cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמיטת קרקעות
השבתת המלאכות החקלאיות
בנוסף ישנן מלאכות השנויות במחלוקת אם הן אסורות מהתורה או מדרבנן, והן המלאכות שיש להן אותה מטרה, כמו נטיעה, הברכה, חרישה לאחר הזריעה (אשר יש טוענים שהוא גם מהתורה) ודישון. בנוסף, אסרו חז"ל מלאכות רבות הנלוות לפעילות החקלאית כמו יישור הקרקע לקראת זריעה. עם זאת, מותר לבצע עבודות על מנת למנוע מעצים וצמחים למות, כמו השקיה.
הפקרת היבול החקלאי
כל בעל שדה מצווה להפקיר את כל יבול השדה בשנת השמיטה, ולאפשר לכל אדם לקטפו ולאכלו.
פירות שביעית: הפירות הגדלים בשנת השמיטה מיועדים לאכילה, ולחלק מהדעות יש מצווה לאכלם - "והייתה שבת הארץ לכם לאכלה". עם זאת, פירות אלו קדושים בקדושת שביעית, ולכן אסור לסחור בהם, לאבד אותם שלא בדרך אכילה, לנהוג בהם בביזיון, להוציאם לחוץ לארץ ועוד. כך למשל, יין הקדוש בקדושת שביעית לא מכבים בו את נר ההבדלה כיוון שבכך מפסידים את היין. כמו כן, אסור להאכיל בהמות בפירות המיועדים למאכל אדם.
ביעור פירות שביעית: פירות השביעית מותרים באכילה רק כל עוד נמצאים פירות ממינם על העצים וזמינים לבני אדם או חיות המעוניינים לאכול אותם. משאין יותר פירות ממין מסוים על העצים בכל האזור, מגיע זמן הביעור של אותו הפרי. לפי הרמב"ם והראב"ד, בזמן הביעור יכול כל אחד לשמור לעצמו פירות לשלוש סעודות ושאר הפירות יש להשמיד. על מנת למנוע את ההשמדה, היו, לפי הראב"ד, מארגנים מרכז חלוקה של פירות ומי שהיו לו עודפי פירות היה מביאם לשם כדי שמי שאין לו פירות יוכל לקחת. לפי פוסקים אחרים, מספיק להפקיר את הפירות בזמן הביעור ואם אף אחד לא לוקח אותם מותר לאדם לזכות בהם חזרה ולהמשיך להשתמש בהם.
ספיחי שביעית: כאמור, היבול הגדל בשנת השמיטה מעצמו מותר באכילה. אולם מכיוון שהיו אנשים רבים שהיו זורעים את שדותיהם וטוענים שהתוצרת צמחה מעצמה, גזרו חז"ל איסור על תוצרת של צמחים חד-שנתיים הגדלים במהלך השמיטה גם אם צמחו מאליהם. איסור זה נקרא איסור ספיחין. איסור ספיחין אינו חל על פירות העץ, על צמחים רב-שנתיים, ועל צמחי-בר שלא נוהגים לזרוע אותם (משנה שביעית ט א).
נעבד: הביטוי "נעבד" מציין פירות אשר גדלו בשנת השמיטה, על ידי שנעשו בהם מלאכות האסורות. נחלקו הראשונים האם תוצרת זה מותרת באכילה. יש שהוכיחו שפירות אלו אסורים באכילה מדברי התלמוד במסכת יבמות:.
חובת האדם או חובת הארץ
חכמי ישראל נחלקו בשאלה, האם עיקר המצווה היא שהאדם לא יעבד את האדמה בשמיטה, או עיקר המצווה היא שהארץ תשבות. למחלוקת זו ישנן השלכות מעשיות לגבי אמירה לנכרי שיעבד את האדמה בשמיטה, וכן לגבי זריעה לפני השמיטה כאשר ההשרשה נעשית בשמיטה.
מלשון התורה נראה, ששתי התשובות נכונות: מצוות עשה "ושבתה הארץ שבת לה'" היא חובת הארץ, אבל מצוות לא-תעשה "שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור" הן חובות האדם.
בתלמוד בבלי נאמר בפירוש ש. מכאן כתב במנחת חינוך ש"שביעית חמורה משבת, שבשבת האיסור על הגברא [האדם], ואם עושה מלאכה על ידי גוי הוא רק שבות. ובשביעית, אם עושה עבודת הארץ על ידי גוי, עובר בעשה." וכן כתב בתוספות רי"ד ועוד.
הרמב"ם מנה את המצוות בלשון התורה, וכתב שיש מצווה ". עם זאת, מלשונו בהלכה עצמה יש שדייקו ששתי המצוות - גם עשה וגם לא תעשה - מוטלות על האדם בלבד:
טעמים כלליים
בתלמוד הבבלי מסופר כי תלמיד אחד שאל את רבי אבהו מהו טעם מצוות השביעית? ונענה: (מסכת סנהדרין דף לט, א). בדרך זו הלך גם בעל ספר החינוך, והוא מקביל את טעם מצוות השמיטה לטעם מצוות השבת, לדבריו - על ידי מניין ששת ימי השבוע והשביתה ממלאכה בשבת, האדם מכיר באמונת חידוש העולם בששת ימי בראשית. וכך גם במנותו שש שנות עבודה חקלאית והשביתה ממלאכות הארץ בשנה השביעית, הוא מכיר בבעלות האל-הבורא על הארץ. הכרה זו מקבלת משנה חיזוק עם הפקרת תנובת הארץ, פעולה המורה על הכרה מלאה בבעלות האל, ברצותו נותן פירותיו לבעלי הקרקע - ברצותו מפקיר.
הסבר נוסף מבית מדרשו של ספר החינוך: על ידי הזנחת עבודת הארץ, מקור פרנסתו של האדם, והפקרת היבולים המעטים שגדלו מאליהם - תתחזק בלבו של מקיים המצווה מידת הביטחון. בהיעדר גב כלכלי, האדם מאלץ את עצמו למצוא משענת אחרת, ומוצא אותה בדמותו של האל אדוני הארץ, הזן ומפרנס לכל.
טעמים לאיסור המלאכות החקלאיות
דון יצחק אברבנאל, שולל גישה זו, ומעלה תמיהה: אם אכן עומדת סברתו של הרמב"ם במבחן המציאות, וההשבתה החקלאית תורמת לפוריות האדמה, לשם מה נצרכה התורה להבטיח לחקלאי יבול מרובה בשנה הששית? הרי המצווה מועילה לו מבחינה חקלאית, וסביר להניח שיתרצה לקיימה גם אם לא יתחולל שינוי על-טבעי בקצב התפוקה. עוד גם זאת: אם אכן מטרת התורה במצווה זו לתת מנוחה לקרקע, הרי בכך שהקרקע תתן תפוקה כפולה ומשולשת בשנה הששית, היא תחלש, ונמצא שהמנוחה בשביעית מתקזזת מול עומס הפעילות בששית. תמיהה נוספת: בפרשת בחוקותי, כחלק מסדרת הקללות המתוארת בתורה על אי-שמירת המצוות, נאמר על היציאה לגלות:, לפי גישתו של הרמב"ם מצב כזה רק מועיל לארץ מבחינה חקלאית, והעונש היה צריך להיות הפוך - שהאדמה תהיה חלשה יותר.
אברבנאל עצמו מציב את השמיטה על רצף המצוות שבת-שמיטה-יובל, ומסביר שתכלית שלשתן אחת: להכריח את האדם לפסק-זמן מעיסוקיו לפרנסתו, מתוך ציפייה שכאשר יהיה מוגבל מעשיית מלאכות חולין כעבודות חקלאיות,, יעסוק בדברים החשובים לו באמת ולא רק באלו הנגזרים ממציאות הקיום היומיומית.
טעמים להפקרת התוצרת החקלאית
הסברים אחדים מתמקדים בהפקרת היבולים: הסבר אחד, אף הוא מקורו בספר החינוך המבאר כי על ידי הפקרת תוצרת שדהו, יקנה האדם את מידת הוותרנות. בלשונו:.
הרב צבי הירש קלישר, ובעקבותיו הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מציירים את חזון השמיטה כאוטופיה סוציאליסטית-מרקסיסטית לשנה אחת, בה:,.
המקום
מצוות שמיטת קרקעות היא אחת מן המצוות התלויות בארץ, כלומר מצוות הנהוגות רק בארץ ישראל. במהלך הדורות, בגלל שינויים באזורים שהיו בשליטה יהודית או התיישבות יהודית, גבולות האזורים בהם חלה מצוות השמיטה השתנו. המשנה במסכת שביעית מונה את האזורים הבאים:
בימינו, יש מחלוקת האם שטחי מדינת ישראל מעצם קיומה של המדינה נחשבים לחלק מארץ ישראל לעניין שמיטה או שאזורים הנחשבים כמחוץ לתחומי ארץ ישראל אינם מחויבים במצוות שביעית גם אם הם כלולים בשטחי מדינת ישראל. המחייבים שמירת שמיטה בכל מדינת ישראל מתבססים על דברי הרמב"ם: "ארץ ישראל האמורה בכל מקום היא הארצות שכיבשן מלך ישראל או נביא או שופט מדעת רוב ישראל וזהו הנקרא כיבוש רבים". לשיטתם, גם אלו הטוענים שלמדינת ישראל אין דין מלך צריכים להודות שיש לה דין של שופט ועל כן עליהם להחיל את מצוות השמיטה בכל שטחי מדינת ישראל. אולם למעשה, רוב גופי הכשרות, כולל הציונים דתיים, מסתמכים לפחות חלקית על כך שלקיומה של מדינת ישראל אין השפעה על מצוות שביעית, משום שלדעתם מדינת ישראל אינה מוגדרת כ"שופט" במובן ההלכתי.
מחלוקת זאת נוגעת בעיקר לערבה, לגביה חלוקים הדעות היכן עבר גבול עולי מצרים. העדה החרדית היא הכי מקילה בעניין זה, וכמעט כל השטח מקצה ים המלח דרומה נחשב מבחינתם חוץ לארץ. גופי כשרות אחרים מחשיבים כחוץ לארץ רק אזורים בדרום הערבה. על פי דעות אחרות, כל שטחי מדינת ישראל של היום הם חלק מארץ ישראל המובטחת.
מצוות השמיטה נוהגת רק בשדה, ולא בתוך בית המנותק מהקרקע ומהרקיע. ראו מצע מנותק.
הזמן
מצוות שמיטת הקרקעות נוהגות בעיקר בשנה השביעית, אולם ישנן מצוות הנוגעות גם לתקופה שלפני תחילת השנה ולאחר סיומה. זוהי "תוספת שביעית". חז"ל נחלקו בשאלה האם עיקרה של תוספת השביעית היא מהלכה למשה מסיני, או מדרש מהפסוקים. בנוסף לתקופה הראשונית של תוספת השביעית, הייתה בדורות מסוימים הרחבה של התקופה מתקנת חז"ל. איסור תוספת שביעית משמעו שאין לעבד את הקרקע בסוף השנה השישית לצורך השנה השביעית, וכן איסור לקצור בשנה השמינית את תבואת השנה השביעית.
בשנה השישית נאסרו בזמן בית המקדש מקצת העבודות כבר החל מחג השבועות. בזמן הזה נוהג רק איסור של נטיעת אילנות בסוף השנה השישית, החל מט"ו באב לדעת הרמב"ם ועוד. בשנה השמינית נוהגת קדושת שביעית בפירות שגדלו בשנה השביעית, כך שאכילת פירות בשנה השמינית (עד הקיץ בו גדלים הפירות החדשים, של השנה השמינית), כפופה לדיני אכילת פירות שביעית (איסור קצירה, סחורה וכן החובה לבער את הפירות).
שמיטת קרקעות בזמן הזה
שלש שיטות קיימות בשאלת תוקף החיוב של שמיטת הקרקעות בזמן הזה. יש הסוברים שהחיוב הוא מהתורה, יש הסוברים שהחיוב הוא מדרבנן, ויש הסוברים שאין חיוב לשמט קרקעות כיום אלא זו מידת חסידות בלבד. השיטה המקובלת יותר להלכה היא שחיוב השביעית כיום הוא מדרבנן.
פסיקת הרמב"ם בעניין תוקף החיוב בזמן הזה
בנוסח ספרי הרמב"ם המודפסים כתוב כך: הכסף משנה מפרש שהסיום "בכל מקום מדבריהם" מוסב רק על שמיטת כספים, ואילו בשמיטת הקרקעות חייבים מהתורה. פירוש זה של הכסף משנה נידון בדברי אחרונים רבים. לעומת זאת בנוסח כתבי היד מפורש שלדעת הרמב"ם החיוב בשמיטת קרקעות הוא מדרבנן:
גברים ונשים
חיוב שמיטת הקרקעות ככל שאר מצוות השמיטה מחייב הן גברים והן נשים במידה שווה. חיוב הנשים במצווה זו הוא אף על פי שמקצת מצוות השמיטה הן מצוות עשה, לגביהן תקף בדרך כלל הפטור לנשים ממצוות עשה שהזמן גרמן, ובכלל אלו חלק ממצוות שמיטת קרקעות כמו איסור חרישה שמקורו במצוות עשה "בחריש ובקציר תשבות", ואף שחיובי שביעית הם מצווה התלויה בזמן. האחרונים מסבירים שהפטור ממצוות עשה שהזמן גרמן נאמר רק לגבי "מצוות שבגופו" כמו תפילין וציצית, אך לא מחיובים חיצוניים ובכללם איסורים הנובעים ממצוות לא תעשה ("לאו הבא מכלל עשה"). לגבי הפקרת פירות שביעית, טוען ה"מנחת חינוך", שהיא מצווה שלא הזמן גרמה, מאחר שהיא נוהגת בכל השנים, גם לאחר השמיטה. אף שהיא מתייחסת רק לפירות השנה השביעית.
הרב חיים קניבסקי בספרו "דרך אמונה" מבאר נקודה זו כך: כל מצוות שביעית נחשבות ליחידה אחת כללית, ששנת השביעית קדושה ויש פרטים הנובעים מקדושתה: איסור עבודת הקרקע, סחורה בפירות וכו'. בסוג מצווה כזו, לא נאמרים הכללים הרגילים בהתייחס לכל מצווה מפרטי המצווה הכללית בנפרד. ומאחר וחלק ממצוות השמיטה הן מצוות לא תעשה, חיוב הגברים והנשים שווה, בכל מצוות השמיטה.
הקושי והברכה
בעקבות הציווי על הימנעות מעבודת הקרקע, התפרשה בתורה הבטחה לחקלאים שומרי השביעית, שלא יגרם להם נזק כלכלי:
שמיטת קרקעות בקרקעות קק"ל
הקרן הקיימת לישראל נוהגת בכל קרקעותיה בהתאם להנחיות הרבנות הראשית לישראל בשנת השמיטה. בפרט:
לקריאה נוספת
ברשימה זו נרשמו מקורות עיקריים לערך זה, וספרים שסגנונם הלשוני קרוב לסגנון העברי המקובל. לרשימה מפורטת של ספרות על מצוות שנת השמיטה, ראו: ביבליוגרפיה של ספרות על שנת השמיטה.
ג'רארד דאולופאו
ג'רארד דאולופאו לזארו (בקטלאנית-ספרדית: Gerard Deulofeu Lázaro; נולד ב-13 במרץ 1994 בריודרנס שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק באודינזה.
קריירה
דאולופאו נולד בריודרנס, ג'ירונה, קטלוניה. ב-2003 הצטרף לאקדמיית הנוער של ברצלונה. ב-2 במרץ 2011, כשהוא עדיין רשום בקבוצת הנוער, ערך את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק כאשר נכנס כמחליף בדקה 75 בניצחון 1–4 על קורדובה.
בסוף אפריל 2011 זומן לראשונה לקבוצה הבוגרת למשחק ליגה נגד ריאל סוסיאדד, אך נשאר על הספסל למשך כל המשחק בהפסד הקבוצה 1–2. ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של ברצלונה במשחק ידידות נגד "מועדון דפורטיבו גוודלחרה".
בעונת הושאל דאולופאו לאברטון מהפרמייר ליג. בעונה זו ערך 25 הופעות ליגה, מרביתן כשעלה כמחליף, וכבש שלושה שערים, אחד מהם שער שוויון בדקות הסיום נגד ארסנל במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1.
ב-14 באוגוסט 2014 הושאל דאולופאו לסביליה לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-25 ביוני 2015 חתם דאופולו באברטון עבור 6 מיליון יורו. ב-23 בינואר 2017 הושאל דאולופאו למילאן עד לסוף העונה.
ב-30 ביוני 2017 נמכר בסעיף חזרה של 12 מיליון יורו לברצלונה וחתם על חוזה לשנתיים. ב-29 בינואר 2018 הושאל דאולופאו לווטפורד עד לסוף העונה. ב-11 ביוני 2018 נמכר בסעיף רכישה של 11 מיליון פאונד לווטפורד וחתם לחמש שנים.
ב-22 בפברואר 2019 הפך דאולופאו לשחקן הראשון בתולדות ווטפורד שהבקיע שלושער במסגרת הפרמייר ליג, בניצחון 1–5 על קארדיף סיטי.
ב-5 באוקטובר 2020, הצטרף דאולופאו לאודינזה מהסרייה א' בהשאלה מווטפורד. ב-30 בינואר 2021 השלים דאולופאו את המעבר לאודינזה, וחתם על חוזה לשלוש שנים וחצי.
נבחרת ספרד
דאולופאו שיחק בנבחרות הצעירות של ספרד מהנבחרת עד גיל 16. הוא הגיע עם הנבחרת הספרדית עד גיל 17 לאליפות אירופה עד גיל 17 בשנת 2010 וזכה עם הנבחרת עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19 בשנים 2011 ו-2012. באליפות של שנת 2012 נבחר לשחקן הטורניר.
דאולופאו רשם דקות משחק גם במדי הנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד ב-30 במאי 2014.
סטליוס אנדראו
סטליוס אנדראו (ביוונית: Στέλιος Ανδρέου; נולד ב-24 ביולי 2002 בניקוסיה שבקפריסין) הוא כדורגלן קפריסאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שרלרואה מליגת העל הבלגית ובנבחרת קפריסין.
קריירת מועדונים
אנדראו גדל במחלקת הנוער של אולימפיאקוס ניקוסיה. הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקפריסאית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 ביולי 2021 חתם אנדראו בשרלרואה מליגת העל הבלגית. ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על אוסטנדה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. ב-12 במרץ 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד מכלן במסגרת המחזור ה-31 בליגה. בעונתו הראשונה במועדון ערך 27 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
קריירה בינלאומית
ב-27 במרץ 2021 ערך אנדראו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין, בהפסד 1-0 לנבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
קתדרלת אנדרו הקדוש (גלאזגו)
קתדרלת אנדרו הקדוש היא קתדרלה רומית-קתולית במרכז העיר של גלאזגו, סקוטלנד.
מאז הרפורמציה ב-1560 עד שנות ה-1600 המאוחרות, על פולחן רומי-קתולי היה להתבצע בחשאי. פולחן רומי-קתולי פומבי הורשה רק מ-1778. בסוף המאה ה-18, עקב זרם של מהגרים איריים לגלאזגו, נוצר צורך בכנסייה רומית-קתולית. לשם כך נבנתה כנסיית אנדרו הקדוש, שהושלמה ב-1817 ותוכננה בידי ג'יימס גילספי גרהאם (1776–1855). הכנסייה הציגה נוכחות מחודשת של הכנסייה הרומית-קתולית בעיר. ב-1805 היו רק כ-450 קתולים בגלאזגו, אך בעת שהכנסייה הושלמה היו יותר מ-3,000. העוינות לקתולים בעיר ניכרה היטב בזמן בניית הקתדרלה: המקומיים הרסו בלילה עבודות שהושלמו ביום, דבר שהוביל לכך שעל אתר הבנייה הוצבה שמירה. לעומת זאת, זרמים אחרים בנצרות תרמו להשלמת המבנה במחווה של אקומניזם לאור הקשיים שניצבו בבנייה. הכנסייה נהפכה לקתדרלה ב-1889, ושופצה בידי חברת פוגין את פוגין.
הקתדרלה נמצאת בגדה הצפונית של נהר קלייד ברחוב קלייד. היא בנויה בסגנון גותי ויכולה להכיל 2,000 מאמינים.
יהדות אורתודוקסית בתל אביב
יהדות אורתודוקסית בתל אביב התקיימה מסמוך להקמת העיר, בניסן ה'תרס"ט, (1909). בתקופות מסוימות, בעיקר מסוף שנות הארבעים ועד סוף שנות ה-70, האוכלוסייה כללה תושבים רבים שהשתייכו לזרמים החרדים והדתיים לאומיים. בעיר פעלו מאות בתי כנסת וכן תלמודי תורה וישיבות, וגם עשרות קהילות חסידיות. משנות השמונים והלאה הסתמנה נטישה משמעותית של התושבים החרדים, ובמידה פחותה גם של הדתיים הלאומיים. חלקם הגדול של בתי הכנסת אינו פעיל עוד כבעבר, ומספר מוסדות חינוכיים נסגרו לגמרי. עם זאת, קיימת בעיר התפתחות של קהילות דתיות וחרדיות ייחודיות, ופועלים בה מספר גרעינים תורניים.
היסטוריה
בשנת 1825 הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה הקים את קהילת יהודי יפו בשליחות רבני ירושלים, כדי לקבל את פני העולים לרגל בנמל יפו. הרב כיהן כרבה מטעם כל העדות עד מותו בשנת 1879.
בשנת 1863 יזם הרב יהודה מרגוזה את "ועד העיר ליהודי יפו" שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד. ועד זה היה ממונה על ענייניה הדתיים והחברתיים של הקהילה היהודית של יפו. מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 החל להעביר הוועד את סמכויותיו בהדרגה לעיריית תל אביב ולמועצה הדתית של תל אביב, עד שחדל להתקיים במאי 1939.
בטרם הוקמה תל אביב, החלו לבנות מחוץ ליפו, הראשון היה חיים שמואל שמרלינג, יהודי דתי, שבנה מספר בתים עבור משפחתו על חוף הים. ליד המתחם, שנקרא "חצר שמרלינג", אהרון שלוש, הקים בסמוך את השכונה הרשמית הראשונה נווה צדק. אל השכונה נהרו יהודים דתיים וחסידים והקימו מוסדות ציבור ובתי כנסת "מאה שערים", והמתנגדים הקימו את בית הכנסת הגר"א. שלוּש העביר לנווה צדק את בית הכנסת הספרדי שבנה ביפו, (לימים נקרא בית הכנסת על שמו של בן משפחתו, שנרצח בפרעות, גבריאל שלוש). כעשרים שנה לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ד, הוקם בית הכנסת אוהל יצחק חב"ד, הקיים עד היום ברחוב עין יעקב. את בית הכנסת מפארים ציורי קיר פרי מכחולו של הצייר נחום גוטמן, שהיה תושב השכונה.
העלייה הראשונה הביאה לשכונה זרם של תושבים, רובם יהודים דתיים. בסמוך לנווה צדק הקים זרח ברנט שכונה נוספת נווה שלום, וראשון המשתכנים בה היה רבה של יפו - נפתלי הרץ הלוי. ברנט הקים בשכונה את ישיבת "אור זורח" ושטיבלאך, ותרם קרקע לבניית מרכז רוחני בשם "שערי תורה". בהמשך התאחדה השכונה עם שכונת נווה צדק. אחד מתושבי השכונה המפורסמים היה הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהיה רבה של יפו והמושבות לאחר הרב הלוי. הרב קוק הטביע את חותמו על השכונה. הוא הקים בה בית הכנסת אורחים, בו שהו תלמידי חכמים שבאו להתארח ביפו.
עשרים ושתיים שנה לאחר הקמת נווה צדק הוקמה תל אביב. מייסדיה ברובם הגדול היו חילוניים, אך עדיין הייתה העיר בעלת אוריינטציה יהודית מסורתית. לדוגמה, הותקן בה חוק עזר עירוני האוסר השקיה בשבת, והמפר אותו היה צפוי להיענש בניתוק זרם המים. מועצת העיר אסרה להעסיק ערבים בשבת, והטילה קנס על העובר על כך. ברחוב הרצל, רחובה הראשי הראשון של העיר, נאסרה נסיעת כרכרות בשבת. חלק ממייסדי העיר, כגון עקיבא אריה וייס, שמרו מצוות וראו עצמם כאנשים דתיים. ראשי העיר הראשונים, מאיר דיזנגוף, חיים לבנון וישראל רוקח, כיבדו את הדת, תמכו בקיומם של המוסדות הדתיים בעיר, והעניקו יחס של כבוד לרבני העיר.
בתקופת העלייה החמישית הגיעו לעיר אלפי תושבים דתיים וחרדים. הוקמו בה מוסדות דת וישיבות רבות, עם עליית הנאצים לשלטון, ובעיקר בשלהי שנות השלושים, עלו ארצה אדמו"רים ורבנים רבים שנמלטו מאירופה, והתיישבו בלב תל אביב. בשנות השואה חל מיתון בהגירת הדתיים אל העיר, אך לאחריה הוסיפו עולים דתיים רבים לבוא בשעריה.
תקופת הזוהר של החיים הדתיים והחרדיים בתל אביב הייתה בעיקר בין הקמת המדינה לסוף שנות השבעים של המאה העשרים. חיי הדת פרחו, בתי כנסת נפתחו למאות, הוקמו מוסדות חינוך. בראש השנה נהגו אלפי אנשים להגיע אל גדות הירקון, לתשליך. באותה תקופה שרר כבוד הדדי בין התושבים הדתיים והחילוניים בעיר, שחיו בשכנות. רוב החנויות היו סגורות בשבתות, ואווירת השבת ניכרה בחוצות העיר.
בשנות השבעים החלה מגמה של עזיבה, בעיקר בחוגים החרדיים. גורם משמעותי בתהליך זה היה ראש העיר שלמה להט, שהחלטתו לפתוח מועדונים, בתי קולנוע ומוסדות תרבות אחרים בשבתות, גרמה לדתיים לתחושה שתל אביב הולכת ומקצינה בחילוניותה. בד בבד, עם התייקרות הנדל"ן בתל אביב וטרם ההתייקרות בבני ברק, נקרתה הזדמנות מיוחדת לאותם שחפצו לעבור לסביבה חרדית יותר, והם מכרו את דירותיהם בתל אביב ועקרו לבני ברק השכנה. רבים מהאדמו"רים שהשתכנו בעיר נפטרו במשך השנים, וממשיכי דרכם לא חפצו לגור בעיר המתחלנת. גם התפרצויות של מאבקי דת שאירעו פה ושם, הגבירו את ההגירה לערים אחרות, דתיות יותר. סיבות אלו, הקיימות עד היום, גורמות עדיין להגירה חרדית מתל אביב החוצה.
בקרב הציבור הדתי-לאומי לא ניכרה מגמה בולטת של הגירה שלילית, אך חלה ירידה ניכרת באוכלוסייה זו. הגורם העיקרי לכך הוא משפחות שהזדקנו או נפטרו וללא ילדים. חלק מתלמידי בתי הספר הממלכתיים-דתיים העירוניים נטשו את הדת כשהתבגרו, חלק עברו לערים אחרות, כגון גבעת שמואל, רעננה ופתח תקווה, חלק קטן יותר עקרו להתנחלויות, ומיעוט התלמידים הקצינו והפכו לחרדים.
רבני תל אביב
רבני העיר תל אביב (אשכנזי וספרדי): מלבדם חיו ופעלו בעיר מאות רבנים נוספים, שכיהנו כמורי הוראה, דיינים, אדמו"רים ורבני שכונות ובתי כנסת.
בין הרבנים המתגוררים בעיר:
הרב חיים גדליה צימבליסט, הרב שלמה דייכובסקי, לשעבר אבות בית דין בבית הדין הרבני הגדול, הרב משה מאיה והרב מרדכי אוירבך.
בתי כנסת בתל אביב
בתל אביב ישנם מאות בתי כנסת. חלקם נוסדו בתקופות מוקדמות בקורות העיר, חלקם פעיל עדיין פעילות מלאה, חלקם פעילות חלקית (בשבתות ובחגים), וחלקם סגר את שעריו מאין נכנס בו להתפלל. להלן פירוט של בתי כנסת ייחודיים או משמעותיים בקורות העיר:
מוסדות חינוך דתיים וחרדיים בתל אביב
ברוב התקופות התקיימו בתל אביב מספר רב של מוסדות חינוך חרדיים. המוסדות כללו תלמודי תורה, ישיבות וסמינרים לבנות.
בתי ספר תיכוניים
מבין בתי הספר הדתיים בעיר היה התיכון העירוני ב'-ג', הידוע יותר בכינוי "צייטלין".
ישיבות
לאורך התקופות שכנו בתל אביב ישיבות רבות וחשובות, שהעמידו תלמידי חכמים, רבנים ודיינים.
בתל אביב היו גם כוללים לאברכים נשואים, הן כאלו שגרו בעיר עצמה והן כאלן שהגיעו ללמוד בכוללים מחוץ לעיר. כזה היה כולל "בית יהודה" של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, חתנו של הרב מבריסק, שהתגורר בעיר והחזיק ישיבה וכולל, בהם למדו תושבי חוץ רבים. ממשיכים לפעול בעיר הכולל של משפחת קנול במלון דבורה, כולל בבית הכנסת סדיגורא ועוד.
בתי ספר ותלמודי תורה
בתל אביב היו תלמודי תורה רבים ובתי ספר לבנים ולבנות.
בית הספר הדתי הראשון בתל אביב היה בית הספר "תחכמוני". הוא הוקם תחילה ביפו, ולאחר מכן עבר לתל אביב. במשך שנים רבות הוא היה בית הספר הדתי-ציוני היחידי בעיר. בית הספר הוקם בשנת ה'תרפ"ה, על ידי רבנים ועסקנים של תנועת המזרחי. הוא כלל ארבע עשרה שנות לימוד, בחטיבה יסודית ותיכונית. נלמדו בו מקצועות היהדות, לצד לימודים כלליים. בית הספר השתכן ברחוב ליליינבלום, בבניין שנרכש בכספי תרומות שנאספו על ידי פעילי תנועת המזרחי. הוא נסגר בשנות השבעים של המאה העשרים, עקב התמעטות האוכלוסייה הדתית בתל אביב. בעיר שוכנים מספר בתי ספר ממלכתיים דתיים. מהידועים שבהם בית ספר מירון, בית ספר מוריה, ממלכתי דתי דיזנגוף.
תלמוד התורה החרדי הראשון שנוסד בעיר היה "הסתדרות החרדים", שנבנה ברחוב החשמונאים פינת מלצ'ט. מאוחר יותר הוקמו תלמוד התורה "יסודי התורה", שיועד בעיקר עבור הציבור הכללי, ו"סיני", שיועד בעיקר עבור החסידים.
אחד ממוסדות החינוך הידועים הוא תלמוד התורה של חסידי בעלז. המוסד שכן בתחילה בשכונת נווה צדק, אך הועבר אחר כך לבנין שבו התגורר האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז, ברחוב אחד העם. במוסד זה מתחנכים רבים מבני העיר, אף כאלו שלא קשורים כלל לחסידות.
תלמוד תורה ותיק וגדול בתל אביב הוא תלמוד תורה של חסידות חב"ד. התלמוד תורה נוסד בשנת 1930 ברחוב הרב קוק, וכיום שוכן בשכונת יד אליהו ומונה כ-200 תלמידים, בהנהלת הרב יוסף שמואל גרליצקי.
סמינרים ואולפנות לבנות
אחד ממוסדות הלימוד העל תיכוניים המפורסמים ביותר במגזר החרדי שוכן בתל אביב. בית הספר היסודי בית יעקב לבנות הוקם בשנת ה'תרצ"ג (1933), על ידי הרב שצ'רנסקי, בקרבת התחנה המרכזית הישנה של תל אביב. בשנת 1937 כאשר גדל בית הספר והתפתח, הקים שצ'רנסקי גם בית ספר תיכון וסמינר ללימודים על תיכוניים. כיום מפורסם "סמינר שצ'רנסקי" בקרב המגזר החרדי, ובאות ללמוד בו אף בנות מחוץ לתל אביב.
בשנת ה'תרצ"ו הקימה הרבנית חיה דבורה גולדשמיד את סמינר בית יעקב החדש. בשנת תשי"ח נסגר הסמינר.
סמינר לבנות 'בית יעקב' הוקם בבניין איחוד שיבת ציון.
הקהילות החסידיות של תל אביב
החסידויות שקבעו את מרכזן בתל אביב היו בעלז, ביאלא, מונקאטש, לעלוב, הוסיאטין, סדיגורה, מודז'יץ, בוהוש, אוז'רוב, סטריקוב, וסלוי, נדבורנה, קוז'ניץ, קוידנוב ועוד. לפחות ארבעים חסידויות שכנו במרכז העיר.
גם קבוצות חסידיות שאדמו"רן לא קבע את מקומו בתל אביב, יסדו קהילות גדולות בעיר. על קבוצות אלו נמנות חב"ד, אמשינוב, סקרנביץ, מעזריטש, רדומסק וקרלין. הידועה ביותר מקבוצות אלו היא חסידות גור, שמאות מבניה התגוררו בעיר. בשנת תרצ"ט היו בעיר 25 בתי כנסת של חסידות גור. שלושת האדמו"רים האחרונים, הנמנים עם שושלת רוז'ין, היו צועדים לעיתים יחדיו ברחובותיה של תל אביב, והדרת פניהם עוררה רגש כבוד אף מצד יהודים חילוניים לגמרי.
בין השנים 1920 ל-1950 היה בתל אביב מרכז חסידות חב"ד בארץ ישראל. לאחר מכן עבר מרכז החסידות לכפר חב"ד. עם זאת ארגון צעירי אגודת חב"ד נשאר במקום עד לשנת 1988.
היהדות האורתודוקסית בתל אביב כיום
על המתחולל כיום בתחום חיי הדת בתל אביב חלוקות הדעות. רבה של תל אביב, הרב ישראל מאיר לאו, טוען כי בעבר פעלו בעיר כשבע מאות בתי כנסת, וכיום ישנם 545 בתי כנסת פעילים, מחציתם פעילים אף בימות החול. מאידך יש המבחינים בין המתרחש בחלק מהשכונות, כגון יד אליהו, שכונת שפירא, קריית שלום, תל כביר והתקווה, שם קיימת התעוררות דתית ובתי הכנסת פעילים ושוקקים, לבין המתרחש במרכז העיר, שם קיימת שקיעה דתית ובתי הכנסת עומדים שוממים. הדעות חלוקות גם בשאלה מה לעשות לנוכח המצב. לדעת הרב הראשי לישראל לשעבר, יונה מצגר, כדאי לסגור בתי כנסת שפעילותם במצב של גסיסה מתמשכת ולצרף מתפללים מכמה בתי כנסת שכאלו לבית כנסת פעיל אחד. לעומתו סבור רבה של תל אביב, ישראל מאיר לאו, כי אין להחפז בסגירת בתי כנסת, אף אם פעילותם חלקית ביותר, משום שתמיד עשוי המצב להשתפר, מתפללים חדשים עשויים להצטרף ולבתי הכנסת תהיה עדנה.
כתשע מאות חנויות ובתי עסק מצוידים בתעודת כשרות של הרבנות, וכמה עשרות מהם מצוידים אף בכשרות למהדרין. בעיר ישנם כעשרים מקוואות טהרה המותחזקים על ידי הרבנות הראשית לתל אביב.
חסידות גור, שהייתה מהחסידויות הגדולות בעיר, עדיין קיימת ופעילה. במרכז העיר קיימים ארבעה בתי כנסת של החסידות. החסידים אף הקימו שכונה בצפון העיר - קריית הרי"ם לוין, בה מתגוררות כמאתיים משפחות גוראיות. בסמיכות לשכונה נמצאת ישיבת חידושי הרי"ם.
חסידות חב"ד אף היא מהקהילות הוותיקות והגדולות בעיר, מפעילה כ30 בתי כנסת בכל רחבי העיר, 20 סניפי בית חב"ד, תלמוד תורה, רשת גני ילדים ושתי ישיבות. רב ושליח חב"ד בתל אביב המכהן גם כרב לב תל אביב הוא הרב יוסף שמואל גרליצקי שמונה בתחילת שנות השמונים לרב בית כנסת גאולת ישראל שבגינת שיינקין.
מספר ישיבות של הזרם הדתי-לאומי פועלות בעיר, בהן ישיבת מעלה אליהו, ישיבת עטרת נחמיה, ישיבת עוז ואמונה, ישיבת אורות שאול וישיבת לב תל אביב. ביפו הוקמה ישיבת ההסדר "שירת משה", מטעם עמותת 'מאירים ביפו' ובה לומדים (בתחילת 2017) כמאה תלמידים. הישיבות משמשות כמרכז לגרעינים תורניים-חברתיים המונים לרוב עשרות משפחות בכל גרעין. ביפו פועלת מדרשת יפו לנשים.
מספר מרכזי תרבות-יהודית של הזרם הדתי-לאומי פועלים בעיר בשנים האחרונות. ביניהם המקום המשמש כמרכז תרבות ורוח ומרכז שורשים.
לקהילת חסידי בעלז מוסדות דת רבים פעילים. בתלמוד התורה של הקהילה לומדים כמאה וחמישים תלמידים (נכון ל-2009). מוסדות נוספים של החסידות הם כולל אברכים, מקווה ומאפיית מצות.
אחת הקהילות המתפתחות בעיר היא קהילת "אביר יעקב" של הרב מרדכי אוירבך, בנו של הרב שלמה זלמן אוירבך. הקהילה מורכבת מבעלי תשובה ותיקים וחדשים, רובם מתגוררים במרכז העיר, ברחובות הסמוכים לרחוב אבן גבירול ולרחוב דיזנגוף (ריכוז גדול של חוזרים בתשובה קיים גם באזור רחוב שינקין). מוסדות הקהילה מונים ישיבה, שני כוללים, בית כנסת מרכזי ותלמוד תורה
קהילה ייחודית נוספת היא חסידות ווסלוי. לקהילה בית כנסת וכולל. האדמו"ר עוסק רבות בפעילות של לימוד והנחלת ערכי היהדות לתושבי העיר החילוניים. קהילתו של האדמו"ר מקוז'ניץ המתגורר לסירוגין בתל אביב ובבני ברק, עוסקת אף היא בפעילות של החזרה בתשובה.
הגירה חיובית של חרדים אל העיר היא תופעה שקיימת במידה מועטה ביותר. המדובר בדרך כלל, בקבוצות של גרעינים תורניים, או של רשת הכוללים של קרן וולפסון. לקבוצות אלו מספר שלוחות בעיר, אך גם כאן מדובר בזוגות צעירים הבאים לתקופה קצרה ו"בורחים" חזרה לחממה דתית או חרדית. גרעין כזה קיים בשכונת יד אליהו, והוא מנוהל על ידי בנו של הרב ישראל מאיר לאו.
בשנת תשס"ז הקים הרב יעקב שלמה לוי את "מכון תל אביב של מעלה" העוסק בתיעוד תל אביב הדתית ואישיה. המכון מפרסם בקביעות מאמרים על תל אביב הדתית בעבר, בעיתון "המודיע", ובסיון תשס"ט אף הוציא לאור יחד עם "המודיע" חוברת בת 124 עמ' לציון 100 שנה לתל אביב. מקור המידע הוא ממשפחות השולחות למכון סיפורים משפחתיים היסטוריים ומאמרי זיכרון, כמו גם תמונות מן העבר, לשם שימור דמויות אבותיהן שומרי המצוות שגרו בתל אביב.
קליניקה משפטית
קליניקה משפטית היא יחידה בתוך פקולטה למשפטים שמטרתה הוראה מעשית של לימודי המשפטים.
הסטודנטים המשתתפים בקליניקה נוטלים חלק בעשייה משפטית מפוקחת, בסביבה המעודדת חתירה למצוינות מקצועית לצד התבוננות ביקורתית בטבע העיסוק המשפטי. דגש מושם על הפער בין המשפט שבספר (law in the books) לבין המשפט שבמציאות החיים (law in action). הסטודנט לומד על יחסי-הגומלין שבין הדוקטרינה המשפטית, הכללים וההליך המשפטי, התאוריה המשפטית, התכנון והיישום של ייצוג הלקוח, שיקולים אתיים, וההשלכות החברתיות, הכלכליות והפוליטיות של הייצוג המשפטי.
מטרות החינוך המשפטי הקליני
חינוך משפטי קליני מבוסס על התפיסה לפיה על משפטנים כפרטים, וכקולקטיב מקצועי, מוטלת אחריות להשתמש בידע, במעמד ובמשאבים שמעניק המקצוע לעשות למען שינוי חברתי אמיתי, בין היתר באמצעות השבה לקהילה שבקרבה הם חיים ועובדים. שוויון בכלל - ושוויון בנגישות למשפט בפרט -- הם עניינם של משפטנים, שכן מיצוי זכויות אינו יכול להישאר נחלתם הבלעדית של מי שבידם היכולת לרכוש שירותים משפטיים ולממנם. כמוסד לחינוך משפטי שבין תפקידיו הכשרת עורכי-דין לעתיד, לפקולטה למשפטים יש אחריות לקידום ערכים אלה. בין כותלי הפקולטה למשפטים רוכשים סטודנטים את החינוך המשפטי שבסופו "נולד" התוצר הסופי של תהליך זה, עורך הדין. מתן הזדמנות לסטודנטים במהלך לימודיהם לרתום הלכה למעשה את המשפט לסיוע לאוכלוסיות חלשות - אנשים עניים, מיעוטים, אנשים עם מוגבלות, נאשמים בהליך הפלילי - תורם לפיתוח ולשימור רגישות לאי-צדק חברתי בהמשך דרכם המקצועית. זאת, לצד רכישת מיומנויות מקצועיות מעשיות אשר מסייעות לסטודנטים בהמשך דרכם המקצועית.
הקליניקות בישראל
מאז סוף שנות ה-90 פועלות קליניקות משפטיות בכל בתי-הספר למשפטים בישראל. בחלק מהקליניקות, כמו למשל אלו הפועלות באוניברסיטת תל אביב, מדריכים את הסטודנטים עורכי-דין המועסקים ישירות על ידי המוסד האקדמי (In-house clinics), אך ברבות אחרות נשלחים הסטודנטים להשמות חוץ (Externships) שבהן הם מסייעים בידי עורכי-דין המועסקים בארגונים חיצוניים. כך למשל, רבות מהקליניקות לייצוג בהליך הפלילי מתנהלות בשיתוף עם הסניגוריה הציבורית, והעבודה המעשית של הסטודנטים נעשית על תיקים הנמצאים בטיפול הסניגוריה.
קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג
קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג (בגרמנית: Karl I. Philipp zu Schwarzenberg; 18 באפריל 1771 - 15 באוקטובר 1820), היה מצביא של בית הבסבורג ודיפלומט אוסטרי שפיקד על כוחות אוסטרים במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביוגרפיה
קרל פיליפ שוורצנברג נולד ב-18 באפריל 1771 בווינה שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, ליוהאן יוזף הראשון, נסיך שוורצנברג ולמריה אלאונורה, רוזנת אטינגן-ואלרשטיין, בתם של פיליפ קרל, רוזן אטינגן-ואלרשטיין ושרלוטה יוליאנה, רוזנת אטינגן-באלדרן.
בשנת 1787 התגייס שוורצנברג לצבא האוסטרי, ובאותה שנה החלה המלחמה העות'מאנית-רוסית, שבמהלכה לחמה האימפריה הרומית הקדושה לצד האימפריה הרוסית נגד האימפריה העות'מאנית. שוורצנברג לחם באומץ רב, ומשום כך הועלה בשנת 1792 לדרגת מיור.
במהלך מלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת המהפכנית, השתתף שוורצנברג בלחימה בצרפת, ואף הביס כוח צרפתי גדול בקרב לה-קאטו בשנת 1794. לאחר הלחימה בקרב אמברג ובקרב וירצבורג בשנת 1796 הועלה שוורצנברג לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1799 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל. במהלך קרב הוהנלינדן הציל שוורצנברג את האגף האוסטרי הימני מקריסה, ולאחר מכן מונה בידי הארכידוכס קרל, דוכס טשן לפקח על הנסיגה. בשנת 1704 קיבל שוורצנברג את התואר "נסיך שוורצנברג", שהיה זהה לאחיו הגדול יוזף השני, נסיך שוורצנברג.
שוורצנברג השתתף בקרב אולם בו ניצח נפוליאון בונפרטה את האוסטרים, והיה בין הניצולים הבודדים ששרדו בקרב מהצד האוסטרי. בשנת 1806 מונה שוורצנברג לשגריר אוסטריה ברוסיה, ובשנת 1809 מונה לשגריר אוסטריה בצרפת, ובתוקף תפקידו היה ממונה על המשא ומתן לנישואי נפוליאון עם הארכידוכסית מריה לואיזה. בפקודתו של נפוליאון פיקד בגרנד ארמה על גיס אוסטרי שמנה 34,000 מתנדבים, והשתתף עמו בפלישה הצרפתית לרוסיה, אולם שוורצנברג לא עודד את חייליו ולא עשה יותר ממה שנדרש ממנו. לבשנת 1813 הועלה שוורצנברג לדרגת גנרל-פלדמרשל, ולאחר מכן מונה למפקד הצבא האוסטרי בבוהמיה. לאחר מכן פיקד שוורצנברג על הצבא האוסטרי בקרב דרזדן, ובקרב לייפציג הוא פיקד על כוחות הקואליציה. לאחר מכן השתתף שוורצנברג בקרב פריז, ובעקבות ניצחונו פרש נפוליאון מתפקידו. לאחר מכן השתתף שוורצנברג בקונגרס וינה, ולאחר חזרתו של נפוליאון פיקד שוורצנברג על צבא אוסטרי בן 250,000 חיילים שהוצב באזור הריין.
בשנת 1817 חטף שוורצנברג שבץ, זמן קצר לאחר מותה של אחותו קרולינה שהייתה מאוד קשורה אליו, וב-15 באוקטובר 1820 מת שוורצנברג בלייפציג כתוצאה מהתקף שבץ נוסף.
מודל רגישות-דחק
מודל דיאתזה-דחק (באנגלית: diathesis–stress model), המכונה גם מודל רגישות-דחק (באנגלית: vulnerability–stress model) הוא מודל מתחום הפסיכולוגיה המנסה להסביר הפרעה ואת מסלולה, כתוצאה מאינטראקציה בין נטייה לרגישות (דיאתזה) לבין מתח הנגרם כתוצאה מאירועי חיים. המונח דיאתזה נובע מתוך המונח היווני (διάθεσις) שמשמעותו נטייה או רגישות. רגישות יכולה לנבוע מגורמים גנטיים, פסיכולוגיים, ביולוגיים, או מצביים. קיים מגוון גדול של הבדלי רגישות בין האנשים אשר גורמים להתפתחות הפרעה.
הדיאתזה, או הנטייה, משפיעה באופן הדדי עם תגובת הדחק של הפרט. דחק הוא אירוע חיים או סדרה של אירועי חיים אשר משבש את האיזון הפסיכולוגי של האדם ועלול לזרז את התפתחותה של הפרעה. לפיכך, מודל הדיאתזה-דחק משמש לחקירה כיצד תכונות ביולוגיות או גנטיות (דיאתזה) פועלות יחד עם השפעות סביבתיות (גורמי דחק) ויוצרות הפרעות כגון דיכאון, חרדה או סכיזופרניה. מודל הדיאתזה-דחק טוען שאם השילוב בין הנטייה והדחק עובר סף מסוים, האדם יפתח הפרעה. השימוש במונח דיאתזה ברפואה ובפסיכיאטריה החל במאה ה-18. עם זאת, מודל הדיאתזה-דחק לא הוצג ושומש לתיאור התפתחות של פסיכופתולוגיה עד שהוחל על הסבר לסכיזופרניה בשנות ה-60' על ידי פול מיהל.
מודל הדיאתזה-דחק משמש בתחומים רבים של פסיכולוגיה, במיוחד ללימוד התפתחות פסיכופתולוגיה. מודל זה יעיל לשם הבנת יחסי הגומלין של תורשה וסביבה בפגיעות להפרעות פסיכולוגיות לאורך החיים. מודל דיאתזה-דחק יכול לסייע אף בקביעה של מי יפתח הפרעה ומי לא. לדוגמה, בהקשר של דיכאון, מודל זה יכול לעזור להסביר למה אדם א' עלול לפתח דיכאון בזמן שאדם ב' לא, גם כאשר הם נחשפים לאותם גורמי דחק. לאחרונה, נעשה שימוש במודל דיאתזה-דחק כדי להסביר מדוע אנשים מסוימים נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח הפרעה בהשוואה לאחרים. לדוגמה, ילדים אשר להם היסטוריה משפחתית של דיכאון בדרך כלל פגיעים יותר לפתח הפרעת דיכאון בעצמם. ילד בעל היסטוריה משפחתית של דיכאון אשר נחשף לגורם דחק מסוים, כגון הדרה או דחייה חברתית, סביר יותר שיפתח דיכאון בהשוואה לילד עם היסטוריה משפחתית של דיכאון בעל רשת חברתית חיובית. בנוסף, מודל הדיאתזה-דחק משמש ככלי יעיל להסבר של תוצאות התפתחותיות שליליות (אך לא קליניות).
גורמי חוסן, כגון רשתות חברתיות חיוביות או הערכה עצמית גבוהה, יכולים לנטרל את השפעות גורמי הדחק, ולמנוע או לרסן את השפעות ההפרעה. להפרעות פסיכולוגיות רבות יש חלון פגיעות, שבמהלכו סביר יותר שהאדם יפתח הפרעה בהשוואה לאחרים. מודלים של דיאתזה-דחק לעיתים מומשגים כמודלים התפתחותיים רב-סיבתיים, המציעים כי גורמי סיכון מרובים במהלך תקופת ההתפתחות פועלים יחד עם גורמי דחק וגורמי חוסן ותורמים להתפתחות תקינה או לפסיכופתולוגיה. השערת הרגישות הדיפרנציאלית (Differential susceptibility hypothesis) היא תיאוריה אחרונה שנבעה מתוך מודל דיאתזה-דחק.
דיאתזה
המונח דיאתזה (diathesis) הוא שם נרדף לרגישות/פגיעות (Vulnerability). פגיעות גורמת להסתברות גדולה או קטנה יותר לפתח פסיכופתולוגיה באם קיימים אף גורמי דחק מסוימים. דיאתזות נחשבות כחלק אינהרנטי בפרט ונתפסות כיציבות אך ניתנות לשינוי, לאורך החיים. לעיתים קרובות הם נחשבות לסמויות, מכיוון שקשה יותר לזהות אותן, אלא אם כן הן מתעוררות על ידי גורמי דחק.
דחק
ניתן להמשיג דחק כאירוע חיים המשבש את האיזון בחייו של האדם. למשל, אדם יכול להיות בעל רגישות לדיכאון, אך לא יפתח דיכאון באם לא ייחשף לדחק מסוים, אשר עלול להוות טריגר להפרעה דיכאונית. גורמי דחק יכולים ללבוש צורה של אירוע סמוי, כגון גירושים של הורים או מוות במשפחה, או יכולים להיות גורמים כרוניים יותר כגון מחלה ארוכת-טווח, או בעיות זוגיות מתמשכות. דחק יכול להיות קשור גם לטרדות יומיומיות, כגון תאריכי יעד להגשת עבודות. דבר זה מקביל לשימוש הפופולרי (וההנדסי) במונח דחק, אך יש לשים לב כי בחלק מסוים בספרות מגדירים דחק כתגובה לגורמי דחק.
זה כבר זמן רב ידוע שדחק פסיכולוגי ממלא תפקיד משמעותי בהבנת האופן שבו מתפתחת פסיכופתולוגיה אצל אנשים. לעומת זאת, פסיכולוגים זיהו שלא כל האנשים הנמצאים בלחץ, או עוברים אירועי חיים מלחיצים, מפתחים הפרעה פסיכולוגית. כדי להבין זאת, תאורטיקנים וחוקרים בחנו גורמים נוספים המשפיעים על התפתחות הפרעה, והציעו כי אנשים מסוימים הנמצאים בלחץ מפתחים הפרעה, בעוד שאחרים לא. למעשה, אנשים מסוימים רגישים יותר מאחרים לפתח הפרעה כאשר דחק נכנס למשוואה. דבר זה הביא לגיבוש מודל הדיאתזה-דחק.
גנטיקה
רגישות לעיבוד חושי (SPS-Sensory processing sensitivity) היא תכונה טמפרמנטית או אישיותית הכוללת "רגישות מוגברת של מערכת העצבים המרכזית ועיבוד קוגניטיבי מעמיק יותר של גירויים פיזיים, חברתיים ורגשיים". התכונה מאופיינת ב "נטייה לשהות ולבחון מצבים חדשים, העלאת הרגישות לגירויים עדינים והפעלת אסטרטגיות מעמיקות יותר של עיבוד קוגניטיבי לנקיטת פעולות התמודדות, שכולן מונעות על ידי תגובתיות רגשית מוגברת, חיובית ושלילית.
רגישות לעיבוד חושי משמרת את הרגישות לסביבה כתכונה תורשתית, שנשמרת אבולוציונית, הקשורה להגברת עיבוד המידע במוח. בסביבות שונות מיתון הרגישות היא לטובה ולרעה. אינטראקציה עם חוויות שליליות מגדילה את הסיכון לפסיכופתולוגיה ואילו אינטראקציה עם חוויות חיוביות מגבירה תוצאות חיוביות. תאי פיטום הם תאים ארוכי טווח שיש להם תפקיד חשוב במצבים דלקתיים רבים, כולל הגנה בזיהום טפילי ובתגובות אלרגיות. דחק ידוע כמפעיל תאי פיטום.
ישנן עדויות לכך שילדים שנחשפו לדחק בתקופת העוברות עלולים לפתח חוסן המונע תנועה בהתרחבות האפיגנום. אינטראקציה בין דחק בשנים המוקדמות לבין האפיגנום מראה על מנגנונים פוטנציאליים לפגיעות כלפי מחלות פסיכיאטריות. דחק תורשתי משנה את מסלול הבריאות הנפשית לאורך החיים באמצעות ויסות אפיגנטי.
מצוקה פסיכולוגית היא מאפיין ידוע של גמישות-יתר מפרקית כללית (gJHM), כמו גם של התסמונת השכיחה אהלרס-דנלוס, מסוג גמישות יתר (hEDS), והיא משפיעה רבות על איכות החיים. בנוסף לקשר ההדוק שנמצא בין חרדה ל- gJHM, נמצאו גם קשרים עם דיכאון, הפרעת קשב (והיפראקטיביות), הפרעות בספקטרום האוטיסטי והפרעת אישיות כפייתית.
גורמי חוסן
אף שבמודל הדיאתזה-דחק גורמי חוסן לא נכנסו באופן מובנה, הם גורמים בעלי חשיבות באינטראקציה בין דיאתזה ודחק. גורמי חוסן יכולים להקל או לספק "בולם זעזועים" נגד ההשפעות של גורמי דחק בעזרת תמיכה ומשאבים אדפטיביים התפתחותיים בהתמודדות עם דחק. גורמי חוסן יכולים להתבטא ביחסי היקשרות חיוביים בין הורה לילד, רשת חברתית תומכת וכישורים חברתיים ורגשיים.
המודל לאורך החיים
מודלים רבים של פסיכופתולוגיה מציעים שלכל פרט יש רמה מסוימת של פגיעות לפתח הפרעות נפשיות מסוימות, אך מניחים שיש מגוון רחב של הבדלים בינאישיים בנקודה בה אדם יפתח הפרעה מסוימת. לדוגמה, אדם בעל תכונות אישיות הנוטות לקדם מערכות יחסים כגון מוחצנות ונעימות עשוי להניב תמיכה חברתית חזקה, אשר עשויה לשמש מאוחר יותר כגורם חוסן כאשר הוא חווה לחץ או אובדן, מה שעלול לעכב או למנוע התפתחות של דיכאון. לעומת זאת, אדם שמתקשה לפתח ולתחזק מערכות יחסים תומכות עשוי להיות פגיע יותר להתפתחות דיכאון בעקבות אובדן עבודה מכיוון שאין לו תמיכה חברתית מגוננת. הסף לפיתוח הפרעה נקבע על ידי אינטראקציה בין דיאתזה ודחק, עבור כל אדם.
קיימת הנחה כי חלונות זמן בהם תתרחש פגיעות לפיתוח פסיכופתולוגיות ספציפיות קיימים בנקודות שונות לאורך החיים. יתר על כן, דיאתזות ומצבי דחק שונים מעורבים בהפרעות שונות. לדוגמה, פרידות וגורמי דחק חמורים או טראומטיים אחרים בחיים מעורבים בהתפתחות דיכאון. אירועי דחק יכולים גם לעורר אפיזודה מאנית בהפרעה דו־קוטבית וכן, למנוע החלמה. בנוסף, נטייה גנטית להתמכרויות ושתייה מופרזת בקולג' נמצאו מעורבים בהתפתחות אלכוהוליזם. היסטוריה משפחתית של סכיזופרניה בשילוב עם הדחק של גדילה במשפחה לא מתפקדת מגבירים את הסיכון לפתח סכיזופרניה.
מודלים של דיאתזה-דחק מומשגים לעיתים קרובות כמודלים התפתחותיים רב-סיבתיים, המציעים כי גורמי סיכון מרובים במהלך תקופת ההתפתחות פועלים יחד עם גורמי דחק וגורמי חוסן ותורמים להתפתחות תקינה או לפסיכופתולוגיה. לדוגמה, לילד עם היסטוריה משפחתית של דיכאון סביר שתהיה רגישות גנטית להפרעת דיכאון. ילד זה אף נחשף לגורמים סביבתיים הקשורים לדיכאון הורי המגבירים את פגיעותו לפתח דיכאון אף הוא. גורמי חוסן, כגון רשת חברתית חזקה, מעורבות בפעילויות חוץ-לימודיות וקשר חיובי עם ההורה הלא-דיכאוני, פועלים יחד עם הרגישות של הילד בקביעת ההתקדמות לקראת פסיכופתולוגיה או התפתחות נורמטיבית.
ישראל פיינברג
ישראל ("לוליק") פיינברג (1865–1911) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, חדרה ואחוזת בית, היא תל אביב.
ביוגרפיה
נולד בסימפרופול, בירת פלך טאורידה (חצי האי קרים) שבדרום האימפריה הרוסית למשה ולובה, שמוצאם מליטא, בשנת 1865. בילדותו עברה המשפחה לסבסטופול. בשנת 1882, בגיל 17, עלה לארץ ישראל עם שניים מאחיו – יוסף ובוריס) – כמה חודשים לפני עליית הביל"ויים, המסמלת את ראשית העלייה הראשונה. היה ממיסדי המושבה ראשון לציון. בראשון לציון הכיר את פאני בלקינד, חברת ביל"ו (אחיה ישראל היה מייסד ביל"ו, ובן אחיה השני, שמשון, היה איש ניל"י נעמן בלקינד. אחותה אולגה נישאה ליהושע חנקין, ועל שמה גבעת אולגה), ונישא לה ב-1884. על תקופת מגוריו בראשון לציון נכתב:
בני הזוג נאלצו לעזוב את המושבה יחד עם משפחות בלקינד וחנקין, עקב סכסוך עם פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, ועברו לגדרה, שגם אותה נאלצו לעזוב כיוון שישראל נקם את דמו של השומר רוזמן שנרצח על ידי ערביי הכפר קאטרה הסמוך. באתר "מצבות מדברות" מסופר על עזיבת משפחת פיינברג את גדרה בעקבות רצח ישראל רוזמן (מוגילביץ):
ב-1887 נולדה בתם שושנה, שנישאה לימים למהנדס נחום וילבוש, ממייסדי בית החרושת "שמן". ב-1889 נולד בגדרה בנם, אבשלום וב-1894 נולדה בתם השלישית, צילה, שנישאה לזאב שוהם.
ב-1891 נרכשו אדמות חדרה על ידי גיסו של ישראל, יהושע חנקין, וישראל, שהעביר את מגורי משפחתו ליפו, הפך לאחד מראשוני השומרים ומייבשי הביצות באזור. ישראל חלה בקדחת, ועל כן נאלץ לעבור ולגור עם משפחתו ביפו. ב-1898 עברה המשפחה לבית פיינברג בחדרה, אך חזרה עד מהרה ליפו לאחר שכל בני המשפחה חלו בקדחת.
ישראל חבר לאגודת אחוזת בית, השתתף בהגרלת קרקעות תל אביב העתידית והגריל את הבית בפינת רחוב הרצל ויהודה הלוי. בנוסף, היה מבין מקימי הגימנסיה העברית "הרצליה". בתו הצעירה, צילה (לימים אמה של חברת הכנסת תמר אשל), הייתה בוגרת המחזור הראשון של הגימנסיה (יחד עם דב הוז, אליהו גולומב ומשה שרתוק (שרת)).
אולם ישראל לא ראה עצמו כאיש עירוני, ועד מהרה חזר לחדרה, שם כיהן כראש ועד המושבה בין השנים 1904 ל- 1909, תוך שהוא מחלק את זמנו בין חדרה ויפו. הוא נפטר בחדרה והוא בן 46 בלבד.
על שמו של פיינברג נקרא רחוב בגדרה.
קארה ויליאמס
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה בשם ברניס קאמייט בברוקלין, ניו יורק. בתם של פלורה ובנג'מין קאמייט, זוג מהגרים יהודים רומנים. ויליאמס החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-40 של המאה ה-20 בתפקידי משנה בסרטו של איליה קאזאן "בומרנג" בתור המלצרית איירין נלסון ובדרמות "בינתיים, מותק" של אוטו פרמינגר ו"ארץ שמחה". ב-1955 השתתפה בקומדיה המוזיקלית "פגוש אותי בלאס וגאס" בתפקיד הרקדנית קלי דונובן.
ויליאמס נפטרה ב-9 בדצמבר 2021 בלוס אנג'לס, שם התגוררה. היא הותירה אחריה שני ילדים: אחד מבעלה הראשון אלן גריי, והשחקן ג'ון בליית' ברימור מנישואיה לשחקן ג'ון דרו ברימור (אביה של השחקנית דרו ברימור). מבעלה השלישי, השחקן אשר דאן, היא התאלמנה ב-2018.
פטיסיראן
פטיסיראן (patisiran) הוא החומר הפעיל בתרופה אונפטרו (onpattro).
המחלה
hATTR היא מחלה תורשתית, רב-מערכתית, מתקדמת ומסכנת חיים, הנגרמת על ידי מוטציות בגן המקודד לטרנסתירטין (TTR). הכבד הוא המקור העיקרי לחלבון הטרנסתירטין. ב-hATTR הן טרנסתירטין מוטנטי והן זן-הבר של טרנסתירטין, שוקעים כעמילואיד במערכת העצבים ההיקפית ובלב, בכליות ובמערכת העיכול וגורמים לפולינוירופתיה ולקרדיומיופתיה. שינויים נוירופתיים מביאים להפרעות סנסוריות-מוטוריות משמעותיות, עם הידרדרות בפעילויות יומיומיות ובהליכה. מעורבות של עצבים אוטונומיים גורמת לתת-לחץ דם, שלשול, אין-אונות והפרעות בשלפוחית השתן. ההתבטאויות הקרדיאליות כוללות אי ספיקת לב, הפרעות קצב, תת-לחץ דם תנוחתי או מוות פתאומי עקב בעיות הולכה.
מנגנון פעולה
פטיסיראן הוא RNA התערבותי קצר, בעל מבנה דו-גדילי, המכוון כלפי mRNA (RNA שליח) המקודד הן לטרנסתירטין מוטנטי והן לזן-הבר של טרנסתירטין. השפעה זו, המשתיקה את ביטוי הגן, מפחיתה את רמות חלבון הטרנסתירטין במחזור הדם ומפחיתה את משקעי העמילואיד הקשורים עם עמילואידוזיס המתווכת על ידי טרנסתירטין.
ניסויים קליניים
היעילות של פטיסיראן הודגמה בניסוי קליני שכלל 225 חולים, אשר 148 מהם קיבלו עירוי של פטיסיראן כל שלושה שבועות, למשך 18 חודשים ו-77 חולים אשר קיבלו אינבו. החולים אשר קיבלו פטיסיראן היו בעלי תוצאים טובים יותר לגבי מדדים של פולינוירופתיה, בכללם, חוזק שרירים, תחושה (כאב, טמפרטורה, קהות), רפלקסים ותסמינים אוטונומיים (לחץ דם, קצב לב, ועיכול) בהשוואה לאלה שקיבלו עירויי אינבו. חולים שטופלו בפטיסיראן, אף קיבלו ניקוד טוב יותר, במסגרת ההערכות של הליכה, מצב תזונתי והיכולת לבצע פעילויות יומיומיות. דווחו תופעות לוואי של תגובות קלות או מתונות הקשורות לעירוי.
היסטוריה
פטיסיראן (אונפטרו) היא התרופה הראשונה המבוססת על RNA התערבותי קצר (siRNA) שאושרה על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) והתרופה הראשונה שאושרה על ידי ה-FDA האמריקאי לטיפול במצב זה. פטיסיראן קיבל מעמד של תרופת יתום, הערכה במסלול מהיר, זכות קדימה בהערכה, ומעמד של תרופה פורצת דרך, עקב מנגנון הפעולה החדשני שלו והנדירות של המצב בו הוא מטפל. התרופה אושרה בארצות הברית ובאירופה באוגוסט 2018. פטיסיראן פותח ומשווק על ידי חברת אלנילאם פרמסוטיקלס.
התרופה בישראל
התרופה אינה רשומה בישראל, אך מיובאת לישראל, על פי הצורך, תחת אישור מיוחד של משרד הבריאות.
אולי הפעם (תוכנית טלוויזיה)
אולי הפעם היא סדרת דרמה-קומית ישראלית יומית העוסקת בעולמם של רווקים ורווקות בשנות השלושים לחייהם. הסדרה כללה 2 עונות ו-100 פרקים ושודרה בשנים 2007–2008.
במוקד הסדרה שישה צעירים התרים אחר אהבה וקשר זוגי, כשבמוקד עומדים הקשר בין נגה ירושלמי (ורד פלדמן) לבן זוגה בעבר, מייק דסה (אורי פפר) והתערבות ביניהם אם תצליח ירושלמי למצוא לה בן זוג עד ערב השנה החדשה, או שתעניק סיכוי נוסף לדסה, שבגד בה בעבר.
עוד שיחקו בעונתה הראשונה של הסדרה:
מיכל ינאי בתפקיד שדרית הרדיו, דפנה גור.
נתי קלוגר כעידית ירושלמי, אחותה של נגה, בעלת משרד אדריכלים, אותו ניהלה עם החבר שלה ערן.
ירון ברובינסקי, ערן, החבר והשותף העסקי של עידית.
קרן ברגר, רוני, העובדת במשרדם של עידית וערן. בהמשך, זוגתו החדשה של ערן.
אקי אבני שיחק בעל משתלה גרוש עם ילד, המחפש לעצמו בת זוג חדשה.
בעונה השנייה שיחקו ליאור מילר בתפקיד יועץ עסקי, נטע ריסקין הייתה שירה, שוקולטיירית וחברתו החדשה של דסה, אורנה פיטוסי, שי גולדשטיין, דב נבון ואבי גרייניק שיחק את אסי, העובד בחנות של שירה.
קישורים חיצוניים
פתיח הסדרה
גרנדה (ספרד)
גְרָנָדָה (ספרדית: Granada) היא עיר בדרום ספרד, בירת הפרובינציה בעלת אותו שם בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה. בשנת 2005 נמנו בה 237,000 תושבים, ובאזור המטרופוליטני כולו 473,000 תושבים. העיר שוכנת כ-700 מטר מעל פני הים, למרגלות רכס הסיירה נוואדה, במפגש הנהרות חֶנִיל, דארוֹ ובֶּיירוֹ. סביבה משתרעת רמת גרנדה, אזור חקלאי פורה.
היסטוריה
גרנדה היא אחד ממוקדי התיירות העיקריים של אנדלוסיה, בעיקר בזכות המבנים המוסלמיים שהשתמרו בה יפה. רובע אלבאיסין, הבנוי מרחובות צרים מרוצפים באבנים, הוא החלק העתיק ביותר של העיר. הוא גובל בנהר דארו; בגדה שמולו מתנשאת גבעת אלהמברה, עליה נבנו ארמונם של מלכי גרנדה, אלקסבה (Alcazaba), המצודה שהגנה על הארמון והחנרליפה (Generalife), ארמון הקיץ של המוסלמים. כן יש בה קתדרלה, שבה קבורים פרננדו השני מאראגון ואיסבלה מקסטיליה שתחת שלטונם נכבשה העיר מידי המוסלמים, ואתרים נוצריים נוספים.
האוניברסיטה של גרנדה היא אחת הנחשבות בספרד; ב-2003 למדו בה 60,000 סטודנטים. מועדון הכדורגל גרנדה נוסד בעיר בשנת 1931.
אמר ה' ליעקב
"אָמַר ה' לְיַעֲקֹב" הוא פיוט המורכב ממשפטים שונים הלקוחים מפסוקים, המושר בדרך כלל במוצאי שבת בסעודת מלווה מלכה. הפיוט מסודר כאקרוסטיכון אלפבית.
תוכן הפיוט
הפיוט מורכב ממשפטים קצרים שמקורם בפסוקים מהתנ"ך, בהם נזכר יעקב בהקשרים של ברכה, גאולה וישועה. רבים מהפסוקים המוטמנים בפיוט לקוחים מברכות בלעם על עם ישראל:
מקור הפזמון:
לחנים ידועים
לחן חסידי נוסף לפיוט הולחן על ידי הרב ישראל טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ בעל הדברי ישראל, ומוכר בביצועו של הזמר החסידי בן ציון שנקר. לחן חסידי נוסף לפיוט הולחן על ידי חסידות ברסלב ומושר על ידי חיליק פרנק והזמר יוסף קרדונר. גם בחסידות חב"ד ישנם שלושה לחנים שונים למילים אלו. גם לז'אנר שירת קרליבך יש 3 לחנים שחוברו מאת רבי שלמה קרליבך לפיוט זה.
גם לספרדים ולבני עדות המזרח מעל 10 לחנים שונים לפיוט זה.
יאגדפנתר
היאגדפנתר (בגרמנית: "פנתר ציד") היה משחית טנקים גרמני במלחמת העולם השנייה המבוסס על תובת טנק הפנתר. קרוב ל-400 יאגדפנתרים יוצרו בין השנים 1945-1944.
פיתוח
ב-3 באוגוסט 1942, החליטה סוכנות החימוש הגרמנית לפתח משמיד טנקים חדש המבוסס על שלדת טנק הפנתר, עם תותח 88 מ"מ ארוך. התכנון ניתן ליצרנית הנשק קרופ, שהייתה בשעתו אחראית לפיתוח טנק הפנתר. באוקטובר 1943 הוצג דגם אבטיפוס של היאגדפנתר (ביחד עם דגמי עץ של הטיגר II והיאגדטיגר) לפני אדולף היטלר שאישר את פיתוחם, ונתן ליאגדפנתר את שמו.
על מנת להתאים את תותח ה-88 מ"מ הגדול לשלדה של הפנתר, הצדדים של הטנק הורמו והורחבו לתוך הצריח בדיוק כמו במשמידי טנקים אחרים בעלי תותח גדול כמו השטוג והיאגדפנצר. ללא צריח זז, היאגדפנתר חייב היה לנוע כולו לעבר המטרה כדי לירות ובכך גרע מקצב האש שלו.
היאגדפנתר חומש בתותח אנטי-טנק 88 מ"מ ארוך קנה בדיוק כמו הטיגר II. החימוש המשני היה מקלע MG34 בקוטר 7.92 מ"מ על הצריח. בזכות התותח ה-88 העצמתי היאגדפנתר היה מסוגל לחסל כל טנק של בעלות הברית עד לטווח של 3000 מטרים. מאחר שהיה מבוסס על שלדת הפנתר האמינה, הטנק לא סבל מבעיות מכניות רבות.
ייצור
בתחילת 1944 החל הייצור של היאגדפנתר, ועד לסוף המלחמה נבנו כ-392 יחידות. היאגדפנתרים הוכנסו לגדודים נגד-טנקים ושירתו בעיקר בחזית המזרחית. בחזית המערבית הם הוכנסו לשירות לראשונה במספרים קטנים מאוד בקרב על נורמנדי. בדצמבר 1944 הובאו כ-51 יאגדפנתרים מהחזית המזרחית לקראת קרב הארדנים.
ניסיון בקרב
ב-30 ביולי 1944 ליד העיירה לוס לוגס בנורמנדי, שלושה יאגדפנתרים מגדוד הפנצרים ה-654 ארבו לקבוצת טנקים בריטים מגדוד המשמר ה-6 והשמידו כ-10 - 11 טנקי צ'רציל בתוך שתי דקות. באותו זמן הגיעו טנקים בריטים נוספים ופתחו באש על היאגדפנתרים, וגרמו לשני צוותים לנטוש את הטנקים בגלל פגיעה בזחלים, בעוד הטנק השלישי נסוג.
בזכות תותח ה-88 מ"מ החזק, הניידות והשריון העבה, היאגדפנתר היה ליריב אימתני לבעלות הברית. מאפיינים אלו הפכו אותו לאחד ממשמידי הטנקים הטובים ביותר במלחמת העולם השנייה, אך הוא הוכנס לשירות מאוחר מדי מכדי שתהיה לו השפעה רצינית.
קיסרית הקטלב
קֵיסָרִית הַקְּטָלָב (שם מדעי: Charaxes jasius, שם קודם: נִימְפִית הַקְּטָלָב) היא פרפר היום הגדול ביותר בישראל ואירופה. היא פרפר טרופי - שריד מתקופה חמה-טרופית קדומה אשר שררה באזור הים התיכון ואירופה. כיום נפוצה בדרום אירופה וצפון אפריקה, בארצות אשר שוכנות לחופי הים התיכון. בישראל, הצמח הפונדקאי שלה הוא הקטלב.