cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבדלי איות בין אנגלית אמריקאית לאנגלית בריטית
"תקן בריטי" החל להופיע בעקבות פרסום ספרו של סמואל ג'ונסון, מילון השפה האנגלית ב-1755, ו"תקן אמריקאי" החל בעקבות עבודתו של נואה ובסטר, ובמיוחד ספרו, מילון ובסטר שפורסם לראשונה בשנת 1828. מאמציו של וובסטר לרפורמת איות היו יעילים במידה מסוימת בארצו, והביאו לדפוסים ידועים מסוימים של הבדלי איות בין הסוגים האמריקאים והבריטים של האנגלית. עם זאת, רפורמת איות בשפה האנגלית אומצה רק לעיתים רחוקות. כתוצאה מכך, כתיב אנגלית מודרנית משתנה רק באופן מינימלי בין מדינות והיא רחוקה מלהיות פונטית בכל מדינה.
אל פאיס
היסטוריה
העיתון הוקם על ידי התאגיד PRISA בשנת 1976 כחלק מהמעבר של ספרד לדמוקרטיה לאחר מות פרנקו והוא היה העיתון הראשון בעל אג'נדה פרו-דמוקרטית. שני מקימיו היו קארלוס מנדו (Carlos Mendo) וחוסה אורטגה ספוטורנו (José Ortega Spottorno). העיתון יצא לאור לראשונה ב-4 במאי 1976. מעמדו של העיתון כמגן הדמוקרטיה התחזק במהלך ניסיון ההפיכה הצבאי של סגן-אלוף אנטוניו טחרו בשנת 1981, במהלכו החזיק כבני ערובה בחברי פרלמנט. העיתון שיצא באותו בוקר היה הראשון שקרא לחוקה והתנגד להפיכה. האידאולוגיה/ נטייה-פוליטית של העיתון הוגדרה על ידי נטייה לאירופהיזם, פרוגרסיביות וליברליזם חברתי, מרכז-שמאל והוא תומך בחיזוק הסמכויות של האיחוד האירופאי.
עורכו הנוכחי של העיתון הוא אנטוניו קניו.
ספרינטר (אופניים)
ספרינטר הוא רוכב אופניים (במרוץ אופני כביש או במרוץ אופני מסלול) המצטיין ביכולת להגיע למהירות רכיבה גבוהה מאוד למשך זמן קצר יחסית. תכונה זו מסייעת לו במאוצים אל קו סיום המרוץ. מאחר שחלק נכבד ממרוצי האופניים מסתיימים במאוץ רב משתתפים, חשיבותו של הספרינטר לקבוצת האופניים שלו היא רבה ובמרוצים שבהם צפוי סיום מסוג זה, משמש הספרינטר כרוכב המוביל של הקבוצה.
יכולת ההאצה היא אחת התכונות החשובות ביותר לכל רוכבי אופני הכביש, גם אלו שאינם נחשבים ספרינטרים קלאסיים. תכונה זו חשובה גם בבריחות, גם בסיוע לרוכב הקבוצה הספרינטר וגם בסיכויים לנצח במאוץ אל קו הסיום (או מאוץ ביניים) של קבוצת רוכבים קטנה.
פיזיולוגיה ומאפיינים
לספרינטרים יש יחס גבוה יותר של סיבי שריר מהיר (המכונים גם בלשון פופולרית "סיבים לבנים") מאשר רוכבים שאינם ספרינטרים. ספרינטרים נוטים בדרך כלל להיות בעלי מבנה גוף מוצק יותר מאשר רוכב האופניים הממוצע, דבר המאפשר להם יצירת פרץ קצר של מהירות הנדרש במאוץ. חלק מהספרינטרים (בעיקר הגבוהים שבהם) מסוגלים להגיע למהירות גבוהה מאוד אך זקוקים למרחק רב כדי להגיע למהירות זו, בעוד שאחרים יכולים לייצר תאוצה קצרה וחדה. תכונות נוספות שנוטים לייחס לספרינטרים הם שליטה מרבית באופניים, קואורדינציה, שיווי משקל מעולה ואומץ לב. תכונות אלו הכרחיות במאוץ רב משתתפים שבו מגיעים הרוכבים למהירות של 70 קמ"ש, בצפיפות גבוהה ותוך חילופי עמדות במהלך המאוץ.
דרור קטן (סרט)
דרור קטן (באנגלית: Little Sparrow) הוא שם העבודה של סרט ביוגרפי אמריקאי שעומד לצאת לאקרנים, המבוסס על חייה והקריירה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
ב-24 בינואר 2023, פורסם כי הפקת הסרט נכנסה להשהיה, כאשר מדונה בחרה להתמקד במקום זאת ב-"Madonna: The Celebration Tour", סיבוב ההופעות השנים-עשר של הזמרת-יוצרת.
ספרינטר (אופניים)
טקטיקות המאוץ
הספרינטרים וקבוצותיהם מעריכים בטרם המרוץ את הסיכויים לכך שהמרוץ יסתיים במאוץ רב משתתפים. במידה והם מעריכים שהסיכוי לכך גבוה - מתחלק המרוץ מבחינתם לשני חלקים. החלק הראשון כולל את חלקו הגדול של המרוץ ובו המטרה העיקרית היא השגת קבוצת הבריחה שנוצרת במהלך המרוץ. החלק השני כולל את הקילומטרים האחרונים במרוץ ובהם סיוע הקבוצה לספרינטר והוצאת המאוץ אל הפועל.
דרור קטן (סרט)
עלילה
בהודעה לעיתונות, יו"ר קבוצת סרטי יוניברסל, דונה לנגלי, הצהירה כי הסרט יתמקד בקריירה המוזיקלית של מדונה כמו גם ב"סיפור הרחב יותר, חסר הגוון" של חייה.
ספרינטר (אופניים)
טקטיקות המאוץ
במשך רוב המרוץ, בדרך כלל, הספרינטר אמור לרכוב בתוך הדבוקה כשהוא מוגן מהרוח באופן המרבי על ידי חברי קבוצתו. המטרה הבאה של הקבוצה היא לדאוג לכך שהספרינטר ימוקם בקילומטרים האחרונים של המרוץ במיקום אופטימלי, כלומר, בשליש הקדמי של הדבוקה. בק"מ האחרון מנסות הקבוצות להצמיד לספרינטר שלהם רוכב או שניים שיובילו אותו אל הספרינט הסופי המתחיל כ-250 מטר מקו הסיום. משם, הספרינטרים נאבקים אחד בשני עד קו הסיום.
דרור קטן (סרט)
רקע
בשנת 2016, התסריט "Blonde Ambition" ("אמביציה בלונדינית") מאת יוצרת הקולנוע אליזה הולנדר לסרט ביוגרפי שבמרכזו הקריירה המוקדמת של מדונה היה הפרויקט בעל ההצבעה הגבוהה ביותר בדירוג הרשימה השחורה של אותה שנה של התסריטים הטובים ביותר בהוליווד שלא הופקו. חברת סרטי יוניברסל רכשה את הזכויות על התסריט של הולנדר באפריל 2017, עם ברט ראטנר, מייקל דה לוקה וג'ון זאוזירני מבלוויו הפקות צורפו כמפיקים. מאוחר יותר באותו חודש, מדונה הביעה חוסר הסכמה מדרך הטיפול של יוניברסל בפרויקט בפוסט באינסטגרם, וקבעה "רק אני יכולה לספר את הסיפור שלי. כל מי שמנסה [לעשות זאת במקומי] הוא שרלטן וטיפש שמחפש סיפוק מיידי מבלי לעשות את העבודה. זו מחלה בחברה שלנו".
ספרינטר (אופניים)
רכבת ספרינט
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 פותחה שיטת הולכה קבוצתית לספרינט המכונה "רכבת". השיטה פותחה על ידי הרוכב הבלגי פרדי מרטנס ושוכללה בשנות ה-90 על ידי קבוצותיו של הספרינטר המצטיין, מריו צ'יפוליני.
דרור קטן (סרט)
התפתחות
מדונה דיברה על שיתוף פעולה בתסריט עם התסריטאי דיאבלו קודי באמצעות סרטון אינסטגרם באוגוסט 2020. בחודש שלאחר מכן, היא הודיעה רשמית שהיא תביים את סרט הביוגרפיה של חברת סרטי יוניברסל ותכתוב את התסריט יחד עם קודי, כשאיימי פסקל אמורה להפיק את הסרט. בלייב באינסטגרם, הזמרת חשפה מספר פרטי עלילה ואישרה שבעוד שהסרט לא יהיה מחזמר קולנועי, השחקנית שתגלם את מדונה תשיר את שיריה באופן דיגטי. מאוחר יותר קודי עזב את הפרויקט לאחר שהגיש טיוטה סופית, כאשר ארין קרסידה וילסון נכנסה לתפקיד במקומו.
ספרינטר (אופניים)
רכבת ספרינט
השיטה אומצה בהמשך על ידי קבוצות רבות המנסות להשיג באמצעותה שתי מטרות עיקריות: ניטרול בריחות יחיד מסוכנות בקילומטרים האחרונים של המרוץ והבאת ספרינטר המטרה של הקבוצה אל ראש דבוקת המאיצים, כך שהוא יוכל להתחיל את המאוץ הסופי מקדמת דבוקת המאיצים ובמהירות התחלתית גבוהה ולא יצטרך לבצע עקיפות בזמן המאוץ. לשם השגת מטרות אלו עובדת הקבוצה בקילומטרים האחרונים במרוץ בתיאום מלא. בזמן זה רוכבים כ-3-6 רוכבים מהקבוצה בטור עורפי (ומכאן הדימוי לקרונות של רכבת), בראש דבוקת הרוכבים, במהירות גבוהה מאוד, המונעת לרוב מרוכבים אחרים אפשרות בריחה. ספרינטר המטרה נמצא בחלקה האחורי של ה"רכבת" ונהנה משבירת הרוח על ידי חבריו לקבוצה. לעיתים מוסיפה הקבוצה רוכב נוסף מאחורי הספרינטר, שתפקידו למנוע מספרינטרים יריבים "לשבת על הגלגל" של הספרינטר. במהלך 2-3 הקילומטרים האחרונים במרוץ, נושר בכל פעם הרוכב הקדמי, לאחר שכילה את כוחותיו, וזה שנמצא אחריו תופס את עמדת ההולכה לכמה מאות מטרים, עד אשר גם הוא נושר. כ-200 מטר לסיום נושר המוביל האחרון ואז, לראשונה במרוץ, נחשף ספרינטר המטרה אל הרוח כשהוא ראשון בטור הרוכבים וכאן מגיע לידי ביטוי מבחנו האמיתי ביכולתו לגבור על המאיצים האחרים אשר צמודים אליו מאחור.
דרור קטן (סרט)
התפתחות
בריאיון באוקטובר 2021 בתוכנית הלילה, The Tonight Show Starring Jimmy Fallon, מדונה טענה שהיא דחתה כמה ניסיונות בראשות גברים ליצור סרט על חייה, ושהפרויקט שלה יאפשר לה לספר את הסיפור שלה עם נקודת מבט של אישה. מדונה חשפה את שם הסרט, "דרור קטן" (Little Sparrow), בפוסט שפורסם בחשבון האינסטגרם שלה בפברואר 2022.
ספרינטר (אופניים)
רכבת ספרינט
לשיטה זו יתרונות רבים, אך גם לא מעט מגרעות. שיטה זו דורשת בדרך כלל סדר קבוע של הרוכבים ברכבת, תיאום ותזמון מושלם בין הרוכבים המרכיבים את הרכבת ודורשת תרגול רב שניתן להשיגו רק במרוצי אמת. כמו כן, למוביל האחרון, המכונה באנגלית Lead-Out יש תפקיד מרכזי ברכבת, שכן לעיתים יש ספרינטרים יריבים שיצאו מוקדם למאוץ וחלפו על פני ספרינטר הקבוצה. על המוביל האחרון לנווט את הספרינטר שלו במהירות אל המקום בו יוכל לבצע את הספרינט בצורה המיטבית. תפקיד זה מאויש בדרך כלל על ידי ספרינטרים ותיקים שאיבדו מקצת מהירותם, אך הם מחפים על כך בניסיון הרב שצברו.
דרור קטן (סרט)
ליהוק
מאמר שפורסם בהוליווד ריפורטר במרץ 2022 פירט את תהליך האודישן שאירע במשך חודשים לתפקיד הראשי, שכלל מפגשי כוריאוגרפיה באורך 11 שעות עם הכוריאוגרפית של מדונה עבור המתמודדות המובילות. בין השחקניות שנבחנו לתפקיד כללו את פלורנס פיו, אלכסה דמי, ג'וליה גארנר, אודסה יאנג, אמה לירד, ברבי פריירה וסידני סוויני, יחד עם הזמרות ביבי רקסה וסקיי פררה. השחקנית ג'וליה פוקס נפגשה עם מדונה מוקדם יותר באותה השנה כדי לדון בגילום תפקידה של דבי מזר, השחקנית והחברה הוותיקה של הזמרת. ב-8 ביוני 2022, הוכרז כי ג'וליה גארנר הוצעה לגלם את מדונה בסרט.
ספרינטר (אופניים)
רכבת ספרינט
עם השנים, לאור ההצלחה היחסית של טקטיקת הרכבת, אימצו עוד ועוד קבוצות שיטה זו וניתן לראות בחלק מהמרוצים מספר רכבות של קבוצות שונות הנלחמות על הבכורה. עובדה זו הגבירה את הכאוס בקילומטר האחרון של המרוץ והביאה במידה מסוימת לנטישת הטקטיקה ולהתמקדות ב"רכבת" קצרה של 2-3 רוכבים המובילים את ספרינטר המטרה של הקבוצה לעמדה המיטבית.
מרוצים חד-יומיים
מספר מרוצים חד-יומיים קלאסיים, למשל מילאנו–סן רמו או גנט–וייפלחם, פריז–טור, קלאסיקת יורו - אייס, סכלדפרייס, קורנה–בריסל–קורנה, נחשבים כנוטים לטובת ספרינטרים בגלל תווי השטח שלהם שהוא שטוח יחסית.
נבחרת טרינידד וטובגו בכדורגל
נבחרת טרינידד וטובגו בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של טרינידד וטובגו. נחשבת לנבחרת הטובה ביותר כיום באיים הקריביים, ולזכותה 8 זכיות בגביע הקריביים.
ב-12 באוקטובר 2005, ניצחה הנבחרת את מקסיקו בתוצאה 2:1, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ניצחון זה הבטיח לנבחרת את המקום הרביעי בבית המוקדמות, ושלח אותה למשחק פלייאוף נגד בחריין על כרטיס לטורניר.
במשחק הראשון בבירת טרינידד וטובגו, פורט אוף ספיין, סיימו הנבחרות בתיקו 1:1. במשחק הגומלין בבחריין ניצחה טרינידד וטובגו בתוצאה 1:0, ובכך העפילה לראשונה בתולדותיה לטורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל.
במונדיאל 2006 סיימה טרינידד וטובגו בתיקו 0:0 עם שוודיה, והפסידה לאנגליה 0:2 ולפרגוואי באותה תוצאה. היא דורגה במקום האחרון בבית והודחה מהמשך הטורניר.
מספר שחקנים מהנבחרת שיחקו בעבר בפרמייר ליג, כגון דווייט יורק וסטרן ג'ון.
סוניק X
סוניק X (ביפנית: ソニックX; באנגלית: Sonic X) היא סדרת אנימה יפנית המבוססת על זיכיון המשחקים "סוניק הקיפוד" של חברת סגה (באנגלית: Sega). הסדרה הופקה על ידי TMS Entertainment, בשיתוף פעולה עם סגה ו-קבוצת סוניק, ובוימה על ידי הג'ימה קמגאקי.
הסדרה מתמקדת בחבורת חיות מאונשות שעברו בטעות לכדור הארץ, לאחר ניסיון להצלת אחד מהחברים שלהן מאויבהן, דוקטור אגמן. מופרד מחבריו, סוניק הקיפוד ניצל על ידי ילד בשם כריס ת'ורנדייק, שעוזר לו למצוא את חבריו בזמן שהם נלחמים באגמן והרובוטים שלו על שליטה ביהלומי הכאוס (Chaos Emeralds) מלאי הכוח. הסדרה מבוססת בעיקר על משחקי הווידאו Sonic Adventure, Sonic Adventure 2 ו-Sonic Battle, ואף מפתחת עלילה משל עצמה בעונתה השלישית.
ביפן, הסדרה שודרה במקור בין ה-6 באפריל 2003, והסתיימה ב-18 באפריל 2005 לאחר שתי עונות. בארצות הברית, הזכויות על הסדרה הועברו לידי 4Kids Entertainment; היא שודרה ברשת פוקס בין ה-6 בספטמבר 2003 ל-27 בדצמבר 2008, ולאחר מכן ברשת The CW בין ה-3 בינואר 2009 ל-27 בספטמבר 2014. הסדרה שודרה גם ברשתות CITV וג'טיקס בממלכה המאוחדת, YTV ו-CBC בקנדה, TVNZ, Network 10 ו-Seven Network בניו זילנד, וב-Central בסינגפור.
בישראל, הסדרה דובבה לעברית, והיא שודרה לראשונה בערוץ ג'טיקס בין 2004 ל-2008. בין 1 ביולי 2014 ל-14 במרץ 2015, עלו שתי העונות הראשונות של הסדרה לשירות ה-VOD של חברת HOT. בדצמבר 2019 עלו שתי העונות הראשונות של הסדרה לשירות הזרמת המדיה נטפליקס, עם כתוביות בעברית וללא העונה השלישית של הסדרה. החל משנת 2020, משודרת הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור; העונה השלישית החלה את שידוריה בערוץ ב-6 ביוני 2021.
עונות 1–2
העלילה מתחילה כאשר בעת ניסיון להציל את קרים הארנבת מידי דוקטור אגמן - סוניק וחבריו משוגרים מפלנטת מוביוס לכדור הארץ ביחד עם אגמן ומוצאים עצמם במרכז העיר סטיישן סקוור (Station Square) פרט לאגמן אשר משוגר לאי. בכדור הארץ סוניק פוגש בחור צעיר בשם כריס תורנדייק אשר מארח את סוניק וחבריו בביתו. כעת על סוניק וחבריו למנוע מדוקטור אגמן ועוזריו מלהשתלט על כדור הארץ ועל יהלומי הכאוס. העונה השנייה מספרת את סיפורי המשחקים Sonic Adventure ,Sonic Adventure 2 ו-Sonic Battle, אך סיום העונה מספר על פער בין ממדי המחייב את סוניק וחבריו לחזור למוביוס.
עונה 3
עונה 3 היא בעלת סיפור עצמאי שלא מתקשר למשחקי סוניק הקיפוד. בעונה זו, סוניק נלחם ברובוט חייזר מסתורי בשם "האלון האפל" (Dark Oak). כאשר בידיו כל יהלומי הכאוס, סוניק לא מצליח להביס את האלון האפל, ולכן מפזר את יהלומי הכאוס ברחבי היקום וחוזר למוביוס. באותו ערב, כשיש כוכבים נופלים, חבריו של סוניק מגלים את קוזמו, חייזרית בעלת מראה של צמח שבאה לחפש את סוניק הקיפוד, האחד שיכול לשלוט ביהלומי הכאוס, כדי שיוכל להביס את המטארקס, רובוטים חיזריים בהנהגת האלון האפל, המתכננים להוציא מכל כוכב ביקום את ביצת הכוכב, שבלעדיה הכוכב לא יוכל להתקיים. כשמתגלה שסוניק פיזר את יהלומי הכאוס ברחבי היקום, סוניק וחבריו יוצאים למצוא את יהלומי הכאוס ברחבי היקום על הטייפון הכחול בעזרתו של כריס, שמצליח להגיע למוביוס. סוניק וחבריו גם מצילים את הכוכבים בהם נחתו, כגון הובידון, בו הם מגלים ששאדו הקיפוד השחור חזר לחיים, מרמולים ועוד. ביפן הפרקים של עונה זו מעולם לא שודרו בטלוויזיה, אך הופקו על ידי הסטודיו של סוניק X. הפרקים ביפנית נמצאים על דיסקים מסוג VCD, הכולל בו את הפרקים בסינית ויפנית וכתוביות רק בסינית.
יפן
ביפן, שודרה הסדרה ברשת TV Tokyo החל מה-6 באפריל 2003. הסדרה הסתיימה ב-18 באפריל 2005 לאחר שתי עונות. הצלחת הסדרה גרמה להפקת עונה שלישית, אך עונה זו לא שודרה ביפן כלל, עקב הביקורות השליליות שספגה. העונה השלישית של הסדרה החלה את שידוריה רק מעל עשור לאחר סיום השידור המקורי שלה, בין ה-25 במרץ ל-30 באפריל 2020, בעקבות עליית סרט הקולנוע "סוניק - הסרט" ביפן.
ארצות הברית
בארצות הברית, הזכויות לשידור הסדרה נוהלו על ידי החברה 4Kids Entertainment. הפרקים נערכו מחדש עבור הדיבוב, ומספר חפצים, מקומות או דיאלוג במהלך הסדרה שונו מהגרסה המקורית; מספר עריכות נעשו בצורה ישירה (כגון אלימות או קללות), וכמה נעשו בעקיפין (כגון מוזיקה שהתנגנה במהלך הסדרה).
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ פוקס ב-6 בספטמבר 2003 במהלך רצועת השידור "FoxBox" (שלאחר מכן שונתה ל-"4KidsTV"). שבועיים לפני שידור הסדרה, ב-23 באוגוסט, הצצה לפרק הראשון של הסדרה שודרה בערוץ. השידור המקורי של הסדרה הסתיים ב-6 במאי 2006, לאחר שלוש עונות, והחלה להיות משודרת בשידורים חוזרים בערוץ ב-5 במאי 2007 עד ה-27 בדצמבר 2008.
הסדרה שודרה גם ברשת The CW במהלך רצועת השידור "CW4Kids" בין ה-3 בינואר 2009 ל-7 באוגוסט 2010. כשרצועת השידור עברה מיתוג מחדש בתור "Toonzai", הסדרה שודרה בין ה-14 באוגוסט 2010, עד ה-4 באוגוסט 2012.
זכויות הסדרה נוהלו על ידי חברת סבן מותגים בין יוני 2012 ל-2014, בעקבות פשיטת הרגל של 4Kids Entertainment בעקבות תביעה משפטית. בהמשך, הוכרז כי רצועת השידור "Toonzai" תעבור מיתוג מחדש, תחת השם "Vortexx". "סוניק X" שודרה במהלך הרצועה החל ה-6 באוקטובר 2012, עד ה-27 בספטמבר 2014, עם הפסקת רצועת השידור.
בין היתר, תקליטורים של הסדרה הופצו בין 2004 ל-2009 על ידי FUNimation Entertainment. החל מ-2015, זכויות הסדרה עברו לידי Discotek Media, ששחררה אוסף של שתי העונות הראשונות בספטמבר 2016, ואוסף של העונה השלישית בדצמבר. החברה שחררה לאחר מכן את "Sonic X: The Complete Series", אוסף הכולל את כל עונות הסדרה בפורמט בלו-ריי בפעם הראשונה, ב-28 במאי 2019.
דיבוב הסדרה זמין גם בשירות ה-VOD קביליון החל משנת 2015. הולו שחררה את הדיבוב גם כן, יחד עם כתוביות באנגלית לגרסה המקורית ביפנית. ב-1 בדצמבר 2019, שתי העונות הראשונות של הסדרה הפכו לזמינות בשירות הזרמת המדיה נטפליקס. הסדרה הפכה לזמינה גם בשירותי פריים וידאו של אמזון ו-Tubi TV.
ישראל
בישראל, הסדרה דובבה לעברית, והיא שודרה לראשונה בערוץ ג'טיקס בין 2004 ל-2008, בין ה 1 ביולי 2014 ל-14 במרץ 2015, עלו שתי העונות הראשונות של הסדרה לשירות ה-VOD של חברת HOT. בדצמבר 2019 עלו שתי העונות הראשונות של הסדרה לשירות הזרמת המדיה נטפליקס, עם כתוביות בעברית וללא העונה השלישית של הסדרה. החל משנת 2020, משודרת הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור; העונה השלישית החלה את שידוריה בערוץ ב-6 ביוני 2021.
נתן רוטשילד
נתן (נתנאל) מאיר רוטשילד (הלורד רוטשילד הראשון) (8 בנובמבר 1840 – 31 במרץ 1915), היה בנקאי ופוליטיקאי יהודי-בריטי, בן למשפחת רוטשילד. היה החבר היהודי הראשון בבית הלורדים.
קורות חיים
נולד בלונדון, בנו של ליונל דה רוטשילד, שהיה היהודי הראשון שכיהן כחבר בית הנבחרים הבריטי. סבו, נתן מאיר רוטשילד, היה מייסד הענף הבריטי של משפחת רוטשילד. נתן נולד ארבע שנים לאחר מותו ונקרא על שמו.
הוא התחנך בטריניטי קולג', קיימברידג', שם היה חבר של הנסיך מוויילס, (לימים המלך ג'ורג' החמישי), אבל הפסיק את לימודיו לפני קבלת התואר.
ב-16 באפריל 1867 נישא לקרובת משפחתו, אמה לואיז פון רוטשילד (1844–1935), מהענף הגרמני של המשפחה.
במשך עשרות שנים עבד כשותף בסניף הלונדוני של הבנק המשפחתי, 'נ"מ רוטשילד ובניו', ולאחר מותו של אביו ב-1879 היה לראש הבנק. במהלך כהונתו שמר על מעמדו הבכיר בהנפקת הלוואות לממשלות ארצות הברית, רוסיה ואוסטריה. מימן את החפירות של תעלת סואץ. הוא גם מימן גם את ססיל רודס בפעילותו באפריקה. לאחר מותו של רודז בשנת 1902, הוא גם ניהל את האחוזה שלו וסייע להקים את תוכנית המלגות של רודז באוניברסיטת אוקספורד.
בין השנים 1865–1885 ישב בבית הנבחרים כחבר הפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית, המייצג את המחוז איילסברי. יחד עם שאר בני משפחתו, הצטרף רוטשילד למפלגה הליברלית-יוניוניסטית שהוקמה בשנת 1886 על ידי ג'וזף צ'מברלין.
בשנת 1902 התמנה ליועץ המלך. היה ראש הקהילה היהודית בלונדון ואיחד אותה תחת קורת גג אחת. הוא תמך בהגירה של גולים לבריטניה, אולם יחד עם זאת דרש להגביל אותה.
ב-1902 פנה אליו הרצל בבקשה שיתגייס למאמץ הציוני. רוטשילד כתב לו בתשובה
בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ייעץ רוטשילד לשר האוצר דאז דייוויד לויד ג'ורג'. כשנשאל מה ניתן לעשות כדי לגייס עוד כסף למאמץ המלחמתי, ענה רוטשילד: "הטל מיסים על העשירים והטל אותם בצורה ניכרת".
רוטשילד היה פילנתרופ ידוע. היה מעורב בייסודה של חברת "ארבע קומות", חברת דירות שמטרתה הייתה לספק דיור הגון, בעיקר ליהודי השכונות ספיטלפילד ווייטצ'אפל שבלונדון. היה חבר בולט בתנועת "השולחן העגול", שנוסדה ב-1909.
בשנת 1902 הושבע כחבר במועצה המלכותית בארמון בקינגהאם והוכתר כ"אביר הצלב הגדול" במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
לנתן ולאמה רוטשילד היו שלושה ילדים: הבנקאי, הפוליטיקאי והזואולוג ליונל וולטר רוטשילד, הבנקאי והאנטומולוג צ'ארלס רוטשילד ואוולינה רוטשילד-ברנס. בעלה של אוולינה היה קלייב ברנס.
מת בשנת 1915 ונקבר בבית הקברות היהודי בווילסדן.
דוד רוטנברג
ביוגרפיה
נולד לצבי ושושנה רוטנברג. למד בתלמוד תורה בכפר חב"ד, בישיבת תומכי תמימים בלוד ובישיבת בכפר חב"ד. היה העורך הראשי של המוסף "קולות" של השבועון החרדי "בקהילה". לאחר פרישתו בשנת 2006 ממגזין "בקהילה", מונה כעורך יועץ בשבועון כפר חב"ד ושינה את פניו ועבד גם בעיתון משפחה. לאחר מכן שימש כעורך מגזין השבועון שעה טובה.
בשנת תש"ס היה ממקימי אתר חב"ד און ליין, שאותו ניהל במשך מספר שנים.
בשנת תשס"ב הקים את פורום בחדרי חרדים במערכת האתר הייד פארק במסגרת הפורום היה מן הראשונים שעסקו בחשיפת עבירות מין במגזר החרדי. בדצמבר 2009 פרש מניהול האתר, לאור מכתב שפרסמו רבנים הקורא לחרם על אתרי אינטרנט חרדיים. אך כעבור זמן שב להנהלת האתר, אך לא להנהלת הפורום.
רוטנברג הוא יועץ תוכן לעיתונים ואתרי אינטרנט וכן עורך ספרים. ב-2008 נישא בשנית לשרי רוט, שכתבה בעיתון בקהילה תחת שם העט שרה גל.
באפריל 2014 הקים בשיתוף עם אשתו את האתר "חרדים10". בהמשך חזר לעבוד כעורך ראשי באתר חב"ד און ליין שהיה ממקימיו.
בתחילת המאה ה-21 התחרש כתוצאה ממחלה. בדצמבר 2017 עבר ניתוח שתל שבלולי שבעקבותיו פרסמה אשתו בטוויטר: "רגע מרגש! אחרי 15 שנים בעולם של דממה, קרא דוד בעלי, 'אני שומע'!".
במשך שנים התגורר בכפר חב"ד. כיום מתגורר במודיעין עילית ולו 2 ילדים מאשתו הראשונה.
דייוויד הארווי
דייוויד הארווי (באנגלית: David W. Harvey; נולד ב-31 באוקטובר 1935) הוא גאוגרף כלכלי מרקסיסטי, תסכיתן ופרופסור לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטת העיר ניו יורק. הארווי חיבר ספרים רבים ומאמרים בולטים אודות התפתחות הגאוגרפיה המודרנית כדיסציפלינה. כתיבתו עוסקת בכלכלה הפוליטית של הגלובליזציה וביקורת הקפיטליזם, תהליכי עיור ושינוי תרבותי כמו גם ביקורת הפוסטמודרניות, וצדק חברתי מנקודת מבט גאוגרפית. הוא ידוע בין היתר כתומך ברעיון של "הזכות לעיר".
בשנת 2007 הוצג הארווי כמחבר ה-18 המצוטט ביותר של בתחום מדעי הרוח והחברה באותה שנה, כפי שנקבע על ידי ספירת ציטוטים מכתבי עת אקדמיים במכון למידע מדעי של תומסון רויטרס.
ביוגרפיה
הארווי למד בבית הספר לדקדוק לגילינגהאם לבנים ובמכללת סנט ג'ון בקיימברידג' (הן ללימודי התואר הראשון והן לתואר שני). בשנת 1961 קיבל דוקטורט בגאוגרפיה מאוניברסיטת קיימברידג'.
חיים אישיים
הארווי מתגורר בניו יורק. יש לו בת, דלפינה, ילידת ינואר 1990.
קריירה
באמצע שנות ה-60, הארווי השתלב במגמות המקובלות במדעי החברה, כדי להשתמש בשיטות כמותיות, ותרמו למדע המרחבי ולתיאוריה הפוזיטיביסטית. שורשי עבודה זו נראו לעין כשהיה בקיימברידג': המחלקה לגאוגרפיה שכללה גם את ריצ'רד צ'ורלי ופיטר האגט. חיבורו "Explanation in Geography" (1969) היה מאמר מכונן במתודולוגיה ובפילוסופיה של הגאוגרפיה, תוך יישום עקרונות השאובים מפילוסופיה של המדע למדעי הגאוגרפיה. אך לאחר פרסומו המשיך הארווי לעסוק בסוגיות של עוול חברתי ובאופי המערכת הקפיטליסטית עצמה.
קריאה בקפיטל של מרקס
שני מאפיינים עקביים בחייו וביצירתו של הארווי העבירו קורס בנושא הקפיטל של קרל מרקס ותמיכתו באקטיביזם סטודנטיאלי ובתנועות קהילה ועבודה (בעיקר בבולטימור). הקורס שלו עלה כסדרת הרצאות ביוטיוב, שזכתה לפופולריות עצומה והביאה לשני ספרי companion לשני הכרכים של הקפיטל.
פרסים והוקרה
דייוויד הארווי מוכר באופן נרחב כחוקר יסוד בגאוגרפיה עירונית. ספריו של הארווי תורגמו באופן נרחב. הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מרוזקילדה (דנמרק), בואנוס איירס (ארגנטינה), הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת אופסלה (שוודיה), אוניברסיטת אוהיו (ארצות הברית), אוניברסיטת לונד (שוודיה), אוניברסיטת הרפובליקה (אורוגוואי) ואוניברסיטת קנט (בריטניה). בין יתר הפרסים הוא קיבל את מדליית הזהב של אנדרס רציוס של האגודה השוודית לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה, את מדליית הפטרון של החברה הגאוגרפית המלכותית ואת פרס ווטרן לו בגאוגרפיה (צרפת). הוא מונה לעמית האקדמיה הבריטית בשנת 1998, ונבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2007. הוא חבר בוועדת הביניים של הארגון הבינלאומי המתגבש לחברה משתתפת.
המצור על סירקוסאי
המצור על סִירָקוּסַאי (214 או 213 לפנה"ס -212 לפנה"ס) הוא מן הנודעים באירועי המלחמה הפונית השנייה שניטשה בין הרומאים לקרתגים. סירקוסאי (סירקוזה), החשובה והחזקה בערי סיקיליה (סיציליה) ובעלת בריתה של רומא מאז 263 לפנה"ס, עברה ב-215 לפנה"ס לצד הקרתגים. החשש מפני השתלטותה מחדש של קרתגו על האי כולו, שחשיבותו לניהול המלחמה בחניבעל הייתה מכרעת, הוביל את הרומאים להקצות כוחות ניכרים להכנעתה של סירקוסאי. הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס ניסה להכריעה במצור מן היבשה והים כאחד, אך ללא הועיל. את עיקר פרסומו חב אירוע זה לארכימדס, מגדולי אנשי המדע בעת העתיקה ואיש סירקוסאי בעצמו, שנטל חלק בהגנה על העיר בעת המצור ובו נהרג.
המצור
העיר הייתה מבוצרת היטב והוכנה במשך חודשים להתגוננות בפני כל התקפה רומאית. בהבינם את הקושי הצפוי הביא מרקלוס מתקני פריצה כולל מגדל מצור צף (Sambuca) שנבנה על ספינות שחוברו יחדיו וכלל גשר פריצה וסולמות שניתן להציב באמצעות גלגלות מהספינה לחומות העיר. מול ההתקפה הרומאית תכנן ארכימדס מכונות משלו שכללו את המנוף הענק שכונה "טלף ארכימדס" בו נעשה שימוש לאחוז, להרים ולשמוט לים את האוניות הרומיות. למרות שטיבו של המתקן לא ברור לחלוטין נראה שהמדובר היה בעגורן המצויד בקרס שיכול היה למשות חלקית את הספינה כך שתתהפך או תישבר בנפילה מהמנוף.
מסופר גם שארכימדס הפעיל מראות שמיקדו את קרני השמש באוניות הרומאיות וגרמו להן להתלקח.
כיבוש העיר
הצלחת ההגנה גרמה ביטחון יתר בקרב תושבי סירקוסאי, בשנת 212 קיבלו הרומאים מידע לפיו יחגגו בעיר את חגה של האלה ארטמיס. קבוצה קטנה של חיילים התקרבו לעיר בחסות החשיכה והצליחו לפרוץ לעיר ולכבוש אותה פרט למצודה שנותרה בידי המגינים. בפריצה זו לעיר נהרג ארכימדס בידי חייל רומאי, מסופר שמרקלוס ביקש שיביאו אליו את ארכימדס אך החייל הרומאי מצא אותו שקוע בבעיה מתמטית כשאינו מודע כלל לנפילת העיר. כשדרש ממנו החייל להתלוות אליו סירב ארכימדס ללכת לפני שיסיים את פתרון הבעיה המתמטית בה עסק והחייל הזועם הרג אותו במקום. המצודה עמדה במצור ממושך ונכנעה רק לאחר שמואריקוס, שכיר-חרב שהופקד על הגנת אחת מחומותיה, הסגירה לרומאים.
ג'יין סטנפורד
ג'יין לת'רופ סטנפורד (25 באוגוסט 1828 – 28 בפברואר 1905) הייתה בין המייסדים של אוניברסיטת סטנפורד יחד עם בעלה, לילנד סטנפורד. הם ייסדו את האוניברסיטה ב-1891 לזכר ילדם היחיד, ללאנד סטנפורד הבן. אחרי מות בעלה ב-1893 היא מימנה וניהלה את האוניברסיטה כמעט לבדה עד מותה ב-1905.
שנותיה הראשונות ונישואים
ג'יין לת'רופ הייתה בתם של החנווני דייר לת'רופ וג'יין אן (שילדס) לת'רופ. היא למדה באקדמיה האלבנית לבנות, בית הספר לבנות הוותיק ביותר במדינה. היא נישאה ללילנד סטנפורד ב-30 בספטמבר 1850, והתגוררה איתו בפורט וושינגטון, ויסקונסין, שם למד משפטים מאז 1848.
הזוג סטנפורד גרו בפורט וושינגטון עד שב-1852 שרפה כילתה את אוסף ספרי המשפטים של בעלה ודברים אחרים, ואז חזרו לאלבני. לילנד עבר לקליפורניה כדי להצטרף לאחיו בעסקי מסחר הקשורים להבהלה לזהב בקליפורניה, בזמן שג'יין נשארה באלבני עם משפחתה. הוא חזר ב-1855, ושנה לאחר מכן הם עברו לסן פרנסיסקו, שם הוא עסק בעסקי מסחר בקנה מידה גדול. לילאן היה בין המייסדים של הסנטרל פסייק רייל רואוד, וכיהן כנשיא שלו מ-1861 עד מותו בשנת 1893. הוא היה גם הנשיא של הסאות'רן פסיפיק רייל רואוד מ-1868 עד שהודח מהתפקיד על ידי קוליס הנטינגטון פוטר בשנת 1890.
אוניברסיטת סטנפורד
אחרי מות בנם היחיד לילאנד סטנפורד הבן, ב-1884 בזמן טיול באיטליה, לילאנד האב פנה אל אשתו ואמר "הילדים של קליפורניה יהיו ילדינו". אז הם ייסדו את אוניברסיטת לילאנד סטנפורד הבן לזכר בנם. האוניברסיטה נפתחה ב-1891,. אחרי מותו של לילאנד האב ב-21 ביוני 1893, ג'יין ניהלה את האוניברסיטה. האוניברסיטה ספגה מספר בעיות כלכליות בגלל מותו של לילאנד, והנאמנים דגלו סגירה זמנית של האוניברסיטה עד שאפשר יהיה לפתור בעיות מס וסוגיות משפטיות, אך היא התעקשה שהאוניברסיטה תמשיך לפעול. במהלך השנים שלאחר מכן היא הפעילה את האוניברסיטה כאילו היה זה ביתה שלה; תשלום משכורות מתוך מהכסף האישי שלה ולמשכן את תכשיטיה כדי לשמור על תוכנית הבנייה של האוניברסיטה.
איליה מושקין
אליהו (איליה) מושקין (ברוסית: Илья Мускин) היה מהנדס יהודי ממינסק, ששימש כיושב ראש היודנראט בגטו מינסק. מושקין היה בקשר עם המחתרת בגטו וסייע להברחתם של יהודים מתוך הגטו ולהעברת בגדים, ציוד רפואי, כסף וזהב שנאספו בשביל הגרמנים ליחידות הפרטיזנים.
ביוגרפיה
בסוף יוני 1941 נכבשה העיר מינסק, וכעבור זמן מה מונה מושקין ליושב-ראש היודנראט בגטו מינסק מראשית הקמתו ביולי 1941 ועד מרץ 1942. קיימות שתי גרסאות ביחס למינויו של מושקין: לפי גרסתו של הירש סמולר, הגרמנים פנו אל קבוצת אסירים יהודים משכילים בדרישה להודיע מי מביניהם מבין גרמנית לאחר היסוסים מושקין שנמצא בקבוצה, הצביע על עצמו ומונה כיושב ראש. לפי הגרסה השנייה, מישהו שעבד במועצת העיר בימי השלטון הסובייטי ולאחר מכן בעייריה שהוקמה על ידי הגרמנים המליץ על מושקין שהכירו מאז היותו המהנדס העירוני ועל יסוד המלצה זו נהיה ליושב ראש היודנראט.
בזכות הקשר שנוצר בין מושקין והמחתרת היהודית, סמכותו האישית של מושקין קבעה במידה רבה את דרכם של אנשי היודנראט, שהפך לגוף מבצע של החלטות המחתרת. בתור יושב-ראש מושקין קיבל רישיון יציאה מהגטו פעם אחת בשבוע, בלוויית חבר נוסף מהיודנראט, כדי לקבל במנהלת העיר את קצבת המזון לגטו.
יש הערכה חיובית לפעולת היודנראט בתקופת מושקין, ולמושקין האיש בתפקידו כיושב ראש. עדויות רבות מדברות בשבחו של מושקין. אמרו עליו שהיה מוכשר והגון, דאג לאסוף תרופות עבור תושבי הגטו ולהזהיר אותם מפני פעילות גרמנית.
יחסו של מושקין למחתרות בגטו
בתוך העיר קמה מחתרת בהנהגת קומוניסטים יהודים, ויצרה קשר עם מחתרת קומוניסטית ( גם כן בפיקודו של יהודי) בחלק הלא יהודי של העיר. המחתרת העירונית נפלה, נבגדה, פוזרה, בעוד המחתרת בגטו המשיכה לפעול ואף הצילה אחר כך לוחמים לא יהודים ביערות הסביבה כמו גם בתוך העיר. המחתרת, בעזרתו התקיפה והיעילה של היודנראט, תחת הנהגתו של מושקין, הצליחה להבריח יהודים מתוך הגטו אל היערות.
את פעולת החבלה הראשונה ביצעו שני נערים יהודיים מהגטו. הם הציתו על דעת עצמם בית מלאכה לבד. ראש המשטרה היהודית אסר אותם וחקרם, כי הוא רצה בעזרתם ליצור קשר עם המחתרת. אבל המחתרת הסתפקה אז בהפצת ידיעות בלבד ולא ביצעה שום מעשי חבלה. הודות לצעיר יהודי "פדיה" (שדלצקי) שהגיע בראשית ספטמבר 1941 נוצר הקשר הראשון בין הפרטיזנים והיודנראט. הוא היה הפרטיזן הראשון שהופיע בגטו מינסק. הוא בא למושקין ללא ידיעת המחתרת בגטו ודרש ממנו בתוקף, שחלק מן הבגדים, התרופות, הציוד הרפואי, הכסף והזהב שנאספו בשביל הגרמנים, יימסר לו בשביל הפרטיזנים. מושקין קיבל את מבוקשו. הקשר היה רופף בהתחלה, ואז התהדק. מושקין נתן מלוא עזרתו לארגון המחתרת וליוצאים ליער.
מותו
בפברואר 1942 נאסר מושקין, על ידי הגרמנים לפי גרסה אחת - באשמת שיחוד קצין גסטאפו כדי שהלה ישחרר יהודי ממעצר ; לפי גרסה אחרת, אחרי שהלשינו לגסטאפו שהיודנראט מעביר בגדים ותרופות לפרטיזנים; ולפי גרסה שלישית - באשמת הסתרת קצין שסירב להילחם בחזית, ואותו קצין הסגירו.
מושקין עונה, וכחודש אחרי מאסרו, נתלה. בני משפחתו הוצאו להורג באחת האקציות הליליות. אחרי רציחתו של מושקין, מונה סגנו משה יפה כיושב ראש היודנראט.
קרב בית קשת
קרב בית קשת נערך ב-16 במרץ 1948 ובו נהרגו שבעה לוחמים יהודים, חברי קיבוץ בית קשת, בקרב עם לוחמים ערבים בני שבט ערב א זביח. היה זה אחד בסדרה של קרבות, במהלך מלחמת העצמאות, על השליטה באזור בית קשת.
דז'וויצה
דז'וויצה (בפולנית: Drzewica) היא עיירה במחוז אופוצ'נו שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
קרב בית קשת
רקע
קיבוץ בית קשת היה ראשון הקיבוצים שהקימו יוצאי הפלמ"ח. הוא עלה על הקרקע ב-15 באוגוסט 1944.
דז'וויצה
עד תחילת המאה ה-13 הייתה דז'וויצה בבעלות נסיכים, ובשנת 1429 קיבלה זכויות עיר. במחצית הראשונה של המאה ה-16 נבנתה בעיירה טירה, העומדת על תלה עד היום. מסוף המאה ה-19 התקיימה בעיירה תעשיית מוצרי מתכת.
קרב בית קשת
רקע
עם תחילת מלחמת העצמאות הוחמר מצב הביטחון בגליל התחתון. במקום התבסס אבו איברהים שקבע את מפקדתו בכפר כנא. בכפר עין מאהל שכנה מפקדה נוספת בפיקודו של גרמני שנודע בכינויו "מקס". ב-19 בינואר 1948 נרצח, חבר קיבוץ עין דור בעת עבודתו בשדה. לאחר מכן החלו התנכלויות לתחבורה היהודית ופיצוץ גשרים, בהם הגשר על ואדי שרר (נחל תבור) ליד צומת דבוריה. מכוניות היהודים נאלצו לצאת בשיירות בליווי משמרות נעים של נוטרים. בתגובה הוחלט לתקוף את מפקדות הכנופיות.
דז'וויצה
יהודי דז'וויצה
בדז'וויצה התקיימה קהילה יהודית עצמאית מראשית המאה ה-19, אז נבנה בה בית כנסת, וקודש בית עלמין. רוב יהודי העיירה נמנו על חסידות גור, ופעלו בה גם חסידויות נוספות.
קרב בית קשת
אנשי שבט ערב א זביח
אנשי שבט ערב א צביח (או א-זביח, 'הזביחים') היו בדווים שהתיישבו בגליל התחתון בסוף המאה ה-19 והיו עוינים ליישוב היהודי. בעקבות אירועי תקיפה והגנה במסחה (כפר תבור לעתיד) הושגה סולחה בין השייך ובין מנהיגי כפר תבור. בתאריך ז' בטבת תר"ע, ארגון השומר החליט שלא להמשיך בשמירה על מסחה במחאה על הסולחה ומתוך אי אמון בקיומו של ההסכם בידי אנשי השבט. ואכן הם המשיכו לתקוף את היישוב היהודי ולגנוב ממנו ציוד.
דז'וויצה
יהודי דז'וויצה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-750 יהודים, קרוב למחצית מתושביה. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהחרם הכלכלי על עסקי יהודים, ומתקריות אנטישמיות אלימות בסביבת העיירה.
קרב בית קשת
אנשי שבט ערב א זביח
ממשלת המנדט בנתה להם בתים והם התיישבו על הגבעות מעל בית קשת (כיום אזור שמורת אלוני בית קשת). שבט שבלי היו אריסים שלהם וחיו באוהלים באזור.
במאורעות תר"פ (1920) נהרגו שני יהודים מכפר תבור בהפרש של שלושה חודשים. במאורעות תרצ"ו השתתפו אנשי שבט א זביח, ובתאריך ה' בתשרי תרצ"ט תקפו בין היתר אוטובוס מכפר תבור שבו נהרג יוסף (ולטר) קלמן.
דז'וויצה
במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים ממערב פולין, בעיקר מפלוצק. באביב 1941 הוקם בעיירה גטו, בו רוכזו כ-2,200 יהודים. בגטו שררו תנאי רעב קשים, שהביאו לתמותה יום-יומית, ובמקרה אחד הוצאו להורג 65 מיהודי המקום.
קרב בית קשת
אנשי שבט ערב א זביח
אנשי בית קשת נהגו לשלוח סיורים לעבר גבעת שהב, מקומו הנוכחי של הקיבוץ. הזביחים החליטו לטמון להם מלכודת.
דז'וויצה
במלחמת העולם השנייה
קבוצת יהודים שהצליחה להימלט מהגטו, חברה לקבוצת פרטיזנים פולנית, אשר ביצעה במחצית השנייה של 1942 פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים. סגן מפקד היחידה, שמאי רוזנבלום, נרצח בידי אנשי המחתרת הפולנית.
ב-23-22 באוקטובר 1942 חוסל גטו דז'וויצה, וכאלפיים מיושביו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. יתר היהודים שנתפסו מסתתרים בעיירה, או שהושארו בה לעבודות כפייה, שולחו להשמדה לאחר מכן.
קרב בית קשת
קרבות מקדימים
ב-11 במרץ 1948 ערך כוח של חטיבת גולני פשיטה על כפר כנא כדי לפגוע במפקדתו של אבו איברהים. הערבים היו מוכנים והכוח נתגלה כבר בהתחלת ההתקפה ונאלץ לסגת. הערבים ארגנו כוחות לסגור את דרכי הנסיגה, אבל כוח גולני הצליח לחמוק בנושאו הרוג ושמונה פצועים. כישלון ההתקפה על כפר כנא הגביר את ביטחונם של הערבים באזור ובעיקר של אנשי שבט ערב א זביח (ה"זביחים").
קרב בית קשת
מיד אורגן כוח גדול מגדוד "ברק" של חטיבת גולני, בניסיון להגיע לגבעת שהב ולחלץ את הגופות. הקרב סער כל אותו יום. הגשם השוטף הפריע ללוחמים ובסוף היום הם נאלצו לסגת כשהם סובלים משלושה הרוגים ופצועים רבים. הגופות נשארו אצל הזביחים. אחד ההרוגים, לאון יוסף, היה ניצול אסון טביעת הסלבדור, בו נספתה כל משפחתו להוציא אביו.
בהשתדלותו של מנהל בית הספר החקלאי כדורי, נתן פיאט, ובחסות הבריטים הוחזרו הגופות לאחר שהושחתו על ידי הזביחים. הם נקברו בקבר אחים בבית קשת. אבל כבד ירד על הקיבוץ שאיבד שליש מחבריו. ביטחון הערבים עלה והמצב הביטחוני הוחמר.
לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב עם יציאת אחרוני הכוחות הבריטים מארץ-ישראל הוחלט לפתוח במבצע להשתלטות על האזור ולהיפרע מהזביחים. המשימה הוטלה על גדוד ברק של חטיבת גולני ויחידה של בני מושבות הגליל התחתון.
אור ליום 6 במאי 1948 הסתער הכוח היהודי על סג'רה הערבית (א-שג'רה). הכפר נכבש בקלות והכוח שהתבסס בו עמד כל אותו יום בהצלחה נגד התקפות נגד מכיוון כפר כנא וטורען. כוח אחר תקף את כפר הזביחים. הכפר נכבש תוך זמן קצר ותושביו גורשו כשהם משאירים 60 הרוגים. חלק מהלוחמים היהודים החלו לשוטט בבקתות לשם ביזה במקום להתארגן ולהתבסס בשטח למול התקפת הנגד הצפויה. תוך זמן קצר החלה התקפת נגד חזקה של לוחמי הזביחים שחזרו, ואליהם הצטרפו כוחות מעין מאהל ודבוריה. הערבים מצאו את היהודים מפוזרים ובלתי מוכנים. השטח הוצף באש מהגבעות הסמוכות. מטוס הוזעק נגד הכוחות הערבים המתקדמים לעבר בית קשת. בקרב זה נהרגו 18 לוחמים ונפצעו רבים. מפקד גולני נחום גולן כתב כי "שעות אלה היו דוגמה קלאסית להפיכת ניצחון למפלה כתוצאה מאי ניצול ההצלחה הראשונית".
למרות ניצחונם זה נטשו הזביחים את המקום מחמת פחדם מנקמת היהודים ועברו לעבר הירדן. בני משפחת שיבלי, שהיו אריסים אצל הזביחים נשארו במקום על פי הסכם מוקדם והועברו למקום בו הם יושבים כיום, שיבלי - אום אל-גנם.
הקיבוץ לאחר הקרב ושארי ההרוגים
דוד בן-גוריון, שביקר את משפחת בן צבי מיד לאחר שחזרה מהלוויה, כתב ביומנו: "בן־צבי לא הזיל דמעות ודן על העניינים - אבל כאבו לא היה חלש מזה של רחל...חזרו מהלוויה של עלי וחבריו. סבורים שבכדור האחרון ירה בראשו - למען לא יפול בידי הערבים. בעוד ימים אחדים עמד להתחתן עם נערה מנהלל...". ארוסתו של עלי, לימים המחזאית והבמאית פנינה גרי, כתבה וביימה הצגת יחיד בשם "סיפור אהבה ארץ ישראלי", המבוססת על סיפור אהבתה לעלי בן צבי.
מבין שבעת הלוחמים שנהרגו בקרב, רק אחד היה כבר נשוי. היה זה לוי פייגנבום, שאף היה אב לילד - עמירם (לימים סלע), שהיה הבן הראשון שנולד בקיבוץ. אלמנתו של לוי, ניצה, הייתה אז בהריון עם בנם השני, שלא זכה להכיר את אביו, שעל שמו נקרא.
הנצחה
בשנת 1952, עם מינויו של יצחק בן-צבי לנשיא המדינה, פורק צריף המגורים שבו התגורר עם משפחתו ברחביה במשך 26 שנה, והועבר לקיבוץ בית קשת, לשמש בית תרבות לזכר בנו עלי.
במרכז בית קשת, בגבעת שהב, הקימה בתיה לישנסקי, דודתו של עלי בן צבי, אנדרטה לחללי בית קשת.
שבעת הנופלים בקרב בית קשת קבורים בבית הקברות של הקיבוץ. על קברם יש גלעד לזכרם ולזכר יתר חברי הקיבוץ שנהרגו במקומות שונים במלחמת העצמאות. במקום קבורים גם הנופלים בקרב עם הזביחים. כמו כן, נקרא שמו של הנחל הזורם למרגלות הקיבוץ "נחל השבעה" על שם שבעת החללים. הנחל מנקז את המדרונות המזרחים של הרי נצרת וזורם במקביל לתוואי כביש 65 עד אשר הלה מתנקז לאפיקו של נחל תבור.
בבית הביטחון, באתר הישן של בית קשת, היה מוזיאון שתיאר את הקרבות באזור בית קשת. המקום נסגר.
בצריף המשוקם של משפחת בן צבי בבית קשת הוקם אתר הנצחה לעלי בן צבי. במקום יש תצוגה של תמונות המשפחה ורהיטים מקוריים שהיו בצריף ברחביה ומוקרן סרט על עלי בן צבי ומשפחתו.
פליקס פברי
פליקס פברי (Felix Fabri; ציריך, 1441 או 1442 - אולם, 1502) היה נזיר דומיניקני, צליין וכותב ספרי מסעות. עלה לרגל לירושלים פעמיים. פעם ראשונה בשנת 1480 ופעם שנייה בין השנים 1483-1484. פרסם שני ספרי מסעות, האחד הוא דוח קצר יחסית, בגרמנית, של ביקורו הראשון, והשני ספר ארוך ומפורט בלטינית. ספר זה הוא אחד ממדריכי הצליינים המפורטים והמדויקים ביותר שיצאו באותה התקופה.
מסעותיו
המסע הראשון - דרכו לארץ הקודש עברה מאולם למדינגן, שם פגש קבוצת צליינים. משם המשיכו לאינסברוק, חצו את הרי האלפים לטרוויזו ומשם לוונציה. בוונציה עלו על אונייה שהפליגה דרך נמלי קורפו, כרתים וקפריסין. מקפריסין הפליגו לארץ ישראל, סביר להניח שדרך נמל יפו. מיפו עלו לירושלים. המסע חזרה עבר באותה דרך, למעט עצירה נוספת ברודוס, אי שהיה תחת מצור טורקי בהפלגתם אל הארץ.
המסע השני - הדרך אל ירושלים הייתה כמו במסע הקודם, כולל עצירה ברודוס. אולם במסע זה המשיכו עולי הרגל בשיירת גמלים וביקרו גם בבית לחם, בחברון ובאזור הנגב (שפברי מכנה אותו "מדבר צקלג") אל עזה. משם המשיכו במסע מפרך בעומק סיני (דרך מנזר סנטה קתרינה, "חורב" בפיו) אל קהיר לפני שחזרו לאירופה. למסע זה הצטרף גם ברנרד פון בריידנבאך, שפרסם ספר מסעות מאויר משלו עליו.
בספרו רחב היריעה "ספר המסעות של פליקס פברי" הוא מקדיש מקום רב להיסטוריה של ממלכת ירושלים הצלבנית ולתיאור מפורט של הסולטנות הממלוכית של ימיו. כמו כן הוא מפרט על העדות השונות ומהווה מקור מידע חשוב על מצבם של יהודי ירושלים, ארץ ישראל ומצרים באותה תקופה.
כתיבתו של פליקס פברי מיועדת להדרכת הצליין המבקר בארץ. הוא מהווה דוגמה לסוג כתיבה חדש של מדריכי-צליינים. המייחד את הספרות ה"חדשה" הזו היא זווית הראייה הפרקטית. לא רק סיפורי קדושים ותיאורי מקומות קדושים אלא מידע המתיימר להיות אמין ומדויק בקשר למקומות הלינה, סדרי התפילה ומועדיהם, השווקים ומחיריהם, ואזהרות מפני עורמתם של הסוחרים ורמאויותיהם של מורי הדרך - כלומר, כל מה שנמצא במדריך תיירים מודרני. פברי הוא תייר סקרן וכותב שנון. ספרו מלא אנקדוטות ותיאורים של מנהגים מקומיים, מראות טבע, נוף ואדם.
עיתון מתעד
עיתון מתעד (באנגלית: Newspaper of record) הוא מושג בעיתונות ולו שתי משמעויות. האחת, עיתון רשמי מטעם המדינה אשר מפרסם חוקים, תקנות והודעות רשמיות של גופי המדינה. השנייה, עיתון הנחשב לאמין, מקיף ובעל תפוצה רחבה, כך שהידיעות שבו נחשבות לבעלות אמינות מיוחדת בקשר לאותה מדינה.
עיתון רשמי
העיתונים במשמעות הראשונה של המושג, נקראים לרוב גאזט, בהם ניתן למנות את הלונדון גאזט, Canada Gazette וה-The Hong Kong Special Administrative Region Gazette. בישראל העיתון המתעד הרשמי הוא רשומות.
עיתון אמין
במשמעות השנייה, עיתון מתעד הוא עיתון בעל מוניטין רב כעיתון אמין ולכן ניתן לצטט ממנו ולעשות בו שימוש (לעיתים קרוי עיתון זה בביטוי צרפתי, Presse de référence).
אדוארדו פרופר דה קאייחון
אדווארדו פרופר דה קאייחון (בספרדית: Eduardo Propper de Callejón; ) היה דיפלומט ספרדי שנודע בעיקר בשל עזרתו בהצלתם של אלפי יהודים מידי הנאצים בצרפת הכבושה, מעשים בזכותם הוכר כחסיד אומות העולם.
חייו
פרופר דה קאייחון נולד למקס פרופר, יהודי ממוצא בוהמי, ולחואנה קאייחון, ספרדייה קתולית. הוריו גידלו אותו ואת אחיו כקתולים. הוא נישא להלן פולד-ספרינגר, ציירת, אשת החברה הגבוהה, ואחותה של הברונית ליליאן דה רוטשילד - נדבנית ופטרונית נודעת של אומנות בפריז.
פרופר דה קאייחון שימש כמזכיר הראשון בשגרירות ספרד בפריז, כאשר נכנעה צרפת בפני גרמניה ב-20 ביוני 1940. על מנת להציל את אוסף האומנות של משפחת אשתו בטירת רויאמונט מסכנת ביזה על ידי הצבא הכובש, הצהיר על הטירה כעל מעונו הרשמי ובכך העניק לה ולכל תכולתה חסינות דיפלומטית. בין יצירות האומנות שניצלו נמצא טריפטיכון של יאן ואן אייק - מהציירים החביבים על היטלר.
ביולי 1940 עזבה ממשלת צרפת את פריז ובעקבותיה כל השגרירויות הדיפלומטיות, כולל השגרירות הספרדית. פרופר דה קאייחון ומשפחתו עברו לבורדו, שם גילה כי הקונסול הספרדי נטש את משרדו, כאשר אלפי פליטים שהגיעו לבורדו נדחקים בפתח השגרירות בתקווה לקבל את הויזה שתצילם מהנאצים.
פרופר דה קאייחון פתח את השגרירות והחל להנפיק ויזות לפליטים. במשך 4 ימים בין ה-18–22 ביוני 1940 הנפיק בשיתוף עם הקונסול הפורטוגזי ארישטידש דה סוזה מנדש אלפי ויזות לספרד ולפורטוגל, תוך הפרת ההוראות שלא להנפיק ויזות מבלי לקבל לכך אישור מראש ממשרד החוץ הספרדי. פרופר דה קאייחון המשיך בהנפקת הויזות גם לאחר שהשגרירות עברה למקומה החדש בוישי. לא ניתן לדעת כמה ויזות הנפיק פרופר כיוון שרישומי השגרירות לא שרדו.
במרץ 1941 הורה שר החוץ הספרדי רמון סראנו סונר, לשגריר ספרד בוישי חוזה לוקרסיה (José Lucresia), להפסיק מיידית את עבודתו של פרופר דה קאייחון בשגרירות ולהעבירו לנציגות משרד החוץ באלעראיש שבמרוקו הספרדית – למשרה הרבה פחות מוערכת. השגריר הספרדי ניסה לבטל את הגזירה, בטענה כי זה עתה קיבל פרופר דה קאייחון מהמרשל אות כבוד. שר החוץ סירב לבקשה בכותבו שהוא מתקשה להבין את סיבות הממשלה הצרפתית להעניק אות כבוד לפקיד ספרדי ששירת את האינטרסים של היהודים.
בהמשך, מילא פרופר דה קאייחון שורה של תפקידים ברבאט, ציריך, וושינגטון, אוטווה ואוסלו.
פעולותיו ההרואיות לא זכו להערכה בטרם נפטר ב-1972 בלונדון. ב-12 במרץ 2008, העניק מוסד יד ושם אות חסיד אומות העולם לפרופר דה קאייחון, אותו קיבלו בשמו ילדיו: פליפה פרופר ואלנה פרופר דה קאייחון, אמה של שחקנית הקולנוע הבריטית הלנה בונהם קרטר.
מדונה: התמימות אבדה
מדונה: התמימות אבדה (באנגלית: Madonna: Innocence Lost) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של ברדפורד מאי ונכתב על ידי מייקל ג'יי מארי על פי הביוגרפיה של כריסטופר אנדרסן אודות הידוענית מדונה ועל בסיס, Madonna Unauthorized. בסרט מככבים טרומי מתיוס, ונדי מאליק, ג'ף יאגר, דיאנה לבלאן, דין סטוקוול ונייג'ל בנט. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפוקס ב-29 בנובמבר 1994.
ארגון צבאי לאומי
הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל (בראשי תיבות: אצ"ל) היה ארגון צבאי מחתרתי עברי, שנוסד בירושלים בשנת 1937. הארגון הוקם על ידי מפקדים שפרשו מארגון "ההגנה", בשל דרישתם לפעולה נחרצת נגד התוקפנות הערבית של אותם ימים, בעיקר זו של מאורעות תרפ"ט. מרבית אנשיו היו צעירים מתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר. מטעמי חשאיות לא נהגו לקרוא לארגון בשמו כי אם "ההגנה" או "המעמד". אנשי הארגון הצטרפו לצה"ל עם הקמתו.
האצ"ל נחשב בעיני ממשלת המנדט הבריטי כארגון טרור. לקביעה זו היו שותפים חלק ממתנגדי הארגון, כמו גם גורמים נוספים אחרים כגון ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, הסוכנות היהודית ועיתונים בינלאומיים בתקופה שלפני קום המדינה.
ישנם היסטוריונים הרואים במאבק, שבו השתתף האצ"ל, גורם משמעותי ביציאת הבריטים מארץ ישראל. היסטוריונים אחרים רואים במאבק נגד הבריטים גורם משני בהשפעתו על החלטת הבריטים לוותר על המנדט ובסופו של דבר לעזוב את הארץ.
הקמת הארגון ואופיו
חברי האצ"ל הגיעו בעיקר משורותיהן של בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל ובגולה. התנועה הרוויזיוניסטית העניקה למעשה חזות ציבורית לארגון המחתרת. זאב ז'בוטינסקי, מחולל הציונות הרוויזיוניסטית, היה המנהיג העליון בארגון עד פטירתו. הוא קבע את הקווים הכלליים לפעולת הארגון, כמו בעניין ההבלגה ושבירתה, ובהשראת תורתו פעלו אנשי המחתרת. עם זאת, כפיפותו הפורמלית של האצ"ל להנהגה מדינית חיצונית נחלשה עם השנים. מקורות רעיוניים נוספים לרוח הלחימה היו מורשת "ברית הבריונים" ושירת אורי צבי גרינברג. סמל הארגון - הכיתוב "רק כך" ולצדו יד אוחזת רובה על רקע ארץ ישראל משתי גדות הירדן - ביטא שאיפה לעצמאות עברית על ארץ ישראל כולה, שתושג רק בכוחו של נשק עברי. הסמל נהגה לראשונה על ידי לילי שטרסמן-לובינסקי, פעילה בתנועה הרוויזיוניסטית בפולין ועורכת ביטאון הארגון "ירושלים המשוחררת" שהיה לשבועון האצ"ל בפולין. סמל זה היה אחר כך לסמל האצ"ל, ועוצב על ידי יהושע אדרי, המאייר והקריקטוריסט של העיתון הרוויזיוניסטי "המשקיף".
מספר חברי הארגון השתנה במשך השנים, ונע בין כמה מאות בשנות משבר לכמה אלפים בתקופות שיא. מרבית חבריו היו אנשים שקיבלו את מרות המחתרת, ובמסגרתה מילאו משימות ותפקידים (לעיתים קרובות בניגוד לחוקי הממשלה הבריטית). רובם היו אנשים "רגילים" מן היישוב אשר החזיקו משלח יד או עבודה סדירה, ורק עשרות בודדות עסקו במלאכת הארגון באופן בלעדי.
כלפי ההנהגה המדינית הנבחרת של היישוב וכלפי ההסתדרות הציונית העולמית, האצ"ל חלק הן על האסטרטגיה, הן על תפיסות היסוד והן על הטקטיקה המדינית הצבאית וההסברתית, בנושאים רבים כמו - השימוש בכוח ובנשק למען הגשמת מטרות הציונות, היחס לאוכלוסייה הערבית בזמן פרעות והיחסים עם בריטניה השולטת בארץ ישראל. אי לכך, האצ"ל נהג לפסול את החלטות ההנהגה הציונית ומוסדות היישוב. אי קבלת מרותם והמאבקים הרעיוניים של אנשי האצ"ל מול מחנה הסתדרות העובדים הכללית, שהייתה הגורם הדומיננטי בהסתדרות הציונית, הביאה את המוסדות הנבחרים לשלול את קיומו העצמאי של האצ"ל, ובמשך רוב שנות קיומו נתפס ארגון "הפורשים" על ידיהם כבלתי אחראי, וככזה שאת פעולותיו ראוי למנוע. על כן ליווה האצ"ל את פעולותיו החמושות בפעולות הסברה פוליטיות, שמטרתן שכנוע הציבור בצדקת דרכו והוקעת המחדלים, לפי השקפתו, שבהתנהלותה הפוליטית של הנהגת היישוב הרשמית. הארגון פרסם כרוזים רבים, עיתונות מחתרתית, ואף הפעיל תחנת רדיו עברית עצמאית ראשונה - "קול ציון הלוחמת".
גיל חברי וחברות הארגון נע בעיקר בין 16 ל-25, מרביתם רווקים ורווקות. בארגון היו יותר עולים מאשר ילידי הארץ. 27% מהם היו ממוצא ספרדי, בדומה לשיעור הספרדים בקרב האוכלוסייה היהודית בארץ. אחוז הנשים באצ"ל עמד על כ-15, בהנחה שמספר הפעילים והפעילות בו עמד על כ-6,200.
מבנה, פיקוד, סמלים
כארגון מחתרת, לא נהגו חבריו לכנותו בשמו הרשמי, ותחת זאת עשו שימוש בכינויים שונים. בשנים הראשונות הוא נודע בעיקר כ"ההגנה הלאומית" וכן בשמות "ארגון ב'", "הגנה ב'", "הארגון המקביל" ו"הארגון הימני". בשנים המאוחרות יותר כונה הארגון בעיקר "המעמד", וכן "הלבב" ו"הלימן". כהמנון הארגון אומץ השיר "חיילים אלמונים" של אברהם שטרן (יאיר), מפקד בארגון. בהמשך, אחרי פרישתו של שטרן מהאצ"ל לשם הקמת ארגון הלח"י, שונה ההמנון לבית השלישי של "שיר ביתר" מאת זאב ז'בוטינסקי.
מ-1933, כשנתיים לאחר ייסודו, פעל האצ"ל תחת "ועד מפקח" שבו היו נציגים של רוב המפלגות הציוניות הלא פועליות. אחרי שב-1937 הארגון התפלג, נשארו בו בעיקר תומכי זאב ז'בוטינסקי, והארגון היה כפוף לו מבחינה מדינית. לאחר מותו התקיים קשר עם ההנהגה המדינית של ההסתדרות הציונית החדשה. הקשר בין ההסתדרות החוקית לבין ארגון המחתרת נותק ב-1944, כאשר הכריז האצ"ל מלחמה על השלטון הבריטי, ומאז עמד בפני עצמו.
בתוך הארגון, אברהם תהומי היה הראשון שכיהן כ"ראש המפקדה", או "המפקד הראשי", ולצדו כיהנה "המפקדה". כאשר התרחב הארגון התקיימו בו "מחוזות". יחידת אצ"ל מקומית כונתה "סניף". "פלוגה" באצ"ל הורכבה משלוש מחלקות, אשר כונו גם "גונדות". הגונדה הורכבה משתי קבוצות, כאשר בראש כל קבוצה הועמד "ראש קבוצה" וסגן. זו הייתה היחידה הבסיסית. בהמשך פעילותו הוקמו באצ"ל מחלקות שונות שמעליהן פיקד "מטה" או "מרכז". דרגות, שהוכנסו לשימוש בהמשך, מנו (בסדר עולה) סגן, ראש קבוצה, סמל (על גונדה), סמל א' (פלוגה), רב-סמל (גדוד); ודרגות הקצינים היו גונדר (מפקד מחוז או יחידה) וגונדר ראשון (מפקד בכיר). דרגת סרן ניתנה למפקד הארגון יעקב מרידור ודרגת אלוף לדוד רזיאל. עד פטירתו ב-1940 היה זאב ז'בוטינסקי "מצביא האצ"ל" או "המפקד העליון".
האצ"ל, ראה עצמו כמסגרת צבאית, ובין השאר בא הדבר לידי ביטוי בשני תחומים:
עד מלחמת העולם השנייה הצליח האצ"ל להתחמש באמצעות הברחה של נשק שנרכש באירופה, בייחוד מאיטליה ומפולין. בתחילה נקנו בעיקר אקדחים ורובים, ובהמשך גם הובאו תת-מקלעים. בנוסף לשימוש בנשק הקים הארגון בתי מלאכה שייצרו חלקי חילוף ועזרים נלווים לנשק. כבר ב-1936 החלו בניסיונות ראשונים לייצר כלי נשק, מוקשים ואמצעי לחימה אחרים בבתי מלאכה ומחסנים של תומכי הארגון. ב-1939 החל ייצור מתקדם יותר של מוקשים המופעלים בלחץ עבור פיצוץ מסילות רכבת. בשנות ה-40 גם הרבו להשתמש ב"פיטארדות" (רימוני הפחדה, הלם) תוצרת הארגון בעת התקפות. פרט למוקשים ורימונים יוצרו בשנת 1947 כמה אלפי תת-מקלעים "סטן" ומרגמות 52 מ"מ. דרך נוספת בה השיג הארגון נשק היה "החרמות" - פשיטות שמטרתן לקיחה של נשק מידי כוחות המשטרה והצבא הבריטים.
תולדות הארגון
כבר בתחילתו לא התקבל הארגון החדש ברצון על ידי "ההגנה", והסתדרות העובדים מנעה עבודה מאלו שבחרו להשתייך אליו. בהמשך התגלע קרע בין מחנה האצ"ל לבין הנהגת היישוב ובין הצדדים שררה עוינות תמידית. בשנות ה-30 עיקר פועלו של האצ"ל התרכז בהגנת יישובים וכן בפעולות חמושות נגד ערביי ארץ ישראל, שהיוו "שבירת הבלגה" כלפי קיומן של פרעות ביהודי הארץ. בכך התבדל האצ"ל מן "ההגנה", שנקטה בקו הגנתי. כשפורסם הספר הלבן של 1939, החל האצ"ל לפעול גם נגד הבריטים, אך כשפרצה מלחמת העולם השנייה החליט האצ"ל שלא להילחם כמקודם בבריטים, וחלק מאנשיו אף התגייסו לצבאות בעלות הברית. חילוקי דעות בעניין שביתת הנשק מול הבריטים פיצלו מתוך האצ"ל ארגון חדש - לוחמי חרות ישראל (לח"י). לקראת סוף המלחמה, לנוכח הידיעות על התחוללות השואה ולנוכח המשך מדיניות הספר הלבן, שהגבילה עליית יהודים לארץ ישראל, הצהיר הארגון על חידוש המאבק המזוין נגד השלטון הבריטי במטרה לגרשו מהארץ ולהקים מדינה עברית עצמאית תחתיו. בשנת 1945 הצטרף האצ"ל אל תנועת המרי העברי ללחימה משותפת נגד הבריטים. מסגרת זו פורקה לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ופרישת "ההגנה" מהמאבק המזוין, לעומת האצ"ל והלח"י שהמשיכו בו. בין הפעולות הבולטות ביצע הארגון את הפריצה לכלא עכו ותליית הסרג'נטים. לאחר יציאת הבריטים מהארץ ובזמן מלחמת העצמאות לחמו אנשי האצ"ל בחזיתות שונות, פעולה בולטת הייתה כיבוש שכונת מנשייה ביפו. בעקבות הסכם עם הממשלה הצטרפו ב-1 ביוני יחידות אצ"ל לצה"ל. ב-22 ביוני 1948 פרץ עימות בין הממשלה לאצ"ל על רקע סירוב האצ"ל לקבל את מרות הממשלה והגעת ספינת הנשק של הארגון, אלטלנה, במהלכו הפגיז צה"ל את הספינה. בספטמבר 1948 פורק האצ"ל והארגון נטמע באופן סופי בצה"ל.
הקמת הארגון
ראשיתו של האצ"ל בפילוג שחל ב-1931 בסניף הירושלמי של ארגון "ההגנה". קבוצה גדולה של אנשי הסניף, בראשות אברהם ("גדעון") תהומי (זילברג), שהיה מפקד הסניף עד זמן קצר לפני הפילוג, חשה התמרמרות כלפי הנהגת "ההגנה", בייחוד לאחר מאורעות תרפ"ט. אנשי הקבוצה התנגדו ל"מדיניות ההבלגה" כלפי ערביי ארץ ישראל; רצו לראות את הארגון נושא אופי יותר צבאי והיררכי ולא מיליציוני; ודרשו שהארגון, שבאותה תקופה נשלט על ידי הסתדרות העובדים, יוכפף למורת המוסדות הלאומיים.
ב-10 באפריל 1931 הודיעו מפקדים ואחראי ציוד כי הם מסרבים להחזיר למחסני ההגנה כלי נשק שהצטיידו בהם קודם לכן, בעת כוננות לקראת חג נבי מוסא. אחרי משא ומתן עם הנהגת ההגנה הורה תהומי להחזיר את הנשק תמורת דיון במוסדות הלאומיים בסוגיות שהעלו הוא ואנשיו. אולם לאחר שהנשק הוחזר, ותביעות אנשיו לא נענו, שלחו המפקדים מקרב המורדים הודעה להנהלת "הוועד הלאומי" על פרישתם מן הארגון, וכך יצר הפילוג ארגון עצמאי חדש.
אברהם תהומי עמד בראשות הארגון המחתרתי החדש שהוקם, ולצדו מייסדים נוספים - אליהו בן גרא, אברהם בן זיו, אברהם גיורא קריצ'בסקי - כולם מפקדים בכירים בהגנה, חברי מפלגת הפועל הצעיר וחברי ההסתדרות הכללית. היה שותף עמם אליהו בן חורין (בינדר), פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית. קבוצה זו כונתה "החבורה האודסאית", משום שהיו לפני כן פעילי ההגנה העצמית של יהודי אודסה. בראשית 1924 חלקו הנ"ל, בהנהגתו ופיקודו של בן חורין, תא מחתרתי בשם 'המפעל' בתוך קבוצת השרון, וייתכן שהם שרצחו את יעקב ישראל דה האן. הוחלט לקרוא לגוף החדש "ארגון צבאי לאומי", שם הממחיש את אופיו האקטיביסטי לעומת "ההגנה". ואת שאיפתו להיותו ארגון צבאי ולא "מיליציוני" כפי שהייתה "ההגנה" אז.