cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרום-מערב פלורידה
כלכלה
עד ראשית המאה ה-20 היה אזור זה בלתי מפותח. החל מראשית המאה ה-20 החל הפיתוח והעיור של האזור, נבנו בו אתרי חוף ונופש רבים -דבר ששינה את הבסיס של כלכלת האזור מכלכלה מבוססת חקלאות לכלכלה המבוססת על תיירות ובעיקר על אקו תיירות. הבנייה המואצת, בעיקר במחוזות הפנימיים, שעיקר כלכלתם עדיין מבוססת על החקלאות, משפיעה על אזורי ביצות האוורגליידס הסמוכות. גידולי האזור כוללים עגבניות, הדרים, קנה סוכר וכן גידול בקר.
ספורט
באזור מתאמנות בחודשי החורף מספר קבוצות שמקורן בצפון ארצות הברית ובהן הבוסטון רד סוקס שמתאמנים בפורט מיירס, הסינסינטי רדס שמתאמנים בסרסוטה, המינסוטה טווינס שמתאמנים בדרום פורט מיירס והפיטסבורג פיירטס שמתאמנים בברנדונטאון.
תחבורה
דרך האזור עוברים כביש בין-מדינתי 75 המקשר את טמפה בצפון עם פורט לודרדייל ומיאמי בדרום מזרח.
דרך שדה התעופה הבינלאומי דרום מערב פלורידה ממקום בדרום פורט מיירס עוברים מדי שנה כ-7.6 מיליון נוסעים בדרכם ל-36 שדות תעופה בארצות הברית, 2 שדות תעופה בקנדה ו-3 ערים באירופה. שדה תעופה נוסף הוא שדה התעופה הבינלאומי סרסוטה-בריידנטון דרכו עוברים מדי שנה כ-1.42 מיליון נוסעים.
תיירות
עיקר כלכלת האזור מתבססת על התיירות. בנוסף, רבים מהמבקרים באזור מחזיקים בו דירות נופש בהן הם מתגוררים בחודשי החורף בלבד.
בין אתרי התיירות ניתן למנות את חופי הרחצה הרבים שבאזור, את שמורת האינדיאנים הסמינולים ברייטון (בו מופעל קזינו על ידי תושבי השמורה), אגם אוקיצ'ובי הידוע בתיירות הירוקה שבו, הגנים הבוטנים של נייפלס, וכן הגנים הקריביים וגן החיות של נייפלס.
תקשורת
קידומת הטלפון של האזור הן:
באזור יוצאים לאור מספר עיתונים ובהם ה"שבועון של פלורידה".
כביש 353
כביש 353 הוא כביש רוחב אזורי שמקשר את כביש 38 וכביש 3544 בצומת שריגים, עם כביש 40 בצומת קוממיות.
פיצויים (חוק התכנון והבנייה)
פיצויים על פי חוק התכנון והבנייה נועדו לפצות בעלי מקרקעין שנפגעו וערכם ירד עקב אישור אחת מהתוכניות לפי פרק ג בחוק התכנון והבנייה והם:
פגיעה ישירה
לדוגמה הפחתת אחוזי הבנייה, שינוי יעוד של קרקע בתוכנית בניין עיר משטח למגורים לשטח ציבורי.
פגיעה עקיפה
לדוגמה פגיעה בקרקע שסמוכה לקרקע של בעליו על ידי כך שנבנה בניין שמסתיר את הנוף או את השמש.
ע"פ תקדימים- ניתן לתבוע פיצויים מהרשות המקומית גם במידה ונמסר לקונים של קרקע מסוימת מידע תכנוני מוטעה, והם פעלו על פיו בשיקולי הקנייה. אם מסתבר כי לא ניתן לבנות על הקרקע את אחוזי הבניה המופיעים ב"דף המידע" אותו הנפיקה הוועדה או הרשות המקומית, פתוחה הדרך בפני היזם לתבוע פיצוי בהתאם.
התיישנות
על פי חוק התכנון והבנייה סעיף 197ב קובע שהתביעה לפיצויים תוגש לועדה המקומית לתכנון ובנייה תוך שלוש שנים מיום אישור התוכנית (תוכנית לפי פרק ג לחוק התכנון והבנייה).
אי זכאות לפיצויים
חוק התכנון והבנייה קובע בסעיף 200 לחוק שלא ניתן לתבוע פיצויים בעקבות אחת מהפגיעות המפורטות בסעיף (למעשה מפורט שם כמעט הכל), בית המשפט הסתייג מסעיף זה והגביל אותו בכך שקבע שהפגיעות בסעיף 200 צריכות להיות מצטברות, והפגיעה צריכה להיות סבירה עד 10% מערך המקרקעין תלוי בשיקול הדעת של השופט בבית המשפט.
הליכי תביעת פיצויים
הגשת התביעה לועדה המקומית לתכנון ובנייה. במידה והוועדה לא מקבלת את התביעה ניתן להגיש תביעה לוועדת ערר שיכולה למנות שמאי מקרקעין מטעמה שיקבע את גובה הפיצוי אם בכלל. אם עדיין יש חוסר הסכמה בין הצדדים ניתן למנות שמאי מכריע כאשר החלטתו היא סופית וניתן לערער על החלטתו רק בבית המשפט.
קווארלי
העיר מהווה מרכז של הפקת היין. נמצאים שם המרתפים המפורסמים של יקבי כינדזמראולי וקרוב משפחתו גרמי. היין נמצא בקערות עץ עד להבשלתו ועד שניחוח היין מתאים.
ביתו (בית-מוזיאון) של המשורר הגאורגי, בן המאה ה-19, איליה צ'בצ'בדזה, הנמצא בעיר, מהווה מוקד תיירותי פנים ארצי. המוזיאון שימר את הריהוט ותנאי האקלים שבהם איליה צ'בצ'בדזה חי ועבד.
לא רחוק משם עומד מנזר נקרסי שהשתמר בצורה יפה.
בית הכנסת העתיק במירון
בית הכנסת העתיק במירון מצוי על גבעה בסמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי ומירון הקדומה, ובסמוך למושב מירון.
אתר בית הכנסת נסקר במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית שהתקיים בשנת 1875 על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשות קלוד קונדר. החפירה הראשונה באתר נערכה בשנת 1905 על ידי היינריך קוהל וקרל וטצינגר במסגרת הסקר המקיף שלהם על בתי הכנסת בגליל.
תולדות היישוב
היישוב קיים מימי בית שני. לדעת החופר מאירס, המקום ננטש בשנת 360. לאחר נטישתו שימש המבנה כנקודת תצפית ליישוב שהתקיים במקום בימי הביניים.
לאחר החפירות שבוצעו במקום חוזק המשקוף בתבניות מתכת.
תיאורו של בית הכנסת
המבנה שממדיו 27מ' אורך על 13.5מ רוחב נחצב בתוך ההר. הקיר הצפוני של בית הכנסת הוא חצוב וניכר כי הגיע לגובה של המבנה. בתשתית של המבנה יש בליטות שהיו בסיס לאדני העמודים אשר החזיקו את גג בית הכנסת. בית הכנסת מכוון לירושלים, והוא המבנה הארוך מסוגו שנמצא בארץ עד כה. מקירותיו שרד בעיקר הקיר הדרומי, שבו 3 פתחים: פתח מרכזי, עם המשקוף הסדוק, ופתח נוסף, אשר שוחזר. בבית הכנסת המשקופים וכן הכרכובים מעליהם אינם מעוטרים בתבליטים. צבי אילן סבור כי זו תוצאה של מגמה לא להגזים בקישוט בית הכנסת ולא עדות למצבם הכלכלי של תושבי המקום, אשר השקיעו רבות בבניה של בית הכנסת. ארון הקודש היה כנראה ליד הפתח הראשי, ולא נמצאו לו שרידים.
דלמנהורסט
דלמנהורסט (בגרמנית: Delmenhorst) היא עיר עצמאית (kreisfreie Stadt, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה. העיר שוכנת במרחק של 10 ק"מ ממערב למרכז העיר ברמן, שיחד איתה היא יוצרת אזור אורבני רציף, ובמרחק של 25 ק"מ מדרום-מזרח לאולדנבורג.
היסטוריה
דלמנהורסט מוזכרת לראשונה במגילת זכויות משנת 1254, וזאת לאחר שאוטו הראשון, רוזן אולדנבורג רכש את השטח שליד הנהר דלמה (Delme) בשנת 1234. המצודה שהגנה על היישוב שנוסד נבנתה בשנת 1247 לערך. הרוזן הבא, אוטו השני, הפך את המצודה למקום מגוריו. דלמנהורסט הוכרזה כעיר עצמאית ב-15 ביולי 1371 והייתה כפופה לחוקי ברמן.
לאחר תקופה קצרה שהייתה תחת שלטונו של הבישוף של ברמן בין השנים 1421-1436 חזרה דלמנהורסט להיות תחת חסותה של אולדנבורג. בהמשך התפרסמה העיר בשל הרוזן גרד (Gerd) שהיה ברון-שודד ששלט בה. תקופת שלטונו הסתיימה ב-1482 הודות למצור שהוטל על המצודה בהנהגתו של הבישוף של מינסטר. משלב זה הייתה העיר תחת שלטונו של הבישוף עד שהושבה סופית לידי הרוזן אנטון הראשון שקיבל את המצודה ואת העיר ב-1547.
עם מותו של יורשו האחרון של אנטון, כריסטיאן, ב-1647, חזרה דלמנהורסט שוב להיות תחת חסותה של אולדנבורג. מאחר שהשליט של אולדנבורג באותה עת היה קרוב משפחה של מלך דנמרק, הייתה למעשה דלמנהורסט תחת שלטון דני.
בתקופת המהפכה התעשייתית התפתחה דלמנהורסט מבחינה כלכלית, הודות לסמיכותה לברמן. מאחר שברמן הייתה נמל חופשי, נאלצו סוחרים שרצו לייצא סחורות מחוץ לברמן, לשלם מכסים גבוהים. לפיכך הם ייצאו רק את חומרי הגלם וייצרו את המוצרים בכפרים הסמוכים. ענפי התעשייה שהתפתחו היו ייצור בד יוטה ולילונאום. מספר תושבי העיר גדל פי ארבעה בשנים אלה.
ב-1903 הוכרזה דלמנהורסט כעיר עצמאית (kreisfrei, שאינה כפופה למחוז). בשפל הגדול של שנות השלושים פשט מפעל הטוויה את הרגל, ואף על פי כן העיר גדלה וסופחו אליה כמה כפרים קטנים שכנים. בליל הבדולח ב-1938 נשרף בית הכנסת של העיר על ידי הנאצים. לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה דלמנהורסט לחלק מאזור הכיבוש הבריטי והיה עליה להתמודד עם אלפי פליטים ממזרח גרמניה, שכעת הייתה כבושה על ידי הסובייטים. ראש העיר הממונה מטעם שלטונות הכיבוש היה מייג'ור ג'ק וולף, שהיה קצין במשטרת בריטניה. ב-1950 חיו מעל 57,000 תושבים בדלמנהורסט. החל משנות השישים של המאה ה-20 חל גידול בשיעור האבטלה בעיר.
אתרים חשובים
נקודת הציון הבולטת בדלמנהורסט היא מגדל המים של העיר הסמוך לבניין העירייה, שנבנה בין השנים 1910-1914.
מקום מעניין נוסף הוא אי המצודה (Burginsel) שבו ניצבה בימי הביניים מצודה. המבנה נהרס במהלך המאה ה-18 וכיום משתרע פארק ציבורי (Graft) בשטח המצודה לשעבר.
ההיסטוריה התעשייתית של העיר מוצגת במוזיאון (Nordwolle Museum) שהוא חלק מ"נתיב המורשת התעשייתית של אירופה" (European Route of Industrial Heritage).
אנטואן לוי
אנטואן (אשר) לוי (בצרפתית: Antoine (Asher) Levy; 1832 – ?) היה רב ודרשן, מורה ועתונאי יהודי צרפתי, אחד ממובילי רוח ההתחדשות ביהדות רומניה במחצית השנייה של המאה ה-19. אנטואן לוי נשא את הדרשה הראשונה בבית הכנסת קורל של בוקרשט והוכר רשמית כמנהיג הדתי של יהדות בוקרשט (מסביב ל"קונגרגציית טפמלול קורל") בשנים 1867–1869 .בהוא כיהן גם כמנהל בית הספר של שתי העדות היהודיות בבירת רומניה, האשכנזית והספרדית. מאוחר יותר היה רב ביאשי (1867–1871). בשובו לצרפת נשא תואר של "רב גדול" או "רב ראשי" grand rabbin. מאוחר יותר היה מורה לגרמנית בבורדו ובפריז ופרופסור בבית המדרש הרבני של צרפת.
קורות חייו
אנטואן לוי נולד בכפר לוטרבור (לאוטרבורג Lauterbourg) באלזס בשנת 1832 ואולי משום כך כונה Elsass. התחיל את הקריירה שלו כמורה בבית הספר היהודי ביישוב הולדתו. בין השנים 1857 - 1873 חי בחו"ל, בעיקר בגרמניה שם עשה לימודים רבניים. הגיע בהמשך לוולאכיה שם עבד כמורה פרטי. לאחר שנשא, בצרפתית, דרשה מרשימה לרגל חנוכת היכל קורל של בוקרשט (הדרשה הודפסה והופצה כחוברת), הוטל עליו לנהל את טקסי הלוויה והקבורה של הבנקאי יעקב לבל, מי שהיה מראשי הקהילה. בתמיכת כל ישראל חברים הוא ייסד וניהל בבוקרשט את העיתונים L'Avenir -Viitorul ו-L'Espérance . אנטואן לוי הגיע ב-1869 כדרשן ב"בית יעקב", בית הכנסת המודרני, הקרוי על שם מייסדו הברון יעקב נוישוץ..בתוקף תפקידו כרב ראשי של הקהילה המודרנית ביאשי נפגש בשנת 1870 עם השליט קרול הראשון של רומניה. אנטואן לוי היה מיודד עם ארמן לוי והשניים אף נהגו לצאת למסעי מגבית (למען העיתונים ופרסומים יהודים נוספים) יחד ברחבי רומניה. ב-1873 חזר לוי לצרפת והתיישב זמנית בעיר בורדו שבה אחיו סימון לוי כיהן כרב הראשי. לימד גרמנית בבית ספר תיכון בעיר ובהמשך עמד במבחני ההסמכה להוראה - - בaptitude 1875 וב-1877 "אגרגרציה" agrégation. עבר אחר כך לפריז ולימד שם גרמנית בתיכון "שארלמאן" בין השנים 1877–1894. במקביל כיהן כ"רב גדול" grand rabbin ולימד בבית המדרש הרבני של צרפת בבירה.
כתביו
התחום היהדות Institut zur Förderung der israelitischen Literatur - Schriften Oscar Leiner, Leipzig,1873 (גרמנית) (תרגום מצרפתית) (פירושי המקרא אצל יהודי (בני ישראל) צרפת בין המאה ה-10 ובין המאב 14 - הוצא לאור על ידי המכון לחקר הספרות היהודית (ישראלית),-סדרת כתבים - אוסקר ליינר, לייפציג. 1873.
בתחום הוראת השפה והתרבות הגרמנית: (פורסמו בהוצאת הספרים לה סודייה Le Soudier) (Méthode pratique de langue allemande) (Morceaux choisis des philosophes allemands) רשימות ביוגרפיות והערות - 1891 (Grimm, Kinder- und Hausmärchen. Hebel, Das Schatzkästlein. Extraits, avec notices biographiques et annotations) Langue allemande, auteurs allemands, poésie et prose. Heine. Ausgewählte Werke, Poesie und Prosa, avec notice biographique et annotations par Antoine Lévy
שמואל הלוי וואזנר
רבי שמואל הלוי וואזנר (קרי: ווֹזנר; ב' באלול ה'תרע"ג, 4 בספטמבר 1913 – ט"ו בניסן ה'תשע"ה, 3 באפריל 2015) היה מחשובי פוסקי ההלכה האורתודוקסים במפנה המאה ה-21. מחבר שו"ת "שבט הלוי" וחידושי "שבט הלוי" על הש"ס ועל התורה. כיהן כאב"ד ומרא דאתרא בשכונת זיכרון מאיר, וראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק. כונה בפי רבים בציבור החסידי "פוסק הדור".
ישראל צנג
ישראל צנג (2 במרץ 1946 – 13 בפברואר 2023) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב, התמחה בעיקר בחקר ביצועים. כיהן כדקאן הפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב וכנשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
שמואל הלוי וואזנר
ביוגרפיה
למרות שבמשפחתו היה מקובל שהבנים יוצאים לעבוד, הוא החליט להקדיש את חייו ללימוד התורה. הוא החל את לימודיו ביטרנוי בישיבתו של הרב שמואל דוד אונגר מנייטרא, ומאוחר יותר בגיל 16 עבר ללמוד בצהעלים בישיבתו של הרב יוסף אלימלך כהנא מאונגוואר. בשנת תרצ"א עם פתיחת ישיבת חכמי לובלין בפולין נסע ללמוד שם אצל רבי מאיר שפירא והמשגיח רבי שמעון מזליחוב. היות שאביו ירד מנכסיו מימן ארגון תפארת בחורים, מכספי צדקה, את שכר לימודו ביח"ל. בשנת תרצ"ד אחרי פטירת רבי מאיר שפירא ועזיבת רבי שמעון מזעליחוב את הישיבה, חזר לעירו וינה. נישא לרבקה, בתו של מרדכי גלבר ראש הקהל בפרשבורג, ב-ל' בניסן תרצ"ז בפרשבורג. מרדכי גלבר שהיה חסידו של רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש התייעץ עם רבו שנתן הסכמתו לשידוך.
בפרשבורג התקרב לרב עקיבא סופר - שרייבר רבה של פרשבורג, וכן עשה שימוש חכמים בבית הוראה בעיר אצל רבי דוד וועסעלי ראב"ד פרשבורג, ובהמשך הוא הוסמך על ידם להוראה ומונה למו"צ בבית ההוראה, כמו כן מסר שם שיעורים לתלמידים.
ישראל צנג
ביוגרפיה
ישראל צנג נולד בארץ ישראל בשנת 1946. לאחר סיום שירותו בצה"ל התחיל את הלימודים בטכניון וסיים אותו בשנת 1970. בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה Generalized Convex Programming.
שמואל ברוזה
שמואל חיים בְּרוֹזָה (1869 - י"ב בחשון תש"ה 29 באוקטובר 1944) היה איכר וחלוץ ציוני שעלה ארצה במסגרת העלייה הראשונה. מראשוני המושבה מוצא ובעל אדמות רבות באזור.
שמואל הלוי וואזנר
ביוגרפיה
לאחר הגיעם ארצה, התגורר בתל אביב לאחר זמן קצר עבר לגור בירושלים ברחוב הושע. הרב וואזנר למד אצל הרב יוסף צבי דושינסקי, ועשה שימוש חכמים אצל הרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק. למד בבית המדרש אוהל תורה בירושלים, שבו למדה קבוצת תלמידי חכמים בולטים. לאחר זמן קצר מונה על ידי העדה החרדית והרב דושינסקי לדיין בבית הדין ורב מטעמה לשכונות כרם אברהם וגאולה. כמו כן היה חבר בוועד הכשרות בוועד העירובין של העדה החרדית. בנוסף שימש רבה של תנועת פאג"י בירושלים. בשנת תש"ד הוציא לאור ספרו הראשון ספר הלקט על הרמב"ם, וכן עבד כעורך במכון אוצר הפוסקים.
ישראל צנג
ביוגרפיה
לאחר קבלת התואר התקבל לסגל הפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1988 מונה לפרופסור. בשנים 1994–1999 היה דיקאן הפקולטה. בשנת 2006 הפך לפרופסור אמריטוס.
שמואל ברוזה
תולדות חייו
לאחר כשנתיים עבודה הלך, עם חברים, לבקר בירושלים ובדרך עצר ללון בכפר קאלוניה. בכפר זה נעשה ניסיון ב-1860 לייסד ישוב עברי חקלאי אולם הניסיון נכשל ובסופו של דבר עברו הקרקעות לבעלות מסדר בני ברית. ב-1894 החליט הארגון ליישב אדמות אלו ושמואל ברוזה היה בין ארבעת המתנחלים הראשונים שעלו באותה שנה על הקרקע. במשך כחמש שנים חי ברוזה בנחלתו כשהוא גר במגדל שמירה שהוקם על ידי בעלי הקרקע הקודמים. בהמשך הצטרפו עוד מספר משפחות, בהן משפחת מקלף (הורי מרדכי מקלף), שבנו את ביתם בסמוך. במהלך שנים אלה עבד את האדמה, צבר רכוש ורכש קרקעות, תוך ניצול יחסיו הטובים עם מוכתר הכפר קאלוניה וראשי הכפר אבו גוש.
שמואל הלוי וואזנר
ביוגרפיה
בשנת תש"ז עבר לבני ברק, על פי הצעתו של החזון איש, והזמנתו של יעקב הלפרין מייסד שכונת זיכרון מאיר (שנקראה על שם רבו הרב שפירא), שישמש כרב השכונה. בבני ברק היה מקורב לחזון איש וראה עצמו כתלמידו. בעידודם של החזון איש, הרב דב בריש וידנפלד, והרב איסר זלמן מלצר, הקים בשכונה את "ישיבת חכמי לובלין", לזכר הישיבה שבה למד. במבנה סמוך הקים את בית דין צדק זיכרון מאיר. בשנותיו הראשונות בבני ברק כיהן גם כרבם של קהילות חוג חת"ם סופר בבני ברק ובפתח תקווה וכן שימש כרב ההכשר של חוג חתם סופר.
ישראל צנג
ביוגרפיה
בשנת 2006 התמנה לסגן נשיא המכללה האקדמית תל אביב-יפו ובשנים 2008–2011 כיהן כנשיא המכללה.
היה חבר בארגונים מדעיים ונשיא ארגון ישראלי לחקר ביצועים בשנים 1990–1992.
במהלך עבודתו פרסם מאמרים רבים בתחום חקר ביצועים, בחלקם עם עמיתיו מאוניברסיטה תל אביב גבריאל הנדלר, אברהם בז'ה ומרדכי אבריאל.
נפטר בפברואר 2023.
שמואל הלוי וואזנר
ביוגרפיה
בשנות ה -80 אחרי שלקה בליבו פתח את בית ההוראה זיכרון מאיר שם מינה את תלמידיו הרב משה שאול קליין ואת הרב יעקב מאיר שטרן ואת הרב שלמה זלמן אולמן, למורי הוראה בבית ההוראה.
אמנת וינה להגנת שכבת האוזון
אמנת וינה היא אמנה בינלאומית הדנה בהגנת שכבת האוזון. האמנה נפתחה לחתימה בשנת 1985 בווינה, אוסטריה ונכנסה לתוקף במרץ 1988. נכון לינואר 2021 חברות באמנה 197 מדינות. מדינת ישראל הצטרפה לאמנה בשנת 1992.
שמואל הלוי וואזנר
ביוגרפיה
בשנת תשנ"ו התאלמן. נישא בשנית לחנה יוטא לבית קאהן (נפטרה כ"ה באלול ה'תשע"ז), אלמנת הרב יעקב שמריה דייטש, רב קהילת חוג חתם סופר פתח תקווה ואחותו של רבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרון.
רבותיו
רבו המובהק היה רבי מאיר שפירא מלובלין, ומדי שנה היה עורך סעודת הילולא לזכרו כמו כן היה דבוק ברבו רבי שמעון מזעליחוב, ואף לאחר עזיבתו את הישיבה עמד איתו בקשרי מכתבים, וכן היה בקשר קרוב עם הרבי הריי"צ מליובאוויטש וכן הרב יוסף צבי דושינסקי ובפרט אצל הרב אברהם ישעיהו קרליץ בעל החזון איש, עם זאת השתייכתו המרכזית הייתה לחוג תלמידי החת"ם סופר.
כפוסק וכראש ישיבה
הרב וואזנר היה הפוסק הבולט ביותר בקרב הציבור החסידי, ואחד מן הפוסקים הבולטים בציבור החרדי בכלל. חלק ניכר ממורי ההוראה בבני ברק בפרט ובארץ בכלל עשו שימוש חכמים אצלו.
בספריו, שאלות ותשובות שבט הלוי, הוא דן בשאלות רבות שהתעוררו עקב הקדמה הטכנולוגית, כגון עין אלקטרונית המצלמת או מדליקה אור בעת תזוזה בשבת וכן בעיית הקלנועית בשבת. הוא התנגד לשימוש במעלית שבת, ובשל כך תיקן כי אין לבנות בנייני מגורים רבי קומות בבני ברק (מעל ל-7 קומות), תקנה הנאכפת על ידי העירייה. סבר כי בנהיגת נשים במכונית יש בעיה של חוסר צניעות.
הגם שראה עצמו תלמיד של החזון איש, בסוגיית היחס אל החילונים עמדתו ההלכתית נוקשה יותר מזו של החזון איש (הרואה אותם כתינוקות שנשבו).
תמך בהקמת מכון משמרת הסת"ם שמשתמשת בהגהת סת"ם על ידי בדיקת מחשב למרות התנגדות רבנים. פסק שרק כשהלב מפסיק לפעום נחשב כמוות, והתנגד לחוק מוות מוחי-נשימתי המנוגד לדבריו לחוקי התורה. התיר לוועדת מהדרין תנובה לסמוך על מצלמה אוטומטית במקום השגחה אנושית על תהליך החליבה אמנם בהסכמתו לספר 'שאילת משה' של הרב משה שאול קליין הסתייג מכך.
עם התפשטות האינטרנט יצא בפסק הלכה האוסר את השימוש באינטרנט בלי סינון, כמו כן פסק שהמחזיק אינטרנט לא מסונן פסול לעדות. ואף השתמשות עם אינטרנט מסונן הוא רק לצורך פרנסה, בשנת תשע"ב אף הורה כי על מוסדות הלימוד לסלק משורותיהן ילד החשוף בביתו לאינטרנט. אך לבסוף חזר בו והורה: אין חובה לסלק ילד החשוף בביתו לאינטרנט.
הוא נהג למסור שיעור הלכה מדי יום חמישי, שבו השתתפו תלמידי חכמים בולטים. שיעורים אלו נדפסו לימים בספר "שיעורי שבט הלוי" על הלכות נדה ומקוואות. מסר מדי שבת שיעור בספר החינוך,
פטירתו והלווייתו
בט"ו באדר התאשפז בבית החולים, וכחודש לאחר מכן נפטר בליל הסדר, ט"ו בניסן ה'תשע"ה, 3 באפריל 2015, בגיל 101. לפי הוראתו של רבי חיים קניבסקי נערכה ההלויה מיד במוצאי שבת. בהלווייתו, שיצאה מישיבתו לבית הקברות שומרי שבת, השתתפו כמאה אלף איש מציבורים מגוונים.
במהלך ההלוויה, כשהוצאה המיטה מהיכל הישיבה דרך גרם מדרגות שעליו הצטופף קהל גדול, נפלו רבים במורד המדרגות. רבים נפצעו, ושני צעירים מתו מפצעיהם. בעקבות האסון נמתחה ביקורת על הרב קניבסקי על החלטתו שלא לדחות את ההלוויה ליום ראשון אף שהובהר לו כי יש בעיות בטיחותיות. עם זאת, לדברי בני ביתו של הרב קניבסקי, "אילו היו מביאים לידיעתו כי המשטרה והעירייה ממליצות להמתין עם הלוויה לשעות הבוקר, כדי לאפשר להן היערכות טובה יותר ולצורך הצלת חיי אדם – היה הרב קובע כהמלצתן".
עמדותיו בנושאים ציבוריים
הרב וואזנר מיעט לעסוק בפומבי בנושאים פוליטיים והתמקד בפסיקת הלכה. יחסו למדינת ישראל היה אמביוולנטי. הוא לא השתתף בבחירות לכנסת, אך רבים מתלמידיו אינם מקפידים על כך. בנוסף הוא לא היה הולך לכותל המערבי אך הורה שאפשר לכתחילה ללכת לשם, הוא הצביע בבחירות לעיריית בני ברק, ובבחירות לעיריית בית שמש בשנת תשע"ד הורה לבחור במועמד החרדי לראש עיריית בית שמש. וישיבתו נטלה תקציבים ממשלתיים.
הוא, ובעיקר כמה מבני משפחתו, מקורבים לחוגי העדה החרדית וחסידות סאטמר. היה בין הרבנים שרבי יואל טייטלבוים שלח להם את ספרו "ויואל משה" לפני הוצאתו, כדי שישלחו לו את הערות ולבקשתו השמיט הרבי מסאטמאר את שמות האנשים והקהילות שהוא כותב נגדם. בספר "ילקוט אמרים ויואל משה" (קיצור של הספר) מופיעה הסכמתו. בשל היותו קרוב להעדה החרדית אף עלה הרעיון שהוא ייטול את המשרה אחרי פטירת הרב יצחק יעקב וייס גאב"ד העדה החרדית בירושלים, אך הוא סירב וביקש להמשיך להיות עצמאי.
בשנת תשכ"ז אחרי מלחמת ששת הימים התנגד לקיום עצרת הודיה על הניצחון במלחמה וטען שזה יגרום להערצה לאישי הציונות החילוניים והורה לקרוא לזה עצרת התעוררות.
בשנים תשכ"ד ותשכ"ט בעקבות ניסיון של משרד הדתות להקים בבני ברק מועצה דתית התנגד נחרצות לרעיון יחד עם שאר רבני העיר תוך הטלת איסור על כל שיתוף פעולה או קבלת טובות הנאה מהמועצה.
לאחר פטירת רבה של בני ברק הרב יעקב לנדא, הועלתה הצעה על ידי הרב שך שהרב וואזנר יקבל את התפקיד כמועמד מוסכם הן על החסידים והן על הליטאים אך הוא תמך במינוי הרב משה יהודא ליב לנדא, בנו של הרב המנוח על אף התנגדותו של הרב שך לבחירתו. בעקבות זאת הורה הרב שך לתלמידיו, ובראשם הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר והרב מרדכי גרוס, שאף הוציא את ספרי השיעורים של הרב וואזנר, להפסיק להיכנס לשיעוריו של הרב וואזנר בהלכות טהרה. לאחר מספר שנים יושרו ההדורים וגם תלמידי הרב שך חזרו להשתתף בשיעורים.
בשנת תשמ"ב יצא במכתב חריף נגד רבי ישכר דב רוקח מבעלז על דבריו נגד הרבי מסאטאמר ובמשך שנים הייתה מתיחות בינו לבין חסידות בעלזא אך בהמשך השלים עימו.
התנגד לחוק תרומת ביציות, בשל חששו ממצב שבו אח ואחות עלולים להינשא זה לזה בלא ידיעתם, ורק אחרי שסודר העניין נתן את הסכמתו.
אמנת וינה להגנת שכבת האוזון
יישום האמנה
בשנת 1987, בעקבות אמנת וינה, נקבע פרוטוקול מונטריאול בדבר חומרים המדללים את שכבת האוזון, אשר הגדיר לוח זמנים להפחתת השימוש בחומרים הפוגעים באוזון או להפסקתו.
שמואל הלוי וואזנר
עמדותיו בנושאים ציבוריים
התיר לימודי מקצוע לצורך פרנסה, ובשנת תשנ"ט קיבלו מנהלי המרכז החרדי להכשרה מקצועית מכתב תמיכה להפעלת לימודים לגברים, לתואר באישור המל"ג למקצועות המחשב, חשבונאות ומינהל, בתנאי שלא ישולבו בהם תכנים של הגות ומחשבה "או כל לימוד שיש בו נגיעה לאפיקורסות", מהרבנים יוסף ישראלזון, מרדכי שלמה שטיינמץ ושמואל אליעזר שטרן, לאחר שנועצו בהרב ואזנר וברבנים נוספים.
נאבק יחד עם שאר הרבנים נגד חוק הגיוס, והביע את עמדתו בנושא כנפגש בביתו עם חברי ועדת טל ואמר להם כי אין להטיל מחויבויות צבאיות כלשהן על בני הישיבות שתורתם אומנותם אך אלו שאינם לומדים אינם פטורים משרות צבאי, כמו כן הביע תמיכה במדיניותו של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, ודעתו הייתה שהמאבק צריך להתנהל בדרכי נועם ולא בהפגנות וצעדים מלחמתיים.
היה בין היתר נשיא ועד הישיבות, יושב ראש וועדת הרבנים של מרכז רפואי מעיני הישועה, נשיא ומייסד קופות הצדקה קופת העיר וועד הרבנים לענייני צדקה, ונשיא ארגון הצלה גוש דן, כולל שומרי החומות ומכון אחיה.
קהילות שבט הלוי
ראשית הקהילה הייתה של בוגרי ישיבת חכמי לובלין, וכן רבים מיוצאי הונגריה ואנשי חוג חתם סופר שהתקרבו אליו וקיבלו אותו כמורה דרכם בעבודת השם. תלמידיו התארגנו תחת הנהגתו במסגרת קהילות "שבט הלוי". קהילות כאלה קיימות בבני ברק, ירושלים, אשדוד, אלעד, מודיעין עילית, ביתר עילית ובית שמש, וכן במספר מקומות בארצות הברית. המוסדות כוללים בתי כנסת, כוללי אברכים וארגוני חסד. בני קהילתו בבני ברק מחנכים את ילדיהם בתלמוד תורה "חוג חת"ם סופר" בעיר, שנוסד ועמד במשך שנים רבות תחת הנהגתו של הרב יצחק צבי ברנפלד, חבר בית דינו של הרב וואזנר.
במסגרת רב הקהילה היה מוסר שיחות, וכן היה עורך התוועדות עם תלמידיו מדי שבת וחג, כמו כן היה קבלת קהל לעצה ולברכה וגם נהג לקרוא פתקאות כמנהג האדמו"רים.
בשנת תשס"ו הוקם איחוד אברכים של תלמידיו, בראשות נכדו הרב יוסף בנימין וואזנר. הארגון איגד את קהילות שבט הלוי בישראל, פעל בתחומי צדקה, ארגן שיעורי תורה לבני הקהילה והוציא ביטאון חודשי בשם בית חיינו. בנוסף פעל להפיכת הקהילה לחצר חסידית רגילה - תהליך שהושלם בהמשך עם הכתרת נכדו רבי יוסף בנימין וואזנר לאדמו"ר והגדרת הקהילה כחסידות שבט הלוי. בהמשך נסגר ה"איחוד" ובמקומו הוקמה "התאחדות האברכים" מטעם הנהלת הישיבה.
ספריו
הרב וואזנר הוציא ספרי שו"ת שלו. בשנת תשנ"ט הוקם מכון "מעיינות הלוי", העומד בראשות הרב שלמה טרייטל והרב יהושע גרינפלד. המכון הופקד על ההוצאה לאור של כל תורתו. במכון גם ספריית קלטות ובה כחמשת אלפים שיעורים, וחומר מגוון בכתב יד.
מתלמידיו הבולטים
הרב וואזנר הסמיך רבנים רבים להוראה, ועמד בראשות בית הוראה מרכזי בבני ברק. בין תלמידיו אשר כיהנו בבית ההוראה:
תלמידים בולטים נוספים:
שמואל ברוזה
תולדות חייו
ברוזה השקיע את כל מרצו בהקמת בוסתנים של גפנים ועצי פרי כשאת מקור הידע (והזנים המשובחים) רכש במינזרים שבסביבה. בשנת 1944 נפטר ממחלה קשה.
בית ברוזה
בשנת 1897 החל להקים את אחוזת "בית ברוזה", מבנה אבן בן שלוש קומות ו-15 חדרים, שמרתפו חצוב בסלע ובו בור מים ומחסן לאחסון חביות יין. בבית זה נולדו שמונת ילדיו של ברוזה. בבית התקיים גם מפעל קטן לייבוש ושימור פירות. מרפסת עיטרה את הבית מכל צדדיו, אליה הוביל גרם מדרגות מפואר. ליד הבית הוקמו רפת ומחלבה לייצור חמאה, שמנת וגבינות. כמו כן הוקמו לול, שובך יונים, בית בד לייצור שמן זית ויקב לייצור יין, קוניאק וליקרים שונים.
בפרעות תרפ"ט, ב-24 באוגוסט 1929, יצא המון מוסת מהכפר קאלוניה ועלה על מוצא. ברוזה הגן על ביתו וירה ממנו יריות אזהרה אל הפורעים, שפנו לבית משפחת מקלף, ובו רצחו שמונה מבני המשפחה. למחרת נטשו בני משפחת ברוזה את הבית, שנבזז ונשרף. לאחר שוך הפרעות שבו אליו. בימי המרד הערבי הגדול שוב נאלצו לברוח מביתם, שנשרף בשנית. הבית היה הבית היחיד במוצא עם מכשיר טלפון, ובכך נודעה לו חשיבות ביטחונית ליישוב הקטן והמבודד.
הבית נמכר בשנות השישים של המאה העשרים למשפחה חרדית, המגדלת בשטחו עצי ערבה להושענא רבה. היקב נמכר למשפחת טפרברג, שהפעילה במקום את יקבי אפרת עד שהיקב הועבר לצרעה באמצע שנות ה-90. בשנת 2010 נפתח באתר מפעל תכשיטים (YVEL).
יחסיו עם ראשי היישוב
בעת ביקורו של הרצל בארץ ישראל, ב-1898, הזמינו ברוזה לביקור במוצא. הרצל התרשם מן המקום "יפה הנוף", נטע ברוש (בלשון הימים ההם "ארז") בחלקת אדמה שהייתה שייכת לברוזה והמליץ להקים במקום בית מרגוע לפועלים. המלצתו יושמה כאשר הוקם במקום בית ההבראה "ארזה", על שם העץ אותו נטע הרצל. העץ נעקר במאורעות תרפ"ט.
הזמנת אישי ציבור לסור לבית ברוזה בדרכם העולה לירושלים הפכה למנהג קבוע. ברוזה אירח בביתו וכיבד ביינו ובמרקחות הפירות שלו את אדמונד דה רוטשילד, חיים ויצמן, דוד בן-גוריון, המושל הצבאי סר רונלד סטורס וכמעט את כל הנציבים העליונים, הרבנים הראשיים יצחק הלוי הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל ועוד. חלק מן המבקרים אף נטעו עץ על אדמתו של ברוזה.
ביקורים אלה הונצחו בצילומים ואף בציורים פרי עטו של הצייר לודוויג בלום.
ראו גם
בית הכנסת העתיק מוצא
בורקה
בּוּרְקָה (בערבית: برقع; בתעתיק מדויק לעברית: בֻּרְקַע) הוא הלבוש המסורתי של נשים במספר מדינות אסלאמיות.
תיאור
הבורקה היא פיסת לבוש אחת המכסה את האשה מהראש ועד הרגליים. בדרך-כלל, גם העיניים מכוסות ברשת שקופה למחצה. לבישת הבורקה היא חלק מהמנהג העתיק של לבישת הרעלה, הדורש את הסתרת הנשים בציבור מעיני הגברים.
הבורקה אומנם מזוהה עם האסלאם אך הם אינם התרבות הראשונה שהשתמשה בלבוש המסורתי כחלק ממנהג הרעלה. המנהג החל הרבה לפני בתרבויות הביזנטים, הסאסנים ואחרות במזרח התיכון ואף שבטים בתקופות שקדמו לאסלאם. הצעיף היה סימן למעמד חברתי של הנשים בחברה המבדיל אותם מעבדים ומנשים לא טהורות אשר נאסר עליהם להסתיר את עצמם. מנהג הרעלה התפשט ברחבי בעולם במהירות ופלש לתרבויות אחרות שאימצו את רעלת הנשים.
כיום קיימת מחלוקת בין תושבי מערב הרואים בבורקה צעיף המסמל דיכוי, עבדות והפרת זכויות נשים, לעומת המוסלמים המקשרים את הבורקה לציות, צניעות וטוהר.
באסיה
בעקבות סדרת הפיגועים בסרי לנקה שהתרחשו ב-2019 הוחלט לאסור לבישת כיסוי פנים (בניהם הבורקה) ברחבי המדינה, גם סין העממית אסרה על לבישת הבורקה באזור שינג'יאנג, בו רוב תושביו הם מוסלמים.
משטר הטליבאן המוסלמי-קיצוני, אשר שלט באפגניסטן בין השנים 1995-2001, חייב את כל נשות המדינה ללבוש את הבורקה. נשים שלא צייתו לחוק נענשו בחומרה.
באירופה
באפריל 2010 נאסרה בבלגיה ההליכה עם בורקה במקומות ציבוריים. בצרפת החל מאפריל 2011 ובהולנד החל מאוגוסט 2019 נאסרה ההליכה עם מסיכות וכיסויי פנים מכל סוג, כולל בורקה, במקומות ציבוריים. בהתאם לחוק הצרפתי, נקבע שלובשי מסכה במצבים שהחוק לא מאפשר זאת ייקנסו ב-150 אירו. במקרה בו אדם הכריח בגיר ללבוש מסכה, כגון בעל המחייב את אשתו ללכת עם בורקה, מחייב הלבישה ייקנס ב-30,000 אירו, ובמקרה בו אדם הכריח קטין ללבוש מסכה, הקנס יכול היה להגיע ל-60,000 אירו.
לבישת כיסוי פנים נאסרה גם באוסטריה ובגרמניה. בגרמניה נאסר על עובדות מדינה ועובדות ציבור ללבוש בורקה בעת מילוי תפקידן. הנימוק לאיסור הוא שעל המדינה מוטלת החובה להציג את עצמה בצורה נייטרלית מבחינה דתית.
במרץ 2021 נאסרה בשווייץ לבישת בגדים המסתירים את פניהם של נשים, לאחר משאל עם בעניין.
משל הבורקה של ריצ'רד דוקינס
בפרק "אם כל הבורקות" בספר יש אלוהים?, הביולוג ריצ'רד דוקינס מדמה את התפיסה החושית ואת הדמיון האנושי למעין בורקה ענקית שמגבילה את היכולת שלנו להבין את העולם ואף לדמיין אותו. דוקינס מציין כי תחום הראייה של האדם הוא צר מאד ביחס להספקטרום האלקטרומגנטי - אנו יכולים לראות רק אור נראה ולא רואים אור אולטרה סגול, גלי רדיו או קרני רנטגן. המדע מאפשר לנו כיום "להסתכל" באמצעות מכשירים אחרים באורכי גל אחרים. דוקינס מציין כי אם הסדק של הבורקה הדמיוני שמאפשר לנו לראות באור נראה הוא 2.5 סנטימטרים, אורכו של הבד של הבורקה של הגלים שאיננו רואים היה צריך להיות באורך קילומטרים רבים.
דוקינס מציין מגוון של דרכים בהן התפיסות והדמיון שלנו מוגבלים. איברי החישה ומערכת העצבים שלנו מותאמים להבנת "עולם האמצע" - מרחקים שנעים בין עשירית המילימטר לבין כמה קילומטרים. בעבר לא יכלנו לראות כלל דברים קטנים מידי או דברים גדולים מידי וכיום אנו רואים חלק מהם באמצעות מיקרוסקופים וטלסקופים. גם הדמיון שלנו מוגבל - קשה לנו לתפוס כיצד מתנהגים דברים קטנים מאד כמו במכניקת הקוונטים או דברים גדולים מאד כמו בקוסמולוגיה של תורת היחסות. לדוגמה רוב האנשים מדמיינים שהאלקטרון הוא מין כדורון קטן שנע מסביב לגרעין האטום, אבל האלקטרונים אינם דומים כלל לכדורון, והם אינם דומים לשום דבר שאנו מכירים.
דוקינס מצטט את הביולוג ג'י.בי. הולדינס במאמרו "עולמות אפשריים" שמציין נקודה דומה - "החשד שלי הוא שהיקום לא רק מוזר יותר מכפי שאנו מניחים, אלא מוזר יותר מכפי שאנו מסוגלים להניח... אני חושד כי ישנם דברים רבים יותר בשמיים ובארץ מכפי שאנו חולמים, ומכפי שאפשר לחלום בפילוסופיה כלשהי".
לפי דוקינס, המדע מרחיב את גבולות התפיסה והדמיון שלנו. הוא מציין כי משנת 1859 אנו מסוגלים להבין כיצד מולקולות מצליחות ליצור יצורים מורכבים כמו בעלי חיים. צ'ארלס דרווין, וכן מדענים אחרים, "קרע את הבורקה" ופתח את הדרך בפני שטף של הבנה והכוח לרומם את רוחו של האדם. דבר זה היה חסר תקדים כמעט למעט אולי המהפכה הקופרניקאית שהבהירה כי הארץ לא נמצאת במרכז היקום. תנועת כדור הארץ סביב השמש היא דוגמה לקושי תפיסתי נוסף. דוקינס טוען כי אשליית התנועה של השמש והכוכבים היא שגרמה לאנשים להאמין במשך אלפי שנים שהם נעים סביב כדור הארץ.
דוקינס מציין כי המוחות שלנו הם איברים שעברו אבולוציה, ולכן הם מותאמים לסייע לנו לשרוד בעולם שלנו. חלון הבורקה החושית והמנטלית שלנו צר, בגלל שלא היה צורך בחלון רחב יותר להשרדות אבותינו הקדומים. יש תועלת לדוגמה בכך שאנו מדמיינים כי סלעים הם "חומר מוצק" ואין אנו תופסים כי בעצם חלקם הגדול מורכב מריק כאשר כל אטום הוא - מעין אצטדיון עצום וריק שבליבו גרעין אטום שגודלו היחסי הוא כעין "זבוב". בניגוד לנייטרינו אין הגוף שלו יכול לעבור דרך אטומים. התפתחנו בעולם עם אוויר ולכן קשה לנו להאמין לגלילאו גליליי שטוען כי בעולם נטול חיכוך כדור נוצה וכדור תותח יגיעו לקרקע באותו זמן אם יוטלו ממגדל גבוה, לו התפתחנו בתוך ריק היינו מצפים לתוצאה זו. כוח הכבידה משפיע עלינו מאד ואילו הכוח של מתח פנים נראה לנו כוח חלש מאד - בניגוד לנקודת המבט של חרק.
מגבלה נוספת שדוקינס מציין היא קושי שלנו לנתח הסתברויות שונות. אנו יכולים לנתח הסתברויות בקנה מידה מסוים, ואילו בקני מידה אחרים קשה לנו הרבה יותר לנתח הסתברות.
לפי דוקינס, המושג שיש לנו לגבי איך דברים מתנהגים "באמת" (really) תלוי במוח שלנו. עבור בעלי חיים שונים קיימים "באמת" שונים. אנחנו לא רואים את העולם כפי שהוא אלא בונים מודל של העולם. המודל הזה מועיל לנו לשרוד. בעלי חיים שונים נזקקים למודלים שונים - לדוגמה חיה מעופפת נדרשת למודל שונה של העולם לעומת חיה מהלכת או שוחה. קוף נזקק למודל שמאפשר לו לדמות מבוך תלת־ממדי של ענפים. מוח חולד נדרש לבנות מודל תת-קרקעי של העולם - בדומה לזה של המכרסם מכרתן עירום ושונה מהמודל של מכרסם אחר - הסנאי. ייתכן כי עטלפים "רואים" "צבעים" שונים ביחס להחזרי הד שהם שומעים וכי כלבים מסוגלים להבחין בין ריחות שונים באופן דומה לזה שאנו מבחינים בין צלילים שונים. לפי דוקינס הצורה הכללית של המודל שיש לנו במוח לגבי העולם, היא התאמה לאורח החיים של בעל החיים - לא פחות מהתאמות של איברים אחרים כמו כנפיים או זנב.
דוקינס תוהה בסופו של דבר עד כמה המדע, וכן אימון והתנסות מעשית יסייעו לנו לשחרר את עצמו מהעולם האמצעי, "לקרוע את הבורקה השחורה", ולהשיג הבנה טובה יותר של העולם.
אליז ריווה
אליז ריווה, הידועה גם בשם מר מארי אליזבת דה ל'אוכריסטי (בצרפתית: Élise Rivet, Mère Marie Élisabeth de l'Eucharistie; 19 בינואר 1890, דרריה, אלג'יריה – 30 במרץ 1945, מחנה הריכוז ראוונסבריק, גרמניה) הייתה נזירה קתולית וגיבורת מלחמת העולם השנייה. ריווה התנדבה ללכת לתא הגז, במקום אם לילדים שנשלחה לתא הגזים, במחנה ראוונסבריק, מספר שבועות לפני שחרור המחנה.
ביוגרפיה
ריווה נולדה לאם אלזסית ואב לקצין הצי הצרפתי באלג'יריה. לאחר מות אביה בשנת 1910, עברה עם אמה לליון. היא עבדה זמן במספרה לפני שהצטרפה למנזר האחיות "Notre Dame de Compassion" בליון בשנת 1912. בשנת 1933 שינתה את שמה לאם מארי אליזבת דה ל'אוכריסטי, אם המנזר.
מלחמת העולם השנייה
לאחר נפילת הרפובליקה הצרפתית השלישית בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, היא החלה להסתיר פליטים מהגסטפו ובסופו של דבר השתמשה במנזר שלה לאחסון נשק ותחמושת של הרזיסטאנס (MUR) לבקשתו של אלברט צ'מבונט.
ב־24 במרץ 1944, היא ועוזרתה נעצרו על ידי הגסטפו ונלקחו לכלא מונטלוק בליון. משם היא הובלה לרומאנוויל, לפני שנשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק בגרמניה. שם, הפשיטו אותה מבגדיה הדתיים והיא נשלחה לעבודות כפייה. ב-30 במרץ 1945, התנדבה ריווה ללכת לתא הגזים, במקום אם לילדים רק שבועות לפני שגרמניה נכנעה ללא תנאי. היא הייתה בת 55 במותה.
הנצחה
בשנת 1961 כיבדה אותה ממשלת צרפת את דיוקנה על בול דואר "הגיבורים של ההתנגדות". רחוב הנושא את שמה נחנך בבריגנאי (ליון) ב-2 בדצמבר 1979. בשנת 1996 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. בשנת 1997 הוענקה לה לאחר מכן בשם "Médaille des Justes" (מדליית הצדק). בשנת 1999, נקרא אולם הרצאות במכון למדעי דה לום בליון לכבודה "Salle Élise Rivet."
המפקח הכללי של משטרת ישראל
המפקח הכללי של משטרת ישראל או בקיצור מפכ"ל המשטרה הוא קצין משטרה בדרגת רב-ניצב, העומד בראש משטרת ישראל ואחראי על ניהול המשטרה. מקום משרדו הוא בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל בקריית הממשלה ע"ש מנחם בגין בירושלים.
המפכ"ל נבחר לתפקידו על ידי הממשלה בהמלצת השר לביטחון הפנים. המפכ"ל הנוכחי הוא ה-19 בתפקידו מאז קום המדינה.
ב-17 בינואר 2021 מונה קובי שבתאי לתפקיד המפכ"ל.
סגנו הוא הסמפכ"ל שגם ממלא את מקומו בהיעדרו.
היסטוריה
בדצמבר 1947 הוטל על יחזקאל סהר, לימים המפכ"ל הראשון, לתכנן את המשטרה העתידה לקום. בתאריך 14 במאי 1948 מונה סהר באופן רשמי לתפקיד המפקח הכללי של המשטרה ובתי הסוהר, ושימש בו עד שנת 1958. במהלך שירותו, התפתחה משטרת ישראל והפכה מכוח של 700 שוטרים, ללא מסגרת, ללא ציוד וללא מסורת, למשטרה מאורגנת, הפרוסה על פני המדינה כולה, כשהיא פועלת לשמירת הסדר הציבורי ולוקחת חלק במשימות התנדבות ובפעולות סיוע למעברות וליישובים במצוקה. המדיניות שגובשה בימיה הראשונים של המשטרה קיימת עד היום. טקס החלפת מפכ"ל משטרת ישראל מתרחש בבניין המטה הארצי במזרח ירושלים בראשות השר לביטחון לאומי.
הפוליטיקה
המפקח הכללי של משטרת ישראל הוא המפקד העליון של המשטרה, הפועל בכפיפות לשר לביטחון לאומי, מקבל ממנו הנחיות הנוגעות במדיניות הכוללת של משטרת ישראל והקצאת משאבים (מתקציב המדינה). מנגד, המפקח הכללי אינו רשאי לקבל פקודות אופרטיביות מהשר. המשטרה אוטונומית בהחלטותיה מבחינה מקצועית ומבצעית, וכל החלטותיה נשענות על החוק, על פסיקות בית המשפט ועל צורכי ה"שטח".
כפיפות זו בעייתית במיוחד כאשר גורמים פוליטיים מנצלים את כוחם למנות מינויים פוליטיים במסגרת המשטרה. אחת הדוגמאות הראשונות לכך הייתה עוד בתקופת המפכ"ל הראשון יחזקאל סהר כאשר היה עליו לדחות המלצות מדרגים פוליטיים למינוי קצינים. עוד היה עליו להופיע בהמשך בפני ועדה של מפא"י שחקרה כיצד קרה שחבר מפלגה שפשע הועמד לדין.
סמכויות
סעיף 9 לפקודת המשטרה קובע: "המפקח הכללי יפקח על משטרת ישראל, על סדרי ניהולה ועל הפעלתה, ויהיה אחראי להשגחה על כל ההוצאות הכרוכות בה ולאפסניה שברשותה."
סעיף 9א לפקודת המשטרה קובע:
בין היתר, סמכויות נוספות לנושא בתפקיד הן – מינוי שוטרים לתפקידים בכירים במשטרה ופיטורם – בכפוף לאישור השר, ניהול כספי קרן המשטרה כולל חלוקת תגמולים לשוטרים, הקצאת שוטרים לתפקידים מיוחדים ועוד. סמכות חשובה נוספת בידי המפכ"ל היא בסעיף 6(א) לפקודת מניעת טרור: סמכות זו קיבלה גושפנקא משפטית נרחבת בפסיקת בג"ץ בעתירה שהגיש איתמר בן-גביר נגד המפקח הכללי באותה עת, רב ניצב שלמה אהרונישקי, אשר סגר את משרדי תנועת כך מתוקף סמכות זו.
המפכ"ל אחראי באופן ישיר ועובד בצמוד למטה הארצי (המטא"ר) השוכן בעיקרו בירושלים אשר מתפקידו לסייע לו בגיבוש מדיניות המשטרה, הקצאת משאבים, גיבוש תוכניות פעולה, תיאום המחוזות ומשמר הגבול, בקרה, פיקוח, קישור לגורמי המנהלה, מחשוב, כוח אדם, דוברות ועוד.
מאז ועד היום
חלו שינויים מרחיקי לכת בתפקיד המפכ"ל מאז ימיה הראשונים של המשטרה. דוגמת הפרדת זרוע המשטרה מהזרוע המבצעית, הגדרת תפקידו הייחודי של משמר הגבול במשטרה, העלאת הדרישות בתחום משאבי אנוש – ספציפית, רמת ההשכלה הנדרשת ומאמצי שיפור רבים נוספים של המערכת המשטרתית בהובלתם של מגוון מפכ"לים.
לאורך השנים, התגלעו מספר קשיים בתפקיד, בעיקר עקב כפיפותו של המפקח הכללי לשר המשטרה/ביטחון פנים, כמו מקרה "תיק אפרסק". לקשיים נוספים תרמה התקשורת – אשר משמשת יותר ויותר כלי של בכירים "לכבס את הכביסה המלוכלכת" – בה סוקר בהרחבה כיצד המפכ"ל החדש, דודי כהן, מתקשה בהעברת הרפורמות החדשות עקב אופוזיציה חזקה מבית. כהן הוא המפכ"ל הראשון, אשר התמודד עם עתירה בבג"ץ, אשר הוגשה על ידי כפוף לו, ניצב אורי בר לב, על החלטתו להדיחו. העתירה הוסרה לבסוף תוך הכרתו של הניצב בסמכות המפכ"ל.
מרבית המפכ"לים הגיעו לתפקידם לאחר שירות ממושך במשטרה, כחלק ממסלול הקידום שלהם. שני מפכ"לים הגיעו לתפקיד בעקבות הצטרפותם למשטרה לאחר שירות ממושך בצה"ל: הרצל שפיר, השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף, ויעקב טרנר, השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף. יהודה וילק, מונה לתפקיד שנים אחדות לאחר שפרש מהמשטרה בדרגת ניצב, ופתח בקריירה אזרחית. רוני אלשיך כיהן כסגן ראש השב"כ טרם מינויו לתפקיד.
לאחר סיום כהונתו של אלשיך בספטמבר 2018, מונה מוטי כהן לממלא מקום המפכ"ל וממשלת מעבר העדיפה לא למנות מפכ"ל חדש עד לכניסתה של ממשלה חדשה.
ב-30 בדצמבר 2020 אישרה ועדת גולדברג את מינויו של קובי שבתאי לתפקיד המפכ"ל הקבוע, בהמלצת השר לביטחון פנים אמיר אוחנה, במקום ממלא מקום המפכ"ל ניצב מוטי כהן. מינוי זה אושר בממשלה ב-17 בינואר 2021.
יבנה
יַבְנֶה היא עיר במחוז המרכז בישראל השוכנת במישור החוף הדרומי. היא שוכנת כשישה קילומטרים מחוף הים התיכון, באזור מישור החוף, על גבולם המזרחי של חולות יבנה. העיר נמצאת בין המושב בן זכאי השוכן בתחומי המועצה האזורית חבל יבנה - בדרום; אשדוד, גן יבנה, חצור אשדוד, וניצנים - בדרום מערב; גן רווה וכפר הנגיד - בצפון; גבעת ברנר במזרח; בית גמליאל, - בדרום מזרח רחובות וגאליה - בצפון מזרח. יבנה הוכרזה כעיר בשנת 1986, ושטחה הוא 17.7 קמ"ר.
העת העתיקה ומקור השם
בתל יבנה ובסביבתו נמצאו ממצאים המתוארכים לתחילת האלף ה־2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה), וסמוך לו נתגלו קברים מהאלף ה־4 לפנה"ס. בתקופת המקרא הייתה יבנה עיר בגבול ממלכת יהודה, שנקראה אז יבנאל. היא נזכרה לראשונה:
בתקופת שאול ודוד הייתה העיר חלק מארץ פלשתים, והייתה עוינת לממלכת ישראל ולממלכת יהודה לאחריה. היא נזכרה כאחת הערים שחומותיה נפרצו על ידי המלך עוזיהו:
תקופת בית שני
בתקופת ההתיישבות הפיניקית דרומה התיישבו ביבנה וביבנה ים פיניקים. העיר מוזכרת מספר פעמים בספר מקבים, בין היתר, כעיר שבה התרחש קרב במהלך מרד החשמונאים.
בתקופת אלכסנדר ינאי נכבשה העיר על ידי המלך הורקנוס השני, שהפכה לעיר יהודית, ובתקופת המרד הגדול העיר נזכרת רבות בכתבי יוסף בן מתתיהו.
על פי יוסף בן מתתיהו, שלומית, אחותו של המלך הורדוס, הורישה לאחר מותה את יבנה לליוויה, אשת הקיסר אוגוסטוס.
לקראת סוף תקופת בית שני הייתה יבנה עיר מעורבת שרוב תושביה יהודים.
חכמי יבנה
שמה של יבנה הלך לפניה מאז שרבן יוחנן בן זכאי, גדול הרבנים בדורו, עבר אליה מירושלים, וחידש בה את הסנהדרין ואת מוסד הנשיאים, לאחר חורבן ירושלים בידי הרומאים. פעולה זו נעשתה כדי להמשיך את החיים ברוח היהדות גם לאחר חורבן בית המקדש. במסכת זבחים דף י"ב נאמר שישבו שם 72 זקנים כשהמליכו את רבי אלעזר בן עזריה לנשיאות, מספר דומה למספר חברי הסנהדרין הגדולה המקורית.
בגמרא (גיטין, נו) מסופר שלאחר שהושמה ירושלים במצור על ידי הרומאים, רצה רבן יוחנן בן זכאי לפגוש את אספסיינוס, שליט רומא. הוא נכנס לארון קבורה ותלמידיו נשאוהו לשערי העיר, כביכול כדי לקבור אותו מחוץ לה. השומרים הרומאים רצו לדקור את ארון הקבורה כדי לוודא שבתוכו מונחת גופה, אך תלמידיו הזהירו את השומרים, שאם יעשו כך יחללו את כבוד המת ויעוררו את חמת היהודים. כך הצליח רבן יוחנן לצאת מעבר לחומות ולשוחח עם אספסיינוס. השליט, שהתרשם מאוד מאישיותו של רבי יוחנן, הציע למלא את בקשתו ורבן יוחנן ביקש שלושה דברים, אחד מהם: "תן לי יבנה וחכמיה".
עם חורבן בית המקדש והתמוטטות ירושלים תפסה יבנה מקום מרכזי בהמשך קיומו של העם היהודי ותורת ישראל. כמרכז דתי ורוחני חודשו בה המוסדות השלטוניים והרוחניים (הסנהדרין) ותקנות רבות תוקנו בה בידי רבי יוחנן בן־זכאי, הנשיא רבן גמליאל וחכמי יבנה.
הסנהדרין ישבה ביבנה כשבעים שנה. רבן יוחנן בן זכאי היה נשיאה הראשון, ורבן גמליאל דיבנה אחריו. לאחר מרד בר כוכבא עברה הסנהדרין צפונה, לאושא, ויבנה ירדה מגדולתה, אך עדיין חיו בה חכמים כמו רבי לויטס איש יבנה.
ימי הביניים
בתקופה הרומית הייתה יבנה עיר מעורבת יהודית ושומרונית, ובתקופה הביזנטית נוצרית. בשנת 624 נכבשה על ידי המוסלמים ששלטו בה. מקדסי מספר בספרו משנת 985 על מסגד יפה שעמד ביבנה, וכן על תחנת תצפית שהייתה בנמל יבנה. יבנה נכבשה בידי הצלבנים ב־1099 ושימשה, בשם איבלין, כבירת רוזנות יפו ואשקלון. בעיר שלטה אז משפחת איבלין שקיבלה את שמה משם המקום. כנסיית הבזיליקה הצלבנית נבנתה על ראש התל, ייתכן שבתחום המסגד. ב־1141 הקים המלך פולק מאנז'ו מצודה רבועה בעיר כדי להגן עליה מפני הכוח המצרי ששלט באשקלון. הנוסע בנימין מטודילה ביקר בעיר בשנת 1170 לערך ולא מצא בה יהודים.
צלאח א־דין פשט על יבנה כבר בסתיו של 1177, וב־1187 כבש את העיר מידי הצלבנים, אך ריצ'רד לב־ארי שב וכבש אותה ב־1191 בעת מסע הצלב השלישי. השליטה בעיר עברה בין הנוצרים למוסלמים, עד שבשנת 1244 נכבשה על ידי הממלוכים. הם חיברו אותה אל דרך הדואר, והקימו את הגשר הממלוכי העובר מעל נחל שורק. פרינגל טוען שהגשר נבנה בשימוש משני באבני המבצר של יבנה, ולא מהקתדרלה הצלבנית - אם כי יש דעות חולקות בנושא זה. כמו כן טען הגאוגרף המוסלמי יאקות אל־חמאווי שבעיר מצוי קברו של אבו הורירה, מבני לווייתו של הנביא מוחמד. הקבר הוקם בשנות השבעים של המאה ה־12, והוא מכיל פריטים צלבניים בשימוש משני (מעכו או מיפו), ככל הנראה על ידי ביברס שבזז את יפו מאוצרותיה האדריכליים ב־1268.
הכפר הערבי יבנא
מהתקופה העות'מאנית שהחלה ב־1517, ועד מלחמת העצמאות בשנת 1948 שכן במקום כפר ערבי של פלאחים בשם יִבְּנא (בערבית يبنى). בכל תקופת המנדט הבריטי הייתה יבנא במגמת צמיחה, מיישוב בן פחות מ־2,000 תושבים לאחר מלחמת העולם הראשונה צמחה יבנא לעיירה שבה למעלה מ־5,000 תושבים ערב מלחמת העצמאות. עם פרוץ המלחמה הגיעו 200 חיילים עיראקים מצבא ההצלה ליבנא, וקבעו את בסיסם בתחנת הרכבת. ב־31 במאי 1948 נכבשה יבנא במסגרת מבצע ברק על ידי כוח של האצ"ל וגדודים 55 ו־51 של חטיבת גבעתי. תושבי יבנא עזבו לרצועת עזה, והם וצאצאיהם חיים בעיקר במחנות הפליטים של רפיח. רוב בתי הכפר נהרסו זמן קצר לאחר מכן, מסגד הכפר שנבנה בתל יבנה במאה ה־14 פוצץ ב־9 ביולי 1950 בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום, משה דיין, ורק המינרט שלו שרד.
יבנה החדשה
באוקטובר 1948 הגיעו ראשוני העולים מרומניה, ביניהם משפחות בלנק, דורנר, פבזנר, קנר וסגל, משפחת הלר מהונגריה, שמלצמן, בייזמן והודס מפולין, משפחות מזן וברכה מבולגריה ועוד. לאחריהם התיישבו בה עולים מצפון אפריקה, תימן, איראן ומאירופה. בשנות התשעים הגיעו עולים מחבר המדינות ומאתיופיה. השכונה הראשונה נקראה "שיכון חיסכון". באפריל 1949 נבחר ועד 'כפר יבנה' ובשנת 1951 הוקמה 'המעברה' עבור 150 משפחות שהתגוררו בצריפים ובאוהלים. ב־1 ביוני 1953 שונה מעמדה של יבנה ל"מועצה מקומית" בת תשעה חברים בראשותו של אברהם טודוריס ממפא"י. בשנת 1961 שונה שם היישוב מכפר יבנה ל"יבנה". בשלהי שנות ה־60 יזמו צעירי היישוב את 'מרד הצעירים' שהביא לשינוי ההנהגה המקומית הוותיקה.
בשנת 1980 החלה להיבנות ביבנה שכונת נווה אילן, שנבנתה בשיטת בנה ביתך עבור זוגות צעירים אנשי צבא ומשטרה. לרוכשים ניתנה אפשרות לקנות שטח של חצי דונם ולבנות בו בית פרטי. בשנת 1986 שונה מעמדה של יבנה ממועצה מקומית לעיר, וראש העירייה הראשון היה מאיר שטרית. בעיר נבנו שכונות לאנשי קבע בצה"ל ולאנשי משטרת ישראל, ומעברם של אנשי צבא הקבע לעיר הביא לשינוי בהרכב האוכלוסייה, שהתחזקה כלכלית, ומחירי המקרקעין בעיר האמירו. בתוך 12 שנים, בין שנת 1983 ל־1995, הוכפל מספר תושביה של העיר.
החל משנת 2000 זוכה העיר בפרסי חמישה כוכבי יופי מטעם המועצה לישראל יפה, בשנים 2005 ו־2016 זכתה בפרס היוקרתי בתחרות – "דגל היופי" ובשנת 2015 בפרס "עמית קריה יפה" על 15 שנים של זכייה רצופה בחמישה כוכבי יופי. העיר זכתה בפרס ניהול כספי מטעם משרד הפנים לשנים 2014–2015, 2016-2017. בשנת 2011 הוענק לה הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות ע"ש ראש הממשלה יצחק רבין. בשנת 2020 זכתה העיר בפרס החינוך הארצי.
בנייה ירוקה והתחדשות עירונית
בשנת 2008 החלה בניית שכונת "נאות־רבין" הירוקה המונה כ־4,700 יחידות דיור בבנייה רוויה, על שטח של כ־850 דונמים. העיר יבנה עומדת בראש רשימת הערים בהן נבנו מבני מגורים על פי תקן בנייה ירוקה של מכון התקנים הישראלי - 52% מהדירות הירוקות שנבנו בישראל נמצאות ביבנה. יבנה מובילה בפער עצום על יתר הערים במספר המבנים הירוקים, בעיקר בשל יישום התקן בשכונה הירוקה שבה נבנו 2,561 יחידות דיור ב־81 מבנים. השכונה הירוקה כוללת מבני ציבור וחינוך כגון היכל ספורט, חמישה בתי ספר יסודיים, גני ילדים, מרכז קהילתי, בית כנסת, מעונות יום ומרכזים מסחריים. בשכונה נבנו בתי ספר מודרניים בשיטות בנייה ייחודיות ומתקדמות. את השכונה חוצה פארק הכולל מגרשי ספורט ופנאי ומתוכנן נחל עם מים זורמים. ברחבי העיר הוקמו מתחמי מגורים נוספים אשר הביאו לגידול נוסף במספר תושבים. העירייה מקדמת הסכם גג מול משרדי הממשלה ותוכניות התחדשות עירונית במסלול פינוי־בינוי במספר אזורים בשכונות הוותיקות אשר יאפשרו הקמתם של למעלה מ־2,000 יחידות דיור במתחמי מגורים חדשים ומודרניים. בשנת 2022 צפויה להיות מושלמת בנייתן של 2,300 יחידות דיור בשכונת נאות שמיר במערב העיר, וכ־12,000 יחידות דיור נוספות יוקמו במזרחה במסגרת הסכם הגג. העירייה מעודדת חיזוק מבני מגורים במסלול של תמ״א 38 ובמספר רחובות כבר אושרו תוכניות לבנייה.
מערכת תת־קרקעית לפינוי פסולת
בשכונות החדשות הותקנה בבנייני המגורים ובמוסדות הציבור והמסחר מערכת פנאומטית סגורה של צנרת תת־קרקעית, ראשונה מסוגה בישראל, המאפשרת פינוי ישיר בוואקום של האשפה הביתית למרכז פינוי הממוקם מחוץ לשכונה. יבנה היא העיר הראשונה בישראל אשר יישמה הטמעה של מערכת פנאומטית לניהול מערך פינוי האשפה, אשר הביאה לשינוי בכל הקשור לפינוי האשפה, החל מהרמה של בית אב ועד לרמה הכלל עירונית. המערכת מופעלת ומבוקרת על ידי מערכת ממוחשבת ממרכז הפעלה ראשי על ידי מפעיל אחד בלבד. הדבר מביא לשיפורים משמעותיים בניהול מערכת פינוי האשפה. בכל קומה בבנייני המגורים יש שני פתחי אשפה - לאשפה רטובה ולאשפה יבשה – שאליהם משליכים הדיירים את הזבל, ומכאן הוא ממשיך דרך מערכת צינורות משותפת שמוטמנת באדמה. האשפה נשאבת בצינור אל המערכת המרכזית, ועוברת טיפול המאפשר מיון, צמצום נפח והרחקת ריחות. המכלים נאספים במשאיות ומובלים אל אתר אשפה.
את המערכת מפעילה חברה פרטית, שזכתה במכרז של העירייה בשיטת B.O.T ל־24 שנים. מחקר שנערך במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון, בעבור המשרד להגנת הסביבה, קובע כי המערכות האוטומטיות לאיסוף פנאומטי של פסולת הן חלופה מתקדמת למערך איסוף הפסולת במשאיות - ומפחיתות משמעותית הוצאות תפעוליות, בעיקר בשכונות גדולות עם מבנים רבי־קומות. בשנת 2017 הוענק לעיר פרס לחדשנות מוניציפלית מטעם משרד הפנים על תכנון והקמת המערכת התורמת לאיכות הסביבה והחיים.
פיתוח העיר
תוכנית המתאר של יבנה מבוססת על מתן מענה להיקף אוכלוסייה של כ־105,000 נפש לשנת היעד 2035. התוכנית כוללת תוספת של כ־10,000 יחידות דיור בשטחי פיתוח חדשים, ועוד כ־7,700 יחידות דיור בשטחי הבינוי הקיימים בעיר, תוספת של כ־1,144,000 מ"ר שטחי תעסוקה, הן במסגרת עיבוי שטחי תעסוקה קיימים והן במסגרת תוספת שטחי פיתוח חדשים. התוכנית כוללת תוספת של כ־174,000 מ"ר שטחי מסחר, כ־206 דונם עבור שטחי מבנים ומוסדות ציבור וכן מערך שבילי הליכה ואופניים, הרחבת שטחי הפיתוח של העיר ממזרח לכביש 42, הקצאת שטח למכללה ופארק עירוני לאורך נחל שורק. התוכנית מייצרת חיבור בין כל חלקי העיר, זאת בדגש על הרחבת מרכז העיר הוותיק הממוקם בין שדרות דואני בצפון לחטיבת גבעתי בדרום ליצירת רצף של פעילות מסחרית וציבורית. אזור זה מיועד לעבור התחדשות עירונית כאזור בעל שימושים מעורבים המיועד למסחר, תעסוקה ומגורים בין תחנת הרכבת המזרחית ועד לתחנת רכבת יבנה מערב בצמוד לכביש 4. בשנת 2016 נחתם הסכם גג לבניית 13,000 יחידות דיור. בשנת 2018 החלה בנייתה של שכונת נאות־שמיר בדרום מערב העיר עם כ־2,300 יחידות דיור, מתוכן 1,981 במסגרת תוכנית מחיר למשתכן.
אוכלוסייה
מראשית שנות השמונים ועד היום נרשמה הגירה חיובית. קצב הגידול השנתי עומד על כ־4% לשנה. תוכנית אב להרחבת יבנה אושרה ותאפשר תוספת של 16,000 יחידות דיור חדשות אשר יביאו את אוכלוסיית העיר לכדי 95,000 נפש עד שנת 2035. אוכלוסיית העיר מאופיינת בשיעור גבוה של צעירים, כ־36% מהתושבים הם בשכבת הגיל 0–21, וכ־64% מכלל האוכלוסייה צעירים עד גיל 39.
בתי ספר
ביבנה ארבעה בתי ספר תיכוניים - קריית החינוך גינסבורג, קריית החינוך ע״ש יצחק נבון, אורט־אורמת ותיכון אורט נריה. שיעור הזכאות לבגרות בקרב כלל תלמידי העיר עומד על 94.3% בשנת הלימודים תשפ"א. ביבנה 27 בתי ספר ו-130 גני ילדים. ביבנה לומדים בשנת הלימודים תשע"ח כ-13,300 תלמידים בגנים, בתי ספר ותיכונים. בכל אחד מבתי הספר היסודיים פועלת תוכנית ייחודיות לימודית כנושא מוביל, לדוגמה לימודי טבע, מוזיקה, יזמות רב-תחומית, אומנויות השפה, לימודי ארץ ישראל ועוד. מדי שנה מעניקה העירייה מלגות כספיות לסטודנטים מקומיים לעידוד השכלה גבוהה. בשנים 2005 ו-2020 זכתה העיר בפרס החינוך היישובי הארצי מטעם משרד החינוך. בעיר פועל רדיו אוניברסיטאי המופעל על ידי תלמידי התיכון בשיתוף קול ישראל. בבתי הספר פועלות כיתות מתוקשבות ללמידה במרחב שיתופי מקוון. אשכול פיס למדע, טכנולוגיה ואמנות הוא מרכז מדעים עירוני בו מתקיימת פעילות מדעית ענפה במעבדות משוכללות ומרכז מחוננים ומצטיינים אזורי. שיעור הגיוס לצה"ל וליחידות מובילות עומד על 87%.
חינוך משלים
בעיר מספר מרכזים קהילתיים ומתנ"סים, היכל תרבות בשכונת נאות בגין, הסדנה לאמנות ביבנה מציגה תערוכות בתחום האמנות הפלסטית מאת אומנים מקומיים וארציים, ומציעה חוגי אמנות בציור, פיסול, קרמיקה, צורפות, צילום ועוד. מבנה הספרייה העירונית, המכונה "כותר יבנה", משמש גם כבית יד־לבנים ומכיל מוזיאון "מקראור" לסיפורי המקרא. בעיר קונסרבטוריון עירוני המכשיר מוזיקאים מוכשרים ועוסק בלימודי מוזיקה ומחול בבתי הספר. בית הספר לתנועה ומחול מתמחה בשיעורי מחול מקצועיים בסגנונות הבלט הקלאסי והג'אז ואחראי על להקות ייצוגיות הרוקדות באירועים עירוניים ותחרויות ארציות. ליבנה מספר קבוצות ייצוג בתחומי המחול, הספורט והזמר, וכן מספר הרכבי ג'אז צעירים. בשכונת נאות רבין הוקם מרכז קהילתי בן 1,600 מ"ר על שמו של אמנון ליפקין־שחק. מדי שנה מקיימת העירייה כנס הוקרה למערכת החינוך במהלכו מוענקים אותות הוקרה למורים מצטיינים ולאנשי ההוראה הפורשים ממערכת החינוך. בעיר פועלים עשרות ארגוני התנדבות בתחומים של חינוך, רווחה, עלייה, ספורט, ביטחון ועוד.