cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערן משורר
ביוגרפיה
בשנת 2007 שב לישראל והקים את מעבדת המחקר לאפיגנטיקה, תאי גזע ונוירונים באוניברסיטה העברית, במחלקה לגנטיקה שבמכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן. בשנת 2014 הוזמן לשמש כפרופסור אורח במכון ווייטהד שבאוניברסיטת MIT ובמכון Broad בסמוך לבוסטון, שם שהה כחצי שנה.
מעמד האישה באפגניסטן
ארגוני התנגדות
5 ביולי 2013: פרלמנטרית לשעבר, נור זיה אטמר, סיפרה שהיא חיה במקלט לנשים מוכות במשך ההתקפות מבעלה. ואחר כך אישרה כי חיפשה מקלט מחוץ לארצה.
7 באוגוסט 2013: תוקפים לא ידועים ירו ברוח גול, פרלמנטרית, כאשר היא טיילה לאורך הכביש של מחוז גזני. היא ובעלה שרדו, אבל הילדה בת השמונה שלה והנהג נרצחו.
ערן משורר
מחקר
משורר עורך מחקר ניסויי וחישובי בתחומי האפיגנטיקה, הביולוגיה המולקולרית, תאי גזע פלוריפוטנטיים ואפיגנטיקה של דנ"א עתיק. הוא פרסם מעל מאה מאמרי מחקר בתחומים אלו, וכן ערך מספר ספרים בתחום, ביניהם: The Cell Biology of Stem Cells (2010) ביחד עם פרופ' קטרין פלאת' (UCLA) ו-Stem Cell Epigenetics (2019) ביחד עם פרופ' ג'וזפה טסטה (IEO).
מעמד האישה באפגניסטן
ארגוני התנגדות
4 בספטמבר 2013: קבוצת טליבאן ירתה שוב ושוב בסוסחמיטה בנרג'י, אישה הודית אשר התחתנה עם עובד אפגני בריא. ולבסוף, גופתה הושלכה מחוץ לבית ספר דתי.
ערן משורר
מחקר
בסדרת מאמרים פורצי דרך   , משורר הראה את האפיגנטיקה הייחודית של תאי גזע עובריים וסרטניים, ואת המנגנונים הפועלים על מנת לשמר ייחודיות זו, וביחד עם פרופ' גיל אסט, מאוניברסיטת תל אביב, הראו לראשונה את הקשר בין כרומטין לשחבור.
מעמד האישה באפגניסטן
ארגוני התנגדות
16 בספטמבר 2013: סגן הניאגרה, הדירוג הגבוה ביותר של אישה בתור שוטרת באזור הלמנד, נרצחה בדרך לעבודתה תוך פחות משלושה חודשים אחרי הרצח שהתרחש ב-3.7 של קודמה בתפקיד.
ערן משורר
פלאו-אפיגנטיקה
בשנת 2014, שיתף פעולה עם פרופ' לירן כרמל, וביחד פיתחו שיטה חישובית לשחזור תבניות של מתילציית דנ"א (מנגנון אפיגנטי מרכזי) מתוך רצפי דנ"א עתיק. הם הפעילו שיטה זו על דנ"א עתיק מניאנדרטלים ודניסובים וכך היו לראשונים ששחזרו תבניות אפיגנטיות של קבוצות אדם קדומות, וזיהו גנים אשר מתבטאים בהם בצורה שונה מאשר בבני אדם מודרניים . בין גנים אלו היו רבים שמתבטאים במוח, וקשורים במחלות נוירולוגיות כמו אלצהיימר, אוטיזם וסכיזופרניה. עבודה זו נבחרה על ידי כתב העת Archaeology כאחת מעשר התגליות המדעיות החשובות של 2014.
בשנת 2020 הצליחו כרמל ומשורר, להראות שהמבנה האנטומי של תיבת הקול והפנים של האדם המודרני אינה זהה לזה של ניאנדרטלים ודניסובים, מה שמצביע על תהליכים אבולוציוניים מרתקים שקרו במאות אלפי השנים האחרונות והשפיעו על תיבת הקול המודרנית שלנו. שיתוף פעולה נוסף עם פרופ' כרמל שפורסם בשנת 2019, שחזר לראשונה את המבנה האנטומי של האדם הדניסובי, עבודה שהוכרה על ידי כתב העת Science כאחת מפריצות הדרך המדעיות החשובות של שנת 2019 , ואף נבחרה על ידי משאל בקרב קוראי כתב העת בעולם כפריצת הדרך המדעית הגדולה ביותר של השנה. בנוסף, עבודה זו הוכרה גם על ידי כתב העת Science News כאחת מעשר התגליות החשובות של שנת 2019.
סולת גנט
סולת גנט (שם מדעי: Morus) הוא סוג של עופות ימיים ממשפחת הסולתיים החיים בימים ממוזגים וקרירים בצפון האוקיינוס האטלנטי או בדרום האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט, בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
הן ניזונות בתעופה מעל האוקיינוס מלהקות של דגים או דיונונים וברגע שאחת הסולות צוללת לים כל השאר בעקבותיה. מהירות התנגשותם במים מביאה אותם לידי טרפם שנחטף במהירות. לאחר התפיסה הן נחות על פני המים. ואולם הן שחייניות איטיות.
סולות אלה בעלות גוף לבן, כנפיים שחורות בקצה, כתם כתום על העורף ומקור לבן. כולם דומים מאוד. הגדולה שבהם היא סולה צפונית שאורך מוטת כנפיה 165–180 ס"מ ומשקלה עד 4 ק"ג, והיא הגדולה בבני המשפחה.
Clariant
קלריאנט (באנגלית: Clariant) היא חברה שווייצרית המטפלת ומייצרת כימיקלים, כרייה של משאבי טבע ומספקת פלסטיק וציפויים שונים.
המטה הראשי של החברה נמצא בעיר מוטנז, מלבדו מפעילה החברה סניפים ב-53 מדינות ואתרים לייצור כימיקלים באירופה, צפון ודרום אמריקה, סין והודו.
היסטוריה
קלריאנט הוקמה בשנת 1995 כחלק ממערך הכימיקלים של חברת סנדוז.
בשנת 2000, רכשה קלריאנט את חברת הכימיקלים הבריטית ביטיפי (BTP plc).
בשנת 2006, רכשה חברת קלריאנט את חטיבת המאסטרבץ' של חברת סיבה (Ciba Masterbatches) שהתמחתה בייצור תוסף מוצק ששימש לצביעת פלסטיק.
בשנת 2011, רכשה החברה את חברת הכימיקלים הגרמנית זוד כימי (Süd-Chemie).
בשנת 2015, הצהירה החברה שהיקף מכירותיה הגיע לסכום של כ-5.8 מיליארד פרנק שווייצרי.
בחודש מאי 2017, הודיעה קלריאנט על מיזוג עם חברת האנטסמן (Huntsman) שווי העסקה הוערך בכ-20 מיליארד דולר.
בחודש אוקטובר 2017, הופסק תהליך המיזוג מפני שלא הושג רוב לאישור המיזוג בעקבות התנגדות של בעלי המניות.
אל ג'ארו
אלווין לופז ג'ארו (באנגלית: Alwin Lopez Jarreau; 12 במרץ 1940 – 12 בפברואר 2017) היה זמר ומוזיקאי אמריקאי.
ילדותו
ג'ארו נולד במילווקי, ויסקונסין ב־12 במרץ 1940, החמישי מבין שישה ילדים. אביו של ג'ארו היה איש-דת ומוזיקאי ב"כנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי", ואמו הייתה פסנתרנית בכנסייה. ג'ארו ומשפחתו שרו בהופעות בכנסייה ובמופעי צדקה, והוא ואמו הופיעו בישיבות של "אגודת ההורים והמורים" (המקבילה לוועד ההורים בישראל).
קריירה
בשנת 1968 החל להתפרנס ממוזיקת ג'אז. בשנת 1969, ג'ארו ומרטינז פנו דרומה, שם הופיע ג'ארו אצל דינו, הטרובדור וביטר אנד וסט. הוא הופיע בטלוויזיה בתוכניות של ג'וני קרסון, מייק דאגלס, מרב גריפין, דינה שור, ודייוויד פרוסט. הוא הרחיב את הופעותיו במועדוני לילה, וביצע אימפרוביזציות במהלך הופעות של כוכבים עולים, כגון: בט מידלר, ג'ימי ווקר וג'ון בלושי. במהלך תקופה זו, גילה התעניינות בכנסייה המאוחדת למדעי הדת ובסיינטולוגיה. כמו כן, בערך באותו זמן, החל לכתוב פזמונים, ואמונתו הנוצרית החלה להשפיע על יצירתו.
בשנת 1975 עבד ג'ארו עם הפסנתרן טום קנינג. ביום האהבה של 1976 הוא שר בפרק השלוש עשרה של ה- Saturday Night Live של NBC, אותו אירח פיטר בויל. עד מהרה הוציא את אלבום הבכורה שלו שזכה לתהודה רבה, We Got By, שהביא אותו לתהילה בינלאומית והביאו לזכייה בפרס אקו (המקבילה הגרמנית לגרמי בארצות הברית). לאחר פרס האקו השני הוא זוכה לשבחים עם צאת אלבומו השני, זוהר. בשנת 1978, אל ג'ארו זכה בפרס גראמי הראשון שלו על ביצועי ווקאל הטובים ביותר עבור אלבומו "מבט לקשת".
אחד האלבומים המצליחים ביותר של ג'ארו הוא Breakin 'Away (1981), הכולל את הלהיט " We are in This Love Together". הוא זכה שוב בפרס גראמי ב -1982 על ביצועי הקול הטוב ביותר לגברים עבור Breakin 'Away. בשנת 1984, הגיע הסינגל שלו "אחרי הכל" למקום 69 במצעד הוט 100 של ארצות הברית ולמספר 26 בתרשים המו"פ, והיה פופולרי במיוחד בפיליפינים. הלהיט הגדול האחרון שלו היה שיר הנושא  שהיה מועמד לגראמי לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית בלשים בלילה בשנות השמונים, שעבורה כתב את המילים. בין השאר, הוא היה ידוע בעיקר בזכות השימוש הנרחב שלו בשירת סקאט (שלשמו נקרא "Acrobat of Scat") וכלי הקשה קוליים. הוא גם היה ווקאליסט מוביל בשיר "אנחנו העולם -  We are the world" - ארצות הברית למען אפריקה, בו שר את השורה: "וכך כולנו חייבים לתת יד עוזרת." אירוע תקשורתי נוסף, " קומיקס הקלה" של HBO, הציג אותו בדואט עם נטלי קול ששרה את השיר "מר נשיא", שנכתב על ידי ג'ו סטרלינג, מייק לאבלס וריי רייך.
ג'ארו עשה הפסקה ארוכה מהקלטות בשנות התשעים. כפי שהסביר בראיון ל"ג'אז רוויו ":"אני עדיין בסיבוב הופעות. סיירתי יותר מאי פעם בחיי בתקופה הזו וכך שמרתי על קשר עם הקהל שלי. הגעתי לתוכנית הסימפונית שלי, שכללה את המוזיקה שלי  וגם של אנשים אחרים, והופעתי בהפקת ברודוויי של גריז . הייתי עסוק מתמיד! לרוב עשיתי את מה שתמיד עשיתי.. הופעתי בשידור חי. חיפשתי חברת תקליטים וחיכיתי לתווית הנכונה (ורבה), אבל סיירתי יותר מתמיד." בשנת 2003 שיתפו ג'ארו והמנצח לארי ביירד פעולה בהפקות סימפוניות ברחבי ארצות הברית, כאשר ביירד כותב תזמור נוסף להופעות של ג'ארו.
ג'ארו סייר והופיע עם ג'ו סמפל, צ'יק קוריאה, קת'לין באטל, Gregor Prächt, מיילס דייוויס, ג'ורג' דיוק, דוד סנבורן ריק בראון, ואת ג'ורג' בנסון. הוא גם ביצע את תפקיד "Teen Angel" בהפקה של גריז בברודוויי משנת 1996. ב-6 במרץ 2001, הוא קיבל כוכב בשמו בשדרת הכוכבים של הוליווד, ב 7083 בשדרות הוליווד בפינת בשדרות הוליווד ו La Brea אווניו. בשנת 2006 ג'רייאו הופיע בדואט עם אמריקן איידולהגמר פריז בנט במהלך גמר עונה 5 ועל דואטי סלבריטאים שרים עם השחקן צ'ך מארין. בשנת 2010 ג'ראייאו התארח באלבום של Eumir Deodato, עם השיר "Double Double" שנכתב על ידי Jarreau, Deodato, and Nicolosi. השיר הופק על ידי חברת ניקולוסי הפקות האיטלקית. ב-16 בפברואר 2012 הוא הוזמן לפסטיבל האיטלקי המפורסם פסטיבל סן רמו לשיר עם הקבוצה האיטלקית מתיה בזאר.
שלמה ברלינר (רופא)
ביוגרפיה
ברלינר סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב, בנוסף, הוסמך לתואר שלישי PhD בביולוגיה של התא מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1978–1983 התמחה ברלינר ברפואה פנימית, במחלקה פנימית ד' בבית החולים בלינסון. בין השנים 1983 - 1987 כיהן כרופא בכיר בפנימית ד' בלינסון. בין השנים 1987 - 1989 יצא להשתלמות בקליניקת סקריפס בלה ג'ולה שבקליפורניה (Scripps Clinic, La Jolla, CA), בארצות הברית. בשובו, בין השנים 1989–1994 כיהן כרופא בכיר בפנימית ד' בבלינסון. בין השנים 1995–2007 ניהל את מחלקה פנימית ד' בבית החולים איכילוב ומשנת 2007 מנהל את מחלקה פנימית ה' (33 מיטות אשפוז).
ברלינר השתלם בקרישתיות יתר במספר מרכזים: המרכז הרפואי תל אביב, ובאוניברסיטת ברן שבשווייץ.
כן, השתלם ברלינר בפיזיולוגיה של קרישת הדם במכון סקריפס למחקר רפואי, סן דייגו, ארצות הברית.
בשנת 1992 התמנה ברלינר לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2009 לפרופסור מן המניין.
ברלינר מרצה ב"אסכולות" - בית הספר ללימודים רב תחומים ולתרבות הדעת, (לימודי החוץ של האוניברסיטה הפתוחה.
ברלינר שירת במילואים כרופא צבאי.
ברלינר נשוי לליאורה.
ממחקריו
ברלינר חיבר למעלה מ 270 מאמרי מחקר.
ברלינר חוקר פעיל במרכז לדלקת ופרסם מאמרים על הקשר בין מחלות דלקתיות ופגיעה בכלי הדם. ברלינר עוסק בחקר המנגנונים הגורמים לחסימות בכלי הדם וכן בקשר שבין תהליכים דלקתיים תת-קליניים והופעת מחלות לב, כלי דם ומחלת הסרטן. לברלינר עניין מחקרי מיוחד באיתור תהליכים ביולוגיים סמויים אשר ניתנים לאיתור מוקדם לפני שהמטופל מודע לקיומם ובכך להקדים טיפול ולמנוע תחלואה קלינית.
התמחות (רפואה)
התמחות היא שלב מתקדם בהכשרתו של רופא, הנערך לאחר שהרופא סיים סטאז' וקיבל רישיון לעסוק ברפואה, ובו רוכש הרופא ידע וניסיון באחד מתחומי הרפואה, כגון רפואה פנימית או אונקולוגיה.
התמחות בישראל
בישראל, מסלול הכשרתו של רופא מתחיל בלימודים אקדמיים, המחולקים לשלב טרום-קליני ושלב קליני. השלב הקליני מתבצע במחלקות בבתי חולים המסונפים לבתי ספר לרפואה. התואר האקדמי של הרופאים, דוקטור לרפואה (Medical Doctor, MD), מתקבל לאחר סיום הלימודים ותקופת התנסות מעשית המכונה בישראל ״סטאז'״. לאחר שהסטודנט עומד בכל הדרישות ומקבל את התואר האקדמי MD, עליו לפנות לרשויות המוסמכות (בישראל - משרד הבריאות) בבקשה לקבל רישיון לעסוק ברפואה.
סמכויותיו וחובותיו של רופא בעל רישיון מוגדרות בחוק (בישראל - פקודת הרופאים). רופא בשלב זה מכונה ״רופא כללי״, והוא יכול להמשיך את הכשרתו כרופא מתמחה באחד המסלולים המוגדרים בישראל על ידי המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית.
משך ההתמחות הוא 4–7 שנים בהתאם לתחום. הרופא המתמחה מועסק על ידי מוסד רפואי שהוכר על ידי המועצה המדעית ומשרד הבריאות להכשרת מתמחים. בתקופת ההתמחות חלים על המוסד המעסיק רופאים מתמחים חובות המוגדרות על ידי המועצה המדעית ומעוגנות בתקנות משרד הבריאות ובהסכמי העבודה עם המעסיקים. הרופא המתמחה עובד במוסד הרפואי תחת הדרכה ופיקוח של רופאים מומחים בתחום התמחותו. עם זאת, רופא מתמחה הוא רופא בעל רישיון, והוא נושא באחריות ובסמכות המוגדרות בחוק לכל רופא. במהלך ההתמחות ובסופה נדרש המתמחה לעמוד בבחינות של המועצה המדעית.
מתמחה שסיים את משך ההכשרה באופן הנדרש ועבר את בחינות ההסמכה, יכול לפנות למועצה המדעית בבקשה להכרה כמומחה. המועצה דנה בבקשתו המלווה באסמכתאות ובהמלצות הנדרשות. אם הוחלט כי המתמחה עמד בכל הדרישות, ממליצה המועצה המדעית למשרד הבריאות להכיר ברופא כמומחה. משרד הבריאות מנפיק לרופא רישיון מומחה. לעיתים ממשיך הרופא להתמחות-על או לתקופת התמקצעות נוספת, הנמשכת בדרך כלל 1–3 שנים.
הרופאים המתמחים מאיישים את בתי החולים בכל שעות היממה ומבצעים את מרבית העבודה הקלינית, תחת פיקוח והדרכה של רופאים מומחים. בשעות הערב והלילה מאוישות מרבית המחלקות בבתי החולים על ידי רופאים מתמחים בלבד (תורנות), והרופאים המומחים זמינים לייעוץ טלפוני או להגעה לבית החולים במידת הצורך (כוננות).
תנאי ההעסקה של רופאים מתמחים ומידת הנוכחות של רופאים מומחים בבתי החולים בשעות הערב והלילה עוברים שינויים תכופים בעשורים האחרונים. המגמה היא בעיקרה הגדלת מספר המומחים הנוכחים בערב ובלילה מחד, והקלת העומס על המתמחים מאידך.
מסלולי התמחות
בישראל מוכרים 57 מסלולי ההתמחות הבאים :
Welcome to My DNA
Welcome to My DNA הוא אלבומם השלישי של ההרכב בלאקפילד אשר יצא לשווקים ב-28 במרץ 2011.
כמעט כל השירים באלבום נכתבו על ידי אביב גפן בשל העובדה שסטיבן וילסון עבד באותה העת על אלבום הסולו שלו. חברי הלהקה עבדו יחד על הפקת האלבום באולפנים באנגליה ובישראל. השיר Zigota הוא גרסת כיסוי באנגלית לשירו של אביב גפן, אשר נכלל במקור באלבומו, ממנטו מורי.
עטיפת האלבום עוצבה על ידי קרל גלובר.
רייביני
רייביני (בלטבית: Riebiņi, בלטגלית: Ribiniški, ביידיש: ריבינישוק) הוא כפר קטן שנמצא בחבל לטגליה בלטביה. בעבר היה עיירה יהודית. הכפר ממוקם כ-56 ק"מ מצפון לדאוגבפילס, העיר השנייה בגודלה בלטביה. הכפר נוסד בסוף המאה ה-18 ככפר חקלאי קטן, והיהודים הראשונים שהגיעו אליו התיישבו בו בתחילת המאה ה-19. במאה ה-19 גדל מספר היהודים בו והם היוו כ-90% מהתושבים. במקום היו בית כנסת, בית מדרש, והשפה המדוברת בו הייתה יידיש. מקורות הפרנסה ביישוב היו מסחר וחקלאות.
בסוף אוגוסט 1941 קבוצת אנשים מן האיסזרגי (המשמר האזרחי של לטביה) וגרמנים הגיעו לעיירה ב-3 משאיות על מנת לאסוף את היהודים בה. כל 300 היהודים תושבי העיירה נעצרו ונלקחו בכוח לבתי הכנסת, ומשם הועברו ליער הסמוך, ושם נרצחו. יהודי המקום היחידים ששרדו מהטבח היו אלה שלא נמצאו בעיירה באותו יום.
נכון לשנת 2006 מונה האוכלוסייה 951 אנשים, לעומת 584 תושבים בשנת 1897.
תולדות היישוב
העיירה רייביני החלה כיישוב חקלאי קטן בסוף המאה ה-18. היהודים החלו להתיישב בעיירה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1843 הפך היהודי זאב וולף ציוני לרבה הראשון של העיירה. בין תפקידיו השונים הוא שימש אף כשוחט וכמורה. עד סוף המאה ה-19 היוו היהודים בעיירה כ-91% מן האוכלוסייה - 533 תושבים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשלטביה זכתה בעצמאותה, נבחרה מועצה לניהול ענייני העיירה. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, היגרו חלק מיהודי העיירה אל ארץ ישראל ואל ארצות הברית. עד 1935, זמן מועט לפני מלחמת העולם השנייה, אוכלוסיית היהודים פחתה וחיו בעיירה רק 317 תושבים בלבד; כ-68% מכלל האוכלוסייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1940 השתלטו הסובייטים על העיירה כחלק מכיבוש לטביה לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ובשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות, החלו לטבים אנטי-יהודים מן האיסזרגי (משטרת ההגנה האזרחית הלטבית) לרדוף את יהודי העיירה כדי להורגם.
יהודי רייביני
עד 1920 העיירה הייתה ממוקמת באזור מבודד והיהודים שחיו בה היו עניים. הם התפרנסו בעיקר מרוכלות וממסחר חליפין. יהודי העיירה חיו בבתי עץ עם גגות מקש שלצידם שטחי חקלאות קטנים בהם גידלו את הירקות שלהם. נשות העיירה נרתמו לעזרת הנזקקים ובימי חמישי הן נהגו לאסוף כסף עבור העניים, בנוסף, תרמו הסוחרים 10% מרווחיהם למען העניים. בשנות ה-30 היו בעיירה 17 חנויות, כאשר 16 מתוכם היו שייכות ליהודים. רבים מן היהודים הצעירים עזבו את העיירה בתקופה הזו על מנת לעבור לריגה ולעיירות אחרות, בגלל המחסור בפרנסה.
בשנת 1921 הוקם בית הספר היסודי היהודי ברייביני, ובו היו חמש כיתות לימוד. שפת ההוראה הייתה ביידיש ואף בעברית. כדי להשלים את לימודיהם לאחר בית הספר היסודי נסעו התלמידים ללמוד בעיירה הסמוכה פריילי (Preiļi).
בעיירה היו שני בתי כנסת – האחד בעל מבנה ישן (Die Alte Shul) בו התפללו עניי העיירה, והשני חדש (Die Neie Shul), בו התפללו עשירי העיירה. יש להוסיף את תנועות הנוער הציוניות.
בעיירה קיים בית עלמין יהודי, שנשמר גם כיום, בו נקברו היהודים שנרצחו בתקופת השלטון הנאצי באזור. קיימת רשימה של קורבנות העיר (קישורים חיצוניים).
אנשים מהעיירה
אנשים מהעיירה שניתן לציין הם שלושת הרבנים שהיו בה, רבי זאב וולף ציוני (1843–?), רבי אברהם בנימין טייץ (1922–1925), ורבי אליעזר זאב שיץ (1925–1941), שלמד בישיבת לומז'ה.
גם מאיר אור, הוגה דעות ציוני דתי הגיע מהעיירה. הוא עלה לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30, ובכך ניצלו חייו. משפחתו נספתה בשואה כשאר תושבי העיירה.
העיירה כיום
כיום, רייביני הוא כפר, ועל שמו נקראה קהילת רייביני, וב-2004 הוקמה מחוז רייביני, בו נמצאות קהילת רייביני וקהילות נוספות. הכפר מונה 951 תושבים (נכון ל-2006).
בז ערבות
בז ערבות (שם מדעי: Falco mexicanus) הוא מין של בז ממשפחת הבזיים, החי במערב אמריקה הצפונית. הוא חי לרוב באזורי ערבות עשב כמו הפרריה ומכאן שמו.
תיאור
הבז מגיע לאורך ממוצע של 37 עד 38 סנטימטרים ומשקל 500 עד 636 גרם. הנקבות כמעט כפולות בגודלן מהזכרים וכן תוקפניות וקולניות מהזכרים. אורכם 45 סנטימטרים בממוצע, עם מוטת כנפיים של 1.1 מטר ומשקל 762 עד 970 גרם בממוצע. צבע הבז אפור עד זהוב-בהיר עם כנפיים חומות מסורטטות בחום כהה. הפנים בהירות עם פסים כהים לצידי העיניים השחורות, והמקור צהוב מעוקל בעל קצה אפור. הבטן והחזה מסורטטים בחום והרגליים צהובות. מראה הבז מזכיר מעט בז נודד, החולף באותם אזורים, אך הוא גדול יותר, זנבו קצר יותר והוא בעל גוונים כהים לאורך מרבית הגוף. הוא מזכיר גם את בז הציידים.
הבז חי בקנדה מדרום מניטובה, ססקצ'ואן, אלברטה וקולומביה הבריטית ודרומה לאורך מערב ארצות הברית עד לבאחה קליפורניה, דורנגו וסן לואיס פוטוסי במקסיקו כשלעיתים יימצא דרומה יותר במקסיקו. הוא מצוי בטבע באזורים פתוחים ממרחבי טונדרה, פרריה וערבות תת-מדבריות. הוא מצוי גם למורדות של כמה הרים כמו הרי הרוקי, רכס קסקייד וסנטרל ואלי. הבז לא מרבה לנדוד, למעט בחורפים קשים ביותר.
הבז הוא צייד מהיר בעל כנפיים דמויות-חרמש המותאמות לצלילה מהירה אחרי טרף. מרבית טרפו מורכב ממכרסמים שונים כמו סנאיים, מרמיטות, חולדות, חולדי שק וארנבות וגם מעטלפים ומעופות קטנים עד בינוניים. עם זאת הוא יכול להרוג גם עופות גדולים יותר מהרגיל ונצפה בציד של אווזים צעירים, שלרוב כבדים ממנו.
סטארה אושיציה
סטארה אושיציה (באוקראינית: Стара Ушиця; ברוסית: Старая Ушица, סטאראיה אושיצה; בפולנית: Stara Uszyca, סטארה אושיצה; ביידיש: אישיצע או אלט-אישיצע) היא עיירה במחוז חמלניצקי באוקראינה. העיירה שוכנת בחבל פודוליה, במקום בו נהר אושיציה נשפך אל נהר דניסטר. בעיירה מתגוררים 2,103 תושבים (נכון ל-2020).
היסטוריה
האזכור הראשון של היישוב הוא מ-1144, אז תחת השם אושיציה, כעיירה ואתר של מאבקי שליטה בין מנהיגי נסיכות האליץ' ורוס של קייב.
במאה ה-19 השם שונה ל"סטארה אושיציה" ("אושיציה הישנה") לאחר שנובה אושיציה ("אושיציה החדשה") הקרובה קיבלה את שמה.
ב-7 ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, העיירה נכבשה מברית המועצות על ידי גרמניה הנאצית במסגרת מבצע ברברוסה. היא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-29 במרץ 1944.
הקהילה היהודית
ראשיתה של הקהילה היהודית במקום במאה ה-19. ב-1847 נמנו במקום 675 יהודים, וב-1897 נמנו 583 יהודים, כ-14% מכלל האוכלוסייה. ב-1926 האוכלוסייה היהודית גדלה לכאלף תושבים ופעל במקום קולחוז שהקים השלטון הסובייטי.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטארה אושיציה 753 יהודים, כ-17% מכלל האוכלוסייה, ועוד כ-350 התגוררו בכפרים שמסביב לה. לאחר הכיבוש הגרמני בקיץ 1941 הוטלו מגבלות על היהודים: הם חיו חייבים להסתובב עם מעין טלאי צהוב, נאסר עליהם לצאת מהעיירה וחלקם גויסו לעבודות כפייה. במהלך 1942 אף הוקם מעין גטו מצומצם יותר.
ב-23 ביולי באותה שונה הגרמנים הורו ליודנראט המקומי לכנס את כלל היהודים בכיכר העיירה. בעלי מלאכה שנצרכו לגרמנים ומשפחותיהם נשלחו לגטו של העיר קמניץ-פודולסקי (שמרבית יושביו נרצחו מספר חודשים לאחר מכן). לאחר מכן הגרמנים החלו להצעיד את מאות היהודים שנותרו אל מחוץ לעיירה, תוך כדי שהם מוסרים להם שאף הם הולכים לאותו מקום. במהלך הדרך צורפו לשיירה כ-100 יהודים מהעיירה סטודניציה. בפועל הקבוצה, שמנתה בין 400 ל-700 יהודים לפי דיווחים שונים, הובלה לבור הריגה בשדה בקרבת הכפר הרושקה ושם הם נורו למוות.
ב-1962 ניצולי שואה שהתגוררו בסביבה הקימו אנדרטה בקרבת אתר הרצח.
Still I Rise
Still I Rise הוא אלבום הסטודיו השלישי שיצא לאחר מותו של הראפר האמריקאי טופאק שאקור ביחד עם להקת אאוטלוז, למעט חבר הלהקה חוסיין פאטאל שעזב את הלהקה לאחר שסירב לחתום ב-Death Row Records. האלבום מכיל את כל החומר שלא פורסם בעבר, אם כי עשו ממנו רמיקסים שונים. הוא יצא ב-14 בדצמבר 1999 בחברת התקליטים Interscope Records, תחת Death Row. הוא הגיע למעמד פלטינה שאושר על ידי ה-RIAA ומכר 1,617,000 מיליון עותקים.
האלבום נקרא על שם שירה של המשוררת האמריקאית מאיה אנג'לו.
מצר סמולנסק
מצר סמולנסק (באנגלית: Smolensk Strait; בבולגרית: проток Смоленск) הוא מצר ים באיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה.
המצר מפריד בין האי דספשן לבין חצי האי רוז'ן שבאי ליווינגסטון.
רוחבו של המצר 18.4 קילומטרים - בין נקודת מקרוני שבאי דספשן, שמדרום-מערב למצר סמולנסק, לבין נקודת בארנארד שבאי ליווינגסטון, שמצפון-מזרח למצר.
היסטוריה
המצר מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968, ועל ידי סוקרים ספרדיים בשנת 1991.
ביליגסהאוזן קרא למצר "סמולנסק" על שם קרב סמולנסק, הקרב התרחש בין 16–18 באוגוסט 1812 והיה הקרב הגדול הראשון במלחמת רוסיה–צרפת ואחד הקרבות הגדולים של מלחמות נפוליאון.
HD 162020
HD 162020 הוא כוכב הסדרה הראשית כתום הממוקם בקבוצת הכוכבים עקרב בעל ננס חום אשר מקיף אותו.
לואיג'י דאלאפיקולה
חייו
דאלאפיקולה נולד בפיזינו ד'איסטריה (כיום פאזין, קרואטיה), להורים איטלקים.
שלא כמלחינים רבים, שנולדו בסביבות עתירות מוזיקה, ראשית הקריירה המוזיקלית של דאלאפיקולה הייתה בלתי סדירה, במקרה הטוב. סכסוכי גבולות באזור הולדתו, איסטריה, שהיה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, הובילו לחוסר יציבות ולמעברים תכופים. אביו היה מנהל בית ספר איטלקי - היחיד בעיר - שנסגר בראשית מלחמת העולם הראשונה. המשפחה, שנחשבה לחתרנית פוליטית, הושמה במחנה בסגר בגראץ, אוסטריה, שם לא הייתה למלחין המלבלב אפילו גישה לפסנתר, אך הוא הלך להצגות בבית האופרה המקומי, שחיזקו את תשוקתו לעסוק בהלחנה כקריירה. אחרי שובו לעיר הולדתו פיזינו לאחר המלחמה, הרבה בנסיעות.
דאלאפיקולה סיים את לימודי הפסנתר בקונסרבטוריון של פירנצה בשנות ה-20' של המאה ה-20 והתמנה לפרופסור במוסד זה ב-1931; עד לפרישתו ב-1967 עשה את כל ימיו בהוראת פסנתר ככלי משני ותפס את מקום מורו, ארנסטו קונסולו כשמחלתו של זה מנעה אותו מלהמשיך בעבודתו. דאלאפיקולה למד גם הלחנה אצל ויטו פראצי בקונסרבטוריו לואיג'י כרוביני. בין תלמידיו היו אברהם זלמן ווקר, לוצ'אנו בריו, ברנרד ראנדס, דונלד מרטינו, חלים אל-דאב, ארנסטו רובין דה צ'רווין, ארלן זלמן, נואל דה קוסטה וריימונד וילדינג-וייט.
התנסויותיו המוקדמות של דאלאפיקולה בתקופת המשטר הפאשיסטי של בניטו מוסוליני נתנו אותותיהן בהשקפתו למשך שארית חייו. תחילה האמין בתעמולה ותמך במוסוליני, ורק בשנות ה-30' פיתח השקפות פוליטיות נלהבות, במחאה על המערכה באתיופיה ומעורבות איטליה במלחמת האזרחים הספרדית. אהדת מוסוליני להשקפות של היטלר בנושא הגזע, שאיימו על אשתו היהודייה של דאלאפיקולה, לאורה לוצאטו, הקשיחו את עמדותיו עוד יותר. "שירי בית כלא" ו"האסיר" מבטאים את חרדתו הנוקבת; "שירי בית כלא" הייתה יצירת המחאה הראשונה שלו.
אף כי רק לאחר המלחמה הגיעו יצירותיו לידיעת הציבור הרחב (והאופרה "האסיר" הייתה הניצוץ שחולל את תהילתו), דווקא אז הגיע לשלווה יחסית בחייו. הוא יצא למסעות תכופים בארצות הברית, שכללו הופעות בטנגלווד בקיץ 1951 ו-1952 וכמה עונות הוראה של קורסים בהלחנה בקווינס קולג', ניו יורק, החל ב-1956. הוא היה מרצה מבוקש בכל אירופה המערבית ובאמריקות. האופרה של דאלאפיקולה משנת 1968, "אוליסס", הייתה לשיא הקריירה שלו; תפוקת יצירתו אחריה הייתה דלילה ושנותיו המאוחרות הוקדשו ברובן לכתיבת עבודות ולא להלחנה.
לדאלאפיקולה לא היו עוד יצירות גמורות אחרי 1972 מפאת בריאותו הרעועה. הוא מת בפירנצה בשנת 1975 בשל בצקת בריאות. עם זאת, יש מספר קטן מאוד של טיוטות וקטעי יצירות לא גמורים מתקופה זו, בהם יצירה ווקאלית לא גמורה, שהניח שעות ספורות לפני מותו.
מוזיקה
בהשראת המוזיקה של ריכרד וגנר החל דאלאפיקולה להלחין ברצינות, וקלוד דביסי גרם לו לחדול: האזנה לאופרה ההולנדי המעופף כשהיה בגלות באוסטריה שכנעה את דאלאפיקולה הצעיר, כי ההלחנה היא ייעודו, אבל אחרי ששמע לראשונה את דביסי ב-1921 הפסיק להלחין למשך שלוש שנים, כדי לתת לעצמו די זמן להטמיע את ההשפעה החשובה הזו כראוי. היצירות הנאו קלאסיות של פרוצ'ו בוזוני יתפסו מקום חשוב ביצירתו בשנים הבאות, אבל ההשפעה הרבה ביותר תבוא מרעיונות האסכולה הווינאית השנייה, שאליה התוודע בשנות ה-30, בעיקר מאלבן ברג ומאנטון וברן. יצירותיו של דאלאפיקולה משנות ה-20 נגנזו, בלוויית הוראה שלא לבצען לעולם, אם כי עודן מצויות לגישה מבוקרת לצורך מחקר.
Liriche Greche (1942-45), לקול סולו וכלים, היא יצירתו הראשונה הכתובה כל-כולה בסגנון זה של שנים-עשר טונים, והיא חוברה במקביל ליצירתו האחרונה המקורית הדיאטונית לחלוטין, הבלט "מרסיה" (1943). העשור הבא הציג עידון בטכניקת הכתיבה שלו והשפעה גדלה והולכת של יצירות וברן. לאחר זאת, משנות ה-50' ואילך, הסגנון המעודן, המהורהר שפיתח מאפיין את תפוקתו, בניגוד ליצירות הגולמיות והרגשיות יותר של נעוריו. רוב יצירותיו הם שירים לקול סולו וליווי כלי. מגעו בכתיבה כלית ראוי לציון בחושניותו האימפרסיוניסטית ובמרקמיו הרכים, המשתהים בכבדות על צלילים ממושכים בכלי נשיפה מעץ ובכלי קשת (בייחוד בגובה האמצעי, כמו קלרינט וויולה).
"שירי בית כלא", הטעון פוליטית, למקהלה והרכב כלי, מהווה את ראשיתו של שילוש רופף בנושאים האישיים מאוד של עוול וכליאה; האופרה במערכה אחת "האסיר" והקנטטה "שירי שחרור" משלימות את הטרילוגיה. מבין השלוש, "האסיר" (1944-48) הייתה ליצירתו הנודעת ביותר של דאלאפיקולה. היא מספרת את סיפורו המצמרר של אסיר פוליטי, שהסוהר שלו, במחווה של התחשבות ואחווה לכאורה, מאפשר לו להימלט מתאו.
ואולם ברגע שהוא זוכה בחירות, מתברר לו שנפל קורבן להלצה אכזרית, כשהוא רץ היישר אל זרועותיו של האינקוויזיטור הגדול, המוביל אותן בחיוך אל המוקד, שעליו יישרף חיים. השקפתה הפסימית של האופרה משקפת את התפכחותו המלאה של דאלאפיקולה מאשליות הפאשיזם (שבו תמך בנאיביות כשמוסוליני עלה לשלטון) והמוזיקה היא, בראש ובראשונה, עוכרת שלווה, עם כל יופייה.
האופרה האחרונה שלו, "אוליסס", ללברית שכתב בעצמו לפי האודיסאה, הייתה שילוב של מפעל חייו. הוא כתב אותה במשך 8 שנים, כלל ופיתח בה נושאים מיצירותיו המוקדמות יותר, והייתה זו יצירתו הגדולה האחרונה.
HD 162020
HD 162020 b
HD 162020 b הוא ננס חום בעל מסה של 15 מסות צדק. מכיוון שהוא בעל מסה נמוכה אי אפשר לדעת את נטייתו סביב הכוכב. הננס החום מקיף את HD 162020 במסלול קרוב מאוד עם מרחק ממוצע של 0.075 יחידות אסטרונומיות ממנו. למרות זאת, מסלולו בעל אקסצנטריות של 27.7%. המרחק לכוכב שאותו HD 162020 b מקיף נע בין 0.054 ל 0.096 יחידות אסטרונומיות. הננס החום בעל חצי משרעת גבוהה מאוד של 1.813 ק"מ לשנייה. גילויו של הכוכב נמסר ב-15 באפריל 2000 על ידי המרכז לחיפוש כוכבי לכת חוץ שמשיים בז'נבה שבשווייץ.
ריצ'רד דאד
ריצ'רד דאד (באנגלית: Richard Dadd; 1 באוגוסט 1817 – 7 בינואר 1886) היה צייר אנגלי מהתקופה הוויקטוריאנית, שצוין בזכות תיאורי פיות ונושאים על-טבעיים אחרים, סצנות מזרחיות וסצינות ז'אנר, שצוירו בפרטים אובססיביים מוזרים.
ביוגרפיה
דאד נולד בצ'אטם, קנט, אנגליה, בנו של כימאי. הוא התחנך בבית הספר ברוצ'סטר, ובגיל צעיר כבר ניכר היה כישרונו לצייר. הוא התקבלתו לאקדמיה המלכותית לאמנויות בגיל 20. הוענקה לו המדליה לציור דמות מהחיים בשנת 1840. יחד עם ויליאם פאוול פרית', ג'ון פיליפ, אוגוסטוס ביצה, הנרי אוניל, אלפרד אלמור ואחרים, הוא הקים את "הקליקה", שם נחשב לכישרון המוביל. הוא הוכשר גם באקדמיה לאמנות של ויליאם דדסון.
קריירה
ביולי 1842, סר תומאס פיליפס, ראש עיריית ניופורט לשעבר, בחר בדאד שילווה אותו בדרכו במסע דרך אירופה ליוון, טורקיה, דרום סוריה ולבסוף במצרים. בנובמבר אותה השנה הם בילו שבועיים מפרכים בדרום סוריה, עברו מירושלים לירדן וחזרו דרך עין גדי. לקראת סוף דצמבר, בעת שנסעו במעלה הנילוס בסירה, עבר דאד שינוי אישיות דרמטי, הוא נעשה הזוי, אלים יותר והאמין שהוא תחת השפעת האל המצרי אוסיריס. תחילה נחשב שמצבו נגרם ממכת שמש.
מחלת נפש ואשפוז
עם שובו באביב 1843, הוא אובחן כבלתי שפוי ונלקח על ידי משפחתו כדי שיחלים, לאזור פריבקנט. באוגוסט אותה שנה, לאחר שהשתכנע שאביו הוא השטן בתחפושת, דאד הרג אותו בסכין ונמלט לצרפת. בדרך לפריז, ניסה דאד להרוג נוסע עם סכין, אך נתפס על ידי המשטרה ונעצר. דאד הודה בהריגת אביו והוחזר לאנגליה, שם הוכנס למחלקה הפלילית בבית החולים הפסיכיאטרי בביתלם. ומאוחר יותר הועבר לבית החולים "ברודמור". הוא טופל בידי הרופאים ויליאם ווד, ויליאם אורנג' וסר צ'ארלס הוד.
דאד ככל הנראה סבל מסכיזופרניה פרנואידית. שניים מאחיו היו במצב דומה.
בבית החולים עודדו את דאד להמשיך לצייר, ובשנת 1852 יצר דיוקן של אחד מרופאיו, אלכסנדר מוריסון, שתלוי כעת בגלריית הדיוקנאות הלאומית הסקוטית. דאד צייר רבות מיצירות המופת שלו בזמן שהיה מאושפז. כולל הציור הסוריאליסטי-מיסטי המסובך בדמויות ובמשמעויות "מכת המחץ של חוטב העצים של הפיות", עליו עבד בין 1855 ל-1864. הציור מתאר חוטב עצים שעומד לפצח אגוז כדי לבנות כירכרה למלכת הפיות. עוד בשנות החמישים של המאה ה-19 הוא ייצר 33 ציורי צבעי המים שכותרתם "סקיצות להמחשת הרגשות", הכוללים צער, אהבה וקנאה, טירוף וייסורים. כמו מרבית יצירותיו, אלה בוצעו בקנה מידה קטן והציגו פנים בעלות עיניים במבט ייחודי ולא ממוקד דאד גם ייצר סצינות נופים רבים במהלך אשפוזו, אלה בוצעו בצורה מיניאטורית עם פרטים שהם תוצר של שילוב דמיון וזיכרון.
מוות
ב-7 בינואר 1886, הוא נפטר "ממחלת ריאות". מספר מיצירותיו נותרו בתצוגה בברודמור.
אחותו נישאה לחברו הצייר ג'ון פיליפ, ואף היא בסופו של דבר חלתה במחלת נפש כמו אחיה.
מורשת
פרדי מרקורי, להקת קווין, קיבל השראה לכתוב את השיר 'הפיות' המבוסס על ציורו של דאד, שראה בגלריית טייט.
ג'ורג'ינה בייר
ג'ורג'ינה בייר (באנגלית: Georgina Beyer; נובמבר 1957 – 6 במרץ 2023) הייתה פוליטיקאית ניו זילנדית, וחברת הפרלמנט של ניו זילנד מטעם מפלגת העבודה של ניו זילנד. היא הייתה הטרנסקסואלית מחוץ לארון הראשונה בעולם שכיהנה כראש עירייה, וכן הראשונה שכיהנה כחברת בית נבחרים.
ביוגרפיה
בייר נולדה כתינוקת ממין זכר בשם ג'ורג' ברטרנד בשנת 1957 בוולינגטון שבניו זילנד, לג'ק ונואלין ברטרנד. מוצאה כולל ענף מאורי. בינקותה נשלחה לגדול אצל הורי אמה. הוריה התגרשו בשנת 1962. אמה של בייר נישאה מחדש באותה שנה למשפטן קולין בייר, והחזירה את ג'ורג' לחזקתה. לאחר גיל 7 נשלחה ג'ורג' לפנימייה עקב מתח בחיי הנישואים של הזוג, מה שגרם לה להרגיש דחויה על ידי הוריה ולנסות להתאבד. לאחר תום נישואי אמה ב-1971, עברה לבית ספר ציבורי עקב חסרון כיס. בבית הספר החלה לעסוק בתיאטרון והחליטה לעזוב את בית הספר בגיל 16, בניגוד לרצון אמה, כדי להקדיש את זמנה לתיאטרון.
בייר חיה באוסטרליה לזמן מה, וכשחזרה לניו זילנד עבדה כשחקנית וזכתה להצלחה גוברת. בשנת 1984 עברה ניתוח לשינוי מין. בייר הפכה דמות ידועה במועדוני הלילה בוולינגטון, תחילה כזמרת וכמלכת דראג, ומאוחר יותר כעובדת מין.
מאוחר יותר עברה בייר לקרטרטון, שם עבדה כשדרנית רדיו, והגישה חדשות בוקר בערוץ רדיו מקומי.
קריירה פוליטית
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה בייר להתעניין בפוליטיקה מקומית, ונבחרה לוועד המנהלים של מערך החינוך המקומי בקרטרטון. ב-1995 נבחרה לראשות עיריית קרטרטון, וכיהנה בתפקיד עד שנת 2000. היא הייתה הטרנסית הראשונה בעולם שכיהנה כראש עירייה.
בבחירות הכלליות של ניו זילנד בשנת 1999 נבחרה כחברת פרלמנט מטעם מפלגת העבודה של ניו זילנד ממחוז ואיראראפה, בו מצויה קרטרטון. היא גברה בכ-3,000 קולות על המועמד של המפלגה הלאומית הניו זילנדית, שדרן הרדיו פול הנרי, והפכה גם לטרנסית הראשונה בעולם שמכהנת כחברת פרלמנט. בייר שבה והתמודדה בבחירות הכלליות ב-2002, ונבחרה מחדש ברוב של למעלה מ-6,000 קולות. בראיון בדצמבר 2002 אמרה: "שואלים אותי שאלות שעליהן שום פוליטיקאי אחר לא צריך לענות. לגבי הניתוח, כלומר. 'זה כאב?', או, 'כשאת מקיימת יחסי מין כאישה עכשיו, זה שונה מכשקיימת יחסי מין כגבר?' נו, ברור שזה שונה, חביבי."
נאום הבכורה
מסורת הפרלמנט הניו זילנדי מעניקה לחברי פרלמנט טריים 10 דקות על דוכן הנואמים, להציג את עצמם לעמיתיהם. בנאום הבכורה שלה אמרה בייר בין השאר:
זהות מגדרית וזכויות אדם
בשנת 2004 הגישה בייר הצעת חוק לפרלמנט, לפיו חוק זכויות האדם בניו זילנד מ-1993 יתוקן כך שיכלול במפורש "זהות מגדרית" כאחד הדברים שאין להפלות בגינם. הצעת החוק הייתה חלק מהמצע של מפלגת העבודה ב-1999 וב-2002, והייתה שנויה במחלוקת. בייר טענה שמדובר רק בהבהרה מפורשת של רוח החוק. בשנת 2006 פרסם ממלא מקום פרקליט המדינה של ניו זילנד חוות דעת משפטית לפיה טרנסג'נדרים כבר נכללים תחת הגנת החוק הזה, ובייר משכה את הצעת החוק.
פרישה
בשנת 2004 הודיעה בייר שלא תהא מועמדת בבחירות של 2005. ייתכן שגם מתיחות תוך-מפלגתית תרמה להחלטה על רקע עמדתה בנושא ניצול אזורי החוף (שתמכה בתיעוש והייתה מנוגדת לעמדת המקומיים). בספטמבר נמלכה בדעתה והודיעה שתתמודד על מקום ברשימה הכללית, בלי להתמודד על המושב המקומי. היא הצליחה להיבחר לפרלמנט באותן בחירות. ב-15 בפברואר 2007 פרשה מן הפרלמנט.
פאבולוץ'
פאבולוץ' (באוקראינית: Паволоч; ביידיש: פאַוואָלאָטשׁ) היא עיירה היושבת על מפגש הנהרות רוסטביציה ופבולוצ'קה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, כ- 50 ק"מ מברדיצ'ב וכ- 110 ק"מ מקייב.
העיירה הוקמה במאה ה-14, ואוכלוסייתה אוקראינית. במאה ה-17 התיישבו בעיירה ראשוני תושביה היהודים, ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הם היוו מחצית מכלל האוכלוסייה המקומית, ומספרם נאמד באלפים. יהודי העיירה נרצחו ביוני 1941 על ידי יחידת איינזצגרופן במה שכונה טבח פאבולוץ'.
היסטוריה
העיירה פאבולוץ' נוסדה במאה ה-14 ונזכרת לראשונה במקורות היסטוריים בשנת 1503, כשהאזור היה בשליטה פולנית. לאחר מאתיים שנה נחפר חפיר סביב לעיירה. בשנת 1648 הייתה פאבולוץ' כעיירות אחרות יעד להתקפות קוזאקים אוקראינים.
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה פאבולוץ' חלק ממחוז קייב שבאימפריה הרוסית.
בין השנים 1917–1919 פרצה מלחמת האזרחים ברוסיה בעקבות המהפכה הבולשביקית, שגרמה למצור על פאבולוץ' והעיירות הסמוכות. בעקבות המלחמה פרץ משבר כלכלי בעיירה וכמות המזון הידלדלה. לכן תושבים רבים עזבו את העיירה, כך שהאוכלוסייה הצטמצמה בצורה משמעותית מ-15,454 תושבים שמתוכם 3,686 יהודים ל-2,088 תושבים, מתוכם 1,837 יהודים.
תולדות הקהילה היהודית
בתחילת המאה ה-17 הגיעו לעיירה יהודים אשר עבדו עבור הממשלה הפולנית כגובי מיסים ושליחים. יהודי העיירה הובדלו משאר התושבים ושילמו מיסים גבוהים יותר מאשר המיסים ששילמו שאר אנשי העיירה. במהלך ההיסטוריה נאלצו יהודים רבים לברוח מהעיירה, ובשנת 1683 נשארו בה רק שלושה יהודים בשל קרבות בין הרוסים לפולנים. מאוחר יותר חזרו רוב היהודים  לעיירה, ובשנת 1736 ישבו בה כמאה יהודים.במהלך השנים אירעו אירועי אלימות בעיירה כאשר חבורות שודדים אקראיות, איכרים וקוזאקים, תקפו תיירים וביצעו פוגרומים ביהודים. באחד מהפוגרומים שביצעו ההיידמאקים (קוזאקים) בעיירה נרצחו שלושים וחמישה יהודים. בשנת 1765 נרשם כי 1,041 יהודים ואנשי העיירה שילמו מס גולגולת לממשל הפולני.
בין  השנים 1847–1851 חלה ירידה משמעותית בכמות היהודים שחיו בעיירה, מסיבה לא ידועה. אולם בשנת 1897 עלה מספר היהודים ל-3,391 נפשות מתוך אוכלוסייה שמנתה 8,053 תושבים.
חינוך
הילדים היהודים חויבו ללמוד בבתי הספר הרוסיים שהיו בעיירות הסמוכות לפאבולוץ', והבנים קיבלו שיעורים פרטיים לרכישת השפה העברית.
בין השנים 1880–1917 פעל בעיירה בית כנסת יהודי ששכן ברחוב הראשי. ברחוב זה פעלו גם שני בתי תפילה יהודיים לצד כנסייה רוסית-אורתודוקסית וכנסייה רומנית קתולית. בשנת 1919 בוצע פוגרום בבתי היהודים בפאבולוץ', על ידי איכרים אוקראינים מקומיים. בשנה זו גורשה באופן רשמי הקהילה היהודית הסובייטית על ידי הממשל המקומי ונסגרו כל בתי הכנסת בעיירה.
השואה
כל היהודים שנשארו בפאבולוץ' עד תקופת השואה בשנת 1941 נרצחו על ידי הנאצים בבורות ירי שנחפרו בגבולות העיירה. על פי המסופר, יום אחד הגיעו חיילי האס.אס הנאצים לעיירה, הובילו את 1,500 היהודים שחיו בה אל בית הקברות בגבולות העיירה וכפו עליהם לחפור את בורות הירי. באותו הלילה נורו כל היהודים וגופותיהם נפלו לתוך הבורות. כשסיימו החיילים את הרציחות, כיסו את הבורות ולא השאירו זכר למה שאירע.
העיירה כיום
אין מידע רב על העיירה כיום. מאז מלחמת העולם השנייה העיירה הפכה למקום שומם, ומעט מאוד אנשים חיים בה. מתוך דבריה של מבקרת בפאבולוץ' (שנת 2006):
אילן אלדר
אילן אלדר (נולד ב-1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
אילן אלדר נולד בחיפה. הוא בוגר בספרות, לשון עברית ומקרא של המכון האוניברסיטאי של חיפה (שלוחת האוניברסיטה העברית, שפעלה בעיר טרם הקמת אוניברסיטת חיפה). את התארים השני והשלישי למד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1976 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בנושא "מסורת הקריאה הקדם-אשכנזית".
אלדר הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה. הוא לימד בחוג מהקמתו ב-1973 ועד שפרש לגמלאות ב-2014. בשנים 1984–1989 שימש ראש החוג, ובשנים 1991–1996 היה דקאן לימודים מתקדמים.
אלדר היה חבר הוועדה העליונה של המועצה להשכלה גבוהה למינוי פרופסורים במוסדות להכשרת עובדי הוראה. כמו כן, היה חבר בוועד המנהל של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
נבחר לחבר-יועץ באקדמיה ללשון העברית בשנת 1981 ולחבר מלא ב-1991. הוא כיהן בה כראש ועדת הפרסומים וכיו"ר ועד המינוח.
אלדר נשוי לאשת החינוך, אל"ם (במיל') נילי אלדר. השניים הורים לבן ולבת והבת היא משפיענית הרשת לידור אלדר ויש להם שני נכדים ומתגוררים בקריית מוצקין, בה אלדר אף כיהן כחבר מועצת העיר במשך תקופת כהונה אחת.
נוכחלק
נוּכָלק (באנגלית: Nuxalk או Nuxálk, כשה-x מייצגת עיצור וילוני, חוכך, אטום), לשעבר בלה קולה (Bellacoola) הוא קבוצה אתנית של ילידים הדוברים שפה המשתייכת למשפחת השפות של ה.
הם גרים על גדות הנהר בקולומביה הבריטית, בכפר דייגים שהיה מבודד עד 1955. כיום הכפר קומקוטס (Qomqots) שוכן ליד העיירה. מבחינה תרבותית הם שייכים למכלול הקבוצות האתניות המכונה.
בלה-קולה הוא שיבוש של המילה שבה מכנים בני הקבוצה האתנית של ה את ה"נוכחלק". במקור השם כלל את השבט בעל אותו שם, אך גם את בני הטליו (Talio), קימסקוויט (Kimsquit) וכמה מבני הקוואטנה (Kwatna) שהתגוררו בכפרים במפרצים המכונים זרוע בנטינק דרום (South Bentinck Arm) וזרוע בנטינק צפון (North Bentinck Arm) ובעמק בלה קולה, אך גם סביב המפרצים וקוואטנה (Kwatna). אולם בשנות העשרים של המאה העשרים נטשו שבטים אלה את כפריהם והתמזגו עם הנוכלק. רק בסוף שנות השבעים החלה הקבוצה האתנית של הבלה קולה לקרוא לעצמם "אומת הנוכלק" (Nuxalk Nation).
שפתם שייכת למשפחת השפות של הסאליש, ובכך הם יוצרים מובלעת בין העמים הסמוכים, הדוברים שפות ממשפחות השפות או אתבסקה. תוך כדי כך הם פיתחו קווי דמיון תרבותיים גדולים עם הקבוצה האתנית של ההיילצוק, שכניהם, המדברים בשפת ואקש.
הנוכלק, אשר 1,714 מהם (נכון ל-2016) מוכרים כחברים בשבט, שייכים למועצה שבטית,.
היסטוריה
הכפר הראשי לשעבר של בלה קולה, קומקוטס (Qomq'-ts), שכן בשפך הנהר באותו שם. כמו בכל הקבוצות האתניות השייכות לסאליש של החוף, החברה חולקה לשלושה מעמדות: המעמד העליון האריסטוקרטי, חברי השבט ועבדים פשוטים. הבתים המצוירים היו שייכים למשפחות במעמד הגבוה ביותר.
כל בן שבט היה קשור לאב קדמון מיתלוגי על ידי שושלות יוחסין. כל אחד מאבות קדמונים אלו הגיע מאחת מפסגות ההרים שמסביב וירד מהן כדי לבסס שושלת. קשרי נישואין קישרו בין השושלות והכפרים זה לזה, כאשר מקום המגורים נבחר בעיקר על פי משכנה של משפחת הגבר. עם זאת, זה לא היה מחויב. בבתי לוחות העץ הגדולים שכנו עד שש משפחות.
הטקסיים השבטיים היו מורכבים, אפילו בסטנדרטים של סאליש של החוף. האלמנטים הדומיננטיים היו ה ושתי אגודות סודיות, סיסאוק (Sisaok) וקוסיוט (Kusiut). רק ילדים של הצ'יף וקרובי משפחה מסוימים היו יכולים להיות חברים, אך רק לאחר טקס חניכה. הטקס כלל פרישה מהקהילה ובשובו, הופעה בדמות במסכה המייצגת את עמדתו החדשה של החבר. רוב חברי שתי האגודות הופיעו בפוטלאצ'ים ובהלוויות.
חברי הקוסיוט שלטו בטקסי החורף, כל אחד מהם קיבל שם ופטרון על טבעי שאת ריקודו ביצע.
הנוכלק חיו בעיקר מדיג אלתית, כמו גם מין הסמלט Thaleichthys pacificus (באנגלית Eulachon או גם Candlefish), שאותו עיבדו לייצר שמן. את האילתית נהגו לייבש ולמכור כמוצר מסחרי.
מהמפגש עם האירופאים
בשנת 1793 הגיע ג'ורג' ונקובר למימי הנוכלק. כעבור כמה שבועות הגיעה לאזור משלחתו של אלכסנדר מקנזי שהתקבלה בכבוד רב והתייחסו אליה בנדיבות רבה. בנוסקלסט (Nusqalst, "כפר גדול") הוא מצא ארבעה בתי לוחות עץ גדולים על גבעות, בתוספת שבעה קטנים יותר. הוא הגיע גם לקומקוטס, שם מקנזי ותשעת חבריו עברו תחילה על פני בתים קטנים רבים, ושם פגשו לבסוף שישה בתים גדולים מאוד. בהם התגוררו ארבעה גברים בלבד, ככל הנראה הצ'יפים ובני משפחותיהם. לבסוף, מקנזי חרת כתובת על סלע בחוף האוקיינוס השקט שהגיע לחוף זה ברגל מקנדה ב-22 ביולי 1793 (למעשה יום קודם).
אזור המסחר של הנוכלק היה עצום, ומקנזי תהה כיצד הגיע לידיו של אחד הצ'יפים כפתור בדיל. באותה תקופה הם כבר העבירו פרוות להיילצוק, שבתורם יצרו קשר עם סוחרי הפרוות האירופיים. תחנת המסחר של חברת מפרץ הדסון בבלה קולה, פורט מקלפלין (Fort McLoughlin), ששכנה באי קמפבל, הייתה שם מאז שנות ה-30 של המאה ה-19.
עם בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, הגיעו אלפי מחפשי זהב לבלה קולה. בשנת 1862 השתוללה מגפת אבעבועות שחורות, שהרגה ככל הנראה בין 70% ל-90% מאוכלוסיית השבט. רוב הניצולים ויתרו על כפריהם והתגוררו בקומקוטס לאחר שנת 1863.
חברת מפרץ הדסון הקימה שם תחנה בשנת 1867, תחילה על ספינה ואחר כך ליד הכפר. עם זאת, החברה ויתרה על התחנה בשנת 1882 ומכרה אותו לג'ון קלייטון (John Clayton), שמשפחתו המשיכה לנהל אותה לתוך המאה ה-20. אך סחר הפרוות כבר לא היה דומיננטי, אלא ייצוא של תפוחי אדמה, סלי קש ותגליפים. גילופי החוף הצפון-מערבי, ובמיוחד עמודי הטוטם, התפרסמו בעולם תוך מספר שנים והפכו לפריט אספנות נחשק.
ב-30 באוקטובר 1894 הגיעו לבלה קולה 79 נורווגים ששמם ידוע. עד אז התגוררו בקרב הנוכלק רק 8 אנשים לא ילידים. הכומר כריסטיאן סאוגסטאד (Christian Saugstad) הביא לכאן את 74 האנשים מ במינסוטה, שעקרו משם עקב סכסוכים דתיים בתוך הכנסייה הלותרנית, ושנמשכו למקום על ידי התיאורים החיוביים של האתנולוג הנורווגי ב. פ. ייקובסן (BF Jacobsen), ותנאי ההתיישבות הנוחים באותה מידה שהציעה ממשלת הפרובינציה. אליו הצטרפו חמישה נורווגים אחרים מסיאטל. אחרי קבוצה זו הגיעו עוד 98 מתיישבים בשנה שלאחר מכן, כשכל אחד מהמתנחלים קיבל 160 דונם אדמה שעליהם היה אמור להקים בית. סניף דואר הוקם בקריסטיאניה (Kristiania, שלימים נקראה האגנסבורג (Hagensborg) על שם הבעלים) ובית ספר.
בשנת 1904 החליטו המתיישבים להעביר את היישוב העיקרי שלהם לצדו הצפוני של הנהר, החלטה שגם בני הנוכלק יישמו. למקום החדש היה קל יותר להגיע באמצעות ספינה. נבנו גשרים והמקום שגשג עד שנות השלושים. אך שיטפון כבד אילץ את המתיישבים לחזור ליישוב הישן בצד הדרומי, ולוותר על העיירה החדשה.
הציעו שירות שבועי מוונקובר לבלה קולה משנת 1906 ועד אמצע שנות החמישים של המאה ה-20. ביבשה היו רק שבילים מכאן עד לאזור צ'ילקוטין (Chilcotin area), ומשם שבילים לבהמות משא התפתלו בנוף הפראי. עם זאת, האזור כנראה היה מתפתח אחרת לגמרי ללא מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1912 חלה תנופה קרקעית אמיתית בצפון-מזרח נפת אגם אוטסה (Ootsa Lake District). חברת הרכבת של האוקיינוס השקט ומפרץ הדסון (Pacific and Hudson's Bay Railway) ראתה את האזור כנקודת סיום אפשרית למסילת הרכבות חוצה היבשת שלהם. אך מלחמת העולם הראשונה ואז שקיעת הרכבות באמריקה הצפונית שמו קץ לפרויקט.
אפילו סלילת כבישים נכשלה בשנות השלושים של המאה ה-20 בשל העלויות העצומות. במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה אמורה "משלחת דובי הקוטב" לבנות דרך לאגם אנאהים (Anahim Lake), אך גם פרויקט זה בוטל.
בשנים 1952–1955 בנו תושבי בלה קולה כביש בשם כביש החופש (Freedom Road), אליו הממשלה תרמה 50,000 דולרים קנדיים. כביש זה העניק לקנדה קשר שלישי לאוקיינוס השקט דרך הרי החוף.
במקביל, תעשיית העץ יצרה קרחות יער גדולים באזורי היערות העצומים. תהליך זה החל כבר בסביבות 1900, אך התגבר בשנות הארבעים של המאה ה-20. בנוסף הוקמו מפעלי דגים וחוות דגים שפגעו במלאי הדגים העצום באזור.
שמורות
הנוכלק הם בעלים של 7 שמורות. הגדולה ביותר ובצורה משמעותית היא "בלה קולה 1" (Bella Coola 1). היא משתרעת על שטח של 13.5 קילומטרים רבועים, השוכנת בשפך של הנהר באותו שם. שמורת "נוססק 2" (Nooseseck 2) (53 דונם) ממוקמת בשפך הנהר באותו שם בגרין ביי (Green Bay), על מפרץ זרוע בנטינק צפון של תעלת בורק (Burke Channel). גם מקור שמה של שמורת "טלאומי 3" (Taleomey 3, 2,023 דונם) הוא מנהר, אבל היא שוכנת על מפרץ זרוע בנטינק דרום. "קווטלנה 4" (Kwatlena 4, 530 דונם) שוכנת על הנהר קוואטנה במפרץ קוואטנה. שמורת "קמסקוויט 1" (Kemsquit 1, 2,032 דונם), לעומת זאת, נמצאת בפתח הנהר דין (Dean River). שמורת "צ'צקה 2" (Chatscah 2; 1,732 דונם) שוכנת בשפך הנהר קימסקוויט (Kimsquit) בקצה הצפוני של תעלת דין, שם ממוקמת שמורת "נהר סקוקווילץ 3" (Skokwiltz River 3; 324 דונם).
בשנת 1996 היו רשומים 1,185 מבני הנוכלק, מתוכם 706 התגוררו בשמורה. בסביבות 200 דיברו בשפת האם שלהם בשנת 1998. בין אוגוסט 2008 למארס 2010 עלה מספר מבני הנוכלק המוכרים מ-1,484 ל-1,533. 837 מהם (791 בשנת 2008) התגוררו בשמורה, 33 (27) בשמורות אחרות ו-663 (666) מחוץ לשמורות. ב-2016 היו 1,714 בני נוכלק מתוכם 941 התגוררו בשמורות.
המצב הנוכחי
האוכלוסייה התאוששה מאסונות המאה ה-19, אך צאצאי המתיישבים האירופאים שולטים באזור. כיום הנוכלק חיים בכפר משלהם, אך כבר אי אפשר להפריד את המבנים שלהם מאלו של העיירה בלה קולה.
השבט מנסה לשמר את המסורות הקיימות, וככל שניתן, להשיב את אלו שאבדו. ההצלחה הראשונה הייתה הקמתה של בית הספר היסודי קיי-קיי-טיי (Kii Kii Tii Nursery School) בשנות ה-70 של המאה ה-20. משאב חשוב הוא בית הספר בשם Acwsalcta, שמשמעותו "מקום הלמידה". מלמדים כאן טכניקות ואומנויות מסורתיות כמו גם שירה, ריקוד ושפת הנוכלק. הסיבה להקמתו בשנת 1982 היו בעיות גדולות שהרחיקו לכת עד כדי כך ש-38 משפחות הוציאו את ילדיהן מבית הספר הרגיל. בית הספר החדש פתח את שעריו בשנת 1987. ב-17 במאי 2007 חגג בית הספר 20 שנה להיווסדו כשהציב עמוד טוטם חדש.
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות (בצרפתית: Déclaration des droits de la femme et de la citoyenne), המכונה גם הכרזת זכויות האישה, נכתבה ב־5 בספטמבר 1791 על ידי המחזאית והפעילה הפמיניסטית הצרפתייה אולמפ דה גוז'; זאת בתגובה ובהתכתבות עם הצהרת זכויות האדם והאזרח. בפרסום מסמך זה קיוותה דה גוז' לחשוף את כישלונות המהפכה הצרפתית בהכרה בשוויון מגדרי, אך לא הצליחה ליצור השפעה מתמשכת על תוצאות המהפכה. כתוצאה מכתביה, כולל הצהרה זאת, הואשמה דה גוז', נשפטה והורשעה בבגידה, מה שהביא להוצאתה המידית להורג, בימי הטרור שנלוו למהפכה. באופן זה הפכה דה גוז' לאחת משלוש הנשים שנערפו תחת שלטון הטרור - והיחידה שהוצאה להורג בשל כתיבתה הפוליטית.
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות שכתבה בעלת משמעות רבה בשל היותה פורצת דרך. היא הצליחה לראשונה למקד את תשומת הלב הציבורית במגוון נושאים פמיניסטים וזכתה להשפעה רבה.
ניסיונות קודמים לשוויון
הצהרת זכויות האדם והאזרח אומצה בשנת 1789 על ידי האספה המכוננת הלאומית (Assemblée nationale constituante), במהלך המהפכה הצרפתית. ההצהרה, שהוכנה והוצעה על ידי המרקיז דה לה פאייט, קבעה כי כל הגברים "נולדים ונשארים חופשיים ושווים בזכויות" וכי זכויות אלה היו אוניברסליות. הכרזת זכויות האדם והאזרח הפכה למסמך מפתח מרכזי לזכויות אדם ולניסוח קלסי של זכויות הפרט מול המדינה. ההצהרה חשפה חוסר עקביות בחוקים שהתייחסו לאזרחים באופן שונה על בסיס מין, גזע, מעמד או דת. בשנת 1791 נוספו לחוקה הצרפתית סעיפים חדשים שהרחיבו זכויות אזרחיות ופוליטיות לפרוטסטנטים ויהודים, שנרדפו בעבר בצרפת.
בשנת 1790, קראו ניקולא דה קונדקורט ואטה פאלם ד'אלדרס ללא הצלחה בפני האספה הלאומית להרחיב זכויות אזרחיות ופוליטיות לנשים. קונדקורקט הצהיר כי "מי שהצביע נגד זכותו של אחר, יהא דתו, צבעו או מינו של אותו אדם אחר, מעתה מעולם לא פגע בשלו".
באוקטובר 1789, נשים בשוקי פריז, שהתפרעו בגלל מחירם הגבוה ומיעוט הלחם, החלו לצעוד לורסאי, בצעדה המכונה לעיתים "צעדת הנשים על ורסאי". אמנם הצעדה לא התבססה רק על ניסיון להרחיב את הזכויות הטבעיות והפוליטיות לנשים, אך המפגינות האמינו כי שוויון בין כל אזרחיה הצרפתים ירחיב את הזכויות הללו לנשים, מיעוטים פוליטיים ואזרחים חסרי אדמה. אף כי במהלך הצעדה, המלך הכיר בשינויים הקשורים במהפכה הצרפתית וכבר לא התנגד לרפורמות ליברליות כאלה, מנהיגי המהפכה לא הצליחו להכיר בכך שנשים הן הכוח הגדול ביותר במצעד, ולא הרחיבו זכויות טבעיות לנשים.
בנובמבר 1789, בתגובה הן להצהרת זכויות האדם והאזרח והן לכישלונה של האספה הלאומית להכיר בזכויות הטבעיות והפוליטיות של נשים, קבוצת נשים הגישה עתירה להרחבת השוויון לנשים, ופנתה לאספה הלאומית בבקשה להוספת נשים. בעוד שאלפי עצומות הוגשו שוב ושוב לאספה הלאומית, מעולם לא הועלתה או נדונה זו.
המהפכה הצרפתית לא הובילה להכרה בזכויות האישה, והדבר הוביל את דה גוז' לפרסם את הצהרת זכויות האישה והאזרחית בתחילת שנת 1791.
הפוליטיקה של גוז'
אולימפה דה גוז' הייתה מחזאית ופעילה פוליטית צרפתית שכתביה הפמיניסטיים והאבוליסטיים הגיעו לקהלים גדולים. היא החלה את הקריירה שלה כמחזאי בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, וככל שהמתחים הפוליטיים של המהפכה הצרפתית בנו, היא הפכה מוערבת יותר בפוליטיקה ובמשפט.
בשנת 1788 פרסמה את Réflexions sur les hommes négres, אשר דרשה חמלה למצוקת העבדים במושבות הצרפתיות. מבחינת גוז' היה קשר ישיר בין המלוכה האוטוקרטית בצרפת לבין מוסד העבדות, היא טענה כי "גברים בכל מקום שווים ... מלכים שהם פשוט לא רוצים עבדים; הם יודעים שיש להם נושאים כנועים." היא הגיעה לידיעת הציבור עם המחזה l'Esclavage des Noirs, שהועלה בקומדי פראנסז המפורסם בשנת 1785.
גוז' כתבה את הצהרתה המפורסמת על זכויות האישה והאזרחיות זמן קצר לאחר שאושרה החוקה הצרפתית של 1791 על ידי לואי השישה עשר, מלך צרפת, והקדישה אותה לאשתו מארי אנטואנט. החוקה הצרפתית סימנה את הולדתה של המלוכה החוקתית קצרת מועד ויישמה אזרחות מבוססת סטטוס. אזרחים הוגדרו כגברים מעל גיל 25, היו "עצמאיים" ושילמו את מס הגיוס. לאזרחים אלה הייתה זכות הבחירה. יתרה מזאת, אזרחות פעילה הייתה דו-שכבתית, עם אלה שיכולים להצביע ואלה שהיו כשירים לתפקיד ציבורי. בהגדרה, לא קיבלו נשים זכויות של אזרחות פעילה. כמו גברים שלא יכלו לשלם את מס המשאלים, ילדים, עובדי בית, עובדי יום כפריים ועבדים, יהודים, שחקנים ותליינים, גם לנשים לא היו זכויות פוליטיות. בהעברת הריבונות לאומה החוקה פירקה את המשטר הישן, אך גוז' טען שהיא לא הלכה מספיק רחוק. אחריה הגיעה Contrat Social שלה ("Social Contract, "על שם יצירה מפורסמת של ז'אן-ז'אק רוסו), והציע נישואין על בסיס שוויון מגדרי.
ההצהרה
הצהרת זכויות האישה והאזרחיות פורסמה בשנת 1791 והיא מבוססת על הצהרת זכויות האדם והאזרח בשנת 1789. אולימפה דה גוז' הקדישה את הטקסט למארי אנטואנט, שאותה תיארה כ"אשה הכי מתועבת". בהצהרה נאמר כי "מהפכה זו תיכנס לתוקף רק כאשר כל הנשים יכירו במצבן המצער, ובזכויות שאיבדו בחברה".
קריאה לפעולה
דה גוז' פותחת בהכרזה שהפכה עם השנים לציטוט מפורסם: "אדם, אתה מסוגל להיות הוגן? אישה שואלת: לפחות תאפשר לה את הזכות לשאול. תגיד לי? מה נתן לך את הזכות הריבונית לדכא את המין שלי?" היא דורשת כי האספה הלאומית תפסוק על ההצהרה כחלק מהחוק הצרפתי.
בהקדמה להצהרה
במבוא להכרזה שלה, דה גוז' משקפת את השפה של מגילת זכויות האדם ומסבירה כי נשים, בדיוק כמו גברים, זכאיות לזכויות - וכי מוסדות פוליטיים צריכים להגן אלה זכויות טבעיות אלו. היא מסיימת את הקדמת הדברים בהצהרתה כי "המין המצטיין ביופיו ואומץ שלו, כפי שהדבר בא לידי ביטוי במהלך כאבי הלידה, מכיר ומצהיר, בנוכחות ובחסות הישות העליונה, את הזכויות הבאות של האישה והאזרחית."