחל באר שבע
נַחַל בְּאֵר שֶׁבַע הוא נחל הזורם באזור הנגב, ואחד הגדולים בנגב הצפוני. הוא אחד מיובליו של נחל הבשור. הנחל הוא נחל אכזב, אורכו כ־50 קילומטר, ושטח אגן הניקוז שלו הוא כ־1,700 קמ"ר. בקטע של הנחל העובר בבאר שבע זורמים שפכים שמקורם בנחל חברון, אשר נספגים באדמה ביציאה מבאר שבע.
נתיב הנחל
ראשיתו של נחל באר שבע ממערב לתל ערד. הנחל מתחיל בכיוון דרום, עובר ממערב לכסיפה ופונה מערבה. סמוך לתל מלחתה מתחבר אליו נחל מלחתה. הנחל ממשיך לכוון מערב, עובר בסמוך לאבו רוקייק ונכנס לבקעת באר שבע מצפון לנבטים. הנחל ממשיך מערבה מדרום לתל שבע ולתל באר שבע, חוצה את העיר באר שבע וממשיך בכיוון הכללי דרום מערב עד השפכו לנחל הבשור בסמוך לבאר אסנת. בדרכו עד השפך עובר הנחל בשטחי החולות ומישורי הלס של הנגב בצפוני.
יובלי הנחל
מראשית הנחל ועד העיר באר שבע נשפכים אל הנחל היובלים היורדים מרכס הרי דימונה והיובלים מהמורדות הדרומיים של הר חברון. יובלי הנחל הם: מכוון מזרח נחל טלה ונחל עדרים. היובלים הנשפכים מכוון צפון הם נחל ענים ונחל יתיר. יובלי הדרום הם נחל ערוער, ונחל נבטים.
פארק נחל באר שבע
בתוואי הנחל הסמוך לעיר באר שבע, מתל באר שבע עד שכונת נווה זאב, באורך של כ-8 ק"מ, בשטח של כ-5,300 דונם. הפארק כולל אמפיתיאטרון ל-12 אלף צופים, מתחם אגם מלאכותי בשטח של כ-670 דונם שבמרכזו אגם מים בשטח 90 דונם, שבילי אופניים, טיילת, מגוון שטחים ירוקים פתוחים, מתקני משחק, וספורטק.
תאוריה מעוגנת בשדה
תאוריה מעוגנת בשדה (Grounded theory) היא מתודולוגיה שיטתית במדעי החברה לבניית תאוריה באמצעות ניתוח של נתונים איכותניים. התאוריה המעוגנת בשדה היא מתודולוגיית מחקר הפועלת כמעט באופן הפוך מהמחקר הכמותני במדעי החברה. בניגוד למחקר הכמותני, מחקר באמצעות התאוריה המעוגנת בשדה, צפוי להתחיל בשאלה, או אפילו רק עם האוסף של נתונים איכותיים. לאחר שהחוקרים סקרו את הנתונים שנאספו, הם מתייגים את הנתונים בקודים ספציפיים כמו רעיונות חוזרים ונשנים, או בירור מושגים ייחודיים משדה המחקר. ככל שיותר נתונים נאספים, כך יהיה ניתן לקבץ קודים למושגים, ולאחר מכן לקטגוריות. קטגוריות אלה עשויות להיות הבסיס לתאוריה חדשה. לפיכך, התאוריה המעוגנת בשדה שונה מהמודל המסורתי של מחקר, שבו החוקר בוחר מסגרת תאורטית קיימת, ורק לאחר מכן אוסף נתונים כדי להראות האם התאוריה תחול על התופעה הנחקרת או תשלול אותה.
התאוריה מעוגנת משלבת מסורות מגוונות בסוציולוגיה, פוזיטיביזם והאינטראקציוניזם הסימבולי כפי שהיא קרויה על פי ראלף, בירקס וצ'פמן "מתודולוגיה דינמית" (methodologically dynamic).
היסטוריה
התאוריה מעוגנת היא מתודולוגיה כללית, ומשמשת כצורת חשיבה וכפרקטיקה על המשגה ונתונים איכותניים. שיטת התאוריה המעוגנת בשדה פותחה על ידי שני סוציולוגים, ברני גלזר ואנסלם שטראוס. שיתוף הפעולה שלהם במחקר על חולים גוססים בבית חולים הוביל אותם לכתוב בשנת 1965 את הספר 'מודעות למוות' (Awareness of Dying). במחקר זה הם פיתחו את השיטה, שלימים נקראה כשיטת תאוריה מעוגנת בשדה. בפרסום ספרם הציעו גלזר ושטראוס שיטה יישומית, זהירה ומדוקדקת לביצוע מחקר איכותני ובכך היו חלוצים ביצירת לגיטימציה מחקרית למחקר האיכותני על פני המחקר הכמותני-פיזיטיביסטי שנתפס בשנות ה-60 כשיטה הנאותה המרכזית לניתוח נתונים.
רק שני עשורים מאוחר יותר, הביעו סוציולוגים ופסיכולוגים הערכה לתאוריה המעוגנת בשדה דווקא בגלל השיטתיות של התאוריה. הגילוי של תאוריה המעוגנת בשדה (1967) פורסם במקביל בארצות הברית ובבריטניה, שבגללו הפכה התאוריה ידועה היטב בקרב חוקרים איכותיים וסטודנטים לתארים מתקדמים של אותן מדינות. נקודת המפנה עבור תאוריה זו באה לאחר פרסומם של שתי עבודות מחקר מרכזיות בתחום הסוציולוגיה הרפואית הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה שלאחריהן ניתן לראות שימוש נרחב בשיטת התאוריה המעוגנת בשדה בתחומים מגוונים כמו דרמה, ניהול, וחינוך.
שלבי הניתוח
לאחר שהנתונים נאספים, ניתוח תאוריה מעוגנת בשדה כולל את השלבים הבסיסיים הבאים:
אינטגרציה, זיקוק וכתיבת התאוריה: בשלב זה על החוקר לקשר מודלים תאורטיים סביב קטגוריה מרכזית, במטרה להבנות תיאורים והסברים מושגיים-תאורטיים על התופעה הנחקרת. שטראוס וקורבין מגדירים תאוריה כיחסים מתקבלים על הדעת של מושגים ומערכות של מושגים.
תהליך יצירת התאוריה נוכח לאורך כל הדרך עד לסיום המחקר ביצירת התאוריה מתוך השדה הנחקר.
יתרונות
תוקף אקולוגי: תוקף אקולוגי הוא המידה שבה ממצאי מחקר מסוגלים לייצג הגדרות באופן מדויק בעולם האמיתי. תאוריה המעוגנת בשדה היא בעלת תוקף מבחינה אקולוגית, כי היא דומה לנתונים שממנה היא נוצרה. למרות שהמבנים בתאוריה מעוגנת בשדה הם מופשטים (שכן מטרתם היא להסביר משמעויות של תופעה כל שהיא), זהו הקשר ספציפי, מפורט ומחובר לנתונים.
חידוש: מכיוון שתאוריות מעוגנות בשדה נוצרו מראש ללא הסתמכות מוקדמת על תאוריה קיימת, לעיתים קרובות הן בעלת חידוש משמעותי ובעלות פוטנציאל להפוך לתגליות חדשניות במדע ובתחומים אחרים.
חסכנות: חסכנות כרוכה בשימוש בהגדרה הפשוטה ביותר האפשרית להסביר תופעה מורכבת. מטרתם של תאוריות מעוגנות בשדה לספק הסברים מעשיים ופשוטים של תופעות מורכבות על ידי הפיכתם למבנים מופשטים.
יישומיות: המודל מספק הנחיות מפורשות ורציפות לביצוע מחקר איכותני, מציע אסטרטגיות ספציפיות לטיפול בשלבי חקירה אנליטית.
שיטות התאוריה המעוגנת בשדה הרוויחו את מקומם כשיטת מחקר החברתי סטנדרטית והשפיעו על חוקרים מתחומי דעת מגוונים.
ביקורת
תומאס וגיימס העלו שאלות ביקורתיות במספר נושאים אודות התאוריה המעוגנת בשדה:
ג'ימי בלומפילד
ג'יימס הנרי "ג'ימי" בלומפילד (אנגלית: James Henry "Jimmy" Bloomfield 15 בפברואר 1934 - 3 באפריל 1983) היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
ביוגרפיה
בלומפילד נולד בקנזינגטון שבלונדון, והחל את הקריירה שלו במועדון החובבני וולטהאמסטואו אווניו לפני שהצטרף לקבוצת ברנטפורד מהליגה השנייה באוקטובר 1952. לאחר ירידת ברנטפורד לליגה השלישית ב-1954 הוא הועבר לארסנל תמורת 8,000 לירות שטרלינג, על מנת להחליף את ג'ימי לוג'י.
בלומפילד ערך את הופעת הבכורה שלו כבר במשחק הראשון של העונה מול אברטון ב-25 באוגוסט 1954, והשתתף ב-19 משחקים בסך הכל באותה עונה. רק בעונת הוא זכה למקום קבוע בהרכב המועדון. הוא היה חלוץ שני חזק ובעל מסירות מדויקות, והיה אחד מהשחקנים הבולטים של המועדון בין 1955 ל-1960, שנחשבה לבינונית מבחינת הישגים. הוא הופיע במדי נבחרת אנגליה עד גיל 23 (אך לא בנבחרת אנגליה הבוגרת) ובמדי נבחרת הפוטבול ליג, והיה חלק מקבוצת לונדון XI שהפסידה לברצלונה בגמר הראשון של גביע ערי הירידים ב-1958.
בלומפילד השתתף ב-227 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 56 שערים. אולם, לאחר הגעתו של ג'ורג' איסטהאם ב-1960 הוא איבד את מקומו בהרכב, ובנובמבר של אותה שנה הועבר לברמינגהאם סיטי. בלומפילד שיחק בברמינגהאם במשך ארבע עונות, שבמהלכן העפיל המועדון לגמר גביע ערי הירידים מול רומא ב-1961, והפסיד בו. הוא סייע לברמינגהאם לזכות בגביע הליגה ב-, לאחר שכבש שער במשחק הגמר מול אסטון וילה. בקיץ 1964 הוא חזר לברנטפורד, ולאחר מכן שיחק במשך תקופות קצרות בווסטהאם יונייטד, פליימות' ארגייל ולייטון אוריינט.
ב-1969 הוא הפך למאמן של לייטון (במקביל להיותו רשום כשחקן), וזכה באליפות הליגה השלישית בעונתו המלאה השנייה אף על פי שלרשותו עמדו 18 שחקנים בלבד. הוא התמנה לתפקיד המאמן של לסטר סיטי ב-1971, והצליח להשאיר את המועדון בליגה הראשונה במשך שש שנים רצופות. הוא הוביל את לסטר לחצי גמר גביע ה-FA בעונת, שהסתיים בהפסד לליברפול בסיכום שני המשחקים. בנוסף, הוא הוביל את המועדון לזכייה במגן הצדקה ב-1971.
בלומפילד חזר לתפקיד המאמן של לייטון ב-1977, ובקדנציה זו הוא הוביל את המועדון לחצי גמר גביע ה-FA בעונת, שהסתיים בהפסד לארסנל. ב-1981 עזב בלומפילד בעקבות מחלוקת עם היושב-ראש בריאן וינסטון, שפרצה בעקבות שחרורו של הניגרי ג'ון צ'ידוזי. לאחר מכן הוא עבד בצוות האימון של לוטון טאון כמאתר כישרונות, אך מת בגיל 49 כתוצאה ממחלת הסרטן.
אדווין מונטגיו
אדווין מונטגיו (באנגלית: Edwin Samuel Montagu; 6 בפברואר 1879 – 15 בנובמבר 1924) היה מדינאי בריטי ליברלי יהודי, חבר המועצה המלכותית. תפקידו הבולט ביותר בממשל הבריטי היה מזכיר המדינה להודו.
משפחתו והשכלתו
מונטגיו היה בנו השני, והשישי בסדר ילדיו, של הברון סמואל מונטגיו, מאשתו אלן, בתו של לואיס כהן, ואחיה של ליליאן הלן מונטגיו. הוא התחנך בבית הספר הפרטי קליפטון קולג' בבריסטול, בבית הספר של העיר לונדון (City of London School), בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, ובטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. בעת היותו תלמיד בקיימברידג' התמנה לנשיא הראשון של המועדון הליברלי של אוניברסיטת קיימברידג', ושימש בתפקיד בשנים 1902–1903. כן כיהן כנשיא מועדון הדיונים "איחוד קיימברידג'" (Cambridge Union Society). בעת לימודיו ערך את כתב העת גרנטה יחד עם אוליבר לוקר-למפסון.
בשנת 1915 נישא מונטגיו לוונישיה סטנלי, בת אצולה ואשת חברה בריטית. היא התגיירה לרגל נישואיהם. לזוג נולדה בת יחידה, ג'ודית'.
דרכו כמדינאי
בשנת 1906 נבחר מונטגיו כחבר הפרלמנט של בריטניה מטעם מחוז הבחירה צ'סטרטון, תפקיד בו שימש עד לשנת 1918, ומאותה שנה ועד לשנת 1922 שימש כנציג מחוז הבחירה קיימברידג'שייר. בין השנים 1910 ועד 1914 הוא שירת כתת-מזכיר המדינה להודו. בשנים 1914–1916 ו-1915–1916 כיהן כמזכיר כלכלי למשרד האוצר וכחבר ממשלת בריטניה בתפקיד הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר, בהתאמה. בשנת 1915 הושבע כחבר במועצה המלכותית. בשנת 1916 הוא קודם לתפקיד שר התחמושת (Minister of Munitions), תפקיד שנוצר בעת מלחמת העולם הראשונה. עם הקמת ממשלת דייוויד לויד ג'ורג' הוא נותר מחוץ לממשלה, אולם בשנת 1917 הוא מונה למזכיר המדינה להודו, תפקיד בו החזיק עד התפטרותו בחודש מרץ 1922. בתפקידו כמזכיר המדינה להודו היה אחראי לרפורמות שלטוניות במדינה שהגבירו את יחידות השלטון העצמאי ההודי ונודעו בשם רפורמות מונטגיו-צ'למספורד (Montagu-Chelmsford Reforms). רפורמות אלו הובילו לחקיקת חוק ממשלת הודו משנת 1919, אשר חייב את ממשלת בריטניה למתן מעמד של דומיניון להודו.
מונטגיו עמד בראש משלחת הודו לוועידת השלום בפריז בשנת 1919, שם התנגד לתוכניות לחלוקת טורקיה (כולל שלטון יווני בחבל סמירנה והוצאת הסולטאן מקונסטנטינופול).
קל וחומר
קַל וָחוֹמֶר (בראשי תיבות: ק"ו) היא אחת מהמידות שהתורה נדרשת בהן לשם פרשנות התורה והסקת הלכות. מדובר בשיטה לוגית להֶחָלַת והעברת דין ממקרה אחד למשנהו, כאשר המקרה האחד קל יחסית, והשני חמור ממנו. מידה זו השתרשה כמטבע לשון בעברית, שמשמעותה היא "על אחת כמה וכמה". לעיתים, כדי לציין קל וחומר חזק במיוחד משתמשים בביטוי קל וחומר בן בנו של קל וחומר, למרות שהמשמעות המקורית של ביטוי זה היא דווקא "קל וחומר" חלש, מאחר שמקור ההשוואה עצמו נלמד ב"קל וחומר". מידה זו נמצאת באופן מפורש לא רק בפרשנות חז"ל, אלא אף בטקסט המקראי גופו. היא כלולה בשבע המידות של הלל הזקן ובשלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל.
מהותה של המידה
העברת דין ממקרה קל למקרה חמור, או להפך. כאשר יש שני עניינים, שאחד מהם חמור מחברו, הרי דבר שחייבים לעשותו (או נאסר לעשותו) בקל מבין השניים, מובן מאליו שחייבים לעשותו (או אסור לעשותו) גם בחמור מביניהם. באופן דומה, בנויה גם ההקבלה ההפוכה: דבר שהותר לעשותו בחמור מבין השניים, מובן מאליו שמותר לעשותו גם בקל מביניהם. בלשון חז"ל מכונה מידה זו גם "דין", וכאשר דבר מסוים עשוי להלמד גם בקל וחומר, הם אומרים "והלא דין הוא" (משנה פסחים ו, ב ורבים נוספים).
שימושים בתנ"ך במידה זו
שימוש במידה זו מצוי כבר בתנ"ך. במדרש בראשית רבה צב מופיעים מפי רבי ישמעאל עשרה לימודי קל וחומר המצויים כבר בתורה (הכוונה היא לתנ"ך). בפירוש "יפה תואר" על בראשית רבה עמד הרב שמואל יפה אשכנזי על כך שניתן למנות במקרא הרבה יותר מעשרה מקרים של שימוש בקל וחומר, ונתן הסבר מדוע רבי ישמעאל מנה רק את עשרת הקל וחומרים שמנה. להלן מספר דוגמאות לשימוש במקרא במידה זו:
שימושים של חז"ל במידה זו
אצל חז"ל נעשה שימוש נרחב במידה זו, בלימוד ההלכה, ויש לכך דוגמאות רבות:
יכולת השימוש במידת קל וחומר
בדרך כלל נחשבת מידה זו למידה הגיונית. משום כך, לכאורה, רשאי כל אחד להשתמש בה. הכלל הוא שבעוד אין אדם דן גזירה שווה מעצמו, הרי שאדם דן קל וחומר מעצמו. עם זאת, כיוון שכאמור לעיל, הקל וחומר נחשב כתקף רק אם ה"חמור" באמת חמור מהקל בכל ההיבטים הרלוונטיים, יש מקום לדון מהו היבט רלוונטי, ומהו היבט שאינו רלוונטי. כיוון שכך, ישנם ראשונים הסוברים שגם מידה זו, אינה יכולה להתבסס על היגיון של כל אדם; והם סוברים שישנה מסורת (או כללים העוברים במסורת) המלמדת מתי ניתן להשתמש במידה זו.
הערות שוליים
Zoznam latinských výrazov
הסופה הקטנה
הסופה הקטנה (באנגלית: The Little Whirlwind) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1941 שהופק על ידי וולט דיסני עבור וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures. עלילת הסרט, אשר בוים על ידי ריילי תומסון, עוסקת בניסיונותיו של מיקי לעזור למיני בעבודות החצר שלה, למרות נוכחותם של כמה סופות (מואנשות) מטרידות. זהו הסרט הקצר ה-110 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והראשון שיצא באותה השנה.
עלילה
בעודו הולך יום אחד ליד ביתה של מיני, מיקי נמשך לריח העוגה שמיני אופה. כשהובטח לו פרוסה מהעוגה אם ינקה את החצר, מיקי ממהר מיד לגרוף את עלי השלכת המלכלכים את המדשאה של מיני.
בזמן העבודה בחצר, מגיעה סופת טורנדו קטנה בגובה של מיקי והופכת את עבודתו למסובכת יותר: תחילה היא נכנסת לתוך הסל, אליו מיקי מעוניין לשים את עלי השלכת, ומזיזה אותו אינספור פעמים לפני שמיקי ממסמר את הסל למקומו ולוודא שאינו יכול לזוז. אך כאשר הוא משליך את העלים פנימה, הסופה מעיפה אותם עליו, מטיחה אותו על הקרקע וחוטפת את כובעו תוך שהיא רוקדת בכדי לגרות אותו. מיקי הכועס מסתער על הסופה, שמסחררת אותו ומתנדפת, משאירה את הכובע של מיקי על ראשו. לאחר מכן הסופה גורפת ערימה גדולה של עלים, ממהרת למיקי ותוחבת את העלים לתוך הסרבל שלו. בעוד מיקי מרוקן את הסרבל שלו מהעלים, הסופה הקטנה נכנסת לתוך צינור אדום ויוצא החוצה כסופות קטנות יותר שמתמזגות לאחת. גם מיקי וגם הסופה מושכים את הסל משני צדדיו, כמעין משיכת חבל, עד אשר הסל מתפרק ורצועותיו כובלות את מיקי. לאחר מכן, הסופה שורקת ומעירה לחיים את עלי השלכת שצועדים אחריה בשיירה סביב הגינה, כאשר העלה הקרון המאסף קופץ על אפו של מיקי ולוקח את הכובע שלו. מיקי תופס את הכובע בפיו והעלה מתגרה בו לפני שהוא מצטרף לצעדה לאחר שמיקי מתיר את עצמו הוא מצליח ללכוד את הסופה בתוך שק, שאחרי קצת התגוששות הוא קושר היטב ובועט אותו הרחק. אך הסופה חוזרת, בעודה בשק, ונוקמת בו על ידי הטחת אגרופי. מיקי מזנק עליה, מה שמשחרר את הסופה מהשק, ומתחיל רודף אחריה עם מגרפה כשהסופה המבועתת צועקת לעזרה.