cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לב הדרקון
עלילה
בואן ודראקו מאגדים את הכפריים לכדי צבא גדול, והם כמעט זוכים בניצחון כאשר גילברט קולע חץ בלבו של אינון. דראקו, החש בכאבו של אינון, מתרסק אל הטירה ונלכד. אינון מבין כי הוא למעשה בן אלמוות כל עוד דראקו בחיים, ולכן נחוש לשמור עליו. אייסלין, שמודעת לקשר, מנסה להרוג את דראקו באישון לילה, אך אינון עוצר אותה והורג אותה.
המורדים חודרים לטירה, ובקרב נוסף מול בואן נופל אינון מראש המגדל. בואן מנסה לשחרר את דראקו, אך זה מתחנן שיהרוג אותו ויסיים את שלטונו של אינון. בואן לא מסוגל לעשות זאת, אך אז אינון חוזר ותוקף. דראקו חושף את מחצית-לבו ובואן משליך עליו גרזן, ובכך הורג את אינון ואת דראקו. גופתו של דראקו מתפוגגת ונשמתו הופכת לכוכב חדש בשמיים.
הפקה
פטריק ריד ג'ונסון, שכתב את העלילה של לב הדרקון, הציע תחילה את הרעיון למפיקה רפאלה דה לאורנטיס. ג'ונסון אמר שהוא רצה את "הרעיון שדרקון ואביר ירמו כפרים תמורת כסף" כי הוא חשב שזה "לא רק מצחיק, אלא גם דיי חמוד". דה לאורנטיס רצתה שג'ון בדהם, שהיה אז שותף לעשייה של רוב כהן, יעבוד על הסרט. לדברי כהן, בדהם "לא הגיב" לחומרים, ולכן ג'ונסון התבקש לביים את הסרט.
הצילומים החלו ביולי 1994 בסלובקיה. דראקו נעשה ברובו בטכנולוגיית CGI, אך חלקים מגופו נבנו בגודל מלא לסצנות מסוימות, למשל סצנת הקרב בה בואן נלכד בלסתותיו של דראקו, ובסופה דראקו מצמיד את בואן לאדמה בכף רגלו. הלסתות היו בעלות יכולת תנועה ותופעלו בידי בובנאי. בסצנות אחרות השתמשו במקל לסימון מיקומו של דראקו כדי שהשחקנים ידעו לאן להסתכל, והשורות שלו הוקראו להם על ידי אדם נוסף. לאחר הצילומים ועריכת החתך הסופי של הסרט נדרשו עוד שלושה עשר חודשי עבודה כדי להשלים את העריכה הסופית, כולל האפקטים המיוחדים.
אוורט (וושינגטון)
אוורט (באנגלית: Everett) היא בירת מחוז סנוהומיש במדינת וושינגטון בארצות הברית. העיר שוכנת על חוף מפרץ פיוג'יט (Puget Sound) במערב וושינגטון, במרחק של 40 קילומטרים צפונית לעיר סיאטל. בעיר מתגוררים 103,019 תושבים (נכון ל-2010).
היסטוריה
ההתיישבות באזור החלה בשנות ה-60 של המאה ה-19 ועם השנים היא הלכה וגדלה. בסביבות 1890 החל תכנון להקים עיר של ממש באזור והיא הוקמה באופן רשמי ב-4 במאי 1893. העיר נקראה על שמו של אוורט קולבי, שהיה בנו של אחד המשקיעים הגדולים בהקמת העיר, אדוארד קולבי.
כלכלה
המעסיק הגדול ביותר בעיר הוא חברת בואינג, כשהמפעל שלה בעיר אחראי לייצור מטוסים מדגמי 747, 767, 777 ו-787. המפעל הוא אחד המבנים הגדולים ביותר בעולם מבחינת נפח.
תחבורה
העיר נמצאת על מסלול כביש בין-מדינתי 5, המקשר בין העיר סן דייגו במדינת קליפורניה ובין העיירה בליין בצפון וושינגטון. היא גם משמשת התחנה הסופית לכביש המדינתי 2, החוצה את וושינגטון לרוחבה.
בעיר שוכנת המרינה הציבורית הגדולה ביותר בחופה המערבי של ארצות הברית.
ברטון ריכטר
ברטון ריכטר (באנגלית: Burton Richter; 22 במרץ 1931, ברוקלין, ניו יורק - 18 ביולי 2018) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1976.
השכלה ופעילות
ריכטר השתלם במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. שימש מרצה באוניברסיטת סטנפורד, ובה בנה, בעזרת הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, מאיץ חלקיקים, שבאמצעותו גילה את "מֶזון J/Ψ". הקווארק הקסום נצפה לראשונה בנובמבר 1974.
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1976, יחד עם סמואל טינג.
על שמו של ריכטר נקרא רחוב בראשון לציון.
מרתף הבית הלבן
המרתף של הבית הלבן, מעונו הרשמי של נשיא ארצות הברית, המרתף כולל את חדר המצב של הבית הלבן, חנות פרחים של מעצב הפרחים הראשי של הבית הלבן, משרד של רופא השיניים של הבית הלבן, נגרייה ואף אולם כדורת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם מקלט לעת חירום מתחת לאגף המזרחי, עם השנים הוסב המקלט לבונקר אשר קיבל את השם "מרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום", הבונקר ככל הנראה מסוגל לעמוד בפני מתקפה של נשק גרעיני על ארצות הברית.
במסגרת שיפוץ נרחב שעבר הבית הלבן במהלך כהונתו של הנשיא הדמוקרטי, הארי טרומן, נבנו במרתף חדרים נוספים בהם מכבסה, חדר לבקרת מעליות, משרפת פסולת ואף חדרי הלבשה.
אצטדיון סנטנאריו
אצטדיון סנטנאריו (בספרדית: Estadio Centenario) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בשכונת פארק באטל בעיר מונטווידאו שבאורוגוואי. האצטדיון נחנך בשנת 1930 ומכיל 76,609 מקומות, והוא משמש מאז הקמתו כאצטדיון הבית של נבחרת אורוגוואי בכדורגל.
האצטדיון נבנה לקראת טורניר מונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, וכן לכבוד מאה שנות עצמאות לאורוגוואי, משם נגזר שמו.
היסטוריה
בנייתו של אצטדיון סנטנאריו החלה ב-21 ביולי 1929, לקראת טורניר מונדיאל 1930 אותו אירחה אורוגוואי שנה לאחר מכן. האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל חואן אנטוניו סקאסו, שמספר שנים אחר כך כיהן כנשיא קבוצת פניארול, ונבנה על ידי פועלים מהגרים בזמן שיא של תשעה חודשים בלבד.
בתחילה, תוכנן כי האצטדיון יארח את כל משחקי המונדיאל, אך דחייה בבנייה בעקבות גשמים כבדים בשמי מונטווידאו הביאו לפיזור הטורניר על פני אצטדיונים שונים במדינה. עם זאת, נבחרת אורוגוואי אירחה את כל משחקיה בטורניר בסנטנאריו, הראשון שבהם ב-18 ביולי 1930 מול. היה זה המשחק הראשון אי פעם באצטדיון, בתאריך המדויק בו ציינה אורוגוואי מאה שנה להקמתה, והוא הסתיים בניצחון ביתי בתוצאה 1-0. הקטור קסטרו היה לכובש הראשון אי פעם באצטדיון.
ב-30 ביולי, לעיני 68,346 צופים, אירח אצטדיון הסנטנאריו את גמר המונדיאל הראשון בהיסטוריה, בו ניצחה אורוגוואי את בתוצאה 4-2.
במרוצת השנים אירח האצטדיון ארבעה משחקי גמר קופה אמריקה (1942, 1956, 1967 ו-1995) ובכולם ניצחה אורוגוואי (את ארגנטינה פעמיים, ו).
באתר התאחדות הכדורגל העולמית פיפ"א, מוזכר הסנטנאריו כאחד מעשרים האצטדיונים הקלאסיים ברחבי העולם, לצד אצטדיון ומבלי, סן סירו, מרקנה, אצטדיון האצטקה, אצטדיון סנטיאגו ברנבאו ועוד.
מבנה וקבוצות מארחות
האצטדיון מונה ארבעה יציעים מרכזיים. היציע המרכזי והעיקרי נקרא היציע האולימפי, שזכה לשמו עקב זכיות הנבחרת בטורניר הכדורגל של שתי אולימפיאדות רצופות, ב-1924 וב-1928. שני יציעים מרכזיים נוספים, שנקראים הפופולריים בקרב האוהדים בשל מחירי הכרטיסים הזולים יחסית, גם הם זוכים בשמות מחווה למדליות הזהב האולימפיות. הם נושאים את השמות קולומב ואמסטרדם, על שם הערים בהן זכתה הנבחרת האולימפית בטורנירים. היציע הרביעי והאחרון נקרא אמריקה. באצטדיון ישנם גם תאי אח"מים ותאי עיתונאים.
רבנית
רַבָּנִית הוא תואר כבוד לאישה המנהיגה, מלמדת או מורה את הציבור ביהדות. לרוב אין הסמכה מסודרת לתפקיד זה, ובניגוד לתפקיד ה"רב", שלו הגדרה מובחנת הנקבעת על ידי הסמכה או מבחני הרבנות הנהוגים כיום, לתפקיד הרבנית אין הגדרה אחת, והוא נקבע לרוב על פי ההתנהלות בפועל או תפיסתה בידי הציבור (למשל, אישה הכותבת פרשנות או מעבירה שיעורים ביהדות, תכוּנֶה רבנית).
אצטדיון סנטנאריו
מבנה וקבוצות מארחות
נבחרת אורוגוואי בכדורגל מארחת את משחקיה באצטדיון מאז הקמתו. הצלחתה הגדולה של הנבחרת באצטדיון, בו זכתה בטורניר מונדיאל וארבע פעמים בקופה אמריקה, מתבטא בכך שמעולם לא ניצחה בו נבחרת מאירופה את נבחרת אורוגוואי. מכיוון שהאצטדיון ניתן להשכרה לפי משחק, גם הקבוצות הגדולות של מונטווידאו, פניארול ונסיונל, עושות שימוש באצטדיון על אף שלשתיהן יש אצטדיון ביתי אחר. פניארול אירחה את רוב משחקיה באצטדיון, עד לחינכת אצטדיונה החדש, בעוד נסיונל עושה בו שימוש בעיקר למשחקים גדולים או בינלאומיים. לעיתים קרובות, קבוצות אחרות באורוגוואי מארחות את פניארול ונסיונל באצטדיון סנטנאריו על מנת להגדיל את רווחיהן.
למעט אירועי הספורט באצטדיון, הוא אירח במרוצת השנים שורת קונצרטים של אמנים בולטים מהעולם כולו, ביניהם סטינג, פול סיימון, מרסדס סוסה, פלסידו דומינגו, אנריקה איגלסיאס, בריאן אדמס, פול מקרטני, אירוסמית', חואן מנואל סראט ועוד.
רבנית
הרבנית כמנהיגה תורנית
על אף שהדבר היה נדיר, במהלך הדורות ידועות נשים שהנהיגו מבחינה רוחנית את הציבור. כך למשל דבורה הנביאה שהייתה "שֹׁפְטָה את ישראל", ומכאן שהייתה מנהיגה ציבורית, ולחלק מהדעות גם מורת הלכה.
דמויות בולטות נוספות שתפקדו בדומה למושג "רבנית" של ימינו הן ברוריה התנאית, שהורתה הלכה וכן בענייני מוסר ודרך ההלכה; ואסנת ברזאני, שעמדה בראש ישיבה בכורדיסטן במאה ה-17;.
הרבנית כמנהיגת היהדות הנשית
רבניות רבות לאורך הדורות התמקדו בעשייה למען נשים בקהילתן, או הנהגה תורנית של כלל הנשים. כך למשל הרבנית רבקה בת מאיר טיקטינר (שנפטרה בפראג בשנת 1605) חיברה ספרים לנשים והעבירה דרשות שהיו מיועדות לנשים; ושרה בת-טובים (שפעלה בראשית המאה ה-18) חיברה ספרי תחינות לנשים, שהיו נפוצים בקרב נשות אשכנז.
הרבנית כאשת הרב
לאורך הדורות הכינוי "רבנית" שימש ברוב הקהילות לתיאור אשת הרב, שבאופן מסורתי פעלה בקרב נשים, לצד הרב. לרוב תפקיד זה היה ייצוגי כמו תפקיד הרב (למשל בשמחות, בניחום אבלים וכדומה), אך גם מעשי – כאשר לעיתים אשת הרב הורתה הלכה לנשים, בעיקר בעניינים אינטימיים. העובדה שאשת רב כמוה כרב עצמו, מבחינת ההתייחסות אליה בכבוד כמנהיגת הקהילה, מקורה כבר בתלמוד: [תרגום חופשי: אשת רב הונא הגיעה לדין בפני רב נחמן. התלבט רב נחמן כיצד לנהוג: אם יקום לכבודה, הצד השני בדין יאבד את הביטחון ולא יוכל לשטוח את טענותיו כראוי, כי הוא רואה שהדיין מכבד אותה; אבל הוא לא יכול שלא לחלוק לה כבוד – הרי "אשת חבר הרי היא כחבר". לבסוף הורה לשמשו להפריח אווז לתוך בית הדין בזמן שאשת רב הונא תיכנס, וכך כשרב נחמן יקום לא יהיה ניכר שזה לכבודה].
היו רבניות רבות במהלך הדורות שעיקר הנהגתן הייתה כמנהיגות לצד אישיהן רבני הקהילה, ובתרומתן להתפתחות הקהילה, כמו הרבנית מלכה רוקח (נפטרה בשנת 1853), שידועה בתמיכתה בהתפתחותו הרוחנית של אישהּ רבי שלום רוקח, מייסד חסידות בעלז, ובהשתתפותה הפעילה בניהול החסידות ופיתוחה.
רותי קפלר
רותי קפלר (נולדה בה'תשמ"ו, 1986) היא סופרת ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה לנעמי ולרב שאול אלתר בנו של הרב פנחס מנחם אלתר, האדמו"ר מגור. למדה והתחנכה בבית יעקב וסמינר גור בירושלים ומשתייכת לחסידות פני מנחם שבראשות אביה. נשואה לרב יחיאל קפלר, להם שישה ילדים, והם מתגוררים בירושלים . בעלת הכשרה כרואת חשבון.
קפלר סופרת ומוציאה לאור ספרים המיועדים לציבור החרדי, וכן כותבת סיפור בהמשכים במגזין בתוך המשפחה המיועד לציבור הנשים מהמגזר החרדי שיוצא לאור כחלק מהשבועון משפחה. בנוסף קפלר כתבה ב'המודיע הצעיר', 'הבית שלנו' (עיתון הנשים של המודיע), 'מרווה לצמא', ו'לבית' (עיתון הנשים של המבשר).
ישיבת נחלת הלויים
ישיבת נחלת הלויים (לעיתים בקיצור: נחלת, במלעיל) היא ישיבה גדולה המשתייכת לזרם החרדי ליטאי. הישיבה שוכנת בשכונת נוה שאנן בחיפה.
יסוד הישיבה
הישיבה הוקמה בשנת 1986 על ידי הרב ישראל מאיר וייס, חתנו של הרב חיים שמואלביץ. היא הוקמה בסיוע שלמה טופורוביץ, תושב שכונת נוה שאנן, במבנה עץ של בית כנסת שנוהל על ידי משפחתו. היא נקראת נחלת הלויים, מאחר שמשפחת טופורוביץ' הם לויים. הקבוצה הפותחת כללה בחורים בגיל הקיבוץ מישיבת פוניבז'.
בנו של ראש הישיבה, הרב אהרן וייס, ר"מ בישיבת מיר - מודיעין עילית, הצטרף לאביו בראשות הישיבה בשנת תש"ף, 2019. הרב אורי וייסבלום הוא המשגיח של הישיבה. הר"מים הם: הרב חיים זלמן קופרמן (בנו של הרב יהודה קופרמן), הרב אברהם אליהו וינקלר, הרב אליהו ארנפרויד והרב אברהם משה קירשנבוים. מנהל הישיבה הוא ישראל יעקובוביץ', בנו של הרב יצחק יחיאל יעקובוביץ' רבה של העיר הרצליה.
בשנת 2010 (קיץ תש"ע) הקימו בוגרי הישיבה את הישיבה הגדולה עפולה, ובעקבות כך זו נקראה בשנותיה הראשונות 'נחלת עפולה' (במלעיל).
תיאודור פרידל
תיאודור פרידל (בגרמנית: Theodor Friedl; 1842, וינה – 1900, אוסטריה תחתית) היה פסל אוסטרי.
ביוגרפיה
פרידל למד באקדמיה לאמנויות יפות ווינה אצל אנטון דומיניק פרנקורן.
בין עבודותיו הראשונות פסלים אדריכליים עבור הבורסה בווינה (1877) פרי שיתוף פעולה עם האדריכל הדני תאופיל הנסן.
באותה שנה החל שיתוף פעולה ממושך עם האדריכלים פלנר והלמר ליצירת בנייני תיאטרון באירופה בסגנון ניאו קלאסי ווינאי: בסופיה, ברנו, ברלין ועוד.
פרידל יצר עבור גמלון בית האופרה בפראג פסלים המתארים את המשורר לוקח את כלי הנגינה לירה מאורפיאוס המת אל פגסוס בעבור תהילת נצח.
פרידל נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
ההתגלות השנייה (שיר)
ההתגלות השנייה (The Second Coming), הוא שיר שחובר על ידי המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס ב-1919. השיר הודפס לראשונה ב-"Dial" בנובמבר 1920, ולאחר מכן נכלל על ידי ייטס ב-1921, באוסף השירים "מייקל רובארטס והרקדנית" (Michael Robartes and the Dancer). השיר משתמש בדימויים נוצריים לגבי אחרית הימים ולגבי הביאה השנייה. ההתייחסות כאן היא באופן אלגורי כדי לתאר את האווירה שלאחר המלחמה באירופה. השיר נחשב כאחת היצירות  העיקריות של השירה המודרניסטית וכבר נדפס במספר אוספים, כולל ב"אנתולוגית נורטון לשירה מודרנית".
הקשר היסטורי
השיר נכתב בשנת 1919 בעקבות המשבר של מלחמת העולם הראשונה ופרוץ מלחמת העצמאות האירית ובעקבות מרידת חג הפסחא, בנקודת זמן שבה הממשלה הבריטית התכוננה לשלוח את הבלאק אנד טאנס לאירלנד. אולם השם הראשון של השיר נקרא על ידי ייטס "הלידה השנייה" (Second Birth) לפני שהוחלף בשם הנוכחי.
ניתוח
"ההתגלות השנייה" מכיל דימויים הקשורים באופן ישיר למורשתו של ייטס. בתחילה המבקרים ניתחו את השיר בתור קינה על הירידה של תרבות אירופה בדומה ליצירתו של תומאס סטרנס אליוט, אבל מבקרים מאוחרים יותר ציינו כי הוא מבטא את חזונו האפוקליפטי של ייטס של המכיל תאוריה מטאפיזית המנסה לענות על שאלות הקיום של האדם, חזון שהתעצב במוחו של ייטס החל משנות ה-90 של המאה ה-19. בין האוספים החשובים ביותר של שירתו ניתן להתחיל ולמנות את "הקסדה הירוקה" (1910) ואת "חובות" (1914). ייטס החל להשתמש בשירתו, עם חלוף השנים, בדימויים יותר חסכוניים ויותר נוקשים. דבר זה בא לידי ביטוי באוספי השירים הבאים: "המגדל" (1928), "המדרגות המתפתלות" (1929), ו"שירים חדשים" (1938) אשר הכילו כמה מן הדימויים העוצמתיים ביותר בשירת המאה ה-20.
כאן, ייטס משלב את רעיונותיו על הג'ייר הספירלי - פרדיגמה גאומטרית דרכה הוא מתאר מחזור היסטורי בן כ-2,000 שנה. הוא פרסם לראשונה את הרעיון שלו בספרו "חזון" במסגרתו הוא ניסה לחזות את הצפוי להתרחש בעולם ואת האנרכיה המתהווה 2,000 שנים לאחר לידת ישו. הג'ייר הספירלי משמש את ייטס  לתיאור העולם כמסתובב כלפי חוץ, אולם לא ניתן לשחזר את המקור הראשוני של סיבוב זה. חרדות אלה, קשורים קשר הדוק לטראומות של יבשת במלחמה, ואת עלייתם  של העידן התעשייתי והמיליטריזם בקנה מידה עולמי.
על פי פרשנות אחת, "החיה" מתייחס באופן מסורתי למעמדות השולטים של אירופה, אשר לא היו מסוגלים להגן על התרבות המסורתית של אירופה מן הפן החומרני של התנועות ההמוניות. שורות הסיום של השיר מתייחסות לאמונתו של  ייטס כי ההיסטוריה היא מחזורית ובנוסף לכך העידן שבו אנו חיים מייצג את סופו של העידן ההיסטורי שהחל עם עלייתה של הנצרות:
השיר הזה מסמן את המעבר לשלב האחרון בשירתו של ייטס, שלב בו הוא מהרהר על עצם התפקיד של המשורר בסופו של עידן. ייטס חוזר לעסוק בנושאים הקשורים לשלבים המוקדמים של שירתו כגון עיסוק במיסטיקה, פונה להתבוננות פנימה לנפש האדם, שואל שאלות על העצמי, על תמותה ומורשת, כפי שהודגם באוסף השירים שלו "המגדל".
גאדיס אריביה
גאדיס אריביה (באינדונזית: Gadis Arivia; נולדה 8 בספטמבר 1964) היא פילוסופית, מרצה, חוקרת ופעילה פמיניסטית. אריביה מרצה לפמיניזם ופילוסופיה באוניברסיטת אינדונזיה, והיא המייסדת של  "ג'ורנאל פרמפואן", כתב העת לתאוריה פמיניסטית הראשון באינדונזיה, ב-1996. היא נעצרה על ידי ממשלת סוהארטו כשמחתה נגד עליית מחירי החלב בשנת 1998.
ביוגרפיה
אריביה נולדה בניו דלהי, שבהודו, בשנת 1964. היא בתו של דיפלומט אינדונזי, ובילתה את רוב ילדותה במחוזות זרים - מלבד הודו, היא גם חייתה באתיופיה ובהונגריה, שם למדה בבית הספר של השגרירות הבריטית בבודפשט. היא התחילה את לימודי התיכון שלה באינדונזיה, אך השלימה אותם במקליין, וירג'יניה, כשאביה היה מוצב בוושינגטון.
אריביה השלימה תואר בוגר בפילוסופיה באוניברסיטת אינדונזיה. בעת לימודיה התחילה להתעניין בפמיניזם. השפיעו עליה במיוחד כתביה של אחת ממרצותיה, טואטי הראטי, וכן האנתולוגיה בעריכתן של הפמיניסטיות השחורות, ברברה סמית, אקאשה האל, ופטרישה בל-סקוט, All the Women Are White, All the Blacks Are Men, But Some of Us Are Brave: Black Women's Studies ( כל הנשים לבנות, כל השחורים הם גברים, אבל חלק מאיתנו אמיצות), שנחשב כטקסט המכונן של תחום לימודי נשים שחורות היא החלה ללמד באוניברסיטת אינדונזיה ב-1991, והייתה אחראית על הגשת הקורס "פרדיגמות פמיניסטיות" בפעם הראשונה, לפני שהיא נרשמה בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז ב-1992. אריביה קיבלה את התואר השני שלה בפסיכולוגיה חברתית כעבור שנתיים.
אאודי Q3
אאודי Q3 (באנגלית: Audi Q3) היא קרוסאובר בעלת חמישה מקומות, המיוצרת על ידי אאודי משנת 2011. היא הוצגה בשנת 2011 והגיעה לישראל בשנת 2011. ה-Q3 הוא השלישי במשפחת Q של אאודי.
גאדיס אריביה
ביוגרפיה
עם חזרתה לאינדונזיה, אריביה חזרה ללמד באוניברסיטה. והיא התקשתה במציאת חומרים פמיניסטיים באינדונזיה, אז מתוך תקווה לקדם דמוקרטיזציה להגן על זכויות מיעוטים, היא יסדה את כתב העת הפמיניסטי הראשון של אינדונזיה, בעזרתן של אידה אסיקין, דהאני עריף, וטואטי הראטי. קודם הנשים הקימו ב-1995 את הקרן התומכת - Jurnal Perempuan Foundation, או קרן ג'ורנאל הנשים, כשמו של כתב העת, וכעבור שנה, ב-1996, יצא גיליון הבכורה. הקרן פעלה תמיד במחסור כספי, ובשמונה שנותיה כמנכ"לית, אריביה לא קיבלה משכורת. לאחר שסיימה תפקיד זה, היא נשארה במועצת המנהלים של הג'ורנאל.
אאודי Q3
דור ראשון (2011–2018)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2011–2018. הדור הראשון כלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.4 ליטרים המספק כ-150 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שישה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 204 קילומטרים לשעה.
בשנת 2013 חשפה אאודי גרסה ספורטיבית ל-Q3 בשם אאודי Q3 RS. ה-RS היא גרסת ה"ביצועים הגבוהים" ל-Q3 הכוללת מנוע טורבו בנזין I5 צילנדרים בנפח 2.5 ליטרים המספק כ-340 כוחות סוס ב-5,300 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 4.8 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 250 קילומטרים לשעה. ה-RS הגיע לישראל בשנת 2014.
גאדיס אריביה
ביוגרפיה
בשנת 2002, השלימה אריביה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת אינדונזיה, בחוג לפילוסופיה. עבודת הדוקטורט שלה, "Dekonstruksi Filsafat Barat, Menuju Filsafat Berperspektif Feminis" ("דה-קונסטרוקציית הפילוסופיה המערבית, התקדמות לעבר פילוסופיה פמיניסטית") פורסמה ב-2003.
אאודי Q3
מתיחת פנים שנת 2015
בשנת 2015 עברו ה-Q3 וה-Q3 RS מתיחת פנים, הכוללת עיצוב חיצוני ופנימי חדש. המנועים עברו שדרוג קל בביצועים והוספה של כ-10 כוחות סוס. מתיחת הפנים הגיעה לישראל בשנת 2015.
בשנת 2016 הציגה אאודי גרסה משודרגת ל-RS בשם אאודי RS Q3 פרפורמנס, שהוסיפה 27 כוחות סוס למנוע והאצה מ-0 ל-100 בתוך 4.4 שניות במקום 4.8 שניות. היא הגיעה לישראל בשנת 2016.
גאדיס אריביה
ביוגרפיה
בשנת 2009, אריביה פרסמה אוסף שירה שכותרתו Yang Sakral dan yang Sekuler (הקדוש והטמא), בשנת 2009. האוסף פורסם שנה לאחר שעבר באינדונזיה חוק שנוי במחלוקת – "החוק נגד פורנוגרפיה ופורנו-אקשן", מילה שהומצאה לצורך החוק, שמטרתה למנוע כל מעשה שיכול להיחשב "לא צנוע", כולל סגנון לבוש, ואשר מתמקד במיוחד על נשים – והוא התפרש כגינוי נגד הכוח המופעל על ידי ממשלת אינדונזיה על גופן של נשים ומיניותן.
אריביה מלמדת בפקולטה לידע ותרבות באוניברסיטת אינדונזיה קורסים בפילוסופיה מודרנית ותאוריה פמיניסטית. היא נשואה לריצ'רד פולארד, איתו יש לה שני ילדים.
אאודי Q3
דור שני (2018–הווה)
בשנת 2018 הציגה אאודי את הדור השני ל-Q3, שכלל מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.5 ליטרים המספק כ-150 כוחות סוס ב-5,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית רובוטית כפולת מצמד בעלת שבעה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.2 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 207 קילומטרים לשעה. הדור השני הגיעה לישראל בשנת 2019.
בשנת 2019 הציגה אאודי גרסת קופה בשם אאודי Q3 ספורטבק, הכוללת מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1.5 ליטרים המספק כ-150 כוחות סוס בין 6,000-5,000 סיבובים לדקה. היא הגיעה לישראל בשנת 2020.
בשנת 2020 הציגה אאודי גרסת פלאג אין (ההיברידית) ל-Q3 ול-Q3 ספורטבק. למנוע נוסף מנוע חשמלי שמספק טווח חשמלי של 51 קילומטרים.
שרה בנדר
שרה בנדר (נולדה ב-1948) היא היסטוריונית של השואה, פרופסור אמריטה בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה. עיקר מחקריה על יהודי פולין במלחמת העולם השנייה ועל יחסי יהודים פולנים מסוף המאה ה-19 עד עליית גומולקה (1956).
ב-1995 סיימה את הדוקטורט (בהצטיינות) במכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית ירושלים, בהנחייתם של פרופ' ישראל גוטמן ופרופ' יהודה באואר.
מחקריה עוסקים בנושאים : ההיסטוריה של הקהילות היהודיות בפולין בתקופת השואה; התנגדות יהודית; היחסים בתקופת הכיבוש הגרמני בין פולנים ליהודים בערים ובכפרים; חלקם של פולנים ברצח יהודי פולין במלחמת העולם השנייה; יהודים במחנות לעבודת כפייה במחוז רדום; פרטיזנים יהודיים ביערות ליטא וביילורוסיה ועוד.
(2002-2015) – Editor of DAPIM – Studies on the Shoah, University of Haifa and the Ghetto Fighter’s House Museum
(2011-2015) - has headed a study project of the Jews of Galicia and Bukovina in the 18th and 19th centuries, conducted by Herzl Institute, the University of Haifa - a multi-disciplinary, cross university and international project
(2012-2016) - has taught in the "International School of Holocaust Studies" -   program in the University of Haifa
מבחר מאמריה
(2000). "The Story of a Jewish Family during the German Occupation Based on Documents Uncovered in the Yad Vashem Archives," Yalkut Moreshet, 70: 67-82 (Hebrew)
(2001). "Forced Labor Camps for Jews in the Radom District (1939-1945) – An Overview," The Holocaust, History and Memory, A Collection of Articles in Honor of I. Guttman, Yad Vashem and the Institute for Contemporary Jewry, Jerusalem, (Hebrew).
(2004). "Akcja Reinhardt" w okręgu białostockim, Akcja Reinhardt, Zagłada żydów w generalnym gubernatorstwie, pp. 203-216, IPN, Warszawa
(2006). "The extermination of the Kielce Ghetto – New Study and Aspects Based on Survivors’ Testimonies",  Kwartalnik Historii Zydow / Jewish History Quarterly, No. 2(218), pp. 185-199, Warsaw (Polish)
(2007). "The Jews of Chmielnik under the German Occupation (1939-1943) – A short monograph", ''Zagłada Zydów. Studia I materially,'' Warsaw, Vol. 3, pp. 42-63 (Polish)
(2008). "Mit o powstaniu w getcie białostockim" (editor) Aleksandra Namysło, in: Zaglada zydow na polskich trenach wcielonych do rzeszy, Warszwa, pp. 186-194
(2010). "Der Mythos vom Aufstand im Ghetto von Bialystok", in: Jacek A. Mlynarczyk, Jochen Boeler (Editors), Der Judenmord in den eingegliederten polnischen Gebieten 1939-1956, Fibre Verlag, pp. 329-344 (German)
(2010). "Jewish Slaves in Forced Labour Camps in Kielce (Radom district)", POLIN,  Brandeis University USA, Vol. 23, pp. 437-463
(2012). "Life stories as testaments and memorial: the short life of the  Nekamah Battalion, an independet Jewish partisans unit operating during the Second World War in the Narocz forest, Belarus", East European Jewish Affairs, Vol. 42 Number 1 April 2012, pp. 1-24, Manchester Metropolitan University, UK.
(2013), "Not Only in Jedwabne: Accounts of the Annihilation of the Jewish Shtetlach in North-eastern Poland in the Summer of 1941", Holocaust Studies: A Journal of Culture and History, Vol.19, No.1, Summer 2013, pp.1–38, Vallentine Mitchell, London
(2013), "The Jews of Radom in Forced-Labor Camps (1942-1944),In: Eds: Bella Gureman, Nina Springer-Aharoni, The End! Das Ende, Radom and Sydłowiec through the eyes of a German Photographer, Yad Vashem, The International Institute for Holocaust Studies, pp. 58-68 (English).
(2014), "Here you must work impeccably, otherwise you get beaten and are sent for selection" - Jewish Laborers in the City of Radom: Poland 1942-1944, Jewish History Quarterly, pp, 749-774 (English)
(2014), "The Jews of Staszów,  1939-1944 – History Throigh a Diarist's Eyes – A Comparative Study", Yad Vashem Studies, pp.133-170  (English), pp. 109-136 (Hebrew)
(2014). "Similarity and Differences: A Comparative Study between the Ghettos in Bialystok and Kielde", in: Norman. J. Goda (ed.) Jewish Histories of the Holocaust: New Transnational Perspectives, Berghahnm books, pp. 71-93 (English)
יחסי ארגנטינה–סרביה
יחסי ארגנטינה–סרביה הם יחסי החוץ בין סרביה לארגנטינה. היחסים הדיפלומטיים בין סרביה לארגנטינה התקיימו לפני מלחמת העולם השנייה וחודשו על ידי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בשנת 1946.
עמדת ארגנטינה בקוסובו
בשנת 2008, לאחר שקוסובו הכריזה על עצמאותה, אמר שר החוץ הארגנטינאי חורחה טאיאנה "אם נכיר בקוסובו, שהכריזה על עצמאותה באופן חד צדדי, ללא הסכם עם סרביה, נקבע תקדים מסוכן שיאיים ברצינות על הסיכויים שלנו להסדר מדיני במקרה של איי פוקלנד". ארגנטינה לא תכיר גם משום שהיא "תומכת בעקרון השלמות הטריטוריאלית". בנוסף, הוא הדגיש כי החלטת האו"ם 1244 משנת 1999 קראה להסכמה הדדית של כל הצדדים לפתרון הסכסוך. הוא אמר כי הנשיאה כריסטינה פרננדס דה קירשנר לא תתן שום הצהרה רשמית בנושא, והדגישה כי לא תהיה הכרה בקוסובו.
לחימה בסחר בסמים
בנובמבר 2009 עצרה משטרת ארגנטינה 5 בלדרי סמים סרבים ותפסה 492 קילוגרם קוקאין בבואנוס איירס. ב-31 באוקטובר 2009 עצרה משטרת סרביה למעלה מ-500 בני אדם בפעולה הגדולה ביותר נגד סמים שנעשתה בסרביה. רבים מהסמים עברו בארגנטינה כמו גם במדינות דרום אמריקה ואירופה אחרות לפני שהוברחו לגבולות סרביה.
ביקורים
ב-14 באפריל 2008 ביקר שר החוץ הסרבי ווק ג'רמיץ' בארגנטינה, והסכים עם שר החוץ של ארגנטינה חורחה טאיאנה, על סדרת צעדים משותפים במוסדות רב-צדדיים בינלאומיים הקשורים לגישה הדיפלומטית של סרביה כלפי קוסובו. ארגנטינה תתמוך ביוזמתה של סרביה במסגרת העצרת הכללית של האומות המאוחדות לשאול את חוות הדעת של בית הדין הבינלאומי בהאג בנוגע לחוקיות ההכרה בעצמאותה החד-צדדית של קוסובו ותבהיר כי יוזמה זו נתמכת על ידי מדינות אמריקה הלטינית, המדינות הבלתי-מזדהות ומרקוסור.
איבון ריינר
איבון ריינר (באנגלית: Yvonne Rainer; נולדה ב-24 בנובמבר 1934) היא רקדנית, כוריאוגרפית, קולנוענית וסופרת אמריקאית אשר עבודתה בתחומים אלו נחשבת מאוד מאתגרת וניסיונית. פועלת גם כיום ככוריאוגרפית ויוצרת סרטים ומלמדת באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
שנים ראשונות ותיאטרון ג'ודסון
איבון ריינר נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית, להורים ג'וזף וג'נט ריינר. בשנת 1951 למדה ב- City College of San Francisco אך נשרה לאחר שנה אחת בלבד. בשנת 1957 עברה לניו יורק במטרה ללמוד משחק, אך גילתה שהיא נמשכת יותר לתחום המחול המודרני. בעקבות זאת, החלה ללמוד ב"מרכז מרתה גרהם למחול בן זמננו". בשנת 1962 הקימה עם עוד כמה רקדנים ואמנים ויזואליים את "תיאטרון המחול ג'ודסון". את חלקם היא פגשה לראשונה כשלמדו אצל מרס קנינגהם. קבוצת תיאטרון המחול ג'ודסון נחשבה פוסט מודרנית אוונגרדית, משום שהתנגדה לעקרונות בסיסיים של המחול המודרני והאמנים בה העדיפו להתרכז בתנועות הגוף עצמן מאשר בצדדים התיאטרליים והרגשיים של הריקוד. את המוטיב הזה ניתן לראות גם ביצירות אחרות של ריינר, מחוץ לתיאטרון המחול. ריינר הופיעה עם הקבוצה עד שזו התפרקה בשנת 1966. בשנות השישים המוקדמות למדה ריינר אצל אן הלפרין, אשר נחשבת לאחת החלוצות של המחול הפוסט-מודרני.
ריינר אהבה להשתעשע עם טשטוש הגבולות בין רקדנים ללא-רקדנים, כמו כוריאוגרפים רבים אחרים בתקופתה. אחד האמנים שהשפיעו עליה היה ג'ון קייג', אשר היה בין היתר מלחין ובן זוגו של אחד המורים שלה, מרס קנינגהם. בהשפעתו היא יצרה כמה מההופעות שלה כרצף של מטלות גנריות ופעולות כמו הליכה, ריצה, וכדומה.
במהלך עבודתה על היצירה At My Body’s House משנת 1963, ביקשה ריינר מזוג מהנדסים ליצור בשבילה משדר רדיו שיגביר את קולות הנשימה שלה. זוהי דוגמה אחת מני רבות לשוני בין הגישה השמרנית יותר לבין הגישה שלה כלפי סאונד בריקוד.
מניפסט ה"לא" וריקוד הטריו איי (Trio A)
אלמנט בולט שבו השתמשה ריינר בריקודים שלה הוא דיבור. בכמה מיצירותיה, על השחקנים לדבר ואף לדקלם מונולוגים במהלך ההופעה, בעוד ששאר הרקדנים ואפילו הם עצמם ממשיכים לרקוד. היא לא הייתה הראשונה לעשות זאת וגם לא התיימרה להיות הראשונה, אך הבחירה הזו עדיין נחשבה בעיני רבים למהלך נועז.
המעבר לבימוי סרטים
הסרט הראשון שלה באורך מלא הוא אוטוביוגרפיה בשם "Lives of Performers" ולפניו יצרה רק סרט בן חמש דקות בשם "Hand" - הדבר היחיד שרואים במשך כל הסרט הוא את היד של ריינר על רקע אפור. הסרט צולם בידי ויליאם דייוויס, אחד מרקדניה העמיתים של ריינר. היא מבצעת במהלך הסרט סדרה של תנועות פשוטות ומינימליסטיות עם ידה, בצורה שמזכירה מאוד את סגנון הריקוד שלה. הסרט צולם בזמן שריינר הייתה בבית חולים, מתאוששת מניתוח שעברה זמן מה לפני כן. בסרטים שלה היו גם דברים נוספים שהזכירו לצופה שאחרי הכל, הבמאית כאן עדיין כוריאוגרפית בליבה. הרבה מהסצנות הזכירו מעין ריקודים שקטים, מתוזמנים היטב ועם הקפדה רבה על שפת הגוף והתנועות. ריינר עצמה סיפרה כי לקח חודשים רבים לתרגל כל סרט שלה, כי לדבריה כל מחווה הייתה מדויקת עד לרמת שבריר השנייה. היא גם לקחה הרבה רקדנים להיות שחקנים בסרטים שלה, כך שעולם המחול בהחלט לא נשכח מליבה גם כשלכאורה כבר הפסיקה להתעסק בו.
בסרט השלישי שלה,  “Kristina Talking Pictures”ניתן כבר לראות את המעבר מסוגיות אישיות לסוגיות שמעבר לחיים הפרטיים. לדבריה, עולם הקולנוע נותן לה דרכים נוספות להעביר את הרעיונות שלה ולבטא את עצמה, דרכים שלא יכלה להשתמש בהן בעולם המחול. מבחינתה, המצלמה היא הכוריאוגרף.
השפעת הפמיניזם
אחד הדברים שהשפיעו עליה להתעסק בסוגיות אישיות בסרטים שלה הוא הגל השני של הפמיניזם. בריאיון ל-Interview magazine סיפרה כי היא 'קיבלה רשות' לעסוק בנושאים הללו אחרי שקראה כמה ספרים של קייט מילט ושולמית פיירסטון. בכמה מסרטיה מושם דגש על גוף האישה ועל האופן שבו הוא מובא לקהל על ידי במאים גברים, וכן אמירות פמיניסטיות רבות אחרות שמאוד אפיינו את עבודותיה של ריינר. בסרטה "MURDER and murder" היא מדברת בין היתר גם על סרטן השד, איתו התמודדה בעצמה.
החזרה לריקוד
בסופו של דבר, בשנת 2000, ריינר חזרה לעסוק בריקוד וכוריאוגרפיה, אך החזרה לא הייתה מתוכננת. בשנת 1999 פנה אל ריינר רקדן הבלט מיכאיל ברישניקוב וביקש שהיא תכין כוריאוגרפיה לפרויקט חדש שהוא עבד עליו באותה תקופה. היא נענתה לבקשה ואכן העלתה ריקוד בפרויקט שלו. לאחר שהציגו את היצירה החדשה, היא גם לימדה את הקבוצה של ברישניקוב את הצעדים של Trio A וכן קיבלה בקשות נוספות לכוריאוגרפיות והופעות, כך קרה שמשהו שחשבה שיהיה חד פעמי הפך להמשך של קריירת הכוריאוגרפיה והריקוד שלה באופן מלא, במקביל להמשך הקריירה שלה כבמאית ויוצרת סרטים. גם לאחר שנים כה רבות, היא הקפידה לחזור בריקודים שלה אל הסגנון שפיתחה בתחילת שנות השישים. כפי שאמרה ריינר בעצמה, "פעם רקדן - תמיד רקדן".
במהלך שנת 2002 הוצגה תערוכת יחיד של ריינר שהורכבה בין היתר מתמונות, קטעי וידאו, מחברות, חמישה סרטים קצרים משנות השישים של המאה העשרים וכן קליפים של ריקודים וסרטים באורך מלא. התערוכה הוצגה בגלריית רוזוונד-וולף, האוניברסיטה לאמנויות, פילדלפיה, בין התאריכים 19 באוקטובר ל-30 בנובמבר. לאחר מכן עברה לגלריות ואוניברסיטאות נוספות ברחבי ארצות הברית.
קריירה אקדמית
מלבד יצירת סרטים וריקודים, ריינר גם לימדה במגוון רחב ביותר של מכללות, אוניברסיטאות ובתי ספר לאומנויות. בין המוסדות בהם לימדה ניתן למצוא את אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בארד קולג', Goddard College, ניו סקול, Vancouver Art Gallery, בית הספר לאמנות חזותית, שלושה קמפוסים שונים של אוניברסיטת קליפורניה, מכון האמנות של סן פרנסיסקו, בית הספר לאומנות "קליפורניה", NSCAD University, בית הספר לאמנות של מכון שיקגו, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת סיימון פרייזר, Schools of the Royal Danish Academy of Fine Arts, מרכז קרפנטר באוניברסיטת הרווארד ומקומות רבים אחרים. כיום היא פרופסורית בסטודיו לאומנות באוניברסיטת קליפורניה באירווין.
הוקרה ופרסים
בשנת 1990 זכתה בפרס עמיתי מקארתור על תרומתה למחול. בשנים 1969 ו-1988 זכתה במלגת גוגנהיים, בפעם הראשונה על עבודתה ככוריאוגרפית ובפעם השנייה על יצירותיה בתחום הקולנוע. את פרס וקסנר קיבלה בשנת 1995. בשנת 2000 קיבלה את פרס בסי (Bessie). בשנת 2014 קיבלה את פרס מפעל חיים של הCAA. בשנת 2015 קיבלה את פרס מרס קנינגהם של Foundation for Contemporary Arts.
גם בתחום הבימוי זכתה ריינר בפרסים. סרטה Journeys from Berlin/1971 זכה בפרס הסרט הניסיוני הטוב ביותר לשנת 1980 של התאחדות מבקרי הקולנוע בלוס אנג'לס. בשנת 1990 זכתה בפרס ג'יימס ד' פלאן לקולנוע. בשנת 1992 קיבלה את תעודת ההוקרה לנשים בקולנוע על שם דורותי ארזנר. על הסרט Privilege זכתה ריינר בגביע יוצרי הסרטים בפסטיבל הסרטים סאנדנס בשנת 1991 וכן בפרס נוסף בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי במינכן. בשנת 1995 זכתה בפרס מטעם מכון הסרטים האמריקאי. הסרט MURDER and murder קטף את פרס טדי בפסטיבל הסרטים בברלין לשנת 1997 ואת "פרס השופטים המיוחד" בפסטיבל הסרטים הלהט"ביים במיאמי לשנת 1999.
בנוסף לכל אלה, זכתה גם במלגות רבות ממגוון מוסדות על עבודותיה בכל התחומים. בין המלגות שקיבלה נמנות שבע מלגות NEA, שש מלגות מטעם מועצת האומנויות של מדינת ניו יורק, שלוש מלגות מקרן רוקפלר ומלגת קרן מקארתור.
אוכלים לוקשים
אוכלים לוקשים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של בועז דוידזון, שיצא לאקרנים בשנת 1989.
תקציר העלילה
הסרט הוא סרט מתיחות שביימו בועז דוידזון וצבי שיסל שגם השתתפו בתפקיד עצמם בסרט, אשר מיקמו את מצלמתם במרכז קניות בדרום אפריקה על מנת להוציא תגובות קומיות מהעוברים ושבים. עוד שיחקו בסרט (בתפקיד עצמם) פול ל. סמית' (פופאי) ויהודה ברקן שהיה מנוסה בתחום סרטי המתיחות בשנים אלו.
יחסי אוזבקיסטן–איטליה
יחסי אוזבקיסטן–איטליה הם היחסים הדיפלומטיים שבין אוזבקיסטן ואיטליה. לאחר שאיטליה הכירה בריבונות אוזבקיסטן, החלו להיווצר יחסי סחר וכלכלה בין שתי המדינות. ההסכם על שותפות ושיתוף פעולה בין הרפובליקה של אוזבקיסטן לאיחוד האירופי, שנחתם בפירנצה בשנת 1996, מהווה את הבסיס הרשמי ליחסים דו-צדדיים. בעקבות ביקורם של נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב באיטליה ביוני 1996 ובנובמבר 2000 ושל נשיא איטליה במאי 1997 וראש ממשלת איטליה בספטמבר 1997, נחתמו הסכמים וחוזים חשובים בנושאים: שיתוף פעולה בתחומים כלכליים, תרבותיים ומדעיים, הימנעות ממס כפול, שיתוף פעולה תחבורתי, פיתוח תיירות. בליווי מנהיגים איטלקים התוודעו נציגי המסחר והתעשייה לפוטנציאל הכלכלי של אוזבקיסטן וקיימו סמינר עסקי ליזמים אוזבקים.
כתוצאה מאמצעים אלה הגיעה אספקת הדדי של סחורות בין שתי המדינות בשנת 1992 ל-19 מיליון דולר. מ-461,800 דולר בשנת 2000 ל-112.8 מיליון דולר. איטליה מדורגת במקום העשירי מבחינת מחזור המסחר עם אוזבקיסטן והמקום השלישי באיחוד האירופי אחרי גרמניה ובריטניה. והכי חשוב, במשך רוב השנה היה לאוזבקיסטן מאזן סחר חיובי עם איטליה, ומכרה יותר ממה שקנתה.
אוזבקיסטן מייצאת לאיטליה סיבי כותנה, מתכות אל ברזליות ומוצריהם, משי, חוט כותנה, חוטים וכו'. היא מוכרת ציוד, רהיטים, פלסטיקה, מוצרי בשר ודגים, חמאה ושמן צמחי, ביגוד וכו' מאיטליה.
אמצעים משותפים לפיתוח יחסי סחר וכלכלה יושמו באופן פעיל. בשנת 1994 קיימו מנהיגי ומומחי המכון האיטלקי לסחר חוץ ואיגוד סחר חוץ פגישה מעשית עם משרד היחסים הכלכליים הזרים של הרפובליקה של אוזבקיסטן ומנהיגי אזור טשקנט, סמרקנד, בוכרה, נבוי, פרגנה ונמנגן. ביוני 1994, במהלך ביקורם של מושלי האזורים, הערים והמחוזות של אוזבקיסטן באיטליה, הם נפגשו עם ראשי הלשכות והאגודות האיטלקיות, מפעלים תעשייתיים. המפגשים התמקדו בעיבוד פירות וירקות, כריית ועיבוד אבן טבעית, טקסטיל, עיבוד זהב ותכשיטים. כמו כן נדונו סוגיות של שיתוף פעולה בתחומים שונים.
חברת האחזקות הלאומית אוזבקנפטגאז הקימה שיתוף פעולה עם חברות איטלקיות בחיפוש ופיתוח שדות נפט והתקנת ציוד טכנולוגי שונה בחברות נפט וגז. במיוחד הותקן ציוד איטלקי ייחודי במפעלים של שורטן וקוקדומלק.
משרדי החקלאות ומשאבי המים ומשרד הבריאות הקימו גם שיתוף פעולה מעשי עם חברות איטלקיות.
הבנק הלאומי לפעילות כלכלית זרה של הרפובליקה של אוזבקיסטן יצר קשרים מייצגים עם 14 בנקים איטלקיים. בנקים אלה השקיעו בפרויקטים רבים של בנייה באוזבקיסטן.
ישנם 49 מפעלים עם הון איטלקי ו5 מפעלים עם 100% הון איטלקי הרשומים באוזבקיסטן. מפעלים אלה עוסקים בייצור משקאות קלים, יין, אבקה, סריגים, מוצרי צריכה, גלידה, עיבוד פסולת כותנה, סחר ותיווך. נציגות של 4 חברות איטלקיות נרשמו בסוכנות ליחסי כלכלה זרים של הרפובליקה של אוזבקיסטן.
אוזבקיסטן ואיטליה הקימו גם שיתוף פעולה תרבותי וחינוכי. ההסכם על שיתוף פעולה תרבותי ומדעי-טכני, שנחתם במאי 1997 במהלך ביקורו הרשמי של נשיא איטליה באוזבקיסטן, קובע לחקר השפה והספרות של עמי שתי המדינות. זה מקדם שיתוף פעולה בין מכונים, חוקרים וחוקרים, מאפשר דיאלוג בין אמנים, מוזיקאים, רקדנים, תיאטרון וקולנוענים, ומקל על לימוד ושימור ארכאולוגיה ומורשת אמנותית.
באפריל 1998, אמנים איטלקים שהשתתפו בפסטיבל השלישי למוזיקה עכשווית בטשקנט העבירו קונצרטים בתיאטרון אילהום וקיימו שיעורי מופת בקונסרבטוריון. ביוני אותה השנה הועלתה האופרה "ריגולטו" של ג'יי ורדי בתיאטרון האופרה והבלט של בולשוי על שם א 'נבוי מאת סבסטיאנו מריה סלבטו. מילאה את התפקיד של ג'ילדה באופרה.
משרד החוץ האיטלקי העניק מלגות לסטודנטים אוזבקים הלומדים שפה וספרות איטלקית. שבעה סטודנטים אוזבקים למדו באקדמיות ובקונסרבטוריונים איטלקיים. מורים מוסמכים מאיטליה הגיעו ללמד איטלקית במכון סמרקנד לשפות זרות ובמכון האוזבקי לשפות העולם.
תערוכת עבודות של קרלו קאר התקיימה במוזיאון לאמנות בטשקנט בתאריכים 13–27 במאי 1998 ובמכון לשפות זרות בסמרקנד בתאריכים 2–12 ביוני. משלחת מדענים מהאוניברסיטה הקתולית במילאנו ביקרה באוזבקיסטן בתאריכים 21–30 באוקטובר.
פנדמיק (משחק קופסה)
פנדמיק (באנגלית: Pandemic) הוא משחק לוח שיתופי, שתוכנן על ידי מאט ליקוק, ופורסם לראשונה על ידי חברת המשחקים האמריקאית Z-Man Games בשנת 2008 ובגרסה עברית בשנת 2014. בעלילת המשחק נפוצו בעולם ארבע מחלות, שכל אחת מהן מאיימת למחוק אזור מסוים בעולם. המשחק מיועד לשניים עד ארבעה שחקנים, שכל אחד מהם ממלא אחד מבין שבעה תפקידים אפשריים: אחראי היערכות לשעת חירום, מדענית, חוקרת, פרמדיק, מומחית לרפואה מונעת, קצין מבצעים וקצין תעבורה. המטרה במשחק היא לגלות את כל ארבע התרופות למחלות לפני שמפסידים למשחק. למשחק יצאו שלוש הרחבות שלא תורגמו לעברית:
יחסי סרביה–קנדה
יחסי סרביה–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה לבין סרביה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1922 עם פתיחת הקונסוליה הכללית במונטריאול. ישנם כ-150,000 אנשים ממוצא סרבי המתגוררים בקנדה.
פנדמיק (משחק קופסה)
פנדמיק נחשב לאחד מהמשחקים השיתופיים המצליחים ביותר שהגיעו למכירות בשוק הזרם המרכזי, ונחשב למשחק שעיבד את סוג האסטרטגיה שמציעים משחקי שיתוף פעולה מוקדמים יותר, כמו ארקם האימה, למשחק שניתן לשחק בזמן מוגבל על ידי מספר שחקנים גדול יותר.
מלבד ההרחבות שוחררו כמה ספין אופים של המשחק. הספין-אוף הבולט ביותר הוא מורשת הפנדמיק: עונה 1 שהוסיף למשחק עלילה מתמשכת ושינויים קבועים במשחק וזכה לציון גבוה יחסית של האתר Board Game Geek בדירוג משחקי הלוח.
לקוק החל לעצב את המשחק בשנת 2004, לאחר שהבין שמשחקים תחרותיים פוגעים במערכת היחסים שלו עם אשתו וביסס אותו על התפרצות הסארס בשנים 2002–2004.
חוקי המשחק
המטרה של פנדמיק היא שהשחקנים, בתפקידים שנבחרו באופן אקראי, יפעלו בשיתוף פעולה כדי לעצור את התפשטותן של ארבע מחלות ולמצוא תרופה לכל אחת מהן. המשחק מורכב מלוח משחק המייצג רשת המחברת 48 ערים על מפת העולם, שתי ערימות קלפים (כרטיסי משחק וכרטיסי זיהום), ארבעה צבעי קוביות כאשר בכל צבע יש 24 קוביות (כל צבע מייצג מחלה שונה), שש תחנות מחקר, וכלי משחק בצבעים של כרטיסי התפקידים. כרטיסי המשחק כוללים כרטיסים עם שמות ערים (זהים לאלה שעל הלוח), כרטיסי אירוע שניתן לשחק בכל עת (למעט אירועים בהרחבות) ועוזרים בנקיטת פעולות מועילות וכרטיסי מגפה. כרטיסי זיהום מורכבים מכרטיס אחד לכל עיר על הלוח וצבע המחלה שחלה בעיר זו. בתחילת המשחק, קלפי זיהום נמשכים באופן אקראי כדי לאכלס את הלוח בזיהומים, מ-1 עד 3 קוביות למספר ערים. השחקנים מתחילים באטלנטה, היכן שנמצאים המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן.
בתורו, שחקן יכול לבצע עד 4 פעולות, המורכבות מכל שילוב של 8 הפעולות האפשריות (שחלקן דורשות קלפים). לאחר ביצוע פעולותיו, השחקן לוקח אליו שני קלפי משחק, ומצמצם את ידיו לשבעה קלפים במידת הצורך. אם אחד מהקלפים ששלף הוא כרטיס מגפה, השחקן לוקח כרטיס מתחתית ערימת קלפי הזיהום ומניח שלוש קוביות על אותה עיר. לאחר מכן הוא מכניס את הקלף לערמת קלפי הזיהום המשומשים, מערב את הערימה הזו ומניח אותה על גבי ערימת קלפי הזיהום כך שהקלפים פונים כלפי מטה. בנוסף, עליו לשנות את מיקומו של סמן הזיהום (הקובע את מספר קלפי הזיהום הנשלפים בסוף כל תור). אחרי ששני קלפי המשחק נמשכים, על השחקן למשוך מספר כרטיסי זיהום (בהתאם לרמה שמראה סמן הזיהום), וקוביה אחת מהצבע המצוין מונחת על כל עיר שנרשמה בקלף הזיהום. אם כבר יש לעיר שלוש קוביות ויש להוסיף קובייה חדשה, מתרחשת התפרצות, וכל עיר המחוברת לעיר זו זוכה לקוביה אחת בצבע זה.
המשחק נגמר אם השחקנים מנצחים (על ידי גילוי ארבע התרופות) או שהם מפסידים כתוצאה מכך שאחד המקרים הבאים מתקיים: התרחשו 8 התפרצויות, כל קוביות המחלה בצבע מסוים הונחו, או שערימת קלפי המשחק נגמרה לפני שהספיקו לגלות את ארבע התרופות.
מהדורות
מהדורה שנייה של Pandemic יצאה בשנת 2013, עם יצירות אמנות חדשות ושתי דמויות חדשות. בחלק מההדפסים של המהדורה השנייה אירעה שגיאה בשורה חסרה בין לאגוס לסאו פאולו.
מהדורה שנייה של הרחבת On the Brink יצאה גם היא בשנת 2013.
ביולי 2018 הוכרז כי מהדורת מיוחדת תשוחרר בהמשך. על פי ההכרזה, מהדורה זו תכלול מיניאטורות מפורטות המייצגות את התפקידים האישיים, כרטיסי תפקיד מעודכנים, לוח גדול יותר וקוביות מחלות מעץ. כל הרכיבים יכללו בקופסת מתכת המיוצרת לייצוג ערכת עזרה ראשונה מראשית המאה העשרים. המהדורה הזו תהווה גרסה מחודשת של המשחק המקורי, אך תכלול מקום נוסף בתוך הקופסה לאחסון הרחבות.
מאיה יינג לין
מאיה יינג לין (באנגלית: Maya Ying Lin; בסינית: 林璎; נולדה ב-5 באוקטובר 1959 באתונה, באוהיו שבארצות הברית) היא אמנית, מעצבת ואדריכלית אמריקאית שעוסקת בעיקר באומנות אדמה (Land art).
ביוגרפיה
מאיה לין, בת למשפחת מהגרים מסין, נולדה באתונה, אוהיו שבארצות הברית. אביה היגר מסין לארצות הברית בשנת 1948 ואמה היגרה כשנה לאחר מכן, ממש לפני עליית השלטון הקומוניסטי בסין. אביה כיהן כראש אוניברסיטת אוהיו לאומנויות ובין היתר עסק בחמר ובפיסול ואמה לימדה שם ספרות וכתבה שירה.
לין היא גם אחייניתה של לין היויון, משוררת וארכיטקטית. הוריה של לין בחרו לגדלה כאמריקאית, דוברת אנגלית בלבד, במטרה שתשתלב בחברה בה גדלה. היא גדלה בבית אינטלקטואלי עם שני הורים אומנים ונחשפה כבר בגיל צעיר לתחומי האומנות השונים. לין אהבה ללמוד בבית הספר וכהעשרה לקחה קורסים באוניברסיטה בה עבדו הוריה. היא הצטיינה בלימודי המתמטיקה, מה שהעצים את רצונה להגיע לתחום האדריכלות אשר משלב את שני הנושאים האהובים עליה, מתמטיקה ואומנות.
לין למדה באוניברסיטת ייל אומנות ואדריכלות. במהלך לימודיה השתתפה וזכתה בתחרות אדריכלות אמריקאית לבניית אנדרטת הזיכרון למלחמת וייטנאם. לאחר הזכייה, לין הביעה חשש שבגיל 21 הקריירה שלה הגיעה לשיאה עוד בטרם התחילה.
לין סיימה את לימודי התואר הראשון באומנויות בהצטיינות יתרה בשנת 1981 והמשיכה ללימודי תואר שני באדריכלות, אותו סיימה בשנת 1986.
עדכנית ל-2018, מאיה לין מתגוררת בניו יורק. היא נשואה לדניאל וולף, צלם, ולהם שתי בנות. יש לה אח גדול, טאו לין, שעוסק בספרות.
פעילות חברתית
נושא איכות הסביבה העסיק את מאיה לין ובא לידי ביטוי בעבודותיה השונות ובאתרי הזיכרון שהיא בונה, בהם היא התמקדה ביחס של האדם לסביבה והשתמשה באלמנטים של הטבע והמרחבים השונים. הקו שמנחה אותה בעבודותיה הוא הזרימה עם הנוף הקיים והטבע ולא ההשתלטות עליו.
בשנת 2009 הציגה בניו יורק תערוכה בשם "מרחבים ממוחזרים" שבה עשתה שימוש חוזר בחומרים מהיום-יום, כמו קרטונים וצעצועים ישנים.
בשנת 2009 יצרה את האנדרטה "מה חסר?" בשיתוף פעולה עם מדענים ואמנים נוספים. בעבודה זו, ביקשה מאיה לין להפנות את תשומת לב המתבוננים בעבודה לתהליך התפרקות ה"פאזל" הענק בשם כדור הארץ בשל פעולות אנוש. יצירה זו מורכבת מארבעה אלמנטים: פסל קבוע, אתר אינטרנט המתעדכן כל הזמן, ספר וסיור.
האנדרטה לזכר מלחמת וייטנאם
ב-1981, בעודה תלמידה באוניברסיטת ייל, עיצבה לין את פרויקט סוף השנה שלה שזכה בתחרות אמריקאית להקמת האנדרטה לזכר מלחמת וייטנאם. האנדרטה עשויה משני קירות גרניט שחורים הממוקמים בצורה שיוצרת את האות "v|וי". על הקירות חקוקים שמות 58,282 הנופלים והנעדרים במלחמת וייטנאם לפי סדר כרונולוגי, כדי לייצר תחושת הזדהות ומעין מעגל שנסגר במהלך המעבר באנדרטה. את ההשראה לעבודתה על האנדרטה שאבה לין מאנדרטת תיאפוואל לנעדרי הסום בצרפת שעיצב הארכיטקט הבריטי אדווין לצ'אנס. כמו כן, הושפעה לין מזרם האומנות המינימליסטית משנות השישים של המאה ה-20.
בראיונות שונים תיארה לין את מסעה כסטודנטית בשנה האחרונה בייל ובתחרות: ארכיטקטית צעירה שרבים זלזלו בה בשל מוצאה, מינה וגילה הצעיר. על השאלה האם היא מוצאת אירוניה בעובדה שבחורה אסיאתית נבחרה לעצב את אנדרטת וייטנאם, השיבה לין בנחרצות שאין לשפוט אדם לפי מוצאו.
במהלך עבודת המחקר לקראת פרויקט האנדרטה, לין הגיעה לתובנה שרוב אנדרטאות ההנצחה בהן ביקרה מעבירות מסר של האדרת המנהיגים ופחות של הנצחת החללים שנפלו בקרב. הרעיון שהציעה לין לתחרות היה נחשב מהפכני ורבים בתחילה לא אהבו אותו. גם לאחר זכייתה בתחרות, נשאר הרעיון שנוי במחלוקת בקרב מיעוט בציבור האמריקאי ובין חברי ועדת הפרויקט. הקמת האנדרטה עוררה זעם בקרב השמרנים, שטענו כי עיצוב האנדרטה אנטי-מלחמתי מדי, ולכן נוסף בסמוך, על פי דרישתם, פסל שלושת החיילים, הקונבנציונלי יותר. בין המתנגדים היה תום קארהארט, חבר בוועדה הבוחנת של התחרות, שאמר: "אני לא חושב שיש משהו יותר מעליב מהאנדרטה הזו. אף אחד לא צריך לעשות תואר באומנות בשביל להבין מה האנדרטה הזו מסמלת. זו צלקת שחורה".
מאז הקמתה מבקרים באנדרטה כארבעה מיליון איש מדי שנה.
פרויקטים נוספים
לאחר ההצלחה בבניית האנדרטה, לין פנתה לקריירה אומנותית ארכיטקטית, שבה היא עיצבה מבנים שונים שהמוכר ביותר מבניהם הוא המוזיאון הסיני בניו יורק.
בשנת 1988 עיצבה לין אנדרטה לתנועת זכויות האזרח באלבמה בה עשתה שימוש באלמנטים דומים ובאותו קו מינימלסטי: אבן גרניט שחורה עליה ציטוט של מרטין לותר קינג: "יש לי חלום".
בשנת 1993 עיצבה לין את "שולחן הנשים", שמוצב באוניברסיטת ייל ומטרתו להנציח את הנוכחות הנשית באוניברסיטת ייל.
בשנת 1995 יצרה לין את הראשון מתוך שלושה בסדרת "גלים" שנראה כמו משטח דשא עם גלי ים. לאחר עשר שנים יצרה את השני בסדרה, ובשנת 2009 יצרה את האחרון בסדרה.
בשנת 2000 יצרה לין אנדרטה בעלת שבעה חלקים שמתארת את ההשפעה ההיסטורית של הילידים באמריקה על צפון-מזרח ארצות הברית.
מאיה לין מקפידה לציין בראיונות עימה כי היא חשה חיבור מיוחד לאתרי הזיכרון שבנתה משום שלדבריה הם מנציחים התרחשויות ושינויים שחלו בחברה האמריקאית בשנות ילדותה והשפיעו על עיצוב אישיותה.
פרסים ומועמדויות
בשנת 2005 נבחרה לין כמודל לאקדמיה האמריקאית לאומנות וספרות ולהיכל התהילה הנשי בסנקה פולס, ניו יורק.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
קובי אביבי
יעקב (קובי) אביבי (נולד ב-22 במרץ 1954) הוא ראש המועצה האזורית באר טוביה.
ביוגרפיה
אביבי שירת בצה"ל כקצין. החל משנת 1990 מילא תפקידים שונים במועצה האזורית באר טוביה. שימש כמזכיר המועצה במשך 16 שנה. היה רכז מוניציפלי, מנהל הרכש, ממונה על ארגון, מינהל ומשאבי אנוש וממונה על הדת. שימש כמזכיר העמותה לחינוך ותרבות באזור באר טוביה ועמותת ספורט מיסודה של המועצה. היה מזכיר חברת המושבים בדרום הפועלת עבור המועצה.
אביבי שימש בהתנדבות כיושב ראש הוועד הממונה במושב שתולים וביישוב הקהילתי עזר וכן כיושב ראש ועדת קבלה ביישובים אחדים במועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד אביבי מול ראש המועצה המכהן דרור שור ונבחר לכהונת ראש המועצה.
אביבי נשוי, מתגורר מאז 1977 במושב כפר אחים. שימש כמזכיר וגזבר המושב.
סרחיו ריקו
סרחיו ריקו גונסאלס (בספרדית: Sergio Rico González ; נולד ב-1 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן ספרדי המשחק במיורקה, בהשאלה מפריז סן-ז'רמן בעמדת השוער.
קריירה
ריקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סביליה. לאחר שעבר את גיל הנוער הצטרף לקבוצת המילואים וב-1 ביולי 2013 חתם על חוזה לשנתיים בקבוצה הבוגרת. לאחר פציעתם של בטו ומריאנו ברבוסה השוערים הראשונים של הקבוצה, ב-14 בספטמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה בניצחון 0–2 נגד חטאפה. כעבור ארבעה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית נגד פיינורד רוטרדם גם בו ריקו לא ספג וקבוצתו ניצחה 0–2. בדצמבר של אותה שנה הפך ריקו לשוער הראשון של הקבוצה ובאותו חודש גם האריך את חוזהו עד 2017. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת עם 37 הופעות 11 מתוכן בליגה האירופית בו גם זכה סביליה. ריקו פתח במשחק הגמר בו גברה סביליה 2–3 על דניפרו דניפרופטרובסק. עונה לאחר מכן נותר על הספסל בגמר הליגה האירופית בו גברה סביליה 1–3 על ליברפול.
ב-9 באוגוסט 2018 הושאל ריקו לפולהאם מהפרמייר ליג לעונה אחת. ב-27 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–3 לבורנמות'.
ב-1 בספטמבר 2019 הושאל לפריז סן-ז'רמן לעונה אחת.
ב-21 בינואר 2022 הושאל למיורקה לחצי עונה.
ב-26 במאי 2015 זומן לראשונה ריקו לסגל נבחרת ספרד. ב-1 ביוני 2016 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת כשעלה כמחליף בניצחון 1–6 על. ריקו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 כשוער השלישי של הנבחרת.
ב-28 במאי 2023 נפל מסוס ואושפז ומצבו הוגדר קשה.
תוכנית הגרעין של פקיסטן
פקיסטן היא אחת מתשע המדינות שבבעלותן נשק גרעיני. המדינה החלה בפיתוח של נשק להשמדה המונית בשנת 1972 בהוראת נשיאה באותה התקופה, זולפיקאר עלי בהוטו, תהליך אשר הושלם בשנת 1998. נכון לשנת 2020 לרפובליקה האסלאמית של פקיסטן ארסנל של כ-160 ראשי נפץ גרעיניים מייצור עצמאי בתמיכה סינית. ביחד עם הודו, ישראל ודרום סודאן פקיסטן היא מבין המדינות היחידות שאינן חתומות על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
היסטוריה
ממשלת פקיסטן טוענת כי מקור שאיפתה לפיתוח נשק גרעיני הוא מערכת היחסים הלוחמנית שלה עם הודו. ביחסים בין שתי המדינות היו מספר סכסוכים, אשר במרכזם בשליטה בחבל קשמיר. הוועדה לאנרגיה אטומית של פקיסטן (PAEC) הוקמה בשנת 1956, והמדינה החלה לעבוד על תוכניות לפיתוח אנרגיה גרעינית לקראת סוף שנות החמישים, עשור לאחר חלוקת הודו ועצמאות שתי המדינות.
פיתוח
הנשיא זולפיקאר עלי בהוטו שאף שפקיסטן תשיג נשק גרעיני וטען בראיון מפורסם משנת 1965 כי. בשנת 1971, לאחר תבוסתה של פקיסטן במלחמת הודו-פקיסטן השלישית שהתרחשה במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש, הוציא הנשיא בהוטו הנחיה להביא לפיתוחה של אנרגיה גרעינית בתוך שלוש שנים. הניסוי הגרעיני הראשון שביצעה הודו במאי 1974 (ראו תוכנית הגרעין של הודו) הביא להאצה משמעותית בתוכנית הגרעין הפקיסטנית.
הוועדה לאנרגיה אטומית בפקיסטן, שבראשותה עמד מוניר אחמד ח'אן, התמקדה בפיתוח אורניום מועשר בתחנת הכוח הגרעינית בקראצ'י. אולם ההתקדמות והאיכות של הייצור נפגעו בשל הלחץ שהופעל על הוועדה מצד הממשלה הפקיסטנית באסלאמאבאד.
בשנת 1974 המטלורג עבד אל-קדיר ח'אן, שעבד בחברת בת של תאגיד העשרת האורניום בהולנד, חזר לפקיסטן לבקשתו של הנשיא בהוטו על מנת לתמוך בפיתוח תוכנית גרעינית להעשרת אורניום. לאחר שהחזיר איתו רישומים לבניית צנטריפוגה וביצע מגעים כלכליים עם חברות שונות בפקיסטן, השתמש ח'אן בטקטיקות שונות על מנת להתחמק מבקרות הארגונים הממשלתיים ולרכוש את הציוד הדרוש למיזם. בתחילת שנות השמונים היה לפקיסטן מתקן חשאי להעשרת אורניום, ולטענתו של ח'אן כבר בשנת 1984 הייתה למדינה היכולת להעשרת אורניום.
בשנת 1981, לאחר תקיפת הכור הגרעיני בעיראק אמר שר הביטחון אריאל שרון שישראל תשקול לתקוף גם את מתקני הגרעין של פקיסטן.