cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוזה סן-ז'רמן
צוות המשא ומתן האוסטרי הגיע לסן-ז'רמן כבר במאי 1919, אולם הורשה רק להעביר הצעות כתובות לשאר המשלחות בעוד שהשתתפות פעילה בדיונים נאסרה עליו. בית הבסבורג והקיסרות הגרמנית הואשמו בפתיחת המלחמה. בתום הדיונים נמסר החוזה למשלחת האוסטרית ב-2 בספטמבר ונחתם בין אוסטריה ובין 17 מדינות ההסכמה ונספחיה ב-10 בספטמבר בטירת סן-ז'רמן-אן-לאי (כ-19 קילומטרים מערבית לפריז).
עיקרי החוזה
עיקרי חוזה השלום (שהכיל במלואו 381 סעיפים) היו:
השלכות החוזה
גרמניה והונגריה נאלצו אף הן לחתום על חוזי שלום דומים במהותם להסכם זה - אובדן שטח ניכר, הגבלות צבאיות ותשלום פיצויים למדינות ההסכמה.
בעקבות תנאי החוזה נותרה אוסטריה מדינה עם אוכלוסייה בת 6.5 מיליון תושבים, כ-4 מיליון דוברי גרמנית נותרו מחוצה לה, מפוזרים במדינות השכנות. הרוב המוחלט באוכלוסייה שאף לאיחוד פוליטי עם גרמניה (שנאסר ל-20 שנה לפחות) ולא לעצמאות מדינית כפויה. לשלטון הדמוקרטי לא הייתה מסורת באוסטריה. המלוכנים מימין והקומוניסטים משמאל היוו סכנה ליציבות המשטר. השוק הכלכלי הרחב של האימפריה האוסטרו-הונגרית (עם אוכלוסייה של למעלה מ-50 מיליון תושבים) נעלם ובנוסף לכך העיק גם נטל פיצויי המלחמה שאותם התחייבה אוסטריה לשלם. התוצאה הייתה משבר כלכלי עמוק, חוסר יציבות שלטונית ואנטישמיות בממדים מדאיגים.
בילהרציה
בילהרציה (מלעז: Bilharzia) או סכיסטוסומיאזיס (Schistosomiasis) היא מחלה טפילית אשר נגרמת על ידי תולעת טפילה אשר חיה חלק מחייה בתוך גוף האדם, חלק מהם במים מתוקים וחלק מהם בתוך חלזונות. זוהי מחלה עתיקה שנמצאו לה עדויות עוד במצרים העתיקה. המחלה מועברת על ידי מגע של הטפיל בעור במים מתוקים. המחלה אובחנה על ידי תאודור בילהרץ ב-1851 במצרים, ועל כן שמה. המעגל השלם של המחלה תואר לראשונה על ידי פירז'ה דה סילבה הברזילאי בשנת 1908.
עלקת הבילהרציה
עלקת הבילהרציה היא תולעת השייכת למערכת התולעים השטוחות (Platyhelminthes) ולמחלקת העלקות (Trematoda). הטפיל משתמש בחלזונות של מים מתוקים כמארחי ביניים, בייחוד חלזונות מהסוגים בולינוס (Bulinus), ביומפלריה (Biomphalaria) ואונקומלניה (Oncomelania).
לתולעת עלקת הבילהרציה יש מחזור חיים מורכב ביותר, שיש להבין אותו על מנת להבין את המחלה: התולעת שחיה בתוך גוף הפונדקאי (לאו דווקא אדם) מטילה ביצים בכמויות גדולות, שחלקן מופרשות בצואה או בשתן, בהתאם למין העלקת, ואם הביצה הגיעה לסביבת מים מתוקים בוקע ממנה זחל עטוף ריסים (מירצידיום) אשר חיי בחופשיות במים. כשהזחל נתקל בחילזון הוא חודר לחילזון ומתרבה בו ברבייה אל-זוויגית בתוך שקי נבגים. יש להוסיף שהטפיל לא הורג את החילזון והוא אף גדל, קונכייתו מתעבה ותוחלת החיים שלו גדולה משל חלזונות לא נגועים אך אין הוא מסוגל להתרבות, גלגול זה של התולעת נקרא צרקיה. לאחר מכן חוזרות הצרקיות (כ-200,000 מהן לערך) אל המים, עד שהן נתקלות בפונדקאי וחודרות דרך העור למחזור הדם, בו הם משתנות לצורה אחרת שנקראת שיסטולה, ושם מתחיל מחזור הדגירה שבו הטפיל הופך משסטולה לתולעת בוגרת (בעלת כושר התרבות), כאשר יש מפגש זכר ונקבה מתחיל שלב הטלת הביצים. בשלב הטלת ביצים התולעים מתיישבות, בהתאם למין, באיבר כלשהו בבטן המארח (בהתאם למין העלקת) ניזונות מחומרי המזון שלו ומתחילות להתרבות. התולעת לא מסיימת את חייה בשלב זה אלא מתחילה להתרבות בתהליך שיכול להימשך שנים רבות.
בזמן הרבייה נמצאת הנקבה בתוך גופו של הזכר, בכיס מיוחד והם נמצאים במגע מיני מתמיד.
דבר נוסף שמיוחד בבילהרציה הוא צורת ההתגוננות של העלקת מפני מערכת החיסון. ברגע שהטפיל חודר לגוף המאכסן (במעבר בין צרקיה לשיסטולה) הוא מקיף עצמו במרכיבי הזיהוי (הדטרמיננטה האנטיגנית) של המאכסן, מה שגורם לכך שהגוף לא מזהה אותו כפולש. נמצא שבשלבי החיים שמחוץ למארח לא קיימת שיכבה כזו של מזהים, לכן הסיקו שהדבר קורה בשלב הפיכת הצרקיה לשיסטולה - בשלב חדירת הטפיל לגוף המארח.
מיני העלקת
ישנם מינים רבים של עלקת הבילהרציה, חלקם קטלניים לאדם, שלושת הנפוצים ביותר הם:
תפוצת המחלה
המחלה נפוצה בעיקר במקומות בעלי מקווי מים מתוקים גדולים שדרושים למחזור החיים של הטפיל (אין סכנה במי ים). למחלה יש תפוצה בעיקר במקומות שבהם אין תנאי היגיינה תקינים ולכן אנשים רבים מטילים את צורכיהם למקווי המים, מתקלחים במקורות המים הללו ושותים בהם בלי אמצעי טיהור למים אלה. בדרך כלל מדינות העולם השלישי סובלות מהמחלה. אגם מלאווי הוא דוגמה למקום נגוע בצורה זו. בעולם יש לפי ארגון הבריאות העולמי כ-207 מיליון מודבקים, 120 מיליון מהם סובלים מתסמיני המחלה, רובם באפריקה.
בישראל הייתה המחלה נפוצה בעיקר בירקון עד שנות ה-50 של המאה ה-20 אבל עקב פעילות של הסברה, מניעת כניסה למים והתקנת שירותים ציבוריים על גדות הנחל פסקה ההידבקות במחלה כמעט לחלוטין. למרבה האירוניה הכחדת המחלה התאפשרה עקב מותם של החלזונות בעקבות זיהום הנחלים; אחד החששות מפעולות שיקום הנחלים בארץ הוא חזרתה של הבילהרציה אל ישראל.
תופעות המחלה
המחלה נגרמת מביצי התולעים, ולא מהתולעים עצמן. התופעות תלויות בחלקן בסוג המחלה - סוגים שונים מתיישבים במקומות שונים בגוף הפונדקאי.
המחלה נחלקת לשלושה שלבים:
בכל המינים ישנה סכנה של הגעת ביצים לאזור עמוד השדרה, דבר הגורם פגיעות בעצבים.
טיפול ואבחנה
ניתן לאבחן את המחלה בצורה ודאית עם זיהוי ביצים בהפרשות: בצואה - במינים שמתיישבים במעיים, ובשתן - במינים שמתיישבים במערכת השתן. דרכים נוספות לאבחנה היא על ידי ביופסיה מהמעי או שלפוחית השתן, אבל דרך אבחנה זו פחות נפוצה בגלל היותה פולשנית.
הטיפול הוא על ידי התרופה פרזיקוונטל (praziquantel) שקוטלת את התולעים במנה חד פעמית, לרוב אין התווית נגד לטיפול. חסרונה הוא שהיא לא יעילה נגד תולעים לא בוגרות (יש להמתין עד להופעת ביצים בהפרשות). אין דרך לסלק את הביצים מהגוף, ויש להמתין להפרשתן, לכן היא אפקטיבית רק כשלושה חודשים ואילך מזמן החשיפה. כמו כן יש אפשרות להדבקה חוזרת, על אף שהסיכוי קטן יותר.
בילהרציה בישראל
המחלה הייתה נפוצה בישראל באזור נהר הירקון עד שנות ה-50, כאשר החלו להזרים שפכים לירקון נכחדו החלזונות אשר שימשו כפונדקאים לביצי הטפיל והמחלה נכחדה מהארץ.
לאנדרו קבררה
לאנדרו דניאל קבררה סאסיה (בספרדית: Leandro Daniel Cabrera Sasía; נולד ב-17 ביוני 1991 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אספניול.
קריירת מועדונים
קבררה גדל במחלקת הנוער של דפנסור ספורטינג, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך שבע הופעות ליגה.
ב-22 ביוני 2009 חתם קבררה באתלטיקו מדריד מלה ליגה. ב-2 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-1 לסביליה במסגרת המחזור ה-35 בליגה לעונת 2009/2010. בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון. בהמשך שיחק בקבוצות רקראטיבו ולבה, נומנסיה, הרקולס, ריאל מדריד קסטיליה וריאל סרגוסה במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
ב-15 ביולי 2017 חתם קבררה על חוזה לשלוש עונות בקרוטונה מהסרייה א'. ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על פיאצ'נצה במסגרת הסיבוב השלישי של קופה איטליה לעונת. ב-20 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 3-0 למילאן במסגרת המחזור הראשון לעונת 2017/2018. בסך הכל ערך קבררה חמש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-20 בינואר 2020 חתם קבררה על חוזה לארבע עונות וחצי באספניול מלה ליגה.
The End (שיר של הדלתות)
The End הוא שיר אפי של להקת הרוק האמריקאית הדלתות. הסולן ג'ים מוריסון כתב בתחילה את מילות השיר על פרידתו מחברתו מארי וורבלו, אך התפתח לאורך חודשים ספורים לשיר ארוך יותר העוסק במוות, מרד חברתי ותסביך אדיפוס במהלכו האדם יגיע לחירות בכך שהרג את מה שהוריו נטעו בו. הלהקה הקליטה את השיר, שהוא באורך 12 דקות, כשיר האחרון באלבום הבכורה שלהם שיצא לאור ב-4 בינואר ,1967. השיר זכה לפופולריות והצלחה גדולה יותר כששומש בסרט המלחמה של פרנסיס פורד קופולה ,"אפוקליפסה עכשיו" שיצא ב-1979 ,כשמונה שנים לאחר מותו של מוריסון, ובכך, הפך לשיר המפורסם ביותר של הלהקה.
השיר דורג במקום ה-336 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של מגזין "רולינג סטון" ב-2010. סולו הגיטרה בשיר דורג במקום ה-93 ברשימת "100 סולואי הגיטרה הגדולים בכל הזמנים".
כתיבה והקלטה
מוריסון כתב את השיר בליל חורף 1967 בבוץ מתחת למזח חוף ונציה בלוס אנג'לס ובמהלך ראיון בשנת 1969, הסביר את המילים;
כשהתראיין לליזי ג'יימס, הוא הסביר את משמעות הבית "My only friend, the End" בשיר; "לפעמים הכאב הוא יותר מדי לבחינה, או אפילו לסבול אותו...אבל זה לא הופך אותו לרשע - או בהכרח מסוכן. אבל אנשים חוששים ממוות אפילו יותר מכאב. מוזר שהם מפחדים מהמוות. החיים כואבים הרבה יותר ממוות. ברגע המוות הכאב נגמר. כן - אני מניח שזה חבר".
זמן קצר מעבר לנקודת האמצע של גרסת האלבום שאורכה כמעט 12 דקות, השיר נכנס לחלק מדובר עם המילים "הרוצח התעורר לפני עלות השחר/הוא נעל את נעליו". קטע זה של השיר מגיע לשיא דרמטי עם השורות, "אבא / כן בן? / אני רוצה להרוג אותך / אמא, אני רוצה..." (כשהמילים הבאות צרחו בלי להבין שמדובר ב"לזיין" ,שאת מילה זו צנזרו באמצעות עיצוב סאונד) שמדבר על תסביך אדיפוס. מוריסון עבד בהפקת תלמידים של ההצגה "אדיפוס רקס" בעת לימודיו באוניברסיטת פלורידה, והקלידן ריי מנזרק הסביר;
בספרו האוטוביוגרפי Riders on the Storm ,מתופף הלהקה ג'ון דנסמור נזכר ברגע בו מוריסון הסביר בפניו את משמעות השיר;
בנוסף לכך, לדברי מגזין מוג'ו והרולינג סטון במהלך תהליכי ההקלטה של השיר, מוריסון נהג לשכב על רצפת הסטודיו תוך כדי כך שהוא ממלמל וחוזר על המילים; "לזיין את האמא, להרוג את האבא" עד שלפתע עמד והשליך טלוויזיה על חלון לוח הבקרה באולפן. לאחר התקרית, הוא נשלח הביתה בידי המפיק פול רוטשילד אולם מוריסון לקח מנת LSD ,חזר במהלך הלילה לאולפן ההקלטות וריסס אותו במטיף כיבוי אש, אותה תקרית קרתה במהלך הקלטת השיר "Light My Fire" כשחשב מוריסון שהאולפן עלה באש כך לדברי הגיטריסט רובי קריגר, וכשרוטשילד חזר, הוא ביקש לתת את נזק האולפן לחברת אלקטרה רקורדס. השיר הוקלט באופן חי באולפן ללא אובר-דאבינג. שני טייקים הוקלטו כשהשני שומש עבור האלבום.
סגנון מוזיקלי
השיר תואר כאחד מחלוצי ז'אנר הרוק הגותי, כשבביקורתו של ג'ון סטיקני בויליאמס רקורד שיצאה באוקטובר 1967, תיאר אותו כ"רוק גותי". בשנת 2017, Pitchfork כלל את השיר ברשימת "סיפור הגות ב-33 שירים". באתר קוסמיק, ראסטי פייפס תיאר את סגנון השיר כאחת הדוגמאות המוקדמות של ארט רוק. אולם, למרות זאת, השיר בעצם מורכב מסגנונות של רוק פסיכדלי, ראגא רוק וספוקן וורד. בנוסף, סגנון המוזיקה בשיר מושפע מאוד ממוזיקה הודית בעיקר בחלקי הגיטרה. קריגר השתמש בכיוון גיטרה שלמד משיעוריו של ראווי שנקר בבית הספר הקנארי למוזיקה בלוס אנג'לס, על מנת ליצור סאונד דמוי סיטאר או וינה.
גרסאות אחרות
לשיר יצאו מספר גרסאות הנבדלות מהמקורית, בין היתר גרסה בת 6 וחצי דקות שיצאה בתקליטור The Very Best of The Doors. נעשה שימוש בשיר בסרט "אפוקליפסה עכשיו" שיצא 8 שנים לאחר מותו של מוריסון ,ב-1979, אך שומשה גרסה שעברה רמיקס במיוחד עבור הסרט. בראיון לרדיו משנת 2020, קריגר סיפר שלפרנסיס פורד קופולה ויוצרי הסרט הייתה רשות להשתמש בכמעט כל שירי הלהקה ,אך בחרו ספציפית בשיר הזה מאחר שהתאים.
בהופעות החיות, הלהקה נהגה לעשות את השיר כסוגר את ההופעות משום שהוא נקרא "הסוף". במועדון המטריקס בסן פרנסיסקו, גרסת השיר בהופעה הייתה כ-14 דקות, בזמן שההופעה המפורסמת ביותר של הלהקה בהוליווד בול ביולי 1968 ,הגרסה הייתה כ-15 דקות, בחורף 1970 במהלך הופעה בניו יורק השיר ארך 17 דקות וכך גם במאי 1970 בהופעה בדטרויט.
שינויים במחלוקת ואווירה
כשהלהקה הופיעה לראשונה עם השיר במועדון הפופולרי בלוס אנג'לס וויסקי א-גוגו בערך ככמה חודשים או שנה אחרי יציאת האלבום הראשון, הם נזרקו מחוץ למועדון בשל חלק האדיפוס בשיר שבו מוריסון שר על "לזיין את האמא" ולהרוג את אבא. חלק זה גם הפך לשנוי במחלוקת במרוצת השנים. אך לעומת זאת, מוריסון ידע שמדובר בנושא קשה ומטריד לשמיעה ולכן עשה זאת.
בנוסף לכך, בהופעות שלאחר מכן, מוריסון נהג לייצר אווירה מיסטית ומסתורית עבור הקהל כשהשיר נוגן כאשר נהג לצעוק את המשפט "Bring Out Your Dead" (הביאו את המתים שלכם) ,משפט שהיה מוכר בתקופת ימי הביניים בקרב המוציאים להורג. בנוסף נהג מוריסון לרקוד ריקוד אינדיאני עתיק שנקרא "ריקוד הרפאים" ,שלפי אמונות שונות בקהילת הילידים האמריקאים עליהם מוריסון למד, מחבר את עולם החיים עם עולם המתים כדי להביא שלום ושגשוג.
היפרלקסיה
היפרלקסיה היא תסמונת או מצבור תסמינים, המאופיינים בהתפתחות ספונטנית של יכולת קריאה אצל ילדים לפני גיל חמש, עם יכולת מועטה להבנת הנקרא. התסמונת מופיעה לעיתים בקרב ילדים בעלי עיכובים התפתחותיים, ומלווה בקשיים בעיבוד והבנת השפה המדוברת, ובקשיי התנהגות אצל חלק מהילדים, ותקשורת בינאישית. לרוב היא מסווגת כתסמונת הקשורה להפרעות הקשת האוטיסטית.
תיאור קליני
רוב הילדים הלוקים בהיפרלקסיה הם בנים. ילדים אלו מראים יכולת זיהוי אותיות וספרות בגיל שנה וחצי עד שנתיים, ולרוב בגיל שלוש הם מזהים קבוצות אותיות כמילים ומתחילים לקרוא. ההקשר שבו המילים מופיעות אינו משמעותי עבורם, והקריאה אינה משפרת כלל את התפתחות שפתם, שהיא נמוכה בהרבה מזו המצופה מבני גילם.
לא לכל הילדים ההיפרלקסים אותן יכולות בקריאה ובהבנה, אך לכולם יכולת גבוהה לזהות מילים מעבר למצופה בהשוואה לקבוצת השווים. אחד הקשיים של ילדים היפרלקסים היא שהקריאה שלהם הופכת לאובססיבית, הם קוראים כל דבר כתוב - שלטי רחוב, אריזות מזון וצעצועים, כתוביות על בגדים ועוד. הם מתקשים להתעלם מהגירוי החזותי של אותיות ומילים, משקיעים אנרגיה רבה בעיסוק בקריאה, וממעטים לשים לב לתחומי חיים אחרים.
להיפרלקסים קיים איחור בהתפתחות השפה או הפרעה בשלבי התפתחות השפה. לפעמים מתחילה שפה תקינה ופתאום נוצרת נסיגה בהתפתחות זו. הילד לא תמיד מבין את הנאמר לו, ולפעמים מתפרש דבר זה כחוסר שיתוף פעולה מצד הילד. הוא מתקשה לספר סיפור או לשחזר חוויה, ולענות על שאלות פתוחות כגון למה, איך, ומתי. ילדים הלוקים בהיפרלקסיה נוטים לאקולליה, כלומר חוזרים על כל הנאמר להם ואינם מצליחים להטות הטיות כדי להעביר מסר (לדוגמה, כאשר נאמר לילד "אתה רעב", הוא נוטה לחזור: "אתה רעב", במקום "אני רעב").
היפרלקסיה ואוטיזם
כיום לא ניתנת אבחנה רפואית רשמית של היפרלקסיה לילדים, ורובם מאובחנים כלוקים גם ב-PDD או אוטיזם, כתחלואה נלווית. ילדים אלו לוקים בתסמינים נוספים, כגון: התנהגות בלתי מותאמת וקושי בגמישות בהתנהגות; צורך בסדר ובקביעות במהלך היום; קושי מול שינויים; פחד ממקומות ואנשים לא מוכרים; עניין מועט בסביבתו ובקשר עם אחרים; קשיי קשב וריכוז או מיקוד קשב לאורך זמן בפעילויות מסוימות בלבד; קושי ביצירת קשר עין; פרסברציה ותנועות גוף חזרתיות כמו סיבוב חפצים או נפנוף ידיים; בעיות חרדה; רגישות תחושתית במגע עם מרקמים שונים ובשמיעת קולות חזקים; וכן התפרצויות זעם תכופות.
למרות הופעתן לעיתים קרובות ביחד, ההיפרלקסיה היא נפרדת מאוטיזם - אוטיזם היא לקות התנהגותית-חברתית והיפרלקסיה היא בעיה שפתית. לעיתים ילדים היפרלקסים מראים בגיל 2-3 התנהגויות שנחשבות אוטיסטיות. אך אצל ילדים אלו, ככל שיכולת הדיבור והבנת השפה משתפרות, ההתנהגויות האוטיסטיות נעלמות. לפיכך, על פי סוזן מילר, "פיתוח השפה הוא המפתח להתפתחותו של הילד ההיפרלקס".
גורמים
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי הגורמים להיפרלקסיה. על פי אליוט ונידלמן (1976), היפרלקסיה אינה הפרעה אלא יכולת מנטלית גבוהה יותר. לעומתם, ארם והיילי (1986) טוענים כי היפרלקסיה קשורה בדרך כלשהי לקשרים גנטיים.
טיפול
אחת משיטות הטיפול המקובלות עם ילדים הלוקים בהיפרלקסיה היא שימוש בקריאה לשם שיפור התסמינים. מכיוון שלא ניתן למנוע מילד היפרלקסי לקרוא כל דבר שנקרה בדרכו, ניתן לסייע לו באמצעות בחירה עבורו מה עדיף שיקרא, וניצול הקריאה לדברים שעליו ללמוד. במקום ליצור קשר ולימוד באמצעות השפה המדוברת, אותה הוא מתקשה להבין, ניתן להיעזר בשפה הכתובה בה הוא עוסק רבות, ככלי שבעזרתו ילמד הילד להבין את השפה המדוברת. השפה הכתובה קלה יותר לילד כי היא אינה תלויה בזמן שבה היא נאמרת ואז מתפוגגת, אלא היא מוצקה ונשארת לאורך זמן רב יחסית, ועל כן היא מאפשרת לילד לתפוש אותה, להבין ולעבד את המשמעות שלה. המבוגר או המטפל מסייע לילד להבין את המשמעות שמאחורי המילה הכתובה, וכך מסייע בלימוד של שיום חפצים ומקומות, בעריכת טבלאות של סדר יום המסייעות גם בהכנה לקראת שינויים בסדר יום זה, ועוד. אלו תורמים להגברת תחושת הביטחון של הילד בסביבתו. ניתן גם להסתייע במילה הכתובה ליצירת משחק משותף עם הילד (המתקשה במשחקי חברה ודמיון), כתיבת חוקי משחק, והקניית מיומנויות של משחק חברתי. במקביל, סיפוק הצורך האובססיבי של הילד לקריאה בצורה מבוקרת ומתאימה לצרכיו יוכל לסייע לילד להתפנות יותר לתחומים אחרים שמוצעים לו.
דניאל ברי
'''דניאל מ. ברי''' (נולד ב-1948) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת ווטרלו שבקנדה החל מ-1999.
ביוגרפיה
ברי נולד ב-1948 בעיר קליבלנד הייטס באוהיו שבארצות הברית. הוא קיבל תואר B.S במתמטיקה מהמכון הפוליטכני ע"ש רנסלר שבניו יורק ב-1969, ואת ה-Ph.D שלו במתמטיקה שימושית ומדעי המחשב מאוניברסיטת בראון ב-1974. עלה לישראל ב-1987 וכיהן כפרופסור בטכניון. בין השאר היה המנחה של לאה גולדין, יואל מארק וג'וני סרוג'י. ב-1999 עבר להתגורר בווטרלו שבאונטריו שבקנדה.
חיים אישיים
ברי הוא כבד שמיעה מלידה. הוא למד באופן טבעי לקרוא שפתיים בשפה האנגלית וכך הוא מסוגל לנהל שיחה פנים אל פנים. ב-10 בנובמבר 2001 פרסם מאמר בדבר שימור יכולתם של כבדי השמיעה להשתמש במחשב ובאינטרנט. במאמר זה פורס ברי את היתרונות שמציע עולם המחשוב לכבדי השמיעה, מעצם כך שאיננו דורש את היכולת לשמוע ואת חששו מכיוון ההתקדמות הנוכחי לכיוון של שימוש בממשקי מחשב מבוססי שיחה. ברי מציע במאמר שממשקי המחשב העתידיים יכילו כתוביות מסונכרנות עם הדיבור ואף "ראש צף" שיגיד את המילים עבור אלו מבין כבדי השמיעה שקוראים שפתיים.
ברי היה נשוי לאורנה ברי ולהם שתי בנות.
אלפונסו אספינו
לואיס אלפונסו אספינו גרסיה (בספרדית: Luis Alfonso Espino García; נולד ב-5 בינואר 1992 בסן ג'סינטו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת קדיס מלה ליגה.
קריירת מועדונים
אספינו גדל במחלקות הנוער של דאנוביו, הורקאן בוקאו, מירמאר מיסיונס ונסיונל. הוא ערך 132 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של נסיונל במסגרת ליגת העל האורוגוואית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-28 בינואר 2019 חתם אספינו על חוזה לשתי עונות וחצי בקדיס מהליגה הספרדית השנייה. בתום עונת העפיל עם המועדון ללה ליגה.
עכשיו ולתמיד
עכשיו ולתמיד (באנגלית: Ever After; מוכר גם כ"עכשיו ולתמיד - סיפור סינדרלה", Ever After: A Cinderella Story) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי שיצא לאקרנים ב-1998, בהשראת האגדה סינדרלה. הסרט בבימויו של אנדי טננט ומככבים בו דרו ברימור, אנג'ליקה יוסטון, ודאגרי סקוט. התסריט נכתב על ידי טננט, סוזאנה גראנט, וריק פארקים. המוזיקה המקורית נכתבה לסרט על ידי ג'ורג' פנטון. שיר הנושא "תחבק אותי" מבוצע על ידי להקת הרוק טקסס.
מרכיבי הפנטזיה העל-טבעיים של המעשייה הוסרו, והעלילה מוצגת כדרמה היסטורית המתרחשת בצרפת טרום המהפכה. הסרט נחשב לגרסה מודרנית, פוסט-פמיניסטית לסיפורה של סינדרלה.
עלילה
במאה ה-19, הגבירה (ז'אן מורו) מזמינה את האחים גרים לארמון שלה, כשהיא מסבירה להם כי הסיפור סינדרלה מתבסס על סיפורה האמיתי של דניאל דה ברבראק. היא מראה להם את הציור שלה, ואת נעל הזכוכית שלבשה.
הסיפור מתרחש במאה ה-16 בצרפת. אוגוסט דה ברבראק (ירון קרבה) הוא אלמן ואב לדניאל (אנה מגוויר) בת השמונה. אוגוסט מתחתן בשנית עם רודמילה דה גנט (אנג'ליקה יוסטון), ברונית עם שתי בנות, מרגריט וז'קלין (אליזבת' ארל ואלכס פולי). בערב הראשון לאחר הנישואין הוא מביא לדניאל את ספרו של תומאס מור אוטופיה. שבועיים אחר כך, בעודו יוצא לנסיעת עסקים, הוא לוקה בליבו ומת. מילותיו האחרונות הן לדניאל. הדבר גורם לרודמילה לקנא בילדה, ולנהוג בה באכזריות בעשר שנים הבאות. רודמילה לא מעוניינת בחקלאות, ומוכרת רבים מאנשי האחוזה כדי לשלם מיסים. היא חולמת לעזוב את האחוזה ולחזור לחצר המלוכה. דניאל בת השמונה עשרה (דרו ברימור) נאלצת לשרת את אחיותיה בביתה שלה. מרגריט (מייגן דודס) מפונקת, אכזרית וקצרת מזג, אבל הבת המועדפת על רודמילה. ג'קלין (מלאני לינסקי), בעלת אופי עדין  הרבה יותר, והיא נופלת קורבן להצקות מאמה ומאחותה.
בוקר אחד דניאל רואה אדם גונב את סוסו של אביה המנוח. היא זורקת עליו תפוחים מסל שסחבה, עד כי נפל מהסוס. אז היא מזהה שהגנב הוא הנסיך הנרי (דאגרי סקוט). הנרי מביא לה מטבעות זהב בתמורה לכך שלא תספר לאיש שראתה אותו. הנרי ברח מארמונו, כיוון שהמלך פרנסיס (טימותי ווסט), והמלכה מארי (ג'ודי פרפיט) נחושים שיינשא לנסיכת ספרד, גבריאלה. עם זאת, ניסיונו של הנרי לברוח עולה בתוהו, כאשר הוא נתקל בצוענים השודדים את לאונרדו דה וינצ'י (פטריק גודפרי). הנרי רודף אחרי הגנב ומחזיר את המונה ליזה לדה וינצ'י. בזמן שנרדף, השומרים שנשלחו לתפוס אותו עולים על עקבותיו, והוא נאלץ לחזור לביתו. בינתיים, דניאל משיגה שמלה נאה, ומתלבשת כאשת חצר, כדי לקנות חזרה את מוריס (וולטר ספארו), משרת אהוב, שהברונית מכרה לשלם את חובותיה. הנרי שומע את דניאל מתווכחת עם מוכר העבדים (אל אשטון), כשהיא מפגינה טיעונים סוציאליים. הנרי מתרשם מאוד. הנרי רוצה לדעת את שמה, והיא אומרת לו ששמה הוא ניקול, שהיה שמה של אמה שנפטרה בלידתה. באותו לילה, המלך פרנסיס אומר להנרי שהוא עורך נשף לכבודו של דה וינצ'י. בנשף הנרי חייב לבחור כלה או שיהיה חייב להנשא לגבריאלה.
בזמן שהיא מבלה עם החבר שלה, גוסטב (לי אינגלבי), הנרי רוכב באזור וגוסטב מגלה לו היכן דניאל גרה. לאחר שיצאה ממחבואה, דניאל רצה לבית שלה, מתלבשת בשמלה מהודרת, ומבלה את היום עם הנרי, שלוקח אותה לספריה. בדרך חזרה, הם מותקפים על ידי צוענים. דניאל משתמשת בתבונתה, ופותרת את הבעיה והם חולקים נשיקה ראשונה. למחרת בבוקר, דניאל תופסת את רודמילה ומרגריט לוקחות ממנה את שמלתה, ונעלי הזכוכית שאמה השאירה לה. אחרי שמרגריט מטיחה עלבונות בדניאל על מות אמה, דניאלה חוטפת את הנעליים, מכה את מרגריט בפניה, ורודפת אחריה. מרגריט מאיימת לזרוק את הספר אוטופיה לתוך האח, אם דניאל לא תחזיר לה את הנעליים. דניאל מחזירה לרודמילה את נעלי הזכוכית, ומרגריט עדיין שורפת את הספר אוטופיה. דניאל שבורת הלב, סופגת הלקאה על התנהגותה, וג'קלין מנסה לנחם אותה.
במהלך שיחה עם המלכה מארי, רודמילה מגלה כי דניאל היא הרוזנת המסתורית ששבתה את ליבו של הנרי. היא משקרת למלכה, ואומרת לה שדניאל מאורסת לאדם אחר. רודמילה הזועמת נועלת את דניאל בבית. גוסטב מביא את לאונרדו דה וינצ'י לעזור. דה וינצ'י משחרר את דניאל, ויחד עם השמלה של אמה, ונעלי הזכוכית, מעצב לה תלבושת מרשימה לנשף. כאשר דניאל מגיעה לנשף, רודמילה חושפת את דניאל, ומגלה להנרי שהיא משרתת. דניאל מנסה להסביר, אבל הנרי כועס על ההטעיה, ולא מאמין לה. דה וינצ'י מוצא נעל זכוכית שדניאל השאירה מאחוריה שברחה. הוא נוזף בכעס בהנרי על הגישה שלו, עוזב אותו עם נעל.
הנרי מחליט להנשא לגבריאלה, אבל אחרי שראה עד כמה אומללה גבריאלה, מבין כי הוא עדיין אוהב את דניאל, ומבטל את החתונה. הנרי מחפש את דניאל, אבל מגלה כי היא נמכרה, לפייר לה פיו (ריצ'רד אובריין), אציל אכזר שהטריד אותה בעבר. אחרי שפייר תוקף את דניאל במטרה לאנוס אותה, היא מתגוננת, וחותכת את פייר בפניו. היא מאיימת עליו שהיא יודעת להשתמש בחרבות, וכי תסרס אותו אם לא ישחרר אותה. פייר נותן לדניאל את המפתח לאזיקים שעל ידיה. הנרי מגיע אחרי שדניאל יוצאת מן האחוזה. הוא מתנצל ומציע לדניאל נישואין, על ידי נעילת נעל הזכוכית על הרגל שלה.
לורן, הקפטן של המשמר, מבקש מרודמילה ובנותיה להגיע לארמון. כאשר נשאל, מסביר שאין בעיה, וכי רודמילה ובנותיה אמורות להגיע בפאר הולם. כאשר הן מגיעות לארמון, המלך פרנסיס מאשים רודמילה, ששיקרה למלכה. רודמילה מודה כי ייתכן שהגזימה, אך עשתה זאת למען בנותיה האהובות. מרגריט מנסה להתחמק מהאשמות, ומייד מכריזה על עצמה כקורבן למזימות של אמה. התנהגותן מעצבנת את המלך שמשתיק את שתיהן. המלכה מארי שוללת את תואר הברונית מרודמילה, ומאיימת להגלות אותה, אלא אם כן, משהו בחצר המלוכה ידבר בזכותה. ברגע האחרון, דניאל מופיעה. הנרי מציג אותה כאשתו, ודניאל מבקשת מהמלכה שתתייחס אליהן כפי שיתייחסו אליה. רודמילה ומרגריט נידונות לעבודה במכבסה. בגלל טוב הלב שלה לדניאל, ז'קלין אינה נענשת, ובמקום זאת, יש להניח שהתחתנה עם לורן והפכה לאחת מנערות החצר של דניאל. אחרי שדה וינצ'י נותן את להנרי ולדניאל ציור, הם חולקים נשיקה. הסרט נגמר שחוזרים לגבירה ולאחים גרים, שהגבירה מסבירה להם שהיא צאצאית של הנרי ודניאל, ושהסיפור אמיתי.
ביקורת
הסרט זכה בעיקר בביקורות חיוביות. באתר עגבניות רקובות הסרט זכה בציון של 91%. באתר מציינים כי מדובר בעיבוד משעשע ומעניין לאגדה ישנה, וכי ברימור עושה את הסרט. באתר Metacritic היא זכתה בציון של 66.
עיבוד למחזמר
בשנת 2019 עובד הסרט למחזמר בהפקת תיאטרון אליאנס.
ספרון המחזמר ומילות השירים נכתבו על ידי מארסי הייזלר והלחנים על ידי זינה גולדריץ'.
במחזמר מככבים סיירה בוגס, טים רוגן, רייצ'ל יורק ודייוויד גאריסון.
ברוריי
ברוריי (באנגלית: Bruray) הוא אי בקבוצת איי סקריז החיצוניים, באיי שטלנד שבסקוטלנד. האי הוא המזרחי באיים המיושבים של סקוטלנד.
האי מחובר במעבורת עם הנמל וידלין והעיירה לרוויק שבמיינלנד. כמו כן ממשטח הנחיתה שבאי ממריאות טיסות של חברת לוגאנאייר לטינגוול.
האי מקושר באמצעות גשר "סקריז" לאי הוסיי. גשר הבטון נבנה בין האיים ב-1957.
באי מצוי בית הספר הקטן ביותר בסקוטלנד.
רודניק על נהר סן
רודניק  (בפולנית: Rudnik nad Sanem) היא עיירה במחוז ניסקו שבפרובינציית פודקרפאטי בפולין, על גדת נהר סן, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
רודניק הייתה מיושבת מהמאה ה-14, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1656 התקיים בסביבת העיירה קרב בין גייסות האימפריה השוודית ובין כוחותיו הפולניים של ההטמאן צ'ארניצקי, אשר הסתיים בניצחון פולני.
באופן מסורתי התבססה כלכלת העיירה על השטת סחורות דרך נהר סן לעבר נמל דנציג, אך במהלך המאה ה-19 קיבל היישוב צביון תעשייתי. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית.
יהודי רודניק
יהודים ישבו בעיירה עוד קודם למאה ה-17, אך באמצע מאה זו נטבחו בידי הגייסות הפולנים שלחמו נגד השוודים. במהלך המאה ה-18 שב היישוב היהודי בעיירה להתפתח, ובמהלך המאה ה-19 השתקעו בעיירה מספר אדמו"רים.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים. במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה, בין היתר בשל הפגיעה בהם בידי החיילים הרוסים והקוזקים. בשנת 1920 נערכו מהומות אנטישמיות נגד יהודי העיירה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 805 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
טרם כיבוש העיירה בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הספיקו יהודים רבים להימלט ממנה מזרחה, אל מעבר לנהר סן. עם כניסת הגרמנים ליישוב, גירשו את רוב יהודיו ממנו, אך לאחר מספר שבועות שבו אלו לבתיהם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת תשלום סכומי כופר. בשנת 1942 הועברו היהודים שנותרו בעיירה למספר גטאות בסביבתה, מהם שולחו לאחר מכן למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אדוארד הנרי פוטאסט
אדוארד הנרי פוטאסט (באנגלית: Edward Henry Potthast; 10 ביוני 1857 - 9 במרץ 1927) היה צייר אימפרסיוניסט אמריקאי. הוא ידוע בציוריו של אנשים בשעות הפנאי בסנטרל פארק ובחופי ניו יורק וניו אינגלנד.
ראשית החיים
אדוארד הנרי פוטאסט נולד ב־10 ביוני 1857 בסינסינטי, אוהיו להנרי איגנץ פוטאסט וברנאדין שיפרס.
מיום 10 ביוני 1879 עד 9 במרץ 1881, פוטאסט למד אצל תומאס סטרוויטה נובל, קפטן בדימוס צבא הקונפדרציה שלמד אצל תומאס קוטור בפריז. מאוחר יותר למד פוטאסט באקדמיה המלכותית במינכן אצל הצייר יליד אמריקה קרל מאר. קדמו לפוטאסט במינכן אמנים אחרים מהמערב התיכון כמו ג'ון הנרי טוואצ'טמן, ג'וזף דה קמפ ופרנק דובנק.
לאחר שחזר לסינסינטי בשנת 1885 הוא חידש את לימודיו אצל נובל. בשנת 1886 הוא נסע לפריז, שם למד אצל פרננד קורמון. בשנת 1895 הוא עבר להתגורר בעיר ניו יורק ונשאר שם עד מותו בשנת 1927.
קריירה
עד גיל שלושים ותשע התפרנס פוטאסט כליתוגרף. רכישת אחד מציוריו על ידי מוזיאון סינסינטי לאמנות עודדה אותו לנטוש את הליתוגרפיה ולהמשיך בקריירה של אמן. ציוריו שמרו על הצבעים המאופקים והניגודים החזקים של האסכולה במינכן, עד שאימץ את לוח הצבעים האימפרסיוניסטי בסוף הקריירה שלו.
לאחר הגעתו לניו יורק עבד פוטאסט כמאייר במגזינים, והציג באופן קבוע באקדמיה הלאומית לעיצוב, בחברת האמנים האמריקאים וזכה בפרסים רבים. בשנת 1908 התקין סטודיו בבניין גיינסבורו. לאחר מכן הוא צייר תמונות מלאות אור שמש של סנטרל פארק, נופי ניו אינגלנד, וסצנות החוף של לונג איילנד שעבורם הוא זכור בקרב אנשי האמנות.
עבודתו מוצגת במוזיאונים רבים ומרכזיים בארצות הברית. הוא חי בגפו ולעולם לא התחתן, הוא נפטר בסטודיו בניו-יורק ב-9 במרץ 1927.
אדנו וירוס 36
אדנו וירוס 36  (באנגלית: Human adenovirus 36 או HAdV-36, ובקיצור: AD-36) הוא מין אחד מתוך 57 מינים אחרים הידועים מזן האדנו וירוס. הנגיף התגלה לראשונה ב-1978 אצל ילדה שסבלה מדלקת בדרכי העיכול וסוכרת.
אדנו-וירוס ידוע בכך שהוא גורם לדלקות בדרכי הנשימה והעיניים, אך הוא נקשר לראשונה עם השמנה על ידי ד"ר ניחיל דורנדאר.
נראה קשר בין כמות הנוגדנים לנגיף בדם לכמות השומנים בדם אצל 30% מהאנשים שסובלים מהשמנה בארצות הברית.
זהו הנגיף היחיד אצל בני אדם שנקשר להשמנה. המכניזם שעל פיו אדנו-וירוס 36 גורם להשמנת יתר קשור לגן E4orf1, שמדביק את גרעין התאים המארחים. E4orf1 משפיע על אנזימים שמעודדים ייצור שומנים, ועל מולקולות התמיינות שגורמים לעליה בכמות הטריגליצרידים ועל ייצור של תאי שומן חדשים מתוך תאי גזע שכבר נמצאים ברקמת השומן.
פרסומים נוספים
ב-26 בינואר 2009 מסר ד"ר ניחיל דורנדאר הצהרה לגבי הקשר שבין השמנת יתר ואדנו-וירוס 36, כמו כן הוא הזהיר מפני ההדבקה הפשוטה על ידי עיטוש או אפילו לחיצת ידיים, בנגיף שנראה כי הוא משתתף במגפת ההשמנה העולמית.
האוסיי
האוסיי (באנגלית: Housay) הוא אי בקבוצת איי סקריז החיצוניים באיי שטלנד שבסקוטלנד. באי זה, המקושר לאי ברוריי בגשר בטון, מתגוררים כ-45 תושבים. באי ממוקמים המרכז התרבותי של קבוצת איי סקריז (הכולל אחת משתי החנויות בקבוצת האיים, אולם ציבורי, כנסייה, בית ספר וסניף דואר).
נתן מברסלב
רבי נתן שטרנהרץ, המוכר גם כרבי נתן מברסלב או רבי נתן מנמירוב, או בראשי התיבות מוהרנ"ת (ט"ו בשבט ה'תק"ם – י' בטבת ה'תר"ה, 22 בינואר 1780 – 20 בדצמבר 1844) היה תלמידו המובהק של רבי נחמן מברסלב, מפיץ תורתו המרכזי, ומנהיגה-בפועל של חסידות ברסלב אחרי מות רבו.
ביוגרפיה
וכך מסופר על התקרבותו של רבי נתן לרבי נחמן:
ר' נתן העלה על הכתב את כל התורות והמאמרים ששמע מר' נחמן. לאחר מותו ניסה ר' נתן לשמר את חסידות ברסלב. הוא תיקן עלייה לציון וקיבוץ חסידי בראש השנה. הוא היה נוסע בין קהילות החסידים בערים הסמוכות, וכן הדפיס את ספרי ר' נחמן. ר' נתן לא טען להיותו האדמו"ר של חסידי ברסלב, אלא המנהיג והמאחד, ולשיטתו הרבי נשאר תמיד ר' נחמן.
בשנת 1811 הדפיס את הספרים ליקוטי מוהר"ן ו"ספר המידות". בשנים 1819–1821 קנה את כל הנדרש להקמת בית דפוס, והעמיד בית דפוס לא-חוקי בביתו, שם הדפיס את ליקוטי מוהר"ן, השלמת ספר המידות ותיקון הכללי בשנת 1821. כדי לא למשוך את תשומת השלטונות נכתב על הספרים שנדפסו באוסטרוה או במוהילב. ר' נתן עסק בהדפסת ספרים במשך כל ימיו, ובכך הפך את ספרי ברסלב לנפוצים ביותר בין ספרי החסידות. השפעתם יצאה אפילו מתחום החסידות ועברה לתחומים שונים, כמו ספרות ותיאטרון.
בשנת 1822, תוך כדי מלחמת העצמאות היוונית, מטורקיה, יצא ר' נתן למסע לארץ ישראל ושהה בה מספר חודשים.
ר' נתן התקין אספת חסידים אצלו בברסלב בחג השבועות ובחנוכה. בשנים 1834–1838 התחדש גל רדיפות נגד חסידי ברסלב בניצוחו של רבי משה צבי גוטרמן מסאווראן. חסידי ברסלב נקראו כופרים, נאסר לאכול משחיטתם, להתחתן איתם ולרחם עליהם. הרדיפות פסקו אחר מותו של הרב גוטרמן. בזמן הרדיפות נעצר ר' נתן, רכושו הוחרם, נאסר עליו להתגורר בברסלב, והוא עבר לעיר הולדתו נמירוב.
בית היתומים הספרדי
בית חינוך יתומים הכללי או בית היתומים הספרדי הוא מוסד צדקה שהוקם ב-1902 על ידי ועד העדה הספרדית בירושלים. המבנה נמצא סמוך למרכז כלל, בין רחוב יפו לרחוב אגריפס.
תולדות המוסד
בקרב העדה הספרדית בשלהי השלטון העות'מאני גברה התופעה של יתומים נטושים בשל המגפות שפקדו את העיר והעוני הרב ששרר בקהילה. אחד האיומים היה שהמיסיון, שפעל בקרב היהודים העניים, ייקח חסות על היתומים. לפיכך שכר ועד העדה הספרדית בראשות הרבנים יעקב מאיר ובן-ציון מאיר חי עוזיאל דירות בעיר העתיקה לחינוך והכשרה ליתומים בני העדה. ב-1904, פנה הרב מאיר לאחים לבית ברוכוף: אברהם, יצחק, יעקב ומשיח, סוחרים בוכרים שגדלו והתגוררו באותה עת בטשקנט ולמשפחת יששכרוף, שיממנו הקמת מבנה קבע עבור היתומים, ובסיוע החכם באשי יעקב שאול אלישר אותרה נחלה בקצה העיר דאז להקמת מבנה קבע למוסד, שנחנך ב-1908. המשפחות הקדישו למוסד הכנסות מקרן לה הוקדשו הכנסות מנכסי נדל"ן בירושלים ומתרומות שונות. העמותה "בית חינוך יתומים הכללי", שנרשמה ב-1978 היא ממשיכתה של קרן ההקדש. בנוסף שלחו פרנסי המוסד שד"רים לחו"ל לגיוס תרומות.
בשנת 1906 התפרסם "ספר החוקים והתקנות אשר למוסד", ממסמך זה ומקבלות שסיפק המוסד על תרומות נלמדים מטרותיו, תפיסתו ופרטי התנהלותו.
במוסד למדו בנים יתומים מגיל 6 ועד 15 מכל העדות. שפת הלימוד הייתה עברית והלימודים כללו שילוב של לימודי יהדות ומלאכה. כן נלמדו "שפת הארץ" (ערבית) ו"שפת המדינה" (טורקית עות'מאנית). בין המורים במוסד היה המלחין אברהם צבי אידלסון. חלק מחניכיו המשיכו לסמינר למורים של חברת עזרה של יהודי גרמניה וחלקם המשיכו את לימודי המקצוע בבית הספר אליאנס הסמוך.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הוחרם המבנה על ידי צבא גרמניה והפך למפקדה. בקומה העליונה השתכנו משרדי קצינים ובקומה התחתונה הותקנו מחסנים ואורוות לסוסים.
בשנות העשרים שכרה אגודת "ישורון" אולם במתחם, שהיה מעונו הראשון של בית הכנסת ישורון, בית הכנסת האשכנזי-המודרני הראשון והמרכזי בירושלים. את שני ספרי התורה הראשונים תרמו משפחת אלישר והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
תיאור המבנה
מבנה אבן ירושלמית דו-קומתי בצורת האות רי"ש, התוחמת חצר גדולה מרוצפת אבן. החצר הייתה תחומה בעבר מצידה הפתוח על ידי מבנים שהיו שייכים לבית הספר אליאנס (כי"ח). מבנים אלה נהרסו בשנות השמונים לשם הקמת מרכז כלל ובניין "חלונות לירושלים".
הקומה השנייה, אליה עולה גרם מדרגות חיצוני מפינת החצר, מוקפת מרפסת ארוכה, ממנה נפתחות כניסות החדרים. חזית המבנה פנתה בעבר לרחוב יפו, אך בשנות החמישים נבנה לפניה טור מבנים מסחריים שמסתיר אותה. הצד האחורי של "רגל" ה-רי"ש (הניצב לחזית המקורית) נמתח לאורך סמטת בורוכוף המחברת את רחוב יפו ורחוב אגריפס ותוחמת את שכונת אבן ישראל. הכניסה למבנה כיום היא מסמטת בורוכוף, סמוך למדרגות העולות לקומה השנייה.
דוד קרויאנקר מציין את האיכות הגבוהה והקפדנית של הבנייה ועיטור הפתחים, הן החיצוניים וה הפנימיים. מאידך, תוכניות שימור מבנים שהוכנו לבניין לא יצאו אל הפועל, מצבו מוזנח יחסית והוא סמוי מעינם של רבבות הפוסעים לצידו מדי יום.
הוספת בינוי במגרש המבנה
בשנת 2021 הוגשה תוכנית בניין עיר (תב"ע) שמטרתה הוספת בינוי בקצוות החלקה בה שוכן המבנה - הוספת מבנה בן 10 קומות על רח' יפו ומגדל בן 30 קומות (שמאוחר יותר צומצם ל-24 קומות) על רח' אגריפס. התוכנית מקודמת בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז ירושלים, חרף התנגדות המועצה לשימור אתרי מורשת ועיריית ירושלים, אשר טוענות כי מבנה בית היתומים הוא "מונומנט לשימור" אשר הבינוי המוצע יפגע בו קשות. נכון לחודש מרץ 2023 טרם התקבלה הכרעה בוועדה המחוזית בדבר הבינוי המוצע.
דגל הליגה הערבית
דגל הליגה הערבית הוא דגל ירוק שבמרכזו חותם הליגה הערבית וכן שרשרת זהב בת 22 חוליות המסמלות את 22 חברות הליגה בעת אימוץ הדגל. במרכז הסמל - שם הארגון בערבית. הדגל אומץ ב-8 במרץ 1945. דגלו של נשיא הליגה הערבית דומה לדגל הליגה אולם רקעו של הדגל לבן.
ברייטברן
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-23 במאי 2019 ובארצות הברית ביום המחרת, ה-24 במאי 2019.
רקע
הסרט בוחן את השאלה מה היה קורה לו ילד מעולם אחר נחת על פני כדור הארץ, אך במקום להיות גיבור האנושות, הוא היה מתגלה כישות יותר מרושעת.
בטוויסט אפל על סוגת גיבורי-על, זוג חסר ילדים מאמץ תינוק שהגיע מן הכוכבים, אך בעוד הזוג מנסה לגדל את הילד ולחנך אותו להיות אדם מן השורה, רשע מתחיל לגדול בתוכו והוא מטיל את אימתו על הסובבים אותו.
עלילה
בשנת 2006, חללית מתרסקת בעיירה "ברייטברן" שבקנזס. טורי וקייל ברייר, זוג שלא מסוגל להביא ילדים לעולם, מוצאים את החללית ובתוכה תינוק. הזוג מאמץ את התינוק וקורא לו ברנדון. לאחר מכן, הם מחביאים את החללית באסם בחווה בה הם גרים במטרה להסתיר את האמת מבנם.
12 שנה לאחר מכן בשנת 2018, החללית מתחילה לשדר אותות הגורמים לברנדון ללכת מתוך שינה לכיוון האסם. ברנדון מנסה לפתוח את דלת האסם, אך טורי עוצרת אותו. בחלוף הזמן, ברנדון מתחיל להציג כוחות על טבעיים ואופיו נהיה יותר אגרסיבי.
באחד הימים בבית הספר, בזמן תרגיל "אמון" (בו המשתתף צריך להפיל את עצמו אחורנית, תוך ציפייה שחבריו יתפסו אותו) ברנדון מפיל את עצמו על נערה בשם קייטלין קונור, אך קייטלין נותנת לו ליפול לאדמה וקוראת לו סוטה לאחר שחזתה בו מציץ לחלון חדר השינה שלה בלילה קודם לכן. ברנדון, שנעשה כועס מההאשמות של קייטלין כלפיו, מוחץ את ידה. באותו הלילה, ברנדון שוב הולך מתוך שינה ומצליח להיכנס לאסם ולמצוא את החללית, אך נפצע בידו ממתכת החללית. טורי וקייל מגיעים ורואים את ברנדון מרחף באוויר, תוך שהוא ממלמל מילים חסרות פשר. טורי חושפת בפני ברנדון מהיכן הוא הגיע וברנדון הזועם בורח מהבית. בהמשך הוא מגיע לביתה של קייטלין ומנסה להתנצל על שפגע בה, אך קייטלין אומרת לו שאימה, אריקה, אסרה עליה לדבר עימו, ולפיכך הוא הורג את אריקה ומעלים את גופתה. המשטרה מוצאת סמלים מוזרים מצוירים על חלונות מקום העבודה של אריקה בזמן שהם חוקרים את היעלמותה.
למחרת, ברנדון הורג את דודו נואה בכך שהוא מרים את רכבו לאוויר ומרסק אותו באדמה. טורי וקייל (שלא מודעים למעורבותו של ברנדון) מספרים לברנדון שדודו נואה מת, אך ברנדון לא מראה אמפתיה או רגש, מה שמכעיס את הזוג. קייל מאשים את ברנדון ברצח נואה ותופס אותו בחוזקה בידו, אך ברנדון הודף אותו ממנו בזעם. בהמשך קייל מוצא את חולצתו המוכתמת בדם של ברנדון מערב מותו של נואה ומראה אותה לטורי, אך היא מסרבת להאמין שברנדון אחראי למותו של נואה.
קייל לוקח את ברנדון למסע ציד ביער ומנסה לירות בברנדון בעזרת רובה צלפים. התכנית נכשלת וברנדון (שלא נפגע כלל מהקליע) הורג את קייל. השריף מגיע לבית משפחת ברייר ורוצה לדבר עם ברנדון. טורי מספרת לשריף שקייל וברנדון לא בבית והשריף מראה לה את הסימנים שנמצאו בזירות הרצח של אריקה ונואה. טורי מוצאת את המחברת של ברנדון, בה הוא צייר את אותם הסימנים וכתב את המשפט "לשלוט בעולם". טורי מבינה שקייל צדק כל הזמן ומנסה להתקשר אליו כדי להזהירו, אך ברנדון עונה לה ורומז שקייל מת, ושהוא בדרכו אליה.
ברנדון חוזר ומתחיל להרוס את הבית, בדרך הורג את השוטרים שמגיעים לזירה כדי לסייע. טורי נזכרת שהחללית איתה ברנדון הגיע יכולה לפצוע אותו ונסוגה לאסם, בו היא מוצאת את גופתה של אריקה. ברנדון רודף אחרי טורי והאחרונה מנסה להגיד לברנדון כמה שהיא אוהבת אותו. ברגע של היסח דעת, טורי מנסה לדקור את ברנדון בעזרת חלק חד מהחללית, אך ברנדון מצליח להתחמק. ברנדון ממריא לשמיים ביחד עם טורי בידיו וזורק אותה אל מותה. בדיוק באותו הרגע, מטוס מתקרב אל ברנדון ומתנגש בו.
למחרת, מתברר שהמטוס התרסק באורח מסתורי ישירות על האסם (ועל החללית, מה שגורם לה להיהרס ואיתה גם חולשתו היחידה של ברנדון). כתבי חדשות מגיעים לסקר את ההתרסקות ומציינים שברנדון הוא השורד היחיד מהאירוע (בלי לדעת שהוא זה שגרם לו).
על רקע כתוביות הסיום, ברנדון מתחיל במסע השמדה עולמי, אותו התקשורת מסקרת ומעניקה לברנדון את הכינוי "ברייטברן". חובב תאוריות קשר בשם "טי הגדול" מדבר על ברייטברן ועל אנשים נוספים בעלי כוחות על בעולם, מפציר באנושות לקחת עמדה ולהתנגד להם.
הפקה
הסרט הוכרז בדצמבר 2017, כסרט אימה ללא כותרת, עם ג'יימס גאן כמפיק, בריאן ומארק גאן כתסריטאים ודייוויד ירובסקי כבמאי.
במרץ 2018, אליזבת בנקס, ג'קסון א. דאן, דייוויד דנמן, מרדית' האגנר ומאט ג'ונס לוהקו לצוות השחקנים, והצילומים החלו באותו חודש.
יציאה לאקרנים
הסרט יצא לאקרנים בבכורה עולמית ב-24 במאי 2019, אף על פי שבמקור היה אמור לצאת לאקרנים ב-30 בנובמבר 2018.
בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-23 במאי 2019.
קישורים חיצוניים
ביקורות
פייטרו נני
פייטרו סנדרו נני (באיטלקית: Pietro Sandro Nenni; 9 בפברואר 1891 – 1 בינואר 1980) היה עיתונאי ופוליטיקאי איטלקי סוציאליסטי, שכיהן כמזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (PSI) וכסנאטור לכל החיים משנת 1970 ועד מותו. זוכה פרס סטלין לשלום לשנת 1951. דמות מרכזית בשמאל הפוליטי האיטלקי משנות ה-20 ועד שנות ה-60.
תפקידיו הבולטים בממשלה האיטלקית היו שר החוץ בשתי כהונות: האחת תחת ראש הממשלה אלצ'ידה דה גספרי בין 1946 ל-1947, והשנייה תחת ראש הממשלה מריאנו רומור בין 1968 ל-1969. בנוסף כיהן כסגן ראש ממשלת איטליה אלדו מורו בין 1963 ל-1968.
ראשית חייו
פייטרו סנדרו נני נולד בעיר פאנצה שבמחוז אמיליה-רומאניה, איטליה. אחרי שהוריו הכפריים נפטרו, הוא נמסר לבית יתומים על ידי משפחה אריסטוקרטית.
הוא היה מזוהה בתחילת דרכו עם המפלגה הרפובליקנית האיטלקית. ב-1908 הוא הפך לעורך של העיתון הרפובליקני בעיר פורלי. העיתון הסוציאליסטי בעיר נערך בזמנו על ידי בניטו מוסוליני, שעתיד להנהיג את איטליה כדיקטטור פשיסטי. נני נכלא ביחד עם מוסוליני ב-1911 בשל השתתפותם בתנועת המחאה כנגד המלחמה האיטלקית-עות'מאנית בלוב.
מלחמת העולם הראשונה
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא תמך בהתערבות של איטליה במלחמה. ב-1915 הוא התנדב ללחום בחזית איזונצו. אחרי שנפצע הוא נשלח לביתו והפך לעורך של העיתון הרפובליקני "Mattine d'Italia". בעיתון הוא הגן על השתתפות איטליה במלחמה. בשלהי המלחמה חזר נני לשרת בחזית.
כשהמלחמה נגמרה הוא הקים ביחד עם מספר יוצאי צבא בעלי השקפות מהפכניות קבוצה הנקראת "פאשיו" (Fascio). הקבוצה התפרקה במהירות והוחלפה בגוף פשיסטי אמיתי. בזמן שמוסוליני הסוציאליסט הפך לפאשיסט, נני הרפובליקני הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ב-1921, אחרי שזו התפצלה מהאגף שבעתיד יקים את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI). ב-1923 אחרי המצעד על רומא הוא הפך לעורך של ביטאון המפלגה הסוציאליסטית Avanti!, ולקח חלק פעיל בפעילות אנטי-פשיסטית. ב-1925 הוא נעצר על פרסום ספרון אודות הרצח של המנהיג הסוציאליסטי ג'אקומו מאטיאוטי בידי פשיסטים. כשמשרדי העיתון Avanti הועלו באש ופרסום העיתון נאסר ב-1926, נני היגר לצרפת שם הפך למזכיר של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
בגלות
בפריז, שם עבד ככתב של עיתון Avanti ב-1921 הכיר את לאון בלום (ראש הממשלה הסוציאליסטי של צרפת מ-1936 עד 1937), מרסל קצ'ין, רומן רולן וז'ורז' סורל. נני יצא להילחם בשורות הבריגדות הבינלאומיות שהשתתפו במלחמת האזרחים בספרד. היה שותף לייסוד חטיבת גריבלדי במלחמה. אחרי ההפסד של הרפובליקה הספרדית וניצחונו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו, הוא חזר לצרפת. ב-1943 הוא נעצר על ידי הגרמנים בצרפת של וישי ונכלא באי פונזה שבאיטליה. הוא שוחרר בהוראתו של מרשל פייטרו באדוליו.
לאחר שחרורו באוגוסט 1943 הוא חזר לרומא כדי להנהיג את המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, שאוחדה מחדש תחת השם "המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית של איחוד הפרוליטריון". לאחר כניעת איטליה לכוחות בעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, הוא כיהן כאחד מהבכירים בוועדת השחרור הלאומית, ארגון המחתרת של הפרטיזנים האיטלקים בזמן הכיבוש הגרמני.
אחרי המלחמה
ב-1944 הוא הפך למזכיר הלאומי של המפלגה הסוציאליסטית בשנית, תוך כדי שהוא מחזק את הקשרים בין מפלגתו למפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI). אחרי השחרור הוא קיבל סמכות ממשלתית והתמנה לסגן ראש הממשלה ולשר האספה המכוננת בממשלתו של פרוצ'ו פארי ובממשלתו הראשונה של אלצ'ידה דה גספרי. הוא כיהן כשר החוקה ובאוקטובר 1946 הוא הפך לשר החוץ בממשלתו השנייה של דה גספרי.
היפתחות למרכז-שמאל
בתחילת שנות ה-60 הוא נפתח לשיתוף פעולה עם מה שכונה המרכז-שמאל, מה שאיפשר הקמת ממשלה בין המפלגה הסוציאליסטית לנוצרים הדמוקרטים והחזיר את המפלגה הסוציאליסטית לממשלה לראשונה מאז 1947. הוא הקים קואליציית מרכז-שמאל עם סרגט, אלדו מורו ואוגו לה מלפה וחתר לאיחוד עם המפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית האיטלקית (PSDI). בין 1963 ל-1968 כיהן כסגן ראש הממשלה במשך שלוש ממשלות שונות בראשו של אלדו מורו ובדצמבר 1968 הוא מונה לשר החוץ בממשלתו הראשונה של מריאנו רמור, אך התפטר מתפקידו ביולי 1969 כאשר הקואליציה המרכז-שמאלית קרסה.
בשנת 1969 פרש נני מתפקידו כמנהיג המפלגה הסוציאליסטית ומונה לסנאטור לכל החיים ב-1970. ב-1971 ניסה להיבחר לנשיאות איטליה, אך נכשל. הוא נפטר ברומא ב-1 בינואר 1980. אחת מארבע בנותיו נספתה באושוויץ, אחרי שהיא ובעלה נעצרו על ידי הגרמנים בשל הדפסת והפצת עיתונים וחוברות קומוניסטיות. נני היה אתאיסט.
ATR
ATR (ראשי תיבות של Aerei da Trasporto Regionale - "מטוסים לתעבורה אזורית") היא יצרנית מטוסים איטלקית-צרפתית, שמניותיה מחולקות בצורה שווה בין התאגידים קבוצת איירבוס וקבוצת לאונרדו.
המטוס הראשון של החברה היה ATR 42, טיסת המבחן שלו התקיימה באוגוסט 1984, וייצורו הסדרתי החל בדצמבר 1985. בסלון האווירי בפריז בשנת 1985 הציגה החברה מטוס גדול יותר - ATR 72, וייצור סדרתי של מטוס זה החל בשנת 1986.
בין לקוחותיה הגדולים של החברה, חברות התעופה הבאות: תאי איירווייז אינטרנשיונל, צ'ק איירליינס, אייר ניו זילנד, אולימפיק איירליינס, לוט פוליש איירליינס, אליטליה, וטארום. חברת ארקיע הפעילה בעבר חמישה מטוסים מסוג ATR 72. חברת ישראייר מפעילה שלושה מטוסי ATR 72.
גוף המטוס מיוצר במפעל החברה בנאפולי, כנפיו בבורדו, והוא מורכב בטולוז.
להציל את הנמר
להציל את הנמר (באנגלית: To Save the Tiger) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1973, בבימויו של ג'ון ג. אבילדסן, עם ג'ק למון וג'ק גילפורד בתפקידים הראשיים. התסריט נכתב על ידי סטיב שגן, ומבוסס על ספרו "להציל את הנמר" (1972).
העלילה מתארת יממה בחייו של בעל מפעל, שסובל מפוסט טראומה, ומרגיש שהעולם שלו הולך ונחרב ביחד עם מפעלו, ועליו לנקוט באמצעים קיצוניים כדי להציל אותו, כמו שצריך להציל את הנמרים (טיגריסים) שנותרו בהודו.
תקציר העלילה
הארי סטונר (ג'ק למון) הוא בעל מפעל בגדים בלוס אנג'לס. הוא סובל מפוסט טראומה בעקבות השתתפותו כלוחם בקרב אנציו שמתבטאת בסיוטי לילה, דיבור מתוך שינה ועצבנות. אשתו ג'נט (פטרישה סמית') לא מבינה למצוקתו ודורשת ממנו כל הזמן להיבדק על ידי פסיכיאטר. את בתו הוא שלח ללמוד בשווייץ כדי להציל אותה מהחינוך הקלוקל, הסמים והזנות בלוס אנג'לס.
הוא עושה הכל כדי שהמפעל שמעסיק עשרות עובדים, רובם נשים, ימשיך לעבוד. עליו לתווך בין המעצב הראשי ריקו (הארווי ג'ייסון) לבין הגזרן הראשי הקשיש מאייר (ויליאם הנסן). עליו גם לספק שירותי זנות על חשבונו לקניין הגדול שלו פרד מילר (נורמן ברטון) ולדאוג לפנותו לבית חולים לאחר שלקה בהתקף לב בשעת ההתעלסות.
המפעל מתכונן לתצוגה גדולה. הארי מתייעץ עם שותפו, פיל גרין, (ג'ק גילפורד) בקשר להמשך פעילות המפעל וג'ק אומר לו כי אם לא יוזרם 300,000 דולר, המפעל יקרוס. הארי נואם לפני הקניינים בתצוגה אך רואה לפני את חבריו ההרוגים והפצועים ומתקשה להמשיך בנאום.
הארי מציע ליצור דליקה במפעל כדי לקבל את דמי הביטוח. פיל מפחד ומתנגד אך אין לו פתרון אחר.
הם נפגשים בחשאי בבית קולנוע עם העבריין צ'רלי רובינס (ת'אייר דייוויד) ומוסרים לו מעטפה עם 2,500 דולר תמורת הצתת המפעל. הארי מבלה את הלילה בחברת מירה (לורי היינמן) שהעלה למכוניתו. בלילה הוא מעלה שמות מהתקופה שלו והיא מהתקופה כעת, שני עולמות מנוכרים.
פרשת קרולין ברונה
פרשת קרולין ברונה עוסקת בילדה בשם ברונה, ילידת ברזיל, שנחטפה כתינוקת ואומצה בגיל מספר חודשים תחת השם קרולין, על ידי בני הזוג תורג'מן מישראל, שהולכו שולל על ידי רשת שעסקה בחטיפת תינוקות ובמכירתם.
תחילת הפרשה בפרסום של צוות טלוויזיה בריטי, שערך תחקיר עיתונאי בנושא חטיפות ילדים. הצוות קישר בין ההורים הביולוגיים בברזיל להורים המאמצים בישראל, הביא אותם לארץ, והם הגישו תביעה בבית המשפט לקבל את הילדה חזרה לחזקתם. בתום משפט מתוקשר, הכריע בית המשפט שהילדה תוחזר לידי בני הזוג הברזילאים.
הזוג שב לברזיל עם בתם, וזכה לקבלת פנים מכובדת, אך המשפחה שבה במהרה לחיי הדלות בשכונות העוני ממנה הגיעו.
חטיפת הילדה
ברונה אפרסידה וסקונסלוס נולדה ב-12 ביוני 1986 בקוריטיבה שבמדינת פרנה שבברזיל, לרוסילדה קונסלוס ולואיז אמריקו וסקונסלס, זוג ברזילאי שחי באחת משכונות העוני בעיר.
כשהייתה בת ארבעה חודשים היא נחטפה על ידי אישה בשם מריסה ויארה, שהייתה מועמדת להיות מטפלת שלה אך מועמדותה נדחתה; ויארה חזרה מאוחר יותר לבית המשפחה כאשר ההורים לא היו בבית והילדים האחרים שהיו בבית באותה עת סברו שהיא התקבלה לעבודה, ואז חטפה את ברונה. ויארה לאחר מכן נעצרה, נשפטה והורשעה בחטיפתה של ברונה.
בני הזוג טענו כי פנו שוב ושוב למספר תחנות משטרה, לעיתונות ואף לאישי ציבור בתקווה להחזיר את בתם, אך ללא הועיל.
האימוץ בידי בני הזוג תורג'מן
בני הזוג תורג'מן, שנכשלו בנסיונותיהם להיכנס להיריון ולא היו זכאים לאימוץ בתוך ישראל בשל גילם, פנו למסלול של אימוץ בחו"ל, דרך עורך דין שטיפל בכך. הם טסו לברזיל, ומשם הופנו לפרגוואי כדי לקבל את בתם המאומצת, שנרשמה בתעודות שקיבלו כקרולין סלבדור, ילידת 5 ביוני 1986, בתה של קלוטילדה סלבדור. הם חזרו עמה לישראל מצוידים בכל הטפסים הנדרשים. בדיעבד הסתבר כי לא ניתן צו אימוץ חוקי, והליך האימוץ לא היה תקין.
הילדה גדלה אצל בני הזוג תחת השם קרולין, וגויירה על ידי הוריה המאמצים (היות שהיא נולדה כנוצרית קתולית).
התחקיר הטלוויזיוני
בשנים 1987–1988, במסגרת תחקיר של תחנת טלוויזיה בריטית לגבי חטיפת ילדים בעולם השלישי, השיגו אנשי הצוות לדבריהם את מספר הטלפון של משפחת תורג'מן, שנמצא בידי הסוכנות בפרגוואי ששיתפה פעולה עם חברי הכנופיה שחטפה את הילדה, ובעזרתו הצליחו לגלות שהם אלו שאימצו אותה.
מהעדויות בבית המשפט עולה שייתכן שלבני הזוג הברזילאי היה מספר הטלפון של הזוג הישראלי עוד לפני שצוות התחקיר "השיג" אותו, ושהם התקשרו אליהם מקוריטיבה בניסיון לדלות פרטים על הילדה עוד קודם לתחקיר, אם כי ההתייחסות לכך מצד בית המשפט הייתה כאל אי התאמה שולית בפרטים.
הזוג הברזילאי הביע את רצונו לקבל חזרה את בתם, ותחנת הטלוויזיה הבריטית מימנה את הוצאות טיסתם לישראל, האכסון והטיפול המשפטי, אותן לא הייתה להם אפשרות לממן בעצמם.
ההליך המשפטי
צוות הטלוויזיה עימת את בני הזוג תורג'מן עם הזוג הברזילאי, שפנה לערכאות משפטיות בדרישה לקבל חזרה את בתם הביולוגית. בדיקת סיווג רקמות אישרה שזו אכן בתם, ושתעודת הלידה הפרגוואית מזויפת.
ניסיונות להגיע לפשרה לא צלחו. שופטי בית המשפט העליון מנחם אלון, משה בייסקי וחנוך אריאל, נדרשו להכריע בסוגיה עקרונית בהליך, שהצטייר בתקשורת כגרסה מודרנית של משפט שלמה: מצד אחד ברור שמבחינה חוקית הילדה שייכת לזוג הברזילאי, אך מצד שני הילדה שהייתה כבר בת שנתיים, דיברה עברית ולא ידעה אף מילה בפורטוגזית, ראתה בבני הזוג תורג'מן את הוריה וניתוקה מהם עלול היה להיות טראומטי. בנוסף, בני הזוג תורג'מן, בני המעמד הבינוני הישראלי, יכלו להבטיח לילדה חיים טובים ובטוחים יותר מבחינה חומרית מאשר הזוג הברזילאי שחי בעוני בארצו; מצד שני, הדעת נותנת שלא ניתן בתואנה זו להפקיע ילד מידי משפחה ענייה ולהעבירו למשפחה עשירה בטענה שביכולתם לתת לו יותר.
השופטים התלבטו בסוגיות זכות ההורים וטובת הילדה, ואף נדרשו להכריע במהירות לכאן או לכאן עקב הנסיבות, הכריעו לבסוף ב-16 ביוני 1988 שהילדה תוחזר לידי הזוג הברזילאי, ולאחר עוד דיון שנערך ב-27 ביוני 1988 היא נמסרה להוריה הביולוגיים ב-28 ביוני 1988.
ראש הרכב השופטים, המשנה לנשיא פרופ' מנחם אלון סיפר לימים:
הביקורת על הזוג הברזילאי
במהלך המשפט הוצג הזוג הברזילאי כמנהל זוגיות יציבה ועובד בצורה מסודרת; עובדות שהתבררו בדיעבד כשגויות, וכי למעשה הם היו פרודים והעמידו פנים שהם ביחד כדי לקדם את עניינם.
אי ההתאמה בעדויות לגבי מציאת מספר הטלפון של משפחת תורג'מן, מעורר תהייה שמא הסיפור היה מורכב יותר. קשה ליישב הן את הסתירות במועדים והן את העובדה שהמטפלת שחטפה את הילדה נשפטה. עדויותיהם של הזוג הברזילאי נתמכו על ידי מסמכים שהם הביאו עמם, אך לא על ידי עדים שניתן היה לחקור. בנוסף, מרגע שנוצר הקשר בינם לבין צוות התחקיר הטלוויזיוני, ברור שהתנהלותם הושפעה מהייעוץ שקיבלו מהצוות ומעורכי הדין שהצטרפו בהמשך: הפגישה עם שר המשפטים של ברזיל, העדויות בפני בית המשפט, ההתנהלות מול התקשורת ועוד.
החזרה לברזיל
עיתונאים ישראלים שעקבו אחר הילדה במהלך השנים דיווחו לקוראים בארץ על הדלות בה היא חיה, על הבית שאינו מתפקד, ועל כך שברחה מהבית בגיל 13. בגיל 14 ילדה ילד ראשון, ובגיל 16 ילדה ילד שני; שניהם מגברים שנטשו אותה. ב-2008 שני ילדיה נלקחו ממנה על ידי הרשויות, מכיוון שלא הייתה מסוגלת לגדלם.
בני הזוג תורג'מן לאחר השבת הילדה
בני הזוג תורג'מן התנתקו מהתקשורת לאחר האירועים, ומהמעט שידוע עליהם ניתן ללמוד שהם המשיכו לשלוח לבתם המאומצת מתנות, ואף פגשו אותה כשהגיעה לביקור בישראל כאישה צעירה, הפעם בעזרת תחנת טלוויזיה ישראלית.
בית המשפט ושר החוץ שמעון פרס הביעו את הערכתם להתנהלותה של המשפחה, והביעו את תקוותם שיזכו לאמץ בשנית, דבר שאמנם קרה מאוחר יותר - הזוג אימץ בת.