cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מן (מחוז)
המהפכה הצרפתית
בתחילת הדרך, חלק מאוכלוסיית מן תמך במהפכה הצרפתית שהתרחשה בפריז. התרחבות המהפכה וההתנגדות הכללית של מדינות אירופה האחרות עוררו מלחמה, שאילצה את שלטונות הרפובליקה הצרפתית החדשה שנוסדה להעסיק חיילים להילחם נגד אויביה האירופים. לצורך הגובר של חיילים היו השלכות רעות במן, בדרום נורמנדי ובחלק המזרחי של ברטאן: צעירים סירבו להצטרף לצבא והעדיפו להיעלם ולהסתתר. הם ארגנו מעין צבא סודי והם קיבלו את שמו של צ'ואן, מהכינוי של המפקד שלהם, ז'אן קוטרו. עם מנהיגים כאלו, מן הפכה במהירות למרכז מהפכת הנגד של צ'ואן. הם מצאו תמיכה מקומית בכל מקום בקרב האיכרים, שהזדעזעו מהאופן שבו הממשל והצבא התייחסו לכמרים ולדת הקתולית.
זמנים מודרניים
במהלך המהפכה הצרפתית מן הפכה למחוזות החדשים שנוצרו מאיין וסארת, כעת הם משולבים יחד באזור פיי דה לה לואר.
איך שאתה רוצה
"איך שאתה רוצה" הוא אלבומה השלישי של להקת הרוק הישראלית, הפיל הכחול. האלבום יצא לאור בחודש מרץ 2018. את האלבום הוציאה הלהקה לאחר שגייסה את הכסף ליצירתו והפקתו בפרויקט הדסטארט, בנובמבר 2017. בתוך 3 ימים הגיע הגיוס ל-125% תמיכה.
האלבום שוחרר 4 חודשים לאחר הצלחת גיוס ההמונים, במרץ 2018.
צביון (סוג)
צִבְיוֹן (שם מדעי: Cephalophus; קרוי גם דוויקר), הוא הסוג העיקרי של האנטילופות בתת-משפחת הצביונים הכולל 18 מינים החיים באפריקה שמדרום לסהרה. שלושה מינים מהם בעלי הגדרה חדשה יחסית, וקודם לכן היו מוכרים לסירוגין כתת-מינים. הגדרותיהם של חמישה מינים נוספים עברו בעבר גלגולים רבים עד שסווגו כמינים נפרדים.
במרוצת הזמן מרבית המינים בסוג חולקו לשתי קבוצות לא טקסונומיות: 1. "צביונים ענקיים" - ארבעה מינים המתאפיינים במבנה ומידות גוף גדולים יותר, ראשם רחב עם לוע גדול, סנטרם עגול, נחיריהם גדולים מאוד, וקרניהם ארוכות ומפותחות יותר משל המינים האחרים ומתעקלות מעט לאחור בדרך כלל. 2. "צביונים אדומים" - כוללת את כל המינים האחרים מלבד צביון זברה וצביון שחור (12 מינים בסך הכול). המינים בקבוצה מתאפיינים בקרניים פשוטות וישרות יותר, יש להם פרווה בגוונים שונים של אדמדם המקשה מאוד על זיהוי של רבים מהם, ראשם קטן יותר וסנטרם ישר, ונחיריהם קטנות יותר משל המינים הגדולים (אם כי גדולות בהשוואה לאנטילופות אחרות). צביון חום הוא המין היחיד שמשויך למעשה לשתי הקבוצות. המין הגדול בסוג הוא צביון ז'נטינק, והמין הקטן ובעל התפוצה הקטנה ביותר הוא צביון אדרס.
אנטומיה
המינים בסוג מתאפיינים בקרני-חרוט פשוטות וישרות למדי, ואצל המינים הגדולים הקרן מתעגלת מעט לאחור. הן הזכרים והן הנקבות של המין מתאפיינים בקרניים, ולזכרים קרניים ארוכות ועבות יותר. הפרווה שלהם קצרה וחלקה ובהירה לרוב באזורים התחתונים. לבד מצביון זברה וצביון ז'נטינק, לכל המינים יש ציצת שיער בולטת במרכז המצח, ובמינים מסוימים הציצה מסתירה לחלוטין את הקרניים. יש להם זנב קצר למדי שמסתיים בציצת שיער עגלגלה, ואוזניים עגלגלות ורחבות. למרות השוני בממדי הגוף לכל המינים מבנה זהה למדי: מבנה גוף עגלגל ומקושת, צוואר קצר וראש משולש. הרגליים האחוריות ארוכות מהקדמיות ומדגישות את המראה השפוף שלהם. לרובם פרסות קצרות וחדות. המין מתאפיין בבלוטות ריח גדולות באזור הלסת, והבלוטות במפשעה נמצאות רק אצל חלק מהמינים. במרכז הבלוטות שבלסת יש חריץ שחור - ישר ואלכסוני, בניגוד לחריץ העקום של מיני הסוג צביון גמדי. הם גם נבדלים מהסוג צביון גמדי בכך שיש להם זנב קצר יותר, ואין להם בלוטות ריח בין הפרסות.
אקולוגיה
ישנן חלוקות נוספות אצל המינים בסוג: צביוני יער - מצויים בעיקר ביערות טרופיים, וצביוני סוואנה המצויים גם בסוואנות בחורשים דלילים ובאזורי סבך גבוהים. חלוקה נוספת היא לפי שעות פעילות: צביוני לילה - פעילים בעיקר בשעות הלילה (רובם מצביוני הענק, אך ישנן גם מינים נוספים), וצביוני יום הפעילים בשעות הבוקר, שעות הצהריים המאוחרות ושעות הערב. מינים בודדים פעילים בעיקר בבין השמשות. המאפיינים שזהים לכל המינים: תזונה שמורכבת ברובה מפירות, עלים או זרעים, עם כמות מועטה יותר של פטריות, עשבי תיבול ועשבים. מרביתם גם מגוונים את תזונתם למזון מהחי כחולייתנים קטנים, ציפורים, נמלים ונבלות. חלק גדול מהמינים נוהגים לעקוב אחר מיני קופים מסוימים כדי ליהנות מהפירות שהללו מפילים מבלי משים. אחד מהמאפיינים של המינים הוא שהם מנפנפים בזנבם ללא הרף - מה שלעיתים נראה כאור מבצבץ ביער.
האויב העיקרי של כל המינים הוא הנמר, ומאזור לאזור עלולים לטרוף את המינים בסוג טורפים מגוונים למדי: החל מהאריה, הצבוע, הפיתון, והמנדריל, וכלה בתן, סרוואל, זבד, עיט ולטאת כוח. מיני הצביון ידועים בביישנותם ובזהירות המופלגת שלהם, כשבשעת סכנה הם "יצללו" במהירות לתוך הסבך וזהו גם המקור לשמם השני (דוויקר פירושו באפריקאנס - "צוללן"). המינים בעלי יכולת ניתור טובה ומבנה גופם מסייע להם לנוע במהירות בסבך.
המינים בסוג הם בעלי חיים בודדים וטריטוריאליים ברובם - אם כי זה לא הוכח לגמרי, והם חיים לרוב בשטחים קבועים אותם הם מסמנים בעזרת בלוטות הריח שלהם. חלק מהמינים פוליגמיים ואחרים מונוגמים. ההריון של הנקבה נמשך 8-4 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד בדרך כלל. העופר שוהה בצמחייה סבוכה בתקופה הראשונה לחייו ונגמל לאחר 5-3 חודשים. הבגרות היא סביבות 18-9 חודשים, ומשתנה בין הזכרים לנקבות. תוחלת חיים ממוצעת של המינים היא כ-10 שנים.
יחסי איראן–גמביה
יחסי איראן–גמביה (בפרסית: روابط ایران و گامبیا, באנגלית: Gambia–Iran relations) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה האסלאמית של גמביה.
היסטוריה
היחסים בין גמביה לאיראן התפתחו בקבות עליותו לשלטון של יחיא ג'אמה האסלאמיסט לשלטון בגמביה בהפכיה צבאית ב-1994.
מחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן, היה אורח הכבוד של פסגת האיחוד האפריקאי בעיר בנג'ול, בירת גמביה, שנערכה בשנת 2006. הוא וג'אמה העידו על הקשר הקרוב ביניהם. גמביה תמכה בזכותה של איראן לפתח את תוכנית הגרעין שלה לצורכי אנרגיה חשמלית.
ניתוק הקשרים בין שתי המדינות
עלא א-דין בורוג'רדי, יו"ר ועדת החוץ וביטחון הפנים של המג'לס, ייחס את הפעולה ללחץ גדול של ארצות הברית, שרצתה ליצור בידוד דיפלומטי לאיראן באותה התקופה.
פאבל גגארין
פאבל פבלוביץ' גגארין (ברוסית: Павел Павлович Гагарин; 15 במרץ 1789, מוסקבה - 4 במרץ 1872, סנקט פטרבורג) היה פוליטיקאי ומדינאי רוסי, שכיהן כראש ממשלת רוסיה.
גגארין נולד בשנת 1789. אביו נפטר באותה השנה. לאחר שאמו מתה בשנת 1800, הוא ואחיו נשלחו להתחנך בפנימייה פרטית בבירת רוסיה, מוסקבה. בשנת 1809 החל לעבוד בשירות המדינה. בשנת 1831 הוא התמנה לסנאט, תחת שלטונו של ניקולאי הראשון.
קישורים חיצוניים
{{קצרמר{אישיות}}
נטע לביא
נטע לביא (נולד ב-25 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הקשר האחורי בגמבה אוסקה מהליגה הבכירה ביפן ובנבחרת ישראל.
מכבי חיפה
ב-13 בספטמבר 2016 שימש לביא כקפטן מכבי חיפה במשחק גביע הטוטו בו ניצחה מכבי חיפה את הפועל כפר סבא 3–2. ב-16 בנובמבר 2016 האריך לביא את חוזהו במועדון עד לשנת 2021 ושכרו שודרג. ב-24 באוקטובר 2017 כבש לביא את שערו הראשון בקריירה, במשחק רבע גמר גביע הטוטו מול הפועל עכו. בעונת נחלש מעמדו בקבוצה והוא הפך לשחקן ספסל. בנובמבר 2017 נפצע, וחזר לסגל הקבוצה רק לקראת תום העונה.
ב-12 בינואר 2019 כבש לביא את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–0 על הפועל באר שבע בו שימש כקפטן, ועד תום עונת 2018/2019 כבש שני שערים נוספים וסייע לקבוצה לסיים במקום השני. לקראת עונת 2019/2020 מונה לביא לקפטן הקבוע של הקבוצה, וקיבל את חולצה מספר 6 בעקבות פרישתו של גל אלברמן. באוגוסט 2019 האריך לביא את חוזהו במכבי חיפה עד לשנת 2023. לביא היה אחד ממצטייני העונה ואף מועמד לתואר שחקן העונה.
בעונת 2020/2021 זכה להניף את צלחת האליפות של מכבי חיפה לאחר עשור ללא זכייה בתואר. לביא היה ממצטייני העונה, כבש שני שערים ובישל שניים נוספים.
במוקדמות ליגת האלופות של עונת 2021/22 נפצע לביא במשחק מול קאיראט אלמטי ומיעט לשחק בהמשך העונה בליגה. בסיום עונת 2021/2022 זכה עם קבוצתו באליפות בפעם השנייה ברציפות.
במוקדמות עונת 2022/2023 בליגת האלופות לביא נטל חלק בהעפלה לשלב הבתים.
נבחרות ישראל
בתום עונתו הראשונה בליגת העל זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת על ידי המאמן הלאומי אלישע לוי, וב-31 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-70 במשחק ידידות מול סרביה, שהסתיים בהפסד החוץ 3–1.
סאקוקו
סַאקוֹקוּ (ביפנית: 鎖国 – ארץ נעולה) הייתה מדיניות יפנית של התבדלות שהונהגה בידי שוגונות טוקוגאווה בתקופת אדו והמשכה עד נפילת השוגונות ברסטורציית מייג'י. מדיניות זו מנעה כניסה של זרים למדינה (פרט להולנדים שהורשו לעגון באי המלאכותי דג'ימה בלבד) ומנעה יציאה של יפנים מהמדינה תחת איום בעונש מוות. מדיניות זו חוקקה בידי השוגון טוקוגאווה איאמיצו בשורה של צווים שפורסמו בין השנים 1633–1639 ונשארה בתוקף עד שנת 1853 עם הגעתן של הספינות השחורות של קומודור מת'יו פרי ופתיחתה של יפן למסחר עם המערב. עזיבה של יפנים את המדינה הותרה רק בשנת 1868 עם רסטורציית מייג'י.
תחת מדיניות סאקוקו לא הייתה יפן מבודדת לחלוטין וכן היו לה קשרי מסחר עם מדינות ספורות. נקודת הממשק היחידה שהותרה עם אירופה הייתה עם הולנד באי דג'ימה באזור נגסאקי, שם הוקמה תחנת סחר הולנדית. המסחר עם סין גם כן התקיים דרך נגסאקי, בעוד שהמסחר עם קוריאה הוגבל לאי צושימה, גם הוא באזור נגסאקי. המסחר עם בני איינו התקיים במרחב מצומאה בהוקאידו, והמסחר עם ממלכת ריוקיו, ששכנה באי אוקינאווה, התקיים במרחב סצומה. מלבד קשרים אלה באזורי הפריפריה, שלחו מדינות הסחר עם יפן גם ספינות בצורה סדירה לאדו, מקום מושבו של השוגון.
שם המדיניות
מקור המונח סאקוקו הוא בכתב היד "סאקוקו רון" שנכתב על ידי האסטרונום היפני טדאו שיזוקי בשנת 1801. עם זאת, מאחר שהמסחר כן הותר, ואף שגשג, בנקודות הסחר עם המדינות שלהן הותר לסחור, לא ניתן להגדיר את יפן של אותה תקופה כסגורה לחלוטין. בפועל, המדיניות גירשה את הפורטוגזים, אך במקביל קיימה דו־שיח עם נציגים הולנדים וקוריאנים על מנת להבטיח שנפח המסחר הכולל לא ייפגע. משום כך נוטים ההיסטוריונים לכנות את המדיניות בשם "קאיקין" – הגבלות ימיות – כפי שכונתה בזמנה, בהשפעת רעיון סיני דומה של מגבלות ימיות אשר נקרא האי ג'ין.
רונלד טובי טוען כי מקור השם הוא בטעות תרגום. בראשית המאה התשע עשרה תורגם ליפנית ספרו של הנוסע הגרמני אנגלברט קמפפר שחדר ליפן במסווה של רופא הולנדי. אחד מפרקיו של קמפפר עוסק בשאלה, "האם יפן צריכה להישאר סגורה כפי שהיא כעת". בעקבות שרשרת טעויות וקיצורי שמות הפרקים מהמקור הגרמני, לאנגלית, הולנדית ולבסוף ליפנית - קוצר שם הפרק ל"סאקוקו רון".
הסיבות לכינון המדיניות
הסברה הרווחת במחקר היא ששוגונות טוקוגאווה ניסתה למנוע באמצעות אכיפת מדיניות סאקוקו השפעות דתיות וקולוניאליות, בעיקר מספרד ומפורטוגל, אשר נתפסו בעיניהם כאיום על יציבות השוגונות והשלום בארכיפלג היפני. מספרם העולה של מקרי ההתנצרות הקתולית בדרום יפן, בעיקר באי קיושו, היה גורם בולט בתפיסת האיום.
מאידך, מחקר של היסטוריונים יפנים משנות ה־70 של המאה ה־20 טוען כי סיבה זו מסבירה באופן חלקי את כינון המדיניות. הם טוענים כי יש לדון במניעים להתחזקות ההדרגתית של ההגבלות הימיות במהלך תחילת המאה ה־17 בהקשר של סדר היום הפוליטי הפנימי של שוגונות טוקוגאווה. אחד המרכיבים במדיניות זו היה רכישת שליטה מספקת על מדיניות החוץ של יפן כדי שלא רק להבטיח שלום חברתי, אלא גם לשמור על עליונותו של טוקוגאווה כלפי המנהיגים החזקים במדינה, במיוחד הדאימיו טוזמה. דאימיו אלה ניצלו את קשרי מסחר במזרח אסיה לרווח כלכלי במהלך תקופת סנגוקו, דבר שאפשר להם לבנות את כוחם הצבאי. על ידי הגבלת היכולת של הדאימיו לסחור עם ספינות זרות שהגיעו ליפן ולחפש הזדמנויות מסחריות מעבר לים, יכלה השוגונות להבטיח שאף אחד מהם לא יהיה מספיק חזק לקרוא תגר על עליונותה. גישה זו תואמת את הסברה המקובלת לסיבה שעומדת מאחורי יישום הסנקין קוטאי. הפנית המסחר בעיקר לנגסאקי, שעברה לשליטת טויוטומי הידיושי בשנת 1587, אפשרה לשוגונות, באמצעות מיסים ומכסים, לבסס את האוצר שלה. אין זה עניין של מה בכך, שכן הן שוגונות קאמאקורה והן שוגונות אשיקאגה הוגבלו בנקודות חיוניות בשל היעדר אמצעים. ההתמקדות בסילוק ההשפעות המערביות והנוצריות מהארכיפלג היפני כמניע העיקרי של מדיניות סאקוקו, יכולה אם כן להיחשב כהבנה אירוצנטרית של ההיסטוריה היפנית, אף שמדובר בתפיסה מקובלת.
מדיניות סאקוקו הייתה גם דרך לשלוט על המסחר בין יפן למדינות אחרות, כמו גם לתבוע את מקומה החדש של יפן בהיררכיה המזרח־אסייתית. שוגונות טוקוגאווה יצרה מערכת בינלאומית משלה בקנה מידה קטן שבה יפן תוכל להמשיך להחזיק בגישה למצרכים חיוניים כתרופות ולהשיג מודיעין הכרחי על המתרחש בסין, מבלי להסכים למעמד של כפיפות במערכת התשלומים לסין. יחסיה הדיפלומטיים הרשמיים והבונים לרוב של יפן עם שושלת ג'וסאון הקוריאנית אפשרו את קיומן של נציגויות קוריאניות ביפן. יחד עם המסחר הער בין צושימה לקוריאה ועם הנוכחות היפנית בפוסן, יכלה יפן לרכוש גישה להתפתחויות סיניות תרבותיות, אינטלקטואליות וטכנולוגיות לאורך תקופת אדו. בעת ניסוחן של ההגבלות הימיות החמורות ביותר איבדה שושלת מינג שליטה על חלק גדול מסין, ולא היה זה הכרחי, או כדאי, מצד יפן לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים, הן עם שושלת מינג והן עם שושלת צ'ינג, בעוד נושא לגיטימיות השלטון הקיסרי בסין אינה מוסדרת. יפן יכלה לרכוש את הסחורות המיובאות שלהן נדרשה באמצעות סחר בתיווך הולנדי ודרך איי ריוקיו. היפנים אף עודדו את ממלכת ריוקיו לשמור על מערכת תשלומים לסין, על אף שבית שימאזו ממרחב סצומה צבר השפעה פוליטית באופן חשאי באיי ריוקיו. לאחר שהביסה שושלת צ'ינג את הנאמנים לשושלת מינג מטאיוואן, הייתה סין תחת שושלת זו פתוחה יותר למסחר, והשליטים היפנים חשו לכן אף פחות צורך לכונן יחסים רשמיים עמם.
סאקוקו גם הייתה מנגנון ההגנה העיקרי מפני דלדול מוחלט של המחצבים היפניים, כגון כסף ונחושת. עם זאת, בעוד שייצוא הכסף דרך נגסאקי היה תחת בקרה של השוגונות עד כדי עצירתו, ייצוא הכסף דרך קוריאה נמשך בהיקף גבוה למדי.
יפן תחת המדיניות
הדרך שבה שמרה יפן על קו אחד עם הטכנולוגיה המערבית הייתה באמצעות לימוד כתבי רפואה וכתבים אחרים בשפה ההולנדית אשר הושגו בדג'ימה. דבר זה התפתח לתחום משגשג בשלהי המאה ה־18 שנודע בשם ראנגאקו. על תחום זה אבד הכלח עם פתיחתה של יפן וקריסת המדיניות, וסטודנטים יפנים רבים יצאו ללמוד מעבר לים.
אמנות מטאפיזית
אמנות מטאפיזית הייתה סגנון ציור שפרח בעיקר בין השנים 1911 ו-1920 בעבודותיהם של האמנים האיטלקיים ג'ורג'ו דה קיריקו וקארלו קארה. התנועה החלה עם דה קיריקו, שלעבודותיו החלומיות, עם ניגודי האור והצל החדים שבהן, הייתה תכונה מסתורית ומעט מאיימת. דה קיריקו, אחיו הצעיר אלברטו סאביניו וקארה יצרו באופן רשמי את האסכולה ואת עקרונותיה בשנת 1917.
התפתחות הז'אנר
בעוד שסגנון הפוטוריזם דחה בעיקשות את העבר, תנועות מודרניות אחרות הושפעו בעבודותיהן דווקא מנוסטלגיה כלפי ההדר הקלאסי של איטליה. ג'ורג'ו דה קיריקו פיתח לראשונה את הסגנון לו הוא קרא מאוחר יותר "ציור מטאפיזי" בעודו במילאנו. עם זאת, היה זה באזור הרגוע יותר של פירנצה שבו הוא פיתח לבסוף את הדגש שלו על חללים מוזרים ומצמררים, אותו הוא ביסס על הפיאצה האיטלקית. רבות מעבודותיו של דה קיריקו מתקופתו בפירנצה מעוררות תחושה של ניתוק בין העבר להווה, בין מושא הציור לחלל שהוא מאכלס. עבודות אלה משכו אליהן במהרה את תשומת לבם של אמנים אחרים כגון קארלו קארה וג'יורג'יו מורנדי. בציורו "מלנכוליית טורין" מ-1915, לדוגמה, הוא השתמש בניגודים חדים, באופן בלתי-טבעי כמעט, של אור וצל, שמעניקים לציור אווירה נוגעת ללב, אך גם מאיימת ומסתורית. החלל הפרספקטיבי העמוק והשמיים הכהים בציור הם כלים אופייניים בעבודותיו המוזרות והמעוררות של דה קיריקו. הוא העניק לציוריו כותרות אניגמטיות, כמו "הנוסטלגיה של האינסופי" (1913-1914), "כיבושו של הפילוסוף" (1914) ו-"גמולו של הידעוני" (1913), שתרמו לרושם הקריפטי שלהם. אמנים מטאפיזיים נוספים הם פיליפו דה פיסיס ומריו סירוני. האסכולה המטאפיזית לא החזיקה מעמד זמן רב. היא התפרקה בשנת 1951 לערך, בגלל ויכוח בין דה קיריקו לבין קארה לגבי מי מהם ייסד את הקבוצה.
סאקוקו
סוף מדיניות הבידוד
ב־8 ביולי 1853 הגיע הקומודור מת'יו פרי למפרץ אדו עם ארבע ספינות מלחמה בהציגו את איום תותחי פקסן של ספינותיו. הוא דרש כי יפן תיפתח למסחר עם המערב. ב־31 במרץ 1854 נחתם הסכם קנגאווה, עת פרי חזר עם שבע ספינות וכפה על השוגון לחתום על "חוזה השלום והידידות", שהוביל לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לארצות הברית. הממלכה המאוחדת חתמה על הסכם דומה בשלהי אותה שנה.
בין השנים 1852 ל־1855 ניסה האדמירל יבפימי פוטיאטין מהצי הרוסי הקיסרי מספר פעמים להשיג מהשוגונות תנאי מסחר מיטיבים עבור רוסים. ביוני 1853 הוא הביא למפרץ נגסאקי מכתב משר החוץ קארל נסלרוד והציג להיסשיגה טנאקה מנוע קיטור, קרוב לוודאי הראשון שנראה ביפן. מאמציו נשאו פרי בהסכם שימודה בפברואר 1855.
במקביל להגעת הזרים ליפן, שלחה השוגונות מספר משלחות אל מעבר לים במטרה ללמוד על תרבות המערב. בשנת 1860 נפתחה שגרירות יפנית בארצות הברית על סיפון ספינת המלחמה היפנית קאנרין מארו. שגרירות לאירופה נשלחה בשנת 1862, ואחת נוספת נשלחה ב־1863. יפן אף שלחה משלחת ליריד העולמי של פריז בשנת 1867.
עונת 2002/2003 בליגה הלאומית
עונת 2002/2003 בליגה הלאומית הייתה העונה הרביעית של הליגה הלאומית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל. הליגה החלה ב-13 בספטמבר 2002 והסתיימה ב-31 במאי 2003.
הליגה כללה 12 קבוצות. העונה הסתיימה בהעפלתן של מכבי אחי נצרת ובני סכנין לליגת העל, וכן בנשירתן של מכבי כפר כנא ובית"ר באר שבע לליגה השלישית. קבוצת הפועל רמת גן זכתה בגביע המדינה מה שהקנה לה כרטיס לגביע אופ"א. היא הייתה הקבוצה הראשונה בישראל שזוכה בגביע המדינה בזמן שהיא משחקת בליגת המשנה בישראל.
שי אהרון מהפועל ירושלים היה מלך השערים של העונה עם 17 כיבושים.
זורה ניל הרסטון
זורה ניל הרסטון (באנגלית: Zora Neale Hurston, 7 בינואר 1891, נוטאסולגה, אלבמה, ארצות הברית – 28 בינואר 1960, פורט פירס, פלורידה, ארצות הברית) הייתה אנתרופולוגית, חוקרת פולקלור, וסופרת אפרו-אמריקאית. היא חיברה ארבעה רומנים, עשרות סיפורים קצרים, מחזות ומאמרים. יצירתה הידועה ביותר היא הרומן עיניהם צופות באלוהים, משנת 1937.
שנותיה הראשונות
הרסטון נולדה חמישית מבין שמונה ילדים לג'ון ולוסי אן הרסטון. אביה היה מטיף בפטיסטי, חקלאי-חוכר, ונגר, ואמה הייתה מורה. היא נולדה בעיירה נוטאסולגה אשר במזרח מדינת אלבמה בדרום ארצות הברית, שבה גדל אביה ואביו לפניו (אף הוא מטיף בפטיסטי).
כשהייתה בת שלוש, עקרה משפחתה לעיירה איטונוויל - אחד היישובים הראשונים שהוקמו במיוחד לאפריקאים אמריקאים, במרכז מדינת פלורידה בשנת 1887. הרסטון סיפרה שמאז ומעולם ראתה באיטונוויל בית, היות שגדלה שם, ולעיתים ציינה אותה כמקום הולדתה. בשנת 1897, נבחר אביה לשמש ראש העיירה, ובשנת 1902 מונה למשרת המטיף בכנסייה הגדולה ביותר ביישוב, כנסיית מאסדוניה מישינרי באפטיסט ( Macedonia Missionary Baptist).
בשנת 1901, ביקרו באיטונוויל כמה מורים מצפון ארצות הברית, והעניקו להרסטון ספרים, אשר חשפו אותה לספרות; לימים היא תיארה את המפגש כ"מעין היוולדות". הרסטון תיארה את חוויית ילדותה באיטונוויל במסה בשם "How It Feels to Be Colored Me", שפרסמה בשנת 1928.
אמה של הרסטון נפטרה בשנת 1904. אביה נישא בשנית, והרסטון נשלחה לפנימייה בפטיסטית בג'קסונוויל, פלורידה. לאחר זמן, חדלו הוריה מלשלם את שכר הלימוד, והרסטון סולקה מן הפנימיה. היא מצאה פרנסה כמשרתת אישית לזמרת בלהקה נודדת שהעלתה מחזות זמר של גילברט וסאליבן.
בשנת 1917, החלה הרסטון לפקוד בית ספר תיכוני בתוך אוניברסיטת מורגן, מכללה בבולטימור, מרילנד ששירתה בעיקר אפריקאים אמריקאים בשעתו. בערך בתקופה זו, אולי כדי לזכות בהשכלה תיכונית חינם, החלה הרסטון להתייחס לשנת 1901 כשנת לידתה. היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1918.
לימודים
באותה שנה החלה הרסטון ללמוד באוניברסיטת הווארד (Howard), שם הייתה לאחת החברות הראשונות באחווה זטא פי בטא, ונמנתה על מייסדי כתב עת סטודנטים בשם The Hilltop. באוניברסיטה למדה הרסטון ספרדית, יוונית עתיקה, ספרות אנגלית, ורטוריקה, וסיימה לימודי תעודה בשנת 1920.
נישואין
בשנת 1927, במהלך לימודיה, נישאה להרברט שין, מוזיקאי ג'אז וחבר לספסל הלימודים באוניברסיטת הווארד, שלימים נעשה רופא. נישואיהם הסתיימו בשנת 1931. בשנת 1939, בעת שעבדה עבור מינהל קידום העבודות (WPA), נישאה לאלברט פרייס. נישואין אלו נמשכו שבעה חודשים.
שנות ה-1920
כשהרסטון הגיעה לניו יורק ב-1925, הרנסאנס של הארלם היה בשיאו, ועד מהרה היא הייתה לאחת הסופרים שבמרכזו. זמן קצר לפני שהתחילה לימודיה בברנרד, הסיפור הקצר שלה "Spunk" נבחר לאנתולוגיית The New Negro, אוסף ראשון מסוגו של סיפורת, שירה ומסות המתמקדים בספרות אפריקאית ואפרו-אמריקאית. ב-1926, קבוצת סופרים שחורים שכללה את הרסטון, לנגסטון יוז, וואלאס תורמן – אשר כינו את עצמם "the Niggerati" (משחק מילים בין מילת גנאי לשחורים ו"literati", כינוי לאליטות של תרבות, בדרך כלל לבנות-אירופאיות) – יסדו כתב עת ספרותי בשם Fire!!, אשר פרסם עבודות של רבים מהאמנים והסופרים הצעירים של הרנסאנס של הארלם.
ב־1926 פרסמה את המחזה Color Struck שעסק בין היתר באפליה על פי גוני עור בקהילה האפרו-אמריקאית, בייחוד ביחס לנשים. המחזה עוסק במשולש אהבה: אמה חברתו כהת העור של ג'קסון הנאבקת על תשומת לבו של ג'קסון בעוד הוא מתעניין באפי בהירת העור. המחזה זכה במקום שני בתחרות כתיבה של המגזין Opportunity ופורסם במגזין Fire!!.
ב-1929, עברה הרסטון לאו גאלי שבפלורידה, שם כתבה את Mules and Men, אשר יצא לאור בשנת 1935. הספר הוא אוסף אוטו-אתנוגרפי של פולקלור אפרו-אמריקאי, וכולל חומר שאספה הרסטון במשך ביקוריה במקומות מגוריהם של שחורים בפלורידה, לרבות מחנות כורתי עצים, ובניו אורלינס, משם אספה גם מידע על מארי לאבו ומסורות וודו.
שנות ה-1930
הרסטון תרגמה את עבודתה האנתרופולוגית לאמנות במה, והמופע פרי ידה The Great Day, אשר כלל קטעי ריקוד ושירה אפריקאיים, עלה לבמה בתיאטרון ג'ון גולדן בניו יורק בינואר 1932. למרות ביקורות חיוביות, המופע ירד מייד, והרסטון נשארה בחובות בשל הוצאות ההפקה. אף מפיק לא רצה להעלות את המופע. הרסטון המשיכה בשלה, ויצרה עוד שני מופעים מוזיקליים: From Sun to Sun, שהיה מבוסס על The Great Day, ו-Singing Steel. הרסטון האמינה שחובה לעשות דרמטיזציה לפולקלור כדי להנגיש אותו לקהל רחב ולשמרו.
שלושת הרומנים הראשונים של הרסטון יצאו לאור בשנות ה-30: Jonah's Gourd Vine (1934); "עיניהם צופות באלוהים", אותו כתבה במהלך שהותה בהאיטי לעשות שם עבודת שדה אנתרופולוגית, ואשר נחשב ליצירת המופת שלה; ו-Moses, Man of the Mountain, משנת 1939.
1996 ברוסיה
1996 ברוסיה הייתה השנה החמישית להקמת המדינה לאחר פירוק ברית המועצות.
זורה ניל הרסטון
שנות ה-1930
ב-1937 זכתה הרסטון במלגת גוגנהיים היוקרתית, כדי לקיים מחקר שדה אתנוגרפי בהאיטי ובג'מייקה. מעבודה זו יצא Tell My Horse (1938), המתעד את הטקסים הרוחניים והתרבותיים בג'מייקה, ואת הוודו בהאיטי. לאחר מכן עבדה במסגרת מיזם הסופרים הפדרלי של מינהל קידום העבודות על איסוף תיעוד הסטורי ותרבותי לארכיון מדינת פלורידה.
שנות ה-1940 וה-1950
במהלך שנות ה-40 פורסמו עבודות של הרסטון בכתבי עת הכוללים את The American Mercury ו-The Saturday Evening Post. הרומן האחרון שלה, Seraph on the Suwanee, המובחן מספריה האחרים בהתמקדותו בדמויות לבנות, יצא ב-1948. הוא בוחן את חוויותיהן של נשים מהשכבה החברתית המתויגת "זבל לבן".
הדרה מן הבימה הציבורית
עבודתה של הרסטון נעלמה במשך עשרות שנים מתשומת לב הציבור והאקדמיה, בשל מספר סיבות. הבולטת שבהן הייתה התנגדות לשימושה של הרסטון בניב הדיבור השחור בספריה, במקום באנגלית תקנית. הרסטון התעקשה על כך מסיבות פולקלוריסטיות, כדי לשמר את האותנטיות של האנשים והתקופות אותם תיעדה, וכן מסיבות של חוויות אישיות שלה באקדמיה ובעולם הספרות, ורצונה לייצג אנשים שחורים כשחורים, ולא בגרסה מולבנת. מבקרים לבנים ראו בכך סגנון נחות, ואילו חלק מחבריה בתנועת הרנסאנס של הארלם טענו שהשימוש בדיאלקט מהווה קריקטורה של אפרו-אמריקאים הנטוע בגזענות. הסופר השחור ריצ'רד רייט כתב בביקורתו על הספר "עיניהם צופות באלוהים" כי "ספרה לא פונה לקורא השחור, אלא לקהל הלבן אשר את טעמו השוביניסטי היא יודעת לרצות. היא מנצלת את ההיבט של חיי השחור שנחשב ל'ציורי', ההיבט שמעלה חיוך מרחם על שפתי הגזע 'העליון'".
כשעבודתה חוותה תחייה בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ומאז, השימוש שלה בשפה האידיומטית זוכה דווקא לשבחים.
בשנות ה-30 וה-40, כאשר רוב עבודותיה פורסמו, היה רייט הסופר השחור המוביל. בשונה מהרסטון, רייט כתב באופן פוליטי מופגן, כמישהו שספג אכזבות מהתנועה הקומוניסטית, ואשר ראה את המאבק השחור לקידום כלכלי וחברתי את הסיבה המרכזית לכתיבתו. גישה זו הייתה משותפת לסופרים-גברים שחורים אחרים של התקופה, למשל רלף אליסון. אך עבודתה של הרסטון לא באה מגישה פוליטית זו, ולא התאימה במובן הזה למאבק. הכוח היחסי בין הרסטון לבין סופרים אלו נטה לטובת הסופרים הגברים. הרסטון גם לא תמיד הסכימה עם העמדות המרכזיות של הפעילים האלה, משל בהתנגדות שלה לתוכניות הניו דיל, בטענה שאלו גורמים לתלות יתר בממשלה מצד שחורים, ומעניקים לפוליטיקאים יותר מידי כוח.
בעשור האחרון לחייה, במהלך שנות ה-50, הרסטון נעלמה כליל מהמרחבים התרבותיים והפוליטיים שהייתה במרכזם שנים קודם לכן. היא שימרה את עצמאותה, והמשיכה לכתוב. היא כתבה במכתב בשנת 1957: "התפתחתי בצורה פנומנלית כאמנית... אני לא חומרנית... אם יקרה ואמות ללא אמצעים, מישהו יקבור אותי, אף על פי שאין ברצוני שכך זה יקרה".
הכרה לאחר מותה
בשנת 1975, פרסמה אליס ווקר את המאמר "In Search of Zora Neale Hurston" בMs. מגזין, וזה עורר בה עניין מחודש. בהמשך, פורסם אוסף כתבי פולקלור של הרסטון שנשמרו בארכיון בסמית'סוניאן, בשם Every Tongue Got to Confess (2001), עלה המחזה שכתבה עם יוז לבמה, ויצאו מהדורות מחודשות של ספריה. כתביה הפכו לחלק מתוכניות לימודים במספר תחומים, כולל לימודים אפרו-אמריקיים; לימודי נשים, מגדר, ופמיניזם; אתנוגרפיה; ותאוריית גזע ביקורתית. העניין המחודש בהרסטון קרה בד בבד עם עלייתן לבמה הספרותית של סופרות שחורות אחרות, כמו ווקר, מאיה אנג'לו, טוני מוריסון, אשר עבודתן – כמו עבודתה של הרסטון – כוללת את המאבק החברתי, החוקי והפוליטי של שחורים, אך לאו דווקא מתמקדת בו.
עבודתה בפולקלור ואנתרופולוגיה
הרסטון תיירה רבות באיים הקריביים ובדרום האמריקאי, ונטמעה בתרבויות המקומיות כדי לנהל מחקר אנתרופולוגי. בין השנים 1928 ל-1932 נתמכה על ידי פילנתרופית לבנה עשירה, שרלוט אוסגוד מייסון, ועל בסיס עבודתה מתקופה זו כתבה את ספרה Mules and Men שיצא ב-1935. בין הנושאים שסקרה בעת ששהתה במחנות כריתת עצים בצפון פלורידה, היה הנוהג של גברים לבנים בעלי כוח לכפות על נשים שחורות עניות להיות פלגשים שלהם, תפקיד שכלל ללדת את ילדיהם. נוהג זה נקרא "זכויות שגל" או "זכויות בועל" (paramour rights), והוא נבע מההפרדה הגזעית ההיררכית ששרתה בדרום, והתפתחה מהנהוג בתקופת העבדות. הספר כלל גם סיפורי פולקלור רבים (יותר מ-70 קטעים מפלורידה בלבד), והחומר שבו שימש לה כבסיס לסיפורת שכתבה מאוחר יותר, למשל בספרה Jonah's Gourd Vine (1934).
ב-1936–1937 נסעה להאיטי וג'מייקה כדי לנהל שם מחקר, בתמיכת מלגת גוגנהיים. המחקר הזה הוביל לספר Tell My Horse (1938).
בסוף שנות ה-40, היא חייתה במשך כשנה בהונדורס, שם קיוותה לגלות שרידים מאימפריית המאיה או מתרבות שעדיין לא נודעת. היא לא גילתה שם תגליות, אך ניצלה את הזמן לכתוב את הרומן Seraph on the Suwanee, אשר עלילתו מתרחשת בפלורידה. הרסטון התעניינה באופי הפולי-אתני של האוכלוסיות המקומיות, שרבות מהן, כדוגמת בני המיסקיטו סמבו ועם הגריפונה, היו ממוצא אפריקאי חלקי, ופיתחו תרבויות קראוליות.
הרסטון רצתה לסקר גם את הערעור של מקולום ואת המשפט החוזר, אך ללא מימון לא עלה הדבר בידה. היא פנתה לכתב שהכירה, ויליאם ברדפורד היווי, כדי לעניין אותו במקרה. היא חלקה עמו את כל החומרים שאספה במשפט הראשון, ואז גם ביקשה ממנו כרטיס לאוטובוס כדי שתוכל להגיע בעצמה למשפט החוזר. היווי התעלם מבקשתה, אך נסע וסיקר את המשפט שהפך למפורסם ברחבי ארצות הברית הודות לסיקורה הקודם של הרסטון. ב-1956 הוא כתב ספר על המקרה, Ruby McCollum: Woman in the Suwannee Jail, שהיה לרב מכר, ובו הזכיר את הרסטון רק בחטף. הרסטון כתבה שהעדות של מקולום במשפט שלה הייתה הפעם הראשונה שאישה ממוצא אפרו-אמריקאי הורשתה להעיד לגבי אבהות ילדיה כשמדובר בגבר לבן, והיא האמינה שזה היה מכת המוות לזכויות השגל בדרום המופרד גזעית.
מותה
בתקופה בה נאבקה לשרוד, הרסטון נאלצה להיכנס לבית סעד של הרווחה, ולקתה בשבץ מוחי בעת שהותה. היא נפטרה מהתקף לב כתוצאה מלחץ דם גבוה ב-28 בינואר 1960, ונקברה בבית העלמין Garden of Heavenly Rest בפורט פירס. שרידיה הופקדו בקבר לא מסומן, אשר נותר כך עד שנת 1973, אז הסופרת אליס ווקר, יחד עם חוקרת הספרות שרלוט ד. האנט, החליטו לחפש את קברה, במעין מסע עלייה לרגל, וסימנו את הקבר שהאמינו שהוא שלה.
לאחר מותה, יצא צו לשרוף את כל מסמכיה. שוטר מקומי, פטריק דובאל, שהיה מיודד עם הרסטון, עבר במקום, וכיבה את האש, וכך הציל אוסף כתבים ספרותיים חשובים. רוב המסמכים הועברו לספריית אוניברסיטת פלורידה ב-1961.
דת ופוליטיקה
חוקר הספרות ג'ון מקוורטר קרא להרסטון "השמרנית השחורה האהובה על אמריקה", בעוד חוקרים והיסטוריונים אחרים מעדיפים לכנות אותה ליברטריאנית. היא הייתה רפובליקנית אשר דגלה באי-התערבות אמריקאית של מה שמכונה "הימין הישן", והעריצה את תורת הסיוע-העצמי של בוקר טי. וושינגטון. היא התנגדה למספר פילוסופיות (קומוניזם והניו דיל ביניהם) אשר נתמכו על ידי חבריה בתנועת הרנסאנס של הארלם, כמו לנגסטון יוז, אשר תמך בברית המועצות בשנות ה-30, ואף הילל אותה במספר משיריו. אך למרות המשותף בין השקפותיה לבין הימין הישן בנוגע למדיניות חוץ ופנים, היא לא הייתה שמרנית חברתית. כתביה מייצגים גישה פמיניסטית אינדיבידואליסטית, ובמובן זה היא יותר דומה לסופרות ליברטריאניות בנות זמנה, כמו רוז ויילדר ליין ואיזבל פטרסון. ואף על פי שציטוטים אישיים שלה מעידים על חוסר אמונה בדת, באוטוביוגרפיה שלה, Dust Tracks on a Road, היא לא פסלה כל סוג של רוחניות.
בבחירות של 1952 תמכה הרסטון במועמד רוברט טאפט, מכיוון שכמוהו התנגדה למדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט. היא התנגדה גם למדיניות החוץ של התערבות בה דגלו גם רוזוולט וגם הארי טרומן. היא הוקיעה את הצביעות של מדיניות כזו באוטוביוגרפיה שלה, וכתבה שזה אירוני שאותם אנשים שמתלהמים בנושא חירות וחופש כשמדובר במדינות זרות, אך מונעים חירות מקבוצות שלמות במדינתם הם. היא כתבה שרוזוולט "יכול לקרוא בקול רם אל מעבר לים" למען ארבע החירויות שלו, אך שאין לו "את האומץ לדבר אפילו בלחש כאן בבית". כשטרומן הורה על הפצצה גרעינית על הערים הירושימה ונגסאקי, היא קראה לו "השוחט של אסיה".
הרסטון גם התנגדה לקביעת בית המשפט העליון בתיק בראון נ. מועצת החינוך ב-1954, אשר הורה על סיום ההפרדה הגזעית במוסדות חינוך. היא הרגישה שאם בתי ספר היו באמת שווים, והיא האמינה שהם היו בכיוון ליהפך לשווים, אזי חינוך של שחורים ביחד עם לבנים לא יגרום לחינוך טוב יותר. בנוסף, היא חששה מכך שביטול בתי הספר השחורים והוראה שחורה יגרום יביא לסופה את העברת מסורות תרבותיות משמעותיות לדורות הבאים של אפרו-אמריקאים. היא כתבה מכתב למערכת העיתון Orlando Sentinel בכותרת "Court Order Can't Make the Races Mix" (צו בית משפט לא יכול לאלץ את הגזעים להתערבב) באוגוסט 1955. היא הבהירה שהיא לא חוזרת בה מהתנגדותה להפרדה גזעית, אלא חוששת שהתערבות מסוג זה מצד הממשלה הפדרלית תחתור תחת חירויות הפרט במגוון נושאים בעתיד.
הרסטון כתבה גם שהיא מתנגדת להעדפה מתקנת עבור שחורים:
ביקורת
דרווין טרנר, אחד הביוגרפים של הרסטון, ביקר אותה על התנגדותה להשתלבות גזעית ולתוכניות שמטרתן להבטיח לשחורים את הזכות לעבוד. הרסטון כנראה התנגדה לתוכניות אלה מתוך תחושות של כבוד ועצמאות. היא אמרה שהיא לא "תתכופף בפני האדם הלבן" והאמינה שבתי ספר לשחורים הם "מספקים".
אחרים ביקרו את הרסטון בשל התיאורים הסנסציוניים בעיניהם של וודו. במאמרו The Crisis, הרולד פריס ביקר אותה כשלטענתו היא מנציחה "פרימיטיביזם שחור" כדי לקדם את הקריירה הספרותית שלה. בכתב העת Journal of Negro History נטען שעבודתה בנושא מקדמת תפישה של בורות ואמונות תפלות בקרב אפרו-אמריקאים.
ג'פרי אנדרסון טען שמתודות המחקר של הרסטון מפוקפקות, ושהיא המציאה חומרים בנושא וודו. הוא מציין שהיא הודתה שהמציאה דיאלוג שנכלל בספרה Mules and Men, והאמין שטענות אחרות הכלולות בספר מפוקפקות באותה מידה.
מספר סופרים טענו שהרסטון השתמשה בפלגיאט בלפחות שלושה מכתביה, למשל במאמר "Cudjo's own story of the last African slaver" עליו נטען שכתבה רק רבע ממנו, ושנכון הדבר גם לגבי עבודתה בנושא וודו.
הקיפוסים של מלקרת
הקיפוסים של מלקרת הם שני קיפוסים פיניקיים עשויים שיש שנחשפו במלטה בנסיבות לא מתועדות ומתוארכים למאה ה־2 לפנה"ס. על הקיפוסים כתובות זהות, דו־לשוניות פיניקיות־יווניות המוקדשות לאל מלקרת־הרקלס. הם התגלו בסוף המאה ה־17, ופענוח הכתובת במכתב מ־1694 הפך אותם לפענוח הראשון של הכתב הפיניקי הראשון שזוהה ופורסם בעת החדשה בעולם המערבי.
מקובל לחשוב, על סמך הקדשתם, שהקיפוסים הגיעו ממקדש הרקלס במלטה עליו העיד תלמי; עם זאת, מיקומו של אותו מקדש לא ודאי. מסורת ארוכת שנים, שראשיתה עוד ברנסאנס, זיהתה אותו עם המקדש בתַס־סִילְג', אולם ללא נתונים מוצקים בבסיסה, והממצא הארכאולוגי בתס־סילג' מאז שנות השישים של המאה ה־20 הראה שהמקדש באתר הוקדש לעשתרת. נגיד מסדר ההוספיטלרים עמנואל דה רוהאן־פולדוק, העניק את אחד הקיפוסים ללואי ה־16 בשנת 1782. קיפוס זה נמצא כיום במוזאון הלובר, והשני נמצא במוזאון הארכאולוגי הלאומי בוולטה.
תיאור
קיפוס הוא סוג של מצבה קלאסית. קיפוסים שימשו כאבני מיל, מצבות קבורה, סמני גבול או מנחות פולחניות. שני הקיפוסים של מלקרת עשויים שיש לבן, שאינו מצוי במלטה. מכיוון שלא סביר שאמני שיש מיומנים היו זמינים במלטה, הקיפוסים כנראה יובאו במצבם המוגמר, אולם הכתובות, ככל הנראה, נחרתו במלטה מטעם שני המקדישים הצוריים, עבדאסר (עֶבֶד־אוֹסִיר) ואסרשמר (אוֹסִיר־שָׁמַר). הוספת תקציר ההקדשה ביוונית, עם הגרסאות ההלניסטיות של שמות מלקרת המקדישים, היא ביטוי להשפעתה של התרבות ההלניסטית. בכתובות היווניות מובאת גרסה מקוצרת של הכתובת הפיניקית; תופעת קיצור זאת מאפיינת כתובות קבורה וכתובות נדר שמיות־יווניות. בנוסף, בעוד שמלטה יושבה על ידי הפיניקים מאז המאה ה־8 לפנה"ס, עד המאה השנייה, היא הייתה תחת כיבוש רומי בתקופת חקיקת הכתובות. השימוש בשפה ובכתב פיניקי מאשר את הישרדות התרבות והדת הפיניקיות במלטה.
אחד הקיפוסים נמצא כיום במלטה, והשני בצרפת. גובהו הקיפוס שבמלטה הוא כ־96 ס"מ כיום, והוא שבור בחלק העליון. גובה הקיפוס שבצרפת הוא כ־105 ס"מ, רוחבו כ־34 ס"מ, ועוביו כ־31 ס"מ. "צורתם קלילה וחיננית" וחקוקה עליהם "כתובת יוונית על הכַּן, [ו]אפיגרפיה פיניקית מופתית".
הכתובות
הכתובות ידועות בסימונים KAI 47 ו־CIS I 122, 122BIS. הכתובות הן כתובות נדר פיניקיות. מהכתובות עולים זיהויים בין מלקרת להרקלס ובין אוסיר לדיוניסוס וסרפיס (הוא צורה הלניסטית לאל המצרי אוסיר־חפי ).
כישוף שחור
המונח כישוף שחור (או מאגיה שחורה) התייחס במקור לשימוש בכוחות על טבעיים, או בקסמים למטרות זדוניות או אנוכיות. בעידן המודרני משמש המונח בעיקר כאשר מתייחסים לפולחן, שאופיו, שיטותיו או מטרותיו, אינם מקובלים על החברה בה הפולחן מתקיים.
שימוש בכישוף במטרה לפגוע באנשים אחרים, במטרה להתעשר, או לצבור כוח היה קיים עוד מימי קדם, והתקיים בתרבויות רבות לאורך ההיסטוריה. אחמד סוראדג'י היה רוצח סדרתי באינדונזיה שהרג כ-40 נשים במטרה לקבל יכולות סגולה.
על פי הפולקלור, כישוף יכול להיות כישוף שחור אם הוא משמש למטרות שליליות או לחלופין אם התוצאות שלו הן שליליות. קיימת תפיסה לפיה כישוף שחור יכול לשמש גם למטרות חיוביות ולהיות בעל השלכות חיוביות ורצויות על המציאות, תלוי באופן השימוש בו. בגישה זו כישוף שחור מוגדר גם לפי הכוחות והטכניקות שנעשה בהם שימוש בזמן הביצוע של הכישוף, ולא רק לפי טיבן של מטרותיו. מנגד, טוענים המתנגדים לכישוף שחור כי גם אם התוצאות של כישוף שחור הן חיוביות, עצם הקריאה והשימוש בכוחות אפלים יכול להביא לתופעות לוואי מסוכנות. לטענתם, יש פגם עקרוני ומהותי בשימוש בכוחות של כישוף שחור ולכן גם אם המטרות הן טובות אין להתפתות לכוחות המשחיתים של כישוף שחור.
בתרבות הפופולרית
לאורך השנים כישוף שחור מתואר, אפילו אם לא במדויק, בספרים, סרטים, ובמשחקי וידאו רבים. להלן מספר דוגמאות בולטות:
טראוצ'י מסטאקה
טראוצ'י מסטאקה (ביפנית: 寺内 正毅; 5 בפברואר 1852 - 3 בנובמבר 1919) היה קצין ופוליטיקאי יפני. הוא היה פילדמרשל בצבא יפן וראש הממשלה ה-18 של המדינה.
ראשית חייו
טראוצ'י נולד בהאן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י) למשפחת סמוראים. בצעירותו השתתף במלחמת בושין כנגד שוגונות טוקוגאווה, ולאחר מכן קיבל דרגת לוטננט בצבא יפן. במהלך מרד סצומה ב-1877, נפצע טראוצ'י בקרב ואיבד את ידו הימנית, אך הדבר לא מנע ממנו להמשיך בקריירה צבאית, ולאחר מכן אף פוליטית.
קריירה צבאית
טראוצ'י נשלח לצרפת ב-1882, שם למד באקדמיה הצבאית ושימש נספח צבאי. לאחר שובו ליפן ב-1898 היה למפקח הכללי של החינוך הצבאי. הוא התמנה לשר הצבא ב-1901, במהלך כהונתו הראשונה של קאצורה טרו כראש ממשלת יפן. בזמן כהונתו בתפקיד שר המלחמה ניצחה יפן את האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–יפן, וכאות הכרה על פועלו קיבל טראוצ'י את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון). ב-1911 קיבל קידום לתואר "האקושאקו" (רוזן).
מושל קוריאה
טראוצ'י התמנה למושל השלישי, והאחרון, של קוריאה, לאחר ההתנקשות בחייו של המושל הראשון, איטו הירובומי. במסגרת תפקידו, חתם טראוצ'י על אמנת הסיפוח של קוריאה ליפן ב-1910, שבעקבותיה הפכה קוריאה לקולוניה יפנית.
הסיפוח, וכמו כן החוקים שחוקקה הממשלה החדשה, נתקלו בהתנגדות חלקים גדולים באוכלוסייה המקומית, וטראוצ'י השתמש בכוח כדי לדכא כל תסיסה. הוא השתמש בקשרים היסטוריים בין שתי המדינות כדי להצדיק את המטרה הסופית, שהייתה הטמעתה המוחלטת של קוריאה בתרבות היפנית. אף על פי שמאמצי היפנים העלו את אחוז האוריינות במדינה והביאו לשיפור ברמת החינוך, נסבו מרבית הלימודים סביב השפה וההיסטוריה היפנית, במטרה לטפח בתושבי קוריאה נאמנות לאימפריה היפנית.
פעולות אחרות של טראוצ'י נעשו מתוך כוונות טובות, אך היו בעלות השפעות הרסניות. למשל, בקוריאה נדרשה רפורמה אגררית. שיטת בעלות האדמות הייתה מיושנת ובעלת מגרעות רבות. טראוצ'י ערך קדסטר, וחילק את הקרקעות על פי הוכחות לבעלות על האדמה. למרבית המעמד הנמוך לא היו מסמכים שהעידו על בעלותם על הקרקע, וחלקם ישבו על אדמות שאותם עיבדו באופן מסורתי, אך לא היו הבעלים הרשמיים שלהן. אף על פי שהרפורמה שיפרה את תנאי בעלי האדמות ואת מערכת המיסים, היא גרמה התמרמרות בקרב מרבית האוכלוסייה, שראתה את קרקעותיה נלקחות ממנה ונמכרות ליזמים יפנים.
קריירה פוליטית
טראוצ'י נבחר לראשות הממשלה ב-1916, ובאותה שנה קיבל קידום לדרגת פילדמרשל. מכיוון שהוא לא סמך על פוליטיקאים אזרחיים, כללה ממשלתו אך ורק פקידים בירוקרטים. במהלך כהונתו כראש ממשלה, מילא טראוצ'י גם את תפקידי שר החוץ ושר האוצר.
טראוצ'י נקט בגישה אגרסיבית בניהול יחסי החוץ של האימפריה היפנית. הוא אישר הלוואות כספים למצביא הסיני דואן צ'ירוי בתמורה לתמיכתו בדרישות היפניות לשליטה על מחוז שאנדונג ולהרחבת שליטתם במנצ'וריה, וחתם על הסכם לאנסינג-אישיאי, שהסדיר את הבעלות על שטחים בסין עם ארצות הברית. במסגרת ההתחייבות בברית האנגלו-יפנית, הצטרפה יפן למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה, ושלחה את ספינות הצי הקיסרי היפני לאוקיינוס השקט, במטרה לכבוש את הקולוניות הגרמניות שם. לאחר המלחמה הצטרפו כוחות יפנים לכוח המשימה האמריקני בסיביר, לתמיכה בצבא הלבן כנגד הצבא האדום הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
טראוצ'י התפטר מתפקידו בספטמבר 1918 בעקבות מהומות האורז של 1918, שפרצו בשל האינפלציה שהתרחשה לאחר המלחמה. הוא נפטר בשנה שלאחר מכן.
גם בנו של טראוצ'י, היסאיצ'י היה פילדמרשל, ופיקד על קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית של הצבא הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
משרד המשפטים (יפן)
משרד המשפטים (ביפנית: 法務省, תעתיק: הוֹמוּ-שוֹ) הוא משרד בממשלת יפן האחראי על המשפט ביפן. המשרד נוסד ב-1871, שנתיים לאחר רסטורציית מייג'י, אך תפקידיו השתנו תחת חוקת יפן ב-1952. סמכויות המשרד כוללות ניהול של הרשות השופטת ושל מערכת העונשין של יפן. הוא מייצג את ממשלת יפן בליטיגציה וכמו כן אחראי על רישום התושבים והנכסים במדינה.
משרד המשפטים אף אחראי על הוועדה לבחינות לשכת עורכי הדין, על הוועדה לביטחון הציבור ועל סוכנות המודיעין וביטחון הציבור. אף על פי שהתביעה האזרחית שייכת למשרד המשפטים מבחינה מנהלית, התביעה אינה נתונה תחת סמכות המשרד.
שר המשפטים הוא חבר בדיאט של יפן וממונה על ידי ראש הממשלה. נכון ל-17 באוגוסט 2015 ממלא יוקיו קמיקאווה תפקיד זה.
פרנקלין ובאש
פרנקלין ובאש (באנגלית: Franklin & Bash) היא סדרת דרמה קומית אמריקאית הנוצרה על ידי קווין פולס. הסדרה שמספרת על שני עורכי דין צעירים המתחילים לעבוד בחברה משפטית ונתקלים במקרים שונים, משודרת בערוץ E4 הבריטי וברשת TNT בארצות הברית. הסדרה החלה את שידוריה ב-1 ביוני 2011. ב-17 באוקטובר 2013 חודשה הסדרה לעונה רביעית. ב-11 בנובמבר 2014 בוטלה הסדרה לאחר 4 עונות.
עונה 1
פרקים 1-10 (10 פרקים). החלה ב-1 ביוני 2011 והסתיימה ב-3 באוגוסט 2011.
הסדרה מתחילה לאחר משפט של ג'רארד פרנקלין ופיטר באש כאשר הם נתקלים בסטנטון שמבקש מהם לעבוד בחברה שלו משום שהם מזכירים לו את התעוזה שהייתה לו בצעירותו. השניים מקבלים את המשרה ומביאים יחד איתם את כרמן ופינדר. השניים מקבלים מקרה של אישה (נטלי זי) שמואשמת ברצח בעלה על ידי קיום יחסי מין מעבר למידה, השניים מנצחים במשפט ומקבלים את ההכרה שלהם כעורכי דין רציניים בחברה. פיטר מייצג יריב של ג'רארד מימי הקולג' והשניים רואים אותו באור שונה. לאחר מכן פיטר ובאש מקבלים עליהם מקרה בו מגלה פרנקלין שעליו להתמודד בבית המשפט מול אביו איתו הוא לא מסתדר. לאחר מכן, במשפט של פרנקלין ובאש השניים מואשמים על ידי השופטת סטארג'ס בביזוי בית המשפט לאחר ששיחקו עם חרב אור, אך במקום להישלח למעצר שם הם מפיצים את כרטיסי הביקור שלהם שולחת אותם השופטת למעצר בית. השניים נאלצים לעבוד מהבית ומגינים על אחייניתו של סטנטון שהגיעה לביקור מאנגליה ונעצרה על אחזקת מריחואנה. בן זוגה מהעבר של כרמן (ליאונרד רוברטס) מסבך אותה כאשר הוא משאיר תיק עם כסף בביתה ובכך מפר את תנאי השחרור שלה. בסוף העונה ג'ייני מבקשת במיוחד את עזרתם של פיטר וג'רארד כדי לעזור לארוסה החדש (ג'יימס ואן דר ביק) שנקלע לצרות משפטיות במהלך מסיבת הרווקים שלו. לאחר מכן נאלצים פיטר, ג'רארד ודמיאן לשתף פעולה כדי לזכות את סטנטון מאשמת רצח שבמקביל מנסה מנהלת סניף ניו יורק להשתלט על החברה.
עונה 2
פרקים 11-20 (10 פרקים). החלה ב-5 ביוני 2012 והסתיימה ב-14 באוגוסט 2012.
העונה נפתחת עם מינויים של פרנקלין ובאש לשותפים בחברה. פינדר נעזר בכרמן על מנת להתגבר על פחדיו. פיטר מתחיל לצאת עם וונדי, שוטרת אשר היו מעורבים במשפט נגדה. ג'רארד מואשם בביזיון בית המשפט ומקבל עבודות שירות בתור שופט בבית משפט לעבירות קטנות. פיטר וונדי נפרדים ובמקביל ג'יין ופיטר שוכבים מספר פעמים אך עדיין לא מסדירים את בעיותיהם. ג'רארד שוב נאבק במשפט מול אביו. דמיאן מייצג חבר מעברו וממשיך בניסיונו להתמנות לשופט. לקוחה מהעבר טוענת ששוחדה על ידי פיטר וג'רארד וחקירה נפתחת נגדם. לאחר זיכויים מהאשמות ג'רארד מתחיל לצאת עם אמילי החוקרת מהמשרד בניו יורק. אביו של ג'רארד מנסה לקנות את החברה של אינפילד. בסוף העונה פיטר מושעה מעריכת דין כאשר הם ניצבים לפני תיק חשוב המערב סנטור מדיני. הם מצליחים להציל את מרוצו של הסנטור בבחירות ולבטל את רכישת החברה ובכך להציל את משרותיהם של כל העובדים. אמילי מפוטרת מהמשרד בניו יורק וג'רארד מציע לה להישאר לגור איתו.
עונה 3
פרקים 21-30 (10 פרקים). החלה את שידוריה ב-19 ביוני 2013 והסתיימה ב-14 באוגוסט 2013.
עונה 4
פרקים 31-40 (10 פרקים). החלה את שידוריה ב-13 באוגוסט 2014 והסתיימה ב-22 באוקטובר 2014.
אפקט דומינו (חידה)
אפקט דומינו (ביפנית: 波及効果 הקיו קוקה) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. נכון לשנת 2007, ניקולי פרסמה שתי חוברות המכילות חידות אפקט דומינו בלבד. השנייה פורסמה ב-4 באוקטובר 2007.
חוקים
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת המחולקת לפוליאומינויים. על השחקן להציב מספר בכל תא בטבלה - חלקם יכולים להגיע כנתונים - על פי הכללים הבאים:
שיטות פתרון
ישנן כמה נקודות שעבודה על פיהן יכולה להאיץ את הפתרון:
היסטוריה
אפקט דומינו היא חידה מקורית של ניקולי; החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli בגיליון 73 (מאי 1998).
אאוגן סנקאר
אאוגן (ינה) סנקאר, (בהונגרית: Szenkár Jenő, מחוץ להונגריה: Eugen Szenkar; בודפשט, 9 באפריל 1891 – דיסלדורף, 25 במרץ 1977) היה מנצח ומלחין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אביו, נאנדור סנקאר (1857–1927) היה מנצח מקהלה ומנהל המקהלה של כמה בתי כנסת. אמו הייתה רחל רוטנשטרייך (1862–1935). הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם למד הלחנה אצל יאנוש קוסלר ולאחר מכן אצל ויקטור הרצפלד. בשנת 1911 הוזמן לבית האופרה של בודפשט למשך עונה כקורפטיטור (פסנתרן חזרות), אך מהעונה שלאחר מכן ועד סוף ימיו, למעט כמה שנים, חתם חוזים רק בחו"ל.
בשנת 1912 קיבל חוזה שנתי בתיאטרון הגרמני בפראג, ואחר-כך חזר לבודפשט בין השנים 1913–1915 והפך למנצח "אופרת העם" (Népopera) של בודפשט, שנקראת היום תיאטרון ארקל. לאחר מכן היה מנצח בזלצבורג באוסטריה ואחר כך באלטנבורג בגרמניה. בשנת 1920 עבר לאופרה של פרנקפורט לשלוש עונות, שם היה פאול הינדמית הכנר הראשון של הלהקה באותה תקופה. אחר כך עבר להיות המנהל הפולקסאופר של ברלין למשך עונה ומשנת 1924 בקלן ירש את תפקיד המנצח מאוטו קלמפרר. שם ב-27 בנובמבר 1926 הציג את המחול של בלה ברטוק המנדרין המופלא ואת המחזמר של זולטאן קודאי יאנוש הארי. לאחר הבכורה, עבודתו של ברטוק הוצאה מהרפרטואר בהוראת ראש העיר קונראד אדנאואר, עקב מחאות מצד הקהל השמרני בעיקר. התוצאה מרחיקת הלכת של שערוריית קלן הייתה שהצגת עבודתו של ברטוק בהונגריה נדחתה. בשנת 1928 הופיע סנקאר כאורח עם להקת האופרה של קלן בווינר סטאטסאופר עם האופרה של מוצרט כך עושות כולן, (Così fan tutte) ושל הנדל "יוליוס קיסר במצרים" (Giulio Cesare in Egitto) והאופרה של דביסי "פליאס ומליסנדה" (Pelléas and Mélisande) שהתקבלו בהתלהבות על ידי הקהל. באותה שנה, חתמה איתו חוזה חברת התקליטים אודיאון להקליט במלאת 100 שנה למותו של בטהובן את הסימפוניה החמישית של בטהובן בביצוע האופרה הממלכתית של ברלין. ב-1928 וב-1932 נתן קונצרטים אורחים בתיאטרון קולון בבואנוס איירס.
בשנת 1933 ברח לווינה לאחר עליה לשלטון של היטלר והנאציונל-סוציאליסטים. שם בווינה ניצח על הסימפומיה השלישית של מאהלר עם הפילהרמונית של וינה וכן ניצח על האופרה ההולנדי המעופף (Flying Dutchman) של וגנר. מ 1934 עד 1939, הוא כיהן כמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה ולימד ניצוח בקונסרבטוריון צ'ייקובסקי במוסקבה. תלמידו הידוע מאוחר יותר היה קיריל פטרוביץ' קונדראשין. במהלך שהותו בברית המועצות התיידד עם המלחינים סרגיי פרוקופייב וניקולאי יעקובלביץ' מיאסקובסקי. בשנת 1937, שנת הטיהורים הגדולים, עובדים אורחים במוזיקה שהיו חשודים בריגול גורשו כולם מברית המועצות ולכן גם הוא נאלץ לעזוב את הארץ. בשנים 1938 ו-1939 הופיע עם התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית, שהוקמה על ידי ברוניסלב הוברמן, בתל אביב, חיפה, ירושלים, קהיר ואלכסנדריה. בשנת 1939 הוזמן כמנצח אורח במוזיאון התיאטרון בריו דה ז'ניירו. עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשל היותו יהודי, הוא נשאר בברזיל, יחד עם כמה מעמיתיו, והקים שם את התזמורת הסימפונית הברזילאית. בתקופה זו ארגן שם חיי מוזיקה בסגנון אירופי, יזם קונצרטים לנוער והקים מקהלת זמרים חובבים. מאוחר יותר נבחר לאזרח כבוד של העיר בהופעת אורח בשנת 1958. הוא נשאר בריו דה ז'ניירו עד 1949, אך ניצח גם במטרופוליטן אופרה בניו יורק. הוא חזר לאירופה בסוף שנת 1949. עבד שתי עונות במנהיים ובקלן, ומשנת 1952 זכה בחוזה הקבע האחרון שלו בתיאטרון דיסלדורף. בשנת 1958 הפך הקונצרט שלו לאחד האירועים הבולטים ביותר בשבועות המוזיקה בבודפשט. הפעם ניצח על הקונצ'רטו לפסנתר השלישי של ברטוק בביצוע התזמורת הסימפונית של בודפשט, ואילו סולנית הערב הייתה הפסנתרנית אנני פישר. בשנת 1960 התפטר מתפקידו כמנהל מוזיקלי. בשנה שלאחר מכן ניצח על סלומה – אופרה מאת ריכרד שטראוס, המבוססת על המחזה מאת אוסקר ויילד ב"אופרה של בודפשט". הוא ניצח בפעמים האחרונות בשנת 1963 ובשנת 1964 בבודפשט, בשתי הפעמים בבית האופרה הממלכתי ההונגרי. בפעם האחרונה החזיק שרביט מנצח לרגל יום הולדתו ה -80, כאשר ניצח על האופרה כרמן של ז'ורז' ביזה בקלן.
בנוסף לניצוח, הלחין יצירות סימפוניות וקאמריות, וכתב שירים ויצירות לפסנתר.
חייו הפרטיים
הוא היה אחיו הגדול של המנצח והמלחין דז'ה סנקאר, ושל המנצח מיהאי סנקאר.
ריכרד שנטייל
ריכרד שנטייל (בהונגרית: Schöntheil Richárd; צ'וקה, מחוז טורונטאל, 30 ביולי 1874 – בודפשט, 22 בדצמבר 1944) היה מהנדס בניין ואדריכל יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו עבד אצל האדריכל אדולף לאנג כמעט שבע שנים. הוא היה מנהל העבודה של לאנג בבניינים הן בבירה והן בערי השדה, כמו הויגאדו בעיר טורדה וארמון הדואר והאוצר. ב-27 בפברואר 1902 הוא התחתן עם ארז'בט שרולטה גונסט, בתם של ז'יגמונד גונסט ועמליה פישר. מנישואים אלה נולדו להם שלושה ילדים: יוליאנה (נפטרה בגיל שבע), לילא עמליה (נישאה בשנת 1929 לאדריכל קלמן לקטוש, בגיור) וגאבור, שלימים הלך בעקבות מקצועו של אביו.
בשנת 1908 שנטייל הקים את "תעשיות הבנייה המאוחדות - שנטייל ושות'." בשנת 1911 הוא ואשתו קנו את המגרש בכיכר מרטינוביץ' 4, שם בנו בית משלהם עד 1913, שם היה גם הסטודיו האדריכלי שלו. בשנת 1913 הוא היה חבר בוועד המנהל של חברת "תרפיה ומרחצאות אדים". הוא גויס ונלחם במלחמת העולם הראשונה. היה סגן בגדוד "המרד ההונגרי הראשון" של בודפשט.
לאחר המלחמה הוא עזב את קבאניה. בין השנים 1921 ל-1924 הפעיל מיזם משותף עם האדריכל אישטוואן נאג'. בשנת 1928 כבר היה לו שוב משרד עצמאי. אשתו נפטרה ב-13 באוקטובר 1933. ב-21 במרץ 1937 התחתן עם אטלקה סוטנר, ילידת העיר בוניהאד, בתם של ג'רג' סוטנר וקטלין קובאץ', שהייתה צעירה ממנו בתשע שנים.
הוא נפטר בגיל 70 בביתו ברחוב קֵק גוֹיוֹ 26. על פי תעודת הפטירה, מותו נגרם בשל ניוון שריר הלב וטרשת עורקים. כיוון שהוא נפטר לקראת סוף תקופת השואה ומעט לפני שחרור גטו בודפשט אחת הסברות שגם הוא וגם בנו היו קורבנות השואה שלא קיבל ביטוי בתעודות הפטירה שלהם.
הוא תכנן כמה מבנים בקבאניה, ובית הכנסת המקומי גם הוא עבודתו. בנו, שנולד מנישואיו הראשונים, גאבור שימו (שנטייל ) (1908–1944) היה גם כן אדריכל.
פיזרדוואן
פיזרדוואן (בהונגרית: Füzérradvány) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-429 תושבים בשנת 1990 עד ל-272 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-36%).
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיימים שרידים של בית קברות יהודי.
פליקס מזרחי
פליקס מזרחי (28 בפברואר 1928, קהיר, מצרים – 23 בנובמבר 2021, ישראל) היה כנר ישראלי.
ביוגרפיה
מזרחי נולד בקהיר שמצרים למשפחה של מוזיקאים. אביו, איברהים פרג', נולד בעיראק אך עבר למצרים, ומשנת 1925 ניגן ככנר וליווה את הזמרים המוכרים בתקופתו. אחיו הבכור של פליקס מזרחי, פרג' איברהים, היה גם הוא כנר מפורסם עד שנהרג בקהיר בהתמוטטות בניין. בעקבות מות האח, שלח איברהים פרג' את בנו פליקס, שהיה אז בן 12, ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון בקהיר. לאחר ארבע שנות לימוד החל מזרחי לעבוד כנגן כינור.
קריירה מוזיקלית במצרים
מזרחי ניגן עם הזמר פלפל אל-מסרי בקהילות היהודיות בקהיר. בגיל 17, החליט לנסות להגיע לקהלים רחבים יותר ולכן הפסיק את שיתוף הפעולה עם אל-מסרי לטובת שיתוף פעולה עם השחקן אליאס מואדב. שיתוף פעולה זה התגלה כמוצלח ולאחריו, מזרחי הופיע בסרטו של הזמר המפורסם פריד אל-אטרש. מזרחי לקח חלק בהרכב מוזיקלי שהופיע בווילות ובארמונות בפני קהל מוסלמי עשיר בקהיר ובאלכסנדריה, והופיע אף מול מלך מצרים פארוק. במקביל להשתתפותו בהרכב שהופיע בפני עשירי האזור, מזרחי ניגן גם במועדוני לילה לצידם של זמרים שונים כגון עבד אל מוטאלב וכארם מחמוד. בתקופה זו, ניגן עם הכנר אלברט שטרית ועם המתופף יוסף לוי שעלו מאוחר יותר לישראל.
קריירה מוזיקלית בישראל
בשנת 1950, בגיל 22, עלה לישראל בעקבות מכריו שטרית ולוי. בישראל, מזרחי נקלט בשער העלייה שבחיפה. לאחר שבוע, עבר לכפר סלמה (לימים, שכונת התקווה בתל אביב) והתגורר בדירתו של שטרית. השניים ניגנו יחדיו בקפה אריאנה שביפו וליוו את הזמרים מסא חללה ואת אחיו של פליקס, הזמר, משה מזרחי. מזרחי קיבל במהרה הצעה לנגן בתזמורת של רשות השידור אולם הוא סירב משום שלא חשב שעיסוקו העיקרי יהיה נגינה וכן משום שהנגנים בתזמורת זו לא קיבלו משכורת קבועה על עבודתם אלא קיבלו תשלום על כל הקלטה בנפרד. בשנת 1952 מזרחי התגייס לצה"ל. הוא המשיך לנגן בקפה אריאנה וניגן גם בגן תמר ובקפה נוח. לימים, התחרט על סירובו לנגן בתזמורת של רשות השידור וביקש להצטרף אליה. בשנת 1957, הכנר זוזו מוסא עלה לישראל ממצרים והקים את "התזמורת הערבית של בית השידור הישראלי" (תזמורת קול ישראל בערבית), אליה מזרחי הצטרף. מזרחי ניגן בתזמורת קול ישראל בערבית משנת 1960 ועד להתפרקותה בשנת 1993 - אז יצא לפנסיה. בשנות השבעים הוא היה המנהל המוזיקלי של תוכנית הטלוויזיה "מן ליאלינא".