cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבא היבשה האוקראיני
נכון לשנת 2023, חיל השריון של אוקראינה נחשב לאחד מחיילות השריון הגדולים בעולם, והשני בגודלו באירופה כשרק חיל השריון הרוסי מקדים אותו.
קריסת ברית המועצות
עם הקמתם ב-1991, כללו הכוחות המזוינים של אוקראינה כ-780,000 איש, 7,000 כלי רכב משוריינים, 6,500 טנקים ו-2,500 טילים גרעיניים טקטיים. עם זאת, הבעיה איתה התמודדה אוקראינה הייתה שאמנם היו לה כוחות מזוינים עצומים, אבל היא חסרה מבנה פיקוד מתאים. לפיכך, ב-24 באוגוסט 1991, אישרה המועצה העליונה של אוקראינה את ההחלטה להשתלט על כל היחידות הצבאיות של הכוחות המזוינים הסובייטיים לשעבר, הנמצאות בשטח אוקראינה ובמקביל להקמת משרד ההגנה של אוקראינה.
הקמת כוחות היבשה
הקמת כוחות היבשה כשירות מזוין נפרד נחקקה באמצעות צו נשיאותי 368/96 מיום 23 במאי 1996, 'על כוחות הקרקע של אוקראינה'. באותה שנה הוקם גם פיקוד זרוע היבשה.
רפורמה
על פי תוכנית שפורסמה בשנת 2000, כוחות היבשה היו אמורים לצמצם את מספר החיילים מ-300,000 דאז ל-240,000 עד 2015, ולבצע שינוי מכוח מבוסס גיוס חלקי לצבא מקצועי מלא. הכוחות המזוינים קיבלו קצת יותר ממחצית מ-68 מיליון ה-HR שהובטחו להם לרפורמה ב-2001, והצליחו לפרק תשעה גדודים ולסגור 21 בסיסים צבאיים מקומיים.
משנת 1991 רכשו כוחות היבשה האוקראינים את הציוד הצבאי שלהם רק מרוסיה וממדינות חבר המדינות האחרות, וכן ייצרו באופן מקומי חלק מהציוד שלהם. עד 2014 ותחילת המלחמה בדונבאס, התעשייה הביטחונית באוקראינה ייצרה ציוד בעיקר לייצוא.
מבנה
מפקדת כוחות היבשה של הכוחות המזוינים ממוקמת בקייב. יחידות הכפופות ישירות למפקדה כוללת בין היתר את:
סקוט מקטומיני
סקוט פרנסיס מקטומיני (באנגלית: Scott Francis McTominay; נולד ב-8 בדצמבר 1996) הוא כדורגלן סקוטי, המשחק בעמדת הקשר האחורי במנצ'סטר יונייטד ובנבחרת סקוטלנד.
מנצ'סטר יונייטד
בעונת 2018/19 נכלל מקטומיני בפעם הראשונה לסגל מנצ'סטר יונייטד לליגת האלופות.
נבחרת סקוטלנד
מכיוון שלמקטומיני יש משפחה באנגליה ובסקוטלנד הוא קיבל את האפשרות לבחור באיזה נבחרת הוא מעוניין לשחק. בפברואר 2018 הודיע מקטומיני כי בחר לשחק בנבחרת סקוטלנד.
בהופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד שיחק מקטומיני 58 דקות במשחק ידידות מול קוסטה ריקה, שהסתיים בהפסד 0–1.
סטטיסטיקות
מעודכן ל-2 באוקטובר 2021
קריירה בינלאומית
מעודכן ל-9 באוקטובר 2021
ג'ים פקסון
שימש בעבר כג'נרל מנג'ר של קבוצת קליבלנד קאבלירס, ומאז שנת 2006 מתפקד כיועץ לענייני כדורסל בשיקגו בולס, תחת אחיו ג'ון פקסון.
נעורים ומכללות
פקסון נולד בעיר קטרינג שבאוהיו לג'ון פקסון האב, שבעצמו שיחק ב-NBA בין השנים 1958-1956. בשלוש עונותיו הראשונות כשחקן אוניברסיטת דייטון שבאוהיו קלע כ-16.4 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת ה שלו פרץ עם 23.2 נקודות למשחק ונבחר לחמישיית העונה השנייה של ליגת המכללות.
קריירת משחק
פקסון נבחר בבחירה ה-12 של דראפט ה-NBA לשנת 1979 על ידי קבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס. ב-8 וחצי עונותיו הראשונות בליגה המשיך לשחק עבור הטרייל בלייזרס, והיה אחד משחקניה המובילים כשקלע במדיה 16.0 נקודות בממוצע למשחק. לאורך תקופתו בקבוצה העפילה פורטלנד 7 פעמים לשלב הפלייאוף, ועברה פעמיים את הסיבוב הראשון (ב-1983 וב-1985). בעונת רשם שיא קריירה של 21.7 נקודות למשחק ונבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר. בעונה העוקבת העמיד ממוצעים דומים, השתתף בשנית במשחק האולסטאר, ובסיום העונה אף נבחר לחמישייה השנייה של העונה. כאשר עזב את הטרייל בלייזרס בשנת 1988, היה הקלע המוביל בתולדות הקבוצה עם 10,003 נקודות בסך הכול.
במהלך עונת נשלח בטרייד לבוסטון סלטיקס, בה שיתף פעולה עם "שלושת הגדולים" - לארי בירד, קווין מקהייל ורוברט פאריש. בשתיים וחצי העונות הבאות שימש כמחליף בקבוצה, וקלע ממוצע של 7.6 נקודות למשחק. בסיום עונת פרש פקסון ממשחק, בגיל 32. בין השנים 1990-1983 שיחק במקביל אליו אחיו הצעיר, הרכז ג'ון פקסון, ששיחק בסן אנטוניו ספרס ובשיקגו בולס.
לאחר הפרישה ממשחק
בשנת 1990 החל פקסון לשמש כעוזר ג'נרל מנג'ר בטרייל בלייזרס, ובשנת 1998 עבר לקליבלנד קאבלירס בה שימש כסגן נשיא לענייני כדורסל. שנה לאחר מכן קודם לתפקיד הג'נרל מנג'ר של הקבוצה, תפקיד אותו מילא עד סוף עונת. לאורך תקופה זו רשמה קליבלנד מאזן כולל של 185 ניצחונות ו-307 הפסדים.
מאז שנת 2006 משמש פקסון כיועץ לענייני כדורסל בשיקגו בולס, תחת אחיו ג'ון, סגן הנשיא לענייני כדורסל בקבוצה.
ליליאן קורנפלד
ליליאן קורנפלד (Lilian Cornfeld; 1 ביוני 1902 – 28 במרץ 1995) הייתה תזונאית, מדריכה בנושאי תזונה, עיתונאית, מחלוצות מחברי ספרי הבישול בישראל.
ביוגרפיה
ליליאן קורנפלד נולדה כליליאן קרט (Kert) בשנת 1901 במונטריאול, קנדה, להוריה ברנארד וברטה קרט, יהודים ילידי רוסיה. למדה לימודי הוראה ותזונה באוניברסיטת מקגיל בקנדה ובאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. הצטרפה לתנועת "יהודה הצעיר" במונטריאול, ובשנת 1922 עלתה לישראל.
בתחילת שהותה בארץ הועסקה כמורה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים. כמו כן ניהלה את מגרש המשחקים לילדים הראשון בארץ בשם "הר ציון", שהוקם בספטמבר 1925 ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים. היה זה מגרש במתכונת אמריקאית שכלל מתקנים ופעילות חינוכית, ונועד להרחיק את ילדי העיר מהשפעות הרחוב המזיקות.
בירושלים פגשה את גאליה קורנפלד, מורה, סופר, חוקר תנ"ך והיסטוריון יליד ראש פינה, בנם של אריה ושרה קורנפלד. היא נישאה לו בשנת 1924. בנם היחיד, גבעון קורנפילד (Cornfield), חי עם משפחתו בארצות הברית. חלק מהמשפחה עבר מאוחר יותר לקנדה.
ליליאן קורנפלד עסקה בייעוץ בנושאי תזונה לגורמים במוסדות המנדט הבריטי, הצבא האמריקאי שהוצב בארץ בזמן מלחמת העולם השנייה, הצלב האדום ואונרר"א. במסגרת שירותה באונרר"א עם סיום מלחמת העולם השנייה, הייתה אחראית על תפעול מטבחים במחנה אל-שאט שהוקם בחצי האי סיני שבמצרים (תחת שלטון בריטי באותה עת), שסיפקו מזון לאלפי פליטים מהבלקן ששוכנו במחנה לאחר שנמלטו מארצם מפני הכיבוש הגרמני.
במלחמת השחרור שירתה קורנפלד כמתנדבת בבסיס מפקדת גדוד 53 של חטיבת גבעתי, במחנה יורם ליד באר טוביה. היא הדריכה את צוות המטבח במקום ודאגה לשיפור תזונת החיילים. במתקפה של שני מטוסים מצריים על הבסיס נפצעה ברגלה.
הועסקה גם כיועצת ומדריכה בויצו, ובשנת 1951 מונתה ליועצת תזונתית של מוסדות מלב"ן, בהם שהו כ-10,000 איש. היא הדריכה את צוותי האחיות ועובדי המטבח בנושאי תזונה, אחסון מזון ובישול.
במשך מרבית חייהם התגוררו בני הזוג קורנפלד ברחוב הירקון בתל אביב. חלק גדול מספריה הוצאו לאור בהוצאה הפרטית שהקימו, "ג. את ל. קורנפלד”.
את ספרה הראשון, כיצד מבשלים בימי מלחמה, פרסמה קורנפלד בשנת 1942, ומאז המשיכה לכתוב ולפרסם ספרי בישול עד סוף שנות השישים. באמצע שנות השבעים ערכה סדרת ספרים בשם הבישול המשובח, בתבנית אלבומית ובהתבסס על סדרת מאכלי העמים של הוצאת Time-Life. ספרי הבישול וההדרכה של קורנפלד, כמו גם הטורים בנושאי תזונה ובישול שפרסמה במהלך השנים בעיתונים שונים (בין היתר בפלסטיין פוסט, ג'רוזלם פוסט, הארץ ודבר), כוללים מלבד מתכונים, גם הנחיות והסברים המשקפים ראיית עולם. היא קידמה והדגישה תבשילים ומוצרי המזון שבהם משתמשים בארצות המזרח התיכון וארצות ערב, ושאפה להנגיש את מסורת האוכל והבישול של ארצות אלו לקהל קוראיה, מתוך אמונה שהמטבח המקומי הוא הנכון ביותר. נוסף על כך הקפידה על פירוט של הערכים התזונתיים ושיקפה גישה לפיה ניתן להסתדר עם המצרכים הקיימים ולהגיע לתוצאות נאות ללא חומרי גלם יקרים, ותוך מיחזור שאריות ושימוש בכל חלקי המזון.
קורנפלד הגישה במשך שנים פינה ברדיו בשם "בינינו לבין עצמנו - שבועון לנשים", שעסקה בנושאים כבישול ותחזוקת הבית.
בינואר 1951 קיבלה קורנפלד פנייה מוועדת יום העצמאות, שהוקמה כדי להגדיר דרכים אחידות וממלכתיות לחגיגת יום העצמאות; היא התבקשה להציע תפריט ייחודי לחג, מתוך הנחה שפרסומה כתזונאית ומדריכה בנושאי בישול ותזונה יסייעו בקבלה ציבורית של הצעותיה. היא הציעה עוגה בצורת מגן דוד, משקה חלב ותפוזים וסוכריות בצבעי כחול לבן. ככל הידוע, הצעה זו, כמו גם אחרות של גורמים נוספים, לא הוצאה אל הפועל.
בשנותיה האחרונות התגוררה קורנפלד במגדלי הים התיכון בבת ים. בעלה נפטר בשנת 1989, וקורנפלד נפטרה בשנת 1995. שניהם נטמנו בבית העלמין בבית-גן, סמוך למושבה יבנאל.
בנה גבעון קורנפילד פרסם בשנת 2012 ביוגרפיה של אמו באנגלית, בשם "ליליאן - הגברת הראשונה של המטבח הישראלי".
ליליאן קורנפלד היא הסבתא-רבתא של המוזיקאית הקנדית.
מספריה
ליליאן קורנפלד פרסמה כ-15 ספרי בישול, ביניהם:
אייוואליק
אייוואליק (בטורקית: Ayvalık) היא עיר בצפון-מערב על חוף האגאי של טורקיה השוכנת בנפת בלקסיר שבמחוז מרמרה. איוואליק וסביבתה מפורסמים באיכותם בייצור שמן זית המספק מקור הכנסה חשוב לאוכלוסייה המקומית. אייוואליק, כמו גם האיים הרבים המקיפים את אזור המפרץ הם אתרי נופש פופולריים. באיוולק נמצאים שניים מהחופים החוליים הארוכים ביותר של טורקיה המשתרעים עד לרובע דיקילי באיזמיר כמעט 30 ק"מ מדרום לעיר. אלו הם חופי סרמימסלי (אלטינאקלי, Altınaklı) ואלטינובה (בטורקית: Altınova). בשנים האחרונות, אייוואליק הפכה גם לנקודת משיכה חשובה לצוללנים. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 74,030 תושבים.
היסטוריה
איוואליק התפתחה כיישוב שבו נוצרים ומוסלמים התגוררו בשכנות מאז 1580. בשנת 1821, בעקבות מהומות, נטבחה אוכלוסיית הגברים ונשים וילדים נשלחו לעבדות. כפי שדווח על ידי אותם שגרירי בריטניה לורד סטרנגפורד, אוסמן פאשה, לאחר שקיבל את כניעתם של תושבי העיר ואפשר להם לשמור על נשקם, דבר שהיה חשוב לשמירת השקט בעיירה, עד להופעתם הפיתאומית של קבוצות מורדים יוונים שגרמה לתושבים לקוות שהם הגיעו לעזרתם, וכי הם עשויים לעשות ניסיון מרידה נוסף מוצלח יותר. בהתאם הם קמו בהמוניהם, וטבחו בכחמש מאות טורקים. אולם קבוצת המורדים (שהופעה במפרץ הייתה בשוגג בלבד), בינתיים הפליגה משם, הטורקים התאוששו וטבחו ללא רחם באוכלוסייה היוונית.
האצה בהתפתחות היישוב החלה לאחר המאה ה-18 כאשר במאה זו ובמאה שאחריה היא הפכה ליישוב יווני חשוב. ב-1890, תחת השלטון הטורקי, יוונים היוו כמעט מחצית מהאוכלוסייה שעמדה על 21,666 נפש.
בשנת 1920 האוכלוסייה נאמדה בכ-60,000 נפש. היה בו נמל קטן שמייצא סבון, שמן זית, מסתרי בעלי חיים וקמח. הבריטים תיארו את אוואלי (איוואליק) ואת אדרמיד (אדמרית) הסמוכה כבעלי שמן הזית הטוב ביותר באסיה הקטנה. הם דיווחו על יצוא גדול של שמן זית לצרפת ולאיטליה. אף על פי כן, ענף הנפט באיוולק סבל במהלך מלחמת העולם הראשונה עקב גירוש אוכלוסיות נוצריות באזור (שחלקן ברחו לאיים היוונים בים האגאי), שהיו היצרנים העיקריים של שמן זית. ממשלת טורקיה, ששישה מירידת הענף, החזירה לאזור 4,500 משפחות יווניות כדי לחדש את ייצור שמן הזית. עם זאת, אף על פי שהיוונים שהוחזרו אלה קיבלו שכר, הם לא הורשו לחיות בבתיהם, אך הם הוחזקו תחת פיקוח רשמי.
עד 1922, הייתה העיר איוואליק מאוכלסת ברובה על ידי יוונים. העיירה נשלטה על ידי הצבא היווני ב-29 במאי 1919 אך נלקחה שוב שלוש שנים לאחר מכן על ידי כוחות טורקיים בפיקודו של מוסטפא כמאל אטאטורק ב-15 בספטמבר 1922. חלק מהאוכלוסייה הצליחה לצאת ליוון. עם זאת, חלק ניכר מהגברים המקומיים נתפס על ידי הצבא הטורקי ומת במהלך צעדות מוות בפנים אנטוליה. בין הקורבנות היו אנשי כמורה והבישוף המטרופוליני המקומי, גרגורי אורולוגס. לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה, האוכלוסייה היוונית ורכושם בעיירה הוחלפו על ידי אוכלוסייה מוסלמית מיוון, ואחרים החזיקו בעבר אדמות טורקיות עות'מאניות, במסגרת הסכם החלפת אוכלוסיות בין יוון לטורקיה מ-1923. מרבית האוכלוסייה החדשה שהחליפה את הקהילה היוונית לשעבר היו טורקים מוסלמים ממיטילן, כרתים ומקדוניה. אפשר היה עדיין לשמוע יוונית מדוברת ברחובות עד לאחרונה. רבים מהמסגדים של העיירה הם כנסיות יווניות אורתודוקסיות לשעבר שהוסבו למסגדים. האוכלוסייה באיוואליק החלה לצמוח בשנות ה-50. החל מתקופה זו עד שנות ה-80 צמחו בעיר תעשיות שונות כגון ייצור סבון ושמן זית. ב-1990–1994 הוכנה תוכנית שימור המרקם העירוני במסגרתה הורשו בנייה ופיתוח רק מחוץ לאזורים שבתוכנית השימור.
גאוגרפיה ומבנה אורבני
העיר בנויה בצורה ליניארית ומשמרת בניינים רבים מהמאה ה-19. הלב המסחרי והתעשייתי של העיר ממוקם לאורך החוף. שדרות אטאטורק מהוות את עורק התחבורה הראשי של העיר ומפרידות בין אזור התעשייה והמסחר לבין אזור המגורים בצפון. רוב החנויות והבניינים המסחריים ממוקמים על המפרץ בעוד שסדנאות שמן זית ומפעלים פזורים דרומית-מזרחית ממרכז העיר.
בהתאם לטופוגרפיה, תבנית הרחוב עוקבת אחר תוכנית ברזל רשת לא סדירה. אזור המגורים משתרע מהחוף למזרח והוא גובל בגידול אורנים שהחלו בשנות השישים. אזור המגורים פותח סביב כנסיית "Taxiarchis" שנמצאת בחלק העתיק ביותר של העיר ומשמשת כיום כמוזיאון ומשתרעת בתבנית אורגנית לעבר גבעת סקריה במזרח. בדרום לעומת זאת, ישנן שכונות ישנות ווילות חדשות שבדרך כלל נבנו בשורה אחת.
רוברט מוליקן
רוברט סנדרסון מוליקן (בשם מלא באנגלית: Robert Sanderson Mulliken; 7 ביוני 1896 – 31 באוקטובר 1986) היה כימאי ופיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1966 על פיתוח תאוריית האורביטל המולקולרי. כן נקראת על שמו השיטה לחישוב מטענם החשמלי של אטומים במולקולה, Mulliken population analysis.
ביוגרפיה
נולד בניובריפורט מסצ'וסטס הסמוכה לבוסטון. אביו היה פרופסור לכימיה אורגנית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). כבר כנער סייע לאביו, שחיבר ספר בן ארבעה כרכים על כימיה אורגנית, במלאכת העריכה.
בשנת 1913 זכה במלגת הצטיינות והחל ללמוד כימיה והנדסה כימית ב-MIT. ב-1917 קיבל תואר ראשון. עקב כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, סייע מוליקן למאמץ המלחמתי ועבד באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי. בייצור גז רעיל במעבדתו של ג'יימס בריאנט קונאנט. כעבור תשעה חודשים גויס לחיל הלוחמה הכימית של צבא ארצות הברית (United States Army Chemical Corps), אך המשיך בעבודתו במעבדה. לאחר המלחמה הבין שאינו רואה את עתידו במעבדה הכימית ונרשם למסלול לתואר דוקטור באוניברסיטת שיקגו.
ב-1921 קיבל תואר דוקטור. עבודת הדוקטורט של מוליקן בשיקגו עסקה בבידוד איזוטופים של כספית באמצעות אידוי בהדרכתו של זוכה פרס נובל לפיזיקה רוברט מיליקן. לאחר שנחשף לעבודתו של הרמן שלזינגר על דיבורן (Diborane, תרכובת של בורון ומימן - B2H6), החליט להקדיש את עצמו לחקר תכונותיהן של מולקולות מעניינות. הוא עסק בהפרדת איזוטופים של בורון ובמבנה מולקולות של בורון-חנקן באמצעות ספקטרוסקופיה, אותה למד במיוחד באוניברסיטת הרווארד, שם גם העמיק את ידיעותיו בתורת הקוואנטים. באותה עת הכיר גם את עמיתיו לעתיד, רוברט אופנהיימר, ג'ון ואן ולק, והרולד יורי.
בין השנים 1925 ל-1927 שהה מוליקן באירופה ועבד עם ארווין שרדינגר, פול דיראק, וורנר הייזנברג, לואי דה ברויי, מקס בורן וולתר בותה (כולם חתני פרס נובל). יחד עם פרידריך הונד החל לגבש את תאוריית האורביטל מולקולרי, הנקראת Hund-Mulliken theory.
עד 1928 כיהן כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ניו יורק. ב-1931 קיבל מינוי כפול הן כפרופסור לפיזיקה והן כפרופסור לכימיה באוניברסיטת שיקגו והמשיך ללמד גם בניו יורק. בשנת 1936, בגיל 40, נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, החבר הצעיר ביותר בתלדות הארגון, עד לאותה עת.
ב-1952 עשה שימוש בכלים של מכניקת הקוונטים על מנת לנתח תגובות בין חומצות לואיס לבין מולקולות בסיס.
בשנת 1967 נבחר כעמית זר בחברה המלכותית הבריטית.
ב-31 באוקטובר 1986, בגיל 90, נפטר מהתקף לב בבית בתו בוירג'יניה.
חיים אישיים
ב-1929 נשא לאשה את הלן, בתו של הגאולוג אדולף קרל נואה מאוניברסיטת שיקגו. לשניים שתי בנות. אשתו נפטרה ב-1975.
הטיעון המוסרי
הטיעון מורכב מההנחה שקיים מוסר אובייקטיבי תקף שמחייב את כל בני האדם. חוק מוסרי אובייקטיבי כזה (לדוגמה, שאסור לגנוב) לא יכול לנבוע מהאדם עצמו, אחרת אדם אחר (שסבור לדוגמה שמותר לגנוב) לא יהיה מחויב אליו, שכן ממנו החוק אינו נובע (הדבר דומה לשני אנשים שמתווכחים על טעם אישי לגבי ציור או מאכל). משום כך חוק שנובע מהאדם עצמו הוא סובייקטיבי ולא מחייב. לכן בהכרח חייבת להיות ישות "מצווה" חיצונית לאדם שנותנת תוקף למוסר.
לפי טיעון זה ההנחה שלא קיימת ישות מצווה גוררת שלא קיים מוסר תקף או מחייב, אלא לכל היותר רגש סובייקטיבי. גרסה זו של הטיעון מופיעה בספרו של קאנט "הדת בגבולות התבונה בלבד".
הפילוסוף הסקוטי דיוויד יום הצביע בהקשר זה על "בעיית הראוי-מצוי", לפיה לא ניתן לתלות חובה מוסרית בעובדות בלבד. לדוגמה העובדה שרצח גורם סבל לאדם אחר לא מובילה למסקנה שאסור לרצוח, כדי להגיע למסקנה זו יש להוסיף את ההנחה שאסור לגרום סבל לאנשים אחרים, וזו לא עובדה שניתנת לתצפית. הישות המצווה מהווה מקור לאיסור לגרום סבל לאדם אחר.
גרסה אחרת של הטיעון מופיעה ב"ביקורת כוח השיפוט". שם הטיעון מבוסס על ההתאמה בין הצו המוסרי לעולם, כלומר העובדה שהתנהגות מוסרית מובילה לטוב ולאושר אנושי מצביעה על כך שקיימת ישות שאחראית להתאמה הזו.
הפילוסוף הבריטי ק.ס. לואיס טען שהעובדה שיש לבני האדם מצפון שמורה להם על קוד אתי שלפיו ראוי להתנהל מוכיחה שיש גורם עליון שקבע את הקוד האתי הזה.
קמילה אוטסן
קמילה אוטסן (בדנית: Camilla Ottesen; נולדה ב-11 בנובמבר 1972) היא מנחת טלוויזיה דנית.
ביוגרפיה
אוטסן נולדה בפרדריקסברג. ב-1994 הגישה את מהדורת החדשות לילדים "Børne 1'eren", מ-1997 ועד 2000 הנחתה את הגרסה הדנית של תוכנית המציאות המבצר.
ב-2002 הנחתה את תחרות המוזיקה לילדים "MGP Nordic", בשנה זו גם לקחה חלק בכתיבה והנחיה של תוכנית הטלוויזיה לילדים "Rutsj", ב-2003 הנחתה את אירוויזיון הילדים הראשון שנערך בקופנהגן, בנוסף בשנה זו היא זכתה בפרס מטעם איגוד אנשי הטלוויזיה בדנמרק, ב-2004 הגישה את תוצאות הניקוד הדני באירוויזיון, ובנוסף גם השתתפה בפרק של תוכנית הטריוויה "Shooting Stars".
ב-2005 השתתפה בתוכנית "Showtime" בה ידוענים מנסים את יכולת השירה שלהם ומבצעים שיר בשידור חי וב-2006 הנחתה את התוכנית ב-2007 ו-2008 הנחתה את "Dansk Melodi Grand Prix", תחרות קדם האירוויזיון הדנית.
ב-2003 היא נישאה לבן זוגה אנדרס, ב-2004 נולד בנה וב-2007 נולדה בתה.
רמה של שדה
בתורת השדות, הרמה של שדה F, המסומנת s(F), היא המספר הקטן ביותר \ell כך ש--1 הוא סכום של \ell ריבועים. לפי משפט ארטין-שרייר, שדה הוא ניתן לסידור אם ורק אם הרמה שלו אינסופית. חישוב הרמה של שדה הוא בדרך כלל בעיה אריתמטית קשה.
הגדרה
יהי \mathbb{F} שדה. האורך של כל הוא המספר המינימלי \ell עבורו a הוא סכום של \ell ריבועים. אם אין מספר כזה, נאמר שהאורך הוא אינסופי. הרמה של השדה היא האורך של -1, ומסמנים אותה
אלברט פיסטר הוכיח שהרמה של שדה היא או אינסוף או חזקה של 2. לכל חזקת 2 אכן קיים שדה שזו הרמה שלו, לפי המשפט הבא של פיסטר:
משפט (Pfister): שדה הפונקציות הרציונליות של היריעה הפרויקטיבית האלגברית הנתונה על ידי המשוואה הוא מרמה .
שדות מסוג זה היו הדוגמאות הראשונות לשדות מרמה שגדולה מ-4, ובמובן מסוים הם השדות היחידים מרמה גדולה מ-4 הידועים עד היום.
רמה ביחס לתבנית ריבועית
יהי \mathbb{F} שדה ו-q תבנית ריבועית מעל \mathbb{F}. הרמה של השדה ביחס לתבנית היא המספר המינימלי \ell עבורו -1 הוא סכום של \ell ערכים של q, כלומר (ואינסוף אם אין ערכים כאלה). הרמה של השדה היא הרמה ביחס לתבנית q(x)=x^2, והאורך של איבר a הוא הרמה ביחס לתבנית. את הרמה ביחס לתבנית נסמן.
מתקיימות התכונות הבסיסיות הבאות:
אם הרחבת שדות ריבועית, ונניח, אז מתקיים , כאשר  היא תבנית פיסטר.
ביתר כלליות, אם Q=(a,b)_2 אלגברת קווטרניונים מעל \mathbb{F} אז.
אם \phi תבנית פיסטר אז הוא או אינסוף או חזקת 2. במקרה של הרחבת שדות ריבועית עם , אז.
שאלת הרמה
שאלת הרמה (The level question) שואלת האם קיים שדה בעל מספר מחלקות ריבועים סופי, שהרמה שלו. שאלה זו נשארה פתוחה עד היום. בכל זאת, ישנן מספר תוצאות משניות (למקור ראו בקריאה נוספת).
משפט (Djokovic): אם \mathbb{F} שדה בעל רמה אז מתקיים:
עבור s=8,16 מתקבלות תוצאות טובות יותר:
משפט:
אבא בומסלא
רבי אַבְרָהָם אַבָּא בֶּן שְׁלֹמֹה, המכונה אַבָּא בּוֹמְסֵלָא, היה רב, מקובל, סופר ומהדיר יהודי אשכנזי במפנה המאה ה-16.
קורות חיים
נולד במחצית השנייה של המאה ה-16 בקונפדרציה השווייצרית הישנה, לשלמה שליט. בהיותו בן 17 עברה המשפחה לעיר בומסלא (Mladá Boleslav) שבבוהמיה, ועל שמה כונה בהמשך "אבא בומסלא".
ת'ורה ברץ'
ת'ורה ברץ' (באנגלית: Thora Birch; נולדה ב-11 במרץ 1982) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ממוצא יהודי. מועמדת פרס באפט"א על תפקידה בסרט "אמריקן ביוטי" (1999), מועמדת פרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט "העולם שבפנים" (2001) ומועמדת פרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "הומלסית בהרוואד, סיפורה של ליז מורי" (2003)
ב-2022 ביימה ושיחקה בסרט המבוסס על פרשת הרצח של גבי פטיטו.
ביוגרפיה
ברץ' נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של שחקני הפורנו ג'ייק ברץ' (ממוצא גרמני-יהודי) ושל קרול קונורס (ממוצא סקנדינבי וקנדי-צרפתי), ששיחקו בסרט "גרון עמוק". יש לה אח צעיר יותר בשם קיאן בולט. היא נקראה על שמו של אל הרעם תור, מהמיתולוגיה הנורדית. הוריה של ברץ' משמשים בתור המנהלים האישיים שלה משהייתה בת 6.
קריירת משחק
הוריה של ברץ' דחפו אותה בילדותה לפרסום וסידרו לה בגיל ארבע מספר תפקידים בפרסומות. הופיעה בטלוויזיה כשהייתה בת שש בסדרת הסיטקום "המעון של משפחת הרפר". באותה עת הופיעה גם בקולנוע לצד ניל פטריק האריס בסרט הילדים "Purple People Eater" בתור הילדה מולי ג'ונסון. התפקיד זיכה את ברץ' בפרס השחקנית הטובה ביותר מתחת לגיל תשע.
ב-1990 שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני לסרטו של רון הווארד "הורים במשרה מלאה". ברץ' התמודדה מול 4000 מועמדות ולבסוף זכתה בתפקיד הטומבויי בילי פייק בדרמה "גן עדן". לאחר מכן שיחקה בקומדיה "הוקוס פוקוס" בתור דני אחותו הקטנה של גיבור הסרט מקס דניסון (עמרי כץ), בדרמת ההישרדות "אבודים באלסקה" בתור ג'סי בארנס ובדרמת ההתבגרות בהפקתה של דמי מור "אז ועכשיו" בתור דמותה הצעירה של טינה "טיני" טירקל.
שיחקה בהפקה גדולה לראשונה ב-1992, "משחקים פטריוטיים" בדמותה של סאלי בתו של סוכן ה-CIA בגמלאות ג'ק ראיין (האריסון פורד), ברץ' הופיעה באותו תפקיד גם בסרט ההמשך "סכנה ברורה ומיידית", שזכה להצלחה גדולה יותר מקודמו.
ב-1994 שיחקה בקומדיה המצליחה "גנובה על הקוף" עם הרווי קייטל.
לאחר שלוש שנות הפסקה ממשחק חזרה ברץ' לתעשייה וקיבלה ביקורות נלהבות ומועמדות לפרס באפט"א לקולנוע על תפקידה בדרמה של סם מנדס "אמריקן ביוטי". בסרט גילמה את ג'יין ברנהם, תלמידת תיכון דיכאונית המשתתפת בקבוצת המעודדות של התיכון בו היא לומדת; ג'יין סולדת ומזלזלת באופן גלוי באביה איש הפרסום לסטר (קווין ספייסי). באחת הסצנות בסרט מופיעה ברץ' חשופת חזה למרות היותה בת 16 בלבד. הסצנה אושרה על ידי הוועדה לתעסוקת ילדים בקליפורניה, לאחר אישור הוריה של ברץ'. נציג הוועדה וההורים אף נכחו על סט הצילומים בעת צילום סצנה זו.
לאחר מכן שיחקה ברץ' בעיבוד הקולנועי למשחק התפקידים המפורסם "מבוכים ודרקונים" (משנת 2000) בתור הקיסרית הצעירה סבינה, ובמותחן האימה הפסיכולוגי "התהום" (משנת 2001) בתור ליז דאן.
בשנת 2001 שיחקה בתפקיד הראשי בדרמה הקומית "העולם שבפנים" בתור בוגרת התיכון המופנמת אניד, אשר לא מקובלת במיוחד בחברה וחולקת את שגרת חייה הביזאריים עם חברתה הטובה ביותר רבקה (סקרלט ג'והנסון) ועם אספן התקליטים הבודד סימור (סטיב בושמי). הופעה זו זיכתה את ברץ' במועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה/מוזיקלי.
בשנת 2003 הועמדה לפרס אמי על הופעתה בסרט הטלוויזיה "הומלסית בהרוואד, סיפורה של ליז מורי" ששודר בערוץ לייפ טיים.
בשנת 2008 שיחקה בסרט "רכבת האימה" בהפקתו של בועז דוידזון. בשנת 2009 השתתפה ברץ' בסרט האימה הפסיכולוגי "דדליין" לצד של בריטני מרפי, ובמותחן הפשע העצמאי "חורף של חלומות קפואים", שבו גילמה את הרוצחת הסדרתית ברברה הופמן.
בשנת 2019 הצטרפה לעונה העשירית של סדרת האימה ברשת AMC "המתים המהלכים", בתור ג'מה. בשנה זו שיחקה גם במותחן "מעל לכל חשד" לצד אמיליה קלארק.
חיים אישיים
ברץ' נישאה לסוכן השחקנים והפילנתרופ מייקל בנטון אדלר ב-21 בדצמבר 2018.
ברץ' היא פעילה פוליטית במפלגה הדמוקרטית והביעה את תמיכתה בנשיא ארצות הברית ברק אובמה לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 ובמועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016.
סטנלי גולד
סטנלי פיליפ גולד (נולד ב-10 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים ונדבן יהודי אמריקאי. שימש כנשיא והמנכ"ל של חברת שמרוק הולדינגס, חברת ההשקעות הפרטית של משפחת דיסני, וכיושב ראש קונצרן כור תעשיות.
ביוגרפיה
גולד נולד למשפחה יהודית בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא גדל בדרום לוס אנג'לס והמשפחה עברה לעמק סן פרננדו כשהיה נער. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון הוא למד לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. שם הוא פגש את אשתו לעתיד אילנה. הוא השלים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובשנת 1967 קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת דרום קליפורניה, ולאחר מכן סיים תואר שני באוניברסיטת קיימברידג', באנגליה.
עסק בעריכת דין, ועבד במשרד "גנג, טייר, ראמר אנד בראון", משנת 1968, והפך לימים לשותף. הוא התמחה במיזוגים ורכישות ומימון.
בין השנים 1985 עד 2013, שימש כמנכ"ל חברת שמרוק הולדינגס, חברת ההשקעות הפרטית של משפחת דיסני. במסגרת תפקידו ביצע מספר השקעות בישראל. מאז 2013 משמש כיו"ר דירקטוריון שמרוק.
גולד היה חבר במועצת המנהלים של חברת וולט דיסני, בשנת 1984 ובמהלך 1987–2003. הוא התפטר עקב חילוקי דעות עם המנכ"ל והיו"ר, מייקל אייזנר, ואחר כך גולד ורוי דיסני, אחיינו של מייסד החברה, וולט דיסני, פעלו להדיחו מתפקידו.
במרץ 1995 יזם גולד את רכישת השליטה בקונצרן כור תעשיות על ידי קבוצת שמרוק, וכיהן כיושב ראש הקונצרן. ביולי 1997 מכרה קבוצת שמרוק את מניותיה בכור לקרן ההשקעות "קלארידג'" הקנדית בראשות צ'ארלס ברונפמן, ברווח של 100 מיליון דולר. ביוני 1999, רכשה קבוצת שמרוק בשותפות עם קרן פימי את חברת תדיראן קשר. החברה הונפקה בבורסה של תל אביב שנה אחר כך. ביולי 2004 הודיעה תדיראן קשר כי רכשה 20% מאלביט מערכות, אך מיקי פדרמן בעל השליטה הפעיל זכות סירוב ורכש את המניות בעצמו, וב-2007 רכשה אלביט מערכות את מלוא הבעלות בתדיראן קשר.
בשנת 2003, בעידודו של שר האוצר בנימין נתניהו, חזרה שמרוק להשקיע בישראל. תחילה דובר שהקבוצה תשתף בהפרטת בנק דיסקונט לישראל, בנק לאומי או התעשייה הצבאית, לבסוף הקימה קרן להשקעות בישראל בהיקף של לפחות 250 מיליון דולר. עד שנת 2010 שמרוק בראשותו של גולד, השקיעה כחצי מיליארד דולר בחברות ישראליות. ביולי 2010, גייסה קרן נוספת בסך 125 מיליון דולר.
פילנתרופיה
גולד תום להקמת קרן מלגות באוניברסיטת דרום קליפורניה ובהיברו יוניון קולג'. גיוס תרומות ותורם לקמפיין של אהוד ברק בבחירות לראשות הממשלה בישראל בשנת 1999.
גולד תומך בפתרון שתי המדינות במזרח התיכון. באפריל 2013 היה גולד אחד ממאה יהודי אמריקה הבולטים ששלחו מכתב לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ובו קרא לו "לעבוד בשיתוף פעולה הדוק" עם מזכיר המדינה ג'ון קרי, "לתכנן יוזמות פרגמטיות, העולות בקנה אחד עם צורכי הביטחון של ישראל, אשר ייצג את נכונותה של ישראל להקריב קורבנות טריטוריאליים כואבים למען השלום".
יהדות
גולד הוא ממנהגי תנועת היהדות רפורמית בארצות הברית ושימש בין השנים 1991 ל-1997 כיושב ראש היברו יוניון קולג', המוסד הוותיק ביותר להכשרת רבנים באמריקה.
ב-2009 ייסד יחד עם הרב הרפורמי אורי רגב את עמותת "חדו"ש – לחופש דת ושוויון" שפועלת למען חופש דת לכל הזרמים בישראל, ושוויון בנטל בין חילונים לחרדים בישראל. ועידת ישראל לעסקים של העיתון גלובס, בסוף 2009 אמר כי ישראל צריכה להיזהר מלהפוך למדינה בה 20% מהאוכלוסייה אינה עובדת. דברים אלה נאמרו בהתייחסו לקיצוץ הממשלתי בתקציבי החינוך, ובהתייחסו לגידול הנמשך באוכלוסייה החרדית, שלדבריו אינה רוכשת את ההשכלה שתעזור לה להפוך לחלק מכוח העבודה. עוד התריע גולד מהקיטוב בין יהדות ישראל ליהדות העולם.
מדליית השירות המצוין של הצי
מדליית השירות המצוין של הצי (באנגלית: Navy Distinguished Service Medal) היא עיטור של צי ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית עבור חיילים שהתבלטו בשירות מצוין תחת אחריות גדולה (בדרך כלל קצינים בדרגות גבוהות, הנגד הראשי של הצי או הסמל הראשי של חיל הנחתים בתום כהונתם).
העיטור אושר על ידי הקונגרס ב-4 בפברואר 1919 והוענק לראשונה ב-13 במרץ אותה שנה, לבריגדיר גנרל מחיל הנחתים צ'ארלס דוין. דוין פיקד על דיוויזיית חיל הרגלים השנייה של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה והיה הראשון מקציני הנחתים שפיקד על דיוויזיה של הצבא. העיטור הוענק לו לאחר מותו.
תיאור העיטור
חזית העיטור כוללת עיטם לבן-ראש מסמל ארצות הברית במרכז מדליית ארד בקוטר של 1.25 אינץ'. העיט אוחז בטופרי כף רגלו הימנית ענף עלי זית, ובטפרי רגלו השמאלית צרור חצים. העיטם מוקף בטבעת כחולה עלייה חרותים בחלק העליון המילים "UNITED STATES OF AMERICA" (ארצות הברית של אמריקה) ובחלק התחתון המילה "NAVY" (צי). הטבעת הכחולה תחומה באיור של גלים. מעל המדליה יש סמל של כוכב שבקודקודיו כדורים זהובים. במרכז הכוכב עוגן זהוב.
בגב העיטור קלשון (טרידנט) מוקף בעלי דפנה. מסביב לעלים טבעת כחולה ועליה חרותים המילים "FOR DISTINGUISHED SERVICE" והטבעת עצמה תחומה גם היא באיור של גלים.
וילה מדיצ'י בקרג'י
וילה מדיצ'י בקרג'י (באיטלקית: Villa Medicea di Careggi) היא וילה השוכנת על גבעה הצופה על העיר פירנצה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה היא אחת מה"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013.
התחלה
באזור קרג'י הסמוך לפירנצה היו במאה הארבע עשרה לא מעט נכסים יוקרתיים של פלורנטינים עשירים, כפי שהעיד המבקר ג'ובאני וילאני בשנת 1325:
ב-7 ביוני 1417 רכש ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י, המייסד בפועל של שושלת מדיצ'י, אדמות ונכסים מטומאסו ליפי בגבעה שנקראה אז מונטריבקי. זו הייתה הווילה הכפרית השלישית של בבעלות המשפחה, אחרי וילה דל טרביו ווילה מדיצ'י בקפאג'ולו באזור מוג'לו, והיא הקרובה ביותר לפירנצה, ולכן גם רכישה שנבחרה אסטרטגית בסמיכות רבה יותר אל מרכז העיר ההיא, שהייתה בלב האינטרסים הכלכליים של המשפחה. וילות אלה היו לא רק מקום של מנוחה ושלווה, אלא גם מרכזי רווח. כמרכז של פעילויות חקלאיות הן היו בלתי תלויות כלכלית, וייצגו מקורות הכנסה בטוחים.
בתחילה היו הווילות מבוצרות ומעוצבות כמו טירות קודרות מימי הביניים, ואז בהדרגה הן עוצבו מחדש כמקומות נעימים, שם היו ההומניסטים של טוסקנה יכולים ליישם חיי שלווה אינטלקטואלית וחיים בריאים בחיק הטבע, באמצעות גילוי מחדש של היצירות קלאסיות של סנקה, וארו, מרטיאליס, קאטו וורגיליוס. רעיונות אלה הופצו בייחוד על ידי לאונה בטיסטה אלברטי באמצע המאה החמש עשרה בחיבורו "על הבנייה" (De re aedificatoria), ובמסה ה"ווילה", שדנה במבנה וילות כפריות.
הווילה בקרג'י שופצה אז בתקופת מעבר, המחצית הראשונה של המאה החמש עשרה, מהטיפוס הכפרי והמבוצר לסוג המפואר ששימש לנופש, והפתוח לחיק הטבע ולגנים. גם האדריכלות שלה מדגימה את המעבר באמצעות אלמנטים השייכים לשני הסוגים כאחד.
על פי חוזה הרכישה כללה אחוזת קרג'י בעת הרכישה בניין עם חצר, לוג'יה, באר, מרתף, אורווה, מגדל, גן ירק ושני בתים. מצב הבניינים היה כנראה טוב מאוד, מכיוון שבתחילה לא בוצעו שינויים בווילה.
קוזימו "הזקן" ומיקלוצו
רק לאחר מותו של ג'ובאני (1429), הכינו בניו, קוזימו דה מדיצ'י (המכונה "הזקן") ולורנצו, כמה שינויים בווילה והפקידו את המשימה בידיו של האדריכל המועדף עליהם, מיקלוצו. שינויים אלו בווילה בוצעו זמן רב לפני שהחלו העבודות במשכן העירוני של המשפחה, פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי ב-1444. אין בידינו שום תיאור של העבודות שבוצעו בווילה, אך עדיין יש בידינו רישום של ההוצאה, ולפי הערכת הסכום שהוקצה לשינויים הם היו משמעותיים.
נראה כי העבודות הושלמו בשנת 1427, על פי מכתב של מקונטסינה דה ברדי, אשתו של קוזימו, שבו כתבה שהווילה הושלמה. בכל מקרה, הווילה הייתה מוכנה בזמן ביקורו של פרנצ'סקו ספורצה בפירנצה בשנת 1459 ששיבח את מיקומה ויופייה של הווילה. ממה שלמד מהיצירות הרומאיות הקלאסיות, חשב קוזימו דה מדיצ'י שלמקומות הכפריים צריך להיות גם ייעוד תרבותי, אתרים שבהם לימודים והשערות פילוסופיות יכולים להתקיים בנוחיות הנינוחה של הכפר. למעשה, הוא העביר לשם את הספרייה שלו וחלק מאוסף החפצים ויצירות האמנות. בשנת 1459 הקים קוזימו בווילה את האקדמיה האפלטונית, בית הספר הפילוסופי החשוב ביותר להומניזם האיטלקי, בו השתתפו כריסטופורו לנדינו, מרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה. לא במקרה נתן קוזימו לפיצ'ינו בית סמוך לווילה, המכונה וילה לה פונטנלה, כדי שיהיה קרוב תמיד למשפחתו, שם תרגם פיצ'ינו את קורפוס הרמטיקום, והניח את היסודות לאקדמיה.
מחקרים שנעשו על המערך של המבנה והיסודות הראו שמיקלוצו פעל לשנות רק באופן מזערי את תוכנית הבניין המקורית. העבודות התרכזו אפוא בחדרים הפנימיים, החל מהחצר, וכלה בהגבהת המבנה. המרפסת המעוטרת על זיזים, שנוצרה לאורך הקירות החיצוניים, היא מורשת של סגנון מימי הביניים (היא קיימת למשל גם בווילה דל טרביו), אך כתוספת למתווה הגדול יותר של הווילה היא נראית יותר כמו קישוט מאשר אלמנט שנוצר לצרכים הגנתיים. בסופו של דבר המראה של הווילה הוא יותר כשל ארמון מאשר מבנה מבוצר, הדבר בולט במיוחד בהשוואה לווילות הישנות יותר של טרביו וקפאג'ולו. הווילה שמרה על צריח עם שינות, המתואר ברישומים ובהדפסים של הווילה שנוצרו עד המאה השבע-עשרה. לזכותו של מיקלוצו גם שני האגפים הרוחביים המשתרעים מערבה לכיוון הגן, הנמוכים מהגוף המרכזי ואשר מאופיינים בקומת הקרקע בשתי לוג'יות פתוחות עם שלוש קשתות כל אחת, וכותרות עמודים מורכבות הדומות לאלה של החצר.
לורנצו "המפואר"
לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "המפואר), שנולד ומת בווילה (1448–1492), ירש את הווילה מסבו לאחר התקופה הקצרה של שלטונו של אביו פיירו. לורנצו בחר את קרג'י כמקום מגוריו האהוב, וכאן הוא איחד את חוג המלומדים של האקדמיה האפלטונית, וארגן בכך בווילה את המרכז התרבותי והאמנותי של תקופת הרנסאנס המוקדמת. בין המשתתפים באקדמיה היו גדולי ההומניסטים באותה תקופה: מרסיליו פיצ'ינו, אניולו פוליציאנו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה. הלוג'יה הפנורמית בקומה הראשונה, המיוחסת לג'וליאנו דה סנגאלו, מתוארכת לתקופה זו. מבנה זה, שלא תואם את שאר הבניין, יכול להיות מתוארך לתקופה האחרונה בחייו של לורנצו המפואר, או אולי לעשור השני של המאה השש-עשרה.
המאה ה-17
הלידה מחדש של הווילה התרחשה כאשר הנסיך קרלו דה מדיצ'י קיבל אותה לבעלותו (1609). לאחר מינויו לקרדינל בשנת 1615, הוא מימן פרויקט שיפוץ נרחב של הווילה והגן. בין העבודות שעדיין ניתן להתפעל מהם מתקופה זו ניתן למצוא את אולם הפרסקו בקומת הקרקע, קישוט הלוג'יה בקומה הראשונה, המערה המלאכותית במרתף (ה"גרוטיצ'ינה") וחדר העבודה של מדיצ'י. הצריח מהמאה ה-14 נעלם לטובת שימוש מודרני יותר בחלל.
תילי הקבורה של תרבות דילמון
תילי הקבורה של תרבות דילמון (ערבית مدافن دلمون) הם אתר מורשת עולמית מאז שנת 2019. התילים המתוארכים לתקופה שבין 2200 ל-1750 לפנה"ס, כוללים 21 אתרים ארכאולוגיים בצפון-מערב האי הגדול של בחריין. שישה מהם הם שדות קבורה שבהם בין כמה עשרות לאלפי תילים (רוגם), ובסה"כ 11,774 תילים. ביתר האתרים שוכנים 17 קברים מלכותיים, העשויים ממגדלי קבורה בני שתי קומות. תילי הקבורה הם ראיה לתרבות דילמון המוקדמת, עת בחריין הייתה מרכז סחר משגשג, ותושביה פיתחו מסורת קבורה משוכללת. קברים אלה הם ייחודיים בקנה מידה עולמי, לא רק בשל מספרם, ריכוזם וממדיהם, אלא גם בשל מאפיינהם. תילי דילמון מוגנים בחוק מאז 1995.
וילה מדיצ'י בקרג'י
המאה ה-17
גם הגן אורגן מחדש על ידי האדריכלים המפורסמים של גני בובולי, ג'וליו פאריג'י ובנו אלפונסו, במיוחד בצד הדרומי עם שביל המסומן על ידי חלוקי נחל צבעוניים עם שני פסלי גמדים שנמצאים שם עד היום.
תילי הקבורה של תרבות דילמון
מאפיינים וממצאים
כל אחד מהתילים מורכב מאולם אבן מרכזי, אשר לעיתים הוא מוקף בקיר אבן מעגלי (כמפורט להלן), והוא מכוסה באדמה ועפר. גומחות הן מאפיין חשוב של התילים, וכמעט כל אולם קבורה כולל גומחה אחת או יותר. הגומחות מופיעות כבודדות, בזוגות או בקבוצות של ארבע או שש גומחות. בדרך כלל הן ממוקמות בפינות אולם הקבורה ומטרתן אינה ידועה. רוב הקברים נבזזו בעבר הרחוק והם חסרים ריהוט. חרסים בצורות ובדוגמאות שונות שנמצאו באתרים השונים מעידים על הנוהג של הבאת מנחה, ורוב החרסים הם מייצור מקומי. עם זאת, חרסים מייצור לא מקומי התגלו גם כן, ואלה מעידים על קשרי מסחר. ממצאים נוספים כוללים חפצי נחושת, ארד ושנהב, כלי סטיאטיט וכלוריט, חרוזים, חפצים עשויים מביצי יען וצדף, סלים מצופים אספלט ושיירי בעלי חיים. שיירי אדם שנמצאו בקברים סיפקו מידע רב אודות דיאטה ומחלות מסוימות.
וילה מדיצ'י בקרג'י
המאה ה-18
עם קיצה של משפחת מדיצ'י, החלה משפחת לורן בארגון מחדש של כל הנכסים הכפריים שקיבלה בירושה, תוך התנתקות ומכירה של אלו שנחשבו משניים או מיושנים, וקיבצה את הריהוט והקישוטים החשובים ביותר. בהתחשב במצב השימור הרעוע של הבניינים בווילה בקרג'י, החליט לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למכור הכול לווינצ'נצו אורסי בשנת 1780. אולם זמן קצר אחר כך, באותו זמן עם הגעתם של המטיילים הרומנטיים לטיול הגדול, התעורר גם עניין מחודש בשושלת מדיצ'י ובאקדמיה הנאו-אפלטונית, שהתעורר עקב פרסום יצירות ספרותיות רבות, במיוחד מחוץ לאיטליה.
תילי הקבורה של תרבות דילמון
מאפיינים וממצאים
פוליטיקאים קיצונים דוגמת ג'אסם א-סעידי תמכו בהריסת קברים שלא שייכים לתרובת אסלאמית והקמת בנייני מגורים במקום.
סוגי הקברים
ניתן לחלק את תילי הקבורה לחמש קבוצות עיקריות: קברים מוקדמים ומאוחרים, קברי ראשי שבטים, קברים מלכותיים, קברים עם הרחבה וקברים עם קיר טבעת חיצוני:
וילה מדיצ'י בקרג'י
המאה ה-19
בהמשך הועברה הווילה למשפחת הולנד, משפחת השגריר הבריטי בפירנצה. בעלים אלו אחראים לציורי קיר בלוג'יה שבקומת הקרקע הפונה לגן שבו מתוארת הסצנה של "רציחתו של הרופא של לורנצו המפואר בבאר הווילה"" מאת הצייר האנגלי ג'ורג' פרדריק ווטס (George Frederic Watts) ב-1845.
התפתחות המיתוס של לורנצו, במיוחד בציבור האנגלי, גרמה לכך שהווילה נרכשה על ידי סר פרנסיס ג'וזף סלואן (Francis Joseph Sloane) בשנת 1848. הוא ערך שינויים רבים ומשמעותיים בתקופה שבה היה הבעלים של הווילה.
המאה ה-20 וימינו
בשנת 1901 הועברה הבעלות על הווילה למשפחת סרג'ה, ותרומתם לה הייתה רק בהמשך התחזוקה הרגילה שלה. הבעלים האחרון, רוזינה צ'ירילו פורנצ'יארי, מכרה את כל המתחם לבית החולים סנטה מריה נובה בפירנצה בשנת 1936. ברוב שטחי החווה הוקם בית החולים קרג'י, הגדול ביותר כיום בפירנצה, ובווילה שכנו כמה משרדי ניהול של בית החולים, שהפכו לימים לבית החולים האוניברסיטאי בקרג'י. אף על פי שהווילה הייתה פתוחה לציבור וניתן היה לבקר בחינם בחדרים המרכזיים, פעילויות מסוימות של הנהלת בית החולים פגעו בערך האמנותי והתיירותי שלה. לא חסרות דוגמאות לשימוש בלתי הולם באלמנטים ההיסטוריים של המקום, כגון כשכל הפארק האנגלי הפך לחניה למכוניות של צוות בית החולים.
לאחר מעבר המשרדים של בית החולים ב-2008, הווילה למעשה ננטשה, והמתינה ליעוד חדש. בשנת 2013 היא עברה לבעלות מחוז טוסקנה, שמבצע שיקום מוחלט של הבניין והגנים. בסוף אותה שנה היא נכנסה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כחלק עם מהווילות והגנים של משפחת מדיצ'י בטוסקנה.
נכון ל-2020 הווילה עדיין סגורה לביקורים.
קומת הקרקע
קומת הקרקע נפתחת אל החצר בתכנון מיקלוצו. לחצר יש צורה טרפזית העוקבת אחר פרופיל הבניין, שבתורו עוקב אחרי הרחוב הראשי שגבל בו. במרכז יש באר המתוארכת ככל הנראה למאה ה-14, ואילו שתי לוג'יות נפתחות בצד הצפוני והמזרחי עם קשתות עגולות, הנתמכות על ידי עמודים עם כותרות המקושטות בעלים של צמחי מים; משני הצדדים יש "ספורטו" (מעבר לקומות העליונות) ומרפסת, הנתמכת על ידי עמודים מתומנים עם כותרות גאומטריות, האופייניות לסגנון של מיקלוצו.
החצר מובילה אל הטרקלין בקומת הקרקע. סביבה זו מתקופת ראשית המאה השבע-עשרה, בשיפוצים שהוזמנו על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י. היא מעוטרת כולה בציורי קיר ובמיוחד 16 הלונטות (חמש בצדדים העיקריים, שלוש על הקטנות, כשבמרכז שלט האצולה של בית מדיצ'י) מושכות תשומת לב, מעוטרת בתמונות נוף קטנות, מראות דמיוניים, נופי ים, סצנות עם חורבות, גנים, מזרקות ודמויות קטנות. בין השאר הן כוללות שני מבטים על וילה מדיצ'י ברומא, שהייתה אז בבעלות הקרדינל קרלו, וכמה סצנות המבוססות על האפוס "ירושלים המשוחררת" מאת טורקוואטו טאסו. סצנות אלו נועדו לחגוג באלגוריות את מעלליו של אחיו של קוזימו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה כנגד הטורקים. הלונטות ממוסגרות במערכת מורכבת של עיטורי קיר ציוריים, עם מסגרות, כרובים, זרי פרחים, ואלמנטים מהצומח ומהחי. מנקודת מבט סגנונית, ציורים אלה מחדשים את הזרם האמנותי מהמאפיין "האימפרסיוניסטי" של ציור נוף בין המאות ה-16 וה-17.
מהטרקלין אפשר להגיע לחדרים בלוג'יה שבקומת הקרקע, כאשר הקשתות הגדולות הצופות לגן סגורות כעת על ידי חלונות. כאן יש ציור פרסקו גדול מהמאה התשע-עשרה מאת ג'ורג' פרדריק ווטס המתאר את הריגתו של הרופא של לורנצו המפואר בבאר הווילה (1845), אפיזודה כמעט דמיונית שהייתה יכולה להיגרם מכעס על האיש שלא ידע כיצד לרפא את הפטרון הגדול והמיטיב לאזרחים.
המערה התת-קרקעית
גרם מדרגות ליד החצר מוביל למרתף, שם יש דוגמה יקרה ונדירה לגחמה אדריכלית המיוצגת על ידי הגרוטיצ'ינה (Grotticina). סביבה זו, שנבנתה על ידי הקרדינל קרלו דה מדיצ'י במאה השבע-עשרה, הושגה באמצעות שימוש בחלק ממרתפי הווילה, עם קמרון חבית ותאורה רכה המושגת על ידי שני פתחים. המערות הפנטסטיות למעשה, האופייניות לסגנון המנייריסטי, התפשטו בווילות מהמאה ה-16, כמקום של קרירות בקיץ ורוח "גרוטסקית" (מילה שנובעת מהמילה גרוטו, מערה מלאכותית). "מערה" זו מעוטרת כולה בציורים עם ענפי גפן, עלווה, דמויות מיתולוגיות ואלמנטים צמחיים. על הקמרון מצוירים בכחוס ואלגוריה של שפע, כמו גם כמה דמויות של סאטירים. בחלק המרכזי של הקמרון יש אוקולוס, שממנו ניתן לראות מרפסת עם ארבעה קופידונים. על הקיר הצפוני, סמוך לכניסה, קיים גרוטו אמיתי, גומחה עם ציפויים דמויי קירות מערה ונטיפים משוחזרים. הגומחה מכילה מזרקה קטנה, שלא מוזנת כיום, אלא בהזדמנויות מיוחדות. אלמנט נוסף שיש בו עניין רב הוא הרצפה, המכוסה לחלוטין באריחי מיוליקה מקוריים, מעוטרת במוטיבים גאומטריים, אלמנטים מהצומח, פלר דה ליס בזהב על רקע כחול וכו'. הריצוף נפגע במקומות מסוימים בצורה בולטת, מה שמחייב שימוש בכיסויים מיוחדים לנעלים המסופקים למבקרים. מלתחה בנויה סוגרת את המתחם הדקורטיבי של החדר בסמוך לקיר שמול המזרקה, והיא מעוטרת גם מבפנים וגם מבחוץ באמצעות וולוטות.
הקומה הראשונה
מייד משמאל לגרם המדרגות הראשי נמצא ה"סלונה דל קמינו", הנשלט על ידי האח המעוטר בתבליטים נמוכים, והמתוארך ל-1465, ולכן מתקופת לורנצו המפואר. החדר שופץ במאה התשע-עשרה בסגנון ימי-ביניימי ויש בו שני ציורים גדולים המתארים פרקים הקשורים לבעליה הקדומים של הווילה: "לורנצו המפואר וקבוצת האקדמאים במהלך חגיגות אפלטון" ו"קוזימו הזקן המקבל מכובדים ואנשי כנסייה בספריה", שניהם על ידי צייר בשם פולצ'ינלי. ממול האח יש שתי פרוטומות משיש, עם דיוקנאותיהם של לורנצו המפואר וקוזימו הזקן.
כשחוזרים לסלון מגיעים מצד שמאל לחדר המוביל ללוג'יה בקומה הראשונה. יש המייחסים לוג'יה זו לאדריכל ג'וליאנו דה סנגאלו, שעבד עבור לורנצו המפואר בשנים האחרונות לחייו, אחרים משערים כי היא הוקמה בתקופת לאו העשירי כאשר המשפחה זכתה ליוקרה גדולה, אחרים טוענים כי היא מהתקופה שלאחר הגירוש השלישי של מדיצ'י, כאשר הדוכס אלסנדרו שיפץ את הווילה לאחר 1534. ג'ורג'ו וזארי כתב על עבודותיו של הצייר פונטורמו בלוג'יה זו, אולם עם זאת, כבר בזמן שווזארי כתב את תיאוריו התדרדר מצב הציורים במידה ניכרת בגלל שימוש בטכניקות שאינן מתאימות לסביבות חיצוניות. הציורים הגרוטסקיים הנוכחיים על התקרה מתוארכים לתקופת הקרדינל קרלו דה מדיצ'י, ששלט האצולה שלו מצויר במרכז, אף כי כמה מאפיינים סגנוניים של פונטורמו בציורים הולידו את ההשערה שאפשר שחלקים מסוימים שחזרו את ציוריו.
הפארק
בווילה יש הן גן איטלקי, הצופה על החזית הראשית, והן גן אנגלי רחב המקיף אותה מכל הצדדים (אם כי כיום הוא מצומצם מאוד בהשוואה לעבר). צורת הגן הנוכחית מתוארכות לשינויים שערך סר ג'וזף סלואן, שנטע מספר מינים חריגים מכל רחבי העולם: מחטניים מאסיה ואנגליה, כמו ארזי לבנון (על אחד מהם יש עדיין חריתה של אהבה ממבט ראשון על חלקו התחתון של הגזע), אורנים ואשוחים, עצי קטלב מיוון, סקוויה נאה ועוד.
טרנספורמציה נוספת של הגן התרחשה עם הסטת הכביש, שעד 1837 עבר ליד הווילה, למורד הגבעה. בדרך זו ניתן היה להגדיל את הפארק עם דרך חדשה לכרכרות שהחלה מהכניסה המונומנטלית החדשה בכנסיית סן ג'ובאני בטיסטה בקרג'י. בפארק ישנם עצים גבוהים רבים שנשתלו במיוחד במאה התשע עשרה (עצי טיליה, אלון הגלעין (Quercus ilex) וארזים), כשמתחת לעצים גדל ער אציל. אנו מבחינים בין אורן הזפת, עם גבעול גלילי ודק מאוד, סקוויה נאה, שלה קליפה חרוצה בתלמים עמוקים, וקרוב אליה קלוצדרוס (Calocedrus), שלו ענפים הנפרשים כנברשת. דוגמאות נוספות בולטות הן כמה עצי אורן ג'פרי, קטלפה (Catalpa), כמה עצי אלון לביד (Quercus pubescens) ומיני אלון נוספים (אחד מהם שגזעו מת, אך הוא רלוונטי מכיוון שהוא מתוארך עוד לתקופת מדיצ'י).
קחאמרקה
בקחאמרקה יש אקלים הררי ברמה מתונה, ובאזור יש אדמה פורייה מאוד. העיר ידועה בזכות מוצרי החלב שלה ופעילות הכרייה בסביבתה.
בין האטרקציות התיירותיות שלה, יש בקחאמרקה דוגמאות רבות של ארכיטקטורה דתית קולוניאלית ספרדית, נופים יפים, אתרים ארכאולוגיים פרה-היספנים ומעיינות חמים בעיירה הסמוכה ("מרחצאות האינקה"). האירוע ההיסטורי החשוב ביותר שהתרחש בעיר היה קרב קחאמרקה, שסימן את תחילת תבוסתה של אימפריית האינקה על ידי פולשים ספרדים כאשר קיסר האינקה אטוואלפה נלכד ונרצח במקום.
אטימולוגיה
האטימולוגיה של שם העיר בשפת קצ'ואה "קאשה מרקה" (Kasha Marka, לפעמים מתועתק Cashamarka, או Qasamarka) אינה מחוורת. ייתכן שפירושו "עיירת הקוצים" בהתייחס לצמחי הקקטוס הרבים באזור. תאוריה אחרת מציעה שזהו הלחם בסיסים המשלב בין המילה בקצ'ואה קאשה (כלומר "קר") ומרקה (כלומר "מקום"). כל המקורות מסכימים שמקורה של המילה בקצ'ואה.
היסטוריה
העיר וסביבותיה היו מיושבים על ידי כמה תרבויות יותר מ-2,000 שנה. ניתן לראות עקבות של תרבויות שקדמו לתרבות צ'אווין באתרים ארכאולוגיים סמוכים, כגון ו.
ואקלומה (Huacaloma) הוא אתר ארכאולוגי השוכן 3.5 קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז ההיסטורי של העיר קחאמרקה (כיום באמצע המטרופולין של קחאמרקה). השרידים שלו מתוארכים בין 1500 ל-1000 לפני הספירה. הוא כולל מתחמים עם כירות, בדומה לאלו של לה גלגאדה (La Galgada) ו, אך עם עיצוב פשוט יותר. זה היה מרכז טקסי שבו נערכו טקסי אש.
בשנת 1986 הגדיר ארגון מדינות אמריקה את קחאמרקה כאתר של מורשת היסטורית ותרבותית של אמריקה.
התקופה הפרה-קולומביאנית
ההמשכיות הסגנונית הרציפה של אמנות קחאמרקה מראשיתה בסביבות 100–200 לפני הספירה ועד לכיבוש הספרדי היא יוצאת דופן, בהתחשב בנוכחותם של שכנים רבי עוצמה וסדרת אירועי ההתפשטות של אימפריות שכנות שהתרחשו באזור זה. היא ידועה בעיקרה רק מכלי החרס המשובחים שלה העשויה מתערובת קאולין לבנה שנשרפו בטמפרטורות גבוהות (מעל 1,000 מעלות צלזיוס).
כלי חרס של קחאמרקה הגיעו לתפוצה הרחבה ביותר שלהם במהלך תת-שלב B של קחאמרקה התיכונה (700–900), במקביל לסופה של תרבות מוצ'ה ולדומיננטיות של האימפריית הווארי בפרו. כלי חרס יוקרתיים של קחאמרקה התיכונה נמצאו בהרבה מאוד אתרי וארי, עד לאתרי וארי בגבול הדרומי, כגון האתר הארכאולוגי השוכן באזור קוסקו. יתרה מזאת, בניית סרו צ'פן (Cerro Chepén), יישוב על החוף הצפוני שהיה מבצר-עיר הררי מוקף טרסות בשטח מוצ'ה, מיוחסת למאמץ משותף לכאורה בין הישויות הפוליטיות של הווארי ושל קחאמרקה לשלוט על אזור זה של פרו.
בשנת 2004 נחפר בניין גדול שהוקם בהר סרו צ'פן, המבנה האמור מחקה דגמים אדריכליים מהרי האנדים בגובה רב, שמשערים כי היה מבנה מגורים של האליטה. חפירות הראו קשר בלתי צפוי בין כלי חרס מתוצרת תרבות מוצ'ה המאוחרת לכלי חרס מעולים מהרי קחאמרקה בתוך הפאטיו, הגלריות והחדרים המרכיבים את המבנה. העדויות שהתגלו בבניין הזה מצביעות על נוכחותם של פקידים מהרמות של הרי האנדים בלב האזור המונומנטלי של סרו צ'פן.
עם זאת, עם עלייתה של בחוף הצפוני בסביבות 900–1000 הייתה הפחתה ניכרת בתפוצה של כלי חרס המאוחרים של קחאמרקה בחזרה להיקף שנראה במהלך מוצ'ה שלב 4 (Moche Phase IV).
ניתוח דפוסי ההתיישבות בעמק קחאמרקה מראה הפחתה משמעותית במספר היישובים בשלב קחאמרקה המאוחר (850–1200). חוקרים מפרשים צמצום זה במספר ההתנחלויות כתוצאה מצמצום או פיזור אוכלוסין, כנראה כתוצאה מקץ ההשפעה של אימפריית וארי באזור וקריסת המדיניות האזורית המאורגנת סביב המרכז ב בעמק קחאמרקה.
עם התמוטטות ההשפעה של אימפריית וארי באזור קחאמרקה, מספר היישובים ירד תחילה, אך לאחר מכן גדל בהדרגה בשלב קחאמרקה הסופי (Final Cajamarca phase ; 1250–1532). קחאמרקה שמרה על היוקרה שלה, כפי שהוכח מההשפעה שהייתה לכלי החרס שלה על החוף. במהלך שלב הקחאמרקה הסופי יישובים כמו "גוסמנגו וייחו" (Guzmango Viejo) או "טנטריקה" (Tantarica) במורדות המערביים של הקורדיליירה אל החוף, כמו גם סנטה דליה (Santa Delia) בעמק קחאמרקה הפכו לגדולים במיוחד (> 200 דונם). במרכזים אלה יש מספר גדול יותר של מבני מגורים המזוהים בבירור כשל האליטה, כמו גם מספר גדול יותר של כלי חרס מעולים מאשר מכל האתרים הקדומים יותר. ברור שהם היו יישובים במעמד הגבוה ביותר באזור. לפחות המרכזים בחלקים העליונים של עמקי החוף ממערב נהנו כנראה ממיקומם האסטרטגי ביחס תחילה לסיקן ואחר כך לצ'ימו. החוקרים מפרשים את השינויים של שלב קחאמרקה הסופי כעדות לשגשוג מחודש והשתלבות של האזור.
המאה ה-15 - אימפריית האינקה וממלכת קואיסמנקו
העיר קאשה מרקה נוסדה בערך בשנת 1320. במהלך התקופה שבין 1463 ל-1471 כבשו קאפאק יופאנקי (Ccapac Yupanqui) ואחיינו טופאק אינקה יופאנקי, שניהם מצביאים של צבא האינקה, את העיר קחאמרקה ושילבו אותה באימפריית האינקה, בתקופה בה היא נשלטה על ידי פאצ'אקוטי, אביו של טופאק אינקה יופאנקי.
כאשר קאפאק יופאנקי כבש את העיר קחאמרקה, לא הוכנו כראוי קווי האספקה לעיר הכבושה, שכן צבאו צעד בחופזה לקחאמרקה מבלי לבנות או לכבוש חלק ניכר מהדרך אליה ממרכז פרו. מכיוון שחשש שעובדה זו תסכן את שליטת האינקה בעיר הכבושה. הוא השאיר חלק מצבאו בקחאמרקה, ולאחר מכן הוא חזר לאימפריה כדי לבקש תגבורת וניהל מערכה נרחבת יותר בשטחי מרכז פרו, תוך בניית תשתית נרחבת (שכללה מבני טמפו, קולקה ופוקרה) לאורך מערכת הדרכים של האינקה. האינקה שיפצו את קחאמרקה על פי כללי הארכיטקטורה של האינקה, אולם לא שרד הרבה משיפוץ זה מאז שהספרדים עשו את אותו הדבר לאחר שכבשו את קחאמרקה.
דיווחים קולוניאליים מספרים על ממלכת קואיסמנקו (Cuismancu, או Kuismanku בכתיב קצ'ואה מודרני), המקבילה ההיסטורית של התרבות הארכאולוגית של שלב קחאמרקה הסופי. לפי כותבי הימים, קואיסמנקו או גוסמנגו (Guzmango) הייתה הישות הפוליטית ששלטה באזור קחאמרקה לפני הגעת האינקה והיא שולבה בשלטון האינקה.
ממלכת קואיסמנקו משויכת לשלב קחאמרקה הסופי ומכל אומות ההרים בצפון פרו היא זו שהשיגה את ההתפתחות החברתית, הפוליטית והתרבותית הגבוהה ביותר.
מסורת בעל פה מתעדת את תואר השליט כ"גוסמנגו קאפאק" (Guzmango Capac) גוסמנגו הוא שמה של הקבוצה האתנית או של הישות הפוליטית, בעוד שקאפאק סימן שליט אלוהי שאבותיו הקדמונים הפגינו כוח מיוחד, אנרגיה וחוכמה בשלטון. כשהספרדים התחילו לשאול על ההיסטוריה שלהם, היו תושבי הישות (הנקראים היום קחאמרקינוס - Cajamarquinos) יכולים לזכור את שמותיהם של שני אחים בלבד ששימשו כגוסמנגו קאפאק תחת האינקה.
הראשון היה קרוי קונקאקס (Concacax), ואחריו הגיע קוסאטונגו (Cosatongo). לאחר מותו של קונקאקס, נשלח בנו, צ'ופטונגו (Chuptongo), דרומה לשרת את הקיסר, טופאק אינקה יופאנקי. שם הוא קיבל חינוך בחצר הקיסרות, וכגבר צעיר הפך למורה של אחד מבניו של אינקה יופנקי, "ואיינה קאפאק" (Guayna Capac). ההיסטוריה שבעל פה מתעדת כי "הוא זכה לתהילה ולמוניטין רב בכל הממלכה בזכות איכותו ומנהגיו הראויים להערצה". נאמר גם שוואיינה קאפאק כיבד את צ'ופטונגו כמו אבא. בסופו של דבר, מינה טופאק אינקה יופאנקי את צ'ופטונגו למושל באימפריה.
המאבק על כס המלכות בין שני האחים למחצה ואסקאר ואטוואלפה, בניו של ואיינה קאפאק, פילג גם את בניו של צ'ופטונגו. במהלך מלחמת האזרחים שפרצה לאחר מותו של ואיינה קאפאק, צידד קארואטונגו (Caruatongo), הבכור מבניו של צ'ופטונגו, לצד הכוחות הצפוניים של אטוואלפה, בעוד שבן אחר, קארואיקו (Caruarayco), התחבר עם ואסקאר, שליט הסיעה הדרומית.
בשנת 1532 הביס אטוואלפה את אחיו ואסקאר בקרב על כס האינקה בקיטו (באקוודור של ימינו). בדרכו לקוסקו לתבוע את כס המלוכה עם צבאו, הוא עצר בקחאמרקה.
שביית אטוואלפה (1532); התקופה הקולוניאלית
כשפרנסיסקו פיסארו הגיע לקחאמארקה, הוא קיבל חדשות שאטוואלפה נח ב, מתחם מעיינות חמים סמוך, פיסארו שלח במהרה כמה מנציגים בפיקודו של הקפטן הצעיר ארננדו דה סוטו להזמין את קיסר האינקה למשתה.