cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת קונגו–ערב
המוצא האחרון של רומליזה
המלחמה הסתיימה בינואר 1894 בהכרזת ניצחון מדינת קונגו החופשית.
תוצאות המלחמה והשלכותיה
לאחר המלחמה מדינת קונגו החופשית השתנתה מקצה לקצה, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה גאוגרפית.
השוק סביב ניאנגואה חדל מלהתקיים, אך מנגד העיר קסונגו נשארה ללא פגע.
קיומה של המדינה החופשית של קונגו בין 1885 ל-1908, בשליטת לאופולד השני, מלך הבלגים, היה שנוי מאוד במחלוקת, לאור דיווחים רבים על פשעים שונים שבוצעו על ידי הבלגים בתושבים המקומיים. בזמנים אלו מעשי אונס וביזה של הקרקע המשיכו עם העלמת עין מצד מדינות העולם, אך מנגד, מעורבותם של השבטים (בטטלה ובאסוקו  בהנהגת טיפו טיפ) בסחר העבדים לפני המלחמה לא נעלמה מעיניהם של השלטונות הבלגיים, והדוגמה לכך היא זניחתם של שבטים אלו בימי השלטון הקולוניאלי.
קורט הרברט אדלר
קורט הרברט אדלר (בגרמנית: Kurt Herbert Adler; 2 באפריל 1905 – 9 בפברואר 1988) היה מנצח ומנהל בית אופרה יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה.
ביוגרפיה
אדלר נולד בווינה למשפחה יהודית. עבודתו בתחום המוזיקה הביאה אותו לתפקיד עוזר לארטורו טוסקניני בפסטיבל זלצבורג בשנת 1936 וכן לעבודה באיטליה. עם השתלטות הנאציזם על אוסטריה בעקבות האנשלוס בשנת 1938 נאלץ, כיהודי, לעזוב את מולדתו ולהגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה באופרה הלירית של שיקגו כעוזר למנצח המקהלה. בתפקידו זה נשאר חמש שנים.
במהלך עשר השנים הבאות קיבל עליו אדלר יותר ויותר נושאי ניהול, ככל שבריאותו של מרולה התערערה ומרצו פחת. אף כי אדלר לא היה הבחירה הטבעית של מועצת המנהלים כמחליפו של מרולה כשזה הלך לעולמו בשנת 1953, הרי לאחר שלושה חודשים כמנהל אמנותי בפועל ובעזרת נשיא מועצת המנהלים, רוברט ואט מילר, אושר מינויו של אדלר למנהל כללי.
אדלר הציב לעצמו מטרות אחדות כשקיבל לידיו את ניהול הלהקה. האחת הייתה הרחבת העונה ואכן, בעונת 1969 העלתה האופרה של סן פרנסיסקו אחת-עשרה אופרות, חמש או שש הצגות לכל אחת בממוצע, והעונה נמשכה עד סוף נובמבר. הוא לא ידע ליאות בחיפושיו אחר זמרים חדשים ומבטיחים, אם אמריקאים ואם אירופאים, ולשם כך סייר בהופעות בבתי אופרה חשובים וזוטרים כאחד. כמו כן ראה חשיבות רבה בפיתוח קשרים איתנים עם במאי אופרה, בכוונה לחזק את היסודות הדרמטיים והתיאטרליים של היצירות. כתוצאה מכך, יצר קשר רב-שנים עם ז'אן-פייר פונל.
עוד מחידושיו היו "תוכנית מרולה לאופרה", על שם מייסד האופרה של סן פרנסיסקו, ו"אופרה בפארק", המביאה, משנת 1971, קונצרט פתוח שנתי בגולדן גייט פארק, ביום א' שלאחר ליל הפתיחה בעונת הסתיו.
לא תמיד נחשב אדלר לאדם, שקל לעבוד בניהולו, אבל הישגיו העיקריים בסן פרנסיסקו העלו במידה רבה את אמות המידה של להקת האופרה ואף "משכו מצבור מרשים של כוכבים מאירופה, חלקם בראשית הקריירות שלהם, אל עיר קטנה בקצה תבל, במקרים רבים במשכורות נמוכות בהרבה מאלה שהיו ניו יורק או בשיקגו יכולות להציע."
אדלר פרש בסוף דצמבר 1981 והמשיך לנצח ולעסוק במוזיקה עד מותו ב-1988.
פאול לנדאו
פאול לנדאו (לאנדאו) (בגרמנית: Paul Landau; 17 באוגוסט 1880, נַמסלאו, שלזיה, גרמניה – 15 במרץ 1951, תל אביב) היה מבקר אמנות (אמנות פלסטית, תיאטרון וספרות), עיתונאי וסופר יהודי-גרמני-ישראלי.
ביוגרפיה
פאול לנדאו נולד להדוויג (מצאצאי ר' יחזקאל לנדא) ולפרדיננד, עורך דין ונוטריון, בעיירה נמסלאו (Namslau) שבשלזיה, גרמניה (כיום נמיסלוב (Namysłów) בפולין). סיים את לימודיו התיכוניים בברסלאו. למד בתחילה משפטים, ואחר פנה ללמוד היסטוריה, תולדות הספרות והאמנות במינכן, לייפציג וברסלאו, שם קיבל ב-1904 תואר דוקטור, על עבודה שעסקה ברומנים של הסופר הגרמני בן המאה ה-19 קארל פון הולטיי. בין מוריו אריך שמידט לאמפּרֶכט. בתום לימודיו נמשך לחוגי הספרות והעיתונות, מ-1905 עבד בסוכנות ידיעות בברלין ומ-1909 היה עורך ומבעלי הסוכנות "Welt und Wissen", שסיפקה לעיתונות הערכת ספרות וסקירות על הישגים בתחומי הרוח והמחקר, ובמסגרת זו כתב מאמרים ופיליטונים רבים בנושאי ספרות, אמנות, תיאטרון והיסטוריה תרבותית, שהתפרסמו ביומונים ובכתבי עת רציניים. בנוסף, שימש כמבקר התיאטרון של כמה עיתונים והרבה לכתוב בעיתוני ברלין על שירה בלשונות שונות, תולדות התיאטרון, ציור ופיסול. הוא היה מהראשונים בגרמניה שהעריכו את יצירותיו של פול סזאן, והיה מיודד עם רנואר ואימפרסיוניסטים חשובים אחרים. מ-1921 כתב למגזין התרבות "פאוסט" (Faust), וב-1923–25 שימש כמו"ל וכעורך שלו. באותה עת פרסם כמה עבודות מחקר, בהן מונוגרפיות על הצייר ואמן התחריטים דניאל חודובייצקי ועל המייסטרזינגר  הנס זאקס.
ב-7 במרץ 1935, שנתיים לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל עם רעייתו כשבאמתחתו ספרייתו העשירה, בת אלפי כרכים, והתיישב בתל אביב. בארץ שימש כמבקר אמנות עד מותו, תחילה ב"על המשמר", ואחר-כך ב"הדור", "בטרם" ו"ידיעות חדשות" (בשפה הגרמנית), שם פרסם בקביעות רשימות על אמנות ותערוכות. לנדאו נישא ב-1909 לסופיה לבית ברסלאואר. לשניים נולדה בת אחת, אווה.
לנדאו נפטר ב-1951, בשנה ה-71 לחייו. נקבר בבית העלמין קריית שאול. אלמנתו סופיה נפטרה ב-1985, ונטמנה לצדו.
אוסף על שמו הופקד בספרייה הלאומית על ידי שתי נכדותיו ב-2013 כאשר הספרייה הפרטית שלו נתרמה על ידי משפחתו מספר שנים לאחר מותו.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
הירוג'נים
הירוג'נים (באנגלית: Hirogen) הם גזע בדיוני של חייזרים המופיעים ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", בעיקר בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", בה הם משמשים ככלי עלילתי מתמשך המופיע ב-9 פרקים במהלך עונות 4–7.
הירוג'נים הם מין של לוחמים דומיננטיים ברביע דלתא, הנודדים מרחקים עצומים ברדיפה אחר טרף ראוי, ומוצגים כאיום משמעותי על צוות וויאג'ר. אף על פי שהם גזע עתיק, הטכנולוגיה שלהם אינה עולה על זו של וויאג'ר, אף על פי שכלי הנשק שלהם, המבוססים על טטריון, אינם מוכרים לצי הכוכבים.
אמנם בתחילה ההירוג'נים היוו איום גדול על וויאג'ר, צוות צי הכוכבים בסופו של דבר עזר לעזור להירוג'נים לפתור בעיות הנובעות מאורח-החיים שלהם, מה שהוביל להפסקת אש דה פקטו.
מאפיינים
ההירוג'נים, הדומים לגזע החייזריים המוצג בסדרת סרטי "הטורף", מוצגים כמונעים על ידי הציד, המעניק חשיבות רבה ל-"פרסים" הנלקחים מהפגרים של הטרף. הם מוצגים כגזע ללא כוכב בית, שכן החברה שלהם, ככל הנראה, מורכבת משבטים נוודים, הנעים בחלל למטרות ציד, עם מבנה היררכי. קשר עם שבטים אחרים נשמר באמצעות רשת תקשורת עתיקה על פני מרחקים עצומים. לפני הציד, ההירוג'נים צובעים בטקסיות את השריון שלהם. ציידי ההירוג'נים מוצגים כהרבה יותר גבוהים מאשר בני אדם, בדרך כלל בגובה של שני מטרים, עם שרירים מפותחים בפלג הגוף העליון, לצורך קרב, והם בדרך כלל מוצגים לובשים שריון, עם מסיכות (כאשר הם בסביבות עוינות). רק 'אזרח' הירוג'ני אחד נראה על המסך; בפרק העונה השביעית "Flesh and Blood", נראה טכנאי הירוג'ני, שאינו משתתף בציד, והוא מסתכל בבוז על יתר בני-מינו, משום שאין לו כל עניין בציד.
עלילה
מתישהו בסביבות השנה 2374, וויאג'ר נתקלת לראשונה בהירוג'נים, כאשר הצוות משתמש ברשת תקשורת עתיקה שננטשה, כנראה כדי לשלוח הודעה לרביע אלפא. לא ברור אם ההירוג'נים פיתחו את הטכנולוגיה בעצמם או סתם פשוט ניכסו אותה לשימוש הבלבדי שלהם, אבל הם מתנגדים בתוקף לשימוש בה על ידי וויאג'ר. כאשר הם חשים שוויאג'ר עשויה להיות טרף ראוי, ההירוג'נים תוקפים בכוח. בתחיל, מערכות הנשק של וויאג'ר לא מצליחות לחדור את השריון העוטף את גוף ספינת החלל של ההירוג'נים. עימותים רבים ייוצרו בין ההירוג'נים לבין וויאג'ר, שכן החייזרים ממשיכים בציד הטקסי שלהם, אולם, תחת הדרכתה של קפטן ג'יינוויי, צוות צי הכוכבים שורד בכל מפגש.
בשנת 2377, אחד מהעימותים הסופיים בין וויאג'ר לבין ספינת קרב של ההירוג'נים הוא כל כך הרסני לשני הצדדים עד כי הושגה הפסקת אש, אירוע חסר תקדים בכל ההיסטוריה של ההירוג'נים. האחראי על יחידת הפשיטה ההירוג'נית פלש בתחילה וויאג'ר בתקווה להשיג טכנולוגיה הולוגרפית; ואף על פי שהוא נהרג במהלך הקרב, קפטן ג'יינוויי מעבירה את הטכנולוגיה למחליפו, אשר מודה בכך שברדיפה אחר 'טרף' על פני כל הרביע, ההירוג'נים מאבדים כל האחדות התרבותית והלאומית שלהם, ובסופו של דבר כל המינים האחרים יוכלו לגבור עליהם. על ידי יצירת ציד הולוגרפי, עם מערכות הבטיחות מכובות, הם יכולים להמשיך בציד קטלני ומאתגר, בעודם נשארים מאוחדים בחלק אחד של שטח. ההירוג'נים תכנתו את הטרף ההולוגרפי שלהם "טוב מדי" - לוחמי ההולוגרמה מתוכנתים ללמוד מהמוות האחד של השני, ויכולות הלחימה שלהם הולכות וגדלות בגודל אקספוננציאלי. זה, בסופו של דבר, מביע למסקנה ההגיונית כי הנטרפים הפכו לטורפים וכי הטורפים הפכו לנטרפים; רק בזכות ההתערבות של אנשי צוות וויאג'ר נמנעה ההשמדה המוחלטת של הירוג'נים.
במדיה אחרת
בשנת 2000, ההירוג'נים הופיעו במשחק המחשב "Star Trek: Voyager: Elite Force". כמה מהמשימות התרחשו על סיפון הספינה שלהם, ומשבש פעימה, מבוסס הטטריון, הוא נשק שימושי שניתן לצבור.
כמו כן, הם הופיעו במשחק "Star Trek Online".
וילהלם צייסר
וילהלם צייסר (בגרמנית: Wilhelm Zaisser; 20 ביוני 1893- 3 במרץ 1958) יו"ר השטאזי בין השנים 1950–1953. וילהלם צייסר נולד בגלזנקירכן. הוא למד באסן בבית ספר להוראה בין השנים 1910–1913. בשנת 1914, כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה, התגייס צייסר לצבא הגרמני. לאחר שסיים צייסר את שירותו ב-1918, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה וב-1919 חזר לאסן, שם הפך מורה בבית ספר. בתקופה זו, נהיה קומוניסט אקטיבי, ולאחר הפיכת קאפ ב-1920, נהיה מפקד בצבא הרור האדום, צבא מחתרתי של פועלים ממפלגות שמאל שונות שפעל בתקופת רפובליקת ויימר. פעילותו של צייסר בצבא זה הובילו למעצרו ולפיטוריו מתפקידו כמורה ב-1921. אחרי שחרורו מהכלא, עבד בשורות המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתור תועמלן. בשנת 1923, צייסר החל לעבוד במודיעין של המפלגה והיה לפעיל אקטיבי נגד כוחות הכיבוש הצרפתי ברוהר. תפקודו הטוב הוביל לשליחתו למוסקבה שנה לאחר מכן, שם קיבל אימונים צבאיים ופוליטיים.
עם חזרתו של צייסר לגרמניה ב-1924, הוא נהיה לאחד מאנשי המודיעין החשובים במפלגה, ועבד ישירות בשביל הוועד המרכזי שלה. במקביל נהיה למנהיג צבאי-פוליטי ומדריך של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה באזורים מסוימים בגרמניה. באותו זמן הוא גם עבד למען הצבא האדום ושירותי הביטחון של ברית המועצות. מ-1927, החל לעבוד באופן בלעדי כמעט בשביל הוועד הפועל של הקומינטרן ושירת כיועץ צבאי לסין (1927–1930) ולצ'כיה (1930–1932).
עבודתו זיכתה אותו בחברות במפלגה הקומוניסטית הסובייטית מ-1932 ובאזרחות סובייטית משנת 1940. ב-1936 נסע לספרד שם אימץ את הכינוי "גומז" ושימש מטעם הסובייטים כיועץ צבאי לצבא העם הספרדי.
לאחר המלחמה עבר להתגורר בגרמניה המזרחית וב-1947 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה ששלטה בגרמניה המזרחית והתקדם במהירות בדרגות, ובשנת 1948 מונה לשר הפנים. בין השנים 1949–1954 שימש כחבר פרלמנט בפולסקמר, הפרלמנט המזרח גרמני וב-1950 עבד על נושאים צבאיים במכון מרקס-אנגלס-לנין-סטלין, מתקן שמעטים הלא סובייטים שהורשו להיכנס אליו. ב-1950 קיבל גם מושב בוועד המרכזי ובפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. באותה שנה קיבל את מדליית קרל מרקס ומונה ליושב ראש המשרד לביטחון המדינה או כפי ידוע "שטאזי". וילהלם צייסר ניצל את הידע והניסיון הרחבים שלו במודיעין והפך את ה"שטאזי" לשירות ביטחון רב עוצמה ויעיל. צייסר עמד בראש השטאזי עד יולי 1953 אז הודח בעקבות חילוקי דעות עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שגם שאף לבסס את שליטתו במדינה על ידי פיטורי בכירים שיכולים לערער את מעמדו. נפילתו של צייסר הואצה גם בגלל התערבותו של אריך מילקה, בכיר בשטאזי ששאף לצבור עוד כוח, והכפיש את שמו של צייסר במפלגה.
לבסוף, צייסר ובכירים נוספים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי הואשמו בהיותם עוינים למפלגה והודחו ממשרותיהם. בנוסף, ולטר אולבריכט האשים את צייסר באי שימוש במספיק כוח כדי לדכא את המרד המזרח גרמני. דרגותיו ועיטוריו של צייסר נלקחו ממנו והוא סווג כאויב המפלגה. כתוצאה מכך, בילה את שנותיו לאחר מכן כמתרגם בבית הוצאה לאור ועבד במכון למרקסיזם ולניניזם שבברלין המזרחית. הוא מת באלמוניות במרץ 1958. שמו טוהר ב-1993 לאחר איחוד גרמניה על ידי מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, ממשיכתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
בג"ץ קו לעובד נגד ממשלת ישראל
בג"ץ 4542/02 עמותת קו לעובד נ' ממשלת ישראל הוא החלטה מ-30 במרץ 2006 בעתירה שהוגשה על ידי שישה ארגונים: עמותת קו לעובד, מוקד סיוע לעובדים זרים, האגודה לזכויות האזרח בישראל, עמותת רופאים למען זכויות אדם, מכון אדווה ועמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי נגד הסדר המכונה "הסדר הכבילה" להעסקת עובדים זרים בישראל. בפסק דינו הורה בג"ץ על בטלות ההסדר הידוע בשם "הסדר הכבילה".
רקע
מעסיק המעוניין להעסיק בישראל עובד שאינו אזרח המדינה, צריך לקבל לשם כך היתר מהמדינה. על פי הסדר הכבילה, עובדים אשר מגיעים לישראל בכפוף להיתר זה, מורשים לעבוד רק אצל אותו מעסיק אשר על שמו רשום ההיתר. בשל כך מוטבע שמו של המעסיק בדרכון של העובד, והוא אינו יכול לשמור על מעמדו החוקי מבלי לעבוד אצל אותו המעביד, וכן אינו רשאי לעבוד בעבודה נוספת. עובד זר, אשר עוזב את מקום עבודתו, נדרש לצאת מישראל באופן מיידי. המעסיק מצידו מתחייב בפני המדינה שכאשר העובד הזר יחדל מלעבוד עבורו, הוא ידאג לעזיבתו בפועל את גבולות המדינה.
מראשית המאה ה-21 הובאו לישראל, לרוב על פי החלטות ממשלה, עשרות אלפי עובדים זרים, כאשר הלכה למעשה, מאות רבות מהם נאלצו לעזוב את מקומות עבודתם, לרוב מסיבות של קיפוח זכויות הנובעות מחוקי המגן, פיטורים, ובתחום העבודה הסיעודית - מותו של המעסיק. מרבית העובדים הזרים, השקיעו ושילמו, עוד בארצם, כסף רב עבור זכות ההגעה לעבודה בישראל.
העובדות בבסיס פסק הדין
בחודש פברואר 2002 ניתנה החלטת ממשלה מספר 1458, אשר אישרה הבאתם של 6,000 עובדים זרים לישראל לצורך העסקתם בחקלאות בהתאם להסדר הכבילה, לאחר שבמשך זמן רב ניסתה הממשלה להקטין את מספר העובדים הזרים במסגרת מדיניות "שמיים סגורים". העותרים פנו לבג"ץ כנגד הסדר הכבילה. בקשתם לצו ביניים נגד הפעלת הסדר הכבילה נדחתה על ידי השופט ריבלין.
פסק הדין
השופט אדמונד לוי אשר כתב את עיקר פסק הדין, ציין כי הדיון וההחלטה אשר נתן בסופו, אינו מתקיים בחלל ריק. תוך שהוא נותן משקל של ממש למעמד המיוחד של העובדים הזרים בישראל, בהיותם קבוצת אוכלוסייה זמנית, ענייה ובלתי מאורגנת. השופט לוי מדגיש את פערי הכוחות העצומים שבין העובר הזר, למדינה אשר אליה הגיע לצור את פת לחמו. השופט לוי, קבע באמירה נחרצת, כי הסדר הכבילה פוגע בזכויות היסוד של העובדים הזרים, בהיבט החוקתי, מנתח בית המשפט את הפגיעה החוקתית בזכויות אדם בסיסיות, הזכות לחירות הכוללת בתוכה את חופש התנועה, ובמיוחד את חופש העיסוק, כמו גם הזכות לכבוד, וכנגזר ממנה הזכות לשוויון ההסדר שולל את האוטונומיה ואת הרצון החופשי של העובד הזר הכבול. השופט לוי, מעלה על נס את ערך כבוד האדם, תוך ההכרה בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, כערך מכונן במשפט החוקתי הישראלי. הסדר הכבילה, מחבר בין פעולת ההתפטרות, כזכות יסוד של העובד, לבין עיצום ועונש מיידי מאת המדינה. זכות האדם לקבל על עצמו עבודה מרצון חופשי, מעוגנת אף במשפט הבינלאומי,
החלטה
בג"ץ חייב את המדינה להשלים ולגבש הסדר חדש בתוך שישה חודשים ממתן פסק דינו זה. בג"ץ לא נעתר לסעד הנוסף לו עתרו העותרים, ולפיו יש להורות למדינה לקיים הסדר של כבילה לפי ענף העסקה. בג"ץ נימק את סירובו למתן סעד זה, בכך שבית המשפט אינו קובע את תוכנית הפעולה של הרשות המבצעת, ותפקידו הוא לקבוע האם תוכנית פעולה שכזאת היא חוקית כמו גם מידתית.
בעקבות פסק הדין
המדינה לא מילאה אחר החלטת בג"ץ, במרץ 2007, פרסמו עמותת קו לעובד, יחד עם המוקד לסיוע לעובדים זרים, דוח מסכם, ובו הן מפרטות את אשר נעשה בעקבות פסק הדין. באוגוסט 2008, כשנתיים וחצי לאחר שניתן פסק-הדין בעניין הסדר הכבילה, פנו ארגוני זכויות אדם לבית-המשפט העליון בנושא, בבקשה שיקבע שהמדינה מבזה את בית-המשפט בכך שהיא מפרה את הוראות פסק-הדין. בנובמבר אותה השנה, כתב השופט לוי כי המדינה בזתה את פסק הדין של בג"ץ בכך שלא טרחה לבטל את הכבילה.
המדינה רצתה לנסח מחדש את הסדר הכבילה תוך שהיא מנסה להכניס את התיקון לחוק ההסדרים, אך לאור חוות דעתו של היועץ המשפטי לכנסת, ניסחה המדינה תיקון לחוק הכניסה לישראל, וב־16 במאי 2011 התקבל בכנסת בקריאה שנייה ושלישית תיקון לחוק הכניסה לישראל, אשר קובע כי שר הפנים יוכל לקבוע את מספר המעסיקים שעובדים זרים בתחום הסיעוד יהיו רשאים לעבור ביניהם וכן את האזור הגאוגרפי שבו יורשו עובדים אילו לעבוד. עוד קובע החוק שבאשרה וברישיון הישיבה של העובד הזר יצוין תחום העיסוק של מקבל הרישיון. בהתאם לחוק החדש, משרד הפנים יכול לבטל את אשרת השהיה של עובד שלא יועסק מעל 90 יום בתחום העיסוק, אחרי שניתנה לעובד הזדמנות להשמיע את טענותיו.
אירוסקפטיות
אירוסקפטיות (נקראת גם יורו-סקפטיותאו יורוסקפטיזם) היא גישה אירופית המתנגדת לעירוב של האיחוד האירופי בעניינים השוטפים של מדינות האיחוד וכן לאינטגרציה כלל אירופית בין המדינות. אחת הסיבות להתנגדות זו היא חשש שהאינטגרציה תיצור מצב של היחלשות מדינת הלאום. סיבות נוספות שמציינים המצדדים בגישה זו, הן הכנסת בירוקרטיה יתר על המידה לחברות האיחוד, וכן העובדה שהאיחוד האירופי לא דמוקרטי. השקפה זו קיימת בכל הספקטרום הפוליטי אך ניתן למוצאה יותר במפלגות ימין. מבחינה סטטיסטית, על-פי סקרים, התמיכה הנמוכה ביותר באיחוד מגיעה מבריטניה, הונגריה ולטביה; בעקבות תמיכה נמוכה זו, הייתה בריטניה המדינה הראשונה באיחוד אשר החליטה לעזוב אותו בעקבות משאל עם בנושא שזכה לכינוי "הברקזיט".
תנועות אירוסקפטיות
להלן מספר מפלגות אירוסקפטיות המתנגדות לאיחוד האירופי במדינות אירופה, מכל רחבי הקשת הפוליטית.
אוסטריה: המפלגה החירות (ימין קיצוני), הברית למען עתיד אוסטריה (ימין-מרכז)
איטליה: הליגה הצפונית (ימין-ימין קיצוני), האחים של איטליה (ימין), תנועת חמשת הכוכבים (מרכז-שמאל), המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (שמאל קיצוני)
אסטוניה: מפלגת העם השמרנית (ימין), מפלגת המרכז (מרכז)
בולגריה: התקפה (ימין קיצוני)
בלגיה: הברית הפלמית החדשה (ימין-מרכז), מפלגת העובדים של בלגיה (שמאל קיצוני)
גרמניה: אלטרנטיבה לגרמניה (ימין)
דנמרק: מפלגת העם הדנית (ימין), הימין החדש (ימין), הברית האדומה-ירוקה (שמאל קיצוני)
הולנד: המפלגה למען החירות (ימין), הפורום למען הדמוקרטיה (ימין)
יוון: סיריזה (שמאל קיצוני), השחר הזהוב (ימין קיצוני), המפלגה הקומוניסטית של יוון (שמאל קיצוני)
לטביה: הברית הלאומית (ימין)
ספרד: ווקס (ימין),סנטיאגו אבסקל (ימין), אלטרנטיבה ספרדית (ימין קיצוני)
פולין: חוק וצדק (ימין), הקונפדרציה (ימין קיצוני)
פינלנד: מפלגת הפינים (ימין)
צ'כיה: חופש ודמוקרטיה ישירה (ימין), המפלגה הקומוניסטית של בוהמיה ומוראביה (שמאל קיצוני)
צרפת: האיחוד הלאומי (ימין קיצוני), צרפת בלתי-כנועה (שמאל קיצוני), המפלגה הקומוניסטית של צרפת (שמאל קיצוני), עמדי צרפת (ימין), כיבוש מחדש (ימין קיצוני) המפלגה האנטי-קפיטליסטית החדשה (שמאל קיצוני)
רומניה: הברית לאחדות הרומנים (ימין קיצוני), רומניה מארה (ימין קיצוני)
שוודיה: השוודים הדמוקרטים (ימין קיצוני), אלטרנטיבה לשוודיה (ימין), מפלגת השמאל (שמאל קיצוני)
קשיים כלכליים
סיבה כלכלית (וחברתית) נוספת היא מגמות ההגירה בתוך היבשת ותוצאותיה. האיחוד הסיר כל מחסום על תנועה בין המדינות העשירות לעניות, ובכך איפשר הגירה מאסיבית של מהגרי-עבודה למדינות העשירות. זה כשלעצמו אינו מהווה בעיה, אבל בצירוף עם אחוזי האבטלה הגבוהים במדינות העשירות, יצרה התופעה תחושת מרירות כלפי המהגרים ש"גונבים את מקומות העבודה שלנו", וכלפי האיחוד האירופי ומדיניותו.
הכלכלנים מעלים תאוריות שונות לסיבות למצב, אך אין ספק באשר לשורה התחתונה: לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה נכנסה היבשת כולה למיתון, שנחשב לעמוק, ואחוזי האבטלה יחסית גבוהים: 25% אחוזי אבטלת צעירים בממוצע על פני היבשת, ו-50% במדינות העניות דוגמת יוון וספרד.
IGF-1
פקטור גדילה דמוי אינסולין 1 (באנגלית: Insulin-like growth factor 1, ובקיצור: IGF-1) הוא הורמון חלבוני טבעי המיוצר בעיקר בכבד, בעל מבנה דומה מאוד לאינסולין. להורמון חשיבות גדולה בגדילת ילדים. ההורמון מצוי בעיקר אצל ילדים ומתבגרים, ונמצא פחות אצל תינוקות ואצל מבוגרים. תכשירי IGF-1 משמשים לטיפול במקרים נדירים של גמדות מסוג תסמונת לרון, וכן כסם בלתי חוקי אצל ספורטאים. במחקר – מחלות נוספות שתכשיר זה עשוי אולי לסייע בטיפול בהן. בשנות ה-80 כונה הורמון זה בשם סומטומדין C (Somatomedin C).
ביוכימיה ופעילות ההורמון
בנוי מ-70 חומצות אמינו עם 3 קשרים דיסולפידיים. משקל מולקולרי: 7649 דלטון. נוצר בעיקר בכבד, בתגובה להורמון הגדילה. חוסר בהורמון הגדילה מוביל לחוסר גם של הורמון זה. ההורמון נקשר לקולטנים ל-IGF1 הנמצאים על פני תאים רבים, בעיקר ברקמות שריר, סחוס, עצם, כבד, כליה, עצב, עור וריאה. הגן המקודד לקולטנים אלה, הקרוי DAF-2, התגלה ב-1993 על ידי הגנטיקאית פרופסור סינתיה קניון, וכונה על ידה גן מלאך המוות.
הפעילות העיקרית של ההורמון: הפעלת האנזים טירוזין קינאז Tyrosine kinase – אנזים המסייע בבנייה של חלבונים.
97%-99% מההורמון נישא בדם באמצעות חלבון נשא – אחד מתוך שישה חלבונים הקרויים IGFBP-1 - IGFBP-6. החלבון השכיח ביותר (כ-80%) הוא IGFBP-3.
בדיקת מעבדה
ניתן לבדוק את רמת ההורמון בבדיקת דם. רמת ההורמון התקינה משתנה על פי גיל ומין. בדיקה זו נעשית במקרים של הפרעות בגדילה, או בחשד למחלות הורמונליות שונות.
הזדקנות
תסמונת לרון היא סוג נדיר של גמדות עקב חוסר ב-IGF-1, שאיננו מגיב לטיפול בהורמון הגדילה, עקב פגם בקולטנים להורמון הגדילה. הטיפול היחידי לתסמונת זו הוא מתן IGF-1 לפני ההגעה לבגרות.
מחקרים עדכניים השתמשו בחולי תסמונת לרון כדי לעמוד על הקשר בין הורמון גדילה והזדקנות. המחקרים הללו הצביעו על כך, שככל שתאי המטרה קולטים יותר הורמון גדילה, הם מייצרים יותר IGF-1 ומזדקנים יותר, ובהתאמה גם הגוף כולו חולה יותר במחלות הקשורות להזדקנות, לרבות ובמיוחד סרטן וסוכרת. עוד נמצא, שגם ההפך נכון, דהיינו, מניעת קליטת הורמון גדילה בתאי המטרה יכולה להקטין את כמויות IGF-1 ולמנוע סרטן, סוכרת ואולי גם הזדקנות באופן כללי. חולים בתסמונת לרון, אינם חולים כמעט לעולם בסרטן וככל הנראה לעולם לא בסוכרת. המחקר נערך על 99 חולי לרון שכאלה, במשך 24 שנים, והוא גילה אשה אחת בלבד אצלם, שחלתה בסוג כלשהו של סרטן ואף לא אחד מהם שחלה בסוכרת.
טיפול באמצעות IGF-1
תכשירי IGF-1 מופקים בהנדסה גנטית, וניתנים בהזרקה. התכשירים מיועדים ללוקים בתסמונת לרון.
IGF-1 משמש ספורטאים כחומר אנאבולי (מפתח גוף), ועל כן מופיע ברשימת הסמים האסורים בספורט לפי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (WADA).
תופעות לוואי
טרם נצבר מספיק ניסיון כדי ללמוד על תופעות לוואי. עודף מתן ההורמון עלול לגרום לאקרומגליה / ענקיות – גידול יתר של עצמות ורקמות חיבור.
מחקרים רבים מצביעים על קשר חזק בין IGF-1 לבין סרטן המעי הגס, סרטן הערמונית וסרטן השד.
חלבונים הקושרים IGF-1
ההורמון IGF-1 קשור לחלבונים שונים בסירקולציה- חלק מהחלבונים קושרים את ההורמון באפיניות גבוהה יותר וחלק פחות. חלבונים אלו מגנים על ההורמון מפני הרס של פרוטאזות. חלק מהחלבונים הללו יודעים לשפר את ההיקשרות שלו לקולטן וחלק מונעים את ההיקשרות שלו לקולטן. שני החלבונים הקושרים העיקריים הם: IGF binding protein 3: זהו החלבון העיקרי, הוא נשלט על ידי רמות של הורמון הגדילה בסירקולציה- ככל שיש רמות גבוהות יותר של GH כך יהיה יותר חלבון קושר. במידה ויש מוטציה בחלבון קושר זה, הוא לא יפעל ביעילות להגנה על ההורמון וכתוצאה מכך יגרום לקומה נמוכה. IGF binding protein 1: זהו חלבון קושר, אשר מפריע לאינטראקציה בין IGF-1 לבין הקולטן שלו. הוא נשלט על ידי אינסולין- כלומר אינסולין מדכא את רמתו. מכאן, שמחסור באינסולין, במקרים של סוכרת מסוג 1, יגרמו לרמות גבוהות של חלבון קושר זה, ולהפרעות התפתחות תקינה.
אן קולטר
אן הארט קולטר (באנגלית: Ann Hart Coulter; נולדה ב-8 בדצמבר 1961) היא פרשנית פוליטית, סופרת ועורכת דין אמריקאית. מופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה וברדיו, וכן נואמת באירועים ציבוריים ופרטיים.
ילדות ולימודים
אן הארט קולטר נולדה בניו יורק ב-8 בדצמבר 1961. אביה, ג'ון וינסנט קולטר, היה סוכן FBI ממוצא אירי-גרמני ויליד אולבני; אמה הייתה עקרת בית ילידת פדוקה שבקנטקי. בהמשך עברה משפחתה לניו כנען שבקוניטקט, שם גדלו קולטר ושני אחיה הגדולים, ג'יימס וג'ון. שני הוריה היו שמרנים ותומכי המפלגה הרפובליקנית. לדברי אן, אהדה את הגישה השמרנית עוד בגן הילדים, ובילדותה קראה ספרי עיון רציניים כדי לשפר את יכולתה לטעון בזכותה.
בגיל 14 ביקרה קולטר את אחיה הגדול בניו-יורק, שם למד משפטים. היא גרה עמו תקופה קצרה, ובמהלכה קראה, בעידודו של אחיה, ספרים מאת מילטון פרידמן וויליאם סימון. בשובו הביתה מהלימודים נהג לבחון אותה, וכפרס לקח אותה למסבאות שונות ברחבי ניו-יורק. קריאת ספרות רפובליקאית הביאה את קולטר לחלום על קריירה ככותבת. ב-1980 השלימה את לימודיה התיכוניים.
ב-2002 פרצה מחלוקת בנוגע לגילה. קולטר טענה שגילה צעיר מ-40, ואילו לויד גרוב, עיתונאי בוושינטון פוסט, טען שתאריך הלידה הרשום שלה הוא 8 דצמבר 1961. עם זאת, רישיון הנהיגה שלה מעיד כי נולדה ב-8 בדצמבר 1963. לבסוף שככה הסערה, אך קולטר לא אישרה אף אחד מהתאריכים בתואנת פרטיות.
כסטודנטית לתואר ראשון באוניברסיטת קורנל, קולטר סייעה לייסד את העיתון "The Cornell Review", והייתה חברת אחוות הנשים הלאומית דלתה גאמא. ב-1984 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה באוניברסיטת קורנל. ב-1988 קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת מישיגן, שם התקבלה לחברות ב-Order of the Coif, וערכה את כתב העת Michigan Law Review. במישיגן שימש קולטר כנשיאת הסניף המקומי של החברה הפדרליסטית ולמדה במרכז העיתונות הלאומי. לאחר מכן עבדה קוטלר כמתדיינת בבתי משפט במרכז לזכויות הפרט.
קריירה
לאחר לימודי המשפטים עברה קולטר לקנזס, והתמחתה בבית המשפט לערעורים. עם תום תקופת ההתמחות, עברה לניו יורק ועבדה תקופה קצרה במשרד עו"ד פרטי. שם התמחתה במשפט תאגידי. ב-1994 ניצחה המפלגה הרפובליקנית בבחירות לסנאט. קולטר עברה לוושינטון, וחבר הסנאט ספנסר אברהם מינה אותה ליועצת. במסגרת עבודה השתתפה בניסוח חוקים לגירוש זרים שהורשעו בפשעים.
בשנת 2000 שקלה קולטר להתמודד לקונגרס בקונטיקט מטעם המפלגה הליברטריאנית. קולטר לא ביקשה להיבחר, אלא להכשיל את בחירתו-מחדש של כריס שאיס לאחר שהצביע נגד הדחת קלינטון. עם זאת, לאחר שנפגשה עם הנהגת המפלגה הליברטריאנית בקונטיקט, סירבה המפלגה לתמוך בה. כתוצאה מכך נמנעה התרחשותו של, כדבריה: "מסע בחירות שקרי לגמרי, עתיר תשומת לב תקשורתית, בסגנון ג'סי ונטורה". בסופו של דבר ניצח שיאס בבחירות, והמשיך להיות נציג מחוזו בקונגרס עד 2009.
קולטר פרסמה שנים-עשר ספרים, וכותבת טורי מערכת במספר עיתונים. ידועה בעיקר על שום סגנונה הפולמוסי, ומעידה על עצמה, "אני אוהבת להתסיס. אינני מעמידה פנים, ואינני מתיימרת להיות אובייקטיבית או מאוזנת, כמנהג שדרי הרדיו". סגנונה הסאטירי הושווה לזה של קלייר בות' לוס, אחת ממושאי הערצתה. נוסף על הכתיבה, מרבה קולטר להופיע בטלוויזיה וברדיו, וכן לנאום בפני סטודנטים. לא אחת מלהיט סגנונה את האווירה, בין מתמיכה בין מבוז: במהלך אחת מהרצאותיה באוניברסיטת אריזונה, הושלכה עליה עוגה. היא נוהגת לסנוט במפגינים ובאנשים שמפריעים לה לשאת את דברה. בכל שנה מבלה קולטר כשלושה חודשים בעריכת חוגי-בית ברחבי ארצות הברית, ויותר מכך כשעליה לקדם ספר חדש פרי עטה. ב-2010 הרוויחה, לפי הערכות, כחצי מיליון דולר מהרצאותיה. קולטר מרצה על שמרנות מודרנית, נישואים חד-מיניים ו'צביעות הליברליזם האמריקאי המודרני'.
ספריה
קולטר כתבה 12 ספרים, מהם מספר רבי מכר.
פשעים כבדים ועבירות קלות: משפטו של ביל קלינטון (1998) ספרה הראשון של קולטר פורסם בידי בית ההוצאה רג'נרי (Regnery) ב-1998. הספר מתאר את ניאופיו של קלינטון ושקריו (תחת שבועה) בניסיון להסתיר זאת. קולטר גם סוקרת כמה מחלוקות מסביב לנשיאותו של ביל קלינטון, בכללן מוניקה לווינסקי, פאולה ג'ונס Whitewater Travelgate, Filegate, Wampumgate, the China secrets scandal, ומותו של וינסנט פוסטר. בפרק האחרון היא מתארת את ההיסטוריה של תהליך האימפיצ'מנט (impeachment) ומביאה טיעון רגשי שמצדיק את הדחתו של קלינטון.
היו האשמות שקולטר העתיקה חלקים מהספר ממאמרו של מייקל צ'פמן "A Case for Impeachment". צ'פמן היה במגעים עם הוצאת הספר כדי להיות סופר הצללים שלו.
לשון הרע: שקרים ליברליים על הימין האמריקני (2003) ספרה השני, פורסם בידי קראון פורום (Crown Forum) ב-2002, והפך לרב המכר מספר אחד של הניו יורק טיימס בקטגוריות ספרי בספר מבקרת קולטר את "השליטה ההגמונית של השמאל על חדשות בתקשורת" וטוענת שהנשיא ג'ורג' ווקר בוש זכה לכיסוי תקשורתי שלילי. אל פרנקן, הקומיקאי והסופר לשעבר, וכיום הסנאטור ממדינת מינסוטה, הטיל ספק בדיוק העובדתי של הספר. הוא גם האשים את קולטר בכך שהיא ציטטה חלקים נרחבים תוך הוצאת דברים מהקשרם. אחרים בדקו את האשמותיה והטילו גם הם ספק לגבי הדיוק בעובדות ודרך הצגתן.
בגידה: הבוגדנות הליברלית מהמלחמה הקרה למאבק נגד הטרור (2003) בספר קולטר טוענת שהתקשורת האמריקאית התייחסה אל הסנאטור ג'וזף מקארתי בצורה לא הוגנת והציגה אותו כמי שרודף אנשים בשל דעותיהם הפוליטיות. קולטר סבורה שמקארתי זיהה בהצלחה מרגלים קומוניסטיים זרים בארצות הברית.
בריאיון שנתנה לדייוויד בואומן, אמרה קולטר שג'וזף מקארתי הוא האיש המנוח אותו היא הכי מעריצה. קולטר טוענת ב"בגידה" שלא הבינו את מקארתי כהלכה ולא העריכו אותו כפי שהגיע לו, וש-Venona Cables ומקורות אחרים זיכו אותו מאשמה בכך שהם הראו שאכן היו מרגלים סובייטיים בממשל האמריקני. במאמציה המתמשכים לזכות את מקארתי, היא כתבה מספר טורי דעה שתקפו את סרטו של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה", המספר על כתב הטלוויזיה אדוארד מורו ומקארתי. היא טוענת שמתארים בצורה שגויה את המקארתיזם כהרסני וכותבת שמקרה ההתאבדות היחיד שנגרם בגין המקארתיזם היה של ידידו של מורו, לורנס דוגן (Laurence Duggan).
איך לדבר לליברלי (אם אתה חייב) (2004/2005) הספר הוא אסופה של מאמרי דעה אותם כתבה אן קולטר על ליברליזם, המלחמה נגד טרור, והתקשורת.
קולטר מביעה את דעותיה הפוליטיות. היא תוקפת את הניו יורק טיימס ואת המפלגה הדמוקרטית ומסכמת את דעתה על הליברלים בשני משפטים: "אתה רוצה להרגיז ליברל? הגן על ארצות הברית." בוויכוח עם הליברלים, היא מייעצת, "אל תתגונן", "תמיד תסתער על האויב", ו"לעולם אל תתנצל, אל תחמיא, או תהיה אדיב לדמוקרט."
הספר היה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס במשך 17 שבועות.
כפירה: כנסיית הליברליזם (2006) הספר הוא כתב האשמה נגד הליברליזם האמריקאי, אותו קולטר מחשיבה ככל כך לא מדעי ומבוסס בדברים כל כך רבים על אמונה שהוא מסתכם ב"דת פרימיטיבית" שיש לה "הקוסמולוגיה שלה, ההסברים שלה לגבי מדוע אנחנו כאן, האלים שלה, והכהונה שלה. עיקרי האמונה של הליברליזם הוא שהטבע הוא אלוהים ושבני האדם הם קופים."
קולטר טוענת שהליברליזם דוחה את רעיון האל וכי הוא מגנה אנשים מאמינים, ועם זאת עדיין יש לו את כל הסממנים של דת בעצמו.
אם לדמוקרטים היה שכל: הם היו רפובליקנים (2007) הספר הוא אסופת אמרות של אן קולטר, את חלקם בחרו מעריציה. כל פרק פותח במבוא קצר על הנושא הנידון אותה כתבה קולטר בשביל הספר ואחריו יש מבחר של ציטטות מכתביה. בין הפרקים: מקארתיזם, טרוריזם, התקשורת המוטה.
אשמה: "קורבנות" ליברליים והתקפתם על אמריקה (2009) בספר טוענת קולטר שהליברלים תמיד משחקים את הקורבן, כשלמעשה הם המתעללים.
פובליציסטיקה
טוריה של קולטר החלו להתפרסם החל מסוף שנות התשעים (מדי שבועיים החל מ-1999–2000) אותם כתבה עבור Universal Press Syndicate. הוא הופיע בעת ובעונה אחת בשישה אתרים שמרנים: Human Events Online, WorldNetDaily, Townhall.com, FrontPageMag, Jewish World Review ובאתר האישי שלה. מנהלו של אחד העיתונים בהם פרסמה אמר: "אכסניות שבהם התפרסמו טוריה של אן דבקים בה מכיוון שיש לה קהל מעריצים נאמן של קוראים שמרנים שמצפים לקרוא את טוריה בעיתונים המקומיים."
ב-2001 שימשה קולטר כעורכת משנה ובעלת טור ב-National Review Online) NRO), ביקשו העורכים מקולטר לשנות קטע שכתבה אחרי פיגועי 11 בספטמבר בריאיון שנתנה לתוכנית הטלוויזיה הלאומית Politically Incorrect, האשימה קולטר את נשיונל ריוויו בצנזורה ואמרה ששילמו לה 5$ עבור מאמר. NRO הפסיקה לפרסם את הטור שלה והדיחה אותה מתפקיד העריכה. יונה גולדברג, העורך הראשי של NRO אמר: "אנחנו לא 'פיטרנו' את אן בשל מה שהיא כתבה... אנחנו סיימנו את הקשר איתה מפני שהיא התנהגה לחלוטין בחוסר מקצועיות, ידידות, ונאמנות (בהתייחסו למחלוקת לגבי העריכה).
קולטר חתמה על חוזה עם USA TODAY כדי שתסקר את ועידת המפלגה הדמוקרטית של 2004. היא כתבה מאמר שהתחיל במילים: "כאן שורצות בוועידת השטן בבוסטון..." והתייחסה לכמה נשים שלא נקבה בשמן שהיו במקום כ"שמנות, בלי איפור, בלי חזייה, נועלות סנדלים, שעירות, פרגיות היפיות." העיתון סירב להדפיס את המאמר תוך שהוא מציין שהיה ויכוח בין העורכים לגבי "פגם יסודי בבהירות ובקריאות שלא ניתן לקבלו." העיתון פרסם מאמר המסביר זאת "קולטר אמרה למהדורה המקוונת של כתב העת Editor & Publisher ש-USA Today לא אהבו את ה"טון" שלי, שהתאפיין בהומור, סרקזם, וכולי., הדבר מעלה את השאלה המסקרנת למה הם שכרו אותי לכתוב עבורם." USA Today החליפו את קולטר בג'ונה גולדברג, ובמקום זאת קולטר פרסמה את המאמר באתר שלה.
Arizona Daily Star הפסיק לפרסם את מאמר הסינדיקט (מאמר שמתפרסם בו-זמנית בכמה עיתונים) של קולטר באוגוסט 2005, בצטטו תלונות מקוראים "קוראים רבים סבורים שהיא צווחנית, מנופחת ונבזית. ואלו המילים בהן השתמשו קוראים שמזהים עצמם כקונסרבטיבים."
ביולי 2006 עיתונים אחרים החליפו את טורה של קולטר עם כותבי טורים שמרנים אחרים, זאת בעקבות פרסום ספרה הרביעי "כפירה: כנסיית הליברליזם". אחרי שאוגוסטה כרוניקל הוריד את הטור שלה, עורך העיתון מיכאל ריאן הסביר ש"הדברים הגיעו לידי כך שהיא הייתה נושא הדיון ולא מה שהיא כותבת עליו. ראיין גם התבטא ש"הורדת הטור של אן קולטר כואבת, היא אחת מההוגות הצלולות ביותר שמצויות."
ביולי 2006 עיתונים אחרים החליפו את טורה של קולטר עם כותבי טורים שמרנים אחרים, זאת בעקבות פרסום ספרה הרביעי.
טלוויזיה ורדיו
הופעתה הראשונה של קולטר בטלוויזיה הלאומית הייתה ב-1996 אחרי ששכרה אותה הרשת שהייתה אז בחיתוליה MSNBC ככתבת לענייני משפט. היא פוטרה מהרשת לפחות פעמיים. בפעם הראשונה, בפברואר 1997, אחרי שהיא פגעה בזכרה של פמלה הרימן המנוחה (שהייתה שגרירת ארצות הברית לצרפת), כשהרשת סיקרה את טקס האזכרה שלה. הם חשו בחסרונה ומהר מאוד שכרו אותה מחדש, רק כדי לפטר אותה שמונה חודשים אחרי כן אחרי שהיא הסתבכה בשידור עם יוצא וייטנאם הנכה רוברט מולר; המייסד-שותף של המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים; בטענה ש"בתשעים אחוזים מהמקרים שחיילי ארצות הברית נפגעו מפצצה (בווייטנאם) - אן, את מקשיבה – היה זה ממוקשים שלהם." (מולר ציטט בצורה שגויה דו"ח של הפנטגון מ-1969 שגילה ש-90% מהמרכיבים שמהם הורכבו המוקשים של האויב היו מפסולת הקרב של צבא ארצות הברית) קולטר, שחשבה שדבריו של מולר היו מגוחכים, הסבה הצידה את עיניה והגיבה בסרקסטיות, "לא פלא שהפסדתם במלחמה." חשבו שקולטר הגיבה בצורה מבישה ודיווחה שלא כהלכה. הוושינגטון פוסט עיוותו את דבריה וכתבו שהיא אמרה דברים פוגעים יותר: "אנשים כמוך גורמים לנו להפסיד במלחמה". אבל הצרות שלה עם MSNBC שיחררו אותה ממחויבויותיה והיא הופיעה ב-CNN ובפוקס ניוז.
הווארד קרץ מהוושינגטון פוסט ענה במאמר בטיים והסביר שהציטוט הנרחב שהוא מסר של תשובתה של קולטר ליוצא הצבא במאמר שהוא כתב התבסס על זכרונה של קולטר עצמה מהאירוע. הוא תיאר את סיפורו הקודם והוסיף, "לא ציינתי שלפי קולטר, יוצא הצבא הופיע בלוויין, והיא לא ידעה שהוא היה נכה."
בריאיון עם בוב מקגוון ב-26 בינואר 2005, ב-The Fifth Estate, נמתחה על קולטר ביקורת על שאמרה: "קנדה נהגה להיות... אחת מהידידות הנאמנות ביותר שלנו, ולהפך. אני מתכוונת שקנדה שלחה חיילים לווייטנאם. האם וייטנאם הייתה פחות מסוגלת להכיל ופחות מאיימת מסדאם חוסיין?" מקגוון סתר זאת כשענה לה: "לא, למעשה קנדה לא שלחה חיילים לווייטנאם".
ב-18 בפברואר 2005 בוושינגטון ז'ורנל, הצדיקה קולטר את דבריה בהתייחסה לאלפי הקנדים ששרתו בכוחות המזוינים האמריקאיים במהלך מלחמת וייטנאם, אם מפני שהם התנדבו או משום שהם גרו בארצות הברית בזמן המלחמה והם גויסו. היא אמרה: "הממשלה הקנדית לא שלחה חיילים... אבל... הם באו ונלחמו עם האמריקנים. אז אני טעיתי. התברר ש- 10,000 אמריקנים במקרה נולדו בקנדה." (בין 5,000 ל-20,000 קנדים נלחמו בווייטנאם עצמה, בכללם קרוב ל-80 נהרגו).
ג'ון קלאוד מהטיים כתב על התקרית מספר חודשים אחר כך ואמר: "קנדה (שלחה) כוחות לא מזוינים להודו-סין בשנות החמישים ושוב לווייטנאם ב-1972."
סרטים
ב-2004 הופיעה קולטר בשלושה סרטים: האחד היה Feeding the Beast, נעשה עבור תוכנית הטלוויזיה התיעודית 24. "24-Hour News Revolution" השניים האחרים היו: FahrenHYPE 9/11 שיצא ישירות לווידאו והתכוון להפריך את סרטו של מייקל מור פרנהייט 9/11, ו- Is It True What They Say About Ann?, סרט תעודי המכיל סרטוני וידאו של ראיונותיה ונאומיה של קולטר. ב-2006 קולטר סירבה לאשר להכליל סצנה המציגה אותה ואת אל פרנקן בעימות בקונטיקט בשביל שיכלל בסרטו של פרנקן Al Franken: God Spoke.
השקפותיה בנושאי דת
קולטר אומרת שהיא מחזיקה באמונה נוצרית והיא הצהירה על היותה פרסבטריאנית. בהרצאה פומבית אחת היא אמרה: "לא אכפת לי משום דבר אחר: ישו מת בשביל החטאים שלי ושום דבר אחר לא חשוב."
בטור משנת 2004, היא מסכמת את השקפתה על הנצרות: "המסר הייחודי של 'ישו' היה: אנשים הם חוטאים וזקוקים לגאולה, ואני כאן לגאול אותך אפילו אם אתה לא ראוי לכך, ואני צריך להוציא את הדברים הרעים ממני כדי לעשות זאת." אחרי כן היא מלגלגת "המסר של ישו...לדעתם של הליברלים" מסתכם ב"...משהו כמו 'להיות נחמד לאנשים'", שבזה אחר זה, היא אמרה "הוא למעשה, אחד מעקרונותיה המשניים של הנצרות".
חיים אישיים
קולטר הייתה מאורסת מספר פעמים, אך לא נישאה מעולם. בין היתר, יצאה עם בוב גוצ'יוניה הבן, דינש ד'סוזה ואנדרו שטיין.
לקולטר דירה במנהטן ובית בפאלם ביץ' שבפלורידה. אף שלדבריה היא מתגוררת בעיקר בניו יורק, את זכות הצבעתה היא מממשת בפאלם ביץ'.
היא אוהדת מספר להקות רוק אלטרנטיבי, כגרייטפול דד, דייב מת'יוס בנד ופיש. עם ספריה האהובים נמנים התנ"ך, אנקת גבהים, אנה קארנינה, וספרי דייב בארי.
מדעי הרוקחות
מדעי הרוקחות הוא תחום ידע רפואי הכולל מספר ענפים עיקריים:
במקרים רבים לא נעשית הבחנה בין רוקחות ובין מדעי הרוקחות, והמושג הראשון משמש לעיתים קרובות לתיאור מדעי הרוקחות כולם.
העוסק במקצוע הרוקחות הוא רוקח - אדם בעל תואר בוגר ברוקחות - B.Sc.Pharm, או תואר מקביל. ורישיון רוקח של רשויות הבריאות במדינתו. רוקח הוא בעל ידע בנושאי מינון, אינטראקציות והשפעותיהן של תרופות.
העוסק במדעי הרוקחות הוא חוקר, בעל ידע ברוקחות, אך אינו בהכרח מתפרנס כרוקח בבית מרקחת. מדעי הרוקחות (ורוקחות בכלל זה) נלמדים באוניברסיטאות, בישראל ניתן ללמוד מדעי הרוקחות באוניברסיטת בן-גוריון (בית הספר הוקם על ידי צבי בן-צבי בשנת 2001) ובאוניברסיטה העברית.
בית הספר עהד למצוינות במדעים
בית הספר עהד למצוינות במדעים הוא בית ספר בחורה, המיועד לבני ובנות נוער מחוננים ומצטיינים מהחברה הבדואית בנגב.
בית הספר הוא מוסד מוכר שאינו רשמי, הפועל תחת הנחייתו ופיקוחו של האגף למחוננים ולמצטיינים. המוסד שייך לזרם הממלכתי והוא הראשון מסוגו במגזר הבדואי. בית הספר הוקם בשנת 2011, שפת ההוראה בו היא ערבית ב-2020, לומדים בבית הספר כ-450 תלמידים.
היסטוריה
מספר אישים יזמו את הקמת בית הספר בתחילת שנות ה-2000, בהם פרופ' ג'יהאד אל-סאנע, מהמחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מוחמד אלנבארי ואחרים.
הישגים
בית הספר זכה לפרסום בעקבות ייחודיותו במגזר הבדואי, וביקרו בו סטנלי פישר בעת היותו נגיד בנק ישראל ונשיא המדינה שמעון פרס. תלמידי בית הספר משתתפים בתחרויות מדעיות. התלמידים זכו בפרס "רוקחים עתיד", במקום שני ושני מקומות שלישיים בתחרות של עבודות גמר במחוז הדרום, בתחרות ארצית לפיזיקה בשם "צעד ראשון לפרס נובל בפיזיקה" ובמקום שלישי בתחרות למדענים צעירים במחוז הדרום. פיתחו את מרכז בקרת המשימה של הלווין דוכיפת-2.
תוכנית הלימודים
תוכנית הלימודים כוללת תחומי לימוד ממדעי הטבע, הטכנולוגיה, הפיזיקה והמתמטיקה.
קוטר הידראולי
קוטר הידראולי הוא מושג תאורטי המשמש לחישובי זרימה ומפלי לחץ בצינורות ששטח החתך בו מתבצעת הזרימה אינו עגול.
הנוסחאות לחישוב מפלי לחץ פותחו ונוסו בצינורות עגולים והשימוש במושג קוטר הידראולי מאפשר קבלת תוצאות סבירות בשימוש במשוואות ובנוסחאות מוכרות ללא צורך בעריכת ניסוי מיוחד לכל צורה של שטח חתך בה מתקיימת זרימה של זורם.
הגדרה
2. כאשר שטח החתך של הזורם הוא טבעת, הקוטר ההידראולי הוא ההפרש בקטרים:
3. כאשר שטח החתך של הזורם הוא תעלה מלבנית:
4. כאשר שטח חתך התעלה הוא ריבוע, הקוטר ההידראולי הוא כגודל צלע הריבוע:
5. בתעלה מאוד צרה, כאשר האורך גדול מאוד ביחס לרוחב, הקוטר ההדראולי הוא פעמיים רוחב התעלה:
הערה: הרדיוס ההידראולי בו נעשה שימוש במשוואת מנינג הוא מושג אחר, בלתי תלוי, והוא איננו מחצית הקוטר ההידראולי המוצג כאן.
יחסי הוותיקן–הפיליפינים
היסטוריה
הקתוליות הגיעה לראשונה לפיליפינים במאה ה-16, כשמיסיונרים נוצרים ליוו כובשים כשסיפחו את האיים לאימפריה הספרדית. עד שהפיליפינים קיבלו את הריבונות מארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה עם הקמת הרפובליקה השלישית, הקתוליות כבר הותירה רושם מתמשך על התרבות והחברה הפיליפינית, כשבערך שבעים אחוז מהפיליפינים הכריזו באמונה בנצרות.
שלושה אפיפיורים ערכו עד כה ביקורים פסטורליים בפיליפינים. האפיפיור פאולוס השישי ביקר בפיליפינים בשנת 1970 ונאם בפני סטודנטים באוניברסיטת סנטו תומאס (UST) במנילה. בשנת 1981 נאם גם האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-UST, ובירך את יליד המאה ה-17 לורנצו רואיז, כקדוש בפארק לונטה, הברכה הראשונה הנערכה מחוץ לוותיקן. כמה מאות שנים אחר כך אפיפיור ביקר את הפיליפינים בשנת 1995 לרגל יום הנוער העולמי X. בתאריכים 15–19 בינואר 2015 ערך האפיפיור פרנסיסקוס ביקור אפיפיורי בפיליפינים, שם נשא נאום ב-UST וביקר בטקלובן, העיר שנחרבה על ידי הטייפון יולנדה (האיאן).
הפיליפינים אירחו את הקונגרס האוכריסטי הבינלאומי בשנת 1937 (IEC) במנילה ושוב בין 25 ל-31 בינואר 2016, שהועבר מתאריך מאי המקורי על פי בקשת הוותיקן. הארכיבישוף של סבו חוסה ס. פלמה מוועידת הבישופים הקתולית בפיליפינים הציע לוותיקן שהאפיפיור פרנסיסקוס יבקר במדינה לרגל האירוע. עם זאת, מאוחר יותר אישר פלמה כי האפיפיור לא יבקר במדינה לצורך האירוע והוותיקן ישלח במקום זאת שליח אפיפיור להשתתף באומרו:
Hold Up
Hold Up (בעברית: תחזיק מעמד) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית ביונסה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Lemonade. השיר יצא לאור ב-23 באפריל 2016, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100, ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-14 במצעד שבצרפת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דיפלו, עזרא קניג, ביונסה, אמיל הייני, ג'וש טילמן, MNEK, מאלו-איקס, דוק פומוס, מורט שומאן, סולג'ה בוי, אנטוניו רנדולף, קלווין מק'קונל, קארן אורזולק, בריאן צ'ייס וניק זינר, והופק על ידי דיפלו, ביונסה וקניג.
וידאו קליפ
נכון למאי 2021 הקליפ של השיר צבר למעלה מ-200 מיליון צפיות.
BASF
BASF (FWB: BAS; OTCQX:BASFY; LSE:BFA) היא חברת הכימיקלים הגדולה בעולם. במקור היו BASF האותיות ראשי תיבות בגרמנית של: "Badische Anilin- und Soda-Fabrik" (תרגום: מפעל אנילין וסודה בבאדן) אולם כיום הן סימן מסחר של החברה.
קבוצת BASF כוללת חברות בת במעל 80 מדינות בכל רחבי העולם. ומשרדיה הראשיים ממוקמים בלודוויגסהאפן שבגרמניה.
האחים פארלי
האחים פארלי (בובי ופיטר) הם במאי קולנוע, תסריטאים ומפיקים אמריקאים, המפורסמים בעיקר בגין הפקת ובימוי סרטי קומדיה רומנטית העושים שימוש ב"הומור בתי שימוש", כגון: "טיפשים בלי הפסקה", "אני, עצמי ואיירין" ו"משתגעים על מרי".
חיזור גורלי (סדרת טלוויזיה)
חיזור גורלי (באנגלית: Fatal Attraction; בתרגום חופשי לעברית: משיכה קטלנית) היא מיני-סדרת מתח פסיכולוגית-ארוטית אמריקאית שנכתבה על ידי אלכסנדרה קנינגהם וקווין ג'יי. היינס ומבוססת על הסרט באותו השם משנת 1987.
המיני-סדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ב-30 באפריל 2023.
תקציר העלילה
כמו בסרט המקורי, עלילת המיני-סדרה מתמקדת בפרשת אהבים המקבל תפנית הפכפכה כאשר אישה מסרבת לאפשר למאהבהּ הנשוי לשים קץ ליחסיהם.
בנוסף, מרחיבה ומעמיקה המיני-סדרה את העיסוק בנושאים בהם עסק הסרט, בהם עוון הניאוף והשלכותיו, מבעד לפרדיגמת היחס המודרני לנושאים אלו.
פיתוח
בפברואר 2021, נמסר לראשונה על פיתוחה של סדרת הטלוויזיה שתהווה רימייק לסרט "חיזור גורלי", כאשר "סרטי פרמאונט" הכריזה על הפקת עיבודים טלוויזיוניים לסרטיהם, בהם הסרט, "פלאשדאנס", "הג'וב האיטלקי", "סיפור אהבה" ו"ממבטו של פרנואיד" עבור שירות הזרמת המדיה "פרמאונט+". בנובמבר 2021, נמסר כי המיני-סדרה הוזמנה רשמית וכי על כתיבתה יהיו אמונים אלכסנדרה קנינגהם וקווין ג'יי. היינס; ובמאי 2022, נמסר על הצטרפותו של היוצר סילבר טרי לבימוי והפקת המיני-סדרה בפועל.
ליהוק
בנובמבר 2021, נמסר כי לגילום דמותה של אלכס, אותה גילמה במקור גלן קלוז, לוהקה ליזי קפלן. בינואר 2022, נמסר כי לגילום דמותו של דן, אותו גילם במקור מייקל דאגלס, לוהק ג'ושוע ג'קסון. ביוני 2022, נמסר על ליהוקם של אמנדה פיט, אליסה ג'ירלס, טובי הוס, רנו וילסון ובריאן גודמן לצוות השחקנים. ביולי, באוגוסט ובאוקטובר 2022, נמסר על ליהוקם של ונדה דה חזוס, דורין קלדרון, ג'סיקה הרפר, ג'ון גץ, טוקס אולגונדוי, דייוויד סאליבן, איזבלה בריגס, וולטר פרז, דייוויד מונייר ודי ואלאס לצוות השחקנים המשני.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו בקיץ 2022.
טראמפ אייס
מי מעיינות טבעיים של טראמפ אייס (באנגלית: Trump Ice Natural Spring Water) או בקיצור טראמפ אייס, הוא מותג מים מינרליים שבבעלות איש העסקים האמריקאי דונלד טראמפ ופעל תחת ארגונו - ארגון טראמפ, ההפצה המסחרית של המוצר הופסקה בשנת 2010.
החל מ-1995 נמכר טראמפ אייס רק בבתי קזינו שהיו בבעלותו של טראמפ וכן במרכזי מסחר נבחרים אחרים. עם זאת בסביבות שנת 2003 התפצלה הפצתו של מותג המים לרשתות עם מכולות ברחבי ארצות הברית אחרות.
טראמפ אייס הופץ על ידי Mountain Spring Waters of America שהפיצו את המוצר באזור ניו יורק וניו ג'רזי. מטרת המפיץ הייתה לפתח אסטרטגית את המותג בשוק הצרכן, המים נמכרו במספר דרכים, החל מבקבוקים של 12 גרם ועד בקבוקים של כ-5 ליטר, כדי להפוך אותו להשוואה עם מותגי מים בולטים אחרים, על פי אמריקה און ליין, טראמפ השקיע באופן אישי 498,000 דולר בטראמפ אייס.
באוקטובר 2015, לקראת הפריימריז במפלגה הרפובליקנית בעת הבחירות לנשיאות של שנת 2016, טראמפ העביר כמה בקבוקים של טראמפ אייס ליריבו מרקו רוביו, בטענה כי הוא "מזיע" ושהוא "הושיט יד בצורה מביכה לבקבוק מים" במהלך נאום מצב האומה שהתקיים ב-2013. במשלוח הבקבוקים הייתה כתובה הערה בה נכתב: "מכיוון שאתה תמיד מזיע, חשבנו שתוכל להשתמש במים. תהנה!" .
קבלה
בעל טור של אנטרטיינמנט ויקלי דחה את טענת המותג לפיה טראמפ אייס הוא "אחד ממי המעיינות האיכותיים ביותר בעולם עם תכולת מינרלים אופטימלית" בכך שהוא הצביע על תכולת המינרלים הנמוכה למדי שקיימת בטראמפ אייס, המותג גם קיבל ביקורת, בסקירה של CNN על מוצרי טראמפ טענה כי טראמפ אייס עוסק למעשה יותר ככלי לשיפור הדימוי של טראמפ מאשר כמותג מים מינרליים.
גרף מושלם
בתורת הגרפים, גרף מושלם הוא גרף שבו בכל תת גרף מושרה, גודל הקליקה המקסימלית שווה למספר הצביעה של תת-הגרף.
צביעה חוקית של גרף G היא בפרט גם צביעה חוקית של כל תת-גרף שלו, לכן אם קיימת ב -G קליקה בגודל k אז כל צביעה חייבת להשתמש בלפחות k צבעים. מכאן שגודל הקליקה המקסימלית מהווה חסם תחתון על מספר הצביעה של הגרף. אם חסם זה הוא הדוק לכל תת-גרף מושרה של G, אז G נחשב מושלם.
מאפיינים של גרפים מושלמים
המשפט החלש של הגרף המושלם:  (לובאס): G הוא גרף מושלם אם ורק אם המשלים של G הוא מושלם.
המשפט החזק של הגרף המושלם: G הוא גרף מושלם אם ורק אם G והמשלים של G לא מכילים תת-גרף מושרה שהוא מעגל באורך אי זוגי מגודל 5 לפחות. השערה זו הייתה פתוחה במשך שנים רבות עד שהוכחה על ידי צ'ודנובסקי, רוברטסון, סימור ותומאס ב-2006.
אלגוריתמים בגרפים מושלמים
בעיות הצביעה במספר הצבעים הקטן ביותר, מציאת הקבוצה הבלתי תלויה הגדולה ביותר, מציאת הקליקה הגדולה ביותר ומציאת כיסוי מינימלי באמצעות קליקות כולן ניתנות לחישוב בזמן פולינומי בגרפים מושלמים, אם כי האלגוריתם הכללי איננו יעיל במיוחד, והוא אינו קומבינטורי באופיו, אלא מבוסס על תכנון ליניארי ואלגוריתם האליפסואידים. במשפחות מסוימות של גרפים מושלמים, כדוגמת הגרפים המיתריים, ידועים אלגוריתמים קומבינטוריים יעילים מאוד.
גם בעיית הזיהוי של גרפים מושלמים הייתה פתוחה שנים רבות, אולם לאחר הוכחת המשפט החזק של הגרף המושלם נמצא לה אלגוריתם פולינומי.
רנאטו תשובה
רנאטו תשובה (25 בדצמבר 1894 - 5 במרץ 1976) היה יהודי לובי ופעיל ציוני ששימש כנשיא הקהילה היהודית בבנגאזי בשנים 1935–1950.
קורות חיים
תשובה נולד בבנגאזי שבלוב, למשפחה יהודית ציונית. אביו, יעקב תשובה היה חלוץ הציונות בבנגאזי, וכיהן גם הוא כנשיא הקהילה היהודית. יעקב תשובה נקט בצעדים רבים על מנת לקדם פעילות ציונית בלוב, ואף התכתב בנושא עם בנימין זאב הרצל. ביתה של משפחת תשובה שימש כאכסניה לאורחים מכובדים שהגיעו מישראל לביקור בלוב.
פעולותיו כמנהיג בשנים 1919–1937
בשנת 1919 ייסד תשובה את הארגון הציוני "חוג הרצל", ששם דגש על לימוד עברית ועל הגנת רעיון האחדות של ארץ ישראל, תוך פעילות למען שיפור תנאיה המוסריים והחומריים של הקהילה בבנגאזי.
בשנת 1934 הציב השלטון האיטלקי בלוב מושל חדש, איטלו באלבו. חזונו היה לפתח את לוב כקולוניה איטלקית. באלבו הקים מוסדות איטלקיים בלוב, והעניק אזרחות איטלקית לגורמים נאמנים למשטר האיטלקי. הוא הבחין בהשפעה הגדולה שהייתה ליהודים על הכלכלה בלוב, בדומה לאיטליה, ולכן החליט לשלב אותם במוסדות שלטונו בלוב. אך בהמשך גילה, כי יהודי לוב שונים מיהודי איטליה. זו הייתה קהילה יותר שמרנית מבחינה דתית, ופחות משולבת בחברה. באלבו טען כי השמרנות הזו פוגעת בהתקדמותה של לוב. כתוצאה מכך, שינה את גישתו כלפי היהודים והחל לראות בהם כנחותים והחליט לנצלם למען צרכיו הכלכליים.
כשנגזרו על היהודים גזרות רבות על בסיס דתי, כגון איסור על שמירת שבת, תשובה הגיע להסדרים עם השלטון הפשיסטי והצליח למזער את הנזק ליהודי הקהילה. בשנת 1937 ביקר מוסוליני בלוב, ויהודי בנגאזי קיבלו את פניו באהדה. לכבוד האירוע התאספו בני הקהילה בבית הכנסת, ומשם צעדו בתהלוכה לקראתו. מוסוליני נפגש גם עם תשובה, ובפגישתם העניק לו תשובה שי עשוי מזהב וכסף, שעליו חרוטות ברכות מן התורה המתורגמות לאיטלקית כאקרוסטיכון - האותיות הראשונות של הברכות בשפה העברית יצרו את השם בניטו מוסוליני.
פעילותיו כמנהיג בזמן השלטון האיטלקי תחת השפעה גרמנית
בשנת 1938, לאחר חקיקתם של חוקי הגזע באיטליה, החמירו גם הגזרות של השלטון האיטלקי נגד היהודים בלוב. גזרות אלה כללו שלילת זכויות, הגבלות, רדיפות ומשפטי שדה. כאשר שלושה יהודים חפים מפשע הועמדו לדין, ונגזר עליהם גזר דין מוות, תשובה, יחד עם הרבנים הראשיים של הקהילה מחו נגד השלטונות ופעלו לביטול גזר הדין. תשובה אף שקל לקבל על עצמו את הדין במקומם.
בשנת 1942 החלה הסלמה חמורה בעונשים נגד היהודים כאשר מוסוליני אישית הורה על "דילול האוכלוסייה היהודית של לוב". הוראה זו יצאה לפועל כבר באוגוסט 1942 ונמשכה עד סוף אוקטובר באותה שנה. תחילה פינו את הקהילות הקטנות של קירנאקיה ואילו בנגאזי נשארה אחרונה בזכות תשובה שהיה ראש ועד הקהילה.
בשנת 1943 הוקמה ממשלת בובות איטלקית בחסות הנאצים, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, לאחר פלישת גרמניה לאיטליה ונפילתה של איטליה הפשיסטית. בעקבות הקמת ממשלה זו, מצבם של יהודי לוב, שהיו תחת שלטון איטלקי, החמיר. ביטוי להחמרה זו היה כאשר 260 יהודים נשלחו למחנה הריכוז ג'אדו ו-370 יהודים נשלחו למחנה העבודה ברגן-בלזן. בשני המחנות יהודי לוב סבלו מהרעבות, עינויים ועבודה פיזית קשה. יהודי בנגאזי לא יכלו עוד להתחמק מהגזירה. היהודי שנטל על עצמו את ארגון ההעברה למחנות היה מרדכי דואני, איש עסקים שידע היטב איטלקית והיה מקורב לשלטון, בעוד תשובה נמנע מעיסוק בנושא זה. בשנת 1943 המשיך תשובה לתרום לקהילה על ידי הקמת מפעל התרמה כדי לסייע ל-60 יתומים ממחנה הריכוז ג'אדו לעלות לארץ ישראל. לקראת סוף המלחמה בשנת 1945, שוחררו היהודים אשר שרדו את המחנות.
פעילותו לאחר המלחמה ועלייה לישראל
בשנת 1945 יזם תשובה את חידוש בית הספר העברי "תלמוד תורה". הוא קיבל סיוע רב מחיילים מהבריגדה היהודית ששירתו בצבא הבריטי והוצבו בלוב. בבית הספר לימדו מורים בני הקהילה היהודית בלוב וחיילים מהבריגדה. בשנת 1951, עם הכרזתה של לוב כמדינה עצמאית, המלך אידריס אלסנוסי מינה את תשובה לחבר ב"ג'אבהא", הפרלמנט של לוב. תשובה זכה ליחס של הערצה רבה מצדו של המלך אידריס, ואף הוצע לו לשמש כשר האוצר של לוב.