cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המצור הרביעי על גיברלטר
תחילת המצור
הצבא הקסטיליאני נטש את המחנה שלו בגדות נהר הגואדאלטה ליד העיר חרס והמשיך לעיר אלקלה דה לוס גזולס, בהעדיפו את הדרך הישירה לגיברלטר על אף היותה הררית. משם המשיכו לעיר קסטלר דה לה פרונטרה הנמצאת בחלק העליון של נהר הגואדרנקה וירדו מהגואדרנקה לכיוון העיר הרומית העתיקה קרטייה שבקדמת מפרץ גיברלטר. כוח חזק שמנה 6,000 חיילים מורים מהעיר אלחסירס הסמוכה תחת פיקודו של עבד אל-מליק, צעד בעקבותיהם בחלק הנמוך של החוף. אלפונסו היה על הגבעות של סיירה קרבונרה (Sierra Carbonera) שמעל החוף, ובחוף היו המורים ממתינים לכוחותיו שירדו לעבר גיברלטר. המלך הקסטיליאני הבחין במלכודת הנפרשת תחתיו והחליט לפרוש מלכודת משלו למורים. אלפונסו שלח את המשמר האחורי שלו היישר לעברם, בעוד הפרשים, הקשתים ונושאי הרמחים הרכובים שלו איגפו את המורים דרך היערות שבצידי ההר. אלפונסו צפה שהמורים ירצו להתקדם לפסגת ההר משם יוכלו לרדת ולתקוף את המשמר האחורי, והמטרה שלו הייתה שהם יהיו בתווך בין שני הכוחות שלו. ניתוחו של אלפונסו את הלך המחשבה המורי היה מוצלח וכפי שחזה כן היה; בקרב שהתפתח נהרגו 500 חיילים מורים.
ניסיון נחיתה בגיברלטר
מקרה נוסף של חוסר משמעת היה הגורם לכשלונו הראשון של אלפונסו לכבוש את גיברלטר. הכוחות הקסטיליאניים הועברו לחוף החולות האדומים (Red Sands) שבצד הדרומי של גיברלטר, מקום בו הביצורים היו עלובים. אך המפקדים הקסטיליאניים, רוי לופס (Rui Lopez) ופרנן יאנס דה מיירה (Fernan Yañez de Meira), נכשלו בתיאום ובשליטה על נחיתת כוחותיהם ביבשה. הגל הראשון של הכוחות היה אמור לחפות על הנחיתה של הגל השני, ולאחר מכן כלל הכוח היה אמור לתפוס עמדות משני צידי העיר ולהתחיל במצור עליה. אך הגל הראשון לא ציית לפקודות ומייד עם נחיתתו טיפס במעלה צוק גיברלטר בניסיון לכבוש את המצודה המורית. כשהגל השני נחת בגיברלטר ערכו המוסלמים גיחה לחוף ותקפו אותם; רבים מהחיילים הקסטיליאנים נהרגו שם והשאר נאלצו לסגת, בשעה ש-1,500 לוחמים קסטיליאנים נותרו מנותקים במעלה הצוק. המורים מיקמו עמדות במקום על מנת למנוע נחיתות קסטיליאניות עתידיות - קשתים המטירו חצים על כל אונייה קסטיליאנית שנראתה, ומערך של פרשים הוצב בחוף. שני המפקדים הקסטיליאניים, לופס ודה מיירה, נהרגו במתקפה.
אלפונסו נאלץ להתמודד עם מספר דילמות; נוסף על כישלון המתקפה ועל חייליו הנצורים בגיברלטר, רוח עיקשת מהלבנט מנעה כעת מספינות האספקה שלו מלהיכנס למפרץ ולצבאו נותר מזון ליום אחד בלבד. לבסוף הוא הסכים באי רצון לדרישת האצילים שלו שהתעקשו לסגת לטריטוריה קסטיליאנית ולהתארגן מחדש, ובלית ברירה לנטוש את הכוחות הנצורים בגיברלטר שנדרשו "להחזיק מעמד בכל דבר שהאל יעמיד אותם". ברם, המצב השתנה בעת שחנו מיילים ספורים בלבד מהמחנה שלהם בקרטיה; הדעות חלוקות בעניין - יש האומרים שאלפונסו שכנע את האצילים שיהיה זה מביש להפקיר את החיילים הנצורים, ויש האומרים שהילוכה של הרוח נשתנה וספינות האספקה הקסטיליאניות הצליחו להיכנס למפרץ. בכל אופן, הכוחות הקסיליאנים צעדו חזרה ותפסו את עמדותיהם שוב על מנת להתחיל במתקפה נוספת על גיברלטר.
אלפונסו החליט להשתמש שנית באותה תוכנית תקיפה, אך הפעם ביעילות רבה יותר. מפקדים מנוסים נוספים, דון חיימה דה חריקה (Don Jaime de Jerica) והאחים לאסו וסנצ'ו דה רוחאס (de Rojas), מונו למפקדי כוח התקיפה בחוף החולות האדומים. הקסטיליאנים תכננו להנחית מהלומה מהירה על המורים על ידי תקיפה של כלל הכוחות ביחד ("en masse"), והשתמשו בכל כלי השיט שעמדו לרשותם בשביל להעביר חיילים, רובי קשת ואפילו פרשים עם סוסיהם. כאשר רובי הקשת החלו בירי רתק וחיפוי לעבר החוף, רכבו האבירים על סוסיהם לעבר המורים והניסו אותם חזרה לתוך חומות העיר. בהזדמנות זו החליט האדמירל חופרה להשמיד את הגליאות המוריות שעגנו במספנה, אך הניסיון נכשל כיוון שהמורים בנו ביצורים מסיביים מסביב למספנה ובכניסה אליה. המתקפה הימית נהדפה עם אבדות כבידות, אבל חופרה הצליח בכל זאת להטיל הסגר ימי אפקטיבי על גיברלטר.
קיפאון המצור
הקסטיליאנים התבצרו מסביב לגיברלטר: כוח הנחיתה מדרום וצבאו העיקרי של אלפונסו מצפון. בתחילה קיווה אלפונסו להכריע את גיברלטר במתקפת נגד יחידה, אך כעת נוכח שהמצור התארך. לבסוף הוא החליט להרוס את ביצורי העיר ולשם כך הביא 6 קטפולטות מסביליה, כאשר 3 מהם הועלו עם חבלים לראש הצוק משום שמנקודה זו העיר הייתה פרושה לפניהם. המצודה המורית ספגה הפגזות כבדות וניזוקה קשות, זאת בשעה שהאלמוגברים הקסטיליאניים (שכירי חרב מטריטוריות הכתר) ניסו לחתור מתחת למצודה. גם חיל המצב המוסלמי גרם לאבדות בקרב הכוחות הקסטיליאניים על ידי השלכת אבנים מעבר לחומה וכן זפת בוערת שהרסה כמה ממכונות המצור הקסטיליאניות.
שני הצדדים התמודדו עם תנאים קשים במהלך המצור. המורים הורעבו על ידי הקסטיליאנים, אך גם העברת האספקה של הקסטיליאנים נתקלה בבעיות; הם היו עמוק בשטח האויב והאספקה שלהם נשענה אך ורק על הצי, שגורמים שונים כגון רוחות וגאות ושפל מנעו ממנו לעיתים מלהפליג. אספקת המזון הייתה, אם כן, במשורה לשני הצדדים. המצב החמיר מבחינת הקסטיליאנים כאשר צבא מורי בפיקודו של מוחמד הרביעי צעד לכיוון גיברלטר במטרה לשחרר את חיל המצב הנצור. אלפונסו השיב את צבאו למיצר היבשה שמצפון לגיברלטר וחפר תעלות מסביב. הדבר הרתיע את מוחמד הרביעי מלתקוף את גיברלטר, אך גם מנע את אספקת העצים לצבא קסטיליה, ומעתה ואילך נאלצו החיילים הקטסיליאניים לאכול את בשרם נא.
הסכם הפסקת האש נחתם לבסוף ב-24 באוגוסט 1333. הצדדים הסכימו על הפסקת אש בת 4 שנים, בהם יעלו המורים מס שנתי בן 10,000 דובלונים לקסטיליה. בתמורה, יורשו המורים לקנות שמן ובקר מקסטיליה. כמו כן אלפונסו וצבאו יוכלו לסגת לארצם בביטחון ובלי לחשוש מהתקפה מצד המורים. אלפונסו חתם על ההסכם בעצמו עם מוחמד הרביעי, תוך שהם מסבים לארוחה דשנה ומחליפים ביניהם מתנות. על פי המסופר העניק מוחמד הרביעי לאלפונסו חרב עם נדן זהב, משובצת באיזמרגדים, אבני אודם ואבני ספיר וכן קסדה משובצת בשני איזמרגדים, כל אחד מהם "בגודל של ערמון", ואילו אלפונסו העניק למוחמד סוג של דאובלט (בגד מימי הביניים שנלבש על ידי גברים).
המצור נגמר בתוצאה של אי-הכרעה, ומשמעות הדבר היא שהמאבק על השליטה בגיברלטר בין המורים לקסטיליה לא נסתיים, ואלפונסו האחד עשר עתיד לחדש את מאמציו לכיבוש גיברלטר בשנת 1349, במצור החמישי על גיברלטר.
ספיידרמן: האחר
האחר (באנגלית: The Other) היא קשת סיפור ואירוע קרוסאובר שפורסמה בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול על ידי חברת מארוול קומיקס. הסיפור נמשך כ-12 חוברות בין אוקטובר 2005 לינואר 2006 בכתיבתם של פיטר דייוויד, רג'ינלד הדלין וג'יי מייקל סטרזינסקי ובאיורם של מייק ורינגו, פאט לי ומייק דאודטו הבן.
היסטוריה פרסומית
עלילת הסיפור נמשכת כ-12 חוברות ומתחלקת בין ארבעה חודשים, או "מערכות", כשלכל הגליונות של מערכה אחת יש צבע עטיפה שונה. עטיפת הגליונות של המערכה הראשונה צבועים באדום, אלה של המערכה השנייה בכחול, אלה של המערכה השלישית באפור-שחור ושל המערכה הרביעית והאחרונה בכתום-צהוב.
המערכות מחולקות באופן הבא:
עלילת הסיפור
חמשת הפרקים הראשונים עקבו באופן רופף אחר מודל קובלר-רוס לחמשת שלבי האבל.
מערכה ראשונה
פיטר פארקר/ספיידרמן חווה בזמן האחרון אובדן הכרה, סחרחורות לפרקי זמן קצרים וחלומות מסתוריים הכוללים את הדוד בן, צפרדעים, את הנבלים קרייבן הצייד ומורלון ודימויים רבים של עכבישים. הוא מתעמת מול נבל חדש בשם טרייסר ששודד בנק, אך סובל מפציעת ירי אקדח בכתף. טרייסר נמלט, ובהמלצתו של קפטן אמריקה, פארקר הולך לראות את ד"ר קסטילו שמטפל בפצע הירי שלו ולוקח ממנו דגימת דם. בהמשך, ד"ר קסטילו מודיע לפארקר שהוא גוסס, ופארקר מספר זאת לאשתו מרי ג'יין ווטסון-פארקר.
מאוחר יותר, מיי פארקר מתעוררת מחלום מוזר, ולאחר שפיטר הטעון רגשית צועק עליה היא הולכת למטבח ומוצאת שם את טרייסר. טרייסר אומר לה שהוא חבר גיבוי בקבוצת האוונג'רס ושנשלח כדי לשמור עליה. במהלך שיחתם, הוא אומר לה שהוא אל מכונה. באותה דרך שבני אדם יצרו את האלים, המכונות יצרו אותו. בינתיים, ספיידרמן נלחם במאמיניו הרובוטיים של טרייסר בעיר כשכוחותיו מתחילים להתדרדר. מורלון מתעמת איתו ואומר לפארקר שהוא מעדיף לראות את מצבו מתדרדר מאשר להילחם בו. פארקר חוזר לביתו וכשהוא מוצא את טרייסר הוא תוקף אותו. אולם, טרייסר אומד את מצב בריאותו ומסרב להילחם בו במצבו הנוכחי. פארקר זועם על גישתו האדישה של טרייסר בנוגע לתוכניתו להרוג את הדודה מיי, וחונק אותו למוות. כתוצאה מכך, העור של טרייסר מתמוסס ומתגלה מתחת גופו הרובוטי. לאחר מכן, פארקר אומר לדודתו מה לא בסדר איתו.
מערכה שנייה
פארקר, מרי ג'יין והדודה מיי עושים את דרכם ללאטבריה כדי להשתמש במכונת הזמן של דוקטור דום ולראות רגעים מעברו של פיטר, כמו הרגע בו ריצ'רד ומרי פארקר עזבו את בנם הצעיר לטיפולם של הדוד בן והדודה מיי. אחרי שהוא חוזר למגדל סטארק, פארקר מתכנן לנסוע ללאס וגאס עם מרי ג'יין ולהשתכן בסוויטת המלון של טוני סטארק. בעוד הוא חושב איך יבלה את זמנו בלאס וגאס, פארקר חושב על שימוש בחוש העכביש כדי לנצח בבלאק ג'ק מתוך תקווה להרוויח מספיק כסף עבור משפחתו לזמן שאחרי מותו, אך מן הסתם גם בלאס וגאס תהיה התפרצות של נבלי-על שיצטרך להילחם בהם. בניו יורק, מורלון מחפש אחר ספיידרמן אך לשווא בעוד פארקר ומרי ג'יין מסתכלים על הארץ מלמעלה, מרחפים באחד מתאי החלל של סטארק.
מאוחר יותר, פארקר מנסה לנקות את ראשו בעודו מתנדנד מעל גגות העיר, והוא אינו מצפה לכך שמורלון מתקיף אותו. הקרב המתחולל ביניהם מעיף את ספיידרמן לתוך משרדיו של ג'יי ג'ונה ג'יימסון. הוא מוביל את הקרב הרחק מאזרחים חפים מפשע ולעבר אוניברסיטת אמפייר סטייט - היכן שננשך במקור בידי עכביש שנתן לו את כוחותיו. הקרב הופך לאפי בגודלו ברחבי העיר כאשר מומנטום ההתקפה של מורלון עובר לספיידרמן. הוא חושב שידו על העליונה והוא עומד לנצח, כאשר מורלון הבלתי מנוצח עוקר את עינו השמאלית של ספיידרמן ומכה בו ללא רחמים עד לזוב דם ואובדן הכרה.
מערכה שלישית
לפני שמורלון מצליח להרוג את ספיידרמן, המשטרה מגיעה ומורלון עוזב את המקום ומתכנן לרוקן את כוח החיים שלו כשהשניים יהיו לבדם. הפרמדיקים לוקחים את ספיידרמן לבית החולים, בעוד האוונג'רס ומרי ג'יין ווטסון עושים את דרכם לשם אחרי ששמעו את החדשות בטלוויזיה. הם מגלים שהפציעות שספג ספיידרמן הן חמורות ביותר. מורלון מגיע למיטת בית החולים בה שוכב ספיידרמן מחוסר ההכרה, ומנסה לחסל אותו באופן סופי, אך מרי ג'יין מנסה לעצור אותו. הוא משליך אותה אל מעבר לחדר ושובר את זרועה. פארקר מתעורר ובשארית כוחותיו הצד החייתי והפראי שבו משתלט עליו ומתקיף את מורלון. הוא מצמיד אותו לרצפת בית החולים, נושך וקורע את צווארו בפראות, בכך הורג אותו. פארקר שב לקדמותו ונפרד לשלום ממרי ג'יין לפני שמתמוטט על הרצפה, כביכול ללא רוח חיים. כשמרי ג'יין והדודה מיי נשברות בשומען את החדשות על מותו, איירון מן לוקח את גופתו של ספיידרמן כדי שאמצעי התקשורת לא יגלו את דבר מותו.
ספיידרמן נחשב למת, ואיירון מן מעביר את גופתו הרחק מבית החולים. מרי ג'יין, הדודה מיי ומשרתו של סטארק ג'רוויס נפגשים יחדיו כדי להתאבל על מותו. אחרי שהם חוקרים את גופתו, מרי ג'יין מתייעצת עם קפטן אמריקה ואיירון מן כיצד להתמודד עם זהותו הסודית. מאוחר יותר, וולברין מנסה להסיח את דעתה של מרי ג'יין ממות בעלה, אך ללא הועיל. מאחר שמרי ג'יין לא מסוגלת לישון, היא משוחחת עם חברת האוונג'רס ספיידרוומן, שאומרת לה שגם כוחותיה וגם כוחותיו של פארקר דומים ביותר ומגיעים מ-DNA של עכביש רדיואקטיבי, ושהיא חשה כאשר פארקר התמוטט כתוצאה מהקשר המיסטי של כוחותיהם. במהלך שיחתם נשמע רעש מכיוון התא בו מוחזק ספיידרמן. מרי ג'יין והאוונג'רס החדשים מגיעים למקום ומגלים שגופתו של ספיידרמן נותרה חלולה. במעבר חד, הסיפור עובר למורה המסבירה לתלמידיה על עכבישים וכיצד מספר מינים נדירים מסוגלים להשיל את עורם ולהתחיל מחדש. כשהכיתה מתחילה להתפזר, נראה גולם של קורים מתחיל להתהוות בגשר ברוקלין.
מספר ימים עברו לאחר שפארקר השיל את עורו, ואיירון מן מחפש אחריו ברחבי העיר. מתחת לגשר ברוקלין, פארקר ישן בתוך הגולם וחולם חלום מוזר. קול אומר לו שמעולם לא הבין מה הוא היה, ומאשים אותו שתמיד פחד להיות איש עכביש אמיתי כאשר התמקד בצד האנושי שבו והזניח את הצד העכבישי שבו. מורלון הצליח להרוג את הצד האנושי של פארקר, אך העכביש שבתוכו שרד והרג את מורלון, בכך הציל את שניהם. הקול ממשיך לומר לו שיוכל להיוולד מחדש רק אם יסכים לקבל את שני החלקים שבו, ומזהיר אותו שפארקר יכול להיוולד בצורה שונה לגמרי. נשמתו של פארקר מסכימה, והוא נולד מחדש כאשר כלפי חוץ הוא נראה אנושי. הוא מגיע למגדל האוונג'רס ונשבע למרי ג'יין ולדודה מיי שלעולם לא יעזוב אותן שוב. מאוחר יותר בלילה הוא עושה את דרכו למעבדה היכן שקליפת גופו נותרה ונזכר באזהרה שנאמרה לו מקודם - "האם אתה אדם שחולם להיות עכביש או עכביש שחולם להיות אדם? האם אתה האחד או האחר?". פארקר מתנער מהאזהרה, מסיר את קורי הקליפה וחוזר חזרה למיטתו.
מערכה רביעית
פארקר מקבל ביקור מסטארק שמבקש לדעת את מצבו. מבדיקה של השלד החיצוני שלו עולה כי פצעיו של פארקר מאויביו הרבים החלימו, כולל עינו השמאלית החסרה, ואפילו השקדים שאיבד בכיתה ד' הופיעו מחדש. כפי שסטארק קרא לזה, מד המרחק של פארקר זכה לאתחול מחדש. לפני שהבדיקה מסתיימת, מרי ג'יין עוצרת אותו ומבקשת מפארקר "לצאת החוצה לשחק". השניים מתנדנדים על גבי הקורים ברחבי העיר, ומשוחחים על תחושותיהם לנוכח הדברים שקרו להם לאחרונה. בינתיים במגדל סטארק, עכבישאים פיראטים החלו לאכול את קליפת גופתו המתה של פארקר. כשספיידרמן חוזר, הוא מוצא שמגדל סטארק מכוסה כולו בקורי עכביש. בפנים, הוא מוצא את העכבישאים הפיראטים לצד קליפת גופתו, שהשתמשו בה כבסיס ליצירת גוף משלהם. הוא מנהל עימם קרב, ומגלה שהעוקצנים שהשתמש בהם בקרב נגד מורלון מופיעים פעם נוספת, אך הוא מבולבל מכך משום שלעכבישים אין עוקצנים. לפני שהוא מספיק להגיב, העכבישאים הפיראטים מנקבים חור במגדל סטארק ונמלטים. ספיידרמן רודף אחריהם, אך הם עושים את דרכם לביוב ויוצרים גולם בכנסייה. ספיידרמן אומר לאוונג'רס החדשים שאין לו שום מושג לגבי מה מדובר, וחברי הקבוצה מעוניינים לערוך בו ניסויים נוספים.
בעלילה צדדית, פלאש תומפסון מתעורר מהתרדמת שלו ומנסה להתקבל למשרה בבית הספר שבו פארקר מלמד. מספר זכרונות חסרים לו, והוא עדיין קורא לפארקר בכינוי גנאי שהיה רגיל להשתמש בו בעבר, ואומר שהוא לא ראה אותו מאז ימי התיכון שלהם.
פארקר עוקב אחר הישות החוצנית שנקראת בכינוי "האחד", שאומרת לו שהוא והיא הם חלק מאותו מכלול, שכוחות קוסמיים מבוססי עכבישים מחפשים להשתלט על חייו, ושהיא (הישות לקחה על עצמה מבנה נשי) היא הניגוד שלו. ככל הנראה, האל העכבישי שנודע בשם "האורג הגדול" (שאוזכר בסיפור "ארניאה: לב העכביש") חשב שמותו של ספיידרמן הקדים את זמנו והוא משך אותו חזרה מהגורל שנגזר עליו. אחרים מתנגדים לכך, ופארקר מרגיש שחייו נמשכים לכיוונים שונים כתוצאה מכך, וזאת כמטפורה לקורי עכביש וחוסר הביטחון אם הוא הטורף או הניצוד.
פארקר עדיין מצוי במצב מבולבל ולאחר לידתו מחדש הוא חווה משבר זהות. בעוד אין לו זמן להרהר על מאורעות העבר, ספיידרמן ממהר לזירת פיצוץ של בניין כשאנשים לכודים מתחת להריסות. הוא מתחיל עד מהרה לחפור את דרכו לתוך ההריסות ובמאמציו למצוא ניצולים הוא מגלה שנשמתו קיבלה כוחות חדשים מהחלומות שלו, ביניהם ראיית לילה, אפשרות להרגיש רעידות דרך הקורים ואפשרות להידבק לאובייקטים באמצעות העור שעל גבו - מה שמאפשר לו לסחוב בבטחה ילדה קטנה שמצא והציל.
ספיידרמן מציל בהצלחה מספר ניצולים ומגלה שכוחותיו החדשים צצו מאחר שקיבל על עצמו את "האחר" שבו. הוא חוזר לביתו כדי להיות עם מרי ג'יין, והם צופים ביחד בחדשות המתארות את ספיידרמן כגיבור. הסיפור מסתיים כאשר טוני סטארק מתחיל עבודה על חליפה חדשה לספיידרמן.
השלכות
הכותב פיטר דייוויד המשיך את סיפור "האחר" בחוברות Friendly Neighborhood Spider-Man עם דמותה של גברת חץ, אחות שהחלה את דרכה בתיכון מידטאון והחלה במערכת יחסים רומנטית עם פלאש תומפסון. מוקדם בתחילת הסיפור, דייוויד הוסיף רמזים לפיהם הדמות אינה כה תמימה כמו שחושבים, ויש לה אפשרות להוציא עוקצנים מזרועותיה כמו ספיידרמן ולשלוט בעכבישים. מתברר שדמותה של גברת חץ (Miss Arrow) היא למעשה "האחר" מהסיפור הקודם ושמה הוא משחק מילים לארו, סוג מסוים של העכבישאים הפיראטים.
המשכיות
רבים מהכוחות שפארקר פיתח במהלך הסיפור (כולל כוחות שקיבל כתוצאה ממפגש עם המלכה) לא הוזכרו במשך מספר שנים לאחר מכן. ראיית הלילה שלו וכן כוחות התיקשור בסגנון פרוקי-רגליים כמעט ולא הוזכרו, והעוקצנים שהוצגו בסיפור זה יצאו רק במקרים מיוחדים, כמו במקרה שספיידרמן התעמת עם איום מכושף. בעקבות הסיפור "עוד יום אחד", ספיידרמן ככל הנראה איבד את היכולת ליצור קורים אורגניים, אך לא ניתן לכך הסבר. הוא עדיין שמר את רמות הכוחות, המהירות והסיבולת הגבוהים שלו, את הריפוי המהיר, את חוש העכביש שלו ואת החיבור שלו ל"קור החיים".
בחוברת האחרונה של "יקום העכביש", מתברר לפי שיחה בין פארקר לקיין שאירועי "האחר" עדיין קרו, כאשר קיין מציין שהוא עצמו מת וחזר לחיים עם כל הכוחות האלה, ופארקר ענה לו ש"גם היה שם ועשה את זה".
האספקטים העל-טבעיים שבחזרתו לחיים של קיין נזכרו שוב בחוברות הכרך השני של Scarlet Spider, כשקיין משתמש לסירוגין בכוחות "האחר". כך למשל, בחוברת מספר 14 קיין נהרג בידי האחים לובו וזוכה לביקור בחיים לאחר המוות בידי ארו, שמתגלה כאל העכבישים ומציע להחזיר אותו לחיים בתור "האחר" אם הוא יאמץ את העכביש שבתוכו משום שפארקר דחה זאת מעליו. בתחילה קיין מסרב לכך, אך בחושבו על האנשים שעליהם הוא צריך להגן הוא מסכים וחוזר לחיים אם כי במראה מפלצתי יותר. הוא מצליח להשתלט על האינסטינקטים החדשים שלו וחוזר למראהו האנושי.
בעקבות אירועי "יקום העכביש", כוחות "האחר" של קיין נאבדו לאחר הקרב עם מורלון והיורשים.
עטיפות חלופיות
לכל חוברת קיימת עטיפה חלופית באיורו של מייק וירינגו, המציגה גלגול שונה של ספיידרמן:
סימון ביילס
סימון אריאן ביילס (באנגלית: Simone Arianne Biles; נולדה ב-14 במרץ 1997) היא מתעמלת אמריקאית, אלופה אולימפית בקרב רב אישי, קפיצות, קרקע וקבוצתי (ריו דה ז'ניירו 2016), חמש פעמים, מהן שלוש פעמים ברציפות, אלופת העולם בקרב-רב אישי ובעלת 32 מדליות אולימפיות ומאליפויות העולם, מהן 23 מדליות זהב. היא בעלת המספר הגדול ביותר של מדליות, ובעלת מספר מדליות הזהב הגדול ביותר באליפויות העולם בהתעמלות.
ביילס היא המתעמלת האפרו-אמריקנית הראשונה בהיסטוריה שזכתה במדליית זהב אישית באליפות עולם.
ביוגרפיה
ביילס נולדה בקולומבוס שבאוהיו. אביה קלווין קלמונס סבל מהתמכרויות שונות ולא היה בקשר עם ביילס מאז לידתה. אמה הביולוגית שאנון, התמודדה עם התמכרות לאלכוהול ולסמים, נעצרה והורשעה מספר פעמים בעברות שונות, והתקשתה בגידול שמונת ילדי המשפחה. בגיל שלוש עברה ביילס עם שלושה מאחיה ליוסטון שבטקסס, שם גדלה בבית סבה וסבתה מצד אמה, רון ונלי ביילס, וב-2003, הם אימצו אותה ואת אחת מאחיותיה באופן רשמי. באותה שנה החלה להתאמן בהתעמלות מכשירים, לאחר שהמאמנת איימי בורמן במועדון ספורט מקומי ביוסטון זיהתה אותה מחקה מתעמלות אחרות והמליצה לצרפה לאימונים. מאז שימשה בורמן כמאמנת של ביילס. ב-2011 החליטה לוותר על לימודים בתיכון ולהתרכז באימוני ההתעמלות.
קריירה מקצועית
במרץ 2013, השתתפה לראשונה בתחרות של התאחדות ההתעמלות הבינלאומית, כשהתחרתה באמריקן קאפ. באוקטובר אותה שנה השתתפה באליפות העולם בהתעמלות, שנערכה באנטוורפן שבבלגיה. היא זכתה במדליית זהב בתחרות הקרב רב ובתחרות תרגיל הקרקע. בסוס קפיצות סיימה שנייה לאחר בת ארצה מקליה מרוני, בתרגיל הקורה סיימה שלישית לאחר אליה מוסטפינה וקיילה רוס ובמקבילים מדורגים סיימה רביעית.
היא הייתה המתעמלת האפרו-אמריקנית הראשונה שזכתה במדליית זהב אישית באליפות העולם. בעקבות זכייתה בתחרות הייתה מושא להערה גזענית מצד המתחרה האיטלקית קרלוטה פרליטו, שאמרה בראיון שבפעם הבאה היא ובת ארצה יצבעו את עורן לשחור על מנת שיוכלו גם הן לזכות.
באליפות העולם ב-2014 זכתה פעם נוספת במדליית זהב בקרב רב ובתרגיל קרקע, והוסיפה לכך מדליית זהב בתרגיל הקורה ומדליית זהב קבוצתית עם נבחרת ארצות הברית. בסוס הקפיצות סיימה שנייה, לאחר הונג הן-ג'ונג' הצפון קוריאנית. היא לא העפילה לגמר בתחרות המקבילים המדורגים. היא הייתה המתעמלת הראשונה מאז לודמילה טורישצ'בה ב-1974, שזכתה בארבע מדליות זהב באותה אליפות עולם.
ב-2015, זכתה בפעם השלישית ברציפות באליפות ארצות הברית בקרב רב, וגם זכתה במקום הראשון בתרגילי הקפיצות והקורה ובמקום השני בתרגיל הקרקע. באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בגלאזגו שבסקוטלנד, זכתה פעם נוספת בארבע מדליות זהב. היא זכתה בפעם השלישית ברציפות בקרב רב, ובמדליות זהב בתרגילי הקורה, קרקע והתחרות הקבוצתית. בנוסף זכתה במדליית ארד בקפיצות.
ב-2016, זכתה בפעם הרביעית ברציפות באליפות ארצות הברית בקרב רב, וכן זכתה בשלוש מדליות זהב בתרגיל הקורה, קפיצות וקרקע.
אלופה אולימפית
בתחרות הקבוצתית זכתה במדליית זהב ביחד עם לורי הרננדז, גבי דאגלס, אלי רייזמן, מדיסון קושיאן, בתוצאה של 184.897 נקודות, לפני רוסיה (176.688 נקודות) וסין (176.003 נקודות). היא היחידה מבין המתעמלות האמריקאיות, שהתחרתה בכל ארבעת המכשירים, קפיצות (15.933 נקודות), מקבילים מדורגים (14.800 נקודות), קורה (15.300 נקודות) וקרקע (15.800 נקודות),
בקרב-רב אישי זכתה בתוצאה של 62.198 נקודות, לפני אלי רייזמן (60.098 נקודות) ואליה מוסטפינה מרוסיה (58.665 נקודות). בתחרות הקפיצות זכתה במדליית זהב נוספת בתוצאה של 15.966 נקודות, לפני מריה פאסקה (15.253), וג'וליה שטיינגרובר (15.266) ובתחרות הקרקע זכתה במדליית זהב רביעית בתוצאה של 15.966 נקודות. במכשיר הקורה זכתה במדליית ארד בתוצאה של 14.733 נקודות לאחר סאנה ווברס ההולנדית (15.466 נקודות) ובת ארצה לורי הרננדז (15.333 נקודות). בעקבות הישגיה, נבחרה על ידי חברי המשלחת האולימפית האמריקאית לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הסיום.
לאחר אולימפיאדת ריו
לאחר המשחקים האולימפיים יצאה להפסקה בת שנה, במהלכה השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" וסיימה במקום הרביעי.
בנובמבר 2017 שבה להתאמן, הפעם תחת מאמן חדש, לורן לנדי.
ביילס חזרה לנבחרת הלאומית באופן רשמי במרץ 2018, כאשר בתחרות הראשונה בה השתתפה, אליפות ארצות הברית הקלאסית, זכתה במדליית הזהב בקרב-רב בתוצאה כוללת של 58.700. בנוסף זכתה בזהב במכשיר הקרקע, בתרגיל הקורה וקיבלה את הציון הגבוה ביותר בקפיצה בודדת במכשיר הקפיצות. באליפות הלאומית של ארצות הברית, שהתקיימה באוגוסט, זכתה ביילס במקום הראשון בכל אחד מהמכשירים, לראשונה בתולדות האליפות, ובמקום הראשון בתחרות הקרב-רב כשהיא מקדימה את המקום השני, מורגן הורד, ב-6.55 נקודות.
בערב פתיחת אליפות העולם, שנערכה בדוחא בנובמבר 2018, סבלה ביילס מכאב בטן וקיבלה טיפול בבית חולים בעקבות אבן, שהתגלתה באחת מכליותיה. באליפות עצמה היא הובילה את נבחרת ארצות הברית לזכייה במדליית זהב קבוצתית, היא זכתה בפעם הרביעית בתחרות הקרב רב, במדליות זהב בתרגילי הקפיצות והקרקע, במדליית כסף במקבילים מדורגים, ובמדליית ארד בתרגיל הקורה.
ביולי 2019, התחרתה ביילס באליפות ארצות הברית הקלאסית, בה זכתה במדליית הזהב בקרב-רב בהפרש של 2.1 נקודות מהמקום השני בו זכתה המתעמלת ריילי מקוסקר. בנוסף, זכתה במדליית זהב במכשיר הקרקע, מדליית ארד במכשיר הקורה והגיעה למקום חמישי במקבילים מדורגים.
תרגילים בביצוע בכורה לנשים
באוגוסט 2019, זכתה בפעם השישית באליפות ארצות הברית בקרב רב, וזכתה במדליות זהב בתרגילי סוס הקפיצות, הקורה (עם תרגיל בו הייתה הראשונה לבצע דאבל-דאבל: ירידה מהקורה בשתי סלטות ובשני ברגים יחד), קרקע (עם תרגיל בו הייתה לאישה הראשונה שביצעה קפיצה משולשת כפולה, סלטה עם בורג אחד, וסלטה שנייה עם שני ברגים) ובמדליית ארד במקבילים המדורגים.
באליפות העולם ב-2019, זכתה בחמש מדליות זהב: בתחרות הקבוצתית עם נבחרת ארצות הברית, בקרב-רב אישי, בתרגיל הקפיצות, בתרגיל הקורה ובתרגיל הקרקע.
לאחר אולימפיאדת טוקיו
ביילס לא השתתתפה בתחרויות לאחר פרישתה מהתחרות הקבוצתית באולימפיאדה בטענה שהיא סובלת מקשיים מנטליים.
ביוני 2023 הודיעה על השתתפותה באוגוסט בתחרות ה-U.S. Classic לקראת אולימפיאדת פריז (2024) וזכתה במדליית זהב.
חיים אישיים
מאוגוסט 2020 נמצאת בזוגיות עם שחקן הפוטבול ג'ונתן אוונס. בפברואר 2022 השניים התארסו, ובאפריל 2023 התחתנו.
הנריק מנדלבאום
הנריק מנדלבאום (15 בדצמבר 1922, אולקוש פולין - 17 ביוני 2008, ביטום, פולין) היה ניצול שואה, ששרד או ברח מכמה ממרכזי התופת הגדולים ביותר בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפיץ את סיפורו, בעיקר בקרב הגרמנים והפולנים, במטרה לשמר את זיכרון השואה בקרבם.
קורות חיים
מנדלבאום נולד ב-1922 בעיירה אולקוש בדרום פולין, הבן הבכור מתוך ארבעת ילדיה של משפחה יהודית ענייה, שני בנים ושתי בנות. האב, קצב - שוחט במקצועו, פשט רגל ובתור הבן הבכור, היה זה מנדלבאום שיצא לעבודה כבר מגיל צעיר, לפרנס את המשפחה. הוא עבד במחצבה ומבנה גופו החסון, כתוצאה מהעבודה הקשה, היה בין הגורמים שהצילו אותו לאחר מכן מאימי השואה.
ב-1940, כשנה לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים הוגלו כל יהודי העיירה אולקוש, ובהם משפחת מנדלבאום, לגטו קטן סמוך, בשם דברובה גורניצה (Dąbrowa Górnicza). לאחר מכן הועברה המשפחה, למעט מנדלבאום עצמו, שהצליח להימלט, לגטו סוסנוביץ. משם, הם, כמו כמעט כל תושבי אולקוש הוסעו על ידי הנאצים לאושוויץ ושם מתו בתאי הגזים, כולם, למעט אחת מאחיותיו של מנדלבאום.
מנדלבאום עצמו הצליח להתחמק בשלב ראשון מהמשלוח לסוסנוביץ, ולהתחבא. הוא נתפש ונשלח לשם רק ב-1943, בגיל 21, ושם חי במשך כשנה כמעט, לסירוגין, בתוך הגטו ובשטח הארי, משמש כאיש קשר בין שני האזורים. הוא נתפש על ידי הנאצים ונשלח לאושוויץ-בירקנאו ב-22 באפריל 1944.
עם הגיעו למחנה הוא שובץ כעובד כפייה בקרמטוריום, "זונדרקומנדו". הוא אולץ לסחוב גופות של אנשים שהומתו בגז ציקלון בי, להסיר מהם תכשיטים ולעקור שיני זהב. בשנת 1944 הקרמטוריום היה קטן מלהכיל את כל הגופות של האסירים שנרצחו, ולכן מנדלבאום ושאר עובדי הכפייה היו צריכים לחפור שני בורות גדולים ולשרוף בהם את הגופות. כדי לייעל את התהליך, היה עליהם לשפוך שומן גוף על הגופות, שומן שנאסף מתחתית הבורות והוטל על ראש ערימת הגופות.
מנדלבאום השתתף במרד האסירים במחנה ב-7 באוקטובר 1944, מרד שדוכא במהירות על ידי אנשי האס אס. בסיום המרד, 451 אסירים נורו או נתלו למוות. היה זה המרד השלישי במחנות ריכוז, לאחר המרד בטרבלינקה (2 באוגוסט 1943) והמרד בסוביבור (14 באוקטובר 1943).
סמוך לפני הגעת הצבא האדום לאושוויץ, בינואר 1945 התכוונו הנאצים לרצוח את כל ה"זונדרקומנדו", כדי לטשטש את הראיות למעשיהם ולהעלים את עדי הראיה. מנדלבאום הצליח שוב להינצל, כשברח מהאגף המבודד של הזונדרקומנדו, אל אחד האגפים ה"רגילים" של המחנה, וכך, במקום להירצח, צורף אל צעדת המוות, שהחלה ב-18 בינואר 1945. גם מכאן הוא הצליח להימלט, לבש בגדים אזרחיים ושהה בחווה בשלזיה, במשך כשלושה שבועות וכך ניצל שוב מהמוות שציפה כמעט לכל משתתפי אותה צעדה שלקראת תום המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
מנדלבאום ואחותו היו שני השורדים היחידים ממשפחתם. מיד עם הכיבוש הרוסי של שלזיה הוא חזר לאושוויץ, והיה מראשוני המתייצבים בפני וועדת החקירה שהקימו הרוסים, כדי להעיד כעד ראייה על התופת שעבר.
מנדלבאום אמר שעל הצעירים לדעת על שאירע במחנה אושוויץ בשנת 1945: "אנשים צריכים לדעת, הם פשוט חייבים לדעת, כמה זמן אנשים היו בתאי הגזים. אנשים צריכים לדעת כמה זמן הם נשרפו בתנורים".
לאחר המלחמה הוא היה קצין במשרד הפוביאט לביטחון פנים (UB) בבדזין בשנים 1945-1948.
הוא המשיך לגור בפולין עד למותו, כאשר מאז תום המלחמה ובמשך עשרות שנים, הוא נוסע שוב ושוב לאושוויץ ולגרמניה, פעמים רבות מאוד, וסובב ברחבי העולם, נושא בכל מקום שהיו מוכנים לשמעו, הרצאות ומארגן סיורים, כדי לספר על חוויותיו ולשמר את זכר השואה. הוא הרבה בעיקר להרצות בפני הדורות הצעירים, הינחה סיורים מודרכים באושוויץ וסיפר על נסיונותיו האישיים.
ב-2002 הפיק ג'יימס מול (James Moll), זוכה פרס האוסקר, פעמיים פרס אמי וכן פרס גראמי, סרט דוקומנטרי בן כשעה, על קורותיו של מנדלבאום. הסרט נקרא Pamietam ("אני זוכר") וביים אותו הבמאי הפולני הידוע מרסל לוז'ינסקי (Marcel Lozinski), מועמד לפרס אוסקר אף הוא.
במאי 2006 היה מנדלבאום היהודי היחיד מבין 32 ניצולי מחנה אושוויץ, שקיבלו את פני האפיפיור בנדיקטוס ה-16, בביקורו במקום, וזכה בנשיקה כפולה על לחייו מהאפיפיור, מחווה נדירה ומוערכת ביותר אצל הקתולים, בייחוד כלפי יהודי.
נפטר ב-17 ביוני 2008 בעיר הפולנית ביטום לאחר ניתוח לב. היה נשוי ואב לבן אחד.
מארק אולברייטון
מארק קווין אולברייטון (באנגלית: Marc Kevin Albrighton; נולד ב-18 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת קשר האגף בוסט ברומיץ' אלביון בהשאלה מלסטר סיטי.
אסטון וילה
יליד עיר השוק טאמוורת', סטפורדשייר, החל לשחק כדורגל בגיל צעיר בקבוצה מקומית. הוא הוצע לקבוצת וסט ברומיץ' אלביון, אך הקבוצה סירבה לקבלו. בגיל 8 התקבל לאקדמיית הנוער של אסטון וילה.
דמי לובאטו: לרקוד עם השטן
דמי לובאטו: לרקוד עם השטן (באנגלית: Demi Lovato: Dancing with the Devil) היא סדרה דוקומנטרית משנת 2021, העוסקת בחייה\חייו ובקריירה של הזמר\ת-יוצר\ת והשחקנ\ית האמריקאי\ת דמי לובאטו. הסדרה עלתה לאוויר ביוטיוב ב-23 במרץ 2021.
מארק אולברייטון
אסטון וילה
לאחר שהרשים בקבוצות הנוער, ובקבוצת המילואים של אסטון וילה, לקראת עונת 2008/2009 החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת. ב-26 בפברואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועני, בהפסד 0–2 של וילה לצסק"א מוסקבה במסגרת גביע אופ"א. ב-15 ערך את הופעתו הראשונה בפרמייר ליג, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-68 במשחק הפתיחה של הפרמייר ליג לעונת 2009/2010, בו הפסידה קבוצתו 0–2 לויגאן את'לטיק. ב-24 בספטמבר חתם על חוזה בוילה ל-3 עונות.
דמי לובאטו: לרקוד עם השטן
רקע כללי
הודעה על הסדרה יצאה על ידי יוטיוב בחודש יוני 2020, בה הסדרה תוארה כ. מייקל ד. רטנר הוכרז כבמאי עוד באותו היום. הסדרה, המורכבת מארבעה חלקים, יצאה לאחר הסרט התיעודי של YouTube Originals בשנת 2017, Demi Lovato: Simply Complicated. בינואר 2021 שיתפ\ה לובאטו את שם הסדרה בפוסט ברשתות החברתיות וכתב\ה כי והיא\הוא הרגיש\ה שזו הדרך הנכונה לעשות זאת. לובאטו הצהיר\ה שהיא\הוא רוצה "להעמיד דברים על דיוקם" עם הסדרה ולשפוך אור על מנת היתר ומה הוביל לכך. היא \הוא גם שיתפ\ה על הרצון לעזור לאחרים שמתמודדים עם מאבקים דומים ולקחת אחריות בעודה ממשיכה הלאה. לובאטו גם אמר\ה שהיא\הוא חווה\חוותה "התבגרות" אדירה במהלך חוויותיה\חוויותיו, והיא להוט\ה לחלוק את זה עם אחרים.
מארק אולברייטון
אסטון וילה
בעונה הבאה החל אולברייטון לקבל מקום מרכזי יותר בקבוצה. את משחק פתיחת העונה רשם כשחקן הרכב פותח, ואף רשם שני בישולים בניצחון 0–3. את שער הבכורה שלו כבש ב-2 באוקטובר 2010, בהפסד 1–2 לטוטנהאם הוטספר. את עונת 2010/2011 סיים אולברייטון עם 33 הופעות, בהן הבקיע 6 שערים.
דמי לובאטו: לרקוד עם השטן
רקע כללי
לפני צאת הסדרה אישר\ה לובאטו כי לא כל הסדרה תסוב סביב השימוש שלה\שלו בסמים, וכי הסדרה עוסקת ביותר מרק החזרה שלה\שלו לצריכת הסמים וההחלמה שלה\שלו, אלה עוסקת גם בטראומות שעבר\ה ולא עסקו בהן בעבר וגם בתעשיית המוזיקה.
הפקה
הסרט בוים והופק על ידי מייקל ד. רטנר, לובאטו עצמה וסקוטר בראון, לצד אנשים נוספים. האנה לוקס דייוויס מתפקדת גם כמפיקה.
מארק אולברייטון
אסטון וילה
ב-30 באוקטובר 2013 הצטרף בהשאלה של 28 ימים לויגאן את'לטיק. הוא ערך 4 הופעות בוויגאן, עד לחזרתו לוילה -27 בנובמבר. ב-20 במאי 2014 שוחרר מחוזהו באסטון וילה.
לסטר סיטי
ב-23 במאי 2014 חתם אולברייטון על חוזה ל-4 עונות בקבוצת לסטר סיטי, שזה עתה חזרה לפרמייר ליג, לאחר היעדרות של עשור. ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי 'השועלים', כאשר נכנס כמחליף לריאד מחרז בהפסד 0–2 לצ'לסי. ב-29 באפריל 2015 כבש את שער הבכורה שלו במדי לסטר, בהפסד הביתי 1–3 לצ'לסי. במשחק הסיום של העונה כבש את שערו השני בלסטר, בניצחון 1–5 על קווינס פארק ריינג'רס, אשר ירדה ליגה באותה עונה. את עונתו הראשונה בלסטר סיים אולברייטון עם 18 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
בעונת 2015/2016, תחת המאמן החדש קלאודיו ראניירי, נהיה אולברייטון לשחקן הרכב. את שערו הראשון בעונה זו כבש במשחק הפתיחה של הליגה, בניצחון 2–4 על סנדרלנד. בהמשך העונה תפקד בעיקר כקשר שמאלי, כחלק מרביעיית הקישור של לסטר, יחד עם דני דרינקווטר, אנגולו קאנטה וריאד מחרז. בסיום העונה זכתה לסטר באליפות היסטורית. אולברייטון שיחק בכל משחקי הליגה של הקבוצה, היה לאחד הברגים המשמעותיים בזכייה באליפות, וגרף שבחים רבים על הופעותיו. באוגוסט 2016 חתם על חוזה משודרג בלסטר, ל-4 שנים.
ב-14 בספטמבר 2016 כבש אולברייטון את השער הראשון בהיסטוריה של לסטר בליגת האלופות, בניצחון 0–3 על קלאב ברוז' בבלגיה. שער זה היה לשער הראשון של לסטר במפעל אירופי מאז ספטמבר 2000. השחקן תיאר את השער כ"ככל הנראה אחד ההישגים הכי גדולים של בקריירה שלו. במשחק גומלין שמינית הגמר, ב-17 במרץ 2017, מול סביליה, כבש את השער השני של לסטר בניצחון 0–2, דבר שהעלה את לסטר באופן היסטורי לרבע גמר ליגת האלופות.
בעונה הבאה המשיך אולברייטון להוות חלק מרכזי בהרכב לסטר, כאשר הופיע ב-42 משחקים, וכבש שני שערים.
וסט ברומיץ' אלביון
ב-31 בינואר 2023 הושאל מלסטר לווסט ברום עד לסיום העונה.
נבחרת אנגליה
באפריל 2009 ערך אולברייטון את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה עד גיל 20, בניצחון על איטליה. בספטמבר 2010, במהלך מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה עד גיל 21, בניצחון 0–3 על ליטא.
חיים אישיים
אולברייטון הודה בריאיון למקומון בברמינגהאם, כי חלומו לשחק במדי אסטון וילה התגשם, שכן הוא אוהד הקבוצה מגיל צעיר. הוא ציין את בניטו קרבונה, דויד ז'ינולה, רובר פירס ודייוויד בקהאם ככדורגלנים אשר היוו לו השראה.
איסור עבודה במקדש בבגדים קרועים
האיסור לכהן להיכנס למקדש ולעבוד את עבודת הקרבנות בבגדים קרועים הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות התורה, לפיה אסור לכהן לעבוד במשכן או במקדש כשבגדיו קרועים.
מקור המצווה
לאחר מותם של נדב ואביהוא בני אהרון הכהן, שהקריבו אש זרה לפני ה', אמר משה לאהרון ולבניו הנותרים - אלעזר ואיתמר:.
בנוסף, כשהתורה מתארת את הכהן הגדול והמצוות המיוחדות שחלות עליו, היא אומרת:.
נחלקו הראשונים מה המקור ההלכתי לאיסור: הרמב"ם סובר שהדברים שציווה משה את אהרן ובניו מהווים את המקור ההלכתי לאיסור. הרמב"ן סובר שפסוקים אלו מדברים על הוראת שעה לאחים שלא להתאבל על נדב ואביהוא, בעוד המצווה לדורות נלמדת בהלכה למשה מסיני.
טעם המצווה
ספר החינוך הסביר שטעם האיסור הוא משום כבוד המקדש, בדומה לאיסור עבודה במקדש פרוע ראש.
חומרת האיסור
כהן שנכנס למקדש ועבד בעבודת הקרבנות כשבגדיו קרועים - חייב מיתה בידי שמים. ואם נכנס למקדש כשבגדיו קרועים כדרך אבלות אך לא עבד - הרמב"ם סובר שעבר באיסור תורה, ואילו הרמב"ן סבור שמדובר באיסור דרבנן בלבד.
דיני המצווה
המצווה חלה על הכהנים הזכרים, שלא יכנסו לעבוד במקדש כשבגדם קרוע באורך של טפח.
נחלקו לגבי המיקום בו חל האיסור: הרמב"ן סבור שהאיסור מהתורה הוא דווקא על מי שעובד ממש, ומדרבנן אסורה כניסה בלי עבודה רק בשטח שבין האולם למזבח, לא כולל השטח המקביל למזבח. הרמב"ם סבור שהאיסור מהתורה חל על כל השטח שמהמזבח ולפנים, כולל השטח שמקביל למזבח. בנוסף, לדעתו יש איסור מדרבנן על כל ישראל להיכנס לעזרת ישראל קרועי בגדים, מפני כבוד ומורא המקדש.
ג'ורג' טופו החמישי, מלך טונגה
ג'ורג' טופו החמישי (4 במאי 1948 – 18 במרץ 2012) היה מלך טונגה משנת 2006 ועד מותו בשנת 2012.
ביוגרפיה
ג'ורג' טופו החמישי נולד בטונגה לטאופאאהאו טופוו הרביעי. הוא למד באוניברסיטת אוקספורד ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-2006 עלה לכס המלוכה לאחר מות אביו המלך טופו הרביעי וכעבור כמה ימים מינה את אחיו הצעיר אהואטו טוקוהאו ליורש העצר. המלך ג'ורג' טופו החמישי ספג ביקורת מצד אזרחי המדינה על המצב הכלכלי הקשה במדינה ואף דרשו לבטל את המלוכה ולהפוך את המדינה לרפובליקה, בשנת 2008 קיצץ ג'ורג' טופו החמישי בסמכויותיו האבסולוטיות למען הדמוקרטיה ואמר שישאיר את ניהול המדינה לממשלה.
לאחר מותו, ללא ילדים, ירש אותו אחיו, שמלך בשם המלכותי טופו השישי.
ריי צ'אן
ריי צ'אן (בכתב סיני: 陳銳, באנגלית: Ray Chen; נולד ב-6 במרץ 1989) הוא כנר טייוואני-אוסטרלי. הוא זכה בפרס הראשון בתחרות יהודי מנוחין לכנרים צעירים לשנת 2008 ובתחרות המלכה אליזבת לשנת 2009.
קריירה
צ'אן נולד בטאיפיי, טאיוואן, והחל חן ללמוד כינור בגיל ארבע. תוך חמש שנים סיים את כל עשרת השלבים של שיטת סוזוקי בבריזבן, אוסטרליה. צ'אן הוזמן לנגן קונצרט סולו עם התזמורת הפילהרמונית של קווינסלנד כבר בגיל שמונה. הוא הוזמן גם להופיע בקונצרט חגיגת הפתיחה של אולימפיאדת החורף 1998 בנאגנו, יפן.
בקיץ 2006 ו-2007 למד צ'אן בבית הספר להדרן למיתרים, ולמד אצל דייוויד סרון במכון קליבלנד למוזיקה. בשנת 2008 הוא השתתף בפסטיבל המוזיקה באספן במלגת לימודים מלאה ולמד אצל צ'ו-ליאנג לין (בית הספר ג'וליארד) ופול קנטור (מכון קליבלנד למוזיקה).
באפריל 2008 זכה צ'אן בפרס הראשון של החטיבה הבכירה בתחרות הבינלאומית של יהודי מנוחין לכנרים צעירים בקרדיף, ויילס. (בשנת 2004 הוא זכה בפרס השלישי של החטיבה הצעירה בתחרות זו. ) צ'אן הגיע אז לתשומת ליבו של מקסים ונגרוב, שהיה שופט בתחרות.
לאחר הצלחתו בתחרות מנוחין, זכה צ'אן בפרס הראשון של תחרות המלכה אליזבת ב-2009 בבריסל, בלגיה. לאחר הזכייה צ'אן החל להופיע בקונצרטים רבים, הוא הוקלט כמה פעמים באופן מקצועי, הוא קיבל מלגה של שלוש שנים ל"האגינס" וכינור סטרדיוואריוס מטעם קרן ניפון למוזיקה. הוא היה המשתתף הצעיר ביותר בתחרות. כזוכה בפרס הגדול הוא נשלח מיד למסע הופעות והופיע עם התזמורת הסימפונית של אנטוורפן בניצוחו של יאפ ואן זביידן, התזמורת הלאומית של בלגיה בניצוחו של רומון גמבה, והתזמורת הפילהרמונית של לוקסמבורג בהנהגת עמנואל קריבין, וכן ברסיטלים ברחבי בלגיה.
צ'אן זכתה בתחרות אקו קלאסיק לשנת 2011. הוא הוזמן להופיע בקונצרט השנתי של פרס נובל בשנת 2012, וניגן את הקונצ'רטו לכינור של מקס ברוך עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
באפריל 2016 הוא היה השופט הצעיר ביותר אי פעם בתחרות הבינלאומית על שם יהודי מנוחין לכנרים צעירים בלונדון, עם פמלה פרנק, ג'וג'י האטורי, מרטין אנגסטרום, נינג פנג, יוליה פישר, דונג-סוק קאנג, טסמין ליטל וג'רמי מנוחין.
צ'אן ידוע גם בנוכחותו הברשתות החברתיות. הוא יצר סרטונים בערוץ היוטיוב שלו, הנוגע לנגינה בכינור, ושיתף פעולה מספר פעמים עם צמד הקומדיה המוזיקלי TwoSetViolin.
STS-60
STS-60 הייתה המשימה ה-18 של מעבורת החלל דיסקברי, והראשונה בתוכנית מיר ומעבורות החלל, שנשאה בין היתר את סרגיי קריקאליוב, הקוסמונאוט הרוסי הראשון שטס במעבורת חלל. המשימה שוגרה מ-LC-39A, מרכז החלל קנדי, ב-3 בפברואר 1994. המשימה נשאה עימה את ניסוי ה-Wake Shield Facility ויחידת מעבדה של ספייסהאב (SPACEHAB). במהלך המשימה בוצעה שיחת וידאו בין צוות המעבורת לצוות ששהה באותה עת בתחנת החלל מיר.
נתוני משימה
ביום ראשון של המשימה הופעלה מערכת SPACEHAB שהייתה מיועדת לביצוע מספר ניסויים בתחום ייצור תרופות וביוטכנולוגיה.
שחרור Wake Shield Facility לגידול גבישים היה מיועד ל-5 בפברואר אך נדחה. לאחר מספר ניסיונות נוספות הוחלט להשאיר את המתקן על קצא קנדארם. ב-7 בפברואר נמשך שימוש במערכת SPACEHAB. ב-8 בפברואר נערכה שיחת רדיו ווידאו עם צוות תחנת החלל מיר.
בהמשך הטיסה בוצעו מחקרים נוספים בהתאם לתוכנית. ב-9 בפברואר הוצב במסלול לוויין BREMSAT שנבנה באוניברסיטת ברמן.
המעבורת נחתה ב-11 בפברואר במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
הארמייה ה-32 (ברית המועצות)
הארמייה ה-32 (ברוסית: армия я-32) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
היחידה הוקמה ביולי 1941. ב-18 ביולי 1941 יחידות הארמייה החלו להתארגן בקו ההגנה מערבית למוסקבה. ב-3 באוקטובר הם החלו בקרבות מגננה קשות ובסופו של דבר רוב היחידות כותרו על ידי הורמאכט. חלק מהיחידות הצליחו לפורץ את המצור ולצאת מכיתור. הם הועברו בהדרגה לארמייה ה-16 ו-ארמייה ה-19. מפקדת הארמייה ה-32 בוטלה.
וו נגויין גיאפ
ווֹ נְגוּייֶן גִיאַפּ (בווייטנאמית: Võ Nguyên Giáp; 25 באוגוסט 1911 – 4 באוקטובר 2013) היה מהפכן, גנרל ופוליטיקאי וייטנאמי, שפיקד על צבא צפון וייטנאם במלחמת הודו-סין הראשונה ובמלחמת וייטנאם. בעקבות הניצחון במלחמות אלו הפך גיאפ לגיבור לאומי.
חיים מוקדמים ולימודים
גיאפ נולד וגדל בכפר לוק טואי. הוא למד באוניברסיטת האנוי ובשנת 1938 הוסמך כעורך דין וכבעל תואר ראשון בכלכלה פוליטית. לאחר מכן עבד כעורך דין וכמורה להיסטוריה. בשנת 1940 התגייס לוייט מין, ארגון שחרור מהפכני שהקים הו צ'י מין בשנת 1941 כדי ללחום להשגת עצמאות וייטנאם מן השלטון הצרפתי ולהתנגד לכיבוש היפני של וייטנאם. גיאפ שימש בארגון במספר תפקידי מטה ופיקוד ולחם במלחמת העולם השנייה כנגד הצבא היפני בווייטנאם. בשנת 1946 מונה למפקד הוייט מין ולקח חלק בלחימה כנגד השלטון הצרפתי ששב לשלוט בווייטנאם לאחר המלחמה.
בשנת 1951 מונה למפקד הכוחות הווייטנאמים שלחמו כנגד הצבא הצרפתי במלחמת הודו סין ובכלל זה בקרב דיין ביין פו. לאחר מכן פיקד גיאפ על כוחות צבא צפון וייטנאם במלחמת וייטנאם והוביל אותם בין היתר במתקפת הטט ובמצור על קה סאן.
בראיון שהעניק למגזין "ג'ורג'" בשנת 1998, הביע הגנרל ויליאם וסטמורלנד, מפקד כוחות הצבא האמריקני שלחמו בווייטנאם, זלזול מוחלט בכישוריו הפיקודיים של גיאפ: "למרות שגיאפ קיבל אימון מקצועי בלוחמה זעירה, הוא התעקש לנהל מתקפות גדולות שבהן איבד לוחמים רבים. הוא בעצמו הודה בתחילת 1969 שאיבד כחצי מיליון חיילים. עם זלזול כזה בחיי אדם אפשר, אמנם, להפוך ליריב קשה, אבל לא לגאון צבאי. מפקד אמריקני שהיה מאבד לוחמים בצורה כזאת, לא היה נשאר בתפקיד יותר מכמה שבועות."
מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן
מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן, או PJAK (ראשי תיבות בכורדית של: Partiya Jiyana Azad a Kurdistanê, پارتی ژیانی ئازادی کوردستان) הוא שמו של ארגון כורדי פוליטי-מיליטנטי אשר מאז 2004 מנהל מאבק מזוין כנגד המשטר האיראני כדי לאפשר הגדרה עצמית כורדית עבור הכורדים של איראן.
ישנם המגדירים את PJAK כפלג של ה-PKK. על פי הניו יורק טיימס לארגון הנהגה משותפת ולוגיסטית עם ארגון ה-PKK בטורקיה. ונאמנות למנהיגה עבדוללה אג'לאן. שני הארגונים חברים ב"קבוצת קהילות כורדיסטן" (Koma Civakên Kurdistanê או KCK), איגוד על של קבוצות פוליטיות כורדיות באיראן, עיראק, טורקיה, וסוריה.
חברי הזרוע הצבאית של PJAK, ה-YRK, מונים על פי ההערכות כ-3,000 לוחמים. הקבוצה נחשבת ארגון טרור בעיני איראן, טורקיה וארצות הברית.
על פי אתר הארגון נפתח אפיק פוליטי דיפלומטי חדש במפלגה, כאשר בהודעה מדצמבר 2016 מצהיר הארגון על תמיכה בהקמת קונגרס לאומי שיורכב מנציגי ארבעת הארגונים הכורדים הדומיננטיים.
מוחמד עוואד
מוחמד עוואד (בערבית: محمد عواد; נולד ב-9 ביוני 1997) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
עואד נולד בטמרה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית. החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה, וב-6 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול בני סכנין במסגרת גביע הטוטו. בעונת כבש 30 שערים במדי קבוצת הנוער, ושבר את שיא הכיבושים לעונה אחת בליגת העל לנוער. בעונת 2016/2017 צורף עוואד לסגל הקבוצה הבוגרת, וב-10 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול בני יהודה תל אביב. עד תום העונה ערך עוואד 11 הופעות בליגת העל, וב-1 באפריל 2017 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–2 על בית"ר ירושלים.
בעונת 2017/2018 ערך עוואד 16 הופעות בליגה וכבש שער אחד. בעונת 2018/2019 ערך 27 הופעות ליגה וכבש שבעה שערים, בנוסף לשער אחד בגביע המדינה ושער אחד בגביע הטוטו של ליגת העל. ב-11 ביולי 2019 כבש עוואד את שערו הראשון במסגרות האירופיות, במשחק מול מורה במוקדמות הליגה האירופית.
ב-8 בספטמבר 2020, האריך את חוזהו במכבי חיפה ב-3 שנים, והושאל ללך פוזנן מליגת העל הפולנית. את הופעת הבכורה ערך ב-20 בספטמבר כשנכנס כמחליף בדקה ה-65 בדרבי נגד וארטה פוזנן, בו ניצחה קבוצתו 0–1. ב-25 באוקטובר כבש שער בכורה בתיקו 1–1 עם קרקוב.
ב-11 בפברואר 2021 חזר למכבי חיפה.
ב-3 בספטמבר 2021 הושאל לעונה אחת למכבי פתח תקווה מליגת העל. הוא כבש שער בכורה בהופעת הבכורה ב-18 בספטמבר, בתיקו 1–1 עם הפועל תל אביב.
בתחילת עונת 2022-23 חתם עוואד על חוזה במועדון בני סכנין. את הופעת הבכורה שלו ערך ב-29 לאוקטובר, בהפסד הקבוצה 4-1 מול הפועל חדרה.
את שער הבכורה שלו כבש עוואד ב-22 לאפריל 2023, במשחק הפלייאוף התחתון מול הפועל חיפה.
קריירה בינלאומית
לזכותו של עוואד שתי הופעות בנבחרת הנוער של ישראל ושתי הופעות במדי הנבחרת הצעירה. באוקטובר 2018 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, אך לא ערך הופעה במדיה.
אוטו דב קולקה
אוֹטוֹ דֹּב קוּלְקָה (Otto Dov Kulka; 16 באפריל 1933 – 29 בינואר 2021) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. תחומי התמחותו העיקריים היו חקר האנטישמיות המודרנית מהעת החדשה המוקדמת ועד לגילויה הנאציונל-סוציאליסטי ב"פתרון הסופי"; המחשבה היהודית באירופה - ויהודים במחשבה האירופית - מן המאה ה-16 עד המאה ה-20; יחסי יהודים-נוצרים בעת החדשה; תולדות היהודים בגרמניה; וחקר השואה.
ביוגרפיה
אוטו קולקה נולד ב-1933 בצ'כוסלובקיה, לאלי (Elly) ואריך קולקה. לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כיה ב-1939 נאסר אביו על ידי הגסטאפו, ובשנת 1942 הועבר ממחנה ריכוז בגרמניה אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. קולקה ואימו גורשו בספטמבר 1942 לגטו טרזיינשטאט, ומשם בספטמבר 1943, הועברו ל"מחנה המשפחות" באושוויץ-בירקנאו. אמו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף ונמלטה ממצעד המוות שיצא מממנו בתחילת 1945, אך נספתה ממחלת הטיפוס בעיירה הגרמנית ניקלסוולדה, בה מצאה מפלט לאחר בריחתה. לאחר סיום המלחמה חזרו קולקה ואביו לצ'כיה.
במרץ 1949 קולקה עלה לבדו לישראל במסגרת עליית הנוער, הצטרף לקיבוץ כפר המכבי. והוסיף לשמו הפרטי שם עברי: דב. משנת 1958 חי בירושלים. נישא לחיה קולקה והיה אב לבת אליאורה קולקה-סורוקה.
ב-1958 החל את לימודיו באוניברסיטה העברית. וב-1966 הצטרף לסגל ההוראה שלה בתחום היסטוריה של עם ישראל. בשנת 1999 פרש מן ההוראה כפרופסור אמריטוס, והמשיך במחקריו ובפרסומם.
בשנת 2018 הפקיד קולקה את ארכיונו האישי במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
פעילות אקדמית
קולקה למד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת פרנקפורט. נושא עבודת הדוקטור (1975) היה "'הבעיה היהודית' ברייך השלישי, מקומה כגורם באידאולוגיה ובמדיניות הנאציונל-סוציאליסטית ומשמעותה לקביעת מעמדם ופעילותם של היהודים".
ב-1985 נתמנה לפרופסור חבר, ובשנת 1991 לפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. בשנת הלימודים תשמ"ה (1984/1985) שימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. משנת 1988 עמד בראש הקתדרה ע"ש סול רוזנבלום לתולדות עם ישראל באוניברסיטה העברית. בשנת 1999 פרש מההוראה עקב מחלת הסרטן. הוא המשיך בעבודתו המחקרית במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית. הפרויקטים המחקריים שלו על יהדות גרמניה תחת השלטון הנאצי התנהלו בסיוע האקדמיה הישראלית למדעים וקרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי (GIF).
האנטישמיות המודרנית
החל בעבודת הדוקטור שלו ובהמשך במחקריו, פיתח קולקה גישה קונצפטואלית ומתודולוגית שונה מהגישה שהייתה רווחת באותה עת, בחקר גרמניה הנאצית והשואה, אשר הצטמצמה עד אז בהיבט של רדיפת היהודים והשמדתם. בשונה מגישה זו דגל קולקה בחקר תולדות היהודים בתקופה השואה כמו כל תקופה היסטורית אחרת, והציב בה שלושה ממדים עיקריים: (1) האידאולוגיה והמדיניות הנאצית; (2) יחס האוכלוסייה הגרמנית למדינות השלטון כלפי היהודים וליהודים עצמם; (3) החברה היהודית והנהגתה. שלושת הממדים הללו מרכיבים, לשיטתו, תמונה כוללת, שבעזרתה הוא בחן את תקופת השואה בקונטקסט היסטורי של המשכיות ותמורה. רק על רקע זה ומתוך פרספקטיבה היסטורית ראה מקום לדיון בשאלת ייחודה של תקופת השואה.
על פי תפיסה זו נמנע קולקה ככל האפשר מלהשתמש ברוב מחקריו על תקופת השואה, וגם בכותרות פרסומיו בנושא זה, במונח העברי "שואה" והאנגלי "Holocaust". לדעתו, מונחים אלה אינם מבטאים נכונה את היותה תקופה היסטורית מוגדרת ברצף תולדות עם ישראל, וגם אינם מוסרים על ייחודה. במקום המונחים הללו, הוא כותב על "תולדות היהודים תחת המשטר הנציונל-סוציאליסטי" ועל ה"הפתרון הסופי". המונח הראשון מבטא את גישתו המתודולוגית לחקר התקופה הזאת ככל תקופה היסטורית אחרת, בשלשת הממדים לעיל. המונח השני, הפתרון הסופי, הוא לדעתו הביטוי המדויק ביותר והמרחיק לכת ביותר למשמעותו הטלאולוגית (מלשון: Telos יעד סופי, תכלית סופית) באידאולוגיה הנאצית, ומבטא את בתכלית מימושו של יעד זה – הקץ הפיזי לקיום העם היהודי וכל פרט בו, ושל "הרוח היהודית" כפי שבאה לביטויה במורשת התרבות האירופאית. בכך רואה קולקה את ייחודה של תקופה זו בהיסטוריה היהודית והאוניברסלית.
היהודים באידאולוגיה והמדיניות הנאצית
במחקריו של קולקה על האנטישמיות המודרנית הוא התבסס בין השאר על מחקרים היסטוריים של מוריו יעקב טלמון ושמואל אטינגר, והוסיף עליהם מחקר היסטורי אמפירי של האידאולוגיה והמדיניות הנצינל-סוציאליסטית. הוא בחן את מרכזיותו האמביוולנטית של המרכיב היהודי בזרמים המרכזיים של תרבות המערב בעת החדשה, ואת הרדיקליזציה של יסודות העוינות כלפי היהדות והיהודים בהם, על רקע תהליך החילון בהתפתחות זרמים אידאולוגיים מרכזיים, אלה שבמאה העשרים הנאציזם היה הקיצוני שבהם.
עוד בראשית דרכו כחוקר, במאמרו המדעי הראשון "ריכארד וגנר וראשית האנטישמיות המודרנית", משנת 1961, הוא טבע לראשונה המונח "האנטישמיות הגואלת". האנטישמיות הוצגה שם כאידאולוגיה של משיחיות פוליטית, אשר הוליכה בגלגוליה השונים אל אנטישמיות הנאציונאל-סוציאליסטית ו"הפתרון הסופי". המונח "אנטישמיות גואלת" הפך, במיוחד משנות התשעים של המאה ה-20, לנקודת התייחסות במחקר על גרמניה הנאצית והשואה.
יחס האוכלוסייה בגרמניה הנאצית ליהודים ולמדיניות האנטי-יהודית של השלטון
בנושא זה פרסם קולקה מחקר תיעודי מונומנטלי שראה אור תחילה בלשון המקורות בגרמנית בשנת 2004. קולקה החל את מחקרו בתחום זה כאחד החוקרים הראשונים באמצע שנות השישים של המאה ה-20, ולאחר מכן, עבד בשיתוף עם עמיתו החוקר הגרמני אברהרד יקל, ועמד בדיאלוג פורה ממושך עם ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו. היסודות המתודולוגיים והעיוניים של מחקרים אלה הונחו במאמרו של קולקה: "'דעת קהל' בגרמניה הנאציונל-סוציאליסטית ו'הבעיה היהודית'" בשנת 1975.
כחלק מחקר המידע על דעת הקהל בגרמניה הנאצית וזיקתו ליחסם ליהודים של השלטונות הנאציים, הקדיש קולקה מחקר מיוחד לשאלת השפעתה של דעת הקהל בגרמניה כ"גורם במדיניות 'פתרון הבעיה היהודית' של משטר הרייך השלישי". מחקר מיוחד הקדיש קולקה, על יסוד מקורות אלה, לבעיה המורכבת של יחס הכנסיות השונות בגרמניה: הכנסייה הפרוטסטנטית והכנסייה הקתולית, וכן האוכלוסייה הדתית בגרמניה, ליהודים, ובתוכם גם למומרים, שהשתלבו בקהילות הנוצריות לזרמיהן (ונחשבו ליהודים על פי תורת הגזע וחוקי נירנברג).
קולקה ראה חשיבות רבה לחקר שפע המידע המפורט, שנכלל בדוחות כוחות הביטחון במדינה הנאצית, כגון המשטרה החשאית, על חיי היהודים ופעילותם המאורגנת, התמודדותם עם מדיניות השלטון ויחס האוכלוסייה הגרמנית כלפיהם. בתמונת המידע המגוון, השיטתי והרצוף, כפי שהוצגה לדרגים השונים של השלטון על ידי גופי המודיעין של כוחות הביטחון, ראה קולקה תמונה משלימה חשובה, לזו העולה מן המקורות היהודיים בני הזמן. בשתיהן מצטיירת מגמת הרציפות, אך גם התמורות המעמיקות וההעצמה בפעילות היהודית המאורגנת והעצמאית, וזאת כהתפתחות דיאלקטית, למגמה המתרחבת והמחריפה של הוצאת היהודים מתחומי החיים השונים של המדינה והחברה בגרמניה. השאלה הקריטית שהמחקר התלבט בה מתחילתו הייתה יחס האוכלוסייה בנושא זה בתקופת המלחמה. ההנחה בדבר שתיקת הדו"חות בשנות המלחמה התפרשה בעבר על ידי קולקה וחוקרים אחרים, כגון מרליס שטיינרט ואיאן קרשו, כאדישות האוכלוסייה הגרמנית לגורלם של היהודים. אך בעוד ששטיינרט וקרשו ראו אדישות זו כתולדה של מיעוט העניין של האוכלוסייה הגרמנית ביחס ליהודים וגורלם, "משום שבימי המלחמה היו להם דאגות אחרות לעסוק בהן", ראה קולקה כבר אז ביחס זה, על רקע ידיעות נרחבות למדי על הרצח ההמוני של היהודים "במזרח", את מה שהוא מכנה "אדישות תהומית". בקורפוס גדול של תעודות בעריכתם של קולקה ויקל, הכולל כ-1,000 דו"חות על דעת הקהל הגרמנית והיהודים משנות המלחמה. (ראה אור משנת 2004, בגרמנית, ומ-2010 באנגלית), מתברר, שההנחה בדבר שתיקת המקורות אינה עומדת במבחן המחקר האמפירי. יתר על כן, תיעוד זה אישש את ממצאיו המוקדמים של קולקה במאמרו מ-1975, בדבר הידיעות הנפוצות בקרב האוכלוסייה הגרמנית על ההשמדה ההמונית של היהודים המגורשים. הקונצנזוס הכללי המדווח בתיעוד החדש מתחילת 1942, ברוב חלקי הרייך השלישי, הוא של רצון רוב האוכלוסייה בסילוק של כל היהודים מגרמניה (בניסוח המקורי בגרמנית: "Am meisten würde jedoch eine baldige Abschiebung aller Juden aus Deutschland begrüßt werden"). וזאת, למרות המספר הרב של תיאורים מדויקים בקרב האוכלוסייה על גורל היהודים המגורשים והשמדתם. המונח "אדישות תהומית" מקבל בנושא זה, כדברי קולקה ויקל, בדברי הסיום למבוא למהדורה האנגלית של ספרם: "משמעות קשה למדי".