cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונג'ון
מצב
ארגון השימור IUCN ממליץ על מספר פעולות עבור המין: ביצוע מחקרים לשיפור הידע הקיים אודות הביולוגיה ואזורי התפוסה; צמצום האיום הנשקף ממשטרי אש לא הולמים; העלאת המודעות הציבורית לשמירה על המונג'ון; פיקוח הדוק על הגישה לארכיפלג בונפרטה במטרה למנוע הכנסת טורפים פולשים, אוכלי-עשב מתחרים או מחלות לאיים; לחקור את השפעת החתולים על המונג'ון.
ח'שם זנה
ח'שם זנה הוא יישוב בדואי עתידי. היישוב נמצא בסמוך למושב נבטים ובצמוד לכביש 25.
במסגרת המשא ומתן להקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הושג בהסכם הקואליציוני עם הרשימה הערבית המאוחדת כי יישוב זה יוכר כחוקי תוך 45 ימים מכינונה, שזה כאמור ב-28 ביולי 2021.
היסטוריה
ב-2017 הודיעה מקורות על כוונתה להקים את מאגר המים בשטח המצוי בסמוך למגרש של בית משפחת אלעתמין. מפרוטוקול ישיבה שבה השתתפו תושבי הכפר, נציגי מקורות ואנשי הרשות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב, עולה כי העבודות להקמת המאגר הופסקו בתוך זמן קצר וזאת לאחר שהתגלה באזור העבודות בית קברות.
באוגוסט 2019 נודע כי חרף הגילוי, חברת המים הישראלית מקורות רצתה שהעבודות יחודשו, ותמכה בהעתקת הקברים למקום אחר. עם זאת, תושבי הכפר הבלתי מוכר דחו את ההצעה להעתיק את הקברים ועתרו לבית המשפט הגבוה לצדק.
בדצמבר 2020 נדחה דיון על הצעתו של שר הכלכלה והתעשייה (שהיה גם האחראי על הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב), עמיר פרץ להכשיר שלושה יישובים בדואיים בלתי חוקיים שלא מוכרים על ידי הרשויות הישראליות (היישובים הם עבדה, רכמה וח'שם זנה), וזאת לאחר שחלק מהשרים הימנים התנו את תמיכתם בהכשרת הכפרים הבדואיים בהכשרת המאחזים הבלתי חוקיים ביהודה ושומרון.
במסגרת המשא ומתן להקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הושגה הסכמה בהסכם הקואליציוני עם הרשימה הערבית המאוחדת כי יישוב זה יוכר כחוקי תוך 45 ימים מכינונה, שזה כאמור ב-28 ביולי 2021.
הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו
הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו היא רשות לאומית בישראל שמטרתה שימור וטיפוח מורשת הלאדינו. הרשות הוקמה מכוח "חוק הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו" שחוקק על ידי הכנסת בשנת 1996.
מטרות הרשות
מתוך לשון החוק:
פעילות הרשות
הרשות יוזמת ומארגנת כנסים, ימי עיון וערבי מוזיקה ותרבות בתחום הלאדינו. הרשות תומכת בחוגי לאדינו ברחבי ישראל ובקורסים באוניברסיטאות. כמו כן היא מעניקה פרסים לסטודנטים מצטיינים הלומדים את תרבות הלאדינו.
הרשות תומכת בשידורי רדיו בלאדינו בערוץ כאן רק"ע.
במסגרת שמירת הקשר עם הקהילות הספרדיות בעולם הקימה הרשות בשנת 2018 את פרויקט השד"רים. במסגרת הפרויקט מונו נציגים מבין פעילי הלאדינו בעולם, שיציגו את הרשות בפני קהילותיהם, יפיצו מידע על הרשות על מנת לקדם את שפת הלאדינו והתרבות הספרדית, הן ברמה המקומית והן ברמה העולמית.
גדה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שמואל לוי (פירושונים)
{{פירושונים|
פליישמן
פליישמן (Fleischmann) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו קצב.
דיוויזיית הצנחנים השלישית (ורמאכט)
דיוויזיית הצנחנים השלישית (בגרמנית: 3. Fallschirm-Jäger-Division) הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בקרבות החזית המערבית.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-13 בספטמבר 1943 מאלמנטים של דיוויזיות הצנחנים ה-1 וה-2, והועמדה תחת פיקוד ולטר בארנטין. ב-10 ביוני 1944 הגיעו כוחות הדיוויזיה לנורמנדי, ולחמו שם כחלק מקורפוס הצנחנים ה-2 במסגרת הארמייה השביעית, תוך שהם גורמים אבדות כבדות לכוחות בעלות הברית. בספטמבר 1944 לחמו כוחות הדיוויזיה בהולנד במהלך מבצע מרקט גארדן ובגרמניה בקרב על יער הירטגן, ובמהלך הקרב על הבליטה לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-1 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה כחלק מארמיית הפאנצר השישית, וב-15 באפריל 1945 נכנעו כוחות הדיוויזיה בכיס הרוהר.
יחסי ארמניה–קוריאה הצפונית
יחסי ארמניה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין ארמניה וקוריאה הצפונית.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 בפברואר 1992. היחסים בין המדינות לא התרחבו בגלל מחאת ארמניה על הפרות רבות של זכויות האדם בקוריאה הצפונית, תוכנית הנשק הגרעיני והטיפול הקשה באוכלוסיית קוריאה הצפונית. כמה הסכמים לשיתוף פעולה בין המדינות נחתמו במשך השנים.
פאולה, מלכת הבלגים
פאולה (Paola; נולדה ב-11 בספטמבר 1937) היא מלכת בלגיה לשעבר, רעייתו של מלך בלגיה לשעבר אלברט השני ואמו של מלך בלגיה הנוכחי פיליפ.
חייה
נולדה בשם דונה פאולה מרגריטה מאריה אנטוניה קונסיליה רופו די קלאבריה (באיטלקית: Donna Paola Margherita Maria Antonia Consiglia Ruffo di Calabria) בשנת 1937 בחבל טוסקנה שבאיטליה. בתו השביעית של הנסיך רופו מקלבריה, הדוכס השישי של לומברדה. משפחתה של דונה פאולה קשורה למשפחות האצולה העתיקות של איטליה, אשר במשך השנים הוציאו מקרבן אפיפיורים רבים, כמשפחות אורסיני וקולונה ובנוסף היא צאצאית של המרקיז דה לה פאייט. נישאה בשנת 1959 לנסיך אלברט מליאז', אחיו של מלך הבלגים בודואן. בתחילה תוכנן לקיים את החתונה בקריית הוותיקן כשהאפיפיור יערוך את החתונה. אולם לאחר מחאות בבלגיה על קיום הטקס הדתי, לפני טקס אזרחי, כנדרש בבלגיה, ועל קיום החתונה מחוץ לבלגיה, החתונה התקיימה בבלגיה.
לאחר מותו של בודואן, שהיה חשוך ילדים, הוכתרו אלברט השני ורעייתו פאולה למלכי בלגיה. לזוג שלושה ילדים, פיליפ, אסטריד ולורן.
בספטמבר 2018, בהיותה בת 81, עת שהתה בוונציה שבאיטליה עם בעלה, סבלה המלכה פאולה משבץ מוחי.
המלכה פאולה עומדת בראש מספר רב של ארגוני סיוע וצדקה בלגיים.
Just for Laughs
Just for Laughs (בצרפתית: Juste pour rire) הוא פסטיבל קומדיה שנערך מדי שנה בחודש יולי במונטריאול, קוויבק, קנדה, מאז שנת 1983. זהו פסטיבל הקומדיה הבינלאומי הגדול בעולם.
הפסטיבל נוסד ב-1983 על ידי גילברט רוזון כאירוע דו-יומי דובר צרפתית. ב-1985 הצטרף לצוות המנהל של הפסטיבל אנדי נולמן, שהחליט להוסיף לפסטיבל אף אירועים דוברי אנגלית. בעקבות הצטרפותו לצוות המנהל אף התארך משך הפסטיבל לחודש, שבו הציגו אמנים דוברי צרפתית בחצי החודש הראשון, ואמנים דוברי אנגלית בחצי החודש השני. בתוכנית הפסטיבל כלולים קטעים קומיים בינלאומיים וכן קטעים אילמים (אקרובטיקה, פנטומימה ועוד). ב-1999 עזב נולמן את הצוות המנהל של הפסטיבל, אך הוא נשאר בחבר המנהלים של החברה המנהלת את הפסטיבל. ב-2010 חזר נולמן לצוות המנהל, בתפקיד נשיא תחומי הפסטיבלים והטלוויזיה.
במהלך ימי הפסטיבל מופיעים ברחבי מונטריאול, בעיקר ב"רובע הלטיני" (אזור הידוע בתיאטראות, בתי קפה וחנויות בוטיק) אמני רחוב, אמני וודוויל ואמנים אחרים בהופעות קוליות וחזותיות. בערבים מציגים מועדוני הלילה והתיאטראות תוכניות מיוחדות שנועדו לתמוך באמנים. עם מבקרי הפסטיבל נמנים גם ציידי כישרונות ומפיקים, והוא מהווה הזדמנות לחשיפה עבור אמנים צעירים.
החל מ-1996 מתקיים במהלך הפסטיבל גם פסטיבל הקולנוע Comedia, שבו מוענקים פרסים לסרטים קצרים ולסרטים באורך מלא.
מפרצת שארקו-בושאר
מפרצת שָארְקוֹ-בּוּשָאר (או מיקרו-מפרצת; באנגלית: Charcot-Bouchard aneurysm) היא מפרצת בכלי דם קטנים במוח (פחות מ-300 מיקרומטר). רוב המפרצות מסוג זה מתרחשות באזור גזע המוח ומופיעות בהקשר ליתר לחץ דם כרוני. ככל מפרצת, יש להן נטייה לגדול עד שהן נקרעות (על פי חוק יאנג לפלס Young–Laplace equation). קריעה של מפרצת שרקו-בושרד תוביל לדימום במוח הגדול (דימום תוך צרברי), היכול להוביל לשבץ דימומי, המופיע באופן טיפוסי כשיתוק או אובדן תחושה פתאומיים. סוג זה של מפרצת קרוי על שם הרופא הצרפתי שארל-ז'וזף בושאר, אשר גילה אותו במסגרת מחקר לדוקטורט בהנחייתו של ז'אן-מרטן שארקו.
פותחים יום
פותחים יום היא תוכנית הבוקר של רשת 13 שמשודרת אחרי "העולם הבוקר" בימי חול. את התוכנית מגישים אלעד זוהר, ירדן הראל ושיר מורנו.
היסטוריה
פורמט התוכנית מבוסס על התוכנית "פותחים שישי" ששודרה בערוץ 2 ובהמשך ברשת 13 בימי שישי.
לפני עליית התוכנית, שודרה באותה משבצת התוכנית "העולם הבוקר: החיים הטובים". לאחר מספר שבועות בה שודרה הוחלט ברשת להוריד את התוכנית ובמקומה שובצה "פותחים יום".
התוכנית הראשונה עלתה ב-27 בנובמבר 2017. את התוכנית הגישו אלעד זוהר (שעזב את הגשת "העולם הבוקר" על מנת להגיש את התוכנית) ונועה רוזין שהגישו את "פותחים שישי".
מדי פעם מוחלף אחד המגישים על ידי מגישים אחרים בערוץ 13, ובראשן המנחה והדוגמנית ירדן הראל.
בספטמבר 2022 הודיעה רוזין שתעזוב את התוכנית כדי לעסוק בפרויקטים אחרים, היא הוחלפה על ידי ירדן הראל שהפכה למגישה קבועה לצד זוהר אליהם הצטרפה השחקנית שיר מורנו כמחליפה ביום שאחד המגישים אינו נמצא
יעל בר זוהר
יעל בר זוהר זו-ארץ (נולדה ב-29 בינואר 1980) היא דוגמנית עבר, מנחת טלוויזיה, שחקנית, זמרת ורקדנית ישראלית. זוכת פרס מסך הזהב על הנחייתה.
ביוגרפיה
יעל בר זוהר נולדה וגדלה בשכונת רמת אביב שבתל אביב. אביה מנחם בר זוהר שעלה מפולין הוא מורה לחינוך גופני ואמהּ אלה פוגל-בר זוהר היא צברית ואחות ומנהלת מחלקת ילדים בבית חולים דנה-דואק לילדים שבאיכילוב. לה אחות גדולה בשם מיכל. בר-זוהר למדה בבית הספר אליאנס, שברמת אביב. במהלך לימודיה בתיכון באליאנס תל אביב, הייתה חברה בלהקת השכנים של צ'יץ', שם שיחקה ב-1995 במחזמר "דוד" בתפקיד בת שבע. הוריה התגרשו כשהייתה בת 18.
במאי 1999 התגייסה לצה"ל, על תקן אמנית מצטיינת (צה"ל התיר לה להשתתף בתוכניות טלוויזיה ובפסטיגל), והיא שירתה כמפיקת סרטי הדרכה ביחידת ההסרטה של חיל האוויר, והשתחררה לאחר כשנה ב-15 במאי 2000.
הנחיה
בעקבות הצלחתה בקרב בני הנוער ובמקביל למשחק בסדרת הדרמה "רמת אביב גימל", הפכה יעל בר זוהר גם לכוכבת ילדים.
בין השנים 1996–1997 היא הנחתה יחד עם מיכאל הנגבי את התוכנית "טושטוש" בערוץ 2, שיועדה לבני נוער.
בשנת 1997 הגישה לצדו של צ'רלי בוזגלו את תוכנית הבידור המוזיקלית "ערוץ 3 בעיר" ב-HOT3. התכנית שודרה בשידור חי וירדה מן המרקע לאחר תשעה פרקים. בשנת 1997 היא הצטרפה לצוות מנחי ערוץ הילדים והנחתה בערוץ עד 1999, במסגרתה הנחתה את התוכניות "הכיתה המעופפת", "ששטוס", "7 בול", "כדור פורח" ועוד.
בשנת 2014 השתתפה בתוכנית המציאות "הצילו! אני לא יודע לבשל", ששודרה בערוץ 2 של קשת.
בשנת 2015 הנחתה בר זוהר ביחד עם סנדרה רינגלר גרסה מחודשת של התכנית "מהפך" בערוץ 2.
ביום העצמאות 2021, הנחתה בר זוהר את טקס הדלקת המשואות לצד דידי הררי.
בדצמבר 2021 עזבה את תפקידה כמנחה ברשת 13 בעקבות השתתפותה בעונה השמינית של "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12.
משחק
בשנת 1995 החלה לשחק באופרת הסבון של זכיינית ערוץ 2, טלעד - "רמת אביב גימל" בדמותה של שרון לינוביץ', בתה של עידית (גילת אנקורי) ובתו החורגת של מייק (שלמה סדן). הסדרה ירדה לאחר 6 עונות בשנת 2000. בעקבות השתתפותה של בר זוהר בסדרה, היא הפכה לאחת הנשים הבולטות בעולם הבידור הישראלי.
בשנת 1996 הופיעה במופע הפסטיגל וזכתה במקום הראשון באותה שנה עם השיר "החיים הם קרקס". בשנת 1998 הופיעה בשנית בהפקה ובכך הופיעה שוב בשנתיים שלאחר מכן: בפסטיגל המילניום (1999, שם זכתה במקום הראשון גם כן עם השיר "כוכב האהבה") ובצעצוע של פסטיגל (2000, גם שם זכתה בר זוהר עם השיר "הפיה הקסומה").
בשנת 2001 שיחקה בסדרת הטלוויזיה הקומית "שחר" ברשת HOT, בדמותה של המורה למחול אריאל קצב, לצידו של איתי שגב.
בשנת 2003, השתתפה בפסטיגל כאמנית אורחת עם השיר "כוכב המדבר".
בשנת 2005 שבה לשחק באופרות סבון, כאשר שיחקה בתפקיד הראשי בטלנובלה "טלנובלה בע"מ" שיצרו גל זייד, סיגל אבין ודרור נובלמן ל-HOT3. באותה שנה הופיעה בפעם השביעית במופע הפסטיגל, "פסטיגל גיבורי על" שם שרה את שיר הנושא בחלק הראשון לצד שירי מימון והראל סקעת וכיכבה בתפקיד הראשי עם השיר "אהבה היא קסם", שהגיע למקום השני.
בשנים 2008–2009 שיחקה בסדרת הדרמה היומית "חשופים" בערוץ HOT3, בתפקיד הראשי בשתי עונותיה של הסדרה, בתור מגישת החדשות גלי ארזי.
בשנת 2009 חזרה בר זוהר להפקת הפסטיגל לאחר שלוש שנים של היעדרות, גם בשנה זו שרה בר זוהר את שיר הנושא בחלק הראשון והופיעה עם השיר "כן את יכולה", שהגיע למקום השלישי.
בשנת 2012 הופיעה בפסטיגל וביצעה בו את השיר "אור גדול" שהגיע למקום הרביעי.
בשנת 2013 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "בננות" בבימויו של איתן פוקס והתארחה בעונה השנייה של הסיטקום "המשרד" בערוץ Yes Comedy, המבוססת על סדרה בריטית באותו שם. בחנוכה באותה השנה היא גילמה את שלגייה בהצגה "שלגייה והצייד", לצד בעלה גיא זו-ארץ, חנה לסלאו, טל מוסרי וגלית גוטמן שביים צדי צרפתי וכתב אסף אשתר.
הופיעה במחזות הזמר "מרי לו" (הבימה 2002), "טרזן וג'יין" (2004) ו"היפה והחיה" (2006). בשנת 2010 כיכבה במחזמר "לילה לא שקט" המבוסס על שיריו של שלמה ארצי עד שהחולפה בשחקנית רונה לי שמעון. בשנת 2011 הופיעה במופע "מותק של פסטיבל 4". הגרסה הצעירה של הפסטיגל, שכן ניהלה עם המופע מגעים באותה שנה.
בשנת 2015 הופיעה בפעם השנייה בהצגה "מותק של פסטיבל 8 - חגיגה בעולם המים". בשנת 2017 השתתפה בסדרת הפנטזיית-מתח לנוער "כדברא" בניקלודיאון למנויי yes, בה גילמה את דמותה של לארה. בסוף אותה שנה, החלה לשחק לצד בעלה גיא זו-ארץ במחזה של תיאטרון הבימה "פעם בשנה" בבימויו של אלון אופיר ובתרגומו של שמוליק לוי. בשנת 2019 שיחקה בתור איה שיקלר בסרט קומי "אול אין" שביימו יהונתן בר אילן ורועי ורנר.
בשנת 2020 השתתפה בר זוהר בפעם התשיעית בפסטיגל. במסגרת חגיגות ה-40 של המופע גויסו כוכבי עבר להשתתף לצד הכוכבים העכשוויים, בר זוהר גם כן נקראה על כך שהופיעה בפסטיגל במשך תשע פעמים, והיא חידשה במופע את השיר "כן את יכולה" וכן הנחתה קטעי קישור לצד עודד מנשה.
בשנת 2021 השתתפה בסדרה "בעלת החלומות".
דוגמנות
בר זוהר החלה את דרכה בטלוויזיה בישראל בילדותה, בהופעות בתשדירי שירות לזהירות בדרכים ולחלב. פריצתה הגדולה החלה בשנת 1995, בגיל 15, כשהחלה להופיע בפרסומות שונות, ובהן פרסומת ליצרנית בגדי הים הישראלית "פלפל".
בשנים 2002–2005 הובילה את קמפיין האופנה של חברת האופנה הישראלית "פוקס".
בשנים 2008–2015 הייתה הפרזנטורית של חברת הסבונים והטיפוח הישראלית "ללין".
בשנים 2018–2019 היית הפרזנטורית של חברת התכשיטים הישראלית "מגנוליה".
מוזיקה ומחול
מגיל צעיר השתתפה בלהקת שבט הצופים בשכונת מגוריה, ומאוחר יותר בלהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'" בין השנים 1991–1996.
בשנת 1997 השתתפה בקלטת הווידאו לילדים "רדיו גן", שהיוותה ברובה מחווה לשירי פסטיבלי שירי הילדים השונים. זמן קצר לאחר צאת הקלטת, שהופצה על ידי חברת MCI, פרץ סכסוך משפטי בין בר זוהר לחברת NMC שהייתה אמורה להוציא לאור את אלבום הפסקול של הקלטת בשמה ובקולה. בסופו של דבר הוא הוקלט מחדש על ידי הזמרת חני דינור (שהייתה חתומה ב-NMC ו"הושאלה" על ידי MCI) ויצא לאור כאלבום סולו שלה, ללא מעורבותה של בר זוהר.
בר זוהר זכתה 3 פעמים בפסטיגל והופיעה בו 9 פעמים בשנים: 1996, 1998, 1999, 2000, 2003, 2005, 2009, 2012 ו-2020. בשנים 2005, 2009 ו-2012 ביצעה את שיר הנושא בחלק הראשון מלבד שיר שמתמודד לתחרות השירים.
בשנת 2017 הוציאה את השיר "רק הירח" אותו שרה עם בעלה גיא זוארץ במסגרת צילומי הישרדות והגעגועים לבית.
עיסוקים אחרים
בספטמבר 2020 פתחה ערוץ ביוטיוב, שבו היא נותנת עצות ומדריכה בנוגע לפרסום בגיל צעיר.
חיים אישיים
בשנת 2005 נישאה לשחקן והמנחה גיא זו-ארץ, ולהם שני בנים ובת.
מנדי וייס
מנדי וייס או מענדי וייס הוא זמר חסידי ישראלי.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2019 (לאחר 13 שנים בתעשיית המוזיקה, בעיקר כזמר חתונות) הוציא את אלבום הבכורה שלו אלע אלע. באלבום לחנים של הרשי ויינברגר, פינקי ובר, הרשי רוטנברג, נפתלי שניצלר, ומאיר אדלר, את השיר ה-12 באלבום "כי לא ידח" הלחין מנדי לראשונה בעצמו. כשעל העיבודים נפתלי משה שניצלער, יואלי דיקמן, מאיר אדלר, משה לאופר, צבי בלומנפעלד (פריילעך) ועוד. המקהלות שליוו את האלבום, מקהלת ידידים העולמית, מקהלת נרננה ומקהלת הילדים שיר ושבח. את עטיפת האלבום צייר הצייר החסידי מענדי ירוסלבסקי.
במשך שנת 2019 השתתף מנדי ב2 אלבומים בולטים בסוגת המוזיקה החסידית, באלבום טביעת אצבע לחני ר' ישראל באדאנסקי בהפקת נפתלי משה שניצלר, ובהשתתפות גדולי הזמר החסידי בישראל ומחוצה לה, ביניהם: שמילי אונגר, בני פרידמן, ליפא שמלצר ונוספים. כמו כן השתתף באלבום לב אל הנשמה של ר' משה חזקיה וייס, בהשתתפות גדולי הזמר, כמו שמילי אונגר, אברהם פריד, מרדכי בן דוד, מוטי שטיינמץ ונוספים.
בשנת 2020 במהלך מגפת הקורונה הוציא שיר חיזוק "יאמר לצרותינו די" - השיר מבטא תפילה לה', אמונה וביטחון בה'. את השיר הלחין לו ידידו בנצי שטיין.
בשנת 2020 המסגרת קמפיין הבחירות לכנסת ה-23 שר מנדי יחד עם מקהלת נרננה בלחן של אלי קליין ואיצי ברי את ג'ינגל הבחירות של מפלגת אגודת ישראל תחת הסלוגן "זכות הקיום זה הכל". בשנת 2021 במסגרת קמפיין הבחירות לכנסת ה-24 שר מנדי יחד עם רולי דיקמן את ג'ינגל הבחירות של מפלגת יהדות התורה תחת הסלוגן "קודם כל חרדי, זו גדולתו זו גאוותנו" את הג'ינגל הדביקו על לחן השיר "שימו לב אל הנשמה" בלחן של ר' משה חזקיה וייס, וביצוע מקור של שמילי אונגר.
ב-2021 השתתף מנדי בקמפיין השיווקי של חברת עלית בהקשר העברת כל המוצרים לכשרות המהודרת של העדה החרדית, תחת הסלוגן "שפע רב בכל העולמות", כחלק מהקמפיין השיקו קליפ שצולם במפעלי השוקולד של עלית בהשתתפות מנדי, מידד טסה, פנחס ביכלר ומקהלת מלכות.
שיתוף פעולה בולט בין מנדי למקהלת מלכות ולעומד בראשה פנחס ביכלר, מתבטא בעיקר כשמנדי משמש כסולן בהופעות רבות של המקהלה, ובהשתתפות של מנדי בקליפים של המקהלה ובאלבומים שלה היוצאים מידי חג.
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל הוא ארגון הגג של תשעת מרכזי הסיוע הפועלים ברחבי ישראל. מרכזי הסיוע מעניקים סיוע, ליווי ותמיכה לנפגעות ולנפגעי אלימות מינית, ומפעילים את קווי הסיוע 1202 (נשים), 1203 (גברים) ואת קולמילה, מערך הסיוע הכתוב בצ'אט ובווטסאפ.
איגוד מרכזי הסיוע עצמו פועל לקידום מדיניות במגוון נושאים הקשורים לזכויות נפגעות ונפגעים ולמיגור תופעת הפגיעה המינית בישראל.
מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית
מרכזי הסיוע מפעילים קשת רחבה של מענים לנשים ולגברים שעברו פגיעה מינית ולקרוביהם, ומטפלים ביותר מ-50 אלף פניות מדי שנה. בנוסף, מפעילים מרכזי הסיוע תוכניות חינוך, מניעה והתערבות בתוך הקהילה המקומית ובשיתופה, מתוך תפיסה שהדרך הטובה ביותר לטפל בפגיעה מינית היא למנוע את התרחשותה מראש.
קווי הסיוע שמפעילים המרכזים כלולים במוקדי החירום הלאומיים של ישראל, והשיחה אליהם מתבצעת ללא עלות.
מענים לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית
מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית פועלים מספקים קשת רחבה של מענים לנשים ולגברים שעברו פגיעה מינית ולסביבתם הקרובה, ובהם:
לנוכח הרגישות של פנייה לסיוע בעקבות פגיעה מינית, מפעילים מרכזי הסיוע שירותים ייעודיים לגברים, לדתיים/ות ולחרדים/ות, לדוברי/ות ערבית ולכבדי/ות שמיעה.
מרכזי הסיוע מעניקים סיוע, תמיכה וליווי גם למשפחות ובני זוג של נפגעות ונפגעים, שמתמודדים בעצמם עם השלכות הפגיעה המינית ועם הצורך לתמוך ולהיטיב עם היקרות והיקרים להם.
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית פועל לקידום זכויות ושירותים לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית ברמה מערכתית, המשלימה את העבודה הפרטנית שמתבצעת במרכזים האזוריים. בין תחומי הפעילות של האיגוד:
היסטוריה
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית נוסד בשנת 1990 כארגון גג, המאגד תחתיו תשעה מרכזי סיוע מקומיים.
מרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית הראשון מסוגו בארץ הוקם בתל אביב בשנת 1977 על ידי התנועה הפמיניסטית, בעקבות התאבדותה של סטודנטית באוניברסיטת תל אביב, אם לילד, אשר באפריל 1976 חזרה לביתה מיום לימודים ונאנסה באזור השדות המקיפים את האוניברסיטה בשעות הצהריים. לאחר שפנתה למשטרה היא נחקרה במשך שעות ואחר כך נשלחה למכון הפתולוגי באבו כביר לבדיקה גופנית. במכתב ההתאבדות ציינה האישה כי נאנסה פעמיים: פעם על ידי התוקף ופעם על ידי המשטרה. כמו הרבה נפגעות תקיפה מינית אחרות באותה תקופה, לא היה לה לאן לפנות. לפיכך, הוחלט להקים מרכז שיעניק אוזן קשבת ותמיכה לכל נפגעת המבוסס על העיקרון – "את לא לבד", בתקווה שהפניות למרכז יפרצו את מעגל השתיקה, הבדידות והבושה המאפיינים את תחושתן של נפגעות רבות. המרכז הוקם על ידי מתנדבות ותוך מספר שנים הוקמו מרכזים נוספים בירושלים, חיפה, באר שבע והרצליה. באותן שנים הגיע המימון לפעילות מהקרן החדשה לישראל ותרומות של אנשים פרטיים.
ב-1988 הוקם מסל"ן - מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ואלימות, נגב (מסל"ן), בידי ליזה ניקולאיצ'וק, פסיכולוגית שעלתה לארץ מקייב שבאוקראינה. מסל"ן היה המרכז הראשון שהפעיל קו סיוע בשפה הרוסית. ב-9 באוגוסט 2010 קיבלה מסל"ן את אות הנשיא למתנדב המוענק על ידי נשיא המדינה. זהו אות יוקרתי המוענק אחת לשנה, למתנדבים יוצאי-דופן בחברה הישראלית.
בינואר 1996, בלחץ האיגוד, הוארכה תקופת ההתיישנות על ביצוע עבירות מין בתוך המשפחה. על פי התיקון לחוק העונשין, קורבנות של עבירות מין רשאים לתבוע את התוקף עד הגיעם לגיל 28, ובלבד שלא עברו יותר מעשר שנים מאז ביצוע העבירה האחרונה. ב-2003 הצליחו מרכזי הסיוע להביא להארכה נוספת של תקופת ההתיישנות, המאפשרת לנפגעים להתלונן במשטרה עד הגיעם לגיל 38.
בשנת 2004 הוקם בירושלים "קו הסיוע לגברים דתיים וחרדיים נפגעי תקיפה מינית", לאחר שלמרכז בתל אביב התברר שכ-25% מקרב הפונים לקו הסיוע הם הגברים הם דתיים או חרדים והיה צורך לגייס מתנדבים דתיים או חרדים, מתוך מחשבה שפנייה לאדם דתי תקל על הנפגע.
קווי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית
מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית מפעילים מספר קווים ושירותי סיוע המיועדים לנשים ולגברים שעברו פגיעה מינית.
מרכזי הסיוע המאוגדים תחת האיגוד
בישראל פועלים ארגוני תמיכה רבים לנפגעי אלימות מינית, כמוקדי חירום ולסיוע ממושך יותר. תשעה מרכזי סיוע ברחבי הארץ מאוגדים תחת האיגוד: ארגונים שאינם פועלים במסגרת האיגוד:
יחסי ונואטו–ישראל
יחסי ונואטו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת ונואטו למדינת ישראל.
לישראל ישנו שגריר למדינה, טיבור שלו-שלוסר, שאינו מוצב בונואטו אלא פועל ממשרד החוץ בירושלים ואחראי לכל איי האוקיינוס השקט, בעוד וונואטו מיוצגת בישראל דרך קונסול הכבוד שלה, בני קובו.
היסטוריה
ונואטו וישראל כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1993.
ב-2011 ביקר בישראל נשיא ונואטו לשעבר, לולו אביל, וב-2012 ביקר בישראל ראש הממשלה סאטו קילמן. במהלך ביקורו חתם קילמן על הסכם בילטרלי בין שתי המדינות עם סגן ראש הממשלה ושר החוץ אביגדור ליברמן בבירה ירושלים.
בספטמבר 2016 נועד ראש ממשלת ונואטו שרלוט סלבאי עם עמיתו הישראלי בנימין נתניהו, בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק. השניים דנו בסוגיות של שיתוף פעולה דו-צדדי.
בשלהי מאי 2017 חתם נשיא ונואטו, הנזיר בולדווין לונסדייל, על מסמך המכיר בירושלים כ-"בירתה הבלעדית והבלתי ניתנת לחלוקה של ישראל".
ונואטו והארגון לשחרור פלסטין
ונואטו הכירה בעצמאותה של מדינת פלסטין ב-21 באוגוסט 1989. ב-19 באוקטובר 1989 נכונו יחסים דיפלומטיים בין ונואטו לארגון לשחרור פלסטין ועל מדינת האיים היה אמון שגריר פלסטיני לא-תושב שעבד בקנברה שבאוסטרליה.
בשנת 2011 הייתה ונואטו לאחת מ-15 מדינות שהצביעו נגד בקשתה של הרשות הפלסטינית לחברות באונסק"ו, כחלק מרצונה להכרה בינלאומית רחבה יותר. שר החוץ לשעבר של ונואטו, ג'ו נטומן, הביע פליאה על עמדת ממשלתו, ואמר כי הדבר נוגד את תמיכתה ארוכת הטווח של ונואטו ברשות הפלסטינית. הוא העלה את הנושא בדיון בפרלמנט של ונואטו, שבמהלכו הבטיח לו ראש הממשלה סאטו קילמן כי "ישקול מחדש את ההחלטה". בהזדמנות זו הבהיר קילמן את עמדתה של ממשלת ונואטו בנוגע לסוגיה הפלסטינית ואמר כי "ונואטו תמיד תתמוך בזכותם של הפלסטינים להקמת מדינה לאומית, בו בזמן עם קיומה של ישראל כמדינה עצמאית בגבולותיה הבטוחים".
מנגבי אדום כיפה
מאפיינים
אורך גופו של הזכר הוא 47 עד 67 סנטימטרים כולל הזנב שאורכו 40 עד 75 סנטימטרים ומשקלו 7 עד 12.5 קילוגרמים ואילו אורכה של הנקבה 46 עד 59 סנטימטרים ומשקלה 4.5 עד 7 קילוגרמים. הפרווה והזנב של המנגבי בצבע אפור-לבן. המנגבי בעל ראש בצבע אדום ומכאן שמו. המנגבי שוכן עצים ויורד לעיתים רחוקות לקרקע היער. המנגבי חי בקבוצות הכוללות כמה זכרים, נקבות והצאצאים שלהן. המנגבי חי ביערות הגשם של אפריקה המשוונית וניזון בעיקר מפירות, אגוזים כמו אגוז קולה, זרעים, עלים אך גם מחסרי חוליות קטנים כמו חרקים. לאחר 175 ימים של היריון הנקבה ממליטה צאצא אחד בלבד שמגיע לבגרות בגיל 3 שנים אצל הנקבה ו5 עד 7 שנים אצל הזכר. הטורפים העיקריים של המנגבי הם שימפנזות, נמרים, חתול זהוב אפריקני, עיט כתר ופיתון סלעים אפריקני. תוחלת החיים של המנגבי בטבע אינה ידועה אך בשבי הוא חי עד 30 שנים. המנגבי נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה עקב ציד ובירוא יערות.
ארכיוני ארולזן – מרכז בין-לאומי אודות רדיפות הנאצים
ארכיוני ארולזן – מרכז בין-לאומי אודות רדיפות הנאצים (Arolsen Archives – International Center on Nazi Persecution), או, בשמו הקודם: שירות האיתור הבין-לאומי (International Tracing Service; בראשי תיבות: ITS) הוא ארכיון ומרכז מידע ותיעוד אודות פשעי הנאציונאל-סוציאליזם וגורלם של הניצולים לאחר שחרורה של אירופה. למעלה מ-30 מיליון המסמכים השמורים בארכיון מספקים לנרדפים לשעבר ולקרוביהם מידע פרטני אודות מאסר, עבודות כפייה והתקופה שלאחר השחרור. ארכיון ה-ITS מהווה בנוסף מוקד למחקר היסטורי. כדי להתמודד עם משימותיו, משתף ה-ITS פעולה עם מוסדות הנצחה ומחקר רבים ברחבי העולם.
ה-ITS מופעל על ידי ועדה בין-לאומית שמיוצגות בה איטליה, ארצות הברית, בלגיה, בריטניה, גרמניה, הולנד, יוון, ישראל, לוקסמבורג, פולין ו-צרפת. פעילותו של שירות האיתור הבין-לאומי ממומנת על ידי משרד התרבות והתקשורת הגרמני (BKM).
החל מ-2013 פועל ה-ITS בשותפות עם ארכיון המדינה הגרמני (Bundesarchiv).
היסטוריה
ב-1 ביולי 1947 הועבר ניהול המשרד לארגון הפליטים הבין-לאומי. ב-1 בינואר 1948 שונה שמו לשם הנוכחי - שירות האיתור הבין-לאומי. באפריל 1951 סמכויות הניהול של השירות הועברו אל הוועדה העליונה של בעלות הברית לגרמניה. לאחר סיום הכיבוש של גרמניה ב-1954, הוכפף השירות מינהלתית לצלב האדום.
בשנת 2014 התקבל ה-ITS כשותף קבוע בכוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה (IHRA).
מענה לפניות
בירור גורלם של נרדפי המשטר הנאצי, חיפוש קרובים ומענה לפניות של ניצולים וקרוביהם בנוגע לגורלם של בני משפחותיהם הן מטלות הליבה של הארגון. למעלה מ-70 שנים מתום מלחמת העולם השנייה ממשיך הארגון לקבל למעלה מ-1,000 פניות מדי חודש מכל קצוות תבל. מרבית הפניות הן של בני הדור הצעיר, אשר מבקש מידע אודות גורלם של בני משפחותיהם בתקופת מלחמת העולם השנייה. לצד מידע פרטני אודות גורלם של בני המשפחה והעתקים של התיעוד הרלוונטי המצוי בארכיון ה-ITS, מספק השירות גם אודות הרקע ההיסטורי. ניתן לפנות בבקשת מידע לאיתור גורלם של בני משפחה באתר האינטרנט של ה-ITS.
שירות האיתור של הארגון, אשר פועל זה למעלה מ-70 שנים מאחד כ-30 משפחות מדי שנה. השירות מאפשר מפגש בין קרובי משפחה שלא זכו להכיר זה את זה בשל צעדי רדיפה כשילוח לעבודות כפייה או הגירה. בתחום איחוד המשפחות פועל ה-ITS בשיתוף פעולה צמוד עם משרדי האיתור המקומיים של ארגון הצלב האדום, הסהר האדום ומגן דוד אדום.
ה-ITS מספק מידע אודות קבוצות נרדפי הנאצים הבאות:
גישה למסמכי ה-ITS
ה-ITS החל בדיגיטציה של כלל התיעוד בארכיון כבר בשנת 1998. הזרז העיקרי לפרויקט הדיגיטציה היה זירוז הטיפול בפניות, כמו גם שמירה על התיעוד המקורי וביטול הצורך להשתמש בו לצורך העבודה היומיומית. חלקים רבים מהארכיון נגישים דיגיטלית. ה-ITS מנצל כיום את הדיגיטציה הנרחבת כדי לאפשר גישה קלה ככל היותר לאוסף המסמכים העצום שברשותו. מאז פתיחתו של הארכיון בשנת 2007 ושינוי אופיו של ה-ITS משירות איתור למרכז תיעוד אודות פשעי הנאציונאל-סוציאליזם עמל הארכיון לגוון את דרכי הגישה לתיעוד המצוי ברשותו, אשר אורכב לצרכיו הפרטניים של שירות איתור העוסק בגורלם של פרטים.
במאי 2019 הועלה לראשונה לאינטנרט מאגר של עשרה מיליון מסמכים הכולל תיעוד ממחנות ריכוז וטרנספורטים, כולל רשימות מתים וניצולים. בהמשך יועלו תיקי חיפוש קרובים ורשימות עקורים ועובדי כפייה.
מחקר
ה-ITS יוזם ותומך בפעילות מחקרית, סדנאות מחקר, אוצר תערוכות ומפרסם מחקרים ומאמרים בתחום העסוק שלו. עובדי מחלקת המחקר של הארגון עונים לפניות של חוקרים ומדריכים חוקרים המבצעים מחקר במטה הארגון בבד-ארולזן. פניות מחקריות ל-ITS ניתן להגיש באופן מקוון.
חינוך
ה-ITS מפתח תוכניות לימוד לבתי ספר, מוסדות הנצחה ומוסדות חינוך אחרים. נדבך משמעותי בעבודת החינוך של ה-ITS מההות סדנאות העבודה שמתקיימות בו מעת לעת, בהם נוטלים חלק משתתפים ממוסדות מגוונים. ה-ITS מפרסם חומרים חינוכיים מגוונים.
ארכיון ה-ITS
אוספי הארכיון: ארכיון ה-ITS הוא אחד מהאוספים הגדולים ביותר של תיעוד אודות הקרבנות האזרחיים של השלטון הנאצי. האוסף כולל יותר מ-30 מיליון מסמכים, חלקם מהשנים 1933–1945 וחלקם מהשנים שלאחר המלחמה. המסמכים מנכחים את ממדי הרדיפה והרצח שבוצעו על ידי השלטון הנאצי, ואת היקף ניצול כח העבודה של אזרחי הארצות שנכבשו על ידי גרמניה במהלכה של מלחמת העולם השנייה.
לאוספי הליבה של הארכיון מצטרפים מסמכים רבים המתעדים את פעולות האיתור כמו גם את הטיפול בעקורים לאחר המלחמה. מקום של כבוד בין אוספי הארכיון שמור לכרטסת השמות המרכזית המכילה כ-50 מיליון כרטיסים אשר מתייחסים לכ-17.5 מיליון איש. עד להקמתו של מאגר המידע הדיגיטלי, הייתה הכרטסת- כלי העבודה העיקרי של שירות האיתור.
אוסף ייחודי נוסף בין אוספי ה-ITS הוא אוסף החפצים שלו, הכולל חפצים שנלקחו מאסירים במחנה הריכוז דכאו ומחנות ריכוז אחרים (רוב רובם של החפצים הם של אסירים לא יהודים). ה-ITS עמל על איתורם של בעלי החפצים ויורשיהם, על מנת להשיב להם את החפצים. גרסה דיגיטלית של אוסף זה הועלתה במלואה לארכיון המקוון של ה-ITS.
בישראל
בישראל מופעל השירות על ידי יחידת האיתור הבין-לאומית של מגן דוד אדום בשיתוף עם יד ושם. במסגרת היחידה הוכשרו קציני איתור בקורס שנערך בהשתתפות הצלב האדום הבין-לאומי, אשר מגן דוד אדום הוא חלק ממנו. שירות האיתור הבין-לאומי שימש כאחד ממקורות המידע עבור המדור לחיפוש קרובים של הסוכנות היהודית.
ביקורת ומחלוקת
במהלך השנים נמתחה כלפי השירות ביקורת על כך שאינו פותח את גנזכיו לציבור. השירות, בגיבוי הממשל בגרמניה, הסתמך על חוק הארכיבים הגרמני, המחייב תקופה של מאה שנים לפני שחרור רשומות, ממניעים של צנעת הפרט. המבקרים משיבים מנגד, כי הארגון הוקם על ידי הצלב האדום ומצוי באחריותו ועל כן אינו כפוף לחוק הגרמני.
הועלתה אף טענה כנגד גרמניה ושירות האיתור הבין-לאומי כי אינם פותחים את הארכיבים על מנת להסתיר מידע אודות השואה. המבקרים מצטטים את העובדה כי כל אחת עשרה המדינות החברות בוועדה המפקחת על השירות אישרו את הצהרת סטוקהולם מינואר 2000, הכוללת קריאה לפתיחת ארכיונים מתקופת השואה. הודעה לעיתונות של מוזיאון השואה האמריקאי מ-7 במרץ 2006 האשימה כי "בפועל, שירות האיתור הבין-לאומי והצלב האדום סירבו בעקביות לשתף פעולה עם מועצת הוועדה הבין-לאומית והותירו את הארכיב סגור".
בתחילת 2006 מספר מאמרי עיתונים העלו תהיות לגבי טיב הניהול של השירות ולגבי המניעים לפיגור שנצבר בטיפול בפניות, בהציגן טיעונים כי התנהלות זו נובעת ממניעים של הכחשת השואה.
החל משנת 2007 נפתח הארכיון לקהל הרחב ואוספיו מונגשים בחלקם באופן מקוון, בכך הפכו הטענות על סגירות נחלת העבר.
ביואיק Y ג'וב
ביואיק Y ג'וב (באנגלית: Buick Y-Job) היא מכונית קונספט בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית ביואיק, חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס אשר הוצגה בשנת 1938 ב-ארצות הברית
יצירת מכונית הקונספט הראשונה בתעשיית הרכב הייתה יצירתו של המעצב הראשי של ג'נרל מוטורס Harley Earl שנבנתה על גבי שלדת ביואיק משנת 1937.
Harley Earl ביקש לשלב את חזון הרכב שלו עם טכנולוגיות ותכונות חדשות כדי ליצור אמת מידה לעיצובים עתידיים. מאפיינים כמו פנסים נסתרים, ידיות דלתות סומרות, וחלונות המופעלים על ידי חשמל, כל אלה מצאו את דרכם למכוניות ייצור.
תזמורת צה"ל
תזמורת צה"ל היא יחידה בצבא הגנה לישראל המהווה תזמורת צבאית. ביחידה משרתים נגנים וזמרים בשירות חובה אשר עברו בהצלחה את הבחינות המקצועיות לתזמורת טרם הגיוס לצה"ל. עיקר פעילות התזמורת מתבטא בהופעה בטקסים צבאיים, ביקורים רשמיים ומשמרות כבוד, אך לצד כל אלה נוהגת התזמורת גם להופיע בפני הציבור במסגרות שונות של תרומה לקהילה.
תזמורת צה"ל היא התזמורת היחידה בצבא ההגנה לישראל ומנהלה המוזיקלי, נכון ל-2023, הוא רום שמיר.
היסטוריה
התזמורת הוקמה ב-1948 על ידי המלחין עמנואל עמירן פּוּגָצ'וֹב, בשמשו כקצין האחראי על נושא המוזיקה בצה"ל. עם הקמת צה"ל התזמורת הורכבה ממספר תזמורות קטנות שפעלו עד אז: תזמורת חטיבת אלכסנדרוני בניצוחו של אוטו גרוניך, תזמורת התותחנים בבסיס החיל בצריפין (שאותה פוגצ'וב הקים ביוזמה משותפת עם מפקד חיל התותחנים, שמואל אדמון-רפופורט ואהרן שפי, חצוצרן ואיש החיל, היה המדריך-המנצח הראשון שלה), תזמורת הבריגדה, והתזמורת הסימפונית של חטיבת גבעתי, בניצוחו של שמעון מישורי. תזמורות אלו היוו את היסודות לתזמורת צה"ל, אותה יסד עמירן יחד עם רב-סרן יעקב נעים. לפני הקמת המדינה, קדמו לתזמורות אלו "תזמורת ההגנה" שנהגה לקיים חזרות בבניין בית הספר "תל חי".
מנצחה הראשון של התזמורת היה יצחק מוזה, נגן כלי נשיפה ועולה חדש מברית המועצות. מוזה היה בוגר קורס יוקרתי לניצוח על תזמורות צבאיות בלנינגרד ועלה לארץ בינואר 1949. ב-4 במאי 1949, השתתפה התזמורת במצעד שלא צעד.
לאחר מספר חודשים בניצוחו של יצחק מוזה, עבר שרביט הניצוח לשלום רונלי-ריקליס, ששימש בעבר כמנצחה של תזמורת הבריגדה. רונלי-ריקליס הקפיד על קשת רחבה של רפרטואר, מיצירות קלאסיות ועד מודרניות וגם מוזיקה קלה, וכיהן בתפקיד עד 1961. בשנים 1953–1955 שימש נעם שריף, במהלך שירות החובה שלו, כעוזרו של רונלי-ריקליס.
לאחר פרישתו של רונלי-ריקליס החליף אותו מי שהיה מימיה הראשונים של התזמורת מעבדה ומתזמרה הראשי, יצחק "זיקו" גרציאני. גרציאני ניצח על התזמורת במשך שנים רבות (1962–2003) והיה למעשה אחד מסמליה. גרציאני היה נגן חצוצרה, ושירת בעצמו כחייל בתזמורת צה"ל, בין השנים 1948 ו-1952 וסיפק שירותים גם בתקופה שבין 1952 ל-1962, כאיש מילואים.
כשלושה חודשים לפני שנפטר, בשנת 2003, פרש גרציאני משירותו ארוך השנים בצה"ל. החליף אותו סא"ל מיכאל יערן, שניצח על התזמורת מאז ועד לפרישתו לגמלאות בשנת 2013.
ב-29 ביולי 2013 הועבר שרביט המנצחים לרס"ן נעם ענבר, שניצח על התזמורת מאז ועד להתפטרותו בינואר 2018.
ב-25 באפריל 2018 הוכרז רום שמיר כמנצח הבא של תזמורת צה"ל. הוא נכנס לתפקידו ב-4 בספטמבר אותה שנה.
בשנת 2018 קיבלה התזמורת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
מאפייני התזמורת
בשונה מרוב התזמורות הצבאיות בעולם, בתזמורת צה"ל משרתים נגנים שהם חיילים בשירות החובה שלהם, ולא חיילים בשירות קבע.
ביחידה משרתים חיילים וחיילות בעלי ניסיון מוזיקלי. בסיס היחידה הוא מחנה אביב שברמת אביב. בנוסף לתזמורת, בצה"ל קיימות גם מקהלת הרבנות הצבאית ולהקות צבאיות נוספות. ההבדל בין תזמורת צה"ל לשאר הגופים המוזיקליים, הוא שאלו הם גופים בידוריים המיועדים להעלאת המורל בלבד, ואילו התזמורת היא גם יחידה טקסית. בניגוד לעובדה כי הלהקות הצבאיות משתייכות לחיל החינוך, הרי שתזמורת צה"ל משתייכת לענף משטר ומשמעת שבאגף כוח אדם, אשר אמון על הטקסים הצבאיים והממלכתיים של מדינת ישראל.
בין תפקידיה הרבים של התזמורת, עיקר פעילותה מתבטא בהופעה בטקסי סיום קורסים (בבסיסי-ההדרכה שברחבי הארץ), ביקורים רשמיים של מנהיגי מדינות ואישי צבא וטקסים ממלכתיים רשמיים (דוגמת טקס הדלקת המשואות הנערך מדי שנה בהר הרצל שבירושלים).
סמל התזמורת
סמל התזמורת המורכב מכינור דוד ושני ענפי זית עם שתי חצוצרות.
מדי התזמורת
בזמן שגרה, שבו התזמורת לא מופיעה, לבושים נגני התזמורת במדים רגילים (ירוק זית) עם סיכת הנגן אשר נענדת על חפי כיס שמאל. מדי הטקס כוללים חגורה אדומה, שרוך אדום (הנענד מעל כתף ימין), כובע מצחייה טקסי להופעות שעליו מוטבע סמל התזמורת על רקע אדום וכמו כן, עונדים נגני התזמורת את סיכת הנגן הגדולה. תזמורת צה"ל היא הגוף היחיד בצה"ל שיש לו שתי סיכות הזהות בעיצובן ושונות בגודלן.
בטקסים ממלכתיים לובשים הנגנים מדי קבע ועליהם חוגרים את החגורה האדומה, עונדים את השרוך והסיכה וחובשים את כובע המצחיה.
פעילות התזמורת
קיימת הבדלה בין פעילויותיה המגוונות של התזמורת, שמשתתפת באירועים רבים.
מסדרים
במסדר, התזמורת עומדת, וברוב המקרים צועדת לאורך רחבת המסדרים. במסדרים שאינם ממלכתיים, התזמורת היא הכוח הצבאי הראשון שנכנס לרחבת המסדרים ומיד לאחר מכן, יתר הכוחות נכנסים בצעידה (צוערים, חניכים, מצטיינים וכו'). במסדרים מסוג זה, המאפיינים לרוב סיומי קורסים בצה"ל, צועדת בראש התזמורת שרביטנית שעיקר תפקידה הוא לכוון את התזמורת תוך כדי הצעידה, להורות על הפניות, וכמו כן – לסמן את התחלת הנגינה וסיומה.
במסדרים ממלכתיים, התזמורת לרוב אינה צועדת אלא עומדת לרגליו של שטיח אדום שמקבל את האישיות המרכזית ביחד עם משמר כבוד שמורכב מחיילי צה"ל.
למרות הנאמר לעיל, ישנם מסדרים ממלכתיים גדולים במיוחד המשלבים בתוכם גם צעידה, כמו קבלות פנים גדולות שנערכות בנמל התעופה בן-גוריון.
הרכב הכלים במסדרים הוא: פיקולו, קלרינט, סקסופון (אלט וטנור), קרן יער, חצוצרה, טרומבון, בריטון, סוזאפון, תוף סנר, תוף בס ומצלתיים.
טקסים
מלבד טקסי סיום קורסים (טיס, חובלים וקצינים), תזמורת צה"ל משתתפת גם בטקסים ממלכתיים כגון טקס הדלקת המשואות או בלוויה צבאית לרגל מות אישיות צבאית בכירה או אישיות אזרחית רמת מעלה או כל פעולה או טקס אחר, שמטכ"ל-אכ"א יכריז עליו כעל טקס מרכזי.
הופעות
התזמורת מופיעה גם בפני הציבור הרחב במסגרת של תרומה לקהילה, זאת על-מנת לחזק את הקשר בין הצבא לאזרחים וכדי להעלות את המורל. ההופעות הללו כוללות רפרטואר עשיר ומגוון, המורכב בין היתר ממוזיקה קלאסית לתזמורות כלי נשיפה, מוזיקה קלה, שירים ישראליים ומארשים מתוך "הרפרטואר הצבאי" של התזמורת. כמו כן, התזמורת נוהגת להופיע עם אמנים מהשורה הראשונה של המוזיקה הישראלית. בין השאר, התזמורת הופיעה עם יהורם גאון, עפרה חזה, אילנית, ירדנה ארזי, הראל סקעת, דויד ברוזה, קובי אפללו, רמי קלינשטיין, שירי מימון ואמנים אחרים.
מאז העשור הראשון למאה העשרים ואחת, התזמורת מופיעה אחת לשנה בפסטיבל ראשון לציון בחג הסוכות.
בתאריך 3.9.2018, בפארק 'ענבה' במודיעין, התקיים אירוע של "70 שנה לתזמורת צה"ל", ובו ניגנה התזמורת עם תזמורת המשטרה ונגנים ותיקים של תזמורת צה"ל. בנוסף, באירוע לקחו חלק עוד 300 נגני תזמורות נוער נבחרים מרחבי הארץ, ויחד עם שאר התזמורות ביצעו את 'מארש צ"הל' אשר הלחין יואב תלמי בשנת 1963, כאשר בעצמו היה חייל בתזמורת בגיל 19.
נורית אסיה
נוּרִית אַסְיָה (שם מדעי: Ranunculus asiaticus) היא מין צמח גאופיט רב-שנתי מסוג נורית. הנורית היא פרח מוגן בישראל, שבה היא פורחת במרכז וצפון הארץ בחודשים מרץ ואפריל.
בניגוד לרוב מיני הנוריות, שצבען צהוב, רוב פרחי נורית אסיה הוא בצבע אדום בוהק ולעיתים יש מופעים של הפרח גם בצהוב ובכתום. בניגוד לכלנית המצויה, לנורית יש עלי גביע. עלי הנורית מסורגים ושפתם משוננת.
מקור שם הפרח מערבית: "נוּר" בערבית פירושו אש. לפי משפחת הראובני, שם הפרח הוא "ניצנים". הם פירשו את הפסוק משיר השירים – ניצנים משורש נ.צ.צ; ואכן עלי הנורית מתאפיינים בכך שהם נוצצים, והנוריות מסמלות את פריחת ראשית האביב. יתרה מזו: שם הפרח בשומרית ואכדית הוא "נִיסוּנֻ", ומכאן גם שמו של חודש ניסן.
הבחנה בין הפרחים האדומים הבולטים בארץ
בישראל קיימים פרחים אדומים מועטים יחסית, והבולטים בהם הם הכלנית (כלנית מצויה), הנורית (נורית אסיה) והפרג (פרג אגסני). בגלל הדמיון בין הפרחים, ובפרט עקב צבעם האדום העז, רבים מתבלבלים ביניהם. בפעילויות טבע לילדים נהוג להסביר הבדלים אלה באמצעות אגדה על שלוש נסיכות יפות המגיעות לנשף וכולן לובשות שמלה אדומה. כל נסיכה נוקטת בטקטיקה שונה (צעיף לבן, נצנצים או עגילים שחורים) כדי להיבדל מרעותה.
הכרה
ב-1 במרץ 2023, Canada Post, מנהלת הדואר של קנדה, הנפיק בול דואר המתאר Ranunculus asiaticus. הבול הונפק בחוברות ובגלילים וכגליון למזכרת.
הערות שוליים
ラナンキュラス
א-רשידיה
בעבר התקיימה בעיר קהילה יהודית שמנתה בשיאה כאלף נפשות. בשנת 1908 סבלה הקהילה מפרעות נגד היהודים, והרובע היהודי (מלאח) נהרס. בשנים 1928–1929 בנתה צרפת רובע יהודי חדש בעיר ועודדה הגירת יהודים אליה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 עמד בראש הקהילה הסוחר מאיר צרפתי, ופעלו בה מספר רבנים חשובים. בתהליך הדרגתי עזבו מרבית היהודים את העיר לישראל ולצרפת, ובית הספר אליאנס של הקהילה נסגר לבסוף בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
גלגלון
גלגלון (באנגלית: Cartwheel; על פי האקדמיה ללשון העברית, גַּלְגַּל הַצִּדָּה) הוא תרגיל גופני המתבצע במגוון רחב של פעילויות ספורטיביות כגון התעמלות, טריקינג, אמנות לחימה וריקוד. תרגיל הגלגלון מתבצע על ידי הבאת הידיים אל הרצפה, כל יד בנפרד, והרגליים עוברות מעל פלג הגוף העליון כאשר יד אחת או שתיים נמצאות על הקרקע. לאחר מכן, הרגליים חוזרות לקרקע והגוף חוזר לעמידה זקופה. השם גלגלון ניתן בגלל הדמיון בין תנועת התרגיל, בו המבצע יוצר תנועה דומה לתנועת החישור בגלגל העגלה.
טכניקה
בכל ענף ספורט ישנה טכניקה שונה לביצוע גלגלון, כאשר הגלגלון הקלאסי המבוצע בענף ההתעמלות תמיד מתחיל בעמידת מכרע. במצב המכרע ההתחלתי על המתעמל להרים ידיים ישרות כלפי מעלה, כשפלג הגוף העליון פונה קדימה. בשלב הבא המתעמל דוחף את הגוף בעזרת הרגל הקדמית, ומעביר את הידיים לקרקע יד לאחר יד עד שהגוף נמצא במצב של היפוך. במהלך ההיפוך על הרגלים להישאר בפיסוק רחב ככל שהמתעמל יכול לבצע, כאשר הרגליים ישרות וכף הרגל מתוחה במצב פויינט. לבסוף מניח המתעמל את הרגל החלשה ואחריה את הרגל החזקה בחזרה לעמידת מכרע עם ידיים ישרות מעלה, והמתעמל פונה לכיוון ההפוך ממנו התחיל את התרגיל. בארצות הברית, פיסוק הרגליים חייב להגיע לפחות ל-90 מעלות על מנת לקבל ניקוד על התרגיל בעת תחרות.
בענפים השונים
בענף התעמלות מכשירים, הגלגלון מבוצע על מכשיר הקרקע ומכשיר הקורה (בנות בלבד). התרגיל יכול להשתלב עם תנועות נוספות כמו ריצה או צעדים מקדימים לגלגלון. בנוסף ניתן לבצע גלגלון ללא הנחת הידיים על הקרקע בתרגיל שנקרא גלגלון בלי ידיים. ניתן לראות את התרגיל בכל ענפי ההתעמלות למעט ענף הטרמפולינה.
בריקוד הודי קלאסי בשם קראנה (Karana) תרגיל הגלגלון נקרא טלוילאסיטם(talavilasitam), ובקפואירה נקרא אוו(aú).
ג'יימס הומברט קרייג
ראשית חייו
קרייג היה בנו של אלכסנדר קרייג, יבואן תה מבלפסט. אמו, מארי סבין מטזן, הייתה ילידת שווייץ שהגיעה ממשפחת אמנים בלוזאן. ג'יימס קרייג גדל בבית עשיר בו קיבל חינוך פרטי.
הוא היה חובב ספורט, בעיקר מקצועות שקשורים לים. הקסם של הים חדר לתוך אהבתו לאמנות, והוא הקדיש זמן רב לצייר את החוף הצפוני של אירלנד.
קרייג היה ילד מוכשר מאוד, הוא ניגן עם התזמורת הפילהרמונית של בלפסט מדי פעם. כיוון שהיה בן יחיד קרייג החל ללמוד עסקים. עם זאת, קרייג עזב את הקולג' לאחר שנה אחת והיגר לאמריקה, אך חזר לאירלנד והחל לצייר את הנופים שאותם אהב - בעיקר החוף.
קריירה
התערוכה הראשונה של קרייג הייתה ב-1915 באקדמיה המלכותית היברניאן. קרייג היה חבר באגודות ובאקדמיות רבות במהלך בקריירה שלו. בשנת 1920, הוא הצטרף לאגודת האמנות של בלפסט עד 1930 כאשר היא הפכה לאקדמיה לאמנויות של אלסטר, שבה גם הפך לחבר נבחר. ב-1921 הוא גם הפך לחבר באגודה אחרת באלסטר, הנקראת אגודת הציירים של אלסטר. שנת 1928 הייתה שנה מוצלחת עבור קרייג, מכיוון שהוא לא רק הציג את עבודותיו באגודת האמנויות היפות בלונדון, הוא גם הפך לחבר באקדמיה המלכותית היברניאן במהלך השנה. , קרייג החל לזכות בהכרה לאומית רבה ואף קיבל את ההזדמנות לייצג את ארצו באולימפיאדת לוס אנג'לס 1932 בתחרות האמנות. קרייג בחר לא לצייר עבור כסף, הוא צייר רק כשהרגיש השראה או היה במצב רוח מתאים. קרייג טייל בכל רחבי אירופה כולל צפון ספרד, שווייץ ודרום צרפת. אף שהמקום האהוב עליו לצייר היה באירלנד.
קרייג אהב לצייר בחוץ. הוא אמר פעם ש"אם ציירים רק היו יודעים את קסמם של האגמים, הם היו מגיעים מכל חלקי העולם כדי לתאר אותם על בד קנבס".
קרייג עבד ממש עד מותו ב-1944, כשנסע לדוניגול לצייר, אך חלה ונאלץ לחזור.
קרייג כאמן התרחק מרעיונות המודרניזם באמנות, למרות שהם נפוצו באופן נרחב. במקום זאת, הוא החליט להמשיך בנושאים איריים טיפוסיים.
יהדות פראג
יהדות פראג הייתה אחת הקהילות העתיקות והחשובות בעולם היהודי. מרכז יהדות בוהמיה (לימים יהדות צ'כיה). העיר נודעה ברבניה החשובים והייתה מרכז לתנועת ההשכלה היהודית במרכז אירופה.
בין יהודי פראג המפורסמים: המהר"ל מפראג ובני משפחתו, בהם נכדתו המלומדת חוה בכרך ואחיינו רבי יצחק חיות שהיה אף הוא רבה של פראג; הנודע ביהודה, חברי בית דינו ויורשיו ברבנות פראג; שי"ר, רבה של העיר בעת החדשה ומי שגישר בין בית המדרש הישן לאנשי "חכמת ישראל". ובתקופות מאוחרות: פרנץ קפקא. ידוענים ילידי פראג ממוצא יהודי: מילוש פורמן ומדליין אולברייט.
היסטוריה
קהילת יהודי פראג היא מן העתיקות והחשובות בקהילות היהודיות באירופה וההיסטוריה שלה מתחילה כבר באלף הראשון לספירה הנוצרית. היהודים הגיעו לפראג, ממזרח וממערב, כנראה בסוף התקופה הרומית אבל עדות בכתב לישיבתם במקום קיימת רק מסוף המאה ה-10, וביתר בהירות מסוף המאה שלאחריה. מאמצע המאה התשיעית נמצאו כבר בפראג יישובים יהודיים יישובים אלה נוסדו על ידי יהודים שבאו מגרמניה ועל ידי יהודים שבאו מביזנץ, הקהילה מוזכרת לראשונה בשמה בכתביו של הנוסע היהודי-ספרדי אברהים בן יעקוב שביקר בה בשנת 965. עדות מאוחרת יותר לקיומה של קהילה יהודית במקום היא משנת 1091, ושנים ספורות לאחר מכן, ב-1096, נפגעה הקהילה בגזירות תתנ"ו במסע-הצלב הראשון. רבים נרצחו או אולצו להתנצר והוגבלה התיישבות היהודים בעיר. במצור בשנת 1142 נשרף הרובע היהודי עם בית-הכנסת הראשון שהיה בו והיישוב עבר לגדה הימנית של המולדאו, לרובע החדש שבו הוקם במאה ה-13 בית-הכנסת המפורסם "אלטנוישול" הקיים עד עצם היום הזה. על גדולתה של קהילת פראג כמקום תורה מעידים חיבורי חכמיה במאות 11–13, דוגמת ר' יצחק בן משה מווינה, בעל "אור זרוע". לשון הציבור בקהילה הייתה צ'כית ובספרי ההלכה מאותם הימים מוצאים ביטויים רבים בלשון זו; במאות 13–16 גברה השפעת הגרמנית בחיי היום-יום. כשאר יהודי אירופה בתקופת הרדיפות היה מעמדם החברתי של יהודי בוהמיה בשפל המדרגה: הוטלו עליהם גזירות בלבוש ובמגורים והעיסוק היחידי שהותר להם היה הלוואות בריבית שהיו אסורות לנוצרים. תמורת מיסים גבוהים היו מקבלים זכויות מיוחדות מידי המלך. פרעות-דמים נערכו ביהודי פראג בשנים 1298 ו-1338 באכזריות רבה. ב-1389, כאשר נרצחו כמעט כל בני הקהילה; רבה של פראג, המקובל אביגדור קארה, תיאר את הטבח באחת הסליחות שחיבר. ב-1411 הנחית המלך מהלומה קשה על הקהילה בביטול כל החובות שהגיעו ליהודים. מלחמות ההוסיטים בתחילת המאה ה-15 והתפרעויות ההמון גרמו לרבים מיהודי המקום להימלט למקומות אחרים. בסוף המאה בוטל בפראג האיסור על התעסקות נוצרים בהלוואות בריבית והיהודים תרו אחרי פרנסות אחרות במסחר ובמלאכה, תוך התחרות קשה באוכלוסייה הלא-יהודית. הדמות היהודית הבולטת ביותר של קהילת פראג היה המהר"ל שחי בעיר יותר משלושים שנה.
המאה ה-16
תקופה זו מתוארת כתקופה של פריחת הקהילה. על אף המתיחות ההולכת וגוברת ביחסיהם עם העירונים השתפר מצב היהודים מתחילת המאה ה-16, בעיקר בעזרת תמיכת בית המלוכה והאצולה שנזקקה לשירותיהם הכספיים. תוך עשרים שנה, עד אמצע המאה, גדלה הקהילה פי שניים, מ-600 ל-1,200 נפש, הרובע היהודי הורחב והוקמו שכונות חדשות.
גירוש פראג (שי"ט, 1559)
בלחץ העירונים פרסם פרדיננד הראשון צו גירוש נגד היהודים ב-1541; הם נאלצו לעזוב כעבור שנתיים והורשו לחזור ב-1545. ב-1557 חזר המלך על צו הגירוש; היהודים יצאו לאחר שנתיים, בשנת 1559, וחזרו עם הסתלקות פרדיננד מכס המלכות ב-1562.
המאה ה-17
התקופה 1576–1619, בימי רודולף השני (שהעתיק את בירתו לפראג) ויורשו מתיאס, נחשבת לתור הזהב של קהילת פראג לאור השגשוג החומרי והפריחה הרוחנית שפקדו אותה. הייתה זו שעתם של אדירי-הון ופרנסים מסוגם של מרדכי מייזל, מרדכי צמח כהן ויעקב באסווי פון טרויינברג, ושל מאורות גדולים בתורה ובחכמה דוגמת המהר"ל, ר' שלמה אפרים מלונטשיץ, ר' ישעיה בן אברהם הלוי הורוביץ (השל"ה), הפרשן יום-טוב ליפמן הלר וההיסטוריון דוד גאנז. באותה התקופה ישבו בפראג כ-6,000 יהודים. ב-1648 הצטיינה האוכלוסייה היהודית בהגנת העם מפני השוודים. לאות הוקרה העניק המלך פרדיננד השלישי לקהילה דגל מיוחד המתנוסס עד היום על קיר בית-הכנסת "אלטנוישול"; הציור על הדגל – כובע שוודי בתוך מגן דוד – נעשה לסמלה הרשמי של קהילת פראג.
בתקופת הקונטרה-רפורמציה שלאחר מלחמת שלושים השנים בעת עלייתו של קרל השישי, התחילה הממשלה לפגוע במעמדם של היהודים ובמקורות פרנסתם; אחד הצעדים הקשים ביותר שנקטה היה החוק המתיר נישואין רק לבן הבכור במשפחה יהודית; על האחרים נגזר להישאר רווקים או לעזוב את בוהמיה (1727). יותר מ-3,000 מיהודי פראג נספו במגפה (1680) ובשריפה כעבור תשע שנים נחרבו 300 בתי יהודים ו-11 בתי-כנסת. השלטונות ביקשו להעביר את הנותרים לכפר ליבן מצפון לעיר והכמורה ניהלה הסתה משלה; המהומה גברה ב-1694 כאשר נערך המשפט סביב שמעון אבלס, נער יהודי בן 12 שלדברי התביעה רצה לעבור לנצרות והומת על-כך בידי אביו; גופת הנער הוטמנה בכנסיית טין המפורסמת שבעיר העתיקה בפראג.
המאה ה-18
במפנה המאה ה-18 התגורר בפראג רבי יהונתן אייבשיץ שהתמנה לדרשן וראש הישיבה הגדולה של קהילת פראג במקומו של רבי שמעון ריישר שנפטר. בצד ההסתה האנטישמית נרדפו היהודים גם בתחום הכלכלי. האנטישמיות הרשמית החריפה בעלות מריה תרזה על כס המלוכה. עם זאת, באפריל 1741, ארגנו יהודי העיר ובראשם ראש הקהל שמעון וולף פרנקל מצעד לכבוד הולדת בן (יוזף השני) לקיסרית מריה תרזה. חיי יהודי פראג באותה תקופה הונצחו בתחריט מיוחד שהנציח את האירוע.
גירוש פראג (תק"ה-תק"ח, 1744–1748)
ב-1741 היו יהודי פראג שותפים לפעילות ההגנה האזרחית לאורך תקופת המצור הצרפתי על פראג, ומכבי האש של הקהילה היו בכוננות מתמדת. גם בפן הדתי, הורה רבי יהונתן אייבשיץ, מרבני העיר, לקיים משמרות תפילה וצום, והתיר לחלל את השבת בעבודות ההגנה. בסוף נובמבר 1741 גברו הכוחות הצרפתיים על מגיני פראג והעיר נכבשה. הכובשים הטילו מיסים כבדים על הקהילה היהודית. וכאשר התארגנו האוסטרים והטילו מצור על פראג בראשית החורף של 1742 כדי לשחררה מידי הצרפתים, מצאו היהודים את עצמם במיצר, מצד אחד ניסתה מועצת העיר האזרחית לנצל את מצב החירום הכללי כדי לנשל את היהודים משליטתם המסורתית בענף המכולת בעיר, ומצד שני איימו הכובשים הצרפתים לגרש ששת אלפים יהודים מן העיר והכריחו את אנשי הקהילה להשתתף בעבודות הביצורים.
לקראת סוף 1742 (טבת תק"ג) כבשו האוסטרים את פראג, אחרי גל ביזה ראשון ברחובות היהודים, ריסנו מפקדי החילות האוסטרים את פקודיהם והשקט שב על כנו. מריה תרזה ביססה את שלטונה והמשיכה בכיבושיה, ולצורך מימון המלחמה הוטלו שוב מיסים כבדים על הקהילה היהודית.
ערב חגי תשרי של 1744 (ה'תק"ה) התקרבו הפרוסים לפראג, שוב השתתפו היהודים בהגנה האזרחית ובעבודות הביצורים, ותפילות הימים הנוראים בבתי הכנסת בוטלו. במוצאי יום הכיפורים נכבשה פראג בידי הפרוסים, יהודים ספורים נרצחו בכאוס שמיד לאחר הכיבוש, אך עד מהרה ייצבו הפרוסים את המצב בעיר ופעולתם הראשונה בתחום זה הייתה הגנה על האזור היהודי מפרעות וביזה. פעולה זו הביאה להיווצרות שמועות ברחבי פראג בקרב כלל האוכלוסייה, שהיהודים שיתפו פעולה עם הכובשים ולכן זכו להגנתם לאחר הכיבוש. לפני נסיגת הצבא הפרוסי מן העיר ב-26 בנובמבר 1744, כינס מפקד הכוח הפרוסי את מועצת העיר כדי לשכנע את חברי המועצה שהיהודים לא שיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש, מתנגדי היהודים מקרב האוכלוסייה המקומית ראו בכך הוכחה לכך שהיהודים אכן שיתפו פעולה, והקהילה הואשמה בריגול ובגידה. עם כניסת האוסטרים וההונגרים לעיר, עברו על אנשי הקהילה 24 שעות של פרעות, רצח ושוד. עשרים יהודים נהרגו ומאות נפצעו.