cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם גרנר
ביוגרפיה
בשנת 1899 הוא הוצב במטכ"ל הקיסרי, במחלקת הרכבות. מהשנים הללו הוא המשיך לטפס בסולם הדרגות ונחשב לאחד האסטרטגים הצבאיים הטובים בגרמניה. בשנת 1912 הוא מונה לראש מחלקת הרכבות במטה הכללי והוא הכין את רשת הרכבות לשימוש על פי תוכנית שליפן. הצלחת השימוש ברכבות לשינוע כוחות הצבא הגרמני הביאה לו אותות הצטיינות ויוקרה רבה. בשנת 1916 צורף למשרד המלחמה הפרוסי כיועץ מיוחד. בשנת 1917 תכנן את כיבוש אוקראינה. גרנר שירת במשך שישה חודשים בחזית המערבית תחילה כמפקד הדיוויזיה ה-33, ואחר כך כמפקד קורפוס המילואים ה-25. במרץ 1918 פיקד על הקורפוס ה-1 במהלך כיבוש אוקראינה, וב-28 במרץ התמנה לרמטכ"ל קבוצת הארמיות אייכהורן. משימה זו חייבה אותו להתמודד עם אתגרים ארגוניים ופוליטיים, בפרט עימותים עם הפיקוד הגבוה של הצבא האוסטרו-הונגרי, ופיקוח על ממשלת אוקראינה שנזקקה לעזרה נגד המהפכנים הבולשביקים. לאחר התפטרותו ובריחתו של אריך לודנדורף בספטמבר 1918, מונה גרנר למחליפו. ב-10 בנובמבר 1918 יעץ, ביחד עם פילדמרשל פאול פון הינדנבורג לקייזר וילהלם השני להתפטר מכיסאו. בשנת 1919 יעץ לממשלה הסוציאל-דמוקרטית בראשותו של פרידריך אברט לחתום על חוזה ורסאי על אף תנאיו המשפילים.
לאחר המלחמה נשאר גרנר במשרד המלחמה ובשנים 1920–1928 שימש כסגן שר ההגנה. בשנת 1927 יזם חוק שאסר על גיוס נאצים לצבא - חוק אשר המשיך להתקיים עד שנת 1944. בשנת 1928 מינה אותו הנשיא פון הינדנבורג לתפקיד שר המלחמה בממשלת האחדות בין השמרנים והסוציאל-דמוקרטים. בנאום בדצמבר 1931 אמר אל מול המשבר הכלכלי העולמי שאין תרופה מן המוכן ושגרמניה צריכה לדבוק בכוחה המוסרי. הוא גם אמר שיסודות רפובליקת ויימאר איתנים ושהממשלה תדכא כל מהומהבכוונו לנאצים ולקומוניסטים. כשר הפנים והצבא, רוכזו אל גרנר הפניות לדאוג לריסון האלימות והפעילות האנטישמית של הנאצים. אולם בגרמניה נשמעה עליו ביקורת על אוזלת ידו בטיפול בנאצים. באפריל 1932, גרנר הוציא אל מחוץ לחוק את ה-SS והאס-אה והטיל הגבלות על הרייכסבנר של הסוציאל-דמוקרטים והחזית האדומה של הקומוניסטים. בעקבות זאת העלו הנאצים תלונות נגד הרייסבאנר והנשיא הינדנבורג דרש מגרנר לאחוז בצעדים נגדם.
הסכסוך בין גרנר להינדנבורג העמיק ובמאי 1932, בעקבות חוסר שביעות רצון ממנו בצבא, התפטר גרנר מתפקיד שר ההגנה. ההתפטרות גם באה לאחר שהסתכסך עם ידידו ומנהל משרדו, גנרל קורט פון שלייכר.
גרנר נפטר ב-3 במאי 1939.
גפ"ת
גפ"ת (ראשי תיבות: גמרא, פירוש רש"י, תוספות) היא שיטת לימוד בסיסית ונפוצה של התלמוד הבבלי.
גמרא
השלב הראשוני בלימוד גפ"ת הוא לימוד טקסט הגמרא עצמו. זהו הלימוד הבסיסי ביותר המהווה את השלד לכל הדיון הפרשני וההלכתי שבא אחריו.
פירוש רש"י
אף שניתן להבין גמרא לאחר שלומדים את המונחים ויודעים את השפה הארמית, חסרה בלימוד הגמרא הרחבה על פי מושגים שאינם קיימים בדף אלא ממקורות אחרים. הרחבה זו מתאפשרת בין היתר על ידי לימוד פירוש רש"י, המשלב ביאור מונחים, ביאור מהלכי הגמרא ופתרון קשיים נוספים העומדים בפני הלומדים.
תוספות
לימוד התוספות, וליתר דיוק החלקים מספרות בעלי התוספות המופיעים על גבי המבנה המסורתי של דף הגמרא, מהווה נדבך נוסף בלימוד הבסיסי וכולל העמקה בבירור השיטות ההלכתיות השונות, יישוב קשיים המתעוררים כתוצאה מהשוואה בין סוגיות שונות בש"ס וכן הלאה.
גפ"ת במסגרות הלימוד
לצד לימוד של גמרא ורש"י בלבד מחד גיסא, ולימוד מקיף של מפרשים נוספים מאידך גיסא, מהווה לימוד גפ"ת מודל ביניים ובהרבה מהישיבות קיים לימוד מסודר של גפ"ת ככזה, לעיתים כבסיס ללימוד בעיון או בפלפול.
קיימות מסגרות ישיבתיות שדורשות לימוד שלם של הגפ"ת, כך לדוגמה במוסדות צאנז ובמפעל הש"ס. לימוד גפ"ת באופן מלא (ולא רק גמרא ורש"י) הוא מסגרת הכרחית לפי מייסד מפעל הש"ס, הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם.
גזפונד
גזפונד (ברוסית: «Газфонд») היא קרן פנסיה רוסית לא ממשלתית, הגדולה במדינה בשנת 2015 מבחינת עתודות הפנסיה (בסוף 2014 - 36.8% מכלל הרזרבות של קרנות הפנסיה הלא-ממשלתיות של רוסיה). שם מלא - קרן הפנסיה הלא-ממשלתית "גזפונד" (Негосударственный пенсионный фонд «Газфонд»). לצורך אחסון וחשבונאות של הזכויות בניירות ערך שבהם מושקעים האמצעים שהתקבלו גזפונד משתמשת בשירותים של חברת JSC Specialised Depositary INFINITUM הנוטלת את העמדות הגבוהות ביותר במספר הכספים הניתנים בשירות ועלות רכוש מבוקר.
המשרד המרכזי של הקרן ממוקם במוסקבה ומנוהלת על ידי חברת לידר. נשיא הקרן: יורי שמאלוב. יו"ר הדירקטוריון: אלכסיי בוריסוביץ' מילר. זוהי קרן פנסיה פרטית רוסית שבשנת 2009 הייתה קרן הפנסיה הגדולה ביותר ברוסיה. קיימת מאז 1994.
פעילויות
על פי נתונים שפרסמה סוכנות הדירוג RAEX (Expert RA) ב-28 במרץ 2018, לגזפונד היה דירוג אמינות פיננסי של ruAAA. נכון ליום 30 בספטמבר 2017, נכסי הקרן הסתכמו ב-421 מיליארד רובל.
בעלי מניות
המייסדים של הקרן היו תאגיד הגז הממשלתי גזפרום יחד עם גזפרום בנק, Gazprom dobycha Urengoy LLC, Gazprom dobycha Yamburg LLC וחברת Gazprom transgaz Saratov LLC. עם זאת, חלקם בהכנסות הקרן הוא 41.7%. בשנת 2006 תרמו כמה גורמים משפטיים 210 מיליון רובלים למייסדי הגזפונד, לאחר מכן חלקם הגיע ל-58.3%. על פי מגזין פורבס, בהנהלת הקרן יושבים נציגיו של המיליארדר יורי קובאלצ'וק.
ולי
וַלִיּ (בערבית: وَلِيّ, רבים: أَوْلِيَاء) הוא תואר דתי שפירושו מגן או משגיח. מילה זו אומצה על ידי מספר תרבויות אסלאמיות אחרות.
בסופיות ולי או ולי אללה, הוא כינוי שפירושו "חברו של אללה". חברים בקבוצה סופית המכונים בשם זה נחשבים לקרובים לאלוהים (אלוהים קירב אותם אליו). קדוש זה יכול לברך את המאמינים בברכה שנשמרת גם אחרי מותו ומכאן בא "זיארת אל-קבור" - הביקור בקברי השייך (קברי הצדיקים).
בשיעה המשמעות היא דומה, כלומר חברו של האל, אולם רק האימאם השיעי הראשון עלי בן אבי טאלב (בן דודו של הנביא מוחמד) ואשתו פאטמה בת הנביא מוחמד מכונים בתואר כבוד זה.
סלפים, ובהם הווהאבים, מתנגדים להענקת הכינוי "ולי" לבני אדם, הם מסתמכים בכך על פירוש המילה בסורת אל-מאאידה (סורה 5), איה 55: "מגנכם/מנהיגכם ("ולי") הוא אלוהים ושליחו (מוחמד) והמאמינים המקיימים את התפילה והנותנים זכאת כשהם כורעים (לתפילה)".
אביגדור לבונטין
אביגדור ויקטור לֶבוֹנטין (Levontin; 17 ביוני 1922 – 5 בינואר 2016) היה משפטן ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ודקאן הפקולטה למשפטים בה.
ביוגרפיה
נמנה עם דור המייסדים של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, שנוסדה בשנת הלימודים תש"י ביום 28 בנובמבר 1949. לפני פתיחת הלימודים הוחלט לשלב את לבונטין, אשר שהה באותה שעה בשליחות  הפקולטה בחו"ל. . בהיותו כבן שלושים כבר נמנה עם צוות המרצים, וכעבור זמן כיהן כדקאן החמישי של הפקולטה (1958-1959), (הדיקן הצעיר ביותר בארץ).
בשנת 1970 לבונטין ,שלום רוזנפלד ודוד פדהצור ראיינו את דוד בן-גוריון בתוכנית מוקד, של הערוץ הראשון.
בנובמבר 2013 קיימה הפקולטה למשפטים כנס לציון יציאת ספר המוקדש לפרופ' לבונטין לכבוד יום הולדתו ה-91. השתתפו חברי הסגל ובוגרי הפקולטה לדורותיהם. יוזם הכנס, תלמידו ועמיתו הפרופ' יהושע ויסמן עורכי הספר: פרופ' ויסמן, פרופ' ברק מדינה ופרופ' סיליה פסברג. הספר מאגד מאמרים משפטים מקורים שנכתבו במגוון תחומים על ידי מיטב חוקרי המשפט בישראל. בכנס נאמר: "לבונטין דמות מובילה ומוערכת בעולם המשפט, נמנה עם דור המייסדים של החינוך המשפטי במדינת ישראל והיה מקור השראה לדורות של חוקרי משפט, שופטים ועורכי-דין ", בהמשך נאמר: "מאז ועד היום לא היה עוד מורה בפקולטה שלימד קורסי חובה רבים כל כך, בתוך זמן קצר כל כך ובגיל ביולוגי ומקצועי צעיר כל כך. בשנת 1957 כבר קודם לפרופסור חבר. בחיבוריו של לבונטין מובאים דיונים מעמיקים בתחומים רבים ומגוונים בהם: משפט בינלאומי פומבי, תורת המשפט, דיני קינין, דיני חיובים במשפט המקובל, חינוך משפטי, משפט ציבורי וכן ספרו האוטוביוגרפי "בוקר וערב" העוסק בענייני המדינה".
היה נשוי למיקי, פסיכולוגית, ואב לשניים. אחותו הייתה הציירת נתה דושניצקי-קפלן.
ספרו האוטוביוגרפי בקר וערב: על מולדתי שרחקה - זכירות, סיכומים (הוצאת ששר, 1991) פורסם תחת שם העט "פרט".
אברהם רייף
אברהם רייף (מאי 1930 – 15 בנובמבר 2017) היה סוכן ביטוח ישראלי, נשיא לשכת סוכני הביטוח בישראל בשנים 1988–1992.
משפחת נוישלוס
משפחת נוישלוס (בהונגרית: Neuschloss család) הייתה משפחה הונגרית-יהודית, שעסקה בפשט ובבודפשט לאחר מכן במסחר סיטונאי ובתעשייה מסוף המאה ה-18. המשפחה על צאצאיה מילאה תפקיד חשוב בהתפתחות המשק והכלכלה של הונגריה.
אברהם רייף
ביוגרפיה
נולד בשנת 1930 בקרסנוברוד שבפולין, עלה לארץ ישראל בשנת 1943 במסגרת עליית ילדי טהראן.
משפחת נוישלוס
תולדות המשפחה
מוצא המשפחה הבורגנית יהודית הוא ממוראביה. אב המשפחה הידוע הראשון, יעקב נוישלוס, נמלט ממורביה בסוף המאה ה-18 בגלל החקיקה האנטישמית שם. הוא הגיע ליישוב קטן בשם וצ'ה (Veča) שנמצא היום בתחומי סלובקיה. היישוב היה אחד ממרכזי המסחר בעץ. יעקב נוישלוס ייסד שם את העסק הראשון שלו, שעסק בסחר עצים וניהול יערות, אך היה לו גם בית מרזח ובית מלאכה לבורסקאות. הוא בנה גם את בית הכנסת המקומי.
אברהם רייף
ביוגרפיה
בשנת 1970 הקים את רכש סוכנות שירותי ביטוח בע"מ העוסקת בשיווק ביטוח חיים. בסוף אותה שנה הוכרז על ידי חברת הביטוח "מנופקטשוררס לייף" כסוכן המצליח ביותר שלה בישראל, בזכות מכירת פוליסות ביטוח חיים בסך 3,500,000 ל"י.
בשנים 1988–1992 כיהן כיו"ר לשכת סוכני הביטוח בישראל. במהלך כהונתו וגם לאחר מכן, כחבר בוועדות הלשכה, נאבק למען שמירה על מעמד הסוכן בתקופה בה נכנסו הבנקים וחברות ביטוח לשיווק ישיר מול הלקוחות. על פעילותו רבת השנים זכה להערכת הלשכה בתואר נשיא כבוד ולנטיעת חורשה הנושאת את שמו ביער עופר שבהר הכרמל, בסמוך לעיר מגוריו, חיפה.
משפחת נוישלוס
תולדות המשפחה
העצים שנכרתו באזור דרום מזרח סלובקיה של היום, (אז הונגריה במסגרת הקיסרות האוסטרית) הונחו על רפסודות והושטו לאורך יובלי הדנובה דרומה ואז עם זרם הדנובה עד פשט. על "הרציף העליון" של פשט (כיום גדת הדנובה של אויפשט), פורקו הרפסודות ומטעניהן ומצאו את מקומם כפיגומים וכקונסטרוקציה לגגות של בנייני העיר.
אברהם רייף
ביוגרפיה
בענף ביטוח הרכב התמקד בהסדרת תעריפים אחידים לביטוח רכב ופעל לביטול הנחות לקולקטיבים אשר גרמו לאפליית מחירים. במהלך כהונתו כנשיא הלשכה החלו חברות הביטוח בשיווק פוליסות ביטוח ריסק באמצעות הבנקים, פעולה שיצרה תחרות לסוכני הביטוח, אשר חששו כי הבנקים יפעילו לחץ על לקוחותיהם לרכוש פוליסות ביטוח באמצעותם. בדצמבר 1991 הודיע רייף על כוונתו להתפטר מתפקידו כנשיא הלשכה וזאת לאור המשבר שהתגלה בינו לבין הרוב במועצת הלשכה לגבי האופן בו יש להתמודד עם חברות הביטוח בנוגע לשיווק תוכניות ביטוח באמצעות הבנקים. בעוד שמועצת הלשכה קבלה החלטה להחרים את חברת "מגדל" על רקע כוונתה לשווק את קרן הפנסיה "יוזמה" בסניפי בנק לאומי, דרש רייף להרחיב את המאבק לכל חברות הביטוח, שהחלו במהלכים לשיווק תוכניות ביטוח ריסק באמצעות הבנקים. הוא דרש מאבק כולל, ולא רק נגד חברת ביטוח אחת, משום שצפה כי שיווק תוכניות ריסק יתרחב לתחומי ביטוח נוספים ויפגע בענף סוכני הביטוח.
בשנת 2004 התרחבה התחרות מצד הבנקים במסגרת רפורמת בכר, שהביאה להפחתת הריכוזיות של המערכת הבנקאית בשוק ההון ונתנה לבנקים אפשרות לשווק תוכניות ביטוח פנסיוני, איום חדש על פעילות סוכני הביטוח. בתפקידו כיו"ר צוות החשיבה בנושא, פעל לצמצום איום זה. בדיעבד הייתה הפגיעה בסוכני הביטוח, כתוצאה מהתחרות עם הבנקים, מצומצמת, והתחרות העיקרית באה בתחום הביטוח אלמנטרי מכיוון חברות הביטוח אשר הקימו פעילות של ביטוח ישיר.
משפחת נוישלוס
תולדות המשפחה
אחד מבניו של יעקב, יצחק נוישלוס, שפעל בעיירה סטרובו (עיירה על שפת הדנובה), התרכז בעיקר במסחר בפשט. אספקת העצים שלו מילאה תפקיד חשוב בשיקום העיר בודה לאחר השריפה הגדולה שם בשנת 1810 ושיקום העיר פשט לאחר השיטפון הגדול שם בשנת 1838, כל מלאי העצים שלו נרכש תוך זמן קצר בשני המקרים. משפחתו של יצחק נוישלוס עברה בסביבות שנת 1832 לאחוזתו של הרוזן אישטוואן קרולי באויפשט (אז מחוץ לעיר פשט) שנקראה בפי כולם המושבה (קולוניה) היהודית, כי על היהודים הוטלו מגבלות חמורות של מגורים בפשט עצמה עד 1840.
אברהם רייף
ביוגרפיה
אברהם רייף נפטר ב-15 בנובמבר 2017, בגיל 87.
משפחת נוישלוס
תולדות המשפחה
המשפחה הקימה את בית הכנסת הראשון באויפשט, וכמה מחבריה היו נשיאי הקהילה היהודית. אחרי מהפכת 1848–1849 ומלחמת העצמאות ההונגרית המשפחה עברה לפשט לרובע ליאופולד (היום החלק הצפוני של רובע 5-מרכז העיר), על גדת דנובה, אבל המשפחה נשארה נאמנה גם לאויפשט. אחד משני בניו של יצחק נוישלוס, ברנאט נוישלוס, נשאר הגזבר של היישוב (הוא הסבא רבא של ג'רג' לוקאץ' הפילוסוף), בנו השני שמעון נוישלוס הפך לשופט באויפשט בין השנים 1851–1853. חברות הבנייה של המשפחה עבדו בעיקר בבירה, אך הצליחו בכל רחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובנו מבני משק, קסרקטינים ומצודות. משפחת נוישלוס (חלק מחברי המשפחה שינו את שמם לניטראי) הפכו לחברים מכובדים של החברה בבודפשט.
מיזמים
יצחק נוישלוס הקים את מחסן חוות העצים הראשונה שלו ליד הרציף העליון באויפשט בשנת 1832, בצד הצפוני של מה שכיום הוא רחוב ויקטור הוגו. החלק הדרומי של הרחוב הפך לבעלות ענף אחר של המשפחה בשנת 1859. במחסני העץ שהוקמו לאחר מכן, עבדו בעיקר פועלים סלובקים, כבר עם על מסורי אדים מתקדמים. באמצעות סחר העץ השתלבה משפחת נוישלוס במהרה בבניית מסילות הברזל בהונגריה. לצד בתי השמירה הקטנים הוקמו על ידה גם מבני רכבת גדולים ומבני מחסנים. הם לקחו חלק בבניית תחנת הרכבת הראשונה בבודפשט שנפתחה בשנת 1867.
אברהם רייף
הערות שוליים
חורשה הנושאת את שמו של אברהם רייף ביער עופר שבהר הכרמל, בסמוך לעיר מגוריו, חיפה.
משפחת נוישלוס
מיזמים
לא רק שהמשפחה סחרה בעץ, אלא התחילה לייצר גם פרקט, בנוסף לייצור רצפות מסורתיות משובצות. הם התחייבו גם להניח את הפרקט כקבלני ביצוע. במהלך שיפוץ הספא רודאש בשנת 1886, גרם המדרגות העץ המגולף עשיר שהוביל למעלה לאגף המערבי של הספא נבנה על ידי חברת Neuschloss and Marczel.
אמיל נוישלוס בנה את בנייני התערוכה הלאומית בבודפשט בשנת 1885 והן יותר מ-30 בניינים לקראת חגיגות ה-1000 שנה (מילניום בפי ההונגרים) לכיבוש הונגריה בשנת 1896. הוא הופקד גם על עבודות נגרות של הארמון המלכותי. האדריכל קורנל נוישלוס היה מעורב בשחזור גן החיות של בודפשט בשנת 1912, והיה קשור לתכנון שער הפילים הראשי ובית הפילים.
מפעל המטוסים ההונגרי הראשון באלברטפלבה, שנוסד בשנת 1914, הפך לחלק מרכוש המשפחה לאחר מלחמת העולם הראשונה. חברת Neuschloss and Lichtig Aerospace Factory Limited מילאה תפקיד מרכזי בחידוש ייצור המטוסים בהונגריה, ומשנת 1922 בראשותה של בלה אורבץ ייצרה מטוסי עץ.
עונת 1980/1981 בליגת העל ההולנדית
עונת 1980/1981 הייתה העונה ה-25 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה א.ז 67 באליפות הליגה. אקסלסיור רוטרדם ווחנינגן ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (16 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו וחנינגן ופ.צ חרונינגן שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות שסיימו במקומות 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה.
עזרא ריבליס
עזרא ריבליס (15 בינואר 1920 - 22 ביוני 1991) היה כתב על המשמר במשך שנים רבות. זוכה פרס סוקולוב ופרס צימרמן.
ביוגרפיה
ריבליס נולד באוקראינה ובגיל צעיר עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה התגורר זמן מה בחדרה. בבגרותו היה חבר קיבוץ יד מרדכי.
בשנות ה-50 וה-60, משנת 1954, היה ריבליס כתב על המשמר בנגב. בכתבותיו תיאר את ההתיישבות היהודית בנגב וביקר את יחס השלטונות לבדואים ואת ההחלטה שלא להניח מסילת רכבת לאילת. בשנת 1958 קיבל את פרס סוקולוב על רשימותיו בעל המשמר המתארות את חיי הנגב.
בסוף שנות ה-60 היה כתב על המשמר לענייני תעופה ופיתוח ובנוסף כתב כתבות בנושאי איכות הסביבה וארכאולוגיה. בשנת 1978 זכה בפרס צימרמן לאיכות הסביבה על כתבה עיתונאית מצטיינת בנושא.
בשנת 1981 הוציא את הספר "ברזל מעבר למסך".
חותם המדינה (מדינות ארצות הברית)
לכל אחת ממדינות ארצות הברית יש חותם המדינה משלה, המשמש כחותם למסמכים רשמיים. החותם משמש גם כסמל המופיע גם על מבנים של המדינה וכלי רכב שלה, למעט פוארטו ריקו שיש לה סמל וחותם שונים זה מזה.
כמעט בכל המקרים לחותם צורת עיגול - רק החותמים של קונטיקט ושל גואם חורגים מצורה זו.
להלן מוצג חותם המדינה של כל מדינה בגרסתו הנוכחית. לרבים מהחותמים היו גרסאות קודמות במהלך שנותיה של ארצות הברית.
רשת הריגול של לוסי
במלחמת העולם השנייה, רשת הריגול של לוסי ניהלה פעילות נגד הנאצים משווייץ. היא נוהלה על ידי רודולף רסלר, פליט גרמני, אשר היה בעל חברת הפצה קטנה בשם "ויטה נובה". מעט מאוד מידע הובא לידיעת הציבור אודות הרשת, אודות רסלר או אודות מקורות המודיעין של הרשת ומניעיה.
לאחר המלחמה, רסלר גולל בפני עיתונאים את סיפורו הסתום מעט. לפי הסיפור, בעת שעבר לשווייץ בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, הוא הותיר מאחוריו בגרמניה מספר חברים שהיו ממתנגדי הנאצים. בין ידידיו היו מספר קצינים בצבא הגרמני, אשר התברגו לתפקידים בכירים במהלך המלחמה. באופן כלשהו, וזהו החלק הסתום ביותר בסיפור, הקצינים הצליחו לשדר אליו מידע (לעיתים על פי דרישה מפורשת שהגיעה ממוסקבה) באמצעות משדרים גרמניים. המשמעות של טענתו של רסלר היא שהתקיימה פעילות חשאית, שמעולם לא עוררה חשד בקרב הנאצים, אשר עשתה שימוש בשדרים גרמניים. טכנית הדבר יותר מבלתי סביר ומעלה שאלות בנוגע לאמינות סיפורו של רסלר. ברם, המידע שסיפקה הרשת היה תכוף, מדויק והגיע תמיד במועד. רסלר הצליח ליצור קשר עם ארגון הריגול הסובייטי של אלכסנדר ראדו בשווייץ ועשה בו שימוש כדי להעביר מידע למוסקבה. כתנאי לעבודה עם ראדו העלה רסלר דרישות תמוהות – הוא ביקש להותיר את מקורותיו עלומים בכל עת והתנה את שיתוף הפעולה שלו בכך שהסובייטים לא יעשו שום ניסיון לגלות את מקורותיו. מוסקבה חשדה בו בתחילה אולם לבסוף החלה להסתמך יותר על המידע שסיפקה הרשת שלו. לבסוף השווייצרים מצאו את המשדרים של הרשת והוציאו אותה מכלל פעולה טרם הסתיימה המלחמה.
היבט מעורר מחלוקת בסיפור של הרשת של לוסי הוא ההאשמה שהרשת הייתה במהותה חלק מפעולה של השירות החשאי הבריטי, אשר מטרתה הייתה להעביר מידע מאולטרה לסובייטים באופן מהימן שלא יחשוף את פעולות הפענוח הבריטיות. סטלין חשד במידע שהגיע מהאמריקנים ומהבריטים אודות תוכניות הנאצים לפלוש לרוסיה בשנת 1941. לכן, בהחלט מתקבל על הדעת שבעלות הברית עשו מאמצים כבירים כדי למצוא שיטה להעביר מידע חיוני לסובייטים.
הפארק הלאומי דורמיטור
גאוגרפיה
הפארק הלאומי ששטחו 390 קמ"ר, הוכרז בשנת 1952 ובשנת 1980 הכליל אותו ארגון אונסק"ו ברשימת אתרי המורשת העולמית. הוא משתרע בין גבהים של 450 ל-2,525 מטר מעל פני הים, והוא מתחלק לאזור ההררי, לרמה בגובה ממוצע של 1,500 מטר, ולמספר קניונים. בגלל המגוון הטופוגרפי של נוף הפארק ומיקומו הגאוגרפי הוא מושפע משני אזורים אקלימיים שונים - אקלים ים תיכוני ואקלים אלפיני.
האזור ההררי כולל 48 פסגות מעל גובה של 2,000 מטר, ומגיע לשיאו בהר בובוטוב קוק (Bobotov Kuk) הנישא לגובה של 2,525 מטר.
בפארק ארבעה קניונים עיקריים שהידוע שבהם הוא קניון נהר טארה (Kanjon reke Tare; Кањон реке Таре) הנמתח לאורך של 68 ק"מ והוא השני בגודלו בעולם אחרי הגרנד קניון. עומקו המרבי של הקניון הוא 1,333 מטר, והוא חלק מנהר באורך כולל של 144 ק"מ הנשפך בסופו של דבר לדרינה. הטארה הוא אתר פופולרי לחובבי רפטינג. הוא ידוע גם בזכות גשר ג'ורג'וויצ'ה (Đurđevića) שאורכו 365 מטר וגובהו של 172 מטר, ואשר הוקם בשנים 1937-1940. מבחינה גאולוגית הקניונים עשויים ממסיב סלעי שמקורו בטריאס התחתון עד לרביעון, והמאפיין העיקרי שלהם הוא אבן גיר מהטריאס המרכזי ועד לקרטיקון העליון.
ברמה 18 אגמים קרחוניים קטנים שזכו לכינוי "עיני ההר", ואלה שוכנים בגבהים שבין 1,140 ל-2028 מטר. הידוע שבאגמים הוא האגם השחור (Црно језеро; Crno jezero) השוכן ברום של 1,442 מטר. שטחו של האגם הוא כחצי דונם ועומקו המרבי 24.50 מטר. אגם זה מזין את מימיהם של שני אגני ניקוז, זה של הטארה, ובאופן תת-קרקעי גם את אגנו של נהר קורמניצה (Komarnica) המתחבר לאחר מכן אל הטארה.
החי והצומח
הצמחייה בפארק רב גונית וכוללת למעלה מ-1,300 מיני צמחים. היא מכסה שטח של כ-200 קמ"ר בפארק, שרובו עשוי מיערות עצים נשירים ומיערות מחטניים וכן כרים אלפיניים. העצים השכיחים הם עצי אורן, אשוח ואשור, ולהם נוספים 37 מינים אנדמיים.
מימי הנהרות והאגמים עשירים בדגים, בייחוד דגי סלמון, ועל היונקים נמנים הדוב החום, הזאב המצוי, חזיר הבר וחתול הבר. העופות כוללים מספר סוגי עיט, את הקורא ועוד.
השפעת האדם
בתחומי הפארק מתגוררים כ-4,000 איש, והעיירה הגדולה ביותר היא ז'אבליאק (Žabljak) שבה מתגוררים כמחצית מהם. היא משמשת כמרכז ספורט החורף במדינה, ובשנת 2005 הורה ארגון אונסק"ו על הוצאתה מתחומי הפארק הלאומי בשל בנייה והתפתחות בלתי שקולים, ועל הוספת שטחים אחרים הראויים להגנה. לפי החלטת אונסק"ו, על צעד זה להתקיים לפני שנת 2010 ובסופו יעמוד שטחו הכולל של הפארק על 340 קמ"ר.
המקום הוא יעד ביקור ונופש פופולרי בכל עונות השנה, ובקיץ פוקדים אותו מטפסי הרים ומטיילים. בתחומי הפארק אתרים היסטוריים מתקופת יוון העתיקה ורומא העתיקה ובייחוד מימי הביניים. על אלה נמנים תילי קבורה, מצבות ונקרופוליסים, שרידי מנזרים ומבנים מבוצרים, וכן כנסיות מהמאה ה-19.
כלב רועים שלטי
כלב הרועים השטלנדי (באנגלית: Shetland Sheepdog) הוא גזע של תת-המין כלב הבית.
היסטוריה
מקור ה"שטלנד שיפדוג" או בקיצור ה"שלטי", Shetland Sheepdog -Sheltie, הוא באיי שטלנד, צפונה מסקוטלנד. בעבר היה תפקידו להבריח את הכבשים מן היבולים של החוות הקטנות (Toons) ובשל כך היה שמו הראשון של הגזע "Toonie" - כלב של חווה קטנה. תושבי האי בחרו את כלביהם לפי יכולת עבודתם, סיבולת, אומץ לבם, אינטליגנציה ונאמנות. תכונות אלו הועברו גם לשלטי המודרני.
השלטי פותח לגזע נפרד בסוף המאה ה-19. נראה כי אז נעשו זיווגים עם הקינג צ'ארלס ספאנייל - King Charles Spaniel)) ועם גזע היאקי מגרינלנד (Yakki). לבסוף נעשו זיווגים עם קולי גס-שיער (הכלב המפורסם בסרט "לאסי"), וכתוצאה מכך קיבל השלטי הרבה מצבעיו ותכונותיו הפיזיות של הקולי. במשך זמן מה השתמשו האיכרים באיי שטלנד בכלבי בורדר קולי כמפקחים על העדרים. ההכלאה עם כלבי הטוני יצרה גזע הדומה בחוכמתו לבורדר קולי, הנחשבים לגזע חכם במיוחד.
כיום עומד השלטי במקום השני בסקאלת החוכמה של גזעי הכלבים (מבין הכלבים הקטנים), לאחר הפודלים.
במאה ה-20 היה שמו של הגזע "שטלנד קולי", אבל בשל התנגדות מגדלי הקולי, שינו את השם ל"שטלנד שיפדוג", ובקיצור "שלטי". ההתאחדות הבריטית לכלבנות רשמה את השלטי הראשון ב-1909 והגזע הגיע לארצות הברית ב-1911. עד שנות 1920 המאוחרות לא היו כלבים רבים מגזע זה באנגליה או בארצות הברית.
בישראל
בישראל קיים השלטי בשלושה צבעים:
בישראל קיימים מגדלים ספורים של הגזע, ויש בה רק כמה עשרות כלבים מגזע זה, כאשר הסייבל הוא הצבע הפופולרי ביותר.
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג
ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג (בגרמנית: Ernest II Herzog von Sachsen-Gotha-Altenburg; 30 בינואר 1745 – 20 באפריל 1804) היה דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בין השנים 1772–1804.
ילדותו
ארנסט נולד ב-30 בינואר 1745 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לפרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, וללואיזה דורותיאה, דוכסית סקסוניה-מיינינגן, בתו של ארנסט לודוויג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן. אמו דאגה מאוד לחינוכו יחד עם אחיו הצעיר אוגוסט, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ודאגה להם למורים מצוינים. בשנים 1768–1769 יצאו שני הנסיכים לטיול בהולנד, באנגליה ובצרפת.
שלטונו
ב-10 במרץ 1772 מת אביו פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, וארנסט עלה לשלטון במקומו. ארנסט היה שליט ליברלי ונאור, שהתעניין באמנויות ובמדעים והשתמש בשלטונו כדי לקדם אותם. הוא קידם מאוד את מערכת החינוך והכלכלה במדינה, וכן דאג לתיאטרון, לאוספי אמנות ולספריות. ארנסט התעניין במיוחד באסטרונומיה ובפיזיקה, ואף הקים את מצפה הכוכבים של גותה שהתפתחה למרכז אירופאי לאסטרונומיה.
בשנת 1774 הצטרף ארנסט לבונים החופשיים, ובשנת 1783 הצטרף ארנסט לאילומינטי בבוואריה. ב-20 באפריל 1804 מת ארנסט, ובנו אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-21 במרץ 1769 התחתן ארנסט עם שרלוטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתו של אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן. ממנה היו לו 4 ילדים:
מיקה ולטרי
מיקה ולטרי (בפינית: Mika Waltari; 19 ביולי 1908 – 26 באוגוסט 1979) היה סופר פיני, המתורגם והמפורסם ביותר מחוץ לגבולות ארצו.
ביוגרפיה
מיקה ולטרי נולד בהלסינקי, בירת פינלנד. הוא היה בן חמש בהתייתמו מאביו, טוימי ולטרי, כומר לותרני שנפטר משחפת, ובילדותו חווה את זוועות מלחמת האזרחים בבירת פינלנד. לבקשת אמו, אולגה ולטרי לבית יוהנסון, ובעקבות אהבתו הנכזבת לסופרת אלינה וארה, אהבה שהביאה אותו אל סף התאבדות, התחיל בלימודי תאולוגיה באוניברסיטת הלסינקי בשנת 1926. אולם משבר רוחני שחווה בשנת 1927 גרם לו לנטוש את התאולוגיה לטובת הלימודים בפקולטה למדעי הרוח. הוא למד ספרות, אסתטיקה ופילוסופיה וסיים את חוק לימודיו בשנת 1929. בתחילת דרכו המקצועית עבד כעורך בהוצאת ספרים, לאחר מכן שירת במשרד ההסברה הפיני, ומאוחר יותר התמסר לכתיבה עיתונאית וספרותית.
ולטרי היה רק בן שבע-עשרה כשהתחיל את הקריירה הספרותית שלו בפרסום הנובלה "בבריחה מפני אלוהים", סיפור שמיסיון יורדי-הים הפינים דרבן אותו לכתוב. שנה לאחר מכן, בשנת 1926, התפרסם קובץ סיפוריו "העיניים המתות", ושנה מאוחר יותר ראו אור קובץ שיריו הראשון, "למרגלות הצלב שלך", ואוסף האגדות "נסיך ג'יניסטן". באותן שנים היה הסופר אחד החברים הפעילים ב"ברית נושאי האש", קבוצה של יוצרים פינים צעירים וליברלים, ששמה לה ליעד לפתוח את חלונותיה של פינלנד לאירופה. אולם מאוחר יותר נטש את הקבוצה והחל נוקט עמדות מדיניות, חברתיות ודתיות שמרניות.
אף שכיוצר נחשב ילד פלא של הספרות הפינית למן ראשית פרסומיו, הרי רק בעקבות פרסום הרומן הראשון שלו, "האשליה הגדולה" (1928), ספר שכתב במהלך שהותו בפריז בקיץ של שנת 1927, התחיל ולטרי להתפרסם בפינלנד כאחד מסופריה הצעירים והמחוננים של ארצו. הרומן שתיאר בחיוניות ובעוצמה את חיי הבוהמה ואת הדור העירוני אובד-העצות, שקם בעקבות מלחמת העולם הראשונה, מצא בקלות מסילות ללבבות קוראיו ונהפך במהרה לרב-מכר.
באביב של שנת 1931 נשא הסופר לאישה את מריטה לוקונן (1978-1909), ובינואר 1932 נולדה לשניים בתם היחידה, סטו ולטרי, שברבות הימים הייתה גם היא לסופרת. בשנת 1935 זכה ולטרי בפרס ממלכתי חשוב, ועוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התבלט כאחד הסופרים המצליחים ביותר בארצו. כדי לכלכל את משפחתו נקט ולטרי כללים מחמירים של משמעת עצמית ושל מוסר עבודה קפדני, ובמהלך הקריירה שלו כתב מאות מאמרים וביקורות, עשרים ושישה מחזות ויותר מארבעים רומנים ויצירות נוספות בסיפורת. סרטי קולנוע רבים אשר הופקו בפינלנד ומחוץ לגבולותיה מבוססים על תסריטיו ועל ספריו. כיהן במשך יותר מעשרים שנה כחבר באקדמיה הפינית. מצוקת חייו הממושטרים ולחצי העבודה דחפו את הסופר לעישון של כשתי חפיסות סיגריות ביום, לאלכוהוליזם ולתקופות ארוכות של דיכאון ונדודי-שינה. אלה חייבו אותו להתאשפז כמה וכמה פעמים בבתי-חולים לחולי-נפש ולעבור ניתוח להסרת גידול סרטני מריאותיו בשנת 1968. נראה כי מות אשתו בשנת 1978 החיש את קץ חייו של ולטרי. הוא נפטר שנה אחריה, באוגוסט 1979, בהלסינקי.
ולטרי היה יוצר מגֻוון, והוא נחשב אחד הסופרים הפינים הפוריים, הרבגוניים והמוכשרים ביותר במאה העשרים. בנוסף על שפע הנובלות שכתב, הצטיין גם בכתיבת רומנים היסטוריים, שירה, משלים, סיפורים קצרים, מחזות, ספרי מסעות, מסות, סיפורי מתח, מאמרים, ביקורות, תסכיתים ותסריטים. כמו כן הרבה לתרגם לפינית, בעיקר מאיסלנדית, מאנגלית, מצרפתית ומשוודית.
ספריו בעברית
רבים מספריו התפרסמו בשפות שונות ברחבי העולם, ועד כה תורגמו לעברית שבעה מהם, חמישה מאנגלית ושניים מפינית:
עבד אל-אילה אל-עמרי
עבד אל-אילה עלי אל-עמרי (בערבית: عبد الإله علي العمري בתעתיק: עבד אלאלה עלי אלעמרי; נולד ב-15 בינואר 1997 בטאיף שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
אל-עמרי גדל במחלקות הנוער של וג' וא-נסר. ב-14 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של א-נסר, בתיקו 1-1 נגד אל-פייסלי במסגרת המחזור ה-14 בליגת העל הסעודית לעונת.
ב-27 במאי 2018 הושאל אל-עמרי למשך עונה אחת לאל-וחדה מליגת העל הסעודית. ב-6 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אל-קאדסיה במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת. ב-16 במאי 2019 הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בהפסד 2–5 לאל-פייחה במסגרת המחזור ה-30 בליגה. בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
לאחר תקופת ההשאלה חזר אל-עמרי לא-נסר.
קריירה בינלאומית
אל-עמרי היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר גביע אסיה 2019.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורנירי גביע אסיה עד גיל 23 בשנים 2018 ו-2020.
ב-25 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–1 על נבחרת כווית במשחק ידידות. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
בנוסף היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
ישיבת אור תורה
ישיבת אור תורה היא ישיבה השוכנת בטבריה על קבר רבי מאיר בעל-הנס.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בשנת ה'תר"ס (1900) ביוזמתו של האדמו"ר רבי שמואל וינברג מסלונים על ידי הרב משה קליערס, שכעשור מאוחר יותר מונה לרב העיר, בשיתוף הרב נח וינברג והרב יצחק מתתיהו סנדברג אשר עלו לארץ ישראל והשתקעו בטבריה בהוראת האדמו"ר רבי אברהם וינברג (הראשון) מסלונים. בשנים הראשונות כיהן כנשיא הישיבה הרב סנדברג.
בעת הקמתה (1900) שכנה הישיבה מחוץ לחומות העיר ותלמידיה, רווקים ונשואים כאחד, נהגו לשהות במבנה הישיבה כל ימות השבוע, זאת בניגוד לשאר הישיבות באותה תקופה, שלא הייתה בהן פנימיות. גם ראש הישיבה הרב קליערס נהג ללכת לישיבה ביום ראשון ולשהות בה עד יום חמישי ואז שב לביתו בין חומות העיר טבריה.
בשנים שלאחר מכן בעת ששהה הרב אשר זאב וורנר, בארצות הברית הוא גייס בין השאר עבור הישיבה כספים.
בשנת ה'תרע"ד בעת מסע הרבנים אל המושבות, עברה המשלחת וביקרה בישיבת אור תורה וכך מספר אחד התלמידים:
ברעידת האדמה שהייתה בארץ ישראל (1927), ה'תרפ"ז התמוטטו מספר מבנים בחצר הישיבה ובעקבות זאת נאספו כספים כדי לבנות מבנה חדש עבורה, שהוקם בשנת תרפ"ט.
הרב משה קליערס כיהן בראשות הישיבה עד פטירתו בכ"ג בשבט ה'תרצ"ד. לקראת פטירתו ביקש מהרב אשר זאב ורנר לשוב מארצות הברית על מנת שיקבל את תפקיד רב העיר וראשות הישיבה. הרב ורנר כיהן כראש הישיבה עד פטירתו בשנת תשי"ח ומאז ממלא את מקומו, בנו, הרב שמחה בונם וורנר.
הישיבה ניהלה גם תלמוד תורה בתוך העיר העתיקה של טבריה ובהמשך הקימה סניף של התלמוד תורה בשכונת קריית־שמואל.
דראגומירשט (מחוז מרמורש)
דראגומירשט (בהונגרית:Dragomirești, ביידיש:דראגאמירעשט) היא עיר קטנה במחוז מרמורש ברומניה. הוכרזה כעיר בשנת 2004. במפקד של 2002 נקבע ש-99.5 אחוז מתושבי העיר הם רומנים.
הקהילה היהודית
על פי מפקדי האוכלוסין, מספר היהודים בדראגומירשט בשנת 1920 היה 756, והם היוו 28 אחוז מכלל האוכלוסייה. בשנת 1941 היו בדראגומירשט 684 יהודים. כיום (2013) אין יהודים במקום.
היהודים הראשונים הגיעו לדראגומירשט בשליש הראשון של המאה ה-18. בסוף המאה ה-18 התארגנה במקום קהילה שבהתבססה על חסידי קוסוב שבאו מגליציה ומפודוליה. יהודי המקום עסקו במסחר תבואה וצאן, עבדו בתעשיית העץ ובחקלאות. במקום הוקם בית כנסת ובית מדרש חסידי, מקווה טהרה ובית עלמין.
הרב הראשון של הקהילה היה משה שטרן. מ-1903 כיהן כרב יצחק מאיר שוורץ שחיבר מספר חיבורים. ב-1911 נתמנה כרב מנחם מנדל שפירא, והרב האחרון היה משה ישראל פלדמן שאף עמד בראש ישיבה שהייתה במקום. בישיבה למדו כ-45 תלמידים והיא התקיימה עד ימי השואה.
עם תחילת שואת יהדות הונגריה באביב 1944, נבנה במרכז הכפר גטו בו רוכזו כל יהודי הכפר וכפרים אחרים מאזור. סך הכל היו בגטו כ-2,000 איש. ב-15 במאי החלו יהודי הגטו במסע מפרך בן 25 ק"מ לעיירה וישווה, שם עלו היהודים על רכבות שלקחו אותם למחנה אושוויץ, ושם נספו רובם.
סלקטיביזם
סלקטיביזם (באנגלית: Slacktivism – הלחם של Slacker ו-Activism) הוא תמיכה במטרה פוליטית או חברתית באמצעות מדיה חברתית או עצומות מקוונות, המאופיינת במאמץ או בהתחייבות מינימליים. לפעולת התמיכה עצמה כמעט ואין שום השפעה, מלבד לגרום לאדם העושה אותה להרגיש מסופק שהוא תרם.
פעולות סלקטיביסטיות כוללות חתימה על עצומות מקוונות, הצטרפות לארגון קהילתי מבלי לתרום למאמציו, העתקת והדבקת סטטוסים או מסרים ברשתות חברתיות או שינוי המידע האישי או התמונה האישית ברשתות חברתיות. מחקרים החלו להתמקד בקשר בין סלקטיביזם לבין אקטיביזם מודרני, היות שקבוצות מרבות להשתמש במדיה חברתית על מנת לסייע למעורבות אזרחית ולפעילות קולקטיבית.
פלטפורמות חדשות ואתרים רבים משלבים רשתות חברתיות כמו פייסבוק וטוויטר אל תוך הממשקים שלהם, ובכך מאפשרים למשתמשים לעשות לייק, לשתף או "לצייץ" בנוגע למשהו מעניין אותו הם ראו באינטרנט. כעת אנשים יכולים להביע דאגה כלפי עניינים פוליטיים או חברתיים באמצעות לא יותר מקליק של עכבר, דבר שמעלה את השאלה של מה בעצם מושג על ידי אותם לייקים, שמעט מאוד מחשבה או מאמץ דרושים עבורם.
השימוש במונח
המונח נטבע, ככל הנראה, על ידי דווייט אוזרד ופרד קלארק ב-1995 בפסטיבל קורנרסטון. המונח היה אמור לקצר את הביטוי slacker activism, שמתייחס לפעולות של צעירים שמטרתן להשפיע על החברה בקנה מידה קטן ופרטי (כמו למשל זריעת עץ בניגוד להשתתפות בהפגנה). כלומר, למונח הייתה במקור משמעות חיובית.
דוגמה לשימוש במונח "סלקטיביזם" הופיעה בספרו של יבגני מורוזוב Net Delusion: The Dark Side of Internet Freedom (2011). בספר מורוזוב מייחס את המונח לניסוי של קולדינג-יורגנסן: בשנת 2009 פסיכולוג דני בשם אנדרס קולדינג-יורגנסן יצר קבוצת פייסבוק בדיונית, כחלק מן המחקר שלו. בדף הקבוצה הוא פרסם הודעה שבה נטען שרשויות העיר קופנהגן מתכננות להרוס את מזרקת סטורק ההיסטורית. 125 חברי פייסבוק הצטרפו לקבוצה ביום הראשון להקמתה, ומספר החברים החל לגדול בקצב מדהים, ועמד בסופו של דבר על 27,500. מורוזוב טוען כי הניסוי של קולדינג-יורגנסן חשף רכיב מפתח של סלקטיביזם: "כאשר עלויות התקשורת הן נמוכות, קבוצות יכולות להירתם לפעולה בקלות". גם קליי שירקי אפיין סלקטיביזם באופן דומה כ"יצירת קבוצות קלה עד כדי גיחוך".
ביקורת על סלקטיביזם
הספק בערכו של הסלקטיביזם קיים. חלק מהספקנים טוענים שבבסיס המושג קיימת הנחה לפיה כל הבעיות יכולות להיפתר באמצעות המדיה החברתית, ובעוד שהדבר עשוי להיות נכון כשזה נוגע לנושאים מקומיים, סלקטיביזם עלול להיות לא יעיל בפתרון מצבים גלובליים קשים.
ביקורת על סלקטיביזם מערבת לעיתים את הרעיון לפיו פעולות באינטרנט אינן יעילות, ו/או שהן מונעות או מפחיתות השתתפות פוליטית בחיים האמיתיים. עם זאת, היות שמחקרים על סלקטיביזם מתייחסים רק למקרה או לקמפיין ספציפי, קשה למצוא את האחוז המדויק של פעולות סלקיטיביסטיות אשר משיגות מטרה מוצהרת.
מיכה וייט טען כי על אף שסלקטיביזם הוא בדרך כלל הדרך הפשוטה ביותר להשתתפות בתנועות ובשינויים, החידוש של אקטיביזם ברשת מתנדף ככל שאנשים מתחילים להבין שהשתתפותם לא הביאה לשום השפעה ממשית, מה שמביא אותם לאבד תקווה בכל צורות האקטיביזם.
דאנינג מציין כי סלקטיביזם נחשב כפחות מזיק. בתור דוגמה, הוא מצטט את האתר Change.org. האתר מלא במאות אלפי עצומות. אדם אשר חותם על אחת מן העצומות המקוונות הללו עשוי להרגיש טוב עם עצמו, אולם עצומות אלו בדרך כלל אינן מחייבות ואינן מביאות לשום שינוי משמעותי. דאנינג מציע שלפני שתורמים, או אפילו עושים "לייק" למטרה מסוימת, צריך ראשית לחקור את הנושא ואת הארגון על מנת להבטיח כי שום דבר אינו מקושר בטעות, מוגזם או שגוי.
דוגמה לקמפיין נגד סלקטיביזם הוא סדרת הפרסומות "Liking isn't Helping" שנוצרה על ידי חברת הפרסום הבינלאומית Publicis Singapose לארגון הסיוע Crisis Relief Singapore (CRS). הקמפיין כולל תמונות של אנשים שנאבקים או שנמצאים במצוקה, ואשר מוקפים על ידי אנשים שנותנים את הסכמתם באמצעות אגודלים מורמים עם הכיתוב "Liking isn't Helping". למרות שבקמפיין לא היו מספיק מרכיבים קריטיים שהיו מביאים להצלחתו, הוא בכל זאת גרם לצופים לעצור ולחשוב על הרגלי האקטיביזם שלהם ולהטיל ספק בהשפעתו האמיתית של הסלקטיביזם.
הגנה על סלקטיביזם
למרות המשמעות השלילית הנלווית למושג, מחקר מתאמי שנערך ב-2011 על ידי אוניברסיטת ג'ורג'טאון שנקרא "הדינמיקה של המעורבות במטרה" קבע כי סלקטיביסטים אכן "נוטים יותר לנקוט פעולות משמעותיות." מעניין לציין כי "סלקטיביסטים משתתפים פי שניים יותר בפעילויות מאשר אנשים שאינם עוסקים בסלקטיביזם, והפעולות שלהם הם בעלות פוטנציאל גבוה להשפיע על אחרים." היתרונות של סלקטיביזם בהשגת מטרות ברורות כוללים יצירת אמצעי בטוח, זול ויעיל של התארגנות שהוא ידידותי לסביבה. לאותם "אלופים חברתיים" יש את היכולת לקשר באופן ישיר את המעורבות במדיה החברתית עם הענות, ובכך למנף את הדיאלוג השקוף שלהם לפעולות כלכליות, חברתיות ופוליטיות. מי שפועל באותו דפוס חשיבה הוא אנדרו לאונרד, כתב ב-Salon, שפרסם מאמר על האתיקה של הטלפונים החכמים וכיצד אנו משתמשים בהם. אף על פי שהאמצעים לייצור מכשירים אלו מנוגדים לסטנדרטים של זכויות האדם, לאונרד מעודד שימוש בטלפונים חכמים בהתבסס על כך שהטכנולוגיה שהם מספקים יכולה להיות מנוצלת בתור אמצעי לשינוי המצב הבעייתי של הייצור שלהם. היכולת לתקשר במהירות ובקנה מידה גלובאלי מאפשרת להפיץ ידע, כמו למשל התנאים שתאגידים מספקים לעובדיהם, וכן ההשלכה של הייצור הנרחב שלהם על הגלובליזציה. לאונרד טוען כי טלפונים חכמים וטאבלטים יכולים לשמש ככלים יעילים בהבאה לשינוי דרך סלקטיביזם, כיוון שהם מאפשרים לנו להפיץ ידע, לתרום כסף ולהביע את דעתינו על נושאים חשובים בצורה יותר מועילה.
האופי המערבי של הביקורת כלפי הסלקטיביזם מתייחס בביטול להשפעה שיכולה להיות לו בהקשרים סמכותיים או מדכאים. העיתונאית קורטני ס. ראדש טוענת כי אפילו רמה נמוכה של מעורבות הייתה צורה חשובה של אקטיביזם עבור צעירים ערבים לפני ובזמן האביב הערבי, כיוון שזו הייתה צורה של דיבור חופשי, והייתה לה את היכולת להביא לסיקור תקשורתי, כמו למשל כאשר האשטאג הופך ל"נושא טרנדי, זה עוזר ביצירת תשומת לב תקשורתית, גם כשזה עוזר לארגן מידע. הכוח שיש למדיה החברתית בעיצוב סדר היום החדשותי הבינלאומי הוא אחת הדרכים בהן הם מערערים את כוחה וסמכותה של המדינה." בנוסף לכך, מחקרים מראים ש"הפחד שפעילויות מקוונות יתפסו את מקומן של פעילויות בחיים האמיתיים אינו מבוסס", היות שהן לא גורמות להשפעה חיובית או שלילית על השתתפות פוליטית.
קליקטיביזם
המונח "קליקטיביזם" משמש לעיתים לתיאור פעילים המשתמשים במדיה חברתית כדי לארגן מחאות. זה מאפשר לארגונים לכמת את ההצלחה שלהם על ידי מעקב אחר כמה אנשים הקליקו על העצומה שלהם או על קריאה אחרת לפעולה. לדוגמה, הקבוצה הבריטית UK Uncut משתמשת בטוויטר ובאתרים אחרים על מנת לארגן מחאות ופעולות ישירות נגד חברות המואשמות בהעלמות מס. הדבר שונה מסלקטיביזם בכך שהוא רק מחליף דרכים ישנות לתקשר את קיומה של העצומה (טלפון, מפה לאוזן, פלאיירים וכו'.) וכן כרוך במחאה פיזית ואמיתית. מצד שני, קליקטיביזם גם משמש לעיתים לתיאור צורות של סלקטיביזם מבוסס-אינטרנט כמו חתימה על עצומות מקוונות או חתימה ומשלוח של דוא"ל לפוליטיקאים או למנכ"לים של תאגידים.
הרעיון מאחורי קליקטיביזם הוא שמדיה חברתית מאפשרת דרך מהירה ופשוטה להראות תמיכה בארגון או במטרה. המוקד העיקרי של הארגון הפך לניפוח שיעורי ההשתתפות על ידי כך שהוא מבקש פחות ופחות מהחברים/צופים שלו.
קליקטיביזם יכול להיות מוצג גם באמצעות מעקב אחר הצלחתו של קמפיין על ידי כמה "לייקים" הוא מקבל. קליקטיביזם שואף לכמת תמיכה, נוכחות ומתן סיוע מבלי לשים דגש על השתתפות אמיתית. עשיית "לייק" לתמונה בפייסבוק או הקלקה על עצומה הן למעשה פעולות סמליות כיוון שהן מדגימות שהמשתמש מודע למצב ומראות לחבריהם את הדעות והמחשבות שיש לו על נושא מסוים.
צדקה
סלקטיביזם של צדקה יכול להיות מתואר בתור פעולות תמיכה במטרה הכרוכות במעט מאמץ מצד האדם. דוגמאות לסלקטיביזם של צדקה באינטרנט כוללות פרסום סטטוס בפייסבוק על מנת לתמוך במטרה מסוימת, עשיית "לייק" למטרה של ארגון צדקה בפייסבוק, ציוץ או ציוץ-חוזר של בקשה של ארגון צדקה לתמיכה בטוויטר, חתימה על עצומות מקוונות ופרסום ושיתוף קטעי וידאו ב-Youtube העוסקים במטרה כלשהי. ניתן לטעון כי האדם לא עשה "לייק" לתמונה כדי לעזור לאדם במצוקה, אלא כדי לגרום לעצמו להרגיש טוב, וכדי להרגיש שהוא עשה משהו חיובי בשביל האדם או המצב המתוארים בתמונה שמולם.
דוגמאות לסלקטיביזם של צדקה שאינו מקוון כוללות צמידי מודעות ואביזרים אחרים לתמיכה במטרות, וכן מדבקות פגוש ותרומות בטלפון הנייד.
צדקה כתוצר לוואי של רכישת מוצרים
זוהי רכישה של מוצרים שתומכים במטרה מסוימת ומפרסמים כי אחוז מסוים מעלות המוצר יוקצה למטרה זו. במקרים מסוימים הסכום הנתרם מתחלק בין כמה גופים בתוך קרן אחת, שפועלת לסיוע במספר תחומים של המטרה.
פוליטי
צורות מסוימות של סלקטיביזם הן מכוונות מטרות פוליטיות, כמו למשל השגת תמיכה לקמפיין נשיאותי, או חתימה על עצומה באינטרנט אשר מטרתה להשפיע על מהלכים ממשלתיים.
אהדה
סלקטיביזם של אהדה ניתן למצוא ברשתות מדיה חברתית כמו פייסבוק, בהן משתמשים יכולים לעשות "לייק" לעמודים על מנת לתמוך במטרה מסוימת או על מנת להביע תמיכה כלפי אנשים במצוקה. דבר נוסף אשר נפוץ בסלקטיביזם מסוג זה הוא משתמשים אשר משנים את תמונת הפרופיל שלהם לכזו אשר מראה לחבריהם שאכפת להם מנושא מסוים.
בסלקטיביזם של אהדה נעשה לרוב שימוש בתמונות של ילדים קטנים, חיות ואנשים שנראים במצוקה כדי לתת לצופים תחושה של מהימנות, מה שגורם לקמפיין להדהד לפרק זמן ארוך יותר בזכרונם. שימוש בילדים בקמפיינים הוא לעיתים הדרך היעילה ביותר להגיע לקהל רחב יותר בשל העובדה שכאשר מבוגרים נחשפים למודעת הפרסומת הם לא יוכלו להתעלם מילד במצוקה.
הוויתו על ידי טהרה
בהלכות מקוואות, אחד מכללי היסוד הוא הוויתו על ידי טהרה. כלל זה, נלמד מהפסוק בפרשת אמור, שממנו נלמד בתלמוד כי על המקווה להיווצר על ידי דברים טהורים שאינם מקבלים טומאה בשום אופן, כמו למשל כלי גללים (כלי העשוי מצואת בהמה) או כלי אדמה, ולא למשל כלי ברזל או כלי זכוכית. לפי רוב הפוסקים, גם פלסטיק נחשב לדבר שאינו מקבל טומאה.
הכלל
בשונה מדין הפוסל מים שבאו על ידי אדם "הווייתו על ידי אדם" שבו הבעיה העיקרית היא שהמים נוצרים על ידי כוח האדם, כוונתו ותכנונו, הרי שדין הווייתו על ידי טהרה הוא דין פיזי יותר. כך למשל, מים שבאו למקווה בכוח דבר שמקבל טומאה, אך עבר בינתיים על גבי דבר נוסף שאינו מקבל טמאה ומשם הגיעו המים למקווה, אין המקווה פסול, וכן ההפך: גם אם המים באו מעצמם למקווה מכוח הגשם, אך הם עברו מעשית בדופן המקווה על ידי דבר המקבל טומאה, המים פסולים.
אקטואליה
בימינו, התחבטו הפוסקים האם מותר לייצר מקווה המורכב מבטון שבו ישנם גם חלקי ברזל המחזקים את דופני המקווה. השאלה היא האם אין בכך חיסרון ב"הוייתו על ידי טהרה" - על מקווה להיעשות על ידי דברים שאינם מקבלים טומאה, וברזל הוא מהכלים שמקבלים טומאה גם אם אין להם בית קיבול. הפוסקים הביאו ראיה, מדופני המקוואות שתיקן בעל התניא היו נאחזים על ידי מסמרי ברזל המעמידים את קרקעית המקווה במקומה. מהמקווה של הבעל התניא נראה לכאורה, כי כאשר הברזל רק מחזק ומעמיד את דופני המקווה במקומם (אך הוא לא הדופן עצמו) אין בעיה של "הוויתו על ידי טהרה".
בשנת תש"ע יצא הרב משה ברנדסדורפר נגד טכניקה חדשה במקוואות, המעבירה את המים לבור הטבילה על ידי צינור המכונה "גיברייט" השייך לחברת geberit, שדרך התקנתו היא באופן שמובאים שני צינורות נפרדים, ולאחר התקנתם במקום מלחימים את שני הקצוות על ידי התקנת מכשיר מיוחד המוצמד לקטע בו מתחברים שני הצינורות, ועל ידו מחממים את שני הקצוות, ממיסים אותם, ובכך מחברים אותם. לאחר מכן, נותר הכלי מחובר לצינורות, ולא ניתן להפריד אותו. לפי דעתו של הרב ברנדסדורפר, ייתכן שחיבור הצינורות במקום זה, שנעשה על ידי מתכת נחשב לכלי מתכת המקבל טומאה, ואחד מפסולי המקווה, הוא אם נוצר על ידי דבר המקבל טומאה ואין הווייתו על ידי טהרה. פסיקתו עוררה סערה הלכתית.
זריעה בזוחלין
אחת מהבעיות החמורות העומדות בפני אלו המכשירים את המקווה, היא לאלו המכשירים את המקווה בבור זריעה. קיימים פוסקים האומרים, שמכיוון שמים ש"זוחלין" (אינם "אשבורן", כלומר אינם מכונסים בהשקט במקום אחד) אינם נחשבים למים כשרים, אז גם כאשר מכשירים מים שאובים או טמאים במים "זוחלין", הזריעה לא תועיל. הסברא בזה היא, שכדי להכשיר מים שאובים, יש להקפיד שיחול בשעת ההכשרה על המים הכשרים שם הלכתי של "מקווה" (מים שנקוו וכונסו ואינם זוחלין ממקומם), ולכן ברור שמים שאינם נשבים למקווה אינם מערבים מקווה.
לבעיה זו מצא החזון איש פתרון, שיפתחו ברז לתוך תחתית מי הבור הגשמים הקרוי "בור זריעה", כך שהמים השאובים "נזרעים" לתוך החלק התחתון של המקווה שהוא אינו נחשב ל"זוחלין", ורק החלק העליון נחשב לזוחלין. אך גם פתרון זה אינו מושלם, מפני שיש הסוברים ש"זחילה" בחלק ממי הבור משפיעה על כל מי הבור. ולכן כיום נהוג לזרוע את המים בבור הזריעה, לפני שנפתח החור המעביר את המים למקווה, כך שיש לפחות רגע אחד שבו המים נמצאים בבור הזריעה ואינם נחשבים ל"זוחלין", וברגע זה נזרעים המים השאובים במי הגשמים שב"בור הזריעה" ושוב הם כשרים.
הבעיה במצב זה היא הכלל שמקווה צריך להיות הווייתו על ידי טהרה. כאשר אדם פותח את נקב המקווה, הוא גורם שהמקווה יעשה על ידי אדם, שהוא מקבל טומאה. מכיוון שכך נהגו, לעשות פטנט כזה: כאשר אדם פותח את חור הטבילה, נופלים המים הראשונים לחור שמונע מהמים להגיע למקווה. לאחר שהמים שבאו על ידי הכוח הראשון, שנוצר על ידי מעשה האדם, נפלו לחור, סותמים את החור היטב, והמים שבאים מכאן והלאה למקווה הם מים כשרים.
אראל (קרן פנסיה)
אראל (ברוסית: Негосударственный пенсионный фонд «Эрэл») היא קרן פנסיה רוסית לא ממשלתית. מטה הקרן ממוקם ביאקוצק. החברות המנהלות הן Investment Standard Investment Company (במוסקבה) והחברות Portfolio Management Investment LLC וחברת Capital Management LLC (שמושבה במגניטוגורסק).
היסטוריה
קרן הפנסיה "אראל" הוקמה ב-25 בספטמבר 1995. מאז שנת 2002, ברפובליקה של סאחה (יקוטיה), פועלת התוכנית הנשיאותית להתפתחות חברתית וכלכלית של הכפר, שאחד הסעיפים שבהם הוא הפרשה לפנסיה לא ממשלתית לתושבים כפריים. במסגרת תוכנית זו פותח ויושם מנגנון להקצאת קצבאות שאינן ממשלתיות עבור עובדים יקוטיים כפריים. לשם כך קבעה ממשלת יקוטיה את קרן הפנסיה "אראל", רשת מורשית וייצוגית למתן שירותי ביטוח פנסיוני לתושבי הרפובליקה.
במרץ 2004 נבדקה ואושרה ניסיונה של יקוטיה בפתרון סוגיית הפנסיה של תושבי הכפר בישיבת הוועדה למדיניות אגררית ומזון של מועצת הפדרציה של רוסיה. כחילופי ניסיון, בשנים 2004–2005 נערכו ביאקוצק ישיבות, ועידות מדעיות ומעשיות ודיונים בנושא בעיות ההפרשה לפנסיה. נציגי המחוזות של הפדרציה הרוסית הדגישו את חשיבות הניסיון הרפובליקני בשימוש במנגנוני פנסיה נוספים לתושבי הכפר, שראויים להפצה ויישום בשאר אזורי רוסיה.
הצורך ביישום מעשי של הניסיון היקוטי עלה בשנת 2004 מצד הנהגת מחוז אוטונומי אגיני בוריאטי. נחתם הסכם בין הנהלת המחוז לבין "אראל" בדבר שיתוף פעולה בתחום ההפרשה לפנסיה שאינה ממשלתית לתושבים כפריים. תוכנית המימון תוכננה במשך מספר שנים עם תקציב של 13 מיליון רובל. בהתבסס על מכרז פתוח שערכה הנהלת המחוז, "אראל" נבחרה ליישם את התוכנית. לשם כך נחתמו תוכניות פנסיה פרטיות עם עיריות האזור האוטונומי אגיני, המשמשות כמפקידים לטובת עובדים כפריים.
פעילויות
בנוסף להשתתפות בתוכניות פנסיה רפובליקניות, "אראל" מציעה ללקוחותיה מגוון שירותים מלא לביטוח פנסיוני חובה, תוכניות פנסיה של חברות ותוכניות פנסיה פרטיות.
במסגרת הסכם העברות, קרן הפנסיה של הפדרציה הרוסית העניקה ל"אראל" את האפשרות לקבל פניות מאזרחים על העברת החלק הממומן של הפנסיה מקרן הפנסיה הממשלתית ל"אראל" ובקשות להשתתפות בתוכנית המימון המשותפת לפנסיה.
ברזרק
כ־24 מיליון עותקים של כרכי הסדרה נמכרו ביפן וכ־7 מיליון מחוץ לה והיא נחשבת לאחת מסדרות המאנגה למבוגרים המצליחות ביותר בכל הזמנים ולאחת מיצירות המופת הגדולות של המדיה. בשנת 2002 זכתה הסדרה במקום השני בפרס המצוינות בטקס פרס התרבות ע"ש אוסאמו טזוקה השישי. נכון ליוני 2017, 39 כרכים יצאו לאור.
סדרת האנימה שנוצרה על פי המאנגה זכתה אף היא לשבחים רבים, על אף הקיצוצים והשינויים שנעשו בה בהשוואה ליצירה המקורית. האנימה שודרה באסיה (המזרח הרחוק), אמריקה, אירופה ואוסטרליה.
מקור שם הסדרה, "ברזרק" (וביפנית ベルセルク, Beruseruku), הוא מהמילה הלועזית Berserk. במקור שימשה המילה ככינוי ללוחמים נורדים עתיקים אשר היו אחוזי זעם בעת הקרב כך שהיה קשה לפגוע בהם. בשל עורות הדובים שנהגו ללבוש דבק בהם הכינוי ברסרקרים, שפירושו בשפתם - "עור דוב", או גם "לא לובשים שריון", מסיבה דומה. מאז, המילה "Berserk" השתרשה באנגלית ופירושה הוא "שכרון קרב"- התפרצות או השתוללות זעם בצורת התקף. בסדרה, הדבר מתייחס ככל הנראה להתקפי הזעם של גאטס, המופיעים כאשר הוא נקלע למשבר רגשי או פשוט מגיע לנקודת מאמץ מסוימת בקרב שבמהלכו קשה מאוד להכניעו.
סדרת המאנגה
הבסיס הראשון למאנגה הופיע ב־1988 במעין סיפור "אב טיפוס" בן 48 פרקים שכתב מיורה. לאחר זמן מיואה אף זכה בפרס על כתיבתו. הוצאת "האקוסנשה" הוציאה לאור את הכרך ("טנקובון") הראשון של הסדרה ב־1990, ומאז יצאו לאור שלושה כרכים נוספים בעלי מספר לא אחיד של פרקים, עד שהסדרה החלה להתפרסם באופן קבוע במגזין "יאנג אנימל" ("Young Animal"- "חיה צעירה") של הוצאת האקוסנשה החל משנת 1992. הסדרה ממשיכה להתפרסם באותו מגזין בקצב של פרק אחד מדי שבועיים, אך לרוב קיימות הפסקות זמן גדולות בין פרסום הפרקים; החל מהכרך החמישי של הסדרה (שהוא הראשון שיצא לאור מאז החלו פרקי הסדרה להתפרסם ב"יאנג אנימל") כוללים הכרכים השלמים בין 8 ל־11 פרקים.
עיבוד האנימה הראשון
ב־1997 התחילה ההפקה של העיבוד לאנימה. הסדרה הונפשה על ידי OLM (אורינטל לייט אנד מג'יק) ושודרה בניפון טלוויז'ן במשבצת אחרי חצות, מ־7 באוקטובר 1997 עד אפריל 1998. שידור האנימה ביפן התחיל בין ההוצאה של הכרך ה־14 וה־15.
מכיוון שלרשות האולפנים המפיקים עמד תקציב מוגבל יחסית, עלילת המאנגה התבררה כרחבה מכדי שיעבדו אותה למסך בשלמותה. מסיבה זו, העיבוד הטלוויזיוני קיבל חופש אומנותי בסיפור העלילה ושודר תחת השם "קנפו דנקי ברזרק" (剣風伝奇ベルセルク, Kenpû denki beruseruku בתרגום חופשי: "המוזר שבמלחמה") במקום השם "ברזרק", שמה של הסדרה המקורית. בנוסף, העיבוד החליט להתמקד בעיקר בסאגת "תור הזהב" (כרכים 4–13 בקירוב). הסיפור ששודר נלקח ברובו מאותה סאגה, אם כי גם שם, חלק מהסצנות שנחשבו לבוטות או לאכזריות במיוחד שונו או צונזרו. סצנות אחרות, כמו גם חלק מדמויות הסיפור המקורי, הושמטו לחלוטין מהעיבוד מכיוון שבמאנגה התבררו כרלוונטיות בעיקר לאחר סאגת תור הזהב.
הסדרה כוללת 25 פרקים (אם כי במקור תוכננו 26, ומפאת מגבלות כלכליות קוצץ היקפה) בני 24 דקות כל אחד, מכילה חלק מעלילת הכרך הראשון של המאנגה ובעיקר את עלילת הכרכים ה־4 עד ה־13; עקב כך, היא מספרת בעיקר את סאגת "תור הזהב". בהתאם למאנגה, האנימה מתמקדת בעברו של גאטס ומציגה לצופים בעיקר את הרקע והסיבות להפיכתו ל"לוחם השחור" הקודר, כמו גם את שנות פעילותו כשכיר חרב במחיצת "להקת הנצים" ומערכת היחסים בינו ובין גריפית' וקסקה.
באסיה, חברה בשם VAP VIDEO שיווקה 13 קלטות וידאו ו־12 תקליטורי וידאו שכוללים שני פרקים כל אחד (פרק יחיד בקלטת ווידאו האחרונה ושלושה פרקים בתקליטור וידאו האחרון) מ־1998 עד 1999 ביפן.
מארז די וי די של שבעה תקליטורים שוחרר ביפן ב־2001. שבעת הדיסקים שוחררו מחדש ביפן ב־2003, אך הפעם במארז די וי די רגיל. מחוץ ליפן תורגמה האנימה לכתוביות ושוחררה ב־6 מארזי די וי די רגילים ומארז לאספנים של 7 תקליטורים בקוריאה (Mania Entertainment) ב־2004. המוזיקה לסדרה הולחנה על ידי סוזומו הירסוואה.
עיבוד האנימה השני
בספטמבר 2010, הוכרז בכרך ה־35 של הסדרה כי מתוכנן לצאת לה עיבוד אנימציה חדש. מספר קדימונים שודרו כבר אז והועלו לאתר יוטיוב. בהמשך נמסר כי החלק הראשון של העיבוד יהיה סרט באורך מלא אשר אמור היה לצאת בשנת 2011. סרט זה והעיבודים שעתידים היו לבוא אחריו (שטרם ידוע באילו פורמט ייעשו) יהוו כולם פרויקט שיעבד את הסדרה בשלמותה לאנימציה.
עיבוד האנימה השלישי
ב־1 ביולי 2016, זוג אולפני אנימציה בשם GEMBA ו־Millepensee פנו לתאגיד ההפקה Liden Films ויצרו את Berserk.
לאנימה Berserk ישנן שתי עונות. אחת בשם Berserk 2016 והשנייה בשם Berserk 2017.
האנימה עוקבת אחרי גאטסו (או גאטס) בסאגת נץ המילניה (או אימפריית המילניה), לאחר האירועים של תור הזהב.
הסאגה הנ"ל נחשבת על ידי המעריצים של ברזרק לאדפטציה הגרועה ביותר של ברזרק אי פעם.
עלילת המאנגה
הסיפור בנוי בצורת תצרף, כאשר כל העת נחשף חלק חדש התחבר לתמונה אחת כוללת. האנימה מהווה מעין רקע לסיפור המלא ומסופרת בעיקר בצורת זיכרון אחד ארוך, ואילו המאנגה ממשיכה את הסיפור הלאה. עד כה המאנגה מתחלקת ל־5 סאגות.
סאגת הלוחם השחור
(כרכים 1 עד סוף 3)