cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אמיין
התוכנית של מדינות ההסכמה
האלמנט האחרון והחדשני ביותר היה שימוש יעיל ומתוזמן היטב של התקפה רב-חילית. במהלך המלחמה, ברוב המקרים, הכוחות השונים בשדה הקרב פעלו באופן עצמאי כאשר הם תומכים אחד בשני. התקפה קלאסית כללה באופן זה התקפה של חיל רגלים אחרי ריכוך ארטילרי של היעד, כאשר כוח פרשים או טנקים היה נמצא בעתודה או באגף ונכנס ללחימה כדי לתמוך בחיל הרגלים. בכל מקרה עמוד השדרה הקלאסי היה חיל הרגלים כאשר הכוחות האחרים תומכים בו כשיש באפשרותם. רולינסון הגה תוכנית שנשענה על היכולות של הכוחות השונים כאשר הם תומכים אחד בשני, לשם כך היה צורך להגדיר יעדים ולוחות זמנים מדויקים.
כאמור, הארטילריה שימשה לאורך כל ההתקפה כשהיא מפגיזה את קווי ההגנה הגרמנים לאורך ההתקפה כולה באופן אשר יוצר מסך אש כמה שיותר קרוב לחיל הרגלים המתקדם. כוח הפרשים יועד להיות בשלב הראשון בעתודה ולהשתלב בהמשך בלחימה. כוח הטנקים אשר הורכב מרגימנט הטנקים המלכותי כולו, יועד להילחם לצד חיל הרגלים בעיקר במרכז הגזרה היכן שתוואי השטח התאים יותר לטנקים. בין הטנקים היו גם טנקים קלים שיכלו לאגף עמדות אויב ולתקוף אותם מאחור, הטנקים הכבדים יותר נסעו לאט מאוד והתאימו בעיקר כראש חץ משוריין הפורץ את הדרך לחיל הרגלים. מלבד יחידות השדה, חיל האוויר המלכותי שימש גם הוא כגורם חשוב בהתקפה. מהאוויר היה ניתן לראות את עמדות האויב באופן ברור יותר מאשר מהקרקע ובכך היה ניתן להפגיז אותם מהאוויר בדיוק רב יותר.
סדר הכוחות
כוחות מדינות ההסכמה:הארמייה הרביעית בפיקודו של הנרי רולינסון כללה ארבעה קורפוסים: הארמייה הרביעית נחשבה לכוח בעל היכולת הרבה ביותר שגובש בחיל המשלוח הבריטי במהלך כל המלחמה ולכן הוצבה כחוד החנית של המתקפה. הכוחות היו מאומנים ביותר ושילבו טקטיקות חדשות להתמודד עם הגנות האויב יחד עם שימוש בכלי נשק וטכנולוגיות חדשות בשדה הקרב.
הכוחות הגרמנים:באזור ההתקפה ישבה הארמייה השנייה בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ, בכוח של 6 דיוויזיות בחזית ושתי דיווזיות בעתודה.
מצב החזית הגרמנית
המובלעת שכבשו הגרמנים במהלך מתקפת האביב באזור אמיין הייתה היעד הראשוני של הארמייה הרביעית. הכוחות הגרמנים שהרכיבו את החזית באזור היו הכוחות של הארמייה ה-18 וה-2. הכוחות היו עייפים מהקרבות זה מכבר אך מחופרים היטב, לפי דבריו של לודנדורף:
מהלך הקרב
מדינות ההסכמה הצליחו לשבות כ-17,000 חיילים גרמנים במהלך היום הראשון למתקפה, ובסך הכל באותו יום היו אבדות הגרמנים כ-30,000 איש מול כ-6,500 איש של מדינות ההסכמה. לודנדורף, מפקד הכוחות הגרמנים, כינה את אותו היום "היום השחור של הצבא הגרמני".
ב-9 באוגוסט המשיכו מדינות ההסכמה בקרב אולם התקדמותם נעצרה. הארטילריה התקשתה לעמוד בקצב ההתקדמות המהיר של היום הראשון והכוחות בחזית נותרו ללא סיוע ארטילרי. בנוסף, הטנקים, שלהם היה תפקיד מכריע בהתקדמות, לא היו אמינים מספיק והתקלקלו במהירות. מתוך כוח טנקים של יותר מ-500 טנקים רק שישה נותרו כשירים לאחר ארבעה ימי לחימה.
עד 13 באוגוסט הצליחו הכוחות הבריטים להתקדם כ-19 קילומטרים לעומק החזית הגרמנית. כ-50,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי, וכ-25,000 נוספים נהרגו. כ-44,000 חיילים נהרגו למדינות ההסכמה, בחלוקה שווה בין צרפת לחיל המשלוח הבריטי (בריטים, אוסטרלים וקנדים).
בעוד פרדיננד פוש דרש להמשיך בהתקדמות, סירב הייג להמשיך את המתקפה. תחת זאת העדיף הייג לתכנן מתקפה חדשה עם כוחות רעננים וב-21 באוגוסט תקפה הארמייה השלישית הבריטית בקרב השני על הסום.
אחרית דבר
ההצלחה בהבקעת קו החזית באזור אמיין הביאה איתה התקפות נוספות הצד מדינות ההסכמה לאורך כל החזית עם הצלחות דומות. תקופה זו סימנה את תחילת הסוף של מלחמת העולם הראשונה מאחר שהגרמנים ניצלו את כל כוחם במתקפת האביב שאמנם השיגה מובלעות לאורך החזית, אך נכשלה בהשגת תוצאות מכריעות. מתקפת הנגד של מדינות ההסכמה אשר הצליחה להבקיע את קו החזית לאורך הקו הגרמני המותש עמדה כנגד חוסר ההצלחה של הצבא הגרמני והביאה את הפיקוד הגרמני בראשות אריך לודנדורף להבנה שהתבוסה הגרמנית היא רק עניין של זמן.
הקרב היה הוכחה נוספת (לאחר קרב המל) לחשיבותו של הטנק בשדה הקרב. הטנקים הופעלו יחד עם כוח הרגלים במתקפה משולבת. לאחר הקרב קיבל ג'ון מונש את התואר אביר על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
הנריק ובר
הנריק ובר (בהונגרית: Weber Henrik; 24 במאי 1818 – 14 במאי 1866) היה צייר פורטרטים והיסטוריה הונגרי בתנועת הריאליזם. הוא נחשב לאחד מגדולי הציירים ההונגרים של תקופת בידרמאייר. הייתה לו השפעה רבה על בני דורו, ותלמידיו כללו את קארולי לוץ. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא יצר ליתוגרפיות המציגות אירועים היסטוריים הונגריים עבור כתב העת "Az Ország Tükre".
ראשית חייו
הנריק ובר נולד בפֶּשְׁט, ממלכת הונגריה, בנו של מיהלי ובר. אביו של הנריק ובר, היגר להונגריה והפך עד מהרה לסוחר מכובד. כשרצה בכל מחיר שבנו יהפוך למדען, הוא לא רק עשה כמיטב יכולתו להכשיר את בנו, אלא גם דרש ממנו לנצל את כל זמנו הפנוי עם ספרים.
אף שוובר הצעיר היה להוט ללמוד, הוא העדיף לצייר ולשרטט הרבה יותר, ולקרא בספרי האמנות שלו במשך שעות. מחברותיו התמלאו בכל מיני דמויות מפוארות שצייר. אביו הבחין בכך, והפתיע אותו שהביא לו אמן מקומי בשם יאנוס טוביאס קירגלינג (1780–1845). בהדרכתו הוא התקדם מהר, ומוריו ועמיתיו עודדו אותו לקריירת ציור.
התקופה הגרמנית
כשחזר להונגריה בשנת 1839, הוא כבר הוכר כאמן שהציג באוסטריה. בהיותו צייר פורטרטים, נסע במהרה שוב מחוץ להונגריה כבר בשנת 1840 הגיע למינכן, לחברתם של גדולי האמנים בתקופתו. הוא הפך לסטודנט באקדמיה לאמנות יפה במינכן, שם סיים את לימודיו בשנת 1842. הוא גם קטע את השהייה במינכן פעמיים, ב־1841 וב־1842, במהלכן ביקר בטירול ובשווייץ לצורך תרגול ציורי נוף.
התקופה האיטלקית
בשנת 1845, הוא יצא לסיור אמנותי דרך איטליה עד 1847. הוא ביקר בוונציה, פירנצה, רומא ונאפולי שם מצא השראה גדולה. במהלך המסע הזה, הוא בילה את זמנו בחברת קרל ראל, לואי מאייר, והעתיק את עבודותיהם של הציירים הגדולים ביותר כמו לאונרדו דה וינצ'י. הנריק ובר צייר נופים איטלקיים רבים ודמויות נשיות לבושות בתלבושות עממיות איטלקיות. כאן הוא התוודע למיכלאנג'לו גריגולטי, בין האיטלקים החדשים יותר, שהשפיעו עמוק על אמנותו. כמו כן, במהלך שהות זו ברומא הושלמה עבודתו "פלישתו של המלך מתיאס בבודה בשנת 1458."
שנים מאוחרות
לאחר שחזר הביתה מאיטליה, התיישב ובר לצמיתות בבודפשט, שם קיבל הזמנות לדיוקנאות רבים ועבודות אחרות ממשפחות ואישים ידועים. הוא כבר לא נאלץ לנסוע לחפש עבודה.
בשנת 1858 נישא לאנה קלדרוני, אשתו האחרונה. בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא הכין כמה ליטוגרפיות המציגות את ההיסטוריה של ההונים, לכתב העת "Az Ország Tükre". בעיצומה של הצלחה,
הוא חלה בשנות ה-60 של המאה ה-19 ונפטר בפשט ב־14 במאי 1866 בגיל 47.
ברוב יצירותיו ההיסטוריות עבד על אירועים הקשורים למשפחת הוניאדי (מותו של ג'ון הוניאדי, 1844; פלישת המלך מתיאס לבודה, 1853). הציור המתאר את ההרפתקה המופלאה של המלך מתיאס והרועה היפה בבודה, 1845. הוא יצירה יוצאת מן הכלל של ציור הז'אנר ההיסטורי.
הונגריה שלו, שצוירה בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, סימלה את התודעה העצמית של עבר מפואר ואת התקווה לעתיד משגשג.
מיליה פלזנשטיין
ירחמיאל פלזנשטיין (ברוסית:  Миля (Рахмиел) Лазаревич Фельзенштейн, מיליה (רחמיאל) לזרביץ' פלזנשטיין, 18 באוגוסט 1921 - 14 באוקטובר 2006) היה מפקד פלוגה יהודי-סובייטי, גיבור ברית המועצות, הראשון שעלה לישראל תוך מאבק בשלטונות ברית המועצות בשנות השבעים של המאה העשרים.
קורות חיים
נולד ב-1923 (במסמכים סובייטיים רשמיים מופיעה השנה השגויה 1924) בחרקוב, אוקראינה למשפחה של חסידי חב"ד וזכה לחינוך כללי ולחינוך יהודי בסתר. ב-1941 גויס עם כל הנערים בני גילו לעבוד בחפירות, ולאחר מכן נשלח להכשרה בבית הספר לקציני תותחנים בטרמז, בגבול אוזבקיסטן-טג'יקיסטן. משפחתו פונתה לסמרקנד עם רוב אזרחי חרקוב.
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
בסוף 1942 נלחם לראשונה בחזית קובאן. באביב 1943 לחם בחזית אוקראינה בקרבות קשים בדרגת סג"ם בפיקוד על המחלקה המסייעת שהייתה חמושה במקלעים. בקיץ 1943 נלחם בקרבות קרסנודאר. יחידתו השתתפה בנחיתת סער ביחד עם גדוד נחתים וגדוד נ.ק.ו.ד. באזור נובורוסיסק. ב-1 בנובמבר 1943 נשלח עם יחידתו למשימת כיבוש חצי האי אלטיגיין בקרץ' שנחשבה לפעולה חסרת סיכוי. היחידות שטו בלילה הסוער באסדות נגררות לרוחב מיצר קרץ' בן 35 הקילומטרים. הכוח התגלה והופגז קשות על ידי כלי שיט גרמניים וכן מכיוון החוף, גם מזג האוויר הסוער הביא לטביעת מספר סירות על אנשיהן. פלזנשטיין פרץ עם מחלקתו מהמים הרדודים אל החוף המבוצר בהסתערות רימונים ומקלעים והצליח לכבוש חלק של כק"מ מהחוף ולהחזיק בו מעמד במשך שבוע כנגד 12 מתקפות נגד מאסיביות ללא תגבורת וללא אספקה, כאשר הוא אישית הרג למעלה מחמישים חיילים נאצים והיווה דמות מופת פיקודית לחייליו. בפעולה זו פלזנשטיין נפצע קשות מקליע שפילח את לסתו ולשונו בעת שהשליך רימון נגד טנקים. הוא נחשב כמת אך בהתעקשות של ידידו קייסין קולייב פונה לתחנת איסוף פצועים ושם נתברר כי הוא חי אך במצב קשה. הוא הועבר לבית חולים צבאי בסוצ'י שבו שהה ארבעה חודשים. במהלך הקרב אבדו מסמכיו וקולייב זיהה אותו בכינוי "מיליה", שנרשם בתיעוד הרפואי וכך הפך לשמו הרשמי. הוא שלח מכתב מבית החולים לאביו שהוא פצוע אך במקביל קיבל אביו מכתב מהצבא שבנו נהרג. אחר כך הסתבר כי משנודע לפקיד האחראי שהכדור פילח את הראש, הוא הפעיל את שיקול דעתו והחליט כי החייל לא יחיה ולכן הודיע לאביו על מותו.
בהוראת הפרסידיום של ברית המועצות מיום 17 בנובמבר 1943, בעבור פיקוד למופת וגילוי גבורה כנגד הפולש הנאצי הוענקה לפלזנשטיין מדליית הזהב של גיבור ברית המועצות ועיטור לנין.
מאבקו לעלייה לישראל ושלילת העיטור
לאחר המלחמה שב ב-1946 לחרקוב, סיים לימודים במכללה תעשייתית ועבד כמנהל מחלקה במפעל טקסטיל. בסתר שמר על מצוות היהדות כל העת, אף על פי שבאופן פורמלי היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בתחילת 1974 הגיש בקשה להגירה לישראל לאיחוד משפחות עם אביו הקשיש שעלה שנתיים קודם לכן. היה זה המקרה הראשון של גיבור ברית המועצות המבקש להגר ממנה לישראל, ואירוע זה גרם מבוכה בינלאומית לא מבוטלת לברית המועצות. הוא זומן למספר שיחות הבהרה בקייב והופעלו עליו לחצים ניכרים לחזור בו מבקשתו. בהתערבות גורמים בינלאומיים ובהפגנות מתמידות של בני משפחתו ומכריו הוא קיבל את האשרה לעלייה לישראל בדצמבר 1974, אך ב-29 באפריל 1974 נדרש ממנו להפקיד את העיטור במשרד ההגנה בקייב כתנאי לקבלת האשרה.
פלזנשטיין התיישב בעיר לוד, ועבד במפעל "ליר" ובתע"ש. הוא נמנה עם מדליקי המשואות ביום העצמאות הל"ה למדינת ישראל, וביום הזיכרון לשואה ולגבורה התשס"ה.
עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ומדינות חבר העמים ב-1992, הושב לו העיטור בטקס רשמי בשגרירות רוסיה בתל אביב על ידי השגריר אלכסנדר בובין. בשנת 2005 הוזמן לפגוש את ולדימיר פוטין בעת ביקורו בישראל.
רצח תמר ויהודה כדורי
רצח תמר ויהודה כדורי אירע ביום חמישי 10 בינואר 2019. בני הזוג יהודה (בן 71), מנהל משרד לראיית חשבון, ותמר (בת 68), נרצחו בדקירות סכין בביתם בשכונת ארמון הנציב בירושלים. ב-14 באפריל 2022 פורסם כי הרצח בוצע ממניע לאומני, על-ידי וסים אסעיד, מחבל פלסטיני תושב חברון תומך המדינה האסלאמית.
פרטי האירוע
כמה ימים לפני כן, ביום רביעי 9 בינואר 2019 בשעה 06:50 בבוקר, נדקרה קרוב לבניין נערה כבת 15 שזיהתה את הדוקר כגבר ערבי. מיד עם הדיווח הגיעו למקום כוחות משטרה גדולים אך לא מצאו את הדוקר.
ביום חמישי 10 בינואר 2019 יהודה כדורי חזר מרשת אושר עד בסביבות 11 בלילה לביתו. המחבל שהבחין בו עלה אחריו ונכנס לדירתו ושם הבחין בתמר אשתו של כדורי בחדר ורצח אותה. כשיהודה נכנס למטבח המחבל התנפל עליו ודקר אותו כמה פעמים ורצח אותו. לאחר הרצח המחבל נישאר לישון בבית משפחת כדורי, בשישי בבוקר יצא מהבית, נעל את הדלת וזרק את המפתחות לוואדי קרוב ונמלט.
החקירה
המשטרה עצרה גנן ערבי תושב מזרח ירושלים שהועסק ליד הבניין בו גרו הנרצחים. כעבור חודש שוחרר ממעצר לאחר שלא נמצאו ראיות נגדו.
ב-3 בדצמבר 2019 עצרה משטרת ירושלים שלושה חשודים שאינם קשורים לבני משפחת הנרצחים, ביניהם עבריין מורשע, אך הם שוחררו למחרת לאחר שלא נמצאו ראיות נגדם.
ביוני 2020 פרסמה המשטרה סרטון שבו נראה אדם עובר סמוך למקום הרצח, וביקשה את עזרת הציבור באיתור האיש. בינואר 2021 פרסמה המשטרה קלסתרון של החשוד ברצח וביקשה את עזרת הציבור באיתורו.
ב-14 באפריל 2022 פורסם כי הרצח בוצע ממניע לאומני, על-ידי וסים אסעיד, תושב חברון תומך המדינה האסלאמית (דאעש). יממה לפני רצח בני הזוג, ניסה לרצוח נערה באמצעות סכין, אך הנערה לבשה חולצה עם צווארון קשיח ולכן לא נפגעה בצורה קשה, והיא צעקה לעזרה, והמחבל נמלט וחזר למחרת לבצע את רצח משפחת כדורי באותו הרחוב. ימים ספורים לאחר הרצח נכלא במאסר מנהלי למשך כ-3 שנים בעקבות השתייכות למדינה האסלאמית (מבלי שהיה ידוע לכוחות הביטחון שהיה מעורב ברצח בני הזוג כדורי). לאחר שהשתחרר, ביצע אסעיד את פיגוע הדקירה בארמון הנציב בו נרצח פועל ממולדובה ופצע פועל אחר באורח בינוני. כחודש לאחר מכן, בעקבות חשד של לוחם מג"ב והתאמה של מצלמות אבטחה בין 2 זירות הרצח הוא נחקר, הודה ונעצר.
לבית המשפט הוגש נגדו כתב אישום בגין שלושה מעשי רצח ושני ניסיונות רצח ממניע טרור.
אנולה הולמס 2
אנולה הולמס 2 (באנגלית: Enola Holmes 2) הוא סרט בלשי המבוסס על סדרת ספרי "אנולה הולמס" מאת ננסי ספרינגר ומשמש כסרט המשך לסרט "אנולה הולמס" שעלה לשידור בשנת 2020. הסרט בוים על ידי הארי בראדביר, ועל הפקתו הייתה אמונה השחקנית מילי בובי בראון, שאף שבה לגלם את דמותה של אנולה הולמס.
הסרט עלה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-4 בנובמבר 2022.
הסכם ויצמן-פייסל
כבר במרץ 1918 פרסם "אל-קיבלה", עיתונו הרשמי של המלך חוסיין במכה, הצהרה המביעה את נכונות הערבים לקבל בברכה את אחיהם היהודים השבים לארץ ישראל. ויצמן ופייסל נפגשו לראשונה ב-4 ביוני 1918 במעאן, צפונית-מזרחית לעקבה, כאשר ויצמן ביקר בארץ בראשות משלחת ציונית, ופייסל עמד בראש הכוחות המורדים הערביים שנעו צפונה. הפגישה עלתה בהצלחה, והולידה פגישות נוספות בין השניים בהמשך השנה. בנובמבר הם הגיעו להסכמה שנחתמה בתחילת 1919.
הסעיפים המרכזיים של ההסכם הם:
פייסל הוסיף בכתב ידו נספח, שנחתם גם הוא על ידי שניהם, שאמר שההסכם יהיה בתוקף רק אם יתמלאו דרישות הערבים מן הבריטים לעצמאות. עוד נכתב בנספח, שאם יחולו אפילו שינויים קטנים במילוי דרישות אלה ההסכם יבוטל.
לאחר חודשים ספורים התברר שחלום סוריה הגדולה נגוז משום שסתר את האינטרסים של בריטניה ושל צרפת באזור. פייסל שהיה מלך הממלכה הערבית של סוריה למשך ארבעה חודשים ב-1920 והיה נתון בצבת בין הלאומנים הערביים לצרפת, החל להתנער מההסכם. כאשר הוא הודח על ידי שלטונות המנדט הצרפתי והפך למלך עיראק, איבד ההסכם את שארית חשיבותו.
גם בקרב התנועה הציונית לא הייתה התלהבות מההסכם שלא הבטיח הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, אם כי רוחו של הרעיון למדינה ערבית פדרטיבית שתקל את הלחץ הערבי מעל ארץ ישראל ותאפשר בה התפתחותו של בית לאומי לעם היהודי שורה על דבריו של אליהו אילת בשולי ועידת בלודאן (1937).
קישורים חיצוניים
נוסח ההסכם
אנולה הולמס 2
עלילה
לאחר שפיצחה את המקרה הראשון שלה, אנולה הולכת בדרכו של אחיה ופותחת סוכנות בילוש משלה, אך מגלה את הקשיים הנלווים למעמד האישה בלונדון הוויקטוריאנית. לאחר שנערה צעירה העובדת במפעל תעשייתי מבקשת את עזרתה באיתור אחותה הנעדרת, אנולה נקלעת לתעלומה חדשה ומסוכנת, המובילה אותה למסע מלא בקונספירציות במעמקי לונדון האפלה והתעשייתית.
אנולה בורחת לדירתו של שרלוק ומסיקה שאהובה של שרה יהיה נוכח בנשף שעורכת משפחת ליון, בעלי המפעל בה עבדה שרה. שם היא פוגשת את סיסלי, אשת אצולה ידידותית ואת מירה טרוי, מזכירתו של שר האוצר הלורד צ'ארלס מקינטייר. אנולה פוגשת את טוקסברי, שמלמד אותה לרקוד כדי שתוכל למצוא הזדמנות להתקרב לוויליאם ליון, בנו של הבעלים של מפעל הגפרורים ומאהבה של שרה.
בינתיים, שרלוק מחבר הודעה בתוכנית הסחיטה ממוחו וחושף את השם מוריארטי. אנולה נעצרת על ידי גרייל לפני שהיא מצליחה לדבר עם וויליאם, אבל שרלוק מגייס את אמם אודוריה וחברתה הסופרג'יסטית אדית כדי להוציא את אנולה מהכלא.
בזמן ביקור אצל טוקסברי, אנולה מבינה ששרה היא סיסלי ושהיא, מיי וויליאם גילו שזרחן לבן - ולא מגפת טיפוס - הוא שהורג את פועלות המפעל, ותכננו לחשוף את המזימה. טוקסברי ואנולה מתוודים על אהבתם זה לזה והולכים למפעל, שם הם פוגשים את שרלוק ומוצאים את וויליאם מת. השלושה מסיקים שלורד מקינטייר כרת עסקה עם אביו של וויליאם להשתמש בזרחן זול כדי להגדיל את הרווחים.
לאחר שהבינו שקטע התווים הוא מפה של תיאטרון פראגון הם יוצאים אל התיאטרון. שם, שרה מאשרת את הממצאים של אנולה ומודה שהיא וויליאם היו זקוקים לעזרתו של טוקסברי כדי לחשוף את מקינטייר. גרייל וכמה שוטרים מגיעים ומתפתחת קטטה, שהובילה למותו של גרייל. לורד מקינטייר מגיע עם המפקח לסטרייד. הוא שורף את הראיות של העסקאות והניסיונות לעצור את שרה, אבל שרלוק ואנולה מסיקים שמירה טרוי היא מוריארטי ואחראית לסחיטה ולרצח. מירה נלקחת למעצר.
שרה, בסי ואנולה מודיעות לפועלות של המפעל על השתלשלות האירועים ומשכנעות אותן לשבות. מקינטייר נעצר בעזרתו של טוקסברי, בעוד מוריארטי נמלטת ממעצר המשטרה. אנולה מקימה משרד חדש בחנות של אדית; טוקסברי מחזר אחריה ברצינות והוא מזמין את אנולה לנשף.
פיתוח
בספטמבר 2020, המפיקה והשחקנית מילי בובי בראון והבמאי הארי בראדביר הביעו את כוונותיהם לפתח סרט המשך לסרט "אנולה הולמס".
באפריל 2021, דווח כי סרט המשך נמצא בפיתוח, כשבמקביל נמסר כי בראון וקאביל ישובו לגלם את דמויותיהם של האחים אנולה ושרלוק הולמס. במאי 2021, הפקת סרט אושרה רשמית על ידי נטפליקס במהלך פאנל מעריצים שקיימה.
צילומים
צילומי הסרט החלו בסתיו 2021, ותמו ב-7 בינואר 2022. באוקטובר 2021, נמסר כי צילומי הסרט מתקיימים בהאל. בנוסף, נמסר כי קאביל סיים את צילומי הסצנות בהשתתפותו בנובמבר 2021.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 92% על סמך 64 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.9/10. הקונצנזוס של האתר כתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", המשתמש בממוצע משוקלל, זכה הסרט לציון 62/100, על סמך 16 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
רקע היסטורי
הסרט מבוסס על דמותה של שרה צ'פמן האמיתית, אך מציג תיאור בדיוני על מקורותיה של שביתת הפועלות במפעל הגפרורים באנגליה בשנת 1888: מפעל הגפרורים האמיתי בו עבדה שרה נקרא "בריאנט ומיי", אך בסרט שם המפעל הוא "ליון". כמו כן השביתה במציאות הייתה כנגד תנאי ההעסקה הירודים ולא בשל סכנות הזרחן הלבן כמתואר בסרט.
כבד אווז
כְּבֵד אַוָּז או פוּאָה גְרָא (מצרפתית Foie gras, "כבד שָמֵן"), הוא כבד של אווז או ברווז שלרוב הושמן על ידי פיטום בכפייה. כבד מעין זה מהווה מעדן פופולרי במטבח הצרפתי. בעברית השתרש המונח "כבד אווז" כשם המאכל, אף שבפועל במקרים רבים מקורו בכבד ברווז.
שימושו במטבח
ייצור כבד אווז התחיל עוד באלף ה-3 לפנה"ס, במצרים העתיקה, בה פוטמו אווזים בתאנים למטרת הגדלת כבדם. הרומאים למדו את טכניקת ייצור כבד האווז מהמצרים והפיצו אותה ברחבי אירופה, וכיום המאכל מזוהה ביותר עם המטבח הצרפתי; צרפת היא היצרנית והצרכנית הגדולה ביותר של פואה גרא בעולם. כיום, רק מיעוטו של הפואה גרא המיוצר ונאכל בצרפת הוא מכבד אווז, ומרביתו מכבד ברווז, בעיקר ברווז המולארד המגודל במיוחד למטרה זו. כבד ברווז נחשב מעודן יותר, קטן יותר, ויקר יותר מכבד אווז. באופן כללי בשר הברווז מעודן מבשר אווז.
פואה גרא מוגש במספר אופנים שונים, כמנה קרה או חמה. כמנה קרה הוא מוגש בדרך כלל כממרח, ללא עיבוד מעבר לבישול או כפטה. בצרפת מקובל להגיש את הממרח עם טוסטים מלחם לבן או בריוש, חמאה, חרדל ופלפל שחור גרוס. בנוסף, ניתן להגישו כמנת פתיחה בפני עצמה, אז הוא מלווה לעיתים בריבת בצל. בהגשה כמנה חמה (אסקלופ) מוגש הפואה גרא בליווי פרוסות תפוח ורטבים על בסיס קלבדוס, ובמספר גרסאות נוספות המשלבות רוטב מתקתק ופירות.
המחלוקת בעניין פיטום האווזים
תעשיית הפואה גרא ספגה ביקורת ציבורית חריפה, בשל תהליך הפיטום הכפוי, הגורם לכבדם של האווזים והברווזים להתנפח פי שבעה עד עשרה מגודלו הטבעי, וגורם בכך לבעיות בריאותיות ולסבל רב לבעל החיים. במדינות רבות, בהן בריטניה, שווייץ, אוסטריה, דנמרק, נורווגיה, גרמניה, לוקסמבורג, פולין, פינלנד, צ'כיה, איטליה, שוודיה, אוסטרליה, דרום אפריקה, הולנד, אירלנד, ארגנטינה, קליפורניה וישראל, נאסר בחוק על פיטום אווזים וברווזים בעקבות כך.
בשני מקומות, קליפורניה ושיקגו, אף מכירה והגשה של פואה גרא נאסרו מחוץ לחוק. בצרפת וגם בישראל המאכל עדיין נחשב מקובל ומוגש במסעדות רבות. עם זאת, בשנים האחרונות החל בצרפת מסע פרסום ציבורי נגד אכילת המוצר.
בישראל
בשנת 1999 פתחה עמותת אנימלס בקמפיין ציבורי נגד פיטום אווזים. ב-2001 הוגשה עתירה לבג"ץ מטעם "נוח", ארגון הגג של הארגונים להגנה על בעלי חיים בישראל, בטענה שהפיטום מהווה עבירה על חוק צער בעלי חיים. בית המשפט קיבלת את עמדת הארגונים להגנת בעלי החיים וקבע כי פיטום האווזים אינו חוקי. החל מ-2006 האיסור על פיטום אווזים החל להיאכף בפועל ומפטמות האווזים נסגרו. ב-2008 הורשע לראשונה מפטם אווזים שהמשיך לעסוק בפיטום בניגוד לחוק.
רבני ארץ ישראל, בהם צבי פסח פרנק והחזון איש, יצאו נגד הנוהג להלעיט אווזים בארץ ישראל. הרב עובדיה יוסף פסק שאין להתיר פיטום אווזים עקב צער בעלי חיים ובעיות כשרות, ושראוי שלא לאכול כבד אווז.
סודרא
סוּדָר (בארמית: סוּדָרא) הוא כיסוי ראש יהודי מסורתי, המלופף סביב הראש בדומה לכאפייה או לטורבן. הסודר היה נפוץ בעבר אצל יהודי ארצות האסלאם. הוא נלבש על ידי יהודים במשך אלפי שנים עד שנאסר ללבישה בגלות, וקיימים מספר אזכורים אליו במקורות, במיוחד בתלמוד הבבלי.
אטימולוגיה
השם "סודרא" מגיע מארמית, ומהווה גיזרון של המילה הלטינית "sudarium", שמשמעותה מטפחת, או פיסת בד. לעומת זאת, התלמוד הבבלי פירש את המילה כראשי תיבות לפסוק "סוֹד ה׳ לִירֵאָיו".
היסטוריה
הסודר היה בשימוש במשך חלק ניכר מההיסטוריה היהודית. יהודים בארץ ישראל בתקופת המקרא ובתקופה ההלניסטית נהגו לחבוש על ראשם בד, שלופף בהתאם לצורך לצורה המזכירה כובע גרב, כאפייה, או טורבן. הסודר הוזכר במקורות רבים, ישירות או בעקיפין. תרגום רות מתרגם את הביטוי "מטפחת", המופיעה במגילת רות כ "סודרא". בגמרא מוזכר הסודר כמשמש גם כצעיף הלבוש סביב לצוואר וגם ככובע המלופף ישירות סביב הראש. בזמנים המודרניים מרבית היהודים הפסיקו ללבוש את הסודר, כאשר הדבר קשור לתהליכים רבים, ובפרט לאיסורים על לבישת כיסוי ראש שהוטלו על מיעוטים דתיים שחיו תחת שלטון אסלאמי על מנת להשפילם, כפי שהתבטא בחוק התימני משנת 1666, האוסר על יהודים לחבוש טורבן או כאפייה.
מינאס
מינאס (בפורטוגזית: Queijo Minas) היא גבינה שמקורה במדינה הברזילאית מינאס ז'ראיס (הידועה בגידול בקר). קיימים מספר סוגים: פרסקאל (גבינה טרייה), מאיה קורה (גבינה בשלה למחצה) וקוראדו (גבינה בשלה). הסוג הרביעי, קג'ו פאדראו (גבינה סטנדרטית, כלומר, שתהליך הפקתה עבר סטנדרטיזציה) חדש יחסית ומשווק כמעט בכל מרכול ומכולת בברזיל.
גבינת המינאס נעשית מחלב פרה לפי מתכונים מסורתיים ותהליך ההכנה שלה נחשב פשוט. ההבשלה נעשית באוויר הפתוח, או לעיתים רחוקות יותר, על כיריים.
שורש 39
שורש 39, או דְזֶה בּוּ (בסינית: 子部, פיניין: Zǐ bù) הוא השורש השלושים-ותשעה של הכתב הסיני. פירושו "ילד" או "זרע" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 83 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
באסטרולוגיה הסינית, 子 מייצג את הענף הארצי הראשון ומתאים לחולדה שבגלגל המזלות הסיני.
פיפה באקה
ג'וזפינה פסקואלינו די מרינאו (באיטלקית: Giuseppina Pasqualino di Marineo ; 9 בדצמבר 1974 – 31 במרץ 2008) ידועה בשם פיפה באקה (באיטלקית Pippa Bacca) הייתה אמנית איטלקייה, שנאנסה ונרצחה במהלך מסע לקידום השלום העולמי והאמון בין בני האדם.
באקה יצאה ממילאנו לעבר המזרח התיכון בהסתמכה על טרמפים של האוכלוסייה המקומית בכל אחת מהמדינות בהן היא עברה. באופן סמלי, באקה לבשה שמלת כלה, בצטטה את שירו של המשורר האיטלקי פבריציו דה אנדרה: "עייפנו כבר ממלחמות, הגיעה העת לשוב לעבודה, בבגדי כלה או דבר מה לבן".
ב-31 במרץ 2008, לאחר הגיעה לגבזה שבצפון מערב טורקיה, נעלמו עקבותיה. גופתה זוהתה ב-11 באפריל והמשטרה הטורקית התחקתה אחר עקבותיו של הנהג האחרון שהסיע את באקה בטרמפ, וזה נעצר, הודה בביצוע הרצח ושחזר את האירוע. ב-25 ביוני 2009 נידון הרוצח בבית המשפט של איזמיט למאסר עולם.
"כלות בדרכים"
מסעה של באקה היה חלק ממאמץ לקידום השלום העולמי שנקרא "כלות בדרכים". המסע יצא ממילאנו ב-8 במרץ 2008 והאמניות שהשתתפו בו לבשו שמלות כלה. במסגרת המסע עברו המשתתפות באיטליה, סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ובולגריה, וב-20 במרץ 2008 הגיעו לטורקיה. בהמשך הן תכננו לנסוע בטרמפים לסוריה, לבנון ומשם לישראל, לרשות הפלסטינית ובחודש מאי להגיע ליעד הסופי: ירושלים. שם הן התכוונו לכבס את שמלות הכלה שליוו אותן במהלך כל המסע כאות לשטיפת כל פגעי המלחמות ופתיחת עידן חדש של שלום.
מבצע אינפקציה
מבצע "אינפקציה" הוא השם הבלתי פורמלי שהעניקה העיתונות המערבית למסע הדיסאינפורמציה של הק.ג.ב של ברית המועצות בשנות ה-80.
מטרת המבצע הייתה להפיץ תאוריית קונספירציה לפיה נגיף איידס פותח בארצות הברית כחלק מפרויקט לפתח נשק ביולוגי במעבדה החשאית פורט דטריק.
על פי מחלקת המדינה האמריקנית, ברית המועצות השתמשה במבצע זה כדי לערער את אמינות ארצות הברית, לחזק את האנטי אמריקניזם, לבודד את אמריקה מעבר לים וליצור מתחים בין ארצות הברית למדינות המארחות בסיסים צבאיים של אמריקאיים (שתאוריית הק.ג.ב טענה שהיו אחראים להתפרצויות איידס בקרב האוכלוסייה המקומית). אנליסטים במחלקת המדינה האמריקנית טוענים גם כי סיבה נוספת שברית המועצות "תרמה למידע שגוי על איידס עשויה להיות ניסיונה להסיט את תשומת הלב הבינלאומית מתוכנית הנשק הביולוגית שלה עצמה."
לדברי אנליסטים אמריקאים, בנוסף לאנתרקס, ברית המועצות פיתחה את הגורמים המחוללים טולרמיה, דבר כולרה, כמו גם רעלן הבוטולינום, אנדוטוקסינים ומיקוטוקסינים.
תפרוסת אוכלוסייה
תפרוסת אוכלוסייה היא צורת התפשטות הנפשות על שטח מוגדר כלשהו (מדינה, עיר, יישוב, יבשת וכדומה). "תפרוסת אוכלוסייה" מתארת את מספר התושבים במקום מסוים בניגוד לצפיפות אוכלוסייה המתארת את מספר התושבים ביחס לשטח.
"תפרוסת טובה" היא תפרוסת שבה בכל השטח המוגדר קיים אותו מספר נפשות. "תפרוסת גרועה" היא תפרוסת שבה האוכלוסייה ממוקדת באזורים מסוימים ולא בכל רחבי השטח המוגדר, למשל: תפרוסת קווית. תפרוסת האוכלוסייה בעולם אינה אחידה, מבחינה שישנם אזורים דלילי אוכלוסין וישנם אזורים צפופי אוכלוסין.
בישראל לדוגמה, כשליש מהאוכלוסייה מתגוררת במטרופולין גוש דן, המהווה רק 6.9% משטחה.
יחסי ארמניה–צ'ילה
יחסי ארמניה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לצ'ילה. ישנם כיום מעל 600 ארמנים המתגוררים בצ'ילה. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
במהלך רצח העם הארמני ולאחריו; ארמנים רבים עלו על ספינות ל"אמריקה" מבלי שידעו שהאוניות נוסעות לאמריקה הדרומית. הארמנים הראשונים שהגיעו לצ'ילה התיישבו בעיירה לילה-לייה, קרוב לנמל ולפראיסו. בשנות ה-40 של המאה ה-20 ממשלת צ'ילה עודדה את ההגירה לארץ, וכתוצאה מכך הגיעו ארמנים נוספים והתיישבו בצ'ילה. ב-26 בדצמבר 1991 זכתה ארמניה בעצמאותה מחדש לאחר פירוק ברית המועצות. ב-15 באפריל 1993 כוננו ארמניה וצ'ילה יחסים דיפלומטיים. בשנת 2007 הכירה ממשלת צ'ילה ברצח העם הארמני. בשנת 2010 מינתה ארמניה קונסול כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה. ביולי 2014, נשיא ארמניה, סרז' סרקיסיאן, הגיע לביקור רשמי בצ'ילה. במהלך הביקור נפגש הנשיא סרגסיאן עם נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ושני המנהיגים דנו במגוון רחב של נושאים הנוגעים לחיזוק היחסים הדו-צדדיים הארמניים-צ'יליאנים ולעשות מאמצים משותפים לקידום שיתוף פעולה במספר תחומים מבטיחים. שני המנהיגים חתמו על מזכר הבנות הדדי בשיתוף פעולה בין שתי המדינות של משרד החוץ. בשנת 2016 מינתה צ'ילה קונסול כבוד תושב בירוואן.
באפריל 2018 חגגו שתי המדינות 25 שנות יחסים דיפלומטיים. באותה שנה ביטלו שתי המדינות אשרות לבעלי דרכונים דיפלומטיים ורשמיים בין ארמניה לצ'ילה.
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין ארמניה לצ'ילה ב-1.9 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של ארמניה לצ'ילה הוא עפרות ברזל. הייצוא העיקרי של צ'ילה לארמניה כולל דגים ומשקאות אלכוהוליים (יין).
כבר לא אחמד
כבר לא אחמד הוא סרט תיעודי משנת 2006 בבימויו של דוד דרעי ובהפקתו ביחד עם רות לב ארי. הסרט עוסק במשבר הזהות של בני הדור הצעיר בחברה הבדואית ובמיוחד בנסיונותיו של צעיר בדואי לעבור תהליך של הסבה תרבותית אל היהדות וניסיונותיו להתקבל כשווה בין שווים בחברה הישראלית.
הסרט מלווה את סבך זהותו של מידן ומתעד את ההתמודדויות היומיומיות בדרכו להיות "החמדון הראשון" ש"עשה זאת": נטש את החמולה ומצא לעצמו תרבות חדשה, הראשון שקיבל תעודת בגרות, מצא עבודה בחברה מסחרית ישראלית ובעצם הבדואי הקיבוצניק הראשון. בתום שנה מיום שעיברת את שמו, מבין מידן שזהותו הראשונית והשורשית לא מאפשרת להינתק ממנה לחלוטין: החלפת מקום מחיה ושינויי תרבות החיים אינם מאפשרים לו ניתוק מוחלט מהזהות הבדואית שלו. בד בבד, הוא מבין שהחברה הישראלית עדיין לא לגמרי בשלה לקבל לשורותיה "בדואי מתייהד".
ים ברנץ
ים בָּרֶנְץ (באנגלית: Barents Sea, בנורווגית: Barentshavet, ברוסית: Баренцево море) הוא חלק מאוקיינוס הקרח הצפוני המצוי צפונית לנורווגיה ולרוסיה. ים זה קרוי על שם המגלה ההולנדי וילם ברנץ (Willem Barents). הים מצוי על מדף יבשתי עמוק, שעומקו 230 מטרים. הים נמצא בין יבשת אירופה, האי סבאלברד (ששייך לנורווגיה) והאיים ארץ פרנץ יוזף ונובאיה זמליה (השייכים לרוסיה).
לחוף ים זה מצויים הנמלים מורמנסק שברוסיה ווארדו שבנורווגיה, בשל העובדה שהים אינו קופא בשל זרמי ים חמים ובהם הזרם הצפון אטלנטי.
בים ברנץ מתערבבים שלושה סוגי מים:
בשל הטמפרטורה הגבוהה יחסית של הזרם הצפון אטלנטי, בים ברנץ אוכלוסיית בעלי חיים וצמחים עשירה יותר יחסית לאזורים באותם קווי רוחב. המים המתוקים הנמסים מהקרחונים יוצרים שכבה של מים מתוקים יחסית מעל שכבת מי הים. בשכבה זו מספר רב של סוגי פלנקטון (בהם: Calanus finmarchicus, Calanus glacialis, Calanus hyperboreus, Oithona וסרטני קריל, שגם אוכלים את הקטנים מהם). כמו כן באזור מספר רב של סוגי דגים (כגון בקלה), האוכלים את הפלנקטון, כלבי ים ועופות ים כגון אוריה מצויה ואוריית ברוניך האוכלים את הדגים הרבים. אזורים מרובי דגים אלה הם בעלי חשיבות כלכלית רבה לנורווגיה ורוסיה.
במהלך המלחמה הקרה שימשו חופי ים ברנץ אזורים מוגנים עבור צוללות טילים בליסטיים. באזור זה נהגו הצוללות להשליך לים פסולת גרעינית - מנהג שזיהם את הים, וגרם חשש בקרב ארגוני איכות הסביבה.
בשנות ה-70 החל חיפוש נפט בים ברנץ. באזור סנוהביט התגלה שדה נפט רחב היקף המנוצל על ידי נורווגיה. שדה הנפט הגדול ביותר בים ברנץ הוא שדה שטוקמן בצד הרוסי של ים ברנץ.
ניקול בראון סימפסון
ניקול בראון סימפסון (באנגלית: Nicole Brown Simpson; 19 במאי 1959 – 12 ביוני 1994) הייתה אשתו לשעבר של או. ג'יי. סימפסון, שהיה אתלט ושחקן. לזוג שני ילדים. היא נמצאה מתה בביתה שבברנטווד לוס אנג'לס, בתאריך 13 ביוני 1994. יחד איתה נמצא רון גולדמן שהיה מלצר בן 25. גרושה נחשד ברצח, אבל זוכה, אבל לאחר מכן נמצא אחראי למותם בתביעה אזרחית.
ראשית חייה
ניקול בראון נולדה ב-19 במאי 1959 בפרנקפורט שבגרמניה לאמא גרמנייה ואבא אמריקאי. היא גדלה בקליפורניה שבארצות הברית.
מערכת היחסים עם או. ג'יי. סימפסון
חמש שנים לאחר פרישתו של סימפסון מקריירת הפוטבול שלו, התחתנו סימפסון ובראון ב-2 בפברואר 1985. הנישואים נמשכו שבע שנים ובמהלכם נולדו להם שני ילדים, סידני וג'סטין. בראון האשימה את סימפסון בהתעללות. ב-1989, לאחר שהזעיקה משטרה לביתה שעקבות תקיפה, טענה בפני המשטרה שסימפסון מתכוון להרוג אותה 'He's going to kill me'. ב-25 בפברואר 1992 בראון הגישה בקשה לגירושים. החל משנת 1993, ניסו הזוג לגשר על הבעיות ביניהם אבל ללא הצלחה.
מוות
בראון חייה בברנטווד לוס אנג'לס עם שני ילדיה. ב-13 ביוני 1994 בשעות בוקר המוקדמות נמצאה גופתה של בראון, אז בת 35, יחד עם רון גולדמן. היא נמצאה שוכבת בתנוחה עוברית בשלולית של דם. נתיחה שלאחר המוות קבעה שהיא נדקרה שבע פעמים בצוואר ובראש ונמצא חתך באורך 14 סנטימטר על צווארה. החתך על צווארה היה עמוק עד כדי כך שראשה כמעט נערף והיו פצעי הגנה על ידיה. בעלה לשעבר של בראון, או. ג'יי. סימפסון, נעצר והואשם ברציחות. לאחר משפט נרחב ושנוי במחלוקת, שהיה מסוקר בתקשורת בצורה נרחבת, זוכה סימפסון מרצח בראון וגולדמן. לאחר מכן הורשע במשפט אזרחי בתביעה של משפחותיהם של הקורבנות.
לאחר מותה
בראון קבורה בלייק פורסט, קליפורניה.
ב-1994 הוקמה 'קרן ניקול סימפסון' לזכרה ולאחר מכן שונה שמה של הקרן ל'קרן הצדקה של ניקול בראון'. אך בשנת 1999, בשל ירידה בתרומות והנהלה מפוקפקת, פחתו הענקותיה של הקרן. ב-1995, קריס ג'נר קראה לביתה קנדל ניקול ג'נר לזכרה של בראון. ב-1996, חזקה על ילדיהם של בראון וסימפסון ניתנה לסימפסון, הוריה של בראון המשיכו להיאבק בהחלטה ללא הצלחה. הבית בו נרצחו בראון וגולדמן נשאר ריק במשך שנתיים לאחר מותם עד שהבעלים הבאים שיפץ אותו ושינה את כתובתו. לאחר מותה הוציא סימפסון ספר שנקרא "אם עשיתי את זה" (If I Did it) העוסק במותה ובמה היה עושה אילו היה מבצע את הרצח.
בתרבות הפופולרית
להקת הRNB H-TOWN,  הקדישה את אלבומה Ladies Edition, Woman's World, לבראון על מנת לעזור לקורבנות של אלימות במשפחה.
ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה
ח'ליפה כיהן כראש ממשלת בחריין מאז קבלת עצמאותה ב-1971 מבריטניה, כשמונה על ידי אחיו, האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה. הוא היה ראש הממשלה שכיהן בתפקידו במשך התקופה הארוכה ביותר.
עם שינוי החוקה ב-2002, הוא איבד את מרבית כוחו לאחיינו מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה, שיכול למנות ולפטר שרים ומחוקקים בפרלמנט.
היה ידוע כאדם העשיר ביותר במשפחת המלוכה הבחריינית (העשירה גם כך), וכאחד מהסוחרים המשפיעים ביותר בבחריין.
ב-11 בנובמבר 2020 מת ח'ליפה בגיל 84 במאיו קליניק שברוצ'סטר, מינסוטה.
מרטין ריט
מרטין ריט (באנגלית: Martin Ritt; 2 במרץ 1914 – 8 בדצמבר 1990) היה במאי, שחקן ומחזאי יהודי-אמריקאי שפעל במקביל בקולנוע ובתיאטרון.
ביוגרפיה
מרטין ריט נולד בניו יורק. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה פרטית הדוגלת בנצרות קתולית, הוא מצא עבודה בקבוצת שחקני תיאטרון, כשזמן קצר אחר כך, הוצע לו לשחק בהצגות. תפקידו הראשון על הבמה היה ככראון ב"פורגי ובס". לאחר שקיבל ביקורות חיוביות על תפקידו, הבין כי מקומו הוא בתיאטרון. לאחר מכן החל ריט לעבוד ב"מנהל השיקום הלאומי" שייסד הנשיא פרנקלין רוזוולט, כמחזאי ב"פרויקט התיאטרון הפדרלי", שנועד להעלאת המורל של האזרחים.
כשהיה השפל הגדול בשיא עוצמתו, הבמאים והמחזאים בתיאטראות המגויסים הללו הושפעו על ידי השמאל הקיצוני והקומוניזם, וריט לא היה יוצא דופן. שנים אחר כך יצהיר ריט כי הוא מעולם לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית, אף שהוא החשיב עצמו כשמאלן, ומצא בסיס משותף עם חלק מן העקרונות המרקסיסטים.
מ"פרויקט התיאטרון הפדרלי" עבר ריט ל'קבוצת התיאטרון', שם פגש את הבמאי איליה קאזאן. קאזאן ליהק את ריט כממלא מקום במחזהו "ילד הזהב", וכך החלה קריירת המשחק של ריט. המודעות החברתית והשקפותיו הפוליטיות המשיכו להבשיל בזמן עבודתו עם קבוצת התיאטרון, דבר שעתיד להתבטא בסרטיו.
הקריירה בהוליווד
ללא יכולת לעבוד בטלוויזיה, ריט חזר לתיאטרון למספר שנים. ב־1956 ה- "Red Scare", שהיה אחראי על רדיפת הנחשדים בקומוניזם וההבאתם בפני הוועדה, הפחית מהאינטנסיביות בה פעל, ולא מנע מריט לשוב ולביים בהוליווד. סרטו הראשון כבמאי קולנוע נקרא "גם הוא בענקים". סרט זה היה חשוב ביותר לריט ויכל לתת לו לבטא את ניסיון העבר שלו. הסרט, שעסק בעובד במזח המאוים על ידי בוס מושחת. בסרט מופיעים אלמנטים שיופיעו גם בסרטיו הבאים: שחיתות שלטונית, גזענות, הפחדה, דיכוי ממשלתי וזכויותיהם של העובדים. הוא נודע כבמאי המרבה לעסוק בבעיות חברתיות, המושפעות מחייו שלו עצמו.
בהמשך ביים 25 סרטים נוספים, ביניהם ארבעה עם פול ניומן. סרטו הנחשב לטוב ביותר הוא "האד" (1963), שעסק בעימות בין חוואי הדוגל בערכים הישנים לבנו המורד, החושב שהאב אינו ראוי לנהל את עסקי חוות הבקר. ריט קיבל על סרטו זה מועמדות יחידה לפרס האוסקר, לבימוי. ב-1965 ביים ריט את "המרגל שחזר מן הכפור", שנחשב לאחד העיבודים הטובים ביותר למסך לספרי ג'ון לה קארה, בכיכובם של ריצ'רד ברטון, קלייר בלום ואוסקר ורנר. ב-1976 ביים את הסרט הראשון שעסק בציד המכשפות על הוליווד שחווה על בשרו בזמן המקארתיזם. הסרט נקרא "שם בהשאלה", סאטירה בה גילם וודי אלן במאי כושל, המתבקש על ידי אומנים הנמצאים ברשימה השחורה להשאיל להם את שמו, ועקב כך מטרידות אותו דילמות מוסריות קשות.
בסרטו משנת 1979 "נורמה ריי", גילמה סאלי פילד פועלת טקסטיל ההופכת למנהיגת העובדים במאבקם מול ההנהלה, על שיפור תנאי השכר והתברואה במפעל. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, וזיכה את סאלי פילד בפרס האוסקר. סרטיו משנות השמונים היו מתונים הרבה יותר מסרטיו הראשונים. הוא נפטר בדצמבר 1990, בגיל 76, תשעה חודשים לאחר צאת סרטו "למדי אותי לאהוב".
סרטיו
כבמאי:
מישל-אנז' בליקווישה
מישל-אנז' בליקווישה (בצרפתית: Michel-Ange Balikwisha; נולד ב-10 במאי 2001 בגנט שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת רויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים
בליקווישה גדל במחלקות הנוער של אנדרלכט וסטנדרד לייז'. הוא ערך 32 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של סטנדרד לייז' במסגרת ליגת העל הבלגית, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-4 ביולי 2021 חתם ברויאל אנטוורפן מליגת העל הבלגית. בעונת זכה עם המועדון באליפות בלגיה ובגביע הבלגי.
קריירה בינלאומית
בליקווישה הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
שאלת זהותו של מחבר מחזות שייקספיר
זהותו של כותב המחזות הידועים כ"כתבי שייקספיר" נחשבת לידועה, אך כבר בתקופתו של ויליאם שייקספיר עלו טענות שהוא לא המחבר של המחזות שהתפרסמו בשמו, כדוגמת גינויו של בן התקופה, המחזאי רוברט גרין, שכינהו "עורב זה מקרוב בא, המתהדר בנוצות לא לו". בעת החדשה מספר מומחים, בדעת מיעוט, טענו כי מעולם לא היה אדם בשם ויליאם שייקספיר.
"שייקספיר" מול "שקספיר"
באנגליה האליזבתנית לא היה כתיב תקני אחיד. מסמכים רשמיים המתייחסים לוויליאם שקספיר איש סטרטפורד, כולם כותבים את חלקו הראשון של השם בארבע אותיות: Shak, Shag או Shax (Shakspere וכו'). לעומת זאת כל ההתייחסויות למחזאי הן בהברה ראשונה ארוכה: Shake - "שייק". מידת המשמעות שניתן לייחס לעובדה זו, לאור העובדה שמדובר באנגליה האליזבתנית, נתונה במחלוקת. בערך זה ההתייחסויות למחזאי הן בתור "שייקספיר" בעוד שלאיש מסטרטפורד הן "שקספיר".
נקודת המבט המקובלת
ויליאם שקספיר נולד ב-1564 בסטרטפורד על האייבון ליצרן של כפפות ממעמד נמוך. הוא עבר ללונדון ועבד כמחזאי ושחקן. הצטרף לחבורת השחקנים "אנשי הלורד צ'מברלין", ששינתה את שמה מאוחר יותר ל"אנשי המלך". בבעלות הקבוצה היה התיאטרון "גלוב". נראה כי בחלוף הזמן שקספיר התעשר, קנה בית גדול ופרש ב-1613. הוא נפטר שלוש שנים מאוחר יותר. בימי חייו שמו התנוסס על ארבע-עשר מחמישה-עשר פרסומים של מחזותיו. ב-1623, שבע שנים אחר שמת, התפרסמה "מהדורת הפוליו הראשונה" (The First Folio) שהתיימרה להציג את אוסף כל עבודותיו. על כריכתה הופיעה התמונה הידועה היחידה של שקספיר הנמצאת ברשותינו כיום, דיוקן דרושאוט. נותרו בידינו 36 מחזות שלו (ידוע ששניים נוספים אבדו), 6 פואמות, ו-154 סונטות.
ישנן ראיות התומכות בנקודת המבט המקובלת:
מקורות שאלת זהותו של כותב המחזות
הבעיה המרכזית היא הידענות המדהימה של שייקספיר כותב המחזות. הוא השתמש באוצר מילים עשיר להפליא (למעלה מ-25,000, להשוואה אוצר המלים בתנ"ך הוא 6,000), הפגין ידע במשפטים ובמדעים - כולל תגליות של תקופתו ממש, מה שדורש קשר ממשי עם מדעני התקופה, קשר שאינו סביר לשחקן תיאטרון מהמעמד הנמוך, וידע בשפות, לוחמה, בזיירות, מדינאות, היסטוריה, פילוסופיה, וספורט-של-אצילים כדוגמת טניס וציד.
יחסית לתקופתו מדובר באדם משכיל באופן יוצא מגדר הרגיל, ומשכילים כמוהו בעת ההיא הותירו עדויות רבות לקיומם. אולם, על פי העדויות הקיימות נראה כי ויליאם שקספיר איש סטרטפורד למד, אם בכלל, עד גיל 14 בלבד. גם אין שום עדות על היותו למדן עצמאי. להשוואה - משורר נודע אחר מתקופתו, בן ג'ונסון, שהיה מפשוטי העם והשלים לבד את חינוכו, הותיר אחריו עשרות עדויות ללמדנותו: ספרים שרכש, מכתבים בהם התלבט והתווכח עם אחרים על משמעות עובדה זו או אחרת וכדומה. בניגוד לכך כתב היד הידוע היחיד ששרד משקספיר איש סטרטפורד הוא החתימה על צוואתו.
הצעות לזהות האמיתית של כותב המחזות
לא פחות מ-80 דמויות היסטוריות הוזכרו בזמן כזה או אחר כמועמדים להיות המחבר האמיתי של הקנון השייקספירי, רק מיעוט מטענות אלו זכו להתייחסות משמעותית בקרב חוקרי הספרות. בנוסף לתאוריות על מועמד יחיד כזה או אחר, תאוריות שונות על "קבוצת מחברים" (תאוריות חבורה) עוררו אף הן עניין רב בקהילה האקדמית.
תאוריות חבורה
תאוריית חבורה נוספת תוארה בספרו של גילברט סלאטר, "שבעת השייקספירים"  (1931), שבו הוא טוען כי העבודות נכתבו על ידי שבעה מחברים שונים: בשנות ה-60 המוקדמות, אדוארד דה ויר, פרנסיס בייקון, רוג'ר מאנרס, ויליאם הרברט ומרי סידני הוצעו כמי שהיו חברים בקבוצה שכונתה "סינדיקט אוקספורד". בנוסף, מחזאים כגון כריסטופר מרלו, רוברט גרין ותומאס נאש הוצעו אף הם כמשתתפים בקבוצה.
גרסאות מסוימות של תאוריית החבורה כוללות גם את ויליאם שייקספיר מסטרטפורד כמנהל הקבוצה, כמתווך בין חבריה או כפנים של הקבוצה כלפי חוץ (מציג עצמו כמחבר המחזות והשירים על מנת להגן על זהותם האמיתית של מחבריהם).
סר פרנסיס בייקון
סר פרנסיס בייקון היה אציל, מדען, מדינאי ואיש חוק. יותר מכל אדם אחר הוא ממלא אחר הדרישות מהמחזאי הגאון. בתקופה האליזבתנית מחזאות נחשבה לעיסוק "לא הולם" שאינו רציני דיו לאיש אצולה, ולכן הייתה לסר פרנסיס סיבה טובה להסתיר את עיסוקו זה.
אדוארד דה-ויר, רוזן אוקספורד ה-17
כמו סר פרנסיס, גם דה-ויר היה מהאצולה, ולכן אפשר שנאלץ להסתיר את עיסוקו במחזאות.
כריסטופר מארלו
מארלו היה מחזאי בן תקופתו של שייקספיר, שרשמית נהרג בקטטה בשנת 1593. סיפור מותו מעלה תמיהות רבות, כמו גם עדויות לפיהן חי לאחר מכן, תחת זהות שאולה, באיטליה. מארלו נהרג, כביכול, בקטטה עם אדם שהכיר היטב. אבל מארלו היה מסובך עד צוואר באותו זמן עם הכנסייה, וציפה לו גזר דין של מוות באשמת הפצת אתאיזם. היומיים האחרונים של מארלו בין החיים אפופים פגישות בהולות ומסתוריות – ובעיקר יומו האחרון, שבו היה בפגישה סודית ופרטית עם שלושה מידידו. בסיום יום זה נהרג, כביכול, בקטטה עם אחד משלושת חבריו. השלישייה הזו, בתוספת של שופט מטעם המלכה, הם אלו שזיהו את הגופה. דא-עקא, אותו שופט היה חבר קרוב ופטרון של מארלו, והמלכה עצמה ידעה היטב שמארלו הוא סוכן חשאי שלה, מה שמספק מניע לסיוע מלכותי בביום מותו כדי להצילו מהגרדום.
על פי השערה זו, מארלו נאלץ לברוח בזהות בדויה לאיטליה ובה בילה את שארית ימיו. חסידי ההשערה טוענים כי היא הולמת את הסונטות של שייקספיר, שמכילות מספר התייחסויות לגעגועים לביתו, שאליו אינו יכול לשוב בשל פשעיו בעבר.
ויליאם סטנלי, רוזן דרבי ה-6
ויליאם סטנלי, רוזן דרבי ה-6, (או בקיצור "דרבי") הוצע לראשונה כמועמד בשנת 1891 על ידי ג'יימס גרינסטריט ולאחר מכן נתמך על ידי אבל לה - פרנק ואחרים. גרינסטריט גילה כי מרגל ישועי, ג'ורג פנר, דיווח ב - 1599 שדרבי "עסוק בכתיבת קומדיות לשחקן המצוי". באותה השנה דרבי נרשם כמממן של אחת מלהקות הדרמה לילדים של לונדון, "הבנים של פול". כמו כן, הייתה לו גם להקת תיאטרון משלו, "אנשי דרבי", ששיחקה מספר פעמים בחצר המלוכה של המלכה אליזבת הראשונה ב - 1600 ו - 1601.
שנות חייהם של מחברי המחזות המשוערים
ציר זמן זה מראה את שנות חייהם של סר פרנסיס בייקון, אדוארד דה-ויר, כריסטופר מארלו וויליאם סטנלי מול חיי שקספיר איש סטרטפורד ותקופת שלטון אליזבת הראשונה
פולי טרוטנברג
פולי אלן טרוטנברג (באנגלית: Polly Ellen Trottenberg; נולדה ב-16 במרץ 1964) היא יהודייה-אמריקאית וסגנית מזכיר התחבורה של ארצות הברית הנכנסת, לפני תפקיד זה הייתה נציבת משרד התחבורה של העיר ניו יורק.
ביוגרפיה
טרוטנברג נולדה בבוסטון וגדלה בסטמפורד שבקונטיקט. היא עשתה את התואר הראשון שלה באמנויות ההיסטוריה במכללת ברנדר וסיימה את לימודי התואר ב-1986, את התואר השני שלה במינהל ציבורי עשתה באוניברסיטת הרווארד.
טרוטנברג שימשה כיועת למדיניות תחבורה לסנאטורים צ'אק שומר, ברברה בוקסר ודניאל פטריק מויניהאן. טרוטנברג גם עבדה במספר הזדמנויות ברשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי
בנובמבר 2020 מונתה טרונברג להיות מתנדבת בצוות המעבר של נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן בנושאים הנוגעים למחלקת התחבורה האמריקאית, חודשיים לאחר מכן הוכרז כי היא תשמש כסגניתו של מזכיר התחבורה, פיט בוטיג'ג' בממשלו של ביידן.
ברכה אחרונה
ברכה אחרונה היא כינוי לאחת משלוש הברכות שתיקנו חז"ל לברך לאחר אכילה או שתייה.
סוגים של ברכה אחרונה
קיימים שלושה סוגי ברכות אחרונות:
השיעור המינימלי לחיוב ברכה אחרונה
שיעור האוכל המינימלי המחייב ב'ברכה אחרונה' הוא שיעור כזית בזמן של כדי אכילת פרס.
במשקאות השיעור המינימלי הוא בשתיית משקה בשיעור רביעית.
ברכה אחרונה על דברים שאינם מאכל
בגמרא במסכת ברכות נאמר שאין לברך ברכה אחרונה על דברים שאינם מאכל. כך נפסקה הלכה כדעה שאין ברכה אחרונה על מצוות, ולא כדעת בני מערבא שברכו לאחר חליצת התפילין את ברכת לשמור חוקיו, וכן אין לברך ברכה אחרונה על ריח.
איירדייל טרייר
היסטוריה של הגזע
מקורו של האיירדייל באמצע המאה ה-19 בעמק אייר שבחבל יורק (יורקשייר) שבאנגליה. הגזע החדש פותח למטרת ציד ארנבות, גיריות ולוטרות, החיות בקרבת מים. שורשי הגזע מתחילים בכלב האוטרהאונד, גזע שכמעט נכחד. אלה כלבי ציד גדולים בעלי פרווה זיפית אפורה, שהתמחו בעיקר בציד במים. הזדווגויות בין שני גזעי כלבי הציד הביאו לצאצאים בעלי יצר ציד מפותח וידידותיים מאוד כלפי האדם. הייתה להם גם פרווה קשה, המתאימה לציד בתוך צמחייה סבוכה על גדות נהרות. הציידים האנגלים התחילו לזווג בין הצאצאים במטרה לחזק את התכונות הרצויות. התוצאה הייתה כלב בעל רגליים ארוכות ומהירות ותכונות של צייד. בהדרגה שודרג הגזע והותאם לציד חיות גדולות יותר, כמו זאבים וחזירי בר. משתמשים באיירדייל טריירים (בקבוצה) אפילו לציד אריות.
האיירדיילים הראשונים היו שונים מאוד מאלו של היום: היו להם אוזניים כבדות, ראש גס, עיניים קטנות מאוד, פרווה זיפית יותר, מבנה גוף מסיבי יותר, והם גם היו חסרים את השפם והזקן ה"איירדיילי" הטיפוסי. את הציידים עניינו מזג הכלב ויכולת העבודה שלו, ולכן היה שוני רב במראה החיצוני בין הכלבים. רק כשנכנסו לתמונה מגדלים מדרום אנגליה, שהתעניינו בגזע ככלב תערוכות, הושם דגש גם על שיפור המראה החיצוני של הגזע.
אחד משמותיו הראשונים היה "טרייר המים". בהמשך כונה גם "בינגלי טרייר", על שם העיירה בינגלי בבריטניה, בה היה נפוץ מאוד. רק ב-1886 קיבל לבסוף את שמו הנוכחי - איירדייל טרייר, צירוף המילים "אייר" - שם נהר ביורקשייר, ו"דייל" - עמק באנגלית. ב-1892 נוסד מועדון האיירדייל טרייר הראשון, והגזע הפך לאופנתי בקרב אנגלים משכבות מבוססות.
במלחמות
במלחמת העולם הראשונה התגלה הגזע כשליח מצטיין להעברת הודעות. האיירדייל שירת גם בצבא הרוסי כקשר, ובחיל ההנדסה. הוא אולף לרוץ ולמשוך אחריו כבלי טלפון בשעת הקרבות או לשאת על גבו תיק עזרה ראשונה, לחפש פצועים בשדה הקרב, להשאיר להם אמצעי עזרה ראשונה, ולרוץ להזעיק עזרה.
גם בימי מלחמת העולם השנייה עבדו איירדיילים כמעט בכל רחבי אירופה בתפקידים דומים. השימוש באיירדיילים בלוחמה נגד טנקים היה רעיון חדש, שפותח ברוסיה בזמן המלחמה. הכלבים, אשר נשאו על גבם תיקים מיוחדים עמוסים בפצצות, אומנו להתקרב לטנקים, לזחול תחתיהם, להסיר מעל גבם את הפצצות ולברוח. בדרך זו הושמדו טנקים רבים של האויב. עם שוך הקרבות הסתבר שהגזע האמיץ כמעט ונכחד מאירופה. הגזע ניצל מהכחדה בזכות מאמץ ניכר שהושקע בבריטניה, ללקט את האיירדיילים הבודדים שנותרו ולהרבות אותם.
לאחר המלחמות, הפך האיירדייל לכלב השירות העיקרי של משטרות רבות באירופה, עד שהרועה הגרמני תפס את מקומו.
מבנה כללי
סמלי ההיכר של האיירדייל טרייר הם הזקן והשפם, שבזכותם הוא מזכיר שנאוצר גדול. לכלב גוף שרירי, גב קצר וחזק, חזה צר ועמוק וכתפיים ארוכות. הרגליים הקדמיות שלו ארוכות יחסית לטריירים אחרים, ישרות ומאוד שריריות. כפות הרגליים קטנות ומרופדות. האוזניים קטנות, מקופלות בצורת V, ומכוונות לצדי הראש ולא קדימה. העיניים כהות וקטנות. האף שחור ולא קטן מדי. הפרווה זיפית, קשה ועבותה, ומכסה את כל הגוף. יש לו גם פרווה רכה יותר בבטן. הראש והאוזניים, הרגליים, החזה והחלק התחתון של הגוף בצבע חום. החלק העליון של הגוף מהצוואר ועד הזנב - שחור. לעיתים מופיעים כתמים לבנים על החזה.
הגובה הממוצע של כלב זכר הוא 58–61 ס"מ. ושל נקבה 56–59 ס"מ.
תוחלת החיים ממוצעת של איירדייל היא 10–13 שנה, אך ידוע גם על איירדיילים שהגיעו לגיל 17. אחת הדרכים לזיהוי איירדייל זקן היא הלבנת הזקן.
הכלבות ממליטות בקלות. בהמלטה ממוצעת נולדים 8–11 גורים.
הגזע בארץ
האיירדיילים הראשונים הגיעו לארץ בזמן המנדט הבריטי, אך במשך שנים רבות נותר הגזע באלמוניותו, עד לעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
איל מקיאג'
איל מקיאג' הוא מותג איפור אמריקאי אשר הוקם בניו יורק בשנת 1972 על ידי אילנה הרכבי. המותג החל לפעול בישראל בזיכיון בשנת 1996, על ידי חנוך רידר ואשתו, המאפרת גלית ורטהיים, בשותפות עם אופק קאירי ואשתו, הדוגמנית שלי גפני. החברה הפעילה בישראל רשת חנויות, מכללת איפור ואתר אינטרנט לשיווק ישיר, ובארצות הברית הפעילה רשת הפצה לחנויות. בשנת 2001 התפרקה השותפות, והזיכיון נותר בידי חברת איל מקיאג' בע"מ, שהוקמה ב-2001 והייתה בשליטת גלית ורטהיים וחנוך רידר. ב-2007 נבחרה הדוגמנית אסתי גינזבורג לפרזנטורית של המותג "איל מקיאג'". החברה נקלעה לקשיים כספיים שהובילו ב-2013 לפירוקה בצו בית המשפט, ולמכירת פעילות בהסדר נושים.
בשנת 2013 רכשו רו"ח אורן הולצמן ואחותו שירן הולצמן את המותג והפעילות בישראל, תמורת 12 מיליון ש"ח, וב-2015 רכש גם את המותג בארצות הברית. ב-2017 קרן אל קטרטון (L Catterton) - קרן ההשקעות של קבוצת לואי ויטון, השקיעה בחברה לפי שווי חברה של 100 מיליון דולר. עיקר פעילות החברה הופנתה לאתר מסחר אלקטרוני, שמרבית עובדיו בארצות הברית. תחילה נדרשו הלקוחות לענות על שאלון לשם התאמת האיפור, ובהמשך נעשתה ההתאמה על פי צילום פנים של הלקוח וניתוחו באמצעות תוכנה מתאימה. בישראל פועלות כ-40 חנויות ומכללה לאיפור. מטה החברה שוכן בניו יורק, ומרכז הפיתוח שוכן בישראל. ייצור מוצרי האיפור נעשה מחוץ לישראל.
בינואר 2022 הודיעה חברת ODDITY, המחזיקה במותג, על מכירת 9% ממניותיה תמורת 130 מיליון דולר, כלומר לפי שווי חברה של 1.44 מיליארד דולר.
ויצק
ויצַק (WEIZAC, ראשי תיבות באנגלית: Weizmann Automatic Calculator) הוא המחשב הראשון במדינת ישראל, ואחד המחשבים האלקטרוניים הראשונים בעולם. המחשב, שנבנה במכון ויצמן, החל לפעול בשנת 1955, ופעל עד שנת 1963. במשך שש שנים היה המחשב היחיד שפעל בישראל, ורק בשנת 1961 הצטרף אליו מחשב שני, שנרכש לממר"ם.
הקמת המחשב
היוזמה לבנייתו של ויצק הייתה של פרופ' חיים לייב פקריס, ראש המחלקה למתמטיקה שימושית במכון, שהתנה את בואו למכון ויצמן בקיומו של מחשב התואם למחשב שעמד לרשותו בפרינסטון, משום שמחקריו הצריכו חישובים רבים (לשירותו עמד צוות של מפעילות מכונות חישוב, שערכו חישובים למענו). ועדה שעם חבריה נמנו אלברט איינשטיין, ג'ון פון נוימן ורוברט אופנהיימר אישרה פרויקט זה, אף כי איינשטיין התפלא מדוע ארץ ישראל הקטנה והענייה זקוקה למחשב, ועל כך ענה לו פון נוימן, שפקריס לבדו יוכל לספק עבודה מדעית למחשב בתפוסה מלאה.
תכנון המחשב החל בראשית 1954, על בסיס המחשב של פון נוימן שהופעל ביוני 1953 במכון למחקר מתקדם בפרינסטון. תקציב הפרויקט עמד על 50,000 דולר, כחמישית מתקציבו הכולל של מכון ויצמן באותה עת ובנייתו ארכה חודשים ארוכים. בראש צוות ההקמה עמד ד"ר ג'רלד אסתרין, שצבר ניסיון בפרויקט של פון נוימן, ואליו הצטרפו צבי ריזל, אפרים פריי ואביעזרי פרנקל שהיה בין יתר התפקידים גם התומך הטכני. אף שהמחשב התבסס על זה של פון נוימן, נעשו בו שינויים אחדים, בזכות התפתחות הטכנולוגיה. המחשב החל לפעול באוקטובר 1955.
מבנה המחשב
היחידה האריתמטית ("מעבד" בלשון ימינו) הכילה 2,000 שפופרות ריק. הזיכרון הראשון של ויצק היה תוף מגנטי שנבנה בבית המלאכה של המכון. הזיכרון היה בן 1,024 מילים, שבכל אחת מהן 40 סיביות. כשנה וחצי לאחר הפעלתו הוחלף הזיכרון, לזיכרון עשוי מטַבַּעוֹת פֵרִיט (ferrite-core memory) שנרכש בארצות הברית. בזיכרון זה היו 4,096 מילים. זיכרון זה היה מהיר מקודמו, והביא להגדלת מהירות החישוב פי 500. לקלט/פלט שימש קורא/מנקב של סרטי נייר. הדפסתו של סרט הנייר נעשתה באמצעות מכונת כתיבה חשמלית (Flexowriter) שהוזנה בסרט הנייר. בשנת 1958 הותקנו כונני סרטים, שהבקר שלהם היה עשוי מטרנזיסטורים. בתחילת 1961 נוספו לוויצק עוד שתי יחידות זיכרון בנות 4,096 מילים כל אחת.