cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיב ויליאמס (קשר כדורגל)
קריירה
ג'ורג' גרהאם אימן את ארסנל בתקופה שבה ויליאמס החלים מפציעתו, ובתקופה הראשונה שבה חזר להרכב הוא הפגין רמת משחק גבוהה בצד הימני של חוליית הקישור, לצידו של דייוויד רוקאסל הצעיר, שם החליף את סטיוארט רובסון. המועדון זכה בגביע הליגה בעונתו הראשונה של גרהאם, והיה זה התואר הראשון שבו זכה ויליאמס. הוא המשיך לשחק בארסנל גם בעונה שלאחר מכן, אך לאחר ההפסד למנצ'סטר יונייטד בינואר 1988 הוא הודח מההרכב על מנת לאפשר למייקל תומאס לשחק במרכז הקישור, ובשלב מאוחר יותר הוחתם לי דיקסון, שתפס את מקומו של ויליאמס בצד הימני של ההגנה. ויליאמס לא הצליח לזכות מחדש במקום קבוע בהרכב, הסתכסך עם המאמן ג'ורג' גרהאם, וביולי 1988 הועבר ללוטון טאון. בסך הכל הוא השתתף ב-121 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם חמישה שערים.
ויליאמס שיחק בלוטון במשך שלוש עונות, ולאחר מכן הצטרף לאקסטר סיטי. באקסטר הוא היה גם עוזרו של אלן בול ששיחק עמו בסאות'המפטון. הוא לא זכה להצלחה רבה בתפקיד זה, ופרש מכדורגל ב-1993.
לאחר פרישתו מכדורגל הוא הקים עסק בתחום ההוצאה לאור של מגזינים באקסטר. העסק היה מוצלח מאוד ובסופו של דבר החליט ויליאמס למכור אותו לשותפו העסקי. בשנת 2003 הוא היה מעורב במיזם נדל"ן בדבון.
28 במרץ
28 במרץ הוא היום ה-87 בשנה (88 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 278 ימים.
דמויות (אלבום)
דמויות הוא אלבומו השני של הראל סקעת שיצא ב-1 בספטמבר 2009.
הפקה
ב-20 במאי 2009 יצא לתחנות הרדיו סינגל הבכורה מהאלבום, "מובן לי עכשיו", שכתב והלחין עפר בשן. ב-8 ביולי יצא לתחנות הרדיו סינגל שני, "בואי היום"' שכתב והלחין יהלי סובול וב-1 בספטמבר 2009 יצא האלבום המלא. במקביל לצאת האלבום יצא סינגל נוסף, "סוף", שכתב סקעת עצמו והלחין עילי בוטנר. לאחר מכן יצא סינגל נוסף "עוד יאיר עלי" בנובמבר 2009.
באלבום זה גדל חלקו של סקעת בכתיבת השירים. פרט ל"סוף", הוא כתב גם את מילות השיר "דמויות", והשתתף בכתיבת השירים "ציפור" (עם מאיר גולדברג) ו"עוד יאיר עלי" (עם עפר בשן ובני בשן). סקעת גם עיבד את השיר "תמימותי" (מילים ולחן של אופיר קידר), הפותח את האלבום. ההפקה המוזיקלית של שאר השירים התחלקה בין פיטר רוט, יזהר אשדות וזיו קוז'ו.
משה ברקוביץ'
משה מרדכי ברקוביץ' (מרץ 1934 - ספטמבר 2014) היה איש חינוך ויו"ר המועצה הדתית בגבעת שמואל.
ביוגרפיה
נולד בעיירה לספז שברומניה לדובריש (דורה) ויחיאל מיכאל דב בשנת 1934. בהיותו בן 6 פרצה מלחמת העולם השנייה והוא גורש עם משפחתו, ואביו נלקח למחנות עבודה. אחרי המלחמה, כנער בן 13, צורף לקבוצת עליית הנוער שניסתה להגיע לארץ ישראל באניית המעפילים "מדינת-היהודים" אולם האנייה נתפסה על ידי הבריטים וכל המעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין. בתחילת 1948 הובאו הנערים למדינת ישראל והוא נשלח ללמוד במוסד-יקיר אצל הרב שלמה צוקרמן ולאחר מכן בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן. שרת בצה"ל בחיל השריון והוסמך בלימודי תנ"ך ותולדות עם-ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
במשך שלושים וארבע שנים (1953-1987) ניהל בתי ספר: בכפר הנוער הודיות שבגליל, בבאר יעקב, בבית דגן, בתיכון י"ג בשכונת התקווה בתל אביב, ובבני-ברק. כהוקרה על פעילותו החינוכית הענפה, הוענק לו פרס החינוך של עיריית תל אביב, וכן אות "יקיר החינוך הדתי" מטעם ארגון המורים הדתיים.
בשנים 1971-1967 היה שליח עלייה מטעם הסוכנות היהודית לדרום אמריקה. במסגרת השליחות ניהל את בית הספר "תלפיות" בארגנטינה, ו"יבנה" באורוגוואי והיה ממקימי "המרכז לחינוך דתי".
ברמת גן היה ממייסדי בית הכנסת "דובב-עוז" (1971).
בהושענא-רבה שנת תשל"ב (1972), לאחר שעבר להתגורר בשכונת רמת-אילן בגבעת שמואל, גיבש קהילה והקים בית כנסת בו שימש כגבאי, העביר שיעורי תורה, קרא בתורה בקביעות, וארגן תפילות, שיעורי תורה ואירועים חברתיים. גם ילדי בית הספר החילוני ברמת אילן ביקרו בבית הכנסת בקביעות ביוזמתו ובהנחייתו, לקראת חגי שבועות ולקראת קבלת חומש בכיתה ב' ולקראת עלייתם לתורה בבר המצווה. כהוקרה על פעילותו זו, הוענק לו עיטור מפעל חיים לעוסקים בצרכי ציבור באמונה מטעם איחוד בתי הכנסת בישראל.
בשנת 1987 נבחר לראשות המועצה הדתית בגבעת שמואל, תפקיד שבו כיהן עד 2004. הוא הקים את עמותת לח"ן – למען חינוך הנוער בגבעת שמואל, שהייתה גם בסיס להקמת בית הספר הממלכתי-דתי הראשון בגבעת-שמואל "מורשת-זבולון". כהוקרה על פעילותו הרבה למען העיר, הוענק לו אות יקיר-העיר גבעת שמואל.
היה נשוי ליפה (לבית רוט, נכדת הרב שלמה זלמן הבלין), איתה נפגש כשלימדו יחד בכפר הנוער "הודיות".
באלול ה'תשע"ה ביום השנה הראשון לפטירתו נערך בבית הכנסת "רמת אילן" ערב עיון וזיכרון לזכרו, בו הוכרז בית הכנסת כבית הכנסת "רמת אילן" - ע"ש משה ברקוביץ'.
סטפנוס הקדוש
סטפנוס הקדוש (ביוונית: Άγιος Στέφανος) היה דיאקון ואחד מראשיה הראשונים של הקהילה הנוצרית בכלל, ובירושלים בפרט. הוצא להורג, על ידי הסנהדרין, בשנת 34 לסה"נ לערך ונחשב למרטיר הנוצרי הראשון.
מקורות לדמותו
דמותו של סטפנוס היא דמות מיתית, לכן, הידע הקיים אודותיה שאוב ממקורות דתיים גרידא, אולם בשל ריבוי המקורות ניתן להסיק כי ישנה אחיזה במציאות לגבי קיומה הממשי. סטפנוס עמד בראש שבעת הדיאקונים הראשונים, נושאי הבשורה, שקיבלוה ישירות משליחיו של ישו ומונו על ידם להיות אמונים על כלכלת עניי הנוצרים בירושלים. סטפנוס היה ידוע כמטיף נוצרי אדוק שעורר התנגדות בקרב הקהילה היהודית בירושלים בעקבות אמירותיו המוחצנות כנגד מנהגי היהודים. בשל הטפות אלו הועמד סטפנוס לדין בפני הסנהדרין בהאשמת ביזיון בית המקדש ופגיעה בחוקי התורה. במשפטו, נשא סטפנוס נאום הגנה ביקורתי במיוחד אך השומעים אטמו את אוזניהם מלשמוע ובסופו הוציאו אותו אל מחוץ לעיר ורגמו אותו באבנים. בטקס הסקילה היה נוכח פאולוס שהפך לאחד מראשי הכנסייה.
המסורת אודותיו מופיעה בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז':
במשפטו, נשא סטפנוס נאום ארוך, המופיע במלואו בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז', בו סקר את תולדות עם ישראל, תוך שימת דגש על הכפירה של העם היהודי לדורותיו בנביאיו ובתורת ישראל. שיאה של הכפירה אותה הציג סטפנוס הייתה הבגידה במשיח ובבשורתו. דבריו נתקבלו בידי ההמון כזלזול בפולחן בית המקדש, המבטא לטענתו את תלותו של האל בהיכל ובמצוות הדת, אולם הדבר שעורר את העם להמיתו הייתה קריאתו "הנני ראה את השמים נפתחים ואת בן האדם נצב לימין האלהים".
על פי הכתוב בברית החדשה, ראשי הכהנים והפרושים הבינו לא נכון את ישו כאשר אמר "הִרְסוּ אֶת־הַהֵיכָל הַזֶּה וּבִשְׁלשָׁה יָמִים אֲקִימֶנּוּ", שכן, כוונתו הייתה להיכל גופו ולא לבית המקדש. על כן הרושם שנוצר אצל מנהיגי העם היה כי ישו ושליחיו מתנגדים לתורה ולמקדש, וזאת גם הייתה אחת הטענות שהועלו במשפטו של ישו בפני הסנהדרין. על כן, רושם זה דבק גם בסטפנוס כאשר הכריז בנאומו את דברי ישעיהו הנביא: "הַשָּׁמַיִם כִּסְאִי, וְהָאָרֶץ הֲדֹם רַגְלָי אֵי־זֶה בַיִת אֲשֶׁר תִּבְנוּ־לִי, וְאֵי־זֶה מָקוֹם מְנוּחָתִי".
חוקרים ביקורתיים יותר טוענים שעקב העובדה שסטפנוס מזכיר במהלך הנאום את שכם ולא את חברון כמקום קבורתו של יעקב אבינו, בניגוד לכתוב במקרא, הרי שמדובר על דמות פיקטיבית או על תיאור פיקטיבי של דמות אמיתית שנוצרה על ידי מקורבים לשומרונים באותה תקופה, ואינה מבוססת על תלמיד של רבן גמליאל.
גילוי שרידיו של סטפנוס
לפי ספר מעשי השליחים, נסקל סטפנוס מחוץ לשערי העיר ירושלים (ז, 58), מקום אשר זוהה בתקופה הביזנטית מול שער שכם, בו עומדת כנסיית סטפנוס הקדוש.
שער שכם נקרא במשך מאות שנים על שמו של סטפנוס. גם שער האריות נקרא בעבר על שמו.
על פי המסורת הנוצרית המובאת בספרו של אנדרי סטרוס מאוניברסיטת רומא, ישנן מסורות שונות לגבי מקום קבורתו של סטפנוס הקדוש. המסורת המסתמנת כאמינה ביותר סוברת כי רבן גמליאל היה הדמות המכריעה בנוגע למקום הקבורה של הקדוש. לפי מסורת זו, רבן גמליאל, אשר גילה אהדה רבה לתלמידי ישו והאמין בחפותו של סטפנוס, הורה למשרתיו לקחת את גופת הקדוש ולהביאה לאחוזתו השוכנת בבית ג'מאל, בשיפולי הרי יהודה, שם נקבר לאחר טקס מכובד ואמירת הספד באתר הקבורה של רבן גמליאל.
בשנת 415 כתב לוקיאנוס, כומר הכפר גמלא שביהודה (בית ג'מאל), כי חלם חלום ועל פיו מצא את עצמות סטפנוס. במקום בו נמצאו עצמות אלו נבנתה כנסיית סטפנוס הקדוש.
לגילוי השרידים היו השלכות פוליטיות-כנסייתיות חשובות, ביניהן תרומה למעמדה המתחזק של הכנסייה בירושלים ולחיזוק הקשר בינה לבין המרכז הכנסייתי בקיסריה.
תוכן האיגרת
חלקה הראשון של האיגרת הוא מכתבו של הכומר אוויטוס, מספרד, בו הוא מבקש מלוקיאנוס, מגלה שרידיו של סטפנוס הקדוש, למסור לו את סיפורו המלא של מסעו כדי שיוכל לפרסם את סיפור הנס.
חלקה השני של האיגרת מתאר את מסע הגילוי, כמענה לבקשתו של אוויטוס. הסיפור התחיל ביום ששי בשלושה בדצמבר, שנת 415, כאשר התגלה אל לוקיאנוס איש זקן, שהזדהה כגמליאל, ואמר לו ללכת לירושלים ולומר לבישוף העיר – יוהנס הקדוש, שיפתח את מבנה הקבר כדי שהאל, משיחו ורוח הקודש (נצרות) יפתחו את שער הרחמים בעולם הזה. עוד אמר לו גמליאל כי מי שקבור על ידו בנוסף לבנו, אביבאס, הוא סטפנוס הקדוש, אשר נסקל בירושלים בגלל אמונתו במשיח.
לוקיאנוס קיבל מגמליאל הנחיות בדבר מיקומו המדויק של הקבר המשותף לו, לבנו ולסטפנוס, ויצא למסע גילוי השרידים. כשם שתיאר זאת גמליאל בנבואה, מצא לוקיאנוס את קברו של סטפנוס, אשר סומן בשושנים אדומות ומוקם מזרחית לפתח הקבר, ועליו נכתב 'כליאל', בתרגומו Stephanus Dei – כתר האל. את חשיפת הקבר ליוו מעשי ניסים של ריפוי פלאי וגשם בעיצומה של בצורת.
פיזור שרידי הקדוש
בסיומה של האיגרת מסופר כי שרידיו של סטפנוס הועלו לירושלים, והונחו זמנית בכנסיית ציון. על שמו של סטפנוס נבנה במאה החמישית מנזר סנט אטיין במקום בו על פי המסורת נסקל, במרחק של כמה עשרות מטרים משער שכם. באותה מאה בנה הבישוף יוחנן, כנסייה נוספת על שמו בבית ג'מאל, (ליד בית שמש).
בנוסף לקבורתו של הקדוש בירושלים, שרידים ואפר מעצמותיו החלו להתפזר ברחבי העולם, והופקדו בידיהן של כנסיות שונות שזכו ליוקרה וכבוד בשל נוכחות שרידיו של הקדוש במשכנן. על פי המסורת הנוצרית, לאחר מספר שנים מגילוי שרידי הקדוש נשלחו חלקים מהם לקונסטנטינופול, רומא, אפריקה, ספרד ובריטניה. ברחבי העולם ישנן עשרות כנסיות המנציחות את זכרו, בהן, כנסיית סטפנוס הקדוש בבית ג'מאל וקתדרלת סטפנוס הקדוש (סן סטפן) בווינה.
מקומו במסורת הנוצרית
על פי המסורת הנוצרית, בעקבות סקילתו של סטפנוס על ידי הקהילה היהודית בשל נאמנותו למשיח, הוא הוכר כקדוש נוצרי ואף כ'קדוש מושלם', כפי שמכנהו אוסביוס בישוף קיסריה, ונחשב לראשון המרטירים הנוצרים (פרוטומרטיר, Πρωτομάρτυρας). מותו היווה את יריית הפתיחה לרדיפת הנוצרים הראשונה והגדולה ביותר של הכנסייה הירושלמית. דמותו של סטפנוס הקדוש שימשה יסוד לסיפורם של מאמינים נוספים שהגיעו אחריו, אשר מתו אף הם על קידוש אמונתם במשיח האל. סיפורו היווה אף ציון דרך בתנועת המיסיון ובהתפתחותה. מרגע מותו של המרטיר הראשון יצאו יתר השליחים מירושלים והתפזרו על פני הארץ ומחוצה לה, ובכך החלה פעולת המיסיון לצאת מחומותיה של העיר ומגדרותיה של היהדות.
סטפנוס הוכר כקדוש לאחר מותו לא רק בשל נאמנותו למשיח, אלא אף בשל הדמיון הרב הנמצא בינו לבין ישו. התגלות האל אל ישו לאחר דבריו על חורבן הבית (מרקוס יד:62, מתי כו:64) זהה להתגלותו אל סטפנוס עם סיום נאומו (מעשי השליחים ז: 55-56). לאחר השמע גזר הדין במשפטו של ישו, הוא מבקש מהאל שיסלח להורגיו (לוקס כג:34,46), ובאופן זהה, סטפנוס בעת סקילתו מבקש מהאל כי ימחל לסוקליו (מעשי השליחים ז:59-60). גם באופן הבאתם לקבורה של השניים קיים דמיון, כאשר אופן הקבורה, מקום הקבר וזהות הקוברים אינם מצוינים בכתבי הקודש. מכאן, שסטפנוס נתפס כדגם המופתי של הוכחת הנאמנות לישו ולאמונה הנוצרית, וסחף אחריו מרטירים ומאמינים רבים. סיפורו של הקדוש תרם להתפתחות פולחן הקדושים בעולם הנוצרי ולעלייה לרגל של צליינים לארץ הקודש, וכתוצאה מכך נחשפו קברי גיבורים מהעבר הנוצרי, מהמקרא ומברית החדשה.
הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (ברוסית: Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика – РСФСР), הקרויה גם רוסיה הסובייטית, הייתה מדינה ריבונית (1917–1922), ולאחר מכן הגדולה והמאוכלסת ביותר מבין חמש עשרה הרפובליקות הסובייטיות שהרכיבו את ברית המועצות (1922–1991). בירתה הייתה מוסקבה, שהייתה גם בירת ברית המועצות כולה.
היסטוריה
הרפובליקה בעלת המשטר הקומוניסטי נוסדה ב-7 בנובמבר 1917, לאחר פרוץ המהפכה הבולשביקית ומעצר שרי הממשלה של הרפובליקה הרוסית. ב-10 ביולי 1918 התקבלה חוקת המדינה החדשה. בתקופה שלפני הקמת ברית המועצות הייתה מוכרת בשם "הרפובליקה הרוסית הסובייטית" (ברוסית: Российская Советская Республика), ומאז 1918, באופן רשמי – "הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית הפדרטיבית הרוסית" (ברוסית:Росси́йская Социалисти́ческая Федерати́вная Сове́тская Респу́блика). עד 1921 המשיכה להתנהל מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה למעשה מיד עם הקמת המדינה החדשה.
מדינות ההסכמה לא הכירו במדינה החדשה והיא הייתה בבידוד דיפלומטי במשך מספר שנים. המדינה היחידות שהכירו מייד ברפובליקה החדשה הייתה גרמניה שאף חתמה איתה הסכם שלום. מדינות כמו אסטוניה, פינלנד, לטביה, וליטא הכירו ברפובליקה בעקבות חתימת הסכמי טרטו ב-1921.
ב-30 בדצמבר 1922 הפכה לאחת מארבע הרפובליקות המייסדות של ברית המועצות (יחד עם עבר הקווקז, אוקראינה הסובייטית, ובלארוס), כתוצאה מייסוד החוקה הסובייטית של 1924. בשנת 1936 הוקמו מספר רפובליקות סובייטיות במרכז אסיה תוך הקטנת שטחה של הרפובליקה הרוסית. בפברואר 1954, בזמן שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב, הועבר חצי האי קרים מהרפובליקה לידי אוקראינה הסובייטית. כתוצאה מהליכים אלו הוקטן שטח הרפובליקה בכשליש.
בעקבות התפרקות ברית המועצות נטישת מרבית הרפובליקות החברות בה והחתימה על הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית, הצביע הקונגרס הסובייטי של הרפובליקה בעד עזיבת האיחוד ב-12 בדצמבר 1991, ושמה שונה רשמית לפדרציה הרוסית כשבועיים לאחר מכן ב-25 בדצמבר.
יעקב וכסלר (צייר)
יעקב וכסלר (Wechsler, Wexler) (15 בנובמבר 1912, ה׳ כסלו תרע״ג - 21 במרץ 1995, י״ט אדר ב׳, תשנ״א) היה צייר ישראלי. וכסלר נמנה עם מייסדי קבוצת ״אופקים חדשים״ וניהל את ״מכון אבני לאמנות״ בתל אביב.
ילדות
וכסלר נולד בלייפאיה (גרמנית: ליבאו), לטביה. הוריו היו חברים בתנועת ״הבונד״ הסוציאליסטית. אביו, טוביה, בן למשפחה חסידית שנטש את המסורת, היה מנהל חשבונות ואמו, סוניה (שרה-שיינה) לבית קרופניק הייתה תופרת. אחרי יעקב נולדו אברהם, אסתר ומאיר.
בשנת 1923 עברה משפחת וכסלר לגרמניה, לאחר שהאב טוביה התקבל כסטודנט בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת המבורג. הילדים נשלחו ללמוד בבתי ספר יהודיים בעיר. המשפחה חיה עתה בצמצום, ובשנת 1926 נאלץ טוביה להפסיק את לימודיו, ובמקביל חזר בתשובה. יעקב היה אז חבר בתנועת ״החלוץ״ הסוציאליסטית, וסירב לשתף פעולה עם השינוי.
לימודים
בשנת 1930, למרות התנגדות אביו, החל וכסלר את לימודיו בביה״ס הממלכתי לאמנות בהמבורג, שם נחשף לאמנות המאה ה-20 ובעיקר לאקספרסיוניזם הגרמני. בין מוריו היו האמנים ארתור אילייס ופרידריך אדלר. וכסלר ציין ציירים כפרנץ מארק, קרל שמידט-רוטלוף, אריך הקל, פאולה מודרסון-בקר, ג׳ורג׳ גרוס וליונל פיינינגר, כמי שהשפיעו עליו בצעירותו.
במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, אולץ לעזוב את בית הספר. באפריל 1935 התחתן עם חברתו אנני רוך. בעודם ממתינים לאישור עלייה לארץ ישראל, יצר וכסלר סידרה גדולה של איורים אירוטיים לטקסטים של משורר הרנסאנס הצרפתי פרנסואה ויון ושל המחזאי ברטולד ברכט. ביולי 1935 הוצגה במועדון ״החלוץ״ בהמבורג תערוכתו הראשונה, ממנה שרדו רק מספר הדפסים, רובם מתארים דמויות מנגנים, לוליינים וליצנים.
עלייה
בקיץ 1935 הגיעו בני הזוג ארצה והצטרפו לקיבוץ עין החורש של תנועת השומר הצעיר, ווכסלר שניסה למצוא את עצמו במסגרת הקיבוצית, התבקש ליצור אמנות מגויסת, אך התקשה לשתף פעולה עם דרישות התנועה. ״אין לי אידאולוגיה. ציור הוא לא אידאולוגי. באיזה שהוא מקום זה מזייף את הציור, כשרוצים להגיד משהו מחוץ לציור, כשרוצים למסור איזה מסר - אלא אם כן, זה אנושי מאד ונוגע בי ממש.״
אחרי שנתיים עברו בני הזוג לחיפה ובהמשך נפרדו. בחיפה התיידד וכסלר עם הציירים צבי מאירוביץ, מנחם שמי (שמידט), סימה סלונים, עוזר שבת ואברהם נתון (נתנזון), והשתתף במספר תערוכות קבוצתיות, אבל רק ב-1943, בעת ביקור בשכונת ימין משה בירושלים, חלה פריצת דרך ביצירתו. ״מה שמצאתי שם היה צורתיות. יש שם מין פיקטורסקיות כזאת. [...] זה היה כמו איזו נשימה ארוכה, פתאום יש אוויר... שש שנים לא ציירתי, עכשיו ציירתי כמו מטורף. מאות תמונות.״
בשנת 1944 הצטרף כחבר לאגודת הציירים והפסלים והחל להציג בתערוכותיה, ובשנת 1946 נפתחה ב״גלריה יונס״ הירושלמית תערוכת היחיד הראשונה שלו בארץ. בשנת 1947 השתתף וכסלר ב״תערוכת השבעה״ במוזיאון תל אביב יחד עם אריה ארוך, אהרון גלעדי, יוסף זריצקי, צבי מאירוביץ, אברהם נתון ויחזקאל שטרייכמן, בה הציג שש עבודות בסגנון פיגורטיבי-אקספרסיבי, שניכרה בהן השפעת יצירתו של ז׳ורז׳ רואו.
ישראל
בראשית שנת 1948 גויס וכסלר לצה״ל ושרת כאחראי על הציור בחטיבת ״כרמלי״ שבגיזרת הצפון. הוא קישט חדרי אוכל צבאיים, יצר תפאורות ללהקת ״הכרמל״, ייסד כיתת ציור עבור חיילים מיחידות החזית, ואף עיצב את סמל כנפי הצניחה עבור חטיבת הצנחנים. בשנת 1950 עזב את חיפה ועבר לתל אביב. באותה שנה הכיר את מרים שטרנברג, שתהיה לבת זוגו ולאם ילדיו.
תערוכת יחיד של וכסלר במוזיאון תל אביב נפתחה ב-2 במאי 1948. המבקר אויגן קולב כתב על התערוכה: ״הדבר שהאמן חפץ לאמרו אינו גלוי לעין כשלט של חנות, אבל אפשר לחוש בו. [...] וכסלר מוסר באמצעות הסמלים הצבעוניים שלו על הדברים הפשוטים שבחיי היומיום [...] על אחדות האדם וסביבתו [...] שמתווסף להם זוהר פנימי והם מתעלים כאילו לספירה גבוהה יותר. [...] יש בו הסגולה להמשיך לכת בדרכו. אמנותו היא אמנות רצינית ובמידה שיעלה בידו לטהרה ולזככה – כן תוסיף זו להיות גם אמנות יפה ואנושית.״
מפיגורטיבי למופשט
וכסלר היה בין מייסדי ״אופקים חדשים״. ״הקו היה שאנחנו רוצים לגמור עם החמסינים הערביים, עם ה׳בצלאליזם׳ שעוד היה קיים אז, עם כל הדברים האלה שעשו כאן אז. אנחנו רצינו להיות חלק אינטגרלי מן ההתפתחות הבינלאומית.״
עשר התערוכות שהציגו אמני ״אופקים חדשים״, רובן במוזיאון תל אביב, משקפות את המעבר ההדרגתי מציור פיגורטיבי לציור מופשט. וכסלר השתתף בכל תערוכות הקבוצה, ואף עיצב כמה מן הקטלוגים. הגישה האקספרסיבית שאפיינה את יצירתו בשנות ה-40, נעשתה מאופקת יותר, הן בצורה והן בצבעוניות, ובתערוכת היחיד השנייה שהציג במוזיאון תל אביב בשנת 1954, הוא תיאר בעיקר דמויות נשים שעיצובן גאומטרי, על גבול ההפשטה. ״וכסלר הוא איש ׳אופקים חדשים׳, והאופקים שלו חדשים באמת. הוא צייר מופשט, ברם נקודת המוצא משמש תמיד האובייקט. [...] וכסלר משתמש בקו נקי וברור. השטח הצבעוני בתמונותיו הוא נקי, וחיבור כתמי הצבעים אינו מטושטש. הוא אוהב קונטרסטים. [...] וכסלר סובר כי בתמונותיו - ׳הצורה היא האלמנט הסטטי והצבעוניות - האלמנט הדינאמי. הצורה היא הנושא ואילו הצבעוניות יוצרת את האווירה התמונתית׳.״
בשנת 1955 וכסלר שהה בפריז, שם השתתף ב״סלון הסתיו״ והציג תערוכת יחיד ב גלריה לארה ונסי. מפגשיו עם ציירי האינפורמל הצרפתי כדה סטאל (de Staël), סולאז׳ (Soulages) ומתייה (Mathieu) היוו השראה לשינוי נוסף בעבודתו לכיוון הציור המופשט אשר בא לידי ביטוי בתערוכת היחיד שהציג בשנת 1959 במוזיאון חיפה לאמנות. וכסלר סיכם את המעבר מציור פיגורטיבי למופשט: ״ברגע שהגעתי לכך שהצורה היא צורה ולא אישה או פרח, או כל צורה אחרת מן הטבע, ידעתי שהגעתי אל המופשט. [...] זה היה הרגע היחיד שאני יכול להגיד כי עזבתי משהו בטוח והלכתי אל הלא-נודע.״
ציור פעולה
סגנון ציורו של וכסלר התפתח בהדרגה לכיוון ציור פעולה (Action Painting) מונוכרומטי, והוצג לראשונה בתערוכת יחיד שהתקיימה במאי 1961 ב״גלריה ישראל״ בתל אביב. המבקר יואב בר-אל עמד על עיקרון התנועה העומד בבסיס תפישתו האמנותית של וכסלר. ״זה כמה שנים שווכסלר עוסק בריכוז ותמצות תפיסה ציורית ברורה. בציוריו יוצר וכסלר מרחב תלת-ממדי בו קלועות תנועות במערך שתי וערב. בחלקים מסוימים של המערך מתגברות התנועות הכהות ומתרכזות במשטח חלק יותר ויוצרות ע״י כך את הקונטרסט היוצר מצידו את מבנה התמונה יחד עם יחסי התנועות. במידה שהתנועה נמצאת על החומר, המהווה את משטח הציור, יהיו הטקסטורה והמבנה החומרי דומיננטיים והציור יקרא ׳חלל׳. אם התנועה בולטת יותר במעברה דרך האלמנטים הטקסטורליים, יקרא הציור ׳תנועה׳. בתערוכה זו, מופיע אצל וכסלר שימוש בחומר להדגשת המבנה והמרחב, המשמשים כזירה לתנועה. אין זה, למעשה, אלמנט נוסף בציוריו של וכסלר, אלא הדגשה ברורה יותר של אלמנט שהיה קיים כבר קודם. הנחת חומר זו משמשת גם כפתרון מקביל של בעיית צבע. החומר יכול לשמש גם במקום צבע ובא לביטוי מלא בעיקר כאשר הוא מופיע במונוכרום. בציוריו של וכסלר, העשויים כולם במונוכרום של שחור-לבן, ממלא החומר פונקציה טקסטורלית וצבעונית כאחד.״
בשנים הבאות החליף וכסלר את המערך הקומפוזיציוני המבוסס על שתי וערב, ואת מקומו תפשו עתה קומפוזיציות דינאמיות טעונות אנרגיה. בד בבד חזרה גם הצבעוניות ליצירתו. בעוד הבסיס השחור יצר את ״המבנה התמונתי״, יצרה הצבעוניות את ה״אטמוספירה״ שלה, החושפת את "מצבו האמוציונלי של האמן".
מאובייקטים קינטיים לנופים גאומטריים
בשנת 1966 התחיל וכסלר לשלב אלמנטים הנדסיים אל תוך המבנה החופשי שהלך ונעשה מאופק ושכלתני. ואולם השינוי הסגנוני החד התרחש בשנת 1967, כאשר הגיע למסקנה שמיצה את האפשרויות הגלומות ב״ציור התנועה״, אבל הדרך לתיאור ממשי של תנועה בחלל הציורי המשיכה להיות יעד מרכזי בחיפושיו אחרי שפה חדשה. מתוך הכרות והזדהות עם סגנון האופ ארט, החל ליצור ציורים תוך שימוש באנגליפים - מבנים גאומטריים ההופכים לתלת-ממדיים ודינמיים כאשר מביטים בהם דרך משקפיים ירוקים-אדומים. ״לפעמים נדמה לי ששני ציירים נאבקים בקרבי. האחד אימפולסיבי מאוד, מצייר את השראת הרגע. השני מחושב, שוקל, בונה, עורך ניסויים. לפני כשלוש-ארבע שנים שוב נגמרה לי הנשימה האימפולסיבית. נזכרתי ברעיון הסטריאוסקופי שקסם לי זה מכבר.״
בראשית שנות ה-70 מיצה וכסלר את רעיון האנגליפים. וציוריו הזכירו עתה מעין נופים גאומטריים המבוססים על הנגדה בין צורות קרובות לבין מרחב נטול אופק. 15 נופים כאלה הוצגו באפריל 1977 בגלריה ג׳ולי מ. בתל אביב. ״וכסלר חוזר אל הנוף. [...] (ה)אמן מכניע אותן קונסטרוקציות ״חלליות״ מופשטות שלו לצירופים שרטוטיים חדשים המתארים נופים עירוניים: מבנים מצטלבים של גשרים, צמתים מפוספסים של כבישים. [...] החזרה אל הנוף שברה את הקונסטרוקטיביות החללית הטהורה של הבדים הקודמים.״
התקופה הפיגורטיבית המאוחרת
וכסלר מעולם לא זנח את הציור הפיגורטיבי, כפי שניתן לראות בעשרות עבודות מוזמנות, ציורי קיר, קירות פסיפס, שטיחים ואיורים לספרים שיצר לאורך כל שנות יצירתו. בסוף שנות ה-70, במקביל לציורי נופים הגאומטריים, חזר לצייר עבודות שבהן הדהדו עבודותיו משנות ה-40, הן מן הבחינה הצורנית והן בבחירת הנושאים. בספטמבר 1984 יצר וכסלר סדרת הדפסי רשת, אליהם צירף דף הקדמה:
חלונות הבתים, כמו עיניים שמסתכלות החוצה ורואות הכל. הדלתות נפתחות ומגלות משהו מן הסודות שמאחוריהן. אנשים ייצאים מן הכהות לשמש, והכל כאילו שייך להם. פנים רבות לאנשים, אבל הם מסתירים אותן מאחורי מסכות, ולא מגלים את מעורבותם. הם מפרידים את עצמם אחד מן השני; הם נראים מבודדים. גם מאחורי פנים קפואות של ליצן, קשה לגלות שמחה וצחוק, כאב ודמעה.
וכך חזרו הדברים וכאילו נעשו יותר בהירים, יותר עמוקים, יותר צבעוניים וגם יותר משמעותיים.״
״התמונות לא למכירה״
עבודותיו של וכסלר משנים אלה הפכו מבוקשות מאוד בקרב קהל חובבי האמנות בארץ ובעולם. בפברואר 1989, לאחר תקופה ארוכה בה לא הציג, נפתחה במשכן לאמנות בית מאירוב בחולון, תערוכה שסיכמה את השלב האחרון והאישי ביותר ביצירתו. הוצגו בה ציורים עמוסות סמלים קולקטיביים לצד סמלים פרטיים. וכסלר כינה אותן ״התמונות לא למכירה״. ברבות מהן שולבו נושאים שסימנו את שנותיו בגרמניה - ליצנים, אקרובטים, קוסמים ופרוצות, לצד ציטוטים מתוך ה״אופרה בגרוש״. ברשימה ״קרקס ברכטי״ עמדה המבקרת דורית קידר על התפנית האחרונה ביצירתו: ״על פי הלך הרוח ׳המתקדם׳, הנושב בשמי אמנותנו, הוא נחשב למיושן עקב העשייה ובגין תכנים שאין בהם מסר אקטואלי. וכסלר מעורר תדהמה כפולה. כל מה שהיה טבוע בו מתפרץ החוצה ללא סייג. נראה שהאמן הוותיק החליט לעשות עם עצמו ועם סביבתו חשבון נפש; עם הממסד ששכח אותו ועם הרוחות הרעות הפוקדות אותו. [...] הצופה נתקל, לתדהמתו, בקרקס מאוד מרוכז. [...] הקרקס של וכסלר הוא ברכטי [...] עירוב בין קלילות רישומית לאגרסיביות בכתמי צבע, פסיחה בין שפה פיגורטיבית לבין טיפול בבד, שהוא עכשווי לחלוטין בתפישתו המופשטת.״
ויליס ואן דוונטר
ויליס ואן דוונטר (באנגלית: Willis Van Devanter; ) היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1911–1937.
ראשית חייו
ויליס ואן דוונטר נולד במריון, אינדיאנה, למשפחה ממוצא הולנדי. ב-1881 הוא קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי. הוא היה חבר באחוות בטא-תטא-פאי ובאגדות הסתרים "אבירי פייתיאס".
לאחר שלוש שנים של עיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי במריון, עבר ואן דוונטר לטריטוריית ויומינג, שם הוא היה לתובע העירוני של שאיין וחבר בבית המחוקקים של הטריטוריה. הוא גם שימש כפרקליט של אגודת מגדלי המקנה של ויומינג (Wyoming Stock Growers Association) במהלך מלחמת מחוז ג'ונסון.
בגיל 30 מונה ואן דוונטר כנשיא בית המשפט של הטריטוריה. לאחר שוויומינג קיבלה מעמד של מדינה, הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של המדינה במשך ארבעה ימים. לאחר מכן הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין למשך שבע שנים. בין לקוחותיו העיקריים נמנו חברת הרכבות יוניון פסיפיק וחברות רכבת נוספות.
ב-1896 ייצג ואן דוונטר את ויומינג בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "וורד נגד סוס מרוץ". תיק זה היה קשור לאישום בעוון ציד בלתי חוקי מחוץ לעונה בניגוד להסכם עם האינדיאנים שאפשר פעילות שכזו. האינדיאנים זכו בעתירה שהוגשה לבית המשפט הפדרלי, אך פסק הדין נהפך על פיו בבית המשפט העליון ברוב של שבעה מול אחד.
בשנים 1897–1903 שירת ואן דוונטר בוושינגטון די. סי. כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית ועבד במחלקת הפנים של ארצות הברית. באותן שנים הוא שימש גם כפרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
שופט בבית המשפט הפדרלי
ב-4 בפברואר 1903 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את ואן דוונטר כשופט בבית המשפט הפדרלי בסבב השמיני, שהוקם אז. ב-18 בפברואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-12 בדצמבר 1910 מונה ואן דוונטר על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של אדוארד דאגלס וייט שמונה אז כנשיא בית המשפט העליון. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-15 בדצמבר והוא הושבע לתפקיד ב-3 בינואר 1911.
בתקופת כהונתו על כס השיפוט הטביע ואן דוונטר את חותמו בחוות דעת שכתב בתיקי קרקעות ציבוריות, בתיקים שנגעו לאינדיאנים, זכויות מים, משפט ימי, סמכויות שיפוט ודיני תאגידים, אך הוא זכור במיוחד בשל חוות הדעת שכתב ובהן הוא הגן על עקרון הממשלה המוגבלת בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. ואן דוונטר הצביע נגד חוק התיאום החקלאי בפסק הדין "ארצות הברית נגד באטלר", נגד "מנהל השיקום הלאומי"  בפסק הדין "תאגיד העופות שכטר נגד ארצות הברית" , נגד הפיקוח הפדרלי על יחסי העבודה בפסק הדין "המועצה הלאומית ליחסי עבודה נגד תאגיד הפלדה ג'ונס ולאפלין" , נגד חוק פנסיות הרכבת בפסק הדין "מועצת הפרישה של הרכבות נגד חברת הרכבת אלטון" , נגד מתן דמי אבטלה בפסק הדין "חברת המכונות סטיוארד נגד דייוויס"  ונגד שכר מינימום בפסק הדין "מלון החוף המערבי נגד פאריש". בשל עמדתו השמרנית, נמנה ואן דוונטר על קבוצת השופטים שנודעה בכינוי ארבעת הפרשים, יחד עם פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס וג'ורג' סאת'רלנד. הארבעה שלטו בבית המשפט העליון במשך יותר משני עשורים. ואן דוונטר היה אנטישמי בהשקפותיו, אך לא כמו מק'ריינולדס, שסירב להיות בקשר או לדבר עם השופטים היהודים בבית המשפט העליון, לואי ברנדייס ופליקס פרנקפורטר. יחסיו של ואן דוונטר עם השניים לא היו קנטרניים. בחוות דעתו בפסק הדין "ארצות הברית נגד סנדובל" הוא פסק שבשל העובדה שהפואבלוס של ניו מקסיקו היו "נחותים מבחינה אינטלקטואלית ומוסרית" ו"קורבנות קלים להשפעה הרעה והמשכרת של המשקאות האלכוהוליים", הם היו נתונים למגבלות על מכירת משקאות משכרים בשטחי האינדיאנים. פסק דין זה היה מאז לבסיס לממשל העצמי של הפואבלוס ולהגנה על אדמות השבטים.
ואן דוונטר סבל ממחסום כתיבה, שאופיין אף כ"שיתוק העט" (pen paralysis). כתוצאה מכך, הוא כתב מעט מאוד פסקי דין בהשוואה לכל אחד מעמיתיו, ובממוצע הוא כתב כשלושה פסקי דין בכל אחד ממושבי בית המשפט העליון בעשור האחרון לכהונתו על כס השיפוט. לעיתים רחוקות הוא כתב פסק דין בסוגיות חוקתיות. עם זאת, הוא זכה להכרה כמומחה להליכים השיפוטיים. בדצמבר 1921 מינה אותו נשיא בית המשפט העליון ויליאם הווארד טאפט, יחד עם מק'ריינולדס וסאת'רלנד, לנסח הצעה לתיקון הקוד השיפוטי הלאומי שבה יוגדרו מחדש תפקידיהם של בתי משפט הפדרליים. המסמך, שנודע בכינוי "חוק השופטים" (the Judges' Bill), שמר על סמכות שיפוט החובה במקרים שבהם עלו שאלות שנגעו לסמכות השיפוט הפדרלית. ההצעה קראה לתת לבתי המשפט הפדרליים לערעורים את סמכות השיפוט כהחלטה סופית בבתי המשפט המחוזיים. בתי המשפט הפדרליים הוסמכו גם על פי המסמך לתקן, לאכוף או להשהוות צווים של רשות התקשורת הפדרלית, מועצת הסחר הבין-מדינתי, מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב ומועצת הסחר הפדרלית. במסמך זה הוצע שההחלטה השיפוטית בכל תביעה שתוגש בערכאה השיפוטית העליונה ביותר של כל אחת מהמדינות, "בה מדובר על תוקף של אמנה או חוק של ארצות הברית תיבחן על ידי בית המשפט העליון". לבסוף הוצע שתיקים שקשורים לצווים מוחלטים שהובאו לדיון בשאלה על תקפותם, יובאו בפני בית המשפט העליון על פי קריטריונים מוגדרים. ב-1925 התקבלה ההצעה כחוק.
שנותיו האחרונות
ב-2 ביוני 1937 קיבל ואן דוונטר מעמד של שופט בכיר. מעמד זה הוא למעשה פרישה מהתפקיד ותחתיו התמנה שופט אחר. ואן דוונטר היה השופט הראשון שקיבל מעמד זה, אם כי הוא המשיך לשמוע תיקים בבתי משפט בערכאות נמוכות וישב בראש הרכבי שיפוט בתיקים אזרחיים. את מעמדו זה הוא קיבל לאחר שהקונגרס קבע תשלום פנסיה מלאה לשופטים שפרשו לאחר גיל 70.
ויליס ואן דוונטר נפטר בוושינגטון די. סי. ב-8 בפברואר 1941. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבבירה.
אלפא קוסמטיקה
קבוצת אלפא קוסמטיקה בע"מ המוכרת במותג אלפא קוסמטיקה היא חברה פרטית ישראלית שנוסדה בחיפה בשנת 1933 ע״י מר לסלו ברנד, בנו מר יעקב ברנד ניהל את החברה עד לשנת 1998.
החל משנת 1998 מנכ״ל החברה ומנהל העסקים הראשי שלה הוא רונן שמיר שהצטרף לחברה בשנת 1993.
החברה מייצרת, מייבאת ומשווקת מוצרי קוסמטיקה ואביזרי אופנה.
החברה נמצאת בבעלותן של האחיות ממשפחת ברנד, תמי, אורנה וגליה, שהן דור שלישי למייסדי החברה. מנכ"ל החברה מאז 1998 הוא רונן שמיר, הנשוי לאחת מהאחיות.
לאלפא קוסמטיקה רשת הפצה עצמאית ומועסקים בה למעלה מ-800 עובדים. מפעל החברה ומרכז ההפצה שוכנים באזור תעשייה בר-לב, ומשרדי המכירות, השיווק וההדרכה שוכנים בהרצליה פיתוח.
בשנת 2011 חברת "אלפא קוסמטיקה" קיבלה את הזיכיון למותג התכשיטים והאביזרים הספרדי Tous
ופתחה לו שלוש עשרה חנויות בישראל.
בשנת 2013 הוקמה חברת הבת "אלפא אקססוריז" המחזיקה בזיכיון למותג התיקים והאביזרים הצרפתי LONGCHAMP שלו חנות אחת. בשנת 2015 "אלפא אקססוריז" קיבלה את הזיכיון למותג האופנה הספרדי Desigual ופתחה לו שמונה חנויות בישראל. בשנת 2017 "אלפא אקססוריז" קיבלה את הזיכיון למותג האופנה הבריטי Superdry ופתחה לו שלוש חנויות בישראל. בשנת 2019 "אלפא אקססוריז" קיבלה את הזיכיון להפעלת חנויות המותג הצרפתי Chanel ופתחה לו שתי חנויות בישראל.
ביולי 2020 הקימה החברה אתר אינטרנט בשם Chozen, העוסק במכירה מקוונת של מוצריה לצרכן הסופי.
יוהאן פרידריך פף
עבודתו
פף זכור במיוחד בשל רעיונותיו מרחיקי הלכת על מערכות של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, או מערכות פפיאניות מסדר ראשון כפי שהן נקראות עכשיו, אשר הפכו להיות חלק מן התאוריה של תבניות דיפרנציאליות. כשפישט את המערכת, פף נאלץ להשתמש ברעיונות חדשים של אלגברה ליניארית, וכך הכניס לשימוש את מושג הפפיאן - הרלוונטי הן בהקשרים אלגבריים והן בהקשרים אנליטיים. גאוס העריך ממצאיו של פף, וב-1815 פרסם פרזנטציה בהירה של עבודתו זו. היסטוריון אחד העיר ש-: " עבודתו של פף היוותה את נקודת ההתחלה בתאוריה של אינטגרציה של משוואות דיפרנציאליות חלקיות אשר, דרך עבודתם של יעקובי, לי ואחרים, התפתחה לקלקולוס המודרני של תבניות דיפרנציאליות אקסטרמליות".
בגאומטריה תרם ב-1810 לפתרון בעיה שהציע גאוס ועסקה באליפסה בעלת השטח הגדול ביותר החסומה במרובע נתון.
מלחמות חדשות
מלחמות חדשות הוא מונח שנטבע על ידי האקדמאית הבריטית מרי קלדור על מנת לאפיין לוחמה בעידן שלאחר המלחמה הקרה. צורת לוחמה זו מאופיינת בעיקר על ידי:
מונחים נוספים המשמשים למושג כוללים "מלחמות בתוך העם", "מלחמות מהסוג השלישי", "מלחמות היברידיות", "מלחמות מופרטות" ו"מלחמות פוסט-מודרניות". התזה של המלחמות החדשות אומצה ועובדה על ידי מחברים אחרים, כמו גם קיבלה ביקורות מנקודות מבט שונות.
תיאור
ההגדרה של קלדור ל"מלחמות חדשות" נעשית בהקשר של דיון רחב יותר על "תזת המלחמות החדשות" בין אקדמאים כיצד להגדיר או למתג נכון את המהפכה לכאורה בלוחמה בעולם שלאחר המלחמה הקרה. קלדור טוענת שיש לנתח את מאפייני המלחמה החדשה בהקשר של גלובליזציה. קלדור אכן מודה ש"מלחמות חדשות" אינן בהכרח חדשות, בכך שאין להן תקדים בהיסטוריה; עם זאת, היא מתעקשת לשמור על המונח כי עדיין יש צורך מובהק בתגובות מדיניות חדשות. אסטרטגיות בינלאומיות ישנות לא הצליחו להתייחס למאפיינים של מלחמות חדשות בהצלחה ובמקום זאת הן ממשיכות להתייחס אליה כאל לוחמה קונבנציונלית ישנה. המונח הוא ניגוד ללוחמה קונבנציונלית לפיה אין עוד שימוש בנשק צבאי קונבנציונלי ובטקטיקות בשדה הקרב בין שתי מדינות או יותר בעימות פתוח.
כותבים אחרים ניסו גם הם לאפיין את השינוי בלוחמה אך השתמשו בתיאורים אחרים. מתוך הכרה בטשטוש בין שחקנים מדינתיים ולא-מדינתיים ובשילוב כפול של סכסוך בין-מדינתי ותוך-מדינתי, פרנק הופמן מציג מלחמות מודרניות כ"מלחמות היברידיות". מרטין שו בחר במונח "לוחמה מנוונת" כדי לתאר כיצד לוחם תוקף את האוכלוסייה האזרחית של האויב כחלק ממערכה צבאית רחבה יותר, כמו בהפצצות אוויריות של ערים, אך השמדתה אינה המטרה הסופית: האויב הוא המדינה, לא אוכלוסיית האויב.
לעיתים קרובות, המונח "מלחמה חדשה" מושווה או מוגדר כ"קונפליקט בעצימות נמוכה", מונח שהומצא על ידי צבא ארצות הברית המקיף באופן נרחב את כל הלוחמה המודרנית שאינה עומדת ברף או ברמת האלימות שנמצאת במלחמות קונבנציונליות.
תומכים נוספים בתאוריית המלחמות החדשות הם הרפריד מינקלר מגרמניה, מרטין ון קרפלד מישראל, מוחמד מירואיס באלכי מאפגניסטן ומוחמד מחמוד אולד מוחמדו ממאוריטניה.
ביקורת
התפיסה של קלדור לגבי מלחמות חדשות זכתה לביקורת מצד אחדים, ששואלים האם ניתן לעשות את ההבחנה בין מלחמות ישנות לחדשות. דה ואל קובע כי הרעיון של "מלחמות חדשות" בו השתמשה קלדור אינו תיאור של סכסוכים חדשים ככאלה אלא תיאור של סכסוכים במדינות פחות נשלטות.
דאפילד מציע שמה שנחשב כ"חדש" הוא השטח הביטחוני שעוצב על ידי מה שהוא מכנה מלחמות רשת, המתוארות כ"ריזומטיות ואנטי-מוסדיות באופיין" ואשר ניתן לקשר בדרך כלל לשינויים בחיי החברה. מלחמות רשת נתפסות כצורה לא ודאית ואלימה של מודרניות רפלקסיבית, שבה "מלחמה כמפעל רשת רפלקסיבי אינה עוקבת אחר הדפוס המסורתי של הסלמה המבוסס על המדינה, קיפאון ודעיכה". יתר על כן, המלחמות באפריקה נתפסות כמערבות לא רק שחקנים לאומיים אלא גם שחקנים בינלאומיים אחרים.
אדוארד ניומן כותב על החשיבות של בחינת דוגמאות היסטוריות בעבור הצהרה כלשהי על שינויים איכותיים במלחמות האחרונות. הוא מציע שישנן נקודות חשובות רבות שהועלו במחקר מלחמות חדשות, כולל החשיבות של דינמיקה חברתית וכלכלית ללוחמה, ושיש דוגמאות למלחמות מודרניות כמו מלחמת בוסניה שמתאימות לתבנית המלחמה החדשה. עם זאת, הוא טוען שרוב המרכיבים של "מלחמות חדשות" אינם חדשים למעשה, אלא קיימים לפחות במאה השני האחרונות. לדעת ניומן, אלמנטים אלה היו בולטים יותר ובולטים פחות בזמנים ובמקומות שונים, ולא רק התגברו בתקופה האחרונה, וכי ההבדלים העיקריים כעת הם ש"אנשי אקדמיה, מנתחי מדיניות ופוליטיקאים מתמקדים בגורמים הללו יותר מבעבר". ומבינים אותם טוב יותר ושהתקשורת הגבירה את המודעות הציבורית למציאות ולזוועות המלחמה.
ב-2013 התייחסה קלדור לארבעת המרכיבים העיקריים בטיעוני המתנגדים שלה: האם מלחמות חדשות הן 'חדשות'; האם מלחמות חדשות הן מלחמה או פשע; האם הנתונים תומכים בטענות על מלחמות חדשות; והאם מלחמות חדשות הן 'פוסט קלאוזוביץ'. קלדור מציינת מיד כי "אחת הבעיות של רבים מהמבקרים היא שהם מרכיבים יחד את הגרסאות השונות של הטיעון ומתייחסים לביקורת על היבט מסוים אחד הכלול בגרסה מסוימת כביקורת על כל הטיעון". ראשית, היא מתנגדת לביקורת נגד ההבחנה בין מלחמות 'ישנות' ו'חדשות'. המבקרים מודים שהתזה של 'מלחמות חדשות' מועילה בהחלטות מדיניות חוץ, מה שהייתה הכוונה הראשונית שלה.
ביקורת נוספת היא שמלחמות חדשות אינן תופסות את ההיגיון וההשפעה המגדרית של מלחמה.
סורבאוקונכה
סורבאוקונכה הוא ענף של חלזונות הכולל את מרבית החלזונות הימיים שמאופיינים בזימים ומכסה קונכייה (אופרקולום), וכן מספר קטן של חלזונות מים מתוקים וחלזונות יבשה. פירוש השם הוא "קונכייה ספוגה". ענף זה נטבע ב-1997 אך טרם נכנס לשימוש נרחב, בין השאר בגלל היותו רחב מידי: הוא כולל את הרוב הגדול של המינים בטקסון האב Caenogastropoda ("חלזונות עילאיים"), ולכן הוצע לבטלו ולהפכו לסינונים ל-Caenogastropoda.
אופוסומים חדפיים
אופוסומים חדפיים (שם מדעי: Caenolestidae; ידועים גם כאופסומים חולדתיים או קנוליסטידים) היא משפחת כיסאים יחידה בסדרתה, הכוללת יצורים דמויי אופוסום החיים רק באזור הרי האנדים באמריקה הדרומית.
האופוסומים החדפיים הם יצורים בגודל של חולדות קטנות החיים ביערות ואזורים הרריים במערב אמריקה הדרומית. הם אוכלי חרקים הפעילים בלילה ומזכירים מאוד חדפים אמיתיים. יש להם גפיים דקים, חוטם דק ומחודד וזנב שעיר. עיניהם הקטנות בעלות ראייה ירודה והם צדים בשעות הלילה בעיקר בעזרת חוש השמיעה שלהם ושפמם הרגיש לתנועות באוויר. את רוב היום הם מבלים במחילות בבטן האדמה ובלילה הם פעילים בשבילים קבועים. בדומה למספר חיות כיס אחרות, לנקבות של מינים אלו אין כיס והן נושאות את הצאצא שלהן על גבן רוב הזמן או משאירות אותו במאורה בעת שהן יוצאות לצוד.
ניו יורק, ניו יורק (מחזמר)
בשנת 2023 היה המחזמר מועמד לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
ברודוויי (2023)
הופעת הבכורה העולמית של המחזמר צפויה להתקיים בתיאטרון סנט ג'יימס בברודוויי, כאשר ההצגות המקדימות יתחילו ב-24 במרץ 2023 וערב הפתיחה יתקיים ב-26 באפריל 2023, בכיכובם של קולטון ראיין בתור ג'ימי דויל ואנה אוזלה בתור פרנסין אוונס. הבמאית והכוראוגרפית היא סוזן שטרומן.
ב-1 בפברואר 2023, הוכרז על שאר צוות השחקנים אשר כולל בין היתר את קלייד אלבס, אמילי סקינר וג'נט דקל.
עלילה
השנה היא 1946, המלחמה הסתיימה, וניו יורק המתאוששת מתחילה להיבנות מחדש. בעוד קורות הפלדה מתנדנדות ממעל, לחבורת אמנים יש חלומות גדולים ומגוונים כמו העיר עצמה. אבל האם לזמרים, לרקדנים, למוזיקאים וליוצרים הללו יש את מה שנדרש כדי לשרוד את במקום הזה, שלא לדבר על להצליח? אם הם יוכלו להצליח בעיר הזו, הם יוכלו להצליח בכל מקום.
יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט
ביוגרפיה
יוהאן נולד ב-24 במרץ 1621 בצרבסט, לרודולף, נסיך אנהלט-צרבסט ולמגדלנה מאולדנבורג, בתם של יוהאן השביעי, רוזן אולדנבורג ואליזבת משוורצבורג-בלאנקנהאוזן. בהיותו רק בן ארבעה חודשים מת אביו, ויוהאן ירש את נחלותיו ותאריו, אולם עד לבגרותו שלט דודו אוגוסט, נסיך אנהלט-פלצקאו כעוצר הנסיכות.
יוהאן התחנך בעיקר על ידי אימו, ובעקבות אי היציבות הפוליטית שנגרמה בשל מלחמת שלושים השנים, למד יוהאן בתקופות שונות בצרבסט, קוזוויג, וויטנברג. בשנת 1633 הוא נשלח לחצר דודו אנטון גינטר, רוזן אולדנבורג על מנת להשלים את חינוכו.
מיד לאחר שהוא הגיע לבגרות רשמית הוא תפס את השלטון בנסיכות, והפך את הדת הלותרנית לדת הרשמית בנסיכות. יוהאן הרחיב את שטחי הנסיכות באופן ניכר, על ידי רכישת שטחים שונים. בשנת 1642 דודו לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן, צירף את יוהאן וכמה מידידיו הקרובים לאגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft).
ב-16 בספטמבר 1649 התחתן יוהאן עם סופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת מסקסוניה, ממנה נולדו לו 14 ילדים. ב-4 ביולי 1667 מת יוהאן בצרבסט, ובנו קרל, נסיך אנהלט-צרבסט ירש את נחלותיו ותאריו. אולם בשל היותו קטין, שלטה אשתו סופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ כעוצרת עד לשנת 1674.
מוריי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
צלופיזיס
צלופיזיס (שם מדעי: Coelophysis; משמעות השם: "צורה חלולה") הוא סוג דינוזאור טורף מתת-סדרת התרופודים, שהיה מראשוני הדינוזאורים בעולם. הוא היה קיים מלפני 216 עד 196 מיליון שנה לפנה"ס, מסוף תור טריאס (התור הראשון בעידן המזוזואיקון, בו חיו הדינוזאורים) ועד לתקופת היורה התחתונה. רוב המאובנים של סוג זה נמצאו בניו מקסיקו, כאשר פרטים נוספים התגלו באריזונה, דרום אפריקה ובזימבבואה.
אנטומיה
מיני הצלופיזיס היו טורפים קטנים בעלי מבנה גוף קליל שהגיעו עד לאורך של שלושה מטרים ולגובה מטר בירכיים. היו להם ירכיים, רגליים קדמיות וכפות רגליים צרות. הרגליים הקדמיות היו קצרות במעט יותר מחצי אורך הרגליים האחוריות, והסתיימו בכף יד בעלת ארבע אצבעות עם טפרים. הצוואר והזנב שלהם היו ארוכים ודקים גם כן, כאשר עצמות הזנב היו בנויות כך שהם לא יכלו להזיז את כולו מעלה או מטה עד הסוף. למרות שמבנה העצמות של הידיים היה חלש יחסית, שחזור של שרירי הידיים הראה שהן היו גמישות ובעלות מרחב תנועה גדול. הראש של מיני הצלופיזיס היה דק וארוך יחסית לרוב התרופודים, עם עיניים גדולות שפונות קדימה. בכל לסת היו להם באזור ה-26 שיניים כאשר שיניהם אופייניות לצורה הנפוצה אצל תרופודים- דקות, מעוקלות לאחור ומשוננות בהרבה זיזים קטנים מאחור ומלפנים.
השוואה בין פרטים רבים של C. bauri ו-C. rhodesiensis הראתה כי קיימות שתי וריאציות עיקריות של מבני גוף: מבנה גוף "עדין" עם גולגולת וצוואר ארוכים יותר, ידיים קצרות יותר וזיזי סקרום (הזיזים שיוצאים מהחוליות הצמודות לסקרום) שמחוברים אחד לשני, ומבנה גוף "קשיח" בעל גולגולת וצוואר קצרים יותר, ידיים ארוכות יותר וזיזי סקרום נפרדים. העובדה ששוני זה קיים במגוון של גילאים וביחס של 50:50 במאובנים שנמצאו עד כה הובילה מדענים רבים לשער כי מדובר בדו-צורתיות זוויגית, כאשר הנקבה היא בעלת מבנה הגוף ה"עדין" תודות למבנה הסקרום של מבנה גוף זה שהיה מקל על הטלת ביצים. עם זאת, ייתכן שהשוני במבני הגוף פשוט נובע משוני כללי גדול בין פרטי צלופיזיס ללא קשר להיותם זכר או נקבה, כאשר ראיות לטענה זו באים בדמות פרטים צעירים שגדולים יותר מפרטים מבוגרים (מה שמעיד על כל כך שהתפתחות הגוף רנדומלית אצל כל פרט). הבדלים גדולים בין פרטים היו יכולים לתת לצלופיזיסים יתרון אבולוציוני על חיות אחרות תודות למגוון גנטי גדול יותר.
התנהגות חברתית
העובדה שהרבה מאובנים של פרטים מאותו המין נמצאו באותה שכבת אבן בשני מינים של הסוג (C. bauri ו-C. rhodesiensis) הניעה מדענים מסוימים להניח שצלופיזיסים היו חיות שנעו בלהקות גדולות. לעומת זאת, מדענים אחרים טענו שניתן להסביר את המוות בבת אחת של כל כך הרבה פרטים על ידי התאספות חריגה של הרבה חיות סביב מאגר מים או סביב מקור אוכל גדול מספיק כאשר הם מתו בעקבות שיטפון פתאומי. ראיות לשיטפונות ענק בתצורות שבהן נמצאו "קברי ההמונים" הנ"ל תומכות בטענה זו יחד עם העובדה שמקבץ המאובנים של C. bauri מניו מקסיקו הכיל גם הרבה חיות אחרות כגון דמויי-תנינאים וזוחלים אחרים, שכנראה גם הם התאספו באותו מקום מאיזושהיא סיבה.
גדילה
לארי פ. ריינהרט מצא ב-2009 שישנן ארבעה נק' ייחודיות בחייו של צלופיזיס שבו מבנה גופו משתנה בהתאם לגילו: שנה, שנתיים, ארבע שנים ושבע שנים. צעירי הצלופיזיס גדלו מהר מאוד, במיוחד בשנה הראשונה לחייהם, וככל הנראה הגיעו לבגרות מינית בין גיל שנתיים לשלוש ולגודל מלא בגיל שמונה.
התנהגות הטלה
לאחר הסתכלות על ההבדלים והדמיון בין שלדי צלופיזיס לכמעט 60 מינים אחרים של זוחלים וציפורים, ריינהרט הסיק כי נקבות היו מסוגלות להטיל בין 24 ל-26 ביצים לאחר כל הזדווגות כאשר הקוטר הקצר יותר של כל אחת היה בין 31 ל-33.5 מ"מ.
בתרבות
הצלופיזיס ידוע ממספר ספרים, סרטים, סדרות ומשחקי מחשב בתרבות:
כמו כן, המין C. bauri הוא המאובן הלאומי של ניו מקסיקו, ובינואר 1998 נשלחה גולגולת של המין לחלל לזמן קצר על גבי מעבורת החלל "אנדוור" של נאס"א במשימתה ה-12.
מהפכת האופנה
מהפכת האופנה היא תנועה עולמית הפועלת במאה מדינות ברחבי העולם, ששמה לה למטרה להעלות את המודעות לנזקים הסביבתיים של תעשיית האופנה ולהגביר את השקיפות של בשרשרת אספקת האופנה. תנועת מהפכת האופנה הגדירה את יום השנה לאסון רנא פלאזה בבנגלדש כיום מהפכת האופנה. בשנים 2014–2018 מיליוני אנשים ברחבי העולם קראו לחברות האופנה לענות על השאלה מי מייצר את הבגדים שלי? ההאשטאג #WhoMadeMyClothes הפך לטרנד מוביל בטוויטר.
יום מהפכת האופנה / שבוע מהפכת האופנה
יום המהפכה באופנה מתקיים מדי שנה ב-24 באפריל, ביום השנה לקריסת בניין רנא פלאזה בשנת 2013. באסון נהרגו 1,133 ומעל 2,500 נפצעו. בשנת 2016 התרחבה הפעילות לשבוע שלם. יום המהפכה האופנה מתקיים על מנת להדגיש את השפעת תעשיית האופנה על כדור הארץ, העלאת המודעות לניצול עובדים, שקיפות שרשרת האספקה הודגשה גם ביום מהפכת האופנה.
יום מהפכת האופנה הראשון התקיים ב־24 באפריל 2014 ההאשטאג שהוביל את היום היה #insideout (בתרגום חופשי: הפוך), שהפך לטרנד עולמי בטוויטר. המארגנים קראו לאנשים ללבוש את הבגדים הפוך, לחשוף את תווית המידע ולהעלות תמונות לרשות החברתיות. מטרת הקמפיין הייתה לעורר את צרכני האופנה לחקור מי מייצר את הבגד שלהם והיכן.
בשנת 2015 ההאשטאג שהוביל את היום היה #WhoMadeMyClothes (מי ייצר את הבגדים שלי?) והפך לסיסמה המזוהה עם תנועת מהפכה האופנה. מעצבת האופנה סטלה מקרטני שיתפה עם מעל למיליון העוקבים שלה תמונה שלה לובשת ז'קט מהקולקציה שלה הפוך כשהתווית בחזית עם הכיתוב: "הצג את התווית שלך ושאל מי ייצר את הבגדים שלי? יום מהפכת האופנה. המטרה הייתה להפעיל לחץ על חברות הבגדים שיגיבו לדרישת הצרכנים לשקיפות ויחשפו את תהליכי ייצור הבגדים ואת האנשים העובדים בייצורם. בשבוע מהפכת האופנה בשנת 2018, 3.25 מיליון אנשים תייגו תמונות תחת האשטאג #WhoMadeMyClothes.
כתגובה לשאלה מי ייצר את הבגדים שלי, החל קמפיין #imadeyourclose (אני ייצרתי את הבגדים שלך) שגם אותו יזמה תנועת מהפכת האופנה. כמה מאות חברות ברחבי העולם, עובדים בתעשיית האופנה, הצטלמו עם ההאשטאג #imadeyourclose.
פעילויות נוספות
החל משנת 2017 מהפכת האופנה מפרסמת דוח שקיפות תעשיית האופנה. בשנת 2017 נבדקו 50 חברות, בשנת 2018 נוספו עוד 50 ובשנת 2019 נסקרו 200 חברות. מטרת הדוח,על פי הכותבים, היא ליצר שיח עם מותגי האופנה והקמעונאים הגדולים בעולם על מנת להגביר את השקיפות שלהם.
לקראת יום מהפכת האופנה ב-2018, פרסמה התנועה את המניפסט למהפכת האופנה שקורא לעבודה הוגנת, חופש התאגדות, סולידריות, הגנה על הסביבה, אופנה בת קיימא, כבוד למסורות ותרבויות, שקיפות בשרשרת האספקה ולקיחת אחריות.
לקראת בלאק פריידיי ב-2018 פרסמה תנועת מהפכת האופנה סקר שערכה עבורה חברת המחקר Ipsos MORI. הסקר נערך באופן מקוון, בקרב 5,000 משתפים בין הגילאים 16 ל 75 שנה בחמשת השווקים הגדולים באירופה: גרמניה, בריטניה, צרפת, איטליה וספרד. צרכנים שנסקרו הטילו אחריות הן על המותגים והן על הממשלות להבטיח ייצור בר-קיימא וכי עליהם לטפל בשכר הוגן, שמירה על הסביבה, שינויי אקלים ואי-שוויון מגדרי. רוב המשיבים חושבים שעל ממשלות למלא תפקיד מכריע בשינוי דרכי הייצור של בגדים, וכי מותגים צריכים לחשוף מידע על אופן ייצורם של בגדים, נעליים ואביזרים, עם אילו ספקים הם עובדים, ודרכי העסקה של העובדים לאורך כל שרשרת הייצור. צעירים מדור ה-Z וילידי המילניום אמרו שהם מתחשבים בסוגיות חברתיות כשהם קונים בגדים, בהשוואה לנסקרים מבוגרים יותר.
הקהילה היהודית ברקסינגן
תולדות הקהילה
היהודים הראשונים שהתיישבו דרך קבע ברקסינגן בשנת 1649, וולף פולאק ודוד בוכבינדר, נמלטו אליה עם משפחותיהם מפולין מפחד הפרעות ת"ח ות"ט. בשנת 1710 הגביל השלטון ברקסינגן את מספר המשפחות היהודיות ל-18. על היהודים, שהיו במעמד יהודי חסות, הוטל לשלם דמי-חסות חד פעמיים כגון מסי לידה, פטירה ונישואים, פטור משירות צבאי בנוסף למיסים מיוחדים כגון מימון אווזים לשליטי העיר לחג מרטין הקדוש.
בשנת 1790 פרצה שרפה גדולה בעיר ממנה נפגעו בעיקר תושבי הרובע היהודי, שנשארו ללא מקום מגורים. למרות מצבם, הכפיל מושל העיר את דמי החסות פי 10. על יהודי העיר נאסר בשנת 1803 להחזיק במקרקעין שלא לצורכי מסחר, ואלו ששכרו בתים של נוצרים הצטוו לפנות את מקום מגורים. יהודי רקסינגן התפרנסו בעיקר ממסחר בתבואות, בקר ועורות, ועם פרסום "חוק היהודים" בשנת 1828, גם מחקלאות ונדל"ן.
הקהילה היהודית שהיוותה שליש מאוכלסיית המקום, נשאה אופי אורתודוקסי ואנשיה הרבו לקבוע עיתים ללימודים תורניים. במשך שנים רבות פעלו בה האגודות "תלמוד תורה" ו"אומרי תהילים", וכן קופת "עזרה בצרה" שסייע למשפחות יתומות. אנשי הקהילה התייחסו יפה לעוברי אורח יהודים ממזרח אירופה וגם תמכו בגובי כספי החלוקה בירושלים. כמו כן תרמו בעין יפה למגביות ציוניות.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 66 מצעירי הקהילה, מתוכם 14 לא חזרו. בהם הסגן יוסף צינדרפר, מהטייסים היהודיים הראשונים בגרמניה. בשנת 1932 מנתה הקהילה 562 נפשות. באותה עת התקיימה בעיר אספה אזורית של "האיגוד לשמירת האינטרסים של היהדות החרדית".
בשנת 1938 עלו במרוכז כ-38 מצעירי רקסינגן והקהילות הסמוכות, והקימו את המושב השיתופי שבי ציון.
בליל 9 בנובמבר 1938 פלשו אנשי האס אה לבית הכנסת, עקרו את הנברשות והעלו באש ערימה של ספרי תורה ותשמישי קדושה. לאחר מכן העלו גם את הבניין באש. הבניין שופץ לאחר המלחמה ומשמש את הכנסייה האוונגלית. מבין 128 יהודי רקסינגן שגורשו למחנות ריכוז, שרדו את השואה צעיר אחד ו-3 נשים. 174 מיהודי העיר הספיקו להגר לפני המלחמה, רובם לישראל (שם הקימו את היישוב 'שבי ציון') ולארצות הברית.
השתק שיפוטי
השתק שיפוטי הוא מקרה פרטי של השתק (estoppel) הקובע שאדם מנוע מלטעון טענה בבית המשפט לאחר שטען טענה מנוגדת לה בהליך משפטי קודם. הדוקטרינה מבוססת על עקרון תום הלב ונועדה להגן על טוהר הליכי המשפט, למנוע שימוש לרעה בהליכי משפט וקבלת הכרעות שיפוטיות סותרות. הדוקטרינה מוחלת במערכות המשפט במדינות רבות, בהן המשפט האמריקאי והמשפט הישראלי. נקודת הייחוס של השתק שיפוטי הוא הטיעון המקורי הנבחן לעומת טיעון מאוחר. זאת בשונה מדוקטרינת מעשה-בית-דין (res judicata) שנקודת הייחוס לה היא ההכרעה שיפוטית בהליך המוקדם הנבחנת לעומת טיעון מאוחר (הסותר אותה או טיעון חדש), וכן בשונה מדוקטרינת המניעות (preclusion) שנקודת הייחוס לה היא מצג/התנהגות/הבטחה קודמים לעומת מצג/התנהגות/הבטחה מאוחרים (הסותרים אותה). קיים דמיון ענייני בין השתק שיפוטי ובין האיסור על שינוי או הרחבת חזית.
בשונה מהשתקי דיני היושר שפועלים בין הצדדים למצג/התנהגות/הבטחה, האינטרסים והתכליות אותן נועדה דוקטרינת ההשתק השיפוטי לקדם מתמקדים ברשות השופטת ובטוהר הליכי המשפט. לפיכך, מבחינה עיונית, אין מניעה לעשות בה שימוש הן כטענת הגנה ("מגן") והן כטענת תקיפה מצד תובע ("חרב"). מסיבה זו, תחולתו של השתק שיפוטי גם מחוץ להליך המקורי והצדדים הישירים לו (אין דרישת הדדיות, יריבות והסתמכות), בהיותו נועד לשמירת טוהר ההליך ואמון הציבור ברשות השופטת.
במשפט האמריקני רווחת הדרישה ל"הצלחה קודמת" (prior success) בטענה או בהליך הקודם לצורך השתקת טיעון סותר בהליך מאוחר, בעוד שבישראל נפסק כי כאשר מדובר בטענות עובדתיות סותרות - אין צורך בדרישה כזו (והשוו גם תקנה 27 לתקנות סדר הדין האזרחי, תשע"ט - 2018). לגבי טענות משפטיות טרם התקבלה הכרעה ברורה בהלכה הפסוקה, אך קיימת נטייה לבחון האם הטענה המשפטית הסותרת מקורה ב"קבלת הדין" (הטענה הקודמת נדחתה פוזיטיבית, ועל כן בעל הדין שטען אותה חזר בו ממנה ועתה הוא תומך בטענת היריב שהתקבלה) שאז ככלל היא לא תושתק. בכל מקרה, פסיקת בית המשפט העליון הסתפקה לכל היותר ב"הנאה קודמת" לבעל הטענה הסותרת בהליך המאוחר מהטענה בהליך המוקדם, לרבות מחיקת ההליך הקודם (טכנית או בפשרה), גם כאשר דובר בטענה משפטית סותרת. הדבר טעון ליבון ובירור לאור תכליות ההשתק השיפוטי בכל מקרה לנסיבותיו.