cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת השרים לענייני חקיקה
הצעות החוק הפרטיות מובאות למתן עמדתה של הוועדה על פי בקשתם של חברי הכנסת שיזמו אותן, בסמוך למועד הבאתן לדיון מוקדם במליאת הכנסת. כדי שוועדת השרים תספיק לגבש את עמדתה בנוגע אליהן, קובע תקנון הכנסת כי הדיון המוקדם יתקיים לכל הפחות 45 ימים לאחר הנחת הצעת החוק על שולחן הכנסת, אלא אם כן הסכימה הממשלה להקדים את הדיון, או שוועדת הכנסת קבעה אחרת. ועדת השרים יכולה להחליט לתמוך בהצעת חוק פרטית, להתנגד לה, או לתמוך בה בתנאי שייערכו בה שינויים שונים או בתנאי שהנוסח יתואם עם משרדי הממשלה הנוגעים בדבר.
לפי תקנון הממשלה, רשאי כל שר להגיש לממשלה ערר על החלטת ועדת השרים. במקרה כזה, כל עוד לא החליטה הממשלה אחרת, רואים את החלטת ועדת השרים כאילו נקבע בה כי הממשלה מתנגדת להצעת החוק. עם זאת, ראוי להדגיש שהצעת החוק אף אם לא זכתה לתמיכת הממשלה מוגשת אל הכנסת לצורך הצבעה, אלא אם כן החליטה נשיאות הכנסת אחרת.
כמו כן, ממלא מקום יושב ראש הוועדה יהיה רשאי לעכב הצעת חוק אחת, לא יותר מפעמיים ברבעון שנתי. הצעה כזו יכולה להדחות למשך 14 ימים, ולאחר תקופה זו, יחליט ראש הממשלה בדבר המחלוקת סביב ההצעה וזאת לאחר התייעצות בין שרים, ממלא מקום יושב הראש ומציע הצעת החוק. זכות העיכוב של ממלא המקום לא כוללת הצעות חוק הקשורות לרפורמה המשפטית.
1948–1983
בארבע שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, הסדרת הנושא הייתה מכוח התקנון של ממשלת ישראל הראשונה בו נקבע: "הגשת הצעות חוקים לכנסת טעונה החלטת ממשלה. חוקים מוגשים ליו"ר הכנסת על ידי מזכיר הממשלה".
בשנת 1953 החליטה ממשלת ישראל להאציל חלק מסמכויותיה לוועדות שרים ייעודיות. במסגרת זו הוקמה גם "ועדת חקיקה" וההגדרה של תפקידה הייתה: "אישור חוקים; אישור תזכירים לחוקים על דעתה".
בעשורים הראשונים של מדינת ישראל רוב מוחלט של החקיקה היה חקיקה ממשלתית לצד מיעוט חקיקה פרטית. במצב זה תפקידה בפועל של "ועדת השרים לענייני חקיקה" עסק רק בהצעות חוק ממשלתיות.
עם השנים התפתח מנגנון מצומצם בו לשר המשפטים והשרים האחראים בתחום הביעו את דעתם על החקיקה הפרטית; בשנת 1968 ניתנה הנחיה לפיה "שר המשפטים מביא לגיבוש עמדת הממשלה לגבי הצעת החוק, כפי שהיא תבוא לידי ביטוי בעת הדיון המוקדם בכנסת". ממשלת ישראל השבע עשרה שהוקמה בשנת 1974 קבעה בתקנון הממשלה שמזכיר הממשלה יעביר הצעת חוק פרטית לראש הממשלה, לשר המשפטים ולכל שר שנושא הצעת החוק הוא בתחום פעולתו לשם קבלת הערות.
1984–1993
בשנת 1984 הוקמה ממשלת ישראל העשרים ואחת שהייתה הממשלה הראשונה בישראל שהוקמה כממשלת אחדות על בסיס רוטציה. ההסכמים הקואליציוניים בהם נקבעה הרוטציה כללו גם, לראשונה בתולדות ישראל, עקרונות שכללו התייחסות ספציפית לחקיקה פרטית;
לפי הסדר זה, הקביעה המכריעה לגבי גורל הצעות חוק פרטיות הייתה של "הנהלת הקואליציה".
באותן שנים לח"כ לא הייתה זכות אוטומטית שהצעת חוק שלו כלל תעמוד להצבעה; הצעת חוק פרטית של ח"כ החבר בקואליציה הונחה על שולחן הכנסת רק אחרי אישור של הנהלת הקואליציה ויו"ר הכנסת באישור ועדת הכנסת יכול היה לדחות ללא הגבלה את הדיון במליאה על הצעת חוק פרטית של כל ח"כ (גם מהקואליציה וגם מהאופוזיציה).
1994 - כיום
בשנת 1994 נקבע לראשונה בתקנון הממשלה קיומה של "ועדת שרים לענייני חקיקה" שקביעותיה יהוו את עמדת הממשלה גם כלפי הצעות חוק פרטיות (לצד הסמכות הקודמת שהייתה לה כלפי הצעות חוק ממשלתיות).
בשנת 1996 נקבע בתקנון הממשלה כי כל הצעת חוק שלא זכתה להתייחסות הממשלה, תיחשב להצעת חוק שהממשלה מתנגדת לה (בניגוד למצב הקודם בו הצעה כזו נחשבה להצעת חוק שהממשלה תומכת בה).
בשנת 1997 נקבע לראשונה בתקנון הממשלה במפורש כי ועדת השרים תדון "בכל הצעה פרטית הקבועה לדיון בסדר היום של מליאת הכנסת".
בין השנים 2015–2019 נידונו בפני ועדת השרים לחקיקה אלפי הצעות חוק פרטיות. מתוכן אושרו כ-16%, ואילו כ-84% מהן נדחו. חרף זאת, לטענת גיל ברינגר, בפועל מספרן של הצעות החוק הפרטיות המאושרות מדי שנה מאז המודל שנקבע בשנת 1994 גבוה משמעותית לעומת מספרן של הצעות החוק הפרטיות שאושרו מדי שנה קודם לכן. במקביל, במודל הנוכחי כל ח"כ יכול להעלות הצעת חוק להצבעה במליאת הכנסת ללא תלות באישור של ועדת השרים לחקיקה או של גורם קואליציוני אחר.
היעדר שקיפות
הוועדה אינה נוהגת לנמק את החלטותיה ואינה מפרסמת פרוטוקולים או אף את זהותם של השרים שהשתתפו בהצבעות. היעדר שקיפות זו גרר פסילת חוקים בסתר, אשר הייתה נוחה פחות בהתקיים ביקורת ציבורית על ההליך זאת על אף שהתקנון מחייב תמלול כל ועדות הממשלה.
ב-22 במאי 2013, העלתה שרת המשפטים ציפי לבני הצעת חוק לפיה אופן הצבעת השרים בוועדה יהיה גלוי, לראשונה מאז הקמתה, אך מזכיר הממשלה, אביחי מנדלבליט, קבע כי שינוי נהלים זה דורש את אישור הממשלה. ראש הממשלה בנימין נתניהו לא תמך בקידום השקיפות בהתנהלות הוועדה..
ביולי 2020, לראשונה, פרסמה לשכת השר אבי ניסנקורן אילו הצעות חוק אושרו, אלו לא ומדוע..
מעורבות אזרחית להגברת השקיפות
הסדנא לידע ציבורי בנתה אתר לעידוד שקיפות וולנטרית בוועדה בשם "ועדת שרים פתוחה", בשיתוף פעולה עם המיזם "100 ימים של שקיפות" (בהובלת תומר אביטל ומיכל פורת). בממשלת ישראל השלושים ושלוש הסכימו לחשוף הצבעתם ארבעה: גלעד ארדן, אורי אריאל, לימור לבנת וציפי לבני. בממשלת ישראל השלושים וארבע עשו כן רק שתיים: איילת שקד וגילה גמליאל (לא בעקביות).
Edelweiss
Edelweiss (בעברית: אדלווייס) הוא שיר שנכתב והולחן על ידי רוג'רס והמרשטיין (ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין) עבור המחזמר צלילי המוסיקה. זהו שיר אהבה לפרח אדלווייס, המסמל בשיר את אוסטריה, מולדתן של דמויות המחזה. השיר הפך פופולרי ברחבי העולם.
השיר היה השיר האחרון שכתבו הצמד. המרשטיין סבל מגידול ממאיר בבטן ומת תשעה חודשים אחרי הבכורה של המחזה.
גרסה של השיר שימשה לפתיח הסדרה האיש במצודה הרמה.
תיאור
השיר מבוצע במחזה בפסטיבל זלצבורג, על ידי דמותו של קפטן גאורג פון טראפ, כאשר בהמשך מצטרפים אליו מריה ומשפחתו, ולאחר מכן הקהל האוסטרי בפסטיבל. באמצעות השיר מבקש קפטן פון טראפ להיפרד מהקהל ולהביע את אהבתו למולדת, על רקע האיום על דמותה מפני השלטון הנאצי. הביצוע הראשון במחזמר המקורי בברודוויי בוצע על ידי השחקן תיאודור ביקל בתפקיד קפטן פון טראפ. בעיבוד המחזה לסרט באותו השם משנת 1965, השיר מוצג תחילה בסצנה מוקדמת יותר, כאשר בבית פון טראפ מריה וילדיו מפצירים בקפטן פון טראפ לשיר. לאחר מכן השיר מבוצע גם בסצנת הפסטיבל. בסרט זה מבצע השיר הוא השחקן כריסטופר פלאמר, המגלם את קפטן פון טראפ.
היסטוריה
במהלך תקופת ההרצה של צלילי המוסיקה בבוסטון, חש ריצ'רד רוג'רס כי מתוכן המחזמר מתבקש שקפטן פון טראפ ישיר שיר שיביע את תחושות הפרידה שלו מאוסטריה, מולדתו האהובה. הוא ואוסקר המרשטיין החליטו לכתוב שיר שישיר קפטן פון טראפ בסוף המופע בפסטיבל זלצבורג. נושא השיר נבחר להיות הפרח אדלווייס שיסמל את אוסטריה וייחרט בלבם של מריה, הקפטן וילדיו. למעשה, פרח האדלווייס לא היה סמל אוסטרי לאומי אופייני בתקופה שבה נכתב השיר, אך בעקבותיו הוא הפך להיות מזוהה עם אוסטריה.
גרסאות
בגרסה העברית השיר תורגם ברוח המקור על ידי אבי קורן:
מקוק רזוס
מקוק רזוס (שם מדעי: Macaca mulatta) הוא מין של קוף מהסוג מקוק הנפוץ בטבע בהודו, בנגלדש, פקיסטן, בורמה, תאילנד, אפגניסטן, דרום סין ובאזורים נוספים בדרום-מזרח אסיה ולמעשה הוא בעל הטווח הגאוגרפי הרחב ביותר מבין הקופים האמיתיים. זהו גם אחד מהקופים המוכרים ביותר והמוכר ביותר מבין המקוקים.
משמעות שמו הוא על שם המלך רזוס מתראכיה, דמות מאיליאדה לאחר שניתן בידי החוקר הצרפתי ז'אן-בטיסט אודבר מבלי להעניק משמעות לשם. את שמו המדעי קיבל ב-1780 בידי החוקר הגרמני אברהרד אאוגוסט וילהלם פון צימרמן.
מאפיינים
גובהם הממוצע של זכרים בוגרים הוא כ-53 ס"מ ומשקלם הממוצע 7.7 ק"ג. הנקבות קטנות יותר, גובהן הממוצע 47 ס"מ ומשקלן 5.3 ק"ג. מקוק זה הוא חום או אפור, פניו ורודים ולרוב אין עליהם פרווה. אורך זנבו בינוני ועשוי לנוע בין 20.7 ל-22.9 ס"מ. אורך חייו יכול להגיע עד 25 שנה.
התנהגות
המקוק הוא אוכל כל אף שהוא ניזון בעיקר מעלים, מחטי אורן ושורשים והוא מגוון גם בבשר, מדבש, ביצים וחרקים ועד לציד חיות קטנות. הם שותים לרוב טיפות מעלים. לעיתים הם מאחסנים זמנית מזון בלחיים הרחבות.
מקוק רזוס סתגלני יחסית למקום המחיה, ומסוגל לחיות הן במישורים והן בהרים עד לגובה של 3,000 מטר, ובתנאי אקלים שונים מאקלים חם ויבש המצוי במדבריות ועד לאקלים קר שבו הטמפרטורה עשויה לרדת אל מתחת ל-0 מעלות צלזיוס.
בתרבות
מקוקי רזוס לאורך הודו וסביבתה התרגלו לחיים לצד האדם, מה שגורר עלייה גדולה במספרם בטבע. יחסם עם האדם מורכבים מאוד, החל מדו-קיום שליו יחסית עד לסכסוכים קבועים. במקרים רבים מקוקים עוברים לערים הגדולות, למשל לדלהי ועוד ערים בהודו לאחר שהיערות סביבם נכרתים או מנהלים חיים בזיזה של יבולים חקלאיים. קרבתם לאדם, נוסף על העובדה שהם קדושים להינדים ומוגנים מציד ואף מואכלים במספר מקדשים מעלה את הסבירות שיתקפו אנשים. מספר להקות מקוקים עובדות כמו כנופיות שודדים ומחפשים הזדמנויות לחטוף מזון לאנשים ואף נכנסים לבתים. הבר גם גורם לנשיכות ופציעות אחרות ובמספר מקרים העימותים נגמרו במוות של תינוק שנחטף ב-2018 באודישה ונמצא מת. תקיפה נוספת הובילה לנפילתו למוות של סגן ראש עיריית דלהי Surinder Singh Bajwa, במהלך עימותים. עם זאת באזורים אחרים המקוקים נמנעים מתקיפה וקרבת יתר לאנשים, אף שעדיין מתקרבים לערים הגדולות.
מקוקי רזוס גם מגודלים לעיתים קרובות בשבייה ונעשה בו שימוש נרחב במסגרת מחקרים רפואיים וביולוגיים. משמו נגזר גורם רזוס (Rhesus factor) הידוע גם כפקטור RH, שהוא אחד המרכיבים בדם שעל פיו ניתן להגדיר סוג דם. במקוק רזוס נעשה שימוש גם במסגרת הניסוי המפורסם של הארי הארלו, אם המגבת ואם התיל.
במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-20 צבא ארצות הברית, חיל האוויר האמריקני ונאס"א שיגרו קופי רזוס לחלל החיצון. גם ברית המועצות שיגרה לחלל קופי רזוס במסגרת תוכנית ביוקוסמוס.
בינואר 2000 היה מקוק רזוס הפרימט הראשון ששובט, עם לידתה של טטרה. בינואר 2001 נולד ANDi, קוף רזוס שעבר תהליך של הנדסה גנטית, והיה הפרימט הטרנסגני הראשון. ANDi נשא שני גנים זרים שמקורם ממדוזות.
ב-2007 הסתיים תהליך ריצוף הגנום של מקוק רזוס, שהיה הפרימט הלא-אנושי השני שהגנום שלו רוצף. המחקר הראה כי האדם ומקוקי רזוס חולקים 93% מרצף ה-DNA שלהם, ובעלי אב קדמון משותף מלפני כ-25 מיליון שנה.
תת-מינים
למקוק רזוס מספר תת-מינים:
ג'ון הווארד דייוויס
ג'ון הווארד דייוויס (באנגלית: John Howard Davies; 9 במרץ 1939 - 22 באוגוסט 2011) היה במאי טלוויזיה, מפיק ושחקן בילדותו, ממוצא אנגלי.
ביוגרפיה
דייוויס נולד בפדינגטון, לונדון, כבנו של התסריטאי ג'ק דייוויס. בילדותו שיחק בכמה סרטים, למשל בסרט "אוליבר טוויסט" (1948) בבימויו של דייוויד לין, שבו שיחק בתפקיד הראשי בגיל תשע. לאחר מכן הופיע בסרטים The Rocking Horse Winner (1949) ו-Tom Brown's Schooldays (1951) ובכמה פרקים של סדרת הטלוויזיה "ויליאם טל" (1958).
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר Haileybury, רכש השכלה נוספת בגרנובל, צרפת ושירת בצי המלכותי הבריטי, החל לעבוד בסיטי של לונדון, מרכזה הכלכלי של הבירה האנגלית, כמוכר שטיחים. הוא התגלגל והגיע עד למלבורן, אוסטרליה, שם חזר לעסוק במשחק ושם פגש את אשתו הראשונה ליאוני בעת ששניהם הופיעו בהפקה של "צלילי המוסיקה". כשחזר לבריטניה עסק במכירת שמן למפעלי תעשייה בוומבלי.
דייוויס ידוע בעיקר בשל הקריירה שלו כבמאי ומפיק בבגרותו, כמי שהופקד על מספר קומדיות מצבים בריטיות מצליחות. בשנת 1966 הפך דייוויס לעוזר הפקה ב-BBC, ובשנת 1968 קודם לתפקיד מפיק. במהלך תקופה קצרה זו הספיק דייוויס לעבוד על מספר סדרות כמו The World of Beachcomber (1968), הפרקים הראשונים של "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" (1969) ו-The Goodies (1970-1972). כמו כן השתתף בהפקה של All Gas and Gaiters (1969-1970) ושל העונה השביעית של Steptoe and Son ב-1972.
בשנת 1973 עזב את ה-BBC כדי להיות במאי מנהל בחברת הטלוויזיה של EMI, EMI Television Productions, אך תוך זמן קצר חזר ל-BBC. בתקופה זו עבדו ב-BBC על התוכנית "המלון של פולטי" (1975); לתפקידה של סיביל ייעדו התסריטאים שחקנית שסירבה להצעה לגלם תפקיד זה, ודייוויס הוא זה שהציע ללהק לתפקיד את פרונלה סקיילז, שלוהקה לבסוף. בתקופה זו ביים דייוויס את כל ארבע העונות של התוכנית The Good Life (1975-1978; שדורגה ב-2004 כקומדיית המצבים התשיעית הטובה ביותר בתולדות בריטניה).
בשנים 1977-1982 שימש ראש מחלקת הקומדיה ב-BBC, ולאחר מכן שימש ראש מחלקת הבידור הקל, לפני שעבר ב-1985 ל-Thames Television. חברת Thames הייתה אז חתומה על זיכיון עם ITV, ומאז 1988 שימש דייוויס ראש מחלקת הבידור הקל ב-ITV. במהלך תפקידו זה היה, לפי הדיווחים, האיש שהחליט להסיר את תוכניתו של בני היל מלוח השידורים ושלא לחדש את החוזה שלו עם החברה לאחר שיתוף פעולה שנמשך 20 שנה. התוכנית הוסרה בשל תלונות של נשים על הרמיזות המיניות התכופות בתוכנית, ודייוויס אמר לביוגרף של בני היל, מרק לוינסון, כי "זה מסוכן לשדר ב-ITV תוכנית שלא פונה לנשים, מאחר שבמידה מסוימת - הן אלו שקובעות בענייני כספים".
במהלך תקופה זו עבד על קומדיית המצבים No Job for a Lady (1990-1992) ועל התוכנית "מיסטר בין" (1990), וחזר ל-BBC בהמשך שנות ה-90.
ב-22 באוגוסט 2011 מת מסרטן בביתו שבבלוברי (Blewbury), אוקספורדשייר, כשלצידו אשתו השלישית לינדה, שעמה התחתן ב-2005, וילדיו ויליאם וג'ורג'ינה.
פטר רוסגר
פטר רוסגר (בגרמנית: Peter Roßegger; 27 ביולי 1843 - 26 ביוני 1918) היה סופר ומשורר אוסטרי.
ביוגרפיה
פטר רוסגר נולד למשפחת איכרים אוסטרים, הבכור מבין 7 ילדים. המשפחה חיה בצניעות בבית חווה בשם Kluppeneggerhof בעיירה אלפל הנמצאת בתחום קריגלך, הממוקמת במחוז ברוק-מירצצושלאג, שטיריה. בעקבות מצבה הכלכלי הירוד של משפחתו, רוסגר נאלץ להפסיק ללמוד בגיל צעיר ולעבוד לפרנסתו. עקב מצבו הבריאותי לא היה יכול לעסוק בחקלאות, לכן הפך לחייט-נודד. העבודה אפשרה לו לפגוש אנשים רבים ועוררה בו את הרצון לכתוב אודות מסעותיו. הוא החל לכתוב בעיתון Tagespost שיצא לאור בגראץ. עורך העיתון זיהה את כישרונו של רוסגר ועודד אותו להתקבל לאקדמיה למסחר ותעשייה בגראץ.
בשנת 1873 נישא רוסגר לאנה פיכלר, שילדה שני ילדים והלכה לעולמה בעת הלידה השנייה, בשנת 1875. מאוחר יותר נישא רוסגר בשנית לאנה קנאור, ולהם נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1918 חזר רוסגר לעיירת מולדתו ושם הלך לעולמו ונטמן בבית הקברות המקומי, שם הוצב פסל לזכרו.
יצירותיו
רוסגר היה משורר וסופר פורה, אשר כתב יצירות רבות, ביניהן:
הנצחה
ב-27 ביולי 1943, במלאת 100 שנים להולדתו, הוציא שירות הבולים הגרמני בול לזכרו של רוסגר.
לזכרו של רוסגר הוצבו מספר פסלים, בין היתר בקריגלך, קפפנברג , גראץ , שטודקצינקן , שטיירמרק ובערים נוספות באוסטריה.
ברס בלו
ברס בלו (בצרפתית: Bleu de Bresse) היא גבינה כחולה בעלת ציפוי כפול שיוצרה לראשונה ב-1951 באזור ברס שבצרפת, על ידי קואפרטיב חקלאי, כתגובה לפופולריות הגוברת של הגבינות האיטלקיות. הגבינה עשויה חלב מלא ומצופה בציפוי אכיל שצבעו בדרך כלל לבן ובעל ארומה של פטריות. מרקם הפנים שלה דומה לגבינת ברי וכולל כתמי עובש כחול. צורתה גלילית ומשקלה נע בין 125 ל-500 גרם.
פטר רוסגר
הנצחה
סרט הטלוויזיה הדוקומנטרי Peter Rosegger – Der Poet, der aus dem Walde kam שיצא בשנת 2013 הציג את דמותו של רוסגר, חייו ופועלו
ברס בלו
תהליך הייצור
הגבינה מיוצרת מגבינה לבנה המבשילה יחד עם פנציליום רוקפורטי בתבנית מחוררת. לאחר שמתהווה הצורה הרצויה, מוציאים את הגבינה מהתבנית, ממליחים אותה וסוחטים אותה, ולבסוף מצפים אותה בפניציליום קממברטי על מנת ליצור את השכבה החיצונית.
פטר רוסגר
הנצחה
בבית ילדותו הוקם מוזיאון לזכרו.
פרס פטר רוסגר לספרות
פרס פטר רוסגר לספרות ניתן החל משנת 1951 עד 1971 ולאחר מכן משנת 1985 והלאה. בין הזוכים בפרס ניתן למנות את אילזה אייכינגר, מקס מל, מרגרט ויינהנדל, ארנסט האמר, הרברט זנד, הילדה שפיל, גרהרד רוט, וולפגנג באואר ומקס הופלר.
אליס אוסוולד
אליס אוסוולד (Alice Oswald, נולדה ב-31 באוגוסט 1966) היא משוררת בריטית עטורת פרסים, כלת פרס ת"ס אליוט לשנת 2002 ופרס Griffin Poetry לשנת 2017. אוסוולד נולדה ברידינג, שבמחוז ברקשייר, אנגליה. עד כה פרסמה שבעה קובצי שירה. בין פרסיה הרבים נמצאים גם Eric Gregory Award, an Arts Foundation Award for Poetry, a Forward Prize for Best Single Poem, and a Ted Hughes Award.
ביוגרפיה
אליס פריסילה לייל קין (Alice Priscilla Lyle Keen), שמאוחר יותר הפכה לאליס אוסוולד, היא בתם של ליידי פריסילה מרי רוז קורזון (Lady Priscilla Mary Rose Curzon) וצ'ארלס ויליאם לייל קין (Charles William Lyle Keen). בריאיון לאתר The Guardian שפורסם בשנת 2012 סיפרה שהיא התחייבה לשירה כשהייתה בת שמונה. עד אז רצתה להיות שוטרת, אך היא עברה לילה אחד ללא שינה ולמחרת, לדבריה, "העולם השתנה. הוא היה זקוק לשפה חדשה". כשאוסוולד הייתה צעירה היא נהגה לחבר שירים בראשה לפני השינה, ובבוקר למחרת הייתה כותבת אותם במחברת שהחביאה בשיח. רק כ-20 שנה לאחר מכן, החלה לשלוח את שיריה לפרסום. כתיבת שירה, לדבריה, היא מאמץ רציני ומתמשך בדיוק כמו המאמץ להיות אדם טוב יותר. היכולת להתבטא היטב, לדעת אוסוולד, אינה עניין של ידע והשכלה, אלא קשורה בעיקר לתשומת לב. בשנת 1994 נישאה למחזאי פיטר ס.פ אוסוולד (Peter C.P Oswald), והחל מאותה שנה שם משפחתה הפך לאוסוולד. כיום הם חיים בדבון עם שלושת ילדיהם.
אוסוולד למדה לימודים קלאסיים בניו קולג', אוניברסיטת אוקספורד (New College, University of Oxford) ולאחר מכן עבדה כגננית, עבודה שלדבריה היא אידיאלית למשורר משום שהיא משאירה את הראש פנוי. אוסוולד מדברת בהתלהבות על הקשר שלה לאדמה, העבודה הקשה והמקצבים של הטבע.
בשנת 1996 פרסמה את קובץ השירה הראשון שלה, The Thing in the Gap-Stone , עליו זכתה בפרס Forward Poetry לקובץ הביכורים הטוב ביותר. בשנת 2002 פרסמה את ספרה השני, Dart, לאחר מחקר של ההיסטוריה, הסביבה והקהילה בריבר דארט שבמחוז דבון, וזכתה עליו בפרס ת"ס אליוט. בשנת 2005 ספרה Woods, etc יצא וזכה בפרס Geoffrey Faber Memorial. כמו כן הוציאה בשנת 2009 את הקובץWeeds and Wild Flowers שאויר על ידי ג'סיקה גרינמן, ואת A sleepwalk on the severn. בשנת 2013 הייתה המשוררת הראשונה שזכתה בפרס Warwick לכתיבה, על ספרה (Memorial (2011, שהוא עיבוד ל"איליאדה" של הומרוס. ספר זה זכה לשבחים רבים על הגישה החדשנית ומלאת הדמיון שהופגנה בו. בשנת 2017 זכתה, יחד עם המשורר ג'ורדן אבל, בפרס Griffin poetry על ספרה Falling Awake, שיצא בשנת 2016. ספרה תואר על ידי השופטים כ'עוצר נשימה'. בדבריהם ציינו כי בעבודתה של אוסוולד יש אומץ פילוסופי, וכי היא פותחת בפנינו דרכים חדשות לחקירת העולם.
מיהאי רונאי
מיהאי רונאי (במקור מיקשה רוזנברג, בהונגרית: Rónai Mihály; אגר, 18 בנובמבר 1879 – בודפשט, 10 בינואר 1945) היה וטרינר, יועץ וטרינרי ראשי, סופר, נובליסט, פובליציסט. אביו של הסופר, המשורר והמתרגם מיהאי אנדראש רונאי, בעלה של הרופאה אמה האוזר, אחיו של הצלם דינש רונאי אחיה של השחקנית הרמין רונאי, בן דודו של הצלם אלדאר סקיי. מיהאי רונאי רעייתו ובנו הצעיר באלינט ניספו בשואה.
ביוגרפיה
בין השנים 1902–1908 הופיעו רבים מסיפוריו הקצרים ומאמריו העיתונאיים בעמודיהם של נפסבה, "חוג קוראי נפסבה", "פשטי הירלאפ", "השבוע", "יום רביעי" וניוגט. באותה תקופה הוא היה מוכר ומוערך כמו סופרים ועיתונאים מוכרים כלאיוש נאג' וג'רג' בלני. עד מהרה איבד את שמיעתו ומאז הפסיק לכתוב.
משנת 1905 ניהל את משחטת הסוסים שנפתחה בניהולו ומאותה השנה עד 1914 ערך את כתב העת "סקירת בית המטבחיים" (Slaughterhouse Review) מטעם אלברט ברויאר. היה זה גם כן ברויאר שהכיר לו את הנוהג של פיקוח וטרינרי על שחיטת בעלי חיים ומוצרי מבשר (כמזון) ועזר לו להוציא לאור את "ספר מפקחי הבשר" שנכתב במשותף עם ינה ואמוש (במקור: ויינר). רונאי השיג ספרי לימוד וקיים קורסים שבאמצעותם השפיע על מערכת הבדיקות והפיקוח על הבשר בהונגריה לטווח הארוך כמו כן ארגן את השירות המדעי המודרני לפיקוח על המזון הציבורי בבודפשט כווטרינר ראשי מוביל. בסתיו 1918 הוא ייסד את "האיגוד המקצועי של וטרינרים בהונגריה" וערך את העיתון הרשמי של האיגוד המקצועי "ענייני ציבור וטרינרים" (Állatorvosi Közügy).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כנציג האיגודים המקצועיים באספת המורים של האוניברסיטה לרפואה וטרינרית ב-5 במאי 1919, הוא הציג את דרישותיו לארגון מחדש של החינוך באוניברסיטה, כולל סמסטר מעשי בקואופרטיב, שאומץ מיד על ידי ינה המבורגר שהיה קומיסר העם (שר) לענייני חקלאות.
ב-10 בינואר 1945 הוא נורה למוות על ידי אנשי מפלגת צלב החץ בכיכר פרנץ ליסט יחד עם אשתו ועם בנו הצעיר. מאוחר יותר הוצא מקברו והובא למנוחות ב-15 במרץ בשנה שלאחר מכן בחלקת החללים של בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. אשתו הייתה אמה האוזר (1886–1945), רופאה, איתה התחתן ב-5 ביוני 1911 בבודפשט.
ראול קסטרו
ראול מודסטו קסטרו רוז (בספרדית: Raúl Modesto Castro Ruz; נולד ב-3 ביוני 1931) הוא פוליטיקאי קובני, כיהן כנשיא מועצת המדינה של קובה, מפברואר 2008 ועד אפריל 2018. הוא אחיו הצעיר של קודמו בתפקיד, פידל קסטרו. ראול קסטרו שימש בתפקידי מפתח רבים במדינה, בין השאר המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של קובה, נשיא והמפקד העליון של הכוחות המזוינים. על פי סעיף 94 לחוקה הקובנית, סגן הנשיא מחליף את הנשיא במקרה של מחלה או מוות, וב-31 ביולי 2006 קיבל ראול קסטרו את סמכויות אחיו עקב מחלתו באופן זמני, בהתאם לסעיף זה. ראול קסטרו נבחר לנשיא ב-24 בפברואר 2008, בישיבת הפרלמנט הקובני, עקב הכרזתו של פידל קסטרו על כוונתו שלא לעמוד שוב בתפקיד הנשיאות ב-19 בפברואר 2008.
ביוגרפיה
ראול, בן הזקונים למשפחת קסטרו, נולד בחוות הסוכר ביראן, במאיארי (Mayari), שבפרובינציית אוריינטה במזרח קובה, למשפחה אמידה: אביו, אנחל קסטרו אי ארחיס (Angel Castro), היה מהגר מספרד, ואמו, לינה רוס גונסאלס (Lina Ruz), הייתה הטבחית במשק ביתו. גדל והתחנך בעיר הבירה של קובה, הוואנה. כבר כסטודנט למדעי החברה הצטרף קסטרו הצעיר, אשר היה סוציאליסט פעיל, בניגוד לאחיו, לסניף של המפלגה הקומוניסטית של קובה (Partido Comunista de Cuba - PCC). ב-26 ביולי 1953, ראול, יחד עם אחיו פידל, תחת הקבוצה העתידה להיקרא תנועת ה-26 ביולי, השתתף בתקיפת בסיס מונקאדה, הבסיס הצבאי השני בגודלו בקובה, ונשפט ל-13 שנים על מעשיו. אחיו פידל קיבל עונש מאסר של 15 שנים בכלא, אך שניהם שוחררו בשנת 1955 במהלך חנינה כללית, וניתנה להם אפשרות לגלות למקסיקו או לארצות הברית. שניהם גלו למקסיקו.
בזמן שהותו במקסיקו סיטי הכיר קסטרו את הארגנטינאי ארנסטו צ'ה גווארה והציגו לאחיו פידל, ואת סוכן הק.ג.ב. ניקולאי לאנוב, שאיתו נפגש כבר בטיול שעשה בגוש הסובייטי שנתיים קודם לכן.
תנועת ה-26 ביולי פעלה לראשונה במחוז אוריינטה ב-2 בדצמבר 1956. רק שנים עשר מהחברים המייסדים שרדו את הפעולה ונסוגו להרי סיירה מאסטרה, ומשם ניהלו מלחמת גרילה כנגד ממשלו של פולחנסיו בטיסטה. בין הניצולים היו צ'ה גווארה, פידל קסטרו, אחיו של ראול, וקמילו סיינפואגוס. התנועה, בראשות אחיו, צברה תמיכה עממית והגיעה במספרה לשמונה מאות איש. ב-24 במאי 1958, בטיסטה שלח שבעה עשר גדודים כנגד התנועה ב"מבצע וראנו". אף על פי שהיו מועטים במספרם, נחלו צבאות המהפכה הצלחות, שלוו בעריקה מאסיבית מצבאו של באטיסטה. ב-1 בינואר 1959 נמלטו באטיסטה והנשיא הנבחר קרלוס ריביירו אגוארו מן המדינה, וכוחות התנועה השתלטו על הוואנה.
לאחר השלמת המהפכה, עם מינוי אחיו פידל כ"שליח הראשי של הנשיא לכוחות המזוינים והמפקד העליון של צבא ה-26 ביולי" והשליט בפועל, ומאוחר יותר ב-16 בפברואר 1959 לראש הממשלה באופן רשמי, השתלב ראול בהנהגה המרכזית של המפלגה ושל המדינה, כך שכבר מאותה שנה התמנה לסגן ראש ממשלת קובה ולשר ההגנה, שני רק לאחיו.
ב-31 ביולי 2006, עקב ניתוח מסובך אותו היה צריך לעבור אחיו פידל קסטרו, העביר לראשונה פידל את כל סמכויות הנשיא לראול אשר תפקד מאותה העת כנשיא בפועל.
ב-16 באפריל 2021 התכנס הקונגרס של המפלגה הקומוניסטית. בתחילתו הודיע קסטרו כי הוא מתפטר מראשות המפלגה הקומוניסטית של קובה וצפוי לסיים את דרכו בפוליטיקה.
יחסי קובה–ארצות הברית בתקופתו
בדצמבר 2014 השתתף קסטרו יחד עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה במסיבת עיתונאים מיוחדת, בה הכריז יחד עם אובמה על שינוי דרמטי במדיניות יחסי שתי המדינות. אובמה הצהיר על התחלה במשא ומתן לנרמול היחסים ופתיחת שגרירויות בוושינגטון די. סי. והוואנה, בירת קובה, ועל חתירה להסרת משטר הסנקציות נגד קובה.
משפחה
קסטרו היה נשוי למהפכנית וילמה אספין משנת 1959 ועד מותה ב-2007. לזוג שלוש בנות ובן.
הארי פוטר (דמות)
הארי ג'יימס פוטר (באנגלית: Harry James Potter; נולד ב־31 ביולי 1980) הוא הדמות הראשית בסדרת הספרים הארי פוטר מאת הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג. הספרים מתארים שבע שנים מחייו של הארי, המגלה ביום הולדתו ה־11 שהוא קוסם ואישיות ידועה ברחבי עולם הקוסמים. הארי מצטרף לבית הספר הוגוורטס לכישוף ולקוסמות, שם הוא מגלה תחת הדרכתו של המנהל אלבוס דמבלדור כי יש קשר בינו לבין לורד וולדמורט, קוסם האופל שרצח את הוריו. את דמותו של הארי גילם השחקן דניאל רדקליף בסדרת סרטי "הארי פוטר".
יצירת הדמות
לפי רולינג, הרעיון ליצירת ספרי הארי פוטר וליצירת הדמות עצמה התגבש בזמן שהמתינה לרכבת ממנצ'סטר ללונדון ב־1990. על פיה, באותה נקודה "הייתה דמותו של הילד הצנום, שחור השיער והממושקף, שאינו יודע שהוא קוסם, יותר מוחשית עבורי". במהלך עיבוד הרעיונות לסדרה החליטה רולינג שהארי יהיה ילד יתום הלומד בבית ספר בשם הוגוורטס שבו יש פנימייה. בריאיון ב"גרדיאן" ב־1999 אמרה כי "הארי היה חייב להיות יתום – כך שיהיה שחקן חופשי, ללא חשש לאכזב את הוריו… הוגוורטס חייב היה להיות בית ספר עם פנימייה – מחצית מהדברים החשובים מתרחשים בלילה! ויש חשיבות גם לביטחון: בהיותי אם לילדה, אני מאמינה יותר ויותר שהדבר שילדים רוצים יותר מכל הוא ביטחון, וזה מה שהוגוורטס מאפשר להארי.".
מותה של אמה מטרשת נפוצה נתן לה את ההשראה לכתוב כי הארי הוא ילד המתגעגע להוריו המתים, וצערו הלך ונעשה מוחשי יותר מטיוטה לטיוטה בגלל הנגיעה האישית של רולינג לנושא. רולינג קבעה את יום הולדתו של הארי ב־31 ביולי, שהוא גם יום הולדתה. עם זאת, לאורך השנים היא שבה והדגישה כי הארי לא מבוסס על אדם אמיתי כלשהו.
רולינג גם התייחסה למעמדו של הארי פוטר כדמות לחיקוי. "היתרון של גיבור או גיבורה בדיוניים," ציינה, "הוא שאתה יכול להכיר אותם יותר טוב מאשר גיבורים לא בדיוניים, שאת רובם לעולם לא תפגוש… אני מרוצה מכך שאנשים אוהדים את הארי ומזדהים איתו, כיוון שאני חושבת שהוא מאוד חביב".
הספר הראשון
הארי פוטר מופיע לראשונה בספר הראשון כדמות ראשית. כאשר הוא בן מעט יותר משנה נרצחים הוריו על ידי לורד וולדמורט, שהוא קוסם אופל שמטיל אימה על עולם הקוסמים; הארי מצליח לשרוד את הקללה הממיתה של וולדמורט, שחזרה ופגעה בוולדמורט עצמו וקרעה את נשמתו מגופו. כתוצאה מהקללה נושא הארי על מצחו צלקת בצורת ברק. הוא התפרסם בשל היותו האדם היחיד שידוע כי שרד את הקללה הממיתה ("אבדה קדברה"), והחל מאירוע זה הוא ידוע בכינוי "הילד ששרד", "הנבחר" או "הילד שנשאר בחיים". מבחינה מעשית גם וולדמורט שרד, אם כי גופו הגשמי הושמד.
לפי רולינג, תכנון סיפור הרקע הזה בוצע בראייה לאחור: "הרעיון הבסיסי [הוא ש] הארי… לא יודע שהוא קוסם… כך שאני חזרתי אחורה כדי לבדוק איך זה קרה, שהוא לא יודע מי הוא… כאשר הוא היה בן שנה, הקוסם הרשע ביותר מזה מאות שנים ניסה להרוג אותו. הוא רצח את הוריו של הארי, ואז ניסה לרצוח אותו – הוא ניסה להטיל עליו קללה… הארי חייב לגלות, לפני שאנחנו מגלים. ומסיבה לא ברורה, הקללה לא עבדה על הארי. כך שהוא נשאר עם הצלקת דמוית ברק על מצחו, והקללה חזרה אל הקוסם המרושע שנאלץ לרדת למחתרת מאז".
מסיבה זו הארי מתואר כיתום החי באומללות עם קרוביו היחידים (משפחת דרסלי) המתנכלים לו בקביעות. החלק הראשון משמש גם לתיאור העימותים הראשונים בין הארי לבין משפחת דרסלי, שהחמור בהם מתרחש בגן החיות של לונדון ובו הארי שילח נחש בבן דודו דאדלי באמצעות קסם בלתי מכוון. ביום הולדתו ה־11 מגיע רובאוס האגריד, שומר הקרקעות בהוגוורטס, ומספר לו את האמת על הוריו, הקשר שלו לוולדמורט, ועל היותו קוסם שנועד ללמוד בבית הספר. הארי מתחיל ללמוד בבית הספר וממוין לבית גריפינדור. עם הזמן הוא מתחבר עם עמיתיו לספסל הלימודים ולבית, רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר. בסוף הספר מצליחה השלישייה לסכל את מזימתו של וולדמורט לחזור לחיים באמצעות גנבת אבן החכמים.
במהלך הספר פוגש הארי את דראקו מאלפוי, נער בן גילו המשתייך למשפחת קוסמים ותיקה, מכובדת ועשירה, והשניים הופכים לאויבים מרים. אחד העימותים הראשונים ביניהם התרחש כאשר הארי דרש ממאלפוי להשיב חפץ שזה לקח מתלמיד באותה שכבה בשם נוויל לונגבוטום. במסגרת מריבה זו נצפה הארי על ידי מורתו מינרווה מקגונגל על מטאטא, והוא מתקבל לקבוצת הקווידיץ' של גריפינדור. הארי מסתכסך גם עם סוורוס סנייפ, המורה לשיקויים. שתי היריבויות הללו משמשות גורמים מניעים לחלק מקווי העלילה של הספרים הבאים. רולינג אמרה בריאיון ב־1999 כי דראקו מאלפוי מבוסס על מספר בריוני בית ספר שהיא פגשה, וכי סנייפ מבוסס על אחד ממוריה שהיה אדם קשוח מאוד שניצל לרעה את כוחו.
רולינג אמרה בעבר כי הפרק על הראי של ינפתא הוא החביב עליה ביותר, כיוון שהמראה משקפת את משאלת ליבו החזקה ביותר של הארי, שהיא לראות את הוריו המתים..
הספר השני
בספר השני מעמתת רולינג את הארי עם טום ואנדרולו רידל, שהוא "זיכרון" של וולדמורט המוחבא בתוך יומן סודי שהשתלט על ג'יני ויזלי, אחותו הקטנה של רון שהחלה את לימודיה בהוגוורטס באותה שנה. תלמידים רבים חושדים כי הארי הוא האחראי לתקיפות לא מוסברות שבהן נפגעו מספר תלמידים ממוצא מוגלגי ושהפכו לפסלי אבן. ג'יני נעלמת בשיאה של העלילה, ונחטפת באופן בלתי ידוע לחדר הסודות שקיומו אושרר לאחר שלאורך כל הספר נחשב למקום מיתולוגי שלא באמת קיים. הארי יורד לשם, ומגלה כי רידל הוא האחראי לתקיפות. לאחר מכן הוא מתמודד עם הבסיליסק, המפלצת מחדר הסודות שסרה למרותו של טום רידל. הארי מצליח (בעזרתו של עוף החול פוקס) לגבור עליה, להרוג אותה, ולהציל את חייה של ג'יני.
בספר השני הוצג גם קו עלילה משני שבו מתוארת התאהבותה של ג'יני בהארי, אם כי ההתייחסות איננה רציפה ונושא זה המשיך להתפתח רק בספרים הבאים.
הספר השלישי והרביעי
רולינג משתמשת במסע בזמן לצורך עלילת הספר השלישי. הארי מגלה כי הוריו הוסגרו לוולדמורט על ידי אחד מחבריהם בשם פיטר פטיגרו, שהפליל בפשעים הללו את סיריוס בלק (סנדקו של הארי) וגרם למאסרו בכלא אזקבאן. בתחילת הספר מצליח סיריוס להימלט מהכלא ולאורך רוב הספר נאלץ הארי להתמודד עם הפחד שלו מסוהרסנים (יצורים מוצצי נשמות המשמשים סוהרים בבית הכלא אזקבאן) שהוצבו בהוגוורטס כדי למנוע את כניסתו של סיריוס המבוקש למתחם בית הספר. הארי לומד לבצע את קסם הפטרונוס, שיגן עליו מפני הסוהרסנים, בעזרתו של רמוס לופין, מורה בבית הספר וחבר של הוריו. כאשר סיריוס נלכד על ידי סוורוס סנייפ ונכלא בהוגוורטס, הארי והרמיוני חוזרים בזמן על מנת להציל אותו ואת ההיפוגריף בקביק ממוות. פטיגרו מצליח להימלט גם לאחר שהם חוזרים בזמן, ולפיכך סיריוס לא היה יכול לערער על הפללתו ונאלץ להימלט מפני משרד הקסמים פעם נוספת.
הארי מפגין סימנים ראשונים של בגרות בספר הרביעי, וזאת בניגוד לספרים הקודמים שבהם הוא מתואר לעיתים כילד. הוא נבחר באופן מסתורי להשתתף בטורניר הקוסמים המשולש, אף על פי שקודם לכן נבחר סדריק דיגורי כנציג להוגוורטס. הארי מפתח טינה כלפי סדריק לאחר שזה מזמין את צ'ו צ'אנג לנשף חג המולד, בעוד הוא עצמו מעוניין בה מבחינה רומנטית.
הארי מצליח מאוד במשימותיו בטורניר, אך לשם כך הסתייע בעזרה המנוגדת לחוקי הטורניר. את המידע על המשימה הראשונה הוא קיבל מחברו רובאוס האגריד, והצליח לסיים אותה בהצלחה מרובה. במשימה השנייה הוא היה צריך לחלץ את חברו רון מתחתית האגם של הוגוורטס, ותוך כדי המשימה הפגין דאגה לזולת בכך שהציל את גבריאל דלאקור, אחותה הקטנה של המתחרה פלר דלאקור, אף על פי שלא היה צריך לעשות זאת בגלל אמצעי הבטיחות שהופעלו בטורניר.
במהלך המשימה האחרונה בטורניר הארי וסדריק מועברים באמצעות מפתח מעבר לבית קברות, שם מחכה להם וולדמורט הפוקד על משרתו פיטר פטיגרו לרצוח את סדריק. וולדמורט, המסתייע בפטיגרו, משתמש בדמו של הארי בטקס אפל על מנת לבנות לעצמו גוף גשמי חדש. הארי נלחם בדו־קרב עם וולדמורט. שני השרביטים שלהם, שבבסיסם ליבת קסם ממקור זהה, מתחברים. לאחר שהארי ולורד וולדמורט ממשיכים בהפעלת הקסמים שהטילו נוצרות רוחות רפאים זמניות של קורבנותיו האחרונים של וולדמורט, כולל סדריק וג'יימס ולילי פוטר, היוצאים מקצה שרביטו של וולדמורט. הרוחות הללו מגנות על הארי באופן זמני, ומאפשרות לו לקחת את גופתו של סדריק ולהימלט חזרה להוגוורטס באמצעות מפתח המעבר. רולינג סיפרה כי זו הסצנה האהובה עליה בספר, כיוון שבה מתוארות ההקרבה העצמית והחמלה של הארי, ולדבריה "הוא רצה לחסוך להוריו של סדריק את הכאב הנוסף", ואף השוותה זאת לסצנה מהאיליאדה שבה אכילס לוקח את גופתו של פאטרוקלוס מידיו של הקטור. רולינג ציינה גם כי הספר הרביעי הוא סוף התקופה הראשונה בחייו של הארי, והחל מהספר הבא הוא כבר לא יהיה מוגן באותה מידה, וייאלץ להתמודד עם גורלו.
כמו כן, לאורך כל הספר נאלצים הארי וחבריו להתמודד עם השמצות ופרסומים שקריים מפיה של ריטה סקיטר, כתבת בעיתון הקוסמים "הנביא היומי".
הספר החמישי והספר השישי
בספר החמישי מנהל משרד הקסמים מסע השמצות נגד הארי ודמבלדור, על מנת לערער את האמינות של טענותיהם הנוגעות לשובו של וולדמורט. משרד הקסמים אף מנסה לסלק את הארי מהוגוורטס באמצעות העמדתו לשימוע משמעתי באשמת ביצוע קסם בנוכחות בן דודו דאדלי, וזאת לאחר שהארי נאלץ לבצע את קסם הפטרונוס על מנת להתגונן מפני סוהרסנים בלתי מרוסנים.
בספר זה מוצגת דמות חדשה כאשר שר הקסמים קורנליוס פאדג' ממנה את מזכירתו דולורס אמברידג' לתפקיד המורה להתגוננות מפני כוחות האופל, על מנת שהיא תרגל אחרי המתרחש בהוגוורטס. אמברידג' מסרבת ללמד את תלמידיה קסמי הגנה יעילים, כיוון שמשרד הקסמים חושש שדמבלדור זומם להקים צבא בעזרת תלמידיו ולבצע הפיכה.
כתוצאה ממדיניותה של אמברידג' התנהגותו של הארי הופכת לכעוסה ולא יציבה, ולפרקים נוצר ריחוק מסוים בינו לבין רון והרמיוני. רולינג אמרה כי הארי "נאלץ" לעבור את כל הלחץ הזה על מנת להראות את פגיעותו הרגשית ואת האנושיות שלו, בניגוד לאויבו המר וולדמורט. הארי והרמיוני מקימים אגודת תלמידים סודית בשם צבא דמבלדור, על מנת ללמוד כיצד להתגונן מפני כוחות האופל. אולם, תוכניתם נחשפת כאשר אחת מחברות הקבוצה מסגירה אותם לאמברידג', כך שדמבלדור נאלץ לקחת על עצמו את האשמה לקיומה של הקבוצה ולהימלט מהוגוורטס כדי להציל את הארי מהרחקה. הארי סופג מהלומה רגשית נוספת כאשר סנדקו סיריוס נהרג במהלך דו־קרב עם אוכלת המוות בלטריקס לסטריינג' במחלקת המסתורין, אך הוא מצליח לסכל את תוכניתו של וולדמורט לגנוב נבואה חשובה ומצליח להוכיח לכל עולם הקוסמים שוולדמורט אכן חזר. אחד מקווי העלילה המשניים של הספר הוא מערכת היחסים בין הארי לצ'ו צ'אנג, שמסתיימת לאחר שחברתה של צ'ו מסגירה את צבא דמבלדור לדולורס אמברידג'.
בספר השישי מתמודד הארי עם תהפוכות רגשיות, שלדברי רולינג ההשראה להן מבוססת על קשייה וקשיי אחותה בגיל ההתבגרות. רולינג אמרה על חייו האישיים של הארי כי בעקבות ההרפתקאות שהוא עובר יש לו פחות ניסיון בתחום הרומנטי בהשוואה לנערים אחרים בגילו. חוסר הניסיון הזה הוא (לדברי רולינג) הסיבה לכישלון מערכת היחסים עם צ'ו צ'אנג בספר הקודם. בעלילת הספר השישי מתאהב הארי בג'יני ויזלי, אחותו הקטנה של חברו הטוב רון, ואחת הנקודות החשובות בפרק האחרון היא, כאשר הוא מחליט לסיים את מערכת היחסים ביניהם על מנת להגן עליה מפני וולדמורט.
דמות חדשה מצטרפת, כאשר סוורוס סנייפ עוזב את משרת המורה לשיקויים לטובת שיעורי התגוננות מפני כוחות האופל, ומוחלף על ידי המורה הוראס סלגהורן. הארי מפגין הצטיינות מפתיעה במקצוע בזכות ספר שיקויים ישן שהיה שייך לתלמיד מוכשר הידוע בכינוי "הנסיך חצוי־הדם". בספר יש הערות ותיקונים רבים, וכן כשפים מתקדמים; פעמים רבות לאורך הספר טוענת הרמיוני כי מה שהארי עושה הוא רמאות.
קו עלילה מרכזי בספר זה, היא התנהגותו החשודה של דראקו מאלפוי, יריבו של הארי. מאחורי הקלעים פקד וולדמורט על מאלפוי המבוהל לנסות להרוג את דמבלדור. במהלך דו־קרב בחדר שירותים משתמש הארי בקללת החיתוך "סקטומסמפרה" שמצא בשולי ספר השיקויים הישן, וגורם למאלפוי פצעים כמעט קטלניים שאותם מרפא סנייפ. הארי מבועת ממה שעשה וכמעט חש חמלה כלפי מאלפוי לאחר שגילה כי הוא אולץ על ידי וולדמורט לאפשר את כניסתם של אוכלי המוות תחת איומים על חייהם של הוריו.
לאורך הספר נערכות פגישות פרטיות בין הארי לדמבלדור, ובהן הארי לומד על עברו של וולדמורט כיתום, עליית כוחו, וכיצד הוא פיצל את נשמתו לשבעה הורקרוקסים על מנת לזכות בחיי נצח. שני הורקרוקסים (היומן של רידל והטבעת של סבו של וולדמורט) הושמדו, והארי ודמבלדור מצליחים למצוא עוד אחד בצורת תליון. כאשר אוכלי המוות פולשים להוגוורטס, סנייפ הורג את דמבלדור, ובמהלך מנוסתו חושף בפני הארי כי הוא הנסיך חצוי־הדם. הארי מגלה לאחר מכן כי התליון שהוא ודמבלדור מצאו מזויף.
הספר השביעי
בספר השביעי עוזב הארי את הוגוורטס ביחד עם רון והרמיוני, על מנת להשלים את המשימה שדמבלדור הטיל עליו: לחפש ולהשמיד את ההורקרוקסים הנותרים של וולדמורט, ואז למצוא את וולדמורט עצמו ולהרוג אותו. השלושה מוצאים את עצמם מתמודדים עם מדינת המשטרה הטוטליטרית שוולדמורט הצליח להקים לאחר רצח שר הקסמים רופוס סקרימג'ר.
לאורך הספר מתוארת ההתמודדות של הארי וחבריו עם בידודם מעולם הקוסמים, דבר שגורם למתחים רבים. באחד מרגעי השיא בעלילה פורצת מריבה קשה בין הארי לרון אודות מצבה של ג'יני בהוגוורטס, שגורמת לרון לנטוש את המאהל שלהם. הארי נאלץ גם להתמודד עם חשיפת עברו של מורהו הנערץ אלבוס דמבלדור, ועל קיומם של אוצרות המוות המסוכנים, שגורמים לו להסחה ממילוי בקשתו האחרונה של דמבלדור.
כאשר וולדמורט רוצח את סנייפ בחלק האחרון של הספר השביעי, מגלה הארי כי סנייפ איננו האדם הבוגדני שרצח את דמבלדור, כי אם סוכן כפול שהיה נאמן לדמבלדור כל השנים. הארי מגלה באמצעות זיכרונותיו של סנייפ כי הוא אהב את לילי אוואנס, אמו של הארי, וכי מערכת היחסים ביניהם הסתיימה על רקע קשריו עם אוכלי מוות לעתיד ואמונותיו בנוגע לטוהר הדם. לאחר שוולדמורט רצח את הוריו של הארי נדר סנייפ להגן על בנה היחיד, אף על פי שנאתו לג'יימס, ומסיבה זו סלד מהארי, אך הגן עליו כשהיה בסכנת חיים. מתברר גם כי סנייפ לא רצח את דמבלדור, אלא מילא את בקשתו. דמבלדור גסס מקללה שהתפשטה באיטיות, ורצה להגן על ההסוואה של סנייפ כמרגל בקרב אוכלי המוות, ולחסוך ממאלפוי את הצורך להשלים את פקודתו של וולדמורט להורגו.
וולדמורט גונב מקברו של דמבלדור את שרביט הבכור על מנת להביס את הארי, ופעמיים מטיל עליו את הקללה ההורגת אבדה קדברה. הניסיון הראשון גורם להארי להתעלף ולהיכנס למצב של לימבו. לאחר מכן רוחו של דמבלדור מספרת להארי כי הוא הפך להורקרוקס בלתי מכוון כשהיה תינוק, אך גם כי הקללה של וולדמורט השמידה את רסיס נשמתו של וולדמורט בגופו של הארי, וכל שנותר הוא להשמיד את הנחשית נגיני, ההורקרוקס האחרון. בשיאו של הספר וולדמורט מטיל על הארי את הקללה ההורגת בפעם השנייה, אך נכשל בכך ומת בעצמו כיוון ששרביט הבכור שייך להארי ואינו יכול לפגוע בו. הארי הופך לבעלים הראוי של אוצרות המוות, אך מחליט לשמור רק על גלימת ההיעלמות שלו כיוון שהייתה שייכת לאביו.
באפילוג של הספר מתואר כיצד הארי וג'יני הנשואים מלווים את שני ילדיהם הבוגרים, ג'יימס סיריוס ואלבוס סוורוס, אל רכבת האקספרס להוגוורטס. כמו כן, מתוארת דמותה של בתם הקטנה לילי לונה.
לפי רולינג הארי הפך להילאי לאחר תבוסתו של וולדמורט, והצטרף בגיל 17 למחלקת ההילאים כאשר ב־2007 התמנה לראש המחלקה. רולינג אמרה כי יריבו דראקו מאלפוי "התגבר" על השנאה כלפיו לאחר שהארי הציל את חייו שלוש פעמים במהלך הספר השביעי, אם כי אין סימנים שהם הפכו לחברים.
במחזה הארי פוטר והילד המקולל מתוארים יחסיו המתוחים של הארי עם בנו אלבוס סוורוס, כמו גם התעמתויות בינו לבין דראקו מאלפוי. במהלך עלילת המחזה מצליח הארי ליישר את ההדורים עם השניים.
מאפיינים
הארי מסווג בספרים כ"חצוי־דם" מכיוון שאביו ג'יימס היה קוסם "טהור דם", אך אמו לילי היא מכשפה שהוריה "מוגלגים". לפי רולינג, לילי נחשבת "גרועה כמו מוגלגית" עבור קוסמים הדוגלים בטוהר הדם, ולפיכך נקראה בכינוי הגנאי "בוצדמית".
התפתחות הדמות
דייוויד קולברט, בספרו "העולמות הקסומים של הארי פוטר", טוען כי אף על פי שהארי פוטר הוא דמות ייחודית בעל תכונות אופי ספציפיות, הרי שהמאפיינים שלו דומים לדמות ספרותית טיפוסית הידועה באגדות ובמיתוסים רבים בתור דמותו של 'הנסיך האבוד'. לדוגמה, עד להגעת המכתב מהוגוורטס הארי לא היה מודע לזהותו האמיתית. לדברי קולברט הקורא מזדהה עם הארי בעקבות היחס האכזרי שהוא סופג ממשפחת דרסלי, והוא אף משווה את השינויים במצבו של הארי לסיפור של סינדרלה. גם כשהארי מגיע אל הנוחות של הוגוורטס הוא ממשיך לפקפק בעצמו, בין השאר לאחר שמצנפת המיון לא הייתה בטוחה באיזה בית הוא ראוי להיות. רק בספר האחרון מתברר כי הסיבה לכך הייתה ששבריר מנשמתו של וולדמורט שכן בגופו של הארי, וגם אלבוס דמבלדור חשד כי הארי מודע לכך בצורה כלשהי. הארי לומד להכיר את הצדדים האפלים שלו במהלך הסדרה, ובסופו של דבר מנצל אותם על מנת להביס את וולדמורט, שהוא הנמסיס שלו.
קולברט ערך הקבלה בין ההרפתקאות שבהן הארי נוטל חלק, וטען כי גם הן משתלבות בטיפוס נוסף באגדות המוכר בשם "הגיבור בעל אלף הפרצופים" (מושג המוכר מכתביו של ג'וזף קמפבל), שהיא דמות הבאה לידי ביטוי באודיסאוס מהמיתולוגיה היוונית ולוק סקייווקר ממלחמת הכוכבים. לפי קמפבל מסעו של הגיבור באגדות מתחלק לשלושה שלבים: עזיבה, חניכה ושיבה. כיוון שבמהלך המסע הארי (הגיבור במקרה זה) חווה תהליך של התבגרות, הרי שהשיבה שלו תהיה שונה מעזיבתו.
קולברט מסביר את אירועי הספרים בהתאם לתבנית של קמפבל:
רולינג אמרה בעבר כי היא תכננה פחות או יותר את כל עלילת הסדרה, וכי כבר בעת כתיבת הספר הראשון היה ברור לה באופן כללי איך היא תסתיים. קולברט העריך כי רולינג לא תכננה את העלילה באופן כה מדויק לשלבי המסע שתואר על ידי קמפבל, אך לדבריו כיוון שהדגם הזה בסיסי מאוד אזי הוא השפיע על רולינג, כך שהספרים מתארים גיבור, שבדומה לגיבורי מיתוסים וסיפורי עם, עובר מסע התבגרות פנימי וחיצוני. על מנת להילחם בכוחות הרשע בסדרה עליו להתמודד עם כוחות הרשע הנמצאים בו עצמו.
אישיות
לפי רולינג הארי הוא אדם מאוד מצפוני, ויש לו יכולת הבחנה טובה בין מה שנכון לבין מה שלא נכון. רולינג אמרה כי להארי לא הייתה כמעט גישה למבוגרים עם אכפתיות מפותחת, ולפיכך נאלץ כבר מגיל צעיר להחליט בעצמו ברוב הנושאים. לדבריה אחת מהסצנות החשובות ביותר לגבי הארי הייתה בספר הרביעי כאשר הוא הגן על גופתו של עמיתו לספסל הלימודים סדריק דיגורי מפני וולדמורט, ובכך הפגין אומץ לב וחוסר אנוכיות. כמו כן, בתחילת הספר השביעי נמלטו האגריד והארי מאוכלי המוות באמצעות אופנוע מעופף, ולמרות הסכנה העצומה שבה היו נתונים הוא סירב להרוג את אחד מאוכלי המוות שהיה נתון לקללת השליטה "אימפריוס", ובמקום זאת רק פרק אותו מנשקו.
רולינג אמרה כי שתי התכונות הגרועות ביותר של הארי הן "כעס ושחצנות מזדמנת", אך מנגד אמרה כי הוא מתנהג בצורה מכובדת וכי "הוא לא ילד אכזר. הוא תחרותי, והוא לוחם. הוא פשוט לא שוכב ומחכה שמשהו יקרה. אבל יש לו יושר עצמי, מה שהופך אותו לגיבור עבורי. הוא ילד נורמלי עם התכונות שכולנו באמת מעריצים". לעיתים קרובות הוא מפגין צניעות או בושה, העשויות לפגוע בהישגיו; אף על פי שבתחילת הספר החמישי הוא מונה הרפתקאות אחדות כהוכחה לכך שהוא בוגר, בהמשך הספר הרמיוני מציגה אותן כסיבה לכך שהוא אמור להנהיג את צבא דמבלדור, והארי עצמו טוען כי הן לא הופכות אותו לאחד שראוי לקבל סמכות כלשהי. לאחר יציאתו לאור של הספר השביעי אמרה רולינג כי יכולתו של הארי לקבל את המוות כעובדה מוגמרת היא התכונה שהופכת אותו לכה חזק לעומת וולדמורט. אחת הדוגמאות לכך מתוארת בסוף הספר השביעי, כאשר הארי מוכן להקריב את חייו על מנת שוולדמורט יחוס על חייהם של מגני הוגוורטס. באותו פרק הוא הפגין תכונה בולטת נוספת שהיא חוסר רצונו שאחרים ייפגעו בגללו.
פעמים אחדות לאורך הסדרה נדונים ההבדלים בין האישיות של הארי לבין זו של וולדמורט, ומנגד גם מספר קווי דמיון ביניהם. בסוף הספר השני מציין דמבלדור את קווי הדמיון הללו (בהם יחס מעט רופף לחוקי בית הספר והיותו צאצא רחוק של סלזאר סלית'רין), ובהמשך הסדרה מסביר להארי כי הסיבה ששובץ לבית גריפינדור ולא לבית סלית'רין (בו למד וולדמורט) היא הבחירה שלו לבקש זאת ממצנפת המיון של הוגוורטס. לדברי דמבלדור הבחירות של הארי הן אלו שקבעו את דרכו, ובכך הוא נבדל במידה רבה מאוד מוולדמורט.
החל מהספר הראשון בסדרה מודגש כי אחת התכונות החזקות ביותר של הארי הייתה יכולתו לחוש אהבה. בסוף הספר הראשון הסביר לו אלבוס דמבלדור כי העובדה שאמו לילי בחרה מרצונה החופשי להקריב את חייה העניקה לו הגנה חזקה, שאותה וולדמורט לא היה מסוגל להבין, זלזל בה, ושילם מחיר יקר כשניסה לתקוף אותו. בסוף הספר החמישי הסביר דמבלדור להארי כי במשרד הקסמים יש חדר שנעול תמיד ובו נמצא הכוח שלהארי יש כמויות גדולות ממנו ולוולדמורט אין. בהמשך הסדרה הסביר דמבלדור כי יכולתו של הארי לאהוב היא זו שהגנה עליו מפני הפיתויים החומריים שהציע וולדמורט, וכי זה הכוח שנחקר באותו חדר מסתורי במשרד הקסמים. חשיבותה של יכולתו של הארי לאהוב מתבטאת באופן בולט בסוף הספר השביעי, בו הארי היה מוכן להקריב את חייו על מנת שוולדמורט יחוס על חייהם של הלוחמים שהגנו על הוגוורטס. בפרק שבו תואר החלק השני של הקרב סופר כיצד וולדמורט לא הצליח לבצע בצורה מוצלחת את כשפיו החזקים ביותר כתוצאה מכך.
מראה חיצוני
לאורך כל הסדרה מוזכר פעמים רבות כי שיערו של הארי מבולגן וצומח לכל הכיוונים (בדומה לשיערו של אביו ג'יימס), וצבע עיניו הוא ירוק (בדומה לעיניה של אמו). המאפיין הבולט ביותר הוא הצלקת שנוצרה כאשר וולדמורט ניסה לרצוח אותו בינקותו.ולפי סדרת הספרים ידוע שהצלקת בצד ימין של ראשו. הארי מתואר בתור "ילד קטן וכחוש ביחס לגילו" עם "פנים רזות" ו"ברכיים בולטות", והוא מרכיב משקפיים עגולים. בספר הראשון מוזכר כי הצלקת היא הדבר היחיד שהארי אוהב במראה שלו. רולינג נשאלה על משמעות צורת הברק של הצלקת, ואמרה "רציתי שיהיה לו סימן על הגוף בגלל מה שקרה לו. זה ביטוי חיצוני למה שהוא עבר מבחינה פנימית… באופן מסוים, זה כמו להיות הנבחר או המקולל. רולינג הסבירה שדמותו של הארי הצטיירה במוחה כשחשבה עליו לראשונה. היא אמרה גם שהמשקפיים של הארי הם הרמז לפגיעות שלו.
יכולות ותחומי עניין
לאורך הסדרה תואר הארי כקוסם מתלמד מוכשר. המקצוע שבו הוא מצטיין הוא התגוננות מפני כוחות האופל, והוא נחשב לשחקן קווידיץ' ברמה גבוהה. בעבר אמרה רולינג כי עד לאמצע הספר השלישי הארי היה מפסיד לחברתו הרמיוני גריינג'ר לו היה נלחם נגדה בדו־קרב קוסמים. יכולת עשיית הקסמים של הארי ניכרת כבר בתחילת הסדרה; הוא שולט היטב במטאטא מעופף כבר בניסיון הראשון, מפיק פטרונוס כבר בשנתו השלישית, ומצליח להימלט מוולדמורט מספר פעמים.
הארי היה מסוגל לדבר ולהבין לחשננית (שפת הנחשים), הקשורה לקסמים אפלים, כיוון שלפי רולינג הוא נושא בתוכו שבריר מנשמתו של וולדמורט. הוא איבד את היכולת הזו לאחר שוולדמורט משמיד את החלק הזה בשיאו של הספר השביעי. היכולת לדבר עם נחשים מתגלה במהלך דו־קרב שהארי מנהל מול דראקו מאלפוי בשנה השנייה, אך למעשה כבר נרמזה קודם לכן, כאשר הפעם הראשונה שהארי מדבר עם נחש מתרחשת לפני שהוא ידע שהוא קוסם, כאשר ביקר בגן החיות בפעם הראשונה בחייו, ביום הולדתו ה 11 של בן דודו דאדלי. הארי הוא גם התלמיד היחיד בשכבת הגיל שלו שמסוגל להתנגד לקללת אימפריוס.
הארי הצליח לבצע את קסם ההגנה מפני סוהרסנים ("פטרונוס") כבר בשנת הלימודים השלישית שלו, אף על פי שקסם זה נלמד בדרך כלל רק בשנה השישית או השביעית של הלימודים בהוגוורטס. צורת הפטרונוס של הארי היא אייל. כמו כן, כוחות הקסם החזקים של הארי באו לידי ביטוי גם ביכולתו להטיל את הקללות שאין עליהן מחילה, ואף ביכולתו להפנים את הנדרש לצורך ביצוען. בסוף הספר החמישי הוא הטיל את קללת הכאב "קרושיאטוס" על אוכלת המוות בלטריקס לסטריינג', שהטיחה לעברו כי עליו "להתכוון לזה ולרצות להכאיב" על מנת לגרום לקללות לפעול כמו שצריך. גם בסוף הספר השישי הוא ניסה להטיל את הקללה הזו פעמיים לעברו של סוורוס סנייפ, אך כשל בכך. אולם, בסוף הספר השביעי הוא הצליח לבצע פעמיים בהצלחה את קללת "אימפריוס", ואף את קללת "קרושיאטוס", ולפי הסדרה דבר זה נחשב לכמעט בלתי אפשרי עבור נערים בגילו. אף שביכולתו של הארי לבצע קסמים מורכבים, הוא מעולם לא השתמש בקללת ההרג "אבדה קדברה", ובמקום זאת מעדיף לנטרל את יריבו באמצעות כישוף השיתוק "שתק" או כישוף הפריקה מנשק "אקספליארמוס". נטייה זו של הארי הובילה לזיהויו על ידי אוכלי המוות בתחילת הספר השביעי, כאשר מסדר עוף החול ארגן את פינויו מבית משפחת דרסלי באמצעות שישה כפילים זהים שהשתמשו בשיקוי פולימיצי.
הארי הצליח לדרבן את חבריו לקבוצת הקווידיץ' כשהוא הוביל אותה בתפקיד הקפטן במהלך הספר השישי, אך לא הצליח להפגין זאת בזמן אמת בגלל התקרית עם קללת סקטומסמפרה שהטיל על דראקו מאלפוי. לפי רולינג הספר האהוב עליו הוא קווידיץ' בראי הדורות, שנכתב גם במציאות על ידי רולינג (תחת שם העט קנילוורת'י וויספ) למטרות צדקה.
רכוש
הארי ירש גם שני חפצים יקרי ערך שהיו שייכים לאביו. החפץ הראשון שהארי מקבל הוא גלימת ההיעלמות שניתנה לו על ידי דמבלדור, המהווה גם הוכחה לכך שהוא צאצא של האחים פברל (ממציאי אוצרות המוות). החפץ השני הוא מפת הוגוורטס שאביו יצר, הנקראת מפת הקונדסאים, שניתנה לו על ידי פרד וג'ורג' ויזלי שגנבו אותה משרת בית הספר ארגוס פילץ'. מפה זו מראה להארי את מבנה הטירה ואת מיקומם של כל האנשים בתוך הטירה, ובזכותה רכש הארי ידע רב על סודות הוגוורטס ועל מבנה הטירה. המפה, בשילוב עם גלימת ההיעלמות, נותנת להארי יכולת כמעט בלתי מוגבלת להסתובב בכל מקום בשטחי טירת הוגוורטס בשעות היום והלילה מבלי להיתפס, יכולת הנופלת רק מיכולתו של אביו, ג'יימס פוטר, שבנוסף להיותו הבעלים של גלימת ההיעלמות ואחד היוצרים של מפת הקונדסאים, היה גם אנימאגוס ויכל להפוך את עצמו לבעל חיים (אייל). הארי משתמש במפה ובגלימה באופן קבוע על מנת לבצע מעשי שובבות, אך גם להגן על אלה שיקרים ללבו.
הארי החזיק בבעלותו שני מטאטאים קסומים יקרי ערך, המיועדים לשחקני קווידיץ'. הראשון, "נימבוס 2000", נרכש עבורו על ידי פרופסור מינרווה מקגונגל כאשר הארי צורף לקבוצת הקווידיץ' של בית גריפינדור אף על פי שהיה רק תלמיד שנה ראשונה. מטאטא זה נהרס על ידי הערבה המפליקה (עץ אלים בעל יכולת תנועה חלקית) במהלך משחק בספר השלישי. הנימבוס מוחלף על ידי "אש המחץ", שהוא המטאטא המהיר בעולם, שנרכש עבורו על ידי סיריוס בלק; אולם, כיוון שהדעה הרווחת הייתה שסיריוס מנסה לרצוח את הארי המטאטא הוחרם לבדיקה מקיפה לפני שהארי הספיק לרכוב עליו. מטאטא זה הלך לאיבוד במהלך המנוסה מדרך פריווט בתחילת הספר השביעי.
לאחר מות סנדקו של הארי, סיריוס בלק, הארי מקבל בירושה גם את ביתו של סיריוס בכיכר גרימולד מספר 12 ואת גמדון הבית של משפחת בלק, קריצ'ר. קריצ'ר מתנגד בהתחלה לעבור לבעלותו של הארי, אך לאחר שהארי נותן לו קמע שהיה שייך לבעלים הקודמים שלו, רגולוס בלק, קריצ'ר מתפייס. הוא משרת את הארי במגוון משימות, החל בתחזוקת הבית של סיריוס ובבישול כאשר הארי נאלץ לשהות שם במהלך הספר השביעי, וכן בלכידתו של מנדנגוס פלצ'ר, שנעשתה כדי לגלות פרטים אודות ההורקרוקס שהיה מוסתר בבית משפחת בלק, אותו מנדנגוס בזז.
בסוף הספר השני, הארי גורם בעקיפין לשיחרורו של גמדון הבית דובי מידי משפחת מאלפוי שהעבידה אותו. הארי איננו בדיוק הבעלים של דובי, אך דובי חש חוב גדול להארי על ששיחרר אותו והוא מתייחס להארי כאל הבעלים שלו. בהמשך העלילה דובי עוזר להארי בטורניר הקוסמים המשולש (בו הוא נותן לו אצות זימזים, המאפשרות לו לנשום מתחת למים למשך שעה), הוא עוקב אחרי דראקו מאלפוי כאשר הארי חושד שהוא מתכנן פשע, ובנוסף מציל את חייו של הארי וחבריו כאשר הם נלכדים במרתף של אחוזת מאלפוי בספר השביעי.
עד תחילת הספר השביעי מחזיק הארי בבעלותו כחיית מחמד תנשמת ושמה הדוויג, המשמשת להעברת הודעות וחבילות. הדוויג נהרגת בתחילת הספר השביעי, ורולינג אמרה על כך כי "האובדן של הדוויג מייצג את אובדן התמימות והביטחון. לפעמים היא הייתה כמו צעצוע חמוד עבור הארי. אני יודעת שהמוות שלה העציב הרבה אנשים.".
בספר השביעי הארי הופך לבעלים החוקיים של כל שלושת אוצרות המוות: את האוצר הראשון, שרביט הבכור, הוא מקבל כאשר הוא מביס את וולדמורט בקרב הסופי על הוגוורטס, אך למעשה זוכה בנאמנות השרביט בשלב מוקדם יותר, כאשר הוא מביס את דראקו מאלפוי, כאשר הוא וחבריו נמלטים מאחוזת מאלפוי. את האוצר השני, אבן האוב, הוא מקבל בירושה מדמבלדור, כאשר היא מוחבאת בתוך הסניץ' שהארי תפס במשחק הקווידיץ' הראשון שלו. האוצר האחרון, גלימת ההיעלמות, עבר במשך דורות רבים במשפחתו של הארי, שכן הוא צאצא של יוצר הגלימה, איגנוטוס פברל. בשום שלב הארי לא מחזיק בכל האוצרות במקביל, שכן הוא נפטר מאבן האוב והשליך אותה ביער האסור בטרם הגיע לידיו שרביט הבכור.
ג'יימס פוטר
הארי דומה מאוד לג'יימס מבחינת מראה חיצוני. בדומה להארי, ג'יימס מתואר בדרך כלל כחבר נאמן וטוב, המתייחס בחומרה לבגידה בחברים. הדמויות השונות מתייחסות לג'יימס פעמים רבות לאורך הספרים, ורולינג אמרה על כך כי "יש הרבה טוב בג'יימס". הוא היה פופולרי בקרב תלמידי הוגוורטס בתקופתו, והמורים רחשו כבוד לכישרונו אך לא להתנהגותו. בספר החמישי הארי משתמש בגיגית של דמבלדור ורואה זיכרון שבו ג'יימס וסיריוס מענים ולועגים לסנייפ, ונאלץ להסכים עם טענתו הקבועה של סנייפ שג'יימס היה שחצן וביריון. אולם, בספר השלישי מתברר כי ג'יימס הוא זה שמציל את סוורוס מהיתקלות ברמוס לופין בצורת הזאב, לאחר שסיריוס היתל בו וגרם לו ללכת אל הצריף המצווח.