cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כפר דרום
ההתיישבות השלישית
במסגרת הסכמי אוסלו הועברו רוב סמכויות השלטון ברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית שהוקמה מכוח ההסכמים. גוש קטיף נותר בשליטה ישראלית מלאה, ואילו כפר דרום, שנמצא מצפון לו, נותר כמובלעת בשליטה ישראלית בתוך שטח הנתון לשליטת הרשות הפלסטינית.
באינתיפאדה השנייה התרחשו ביישוב מספר פיגועי טרור. הידוע שבהם הוא הפיגוע באוטובוס הילדים ב-20 בנובמבר 2000, שבו נהרגו שניים מתושבי כפר דרום, גבריאל ביטון ומרים אמיתי, וילדים רבים נפצעו. שלושה מילדיהם של נגה ואופיר כהן איבדו את רגליהם בפיגוע. לאחר הפיגוע הורחב היישוב והוספו קרוואנים שיועדו למשפחות חדשות ובעקבות כך הוכפל מספר התושבים בכפר ונוספו משפחות רבות. כמו כן לאחר הפיגוע הוקם ביישוב תלמוד תורה ובית ספר לבנות ע"ש התנא רבי אלעזר בן יצחק איש כפר דרום. בשנת 2005, ערב פירוקו מנה היישוב כ-70 משפחות (400 נפש) שהתפרנסו מחקלאות, חינוך ומקצועות חופשיים.
פינוי היישוב
בשנת 2005 החליטה ממשלת ישראל, ביוזמת ראש הממשלה אריאל שרון, לפנות את כל האזרחים והחיילים הישראלים מרצועת עזה, וכן להרוס את כל היישובים הישראלים והמתקנים הצבאיים ברצועה, במסגרת תוכנית ההתנתקות. באותה שנה נחנך ביישוב בית הכנסת הגדול בתכנונו של דן מרצבך. עקב סירובם של התושבים להתפנות, פונה כפר דרום בכוח ביום י"ג באב תשס"ה, 18 באוגוסט 2005, ובתיו נהרסו בידי צה"ל מאוחר יותר.
תושבי כפר דרום, כמו כמעט כל יתר התושבים הישראלים בגוש קטיף (חבל עזה) ואזרחים ישראלים נוספים, התנגדו נחרצות לתוכנית הפינוי, הפגינו נגדה ופעלו לביטולה. כמעט כל תושבי היישוב סירבו לנהל מגעים עם מנהלת סל"ע בנוגע להסדר פיצויים וישוב-מחדש לאחר הפינוי. ביום הפינוי עצמו תלו תושבים מכפר דרום על גג בית הכנסת של היישוב שלט שעליו נכתב: "שנית כפר דרום לא יפול" (כפרפרזה על הביטוי: "שנית מצדה לא תיפול"). בתוך בית הכנסת התבצרו תושבים רבים וכן ישראלים מחוץ לרצועת עזה שהגיעו כדי לנסות למנוע את הפינוי. על-פי ההערכות, התבצרו על גג בית הכנסת של היישוב כ-250 בני אדם, רובם צעירים, אך ביניהם גם קצינים בקבע ואלוף-משנה במילואים. פינוי גג בית הכנסת היה מלווה בעימותים אלימים בין מקצת המתבצרים לבין כוחות המשטרה וצה"ל. המשטרה הצליחה להשתלט על המתבצרים לאחר הפעלת מכת"ז ומכולות פינוי באמצעות מנוף. חלק מן המתבצרים נעצרו והוגשו נגדם כתבי אישום. שאר תושבי היישוב התפנו ללא אלימות, אך תוך מחאה חריפה, והצהרה שכפר דרום עתיד לקום בשלישית. בעת פינוי גג בית הכנסת ארעה תקרית השלכת החומצה בעקבותיה נטען שחיילים נפגעו מחומצה שהושלכה לעברם מגג בית הכנסת על ידי המתבצרים. רופא מומחה לטיפול ברעלים שטיפל בנפגעים מסר ש"כולם הגיעו עם איזושהי צריבה ותופעות אלרגיות, שלא מתאימות לסודה קאוסטית".
לאחר ההתנתקות
לאחר הפינוי, שוכנו המפונים על ידי מנהלת סל"ע במלון בבאר שבע. כעבור מספר חודשים עברו רוב תושבי כפר דרום לבניין רב קומות באשקלון, תוכנית שעוכבה על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז בשל נהלים בלתי-תקינים הקשורים בשכירת המבנה. כשנה לאחר פינוי היישוב עדיין לא היה פתרון קבוע לתושבים המפונים, והם סבלו גם מאבטלה.
ב-9 בספטמבר 2008 עיריית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם כפר דרום.
ב-27 בדצמבר 2009, אישרה הממשלה הקמת ישוב חדש למפוני כפר דרום, אשר הוקם בשנה שלאחר מכן סמוך למושב ניר עקיבא שבנגב המערבי ששמו שבי דרום. במהלך השנים אושרה ליישוב תב"ע, והישוב קלט משפחות נוספות שאינם מקרב מפוני גוש קטיף.
תכסיס (תורת המשחקים)
בתורת המשחקים, תכסיס (אסטרטגיה) היא תוכנית פעולה שמורה לשחקן איך לפעול בכל מצב אפשרי של המשחק.
לדוגמה: במשחק איקס מיקס דריקס, כל תכסיס של השחקן המתחיל אומר לו איפה לשים את האיקס הראשון, לאחר מכן איפה לשים את האיקס השני, זאת על פי המהלך שהשחקן השני ביצע, וכן הלאה.
חשוב לשים לב שהתכסיס מייצג את כל הבחירות שיכול שחקן לעשות בהתרחשות אחת של המשחק. כלומר, אותו תכסיס לא יכול להגיד לשחקן לעשות שני דברים שונים באותו מצב.
כאשר אין מעורב מזל במשחק, תוצאת המשחק נקבעת בצורה בלעדית על פי בחירת התכסיסים על ידי השחקנים. כאשר מעורב מזל במשחק, ונותנים ערך מספרי לכל אחת מתוצאותיו עבור כל שחקן, ניתן לדבר על התוחלת של הרווח שמביאה בחירת התכסיסים המסוימת הזו.
תכסיס אופטימלי של שחקן הוא תכסיס שמבטיח לו את הרווח הגדול ביותר במשחק סכום אפס, בלי תלות במעשי השחקנים האחרים.
כאשר לא מתעניינים בפרטיו של משחק, אלא רק בתוצאותיו, נהוג להשתמש במודל של משחק בצורה תכסיסית, שבו לכל בחירה אפשרית של תכסיסים במשחק מותאם הרווח המושג מהם לכל שחקן.
סימן-טוב גנה
סימן-טוב גנה (5 במאי 1924 – 6 במרץ 1968) היה לוחם בעל אות גיבור ישראל.
קורות חייו
סימן-טוב גנה נולד בעיר העתיקה בירושלים ב-1924 למשפחה יוצאת גאורגיה, בנו של חבר בגדודים העבריים ומתנדב בחיל החפרים של הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. בפרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, נאלצה המשפחה לעזוב את העיר העתיקה ועברה לשכונת זיכרון משה. כנער עבד בבית החרושת של חברת הסיגריות מספרו. בשנת 1941 נפל אביו בשבי בכרתים. גנה שירת גם הוא בצבא הבריטי, תחילה בחיל הנוטרים ולאחר מכן בצי הבריטי במשך שלוש וחצי שנים, בהם שירת על ספינות אספקה, הוא זכה בתקופת שירותו במספר עיטורים. באפריל 1946 השתחרר, עבד כנהג מונית והצטרף למחתרת לח"י. בראשית מלחמת העצמאות, הצטרף עם חברים נוספים לחטיבה 8 ושירת בגדוד 89.
בנובמבר 1948 השתתף בקרב על משטרת עיראק סווידאן ותחת מטחי ירי כבדים ופציעה אנושה המשיך לטפל בפצועים ולהשיב אש. על חלקו בפעולה זו זכה ביום העצמאות הראשון למדינה באות גיבור ישראל:
גנה נישא בשנת 1950 ללוטי והיה אב לשלושה. בנו האמצעי נקרא מעגן משום שנולד ביום שבו ניצל אביו מאסון מעגן.
עיריית רמת גן הקדישה כיכר על שמו בשכונת קריית קריניצי החדשה. עמוד ההנצחה הועבר מרחוב רפאל איתן לרחוב דן שומרון ברחבת אשכול הגנים ע"ש מאיר עמית.
תזמורת גירצניך
תולדות התזמורת
ראשיתה של התזמורת בשנת 1827, כשאחד מתושבי קלן מימן את הקמתה של "העמותה הקונצרטטנטית של קלן", שנועדה להגיש קונצרטים לחברי העמותה וקונצרטים למנויים. משנת 1857 ואילך התקיימו הקונצרטים האלה באולם בשם גירצניך, שנתן לתזמורת את שמה. בשנת 1986 נעשתה בית "הפילהרמוניה של קלן" למשכנה הקבוע של התזמורת.
תזמורת גירצניך מנגנת גם בהפקות אופרה בבית האופרה של קלן (גר')
כמוה כתזמורות רבות, תזמורת גירצניך הגיבה על משבר ההקלטות הקלאסיות של ראשית שנות ה-2000 בהקמת חברת הקלטות משלה, "GO live!". בחלק מן ההקלטות היא מתוארת כ-"Gürzenich-Orchester Kölner Philharmoniker" או כ-"התזמורת הפילהרמונית של קלן".
ישראל פרידמן בן-שלום
הרב ד"ר רבי ישראל שלום יוסף פרידמן בן שלום (כ"ט בחשוון ה'תרפ"ד, 8 בנובמבר 1923 - ה' באייר ה'תשע"ז, 1 במאי 2017) היה דוקטור להיסטוריה ומרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון, ראש ישיבת ההסדר 'אהבת ישראל' בנתיבות. כונה האדמו"ר מפאשקאן.
ביוגרפיה
נולד לרב יצחק, בן רבי משה יהודה לייב מפאשקאן ולשרה־דבורה פרידמן בת רבי מנחם מנדל מבוהוש, שהיה גם בן דודו של אביו. הוא נולד בעיירה בוהוש שבחבל מולדובה ברומניה ונקרא על שם סבה של אמו, האדמו"ר רבי ישראל שלום יוסף מבוהוש, בעל הספר "פאר ישראל". אמו נפטרה כשהיה כבן 9. רבי ישראל שלום יוסף הוא נצר לשושלת אדמו"רי חסידות רוז'ין, קוסוב־ויז'ניץ, צ'רנוביל, אפטא, סאסוב, ראשקוב וזלוטשוב. הוריו הם נכדיו של רבי יצחק – האדמו"ר הזקן מבוהוש, נכדו הגדול של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
במקביל ללימודים התורניים, רכש פרידמן בן־שלום השכלה כללית, למד שפות ונבחן בבית הספר המקומי.
כשהיה כבן 16 החל ללמוד בקביעות עם סבו אבי אמו, והפך ל"חסיד" מובהק שלו, שהשפיע רבות על חינוכו ועיצוב אישיותו.
ציונות ועלייה
כשהיה כבן 18, פעל כמדריך בקן של תנועת השומר הצעיר בעיירה בוהוש, והשפיע על הנוער בעיירה, בני ובנות חסידים של סבו, שהתרחקו מחיי תורה ומצוות.
במהלך שהותו בבוקרשט הגיעה לעיר משפחת האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי חיים מאיר הגר בעל ה"אמרי חיים", שהוברחה מהונגריה בשנת 1944. שם פגש ישראל את אשתו לעתיד, צפורה (נפטרה ה'תשע"ט, 2019), בתו הצעירה של האדמו"ר מויז'ניץ, שהצטרפה לתוכניתו להתיישב בארץ ולהמשיך להשפיע על הנוער שאתו פעל בבוהוש.
בשנת 1946 עלו שניהם ארצה בעלייה ב', התחתנו, והיו ממייסדי קיבוץ רשפים שבעמק בית שאן המשתייך לשומר הצעיר. הם גרו במקום כ־18 שנה. במהלך מלחמת העצמאות ישראל השתתף בלחימה שבלמה את הכוחות העיראקיים שבאו מירדן. עבד ברפת ומאוחר יותר כרועה צאן בקיבוץ עין חרוד. בשלב מסוים, החל להדריך קבוצות של עליית הנוער, ועיקר עיסוקו היה בתחום החינוכי. ישראל וצפורה שימשו שניהם כמזכירי הקיבוץ בשלבים שונים, וישראל אף שימש חבר ההנהלה. באותה תקופה קיימו מצוות בהסתר וישראל המשיך להתפלל וללמוד תורה בתוך ביתו. הוא שמר על קשר עם אביו ודודו שגרו בתל אביב. מסיבת בר המצווה של בנם הבכור מנחם (שמו המלא: מנחם־מנדל משה־לייב, על שם שני סביו של ישראל) התקיימה בתל אביב אצל דודו.
כאשר חלה חותנו, האדמו"ר מויז'ניץ, עברה אשתו צפורה לבני ברק כדי לסעוד את אביה ולקחה את בניה הקטנים, שמוליק והושע, יחד אתה. לאחר חצי שנה בבני ברק לא רצתה לשוב לקיבוץ החילוני, והחליטה להצטרף לקיבוץ הדתי סעד. ישראל נשאר בתפקידו החינוכי בקיבוץ רשפים למשך שנה וחצי, יחד עם שני הילדים הגדולים, מנחם וירמיהו, כאשר המשפחה התאחדה בשבתות בקיבוץ סעד.
בשנת 1964 יצאה המשפחה לשליחות מטעם הסוכנות במרסיי שבצרפת. ישראל שינה אז את שם משפחתו לבן־שלום (פרידמן הוא "איש שלום", אך הוא רצה לציין את היותו "בנו" של רבי שלום אביו של רבי ישראל מרוז'ין). במרסיי לימד יהדות וארגן הפגנת תמיכה בישראל לפני מלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה חזרה המשפחה לישראל והתיישבה שוב בקיבוץ סעד.
ישראל החל ללמוד לימודים אקדמיים בשנות הארבעים לחייו. קיבל את הדוקטורט בשנת תשמ"א 1981, שאותו עשה בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב. נושא עבודת הדוקטורט: "בית שמאי ומקומו בהיסטוריה הפוליטית והחברתית של ארץ־ישראל במאה הראשונה לספירה". מנחיו היו הפרופסורים יהושע אפרון ושמואל ספראי. הוא לימד מספר שנים באוניברסיטת תל אביב, ואחר כך עבר להורות באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, שם לימד תולדות עם ישראל: תקופת בית שני, משנה ותלמוד. הוא המשיך ללמד אף לאחר צאתו לגמלאות. במקביל הורה גם בשלוחה שבמכללת ספיר שעל־יד שדרות.
בשנותיו האחרונות חידש את דרך אבותיו האדמו"רים והחל לערוך טיש בימי ההילולה של אבותיו (ג' בחשון, י"ט בכסלו וי'-י"א באלול), ובהזדמנויות נוספות, כדוגמת ימי ההילולה של אדמור"י חסידות הוסיאטין. רבי ישראל נהג לחבוש כיפה סרוגה. בשבתות לבש קפוטה חסידית וחבש שטריימל בעל כיפה מוגבהת, כמנהג אדמור"י רוז'ין. בטישים החלים בימי חול, חבש קולפיק, גם זה כדרך אדמ"ורי רוז'ין. כונה לעיתים "האדמו"ר הסרוג".
נפטר בערב יום העצמאות תשע"ז, ונקבר בחלקת בית רוז'ין בבית הקברות נחלת יצחק.
חיים אישיים
הרב ישראל פרידמן בן-שלום היה נשוי לצפורה לבית הגר, בתו של האדמו"ר מויז'ניץ.
מילדיהם:
חיבורו המרכזי
הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, ועוסק בבית שמאי מתוך הקשר תרבותי והיסטורי, לפני ואחרי חורבן הבית השני. מוצגת בו תפיסה מחקרית שונה מן המקובל לגבי תפקיד בית שמאי בהיסטוריה של היהדות בארץ ישראל. לפי בן־שלום ראו עצמם חכמי בית שמאי כממשיכי המורשת החשמונאית הלוחמת, אשר בהשראתה צמחה האידאולוגיה הלאומית־אקטיביסטית בתקופה הרומית. הדבר מסביר את תמיכתם הנלהבת של חכמים רבים ובראשם רבי עקיבא במרד בר כוכבא. בית שמאי האמינו שעל ידי חזרה בתשובה גורפת של רוב העם ומאבק לוחמני נגד רומי, ניתן לשים קץ לשלטון המרושע והאכזר ולהחיש את ימות המשיח. בכך, פיתח בן־שלום את מחקרו של גדליה אלון בנושא. על ספרו זה קיבל את פרס יצחק בן־צבי לשנת תשנ"ד.
בנוסף, פרסם מאמרים בעלון "נתיבה" שבהוצאת ישיבת ההסדר בנתיבות.
סיל (זמר)
סיל הנרי אולוסגון אולומידה אדאולה סמואל (באנגלית: Seal Henry Olusegun Olumide Adeola Samuel; נולד ב-19 בפברואר 1963), המוכר בשם הבמה שלו, סיל, הוא זמר ופזמונאי רית'ם אנד בלוז בריטי. זוכה פרס הגראמי, ומועמד 3 פעמים.
נעורים ושנים ראשונות
סיל נולד בפדינגטון, לונדון שבאנגליה לאם ניגרית ולאב בריזלאי. הוא נשלח למשפחת אומנה בשל הקושי של הוריו לתמוך בו כלכלית. קיבל דיפלומה על שנתיים של לימודי אדריכלות, ולאחר מכן עבד בעבודות שונות באזור לונדון.
ההתחלה
לאחר זמן קצר של הופעות בבארים ומועדונים, במהלך שנות ה-80 הצטרף ללהקת "Push", להקת פאנק בריטית, והופיע במסגרת מסע ההופעות של הלהקה ביפן. באסיה, הצטרף ללהקת בלוז תאילנדית, ואחרי שיתוף פעולה קצר החל להופיע לבדו ברחבי הודו. כשחזר לאנגליה, פגש את המפיק המוזיקלי ויוצר האסיד האוס אדמסקי, שהתרשם מהשירה שלו. הוא תרם את קולו לשיר "רוצח" (Killer), שהפך למגה-להיט בשנת 1990.
[Seal [1991
סיל הגיע לראשונה לתודעת הציבור כמבצע בשיר "Killer" של אדמסקי ב-1990. הסינגל הגיע לצמרת המצעד הבריטי בשנת 90. מיד לאחר מכן חתם על חוזה הקלטות ב"ZTT Records" וב-1991 הוציא את אלבום הבכורה בעל הכותרת "סיל" בהפקתו של טרוור הורן. לשוק המוזיקה יצאו שתי גרסאות של האלבום. האחת, גרסת ה"פרה-מיקס", והשנייה בגרסת ה"מיקס המעודכן". המפיק המוזיקלי טרוור הורן התעקש שהגרסה הראשונה יצאה תחת לחץ לסיים את המיקס ולהוציא את האלבום ולא התוצאה שאליה שאפו השניים להגיע.
[1994] Seal II
אלבומו השני, גם הוא בעל הכותרת סיל, ראה אור בשנת 1994. האלבום שזכה להצלחה גדולה הכיל בין היתר את הסינגלים: "Newborn Friend" ו "Prayer For The Dying", היה מועמד באותה שנה לפרס גראמי בקטגוריית האלבום הטוב ביותר. הסינגל "Prayer For The Dying" צעד עד למקום ה-21 במצעד הבילבורד האמריקאי והיה ללהיט פופ מצליח באותה שנה בארצות הברית. סינגל שלישי מתוך האלבום, "נשיקת הוורד" (Kiss From A Rose), יצא במסגרת האלבום. מאוחר יותר הופיע השיר בסרט "באטמן לנצח". "נשיקת הוורד" זכה בפרסי גראמי של שנת 1996 בקטגוריות תקליט השנה ושיר השנה, והפך להיות השיר המצליח ביותר של סיל בארצות הברית. השיר נכנס לדירוג "100 השירים החמים" של הבילבורד האמריקאי באוגוסט 1995.
Human Being
בשנת 1998 הוציא סיל את אלבום האולפן השלישי "בן אדם". האלבום היה תוצר של תקופה סוערת בחייו שכללה פרידה ולאחר מכן פיוס עם המפיק של האלבום, הורן, ופרידה מחברת התקליטים "ZTT Records" וחתימה בחברת התקליטים האמריקאית "Warner Bros. Records" ב-1997. האלבום קיבל ביקורת חריפה מיד כשיצא, אך בכל אופן הגיע למעמד של אלבום זהב כחודשיים אחרי שחרורו. האלבום כלל את הסינגלים:"Human Beings" "Lost My Faith" ו "Lateset Craze".
Togetherland
בשנת 2001, מעריציו של סיל המתינו לאלבום הבא ששמו הוכרז Togetherland. לאחר תאריך ההשקה המשוער שנדחה ונדחה, האלבום בוטל. שתי הסברות הנפוצות לסיבת הביטול היו שסיל פשוט הרגיש שהאלבום לא הגיע לרמה לה ציפה, בעוד סברה נוספת גורסת שחברת התקליטים דחתה את האלבום בטענה כי הוא לא יהיה הצלחה מסחרית. בכל זאת, "This Could Be Heaven", סינגל אחד מתוך האלבום יצא לאור לרדיו כשהופיע בפסקול הסרט "חתונה על תנאי".
בדצמבר 2006 סיל רמז שהוא מתכוון לאפשר הורדת קטעים מהאלבום דרך האינטרנט. חלק מהשירים באלבום ניתנים לשמיעה בלעדית באתר הרשמי של מפיק האלבום הנרי ג'קמן.
באותה תקופה, סיל כתב, הפיק ושר בלהיט הענק מ-2002 "My Vision" בשיתוף עם מפיק ההאוס והאלקטרו, די. ג'יי ג'ואי נגרו הבריטי (Jakatta).
סיל הקליט דואט עם האייקון הצרפתי, הזמרת מילן פארמר. שם השיר "Les Mots".
Seal IV
ב-2003, הוציא סיל את אלבום האולפן הרביעי, שזכה שוב לכותרת העצמית סיל, מלבד אוסטרליה בה יצא האלבום תחת הכותרת "Seal IV" (סיל 4). על אף שלא הצליח מבחינת המכירות כמו שני האלבומים הראשונים, האלבום החזיר את סיל לעין הציבור בארצות הברית ובאירופה. סינגלים מהאלבום: "waiting for you","Get It Together" ו "Love's Divine" שזכה להצלחה גדולה בכמה מדינות אירופאיות.
Live In Paris
עוד באותה שנה, הופיע סיל בתיאטרון האולימפיה הגדול בפריז. ההופעה של ה-6 ביולי 2004, צולמה והוקלטה. כשנה אחר כך, יצא במארז CD/DVD של ההופעה.
One Night to Remember
ביוני 2005, סיל הקליט קונצרט מיוחד שלאחר מכן יצא ב-2006 כמארז CD/DVD של הקונצרט. ה-DVD כולל קטעי "מאחורי הקלעים" מיוחדים בנוסף להופעה החיה. ההופעה הוקלטה וצולמה באתר ההיסטורי לייצור ברזל ה"אלטס קסלהאוז" (בית הבויילר הישן), בכפר דיסלדורף שבגרמניה. במופע מבצע סיל גרסה מיוחדת ל"שיר ערש" של יוהנס ברהמס, חציו בגרמנית וחציו באנגלית. במופע מלווה את סיל אורקסטרה ומקהלה של 52 נגנים וזמרים.
System
"מערכת" יצא לאור בממלכה המאוחדת ב-12 בנובמבר 2007 ויום למחרת בארצות הברית. סיל מתאר את האלבום כיותר קצבי ועל טהרת הדאנס, כנראה בניסיון לחזור לשורשי אלבומו הראשון. בשיר "יום החתונה" מבצע סיל דואט עם אשתו, הדוגמנית היידי קלום. הסינגל הראשון מהאלבום: "מדהים"(Amazing)יצא לרדיו ב-25 בספטמבר 2007, והוכרז כמועמד לגראמי בקטגוריית הביצוע הגברי הטוב ביותר בשיר פופ בטקס פרסי גראמי ה-50 במספר, בשנת 2007.
סיל הופיע בגמר של עונה 7 של אמריקן איידול, בה שר יחד עם המתמודדת שסיימה במקום השלישי, סאישה מרקדו.
Soul
אלבום האולפן השישי במספר יצא לאור ב-11 בנובמבר 2008 בארצות הברית וב-3 בנובמבר בעולם, וכלל בתוכו 11 גרסאות כיסוי לקלאסיקות נשמה ואר אנד בי בהפקתו של דייוויד פוסטר.
Hits
ב-30 בנובמבר 2009 הוציא סיל את אלבום האוסף השני שלו "Hits". האלבום כלל את כל להיטיו מ-6 אלבומי הסטודיו שלו, כולל שירים מאלבום הקאברים "Soul". האלבום כלל שני שירים חדשים "I'm Your Man" שיצא כסינגל היחיד מן האלבום, והשיר "Thank You".
Commitment
אלבום האולפן השביעי של סיל יצא ב-20 בספטמבר 2010. הסינגל הראשון מתוכו הוא הבלדה "Secret". את האלבום, כמו אלבומו הקודם של סיל, הפיק דייוויד פוסטר.
Soul 2
בנובמבר 2011 יצא לאור "Soul 2", אלבום סטודיו שמיני והמשך לאלבום הקאברים מ-2008. באלבום גרסאות כיסוי לקלאסיקות סול ו-R&B ישנות. הסינגל הראשון מן האלבום הוא קאבר ללהיט של אל גרין "Let's Stay Together". את האלבום הפיקו דייוויד פוסטר וטרבור הורן.
חיים אישיים
סיל מתמודד עם מחלת הזאבת מסוג זאבת דיסקואידית (Discoid Lupus) אשר התפרצה אצלו בגיל 21, וצלקות הפנים האופייניות לו נובעות מהמחלה.
סיל הציע נישואים לדוגמנית העל הגרמנייה היידי קלום ב-24 בדצמבר 2004, כשבאותה תקופה נשאה את שם משפחתו בתור "היידי סמואל". ב-10 במאי 2005 השניים נישאו בחוף ים במקסיקו, לא הרחק מביתו של סיל. סיל נחשב כאביה המאמץ של לני, בתה של קלום מזוגיות קודמת. בנוסף לזוג 3 ילדים משותפים: הנרי (נולד ב-12 בספטמבר 2005), ג'והן (נולד ב-22 בנובמבר 2006) ולו (נולדה ב-9 באוקטובר 2009). השניים התגרשו באוקטובר 2014.
סיל הדריך את המתמודדים בגרסה הגרמנית של "כוכב נולד" בפברואר/מרץ 2009, ומשתתף כיום בתפקיד של מנטור בתוכנית "דה-וויס" אוסטרליה.
אוטו פון בולשווינג
אוטו אלברכט אלפרד פון בולשווינג (בגרמנית: Otto Albrecht Alfred von Bolschwing; 15 באוקטובר 1909 – 7 במרץ 1982) היה איש אס.אס בדרגת האופטשטורמפיהרר בסוכנות הביון הנאצית, אס דה. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך פון בולשווינג למרגל עבור ה-CIA באירופה ובהמשך חי בקליפורניה.
ביוגרפיה
אוטו אלברכט פון בולשווינג נולד בשונברוך, מחוז ברטנשטיין, פרוסיה המזרחית (כעת: פולין) ב-15 באוקטובר 1909. הוא צאצא ממשפחת האצולה בודלשווינג. הוא התחנך באוניברסיטת ברסלאו ובאוניברסיטת לונדון.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית באפריל 1932 ולאחר שהנאצים עלו לשלטון בשנה שלאחר מכן הוא הפך לחבר באס אס. הוא הוצב בחטיבת המודיעין של האס דה (SD) ועבד כסוכן סמוי בארץ ישראל המנדטורית, תוך החלפת הבטחות לעודד צעירים יהודים להגר עבור מידע מודיעיני על הבריטים ואופן אספקת הנשק על ידי ההגנה. הוא היה קשור קשר הדוק עם אדולף אייכמן, הפך לסגנו והיה מעורב בתכנון הפתרון הסופי. בשנת 1937 כתב תזכיר בנושא הגירה יהודית, המתייחס למהומות האנטי-יהודיות בברלין בשנת 1935.
הדו"ח שלו הציע שיטות בירוקרטיות כמו מגבלות כלכליות, מיסים מיוחדים והחרמת דרכונים לטיהור גרמניה מיהודיה. היינריך הימלר התרשם מהדיווח והקצה את פון בולשווינג לעבוד תחת אדולף אייכמן. במהלך השנים שלאחר מכן כתב פון בולשווינג עשרות מזכרים ודיווחים כיצד לרדוף יהודים. ההצעות שלו לאייכמן כללו החרמת כסף מיהודים וגירוש יהודים. במקום להמליץ על רצח המוני של יהודים, הוא הציע להפוך את חייהם לבלתי נסבלים עד שהם יעזבו מרצונם את גרמניה.
מאוחר יותר, פון בולשווינג הפך לנציג של SD בשגרירות הגרמנית בבוקרשט, רומניה, שם הוא ארגן פוגרום אנטי-יהודי עם משמר הברזל ב-1941, בו 125 יהודים נהרגו. הוא הועלה לדרגת אס אס האופטסטורמפורר (קפטן) ב-30 בינואר 1941. לאחר שחזר לגרמניה במרץ 1941 חיפש בולשווינג קריירה בעסקים, והפך לשותף עם בנק voor Onroerende Zaken, בנק מבוסס באמסטרדם, אשר מילא תפקיד בהחרמת נכסים של אזרחים יהודים בהולנד הכבושה על ידי הנאצים.
על פי אריק ליכטבלאו, מעשיו של פון בולשווינג לא היו מונעים על ידי אנטישמיות אלא על ידי הרצון לכוח ועושר. ליכטבלאו ציין כי בעיצומה של השואה התחתן פון בולשווינג עם אישה יהודייה למחצה.
לאחר המלחמה
לפני תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 גויס פון בולשווינג כבר על ידי חיל המודיעין הנגדי האמריקני (CIC), זרוע הריגול הנגדית של השירות החשאי של צבא ארצות הברית, שמאוחר יותר התמזג לתוך ה-CIA. משערים כי הסיבה לכך היא שהוא הכיר בכך שגרמניה בדרך להפסיד את המלחמה, והחליט לעבוד עם הצד המנצח. כבר באביב 1945 הוא עבד עבור האמריקאים בזלצבורג. על פי ה-CIA הוא היה אחד הסוכנים הבכירים ביותר באירופה. הוא סיפק מודיעין על עמיתים נאצים ומבצעים צבאיים גרמנים. בשנת 1949 הצטרף לארגון גהלן (שהפך בהמשך לשירות הביון הפדרלי המערב גרמני) וגייס קשרים באיטליה על מנת להשפיע על אירועי מלחמת האזרחים היוונית, תוך מתן מודיעין לחתרנות אפשרית על ידי סוכנים קומוניסטים. לאחר שגורש משם, החל לעבוד עבור ה-CIA, בניהול רשת מרגלים אנטי-סובייטית המורכבת מנאצים לשעבר באוסטריה.
במהלך תקופה זו, הידע של ה-CIA על עברו הנאצי של פון בולשווינג היה מוגבל. הוא הודה כי היה חבר המפלגה הנאצית, אך טען כי הוא הצטרף רק כדרך לקבל אישור ממשלתי למפעל מלט שרצה להקים במזרח פרוסיה, וכי הוא ניסה לסכל את מזימותיו של היטלר. חלק מהפקידים בסי.אי. איי התלבטו לגביו. הערכה מוקדמת עליו קבעה כי ידיעת ה-CIA על תיעוד המלחמה שלו "נשענת כמעט כולה על אמירותיו שלו עצמו", ומתייחסת אליו כאל "אגואיסט ואיש של נאמנויות משתנות." תזכירים אחרים התייחסו אליו כאל "דמות מוצלת" והציעו שיש להחזיקו ב"רסן הדוק". ל-CIA היו עדויות שקושרות בין פון בולשווינג לאייכמן ולדרגים הגבוהים של האס אס. מקור האמין כי הוא איש SD, ומקור אחר בפולין זיהה אותו כאיש הצמרת של האס אס בעבודה עם משמר הברזל הרומני. עם זאת, ה-CIA החליט להשתמש בשירותיו, כאשר הערכה אחת טענה כי חברותו במפלגה הנאצית בעבר "לא הייתה משמעותית יחסית, במיוחד לאור השירות המצוין של הנושא מטעמנו."
בשנת 1950, הממשלה האוסטרית חקרה את פון בולשווינג בגלל חשדות לפשעי מלחמה, וה-CIA מיהר להגן עליו מפני העמדה לדין אפשרית. לאוסטרים נאמר כי אין "שום תיק זמין" עליו. כמה שנים לאחר מכן, לאחר שנתקל בבעיות ויזה, ה-CIA ניסה לעזור לו לזכות באזרחות אוסטרית. משזה לא הצליח, ה-CIA החליט לעזור לו להגר לארצות הברית. בסוכנות הביון האמריקאית סייעו לו לזרז את בקשתו לוויזה אמריקאית, השיב מידע ממשרד החוץ האמריקני על עברו הנאצי, והזמין כרטיסים עבורו ועבור אשתו במסע בספינת שייט מפוארת לארצות הברית. כשהגיעו פון בולשווינג ואשתו לארצות הברית ב-2 בפברואר 1954, פגש אותם קצין מודיעין צבאי שעבד אתו באירופה, והתארחו בביתו בבוסטון במשך מספר חודשים. לאחר שהביאה אותו לארצות הברית ככזו שראתה כגמול עבור שירותו, סיים ה-CIA את מערכת היחסים עם פון בולשווינג, והורה לו לנתק את כל היחסים ולפנות אליהם רק במקרה של "חירום קשה" שהיה "מצב חיים או מוות."
בארצות הברית הפך פון בולשווינג למנהל סדרת חברות תרופות וכימיקלים, ושימש כיועץ לפרויקטים בגרמניה, ולעיתים קרובות נסע לשם לעסקים. בשנת 1959 הוא הפך לאזרח אמריקני. הוא התחבר היטב והוצב בתור למינוי יוקרתי כנציג מחלקת המדינה לפיתוח בינלאומי בהודו.
במאי 1960 נחטף מפקדו לשעבר של פון בולשווינג אדולף אייכמן, שחי בארגנטינה בזהות בדויה, על ידי סוכנים ישראלים והוברח לישראל, שם הועמד לדין והוצא להורג. החדשות על החטיפה גרמו לפון בולשווינג לחשוש כי הוא הבא בתור. הוא חזה נכון כי שמו יעלה במשפט אייכמן, וחשש כי בדיקה מחודשת במשרד לענייני היהודים של הנאצים כחלק ממאמצי התביעה תחשוף את תפקידו שלו. מחשש שיועמד לדין ושהישראלים עשויים אפילו לחטוף אותו באותה דרך שחטפו את אייכמן, הוא יצר קשר עם אחת ממטפלותיו לשעבר, הביע את חששותיו וטען שהוא חושש לחייו. ה-CIA, בתורו, היה נואש לשמור על שמו ואת מעורבותו עם אייכמן בסוד. סוכני מודיעין מערב גרמניים שבילו חודש בוושינגטון בעיון בתיקי מודיעין אמריקניים בעצמם, נחשפו לראיות מסיביות שקשרו בין פון בולשווינג ישירות לאייכמן ולמשרד לענייני יהודים. למרות העובדה שמידע זה ישב בתיקים של ה-CIA במשך שנים, הסוכנות האשימה אותו באי-יושרו בכך שצמצם את תפקידו במפלגה הנאצית בגלל המצב הקיים בו נקלע כעת.
ה-CIA הסכימה להגן על פון בולשווינג והבטיחה שלא תעביר אותו לישראל וכי היא תמנע עדות על עברו ממשרד המשפטים האמריקני. לו קיבל משרד המשפטים את הראיות, ייתכן שהיה יכול לפתוח בהליכי גירוש נגדו, והיה מגורש, הוא הסתכן בתביעה במערב גרמניה או באוסטריה. בתמורה נאלץ פון בולשווינג לוותר על מועמדותו לנציג פיתוח בינלאומי בהודו.
בשנת 1969 עבד פון בולשווינג בחברת ליסינג המחשבים בקליפורניה Trans-International Investment Investment Corporation מסקרמנטו, שניהלה חוזים עבור מחלקת ההגנה. הוא קודם לסגן נשיא, אך תפקידו שם הסתיים כאשר החברה הסתבכה בשערורייה פיננסית, ובהמשך פשטה את הרגל בשנת 1971.
אשתו התאבדה בשנת 1978. ממשלת ארצות הברית לא החלה לחקור את פעילותו של פון בולשווינג בגרמניה הנאצית עד 1979, אז נחשפה הרשומה בתקופת המלחמה שלו לציבור. משרד המשפטים הגיש נגדו אישומים במאי 1981 בגין הסתרת עברו הנאצי וביקש לגרשו; אשתו השנייה הצהירה שהוא היה סוכן כפול עבור האמריקנים בטירול, אוסטריה. הוא מסר את אזרחותו האמריקאית אך בתחילת 1982 הושהה במשפט בזמן שהותר לו להישאר במדינה בשל מצבו הבריאותי המידרדר; הוא סבל ממחלת מוח חשוכת מרפא. הוא נפטר חודשיים לאחר מכן, במרץ 1982, בבית אבות בכרמייקל, קליפורניה.
FN Browning M1903
FN Browning M1903 הוא אקדח בלגי תוצרת חברת FN Herstal, והיה בו שימוש עיקרי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בשנת 1901 (אחרי שהוציאו את דגם M1900) ג'ון ברואנינג ביקש להוציא דגם חדש של האקדח, והתחילו בייצורו. האקדח בתחילתו הופץ למשטרות ברחבי העולם, אך כשהתחילה מלחמת העולם הראשונה האקדח נעשה לאקדח צבאי.
מכון מים חיים
מכון מים חיים הוא מכון הוצאת ספרים שמפעילה עמותת אורות חמדה, המוציא לאור ספרים וחוברות, בעיקר בענייני מחשבת ישראל, מתורתם של רבני ישיבת מרכז הרב בעבר ובהווה, ורבנים נוספים הקשורים אליה.
הקמה
המכון הוקם בשנת ה'תשע"ה בידי קבוצת תלמידים מישיבת מרכז הרב, במטרה להוציא לאור ספרים וחוברות מהגותם של רבני הישיבה, מתוך שיעורים בנושאי אמונה ומחשבה המועברים בישיבה (באמצעות הקלטות או סיכומי תלמידים).
שם המכון 'מים חיים' נבחר מתוך לשון הפסוק בזכריה: "והיה ביום ההוא יצאו מים חיים מירושלים", על פי דרשת חז"ל כי 'אין מים אלא תורה'.
מאז הקמתו, מנהלת את המכון עמותת "אורות חמדה" – הקרואה על שם הספר "ארץ חמדה" של ראש הישיבה בעבר הרב שאול ישראלי.
פעילות
המכון הוציא לאור ספרים וחוברות משיעוריהם של רבנים רבים מרבני ישיבת מרכז הרב, בנושאים כגון לימוד תורה, פרשת השבוע, מעגל השנה, וביאורים בכתבי הראי"ה קוק.
מלבד השיעורים של רבני הישיבה בהווה, הוציא המכון גם שיעורים מאת הרבנים הרב משה צבי נריה, הרב יוסף ליב זוסמן, והרב יהושע רוזן. שיעורי הרב רוזן מבוססים על שיחות שהעביר בביתו לחוג תלמידים מצומצם שהתבסס ברובו על תלמידי הישיבה, עד כה יצאו בסדרה זו שלוש חוברות.
שלמה מחפוד
הרב שְׁלֹמֹה יוסף מַחְפוּד (במקור: מַחְפוּץ', נולד בשנת ה'תש"א, 1941) הוא רב, ראב"ד, פוסק הלכה ומוהל, חבר מועצת חכמי התורה, ראש מערכת הכשרות של בד"ץ יורה דעה ורב השכונות נוה אחיעזר ושיכון ו' בבני ברק.
ילדות
נולד בכפר מסייב בתימן לרב יוסף מחפוד שהיה רב הכפר. בילדותו למד אצל המורי אברהם צוברה. בשנת ה'תש"י, בהיותו כבן עשר, עלה עם משפחתו לישראל. בתחילה שהתה המשפחה במעברת עין שמר, משם עברה למושב פרוד עילית בגליל העליון (כיום מושב אמירים), וכעבור זמן התיישבה בשכונת שעריה בפתח תקווה.
למד בבית הספר המקומי "שארית ישראל" של החינוך העצמאי. אחר כך למד חמש שנים בישיבת "קול תורה" אצל הרב שלמה זלמן אוירבאך, ובישיבת פוניבז'.
נושא הכשרות
בתחילת שנות ה-60 נישא לשרה גיאת, לאחר שהרב יעקב לנדא שידך בין בני הזוג. לאחר נישואיו למד בכולל וולוז'ין בבני ברק. במקביל החל בלימוד שחיטה וניקור והוסמך על ידי הרב אברהם חייבי, מפקח כשרות ומרבני "אגודת השוחטים" בתל אביב. באותה תקופה החל לעבוד תחת הרב יעקב לנדא כמשגיח כשרות לענייני תרומות ומעשרות במערכת הכשרות העירונית של בני ברק. בהמשך שולב במערכת השחיטה של הרב לנדא שבה עבד במשך עשרים ושש שנה. במשך תקופה ארוכה היה ראש המנקרים.
בשנת 1987, זמן קצר לאחר פטירת הרב לנדא, הקים את מערכת הכשרות בד"ץ "נווה ציון" בבני ברק, יחד עם הרבנים שלום כהן ראש ישיבת פורת יוסף והרב שלמה בן שמעון. בשנת 2001 הקים את מערכת הכשרות בד"ץ יורה דעה. מערכת כשרות זו בולטת בתחום הפיקוח על כשרות בשר ומספקת גם הכשר לאתרוגים תימניים.
חבר מועצת חכמי התורה
באפריל 2023 מונה לכהן כחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס.
מפרץ הדסון
מפרץ הדסון (באנגלית: Hudson Bay, בצרפתית: Baie d'Hudson) הוא מפרץ רחב ורדוד, ששטחו 1.23 מיליון קמ"ר, בצפון מזרח קנדה. המפרץ גובל בפרובינציות אונטריו, קוויבק, מניטובה ונונאווט. בדרום המפרץ נמצאת זרוע שלו - מפרץ ג'יימס.
על פי ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי המפרץ מהווה חלק מהאוקיינוס הארקטי, אם כי גורמים מקצועיים אחרים רואים בו חלק מהאוקיינוס האטלנטי. במזרחו, מחובר המפרץ לאוקיינוס האטלנטי דרך מצר הדסון, ובצפון, לאוקיינוס הארקטי דרך תעלת פוקס ומצר פורי והקלה.
היסטוריה
המפרץ קרוי על שם הנרי הדסון שחקר את המפרץ בשנת 1610 על ספינתו "תגלית" (Discovery). הדסון הפליג לאורך החוף הדרומי של המצר וב-2 באוגוסט הפליג לתוך מפרץ הדסון. בחודשים שלאחר מכן חקר ומיפה את המפרץ. בנובמבר קפאו המים וספינתו מצאה את עצמה לכודה במפרץ ג'יימס. הצוות נאלץ לחרוף לחופי המפרץ. לאחר שהמים הפשירו, ובניגוד לרצונו של הדסון להמשיך ולחקור את האזור, רצה הצוות לשוב לאנגליה. הצוות מרד ביולי 1611 והשאיר את הדסון, בנו וצוות קטן בסירה קטנה. הם לא נראו עוד לעולם. יש סברות שהסירה טבעה, אולם ישנן סברות שהסירה הגיעה עד לנהר אוטווה.
שישים שנה מאוחר יותר הגיעה הספינה "נונסץ'" אל המפרץ וסחרה בעורות בונים עם שבט הקרי. מסחר זה הביא להקמת חברת מפרץ הדסון, לה הוענק המונופול של המסחר באזור מטעם הממשלה הבריטית. צרפת התנגדה למונופול מסחרי זה ושלחה מספר משלחות צבאיות לאזור, אולם לבסוף ויתרה על תביעתה בהסכם אוטרכט מאפריל 1713.
חברת מפרץ הדסון בנתה מספר מוצבים ועמדות מסחר לאורך החוף (בהם פורט סוורן שבאונטריו ויורק פקטורי וצ'רצ'יל שבמניטובה).
מוצבים אלה אפשרו חקר השטחים שבמרכז קנדה והרחבת המסחר. עם ביטול הזיכיון למונופול המסחרי הוחכרו השטחים שבאזור (3.9 מיליון קמ"ר) בשנת 1870 לקנדה כחלק מהטריטוריות הצפון מערביות.
מימי המפרץ
המליחות של מי המפרץ נמוכה ממליחות האוקיינוסים הממוצעת מכמה סיבות:
חופי המפרץ
החופים המערביים של מפרץ הדסון הם שפלה הנקראת "שפלת מפרץ הדסון" ("Hudson Bay Lowlands" ) שטח שפלה זו 324,000 קמ"ר ובה מספר רב של נהרות הנשפכים אל המפרץ, וצמחייה נמוכה. פני השטח נוצרו על ידי קרחונים בתום עידן הקרח האחרון.
מרבית אזור השפלה והחופים המערביים של המפרץ מהווים חלק משמורת הטבע פארק דובי הקוטב הפרובינציאלי.
החופים המזרחיים של המפרץ הם צוקיים, ופני השטח בקרבת החוף הם גבעות המכוסות על ידי חורש מסוג טאיגה בדרום המפרץ וצמחיית טונדרה בצפונו.
איים
במפרץ איים ואיונים רבים, מרביתם מצויים בחוף המזרחי של המפרץ, וכולם חלק מטריטוריית נונאווט. אחד מהאיים הגדולים ביותר הוא האי סאות'המפטון, והגדולה בקבוצת האיים היא קבוצת איי בלצ'ר.
יישובים
חופי המפרץ מיושבים בדלילות רבה יותר. סביב חופי המפרץ כתריסר כפרים קטנים. כפרים אלה נוסדו במאות ה-17 וה-18 על ידי חברת מפרץ הדסון כמוצבי מסחר, וחלקם הם היישובים הראשונים בקנדה. עם ביטול הזיכיון למונופול המסחרי באזור, נותרו בכפרים התושבים, בני שבטי הקרי והאינואיט.
שימושים צבאיים
עד המלחמה הקרה לא הייתה לאזור כל חשיבות אסטרטגית. במהלך המלחמה הקרה הפכו כמה אתרים לחוף המפרץ לחלק מקו מרכז קנדה שמטרתו להגן על צפון אמריקה מפני מתקפה סובייטית שצפויה הייתה להגיע מצפון, מעבר לקוטב הצפוני.
היסטוריה של הדמוקרטיה
היסטוריה של הדמוקרטיה היא תהליך ההתהוות של הדמוקרטיה, כמושג וככלי חברתי ומדיני.
במהלך ההיסטוריה בעת העתיקה התפתחו נטיות דמוקרטיות בחברות מסוימות. דוגמה לכך אפשר לראות בדמוקרטיה באתונה העתיקה במאות ה-6–4 לפנה"ס. עם זאת הדמוקרטיה במובנה המודרני, נוצרה לראשונה שנים רבות לאחר מכן, עם הקמתה של ארצות הברית בשנת 1776.
יוון העתיקה
הדמוקרטיה העתיקה המפורסמת ביותר התקיימה באתונה. במשך מאתיים השנה שאחרי שנת 500 לפנה"ס, נשלטה העיר היוונית על ידי אספה כללית של האזרחים הזכרים. זו הייתה רחוקה מאוד מלהיות דמוקרטיה במובנה המודרנית משום שכדי להיחשב אזרח באתונה היה צריך להיות זכר, בן להורים אזרחים ובן חורין, בן 20 שנה ומעלה, כך שזכות ההשתתפות וההצבעה הוגבלה למיעוט מתוך אוכלוסיית הפוליס. הדמוקרטיה היוונית הייתה ישירה - רוב ההחלטות היו מתקבלות באספה עצמה, (שכללה כ-3000 איש) ולא דרך באי כוח נבחרים. תפקידים מסוימים כן הוטלו על נציגי ציבור, אך רק מיעוטם של אלו היו נבחרים - רובם נקבעו בהטלת גורל. באתונה כובד חופש הביטוי של האזרחים (ועל כן התפתחה שם הרטוריקה ולצידה גם הדמגוגיה) והשוויון ביניהם. אומנם התקיים בה מנגנון כמו ה"אוסטרקיסמוס", שאפשר גירושם של אזרחים מהעיר לעשר שנים, אם רוב האזרחים הצביעו על כך בהצבעה חשאית, ויש הרואים בקיומו עדות להיעדר הגנה על המיעוט בדמוקרטיה האתונאית, אולם הפעלתו לא הייתה שכיחה.
הדמוקרטיה בעולם המודרני
על פי סמואל הנטינגטון, ניתן להסתכל על התפשטותה והתפתחותה של הדמוקרטיה המודרנית כמספר גלים של דמוקרטיזציה. כל גל מתחיל בעלייה הדרגתית בדמוקרטיזציה העולמית שמגיעה לשיא מסוים, שאחריו נסיגה מסוימת של המגמה.
הגל הראשון של הדמוקרטיה, על פי הנטינגטון, החל משנת 1828 ונמשך עד שנת 1926. גל זה היה איטי לעומת אלו שיבואו אחריו ובמהלכו היו תהליכים מתמשכים של הרחבת זכות הבחירה, שהחלה להיכנס לתוקף בכמה מדינות. בראשיתה זכות הבחירה הייתה רלוונטית רק למיעוט קטן של גברים בעלי מעמד. במהלך הגל הראשון נמתח בהדרגה הרף המאפשר זכות בחירה עד שבסוף הגל הראשון במספר מדינות כבר הייתה זכות בחירה לכלל האזרחים.
הגל השני החל אחרי מלחמת העולם השנייה וניצחון של בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות.
הגל השלישי החל בשנות ה-70 בדרום אירופה, המשיך לאמריקה הדרומית וחלק ממדינות אסיה ואפריקה, והגיע לשיאו בדמוקרטיזציה של המדינות הקומוניסטיות לשעבר בגוש הסובייטי.
לאחר כל אחד משני הגלים הראשונים היה גל-נגדי ובו חלק מהמדינות שהפכו לדמוקרטיות בגל הקודם חזרו למשטר דיקטטורי. בדרך כלל חזרה זו ממשטר דמוקרטי לדיקטטורי מתבצעת באחת משני אופנים - או הפיכה צבאית בה הודחו מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי, או שינוי משטר שבוצע על ידי מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי והשתמשו בכוח השלטון שבידם כדי לשנות את המשטר לדיקטטורי, בדרך כלל תחת הכרזה על מצב חירום או על צורך צבאי לאומי. בכל אחד משני הגל-הנגדיים שהיו במאה ה-20 הייתה צורת שלטון חדשנית שקראה תיגר על הדמוקרטיה. בסוף הגל הראשון היה זה הפשיזם, ובסוף הגל השני היה זה מודל של סמכותנות ביורוקרטית שהושפע מהקומוניזם.
תהליכים שסייעו לדמוקרטיזציה
תופעת הדמוקרטיזציה המודרנית החלה באירופה, על רקע הסלידה מהשלטון המלוכני והמהפכה התעשייתית כמה עשרות שנים לאחר המהפכה הצרפתית, הדמוקרטיה החליפה את שלטון האצולה. כמה תהליכים סייעו לתהליך זה:
נקודות ציון מוקדמות בדמוקרטיזציה המודרנית
לדמוקרטיזציה המודרנית כמה נקודות ציון היסטוריות מקובלות, בהן:
גל הדמוקרטיזציה הראשון - הרחבת זכות הבחירה
במאה ה-19 הזכות לבחור ולהיבחר לא הוענקה לכלל האוכלוסייה אלא לקבוצות קטנות ביותר של בעלי רכוש או בעלי השכלה, אך לקראת סופה של המאה ה-19 הלך וגדל מספר הרשאים לבחור.
גם בארצות הברית, בה כבר מתחילתה זכות הבחירה הייתה חלק מתפיסת עולמה, בפועל ניתנה זכות הבחירה רק למספר קטן יחסית של גברים לבנים. בשנת 1828 תחת שלטון אנדרו ג'קסון הורחבה זכות הבחירה לציבור רחב של גברים לבנים, מהלך שיצר עניין באירופה.
הממלכה המאוחדת החלה להרחיב ולהגדיל את זכות הבחירה לגברים על ידי החוקים שחוקקה בשנים 1832 ו-1884. בשנת 1871 העניקה צרפת זכות בחירה לכל הגברים. הענקת זכות הבחירה לקבוצות נוספות מלבד בעלי ההשכלה והרכוש נוספה בהדרגתיות לעוד ארצות באירופה, ביניהן בלגיה, שווייץ, ספרד, הולנד, ואוסטריה. תהליכים אלו החלו להעיד על התבססות הדמוקרטיה המסמלת את הקדמה.
התבססות הדמוקרטיה לא חלה באופן שווה בכל המדינות. היה שוני ב"גיל הבחירה" בין מדינה למדינה: גיל הבחירה הנמוך ביותר היה בממלכה המאוחדת וצרפת – 21 שנים לפחות להצבעה בבחירות. ביתר המדינות גיל הבוחרים המינימלי היה גבוה יחסית: 30 – באיטליה, ו-25 בגרמניה. היו מדינות שהחילו קריטריונים שונים לזכות הבחירה בהן: בהונגריה, למשל, הוענקה זכות הבחירה לפי גיל, רכוש וגובה תשלומי המיסים, ולכן רק כ-5% מן האוכלוסייה יכלה להשתתף בבחירות. לעומת זאת היו מדינות שאיפשרו מאוחר להשתתף בבחירות, למשל ברוסיה תופעה זו החלה רק בראשית המאה ה-20.
בתהליך זה, שעיקרו יצירת מסורת דמוקרטית, נוצרו מערכות דמוקרטיות רבות במדינות אירופה ואמריקה החשובות. תהליך זה הוא רב-שלבי, וכולל העמקת המסורת הדמוקרטית בקרב תושבי המדינות והצטרפות מדורגת של ציבורים חדשים למעגל האזרחים (שהביטוי הפורמלי שלו הוא בזכות ההצבעה בבחירות). דוגמאות למעגלי אזרחים חדשים הם שיתוף חלקים שונים של הבורגנות בבחירות, שוויון הזכויות לגזעים לא-אירופאים (יהודים, שחורים, צוענים וכדומה), הענקת זכות הבחירה לנשים וכו'.
בכל מדינה נעשה תהליך הדמוקרטיזציה באופן שונה. בצרפת, לדוגמה, התהליך כלל מהפכות אלימות רבות. בממלכה המאוחדת הדמוקרטיזציה נעשתה בתהליך ארוך ואיטי. ובגרמניה הועבר מוקד הכוח לפרלמנט הנבחר בלחץ מלחמה (1918) ופעם נוספת על ידי כיבוש זר (1945).
תהליך הדמוקרטיזציה המערבי (אירופה, ארצות הברית) התפשט לרוב מדינות העולם במידה זו או אחרת, בעיקר בזכות שליטתן של האימפריות האירופיות ביבשות אחרות. בזמן השליטה חילחלו תפיסות ומבנים דמוקרטיים לחלק קטן מהחברות ברחבי העולם, ועם קיפולם ירשו את שלטון האימפריות מוסדות עם סממנים דמוקרטיים חלקיים.
עד לשנת 1926 הביאה הדמוקרטיזציה בשיאה להיווסדות של 29 דמוקרטיות.
שמאל|ממוזער|200px|מדינות לאורך ההיסטוריה החל משנת [[1973 ועד שנת 2013. על-פי מדד דו"ח חירות בעולם
]]
בין שתי מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התקופה הייתה בבחינת ניצחון זמני לדמוקרטיה באירופה, וכך ברחבי היבשת החלו לצמוח משטרים דמוקרטיים, אולם רבים מהם לא האריכו ימים.
כשהחל השפל הגדול, הפגיעה הכלכלית הייתה קשה ביותר במדינות הדמוקרטיות החדשות שנולדו לאחר מלחמת העולם הראשונה. על רקע המשבר, גורמים קיצוניים התחזקו וגלי הפגנות כנגד הממשלה שטפו את המדינה, השיטה הדמוקרטית שעדיין הייתה זרה לרוב האזרחים ולא נטמעה לחלוטין בתודעה, הביאה למחשבה ולעיתים אף לדרישה להחלפת המשטר, ממשלות הוחלפו תדיר ובחלק מהמקרים אף כמה פעמים באותה השנה. בריטניה וצרפת הצליחו לעמוד בהתקפות אלה, על ידי הקמת ממשלה רב מפלגתית ואימוץ רעיונות כלכליים, עליהם לא חלמו בטרם המשבר. לעומתן, בגרמניה (החל משנת 1933), איטליה ורוסיה פעלה מערכת שלטונית ששלטה על האזרחים בריכוזיות ואף באלימות. בגרמניה, בה הכה המשבר הכלכלי בצורה הקשה ביותר, איבדה רפובליקת ויימאר את אמון התושבים שהעלו את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית בראשותו של אדולף היטלר לשלטון, לא עבר זמן רב והנאצים תפסו את מושכות השלטון במדינה וחיסלו בברוטליות כל ניסיון התנגדות לשלטונם הדיקטטורי. עם תום השפל הגדול מצאה את עצמה יבשת אירופה עם שלושה משטרים פאשיסטיים במדינות מרכזיות ביבשת: איטליה (1922), גרמניה (1933) וספרד (לאחר מלחמת אזרחים שהסתיימה בשנת 1939). הפשיזם היה צורת שלטון חדשנית שנבדלה ממודלים קודמים על ידי התבססות על ההמון, האידאולוגיה שהתלוותה אליו, ההתארגנות שלו באופן מפלגתי והניסיונות שלו לחדור ולשלוט ברוב המרחב החברתי. הצלחות מוקדמות של מדינות פשיסטיות היוו השראה לתנועות פשיסטיות ברחבי העולם שביקשו להביא מודל זה למדינות נוספות.
תקופה זו התאפיינה בהפיכות צבאיות שהפילו מערכות דמוקרטיות צעירות במדינות מזרח אירופה, יוון, פורטוגל, ארגנטינה ויפן.
נסיגת הדמוקרטיזציה בתקופה זו צמצמה את מספר הדמוקרטיות בעולם עד לשפל יחסי של 12 דמוקרטיות בשנת 1942.
גל הדמוקרטיזציה השני - לאחר מלחמת העולם השנייה
בסוף מלחמת העולם השנייה, ניצחו בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות וכן ברית המועצות הקומוניסטית. הניצחון, שסימן את תחילתה של המלחמה הקרה, עורר שתי מגמות מקבילות של דמוקרטיזציה מצד אחד, ומפלגות קומוניסטיות מצד שני. מגמות אלו התנגשו במקרים רבים ועוררו מאבקים מזוינים בין מפלגות שונות, ויצרו מלחמות אזרחים ואף מספר התנגשויות בינלאומיות.
בתקופה זו אזורים שהיו בהשפעה סובייטית, ובראשן מזרח אירופה, לא חוו השפעה ממשית של דמוקרטיזציה, אולם למרות מאבקי הכוח בין הגושים הגיעה בתקופה זו הדמוקרטיזציה לשיאה בשנת 1962, עם 36 מדינות בעלות משטר דמוקרטי.
בתקופה זו המעצמות המערביות עדיין שלטו והשפיעו על אזורים נרחבים מהעולם, וכן נהנו מעוצמה רכה שחיזקו את יכולתן להשפיע על מדינות נוספות, ויכולות אלו סייעו בידן לחזק את הדמוקרטיה העולמית.
בחלק מהמדינות הדמוקרטיה הייתה חדשה ושברירית, אולם במספר מדינות כמו גרמניה ויפן שכבר כוננו סוג של משטר דמוקרטי בגל הראשון, הדמוקרטיה בניסיון השני הייתה יציבה יותר. ביפן של תקופת טאישו כונן בשנת 1920 משטר דמוקרטי באופן רשמי, אך בפועל לא היה בדמוקרטיה זו שום דבר של ממש. רק בזמן הכיבוש של בנות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, נוצרה במדינה דמוקרטיה של ממש. בתקופה זו אימצה יפן חוקה בעלת אופי דמוקרטי. בשנת 1946 התקיימו במדינה בחירות דמוקרטיות לראשונה.
בתקופה זו ישנו מתאם יחסי בין סוג דת הרווח במדינה לבין הדמוקרטיזציה, כאשר מרבית המדינות בעלות האוכלוסייה הפרוטסטנטית הפכו בשלב זה לדמוקרטיות.
תקופת הביניים
בתחילת שנות ה-60 התהפכה פעם נוספת המגמה העולמית והחל גל נגדי של הפיכות דיקטטוריות במשטרים דמוקרטים, עד לשפל של 30 מדינות דמוקרטיות בשנת 1975. הפעם ה"מתחרה" מול הדמוקרטיה היה מודל חדשני של סמכותנות ביורוקרטית, שצמח בהשפעות קומוניסטיות. כמו בסוף הגל הקודם, מודל זה נבדל מהמודלים הקודמים במספר מאפיינים, ובראשם האופי הממוסד של השלטון, חזקת שלטון למשך זמן בלתי מוגדר, ומדיניות כלכלית ייחודית. המדינות שהובילו מודל שלטוני זה היו ארגנטינה וברזיל, ותנועות במדינות שונות בעולם שאפו לאמץ את המודל הזה על פני הדמוקרטיה.
בגל ההפוך השני אירעו הפיכות צבאיות באינדונזיה, פקיסטן, יוון, ניגריה, טורקיה, ומדינות רבות באמריקה הלטינית. במקביל, מספר שליטים שנבחרו באופן דמוקרטי שינו של מאפייני המשטר תחת ידם למאפיינים דיקטטורים, ובתקופה זו זה קרה בקוריאה הדרומית, הודו והפיליפינים. באורוגוואי הדמוקרטיה נפלה בגלל שילוב של שתי הנסיבות.
גל הדמוקרטיזציה השלישי - סוף המלחמה הקרה
כמה גורמים הביאו להיווצרותו של הגל השלישי של הדמוקרטיזציה :
הגל השלישי של הדמוקרטיזציה החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 בדרום אירופה, והתפשט למדינות אמריקה הדרומית - שהפכו כולן לדמוקרטיות למעט קובה - ולמדינות נוספות באסיה ואפריקה.
גל הדמוקרטיזציה הגיע לשיאו עם נפילת הגוש הקומוניסטי ושינוי משטריהן של רבות ממדינות מזרח ומרכז אירופה בתחילת שנות ה-90. עם נפילת הגוש, וכישלונות שונים - בעיקר כלכליים - של המשטרים שניסו למצב עצמם כאלטרנטיבה לדמוקרטיה, נחלשה הלגיטימציה של האידאולוגיות המרקסיסטית-לניניסטית ואחרות לטעון לעדיפות על הדמוקרטיה. זמן מה לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי, הדמוקרטיה הליברלית הייתה האפשרות הלגיטימית היחידה למשטר עבור מדינות רבות.
בסך הכול בעיצומו של הגל, בין 1974 לבין 1990, הפכו למעלה מ-30 מדינות לדמוקרטיות. בגל זה רבות מהמדינות שעברו דמוקרטיזציה היו מדינות בעלות אוכלוסייה קתולית, מגמה שבלטה באמריקה הדרומית ואסיה, אולם לא התרחשה במדינות האפריקאיות בהן אוכלוסייה נוצרית גדולה.
ארצות הברית, על רקע שינוי במדיניות החוץ שלה במלחמה הקרה, נתנה רוח גבית לגל זה והשפיעה רבות על התחזקותו. ישנן הערכות שארצות הברית ניצלה בגל זה את מרבית פוטנציאל ההשפעה שהייתה לה, כאשר מרבית האזורים בהם לארצות הברית יש השפעה חזקה כבר הפכו בגל זה לדמוקרטיות.
ראשית המאה ה-21
בסוף המאה ה-20 העלה הנטינגטון מספר תרחישים שעלולים לגרום לירידתו של הגל השלישי, על פי ניתוח של ההתרחשויות בעבר. הוא ציין שהמדינות הדמוקרטיות ישגשגו במשטר זה כל עוד הן תשכלנה לספק לתושביהן רווחה, צדק, ביטחון, שגשוג ותחושת הוגנות. אם יתקשו לספק זאת, למשל, בעת משבר כלכלי עולמי בסדר הגודל של השפל הגדול - ייתכן שחלקן יחוו הפיכה. המדינות הרגישות לכך יותר הן הדמוקרטיות הצעירות יותר - בדמוקרטיות הוותיקות נוטים להטיל את אשמת הכשלונות על המנהיג ולקרוא להחליף אותו ולא את סוג המשטר. הנטינגטון ציין שככל שהזיכרונות סביב הכשלונות שנחוו בעבר תחת דיקטטורה הולכים ומטשטשים, התגובה הציבורית לכשלונות תחת משטר דמוקרטי עלולה להיות חריפה יותר ולעומתית יותר. בנוסף, עלייתה של מעצמת-על דיקטטורית עלול לתת לגיטימציה לשליטים נוספים לחתור להגברת כוחם על חשבון הדמוקרטיה, במיוחד אם יהיה, למשל, עימות צבאי בין מעצמה דיקטטורית למעצמה דמוקרטית, וידה של הדיקטטורית תהייה על העליונה. איום נוסף אל מול הדמוקרטיה יהיה עלייתו של מודל משטר חדשני שייתפס ככזה שמתאים לכוח התקופה (כמו שקרה עם הפשיזם בשנות ה-20 ועם הסמכותנות הביורוקרטית של שנות ה-60).
הראייה ההיסטורית הקלאסית של הנטינגטון על הגלים של הדמוקרטיה נכתבו במבט לאחור על המאה ה-19 וה-20. במבט לאחור, ברור שבסוף המאה ה-20 הייתה הדמוקרטיה בעלייה, אולם התמונה פחות ברורה בזמן הווה וייתכן שרק בעתיד נוכל להעריך טוב יותר את התקופה בה אנו חיים. הדעות חלוקות לגבי המגמות שלאחר עליית הגל השלישי - האם אנחנו בתחילתו של הגל השלישי הארוך שעוד ממשיך, או אולי בסופו של גל שלישי קצר שבסופו גל-נגדי שיבטל חלק מהישגי הדמוקרטיה, כמו שקרה בשני הגלים הראשונים. הדעות חלוקות לגבי האפשרות שיהיה גל רביעי והאם הוא כבר החל במובן מסוים. גורמים שונים, ביניהם Freedom House, מסמנים את הרפובליקה העממית של סין של העשור השני של המאה כמדינה המנסה להפוך למובילה העולמית של מודל טוטליטרי עדכני אשר יתאים למאה ה-21 ויתפשט למדינות נוספות באמצעות תנועות אנטי-דמוקרטיות, אולם מוקדם עדיין לקבוע את ההשלכות ההיסטוריות של תהליכים בני-זמננו.
בשני העשורים הראשונים של המאה זוהו מספר מגמות שונות.
בשנת 2003 פלשו הכוחות המזוינים של ארצות הברית לעיראק ולאפגניסטן, הפילו בהם את המשטרים הדיקטטוריים, ופתחו בניסיונות לקיום רפורמות דמוקרטיות, אך אלו לא זכו להצלחה ארוכת טווח, בניגוד לחלק מהצלחות הגל הראשון והשני של הדמוקרטיה שהסתייעו בכיבוש.
במקביל, רפורמות דמוקרטיות יציבות יותר נעשו במדינות רבות ברחבי יבשת אסיה, למשל במיאנמר, נפאל ובבהוטן.
במזרח התיכון התחולל גל מחאות מאסיבי, אשר לווה בקריאות לתהליכי דמוקרטיזציה, שהתפרץ בשיא בשנים 2010–2011 וחזר במידה פחותה בשנים 2018–2019. חלק ממחאות אלו הובילו למאבקים פנימיים אשר פגעו בעקיפין בזכויות הפרט במדינות, ובמקרים מסוימים ובראשן תוניסיה ומרוקו, הן הובילו להתחזקות של אלמנטים דמוקרטיים במדיניות.
התפרצות מגפת הקורונה הייתה מאורע דרמטי שהשפיע על מצב הדמוקרטיה של מדינות שונות. על פי מדד הדמוקרטיה של האקונומיסט, שנת 2020 הייתה השנה הגרועה ביותר לדמוקרטיה העולמית מאז תחילת המדד בשנת 2008. בתקופה זו נבלמו מגמות דמוקרטיזציה במספר מדינות שהראו שיפור לאורך העשורים האחרונים, דוגמת מיאנמר, תוניסיה ודרום אפריקה, בהן בוצעו הפיכות, מאסרים ומגבלות על פעילי אופוזיציה והגברת פעילות של משטרה חשאית שכפופה לשלטון מרכזי.
זכויות האישה
הזכות להשתתף בחיים הפוליטיים – לבחור או להיבחר – לא הוענקה לנשים מחצית הראשונה של המאה ה-19. נשים מן המעמד הבינוני והגבוה שהו בביתן וטיפלו בילדים ובמשק הבית, ובכל הקשור לכלכלתן היו תלויות בגברים. הגבר היה ראש המשפחה והאפוטרופוס על ילדיו ואשתו. לנשים לא הייתה הזכות לרשת, ורכוש המשפחה נחשב לרכושו של הבעל, גם אם היה רכוש שהאישה הביאה עם נישואיה.
בעקבות תהליך התיעוש (שהחל במהפכה התעשייתית) נשים רבות בנות המעמד הנמוך שימשו כפועלות בתעשיית הצמר והכותנה, ועיסוקם הנפוץ ביותר היה עבודה כמשרתות. עד מהרה החלו הנשים בנות המעמד הבורגני (הבינוני) לעבוד כפקידות, זבניות, מורות ואף טלפניות. בממלכה המאוחדת, גרמניה וצרפת נשים החלו גם ללמוד באוניברסיטאות המיוחדות להן.
הפער בין מעמדן הפוליטי הירוד של הנשים לבין מעורבותן הכלכלית והשכלתן הביא לתחילת מאבק למען שינוי עמדתן במהרה. תחילה הן דרשו זכויות פוליטיות שוות לשל הגברים, ולאחר מכן אף דרשו זכות בעלות על הרכוש המשפחתי. כשניצחו במאבקן, שונה החוק: בממלכה המאוחדת (בשנת 1870), בגרמניה (בשנת 1900) ואף בצרפת (בשנת 1907). נשים גם הורשו על פי חוק להיות בעלות רכוש, אך עם זאת עדיין לא ניתנה להן הזכות להיבחר ולבחור. הנשים החלו להיאבק בזכות הבחירה (סופרג') והן כונו בשם "סופרז'יטיות".
טרארלגון
טרארלגון (באנגלית: Traralgon) היא עיר במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. העיר שוכנת 160 ק"מ ממזרח לבירת המדינה מלבורן. אוכלוסיית העיר מנתה 23,834 תושבים במפקד 2011. מקור שמה של העיר כנראה בשפתם של התושבים האבוריג'ינים של האזור ומשמעותו ככל הנראה "נהר הדגים הקטנים".
היסטוריה
מתיישבים אירופאים הגיעו לאזור לראשונה בשנות הארבעים של המאה ה-19 ועד מהרה הוקמו על האדמה הפורייה של האזור חוות בקר לייצור חלב. העיירה הוקמה בראשית שנות השישים וב-1861 נפתח במקום סניף דואר. ב-1877 הושלמה סלילתה של מסילת הברזל שקישרה את טרארלגון למלבורן והדבר גרם לדחיפה כלכלית של העיירה. עד לשנות השלושים של המאה ה-20 המשיכה כלכלתה של טרארלגון להתבסס על חקלאות וב-1936 נפתח ליד העיר מפעל לייצור נייר. העיירה נכללה במסלול ביקורם של המלכה אליזבת השנייה ושל הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו במרץ 1954. ב-1964 הוכרזה טרארלגון כעיר.
כלכלה
הענף הכלכלי העיקרי של העיר הוא התעשייה. בנוסף מתבצעת בקרבת העיר כריית פחם. בעיר פועלת תחנת כוח גדולה המקושרת לרשת הארצית. ענף נוסף הוא ענף היערנות שאליו קשור גם מפעל הנייר המקומי. החקלאות המקומית מבוססת על גידול צמר ומוצרי חלב ועל גידול ירקות.
אנטוני גורמלי
אנטוני גורמלי (באנגלית: Antony Gormley; נולד ב-30 באוגוסט 1950) הוא פסל אנגלי, המפסל ויוצר מיצגים בסגנון מודרני תוך שימוש באלמנטים מסורתיים.
קורות חיים
גורמלי הוא הצעיר במשפחה בת שישה ילדים (ארבע בנות ושני בנים). גורמלי נולד וגדל בקנט שבאנגליה, ולמד במכללת אמפלפורת' שביורקשייר. בין השנים 1968–1971 למד במכללת טרינטי שבקיימברידג' וקיבל תואר בארכאולוגיה, אנתרופולוגיה והיסטוריה של האמנות. לאחר סיום לימודיו נסע להודו ולסרי לנקה ללמוד בודהיזם. גורמלי שב לונדון בשנת 1974 ולמד בבית הספר המרכזי לאמנות (Central School of Art) ובמכללת גולדסמיתס, וכן למד פיסול בבית הספר סלייד לאמנות של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון בין השנים 1977–1979.
יצירות
מרבית יצירותיו של גורמלי עוסקות באספקטים שונים של הדמות האנושית תוך שימוש בגדלים יוצאי דופן של מיצגים ובמיקומים יוצאי דופן להצגת הפסלים. מרבית התבניות לפסלים מבוססות על גוף האמן עצמו.
גורמלי שיתף פעולה עם הכראוגרף אקראם חאן ביצירת פסלים בהם נעשה שימוש ביצירת הריקוד המודרני של חאן.
בין יצירותיו: "שדה", "איש: ברזל", "ענן קוונטי", "מלאך הצפון", "אופק אירועים".