cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיחזי
גֵּיחֲזִי הוא דמות מקראית, נערו של אלישע הנביא ומי שמופיע בכמה מסיפורי אלישע בספר מלכים-ב'.
גיחזי, נעמן והצרעת ()
לאחר שאלישע ריפא את נעמן שר צבא ארם מצרעת, מציע נעמן לאלישע מתנות בתמורה, אך אלישע מסרב לקבלן, ונעמן הולך לדרכו. לאחר שנעמן עוזב, רץ גיחזי אחרי נעמן בלא ידיעת אלישע, ומבקש ממנו בשם אלישע ככר כסף ושתי חליפות בגדים. נעמן נותן לגיחזי כסף ובגדים וכשאלישע מגלה זאת, הוא מקלל את גיחזי וזרעו בצרעת.
גיחזי במדרש
בתקופה בה היה גיחזי נערו של אלישע, הוא היה דוחה את התלמידים הפוטנציאלים של אלישע ורבים היו יראים להגיע אל אלישע מפני רעת גיחזי. לאחר שילוחו של גיחזי רבו תלמידי אלישע.
על פי המדרש, בדרכו אל הנער גיחזי מנסה את המשענת על חיה מתה שמצא בדרך וזו קמה לתחייה. במעשה זה עבר גיחזי על דברי אלישע שהורה לו לא לעצור בדרכו אל הילד, ולכן לא הצליח גיחזי להקים את הילד.
על פי דברי רבי יוחנן בתלמוד, ארבעת המצורעים היושבים בשער שומרון. חז"ל אף לומדים הלכה ממעשי ארבעת המצורעים בהסתמך על כך שגיחזי (למרות שסרח) היה תלמיד חכם.
בגמרא מסופר כי אלישע הלך לדמשק להחזיר את גיחזי בתשובה אך ללא הצלחה.
על פי חז"ל, גיחזי הוא בין האנשים המועטים שאין להם חלק בעולם הבא, מכיוון שחטא והחטיא את הרבים.
ב, כשמספר גיחזי למלך ישראל ממעשי אלישע, הוא קורא לאלישע בשמו, וחז"ל סברו שזאת הסיבה שנענש ואין לו חלק לעולם הבא.
אלי גורנשטיין
אלי גורנשטיין (נולד ב-31 באוגוסט 1952) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, זמר, במאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
אליהו גורנשטיין נולד בתל אביב לבנימין ולרות ולטש-גורנשטיין, בתו של הפילוסוף היהודי-צ'כוסלובקי פליקס ולטש, חברו של פרנץ קפקא. הוריו הופיעו באופרה.
לגורנשטיין תואר שני בחינוך מאוניברסיטת תל אביב. כמו כן למד תיאטרון ומוזיקה בניו יורק.
תיאטרון
בחופש הגדול שלפני כיתה י"ב הוא שר במסגרת חילופי נוער בין תל אביב וקלן. במסגרת שירותו הצבאי שרת בצוות הווי חטיבת הצנחנים ובלהקת פיקוד מרכז.
כשחקן תיאטרון, שיחק בהצגות רבות במרבית התיאטראות בישראל (הבימה, תיאטרון חיפה, הקאמרי, החאן ותיאטרון באר שבע). בין ההצגות בהשתתפותו היו "אחרון הפועלים", בו גילם את א. ד. גורדון, ו"גטו" של יהושע סובול, "מתנקשים", "טרטיף", "כנרת כנרת", "בוצ'ה", "שש נפשות מחפשות מחבר", ההצגות השייקספיריות "חלום ליל קיץ" ו"כטוב בעיניכם", "נשוי במנוסה" של ריי קוני, "מפיסטו" של הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן), "שלוש אחיות" של אנטון צ'כוב, "ציד המכשפות של ארתור מילר, "אניהו" של אתגר קרת ורוני סיני ועוד. גורנשטיין ידוע באהבתו למשחק במחזות זמר, והשתתף בין היתר ב"כנר על הגג", "צלילי המוסיקה" (דוד מקס), "אמריקה", "פינוקיו" "היפה והחיה", "המפיקים" (פרנץ ליבקינד), "עוץ לי גוץ לי" (הטוחן) ו"איתמר פוגש ארנב" (הארנב). גורנשטיין עסק מעט גם בבימוי וביים את ההצגה לילדים עמי ותמי.
זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה לשנת 2012, על משחקו בהצגה "ריצ'רד השלישי" בתיאטרון הקאמרי.
קולנוע וטלוויזיה
גורנשטיין השתתף כשחקן אורח במספר רב של תוכניות טלוויזיה לילדים: "הספינה המזמרת", "טלפלא", "קשת וענן", "רחוב סומסום","החברים של ברני", "פרפר נחמד" (גילם את "דוד פסח")," המועדון של יובל המבולבל", "זהו זה!", "ארץ מולדת", "ציפיטפוט", "שכנים", "בלי גרביים" ועוד. באחת מהופעות האורח שלו בתוכנית "זהו זה!" הוא השתתף עם שאר השחקנים ועם שלמה גרוניך גם בשירת שיר השבוע וקולו מונצח עם השיר בתקליטם של גרוניך ושחקני "זהו זה" - "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה".
בסרט הלהקה חמש חמש היה אחד מהחיילים. בסרט "המוסד הסגור" גילם את המדען קוצ'יק. ב-2010 השתתף בסרט "היו לילות". כן השתתף בתפקיד אורח בסדרה הקומית "קרובים קרובים", ב-2013 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "פצועים בראש", בסדרה "החיים זה לא הכל" ובסדרת הקומדיה "החברים של נאור". ב-2015 השתתף בסדרה "תמר הבלשית" בתפקיד הקריין שמכריז את שם הפרק וגם בתפקיד קפטן שמפטן, סבה של תמר מצד אביה. באותה שנה השתתף בסרטו של יבגני רומן "האיש שבקיר". ב-2018 הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של יצחק צפל ישורון "אלסקה" וב"סברי מרנן". גורנשטיין אף שיחק בסרט "הלהקה", וידועה הסצנה בה הוא שופך על עצמו לבן ובכך מונע את פירוק הלהקה הצבאית. סצנה זו היא אחת המפורסמות בקולנוע הישראלי. ב-2016 השתתף בסרטו של ניר ברגמן, "להציל את נטע".
בשנת 2018 השתתף בסרט הקומדיה השווייצרי "מוטי וולקנברוך מתעורר לחיים" (או בשמו הרשמי "מסעו המופלא של וולקנברוך לזרועותיה של שיקסע") בהפקת נטפליקס. הסרט היה המועמד השווייצרי לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2019 השתתף בהופעת אורח בסדרה "שב"ס" של תאגיד השידור הציבורי כאן, בתפקיד משנה בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור וכן בסרט "אלוהי הפסנתר".
ב-2022 גילם את תפקיד האחראי על טהרת מתים ברבנות הצבאית הראשית בסדרה שישו ושמחו, ששודרה בכאן 11. כמו כן שיחק את אדולף אייכמן בסרט הדוקודרמה הקלטות האבודות של אייכמן. פס הקול של סרט זה הוא קלטות אותנטיות של אדולף אייכמן ובני שיחו. השחקנים מחופשים לנפשות הפועלות ומזיזים את שפתיהם לצלילי הפסקול, כדי להמחיש את הנעשה בעת השיחה המוקלטת. עבודה זו היא, כביכול, ההפך מדיבוב. גורנשטיין מכנה את עבודתו בסרט זה "שפתות".
דיבוב
גורנשטיין מוכר בעיקר בזכות דיבוב רוב הנבלים בסרטי תקופת "הרנסאנס" של דיסני. הוא תרם את קולו לג'אפר ("אלאדין"), סקאר ("מלך האריות"), פרולו ("הגיבן מנוטרדם"), קלייטון ("טרזן"), אנטון אגו ("רטטוי") ובשנת 2009 דיבב גם את ד"ר פאסילייר בסרט "הנסיכה והצפרדע", שהפיקו אולפני וולט דיסני במטרה לשחזר את סגנון סרטי "הרנסאנס" משנות התשעים. בנוסף, תרם גורנשטיין את קולו גם לסרטים נוספים כמו "שלגיה ושבעת הגמדים" (דוק), "ספר הג'ונגל 2" (שירחן), "עליסה בארץ הפלאות" (דודו וארנב האביב), "היפהפייה והיחפן" (טוני), "בת הים הקטנה" (סבסטיאן), "היפה והחיה" (לומייר), "פו הדב" (איור/איה + אבא פרפיל), הארי פוטר וחדר הסודות (גילדרוי לוקהרט), "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי" (הזאב), "ביוניקל" (מקוטה) ועוד רבים אחרים. כמו כן תרם את קולו בדיבוב מספר סדרות טלוויזיה, וביניהן "פיטר פן" (סדרת האנימה ששודרה בישראל בטלוויזיה החינוכית) בה דיבב את שודד הים סמי, וכן את אוסקר מ-"רחוב סומסום". ב-1977 "השאיל" את קולו למוני מושונוב בקטעי הקברט בסרט "קשר הדבש".
בשנת 2019 דיבב את גרימל בסרט הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתר (במקום דב רייזר שדיבב אותו בטריילר המדובב).
במרץ 2020, לאור התפשטות הקורונה בישראל, גורנשטיין הוציא בעזרת בתו ובן זוגה אורי סממה סרטון פרודיה לשיר "Be Prepared" של סקאר, האריה הרשע בסרט המוכר מלך האריות, שנקרא "מלך ההנחיות", בו הביע ביקורת כלפי המצב. באותה שנה החל לדבב את דמותו של אדון ינשוף בסדרת אתחול של "סיפורימפו".
מוזיקה
בשנת 1976 השתתף גורנשטיין בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "סיבה למסיבה", שהגיע למקום השני בתחרות. כעבור שנה ביצע על בימת הפסטיבל את השיר "לארצי יש יום הולדת", שכתב והלחין שייקה פייקוב לכבוד שנת ה-30 למדינת ישראל. שיר זה הגיע למקום השלישי בתחרות, ועל אף שנחשב כשיר ילדים, זכה להצלחה גם בקרב הקהל הבוגר יותר, ודורג במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לאותה שנה. בשנת 1977 השתתף גורנשטיין בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "הלילה עבר" שזכה במקום התשיעי.
גורנשטיין הוא גם זמר אופרה באופרה הישראלית ומנחה, משתתף ומביים מופעי קונצרטים ואופרות בתזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הקאמרית הישראלית ובתזמורת הפילהרמונית הישראלית. ידוע בכישרונו המוזיקלי כזמר השר בקול בס וכצ'לן. הוא ארגן ערב שירי הזמר של פרנק סינטרה שזכה להצלחה ושתי תוכניות יחיד נוספות. כזמר הוא הקליט גם שירי פתיחה לתוכניות טלוויזיה כמו רכבת ההפתעות, ופרסומות כמו לדוגלי מזון כלבים.
בפברואר 2016 הושק אלבום דיגיטלי ברשת ג בשם "לשיר איתה" - אוסף מחווה לשושנה דמארי במלאת עשור למותה, בו השתתף גורנשטיין בביצוע השיר "האמיני יום יבוא".
חיים אישיים
גורנשטיין נשוי לניצה ולהם שלושה ילדים. אחת מהם היא השחקנית רוני גורנשטיין.
אברה
אברה (שם מדעי: Pteris) היא סוג של צמחים ממשפחת האברתיים. שמו של הצמח, הן היווני (pteron) והן העברי נגזר מדמיון בין עליו הגדולים של הצמח לאברות העופות. העלה הגדול מנוצה פעם אחת, דבר שמעלה דמיון לצמחים בני משפחת הדקליים. תפוצת סוג זה הוא באזוריים הטרופיים והסוב-טרופיים.
בסוג מעל 280 מינים שונים ביניהם אברה ארוכת עלים שהייתה נפוצה בישראל וכיום כנראה נכחדה.
נבחרת איראן בכדורסל
נבחרת איראן בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של איראן. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל של איראן.
נבחרת איראן זכתה שלוש פעמים באליפות אסיה בכדורסל בשנים 2007, 2009 ו-2013.
איראן השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים: בשנת 1948 היא סיימה במקום ה-14 לאחר שניצחה רק את נבחרת אירלנד החלשה והשיגה ניצחון טכני על נבחרת הונגריה. בשנת 2008 היא הפסידה בכל משחקיה ודורגה במקום ה-11. גם באולימפיאדת טוקיו 2020 היא הפסידה בכל משחקיה וסיימה במקום ה-12 האחרון.
בשנת 1959 התמודדה איראן באופן חד פעמי באליפות אירופה בכדורסל וסיימה במקום ה-17 האחרון. במסגרת המשחקים היא התמודדה מול נבחרת ישראל בכדורסל והובסה בתוצאה 68-43.
בעקבות זכייתה באליפות אסיה בכדורסל בשנת 2009, העפילה איראן לראשונה בתולדותיה לאליפות העולם בכדורסל שהתקיימה בשנת 2010. בטורניר עצמו ניצחה איראן את תוניסיה החלשה אך הפסידה ביתר משחקיה ולא עברה את שלב הבתים. איראן העפילה גם לאליפות העולם בכדורסל בשנת 2014 וסיימה במקום ה-20. איראן העפילה בפעם השלישית בתולדותיה לאליפות העולם בכדורסל בשנת 2019 וסיימה במקום ה-23. מכיוון שהייתה הנבחרת בעלת הדירוג הגבוה ביותר באליפות מבין הנבחרות האסייתיות, העפילה לאולימפיאדת טוקיו 2020.
לואיז איפוליט, נסיכת מונקו
לואיז איפוליט, נסיכת מונקו (בצרפתית: Louise-Hippolyte princesse de Monaco; 10 בנובמבר 1697 – 29 בדצמבר 1731) הייתה נסיכת מונקו, אחת משתי נשים בלבד ששלטו בנסיכות.
ביוגרפיה
לואיז איפוליט נולדה ב-10 בנובמבר 1697 בארמון הנסיך במונקו, והייתה בתם השנייה של אנטואן הראשון, נסיך מונקו ומארי דה לורן-ארמניאק. היא הייתה השנייה מבין שש בנות מהן 2 הגיעו לבגרות. היו לה אחות גדולה, קתרינה שארלוט (1691–1696) וארבע אחיות קטנות יותר, אליזבטה שארלוט (1698–1702), מרגריטה קמילה (1700–1758), מריה דבוטה (1702–1703) ומריה פאולינה תרזה דבוטה גרימלדי (1708–1726).
מכיוון שכל אחיותיה מתו, הפכה לואיז איפוליט ליורשת העצר של מונקו. אביה החליט, ברשותו של לואי ה-14, שבעלה לעתיד ייקח לעצמו את שם משפחת גרימלדי וישלוט במונקו יחד איתה.
ב-20 באוקטובר 1715, בגיל שמונה עשרה, התחתנה עם ז'אק פרנסואה גויון, הרוזן דה מתניון, לאחר שמשפחתו הציעה אותו כמועמד. מועמדותו נתמכה על ידי המלך לואי ה-14, שרצה לחזק את ההשפעה הצרפתית במונקו. לפני כן, אביה של לואיז איפוליט העדיף שבתו תינשא לבן דוד ממשפחת גרימלדי. נישואים אלה לא התממשו בגלל מצבם הכספי הגרוע של בני גרימלדי באותה תקופה. לזוג נולדו תשעה ילדים. בעלה העדיף להישאר בוורסאי במקום במונקו, שם החזיק במספר פילגשים.
לאחר מות אביה, חזרה לואיז איפוליט מפריז למונקו ב-4 באפריל 1731 וזכתה לקבלת פנים נלהבת. לואיז איפוליט נפטרה מאבעבועות שחורות. בעלה הזניח את ענייני מונקו ונאלץ לעזוב אותה במאי 1732. הוא ויתר על השליטה בנסיכות, ופרש לטובת בנם אונורה השלישי, נסיך מונקו.
פיליפ הארט
פיליפ אלוֹוישס הארט (באנגלית: Philip Aloysius Hart; 10 בדצמבר 1912 – 26 בדצמבר 1976) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. הארט, איש המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן משנת 1959 עד למותו כתוצאה ממחלת הסרטן בימיה האחרונים של שנת 1976. הוא נודע בכינוי "המצפון של הסנאט".
ראשית חייו
הארט, נכד לזוג אירים שהיגרו לארצות הברית, נולד בעיר ברין מור שבפנסילבניה לפיליפ אלוֹוישס ואן (לבית קלייד) הארט. אביו היה בנקאי שכיהן כנשיא חברת הנאמנות של ברין מור. את השכלתו הראשונית רכש באקדמיית וולדרון, ואחר כך למד תיכון הקתולי של מערב פילדלפיה. הארט למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה, שם היה נשיא התאחדות הסטודנטים ודיבייטר עטור-פרסים.ב-1934 השלים בכבוד לימודי תואר ראשון בג'ורג'טאון, וב-1937 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
ביוני 1943 נישא הארט לג'יין "ג'ייני" בריגס, בתם של וולטר וג'יין קמרון בריגס. אביה נודע כנדבן וכבעלים של דטרויט טייגרס. ג'יין הייתה טייסת המסוקים הראשונה במדינת מישיגן. בהמשך, היא העפילה לתוכנית ה-13 של מרקורי בשנות ה-60 של המאה ה-20. הזוג נפגש באמצעות אחיה, שהיה השותף לחדר של הארט באוניברסיטת ג'ורג'טאון. הם חבקו ארבעה בנים וארבע בנות. בנו של הרט, פיליפ ג'וניור, נפטר בינקותו. הוא נקבר בחלקה משפחתית, ועשרות שנים אחר כך נטמן בקרבתו אביו.
קריירה מוקדמת
ב-1938 התקבל הארט ללשכת ערוכי הדין של מדינת מישיגן, ועבד כעורך דין במשד עורכי הדין "בומונט, סמית' & האריס" שבדטרויט. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצבא ארצות הברית כלוטננט קולונל בדיוויזה הרביעית. הוא השתתף בפלישה לנורמנדי ונפצע בחוף יוטה, כאשר רסיסים מפגז ארטילרי מתפוצץ פגעו בחלק הפנימי של זרועו הימנית. לאחר המלחמה שב למישיגן והתאושש בבית החולים הצבאי פרסי ג'ונס שבעיר באטל קירק. במהלך השיקום שעבר בבית החולים הצבאי הכיר שני לוחמים נוספים שעתידים להיות חבריו — בוב דול ודניאל אינווי, שגם הם ישרתו בעתיד בסנאט האמריקאי. הוא עוטר בכוכב הארד, בהתקן ראש החץ (Arrowhead device), לב הארגמן ובצלב המלחמה של הצבא הצרפתי.
ב-1946 חזר הארט לדטרויט והצטרף כשותף ל"משרד עורכי הדין של מונגהאן, הארט & קרומר". הוא נעשה פעיל פולטי במפלגה הדמוקרטית, ובשנים 1949–1951 שימש כקצין ביחידה לאבטחת ניירות ערך של מישיגן. תפקידו כלל אישור הנפקות מניות של תאגידים במדינה, רישוי מתווכים ובוני נדל"ן וגביית מסי נדל"ן. ב-1951 מונה הארט למנהל המשרד לייצוב מחירים של המדינה, תפקיד אותו מילא במשך שנה. אחרי עבודתו במשרד זה עוטר הארט בידי איגוד העסקים הפדרלי בתואר "המנהל הפדרלי המצטיין של השנה" ב-1952.
ב-1952 מונה לתובע פדרלי עבור מחוז מזרח מישיגן. לאחר מכן שימש בשנים 1953–1954 כיועץ המשפטי של מושל מישיגן גרהרד מנן ויליאמס, שהיה חברו לכיתה בעת שהיה סטודנט למשפטים. ב-1954 חבר לוויליאמס כעמיתו למירוץ, ונבחר לסגן המושל ה-49 של מישיגן. היבחרו לכהונה שנייה ב-1956 הפכה אותו לסגן המושל הדמוקרטי הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה. הוא סיים את תפקידו בראשית 1959.
בסנאט האמריקאי
הארט נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן בבחירות 1958, אחרי שבבחירות הכלליות גבר על הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, צ'ארלס פוטר, עם 54% מקולות הבוחרים לעומת 46% שהשיג פוטר. בשנים 1964 ו-1970 הוא נבחר מחדש בניצחונות מוחצים (יריבתו משנת 1970 הייתה לנור רומני, רעייתו של ג'ורג' רומני ואמו של מיט רומני). חלק מהשמרנים במישיגן פעלו למען הפסדו של הארט בשל עמדותיו בנוגע לבקרה על כלי נשק ותמיכתו באינטגרציה גזעית בתחבורה ציבורית. ב-1975 היה הארט חבר בוועדת צ'רץ' בראשותו של הסאנטור פרנק צ'רץ' מאיידהו, לצד סנאטורים אחרים בהם הרפובליקנים ריצ'רד שוויקר, צ'ארלס מתיאס, בארי גולדווטר, הווארד בייקר וג'ון טאוור והדמוקרטים גארי הארט, רוברט מורגן, וולטר הדלסטון, וולטר מונדייל וצ'רץ'.
הארט נפטר בעודו מכהן בתפקידו. ביוני 1976 הוא הודיע על כוונתו שלא להתמודד בבחירות הבאות לתוקפת כהונה רביעית ואובחן כחולה במחלת הסרטן חודש ימים אחר כך. באותה שנה הוחלט במליאת הסנאט לקרוא על שמו את בניין המשרדים החדש של הסנאט, הקרוי כיום "בניין המשרדים של הסנאט ע"ש הארט". היה זה בניין המשרדים הראשון של הממשל הפדרלי של ארצות הברית שנקרא על שם אישיות בעודה בחיים. תוצאות ההצבעה היו 99 בעד ו-0 מתנגדים, כשהארט בחר להימנע. הארט נפטר ממלנומה ימים אחדים לאחר מכן, רגע לפני שכהונתו נגמרה ופרישתו מהפוליטיקה של ארצות הברית. דונלד ריגל נבחר להחליפו בתפקיד והוא נכנס לסנאט ארבעה ימים אחרי מותו של הארט.
חומס
חוֹמְס (ערבית: حمص, תעתיק מדויק: חמץ) היא עיר במערב סוריה ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר נמצאת על גדות הנהר אורונטס (בערבית: עאסי), והוקמה בסביבות שנת 2300 לפנה"ס. בתקופת התנ"ך היה המקום ידוע בשם קדש. ביוונית וברומית נודעה בשם אֶמֶסָה (Emesa). חומס מהווה מרכז תעשייתי חשוב במדינה.
נכון לשנת 2021 אוכלוסיית העיר מוערכת בכ-1,362,480 בני אדם והיא העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי דמשק וחלב, ושוכנת במרכז הדרך בין שתי הערים. אוכלוסייתה משקפת את הגיוון הדתי הכללי של סוריה, ומורכבת ברובה ממוסלמים סונים וממיעוטים גדולים של עלווים ונוצרים.
חומס היא אחת הערים המרכזיות שבהן התחוללה ההתקוממות נגד משטרו של אסד ב-2011 וב-2012, ואף כונתה "בירת המהפכה". על פי ההערכות, נהרגו בחומס יותר מ-7,000 איש עד אמצע שנת 2012. במאי 2014 חזרה העיר לשליטתו של צבא סוריה.
השושלת האמסאית ושלטון רומא
קיימת סברה שהעיר חומס נוסדה עוד על ידי סלאוקוס הראשון ניקאטור, מלכה הראשון של הממלכה הסלאוקית, לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, אך רישומה בהיסטוריה החל רק במאה הראשונה לפנה"ס. באותה עת כתב סטראבון, גאוגרף היסטוריון ופילוסוף יווני, על שבט שוכן אוהלים שאותו כינה בשם "אמסני" (הצורה היוונית של שם השבט בארמית, "חמצאני") היושב סמוך לנהר עאצי מדרום לאזור אַפּאמֶיאה (יוונית: Απάμεια). היה זה שבט אשורי שהתיישב במקום ונתן לו את שמו. בשנת 64 לפנה"ס שילב פומפיוס את הממלכה הסלאוקית לתוך הקיסרות הרומית ונתן הכרה לשושלת האמסאית כשולטת בממלכה קליינטית של רומא, לאחר שסייעו לכוחות הקיסרות בקרבות שונים. ראש השושלת באותה עת, סמפסיסרמוס הראשון, הוכר כמלך אמסה, אולם בירת הממלכה הייתה ארטוסה (אל-רטסן המודרנית), מצפון לחומס לאורך גדת הארנת. בשיאה שלטה הממלכה על טריטוריה שגבולותיה היו הבקאע במערב, תדמור במזרח, יברוד בדרום ואל-רטסן בצפון.
חשיבותה של העיר אמסה עלתה לאחר התעשרות השושלת האמסאית ולאחר שאחד מבניו של סמפסיסרמוס הפך אותה לבירת הממלכה. בני אמסה הוכיחו את נאמנותם לקיסרות הרומית כאשר שלחו מכוחותיהם לסייע ליוליוס קיסר בעת המצור על אלכסנדריה בשנת 48 לפנה"ס. הממלכה האמסאית הפכה מעורבת במלחמת האזרחים שבין אוגוסטוס קיסר לבין מרקוס אנטוניוס שהחלה ב-33 לפנה"ס.
יחסיה של הממלכה האמסאית עם רומא התהדקו בתקופת מלכותו של המלך סוהאמוס עת התחולל המרד הגדול בארץ ישראל. הממלכה האמסאית שלחה קשתים לסייע במצור על ירושלים בשנת 70. עם מותו של סוהאמוס עלה לשלטון בנו אלקסיו השני ולמרות נאמנותה של הממלכה לרומא, הוגבלה מידת עצמאותה של הממלכה מסיבות שאינן ידועות ולמלך נותר תפקיד ייצוגי בלבד. השושלת האמסאית המשיכה בשלטון באזור חומס עד לשנת 254 לספירה לכל הפחות. לאורך המאה השנייה לספירה היו לאמסה (חומס) מאפיינים של עיר-מדינה ובתקופת שלטונו של קיסר רומא אנטונינוס פיוס (138–161) החלה לפעול מטבעה בעיר. במאה ה-3 הייתה אמסה עיר בולטת במזרח הקיסרות הרומית, חלק מהצלחתה של העיר בא הודות לנישואיו של הקיסר ספטימיוס סוורוס לבת העיר.
העיר נכללה בפרובינקיה סוריה פיניקיה, ובימי הקיסר אלאגבאלוס, שנולד בעיר, העיר הפכה לבירת הפרובינקיה על חשבון צור, הבירה הקודמת, ומאז עד פירוק הפרובינקיה התחרו שתי הערים על התואר. בפירוק הפרובינקיה הפכה צור לבירת הפרובינקיה החדשה פיניקיה פרליה (פיניקיה החופית), בעוד אמסה הפכה לבירת פרובינקיה פיניקיה ליבננסיס (פיניקיה הלבנונית), אולם לא למטרופולין הדתי באזור (תואר זה קיבלה דמשק בשל מסורות נוצריות הקשורות בה).
אמסה אף שגשגה כלכלית כיוון שישבה על נתיב המסחר מן המזרח דרך תדמור, אולם היא אף סבלה כלכלית כאשר במאה ה-4 ירדה העיר תדמור מגדולתה כמוקד מסחרי. עם זאת, המשיכה העיר לבלוט לצד הערים צור, צידון, ביירות ודמשק. העיר המשיכה כל העת לשמש כמוקד מסחרי לכפרי הסביבה ואף הייתה מוקד דתי פגני בזכות המקדש לאל השמש שהיה בה. לאחר אחד מניצחונותיו ביקר הקיסר אורליאנוס בעיר כדי להודות לאל. זהותה הפגנית הבולטת של העיר מנעה את השפעת הנצרות בעיר במאה ה-4, ורק במאה ה-5 התבססה הנצרות במקום, תחת האימפריה הביזנטית. בשליטה ביזנטית נוסדה בחומס דיוקסיה והיא הועלתה למעלת עיר קדושה לאחר שגולגולתו של יוחנן המטביל התגלתה במערה בסמוך לעיר. היום נותרו בחומס שרידים מעטים בלבד לתקופה הנוצרית במקום.
האימפריה המוסלמית
חומס ננטשה על ידי הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית לאחר שהובס בקרב על ידי צבא הראשידון בהנהגת עומר בן אל-ח'טאב בקרב הירמוך בדרום סוריה. בשנת 637 תפס צבא הראשידון בהנהגת ח'אלד בן אל-וליד את חומס ללא קרב, לאחר שבני העיר הסכימו לשלם כופר רב. הח'ליף עומר קבע את חומס כבירת המחוז. חומס הייתה ככל הנראה העיר הראשונה בסוריה שבה הייתה אוכלוסייה מוסלמית משמעותית.
המוסלמים הפכו את כנסיית יוחנן המטביל למסגד יום השישי (המסגד הגדול של אל-נורי) וחומס הפכה למרכז ללימודי דת האסלאם לאחר שכ-500 צחאבה התיישבו בה לאחר כיבושה. קבריהם של ח'אלד בן אל-וליד, בנו עבד א-רחמן, ועובייד אללה, בנו של עומר נמצאים בעיר. בעת המאבק בין בית אומיה לבין עלי תמכו תושבי העיר בעלי וכאשר הוא הובס חילק מועאויה הראשון את המחוז שבראשו עמדה חומס לשניים וחציו הצפוני הפך למחוז נפרד, ג'ונד קינסרין, בעוד חומס נותרה בראש מחוז ג'ונד חימס הקטן יותר. על אף שדוכאו בידי בית אומיה, חומס נותרה מעוז שיעי לתקופת מה אף לאחר תבוסת עלי. כמרכזו של שבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ (בערבית: بنو كلب), העיר הייתה מעורבת במאבק עם שבט קייס (בערבית: قيس). הח'ליף האחרון לבית אומיה, מרואן השני, זכה לתמיכתו של שבט קייס, ובהמשך הרס את חומות העיר כצעד ענישה על ששבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ יצא נגדו. בשנת 750 השתלטה הח'ליפות העבאסית על סוריה ובכללה אף על חומס, אולם השבטים המקומיים בסוריה המשיכו במעשי מרד נגד הח'ליפות.
בעת שלטונו של הח'ליף הארון א-רשיד, בשנים 796 עד 809, ולאחר תום שלטונו, הח'ליפות העבאסית שלחה מספר רב של משלחות עונשין לחומס, ואף על פי שהעיר שגשגה באופן יחסי לאזורה, שלטון בית עבאס לא זכה בה לאהדה. באוקטובר 855, תחת שלטון אל-מתוכל הראשון, פרץ מרד בעיר בהשתתפות הקהילה הנוצרית, זאת בתגובה להטלת מיסים נוספים על תושבי העיר. המרד דוכא על ידי הח'ליף על ידי גירוש כל הנוצרים מן העיר, שריפת הכנסיות שפעלו בה, והוצאתם להורג של מנהיגי הקהילה. במחצית המאה ה-9 נחלשה אחיזת שלטון בית עבאס וחומס, בגלל מיקומה האסטרטגי, הפכה למוקד למאבקי שליטה בין שושלות שרצו להשתלט על סוריה.
עמנואל אמניקה
עמנואל צ'ינניה אמניקה (באנגלית: Emmanuel Chinenye Emenike; נולד ב-10 במאי 1987 באוטואוצ'ה שבניגריה) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
וילהלם קמפף
ביוגרפיה
קמפף נולד בייטרבוג, ברנדנבורג בגרמניה, במשפחה של מוזיקאים לותרנים. אביו, שנקרא גם כן וילהלם קמפף, היה מלחין ונגן עוגב שהתמנה למנהל המוזיקה המלכותית בכנסיית ניקולאוס הקדוש בפוטסדם. הוא היה מורו הראשון של בנו בנגינת פסנתר וכינור. הסב מצד האב היה גם כן נגן עוגב ואחיו גאורג נהיה לימים מנהל אחראי על המוזיקה כנסייתית באוניברסיטת ארלנגן. בהמשך קמפף למד אצל אידה שמידט-שלזיקה. בגיל 9 בתיווכו של גאורג שומאן זכה מידי יוזף יואכים לשתי מלגות - לפסנתר ולהלחנה - כדי ללמוד בבית הספר המלכותי הגבוה למוזיקה בברלין. שם למד אצל קארל היינריך בארט (פסנתר) ואצל רוברט קאהן (הלחנה).
חומס
האימפריה המוסלמית
לאחר שהחליפה ידיים לתקופות קצרות בין שליטתם של גורמים שונים, בשנת 944 ביססו בה החמדנים מחלב את השליטה והחזיקו בעיר עד לשנת 1016. הגאוגרף המוסלמי אל-מסעודי, בן המאה ה-10, ציין כי חומס נודעה ביפי תושביה. בשנת 985 כתב מוקדסי כי חומס הייתה הגדולה בערי סוריה, אולם סבלה מ"רוע מזל" וריחפה מעליה סכנת הרס. הוא כתב כי כאשר נכבשה על ידי המוסלמים הפכו מחצית מכנסיותיה למסגדים.
וילהלם קמפף
ביוגרפיה
בשנת 1916 זכה בפרסים על שם פליקס מנדלסון לפסנתר ולהלחנה שציינו את פריצת הקריירה שלו כמוזיקאי מצטיין. אחרי השירות הצבאי בימי מלחמת העולם הראשונה ארתור ניקיש ביקש ממנו לנגן כסולן בקוצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור מאת בטהובן עם הפילהרמונית של ברלין. קמפף המשיך לנגן עם התזמורת הזאת עד שנת 1979. אחרי המלחמה קמפף למד גם פילוסופיה והיסטוריה של המוזיקה באוניברסיטת ברלין.
חומס
האימפריה המוסלמית
לאורך כ-30 שנה במהלך המאה ה-10 סבלה חומס מפשיטות ביזנטיות ותושביה נשדדו ונרצחו תכופות. במהלך המאה ה-11 פחת באופן משמעותי מספר הפשיטות של האימפריה הביזנטית על העיר ובני שבט בַּ֫נוּ כַּלְבּ שלטו בעיר. כיוון שנטו לשיעה, הם לא התנגדו להרחבת השפעתה של השושלת הפאטמית השיעית ממצרים לעבר צפון סוריה ועיראק. בתגובה השתלטה בשנת 1090 השושלת הסלג'וקית הסונית על העיר.
סלג'וקים, איובים וממלוכים
מסע הצלב הראשון יצא לדרכו בשנת 1096, ובשנת 1098 תפסו הצלבנים את אנטיוכיה מצפון-מזרח לעיר, בזזו את מערת א-נועמאן ולבסוף הטילו מצור על חומס. אף שהצליחו לנתק את הדרך המובילה מחומס לעיר הנמל טרטוס, העיר לא נפלה. זמן קצר אחר כך השתלטו מושל דמשק הסלג'וקי על העיר והפך אותה לעיר מבוצרת ובסיס לכוח צבאי שמנע למעשה מן הצלבנים לחדור עמוק יותר לטריטוריה המוסלמית. הודות לביצוריה הפכה העיר לאתר התארגנות לכוחות מוסלמים ובסיס יציאה לפשיטות על הצלבנים היושבים על חוף הים התיכון. בתחילת המאה ה-12 התחוללו מאבקים פנימיים בשושלת הסלג'וקית וחומס הפכה לעיתים למוקד למאבקי שליטה. בשנת 1149 תפס את העיר נור א-דין לשושלת זנגי שבסיסה במוסול.
בשנת 1154 כתב הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי כי העיר מאוכלסת בצפיפות, רחובותיה סלולים, פועל בה אחד המסגדים הגדולים בסוריה, יש בה שווקים תחת כיפת השמיים, וטיילים פקדו את המקום כשהם מבקשים ליהנות ממוצריה ומן הסחורות הנדירות שבה. הוא אף התרשם כי תושבי העיר נוחים לבריות ומנהגיהם טובים. נשות העיר יפיפיות ועורן צח. בשנת 1157 אירעו באזור העיר שורה של רעידות אדמה שהותירו נזקים כבדים בחומס ובמבצרה. רעידת אדמה נוספת בשנת 1170 הרסה את המבצר באופן סופי. אולם, בשל חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת מול רוזנות טריפולי הצלבנית, היא שוקמה עד מהרה וביצוריה שוקמו. בשנת 1164 העביר נור א-דין את השליטה בעיר לאסד א-דין שירכוה, מנהיג כורדי בולט שהיה דודו של צלאח א-דין, אולם שב ושלט בה חמש שנים מאוחר יותר לאחר מותו של שירכוה. בשנת 1175 השתלט צלאח א-דין על העיר ובשנת 1179, לאחר ארגון מחדש של צפון סוריה, הוא השיב את השליטה לשושלת האיובית שהחזיקה בה כמעט מאה שנים עד 1262. בשנת 1225 כתב הגאוגרף יאקות אל-חמאווי כי חומס הייתה עיר גדולה, ידועה, מוקפת חומה, ולה טירה מבוצרת על גבעה דרומית לעיר.
וילהלם קמפף
ביוגרפיה
הוא הרבה לסייר באירופה ובחלק גדול משאר העולם. בין 1936 ל-1979 הופיע עשר פעמים ביפן ואי יפני קטן נקרא קמפו-סאן על שמו. בלונדון הופיע לראשונה ב-1951 ובניו יורק ב-1964. הופעתו הפומבית האחרונה הייתה בפריז ב-1981 והוא מת בפוזיטאנו, בקמפניה איטליה, בגיל 95.
חומס
סלג'וקים, איובים וממלוכים
בשלהי תקופת השושלת האיובית נותרה העיר מוקד למאבקים בינם לבין הצלבנים, וכן מאבקים עם הממלוכים והאימפריה המונגולית. הקרב הראשון בחומס בין המונגולים והממלוכים התרחש ב-10 בדצמבר 1260, והסתיים בניצחון ממלוכי ברור. קרב שני ב-29 באוקטובר 1281 הסתיים אף הוא בניצחון ממלוכי. הממלוכים הובסו לבסוף בקרב ואדי אל-ח'זנדר, הידוע בכינוי "הקרב השלישי של חומס" בשנת 1299.
חשיבותה המדינית של חומס פחתה לאחר שנפלה לידי הממלוכים בראשות ביברס כיוון שאלה גירשו את הצלבנים והמונגולים מכל שטחה של סוריה וחומס לא הייתה עוד עיר אסטרטגית בהגנה על המדינה. בתחילת המאה ה-14 הייתה חומס בירת הפרובינציה הקטנה ביותר בסוריה ולעיתים אף באה תחת שליטת פרובינציית דמשק. בשנת 1355 ביקר אבן בטוטה בחומס וכתב שבעיר יש עצים יפים, שווקים טובים, ומסגד יום השישי יפה. הוא אף ציין כי כל תושבי העיר ערבים. בשנת 1400 כבש טימור לנג את העיר ובשלהי המאה ה-15 התרופפות השליטה הממלוכית הביאה לירידת הביטחון בסביבות חומס והעיר סבלה מפשיטות של בדווים.
וילהלם קמפף
ביוגרפיה
כיום זכור קמפף לטוב הודות להקלטות שומאן, ברהמס, שוברט, מוצרט, באך, ליסט, שופן ובייחוד בטהובן. הקלטותיו מתפרשות על תקופה של כשישים שנה. קמפף היה בין הראשונים להקליט את מכלול הסונאטות של שוברט, הרבה לפני שהיצירות האלה נעשו פופולריות. הוא הקליט גם שני סטים נודעים לתהילה של כל הסונאטות של בטהובן, האחד מונו (1951–1956) והשני בסטריאו מוקדם (1964–1965). בין השנים 1926–1945 היה עוד סט מוקדם, כמעט מלא, על לוחות לכה דקים (שלאק).
קמפף ניגן מוזיקה קאמרית עם יהודי מנוחין ופייר פורנייה, בין השאר. בייחוד התפרסמו הקלטותיו לכל הסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן עם מנוחין.
חומס
שלטון עות'מאני
בשנת 1516 הפכה חומס לחלק מהאימפריה העות'מאנית וחשיבותה המדינית ירדה, אף שהמשיכה ליהנות ממקומה כמרכז כלכלי אליו הובאה ועובדה התוצרת החקלאית מהסביבה. חומס הייתה ידועה בזכות תעשיית המשי וטוויית צמר. המשי מחומס יוצא אף לבירת האימפריה, איסטנבול. בנוסף לתעשיית טוויית הצמר, בחומס היו בתי בד, טחנות קמח, ובשוקי העיר נמצאו שפע ענבים ואורז שניטעו בסביבות העיר החל מהמאה ה-16. שוקי העיר היו אף מרכזי מסחר לבהמות ולצד עדרי כבשים ועיזים מחַלַבּ, הגיעו למקום עדרי גמלים ובקר שעשו דרכם צפונה מדמשק.
המנהל העות'מאני אף שינה את מעמדה של העיר והיא הייתה לעיר סנג'ק (מחוז) הכפופה לווילאייט של טריפולי, יריבתה ההיסטורית. מבקר צרפתי לעיר בשנת 1785 כתב על חשיבותה ההיסטורית של העיר ומצבה האומלל בזמן הווה. הוא תיאר אותה כעיר גדולה אבל חרבה הכפופה לדמשק. העות'מאנים כמעט שלא פעלו לשיקומה של חומס, או להגנתה מפני פשיטות שבטי הבדווים. מאבקים בין שבטי הסביבה במאה ה-17 וה-18 הביאו להרס שוקי העיר במספר אירועים. ביטחון תושבי העיר התערער עוד יותר במאה ה-18 כאשר העות'מאנים הרסו את השערים בחומות העיר.
באזורים הכפריים הסמוכים לחומס עלה מספר פשיטות הבדווים במחצית הראשונה של המאה ה-19, פרט לתקופת שלטונו של אבראהים פאשא המצרי באזור בין השנים 1832 עד 1840. העיר התמרדה נגד השלטון המצרי ומבצר העיר נהרס כאשר המצרים דיכאו את המרד. שלטון העות'מאנים חודש בעיר במהרה ועד שנות ה-1860 שוקמה כלכלתה של העיר והיא שבה לשמש מרכז חקלאי לכפרי האזור. כלכלת העיר פרחה עוד יותר לאחר שהעות'מאנים הגבירו את אמצעי הביטחון באזורים סביב העיר וכפרים חדשים נוסדו באזור. חומס נהנתה אף מהשפל הכלכלי באירופה בשנות ה-70 של המאה ה-19 ותעשיית בדי הכותנה בעיר ידעה ביקושים באזור ואף במדינות אחרות. בערים חומס וחמאת הסמוכה פעלו כ-5,000 מטוויות ואחד הקונסולים הבריטים כינה את חומס "מנצ'סטר של סוריה".
אלעזר משה הורוויץ
ביוגרפיה
נולד בצ'ריקוב, פלך מוהילב, לרב צבי הירש הורוויץ בנו של הרב אריה לייב הורוויץ רבה של סטניסלב; ולצערטיל, נכדתו של הרב יהושע צייטלין. בצעירותו למד אצל רבי אריה לייב שפירא מקובנה. נישא לרייזל בתו של הגביר מרדכי מאמאנושטירצנה ועבר לגור בעיירה זו, לאחר ניסיון קצר וכושל לפתוח עסק, נבחר לכהן כרב העיירה. בתקופה זו הרבה להתכתב עם אחיו הרב יהושע הורוויץ, רבה של שקלוב, ועם הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי, מחבר "מלבושי יום טוב".
חומס
התקופה המודרנית
במהלך המאה ה-20 הייתה חומס עיר בולטת בסוריה ובה היה ביתם של כמה מראשי המדינה ובכירים בממשל. תחת שלטון המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון חומס הייתה חלק ממדינת דמשק. בסתיו 1925 הצטרפה חומס לדמשק ולראשי הדרוזים במרד נגד השלטון הצרפתי. בשנת 1932 הצרפתים העבירו את האקדמיה הצבאית שלהם מדמשק לחומס וזאת נותרה האקדמיה הצבאית היחידה בסוריה עד לשנת 1967. האקדמיה בחומס נטלה תפקיד מרכזי במתרחש בסוריה בשנים לאחר הכרזת עצמאותה ורבים מבוגריה היו לקצינים בכירים בצבא סוריה. הבולט שבבוגריה היה חאפז אל-אסד שהיה שליט סוריה משנת 1970 ועד מותו בשנת 2000.
בשנות ה-30 נבנה צינור נפט המוביל משדות הנפט בכירכוכ אל עיר הנמל טריפולי, העובר בעיר חומס. בשנת 1959 נבנה בעיר חומס בית זיקוק לנפט לאספקת צריכת הנפט בסוריה. בית הזיקוק נהרס בהפצצת חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973.
וילהלם קמפף
ביוגרפיה
בשנת 1957 פתח קמפף קורס שנתי לפרשנות בטהובן בווילה שלו בפוזיטאנו. שש שנים לאחר מותו לקח עליו ידידו ותלמידו לשעבר ג'ון או'קונור את ניהול הקורס.
קמפף עסק גם בהלחנה, פן מוכר פחות של פעילותו המוזיקלית. הוא הלחין כמעט בכל סוגה וחיבר לעצמו את הקדנצות לקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן, ממס' 1 עד 4. הסימפוניה השנייה שלו הושמעה בביצוע בכורה בשנת 1929 על ידי תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, בניצוח וילהלם פורטוונגלר. כמו כן עיבד מספר יצירות של באך, ביניהן הסיציליאנה מתוך הסונאטה לחליל במי מז'ור. יש הקלטות של עיבוד זה, בנגינתו ובנגינת אחרים.
חומס
במלחמת האזרחים
חומס היא אחת הערים המרכזיות שבהן התחוללה ההתקוממות נגד משטרו של אסד ב-2011 וב-2012, ואף כונתה "בירת המהפכה". ב-17 וב-18 באפריל 2011 הפגינו בה עשרות אלפים, לאחר שלפחות 62 איש נהרגו בה בידי כוחות הביטחון הסוריים, והוטל סגר על העיר. מאז ממשיכות המהומות בעיר באופן רצוף, וב-4 בפברואר 2012 תקפו כוחות אסד את העיר, ובתקיפה נהרגו מעל 300 איש ואלפים נפצעו. על פי ההערכות, נהרגו בחומס יותר מ-3,000 איש מתחילת ההתקוממות. על פי הערכות אחרות נהרגו בה כ-5,000 איש. במאי 2014 חזרה העיר לשליטתו של צבא סוריה. הקרבות הותירו בעיר הרס כבד.
גאוגרפיה
חומס נמצאת 162 קילומטר צפונית לדמשק, 192 ק"מ דרומית לחלב, 47 ק"מ דרום לחמאת ו-186 ק"מ דרום מזרחית ללטקיה.
העיר העתיקה ואזורי העיר
העיר העתיקה בחומס היא האזור בשטח של כ-1.2 קמ"ר, בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בחומס הכולל את השכונות: באב תדמור, באב א-דרייב, ובאב הוּד וכן את האזור סביב המבצר. נותרו מעט מאוד שרידים מימי קדם לעיר העתיקה של חומס, חומות העיר ושעריה נהרסו בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית, אולם קטע קצר של החומה עם צריח פינתי עגול, עדיין שרד. בעיר העתיקה מצויים הכנסיות והמסגדים העתיקים ביותר בעיר. באתר שבו עמד מבצר העיר נמצא היום תל. מצפון לאתר המבצר נמצא הרובע הנוצרי, הידוע בכינוי אל-חמידייה. שכונה זאת היא אחד האזורים הבודדים בחומס המשמר את המראה העתיק ורוב המבנים בו עשויים משילוב של אבני בזלת שחורות ואבנים בהירות עוד מימי הממלוכים. מבנים אלה עדיין משמשים למגורי אדם ולמסחר.
בתקופת בית עבאס נודעה חומס בשבעת השערים בחומותיה. היו אלה שער השוק, שער תדמור, שער א-דרייב, שער האריות, שער א-תורכמאן, שער אל-מסעוד, ושער הוּד. רק שניים משערים אלה, שער תדמור ושער א-דרייב, שרדו.
חומס מורכבת משבע שכונות מחוץ לעיר העתיקה. השכונה הגדולה ח'אלדיה נמצאת בשוליה הצפוניים של העיר, בעוד שהשכונות המודרניות יותר א-סבּיל, א-זהרה, וג'וב אל-ג'נדלי נמצאות ממזרח לעיר העתיקה. מדרום לה נמצאות השכונות באב א-סבאע (שער האריות), אל-מרייג'ה, א-נזהה, עכרמה ומעבר להן שוכנות כַּרְם א-זייתון, וכַּרְם א-לוז. המרכז המסחרי המודרני של העיר נמצא ממערב לעיר העתיקה בשכונת ג'ורת אל-שייח', וממערב להן נמצאות שכונות היוקרה קוסור, אל-מחטה ואל-ע'וטה. הפרבר אל-וער (الوعر) נמצא אף ממערב להן, ומופרד מהעיר בשטחי חקלאות (אל-בסאתין) ובנהר עאצי היוצרים רצועה ירוקה שבה אסורה כל בנייה. קמפוס אוניברסיטת אל-בעת' כולל מעונות הסטודנטים נמצא מדרום-מערב לעיר, סמוך לשכונת עכרמה.
אקלים
בזכות מיקומה הגאוגרפי של חומס אקלימה מתון בהשפעת רוחות מערביות הבאות מן הים התיכון. כתוצאה מכך אקלימה של העיר מתון יותר מאשר בעיר חמאת הסמוכה לה, עם כמות משקעים שנתית ממוצעת של כ-460 מ"מ, לעומת 360 מ"מ בלבד בחמאת, אולם בחומס מנשבות רוחות עזות יותר.
נתונים דמוגרפיים
חומס הייתה אחת הערים הגדולות בסוריה המוסלמית במאה ה-12 ואוכלוסייתה מנתה כ-7,000 נפש. בשנת 1785 מנתה אוכלוסיית העיר מעל 2,000 נפש כמחציתם מוסלמים ויתרתם נוצרים יוונים-אורתודוקסים. בשנות ה-60 של המאה ה-19 עלה מספר תושבי העיר ל-15,000–20,000. בשנת 1907 ישבו בחומס כ-65,000 איש, שני שלישים מהם מוסלמים ויתרתם נוצרים. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1981 נמנו בעיר 346,871 נפש, ובשנת 1994 נמנו בה 540,133 נפש. על פי הערכות, בשנת 2005 ישבו בעיר כ-750,000 תושבים, ובשנת 2008 היו בה 823,000 תושבים.
באוכלוסייתה של חומס בתחילת המאה ה-21 נמצא מגוון העדות הקיימות בסוריה כולה. רוב אוכלוסיית העיר היא מוסלמית סונית ולצידה קיימים מיעוטים עלווים, נוצרים יוונים-אורתודוקסים, ונוצרים סורים-אורתודוקסים. לתקופה קצרה, בין השנים 1933–1959, ישבה בעיר הפטריארכיה הסורית, אולם היא הועברה בתום אותה תקופה לדמשק.
בתחומי העיר שוכן מחנה פליטים פלסטינים ובו כ-14,000 תושבים. רוב תושבי המחנה הם צאצאי פליטים מעכו ומחיפה. בתקופת רצח העם הארמני נמלטו לעיר ולכפרים סביבה כ-20,000 ארמנים. בעיר קיימת אף קהילה יוונית קטנה.
כלכלה
במהלך המאה ה-20 נהנתה חומס משגשוג כלכלי, לאחר תקופה ארוכה של שפל תחת השלטון העות'מאני. מיקומה הגאוגרפי הפכה אותה למוקד למסחר חקלאי ולתעשייה. תוכנית ההשקיה האזורית של חומס, הראשונה מסוגה בסוריה, הביאה לעלייה בגידולים חקלאיים באזור ולעלייה מקבילה במפעלי עיבוד למוצרי החקלאות בעיר. הגידולים החקלאיים באזור חומס כוללים, חיטה, שעורה, שעועית, סלק סוכר, כותנה, וענבים. חומס אף משמשת כשוק חקלאי המושך קונים מאזורי המדבר הסורי והאזורים החקלאיים. כיוון שקיימת גישה נוחה מחומס אל חוף הים התיכון, העיר מושכת אף סוחרים העושים דרכם ביבשה בין המפרץ הפרסי ועיראק לבין ערי החוף.
בחומס קיימים מספר מפעלי תעשייה כבדה. ממערב לעיר פועל בית זיקוק לנפט שנפתח בשנת 1959. בשנת 1971 נפתח בעיר בית חרושת לדשנים, המעבד פוספטים הנכרים סמוך לתדמור ומספק דשנים לשוק המקומי ולייצוא. בעשור הראשון למאה ה-21 שגשג בחומס אף המגזר התעשייתי הפרטי, ויוזמות פרטיות רבות בהיקף קטן עד בינוני פועלות באזורי התעשייה מצפון-מערב ומדרום לעיר. מפעל חדש לזיקוק סוכר נבנה בעיר על ידי חברה מברזיל, ויצרן כלי הרכב האיראני, איראן חודרו (Iran Khodro), מקים בעיר מפעל להרכבת מכוניות. ממזרח לעיר נבנים גם בית זיקוק חדש לנפט ומפעל פוספטים נוסף. חומס היא אף צומת רכבות חשובה בסוריה ומהווה תחנה ראשית על הדרך המובילה בין הערים בפנים המדינה אל חוף הים התיכון.
47 ק"מ מדרום לחומס נבנתה עיר תעשייתית חדשה, חיסייה, הנפרשת על פני 25 קמ"ר, ובה ארבעה תחומי ייצור עיקריים: טקסטיל, מזון, כימקלים ומוצרים הנדסיים. העיר תוכננה ל-66,000 תושבים ונקבע בה אזור סחר חופשי. קרבתה של העיר חיסייה לחומס ודאי תשפיע על כלכלתה.
האזורים החקלאיים הסמוכים לחומס ידועים בכרמי ענבים משובחים המהווים חומר גלם לתעשיית המשקאות בחומס, במיוחד ערק, מיץ ענבים ויין אדום. לעיר אף מגיעים תיירים היוצאים ממנה לאתרים בסביבה, הבולטים שבהם: המבצר הצלבני קראק דה שבלייה, האתר הארכאולוגי תל קטנה (בערבית: قطنا) וכפר הנופש מרמריתא. בחומס מספר בתי מלון, הבולט שבהם הוא מלון ספיר, הנחשב לאחד ממלונות הפאר הטובים בסוריה.
אלעזר משה הורוויץ
ביוגרפיה
בשנת תר"כ, בגיל 42, נבחר לרב העיר הגדולה פינסק; בשל המלצתו של רבה הקודם של העיר, רבי מרדכי זקהיים, לפני פטירתו.
בשנת תרמ"ב (1882) לקה בשיתוק. הוא נפטר ביום רביעי ו' באב תר"נ, ה־23 ביולי 1890. ונקבר בפינסק.
אחריו כיהן ברבנות פינסק הרב צבי הירש הכהן וולק.
משפחתו
לרב הורוויץ לא היו בנים, אך בנותיו התפרסמו בחכמתן. אגדות נקשרו בדבר עיסוקן וחידושיהן בהלכה.
חומס
מטבח מקומי
אף שבחומס נהוגים מאכלי המטבח המזרח-תיכוני המשותפים לאגן המזרחי של הים התיכון, העיר ידועה ברחבי סוריה בזכות מטבחה הייחודי. אחד המאכלים המיוחדים לחומס הוא בַּטַרָש, גרסה מקומית למאכל באבא גנוש ובו יוגורט במקום טחינה. חומס נודעה גם בזכות מיני הקובה המוגשים בה, הממולאים בבשר כבש. תפוחי אדמה ממולאים אף הם מאכל ייחודי לחומס, העשוי מתפוחי אדמה קטנים הממולאים בבשר כבש, צנוברים ורוטב רימונים. העיר ידועה אף בזכות מאכל הבמיה עם שמן זית.
בעיר מגוון רחב של מסעדות, שתיים מן הידועות שבהן פועלת במלון ספיר, אחת מגישה אוכל איטלקי והאחרת מן המטבח הערבי. בעיר דוכנים רבים למזון, בהם דוכני שווארמה, קבב, פלאפל, עוף צלוי ומאכלים סוריים אחרים וכן דוכנים למיצי פירות. מסעדות חומוס רבות מצויות בעיר העתיקה, כמו גם בתי קפה המהווים מקום מפגש לגברים, ובהם ניתן לשבת ולעשן נרגילה.
בדומה למגמה בדמשק ובחלב, גם בעיר העתיקה של חומס הפכו בתים פרטיים רבים לבתי מזון המתמחים במטבח ים-תיכוני. מסעדת בית אל-אע'א, השוכנת בבית מידות משופץ בעל מאפיינים עות'מאנים וממלוכים, ומסעדת ג'וליה דוּמְנָה, הפועלת בבית שתואר כדוגמה הטובה ביותר לבית אופייני לעיר חומס, הבנוי מאבנים כהות ובהירות.
מוזיאונים
בעיר פועלים שני מוזיאונים בולטים, שניהם נמצאים במרכז העיר. בארמון א-זהראווי, ארמון מן התקופה הממלוכית שהיה שייך לאחד מן הכפופים לסולטאן ביברס, שוכן מוזיאון הפולקלור הלאומי של סוריה. בחצר הבניין ניתן לראות עדיין את סמלו של הסולטאן: זוג אריות.
ברחוב שוקרי אל-קוואתלי נמצא המוזיאון הראשון שנבנה בעיר, המכיל אוסף של ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בסביבה, החל מן התקופה הפרה-היסטורית ועד עידן האימפריה המוסלמית.
פסטיבלים
בחומס מתקיימים מספר פסטיבלים שנתיים, והעיר מארחת, יחד עם שכנתה תדמור, את הפסטיבל העממי של המדבר ואת פסטיבל אל-באדייה. בפסטיבל העממי של המדבר מוצגות מסורות עתיקות ותלבושות של השבטים שוכני המדבר הסורי, ובמסגרתו נערכים מופעי מוזיקה בשתי הערים. הפסטיבל נערך בשבוע הראשון של חודש מאי. לפסטיבל אל-באדייה, הנערך בעיקר בעיר תדמור ורק חלק קטן מאירועיו מתקיימים בחומס, מגיעים מדי שנה כ-60,000 מבקרים והוא מתקיים בשבוע האחרון של חודש מאי. בין האירועים בפסטיבל מתקיימים מרוצי סוסים, גמלים ומכוניות. תחרויות רכיבה, קונצרטים ומופעי תיאטרון, תערוכות של עתיקות ועבודות יד. בנוסף מתקיימים בעיר אף פסטיבל אל-נסארה ופסטיבל קראק דה שבלייה והעמק. מדי שנה נערך אף פסטיבל בכנסיית אליאן הקדוש, המושך אליו עולי רגל רבים.
ספורט
בעיר שני מועדוני כדורגל. מועדון הכדורגל אל-כראמה נוסד בשנת 1928 והוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בסוריה. המועדון מוכר וידוע בסוריה ובמדינות שכנות במזרח התיכון לאחר שזכה שמונה פעמים באליפות הליגה הסורית ושמונה פעמים בגביע הסורי. בשנת 2006 שיחק מועדון אל-כראמה בשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית.
מועדון הכדורגל השני בעיר הוא אל-ואת'בה אשר נוסד בשנת 1937. אצטדיון הכדורגל על שם ח'אלד בן אל-וליד ובו 35,000 מושבים, משמש כמגרש הבית לשתי הקבוצות. מספר שחקני כדורגל בולטים ברמה הלאומית הם בני חומס, ביניהם, פיראס אל-ח'טיב וג'יהאד אל-חוסיין.
חינוך
מאז שנת 1979 פועלת בעיר חומס אוניברסיטת אל-בעת', שהיא האוניברסיטה הרביעית בגודלה במדינה ובה כ-36,000 תלמידים מן המניין. מוסד אקדמי זה נודע בתוכניות הלימוד בהנדסה. באוניברסיטה פועלות פקולטות לרפואה, הנדסה, מדעי הרוח ומדעים, וכן פועלות בה תוכניות לימודים דו-שנתיות להכשרה מקצועית. זוהי האוניברסיטה היחידה בסוריה המציעה תוכניות לימודים בהנדסת מאגרי נפט וברפואה וטרינרית.
במחוז חומס פועלים למעלה מ-1,700 בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים וכ-15,000 גני ילדים, רובם מוסדות ציבוריים. בשנת 2007 למדו במערכת החינוך היסודי במחוז 375,000 תלמידים (גילאי 6–15), 36,000 תלמידים בבתי הספר התיכוניים (גילאי 15–18), וכ-12,000 תלמידים בבתי ספר מקצועיים.
תחבורה
חומס היא מרכז תחבורתי בסוריה בזכות מיקומה המרכזי בין ערי החוף לערים שבפנים המדינה. התחנה המרכזית לתחבורה ציבורית היא קארמק, ברחוב חמאת, כ-1.5 ק"מ מצפון למרכז העיר. מתחנה זו יוצאים קווי אוטובוס לרוב ערי סוריה וכן לערים מרכזיות בלבנון, ערב הסעודית, וטורקיה. תחנה מרכזית "מפוארת" ממוקמת מעט צפונה מתחנת קארמק.
בחומס פועלת תחנת רכבת גדולה, ממנה יוצאות רכבות של הרכבת הסורית (בצרפתית: Chemins de Fer Syriens) לדמשק ולחלאב. נמלי התעופה הקרובים ביותר לעיר הם: נמל התעופה הבינלאומי על שם באסל אל-אסד בלטקיה ממערב, נמל התעופה הבינלאומי של דמשק מדרום, נמל התעופה הבינלאומי של חלב מצפון, ונמל התעופה תדמור במדבר הסורי ממזרח.
יהודים בחומס ובסביבתה
תשעה ק"מ ממערב לחומס נמצאת "ח׳ירבת אל-יהודיה". ק"מ דרומה נמצאת 'אום חרתין אל-יהודיה'. על פי התלמוד הירושלמי משפחות הגרים "בני עשתור" שהתגוררה בחומס היו אומרים בתפילתם "אלוהינו ואלוהי אבותינו" מאחר שהם נישאו לבנות ישראל כשרות. "מן המקורות הספרותיים המעטים שברשותינו עולה תמונה מיוחדת במינה של יישוב אמיד שבא אל היהדות מן הנכר וקיים את יהדותו בדבקות". מדרום לחומס על גדות נהר ארנת, זוהתה קדש העתיקה (תל נאבי מנדה) ומקומו של קרב קדש המפורסם. בראש התל נמצא קבר קדוש שבמסורת תושבי המקום נקרא על שם בנימין – אחרון בניו של יעקב אבינו. בתקופה מאוחרת יותר מסופר כי יהודי חומס הצטרפו לצבא הפרסי הכובש.
סבון גילוח
סבון גילוח הוא סבון קשה אשר מוקצף לקצף גילוח באמצעות מברשת גילוח ומים. קצף זה משמש לריכוך השיער במטרה לגלחו בקלות באמצעות סכין הגילוח וכך למנוע כאב בעת גילוח ולהקטין את סיכויי הפציעה מסכין הגילוח.
בסבון גילוח נעשה שימוש עד היום.
היסטוריה
השימוש בסבון גילוח מודרני החל באמצע המאה ה-19. פטנט לכלי להקצפת סבון הגילוח נרשם בארצות הברית בשנת 1867.
סבון גילוח נמכר כשצורתו עגולה - על מנת לאפשר את כתישתו והקצפתו בכלי להקצפה. במהלך המאה ה-19 נמכרו הסבונים לצד כלי הקצפה העשויים עץ או חרסינה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה מכירת סבון גילוח רך בשפופרת.
ייצור
סבון הגילוח מיוצר בדומה לסבון רחצה. הסבון מכיל חומר סיבוני כגון סודה קאוסטית (נתרן הידרוקסידי) או אשלגן הידרוקסידי וחומצת שומן (לעיתים נעשה שימוש בשמן קוקוס, שמן דקלים או שמן זית).
יוסף בס
יוסף בס (5 במאי 1908–1995) היה קריקטוריסט נודע בתקופת היישוב ובתקופת ראשית המדינה.
ביוגרפיה
יוסף בס נולד בשנת 1908 בלבוב שבגליציה (לימים בפולין). ב-1936 עלה לארץ ישראל. למד אדריכלות בטכניון בחיפה. לאחר סיום לימודיו בשנת 1940 עבד כאדריכל ויחד עם זאת החל לפרסם קריקטורות בעיתון הארץ והפך לקריקטוריסט הקבוע של העיתון במשך כ 30 שנה. הקריקטורות שלו שפורסמו תחת הכותרת "הימים הללו" כיסו את כל תקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, ובהמשך תקופת המאבק בבריטים ומלחמת העצמאות. החל במחצית השנייה של שנות ה-30 הוציא לאור עיתון סאטירי בשם 'סיכות', בעריכת יעקב רזניק.
במלחמת העצמאות ולאחריה שירת יוסף בס כקצין ההסברה הראשון של משטרת ישראל ולאחר מכן שב למדורו ב"הארץ" והמשיך בו עד לסוף שנות השבעים. במקביל הקים משרד פרסום. זכה בפרסים עבור כרזות שצייר עבור מרכז ההסברה. כמו כן עיצב מדליות ממלכתיות וצייר תפאורות להצגות תיאטרון. ביקורות התיאטרון של ד"ר חיים גמזו לוו באיורי דיוקנאות השחקנים פרי מכחולו של יוסף בס. בס צייר איורים לספרים רבים, ביניהם ספרי ילדים. הקריקטורות שפרסם יוסף בס ב"הארץ" יצאו לאור במספר ספרים.
ליוסף בס היה קו דק ועדין והיטיב לצייר דיוקנאות. בעיקר אהב לצייר את דמותו של דוד בן-גוריון, בעין ביקורתית אך אוהדת. הקריקטורות של בס על דוד בן-גוריון לוקטו בספרו " הזקן והעם" שהופיע בשנת 1961.
בס חידש את המילה "מונית".
Bola Rebola
Bola Rebola (באנגלית: Ball Rebound, ובעברית: כדור ריבאונד) הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי טרופיקלז, ביחד עם הזמר הקולומביאני ג'יי באלווין, הזמרת הברזילאית אניטה ואם סי זאק. השיר יצא לאור ב-22 בפברואר 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד השירים הדיגיטליים של פורטוגל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אניטה, ג'יי באלווין ואם סי זאק והופק על ידי טרופיקלז. השיר הוא שיר לטיני, המכיל בתוכו את סגנון הפאנק ואת סגנון הפופ הלטיני. בשנת 2017, הוציאה אניטה את השיר "Vai Malandra" בו התארחו אם סי זאק וטרופיקלז גם כן.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-135 מיליון צפיות.
תחרות אפי
תחרות אפי (Effie Awards) היא תחרות בינלאומית בנושאי השיווק והפרסום, במטרה לעודד יצירת מהלכי שיווק יעילים.
היסטוריה
כמה שנים לאחר היווסדה של התחרות בארצות הברית, התרחבה תחרות אפי לארצות נוספות, בהן גרמניה (1981), אוסטריה, בלגיה ושווייץ (1984), וצרפת, צ'ילה ופרו בתחילת שנות ה-90. כיום מתקיימת התחרות בלמעלה מ-40 מדינות שונות ברחבי העולם - באסיה, אירופה, אמריקה הלטינית, צפון אמריקה, המזרח התיכון וצפון אפריקה.
כנסים ומידע מקוון
מלבד האירוע השנתי המתקיים בכל אחת מהמדינות, מתקיימים באופן שוטף גם כנסים וובינרס (הרצאות אינטרנטיות) שנועדו לחשוף את הזוכים לקהל נוסף, מתוך שאיפה לייצר סביבה חינוכית שתעודד את העוסקים בתעשיית השיווק להמשיך ולקיים מהלכים חדשניים בעלי אפקטיביות מוכחת. לשם כך מפרסם אפי באופן מקוון את נתוני השיפוט ופרטים נוספים אודות המהלכים הזוכים.
תחרות האפי בישראל
בישראל מתקיימת התחרות מאז שנת 2000 והיא מנוהלת על ידי שלושה גופים: המרכז הישראלי לניהול (המי"ל), איגוד חברות הפרסום בישראל ואיגוד השיווק הישראלי. תהליך השיפוט בתחרות עורך מספר שבועות וכולל מספר שלבים. שאת הפרס הדגל, ה"אפי פלטינום", שופטים מנכ"לים של חברות מובילות במשק.
בשנת 2008 נעשה ניסיון לשלב את התחרות הישראלית במסגרת תחרות כלל-אירופית.
בעקבות מגפת הקורונה התחרות לא נערכה בישראל במשך שנתיים וחזרה שוב בנובמבר 2021.
הקטגוריות לפיהן מחולק הפרס בישראל:
קנת' בולדינג
קנת אוורת בולדינג (באנגלית: Kenneth Ewart Boulding; 18 בינואר 1910, ליברפול, אנגליה - 18 במרץ 1993) היה כלכלן, מחנך, משורר, מיסטיקן דתי, קוויקריסט, פעיל שלום, מדען מערכות ופילוסוף בינתחומי. הוא אחד האבות המייסדים של הכלכלה האקולוגית ושל כלכלה אבולוציונית.
ביוגרפיה
בולדינג נולד בעיר ליברפול, אנגליה בשנת 1910. כבנו של מתקין מערכות גז ומטיף בכנסייה המתודיסטית. הוא נרשם לניו-קולג' באוקספורד עם מלגה בתחום הכימיה, אבל הוא עבר במהרה לבית הספר לפוליטיקה, פילוסופיה וכלכלה. הוא סיים כמצטיין בתחום הכלכלה בשנת 1931. לאחר עבודת סטודנט לתואר שני באוקספורד הוא השתמש במלגה של חבר העמים הבריטי כדי ללמוד באוניברסיטת שיקגו ובהרווארד שבארצות הברית. לאחר מספר שנים בלתי מוצלחות (1934–1937) כעוזר מרצה באוניברסיטת אדינבורו, החליט בולדינג להשתקע בארצות הברית, והתאזרח בשנת 1948.
בין השנים 1937–1941 לימד בולדינג באוניברסיטת קולגייט, הוא עזב לשנתיים את האקדמיה לטובת עבודה ככלכלן ב-League of Nations Economics and Financial Section בפרינסטון. בתום תקופה זו חזר בולדינג לאקדמיה ובשנים 1942–1980 הוא לימד במקומות שונים: אוניברסיטת פיסק (1942-1943), בקולג' המדינה של איווה (1943-1946, 1947-1949), אוניברסיטת מק'גיל (1946-1947), אוניברסיטת מישיגן (1949-1967) ולבסוף באוניברסיטת קולורדו (1967-1980). בולדינג פרש לגמלאות בשנת 1980, אבל המשיך לשמש כעמית מחקר וכמנהל פרויקטים במכון למחקר התנהגותי של האוניברסיטה.
בולדינג היה המייסד של פרויקטים אינטלקטואליים רבים שנמשכים עד היום בכלכלה ובמדעי החברה. הוא תואר בתור "למדן של כל המערכות", הוא פרסם למעלה מ-36 ספרים ויותר מ-1,200 מאמרים. הוא הכותב של שתי קלסיקות מצוטטות: התמונה: ידע בחיים והחברה (שיצא בשנת 1956), וקונפליקט והגנה: תאוריה כללית (שראה אור ב-1962).
בולדינג זכה ב"מדליית ג'ון בייטס קלארק" בשנת 1949. כמו כן, הוא זכה גם בתוארי דוקטור לשם כבוד מידיהן 23 אוניברסיטאות, הוא זכה לכבוד לא רק על עבודתו בתחום הכלכלי אלא גם בתחום מדעי המדינה, מחקר השלום, ומחקר בתחום ההומניזם. מלבד זאת הוא היה מועמד מספר פעמים לפרס נובל לכלכלה ולשלום.
במשך השנים בולדינג שימש כנשיא במספר רב של אגודות מלומדים. הוא היה הנשיא האגודה למחקר של מערכות כלליות (The Society for General Systems Research) בשנים 1955-1959, נשיא האגודה האמריקאית לכלכלה (1968), נשיא החברה הבינלאומית לחקר השלום (1969-1970), נשיא Association for the Study of the Grants Economy בשנים 1970-1989, נשיא האגודה למחקרים בינלאומיים, נשיא האגודה האמריקאית לקידום המדע (1979), ונשיא המחלקה לכלכלה של האיגוד הבריטי לקידום המדע בשנים 1982–1983. הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (נבחר בשנת 1975), במכון לרפואה, ובאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים.
הוא לא היה רק כותב פורה, אלא איש אקדמיה בשעור קומה עולמי, דמות בולטת בדיסיפלינה של מדעי החברה. עבור בולדינג, כלכלה וסוציולוגיה לא היו מדעים חברתיים שונים, אלא היו היבטים של מדע חברתי אחד המוקדש ללימוד של האישיות, האנושיות והיחסים ביניהם (כלומר, ארגונים). בולדינג פרץ את הדרך בגישה האבולוציונית (במקום זו של שיווי משקל סטטי) בכלכלה). הרבה מעבודתו היה ניסיון להתקדם מעבר לראייה הצרה של "האדם הכלכלי" שעוסק בייעול ובמיקסום התועלת באופן רציונלי, לכיוון של מדע חברתי רחב יותר. הוא לא ידוע בתרומה יחידה וגדולה לתאוריה הכלכלית, אלא בתור אחד שהביעה תובנות רבות, שהגישה הצרה של כלכלה נאו קלאסית לא הצליחה להכיל.
רווחה והון
לפי בולדינג, ייצור הוא המחיר של שימור ההון, וכמו במערכת האקולוגית, יש להביא שימור זה למינימום. הייצור הוא ההפך של הצריכה ולכן לא הצריכה ולא הייצור הם האחראים לרווחה - שכן הייצור משלים את ההון שהצריכה הרסה. כדי לשפר את הרווחה יש להביא את שניהם למינימום תוך שמירה על כמות הון גבוהה. טענות אלה שונות בצורה קיצונית מרוב הטענות הכלכליות שתופסות את הגדלת הצריכה והייצור כפרמטרים לרווחה כלכלית.
על פי בולדינג יש לשמור על מלאי ההון (הטבעי והמלאכותי) תוך הבאת הצריכה והייצור למינימום. שתי טענות אלה נתמכו מאוחר יותר על ידי הכלכלן האקולוגי הרמן דיילי בספרו, "מעבר לצמיחה". ככל שהכלכלה מתפתחת, ככל שיש יותר מאגרי הון, כך יש צורך ביותר ייצור רק כדי להחליף את מאגרי ההון שנהרסו. היבטים אלה, כמו גם תובנות אחרות הפכו את בולדינג לאחד החלוצים בתחומים של כלכלה אקולוגית וכלכלה בת קיימא כמו גם בביקורת על ההצמיחה הכלכלית.
החשיבה של בולדינג מתאימה להיבטים כמו הרס המערכות האקולוגיות והחברתיות (הון טבעי והון אנושי והון חברתי בהתאמה) שגורמות להגדלת הצריכה והייצור. היא מתאימה גם להיבטים כמו התיישנות מכוונת שגורמים להאצת הצריכה, תוך כדי קידום שחיקת ערך ההון, וללא קידום של הרווחה הכלכלית. היבטים אלה מתאימים גם לתאוריה של מנפרד מקס-ניף אודות צרכים אנושיים בסיסיים ומוצרים שמספקים מענה הוליסטי.
הון רוחני
בולדינג הוא הראשון שהשתשמש במונח "הון נפשי" או "הון רוחני" (Psychic capital) בשנת 1950. הון הוא צבירה של עושר, ובהון נפשי הצבירה היא של מצבים נפשיים רצויים. המצבים הנפשיים יכולים להיות זכרונות של עונג, הצלחה, הישג, הכרה. התשוקה להוסיף להון הנפשי יכולה להיות תמריץ חזק.
המושג ספציפי יותר מאשר המושג של הון חברתי אשר מתמקד ברשתות חברתיות ולא במצבים נפשיים אישיים.
כלכלה אבולוציונית
בולדינג היה המייסד של התנועה לכלכלה אבולוציונית. במאמרו "התפתחות כלכלית כמערכת אבולוציונית", בולדינג מציע השוואה בין התפתחות כלכלית לבין אבולוציה ביולוגית: