cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטרה (כפר)
היסטוריה
ב-1887 החריפו היחסים בין קטרה למושבה החדשה. גדרה הוקמה על שטח שבעבר היה שייך לכפריי קטרה או הוחכר להם, ומכירת האדמות נטלה מהם מקור חשוב של פרנסתם. כפריים, שעיבדו שטח של גדרה שלא כחוק, תקפו בתחילת האביב מתיישב מגדרה. כמה מתיישבים, מצוידים בשוטים, עלו בתגובה על שטח המריבה בכוונה לעורר תגרה שתחייב התערבות השלטונות העות'מאנים. המתיישבים שהערבים עלו עליהם במספרם, אולצו לסגת עד מהרה, אולם השלטונות, כמצופה, התערבו ועצרו תשעה ערבים. העוינות בין גדרה לקטרה הגיעה לשיאה שנה אחר-כך, כאשר הכפריים גנבו סוס מגדרה. המתיישבים רדפו אחרי הגנבים, החזירו את הסוס ותפסו אחד מהם. אותו לילה, ב-17 באוקטובר 1888, תקפו הכפריים את גדרה כדי לשחרר את העציר. יריות נורו באוויר ואבנים יודו, אך שני הצדדים נזהרו שלא להרוג איש והערבים נהדפו. למחרת הגיעה לגדרה תגבורת משתי מושבות שכנות, עקרון וראשון-לציון, אך רק הגעת החיילים הטורקים מנעה תגרה המונית. השלטונות עצרו ארבעה מכפריי קטרה ונטלו את הערבי שהוחזק בידי היהודים. התגרה שככה, ושני היישובים השכינו שלום ביניהם אך שתי מתיישבות יהודיות הפילו את ולדיהן בעת ההתקפה ושני קברים ראשונים נכרו במושבה החדשה. נראה שמאז והלאה השלימה קטרה עם קיומה של גדרה.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה. במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי משנת 1922 נמנו בכפר 640 תושבים ובמפקד של 1931, 822 תושבים ב-175 בתים. בעקבות אירועי המרד הערבי הגדול, הקימו הבריטים בשנים 1940–1941 מזרחית לכפר את משטרת קטרה. בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה האוכלוסייה ב-1,290 תושבים, כולם מוסלמים. הכפר השתרע על שטח של 7,853 דונמים (שטח בנוי ואדמות חקלאיות). אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה היהודית, לפי החלטת החלוקה.
ערב מלחמת העצמאות פנו אנשי גדרה הסמוכה לשייח'ים של קטרה ויעצו להם לשכנע את תושבי הכפר לא לעזוב את הכפר. במסגרת מבצע כיתור, בתחילת מאי 1948, נכנסו כוחות ההגנה לכפר, לאחר קרב של פחות משעה. רוב הכפריים ברחו עם תחילת הקרב. כוח ההגנה ערך מבצע ואסף כ-60 כלי נשק מן הכפריים. במהלך חיפוש הנשק נבזז גם רכוש ואחד מאנשי ההגנה נורה ונהרג. שלושה ערבים נלקחו כבני ערובה על מנת שהיורה יוסגר לידי כוח גבעתי. מאוחר יותר נכנס לכפר שוב כוח של ההגנה לצורך פינוי הכפריים ושמירה על דרך פתוחה לנגב. שאר תושבי הכפר גורשו או שוכנעו לעזבו ב-17 במאי, עם התקרבות הצבא המצרי.
כ-200 פליטי קטרה ששהו במג'דל הועברו במשאיות לרמלה בקיץ 1950.
טישמייניצה
טישמייניצה (באוקראינית: Тисмениця, טיסמניציה; בפולנית: Tyśmienica; ביידיש: טיסמעניץ) היא עיר קטנה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בין איוואנו-פרנקיבסק וטלומאץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
טישמייניצה נזכרת לראשונה בשנת 1143, ובשנת 1449 הוענקו לה זכויות עיר. במאות ה-16 וה-17 הוחרבה העיר בידי הולאכים והטטרים. בשנת 1686 ישב בעיר המצביא הפולני יאן סובייסקי.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ועד שנת 1918 נכללה בשטחי גליציה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיר בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי טישמייניצה
בעיר זו כיהן רבי משולם איגרא כרב. בשנות כהונתו בטיסמניץ החלה תנועת החסידות להכות שורשים בגליציה. רבי משולם התפרסם כמתנגד חריף לחסידות, הוא פרסם מכתב חריף בגנותה, ואף חתם על חרם נגד החסידים. מסופר כי בטיסמניץ התגורר אחד מתלמידיו של הבעל שם טוב ושמו יעקב קופיל חסיד, שהזהיר את חסידי העיר לבל יזלזלו בכבודו של רבי משולם, אך שנים לאחר פטירת הבעל שם טוב, בשנת 1787, החלו החסידים להשיב מלחמה נגד רבי משולם. במקביל הסתכסך רבי משולם עם פרנסי העיר בגלל סוגיית הגיוס לצבא. קהילת-היהודים בטיסמניץ, כיתר הקהילות בגליציה, חויבה למסור בכל שנה ושנה מספר מסוים של אנשים לשירות צבאי, פרנסי טיסמניץ פטרו מגיוס בני-תורה ותלמידי-חכמים, ומסרו במקומם לצבא את ההדיוטות ועמי-הארץ. רבי משולם יצא כנגד מנהג זה וטען שיש לעשות הגרלה בין כל אלו המוכשרים להיות יוצאי-צבא, ומי שיעלה עליו הגורל, יהיה מי שיתגייס. עקב המחלוקת עזב את העיר בשנת 1794 לפרשבורג.
יעקב פרויד, אביו של זיגמונד פרויד נולד בעיירה ב-1.4.1815
בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 נמנו בעיר כ-1,200 יהודים, ופעלו בה מפלגות ותנועות נוער ציוניות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש העיר בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי ההונגרים, ואלו העבירו את השלטון בה לידי הגרמנים באוגוסט 1941. במועד זה הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, וחלקם גורשו לסטניסלבוב, ונרצחו בה.
באביב 1942 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם באזור עני בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר בו התפתחו עד מהרה רעב ומגיפות. באוגוסט 1942 נערכה בגטו אקציית חיסול, בה חלק מיושביו נרצחו בשטח בית העלמין היהודי המקומי, והיתר שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-30 יהודים מהעיר שהושארו בחיים למטרת עבודה נרצחו באביב 1943.
העמותה לתולדות חיפה
פעילות
העמותה נוסדה בשנת 1997 ביוזמת ד"ר אביבה ברנע, וקבוצת מתנדבים. העמותה מוציאה לאור כתב עת בשם "חיפה" הכולל מאמרים של חוקרים שונים העוסקים בהיסטוריה של חיפה. עורך כתב העת הוא יעקב שורר. עם הכותבים בכתב העת נמנים ד"ר תמיר גורן מהמחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, יעקב שורר, פרופסור אמריטוס גילברט הרברט מהטכניון, אלי נחמיאס ועוד. העמותה פרסמה שני פרסומים נוספים בשיתוף עיריית חיפה: "חיפה בתש"ח - 1948 אסופת מאמרים 60 שנה למדינת ישראל" ו"היכל עיריית חיפה - 65 שנה להקמת הבניין 2007-1942". משנת 2001 עד שנת 2019 כיהן דוד הנדל כיושב ראש העמותה. משנת 2019 מכהנת בתפקיד פרופסור עליזה שנהר.
כחלק מפעילותה של העמותה להרחבת הידע והכרת חיפה, היא מארגנת פעם בחודש סיור בשכונות חיפה, כל סיור עוסק בשכונה אחרת או בנושא אחר. בנוסף אחת לחודש מתקיימת הרצאה במשרדי העמותה העוסקת בחיפה ובהיסטוריה שלה. העמותה חברה ב"וועדה לשילוט היסטורי" שהוקמה על ידי ראש העיר, במטרה לבחור ולשלט בתים היסטוריים בחיפה.
ברשות העמותה ספרייה מן הגדולות בנושאים חיפאיים, אוסף תמונות ומסמכים וכ-300 הקלטות של ראיונות עם תושבים על חיפה. כל החומרים עומדים לרשותם של חוקרים ושל תלמידים העוסקים בנושא חיפה. בנוסף, לאתר האינטרנט של העמותה הועלו מאמרים שנכתבו על ידי חוקרי חיפה השונים והם זמינים לרשות הציבור.
חיות פשע
חיות פשע היא קומדיה ישראלית שיצרו הקומיקאי יובל שגב והתסריטאי רועי עידן, ששודרה בין השנים 2007 ל-2008 בערוץ ביפ. בסדרה ישנם קטעים מונפשים, קטעים בהם מופיעות בובות וכן קטעים בהם מופיעים שחקנים. את הסדרה כתבו שגב ועידן וביים יובל שגב. את קטעי האנימציה יצר רועי עידן.
במרכז הסדרה נמצא משה קקון, נרקומן שנעצר על ידי המשטרה עקב מעורבותו לכאורה בגנבת פצצה ביולוגית ממכון ויצמן עבור חזבאללה. קקון נאלץ לעבור חקירה על ידי רב פקד מוטי כץ. החוקר כץ הוא רפ"ק בדימוס ששוחרר מבית המשוגעים והוחזר למשטרה כדי לנהל את החקירה. כץ משתמש באמצעים לא קונבנציונליים בחקירה כדי להוציא מידע מקקון לגבי צמד הפושעים אבי העכבר ויגאל הנמר, שלטענת קקון עומדים מאחורי גנבת הפצצה. כל פרק מורכב מסצנות של חקירה ומפלשבקים של קקון המספר לכץ על חבריו העבריינים. בכל אחד מפרקי הסדרה (למעט הפרק הראשון והפרק האחרון) כץ משתמש בשיטת חקירה הקשורה למה שקקון מספר (כך למשל בפרק שבו אבי ויגאל עוסקים בסחר בסמים, כץ וקקון בולעים את התרופות הטיפוליות של כץ ונכנסים להזיות; בפרק שבו אבי ויגאל מתחזים לניצולי שואה, כץ לובש מדי חייל אס אס ומלביש את קקון במדי אסיר יהודי; בפרק שבו יגאל מתגלה כזמר מוכשר, כץ גורם לקקון "לזמר" והשניים שרים את מרבית השורות שלהם במהלך הפרק).
פרקי הסדרה
פרק 1 - פצצה ביולוגית נגנבת ממכון ויצמן עבור חזבאללה. משה קקון, אסיר לשעבר שבמסגרת שיקומו קיבל עבודה כאפסנאי במכון הוא החשוד המיידי. קקון נתפס בחדר בבית מלון בעודו צורך קוקאין, כאשר בחדר נמצאת מזוודה עם כסף, ונעצר על ידי משטרת ישראל. במקביל, רפ"ק בדימוס מוטי כץ משתחרר מהמרכז לבריאות הנפש גהה על מנת לנהל את חקירתו של קקון. קקון טוען כי אין לו קשר לגנבת הפצצה ומסביר כי אבי העכבר ויגאל הנמר הם שעומדים מאחורי המעשה. קקון ישב עם אבי באותו תא בכלא איילון והכיר את יגאל דרך אבי. שחקן אורח: עידו תדמור.
פרק 2 - אבי ויגאל מפונים מדירתם לאחר שלא שילמו שכר דירה. השניים מבקשים לגור אצל קקון שמסכים, אך מתחרט על כך במהרה ומגרש אותם מדירתו. השניים עוברים לגור בהתנחלות ביהודה ושומרון ולאחר שמגורשים גם משם, תובעים ממדינת ישראל פיצוי כספי (פינוי-פיצוי, בדומה למפוני גוש קטיף) ומקבלים זאת. שחקן אורח: יוסף סוויד.
פרק 3 - אבי ויגאל מנסים להפוך לסוחרי סמים, בעוד שכץ וקקון מתחילים לסבול מהזיות לאחר שנטלו מהתרופות הטיפוליות של כץ. שחקן אורח: רועי לוי.
פרק 4 - אבי ויגאל שומרים על דירתה של שכנתם ניצולת השואה, ומחליטים לנצל את ההזדמנות ולהתחזות לניצולי שואה, ובכך לקבל כספי פיצויים מגרמניה. לבסוף, מסתבכים השניים עם מס הכנסה לאחר שלא מצהירים על קבלת הכספים. בינתיים, כץ מתלבש כחייל אס אס ומלביש את קקון במדי אסיר יהודי. שחקנית אורחת: דליה פרידלנד.
פרק 5 - על מנת לגרום לקקון לדבר, כץ מביא לחדר החקירות חבר מבית המשוגעים, אסיר לשעבר שישב בתא בכלא איילון עם קקון ועם אבי העכבר. שחקן אורח: ישראל אהרוני.
פרק 6 - לאחר ביקור במכון ליווי, אבי ויגאל מנסים את מזלם בייבוא זונות. בינתיים, אל קקון מגיעה אירנה, אחת מהזונות שאבי ויגאל ניסו לייבא. שחקן אורח: זבולון מושיאשווילי.
פרק 7 - יגאל הנמר מתגלה כזמר מוכשר, אלא שבעקבות התהילה הוא מדרדר לסמים ונכנס לכלא (אזכור לזוהר ארגוב). בינתיים, כץ גורם לקקון "לזמר", והשניים שרים את כל השורות שלהם. שחקנים אורחים: יוני בלוך, ליאון רוזנברג וחני פירסטנברג.
פרק 8 - כץ מביא את סבתו של קקון לחדר החקירות. אביו של יגאל משחרר אותו בערבות מהכלא וחושף בפניו כי ויתר על חיי הפשע, חזר בתשובה והקים ישיבה בבני ברק. אבי ויגאל מגיעים לישיבתו של אבא של יגאל, אך כאשר יגאל מגלה שאביו לא השתנה, עוזב יגאל את היהדות ומתאסלם. שחקן אורח: שי אביבי.
פרק 9 - קקון מגיע לסוף הסיפור. בעקבות התאסלמותם של אבי ויגאל, השניים התקרבו לארגון חזבאללה ששלח אותם לגנוב את הפצצה הביולוגית ממכון ויצמן. השניים גנבו את מדיו של קקון, שבאותו הזמן היה נתון להשפעת סמים, וחדרו למכון. לאחר שהצליחו במשימה, חזבאללה שילמו להם כסף בשביל שיתרחקו מהארגון ומהאסלאם בכלל. על מנת להתנקם בקקון, שגירש אותם מדירתו והרחיק אותם ממנו על מנת להשתקם, השניים מביימים כי קקון עמד מאחורי גנבת הפצצה ובורחים לריו דה ז'ניירו. קקון, שמתברר כחף מפשע, משוחרר ממאסרו. בדרכו החוצה, קקון אוסף את החפצים שהשאיר עם כניסתו למאסר, ביניהם המזוודה עם הכסף וספר פרי עטו שנקרא "עלילות אבי ויגאל", שעל כריכתו מצוירות דמויותיהם של אבי העכבר ויגאל הנמר. קקון מספר לסוהר כי הספר שינה לו את החיים, ולאחר מכן יוצא לרחוב. קטע אנימציה קצר מראה את אבי ויגאל מתמזגים והופכים לקקון, שכנראה המציא את הכול ועמד בעצמו מאחורי גנבת הפצצה, ואולי אף מאחורי שאר הסיפורים של אבי ויגאל המתוארים במהלך הסדרה. שחקנית אורחת: טלי פחימה.
טמבינקוסי פאנטיני
טמבינקוסי פאנטיני (באנגלית: Thembinkosi Fanteni; נולד ב-2 בפברואר 1984) הוא כדורגלן דרום אפריקאי המשחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
פאנטיני נולד בשכונת עוני בדרום אפריקה וזכה לכינוי "טרור" בעקבות כמות השערים הרבה שכבש בגילאי הנוער וה"טרור" שגרם להגנות היריבה. בזכות סוכנו הגיע בגיל 21 לקבוצת אייאקס קייפטאון.
לאחר שפאנטיני נבחן והרשים את מאמן מכבי חיפה רוני לוי, רכש נשיא הקבוצה יעקב שחר את החלוץ בינואר 2008. בעקבות העסקה אמר נשיא אייאקס קייפטאון כי הקבוצה "כיסתה" את תקציבה לשלוש השנים הקרובות. פאנטיני כבש את שער הבכורה שלו מול מכבי פתח תקווה בסיבוב ט' של גביע המדינה. בעונת היה פאנטיני מלך השערים של קבוצתו בליגה עם 11 שערים, וסייע לה לזכות באליפות.
בסוף עונה זו ביקש פאנטיני לחזור לשחק בדרום אפריקה, הושאל לאורלנדו פירטס, וכעבור שנה נמכר בחזרה לאייאקס קייפטאון. לאחר שנתיים במועדון, עבר בשנת 2012 לקבוצה דרום אפריקאית אחרת, בידווסט ויטס. ב-2013 שוחרר פאנטיני מהקבוצה והפך לשחקן חופשי.
את שער הבכורה שלו בנבחרת דרום אפריקה כבש פאנטיני במשחק מול נבחרת גינאה המשוונית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. הוא השתתף עם הנבחרת גם בגביע אפריקה לאומות 2008 ובגביע הקונפדרציות 2009.
פסגת אנדרסון (אלברטה)
פסגת אנדרסון (באנגלית: Anderson Peak) היא הר בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה. הפסגה ממוקמת בשטח הפארק הלאומי אגמי ווטרטון.
גובהו של ההר 2,652 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 602 מטרים מעל סביבתו.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של ס. אנדרסון (S. Anderson), אסטרונום וסוקר מטעם ועדת הגבולות הבריטית לקנדה, שחקר את האזור במסגרת סימון הגבול בין קנדה לבין ארצות הברית, בין השנים 1858–1864.
לקריאה נוספת
• Michael Joseph Oswald, Your Guide to the National Parks: The Complete Guide to All 59 National Parks
י"ט בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, ברוב השנים, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ט שבט היא פרשת יתרו. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות הכז, השא או השג) פרשת בר המצווה היא פרשת משפטים.
קללת הפרעונים
קללת הפרעונים היא האמונה כי מי שיפתח את קברו של אחד מהפרעונים ייפגע מקללה עתיקה שהטילו כהני הדת המצרים בעת שהוטמן הפרעה בקברו.
היסטוריה
ב-4 בנובמבר 1922 מצאה קבוצת אגיפטולוגים את קברו של תות ענח' אמון בעמק המלכים. הקבוצה מומנה על ידי ג'ורג' הרברט, הרוזן החמישי מקרנארבון. ב-5 באפריל 1923 נמצאה גופתו של הרברט בבית המלון קונטיננטל-סאבוי שבקהיר. מותו הוליד את הסיפור על "קללת תות ענח' אמון", שנודעה גם בשם "קִללת הפרעונים". מותו נבע ככל הנראה מאלח דם (שהתפתח לדלקת ריאות) כתוצאה מגילוח בטעות של עקיצת יתוש נשא של שושנה, מה שגרם לפתיחת הפצע ולזיהום חמור.
מיתות מסתוריות נוספות של אנשים הקשורים לתגלית הארכאולוגית אירעו בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2007 החזיר תייר גרמני תגליף פרעוני גנוב, מחשש שייחשף בעקבות מעשהו לקללת הפרעונים.
סתירות לאמונה
רוב המשתתפים בפתיחת הקבר לא מתו בשנים לאחר מכן, וחלקם אף האריכו ימים. כך לדוגמה, מגלה הקבר, הארכאולוג הווארד קרטר, מת בשנת 1939, בן 64, יותר מ-16 שנים לאחר שפתח את קברו של תות ענח' אמון. הרופא שניתח את הגופה נפטר בגיל 87.
הסברים כגון פטרייה רעילה וגזים רעילים אינם מסבירים מדוע אף אחד מ-10 האנשים שהסירו את התכריכים מעל המומיה לא מת בשנים לאחר מכן. בנוסף, חלק מהמיתות שנקשרו בפרשה אירעו מסיבות שלא ניתן לקשור אותן להרעלה - כך, לדוגמה, ארכאולוג צרפתי נפל בעת הביקור ומת מפצעיו, טכנאי רנטגן שנשלח לבדוק את המומיה נפטר לפני שהגיע ליעדו, ואביו של מזכירו של טכנאי הרנטגן התאבד.
פרופ' דייוויד סילברמן טוען שהסיבה לאמונה היא התפיסה של התרבות המצרית כאפילה ומסתורית.
מאט ג'נינג
מאט ג'נינג (באנגלית: Matt Janning; נולד ב-22 ביוני 1988) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלעי.
ג'נינג שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת נורת'איסטרן הוא סיים את שנותיו במכללה עם 1,836 נקודות, שבאותו זמן היה שיא הנקודות לשחקן במכללה. הוא לא נבחר בדראפט 2010. ולאחר מכן שיחק בליגות הקיץ של בוסטון סלטיקס ושל פיניקס. באוגוסט הוא חתם על חוזה רב שנתי אצל פיניקס סאנס אולם בנובמבר החוזה שלא הותר, ללא ששיחק משחק אחד ב-NBA. בשנת 2010–2011 שיחק בקבוצות מליגת הפיתוח של ה-NBA. הוא עלה לגמר עם ריו גראנדה ואלי וייפרס אך הפסיד במשחק הגמר.
ב-2011 חתם בקבוצת Junior Libertas Pallacanestro ששיחקה בליגה האיטלקית הראשונה. את עונתו הראשונה בליגה האיטלקית סיים עם ממצוע של 12.6 נקודות, 3.6 כדורים חוזרים ו־1.7 אסיסטים. באוגוסט 2012, חתם במונטפסקי סיינה איתה זכה באליפות וגביע בשנת 2013. באוגוסט 2013 חתם בציבונה זאגרב אולם בגלל בעיות כלכליות של הקבוצה הוא שוחרר בדצמבר אותה שנה. לאחר השחרור הוא חתם מחדש בסיינה שם סיים את העונה.
לקראת עונת 2014/15 הוא חתם על חוזה לשנתיים באנאדולו אפס הוא זכה עם הקבוצה בגביע ובתום העונה הראשונה של חוזהו, ניסה להגיע שוב ל-NBA אך לבסוף חתם בהפועל ירושלים באוקטובר 2015. בפברואר 2016 שוחרר מהפועל ירושלים וכעבור יומיים חתם על חוזה לשנה וחצי בלוקומוטיב קובאן.
בספטמבר 2017 חתם על חוזה לחודשיים עם סאסקי בסקוניה על מנת להחליף את ג'ורדן מקריי בליגה הספרדית וביורוליג. בנובמבר העריך את חוזהו עד לסוף השנה ולאחר מכן המשיך להאריך את חוזהו כל שנה. ביולי 2020, הודיע בסקוניה כי ג'נינג שוחרר מהקבוצה. בדצמבר 2020 הוא חתם בבאסקט מנרסה על לתום העונה וביוני 2021 חתם בקבוצת קווסאקי בראב ת'ונדר (Kawasaki Brave Thunders) מהליגה השנייה ביפן.
נבחרת לאומית
בספטמבר 2018, ג'נינג קיבל דרכון גאורגי ושיחק עם נבחרת גאורגיה בטורניר מוקדמות גביע העולם בכדורסל 2019. את משחקו הראשון שיחק עוד באותו החודש בניצחון נגד נבחרת ישראל 85–80. במשחק קלע 15 נקודות.
ערפילית ראש הסוס
ערפילית ראש הסוס (ידועה גם כ-Barnard 33 או כ-IC 434) היא ערפילית בליעה בקבוצת הכוכבים אוריון. מרחקה מכדור הארץ כ-1,500 שנות אור וקוטרה כ-3 שנות אור. קוטר צוואר הסוס של הערפילית כ-0.82 שנות אור. הערפילית ידועה בשל צורתה המיוחדת, המזכירה ראש סוס, ומכאן שמה. הערפילית חיוורת, ולא ניתן לראות אותה בעין בלתי מזוינת. בטלסקופ, היא אחד מגרמי השמים הקלים ביותר לזיהוי בשל צורתה הייחודית.
הערפילית התגלתה בשנת 1888 על ידי האסטרונומית וילמינה פלמינג במצפה כוכבים בקולג' הרווארד, השייך לאוניברסיטת הרווארד.
מידע כללי
הערפילית מורכבת מענני אבק כהה וגזים מסתחררים. הזוהר האדום שבה נוצר כתוצאה מגז מימן, מיונן על ידי מערכת של חמישה כוכבים הנקראת σ באוריון מתחת לחגורת אוריון הממוקמת מאחורי הערפילית. הערפילית אפילה בשל האבק הסמיך שבה. ניתן לראות סילוני גז הנפלטים מהערפילית בשל השדה המגנטי החזק שבה. בבסיס הערפילית ישנן נקודות בוהקות שהן כוכבים צעירים בהיווצרות.
הערפילית נמצאת בקבוצה הכוכבים אוריון. בישראל, היא ניתנת לצפייה בחורף בשעות הערב. היא נמצאת בחגורת אוריון הנראית כשלושה כוכבים זה אחר זה, ליד אלניטק - הכוכב התחתון מהשלושה. בהירות נראית הערפילית נמוכה והצפייה בה מצריכה שימוש בטלסקופ טוב באתר שאין בו זיהום אור.
העבד
העבד (ביידיש: דער קנעכט, der knekht) הוא רומן יידיש מפרי עטו של יצחק בשביס-זינגר שהתפרסם ב-1962. הספר מגולל את קורותיו ואת סיפורו של יעקב, תלמיד חכם שנמכר לעבדות לאחר גזרות ת"ח–ת"ט ומתאהב באישה לא יהודיה. דרך עיניו של יעקב מסופרים קורות היישוב היהודי בפולין בסוף המאה ה-17. היצירה עוסקת בביקורת על הממסד הרבני ועל החברה היהודית, ומתארת את המציאות האיומה ששררה בפולין לאחר הפרעות ביהודים באותן שנים.
הספר תורגם לעברית בידי חיים פלג וראה אור בסדרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד". ב־2002 יצא הספר מחדש באותה הוצאה בתרגומו של אברהם יבין.
עלילת הספר
יעקב, גיבור הספר, היה תושב יוּזֶפּוֹב, עיירה יהודית בפולין. בגזרות ת"ח-ת"ט נמכר לעבד לאיכר בהרי הקרפאטים. שם, הוא מצא עצמו בעולם של נוצרים, אך נאבק לשמור על יהדותו.
יעקב האמין כי אשתו וילדיו נספו בפרעות, והתאהב בבת האיכר, ואנדה. אשר כל לילה הייתה מגיעה אליו להביא לו את מזונותיו. אהבתו לואנדה מתפתחת באיטיות מלווה ביסורי מצפון דתיים, עד שלבסוף הוא לא מצליח לכבוש את אהבתו אליה והיא את אהבתה אליו והם שוכבים בצריפו, כנגד דעת האיכר ולמורת רוחו של כל הכפר הטוענים שיעקב כישף אותה. בהמשך הגיעו יהודים כדי לפדות אותו בכסף משביו, והוא חזר ליוזפוב, ללא ידיעת ואנדה. געגועיו לואנדה לא שככו, ולאחר זמן היא התגלתה לו בחלומו, כאישה הרה, ואמרה "מדוע עזבת אותי, יעקב?", "מה יהיה על ילדך? הוא יגדל בין גויים". יעקב החליט לחזור לכפר ולקחת את ואנדה לאישה. שם מתגלה לו שואנדה לא באמת הרה אך בכל זאת הוא מחליט לקחת אותה לאשה. יעקב וואנדה בורחים מהכפר באישון לילה ומגיעים לקהילה יהודית, בעיירה פיליץ, שם לא מכירים אותם. בעיירה הם מתחילים את חייהם מחדש, יעקב מתפרנס ממלמדות ויוצא לו שם של למדן ואיש טוב הן בעיני הקהל והן בעיני הפריץ, אך ואנדה מציגה עצמה כאילמת, בשם שרה, כדי שלא יתגלה מוצאה הפולני. בכפר יעקב וואנדה עוברים מסכת ייסורים, הקהילה היהודית מרננת על השידוך המוזר וראש הקהל העשיר השתלטן מתנכל אליו אישית. בתוך ביתם ואנדה/שרה צמאה לדעת, ולמדה יהדות מיעקב, תחת תריסים מוגפים, ללא ידיעת הכפר. את היחס המחפיר של נשות העיירה היא סבלה בשקט, אולם סודה התגלה כאשר היא זעקה בקול במהלך לידת בנם. מכיוון שידעה שהיא לפני מותה זעקה בפני הקהל על רוע לבם ועל מוסרם המעוות. ואנדה מתה במהלך הלידה הקשה, ונקברה מחוץ לגדר, כגויה.
יעקב קרא לבנו התינוק בנימין (הוא מדמה את עצמו ליעקב התנ"כי, שגם אשתו רחל הייתה בת לגוי ומתה עליו בניכר); והוא עלה לארץ ישראל עם העולל. בנו בנימין נעשה ראש ישיבה ואב לבנים.
כעבור 20 שנה חזר יעקב וגילה שהעיירה גדלה לעיר, ובית העלמין הקטן גדל. מקום קברה של שרה, שלא היה מסומן באופן בולט, לא היה ידוע, אך הוא בתוך שטח בית העלמין היהודי: "הקהל קבר אותה מחוץ לגדר בית-העלמין, אך בית-העלמין התקרב אליה והכניסה לפנים מגדרו. בית העלמין פסק ששרה היא יהודייה ומת טהור". יעקב חיפש את קברה ולא מצאהו. הוא היה חלש, ונפטר במהלך ביקורו בפיליץ. כשבאו לקברו, חפרו לו קבר ומצאו את קברה של שרה, והם נקברו זה לצד זה.
ביקורת חברתית
הספר מכיל ביקורת על צביעותם של יהודים המקפידים במצוות שבין אדם למקום אך חוטאים במצוות שבין אדם לחברו. כך למשל מוצג גרשון, פרנס העיירה, כאדם רע ואכזר.
גם מהגויים לא חוסך בשביס-זינגר ביקורת. הקישור בין הגזרות דאז לבין שואת יהודי אירופה הוא בלתי-נמנע, והטקסט אף מתייחס אליו ישירות; כך למשל שואל הפריץ את יעקב באחת משיחותיו עמו: "דבקתם ברעיון שאלוהים בחר בכם מכל העמים, אך למה בחר בכם? שתחיו בגטאות אפלים ותשאו טלאי צהוב?" (עמ' 125).
כמו כן בולטת בסיפור השקפת עולמו הצמחונית/טבעונית של יצחק בשביס-זינגר, כפי שניתן לראות בתיאור יחסו של יעקב לבעלי חיים בתקופת השבי, לבשר לאחר הפדיון ולאוכל מן החי בביקור בפיליץ כעבור 20 שנה.
בספרו "מסע באב" עשה הסופר אהרן מגד מחווה לדמותה של ואנדה (עמוד 156. הוצאת עם עובד 1980), וקרא בשם זה לבתם של בעלי אחוזה בקראקוב שהסתירו יהודי במלחמה, ולימים נישאו הללו זה לזה.
תיאטרון
בשנת 2002 עלתה ההצגה "העבד", המבוססת על הספר, בתיאטרון גשר, בעיבודו ובימויו של יבגני אריה ובכיכובם של סשה דמידוב (בתפקיד יעקב) ויבגניה דודינה (בתפקיד ואנדה). בסוף 2018 עלתה הפקה חדשה של ההצגה בתיאטרון גשר, הפעם בכיכובה של לנה פרייפלד בתפקיד ואנדה.
כ' בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, ברוב השנים, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ' שבט היא פרשת יתרו. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת משפטים.
All I Know So Far: Setlist
All I Know So Far: Setlist (בעברית: כל מה שאני יודעת עד כה: רשימה) הוא אלבום ההופעה השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית פינק. האלבום יצא לאור ב-21 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים "RCA רקורדס". מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
דמיטרי רוגוזין
דמיטרי אולגוביץ' רוגוזין (ברוסית: Дмитрий Олегович Рогозин; נולד ב-21 בדצמבר 1963 במוסקבה) הוא מדינאי רוסי, דיפלומט, דוקטור למדעי הפילוסופיה. כיהן כמנכ"ל תאגיד החלל רוסקוסמוס, ממאי 2018 עד יולי 2022.
החל מדצמבר 2011 ועד מאי 2018 כיהן כסגן ראש ממשלת הפדרציה הרוסית, יו"ר ועדת התעשייה הצבאית של ממשלת הפדרציה הרוסית. עד מרץ 2006 היה יו"ר מפלגת "רודינה" ובשנים 2003–2004 כיהן כסגן יושב ראש הדומה הממלכתית. מינואר 2008 עד דצמבר 2011 כיהן כשגריר הפדרציה הרוסית בברית הצפון אטלנטית (נאט"ו) בבריסל.
ביוגרפיה
דמיטרי רוגוזין נולד במוסקבה ב-1963 למשפחת אנשי צבא. אביו, אולג רוגוזין, היה גנרל-לויטננט שירת כסגן ראש שירות החימוש במשרד ההגנה הסובייטי.
הוא למד בבית ספר 59 ולאחר מכן בבית ספר 73 והתמחה בצרפתית. שיחק כדורסל וכדוריד. ב-1978 התקבל לקומסומול, תנועת הנוער של מפלגת השלטון ולמד עיתונות בפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה.
ב-1981 למד במחלקה הבינלאומית של הפקולטה לעיתונות. בשנתו השנייה בלימודים התחתן עם סטודנטית הפקולטה לפילולוגיה, טטיאנה סרבריאקוב. ב-1983 נולד להם בן.
דמיטרי עבד כעיתונאי מתחיל במערכת סוכנות הידיעות "נובוסטי" ככתב באמריקה הלטינית ובטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות. הוסב בקובה מספטמבר 1985 ועד פברואר 1986.
ב-1986 השלים את לימודיו וב-1988 השלים גם את לימודי הכלכלה באוניברסיטה למרקסיזם-לניניזם של מפלגת השלטון.
קריירה
לאחר לימודיו עבד בוועדת ארגוני הנוער של ברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות החל להיות מעורב פוליטית והוא הצטרף למפלגה החוקתית-הדמוקרטית — מפלגת חירות העם (Конституционно-демократическая партия — Партия народной свободы), שבראשה עמד חבר הסובייט העליון מיכאיל אסטפאייב. רוגוזין נבחר לסגן יושב ראש המפלגה ועמד בראש "פורום-1990", התאחדות למנהיגים פוליטיים צעירים.
באוגוסט 1991 היה בצד של הפרלמנט בעת הפוטש של אוגוסט.
באפריל 1992 הקים את "ברית התחייה של רוסיה" (Союз возрождения России), תנועה פוליטית שמטרתה הייתה לאגד את הנוצרים הדמוקרטיים והסוציאל-דמוקרטים. במאי-יוני אותה שנה השתתף בסכסוך המזוין שפרץ בטרנסניסטריה, שם הכיר את הגנרל אלכסנדר לבד.
במרץ 1993 יזם את הקמת קונגרס הקהילות הרוסיות (Конгресс русских общин), בו השתתפו קהילות של רוסים מכל שטחי חבר המדינות. בסוף 1993 ניסה להשתתף בבחירות לדומה אך כשל.
ב-1995 התמודד יחד עם לבד כחלק מקונגרס הקהילות הרוסיות, בבחירות לדומה, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, שעמד על 5%.
חבר פרלמנט
במרץ 1997 גרף 37.91% מקולות הבוחרים וקיבל מקום בבית התחתון של הפרלמנט. הוא נבחר לסגן יושב ראש הוועדה לענייני לאום של מועצת הפדרציה של רוסיה ועסק בענייני הפזורה הרוסית בצפון הקווקז. בשנים 1997 - 1998 היה חבר ועדה להדחת בוריס ילצין.
בבחירות 1999 נבחר מחדש כחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ונבחר לחבר הוועדה ליחסים בינלאומיים ועמד בראש המשלחת הפרלמנטרית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה.
ב-29 בספטמבר 2001 נבחר לסגן יושב ראש המפלגה העממית (Народная партия Российской Федерации, НПРФ).
דיפלומט
מיולי 2002 ועד אוגוסט 2003 היה אחראי למשא ומתן עם האיחוד האירופי וליטא כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה לענייני מחוז קלינינגרד והרחבת גבולות האיחוד האירופי. הצליח לאפשר הקלות מעבר לאזרחי רוסיה, דרך ליטא. בינואר 2004 סיים את תפקידו.
ב-9 בינואר 2008 הוא מונה בצו נשיאותי לשגריר רוסיה בברית נאט"ו ונשלח לבריסל. באפריל 2009 הוענקו לו עיטורים דיפלומטיים וכהונתו הוארכה בפברואר 2011.
בממשלת רוסיה
בדצמבר 2011 חזר לרוסיה וב-23 בדצמבר נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב, מינה אותו לתפקיד סגן ראש ממשלת רוסיה לענייני תעשייה צבאית. במסגרת תפקידו הוטל עליו לפקח על בניית קוסמודרום ווסטוצ'ני הזמנות נשק, פיתוח המוכנות הצבאית בחוג הארקטי ופיתוח כלי נשק חדישים.
ב-18 בינואר 2012 תמך בהקמת הארגון העל-מפלגתי "החזית העממית הכל-רוסית" ב-21 במרץ 2012 מונה לנציג הנשיאותי המיוחד בטרנסניסטריה. במגזין Forbes רוגוזין כונה "הנץ העיקרי של מדיניות החוץ הרוסית".
במרץ 2014 הוא היה בין האישים הפוליטיים שארצות הברית הטילה עליהם סנקציות בעקבות משבר אוקראינה ונאסר עליו לטוס לארצות הברית. ב-29 בדצמבר 2015 שירות הביטחון האוקראיני הכריז על רוגוזין כפרסונה נון גראטה בשל תמיכתו בסיפוח חצי האי קרים.
בינואר 2012 הוא מונה ליושב ראש הוועדה לתעשייה צבאית של ממשלת רוסיה. בספטמבר 2014 הוועדה הועברה לאחריות נשיא רוסיה.
מנכ"ל רוסקוסמוס
ב-24 במאי 2018 מונה בצו נשיאותי של ולדימיר פוטין לתפקיד מנכ"ל רוסקוסמוס, התאגיד הממלכתי לפעילות חלל.
אחד הדברים הראשונים שרוגוזין החל לבצע עם כניסתו לתפקיד היה לדאוג לכך שרוסקוסמוס תפקח באופן צמוד על יישום חוזים והסכמים מול חברות הייצור בתעשיית החלל. ודחף ליתר פיקוח על מחלקות רוסקוסמוס וקרא ללשכת החשבון של הפדרציה הרוסית לבחון את ספרי הוצאות וההכנסות של התאגיד.
הוא הכניס שינויים בתוכנית הייעוד הפדרלית עד שנת 2025 והורה להתאים את קוסמודרום ווסטוצ'ני לטיסות מאוישות לחלל ולהעביר את משרדי חברות החלל לסיביר, צמוד לקוסמודרום החדש.
ביוני 2018 הודיע כי קיימת אפשרות להשתמש בחלליות הסויוז לטיסות מאוישות לירח, עד שתושלמנה עבודות הפיתוח על החלליות מדגם "פדרציה". הוא גם הודיע כי העבודות על המשגר פרוטון לקראת סיום וקרא לערוך אנליזה של משימות החלל הרוסיות בתחנת החלל הבינלאומית, להגדיל את כמות השיגורים מקוסמודרום ווסוטצ'ני ולהאיץ תוכניות פיתוח מנועי טילים.
לאחר בדיקת לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית פורסמו לבקשתו של רוגוזין נתוני הבדיקה והתברר כי ישנן הפרות תקציב בגובה 760 מיליארד רובלים. בעקבות זאת, נעצרו מספר בכירים בתעשיית החלל הרוסית, לרבות מנכ"ל חברת לאבוצ'קין, סרגיי למשבסקי ובכירים נוספים הואשמו בהעלמת כספים בסכום של 330 מיליון רובלים. באוגוסט 2018 נעצר סמנכ"ל בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה, אלכסיי בלובורודוב. בספטמבר 2018 בית המשפט במוסקבה דן את מנכ"ל חברת סויוז אדוארד צ'סנוב למאסר בגין גנבת כספי ציבור בגבוה 7.5 מיליארד רובלים, שהועלמו מתקציבי רוסקוסמוס.
חרף אופיו וגישתו הלאומנית, במסגרת תפקידו כראש תאגיד החלל הלאומי, רוגוזין מנהל מספר שיתופי פעולה עם סוכנויות חלל זרות, לרבות תחזוק שיתופי פעולה עם סוכנות החלל האירופית ועם נאס"א.
ב-22 בנובמבר 2018 רוגוזין נבחר ליו"ר דירקטוריון בנק "פונדסרוויסבנק" שבאפריל 2019 שינה את שמו לרוסקוסמוס בנק. בדצמבר 2018 מונה לנציג המיוחד של נשיא רוסיה לענייני שיתוף פעולה בינלאומי בתחום החלל.
בפברואר 2019 יזם את הקמתו של מרכז החלל הלאומי, שנועד לשמש כמטה סוכנות החלל ולאגד 18 חברות חלל רוסיות תחת קורת גג אחת. בנוסף, כצעד שיווקי, יזם את הפקת סרט החלל "האתגר" בשיתוף פעולה עם ערוץ 1 הרוסי.
ביולי 2022 פוטר מתפקידו כראש תאגיד החלל רוסקוסמוס.
עילית
עילית קווי תחבורה בע"מ הייתה חברת תחבורה ציבורית ישראלית שהוקמה בשנת 2005. ב-3 ביולי 2011 החברה התמזגה עם חברת קווים, הממשיכה להפעיל את קווי האוטובוס בביתר עילית ואליה. לעילית הייתה שותפות בחברת אפיקים.
השירות
בשנת 2006 זכתה החברה במכרז להפעלת שירות התחבורה הציבורית בביתר עילית, שכלל שירות עירוני, שירות הבין-עירוני לירושלים, בית שמש, בני ברק ועוד, בנוסף למספר קווי סוף שבוע.
החברה החליפה את חברת "ביתר-תור" שפעלה בביתר עילית עד אז.
הסדר מהדרין
כיוון שנסיעות החברה התבצעו בעיר החרדית ביתר עילית, כל הנסיעות הבין-עירוניות נערכו במתכונת של קו מהדרין, שבמסגרתו עולות הנשים מהדלת האחורית, משלמות בעצמן, ומתיישבות בחלק האחורי באוטובוס (נשים שאין להן כרטיסייה עולות מהדלת הקדמית ומשלמות לנהג). ביציאה ובכניסה לעיר הייתה עמדת ביקורת לנשים שעלו בחלק האחורי.
ראס דשן
ראס דֶשֶן או ראס דֶגֶ'ן (באמהרית: ራስ ዳሸን – "ראש שומר") הוא ההר הגבוה באתיופיה והרביעי באפריקה כולה, והוא נישא לגובה של 4,533 מטר במזרח הרי סימן. ההעפלה המתועדת הראשונה של תיירים מאירופה להר הייתה ב-1841, אולם לאור האקלים הנוח השורר באזור בעונה היבשה, ונקודות היישוב הסמוכות לפסגה, מעריכים כי העפילו אליה פעמים רבות קודם לכן. כיום מעפילים רבים אל פסגת ההר במסגרת טיולים רגליים ב"פארק הלאומי הרי סימן".
על שם ההר נקרא אנסמבל ראס דשן.
לאגוס (מדינה)
לאגוס (באנגלית: Lagos) המכונה גם מדינת לאגוס (על מנת להבדיל אותה מהעיר לאגוס) היא המדינה הקטנה בניגריה מבחינת שטח אשר ממוקמת בדרום-מערב המדינה. מדינת לאגוס היא המרכז הכלכלי החשוב של ניגריה, ובה נמצאת העיר לאגוס, אשר מהווה מטרופולין חשוב. אם לאגוס הייתה מדינה עצמאית, היא הייתה הכלכלה החמישית בגודלה באפריקה. ישנן מחלוקות בין הממשל הניגרי לבין הממשל המקומי לגבי מספר התושבים בלאגוס כפי שנמדד במפקד האוכלוסין ב-2006. המדינה גובלת במדינת אוגון ממזרח ומצפון, בבנין ממערב, ובאוקיינוס האטלנטי מדרום.
המדינה הוקמה ב-27 במאי 1967, כחלק משינוי החלוקה הפדרטיבית של ניגריה. עד להקמת המדינה, לאגוס נוהלה באופן ישיר על ידי הממשל הפדרלי. בתחילה לאגוס הייתה גם בירת המדינה וגם בירת ניגריה כולה. בשנת 1976 בירת מדינת לאגוס הועברה מלאגוס לאיקג'ה. בשנת 1991 אבוג'ה הפכה לבירתה הרשמית של ניגריה, ובכך החליפה את לאגוס. למרות כל אלה, העיר לאגוס נשארה המרכז הכלכלי החשוב ביותר והעיר המאוכלסת במדינת לאגוס ובניגריה כולה.
מרגרט רתרפורד
דיים מרגרט רתרפורד (באנגלית: Margaret Rutherford; 11 במאי 1892 - 22 במאי 1972) הייתה שחקנית אופי אנגלייה. התפרסמה בסרטי הקולנוע "Blithe Spirit" עיבוד למחזה מאת נואל קאוורד, וב"חשיבותה של רצינות" לפי מחזה של אוסקר ויילד. תפקידה הידוע ביותר הוא דמות הבלשית מיס מארפל שאותה גילמה במספר סרטי קולנוע שעובדו לפי ספרים מאת אגאתה כריסטי.
ביוגרפיה
מרגרט רתרפורד נולדה בבלהם (אז במחוז סארי שבאנגליה). היא הייתה בת יחידה לוויליאם רתרפורד בן. בהיותה תינוקת נלקחה להודו וחזרה לבריטניה כשהייתה בת שלוש, כאשר מתה אמה והיא עברה לגור עם דודתה בסי ניקולסון. היא התחנכה ב"ווימבלדון היי סקול" ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
רתרפורד עבדה כמורה לאומנות הדיבור, והחלה את קריירת המשחק בגיל מבוגר יחסית. הופעת הבכורה שלה על במת התיאטרון הייתה ב-1925 בגיל 33, היא הופיעה בתיאטרון אולד ויק שבלונדון. בגלל הופעתה החיצונית, דמויות של גיבורות רומנטיות לא התאימו לה, ועד מהרה ביססה לעצמה מעמד בתחום הקומי. היא השתתפה במספר רב של סרטים בריטיים מצליחים באמצע המאה העשרים, ביניהם הסרט "דרכון לפימליקו" של אולפני אילינג. באוטוביוגרפיה שלה כתבה רתרפורד "מעולם לא התכוונתי להצחיק במשחק שלי, ואני תמיד מופתעת כשהקהל חושב שאני מצחיקה". בסרטים רבים גילמה דמויות שכבר גילמה על הבמה. בשנת 1945 נישאה לשחקן סטרינגר דייוויס והשניים הרבו להופיע יחד בסרטי קולנוע.
בשנות החמישים אימצו רתרפורד ודייוויס את גורדון לנגלי הול, שהיה אז בשנות העשרים שלו. הול עבר ניתוח להתאמה מגדרית והפך לדון לנגלי סימונס, בשם זה פרסמה ב-1983 ביוגרפיה של רתרפורד.
ב-1957 הופיעה רתרפורד בפרק בסיטקום "Dick and the Duchess", סדרה אמריקאית שצולמה בבריטניה בכיכובם של פטריק או'ניל והייזל קורט. ב-1961 גילמה את הדמות שתהיה מזוהה איתה ביותר, דמותה של מיס מארפל, בסדרה של סרטים המבוססים בצורה חופשית על ספריה של אגאתה כריסטי. רתרפורד שהייתה אז כבר בת 70 התעקשה ללבוש בגדים משלה, ושבעלה יופיע לצידה בסרטים אלה.
ב-1963 זכתה רתרפורד בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט "אנשים חשובים ביותר", בו גילמה את דמות הדוכסית מברייטון פזורת הדעת, לצידם של אליזבת טיילור וריצ'רד ברטון. עוד השתתפה ב-1966 בסרטו של אורסון וולס "Chimes At Midnight".
ממשל
מִמְשָׁל הוא תחום החיים בו נעשות ההחלטות הרשמיות והכוללות של חברה או מדינה. הממשל מכיל את המוסדות המרכזיים של החברה, האחראים על עיצובה הכולל, ואינם מייצגים תחום חלקי בה.
מקובל להבחין בין דרגי שלטון שונים; פדרלי, שלטון מרכזי, שלטון אזורי, ושלטון מקומי.
תפקידיו העיקריים של הממשל
לממשל שני תפקידים עיקריים:
קריטריונים עיקריים למיון ממשלים
הממשל לובש צורות רבות, והוא מושפע הן ממבנה החברה בה הוא מתקיים והן מהתרבות הקיימת בחברה. ניתן למיין ממשל על פי קריטריונים שונים:
שיטות ממשל
מיון ממשל על פי קריטריון פורמלי של ראש המדינה יחלק את המדינה לשני סוגים: מונרכיה ורפובליקה. מעבר לחלוקה זו ניתן לסווג את המדינות לפי קריטריונים ממשיים:
שיטת הממשל בכל מדינה כוללת מספר מאפיינים, וניתן לסווג אותה לפי כל אחד מהקריטריונים הנ"ל.
להלן רשימה של שיטות ממשל שונות שהתקיימו במדינות שונות עם מיון בסיסי.
בשנת 2009, כ-89 ממדינות העולם הוגדרו כדמוקרטיות ליברליות (ביניהן מדינת ישראל), 54 מדינות היו דמוקרטיות לא ליברליות (אין הגנה חוקתית על זכויות הפרט, בין השאר, דוגמה: רוסיה), ואילו 49 מדינות - המונות כ-37% מאוכלוסיית העולם - הוגדרו כמדינות אוטוריטריות/דיקטטוריות.
ארץ הגיר
ארץ הגיר (באנגלית: ChalkZone) היא סדרת אנימציה שנוצרה בידי בייל בורנט ולארי הובנר ושודרה בערוץ ניקלודאון מ-22 במרץ 2002 עד ל-22 במרץ 2008.
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן היה אירוע טרור פלסטיני שהתרחש ב-5–6 בספטמבר 1972, במהלך האולימפיאדה העשרים שהתקיימה במינכן בגרמניה המערבית. במהלך האירוע נרצחו אחד-עשר מאנשי המשלחת: ספורטאים, מאמנים ושופטים, חברי המשלחת האולימפית הישראלית, על ידי מחבלים פלסטינים מארגון "ספטמבר השחור". שניים מהחללים נרצחו בתוך מגורי המשלחת הישראלית בכפר האולימפי תוך כדי השתלטות המחבלים על חברי המשלחת. תשעת האחרים הוחזקו כבני ערובה במשך כ-19 שעות ונרצחו במהלך ניסיון חילוץ כושל של כוחות משטרת בוואריה בשדה תעופה סמוך לעיר. במהלך ניסיון החילוץ נהרגו גם שוטר גרמני אחד וחמישה מתוך שמונת המחבלים.
רקע
בשנת 1972, קודם לטבח במינכן, התרחשו מספר אירועי טרור גדולים שבהם תקפו ארגוני הטרור הפלסטיניים יעדים ישראליים, בישראל ומחוצה לה. ב-8 במאי 1972 חטפו חברי הארגון "ספטמבר השחור" מטוס של חברת סבנה שהיה בטיסה מבריסל לתל אביב, והנחיתו אותו בנמל התעופה לוד. למחרת השתלטו כוחות מסיירת מטכ"ל על המחבלים ושחררו את בני הערובה. שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-30 במאי, ביצעו חברי ארגון הטרור הצבא האדום היפני, שפעלו בשליחות החזית העממית לשחרור פלסטין, את הטבח בנמל התעופה לוד שבמהלכו רצחו 24 בני אדם. כן בוצעו פעולות שונות נגד שגרירויות ישראליות. זו הייתה "עליית מדרגה" משמעותית בפעולות הטרור נגד ישראל לעומת שנים קודמות. המודעות לטרור בעולם, ובמידה רבה גם בישראל, הייתה אז קטנה מאוד לעומת המצב כיום, ואמצעי הביטחון שננקטו נגד הטרור היו מצומצמים. לא בוצעו אז, למשל, בדיקות של מטען הנוסעים בשדות התעופה, וכך התאפשר למבצעי הטבח בנמל התעופה לוד להעביר את כלי נשקם במזוודות שהגיעו איתם בטיסה מרומא, וכאשר נחתו בלוד הוציאו אותם מהמזוודות והחלו לירות בנוסעים.
באותה תקופה נדחו על ידי ישראל ומדינות ערב כל הניסיונות למשא ומתן מדיני. זו הייתה תקופה שקטה למדי בסכסוך הצבאי עם מדינות ערב בכל החזיתות מאז סיום מלחמת ההתשה באוגוסט 1970, אולם הייתה החמרה בפעולות הטרור של הארגונים הפלסטיניים. אלה גורשו מירדן בספטמבר 1970, אשר כונה על ידי הפלסטינים "ספטמבר השחור" ועל שמו נקרא ארגון הטרור שביצע את טבח הספורטאים במינכן. אנשי הארגונים התמקמו באזור בדרום מזרח לבנון שכונה בישראל "פתחלנד". בנוסף לקרבות בין ירדן לפלסטינים, החמירה המלחמה הקרה בין מדינות המערב בראשות ארצות הברית לבין ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה את המתח. המלחמה הקרה הייתה אז בשיאה, והגוש המזרחי, שניתק את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, תמך פוליטית וצבאית במדינות ערב וסייע גם לארגוני הטרור הפלסטיניים.
"האולימפיאדה השמחה" ומחדל האבטחה
האולימפיאדה ה-20 נערכה בעיר מינכן, במדינת המחוז בוואריה שבגרמניה המערבית, בשנת 1972. האולימפיאדה התקיימה 36 שנה לאחר אולימפיאדת ברלין שנערכה בגרמניה הנאצית בשנת 1936, ו-27 שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. מארגני האולימפיאדה שאפו להראות לעולם באמצעות האולימפיאדה את פניה של גרמניה החדשה, מדינה דמוקרטית ושוחרת שלום, לעומת זיכרונות האולימפיאדה הנאצית בברלין. מארגני האולימפיאדה כינו אותה "האולימפיאדה השמחה". אחד האמצעים ליצירת אווירה זו הייתה הימנעות מנוכחותם של אנשי צבא ומשטרה חמושים, שעלולים להזכיר את המשטר הנאצי. בשל כך המעיטו באמצעי אבטחה וכוחות ביטחון. כ-4,000 שוטרים מכל רחבי גרמניה נשלחו לאבטח את המשחקים, אולם הם שירתו בלבוש אזרחי ולא היו חמושים. בדיעבד התגלה שהיו ידיעות מודיעיניות על כוונה של ארגוני טרור לפגוע באולימפיאדה, אך לא התייחסו אליהן ברצינות ולא ניתנה עליהן, ככל הנראה, כל התרעה לממונים על הביטחון באולימפיאדה. לא היה עד אז תקדים לניסיון של טרוריסטים לחבל באירוע ספורט בינלאומי, ואנשים מעטים העלו על דעתם שאירוע טרור יכול להתרחש באולימפיאדה. השאננות של גורמי הביטחון הקלה על המחבלים לבצע את מזימתם ואפשרה את כניסתם לכפר האולימפי ללא קושי רב ומבלי לעורר חשד. גם גורמי הביטחון של מדינת ישראל לא התייחסו ברצינות ראויה לאיום של הטרור הפלסטיני בכלל וארגון "ספטמבר השחור" בפרט, והאבטחה של המשלחת הישראלית הייתה מינימלית. ועדת החקירה הישראלית שמונתה לאחר הטבח האשימה שניים מאנשי "המוסד" באחריות לכך והם הודחו מתפקידם.
אולם, היו כמה אנשים שהיו מודאגים ממצב האבטחה הלקוי. לפי דבריו של מנהל המשלחת הישראלית, שמואל ללקין, הוא התריע על הליקויים עוד לפני שהמשלחת הגיעה למינכן, והמשיך להתריע גם בהמשך, אך שום דבר לא נעשה. אחת הטענות העיקריות הייתה לגבי מיקום הבניין שבו שוכנה המשלחת הישראלית, סמוך לגדר הכפר האולימפי, שהייתה גדר רשת פשוטה שקל היה לחתוך אותה או לעבור מעליה, כפי שהתברר שעשו המחבלים.
גנרל אולריך וגנר, שכיהן כיועצו הצבאי של שר הפנים הגרמני, הנס-דיטריך גנשר, אישר את דברי ללקין והוסיף שגם היה איש ביטחון ישראלי "בדרג הרבה יותר גבוה מללקין" כדבריו, שחזר והעלה את בעיית המיקום בפני משטרת מינכן, שהייתה אחראית על ביצוע האבטחה, ובפני הוועדה המארגנת ואפילו בפני הוועד האולימפי הבינלאומי, אך ללא הועיל.
גאורג זיבר, פסיכולוג שהתבקש להכין תסריטים אפשריים של סיכונים ביטחוניים עבור הממונים על האבטחה, הכין בין 26 התסריטים תסריט אחד שדמה באופן כמעט מדויק לזה שהתרחש בפועל, תסריט מספר 21. מומחי האבטחה סירבו להתייחס ל"תסריט מספר 21" בטענה שהוא "בלתי סביר לחלוטין". למרות זאת, באולימפיאדת הנכים שהתקיימה חודש לפני אולימפיאדת מינכן, ב-2 – 11 באוגוסט 1972 בהיידלברג, לוותה נבחרת ישראל על ידי מאבטחים אנשי השב"כ, באישור שלטונות גרמניה המערבית. לספורטאים הנכים הוסבר שאותה אבטחה ניתנה מחשש לשלומם של הספורטאים נכי צה"ל שעלולים לשמש יעד לפיגוע חבלני.
ב-21 באוגוסט 1972 הגיעו למינכן ראשוני הספורטאים הישראלים, הסייפים דן אלון ויהודה וינשטיין. כיוון שהיו הראשונים, ניתנה להם האפשרות לבחור באיזו דירה לגור, והם בחרו בדירה 2 משום שהייתה היחידה שכללה מרפסת.
טקס הפתיחה של האולימפיאדה התקיים ב-26 באוגוסט 1972, ולאחריו החלו 15 ימי תחרויות שהיו אמורות להסתיים ב-10 בספטמבר (הן הסתיימו ב-11 בספטמבר בעקבות הפסקתן הזמנית ל-24 שעות ביום הטבח). זו הייתה האולימפיאדה הגדולה ביותר עד אז, בהשתתפות 7,170 ספורטאים מ-121 מדינות, שהתחרו ב-195 אירועים ב-23 ענפי ספורט.
המשלחת הישראלית
הוועד האולימפי בישראל החליט לשלוח לאולימפיאדת מינכן משלחת בינונית בגודלה יחסית לאותה תקופה, שכללה 15 ספורטאים, מהם שתי נשים, שהתחרו בשבעה ענפי ספורט. בנוסף לספורטאים כללה המשלחת חמישה מאמנים, שני שופטים בינלאומיים שמונו לשפוט בתחרויות, ושמונה בעלי תפקידים נוספים, בסך הכול 30 אנשים. מנהל המשלחת היה שמואל ללקין. מבחינה כמותית בלטו במשלחת הענפים ה"כבדים", היאבקות והרמת משקולות, שבכל אחד מהם היו שלושה ספורטאים, מאמן ושופט. שמונה מבין 11 הנרצחים בטבח השתייכו לשני ענפים אלה. בשני ענפים, היאבקות ושיט, השתתפו באולימפיאדה זו ספורטאים מישראל בפעם הראשונה. בהרמת משקולות ובסיוף השתתפה ישראל בפעם השנייה (הראשונה באולימפיאדת רומא (1960)). בשלושת הענפים הנוספים, אתלטיקה, שחייה וקליעה, נהגה ישראל להשתתף בכל האולימפיאדות, או כמעט בכולן.
הספורטאית הבולטת במשלחת הייתה האתלטית אסתר רוט-שחמורוב, שהצטיינה בריצות קצרות וריצות משוכות, וזכתה שנתיים קודם לכן בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק ב-1970. משאר הספורטאים לא היו ציפיות להישגים גבוהים, למעט מרק סלבין, מתאבק בן 18 שהיה אלוף ברית המועצות לנוער ועלה לישראל מספר חודשים לפני האולימפיאדה.
מרבית חברי המשלחת הישראלית התגוררו בכפר האולימפי ברחוב קונולי 31. בבניין גרו גם משלחות אורוגוואי והונג קונג. בדירה 1, הסמוכה לכניסה לבניין, התגוררו חמישה מאמנים ושני שופטים. בדירה 2 התגוררו חמישה ספורטאים: שני קלעים, שני סייפים ואתלט אחד (ההלך שאול לדני). בדירה 3 התגוררו שישה ספורטאים: שלושה מתאבקים ושלושה מרימי-משקולות. בדירה נוספת שהו בעת כניסת המחבלים מנהל המשלחת שמואל ללקין ושני אנשי הצוות הרפואי. בסך הכול שכנו בבניין בבוקר 5 בספטמבר 21 ישראלים. שתי הנשים במשלחת, שחמורוב והשחיינית שלומית ניר, התגוררו בבניין נפרד בכפר האולימפי. שני השייטים, יצחק ניר ויאיר מיכאלי, ומנהל קבוצת השיט אלי פרידלנדר שהו בקיל שבה התקיימו תחרויות השיט.
יום הטבח, 5 בספטמבר, היה היום ה-12 של האולימפיאדה. עד אז סיימו רוב הספורטאים הישראלים את השתתפותם בתחרויות, ולכן יצאו חברי המשלחת בערב הקודם לחזות בהצגת "כנר על הגג" בכיכובו של שמואל רודנסקי, וחזרו לחדריהם בכפר האולימפי בשעה מאוחרת. ייתכן שהמחבלים ידעו על כך ותכננו לבצע את הפעולה דווקא ביום הזה, כדי שיהיה להם קל יותר להשתלט על חברי המשלחת. מתוך 11 הספורטאים ששכנו בבניין בקונולי 31, היחיד שלא סיים את השתתפותו היה מרק סלבין. הוא היה אמור להתחרות באותו יום, אך לא זכה להגיע לזירת התחרות.
שחמורוב, שגרה כאמור בבניין אחר, הייתה אמורה להשתתף למחרת בשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר משוכות, וקיוותה לעלות לגמר, לאחר שקודם לכן הגיעה למקום החמישי בחצי הגמר בריצת 100 מטר והחמיצה את העלייה לגמר ב-4 מאיות השנייה. במקום לרוץ בחצי הגמר, היא הלכה אחרי ארונו של מאמנה עמיצור שפירא. השייטים ניר ומיכאלי יצאו ביום הטבח לשיוט השישי מתוך שבעה, וכשחזרו לחוף נודע להם על האירוע.
השתלטות המחבלים על הספורטאים
פעולת הטרור כונתה על ידי ארגון "ספטמבר השחור" בשם "מבצע בירעם ואיקרית" על שם עקורי איקרית ובירעם. מתכנני הפעולה היו מוחמד עודה, שנודע בכינוי אבו דאוד, ועאטף בסיסו. חוליית הטרור כללה שמונה מחבלים: מפקד הפעולה מוחמד מסאלחה, שכונה "עיסא", סגנו יוסוף נזאל המכונה "טוני" (שכונה על ידי כוחות הביטחון ואנשי התקשורת במקום "הקאובוי" בשל לבושו), עפיף אחמד חמיד (פאולו), ח'אלד ג'ווד (סלאח), אחמד שייח' טה (אבו האלה), מוחמד ספדי (בדראן), עדנאן אל-גאשי (דנאווי) ודודנו ג'מאל אל-גאשי (סמיר). המחבלים ידעו כולם גרמנית ועברו הכשרה צבאית ממושכת לקראת הפעולה. סיימון ריב טוען בספרו "יום אחד בספטמבר", עליו מבוסס הסרט באותו שם, ששלושה מחבלים, בהם עיסא וטוני, הועסקו בתפקידים שונים בכפר האולימפי, מה שאפשר להם לאסוף מידע רב על יעד הפעולה מבלי לעורר חשד. חבר ממשלחת אורוגוואי, ששכנה באותו בניין עם המשלחת הישראלית, העיד שראה את טוני בתוך הבניין יום לפני הטבח.
בליל 4 בספטמבר, מעט לפני חצות, התאספו השמונה במסעדה בתחנת הרכבת במינכן. הם ניגשו אל תאי שמירת החפצים והוציאו מהם תיקי ספורט שבהם הוחבאו הנשק והתחמושת, שכללו רובי סער מדגם קלשניקוב, אקדחי TT-33 ורימוני יד. המחבלים לבשו אימוניות על מנת להידמות לספורטאים, ונסעו בשתי מוניות אל הכפר האולימפי. ב-5 בספטמבר 1972, בשעה 04:10, ירדו מהמוניות שהביאו אותם סמוך לשער A25.
המחבלים עברו ללא קושי מעל הגדר ונכנסו לכפר האולימפי. מספר ספורטאים שראו אותם לא חשדו בהם ואף סייעו להם לעבור את הגדר. הם הגיעו לבניין שבו השתכנה המשלחת הישראלית, שלפו את כלי הנשק שהוסתרו בתיקים, פתחו את דלת הכניסה בעזרת מפתחות גנובים (כנראה על ידי המחבלים שעבדו בכפר האולימפי) ונכנסו אליו בלי לעורר חשד.
עם כניסתם לבניין נתקלו המחבלים במשה ויינברג, מאמן ההיאבקות, שניסה להתנגד להם בכוח ונורה בלחיו. יוסף גוטפרוינד, שופט ההיאבקות, הבחין במחבלים וניסה למנוע מהם לפתוח את דלת הכניסה לדירה 1, תוך שהוא צועק לחבריו "צאו החוצה". שותפו לדירה של גוטפרוינד, מאמן הרמת המשקולות טוביה סוקולסקי, סיפר: "התעוררתי מצעקותיו של גוטפרוינד, קמתי ממיטתי וראיתי אותו מנסה בכל כוחו להחזיק את הדלת סגורה". סוקולסקי הגיב במהירות, שבר את החלון וקפץ החוצה, וכך הצליח להינצל. ששת הדיירים הנוספים בדירה 1 לא הספיקו להימלט, והוכנעו על ידי המחבלים: ויינברג, גוטפרוינד, עמיצור שפירא, מאמנה של שחמורוב, מאמן הקליעה קהת שור, מאמן הסיוף אנדרי שפיצר, ושופט הרמת המשקולות יעקב שפרינגר.
לאחר שהשתלטו על המאמנים והשופטים בדירה 1, הורו המחבלים לוויינברג הפצוע להוביל אותם אל שאר הישראלים בבניין. ויינברג, ששמר על קור רוח למרות פציעתו, דילג על דירה 2 הסמוכה (ישנה גרסה לפיה הוא שכנע את המחבלים שבדירה הזו גרים ספורטאים ממדינה אחרת), והוביל אותם לדירה 3 בה שכנו המתאבקים ומרימי המשקולות. הוא חשב כנראה שלספורטאים החזקים יהיה סיכוי כלשהו להתנגד למחבלים. אבל הם היו שקועים בשינה עמוקה והמחבלים הצליחו להשתלט עליהם ללא קושי. כאשר המחבלים הוליכו את ויינברג וששת הספורטאים מדירה 3 אל דירה 1 עליה השתלטו קודם לכן, ניסה ויינברג פעם נוספת להתנגד למחבלים והצליח להכות עד עילפון אחד מהם. המתאבק גד צברי ניצל את המהומה ונמלט בריצה דרך היציאה האחורית אל החניון התת-קרקעי, כאשר הוא מתחבא מאחורי עמודים ומתחמק מיריות המחבלים שניסו לשווא לפגוע בו. צברי סיפר: "אני חושב שרצתי יותר מהר מולרי בורזוב" (המנצח בריצת 100 מטר).
המחבלים ירו למוות בוויינברג, והשליכו את גופתו העירומה והמגואלת בדם אל מחוץ לבניין. זו הייתה התמונה המזעזעת שנראתה תוך זמן קצר על מסכי הטלוויזיה בכל רחבי העולם. את המראה המבעית ראה גם הסייף דן אלון כאשר הציץ מחלון חדרו בדירה 2 לאחר שהתעורר מקול היריות שהרגו את ויינברג.
אלון סיפר: "בשעה 4:30 בערך התעוררתי מקולות של פיצוצים ויריות. חשבתי בתחילה שזו רק משלחת אחרת שחוגגת בסביבה. הרעשים נפסקו וחזרתי לישון. כ-20 דקות אחר כך שוב התעוררתי, והפעם קולות הירי היו ממש חזקים והרעידו את החדר. קפצתי מהמיטה. ניגשתי לחלון והצצתי החוצה, וראיתי על המדרכה שני מחבלים חמושים ואת גופתו של ויינברג. שמעתי בחדר הסמוך מחבל מדבר בטלפון עם המשטרה. הוא אמר שישראל צריכה לשחרר 200 מחבלים, או שהם יהרגו את הישראלים". אלון, שדיבר גרמנית, תרגם לשכניו לדירה את הנאמר. אלון וארבעת שותפיו לדירה: ההלך שאול לדני, הסייף יהודה וינשטיין, והקלעים הנרי הרשקוביץ וזליג שטרוך הבינו שהם חייבים לברוח מיד, אבל כדי לא לעורר רעש הלכו לאט לאט אל המרפסת, וממנה קפצו למטה.
ניצול אחר, הסייף יהודה ויינשטיין, סיפר: "פתחתי את הדלת וראיתי כמה אנשים עם תת-מקלעים בידיהם. אחד היה גלוי ראש וחברו לבש מעין סומבררו גדול. בו ברגע שמענו יריות ואז תפסתי שזו התקפה של מחבלים ערבים עלינו. סגרתי את הדלת ועם חבריי לחדר שהתעוררו אף הם התייעצנו כיצד לחמוק מהחדר ולמלט את נפשותינו. מאחר שהמסדרון היה שקט, פתחתי את הדלת והצצתי החוצה. איש לא נראה. חמקתי החוצה וסימנתי לחברי לבוא אחרי. הצלחנו להסתלק מבלי שיבחינו בנו ורצנו כל עוד נפשנו בנו לביתנים של משלחות אחרות".
שמואל ללקין ושני חברי המשלחת שהיו בדירה 4 הצליחו לחלץ את עצמם מהבניין מבלי שהמחבלים הבחינו בהם. אנשי המשלחות האחרות ששהו בבניין ואותרו על ידי המחבלים שוחררו מיד.
חמשת הספורטאים מדירה 3 שנותרו בידי המחבלים, שהיו מרימי המשקולות יוסף רומנו, דוד ברגר וזאב פרידמן והמתאבקים מרק סלבין ואליעזר חלפין, רוכזו יחד עם חמשת המאמנים והשופטים בחדר אחד בדירה 1. בשלב זה היו בידי המחבלים עשרה בני ערובה.
זמן קצר לאחר מכן, תקף רומנו את עפיף אחמד חמיד בסכין לקילוף פירות, פצע אותו בפניו ולקח את רובהו. הוא נורה מיד על ידי מחבל אחר ונפצע קשה. המחבלים סירבו לתת לו טיפול רפואי והניחו אותו על הרצפה במרכז החדר לדמם עד מוות, ולאחר מכן הותירו את גופתו כאות אזהרה לחבריו. אלה נכפתו בידיהם וברגליהם, כאשר ארבעה בני ערובה יישובים על כל אחת משתי המיטות וקשורים זה לזה, והתשיעי קשור בידיו וברגליו לכיסא. במצב זה הם הוחזקו במשך כ-17 שעות עד סמוך ל-22:00 בלילה. על מותו של רומנו, הקורבן השני של הטבח, נודע מחוץ לבניין רק מספר שעות מאוחר יותר.
ב-2015 חשפו אילנה רומנו, אלמנתו של יוסף רומנו, ואנקי שפיצר, אלמנתו של אנדריי שפיצר בראיונות ובסרט תיעודי כי על פי תמונות ודוחות שנמסרו להם מהרשויות בגרמניה עולה כי הספורטאים הוכו ועונו לנגד עיני חבריהם בטרם נרצחו.
מתפיסת בני הערובה עד ניסיון החילוץ
דוח של ממשלת גרמניה שהודלף והגיע לידי אנקי שפיצר, רעייתו של אנדריי שפיצר, מאמן הסייף שנרצח בהתקפת המחבלים, וחקירת הבי בי סי בשיתוף פעולה עמה, גילו פרטים רבים על מהלך החילוץ הכושל, והסיבות לכשלים.
שומרי המקום גילו את הגופה המגואלת בדם, ולאחר מכן הבחינו במחבלים חמושים בחלונות. הם דיווחו למשטרה. תמונת הגופה צולמה בידי אנשי תקשורת, ורבבות אזרחים ואנשי תקשורת החלו לנהור לאזור ולצפות על ההתפתחויות.
מכיוון שהחוק הגרמני באותה תקופה אסר על הצבא התערבות בכל מקרה אזרחי שהוא, משטרת גרמניה טיפלה באירוע. למשטרה לא הייתה יחידת צלפים וגם לא יחידה לטיפול במחבלים. את המשא ומתן ניהל מפקד משטרת מינכן מנפרד שרייבר.
דף מודפס של המחבלים הושלך מאחד החלונות של מגורי המשלחת הישראלית, ובו דרישה מפורטת לשחרורם של 232 מחבלים שהוחזקו בישראל ועוד שני מחבלים שנכלאו בגרמניה, ואיימו שאם דרישתם לא תיענה עד 12:00 בצהריים, הם יוציאו להורג שני בני ערובה נוספים (בשלב זה לא ידעו על ההרוג בתוך חדר המשלחת). גרמניה שחררה מיד את שני המחבלים והם טסו לתוניסיה.