cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תל אביב במלחמת העצמאות
מצבה האסטרטגי של העיר עם תחילת מעשי האיבה
עם כל זאת היה מצבה של העיר טוב בהרבה ממצב רוב היישובים והשכונות היהודיות בארץ ישראל. היא לא עמדה בסכנת ניתוק או מצור כירושלים, גוש עציון או יישובי הנגב והגליל. על אף שההתפתחות העירונית הביאה ליצירת גוש עירוני אחד עם יפו, לא ניתן היה להגדיר את העיר כ"מעורבת". אוכלוסייתה הייתה הומוגנית, ושלא כבערים אחרות, לא היו בה שכונות ערביות. אלא שהקרבה ליפו ולכפרים הערבים הביאה לתופעה של תקיפות וצליפות, ושל לוחמת טרור בין שני הצדדים, שהפכה גם את העיר תל אביב לשדה קרב עירוני.
נמל תל אביב היה בעל חשיבות גדולה. נמל חיפה היה הנמל העיקרי של ארץ ישראל, אך הוא נשלט בידי הבריטים ושימש את הצבא הבריטי עד לעזיבת אחרון החיילים הבריטים. נמל יפו הוחזק בידי הערבים. נמל תל אביב לא היה פעיל מאז מלחמת העולם השנייה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמדו בו שלדי הספינות "פאריטה" ו"טייגר היל" שהביאו מעפילים ועלו על שרטון. הצבא הבריטי הטביע אותן בהפצצה מהאוויר כדי שלא ישמשו כנקודות ציון למטוסי אויב. מאז, לא הייתה תנועה של ספינות בנמל עד למאי 1948.
לוסיאן ארווה
לוסיין ארווה (במקור לאסלו אלקאן, בהונגרית: Elkán László; בצרפתית: Lucien Hervé; הודמזוושרהיי, 7 באוגוסט 1910 – פריז, 26 ביוני 2007) היה צלם צרפתי ממוצא יהודי-הונגרי.
תל אביב במלחמת העצמאות
תל אביב - בירה דה פקטו
סמוך להקמת המדינה הוקמו בתל אביב שתי זרועות הממשל העיקריות, הפרלמנט הזמני, הוא מועצת העם, והממשלה, היא מנהלת העם. 14 מתוך 37 חברי מועצת המדינה היו בירושלים הנצורה, וזו התכנסה בסך הכל ארבע פעמים בהרכב חסר. לעומת זאת, מנהלת העם התכנסה מדי יום בתל אביב. ב-14 במאי 1948 הוכרז בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. ההכרזה הייתה במוזיאון תל אביב הישן בשדרות רוטשילד, שהיה במקור ביתו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, וכיום שוכנים בו "בית התנ"ך" ו"מוזיאון היכל העצמאות". באותה עת הייתה ירושלים נצורה ומנותקת, ולפיכך בינתיים שימשה תל אביב כמושב השלטון ובה פעלו הממשלה והכנסת. ישיבות הכנסת הראשונות שנפתחו בירושלים הועברו לתל אביב אל בית האופרה הישן ברחוב הרברט סמואל, במקום בו שוכן היום מגדל האופרה. רק בסוף שנת 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל, והכנסת שבה אליה. במהלך כל המלחמה הייתה תל אביב מרכז הממשל, המרכז האדמיניסטרטיבי והמדיני של מדינת ישראל, ולמעשה שימשה כבירה דה פקטו.
שיכון פליטי שכונות הספר
בדצמבר 1947 התלונן ועד לשכת המסחר תל אביב-יפו על פלישות לעסקים ומשרדים של פליטים מאזורי הספר של העיר (בעיקר מאזור הגבול העירוני בין תל אביב ליפו, ויהודים שהתגוררו בתוך יפו עצמה), ובינואר 1948 החליטה עיריית תל אביב להטיל מס חד פעמי לצורכי שיכון הפליטים. ועד מרץ 1948 כבר נרשמו 3480 משפחות פליטים בעיריית תל אביב. 1640 משפחות שוכנו על ידי העירייה בכפרים הערביים הנטושים ג'מוסין, סומייל ושייח' מוניס. בנוסף הוקמה שכונה חדשה לפליטים, שכונת רמת ישראל (הרחוב הראשי בשכונה נקרא על שמם "רחוב פליטי הספר").
המתקפות על העיר עם תחילת המלחמה
בתחילת המלחמה חולקה תל אביב לשתי חזיתות:
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על מטה חזית הדרום ברחוב דרך שלמה (אז - סלמה) מס' 60.
עם החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, החריפה הלוחמה העירונית בקו התפר שבין תל אביב ובנותיה לבין היישובים הערבים שמסביבן. אנשים נמלטו מהבתים ששכנו באזורי הספר, והתפתחה לוחמה עירונית בין שני הצדדים, שהתמקדה בשכונות הדרומיות של העיר, אך התפשטה גם לאזורים אחרים, במיוחד בצורת אש צלפים. יום לאחר ההחלטה, ב-30 בנובמבר 1947, נפל ההרוג הראשון, סוחר תל אביבי שנרצח ברחוב סלמה ביפו. ניסיונם של ראשי העיריות של תל אביב ושל יפו, ישראל רוקח ויוסוף הייכל, להביא להרגעת הרוחות, נכשל. המאבק לבש צורות שונות - אש צלפים מיררה את חיי העוברים ושבים בשתי הערים, מלחמת מכוניות תופת התפתחה בארץ כולה, ופורעים מאורגנים פשטו על שכונות הספר של תל אביב. המאבק על דרכי התחבורה אל העיר וממנה היה אף הוא מאבק מר שגבה קורבנות רבים.
אש צלפים
מסגד חסן בק הפך לקן צלפים ומירר את חיי תושבי תל אביב. ירי הצלפים גבה עשרות הרוגים בחודשיה הראשונים של הלוחמה. בשבועיים הראשונים של הלחימה, עד 14 בדצמבר 1947, נהרגו 35 איש בתל אביב רק מירי הצלפים עד לכיבוש יפו נהרגו עוד עשרות רבות.
הקרב על שכונת התקווה
שכונותיה הדרומיות של תל אביב, שכונת שפירא, שכונת עזרא ושכונת התקווה, היוו מוקד להתקפות מאורגנות. הכפר סלמה ממזרח לשכונת התקווה, היה מגדולי הכפרים בסביבה והתגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים. ב-5 בדצמבר 1947 וב-6 נהרגו 3 אנשי הגנה בקרבות עם תושבי סלמה. ב-7 בדצמבר פוצץ בית בסלמה על ידי לוחמי ההגנה, והדבר גרר סערה בכפר ודרישה לפעולת נגד. חסן סלאמה, סגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני תכנן מתקפה נגד שכונת התקווה מבעוד מועד, בגלל המבנה הטופוגרפי שהקנה לו יתרון. הוא תכנן הפגזת מרגמות והתקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב". הוא גייס לשם ההתקפה 400 לוחמים חמושים מלוד, רמלה ושכם. היה זה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות.
מפקדת ההגנה קיבלה התרעת מודיעין קיום המתקפה וגודל הכוח הלוחם אבל לא את מיקומה. ב-8 בדצמבר 1947 בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה הסתערות של מאות לוחמים וכן של אנשי כפר סלמה. עקב תקלות נשק נסוגו המגינים, אנשי יחידת החי"מ. הערבים לא ניצלו את הצלחתם הראשונה להמשך ההתקפה, אלא החלו בשוד, ביזה והצתה. כ-30 בתי השכונה שהיו ברובם צריפים, הוצתו ושני יהודים נרצחו. כעבור כמה שעות הגיעה יחידת חי"ש למקום והצליחה לתפוס מחדש את בתי השכונה, תוך שהיא גורמת לעשרות הרוגים בקרב התוקפים. התבוסה פגעה קשה ביוקרתו של חסן סלמה. הוא לא ניסה אחר כך לתקוף יישובים יהודיים והפנה את מאמציו לפגיעה בתחבורה היהודית.
לוסיאן ארווה
קורות חיים
לאחר סיום לימודיו התיכוניים נסע לווינה ונרשם לאוניברסיטת וינה לכלכלה, אך לא השתתף בשיעורים, במקום זאת הוא צייר וחיזר אחר נערות, הוא מעולם לא סיים את האוניברסיטה.
ב-1929 עבר לפריז, שם בא בקשר עם התנועות הקומוניסטיות המקומיות. תחילה עבד בבנק, אך עזב בשל החריגות המזיקות בנהלים ובשל פעולות ההונאה המתמשכות שחווה שם והפך למעצב אופנה. הוא השתתף בתנועת האיגודים המקצועיים כעמיתו של מאטה זלקה, שבאמצעות המלצתו הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של צרפת ב-1933. בינתיים פוטר מאיגוד מעצבי האופנה בגלל ארגון שביתה על ידו.
בשנת 1938, החל לעבוד כעיתונאי יחד עם מיקלוש מילר עבור מריאן מגזין (Marianne Magazin). מילר צילם את התמונות ואלקאן כתב עבורן את הטקסט. שיתוף הפעולה ביניהם הסתיים כשמילר עבר לאלג'יריה ב-1938, אך אלקאן לא הודה בכך בפני העורך שלו, במקום זאת הוא התחיל לצלם בעצמו.
תל אביב במלחמת העצמאות
המאבק על התחבורה
התחבורה לתל אביב וממנה עמדה במוקד המתקפות הערביות בימיה הראשונים של המלחמה. הכפרים הערבים אבו כביר, א-ריש ויאזור חלשו על הדרכים היוצאות מתל אביב, וההגנה על הדרכים והנסיעה בהן גבתה קורבנות רבים באירועים כנפילת שבעת הנוטרים ב-22 בינואר 1948. בינואר 1948 נסללה דרך הביטחון, בתחילה בין שכונת התקווה ומקווה ישראל ולאחר מכן עד לאזור צומת בית דגן. דרך זו פתרה את הבעיה רק באופן חלקי. גם דרך הביטחון עמדה תחת מתקפה בלתי פוסקת, שהגיעה לשיאה בפרשת "היוצק". שני מוצבים של ההגנה ששמרו על דרך הביטחון, היו בית החרושת "היוצק" ובית חרושת סמוך לספירט. ב-29 בפברואר 1948 ערכו אנשי צבא בריטים "חיפוש" במוצבים אלו והחרימו את הנשק שנמצא שם. 11 אנשי ההגנה ששמרו על המוצבים נותרו בלתי חמושים, ושמונה מהם נטבחו על ידי המון ערבי זועם. בתקרית דומה, מספר ימים לאחר מכן, בבית הקרן הקיימת סמוך לבית דגן, הטילו הערבים מצור על חבורת אנשי ההגנה, אך הבריטים הצליחו לחלצם.
לוסיאן ארווה
קורות חיים
בשנת 1949 הכיר את לה קורבוזיה, אחת הדמויות המגדירות ביותר של האדריכלות המודרנית של המאה ה-20, והפך ל"צלם הבית" שלו בין השנים 1949 לבין 1965. מתוך כחצי מיליון תצלומיו של ארווה, 18,000 עוסקים בעבודותיו של האדריכל, שלפי הצהרתו - דרך תמונותיו של ארווה, הצליח לגלות פרטים ודרכי ראייה בבניינים שלו שהוא עצמו אפילו לא חשב עליהם. בנוסף ללה קורבוזיה, לקוחותיו כללו את אלוור אלטו, מרסל ברויאר, קנזו טנגה, ריצ'רד ניוטרה, אוסקר נימאייר, ז'אן פרובה, ברנרד זרפוס וולטר גרופיוס. ארווה גם תיעד את בניית מטה אונסק"ו בפריז. הוא סייר בעולם עם תערוכות נודדות רבות שלו.
תל אביב במלחמת העצמאות
כיבוש אבו כביר ויאזור
מערכה ממושכת הייתה עם שכונת אבו כביר שחלשה על דרום תל אביב ואש צלפים ממנה שתקה רחובות רבים בדרום העיר. בסוף שנת 1947 חיו באבו כביר ובשכונות הערביות הסמוכות לה כ-5,000 תושבים. מיד לאחר כ"ט בנובמבר 1947 החלו ערביי אבו כביר לרגום מכוניות יהודיות שעברו בכביש הראשי בדרכן לירושלים ולמושבות הדרום. ב-2 בדצמבר 1947 נרצח נהג יהודי שהגיע למקום. ההגנה הגיבה על האירוע ב-3 בדצמבר 1947 על ידי פיצוץ בית ערבי ששלט על רחוב הרצל. מאז ובמשך מספר חודשים ירו הערבים מאבו כביר על רחוב הרצל, שכונת שפירא ושכונת פלורנטין.
לוסיאן ארווה
קורות חיים
בשנת 1965 אובחן כחולה בטרשת נפוצה, שבגינה נאלץ לוותר על צילום פעיל לזמן מה, אך לאחר שמצבו השתפר, הוא הרים שוב מצלמה וצילם פורטרטים של בני זמנו המפורסמים.
הנצחה
לרגל מאה שנה להולדתו, עשתה Duna Television סרט דיוקן עליו.
תל אביב במלחמת העצמאות
כיבוש אבו כביר ויאזור
ב-13 בפברואר 1948 נערך "מבצע דוד" בו ארבע מחלקות של ההגנה התקיפו את אבו כביר מכיוונים שונים. בקרב נהרגו 3 לוחמי הגנה וכ-30 ערבים. חוסר היכולת לפרוץ את ביצורי הערבים באבו כביר הביאה את ישראל שחורי, לזמן את הנשק דוד ליבוביץ ולבקש ממנו לבנות מרגמה שתוכל להפגיז את האויב ולהמם אותו לפני פריצת הכוחות. לימים דבק במרגמה זו שם החיבה דוידקה. ב-13 במרץ 1948 נערך "מבצע מרכז" בו השתמשו כוחות ההגנה ב-3 מרגמות כדי להפגיז את אבו כביר. ההשפעה הפסיכולוגית של ההפגזה הייתה עצומה וכתוצאה מכך החלה בריחה תושבים מאבו כביר. ב-21 במרץ 1948 נערכה המתקפה האחרונה שכונתה "מבצע מרכז 2", שבה נהרס חלק גדול מהכפר, שחדל להוות איום צבאי.
היישוב יאזור מנה 4000 תושבים ערבים. ב-9 בדצמבר 1947 נזרקה פצצה לבית הקפה ביאזור ממכונית נוסעת נהוגה בידי אנשי אצ"ל. במהלך דצמבר 1947 היו תקריות של ירי מצד תושבי המקום על שיירות יהודיות ומתקפות נגד של אנשי אצ"ל ופלמ"ח. ב-22 בינואר 1948 עלה באזור טנדר שבו שבעה נוטרים על מוקש, חלקם נהרגו מפיצוץ המוקש והשאר לאחר שהמון הסתער עליהם (ראו נפילת שבעת הנוטרים). בתגובה לכך פגעו כוחות פלמ"ח בתחבורה הערבית ליפו והרגו 20 ערבים.
ב-20 בפברואר 1948, יצאו ממקווה ישראל כוחות ה"הגנה" והפלמ"ח ותקפו את מפקדת אנשי חסן סלאמה ביאזור. הפעולה תוכננה על ידי קצין המבצעים של הפלמ"ח, יצחק רבין, כפעולת תגמול ליום השלושים לרצח השבעה במטרה לשים קץ להתקפות החוזרות על השיירות ממתחם זה. קרב זה היווה ציון דרך במעבר ה"הגנה" ללחימה של צבא סדיר במלחמת העצמאות: זה הקרב הראשון בו תקפו כוחות ה"הגנה" עם שחר, והראשון בו נעשה שימוש בנשק מסייע כבד. עם סיום "מבצע חמץ" נטשו התושבים את יאזור ורובם ברחו למחנה הפליטים ברפיח. ב-30 באפריל 1948 נכנס לאזור כוח של חטיבת גבעתי.
מצבה האסטרטגי של תל אביב במרץ 1948
תוכנית ד' היא התוכנית שהוכנה על ידי ארגון "ההגנה" במרץ 1948. התוכנית נסחה את המעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית וליצירת רצף טריטוריאלי יהודי, וכללה גם פעולות באזור תל אביב ויפו.
יפו הייתה חלק מהמדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה, וההנחה של מפקדת "ההגנה" הייתה כי ניסיון לכיבושה יביא לסיבוכים בינלאומיים, וכן לעימות עם הבריטים שעדיין לא פינו לחלוטין את מחנותיהם באזור. כמו כן היה חשש ממתקפה ישירה על העיר, ורצון להשתמש בכוחות הדרושים לכך במקומות אחרים, בהם היו נחוצים יותר.
התוכנית כללה מבצע שכונה מבצע חמץ, על שם חג הפסח שבו תוכנן להתבצע, על בסיס כוח בן שלוש חטיבות. אלכסנדרוני שפעלה בצפון, קרייתי שפעלה באזור תל אביב, וגבעתי שפעלה בדרום. שלוש החטיבות אמורות היו לכבוש את הכפרים הערבים במרחב - סלמה, סיקיה, בית דג'אן, תל א-ריש, יאזור ותל ליטווינסקי (שלאחר עזיבת הבריטים, נכבש חלקו הצפוני על ידי חטיבת אלכסנדרוני ב-15 באפריל, וחלקו הדרומי נמסר מהבריטים לכוחות עיראקים של צבא ההצלה). עוד נועד המבצע לכתר את העיר יפו, ליצור רצף טריטוריאלי יהודי באזור, ולפתוח את הדרך אל שדה התעופה בלוד, שהיה על פי החלטת החלוקה חלק מהמדינה היהודית. ההנחה הייתה כי כיתור העיר יביא לנפילתה, לאחר עזיבת כוחות הבריטים, וזאת מבלי שהדבר יצריך מתקפה שהייתה כרוכה במאמץ ובקורבנות.
כיבוש שכונת מנשייה על ידי האצ"ל
אחרי ש"ההגנה" כבשה את טבריה ואת חיפה באמצע אפריל, רצה האצ"ל לרשום גם לזכותו כיבוש עיר ערבית. יפו, שממנה נורו יריות על תל אביב הסמוכה, נבחרה כיעד, ולשם כיבושה גויסו כמעט כל משאבי הארגון באזור שפלת החוף. בהחלטה על היציאה לכיבוש יפו, האצ"ל פעל, בניגוד לתוכניות "ההגנה" ובנפרד מהלח"י שרצה להצטרף למבצע, אך נדחה.
ב-25 באפריל יצאו יחידות האצ"ל, שכללו כ-600 לוחמים, ממחנה הארגון ברמת גן להתקפה על יפו הערבית. הקרבות מול הקבוצות הערביות החמושות היו קשים, ובהמשך הארגון נתקל בהתנגדות עזה גם מצד הבריטים, שהפעילו נגדו משוריינים ואף כוח אווירי. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הארגון נלחם ישירות מול כוחות צבא בריטיים. תחת פיקודו של עמיחי פאגלין "גידי", קצין המבצעים של הארגון, האצ"ל כבש לאחר קרב קשה את שכונת מנשייה שאיימה על תל אביב, התקדם עד לאזור הים ולכיוון הנמל, ובו בזמן הפגיז באש מרגמות את השכונות מדרום. פעולות אלה גרמו למנוסת תושבים ערביים מן העיר, ובמהלכן נהרגו כ-30 אנשי אצ"ל, רובם מאש הבריטים.
הבריטים תבעו את פינוי מנשייה הכבושה, אולם בעקבות הסכם עם "ההגנה", שבו הובטח כי לא תהיה נסיגה מיפו בלחץ הבריטים, העביר האצ"ל ל"הגנה" את החסות על מנשייה אותה כבש. בכך הסתיימה המתקפה העצמאית של האצ"ל על יפו. אף על פי שבמתקפה זו האצ"ל נכשל בכיבוש העיר כולה, והסתפק בכיבוש שכונת מנשייה, פעולתו האיצה משמעותית את בריחת התושבים הערבים מיפו, ותרמה רבות להתמוטטות העיר.
מבצע חמץ ונפילת יפו
ביפו עצמה החלה בריחה המונית דרך הים. במשך כשבועיים נוספים נמשכה הלחימה, אך למעשה הקרב כבר הוכרע. ב-30 באפריל נמלט מפקד "צבא ההצלה" בעיר דרך הים. רוב מוחלט של תושבי העיר הערבים נמלטו ממנה וב-13 במאי חתמו מנהיגיה על הסכם כניעה. רוב תושבי העיר נמלטו דרך הנמל והפליגו בעיקר לביירות ולעזה. מאוכלוסייה של כ-70,000 ערבים לפני המלחמה נשארו בעיר כ-4,000 ערבים בלבד, בעיקר מקרב דלי האמצעים.
הכרזת העצמאות והפלישה הערבית
במאי 1948 עזב הצבא הבריטי את הארץ, והמנדט הבריטי על ארץ ישראל עמד בפני סיום. נראה היה כי פלישת צבאות ערב אל הארץ עומדת בפתח. לאחר הצבעה במנהלת העם, הוחלט להכריז על הקמת מדינה יהודית, היא מדינת ישראל. ההכרזה התקיימה ב-15 במאי 1948 בישיבת מועצת העם באולם מוזיאון תל אביב, ששכן באותה עת בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד. יושב ראש המועצה, דוד בן-גוריון, שהיה אז יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, קרא את נוסח ההכרזה - מגילת העצמאות. בתום ההכרזה חתמו חברי המועצה על מגילת העצמאות. דוד בן-גוריון היה ראשון החותמים, והתמנה לאחר מכן לראש הממשלה ושר הביטחון בממשלה הזמנית של המדינה החדשה. ההכרזה הביאה לשלב חדש במלחמה - פלישת מדינות ערב לשטח מדינת ישראל.
עוד ב-14 במאי החלה פלישת הצבא המצרי. הצבא התקדם בשני טורים. האחד לכיוון באר שבע, והשני בדרך החוף, צפונה מכיוון אל עריש. יש הסבורים כי מטרת המתקפה הייתה מתקפת רתק והסחה, שנועדה להביא לריכוז כוחות צה"ל באזור תל אביב על מנת לאפשר את כיבוש חיפה וצינור הנפט. לעומתם יש הסוברים כי מטרת הטור, שנע בדרך החוף, הייתה כיבוש תל אביב. הטור נעצר לאחר קרב הגנה קשה במרחק של 32 קילומטרים בלבד מתל אביב, במקום שנקרא בעקבות תוצאת הקרב גשר עד הלום. כאמור, אין לדעת אם מטרתו של המפקד המצרי הייתה כיבוש תל אביב, או לחבור אל הלגיון הערבי באזור לטרון או לכוחות ברמלה. מכל מקום, עצירת הטור המצרי בגשר עד הלום ב-3 ביוני 1948 הסירה את האיום האחרון למתקפה יבשתית על תל אביב.
הקרבות באוויר
תל אביב הייתה בין היישובים הראשונים שהותקפו מן האוויר, במהלך התקפת חיל האוויר המצרי על מדינת ישראל. ההפצצות על תל אביב נחלקו לשתי תקופות - הראשונה מתום המנדט הבריטי וההכרזה על הקמת מדינת ישראל ועד ההפוגה הראשונה, והשנייה במהלך קרבות עשרת הימים. סה"כ גרמו ההפצצות למותם של 150 איש ויותר, כ-130 מתוכם היו אזרחים (מתוך 180 אזרחים שנהרגו בעיר במלחמת העצמאות) והיתר חיילים. 33 מההרוגים האזרחיים היו בני פחות מ-18. כמאה נרגו בתקופת ההפצצות הראשונה וכ-50 נהרגו בתקופתה ההפצצות השנייה.
ב-15 במאי 1948, ביום שלאחר הכרזת העצמאות, התקיפו מספר רב של מטוסי ספיטפייר מצריים, במספר גיחות שהחלו בשעות הבוקר המוקדמות, את שדה התעופה בשדה דב. בהתקפה נהרגו חמישה אנשים ונפצעו תשעה, ועל אף שאחד המטוסים המצרים נפגע מאש נ"מ של צה"ל, נגרם לשדה, ולמטוסי חיל האוויר שחנו בו, נזק רב.
לאחר המתקפה התמקם מטה חיל האוויר, בראשות מפקד החיל החדש, ישראל עמיר, בבית המלון "ירקון" בתל אביב. בימים אלו עבר החיל תהליך מהיר של הצטיידות במטוסי קרב חדשים מסוג מסרשמידט 109 ובמטוסי C-46 קומנדו, וכן הצטרפו אליו מספר רב של מתנדבי חוץ לארץ בעלי ניסיון בתעופה. אך בשבועות הראשונים ללחימה פעל האויב בשמי הארץ כמעט באין מפריע.
המתקפה הקטלנית ביותר שניחתה על העיר מהאוויר התחוללה ב-18 במאי, עת מטוסי חיל האוויר המצרי הפציצו את התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, וגרמו ל-42 הרוגים.
המפנה חל ב-3 ביוני עת תקפו שני מטוסי דקוטה מצריים את תל אביב בפצצות. המטוסים הופלו על ידי מטוסי מסרשמידט של חיל האוויר בפיקודו של מודי אלון. הייתה זו המתקפה האווירית האחרונה של הצבא המצרי על תל אביב במלחמת העצמאות.
הקרבות בים
ב-4 ביוני 1948 קרב לחופי תל אביב כוח ימי מצרי בן שלוש ספינות, ספינה נושאת גייסות "אמירה פאוזיה", ושתי ספינות מלחמה. אל המקום הגיעו שתי ספינות תותחים ישראליות, "חנה סנש" ו"אילת" והתעמתו עם הספינות המצריות. הראשונים לפתוח באש היו המצרים שתחילה החטיאו, אך שני פגזים פגעו ב"אילת" והסבו לה נזקים קלים. תגובת האש של "אילת" הייתה לא יעילה ופגזיה לא עברו שליש הטווח ליעדם. חיל האוויר תקף את הספינות המצריות במטוסים הזמינים באותה העת, שלושה מטוסים קלים מסוג "דה הבילנד דראגון ראפיד", בוננזה ופיירצ'יילד ארגוס. המטוסים פעלו ללא מתקנים להטלת פצצות, ואל מול אש נ"מ חזקה. אחת הפצצות פגעה באחת הספינות, דבר שהביא את הכוח הימי המצרי לסגת לכיוון עזה. מטוסי חיל האוויר המשיכו לרדוף אחר הספינות, ובמרדף נפגע מטוס הפיירצ'יילד והתרסק לתוך הים, כאשר שני אנשי צוותו נעלמו.
אלטלנה
פרשה עגומה שהתרחשה בתל אביב ביוני 1948, היא פרשת אניית הנשק "אלטלנה", שהביאה לחילופי אש בין אנשי צה"ל ובין אנשי האצ"ל. "אלטלנה" הייתה ספינה אותה ארגנו אנשי האצ"ל בצרפת, ועל סיפונה נשלחו כ-900 עולים שנועדו לגיוס ליחידות אצ"ל, וכן נשק ותחמושת רבים שנרכשו במהלך 1948. האצ"ל הודיע על הצטרפותו לצה"ל ועל הימנעות מפעולות רכש עצמאיות, אך עם הגיע הספינה לחופי הארץ דרשו אנשיו כי הנשק שעל סיפונה יועבר ליחידות האצ"ל בצה"ל. לכך בן-גוריון לא הסכים, והוא עמד על כך שהנשק יופקד ישירות בידי צה"ל.
הספינה הגיעה אל חופי הארץ ב-20 ביוני, בזמן ההפוגה הראשונה, והופנתה אל חוף כפר ויתקין, שם קיבלו את פניה חברי אצ"ל ובראשם מנחם בגין. בכפר ויתקין ירדו ממנה מרבית העולים, והוחל בפריקת הנשק. בהיעדר הסכמה על גורל הנשק התפתח עימות חמוש בין אנשי האצ"ל לכוחות צה"ל שנשלחו לתפוס את הציוד שנפרק מהספינה. בחילופי האש נהרגו שישה מאנשי האצ"ל ושניים מחיילי צה"ל. הספינה, ועליה כמאה אנשי אצ"ל, ובראשם בגין, עזבה את המקום והגיעה ב-22 ביוני אל מול חוף תל אביב, שם עלתה על שרטון מול מטה הפלמ"ח. על החוף התקבצו אנשי אצ"ל מחד, וכוחות צה"ל, ובייחוד פלמ"ח, מאידך וקרב פרץ ביניהם. הפרשה הסתיימה כאשר האוניה הופגזה מהחוף בפקודתו של בן-גוריון. אחד הפגזים גרם להתלקחותה, אנשי האצ"ל נאלצו לנוטשה, ולבסוף התחמושת שבבטנה החלה להתפוצץ. בקרב זה נהרגו עוד עשרה אנשי אצ"ל וחייל צה"ל אחד.
השבעת צה"ל
אירוע סמלי חשוב, שסימן את הקמת הצבא החדש, ואת אחדות פיקודו אל מול אירועים כפרשת "אלטלנה", התקיים ב-28 ביוני 1948, והוא השבעת צה"ל, שנערכה בכיכר הבימה. האירוע נערך בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח ושר החוץ משה שרת. השבועה נוסחה בידי הרמטכ"ל יעקב דורי. הטקס תוכנן כעצרת פומבית, ותושבי העיר נקראו להשתתף בה ולקשט את בתיהם בדגלים. כן השתתפה בטקס התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
מצעד צה"ל
עוד במהלך ימי הלחימה, ביולי 1948, שימשה העיר כזירה למצעד צה"ל. היה זה המצעד הראשון של צה"ל, והוא נערך ב-27 ביולי 1948, שישה ימים בלבד לאחר כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה.
המצעד נערך לאורך הרחובות אלנבי ובן-יהודה. הוא עבר החל בשעה חמש אחר הצהרים ברחובות תל אביב, מכיכר המושבות ועד לאצטדיון המכביה שליד שפך הירקון ויריד המזרח. שם הסתדרו הכוחות הצועדים למסדר מול בימת הכבוד, שעליה ניצב ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון. לצדו עמדו הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ושרי הממשלה, ומאחוריהם אלופי המטכ"ל במדיהם, ענודים, לראשונה, בסימני הדרגות שלהם. ראש הממשלה נשא בפני המסדר (כמנהג אותם זמנים) נאום חגיגי ארוך. מעל המסדר נערך מטס מפציצים של חיל האוויר.
המצעד שעבר ברחובות תל אביב כלל צועדים מכל חיילות וחטיבות צה"ל לרבות חיילות ח"ן. במצעד הופיעו לראשונה חיילי צה"ל כשהם ענודי דרגות. בראש המצעד צעדו דגלנים ותזמורת צבאית (מלבדה צעדו במצעד גם תזמורת המשטרה ותזמורת מכבי האש). המצעד כלל טנקים, שריוניות וארטילריה. כן צעדו במצעד יחידת מובילי פרדות ויחידת כלבנים עם בעלי החיים שלהן. במצעד הובלו שריוניות של מדינות ערב שנפלו שלל במלחמה, שעליהן נרשמה המילה "שלל". את מסלול המצעד משני עבריו ואת גגות הבתים גדש המון רב, שקיבל את המצעד בהתלהבות.
מצעד נוסף נערך ב-4 במאי 1949, בסמוך לסיומה הרשמי של המלחמה. המצעד מכונה "המצעד שלא צעד" שכן לאחר שהחל, פרצו ההמונים אל מסלול המצעד בקרבת כיכר מוגרבי, ולא איפשרו את המשך מהלכו. כשנתברר כי אין אפשרות להדוף את המתפרצים, בוטל המשך האירוע.
הנצחת אירועי המלחמה והנופלים בעיר
ב-1953 הציבו לוחמי האצ"ל, מיזמתם, לוח זיכרון על מגדל השעון ביפו.. ב-1987 הוקם בגן צ'ארלס קלור "בית גידי", המנציח את לוחמי האצ"ל, ובמיוחד את אלו שלחמו בקרבות לכיבוש שכונת מנשייה. מחוץ למוזיאון, בשטח הגן, מוצבת טבלת הנצחה ובה חקוקים שמות 41 הלוחמים שנפלו בקרב. במלאת שישים שנים לטיבוע "אלטלנה" נחנכה בחוף תל אביב אנדרטה לזכר הנופלים מקרב אנשי אצ"ל (לא מוזכרים בה שלושת חיילי צה"ל שנהרגו באירוע).
גז טבעי נוזלי
נפחו של גז טבעי נוזלי הוא ביחס של 1/600 לערך לעומת נפחו של אותו חומר במצב צבירה גז. גז טבעי נוזלי הוא חסר ריח, חסר צבע, אינו רעיל ואינו משתך. עיקר הסיכונים הכרוכים בחומר זה הם דליקה (כתוצאה מגזים הנפלטים בתהליך רתיחה), קפיאה וחנק.
תהליך הנזלת הגז כרוך בטיהורו של החומר ממזהמים, בהם אבק, גזים חומציים, הליום, מים, ופחמימנים העלולים לגרום לקשיים בשינוע החומר. לאחר תהליך הטיהור מעובה הגז למצב צבירה נוזלי בלחץ הקרוב ללחץ אטמוספירי (לחץ מקסימלי לשינוע הוא 3.6 PSI), על ידי קירורו לטמפרטורה של מינוס 162 מעלות צלזיוס בקירוב.
גז טבעי נוזלי הוא האמצעי העיקרי לשינוע גז טבעי לשווקים, שם הוא עובר תהליך אידוי ומועבר לצרכנים במצב צבירה גז בצנרת. העלות הגבוהה של בניית מכלי קירור מנעה עד כה שימוש מסחרי בגז טבעי במצבו הנוזלי.
ייצור
גז טבעי מוזרם אל מפעל לגז טבעי נוזלי כדי לטהרו ממים, מימן גופרתי, פחמן דו-חמצני וחומרים אחרים אשר יקפאו (לדוגמה, בנזן) בטמפרטורות שבהן הופך הגז הטבעי לנוזל, וכן מורחקים חומרים העלולים לגרום נזקים למתקני המפעל, לצנרת ולמכלי האחסון. גז טבעי מכיל בדרך כלל למעלה מ-90% מתאן. הוא מכיל גם כמויות קטנות של אתאן, פרופאן, בוטאן, חומרים אלקאנים כבדים יותר, וחנקן. תהליך הטיהור נועד לייצור חומר המכיל כמעט 100% מתאן. אחד הסיכונים בטיפול בגז טבעי נוזלי הוא שינוי מצב צבירה מהיר המתרחש כאשר החומר בא במגע עם מים.
התשתית המרכזית לייצור גז טבעי נוזלי היא מפעל גז טבעי המורכב משרשרת ייצור עצמאית אחת, או יותר, לטיהור והנזלה (המכונה באנגלית: train). נכון לשנת 2012, שרשרת הטיהור וההנזלה הגדולה ביותר בעולם לגז טבעי פועלת בקטר. בעבר הייתה זו מערכת מספר 4 של Atlantic LNG אשר פעלה בטרינידד וטובגו עם כושר ייצור של 5.2 מיליון טון בשנה. אחד המפעלים הגדולים בעולם לייצור גז טבעי נוזלי הוא מפעל SEGAS LNG בדמיאט שבמצרים, בכושר ייצור של 5 מיליון טון בשנה. מן המפעל משונע הגז לטרמינל מכליות גז טבעי נוזלי, מוטען למכלית ומשונע למתקן גיזוז, שם גדל נפחו ומצב צבירתו הופך לגז. מתקני גיזוז מחוברים בדרך כלל לחוות מכלי אחסון ולצנרת גז טבעי המפיצה את הדלק לחברות הפצה ולתחנות כוח.
כיוון שרוב המפעלים לגז טבעי נוזלי נמצאים באזורים מרוחקים, שלא היו מחוברים בצנרת להובלת המוצר המוגמר, הוצאות הייצור והשינוע של הגז הטבעי הנוזלי הן עצומות ועל רקע זה התבצע פיתוח התשתיות לייצור ולשינוע גז טבעי נוזלי בקצב איטי במחצית השנייה של המאה ה-20. בנייתו של מפעל לייצור גז טבעי נוזלי אופייני, לכושר ייצור של מיליון טון בשנה, היא כמיליארד וחצי דולר, עלות מתקן גיזוז בכושר ייצור של כ-30 מיליון מטר מעוקב של גז טבעי ביום היא כמיליארד דולר ואילו עלות מכלית גז טבעי נוזלי בודדת היא כ-200 עד 300 מיליון דולר.
בתחילת המאה ה-21, כאשר גדל מספר המשקיעים בתחום זה, ופותחו טכנולוגיות חדשות לייצור הגז הטבעי הנוזלי ולגיזוזו, עלויות פיתוח המתקנים פחתו וגז טבעי נוזלי הפך לחלופה תחרותית יותר לסוגי הדלק האחרים, אולם עלייה במחירי חומרי הייצור והעלייה בדרישה לקבלני בניית המפעלים, בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21, העלתה פעם נוספת את עלויות הייצור. מחיר אופייני למכלית גז טבעי נוזלי, בנפח 125,000 מ"ק הנבנית במספנה אירופית או יפנית היה כ-250 מיליון דולר. לאחרונה, כאשר נוצרה תחרות לייצור כלי שיט אלה עם מספנות בקוריאה הדרומית ובסין, ירד מחיר המכלית בכ-60%. הפיחות בשער הדולר תרם אף הוא להוזלת עלויות הייצור. העלייה במחיר מכליות הגז הטבעי הנוזלי במחצית השנייה של העשור הראשון במאה ה-21 באה לאחר עלייה חדה בהזמנות לכלי שיט אלה, עלייה במחירי חומרי הגלם, מחסור בכוח אדם מיומן. כך גם עלתה עלות בניית המפעלים לייצור הגז הטבעי הנוזלי ולגיזוזו.
על רקע דאגה ממחסור במקורות אנרגיה אחרים, נבנים מתקנים חדשים רבים לייצור גז טבעי נוזלי בארצות הברית ובמדינות אחרות. הדאגה באשר לאיכות הסביבה בקרבת מפעלים אלה יצרה מחלוקת ציבורית עזה באזורים שבהם קיימות תוכניות לבניית המפעלים. כך בשונית לונג איילנד, ובשטח מועצה אזורית חוף הכרמל בישראל.
לצורך ייצור גז נוזלי ממקורות גז בים נבנתה Prelude FLNG - פלטפורמה צפה לייצור גז נוזלי. היא מהווה קונסטרוקציה ימית הגדולה בעולם באורך 488 מ' ורוחב 74 מ'.
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (באנגלית: United Nations Truce Supervision Organization, ידוע בראשי תיבות UNTSO), נוסד ב-29 במאי 1948 לצורך שמירת הפסקת אש במזרח התיכון. משימתו העיקרית של הארגון הייתה לספק מסגרת לפיקוד הצבאי של כוחות שמירת הפסקת האש במזרח התיכון, זאת כדי לאפשר למשקיפים לבצע את עבודתם וככל שהדבר נחוץ, לאפשר לצדדים להסכם הפסקת האש לפקח על יישום ההסכם. מבנה הפיקוד של ה-UNTSO נשמר כמסגרת לארגונים שנוסדו מאוחר יותר: אונדו"ף ויוניפי"ל.
גז טבעי נוזלי
היבטים מסחריים
עד לשנת 2003 מחירי הגט"ן נעו במידה רבה במקביל למחירי שוק הנפט. מאז נמוך יותר מחיר הגט"ן באירופה וביפן לעומת מחירי הנפט, אף שעדיין קיים קשר חזק בין שני השווקים. מאז שנת 2003 הפך שוק הגט"ן ל"שוק מוכרים", זאת בניגוד לשנים קודמות. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 קיימים מתקני גיזוז לקליטת גט"ן ממכליות בכ-18 מדינות בעולם, בהן: הודו, יפן, קוריאה הדרומית, טייוואן, סין, יוון, בלגיה, ספרד, איטליה, צרפת, בריטניה, ארצות הברית, צ'ילה והרפובליקה הדומיניקנית. מתקנים נוספים נמצאים בשלבי תכנון והקמה בארגנטינה, ברזיל, אורוגוואי, קנדה, אוקראינה ומדינות נוספות. מכליות גז טבעי נוזלי, שעל סיפונן מתקן גיזוז, מייתרות את הצורך בהקמת מתקן גיזוז לצרכנים קטנים.
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות
רקע
הקמת UNTSO נעשתה כאשר במענה לבקשתו של המתווך לארץ ישראל מטעם האומות המאוחדות, פולקה ברנדוט, שלח מזכ"ל האו"ם דאז טריגווה לי כוח משמר בן 50 איש של האו"ם, ממקום מושבו של האו"ם אותה עת בלייק סקסס, כדי לסייע למתווך בפיקוח על הפסקת האש לה קראה מועצת הביטחון בהחלטה מספר 50, ב-29 במאי 1948. כל חברי המשלחת הראשונה, אשר הגיעה לישראל בחודש יוני אותה שנה, היו עובדי ציבור מנוסים אשר שירתו במטה האו"ם. במסגרת תפקידם בארץ ישראל המשיכו המשקיפים ללבוש את מדי שומרי האו"ם ופיקחו על הפסקת האש בעת ההפוגה הראשונה. משקיפי הארגון היו אזרחי בלגיה, צרפת וארצות הברית. ב-6 ביולי 1948 נהרג לראשונה משקיף UNTSO מצרפת; הוא נפצע בסמוך לעפולה ומאוחר יותר מת מפצעיו בבית החולים בעיר, זאת בשעה שחקר ידיעה על הפרת שביתת הנשק על ידי כוחות ישראלים. לאורך שישים שנות פעילותו במזרח התיכון אבדו לארגון 49 משקיפים ועובדים אזרחים. עם תום ההפוגה הפסיקו המשקיפים את תפקידם ושבו לפקח על הפסקת האש רק עם תחילת ההפוגה השנייה.
לאחר שנחתמו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הסכמים ששימשו בסיס ליחסים שבין ישראל לשנים ארוכות, נותרו משקיפי הארגון במזרח התיכון לפקח על יישומם של הסכמים אלה. ב-11 באוגוסט 1949 החליטה מועצת הביטחון כי הסתיים תפקידו של המתווך מטעם האו"ם למזרח התיכון וניהולו של ארגון ה-UNTSO עבר למפקד הכח.
גז טבעי נוזלי
היבטים מסחריים
הודות לגילוי שדות נרחבים של גז טבעי בארצות הברית בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 ושיפורים טכנולוגיים המאפשרים להפיק גז הלכוד בתוך עומק האדמה, הופכת ארצות הברית גם למעצמת גז טבעי. התוצאה הצפויה היא הצפת השוק בגז טבעי נוזלי אמריקאי אשר שתביא לירידת מחירי הגז הטבעי. ארצות הברית הפכה ליצואנית הגז הנוזלי הגדולה בעולם בשנת 2022.
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות
מטה הארגון
המטה הראשון של הארגון שכן בקהיר. זמן קצר לאחר היווסדו, כבר בחודש יוני 1948, הועבר המטה לחיפה. המטה בחיפה פונה ב-9 ביולי 1948, עם חידוש הקרבות במלחמת העצמאות. עם שובו של הארגון לפעול, ב-7 באוקטובר 1948, הוזז המטה פעם נוספת לירושלים לבניין ארמון הנציב, שם הוא שוכן עד היום. ל-UNTSO משרדים גם בביירות ובדמשק.
גז טבעי נוזלי
היבטים מסחריים
באוקטובר 2020 נודע כי ענקית האנרגיה האיטלקית SNAM תשתף פעולה עם דלק קידוחים וחברת דן בפיתוח טכנולוגיה להנעת אוטובוסים וכלי רכב כבדים באמצעות גז טבעי נוזלי. טכנולוגיה זו  אמורה להפחית זיהומים סביבתיים ולהיות נקייה ובריאה יותר לסביבה בהשוואה לשימוש בדלק ובנזין מזהמים.
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות
המדינות התורמות
על המדינות התורמות כח אדם לארגון ה-UNTSO נמנות ארגנטינה, אוסטרליה, אוסטריה, איטליה, אירלנד, אסטוניה, ארצות הברית, בלגיה, דנמרק, הולנד, מלאווי נורווגיה, ניו זילנד, נפאל, סין, סלובניה, סלובקיה, פינלנד, צ'ילה, צרפת, קנדה, רוסיה, שוודיה ושווייץ.
גז טבעי נוזלי
איכות גט"ן
איכות גט"ן היא אחד הנושאים החשובים ביותר במסחר בגט"ן. כל חומר שאינו עומד בדרישות הקבועות מראש בעת כריתת חוזה הרכישה הוא גז תת-תקני. תקנות האיכות לגט"ן משמשות שלוש מטרות: הקונה יכול לסרב לקבל משלוח של גט"ן אשר תכונותיו חורגות מן התקן שנקבע בחוזה האספקה והמוכר חייב לפצות את הקונה על נזקיו בגין אירוע כזה. איכות הגז נמדדת בנקודת האספקה באמצעות מכשור תקני, כגון מכשיר כרומטוגרפיה של גז.
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות
כח אדם
באוקטובר 2017 מונתה להיות מפקדת כוח המשקיפים מייג'ור ג'נרל קריסטין לאנד [Kristin Land] מנורווגיה. נכון ליולי 2019 חברים בכוח המשקיפים 153 משקיפים צבאיים הנתמכים בצוות אזרחי של 21 עובדים בינלאומיים וכן 153 עובדים מקומיים; תקציב הארגון עמד על סך 70.29 מיליון דולר אשר באו מתקציב האו"ם.
גז טבעי נוזלי
איכות גט"ן
המשתנים החשובים ביותר בקביעת איכות גט"ן הם תכולת כספית וגופרית והערך הקלורי של הדלק. בגלל הרגישות של הצנרת ומכונות מתקן הייצור לנוכחות גופרית וכספית, קיימת מדידה קפדנית של חומרים אלה כדי להבטיח שריכוזיהם בגט"ן יהיו בכמות המינימלית האפשרית. משום כך בעת שינוע הגט"ן מן המפעל אל הקונה, כמעט ואין בעיה בנוכחות כמויות חריגות של חומרים אלה. לעומת זאת, ערכו הקלורי של הדלק עשוי להשתנות.
באופן כללי ניתן לחלק את סוגי הגט"ן לפי ערכם הקלורי לשלושה שווקים עיקריים:
איכות הסביבה
אחד הנושאים העולים בדרך כלל בקשר לייצור ושינוע גט"ן הוא פליטת גזי חממה, אולם במציאות ייצור ושינוע גט"ן גורם לפליטה נמוכה יותר של גזי חממה מאשר העברת גז טבעי בצנרת משדה הגז. נשמעו טענות כי מפעלים לייצור גז טבעי נוזלי פולטים לאוויר הסביבה תחמוצות חנקן וחלקיקים אחרים העלולים לגרום למחלות ריאה. אולם נמצא כי כמות אדי הפליטה ממפעל גט"ן אינה גדולה יותר ממפעלים תעשייתיים בסדר גודל דומה הצורכים דלק עשוי גז טבעי. יש הטוענים נגד מיקומם של מפעלי גט"ן בשטחים פתוחים.
מפעל גט"ן המייצר כ-4.5 מיליון טון גט"ן בשנה יפלוט לסביבה כ-1.2 מיליון טון של פחמן דו-חמצני בשנה. צריכת 4.5 מיליון טון גט"ן תיצור פליטה של כ-12 מיליון טון של פחמן דו-חמצני. מבין דלקי מאובנים הנמצאים בשימוש, גז טבעי הוא ככל הנראה הידידותי ביותר לסביבה כיוון שצריכתו מביאה לפליטה הנמוכה ביותר של פחמן דו-חמצני לכל יחידת אנרגיה ומכיוון שניתן להשתמש בו בתחנות כוח דו-שימושיות.
בטיחות ותאונות
גז טבעי הוא דלק ועל כן הוא נפיץ ונדלק בקלות. כדי להבטיח שימוש מהימן ובטוח בגז טבעי ננקטים אמצעי זהירות מיוחדים בעת בניית והפעלת מתקני גט"ן.
גז טבעי במצב צבירה נוזלי אינו נפיץ ואינו יכול לבעור. כדי שגז טבעי נוזלי יבער הוא חייב להתאדות וליצור תערובת מתאימה עם אוויר (ריכוז דליק באוויר הוא בין 5–15 אחוז), ואז הוא חייב להיות מוצת. אם קיימת דליפה ממכל, או מתקן גז טבעי נוזלי, החומר מתאדה במהירות ומתערבב באוויר. אם התערובת היא בריכוז המתאים, קיימת סכנת הצתה העלולה לגרום לשריפה, על הסכנות המלוות אותה. בדיווח משנת 2007 נמסר כי עד לאותה עת שטו בעולם מכליות גז טבעי נוזלי למרחק של למעלה מ-160 מיליון ק"מ מבלי שהתרחשה בתפעולן ולו תקלה משמעותית אחת.
במפעלים לייצור גז טבעי נוזלי אירעו לאורך השנים מספר תאונות:
בישופות מינסטר
בישופות מינסטר (בגרמנית: Hochstift Münster) הייתה נסיכות כנסייתית גדולה באימפריה הרומית הקדושה, הממוקמת בחלק הצפוני של נורדריין-וסטפאליה ומערב סקסוניה התחתונה של היום. מהמאה ה-16 עד המאה ה-18, היא התקיימה לעיתים קרובות באיחוד אישי עם אחת או יותר מהנסיכויות הכנסייתיות הסמוכות של קלן, פאדרבורן, אוסנבריק, הילדסהיים וליאז'.
מינסטר גבלה במחוזות המאוחדים במערב, בקלווה, וסט רקלינגהאוזן ובמארק בדרום, בפאדרבורן ובאוסנבריק במזרח. בצפון ובצפון-מזרח היא גבלה עם מזרח פריזיה, אולדנבורג ועם נסיכות הבוחר מהנובר (הועלתה ב-1692). כמו בכל שאר הנסיכויות-בישופויות של האימפריה הרומית הקדושה, חשוב להבחין בין הנסיכות-בישופות של מינסטר והדיוקסה של מינסטר, למרות ששתי הישויות נשלטו על ידי אותו אדם. הדיוקסיות היו בדרך כלל גדולות יותר מהנסיכות-בישופות המקבילה ובחלקים שהשתרעו מעבר לנסיכות-בישופות. סמכותו של הנסיך-בישוף הייתה אך ורק של בישוף רגיל והוגבלה לעניינים רוחניים.
היסטוריה
דיוקסיית מינסטר נוסדה על ידי קרל הגדול לקראת סוף מלחמת הסקסונים בערך בשנת 795, כסופרגן של קלן.
אבולוציה טריטוריאלית
רוב השטח שעליו מימש בסופו של דבר הבישוף זכויות ריבוניות נמצא מצפון לנהר הליפה, והרחיק עד לאמס העליון ויער טויטובורג. ההצטרפות החשובה ביותר הייתה בשנת 1252, כאשר הכס רכש את רוזנות וכטה ואת מחוז מפן. שטח הארץ בין המחוזות החדשים הללו נרכש מאוחר יותר: ב-1403 הושג המחוז קלופנבורג ואויטה, ב-1406 הנחלה האחוזה של אהאוס וטירת שטרומברג עם תחום השיפוט שלה; ובשנת 1429 ויילדסהאוזן בהתחייבות מהנסיכות-ארכיבישופות ברמן, שחודשה על ידי מחליפתה השוודית ברמן-ורדן על ידי הסכמי ניימכן ב-19 במרץ 1679. לפי הנסיך-בישוף פרדיננד השני, הברון מפירסטנברג העניק לשוודיה הלוואה בסך 100,000 ריקדולאר בתמורה להתחייבות המחודשת. תוספת אחרונה זו הפכה את הטריטוריה החדשה, שהייתה נפרדת לחלוטין מהחלק הדרומי של הבישופות, לגוף קומפקטי שנודע לאחר מכן כ"הבישופות התחתונה"; היא נשארה חלק בלתי נפרד מבישופות מינסטר עד הרפורמציה, שהקטינה במידת מה את גודלה; מה שנותר נשמר עד החילון.
מבישוף לנסיך-בישוף
המאה ה-12 התאפיינה בצמיחה ניכרת של כוחם החילוני של הבישופים. הבישוף לודוויג הראשון, רוזן טקלנבורג (1169–1173), החזיר לאזור את סמכות השיפוט הזמנית על תחומיו שהופעלה בעבר על ידי רוזני טקלנבורג. הרמן השני, כמו קודמיו המיידיים, פרידריך השני, רוזן ארה (1152–1168), ולודוויג הראשון, עמד לצד פרידריך ברברוסה. עם הפלתו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, הוסר המכשול האחרון בדרך לריבונות מוחלטת של הבישופים, והרמן הופיע כפיאודטור גדול של האימפריה. במהלך כהונתו של יורשו השני, דיטריך השלישי מאיסנברג-אלטנה (1218–1226), מעמדו של הבישוף כנסיך האימפריה הוכר רשמית בשנת 1220 על ידי פרידריך השני. הרמן השני היה הבישוף האחרון שמונה ישירות על ידי הקיסר. מחלוקות התעוררו בנוגע לבחירתו של יורשו, אוטו הראשון, רוזן אולדנבורג (1204–1218), והקיסר אוטו הרביעי קבע שמכאן ואילך רק מועצת הקתדרלה תבחר את הבישוף. הכס של קלן שמר על זכות האישור, והקיסר על ההסמכה. סמכותו הזמנית של הבישוף הייתה מוגבלת בעניינים חשובים; במיוחד במיסוי, הסכמה של גופים מייצגים של נתיניו הייתה הכרחית. בין אלה מופיעה מועצת הקתדרלה בתחילת המאה ה-13; מאוחר יותר, האצולה הנמוכה, ולבסוף, העיר מינסטר. במרוצת הזמן הרחיבה מועצת הקתדרלה את זכויותיה בהסכמים שנעשו עם בישופים לפני הבחירות.
הרפורמציה הפרוטסטנטית
הבישוף יוהאן וילהלם מקלווה (1574–1585), ירש את דוכסות קלווה ב-1575, נישא וויתר על ניהול הבישופות. קרב דיפלומטי ארוך באשר ליורשו התפתח בין המעצמות הקתולית והפרוטסטנטית, במהלכו נוהלה הבישופות על ידי קלווה. שמירת הקתוליות בבישופות הובטחה על ידי ניצחונו של ארנסט מבוואריה (1585–1612), שהיה גם הבישוף של פרייסינג, הילדסהיים וליאז' והארכיבישוף של קלן. הוא לקח על עצמו בקנאות את הקונטרפורמציה, הזמין את הישועים לסייע לו ועודד את ייסודם של מנזרים מהמסדרים הישנים, למרות שלא הצליח לתקן את כל האבדות. החלק המערבי של המחוז הפריזאי שבתחום השיפוט הכנסייתי של מינסטר הועבר, בשנת 1569, לבישופויות החדשות של חרונינגן ודובנטר, ואיתם עברה לפרוטסטנטיות. באותו אופן עברו רכושם של הרוזנים מבנטהיים-שטיינפורט וכמה ערים מבוצרות אחרות מתחום השיפוט הכנסייתי של הבישוף.
כריסטוף ברנהרד מגאלן (1650–1678) היה יעיל באותה מידה הן כבישוף והן כשליט חילוני; הוא הכריח את העיר מינסטר, לאחר מצור ארוך, להכיר בזכויותיו הריבוניות, הצליח לשחרר את שטחו מכוחות זרים, זכה בחלקים מהארכיבישופות של ברמן ומהבישופות של ורדן במלחמה עם שוודיה (שבה נטל חלק במסע ברמן-ורדן), החזיר את המשמעת בכנסייה והקים מערכת בית ספר לשטחו. הוא תקף את הרפובליקה ההולנדית במלחמת הולנד–צרפת.
המאה השמונה עשרה ומלחמות המהפכה הצרפתית
הבישוף קלמנט אוגוסט מבוואריה (1719–1761) היה גם הנסיך הבוחר מקלן, והבישוף של פאדרבורן, הילדסהיים ואוסנבריק. במהלך שלטונו, הבישופות סבלה קשות במהלך מלחמת הירושה הפולנית ומלחמת שבע השנים. יורשו, מקסימיליאן פרידריך מקוניגסג-רוטנפלס (1761–1784), שהיה גם הנסיך הבוחר מקלן, הותיר ברובו את מינהלת מינסטר לקנון קתדרלה צעיר, פרנץ פרידריך וילהלם פון פירסטנברג, שבמהלך ניהולו זכתה הנסיכות לשגשוג שאין שני לו. עם זאת, בבחירתו של בישוף עזר, הובס פון פירסטנברג על ידי מקסימיליאן פרנץ, ארכידוכס אוסטריה, שלאחר מכן שלט גם על מינסטר וגם על קלן (1784–1801). מקסימיליאן פרנץ נמלט מבון ב-1794 עם הגעתם של כוחות מהפכנים צרפתים, שהיו אמורים להישאר בכיבוש קבוע של חלק הבישופות שנמצא על הגדה השמאלית של הריין. הוא בילה את שארית חייו בווינה, למרות שעדיין היה הנסיך-בישוף של מינסטר. עם מותו, אחיינו, אנטון ויקטור, ארכידוכס אוסטריה, ירש אותו. הוא היה הנסיך הבוחר האחרון מקלן והנסיך-בישוף של מינסטר. הסכם סודי בין צרפת לפרוסיה ב-5 באוגוסט 1796 בחר בנסיכות-בישופות כפיצוי הפרוסי על השטחים בגדה השמאלית של הריין שאבדו לצרפת.
סוף הנסיכות-בישופות של מינסטר
בשנת 1803 הבישופות, עם כ-310,000 תושבים חולנה על ידי ה-Reichsdeputationshauptschluss וחולקה לחלקים רבים. החלק המזרחי הגדול יותר הוקצה לפרוסיה, אשר השתלטה עליו במרץ 1803. אולדנבורג זכתה בחלק הצפוני (וכטה וקלופנבורג). החלקים האחרים ניתנו כפיצוי לשליטים לשעבר בשטחים ממערב לנהר הריין: ארנברג, לוז-קורסוורם, זאלם וקרואו. במהלך השנים הבאות כל החלקים הפכו לצרפתיים.
בשנת 1815 קיבלה פרוסיה את החלק הדרומי (Oberstift) וממלכת הנובר את רוב החלק הצפוני (Niederstift), כאשר אולדנבורג שמרה על נחלותיה.
מערכת היחסים בין מחנכים וילדים במסגרות החינוך והטיפול בגיל הרך
מערכת היחסים בין מחנכים וילדים בגיל הרך הוא תחום אשר זוכה להתעניינות מחקרית רבה בעשורים האחרונים, כחלק מבחינת הממדים השונים לאיכות הטיפול הניתן לילדים במסגרות החינוכיות, והשפעתם של אלה על התפתחות הילד.
חינוך ילדים בגיל הרך מחוץ למסגרת המשפחתית התקיים מאז ומתמיד, ואולם, בחברה המערבית קיימת עלייה ניכרת במספר הילדים הנכנסים למסגרות חינוכיות, שאינן הוריות, בהן הם מבלים את חלק הארי של שעות ערותם, וזאת כבר מינקותם. תופעה זו וההבנה הקיימת כי להתנסויות בגיל הרך ישנה חשיבות מכרעת להמשך התפתחותו של הילד, הביאו למחקר מעמיק, אשר מצא כי איכות האינטראקציות והקשר בין הילדים לבין המבוגרים שסביבם, מהווים מאפיין משמעותי המגדיר את איכות הטיפול שהילדים זוכים לו. מחקר זה מצא כי מבוגר משמעותי בתוך המערכת החינוכית, המקיים קשר משמעותי עם הילד, ישפיע לטובה על התפתחותו, גם כאשר האלמנטים המבניים של המערכת החינוכית אינם תומכים בתהליכי התפתחות טובים. חוקרים שתרומתם לתחום רבה, כמו פרופסור רוברט פיאנטה ואחרים, הוסיפו והתמקדו בתחום איכות מערכת היחסים של הילד עם המבוגרים במסגרת החינוכית, וכן באקלים הרגשי המאפיין אותה, על מנת לתמוך בהתפתחות הילדים ובתהליכי למידה המתקיימים בה. בנוסף למדדים של הוראה איכותית, מערכת היחסים בין המחנך והילד היא מרכיב חשוב בהתנסויותיו של הילד במסגרת החינוכית, אשר קובע באיזו מידה הוא יזכה להפיק תועלת מסביבתו החינוכית. למערכת יחסים זו השפעה מכרעת על נתיבי התפתחותו בשנות הילדות, והיא אף מנבאה את איכות התפתחותו גם בשנים מאוחרות יותר. מסיבות חשובות אלה, יחסים מיטביים של הילד עם מחנכיו במסגרת החינוכית נחשבים כיום לגורם מגן משמעותי, במיוחד להתפתחותם של ילדים המוגדרים בסיכון, ומהווים יעד מועדף להתערבות.
מאפייניה של מערכת היחסים בין המחנכת והילד במסגרת החינוכית
מערכת היחסים בין המחנכת והילד מתאפיינת בתהליכים פסיכולוגיים פנימיים, בתפיסות, ציפיות וברגשות של כל אחד מן השותפים בקשר. לפי מודל שהציג פיאנטה מערכות היחסים הללו כוללות את מאפייניהם האישיים של המחנכת והילד, את הייצוגים המנטליים שיש לכל אחד על הקשר המשותף, וכן תהליכים של העברת מידע הדדיים, אינטראקציות התנהגותיות ותקשורת ומשא ומתן בין השניים, המעצבים מערכת יחסים הייחודית להם.
מערכת היחסים בהקשר דיאדי
מערכת היחסים בין המחנכת והילד נבחנת כיום ברוח המחקר והתאוריות ההתפתחותיות העוסקות ביחסי הורה וילד, מתוך הנחה כי זו תאפשר הבנה מעמיקה יותר של תהליכי למידה והתפתחות במסגרת החינוכית, כפי שההתמקדות ביחסי הורה וילד קידמה את הבנת ההתפתחות במסגרת המשפחתית. מערכת היחסים בין המחנכת והילד מתאפיינת בדמיון רב למערכת היחסים של הילד והוריו, או מבוגר משמעותי אחר ובתפיסתם כמערכת דיאדית. דמיון זה משתקף באלמנטים הטיפוליים הקיימים בתפקידה של המחנכת, המזכירים את תפקידי ההורים במשפחה. כמו כן, יחסי הורה-ילד ויחסי מחנכת-ילד חולקים מטרות בסיסיות דומות, כמו עידוד פעילות חקרנית (רגשית ואינטלקטואלית), ופיתוח מיומנויות חברתיות ליצירת קשרים עם מבוגרים ועמיתים.
לפי גישה זו, מנגנונים שנצפו ביחסי הגומלין הורה-ילד עשויים להסביר את יחסי הגומלין בין המחנכת והילד. כך, חוקרים היוצאים מגישה זו מעריכים את איכותה של מערכת היחסים בדגש על מרכיבים כמו: הדדיות, התאמה, מעורבות, תגובתיות, וורבליות, סינכרוניזציה, רגישות, תמיכה וזמינות רגשית. איכויות אלה קשורות ליכולת של המבוגר להבין את המסרים הרגשיים– חברתיים של הילד (מילוליים ולא מילוליים כאחד), להגיב עליהם בסמיכות ובאופן מותאם, לשדר קבלה וחום רגשי, להציע עזרה כאשר יש צורך בכך, להדגים התנהגות מווסתת ולהציב מסגרת מתאימה הכוללת גבולות הולמים להתנהגות. מערכת היחסים בין המחנכת והילד מתוארת בספרות במושגים של קרבה, קונפליקט ותלות: מערכת יחסים חיובית מתאפיינת ביחסי קרבה, שמהווים מקור של ביטחון ותמיכה לילד, ואשר מאפשרים לו לחקור את סביבתו. בניגוד לה, מערכת יחסים שלילית המתאפיינת בקונפליקט אינה מאפשרת תחושת ביטחון, וזו המתאפיינת בתלות רבה של הילד במחנכת שלו מעכבת את יכולתו לחקור את סביבתו. באופן מתון יותר, יש המציעים כי יחסי מחנכת-ילד מוגדרים כחיוביים כאשר הם עונים על צורכיהם של שני השותפים במערכת היחסים, וכשליליים כאשר הם פוגעים בצרכיו של אחד, או של שני השותפים במערכת היחסים.
מערכת היחסים בהקשר קבוצתי
מערכת היחסים הייחודית שבונה המחנכת עם הילד נובעת מהגדרת תפקידה כאשת חינוך, השונה מהאופן בו מוגדר התפקיד ההורי: הקשר של המחנכת עם הילד מוגבל למספר שעות קבוע ביום ומסתיים בדרך כלל לאחר פרק זמן של שנה או שנתיים. סדר היום והנורמות ההתנהגותיות במסגרת החינוכית קבועות, ונוגעות לכלל הילדים, וכן מירב האינטראקציות של המחנכת עם הילד מתרחשות במסגרת קבוצתית, שהיא מובנית ברובה, פחות אינטימית, כאשר תשומת הלב של המחנכת מתחלקת בין כל הילדים הנמצאים בה.
על כן מערכת היחסים בין המחנכת והילד האינדיבידואלי מתקיימת במסגרות החינוכיות בגיל הרך בהקשר קבוצתי, שכן אפיזודות המכוונות כלפי ילד אחד נמצאות בתווך של ילדים נוספים. בהקשר לכך, יש הטוענים כי היחסים בין המחנכת והילד מעוצבים על סמך התייחסותה אל הקבוצה, יותר מאשר על סמך התייחסותה אל הפרט. כך איכות היחסים בין מחנכים וילדים מעוגנים לא רק בדפוסי אינטראקציה בין מחנך ותלמיד אינדיבידואלי, אלא גם באיכות כלל האינטראקציות הכיתתיות שבין המחנכת וכלל הילדים בכיתה, והם היוצרים את האקלים הרגשי-חברתי במסגרת החינוכית. האקלים הרגשי בכיתה, שיכול להיות מאופיין כ'חמים' או 'קר', 'נינוח' או 'מתוח', 'תומך' ו'מקבל', או 'תחרותי' ו'תוקפני', משפיע על האופן בו חברי הקבוצה מגיבים ומתייחסים זה לזה, ועל כן הוא מאפיין את מערכות היחסים שביניהם. בהקשר זה, הבנייתו של אקלים כיתה רגשי חיובי מתבטא בתהליכים בינאישיים שהמחנכת עושה עם כל ילד בנפרד ועם הקבוצה כולה. המחקר זיהה שתי התנהגויות של מחנכות שמקדם אקלים זה: 'תמיכה רגשית' ו'כישורי ניהול כיתה'. 'תמיכה רגשית' – מבטאת יחס מכבד וחם של המחנכת לילדים בכיתה (לעומת כעס, סרקאזם, עוינות או תוקפנות), את רגישותה של המחנכת כלפיהם, המשקפת את מודעותה לרמת תפקודם הלימודי והחברתי של הילדים, ואת התייחסותה המותאמת לצרכיהם, וכן גם את התייחסותה לתחומי העניין שלהם, ומעורבותה הרגשית בעולמם האישי. מחקרים מצביעים על קשר בין תמיכה רגשית שכוללת התנהגויות של רגישות, היענות ומעורבות לטיפוח רגשות של דאגה לילדים, וכן לפיתוח של יחסים חיוביים ובטוחים בין המחנכת והילד. 'כישורי ניהול כיתה' – מבטאים הבנייה בהירה וחד משמעית של הרגלים וחוקים בכיתה: המחנכת מבטאת בצורה בהירה את הציפיות שלה מהילדים, ומספקת תזכורת איך עליהם להתנהג במצבים שונים.
חשיבות הקשר הרגשי של הילד עם המחנכת במסגרת החינוכית
קיימת הסכמה בין החוקרים על חשיבותם של המרכיבים הרגשיים באינטראקציות שבין הילד למבוגר משמעותי בגיל הרך. מחקרים מובילים היוצאים מגישתה של תיאורית ההתקשרות, וברובם מתמקדים ביחסי הילד ואמו, מצביעים על השפעתם הגדולה של יחסים אלה על התוצרים ההתפתחותיים של הילד. כך, אספקטים שונים בטיפול ההורי בגיל הרך, בהם תגובתיות, רגישות וחום, בשילוב עם רמות מותאמות של גירוי, נמצאו כקשורים עם המשך התפתחותו הקוגניטיבית, ההתנהגותית והרגשית של הילד. אינטראקציות רגישות בין מטפל וילד נמצאו כקשורות אף בקידום והבשלת התפתחותו המבנית של המוח.
הגורמים המשפיעים על מערכת היחסים בין המחנכת והילד
בדומה ליחסים אחרים שילד מקיים במהלך התפתחותו, יחסי מחנכת וילד ממוקמים בתוך מארג אקולוגי דינמי רחב. איכות האינטראקציות בין המחנכת והילד מושפעות מהקשרו של הטיפול, ומגורמים הקשורים בילד, במחנכת ובסביבתם.
מאפייני הילדים – המחקר מראה כי טבעם ואיכותם של מערכת יחסיו של הילד עם המחנכת מושפעת ממאפייניו האישיים. כך נמצאו מספר גורמים במאפייניו של הילד המציבים אותו בסיכון ליחסים שאינם מיטביים עם המחנכת, בהם: גיל בוגר יותר של הילד, הג'נדר – בנים (יותר מבנות), ילדי מיעוטים ובעלי מצב סוציו אקונומי נמוך (בגלל הקשר הקיים בין השניים ילדים אלה נמצאים בסיכון גבוה), ילדים המציגים בעיות התנהגות (אשר הם בדרך כלל פונקציה של מזג בלתי נינוח, ביטוי ליחסי התקשרות לא בטוחים עם המחנכת, ולהפרעות של החצנה והפנמה), ילדים עם לקויות וקשיי למידה, ובעלי הישגי למידה נמוכים. שילובם של גורמים שונים מאלה מעלה את רמת הסיכון ליחסים שאינם מיטביים. המחקר מתפתח גם בתחום של 'רגישות מובחנת השפעה' (diﬀerential susceptibility ), לפיו ביטויה של השפעה מסוימת על ילד תלויה בנטייה מובנית של ילד זה להיות מושפע, פחות או יותר, ממארג סביבתי נתון שהוא נחשף אליו.
גם להיסטוריית היחסים של הילדים עם מחנכיהם ישנה השפעה על יחסי ההתקשרות שלו עם מחנכים נוספים. כך, תלמידים שחוו יחסים שליליים בעבר עשויים לחוש סלידה כלפי מחנכיהם ולהמשיך ולחוות יחסים המאופיינים בקונפליקט עם מחנכיהם בהווה ובעתיד. למרות ניבוי זה, כאשר נוצרים יחסים חיוביים ההשפעה שלהם משמעותית מאוד בשינוי תפיסתה של מערכת היחסים על ידי הילד.
ייצוגי היחסים בין המחנכת והילד – הייצוג המנטלי של יחסי מחנכת-ילד מתייחס לאופן שבו המחנכת וגם הילד תופסים את מערכת היחסים הייחודית שלהם ואת תפקידם במסגרת יחסים זו. ייצוגי יחסים אלה נמצאו כקשורים באופן ייחודי לתדירות האינטראקציה של המחנכת עם הילד, למידת הרגישות של המחנכת ולשיעור ההבעה של רגשות שליליים כלפי הילד בעת האינטראקציה איתו.
תהליכים של העברת מידע בין השותפים לקשר – תהליכים בהם מועבר מידע (היזון חוזר) בין הילד למחנכת, הכולל יחסי גומלין התנהגותיים ותקשורת מילולית, מסייעים לגיבוש הקשר ביניהם ומאפשרים לכל אחד מהם לעדכן את התנהגותו ואת ייצוגיו ביחס לשותף האחר לקשר. בהקשר הכיתתי תהליכי היזון חוזר בין מחנכים לילדים קיימים בדפוסי האינטראקציה ההדדית בין מחנכת וילד אינדיבידואלי, ובאיכות כלל האינטראקציות הכיתתיות – הן אלה הקשורות בהוראה והן הקשורות בהיבטים רגשיים-חברתיים.
מאפיינים מבניים-הסדרתיים של המסגרת החינוכית – לציפיות חברתיות, לנורמות תרבותיות, למדיניות חינוכית ולתקציבים המופנים למסגרת החינוכית ישנה השפעה על יחסי מחנכת-ילד דרך מאפיינים מבניים והסדָּרָתיים של המסגרת החינוכית. כך מחקרים רבים הראו שמספרם של הילדים בקבוצה כולה ומספר ילדים גבוה בטיפולה של המחנכת משפיעים לרעה על יכולתה להתייחס לכל ילד באופן רגיש ונענה, ובאופן המתאים לצרכיו האינדיבידואליים וכך לפתח עימו יחסי התקשרות בטוחים. גם מרכיב קביעות המחנכת נמצא משמעותי ליחסי מחנכת ילד מאחר שילדים יוצרים קשרים משמעותיים עם מחנכות שהן מקור קבוע לטיפול ועזרה. מרכיב זה הוא משמעותי בעיקר בקרב ילדים צעירים, כאשר נודעת לאיכות הקשר ולרגישות של המחנכת השפעה רבה על התפתחותו של הילד ועל יכולתו ליצור עימה יחסי התקשרות בטוחים. נמצא גם כי מסגרות חינוכיות טיפוליות לגיל הרך שאינן תקניות משפיעות לרעה על היכולת למתן טיפול איכותי לילדים המתחנכים בה. מאפיינים נוספים כמו: תוכנית הלימודים הנלמדת, אופן ההוראה, מינון התוכנית, מיקום ההוראה, מספר המחנכים השונים שאליהם הילד נחשף במהלך יום לימודים, הרכב אוכלוסיית התלמידים בכיתה, הכשרה ומיון של מחנכים ודרישות לגבי כישוריהם נמצאו גם כן כבעלי משמעות לאיכות היחסים בין המחנכת והילד. כך נמצא כי מחנכים בעלי הבנה מקצועית של פדגוגית הגיל הרך והתפתחות הילד הם מיומנים בהתאמת התנהגותם לצורכי הילד, בפיתוח יחסים רגישים ונענים עם הילד, באופן שיוצר התנסויות למידה יעילות. בתוך מרכיב ההכשרה נמצא כי תכנים ומתודות המדגישים התנסות פעילה, עבודה מעשית בשדה ושימוש בהתנסויות חיים קודמות ובתפיסות המטפל, תוך קבלת תמיכה והדרכה, הם שתורמים לאינטראקציות רגישות בין מטפל וילד.
במחקרים שונים תועדה גם ההשפעה של יחסי הורה וילד על איכות היחסים שהילד יוצר עם המחנכת. השפעה זו משתקפת באופן שבו הילד והמחנכת תופסים זה את זה, ובהתנהגותם זה כלפי זה. ישנן עדויות מחקריות להמשכיות בין יחסי הורה-ילד ומחנכת-ילד, ונמצא כי קיים קשר בין יחסים בטוחים עם הורים ליחסים בטוחים עם מחנכים. קשר זה מושפע מגורמים נוספים כמו רגישותה של המחנכת, או מאפייני הילד. כך נמצא גם כי אלה המקבלים מהוריהם תמיכה גבוהה וגירוי איכותי מערכת היחסים עם מחנכיהם גבוהה יותר, בעוד שילדים עם מעורבות הורית נמוכה חווים יותר קונפליקט עם מחנכיהם. איכות הקשר של הילד עם המחנכת מושפעת גם מאיכות הקשר שלה עם ההורים: איכות הקשר בין המחנכת לבין ההורים מייצרת שיח מסוים בין ההורים לילד, אשר משפיע על מערכת היחסים של הילד עם המחנכת.