cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
What Do You Think About the Car?
ביקורת
אתר Metacritic, שאוסף ביקורות בתחומים שונים ממבקרים מרכזיים ומתאים לכל אחת מהן ערך של ציון מספרי מתוך 100, דיווח על ציון ממוצע של 76 בהתבסס על 9 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל". סטפן אקרויד, כתב מגזין Dork, כינה את האלבום "אחד מהאלבומים הכי חדים ושובי לב של 2017. הוא לא ראוותני – לא ממש – אלא יד מושטת אל עולם בו ישנה ההרגשה שהכול אפשרי". דייב סימפסון מהגרדיאן מכנה את האלבום "פריצת בכורה", ומציין כי "אלה שירי מחאה, אך נשמעים כל דבר חוץ ממכובדים או מיואשים. אלא הם פצצות שטופות שמש רועשות ותוססות שמנתבות את האינדי רוק דרך אהבתו של מקנה לדייוויד בואי ואבבא". תיאה דה גליאר ממגזין NME אמר על מקנה, "הוא מקריין את רגשותיו הכמוסים על כל דבר, החל מפוליטיקה ('Isombard') עד ליחס התקשורת להתאבדותה של טרנסג'נדרית ('Paracetamol'), בעדינות ובכישרון. השיר הבולט 'Make Me Your Queen' הוא רגע נדיר של אינטימיות בעוד הוא מקונן על הכאב של אהבה נכזבת, עוד פעם בעדינות ובחוכמה מעבר לשנותיו.
ברית הגנה
ברית הגנה היא אמנה או ברית צבאית בין מדינות, בה הצדדים החתומים מתחייבים לתמוך זה בזה מבחינה צבאית ולהגן זה על זה. בדרך כלל האמנה מציינת איומים ספציפיים שעליהם יש להגיב בכוחות צבא.
בריתות הגנה כיום
להלן נמנות בריתות ההגנה העיקריות כיום בעולם. בנוסף להן קיימות בריתות נוספות, שלא תמיד זוכות לפרסום. למשל, אמנת איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה מתמקדת בשיתופי פעולה בתחומי כלכלה, מסחר, תיירות, סביבה, חינוך, תרבות וספורט, אך כלולה בה גם ברית הגנה צבאית בין מדינות האיגוד.
ארצות הברית
האפשרות שישראל וארצות הברית יכריזו על ברית הגנה אסטרטגית עלתה בעבר מספר פעמים במסגרת יחסי ארצות הברית–ישראל. בשנת 2019 דווח כי בפגישה בין בנימין נתניהו לדונלד טראמפ נדונה האפשרות לצאת בהצהרה משותפת, שאינה ברית הגנה רשמית, לפיה ארצות הברית תתחייב לסייע לישראל במקרה חירום ביטחוני. בשנת 2023 כתב מייק פומפאו בספרו כי נתניהו ידע ש"מדובר בשקר", אבל בחר בכל זאת להדליף את הדברים במטרה לקדם את עצמו בתקופת בחירות כי "זה היה סיפור טוב בשבילו".
הודו
ב-11 בספטמבר 2020 חתמו הודו ויפן על ברית הגנה צבאית למשך עשר שנים, צעד שנועד לבלום את פעילות צבא סין באזור האינדו-פסיפי ולסייע בהתמודדות עם סכסוכי הגבולות בין הודו לסין. צעד זה מחזק את הברית לדיאלוג ביטחוני רב-צדדי (QUAD), פורום לשיתוף פעולה בלתי פורמלי בין ארצות הברית, יפן, אוסטרליה והודו שבמסגרתו מתקיימים חילופי מידע ותרגילי צבא משותפים.
בית החולים שמואל הרופא
בית החולים שמואל הרופא הוא בית חולים גריאטרי ממשלתי (בניהול משרד הבריאות) הנמצא בבאר יעקב. נקרא על שם האמורא שמואל, רופאו של רבי יהודה הנשיא. החל משנת 1980 מוגדר כמרכז ייעודי לטיפול בחולים קשישים מכל גוש דן. בבית החולים מתקיים מחקר קליני על ידי היחידה המדעית לחקר הגריאטריה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, המשתמש בבית החולים גם להכשרת סטודנטים לרפואה ולסיעוד. במסגרת בית החולים מתקיים גם המרכז הארצי לטיפול בשחפת ובמחלות ריאה מורכבות וכרוניות, שריד למקורו ההיסטורי כבית חולים לחולי שחפת.
מנהל בית החולים הוא הפרופ' אליהו מזרחי.
היסטוריה
בית החולים נוסד ב-1951 על אתר מחנה צבאי בריטי, כבית חולים מרכזי לחולי שחפת ושימש למטרה זו כעשר שנים. לאחר מכן הורחב ושימש כבית חולים כללי משני, אליו הופנו חולים מאזור גוש דן בתורנות פעמיים בשבוע. בעת מלחמות ישראל שימש בית החולים לאשפוז שבויים פצועים, וזכה להוקרה ותרומת ציוד מאת הצלב האדום. במלחמת לבנון הראשונה אושפזו בו חיילים סורים שבויים ומחבלים.
ב-1976 החלה יוזמה של רופאים צעירים לפתח את בית החולים כבית חולים כללי עם חדר מיון פעיל באופן רציף, אולם בשנת 1980 נסגר בית החולים במתכונתו כבית חולים כללי והועבר לפעול במתכונת של בית חולים גריאטרי אזורי. חלק ממחלקותיו הועברו לאסף הרופא וחלק אחר הועבר לבית החולים וולפסון (שנקרא אז "תל גיבורים"). מנהלו הראשון של בית החולים הגריאטרי היה בני חבוט שכיהן גם כראש האגף למחלות ממושכות וזיקנה במשרד הבריאות.
בית החולים כיום
בית החולים מתמחה בטיפול באוכלוסייה הקשישה הכולל סיעוד, אשפוזים תכופים וריבוי מצבים כרוניים, מחלות רקע ומצב נפשי וקוגניטיבי מתדרדר. כמו כן ניתנים בבית החולים שירותי מרפאות חוץ, דימות ומעבדה. מצבים דחופים מופנים לבית החולים מחדר המיון של בית החולים אסף הרופא הסמוך.
בית החולים כולל למעלה מ-300 מיטות אשפוז בעשר מחלקות מן הסוגים הבאים: ריאות, מחלקה מוסדית, מחלקת שיקום גריאטרי, מחלקות פנימיות גריאטריות, מחלקת סיעוד מורכב ושירות פסיכו-גריאטרי.
מחלקת הריאות היא מרכז ארצי המתמחה בשחפת מסוגים שונים, מחלת ריאות חסימתית כרונית, ברונכיאקטזיס ומחלות ריאה אינטרסטיציאליות.
נורת'מברלנד
נורת'מברלנד (באנגלית: Northumberland) הוא מחוז באזור צפון-מזרח אנגליה, והמחוז הצפוני באנגליה, בירתו העיר מורפת' (Morpeth).
נורת'מברלנד שוכנת בצפון-מזרח אנגליה, וגובלת במחוזות דרהאם וטיין אנד וויר בדרום, במחוז קאמבריה במערב, בסקוטלנד בצפון, ובים הצפוני במזרח.
עד לשנת 1400 כלל המחוז גם את העיר ניוקאסל, אז הפכה למחוז עצמאי. תחת שלטון בית טיודור הורחב המחוז משמעותית, בשנת 1482 סופחה העיר בריק על טוויד (Berwick-upon-Tweed), בשנת 1495 טיינדל (Tynedale), בשנת 1536 טיינמאות' (Tynemouth), בשנת 1542 רידסדייל (Redesdale), ובשנת 1572 סופחה הקסהאמשייר (Hexhamshire).
במחוז ביצות רבות, הפארק הלאומי נורת'מברלנד שוכן על פני למעלה מרבע משטח המחוז. צפיפות האוכלוסין במחוז היא הנמוכה באנגליה, 63 איש לקמ"ר.
תקרית לאקוניה
תקרית לאקוניה התרחשה באוקיינוס האטלנטי הדרומי במהלך מלחמת העולם השנייה בחודש ספטמבר 1942. במהלכה טירפדה צוללת גרמנית אוניית נוסעים של בעלות הברית, ולאחר מכן היא וצוללות אחרות אספו ניצולים מהאונייה על סיפונן החיצוני. מטוס ים של בעלות הברית תקפו שתיים מהצוללות, שנאלצו לצלול ולהותיר את הניצולים שעליהן בים הפתוח. האירועים הביאו את הפיקוד העליון של הצי הגרמני לאסור על הצוללות לאסוף להבא ניצולי אוניות ולהגיש להם עזרה. פקודה זו הייתה לימים נושא לדיון באחד ממשפטי נירנברג.
ההטבעה
הלאקוניה הייתה אוניית נוסעים בעלת הדחק של 19,695 טון, שנבנתה ב-1921. לאחר פרוץ המלחמה היא גויסה לשירות צבאי וב-1942 הוסבה לנושאת גייסות. ב-12 בספטמבר 1942 היא הייתה בדרכה מקייפטאון שבדרום אפריקה אל פריטאון שבסיירה לאון הבריטית. על סיפונה היו 2,732 איש - 463 אנשי צוות, 87 אזרחים, 286 חייל ים בריטים, 1,793 חיילים שבויים איטלקים ו-103 חיילים פולנים, ששימשו בתפקיד שמירה על השבויים.
בבוקר 12 בספטמבר אותרה האונייה על ידי הצוללת הגרמנית U-156 בנקודה מול חופי אפריקה המערבית, במחצית הדרך בין ליבריה לבין האי אסנשן. האונייה שטה לבדה והייתה חמושה בתותח ים, עובדה שהפכה אותה למטרה צבאית לגיטימית. הצוללת שיגרה לעבר האונייה טורפדו (או טורפדות) שפגע בה והיא החלה לשקוע, תוך שידור קריאות מצוקה, שככל הנראה לא נקלטו. היא טבעה קצת יותר משעה לאחר שנפגעה.
על סיפון האונייה נמצאו סירות הצלה ורפסודות הצלה בקיבולת מספיקה לכל הנפשות שעל סיפונה, אבל הצוות לא הצליח להשיק יותר ממחציתן בטרם טבעה האונייה. השבויים האיטלקים לא שוחררו ונותרו בחללים שבבטן האונייה, אך רובם הצליחו להיחלץ מהם בכוחות עצמם דרך אשנבים וצינורות אוורור. חלק מהשבויים קפצו למים. הם ניסו לעלות על סירות ההצלה, אך חיילים פולנים דקרו אותם בכידוני רובה כדי למנוע זאת מהם ושבויים אחרים נורו למוות. רק רפסודה אחת עזבה את האונייה הטובעת כשעליה שבויים. הדם שניגר למים משך למקום כריש ים שתקפו ניצולים.
הצוללת הגרמנית צפה על פני המים במטרה לאתר בין הניצולים קצינים בכירים ולשבות אותם. להפתעת צוותה הם מצאו במים כאלפיים ניצולים. כאשר הבין קברניט הצוללת שרבים מהם הם אזרחים ושבויים איטלקים, הוא הניף מיד את דגל הצלב האדום והחל בפעולות הצלה.
בשעה 01:25 ב-13 בספטמבר דיווח קברניט הצוללת על המצב בשידור רדיו מוצפן למפקדת כוח הצוללות הגרמני. מפקד הכוח האדמירל קרל דניץ הורה לשבע צוללות שנאספו כדי לערוך התקפה על קייפטאון לנטוש את משימתן ולצאת למשות את ניצולי הלאקוניה. הוא דיווח למנהיג גרמניה אדולף היטלר על הפקודה שנתן. היטלר התרתח ופקד שפעולות ההצלה יופסקו. האדמירל אריך רדר, מפקד הצי, הורה לשבע הצוללות, לרבות הצוללת המטרפדת, לשוב למשימתן המקורית. במקביל הוא פקד על הצוללות U-506 ו-U-507 ועל צוללת איטלקית לאסוף את הניצולים מסיפונה של U-156 ולהמשיך לאתר טביעת הלאקוניה כדי למשות שבויים איטלקים נוספים מהמים. גם הצי של צרפת של וישי התבקש לסייע מבסיסיו במערב אפריקה. הצי שיגר מסנגל ודהומיי לאתר ההטבעה סיירת ושתי אוניות קטנות יותר. דניץ הורה לצוללת U-156 להישאר במקומה ושלח למשימה מול קייפטאון צוללת אחרת תחתיה. הוא הורה שהצוללות יאספו ניצולים רק עד למידה שתאפשר להן להיות מוכנות לפעולה בצלילה.
הצוללת U-156 כבר הייתה עמוסה באותה עת בכ-200 ניצולים ששהו בתוכה ועל סיפונה. עוד 200 שהו בסירות הצלה שגררה אחריה. בבוקר ה-13 בספטמבר פקד קברניטה לשדר שידור לא מוצפן באנגלית שבו ציין את מיקומו, ביקש מכל כלי השיט באזור סיוע והבטיח לא לתקוף אותם אם לא יותקף בעצמו. ב-15 בספטמבר הצטרפו אליו שלוש הצוללות שנשלחו לסייע בפעולות ההצלה. סיפוניהן המו במהרה בניצולים וכל אחת מהן גררה סירות הצלה אחריה. הם יצאו לדרך כדי לפגוש את שלוש האוניות הצרפתיות ולהעביר אליהן את הניצולים. במהלך הלילה הן נפרדו זו מזו.
ההתקפות האוויריות על הצוללות
בבוקר ה-16 בספטמבר איתר מטוס אמריקני מדגם B-24 שהמריא מהאי אסנשן את הצוללת U-156, שדגל הצלב האדום היה פרוש על סיפונה. הצוללת אותתה אל המטוס בקוד מורס וביקשה סיוע. קצין בריטי שהיה על סיפון הצוללת שידר אל המטוס כי על הצוללת נמצאים ניצולים, לרבות אזרחים. מפקד המטוס לא השיב, התרחק מהצוללת ודיווח לבסיסו על המצב. הקצין המפקד בבסיס פקד עליו להטביע את הצוללת. הוא טען לימים שלא ידע כי צוללת גרמנית מעורבת בפעולות ההצלה וכי סבר שדיני המלחמה אינם מתירים לכלי שיט לוחם להניף את דגל הצלב האדום. הוא חשש שהצוללות יתקפו כלי שיט בריטים שיצאו לאזור הטביעה, הניח שהצוללות מצילות רק שבויים איטלקים וכן חשש שהצוללות יתקפו את שדה התעופה באסנשן, שפעילותו הייתה חיונית להעברת אספקה לזירות אחדות של המלחמה.
המטוס חזר לטוס לכיוון הצוללת ובשעה 12:32 החל לתקוף אותה. הוא ערך מספר גיחות והטיל פצצות ומטעני עומק. הצוללת נפגעה קלות בלבד אך שתי סירות הצלה טובעו ועשרות ניצולים נהרגו. קברניט הצוללת ניתק את כבל הגרירה של סירות ההצלה שגרר ופקד על הצוללת לצלול באיטיות כדי לאפשר לניצולים שעל סיפונה החיצוני לרדת לאט אל המים, ולאחר מכן צלל לעומק הים. היושבים בשתי סירות הצלה שנותרו מאחור החליטו להפליג אל חוף אפריקה המרוחק. 120 איש היו על סיפונן, אך רק 20 שרדו.
לשלוש הצוללות האחרות לא נודע מיד על ההתקפה האווירית על U-156. הן המשיכו למשות ניצולים. לאחר שנמסר להן על ההתקפה דיווחו שתי הצוללות הגרמניות כי אספו יחד 642 ניצולים, מהם 40 נשים וילדים. הפקודה הבאה ממפקדת הצוללות הורתה להם לנטוש בלב ים את הניצולים הבריטים והפולנים, לרשום את מיקומם ולהורות להם להישאר בו, ואז להפליג במהירות למפגש עם הספינות הצרפתיות. לא ידוע אם מפקדי הצוללות מילאו את הפקודה לנטוש ניצולים בים.
מטוס ה-B-24 מאסנשן וחמישה מטוסי B-25 מאותו הבסיס המשיכו לסרוק את הים בחיפוש אחר הצוללות. ב-17 בספטמבר איתר מטוס ה-B-24 את הצוללת U-506 וערך שתי גיחות תקיפה עליה. הצוללת צללה בצלילת חירום, נטשה את הניצולים שאתה על פני הים ולא נפגעה.
ב-17 בספטמבר דיווח הבסיס הבריטי בפריטאון לבסיס באסנשן על הפלגת האוניות הצרפתיות לאזור. מפקד הבסיס באסנשן חשש כי משמעות הדבר היא ניסיון פלישה לאי והפסיק את הסריקות האוויריות אחרי צוללות כדי להתכונן לפלישה.
בימים הבאים אספו האוניות הצרפתיות מן הים ניצולים וכן פגשו את שתי הצוללות הגרמניות והעלו את הניצולים שאספו על סיפונן. ב-25 בספטמבר הגיעו רוב הניצולים לנמל קזבלנקה שבמרוקו. קצין בריטי בכיר בין השבויים הגיש למפקד הצוללת האיטלקית מכתב תודה על מאמצי ההצלה שנקט. מתוך 2,732 הנפשות שהיו על סיפון הלאקוניה ניצלו 1,113 בלבד. 1,619 ניספו, מתוכם 1,420 שבויים איטלקים.
הניצולים שהגיעו למרוקו הצרפתית נועדו להישלח למחנות שבויים בגרמניה, אך פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה בנובמבר 1942 הביאה לשיחרורם.
פקודת לאקוניה
לתקרית היו השלכות מרחיקות לכת. עד שהתרחשה היה זה שכיח שצוותי צוללות גרמניות שטירפדו אוניות סייעו לאחר מכן לניצולי ההטבעה במתן מזון ומים, טיפול רפואי בסיסי, סיוע לסירות הצלה שהתהפכו וכן הדרכה בדבר כיוון המצפן לשיט אל היבשה הקרובה ביותר. עם זאת, נדיר ביותר היה שהצוללות העלו ניצולים על סיפונן, שכן המקום בתוכן היה צר אפילו לאנשי הצוות שלהן.
ב-17 בספטמבר 1942, בעקבות ההתקפות האוויריות על הצוללות שסייעו לניצולים, הוציא האדמירל דניץ פקודה חדשה לכוח הצוללות. היא נקראה טריטון נול (Triton Null), אך נודעה לאחר מכן בעיקר בכינוי פקודת לאקוניה. הפקודה הורתה לצוותי הצוללות להימנע ממתן סיוע לניצולי כלי שיט שטורפדו בכל צורה שהיא, למעט מקרים נדירים שבהם בהצלת ניצולים היה משום חשיבות לצוללת עצמה.
במסגרת משפטי נירנברג שנערכו לאחר המלחמה הועמד קרל דניץ לדין פלילי באישומים של פשעי מלחמה, והוצאת פקודת לאקוניה בכלל זה. ההחלטה להאשים אותו בפשע בגין אותה פקודה התבררה כבעייתית ביותר, שכן היא איפשרה לצוות ההגנה שלו להביא עדויות על מקרים רבים שבהם הגישו צוללנים גרמנים סיוע לניצולי הטבעות, לעומת מקרים שבהם חיילי בעלות הברית לא נהגו כך. כמו כן הצביעה ההגנה על כך שארצות הברית החליטה לנקוט מיד עם כניסתה למלחמה בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת. לעניין זה הציגו סנגוריו של דניץ עדות כתובה לטובתו מפיו של אדמירל צ'סטר נימיץ האמריקאי. דניץ גם טען כי הפקודה הוצאה לאחר שמטוסי בעלות הברית תקפו צוללות שניסו לסייע לניצולים, באופן שפעולת ההצלה העמידה אותן בסכנה. בעקבות זאת קבע בית הדין הצבאי כי דניץ הורה שלא לסייע לניצולי הטבעות, אך גם לא הורה להוציא אותם להורג. בית הדין קבע כי דניץ הפר את הוראות אמנת הצי השנייה של לונדון שהורתה כי אין להטביע כלי שיט אם לא ניתן לסייע לניצוליו. עם זאת, לאור העדויות לכך שבעלות הברית הפרו גם הן את המשפט הבינלאומי לעניין זה, הוא לא ראה לנכון להטיל עליו עונש בשל כך.
לעומת זאת, משפטנים ציינו כי ההוראה למטוסי ארצות הברית לתקוף את הצוללות הגרמניות בעת שצוותיהן הגישו סיוע לניצולי הטבעת הלאקוניה היוותה על פניה פשע מלחמה על פי המשפט הבינלאומי שנהג באותה עת, שכן בעת שעסקו בפעולות ההצלה לא היוו הצוללות מטרה צבאית שהפגיעה בה היא לגיטימית. פרסום משפטי של מכללת המלחמה של צי ארצות הברית משנת 1993 כלל בצד הקביעה האמורה גם ביקורת על כך שחילות האוויר של צבא ארצות הברית לא ראו לנכון לחקור את פעולת מטוסיהם בתקרית לאקוניה ולהעמיד לדין את אלו שעברו עברות פליליות במסגרת זאת.
בשנת 2011 הופק בבריטניה ובגרמניה סרט הטלוויזיה הטבעת הלאקוניה שעסק בתקרית.
עמיתים מומחים
עמיתים מומחים הוא תחום ידע חדש יחסית ומקצועי במערך בריאות הנפש, המשלב ידע מניסיון אישי, יחד עם ידע מקצועי בתחומי השיקום בבריאות הנפש, בו העמית המומחה חשוף בהתמודדות האישית שלו וכאמור, עושה בה שימוש כדי לתמוך תהליכי שיקום של אנשים המוכרים כמתמודדים עם רגישות נפשית.
תפקיד העמית המומחה החל בעיקר במחלקות שונות, במספר מצומצם של מרכזי בריאות הנפש, כחלק מהליך הטמעה ומחקר של התפקיד החדש (מרכז בריאות הנפש בבאר שבע למשל). עם זאת, חברות המעניקות שירותים שונים לסל שיקום, החלו להגדיר בתוכן תפקיד חדש מתוך הכרה בייחודיות וחשיבות התפקיד הן כאלה שיש בידם לפתח ולעגן ידע מקצועי מבוסס ניסיון בשיקום בבריאות הנפש ובמקביל, שינוי עמדות התפיסות בקהילה, מעצם היותו של העמית המומחה חשוף לקהילה בהתמודדותו והידע המקצועי שבו.
לואיז, נסיכת אורליאן
לואיז, נסיכת אורליאן (בצרפתית: Louise d'Orléans; 24 בפברואר 1882 - 18 באפריל 1958), הייתה בתו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז וסבתו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד.
ביוגרפיה
ב-16 בנובמבר 1907 התחתנה לואיז באבשאם, ווסטרשייר, אנגליה עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, נכדו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ואלמנה של מרסדס, נסיכת אסטוריאס. בני הזוג התגוררו במדריד, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1921 עברה המשפחה לסביליה, שם מונה קרלוס למושל המחוז. לאחר הדחת אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בשנת 1931 והקמת הרפובליקה הספרדית השנייה, הוגלו בני המשפחה מספרד, ועברו להתגורר בקאן בצרפת. לאחר מכן התגוררה המשפחה באיטליה ובשווייץ, ולאחר ניצחונו של פרנקו חזרה המשפחה לספרד והתיישבה בסביליה.
ב-18 באפריל 1958 מתה לואיז בסביליה, והיא בת 78 שנים.
משפחתה
ב-16 בנובמבר 1907 התחתנה לואיז עם קרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מקס פון סידוב
מקס פון סידוב (בשוודית: Max Carl Adolf von Sydow; 10 באפריל 1929 – 8 במרץ 2020) היה שחקן קולנוע שוודי, מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, לפרס אמי ולשני פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "פלה הכובש" ו"קרוב להפליא ורועש להחריד".
ביוגרפיה
סידוב נולד בתור קארל אדולף פון סידוב למשפחה מהמעמד הגבוה בעיר לונד, שוודיה. אביו קארל וילהלם פון סידוב עסק באומנות האתנולוגיה והיה פרופסור לתרבות האירית והסקנדינבית באוניברסיטת לונד, אמו בארונס גרתה הייתה מורה בבית ספר מקומי. סידוב גדל בתור מאמין בזרם הנוצרי פרוטסטנטי הלותרניזם ולאחר מכן הפך לבעל השקפות אגנוסטיות.
בהיותו תלמיד בית ספר הקים סידוב ביחד עם חבריו חברת תיאטרון חובבנית בה הופיע סידוב לראשונה. סידוב נסע ב-1948 ללמוד בתיאטרון הלאומי השוודי, "תיאטרון הדרמה המלכותי" שבסטוקהולם, שם הופיע במחזות ובסרטים מקומיים שלוש שנים.
בשנת 1951 התחתן סידוב עם השחקנית קרסטין אולין, לזוג נולדו שני בנים קלאס והנריק שאף הופיעו עמו בסרט "הוואי". סידוב ואולין התגרשו בשנת 1996. בשנת 1963 ביקר סידוב בישראל, ונכח בצילומי הסרט סאלח שבתי. שנה לאחר מכן נישא סידוב בפעם השנייה, למפיקת הקולנוע הצרפתייה קתרין ברלה, לשניהם נולדו גם כן שני בנים אייבן וסדריק. ב-2002 קיבל סידוב אזרחות צרפתית.
התחלת הקריירה בשוודיה
את הקריירה שלו החל סידוב תחת חסותו של המנטור שלו, גדול במאי שוודיה, אינגמר ברגמן אותו הכיר כשעבר להתגורר בעיר מאלמו, סידוב זכה לפרסום בעקבות הופעתו המרשימה בסרט "החותם השביעי", בו גילם את אנטוניוס, אביר בימי הביניים העושה את דרכו חזרה לביתו, אחרי שנים של קרבות במסעות הצלב. הסרט נחשב לאחד הסרטים השוודיים הטובים בכל הזמנים. סידוב השתתף ב-12 מסרטיו של ברגמן כשהבולטים ביניהם היו: "תותי בר", זוכי פרס האוסקר "מעיין הבתולים", "מבעד לזכוכית האפלה", פני מכשף ו"בושה". סרטים שוודיים נוספים בהם הופיע סידוב, לא תחת בימויו של ברגמן היו "מהגרים", סרט שהיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר, סרט ההמשך "הארץ החדשה" וב"טיסתו של הנשר" שהיה גם כן מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר.
את קריירת המשחק העשירה שלו בהוליווד החל סידוב ב-1965 בדרמה הביוגרפית של ג'ורג' סטיבנס "הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם", העוסקת בקורותיו של ישו, החל מלידתו ועד למותו כקדוש המכפר על חטאי האנושות כולה. סידוב גילם את ישו. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר. שנה לאחר מכן זכה סידוב למועמדות לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסרט "הוואי".
שנות ההצלחה ואילך
סידוב העלה את מעמדו כשחקן למעמד של כוכב בהוליווד ב-1973 בעקבות הופעתו המרשימה בסרט האימה הקלאסי "מגרש השדים", בסרט גילם את האב לנקסטר מרין, מומחה לגירוש שדים אשר מוזמן לביתה של כריס מקניל כדי לגרש את השטן שנכנס אל גופה של בתה רייגן. סידוב הופיע גם בסרט ההמשך "מגרש השדים 2" שנחל כישלון חרוץ.
את שנות ה-80 פתח סידוב בהופעה בשחזור סרט המדע בדיוני המבוסס על הקומיקס משנת 1930 "פלאש גורדון" וגילם את דמותו של הקיסר מינג האכזר, שליט כוכב מונגו. ב-1983 נבחר סידוב לשחק לצד שון קונרי בסרט הבלתי הרשמי בסדרת "ג'יימס בונד", "לעולם אל תאמר לעולם לא". בסרט הופיע בדמותו הבדיונית של ארנסט סטאברו בלופלד.
סידוב השתתף בתפקידים קטנים בסרטים "חולית" דייוויד לינץ' בו גילם את ד"ר קיינס ו"חנה ואחיותה" של וודי אלן. סידוב הספיק לשחק גם לצידו של ארנולד שוורצנגר בסרט ההרפתקאות "קונאן הברברי" וגילם את דמותו של המלך אורסיץ', שליט ארץ אופיר השוכר את שירותיו של קונאן כדי להחזיר לחיקו את בתו שנחטפה על ידי טולסה דום (ג'יימס ארל ג'ונס).
בשנת 1987 הפך סידוב לשחקן הקולנוע השוודי הראשון בהיסטוריה שמקבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו כלייספר, מהגר עבודה שוודי בדנמרק בדרמה הדנית של בילה אוגוסט "פלה הכובש".
סידוב השתתף בעיבוד הקולנועי לספר האימה "דברים שצריך", סידוב אף הופיע בדרמה העתידנית "השופט דרד" בדמותו של השופט פארגו. את חותמו במהלך שנות ה-90 השאיר סידוב ב-1998 במשחקו בדרמה הספרותית "לחלום אותך" שם הופיע בתור מלאך טוב לב אשר מבשר לגיבור הסרט כריס נילסן הנחשב למת שאהובתו אנני גם היא מתה ונמצאת בגיהנום.
ב-2002 לוהק סידוב לתפקיד ראשי בסרטו של סטיבן ספילברג "דו"ח מיוחד" וגילם את למאר ברג'ס, מנהל המחלקה לקדם פשע וממציא השיטה לחיזוי פשע עתידי. ב-2007 השתתף סידוב בחלק השלישי בסדרת קומדיות הפעולה "שעת שיא", בנוסף שיחק בדרמת המופת הצרפתית "פרפר ופעמון הצלילה" שם גילם את אביו של ז‘אן־דומיניק בובי, עורך מגזין האופנה "אל" שלוקה בשבץ פתאומי. סידוב שיחק במותחן של מרטין סקורסזה "שאטר איילנד" ב-2010, בסרט גילם את דמותו של ד"ר ג'רמיין נהארינג. בשנת 2012 היה סידוב מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בעיבוד הקולנועי לרומן "קרוב להפליא ורועש להחריד".
נתן נאדל
נתן נאדל (11 בדצמבר 1938 – 22 באוגוסט 2017) היה היסטוריון, סופר ואיש חינוך ישראלי.
מקס פון סידוב
שנות ההצלחה ואילך
נפטר ב-8 במרץ 2020.
נתן נאדל
ביוגרפיה
נאדל (במקור נדל) נולד לגוסטה לבית זנד וליוסף ליב נאדל, בשנת 1938 בעיר צ'רנוביץ במחוז בוקובינה. מחוז זה היה שייך לאוסטריה עד למלחמת העולם הראשונה וסופח לאחר המלחמה לרומניה. בהיותו בגיל שנה פרצה מלחמת העולם השנייה. משפחתו של נאדל נעקרה מהעיירה פורמוסול, הסמוכה לעיר קימפולונג בבוקובינה. הם הועברו לטרנסניסטריה -למחנה ז'ורין. כילד, נאדל הצליח לשרוד את מאורעות השואה, אך איבד את אביו שחלה בשחפת. לאחר כיבוש האזור על ידי פרטיזניים רוסיים, לקראת תום מלחמת העולם השנייה, היהודים שוחררו והמסע המפרך לארץ ישראל החל.
בשנת 47 ניסה נאדל לעלות לישראל, יחד עם קבוצת ילדים שנאספה על ידי שליחים מעליית הנוער, דרך העיר בורגס בבולגריה. מסע העלייה, כמעט ועלה לו בחייו בגלל תנאים לקויים, וכך סיפר: "אנחנו הילדים, העלנו שלג לקרון הרכבת כשהיא נעצרה בתחנות - ואז המסנו אותו ושתינו את המים" . בבולגריה עלה על אוניית המעפילים 'פן יורק' שהפליגה, עמוסת מעפילים, לארץ ישראל. כשהאונייה הגיעה לחופי חיפה, היא סולקה על ידי הבריטים לקפריסין. בקפריסין הועבר נאדל למחנה העקורים מספר 70 שם זכו הילדים ללימודי עברית, מקרא וחשבון על ידי שליחים מהארץ. במחנה העקורים התאחד שוב עם אמו, שהייתה עצורה במחנה הסמוך לו. לאחר כשנה בקפריסין המשיך נאדל בספינת המעפילים "פאן קרשן" לחופי הארץ, יחד עם אמו. תחילה שוכנו במעברה בפרדס חנה, משם המשיכה אמו לגבעת עלייה הסמוכה ליפו ואילו נתן הועבר לפנימייה בעיר נהריה.
כאיש חינוך, כתב נאדל מאמרים רבים וספרים, וכן ניהל מספר בתי ספר בישראל ועסק בהדרכה מחוזית ובתוכניות חינוך נילוות במשרד החינוך. כמו כן יצא לשליחות בת 6 שנים מטעם הסוכנות היהודית למקסיקו סיטי, יחד עם רעייתו. במקסיקו עסק בהוראת העברית בבית הספר הר סיני וכן ניהל את חטיבת לימודי העברית בבית הספר הספרדי.
נאדל נישא למשוררת בתיה נאדל לבית מייזליש, ולהם שני בנים: יובל ולירן. משנת 1981 ועד לכתו התגורר בעיר חולון.
השכלה
נאדל התחיל את לימודיו בהיותו ילד במחנה העקורים מספר 70 בקפריסין. עם הגעתו לארץ הופנה לפנימיית נווה הילד בנהריה. משם הועבר לפנימיה בפרדס חנה והמשיך לפנימיית כפר הנוער בן שמן. את לימודי התיכון השלים בקיבוץ כפר מסריק. את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה סיים באוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני למד בתוכנית הבינלאומית היוקרתית של מרכז פרס לשלום ולחדשנות באוניברסיטת גטבורג בשוודיה, אליה נבחר יחד עם עוד מספר חוקרים ישראלים.
ספריו
בספרו "דרכים בהוראת ההיסטוריה" (2014) אוגדו מאמרים רבים פרי עטו העוסקים בתחומי: הדמיון ההיסטורי, השימוש בשפה בהוראה היסטורית, דרכים לשיפור החשיבה ההיסטורית וכן שימוש באמצעי מדיה וטלוויזיה בלמידה ההיסטורית.
על ספריו זכה לשבחים רבים וחלק ממתודות ההוראה שהציע הוטמעו על ידי משרד החינוך בישראל. הד'ר אורנה כץ-עתר, המפקחת על לימודי ההיסטוריה במשרד החינוך, כתבה על ספרו 'דרכים בהוראת היסטוריה': "הסיפור שבעל פה, שממנו ניתן ללמוד על התקופה ועל האנשים חשוב בעיניו (של נאדל) לא פחות מהתיעוד שנכתב בזמן התקופה. יתרה מכך נאדל מוסיף כי למסורת של הסיפור בעל פה ולסיפור בכלל יש יתרון ביכולתו "להחיות" אירועים ולמשוך את התלמיד ללמידה" . שר החינוך, הרב שי פירון ציין בנוגע לספריו של נאדל, כי: "איסוף עדויות הניצולים מפי הניצולים עצמם הוא אחד המרכיבים החשובים ביותר בשימור זיכרון השואה ובהנחלתו לדורות הבאים בבחינת "והגדת לבנך". הספר עובר את המסע הקשה של 'משואה לתקומה'. אני מאמין כי הספרים ישמשו את המורים בהוראת ההיסטוריה" .
אאורוס קומנדאנט
אאורוס קומנדאנט הוא רכב קרוסאובר מבית אאורוס הרוסי. הוא נבנה על בסיס פרויקט אאורוס סנאט ונקרא על שם מגדל קומנדנט בקרמלין.
אב טיפוס ראשון הוצג לציבור באפריל 2019. ייצור מסחרי נעשה על ידי חברת סולרס-ילבוגה.
Just Because I'm a Woman
Just Because I'm a Woman (בעברית: רק בגלל שאני אישה) הוא אלבומה השני של הזמרת דולי פרטון, אשר הופץ ב-15 באפריל 1968 על ידי RCA ויקטור. האלבום הופק על ידי בוב פרגוסון. האלבום הגיע למקום ה-22 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי. שיר הנושא יצא כסינגל היחיד מהאלבום ב-27 במאי 1968 והגיע למקום ה-17 במצעד שירי הקאנטרי.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע למקום ה-22 בשיאו במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ונשאר במצעד במשך תשעה שבועות.
תוכן
שיר הנושא של האלבום הוא שיר פרובוקטיבי בו מדברת הזמרת על כך שבן זוגה מאשים אותה שהיא לא הגיעה למפגשים המיניים שלהם אף על פי שהוא אשם באותה מידה. מילות השיר היו נחשבות לנועזות באותה תקופה שכן בתקופה זו לא היה נהוג לשיר על דברים כאלה. פרטון אמרה כי שיר זה נכתב בהשראת בעלה ששאל אותה עם היא הייתה אם גברים אחרים לפניו. בנוסף באלבום ישנו שיר בשם "The Bridge" אשר גם היה נחשב לשנוי במחלוקת ובו מסופר על אישה שנכנסת להיריון לא מתכונן מגבר אך שהוא מגלה זו הוא נוטש אותה והיא כתוצאה מכך מתאבדת.
הרולד ברומברג
הרולד ברומברג (באנגלית: Harold Bromberg; נולד ב-1929) הוא אתלט יהודי-דרום אפריקאי בעבר, אלוף המכביה החמישית (1957) בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
ביוגרפיה
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה ברומברג ב-3 מדליות, 2 זהב אישיות ו-1 כסף קבוצתית. מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.4 שניות, לפני אלן ג'ייקובס מארצות הברית (10.5 שניות, במדידה הידנית) וריצת 200 מטר בתוצאה של 21.5 שניות, לפני אלן ג'ייקובס (21.8 שניות) וקאי דרדיק (21.8 שניות), שניהם מארצות הברית. מדליית כסף, בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.4 דקות, אחרי ארצות הברית (3:22.6 דקות) ולפני ישראל (3:35.1 דקות).
Pariah
Pariah הוא סרט דרמה אמנותי אמריקאי משנת 2011, שנכתב ובוים על ידי די ריס. הוא מספר את הסיפור של אליקה (אדפרו אודויה), בת ה-17, נערה אפרו-אמריקאית המאמצת את הזהות שלה בתור לסבית. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סנדאנס 2011, והוא זכה שם בפרס המצוינות בסינמטוגרפיה.
עלילה
אליקה היא בת 17, ומבלה במועדונים עם חברתה הלסבית לורה. לאט-לאט אך באופן בלתי מעורער, אליקה עוברת תהליך השלמה עם הזהות שלה כלסבית בוצ'ית, שאוהבת בגדים משוחררים ונוחים ותחתוני גברים. אמא שלה, אודרי, מתנגדת הן לאופן לבושה והן לחברותה עם לורה. בחשד גובר לגבי מיניותה של אליקה, היא מכריחה אותה ללבוש בגדים נשיים ודוחפת אותה לתוך חברות עם בינה, נערה מהכנסייה שלה. לאליקה יש מערכת יחסים טובה יותר עם אביה ארתור, שהוא בלש משטרה.
לאחר היכרות מביכה מעצם העובדה שהחברות היא בעצם יוזמת הוריהן, אליקה ובינה מתקרבות. אליקה מתחילה לפתח רגשות כלפי בינה, ומתחילה לבלות איתה יותר זמן מאשר עם לורה, דבר המעורר בלורה טינה. ארתור חוזר מאוחר כמה פעמים מהעבודה, מה שמרתיח את אודרי והם רבים לעיתים קרובות. ארתור פחות מוטרד ביחס לאליקה מאשתו, וחושב שבתו עוברת תקופה, אך הוא מזהיר אותה מהשכונה של הבר הלסבי, ואומר לה שלא בטוח שם.
לילה אחד, אחרי הופעת רוק, אליקה ובינה יושבות בחדרה של בינה, ובינה מתחילה ללטף ולנשק את אליקה. בהתחלה אליקה מהססת, שכן אין לה ניסיון אינטימי. עם זאת, בסופו של דבר היא מגיבה והשתיים מעבירות יחדיו את הלילה. בבוקר, אליקה מדברת עם בינה על מה הן רוצות ממערכת היחסים שלהן, אבל בינה אומרת לה אין שום מערכת יחסים, ושהיא לא "באמת לסבית", ורואה את המפגש הפיזי שלהן כמשהו חווייתי. לאליקה נראה שכל מה שמטריד את בינה זה שאליקה לא תספר לאף אחד מה קרה ביניהן, ואליקה נפגעת. היא חוזרת הביתה, ובוכה במשך שעות.
בינתיים, אודרי וארתור רבים מריבה חריפה, בין היתר לגבי אליקה. על אף אזהרותיה של אחותה הקטנה, שרונדה, אליקה יורדת על הוריה, מתערבת בוויכוח ביניהם, ויוצאת בפניהם מהארון. אודרי תוקפת את אליקה באכזריות בזמן שארתור מנסה לרסן אותה. אליקה בורחת לביתה של לורה, והשתיים משלימות. אודרי מנסה להתנהג כאילו לא קרה כלום לאחר מכן, דבר המכעיס את משפחתה. ארתור נפגש עם אליקה, מתנצל על התנהגותה של אודרי, ומבקש מאליקה לחזור הביתה, תוך חצי הבטחה ש"יהיה אחרת". אליקה מסרבת, ובמקום מחליטה לעבור לקליפורניה כדי להתחיל לימודים מוקדמים באוניברסיטה. היא אומרת לאביה, "אני לא בורחת; אני בוחרת."
הפקה
הסרט הוא עיבוד באורך מלא/הרחבה של סרטה הקצר עטור הפרסים מ-2007 באותו השם של התסריטאית-במאית די ריס. ספייק לי הוא אחד המפיקים בפועל של הסרט. הצילומים התרחשו באזור העיר ניו-יורק, בעיקר בשכונת פורט גרין בברוקלין.
ביקורת
הקרנת הבכורה של Pariah הייתה בפסטיבל סנדאנס 2011, בו זכה בפרס הצילום הטוב ביותר. הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו בספטמבר 2011.
Pariah זכה בעיקר בביקורות חיוביות ולשבחים. לסרט יש דירוג של 93% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 103 ביקורות. ביקורת הקונצנזוס באתר אומרת, "עם אותנטיות זורמת וביצוע מפעים מאת השחקנית הראשית אדפרו אודויה, Pariah הוא סרט התבגרות/יציאה מן הארון עוצמתי, המסמן את הגעת הכישרון החדש והטרי של התסריטאית/במאית די ריס."
הלם טניסון, ברון טניסון השני
הלם טניסון, ברון טניסון השני (באנגלית: Hallam Tennyson, 2nd Baron Tennyson; 11 באוגוסט 1852 – 2 בדצמבר 1928) היה המושל הכללי של אוסטרליה השני. הוא היה בנו השני של אלפרד טניסון, המשורר הנערץ והבולט מסוף התקופה הוויקטוריאנית והוא נקרא על שמו של ידידו המנוח של אביו, המשורר ארתור הלם.
Pariah
ביקורת
AutoStraddle הציב את הסרט במקום ה-6 ברשימת "102 סרטי הלסביות הטובים בכל הזמנים".
דלתא במגן
δ (דלתא) במגן (בלטינית: δ Scuti) הוא כוכב משתנה בקבוצת הכוכבים מגן, שנתן את שמו למשפחה של כוכבים משתנים בעלי תכונות דומות - משתנים קפאידים ננסיים, שכן כוכבים מסוג זה משתנים במנגנון דומה לשל המשתנים הקפאידים, אבל בעוד שמשתנים קפאידים הם על-ענקים כוכבים משתנים מסוגו של δ במגן הם ענקים או תת-ענקים. δ במגן נמצא במרחק של כ-200 שנות אור מכדור הארץ, מסתו גדולה מפעמיים מסת השמש, רדיוסו גדול פי 4 מרדיוס השמש וטמפרטורת פניו היא כ-7,000 קלווין. בהירותו הנראית משתנה בין דרגות 4.6 ל-4.8 במחזוריות של 4.65 שעות, אך בנוסף יש לו מספר מחזורי השתנות משניים עם שינויים קטנים יותר בבהירות של 4.48 שעות, 2.79 שעות, 2.28 שעות, 2.89 שעות ו-20.11 שעות. הצרוף של כל מחזורי המשנה עם המחזור הראשי יוצר תבנית השתנות מורכבת מאוד שמאפיינת כוכבים משתנים מסוג זה. עוצמת ההארה של הכוכב היא בערך פי 40 מעוצמת השמש.
תכונות
השינוי בעוצמת ההארה של δ במגן נובעת מפעימות רדיאליות שגורמות להתנפחות והתכווצות של הכוכב בדומה למנגנון של משתנים קפאידים. בנוסף מתרחשות בכוכב פעימות לא רדיאליות שיוצרות תבניות של גלים על פני הכוכב וגורמות לשינויים נוספים בעוצמת ההארה. המנגנון העיקרי שגורם להתנפחות ולהתכווצות נובע מיינון הליום בשכבות החיצוניות של הכוכב, ההליום המיונן בולע קרינה, מתחמם ומתפשט, ואז עם הגדלת הרדיוס הוא מתקרר והיינון קטן כך שההליום חוזר להיות שקוף לקרינה ולכן ההליום מתקרר ומתכווץ חזרה. הכוכב סיים את להתיך מימן בליבה שלו והוא נמצא בתהליך של התנפחות בדרך להפוך לענק אדום.
המתכתיות של δ במגן גדולה מהרגיל ויש בו פי שלושה ברזל לעומת השמש.
δ במגן B ו-C
ל δ במגן יש שני בני לוויה. δ במגן B הוא ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי K8 עם בהירות נראית מדרגה 12.2. הוא נמצא במרחק זוויתי של 15.2 שניות קשת מהכוכב הראשי (δ במגן A), שמתאים למרחק של לפחות 870 יחידות אסטרונומיות וזמן הקפה של לפחות 15,000 שנים. δ במגן C הוא ככל הנראה כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי G7 הדומה לשמש, עם בהירות נראית מדרגה 9.2. הוא נמצא במרחק זוויתי של 52.2 שניות קשת מהכוכב הראשי, שמתאים למרחק של לפחות 3,000 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה של לפחות 85,000 שנים.
אמי ורדינאה
אמי ורדינאה (מכונה גם: שפיר נאה) הוא אמורא ארץ-ישראלי בדור השלישי. מוסר בשם ר' אבהו. היה משמש חכם בבית הנשיא שהיו שואלים ממנו הוראות באיסור והיתר ומראים לו בכור שנפל בו מום. ביום טוב לא היה רואה את הבכורות.
ביאור שמו
אך לדעת רש"י עצמו הכינוי "ורדינאה" הוא על שם מקומו ורדינא.
הלם טניסון, ברון טניסון השני
ראשית חייו
הלם טניסון נולד בטוויקנהאם, רובע ריצ'מונד שעל התמזה, מחוז סארי, אנגליה. הוא התחנך בטריניטי קולג' שבקיימברידג'. את שאיפותיו לקריירה פוליטית הוא נאלץ לנטוש עקב גילם המופלג ובריאותם הרופפת של הוריו, כאשר הוא הצטרך להקדיש את זמנו לטיפול בהם.
במידה מסוימת היה זה לטובתו כאשר אביו הסכים לקבל תואר אצולה ב-1884. באותה שנה נשא הלם טניסון לאישה את אודרי בויל (לאחר שחווה אהבה נכזבת למרי גלדסטון, בתו של ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלאדסטון). עם מותו של אביו ב-1892, הוא ירש ממנו את התואר "ברון טניסון" ואת תפקיד הביוגרף הרשמי. ב-1897 הוא פרסם את הביוגרפיה הרשמית של אביו.
כמו אביו המפורסם, היה טניסון אימפריאליסט נלהב וב-1883 הוא היה לחבר המועצה של ליגת הפדרציה האימפריאלית, שדולה שהוקמה כדי לתמוך ברעיונות האימפריאליסטים של שר המושבות, ג'וזף צ'מברלין. פעילותו זו, יחד עם ייחוסו המשפחתי, היא שהביאה את צ'מברלין להציע ב-1899 לטניסון את תפקיד מושל אוסטרליה הדרומית. כאשר המושל הכללי של אוסטרליה, ג'ון הופ, התפטר מתפקידו במאי 1902, כיהן טניסון עדיין בתפקידו.
אליזט
אליזט רטר, הידועה יותר כאליזט, זמרת, מלחינה וכותבת ישראלית-ברזילאית. עלתה לישראל ב-1991. שרה בעברית, פורטוגזית, אנגלית, ספרדית, איטלקית, צרפתית ורוסית.
הלם טניסון, ברון טניסון השני
המושל הכללי של אוסטרליה
מבין כל מושלי מדינות אוסטרליה, היה טניסון הבכיר מכולם וכאשר הפליג הופ בחזרה לאנגליה ב-17 ביולי 1902, מונה טניסון להיות המושל הכללי בפועל. בקשר ליכולתו למלא תפקיד זה באופן קבוע הילכו ספקות שנבעו מחוסר ניסיונו בפוליטיקה. אך הוא עשה רושם טוב על הציבור האוסטרלי בשל צניעותו וחסכנותו, בהשוואה להופ, שהיה בעל אופי מתנשא. בינואר 1903 הוא קיבל על עצמו את התפקיד ועל פי הצעתו הוא מונה לשנה אחת בלבד. טניסון זכה לאהדה ציבורית חזקה יותר בהשוואה לקודמו בתפקיד. אך בנוגע לעמימות של הגדרת תפקידו צצו קשיים. ראש ממשלת אוסטרליה, אלפרד דיקין, עמד על כך שהמזכיר הרשמי של המושל הכללי ימונה וימומן על ידי ממשלת אוסטרליה. ממשלת בריטניה התנגדה לדרישה זו, שמשמעותה הייתה שהמושל הכללי לא יוכל למלא את מה שבלונדון ראו את תפקידו הרחב יותר בהשגחה על ממשלת אוסטרליה. טניסון היה שותף לדעה זו.
אליזט
ביוגרפיה
אליזט נולדה בבאהיה שבברזיל, גדלה רוב שנות ילדותה בריו דה ז'ניירו. עלתה לישראל בתקופת מלחמת המפרץ ולמדה עברית בחדר האטום. התחילה כרקדנית בלהקה ברזילאית, המשיכה כמורה לריקודים ברזילאיים בבתי ספר וב-2002 פנתה למוזיקה.
ב-2004 הוציאה את האלבום 'לוארי קפה' (ירח וקפה) שנכתב והולחן על ידה. ב-2006 הוציאה את 'געגוע' שבו גם הייתה שותפה לעיבודים בנוסף לכתיבה, ההלחנה והשירה. האלבום הוקדש לאהוד מנור שתמך בעבודתה. האלבום קיבל באתר המוזיקה Qube את המקום השלישי בדירוג האלבומים הטובים ביותר בשנת 2006. ב-2006 הוציאה גם את דיסק הרמיקסים 'אליזט – Remixes' שמכיל גרסאות אלקטרוניות של שירים מהאלבומים 'לוארי קפה' ו-'געגוע'.
הלם טניסון, ברון טניסון השני
שנותיו האחרונות
טניסון בילה את שארית חייו באי וייט, שם שימש כסגן המושל החל מ-1913. אשתו מתה ב-1916 ושנתיים לאחר מכן הוא נישא בשנית. אשתו השנייה של טניסון הייתה בת למשפחה אנגלית בעלת שורשים בהודו הבריטית. מרי אמילי (מאי) פרינספ, הייתה בתו של צ'ארלס רוברט פרינספ, שנולד בהודו ומאוחר יותר היה לבעליו של מטע אגוזי מוסקט בסינגפור (על שמו קרויים רחוב וארמון בסינגפור). טניסון היה בעל השני של מאי פרינספ. הלם טניסון מת בביתו שבאי וייט בדצמבר 1928.
אליזט
ביוגרפיה
ב-2010 הוציאה את האלבום 'הצבעים שלי' שהוקלט חציו בישראל וחציו בברזיל. גם באלבום זה הייתה שותפה להפקה ולעיבודים בנוסף לכתיבה, הלחנה ושירה.
ב-2012 הוציאה את האלבום 'פשוט אליזט'. האלבום משלב מוזיקה אלקטרונית ואקוסטית והוא תוצר של מסע פנימי שאליזט ערכה כדי להגדיר מחדש את האני המוזיקלי שלה. השירים שלו כתובים במגוון השפות שהיא מדברת.
ב-2016 הוציאה את האלבום 'שקט'. אליזט מרגישה שגרירת תרבות כפולה – של ישראל וברזיל וגם שגרירה של השאיפה האוניברסלית לשלום ואהבה ולכן האלבום כתוב בשתי השפות – בעברית ופורטוגזית ובנוסף שיר אחד ברוסית. חצי מהשירים באלבום חדשים ונכתבו במיוחד לביצוע של גיטרה וקול וחציים שירים שנכללו באלבומים קודמים וחודשו במיוחד לאלבום הזה בעיבוד לגיטרה וקול.
ב-2019 הוציאה את האלבום 'בעזרת השמש'. אליזט מגייסת את השמש בדרך אל האושר. אליזט רוצה לגרום לכולנו לחייך ואין כמו השמש כדי לעזור במשימה. 'בעזרת השמש' – שזה גם שיר הנושא שלו – הוא מסע מואר אל ההבנה שהאושר נמצא כאן - לפנינו ובתוכנו. האלבום 'בעזרת השמש' הוא אלבום קצבי, שמח ואלקטרוני במהותו. למעשה הוא תמונת המראה של האלבום הקודם 'שקט' שהיה אקוסטי, מינורי ומהורהר. 'בעזרת השמש' עוסק בריפוי הכאבים ובהשלמה עם החיים בדרך של קצב, אור ושמחה. אליזט לוקחת אותנו בדרכה הברזילאית המלטפת מהכאב והצער ישר אל השמש ואל הקרנבל. אין לה אשליות על טיבו של העולם, היא פשוט מאמינה שהוא ניתן לתיקון דרך אהבה אוניברסלית, מוזיקה ושמחה אמיתית.
ב-2021 הוציאה את Give Love a chance. Give love a chance - זה כל מה שאליזט מבקשת: תנו סיכוי לאהבה. כל כך בסיסי, כל כך חשוב, כל כך קל. האהבה שאליזט מציעה, למעשה דוחקת בנו, לתת ולקבל היא אהבה אוניברסלית, נטולת אינטרסים. אהבה שמכילה בתוכה את כל שאר הסוגים - האהבה לעצמנו בראש ובראשונה, האהבה לזולת, הקבלה של האחר, האהבה לטבע, לחיות ולצמחים ובעיקר לחיים באשר הם.
אליזט רואה את עצמה קודם כאדם, כאזרחית העולם. היא שגרירה של אהבה לזולת ולטבע כי כולנו נשמה אחת גדולה. היא מאמינה שהערכים שנגזרים מהאהבה צריכים להיות נר לרגלינו כדי שנתקדם לעולם שמח וחיובי יותר והיא שרה את הערכים האלו מכל הנשמה בתקווה שנשמע.
אליזט מחברת את השורשים הברזילאיים להוויה הישראלית כדי ליצור קרנבל ישראלי ייחודי במקצבים ברזילאיים שאיתו היא מופיעה בארץ ובעולם. אליזט מאמינה באהבה אוניברסלית ובחיבורים בין בני אדם והמוזיקה שלה היא לכל המשפחה, כל הגילאים, כל המגדרים, כל המגזרים, הדתות והצבעים ללא הפרדה וללא אפליה.
אליזט עוסקת גם במוזיקה אלקטרונית. שיר שכתבה יחד עם היוצר הישראלי אביב שטיין הוכנס לאוסף שירי ההאוס "Barbarela lounge sessions" שיצא בחברת פונוקול.
אליזט שרה שני שירים בסרט הישראלי המצליח 'הבועה' של גל אוחובסקי ואיתן פוקס שיצא ב-2006 (הפרויקט נעשה בשותפות עם המפיק המוזיקלי רן שני). בדיסק של דניאל זילברשטיין "מה שאת עושה לי" שיצא ב-2006 היא מתארחת בשיר 'ונרקוד' שעבורו כתבה את המילים בפורטוגזית. שיתפה פעולה בחידוש של "שיר ההד" של אריק לביא בפרויקט של להקת סופלקס. הקליטה את הגרסה בפורטוגזית של דיסק הילדים 'קיטי קיטי בום בום' בהפקת בצלאל אלוני.
Pariah
ביקורת
אדפרו אודויה הייתה מועמדת לפרס  Independent Spirit לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
אליזט
ביוגרפיה
היא משתפת פעולה עם מפיקי מוזיקה אלקטרונית ואקוסטית בארץ ובעולם בפרויקטים שונים. כתבה וביצעה את החלק בפורטוגזית של השיר Million Stars של Epiphony ועופר ניסים.
אליזט היא גם שדרנית רדיו. היא התחילה ברדיו שיגה ביפן, המשיכה ברדיו Portuguesa do var בפורטוגל ובתוכנית באיטליה שגם הובילה לתוכנית טלוויזיה באיטליה - Salotto Feel the 90 עם רובי לוויל. בארץ היא עורכת ומשדרת את תוכניתה 'הקול מהכל' בתחנות אינטרנטיות שונות.
לאליזט בלוג וידאו - 'אליזט על הבוקר' שהיא עורכת ומפיקה על מגוון נושאים.
מג"ב ירושלים
היסטוריה ומבנה
בשנת 1976 כחלק מהערכות מחודשת של משמר הגבול, הוקם מחט"ב חדש במג"ב שנקרה מחט"ב 4 שהיה אחראי על אזור מחוז ירושלים של המשטרה. בהמשך שונה שמו למג"ב ירושלים. בשנת 2002 הוקמה בו מפקדת משנה: 'מג"ב עוטף ירושלים' העוסקת באבטחת השטחים שסביב לעיר ובאבטחת גדר ההפרדה.
המחט"ב אחראי על משימות מג"ב בשטח מחוז ירושלים ואף מעט מעבר לו, בשטחי עוטף ירושלים. מפקדת המחט"ב יושבת בבסיס יהודאי, סמוך למטה הארצי של המשטרה, מפקד המרחב הוא קצין בדרגת תת-ניצב.
יחידות מג"ב ירושלים
במג"ב ירושלים יחידות שונות המבצעות את משימות מג"ב. יחידות מג"ב ירושלים הן: פלוגות הבט״ש אחראיות לביטחון האזרחים בירושלים ופועלות כנגד הפשיעה בכפרים במזרח ירושלים.
תחת פיקוד מג"ב ירושלים נמצאת תחנת מטה יהודה, תחנת משטרה בעלת אחריות טריטוריאלית משל עצמה המורכבת אך ורק משוטרי מג"ב. תחנה זו הוקמה במרחבים הכפריים של אזור בית שמש בשנת 2013.
יוליוס אייכברג
יוליוס אייכברג (בגרמנית: Julius Eichberg; 13 ביוני 1824, דיסלדורף – 18 בינואר 1893, בוסטון) היה מלחין, מורה למוזיקה ומנהל מוזיקלי יהודי אמריקאי יליד גרמניה. עיקר פעילותו הייתה בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
קורות חיים
קיבל חינוך מוזיקלי לראשונה מאביו, שניגן על כינור. הוא למד גם במוסדות ללימוד מוזיקה כילד. בהמלצת פליקס מנדלסון-ברתולדי, הוא נכנס לקונסרבטוריון של בריסל עוד בגיל 19 וכבר בתקופת לימודיו שם זכה בפרסים בגין נגינתו בפסנתר וכמלחין. במשך 11 שנה לימד בקונסרבטוריון של ז'נבה ובתקופה זו גם נישא לסופי מרטנס ונולדה לו בתו היחידה אני אייכברג (Annie Philippine Eichberg). בשנת 1857 היגר לארצות הברית ובתחילה גר ב ניו יורק כשנתיים ולאחר מכן, עבר לבוסטון. ב-1867 ייסד ולאחר מכן ניהל את הקונסרבטוריון של בוסטון ובמקביל כיהן כמפקח על בתי הספר הציבוריים למוזיקה בעיר זו.
אופיאנוס
ביוגרפיה
אוֹפּיאנוס נולד בקיליקיה בעיר קיסריה (הידועה כיום בשם אנזארבוס, טורקיה), אולם הסודא (לקסיקון מסוף המאה ה-10) מיקם אותו בטעות בקוריקוס (קיליקיה, כיום בטורקיה). הוא חיבר סדרה שירים דידקטיים בהקסמטר דקטילי יווני: קינגטיקה (Κυνηγετικά) על ציד, הליאוטיקה (Ἁλιευτικά) על דיג, ואיקסאוטיקה (Ἰξευτικά) על לכידת ציפורים. כיום מקובל כי החיבור ששרד על ציד היה ככל הנראה פרי עטו של אופיאנוס מאפאמיאה, ואילו הפרפרזה בפרוזה ששרדה מתוך החיבור על הציפורים, ככל הנראה מתארת חיבור שנכתב על ידי אותו דיוניסוס שהסודא מציין כמחברו של חיבור על סלעים בשם "ליתיאקה" (Λιθιακά).
לדברי ביוגרף אנונימי, אביו של אופיאנוס גורש למלטה, לאחר שלא הקפיד לכבד בביקור את הקיסר לוקיוס ורוס, כאשר ביקר ברומא. אופיאנוס יצא עם אביו לגלות וחזר לרומא לאחר מותו של ורוס (שנת 169) והציג את שיריו בפני הקיסר מרקוס אורליוס, שהיה כה שבע רצון מהם עד כי העניק למחברם מטבע זהב עבור כל שורה, לקח אותו תחת חסותו, וחנן את אביו. לאחר מכן חזר אופיאנוס לארץ מולדתו אולם מת ממגפה זמן קצר לאחר מכן בגיל 30. בני זמנו הקימו פסל לכבודו ועליו כתובת ששרדה, הכוללת קינה על מותו טרם עת והלל על גאונותו המוקדמת.
שירו על דיג, "הליאוטיקה", שרד עד לימינו. הוא בן 3500 שורות בערך ונושא הקדשה למרקוס אורליוס ובנו קומודוס, הממקמת אותו בתקופת שלטונם המשותף.
בחיבור "קינגטיקה" אופיאנוס מזכיר את "הבושם של פלשתינה", שייתכן וקשור לאפרסמון המפורסם של ארץ יהודה.
בלייק סניידר
בלייק סניידר (באנגלית: Blake snyder; 3 באוקטובר 1957 – 4 באוגוסט 2009) היה תסריטאי, יועץ, סופר ומחנך אמריקאי, אשר באמצעות סדרת הספרים שלו "הצילו את החתול" העוסקת בתסריטאות ומבני סיפור, הפך לאחד ממנטורי הכתיבה הפופולריים ביוצר בתעשיית הקולנוע. סניידר הוביל סדנאות בינלאומיות לסופרים בדיסציפלינות שונות, וכן פגישות ייעוץ לכמה מהאולפנים הגדולים בהוליווד.
חייו המוקדמים
בגיל שמונה נשכר סניידר על ידי אביו מפיק הטלוויזיה, כמדובב לספיישל אנימציה בכיכובו של סטרלינג הולוויי. סניידר המשיך לדובב ילדים, עד שקולו השתנה.
סניידר החל את הקריירה שלו בכתיבה לסדרת הטלוויזיה של דיסני "Kids Incorporated", וב-1987 החל לכתוב כתסריטאי במשרה מלאה. הוא היה חבר באגודת הסופרים של אמריקה במשך יותר מ-20 שנה.
מכירת התסריט הראשונה של סניידר הייתה ב-1989 עבור התסריט "עצור! או שאמא שלי יורה", שנמכר ב-500,000 דולר. הוא המשיך ומכר עוד 12 תסריטים מקוריים, מה שזיכה אותו בתואר "אחד מהתסריטאים המצליחים ביותר בהוליווד". התסריט לסרט
"צ'ק פתוח", שנכתב עבור אולפני וולט דיסני, נמכר במיליון דולר.
הצילו את החתול
במדריך התסריטאות שכתב טוען סניידר שלצופים צריך להיות אכפת אם הגיבור הראשי מצליח להשיג את מטרתו, או נכשל בכך. לצורך כך, גיבור ראשי צריך להתחבב על הצופה במידת מה, גם אם אינו בהכרח אדם חביב. הכנסת סצנה בה הגיבור עושה מעשה אנושי, הרואי, שיש בו הקרבה עצמית, וכיוצא בזה, מעוררת את הזדהות הצופה איתו. סניידר כינה את הטכניקה הזאת 'הצל את החתול' על שם סצנה מפורסמת מתוך הסרט 'הנוסע השמיני', שבה גיבורת הסרט מסכנת את חייה כדי להציל את החתול שלה.
הספר שם דגש על חשיבות הלוגליין, תיאור הסרט שאורכו עד 35 מילים, ושכולל הצגה של הגיבור, של המטרה העלילתית ושל הקונפליקט העלילתי. ממנו יוצא התסריטאי לפתח את הדמויות ואת הסיפור. כמו כן, סניידר מחלק את רוב הסרטים שנוצרו ל-10 קטגוריות (ז'אנרים לפיו) שאינן החלוקה המקובלת.
בנוסף, סניידר פיתח גיליון של 15 "ביטים" - סצינות או נקודות בעלילה שלפי התאוריה שלו, חייבות להיות בתסריט על מנת שיצליח. בהמשך הרחיב סניידר את הגיליון ל-40 "ביטים" - 10 במערכה הראשונה, 20 במערכה השנייה ו-10 במערכה השלישית.
סניידר כתב את שלושת הספרים הראשונים בסדרה. ספר נוסף נערך מתוך בלוגים שסניידר פרסם, ושני ספרים נוספים בסדרה נכתבו בידי תלמידיו. ביניהם הספר "הצילו את החתול - כותבים רומן" המיישם את כללי התסריטאות של סניידר על פרוזה.
מחוות לאחר מותו
סניידר נפטר במפתיע בשנת 2009, בגיל 52. שנה לאחר מותו הקדישו לזכרו אולפני דרימוורקס את הסרט "הדרקון הראשון שלי". בנוסף, שלוש שנים לאחר פטירתו, הוציא בן אהרונוביץ' את הספר "whispers under ground", והקדיש אותו לסניידר.
ויליאם רוברטסון
סר ויליאם רוברט רוברטסון, ברונט (באנגלית: William Robert Robertson; 29 בינואר 1860 - 12 בפברואר 1933) היה קצין בצבא הבריטי אשר בין היתר כיהן כראש המטה הכללי הקיסרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קריירה צבאית
ויליאם רוברטסון נולד ב-29 בינואר 1860 בעיירה וולבורן שבמחוז לינקולנשייר, אנגליה. הוא התגייס לצבא הבריטי בנובמבר 1877, כשהוא מוותר על עיסוקו כמשרת באחוזתו של רוזן קרדיגן. עם גיוסו הצטרף לרגימנט נושאי הרומח ה-16 (של המלכה) שם שירת במשך 12 שנים בתור פרש. רוברטסון נחשב בשנים אלו לחייל מצטיין אשר בין היתר קרא ספרי היסטוריה צבאית ואף זכה במקום הראשון בפלוגתו בתחרות "ירי, חרב ורומח". בשנת 1885 הועלה לדרגת 'רב-סמל מחלקתי' (Troop Sergeant Major). ב-27 ביוני 1888, לאחר שהגיע לדרגת החוגרים הבכירה ביותר ולאחר שקציניו יעצו לו, עבר רוברטסון את בחינת הקבלה לקצונה. הוא קיבל את דרגת הלוטננט משנה והוצב ברגימנט משמר הדרגונים ה-3 בתקופה בה בממוצא רק ארבע או חמישה חוגרים בשנה עברו את הבחינה והתקבלו לקצונה.
משום שלא הגיע רוברטסון מרקע כלכלי יציב בדומה לקצינים אחרים, היה לו קשה לעמוד באורח החיים של הקצינים סביבו. הוא הכין את המדים שלו בעצמו במקום לקנותם מחייט, הוא נהג לשתות מים עם הארוחות שלו ונמנע מעישון, כל זאת כדי לחסוך בכסף המעט שקיבל במשכורתו. בתקופה זו הועבר הרגימנט להודו ורוברטסון למד בזמנו החופשי את השפות המקומיות, לאחר מכן שימש כמתרגם במספר שפות כדי להשלים הכנסה. במרץ 1891 קודם רוברטסון לדרגת לוטננט, כשנה לאחר מכן הועבר לשירות המודיעין הצבאי במטה צבא הודו הבריטית ובאפריל 1895 הועלה לדרגת קפטן. בשנה זו השתתף רוברטסון במשלחת הצבאית לשחרור המבצר בשיטרל, שבצפון הודו הבריטית (כיום בצפון פקיסטן), הוא זכה להערכה מצד מפקדיו במהלך הקרבות ואף נפצע על ידי המדריכים המקומיים שלו במהלך סיור לסקירת השטח. לאחר הצלחת המשלחת ודיכוי המרד המקומי, קיבל רוברטסון את אות השירות המצוין עבור תרומתו למערכה.
עם פרוץ מלחמת הבורים השנייה נשלח רוברטסון בתחילת 1900 לשרת במטה של פרדריק רוברטס, המפקד העליון בדרום אפריקה. הוא השתתף במספר קרבות בחודשים אלו והועלה לדרגת מייג'ור במרץ של אותה השנה. באוקטובר חזר רוברטסון למשרד המלחמה שם כיהן במספר תפקידי מטה, תכנון ומודיעין, בנוסף הוא הועלה לדרגת לוטננט-קולונל (ברווט) עבור תרומתו למערכה בדרום אפריקה. בנובמבר 1903 הועלה לדרגת קולונל (ברווט), ביוני 1905 הוא קיבל את תפקיד סגן המפקח על מבצעים צבאיים ובנוסף קיבל עמיתות במסדר האמבט. משנת 1907 החל רוברטסון לשרת במספר תפקידים בפיקוד הצבא הבריטי באלדרשוט, בהם סגן קצין החימוש של הצבא וברגידיר במטה הצבא. באוגוסט 1910 הוא הועבר לכהן כמפקד המכללה לפיקוד, בדצמבר קודם לדרגת מייג'ור-גנרל, בספטמבר 1913 קיבל את התואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי ובאוקטובר הפך לממונה על האימונים הצבאיים במשרד המלחמה.
במשך שנים אלו, עסק רוברטסון בתרגום ספרי צבא וטקטיקה מגרמנית לאנגלית, בין היתר הוא חזר וטען כי גרמניה מהווה את האיום הצבאי הגדול ביותר על בריטניה. הוא היה מאוד מוערך על ידי מפקדיו, הוא נחשב לקצין מקצועי ואיכותי מאוד, אשר התמודד עם המשימות המורכבות ביותר.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ המלחמה מונה רוברטסון לקצין האספקה והחימוש הראשי של חיל המשלוח הבריטי בפיקודו של ג'ון פרנץ'. חודשי המלחמה הראשונים היו דינאמים יותר עם תנועות צבאיות נרחבות, התקפות חוזרות בחזית המערבית לצד הצבא הצרפתי, בתקופה זו רוברטסון היה עסוק מאוד בתכנון האספקה לכוחות בתנועה. ב-25 בינואר רוברטסון קודם לתפקיד 'ראש מטה חיל המשלוח הבריטי' (ה-BEF) ומעט לאחר מכן קיבל את התואר 'אביר מפקד במסדר האמבט'. כראש מטה הכוחות הצבאיים בתקופה הראשונה של המלחמה, תחת פיקודו של ג'ון פרנץ', רוברטסון טען כי החזיתות האחרות הרבה פחות משמעותיות מאשר זו המערבית וניהול המלחמה כנגד גרמניה (אותה ראה כאיום המסוכן ביותר לבריטניה).
כאשר התעוררו מחלוקות לגבי פיקודו של פרנץ' כראש חיל המשלוח, החליט פיקוד הצבא להחליפו בדאגלס הייג (בהמלצתו של רוברטסון). רוברטסון עצמו קודם ב-23 בדצמבר 1915 לתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי (בהמלצתו של הייג), זאת מעט לאחר שקיבל את דרגת הלוטננט-גנרל באופן רשמי. תקופה זו של חילופי תפקידים הייתה בעייתיות לגבי שאלת תוקף תפקידם של המפקדים השונים, בעיקר בין הייג לרוברטסון, אך זו יושבה בינואר 1916.
בדצמבר 1916 מונה דייוויד לויד ג'ורג' לראש ממשלת בריטניה, במקום הרברט הנרי אסקווית' שהתפטר בעקבות החלת חוק גיוס חובה על כל הגברים. בשנת 1917 טען ג'ורג' שעל בריטניה להתמקד בחזיתות האחרות, עד להגעת כוחות צבא ארצות הברית לחזית המערבית, בעוד רוברטסון טען בתוקף כי על בריטניה להמשיך למקד את מאמציה בחזית המערבית. בעקבות חילוקי הדעות ביניהם התפטר רוברטסון מתפקידו ב-11 בפברואר 1918, ומונה למפקד הפיקוד המזרחי הבריטי.
לאחר חתימת הסכם הכניעה הגרמני ב-11 בנובמבר 1918 מונה רוברטסון למפקד ארמיית הריין הבריטית, ופיקד עליה עד מרץ 1920. ב-29 במרץ 1920 הועלה רוברטסון לדרגת פילדמרשל, ובנוסף הוענק לו התואר ברונט, מביקונספילד שבבקינגהאמשייר.
ב-12 בפברואר 1933 מת רוברטסון בביתו שבלונדון, ונקבר בבית הקברות הצבאי ברוקווד.
אוהל תורה (כולל)
בית המדרש הגבוה לתלמוד אוהל תורה - בית דוד היה כולל אברכים בירושלים מהראשונים במתכונת ה"כוללים" בני זמננו בארץ ישראל. השנים הפוריות ביותר של הכולל היו בשנות ה-30 וה-40, אולם הוא המשיך לפעול גם בשנות ה-50. הכולל עיצב דור שלם של רבנים מהבולטים ביותר בישראל.
הקמתו
הכולל נוסד בשנת תר"צ (1930) על ידי הרב איסר זלמן מלצר והרב משה מרדכי אפשטיין. בשנים הראשונות שכן הכולל בשכונת כרם בירושלים.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה הרב שמואל יצחק הילמן מבריטניה לארץ ישראל והשתקע בשכונת רחביה ירושלים. עם בואו נטל את הכולל תחת חסותו ועמד בראשו. הוא העביר את משכנו לשכונת רחביה בסמוך למקום מגוריו. בראש הכולל עמדו הרב אהרן בילוסטוצקי (חמיו של רבי משה שפירא), הרב אפרים זאב גרבוז והרב אשר סנדומירסקי. סגן נשיא הכולל היה הרב גדליה סילברסטון וגזברו היה הנדיב האמריקאי אפרים שיף.
במכתב לנדיבים שכתב הרב הילמן בשנת תרצ"ט הוא כותב על מעלת הכולל:
מתכונת הלימודים
"אוהל תורה" היה אחד מכוללי האברכים הראשונים במתכונת ה"כוללים" בני זמננו. סכומי המלגות היו גבוהים יחסית ועקב הביקוש הרב התקבלו רק אברכים מובחרים, רובם בוגרי ישיבת חברון ויוצאי ישיבות ליטא שעלו לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הלימודים בכולל כללו שיעורים קבועים בסדר חושן משפט ואבן העזר, והם התנהלו תחת פיקוחו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה חתנו של הרב הילמן. הרב הרצוג מעיד על חברי הכולל: "אברכים גדולים, מצוינים שבמצוינים, בקיאים בש"ס ובפוסקים, הלנים בעומקא של הלכה, העתידים להיות לגאוני ישראל, מאורות גדולים בארץ ובחוץ לארץ".