cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התאחדות התימנים בישראל
גיוס כספים
לפיכך הוחלט להרחיב את מאמצם למספר מדינות נוספות. תחילה למצרים, שם הצליחו ליצור אהדה, אך לא עלה בידם לתרגם את האהדה הזו לכספים. לאחר מכן ניסו את מזלם באירופה, שם נחלו כישלון מכיוון שההסתדרות הציונית הצהירה כי יהודי תימן נתונים לטיפולה. בחודש מאי 1953 הגיעה משלחת של ההתאחדות לארצות הברית בראשותו של היו"ר גלוסקא, המזכיר הכללי שמעון גריידי והגזבר יוסף כהן, הם נחלו הצלחה, וקיבלו תגובות חיוביות ומעשיות. בתוך כך אורגנה הוועדה האמריקנית לעזרת יהודי תימן.
מאבקים דתיים
עם ייסוד התאחדות התימנים, התעוררו מאבקים בענייני דת ורבנות עם היישוב, כיוון שהיישוב לא הכיר במנהגיהם השונים, בשחיטה ופוליגמיה. לפיכך, ייסדה ההתאחדות את המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל, אשר מחוסר אמצעים כלכליים פעלה בעיקר בענייני שוחטים ובודקים שהיישוב לא הסכים להכיר בהם, עזרה במינוי רבנים מקומיים ובהשכנת שלום בין איש לאשתו.
ייצוג במוסדות היישוב
מאז היווסדה, ניסתה ההתאחדות להביא לסדר היום הציבורי את בעיותיהם של יהודי תימן בענייני עלייה, ואת קשייהם בארץ ישראל. הם הקימו רשימה עצמאית בבחירות לקונגרס הציוני ולאספת הנבחרים כדי להיות חלק מוועד הלאומי (הרשות המבצעת של אספת הנבחרים) ותוך כך להשפיע על סדר היום הציבורי. המפלגה הייתה מיוצגת במועצת העם, ולאחריה במועצת המדינה הזמנית, בייצוגו של סעדיה כובשי. רשימה זו התקיימה גם לאחר קום המדינה וניסתה להיבחר לכנסת. אך עקב העובדה שחלקים נכבדים מיוצאי תימן לא לקחו חלק בהתאחדות, כוחה של המפלגה הלך ונחלש ונוצרה איבה בין הפלגים השונים בתוך יהודי תימן.
הכנסת הראשונה
לקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ב-1949, ועקב הפילוג שנוצר בהסכם עם ההסתדרות, היו תימנים שהתמודדו בבחירות במסגרת מפלגות משמאל ולא במסגרת ההתאחדות. ביניהם היה אברהם טביב, אחד ממייסדי ההתאחדות, אשר הצטרף למפא"י ואף נבחר מטעמה לכנסת. הפיצול החליש את מעמדה של ההתאחדות, ועם הזמן כוחה נחלש עוד כאשר התימנים התמודדו גם לרשימות ימין.
חרף הפיצול התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת הראשונה, זכתה ב-4399 קולות, ועברה את אחוז החסימה. מספר קולות זה היה בו די להביא לייצוג התימנים בכנסת על ידי חבר הכנסת זכריה גלוסקא.
הכנסת השנייה
בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 נחלש כוחה של המפלגה על אף עלייתם של רבים מבני העדה במבצע על כנפי נשרים (מבצע מרבד הקסמים), עלייה שלכאורה היה גלום בה פוטנציאל להגדלת כוחה ולחיזוקה. בבחירות אלו קיבלה המפלגה 7851 קולות (אחוז החסימה, 1%, היה 6,874 קולות), והיא זכתה שוב במנדט יחיד, כאשר נציגה הפעם היה שמעון גרידי.
העמדתו של גרידי יצרה לראשונה הפרדה בין נציג ההתאחדות בגוף הנבחר לבין ראשות ההתאחדות. הפרדה זו הובילה להיחלשות ולפגיעה במעמדו של גלוסקא, ולניתוק בין פעילותו של גרידי בכנסת לבין ההתאחדות, עד שבמהלך כהונת הכנסת הצטרף גרידי לסיעת הציונים הכלליים. מאוחר יותר נפרד גרידי מהציונים הכלליים והקים מחדש את סיעת היחיד "התאחדות התימנים", סיעה שלא הוכרה על ידי ועדת הכנסת.
המשך - הניסיונות שכשלו
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 הוחלט על ידי שרידי ההתאחדות לנסות ולהתמודד פעם נוספת. הפעם הוחלט כי בראשות המפלגה ישמש הרב שלום גמליאל וגלוסקא, אשר באותה עת שכב בבית החולים, ימונה לנשיא המפלגה. אך התעוררו חילוקי דעות בין השניים ולבסוף הוחלט כי משה מקייטין יעמוד בראש המפלגה והרב שלום מנצורה יהיה סגנו תחת השם "סיעת התימנים". גם ניסיונה של רשימה זו לעבור את אחוז החסימה לא צלח, והיא קיבלה 1741 קולות בלבד.
בבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961 נעשה ניסיון נוסף תחת השם "התאחדות התימנים בישראל". אך תקופה מסוימת לפני הבחירות עזב משה מקייטין את ההתאחדות והצטרף למפלגה הליברלית. בעקבות צעד זה נוצר מאבק בינו לבין עסקני ההתאחדות. בסופו של המאבק החליטו בהתאחדות לא להשתתף בבחירות.
ניסיונות מאוחרים להחייאת התנועה
לקראת הבחירות לכנסת השמינית בשנת 1973 נעשה ניסיון נוסף להרצת רשימה של ההתאחדות לכנסת, אך ניסיונה לעבור את אחוז החסימה לא צלח, והיא קיבלה 3195 קולות בלבד (אחוז החסימה היה 15,668 קולות).
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) נעשה ניסיון נוסף, שנכשל אף הוא, להיבחר לכנסת, בעקבות קבלת המפלגה רק 909 קולות. כמו כן, התמודדה באותה מערכת בחירות עוד מפלגת יהודי תימן שלקחה חלק נכבד מכוחה של התאחדות התימנים - ישי - יחד שבטי ישראל.
עבודה
פעילות מחודשת של ההתאחדות בתחום זה המשיכה גם לאחר קום המדינה, תוך קיום קשר עם משרדי הממשלה המתאימים. כמו כן, ההתאחדות דאגה לייצוג של תימנים בתפקידים שונים במשרדי הממשלה, מתפקידי פקידות ועד מינויי שופטים מבני העדה.
שיכון והתיישבות
בזמן היווסדה של ההתאחדות היו כבר ערים אשר שוכנו בהם תימנים, וכן שכונות פועלים במושבות רחובות, פתח תקווה, ראשון לציון, זכרון יעקב, יבנאל, חדרה וכנרת. ההתאחדות דאגה להרחיב את הנקודות הקיימות ואף ייסדה נקודות נוספות במושבות הרצליה, נס ציונה, פרדסיה, נתניה, ראשון לציון וברחובות. בשנת 1933 הקימה ההתאחדות לאחר מאבקים לא מעטים את המושב החקלאי הראשון של יהודי תימן בארץ ישראל, מושב אלישיב. בשנים 1945–1946, לאחר מאבקים ממושכים להקצאת ולהגדלת שטחים לתימנים, הצליחה ההתאחדות לעזור בהקמת 14 שכונות פועלים בסמוך למושבות הגדולות. דבר אשר מנע מהמתיישבים את הקשיים הכרוכים בהקמת יישובים חדשים ואיפשר הסתמכות על ידע וארגון של יישובים קיימים. אחד ממאמציה הרבים של ההתאחדות היה דאגתה ליישב את תימני כנרת המגורשים ליד רחובות במושב מרמורק דאז, כיום כפר מרמורק.
דאגה ליהודי תימן מחוצה לארץ ישראל
לאורך כל שנות קיומה עשתה ההתאחדות מאמצים רבים על מנת לסייע ליהודים שנותרו בתימן. בין השנים 1938–1948, היא הזרימה כספים דרך ועד, שישב בבירת תימן צנעא. הבולט שבין חברי הוועד היה הרב יוסף שמן, מפרנסי הקהילה בדור האחרון אשר היה מעביר את הכספים אל יהודים בכל רחבי תימן, ולאחר קום המדינה היא סייעה בתכנון מבצע מרבד הקסמים.
עלייה וקליטה
לאחר מאמצים בלתי נלאים שבהם הצליחה ההתאחדות להשיג רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) מממשלת המנדט ליהודי תימן, סייעה ההתאחדות לסוכנות היהודית בכל הקשור בענייני עליית יהודי תימן, ואף קיבלה את רשימות העולים. בנוסף, סייעה ההתאחדות ללשכת העלייה לילדים ונוער, ודאגה לקליטתם של העולים התימנים ביישובים וכפרי נוער כמו כפר גנים, מאיר שפיה ועוד.
ההתאחדות המשיכה ביחסי קרבה הדוקים עם הסוכנות בכל הנוגע בעליית יהודי תימן. לקראת תפעולו של מבצע מרבד הקסמים, היה נציג מטעם ההתאחדות מעורב בתכנון ובהתייעצות. הוא סייע בתכנון המסגרות שדרכן יעלו העוזבים את תימן, כדי שיוכלו להעבירם סמוך למחנות הפליטים בעדן. לאחר הגעת היהודים ב"מבצע מרבד הקסמים", סייעה להם ההתאחדות בשיכונם במחנות ובקליטתם בישראל.
חינוך התימנים בארץ ישראל
יהודי תימן הקימו בתחילה רשת תלמודי תורה לילדיהם, אך עם השנים נאלצו להתאים את תוכניות הלימוד לאלו של מוסדות החינוך העבריים. במשא ומתן שניהלו ראשי ההתאחדות עם המחלקה לחינוך של הוועד הלאומי, התעקשה ההתאחדות שיוקם זרם חינוך דתי בתוך זרם תנועת המזרחי שיהיה מסגרת החינוך של יהודי תימן. בנוסף דרשו שיתווספו לתוכניות הלימודים גם לימוד טעמי המקרא ותפילות בנוסח תימני. ההיענות מצד המזרחי הייתה דלה חרף העובדה שההתאחדות ערכה כנסים מפוארים בסוגיה זו. בסופו של תהליך סופחו ילדי תימן לזרם הדתי של ההסתדרות. גם לאחר קום המדינה ולמרות משא ומתן עיקש מצד ההתאחדות, נותר המצב כפי שהיה.
ארגון הנוער התימני
ב-1940 הוקם ארגון התימני הצעיר, אך למרות הנכונות, הרצון וההתלהבות מצד בני הנוער התימני, לא נמצאו אמצעים וכוח ארגוני כדי להקים ארגון נוער שיהווה דור המשך להתאחדות, ולפיכך גוף זה לא הצליח להתקיים זמן רב. במקביל לתהליך זה הוקמה תנועת בני ישורון שהדגישה את הפן הדתי בחייהם של הנוער התימני. הקמת תנועה זו גרמה להתפוררות ארגוני הנוער והתפזרותם בתנועות נוער כגון הנוער העובד והלומד, השומר הצעיר ומסגרות נוספות מימין המפה הפוליטית.
ישיבת מרכז הרב
מרכז הרב – הישיבה המרכזית העולמית (מכונה "מרכז", במלעיל) היא הישיבה הציונית דתית הגבוהה הראשונה בארץ ישראל. מכונה "ספינת הדגל של הציונות הדתית".
רבים ממקימי הישיבות הציוניות בדור הבא למדו בישיבת מרכז הרב או היו תלמידים של רבנים שלמדו בה, והיא נחשבת בעיני רבים ל"אם הישיבות הציוניות".
ישיבת הרב קוק ביפו
הרב קוק הקים ישיבה כבר לפני מלחמת העולם הראשונה, ביפו שבה כיהן כרב, וזאת כדי לא להיכנס לעימותים עם היישוב הישן. לצורך כך הוא פנה למנהיגי המזרחי ופרסם מודעות בעיתונות. הישיבה קמה בשנת ה'תרס"ט (1909). היא מנתה עשרות ספורות של תלמידים וכעבור מספר שנים התפרקה.
תוכנית הלימודים בה כללה בין היתר לימוד פנימיות התורה, אמונה ומחשבת ישראל, בנוסף לסדרי הלימוד הרגילים הנהוגים בישיבות – לימוד ש"ס ופוסקים בבקיאות ובעיון – בהכוונתו של הראי"ה, ועל פי דרכו.
חזון הישיבה של הרב קוק
כחלק מתהליך בניין האומה וגאולת ישראל, ראה הרב קוק צורך בהקמת "ישיבה מרכזית עולמית" שתשכון דווקא בירושלים ושממנה תצא תורה לכל העולם:
בהמשך דבריו מסביר הרב קוק, שאמנם ישנן ישיבות רבות וחשובות, אך הן אינן מספיקות. על אף שהן מרבות תורה וחכמה. זאת מפני שלצורך השלמת הצביון של תחיית האומה עם תחיית הקודש בארץ ישראל, עליהן להיכרך יחדיו, בישיבה המחברת את הלימוד עם תודעת התחייה והגאולה של האומה וארצה בשעה זו, מה שלא מתקיים בישיבות ההן. בישיבה זו יכרכו את לימוד הקודש עם תודעת תחיית האומה, וילמדו בה נושאים נוספים בתורה מלבד גמרא והלכה. לפי שאיפתו, התלמידים שיתכנסו לישיבה ויגדלו בה ישמשו לאחר מכן כמנהיגים בעם וכרבנים, או כסופרים, מחברים או יוצרים, מתוך תפיסת הגאולה ותחיית האומה.
ייסודה
עם התמנותו של הרב קוק לתפקיד הרב הראשי לישראל ורב העיר ירושלים, הוא החל לפעול למען הקמת ישיבה בירושלים. הרב דוד כהן (הנזיר) סיפר בזיכרונותיו משנת תרפ"ג:
בשנת תרפ"א (1920) התכנס חוג תלמידים מישיבות בירושלים סביב הרב קוק ושמע ממנו שיעורים. חוג זה, שנועד להוות "הכנה ליסוד הישיבה המרכזית העולמית", מנה כעשרים וחמישה תלמידים. בעיות כלכליות מנעו את פתיחת הישיבה במשך שנתיים, עד שהנדיב הארי פישל בנה את מעונו של הרב הראשי ובו גם בית מדרש. עם סיום הבנייה החלו ההכנות המעשיות להקמת הישיבה, שנוסדה שנה מאוחר יותר. את מגמתה של הישיבה הגדיר הראי"ה: "שיהא שם שמים, שם התורה, שם ישראל ושם ארץ ישראל, מתקדש על ידה".
הרב דוד כהן הכין הצעה לתוכנית הלימודים על פי בקשתו של הרב קוק. ההצעה כוללת לימודי תנ"ך וביקורת על ביקורת המקרא, בלשנות עברית, גאוגרפיה של ארץ ישראל, היסטוריה, מבואים לתורה שבעל פה, השתלשלות ההלכה, השוואת המשפט העברי למשפט הרומי, בוטניקה, אנטומיה ואסטרונומיה כמקצועות עזר לתלמוד ועוד. לימודי פילוסופיה יהודית כללו בהצעה בין היתר את פילון, רב סעדיה גאון, חובת הלבבות, מורה נבוכים, כוזרי, רמח"ל, קבלה וחסידות. התוכנית לא יושמה בפועל.
הישיבה בראשותו
הישיבה הוקמה בבית הרב בירושלים, (כיום ברחוב הרב קוק, סמוך לכיכר ציון). לצד הראי"ה התמנה הרב אברהם אהרן בורשטין ("הגאון מטבריג"), שעלה לארץ ישראל בשנת תרפ"ד (1924) והחל לכהן כראש ישיבה באדר תרפ"ה, ולשיעוריו הגיעו רבים מתלמידי החכמים שבירושלים, גם כאלה שלא היו קשורים לישיבת מרכז הרב. אך הוא נפטר בי"ט בכסלו תרפ"ו (1926) לאחר שהספיק ללמד בישיבה כתשעה חודשים בלבד. הרב שמעון שקופ הציע כי ימלא את התפקיד, אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל. בישיבה לימדו גם הרב יעקב משה חרל"פ, הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב דוד כהן - "הנזיר", הרב יצחק אריאלי, הרב שלום נתן רענן ועוד. הרב קוק עצמו לא תמיד מסר שיעורים ושיחות באופן קבוע, אך אף על פי כן האווירה הייתה באופן תמידי כזו שרוחו של הראי"ה חופפת עליה.
בשנותיה הראשונות מנתה הישיבה כמה עשרות תלמידים, והיא גדלה מעט במשך השנים והגיעה לבין שבעים לשמונים תלמידים. עם זאת, המצב הכלכלי של הישיבה לא אפשר לה להתפתח, ובשלב מסוים נמנעו מלקבל תלמידים חדשים אלא אם כן הם שילמו על מחייתם בעצמם (בניגוד למקובל באותה תקופה). בעקבות מסעות התרמה שנערכו בארצות הברית השתפר המצב הכלכלי, והישיבה התרחבה והגיעה ליותר משמונים תלמידים, אך בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנות ה־30, כמו גם חוסר ניסיונו הניהולי של הרב צבי יהודה קוק שנתמנה באותה שנה למנהל הישיבה, נכנסה הישיבה שוב למצוקה תקציבית. למרות מסעות התרמה מחודשים, ומכתבים ששלח הראי"ה עצמו לאישים שונים, נותר המצב הקשה בעינו עד לפטירתו של הראי"ה בשנת תרצ"ה (1935).
לישיבה הגיעו תלמידים בולטים מישיבות מזרח אירופה. ביניהם גם נכדו של החפץ חיים שנשלח על ידי סבו ללמוד אצל הרב קוק. חלק מן התלמידים השתתפו בתרצ"ב בהקמת "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד".
סדר הלימוד בישיבה בתקופה זו
לצד הלימוד הישיבתי המקובל, הונהג בישיבה חידוש בכך שניתנו בה שיעורים בנושאי מחשבת ישראל (המכונים בישיבה ובקרב ממשיכותיה "לימודי אמונה"), שניתנו בעיקר על ידי הראי"ה ו"הרב הנזיר" רבי דוד כהן. כמו כן הועברו בישיבה שיעורי תנ"ך, שעליהם הופקד בנו של הראי"ה, הרב צבי יהודה קוק.
כל אחד מהתלמידים למד מסכת שבה לבו חפץ, והלימוד היה עצמאי לגמרי ונטול פיקוח, וזאת בדומה לנהוג בישיבות היישוב הישן. בערבים התקיימו שיעורי הרבנים, והמעוניינים יכלו להשתתף בהם. הראי"ה נשא לעיתים את שיעורו בפלפול תלמודי במשך שעות, עד חצות הלילה, כשהוא מדבר בקול נמוך ובמהירות רבה. נושא השיעור היה מפורסם מראש, שכן נדרשו לתלמידים ימים של הכנה כדי לאפשר את הבנתו.
בזמן כהונת הרב יעקב משה חרל"פ כראש הישיבה
לאחר פטירתו של הראי"ה בשנת ה'תרצ"ה, התמנה לראשות הישיבה תלמידו הרב יעקב משה חרל"פ, והרב שלום נתן רענן התמנה למנהל הישיבה. תקופה זו הייתה קשה מבחינה כלכלית וביטחונית. אותות התקופה הזאת ניכרו גם בישיבה. בשנות הארבעים מינה הרצי"ה את הרב אברהם שפירא, שנישא לאחותו של הרב רענן, לצוות הישיבה. הרב שפירא ביכר להיענות להצעה זו על פני הצעת הרב יוסף שלמה כהנמן והחזון איש לכהן כראש ישיבת פוניבז', ונימק זאת לימים: "אני הולך בדרכו של מרן הרב זצ"ל"
במהלך מלחמת העצמאות התגייסו רבים מבני הישיבה לצה"ל, זאת חרף המחלוקת בשאלה זו בין הרב צבי יהודה שקרא לגיוס לבין הרב חרל"פ שהתנגד לו, בדומה לראשי ישיבות נוספים בירושלים באותה תקופה. היעדרות התלמידים בתקופה זו ונפילתם של מספר תלמידים גרמה לירידה במצב הישיבה.
בתקופה זו היו מגיעים רבים מישיבת "חברון" לשמוע שיעורים בישיבה, וכן הרב בן ציון אבא שאול מישיבת פורת יוסף.
עם היחלשותו של הרב חרל"פ, ביקש מהרב שפירא, שעד אז מסר אך שיעור קצר, שימלא את מקומו ויחל במסירת השיעור כללי, וכך נעשה.
בעודה ב"בית הרב"
עם פטירתו של הרב חרל"פ, בשנת תשי"ב, החל למלא את תפקיד ראש הישיבה בנו של הראי"ה, הרב צבי יהודה. הרצי"ה ביקש מהרב שפירא שימשיך בקביעות במסירת השיעור הכללי, ואף מינה אותו כ"ראש ישיבה" לצידו (הרצי"ה עצמו נקרא "ראש הישיבה), וראה בו ראש ישיבה המופקד על לימוד התלמוד וההלכה, כשבנוסף אף נהג להתייעץ איתו בענייני ההנהגה הכלליים של הישיבה. את בחירתו ברב שפירא נימק: "צריך שיהיו אנשים מתוכנו, החיים לפי התורה הגואלת ומרבים שלום בעולם" בראשית התקופה, הייתה הישיבה קטנה מאוד מספר התלמידים היה מצומצם (ביניהם היו הרב אליעזר שפירא, הרב שבתי אטון והרב יוסף שלוש). למעט שני שיעורים כלליים של הרב רענן ושל הרב אברהם שפירא, לא ניתנו שיעורי גמרא בישיבה. לאחר שנה מונה גם הרב מרדכי פרום לר"מ, ובשלב מסוים היה גם הרב זוסמן ריגר, גיסו של הרב רענן, נותן שיעור לכמה בחורים מהישיבה. התקדמות מסוימת במקומה של הישיבה הייתה בגל תלמידים שהגיע אליה בשנת ה'תש"ט, ביניהם הרב דוב ליאור, הרב פרופ' נחום רקובר והרב יהושע רוזן.
בהמשך התחזקה הישיבה והייתה ל"ספינת הדגל" של הציבור הדתי לאומי. חיזוקה של הישיבה התאפשר בזכות שני גורמים עיקריים: האחת - החלטת הנהלת בני עקיבא שבוגרי התנועה יונחו ללכת לשנת ישיבה לפני שיפנו להתיישבות, יחד עם פעילותו החינוכית של הרב חיים דרוקמן בקרב חניכיו בשבט איתנים, והגעתו יחד עם כמה מהמובחרים שבהם - כמו הרב זלמן מלמד, הרב יעקב פילבר, הרב צפניה דרורי ואחרים - אל הישיבה; והשנייה - השתלבותה של ישיבת "משכן ישראל", בראשות הרב יעקב כלאב במרכז הרב (פעולה שנבעה מההחלטה הראשונה), עם הגעתם מונה גם הרב כלאב לר"מ בישיבה. לאחר מלחמת ששת הימים משכה הישיבה תשומת לב ציבורית לאחר שתנועת גוש אמונים שהורכבה בעיקר מתלמידי הישיבה ובוגריה, הקימה את תנועת ההתיישבות בשטחי יהודה ושומרון, ותשומת לב זו גרמה שהישיבה פרצה לתודעה הציבורית.
הרצי"ה לימד בישיבה שיעורי תנ"ך ואמונה. היו גם בחורים מישיבת חברון כנסת ישראל שהגיעו להשתתף אצלו בשיעור. כאשר שמע הרצי"ה שיש מתלמידי הישיבה ששומעים שיעור בספר התניא, החל ללמד בתגובה את נפש החיים. את השיעורים בגמרא מסרו הרב רענן, הרב כלאב, הרב פרום, והרב שפירא שהיה מוסר שיעור כללי ושוהה בישיבה בשעות הסדרים כדי לשוחח עם הבחורים בסוגיות.
בשנת ה'תשי"ט ביקש הרצי"ה מהרב שאול ישראלי להצטרף לראשות הישיבה. הוא החל להעביר שיעור כללי בישיבה ושימש בתפקיד ראש ישיבה עד לפטירתו בשנת תשנ"ה. מאז ועד פטירתו נמסרו מדי שבוע שני שיעורים כלליים - שלו ושל הרב שפירא. כאשר הרב שפירא מוסר בנוסף שיעור מיוחד בקצות החושן במוצאי שבתות. במשך כל חיי הרב צבי יהודה, הרב שפירא הצניע את עצמו מאוד, ולא הביע עמדה שונה משל הרצי"ה בשום נושא.
המעבר לקריית משה
בחשוון תשכ"ה, מחמת ריבוי התלמידים, עברה הישיבה לשכונת קריית משה בירושלים, לבניין חדש שנבנה עבורה ברחוב בן דור (עם השנים הוסב שמו ל"רחוב הרב צבי יהודה"). בעשר השנים הבאות בית המדרש היה בבניין הפנימיה, במקום שבו נמצאים כיום חדרי השיעורים, ובשנת תשל"ה עבר בית המדרש למקומו הנוכחי. המעבר נתן לישיבה תנופה, נוספו ר"מים חדשים והרבה תלמידים. כמו כן היא החלה להתנהל באופן מסודר יותר, עם חלוקה לשיעורים לפי שכבות כמקובל, והרצי"ה החל במסירת שיעורים בשעות קבועות, בספרי הראי"ה, בכוזרי ובמסילת ישרים.
במשך הזמן שילב הרב צבי יהודה את בוגרי הישיבה בתחומי עיסוק שונים. הוא הטיל על הרבנים אריה שטרן ויוחנן פריד את הקמתו של מכון הלכה ברורה לפי חזונו של הראי"ה. גם כיום עומד הרב אריה שטרן בראש המכון. לר"מים בישיבה מינה הרב צבי יהודה את הרבנים יעקב אריאל, דוב ליאור, זלמן ברוך מלמד, חיים שטיינר, מרדכי שטרנברג, עמיאל שטרנברג, מיכאל הרשקוביץ, יהושע רוזן ואברהם יצחק הלוי כלאב, ואת הרב יהושע צוקרמן לר"מ בשיעור לבוגרי צבא. למלמדי אמונה מינה את הרבנים חיים דרוקמן, יעקב פילבר, צבי ישראל טאו, יעקב לבנון, עודד ולנסקי, עוזי קלכהיים ומיכאל צבי נהוראי.
במהלך שנת תשל"ב נפטרו הרב שלום נתן רענן והרב דוד כהן ("הנזיר"). מיד לאחר מכן, נפטר גם חתנו הרב מרדכי פרום שהיה ר"מ בולט בישיבה, מלבד שיעורים שהעביר לכלל תלמידי הישיבה הוא היה אחראי על קבלת התלמידים ואף נטל על עצמו לתקופה קצרה את ניהול הישיבה. לאחר פטירתם קרא הרב צבי יהודה למספר רבנים בישיבה ואמר להם "צריך לקדם עוד יותר את ר' אברום בישיבה", בהמשך מינה הרב צבי יהודה מספר ר"מים חדשים. במהלך שנים אלו צמחה הישיבה לסדר גודל של מאות תלמידים. מרכיב משמעותי בצמיחתה של הישיבה היה פריצתה לתודעה הציבורית בעקבות הקמת גוש אמונים.
הרב צבי יהודה ראה מצווה משמעותית בשירות הצבאי, אך נזהר שלא לערב את תקופת השירות של תלמידיו בתוכניות הלימודים של הישיבה. הוא איפשר לתלמידים חופש בחירה בנוגע לתוכני הלימוד, אך הקפיד שהם ילמדו את הספר שמירת הלשון, העוסק בדיני לשון הרע, במשך כחצי שעה בכל יום. בעידודו הוקמה תוכנית הסדר מרכז לשירות צבאי מקוצר לבחורי הישיבה שהורחבה גם לישיבות גבוהות ציוניות אחרות.
הרב צבי יהודה עצמו היה מעביר שיעורים לבני הישיבה בשעות הצהרים. השיעורים היו בספר הכוזרי, בספר אורות, אורות התורה, אורות התשובה, ומסילת ישרים. בימי רביעי אחר הצהרים היה שיעור מיוחד באורות הקודש, שאליו הורשו להיכנס רק תלמידים מבוגרים, ובהם רבני ערים וישובים, ר"מים וראשי ישיבות. גולת הכותרת של השיעורים היה השיעור בפרשת השבוע שנערך במוצאי שבת, אליו היו מגיעים המונים, והוא הועבר באמצעות טלוויזיה במעגל סגור לחדרי הבית השונים, וגם לדירות השכנים.
בשנותיו האחרונות, היה הרב צבי יהודה שולח הרבה מענייני הישיבה לבירורו והכרעתו של הרב שפירא, וכן העביר לאחריותו את ניהול הישיבה. לפי עדות הרב דוב ליאור, בשנת ה'תשמ"ב (1982), לפני פטירתו, הורה הרצי"ה שהרב שפירא יהיה לממשיכו בראשות הישיבה. כך גם סיפרו מנהל הישיבה דאז הרב שמעון קליין והרב איתן אייזמן, בדומה העידו הרב חיים שטיינר והרב יעקב אריאל שכך קבע הרצי"ה בחייו.
הקמת ישיבות והתיישבות
בהמשך, שלח הרב צבי יהודה את הרבנים חיים דרוקמן, אליעזר ולדמן, דוב ליאור, יצחק בן שחר, זלמן ברוך מלמד, צפניה דרורי ואחרים להקים ישיבות חדשות, צעד שחיזק את מעמדה של הישיבה.
בזמן כהונת הרב אברהם שפירא כראש הישיבה העיקרי
לאחר פטירת הרב צבי יהודה קוק, בחג הפורים תשמ"ב, נותרו בראשות הישיבה הרב אברהם שפירא והרב שאול ישראלי.
השיעור הכללי הועבר בימי שלישי על ידי הרב אברהם שפירא ובימי חמישי על ידי הרב שאול ישראלי. מלבד השיעורים - שם הרב שפירא דגש על יצירת קשר אישי וחם עם תלמידי הישיבה, ואף הוסיף שיעורים ושיחות עם בחורים צעירים בביתו שלו. הוא גם דרש מהר"מים ליצור קשר ושיחות אישיות עם בחורים, לשמוע על מצבם ואם יש להם קשיים או טענות, הוא הדגיש שדבר זה נצרך אף לבחורים המצוינים, ולא רק לכאלו שנחשבים עם קשיים.
הרב שפירא והרב ישראלי ייסדו את איחוד הרבנים למען ארץ ישראל ובלטו במאבק על שלמות ארץ ישראל בתקופת הסכמי אוסלו. לאחר ההסכמים פנה הרב חנן פורת אל הרב שפירא בבקשה שישלח אברכים מהישיבה ללמוד דרך קבע בקבר רחל כדי לחזק את האחיזה היהודית במקום, כך הוקם הכולל של הישיבה במקום הפועל עד היום. בשנת תשנ"ה נפטר הרב ישראלי. בתקופת הרב שפירא הקימו אנשי הישיבה את המאחזים גבעת אסף וחרשה. הרב שפירא בלט גם במאבק בתוכנית ההתנתקות ואף פסק כי על אנשי כוחות הביטחון לסרב פקודה ולא להשתתף בתוכנית.
הרב שפירא עודד הקמת ישיבות נוספות על ידי תלמידיו, ופעל לביסוסן וקידומן. כן יזם הקמת כוללים ברחבי הארץ, ואף שלח אברכים נשלחו לפעילות תורנית וחינוכית בחוץ לארץ. תלמידים רבים בעלי שיעור קומה תורני שהוא העמיד - נשלחו על ידו למקומות שונים ברחבי הארץ, לתפקידי רבנות, דיינות וחינוך, והודרכו על ידו לאורך פעילותם.
לאחר פטירתו של הרב אברהם שפירא בשנת תשס"ח, נמסר כי בצוואתו הוא הוריש את תפקידו לבנו הרב יעקב שפירא. בן נוסף, הרב שמואל, הוא מנהל הישיבה.
פיצול הישיבה
בתום ימי השבעה על הרצי"ה דרשו הרב צבי טאו ושישה מהרבנים בישיבה – הרבנים מרדכי שטרנברג, עמיאל שטרנברג, עודד וולנסקי, יהושע צוקרמן ויעקב לבנון, וכן הרב שלמה אבינר – מהרב שפירא והרב ישראלי, למנות גם את הרב צבי ישראל טאו לראש ישיבה ולהעניק לו זכות הטלת וטו בקבלת והוצאת תלמידים ור"מים, ניהול כספי, עמדות הישיבה כלפי חוץ ועוד. דרישתם לא התקבלה. בהמשך מינה הרב שפירא ר"מים חדשים, כמו בנו הרב יעקב שפירא, בן אחיינו הרב שלמה שפירא, ותלמידיו הרב יהושע מגנס והרב יגאל לרר. הישיבה התנהלה במשך חמש עשרה שנה כשבתוכה מלמדים רבנים משני המחנות.
השוני בין שני המחנות בישיבה התחדד סביב כמה הבדלים אידאולוגיים. הרב טאו ותלמידיו עסקו יותר בהדגשת מורשת הרב צבי יהודה קוק כפי שהבינוה, ואילו הרב שפירא פחות עסק בכך. נושא לימודי אמונה הודגש יותר אצל הרב טאו ותלמידיו, ואילו הרב שפירא התמקד יותר בלימודי הגמרא, אם כי שמר על כך שלימודי האמונה בישיבה יימשכו כפי שהיו, שיבח לימודים אלו, עודד ודרבן את העיסוק בהם, וכמו כן נהג לעסוק עם התלמידים בלימוד ועיסוק אמוני במוצאי שבתות, לאחר סיום השיעור בקצות החושן. הפערים התבטאו גם בתחומים הקשורים בסוגיית הממלכתיות, שהרב טאו הוא אחד מנושאי דגלה, לעומת הרב שפירא שהתייחס באופן ביקורתי הרבה יותר לממשלה. הרב שאול ישראלי, הרב משה צבי נריה והרב שלמה גורן, וכן חלק מתלמידי הרצי"ה הוותיקים – דוגמת הרבנים יעקב אריאל, דוב ליאור, יעקב פילבר, חיים שטיינר, זלמן ברוך מלמד, איתן איזמן, מיכאל הרשקוביץ, אליקים לבנון, דוד חי הכהן, יהושע רוזן ואריה שטרן – צידדו במחנהו של הרב שפירא.
מתח זה הוביל לבסוף לפיצול הישיבה בראשית שנת תשנ"ח (1997). קודם לכן, בקיץ תשנ"ז (1997), הציעה הנהלת הישיבה בפני התלמידים אפשרות ללימודי הוראה במקביל ללימודי הישיבה. בעקבות זאת, טענו הרב טאו והרבנים הקשורים אליו, כי הנהלת הישיבה מתכוונת להקים מכון ללימודי הוראה אשר יפעל בישיבה – מה שעלול היה בעיניהם לפגוע בחירות הלימוד בה. הרב שפירא הכחיש את הדברים, ואת דבריו גיבו גם משרד החינוך ומשרד התרבות שהודיעו כי לא הייתה כל כוונה כזו. משרד החינוך פרסם גם הכחשה בכתב רשמי. הקבוצה פרסמה מכתב פומבי תקיף ובו התנגדות לאפשרות זו, בו כונה משרד החינוך "לכל הפחות עבודה זרה בשיתוף" שאסור לישיבה לשתף עמו פעולה. לקראת זמן אלול הושעו החותמים על המכתב מתפקידם בישיבה, ובעקבות זאת עזבו אותה בתחילת זמן חורף תשנ"ח (1997) והקימו את ישיבת הר המור, בהּ מכהן הרב צבי טאו כנשיא, והרבנים מרדכי שטרנברג ועמיאל שטרנברג, כראשי הישיבה. הרב שפירא ותלמידיו סברו שעל פי ההלכה אסור היה להם להקים ישיבה בעירו של הרב שפירא, שלדעתם הוא גם רבם של הפורשים . והרב שפירא אף אמר כי ללא שיחזרו בתשובה על המעשה הם פסולים להוראה, כדין תלמיד החולק על ישיבתו של רבו.
קבוצת רבנים מוותיקי תלמידי הרצי"ה המשיכה ללמד בישיבה אחרי הפיצול ואחרי פטירת הרב שפירא, ביניהם: הרב חיים שטיינר, הרב יעקב פילבר, הרב יהושע רוזן, הרב מיכאל הרשקוביץ, הרב יצחק בן שחר, הרב חיים אביהו שוורץ. וכן אלו בעקבות הפיצול חידשו את שיעוריהם בה - הרב יעקב אריאל, הרב אריה שטרן והרב דוד חי הכהן.
הפילוג פגע קשות בישיבה, אך היא הצליחה להשתקם, ונותרה אחת הישיבות הגדולות והחשובות של הציבור הדתי לאומי. לפי בדיקה שערך עיתונאי מקור ראשון יהודה יפרח בקרב המתמנים לתפקידי רבנות ודיינות בציונות הדתית הוא הסיק שמפרספקטיבה מאוחרת - הפיצול לא גרם להיחלשות הישיבה, ועודנה "בית הגידול הגדול והמשמעותי ביותר לתפקידי רבנות בציונות הדתית".
התייחסויות לפיצול
במכתב שעליו חתמו כמה רבנים מבוגרי הישיבה לאחר הפרישה והקמת הר המור, נקראו הרבנים הפורשים ותלמידיהם לשוב לישיבה ולבקש מחילה מהרב שפירא. הרב מרדכי אליהו הוסיף בתחתית המכתב דברים בשבחו של הרב שפירא ובחומרת איסור ההתפלגות מהישיבה בראשותו. מכתב נוסף פורסם בעיתון הצופה הטוען שההתפלגות מנוגדת לחינוכו של הרצי"ה לאחדות, לכבוד תלמידי חכמים ולכבוד התורה. החותמים כתבו כי "מתוך אחריות ורצון לשמור על שלמותה של הישיבה, מחזקים אנו את ידי מורנו ורבנו הגאון הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שליט"א, המוסר נפשו למען הגדלת התורה ושלמות עמנו וארצנו" וסיימו בעידוד ללומדי הישיבה ש"סופגים מרוחם של רבותינו הגדולים". בין החותמים על מכתב זה נמצאים הרבנים דוב ליאור, זלמן מלמד, יעקב אריאל, אמנון שוגרמן, גדעון פרל, יהודה פליקס, ישעיהו מייטליס, יהושע בן מאיר, שמואל יניב, מנחם פליקס, שבתי זליקוביץ, עמנואל זרביב, יוסף טולדאנו, שמחה שטטנר, שבתי סבתו, יוסף אלנקווה, חיים אביהוא שוורץ, דוד חי הכהן, ועוד. בראש החותמים הופיע הרב אליהו שלמה רענן (בנו של הרב שלום נתן רענן), בתואר "נכד מרן הראי"ה".
הפיגוע בישיבה
ב־ל' באדר א' ה'תשס"ח (6 במרץ 2008), ערב ר"ח אדר, ביצע מחבל פלסטיני פיגוע ירי בספריית הישיבה, שבמהלכו נרצחו שמונה: שלושה מתלמידי הישיבה וחמישה מתלמידי ישיבת ירושלים לצעירים.
בעקבות הפיגוע החלה קבוצת תלמידים בישיבה להוציא לאור חוברות במסגרת פרויקט 'בשביל הנשמה'. החוברות המנציחות את הנרצחים, עוסקות בנושאים דתיים־חינוכיים שונים המחולקים לימים. לאחר כשנתיים שבהן הופצו החוברות על ידי הישיבה, פרס מינהל החינוך הדתי במשרד החינוך את חסותו על הפרויקט והחל להפיץ את החוברות לכלל תלמידיו לקראת החופש הגדול. פרויקט נוסף מבית 'בשביל הנשמה' לזכר הנרצחים הוא "הלימוד היומי באמונה", שבמסגרתו יוצאים לאור כתבי ראשונים ואחרונים העוסקים באמונה במהדורות מנוקדות מחולקות ללימוד יומי ובתוספת ביאורים והרחבות.
שיעורים וסדרי לימוד
בעקבות צוואת אביו, כאמור לעיל, מונה לאחר פטירתו בנו הרב יעקב שפירא לראשות הישיבה. הוא מעביר שיעורי עיון פעמיים בשבוע לתלמידי שיעור ד' ושיעור כללי מדי שבוע, וכן שיחה בפרשת השבוע בכל ליל שישי. השיחה נערכת, נדפסת ומופצת בדוא"ל לתלמידים מהישיבה ומחוץ לה. לשיעורים הגבוהים יותר מעביר ראש הישיבה שיעורי אמונה שבועיים בביתו, לאחר סדר ערב.
לאחר סדר בוקר מתקיים סדר 'חפץ חיים' ו'שמירת הלשון', כפי שתיקן הרצי"ה. לאחר סדר צהריים ובתחילת סדר ערב נמסרים שיעורים, רובם באמונה ומיעוטם בגמרא בעיון. בסדר ערב לומדים תלמידי שיעור א' עם חברותות משיעורים ג' וד'.
בשיעורי האמונה ובלימוד העצמי לומדים בעיקר מסילת ישרים, כוזרי, ספרי המהר"ל וספרי הרב קוק. בישיבה אף מועברים שיעורים בתנ"ך, מאת הרבנים איתן שנדורפי, יצחק בן שחר ואיתמר אורבך. שיעורים לאברכים בהלכות נידה מועברים על ידי הרב מנחם בורשטין – ראש מכון פוע"ה.
במיזם "משמר" המתקיים מידי ליל שישי לזכר הנרצחים בפיגוע בישיבה, מוזמנים רבנים אורחים למסור שיעור בישיבה. בין הרבנים שהשתתפו במסגרת זו: שלמה משה עמאר, יצחק יוסף, דוד לאו, אביגדור נבנצאל, משה מרדכי פרבשטיין (ראש ישיבת חברון), חיים וואלקין (משגיח ישיבת עטרת ישראל), רפאל אבוחצירא, אליהו בלומנצוויג, אורי כהן, הרשל שכטר, חיים סבתו, יואל קטן, יוסף צבי רימון, יעקב עדס, מיכה הלוי, יהושע כץ, שמואל אליהו ואברהם שטיינברג.
מאפיינים נוספים
החל משנת תשס"ח, בעקבות הפיגוע, יוצא לאור פעמיים בשנה כתב עת פנימי מטעם הישיבה הנקרא 'מבית מדרשנו' ובו חידושים בגמרא, בהלכה ובאמונה מפרי עטם של תלמידי ורבני הישיבה על המסכת הנלמדת. עד שנת תשע"ט יצאו לאור 23 כרכים. זאת בנוסף לכתב עת אחר היוצא לאור אחת לכמה שנים מטעם הישיבה הנקרא 'ניצני ארץ' ובו חידושים מפרי עטם של רבני ותלמידי הישיבה לדורותיה. עד שנת ה'תשע"ז יצאו 19 כרכים.
בישיבה כולל ללימוד חושן משפט בראשות הרב אברהם גאופטמן דיין בבית הדין הרבני בבאר שבע, כולל הלכה בראשות הרב שמיר שיינטופ ושני כוללי עיון בגמרא - בראשות הרב מאיר פרימן ובראשות הרב אברהם ישראל סילבצקי.
נכון לשנת ה'תשפ"ג, בישיבה לומדים מעל 700 תלמידים, כשליש מהם אברכים. ביניהם כאלה הלומדים עשרות שנים בכולל (כגון הרב בנימין רקובר והרב משה הררי). בין האברכים נמצאים עשרות מוסמכים לדיינות המהווים את הגיבוי העיקרי למערך בתי הדין לממונות על 35 סניפיו ברחבי הארץ, ומשמשים בו כדיינים מעת לעת.
בישיבה נערכות אזכרות שנתיות לרבני הישיבה – הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב צבי יהודה קוק, והרב אברהם שפירא.
דרך הישיבה
הדרך בישיבה מונהגת ברוח תורת הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה שעיצבו אותה, המתאפיינת בין השאר ביחס חיובי לציונות ומדינת ישראל ותפיסת התקופה כאתחלתא דגאולה, ובדגש על לימודי אמונה מעמיקים. ולפי הדרכתו ורוחו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
מוקד הישיבה מושם על למדנות ושימת לב לטיפוח גדולי תורה לעתיד, ראש הישיבה הנוכחי הרב יעקב שפירא נימק זאת בכך שהישיבה נטלה על עצמה את העול של הצמחת גדולי תורה.
אירועים בישיבה
עצרת ההודיה המרכזית לציון איחוד ירושלים מאז מלחמת ששת הימים נערכת בישיבה מדי שנה עצרת גדולה לציון יום ירושלים, בהשתתפות אישי ציבור וקהל רב. בדרך כלל מגיע ראש הממשלה לאירוע. במהלך העשור הראשון של המאה ה־21 לא הוזמן ראש הממשלה במשך מספר שנים, בשל התנגדות הישיבה למדיניות הממשלתית לגבי מסירת שטחים. בשנת 2022 (תשפ"ב) לא הוזמן ראש הממשלה נפתלי בנט לאירוע בשל התנגדות למעשיו הפוליטיים, הדבר עורר דיון ציבורי. בעבר לאחר סיום האירוע הייתה מתקיימת תהלוכה של תלמידי הישיבה ואלפים אחרים לכותל המערבי. בשנת 2021 השתתף יונתן פולארד בעצרת, ונשא בה נאום פומבי לראשונה בחייו.
שמחת בית השואבה
מדי שנה מתקיימת בישיבה שמחת בית השואבה בהשתתפות אלפים.
רבני הישיבה
{{טורים|רוחב=400px|תוכן=
ר"מים נוכחיים בישיבה
הרבנים המשמשים כיום כר"מים בישיבה ומלמדים גם גמרא וגם אמונה:
רבנים המלמדים אמונה בישיבה
הרבנים ששיעורים כיום בישיבה הם רק בנושאי אמונה:
ראשי הכוללים בישיבה
בעבר כיום }}
מרדכי דרורי
מרדכי דרורי (16 בפברואר 1931 - 18 במאי 2020) היה דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בבנין, באיטליה וליד הקהילה האירופית.
ביוגרפיה
מרדכי דרורי נולד בשנת 1931 בירושלים. קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1961 הצטרף למשרד החוץ. בשנת 1961 מונה למנהל חשבונות באגף הכספים של המשרד ובשנת 1962 מונה למנהל מדור חו"ל באגף הכספים. בשנת 1963 מונה לסגן מנהל אגף הכספים ובין השנים 1964 ל-1965 כיהן כמנהל הכספים. בשנת 1965 מונה לחשב משרד החוץ. בשנת 1967 לאחר שירותו כחשב מונה למנהל מנג"ן בחטיבה למשאבי אנוש.
בשנים 1986–1991 כיהן כשגריר ברומא ובין השאר טיפל בתרעומת על חטיפתו של המרגל מרדכי ואנונו וביקש מחוסיין מלך ירדן ששהה באותה עת ברומא להשיב לישראל את הנערים שחצו את הגבול לפטרה, בשנת 1990. החל משנת 1988 כיהן גם כשגריר לא תושב במלטה. בשנת 1991 מונה לשגריר ישראל ליד הקהילה הכלכלית האירופית בבלגיה (היום האיחוד האירופי). פרש לגמלאות בשנת 1996.
לדרורי שני ילדים מאשתו הראשונה ושני ילדים מאשתו השנייה, פלורנס.
מרדכי דרורי נפטר ב-18 במאי 2020.
רפאל נדאל
רפאל "רפא" נדאל פרירה (בקטלאנית ובספרדית: Rafael "Rafa" Nadal Parera; הגייה בקטלאנית: rəfəˈɛɫ nəˈðaɫ pəˈɾeɾə; הגייה בספרדית: rafaˈel naˈðal paˈɾeɾa; ידוע בכינויו "רפא", "השור ממאיורקה (El toro de Mallorca)" ו"מלך החימר (El rey de la arcilla)"; נולד ב-3 ביוני 1986) הוא טניסאי ספרדי. נדאל דורג במקום הראשון בעולם במשך 209 שבועות (לא ברציפות), מקום שישי בכל הזמנים. נכון ליוני 2023, מדורג במקום ה-136 בעולם. נחשב לאחד מגדולי שחקני הטניס בכל הזמנים.
ביוגרפיה
נדאל נולד ב-3 ביוני 1986 במנקור, מיורקה. בצעירותו רצה להמשיך את דרכו של דודו, שחקן הכדורגל, מיגל אנחל נדאל. הוא לא הצליח בענף ספורט זה ופנה לטניס. הוא התחיל לשחק בגיל צעיר תחת הדרכתו של דוד אחר שלו, טוני נדאל. טוני, גילה פוטנציאל בידו השמאלית של נדאל כשהיה צעיר והחליט שישחק ביד שמאל, על-אף העובדה שנדאל ימני.
נדאל הצליח בתחום זה ואף זכה באליפות ספרד ובאליפות אירופה לגילאי 12. כעבור שנתיים, בגיל 14, הציעה לו ההתאחדות הספרדית לטניס לעבור לאקדמיית הטניס בברצלונה, שם למד בעבר קרלוס מויה, גיבור הילדות של נדאל. הוריו לא רצו לשלוח אותו למקום מרוחק זה ולכן, אביו החליט לממן את אימוניו במיורקה.
תחילת הקריירה המקצוענית
בשנת 2002 השתתף נדאל בפעם הראשונה במשחק מקצועני. המשחק נערך נגד ראמון דלגאדו מפרגוואי. נדאל ניצח במשחק, אך הודח בסיבוב השני על ידי אוליבייה רוחוס מבלגיה. את העונה הבאה פתח נדאל בהשתתפות בכמה טורנירים קטנים לפני שניסה את האתגר הגדול, טורניר המאסטרס במונטה קרלו. נדאל עבר את שני סיבובי המוקדמות וכך הוא נכנס לתחרות הגדולה. בסיבובים הראשונים הוא ניצח את קרול קוצ'רה מסלובקיה ואלברט קוסטה, בן ארצו. הפסיד בשמינית הגמר בתוצאה 6:2,7:6 לג'יזרמו קוריה מארגנטינה והודח מהתחרות.
2004: זכייה בטורניר ראשון
בשנת 2004 זכה נדאל בטורניר הראשון שלו. זה היה טורניר סופוט, שנערך בפולין. בדרך לגמר הוא ניצח את ויקטור האנסקו, ארנו די פסקאלה, פרנקו סקווילארי, פליקס מנטייה ובגמר את חוסה אקסוסו בשתי מערכות.
ב-2004, בגיל 18 וחצי, היה לטניסאי הצעיר ביותר שזכה בגביע הדייוויס. במשחק הגמר בדייוויס, ניצח את אנדי רודיק, שהיה אז במקום השני בדירוג. גמר הטורניר הסתיים בתוצאה במשחקים 2–3. נדאל סיים את השנה במקום ה-51 בדירוג.
2007-2005: הפריצה
ב-24 באפריל 2005, זכה בטורניר ברצלונה. היה זה הטורניר השני שנדאל זכה מסוג הטורנירים מהסבב העולמי 500 של ה-ATP. בגמר, נדאל ניצח את חואן קרלוס פררו.
ביוני 2005, זכה נדאל בתואר הגרנד סלאם הראשון שלו, באליפות צרפת הפתוחה. נדאל זכה בתואר לאחר ניצחונות על שחקנים בכירים כמו סבסטיין גרוז'אן הצרפתי (שמינית הגמר), דוד פרר הספרדי (רבע הגמר) ורוג'ר פדרר משווייץ (חצי הגמר). בגמר ניצח נדאל את מריאנו פוארטה מארגנטינה ב־4 מערכות.
ב-30 באפריל 2006, שמר נדאל על תוארו בברצלונה. זה היה הטורניר החמישי שנדאל זכה בו, מסוג הטורנירים מהסבב העולמי 500 של ה-ATP. בגמר נדאל ניצח את טומי רוברדו.
ביוני 2006, הצליח נדאל לשמור על תוארו מן העונה שעברה וזכה בפעם השנייה ברציפות באליפות צרפת הפתוחה (הרולאן גארוס), כשהוא מנצח את המדורג ראשון בעולם רוג'ר פדרר ב-4 מערכות. במשחק הגמר השלים נדאל רצף 60 משחקים ללא הפסד על מגרשי חימר. ב-20 במאי 2007 הפסיד נדאל ליריבו המושבע פדרר בגמר טורניר המבורג ובכך בא אל סיומו רצף של 81 ניצחונות אותם השיג נדאל על משטח החימר, בתקופה של שנתיים וחודש. רצף זה נקבע אז כשיא היסטורי.
ב-10 ביוני 2007, נדאל שמר על תוארו וזכה בפעם השלישית ברצף באליפות צרפת הפתוחה, תוך כדי ניצחון על המדורג ראשון בעולם, רוג'ר פדרר. עד אז האדם היחיד שזכה באליפות צרפת הפתוחה יותר מפעמיים ברצף הוא ביורן בורג שזכה 4 פעמים ברצף (1978–1981) בטורניר זה. נדאל חזר על ההישג גם ב-2008, כשניצח שוב את רוג'ר פדרר.
ב-2007 העפיל נדאל לגמר טורניר וימבלדון בפעם השנייה ברציפות, שם הפסיד לרוג'ר פדרר בחמש מערכות שארכו כארבע שעות.
2008: מדליית זהב אולימפית וזכייה ראשונה בווימבלדון
נדאל פתח את השנה עם העפלה לחצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה שם הפסיד ב-3 מערכות לז'ו-וילפריד צונגה הצרפתי. נדאל העפיל לחצי הגמר גם בטורניר מיאמי.
בעונת החימר, נדאל ביסס את מעמדו הדומיננטי על המשטח, כשניצח בברצלונה, מונטה קרלו והמבורג, כשבשני האחרונים ניצח בגמר את יריבו הגדול רוג'ר פדרר.
ב-6 ביולי 2008 זכה נדאל לראשונה בטורניר וימבלדון, אשר נחשב ליוקרתי ביותר בעולם, לאחר שניצח את פדרר 3:2 במשחק דרמטי שנמשך 4 שעות ו-47 דקות, ונחשב בעיני רבים לאחד ממשחקי הטניס הגדולים אי פעם.
נדאל המשיך בכושרו מעונת הדשא, וב-26 ביולי 2008 זכה בקנדה מאסטרס בטורונטו. לאחר מכן העפיל גם לחצי הגמר בטורניר סינסינטי אך הפסיד לנובאק ג'וקוביץ'.
ב-18 באוגוסט 2008 עלה למקום הראשון בדירוג בזכות יותר מ-30 ניצחונות רצופים ובזכות הפסדיו של המדורג ראשון, רוג'ר פדרר.
בטורניר הטניס באולימפיאדת בייג'ינג זכה נדאל במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על הצ'יליאני פרננדו גונזלס.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסיד נדאל בחצי הגמר לאנדי מארי הבריטי בארבע מערכות. נדאל השתתף בחלק מטורנירי המשטחים הקשים של סוף השנה אך לבסוף פרש בגלל פציעת ברך.
2009: זכייה באוסטרליה ובגביע דייוויס
ב-2 בפברואר 2009 זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה בפעם הראשונה בקריירה ובתואר גראנד סלאם שישי בקריירה וראשון על משטחים קשים, וזאת לאחר גמר ארוך של 5 מערכות בו ניצח את רוג'ר פדרר.
ב-19 באפריל 2009 ניצח נדאל את נובאק ג'וקוביץ' וזכה בטורניר מונטה קרלו מאסטרס מסבב המאסטרס העולמי 1000 בפעם החמישית ברציפות, והפך לאדם היחידי בהיסטוריה שעשה זאת. לאחר מכן ניצח גם את טורניר ברצלונה, כשכבר בגמר על בן ארצו דויד פרר.
נדאל העפיל גם לגמר טורניר מדריד אך נוצח בגמר על ידי רוג'ר פדרר.
ב-31 במאי 2009 הפסיד ברבע גמר אליפות צרפת הפתוחה לרובין סודרלינג (היחיד שהצליח לנצח את נדאל ברולאן גארוס באותה תקופה) ב-4 מערכות ובכך באו לסיומן 4 זכיות רצופות בטורניר.
לאחר ההפסד המפתיע ברולאן גארוס, הודיע נדאל שלא ישתתף בעונת הדשא בגלל בעיות בברכיו. פרישתו, בנוסף לזכייתו של רוג'ר פדרר בוימבלדון הביאו לכך שאיבד את המקום הראשון בדירוג לפדרר.
נדאל חזר לסבב בטורניר קנדה, שם הפסיד ברבע הגמר לחואן מרטין דל פוטרו.
באליפות ארצות הברית הפתוחה נעצר נדאל בחצי הגמר שוב מול דל פוטרו שלבסוף זכה בטורניר.
בגמר גביע דייוויס, עזר נדאל לנבחרתו לנצח את צ'כיה כשהוא גובר על תומאש ברדיך ועל יאן האג'ק.
2010: גולדן סלאם וזכייה ב-3 גראנד סלאמים
נדאל פתח את השנה עם ניצחון באבו דאבי כשהוא גובר בגמר על רובין סודרלינג. לאחר מכן שיחק נדאל בטורניר דוחא, שם הפסיד בגמר לניקולאי דווידנקו.
נדאל השתתף באליפות אוסטרליה הפתוחה שם נאלץ לפרוש ברבע הגמר בגלל בעיות בברכו.
בטורניר אינדיאן וולס, העפיל נדאל לחצי הגמר, שם הפסיד לאיוון ליוביצ'יץ'. גם בטורניר מיאמי העפיל לחצי הגמר אך הפסיד לאנדי רודיק.
נדאל פתח את עונת החימר עם ניצחון בטורניר מונטה קרלו כשהוא גובר בגמר על פרננדו ורדאסקו. נדאל בחר לוותר על השתתפותו בטורניר ברצלונה. נדאל זכה גם בטורנירי רומא ומדריד כשהוא גובר על דויד פרר ורוג'ר פדרר בהתאמה.
ביוני 2010, זכה נדאל באליפות צרפת הפתוחה, כאשר ניצח את רובין סודרלינג משוודיה ב-3 מערכות ושב למקום הראשון בעולם.
ב-4 ביולי, בגמר אליפות וימבלדון נדאל ניצח ב-3 מערכות את תומאש ברדיך מצ'כיה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה ניצח ב-4 מערכות את נובאק ג'וקוביץ' מסרביה, בכך היה לטניסאי השביעי בהיסטוריה של סבב הגברים הזוכה במהלך הקריירה שלו בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, והשני בלבד (אחרי אנדרה אגאסי) המשלים "גולדן סלאם" בקריירה, מאחר שזכה גם במדליית זהב אולימפית.
ב-28 בנובמבר 2010 הפסיד נדאל בגמר גביע המאסטרס לרוג'ר פדרר בתוצאה: 6-1, 3-6, 6-3.
2011: גראנד סלאם עשירי
במרץ 2011, העפיל נדאל לגמר טורניר אינדיאן וולס, ונוצח בגמר על ידי נובאק ג'וקוביץ' ב-3 מערכות.
באפריל 2011 העפיל נדאל לגמר טורניר מיאמי, והפסיד בו לנובאק ג'וקוביץ', 6-4, 3-6, 6-7 (4-7).
כמה שבועות לאחר מכן, זכה נדאל בפעם השביעית ברציפות בטורניר מונטה קרלו, לאחר שניצח בגמר את דויד פרר 4:6, 5:7.
שבוע לאחר מכן זכה בטורניר ברצלונה לאחר שניצח בגמר את דויד פרר 2-6, 4-6.
במאי, העפיל לגמר טורניר מדריד, והפסיד בגמר לנובאק ג'וקוביץ' בשתי מערכות.
בהמשך החודש הגיע גם לגמר טורניר רומא, והפסיד בפעם הרביעית השנה במשחק גמר טורניר לג'וקוביץ'.
ביום הולדתו הוא עלה לשלב הגמר באליפות צרפת הפתוחה, לאחר ניצחון ב-3 מערכות על אנדי מארי מבריטניה (4 בעולם). בגמר הוא ניצח את פדרר ב-4 מערכות (7-5,7-6,5-7,6-1), וזכה בפעם השישית בתואר.
ביולי 2011 הפסיד נדאל לנובאק ג'וקוביץ' בגמר טורניר וימבלדון בארבע מערכות.
ובספטמבר הפסיד שוב לג'וקוביץ' בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה בארבע מערכות. בסה"כ נדאל הפסיד לג'וקוביץ' 6 פעמים בשנה זו, וכל ההפסדים היו במשחקי גמר.
2012: שיא הזכיות ברולאן גארוס
באפריל 2012, העפיל לגמר טורניר מונטה קרלו ומולו התמודד על התואר נובאק ג'וקוביץ'. נדאל ניצח במשחק וזכה בפעם השמינית ברצף בטורניר. בניצחון זה גם קטע רצף של 7 הפסדים לסרבי במשחקים ביניהם.
ביוני נפגשו השניים שוב בגמר אליפות צרפת הפתוחה, ושוב נדאל ניצח. בכך הפך נדאל לשיאן הזכיות באליפות צרפת הפתוחה, עם 7 זכיות.
2013: חזרה למקום הראשון
בעונת החימר העפיל לגמר טורניר מונטה קרלו, אך הפסיד לג'וקוביץ'. בכך נקטע רצף הזכיות שלו בטורניר בין השנים 2005-2012. לאחר מכן זכה בשלושה טורנירים ברציפות - ברצלונה, מדריד ורומא. ביוני הוא זכה בפעם השמינית בטורניר הרולאן גארוס לאחר שניצח בחצי הגמר את ג'וקוביץ' בחמש מערכות ובגמר ניצח את דויד פרר בשלוש מערכות.
באליפות וימבלדון 2013 הודח בסיבוב הראשון לאחר שהפסיד בשלוש מערכות לסטיב דארסיס מבלגיה.
זכה בטורניר המאסטרס במונטריאול לאחר שניצח בחצי הגמר את נובאק ג'וקוביץ' ובגמר את מילוש ראוניץ' מקנדה. והוסיף את התואר ה-9 בעונה הזאת כאשר זכה בטורניר סינסינטי לאחר ניצחון על ג'ון איסנר (ארצות הברית) בגמר.
בספטמבר ניצח את ג'וקוביץ' בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה 2013 בארבע מערכות.
באוקטובר אותה שנה הוא עלה למקום הראשון בעולם לאחר כשנתיים (הפעם האחרונה שבה דורג ראשון בעולם הייתה ב-3 ביולי 2011).
2014: השוואת הגראנד סלאמים לסמפראס
ב-4 בינואר, בטורניר דוחא, נדאל ניצח בגמר את גאל מונפיס 6–1, 6–7, 6–2. זה היה הטורניר הראשון שנדאל ניצח אותו ב-2014, והטורניר השני בסדר הטורנירים של ה-ATP.
בסוף ינואר, הפסיד בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה לסטאן ואוורינקה בארבע מערכות(3:6,2:6,6:3,3:6).
במאי, נדאל שמר על תוארו בטורניר מדריד נגד קיי נישיקורי. קיי נישיקורי פרש במצב 2–6, 4-6, 0-3.
ב-8 ביוני 2014 זכה ברולאן גארוס בפעם ה-9 לאחר ניצחון בגמר על נובאק ג'וקוביץ' בארבע מערכות (6:3, 5:7, 2:6, 4:6) והשווה את ניצחונות הגראנד סלאמים לפיט סמפראס.
בווימבלדון הודח בשמינית הגמר על ידי ניק קיריוס לאחר 4 מערכות (7-6, 5-7, 7-6, 6-3).
לפני קנדה מאסטרס נפצע נדאל בשורש כף היד וכתוצאה מכך לא השתתף באליפות טורונטו וסינסינטי ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
נדאל חזר לאליפות בייג'ינג למשחק מול רישאר גאסקה נדאל ניצח 4–6, 0-6. אך הפסיד למרטין קליז'ן ברבע הגמר.
בטורניר בזל ברבע הגמר הפסיד לבורנה צ'וריץ' 2-6, 6-7. ולאחר המשחק הודיע שסיים את העונה.
2015: שנת השפל
ב-6 בינואר, נדאל שיחק את משחקו הראשון בעונה בקטר שם הפסיד למיכאל ברר המדורג במקום ה-127 בתוצאה 1–6, 6-3, 6-4.
בקטר, בטורניר הזוגות, נדאל ניצח עם חואן מונאכו. זה היה טורניר הזוגות התשיעי במספר שנדאל זכה בו.
קצת לפני אליפות אוסטרליה הפתוחה, נדאל פרסם שהוא בספק לגבי השתתפותו בגראנד סלאם הראשון של השנה, אך לבסוף החליט להשתתף. ברבע הגמר הפסיד לתומאש ברדיך 6-2, 6-0, 7-6.
ב-27 במרץ, נדאל חזר לטורניר המאסטרס במיאמי למשחק בסיבוב השני (בגלל "bye" בסיבוב הראשון) נגד ניקולס אלמגרו, נדאל ניצח בקלות: 6-4, 6-2. שלב אחד לאחר מכן, נדאל הודח על ידי בן ארצו פרננדו ורדאסקו בשלוש מערכות: 6-4, 2-6, 6-3. ב-15 באפריל, נדאל חזר למשטחו האהוב, החימר, בטורניר מונטה קרלו שם הפסיד בחצי הגמר לנובאק ג'וקוביץ' המדורג במקום הראשון: 6-3, 6-3.
ב-6 במאי, נדאל המשיך לשחק בספרד, והפעם בבירתה, מדריד. אחרי 4 משחקים שבהם לא שמט מערכה אחת, נדאל הפסיד לאנדי מארי במשחק גרוע מאוד שבו היו לו 26 טעויות בלתי מחויבות, נשבר 3 פעמים ולא הצליח לנצח מערכה אחת. כך השלים נדאל ארבעה הפסדים על משטח החימר, דבר שלא קרה מאז 2005 וזאת בטרם נגמרה עונת החימר. נדאל צנח שלושה מקומות ודורג במקום השביעי, אחרי שלא ירד מהחמישייה הראשונה מאז 2005.
ב-26 במאי, נדאל חזר לתחרותו האהובה, אליפות צרפת הפתוחה, אך הפעם לא כפייבוריט לאליפות חוזרת בגלל עונתו החלשה. ברבע הגמר נדאל הפסיד לג'וקוביץ' לאחר 6 שנים שלא הפסיד ברולאן גארוס.
בטורניר ווימבלדון הודח נדאל כבר בסיבוב השני על ידי דאסטין בראון (מדיחו בטורניר האלה 2014, גם כן על דשא). בארבע מערכות: 5-7, 6-3, 4-6, 4-6.
לאחר הפסקה של חודש, נדאל חזר למגרשים, לטורניר המבורג, על משטחי החימר שבהם זכייה מקנה 500 נקודות. ב-2 באוגוסט, התרחש הגמר שבו שיחקו נדאל ופאביו פוניני. נדאל נוצח על ידיו פעמיים ב-2015. נדאל ניצח טורניר בפעם השלישית השנה, ובפעם ה-66 בכל הקריירה, לאחר משחק מאוד צמוד: 7-5, 7-5.
ב-13 באוגוסט נדאל חזר למגרשים הקשים של מונטריאול, אחרי ששנה שעברה לא השתתף בטורניר זה. בסיבוב הראשון נדאל ניצח את סרגיי סטקובסקי האוקרייני: 7-6, 6-3. ברבע הגמר, נדאל הפסיד במשחק ה-900 שלו בקריירה לקיי נישיקורי, תוך שעה ו-22 דקות, בתוצאה: 6-4, 6-2.
לאחר ההפסד לנישיקורי, נדאל המשיך את הטור של ארצות הברית, והפעם הגראנד סלאם האחרון של השנה, אליפות ארצות הברית הפתוחה. בסיבוב הראשון נדאל שיחק נגד בורנה צ'וריץ', אותו יריב שניצח אותו בטורניר בזל. נדאל ניצח: 6-3, 6-2, 4-6, 6-4. לסיבוב השלישי נדאל הגיע כאשר מעולם לא בוצע מהפך נגדו, מ-2:0, ל-2:3 במערכות. אך פאביו פוניני עשה זאת בפעם הראשונה וקבע את התוצאה: 6-3, 6-4, 4-6, 3-6, 4-6.
2017: עלייתו למקום הראשון
נדאל העפיל לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה והפסיד בו לרוג'ר פדרר במשחק דרמטי של חמש מערכות. העפלת שניהם יחד לגמר גראנד סלאם לאחר כמה שנים של ירידה יחסית בכושרם זכתה לעניין רב. נדאל העפיל לגמר טורניר מיאמי נגד יריבו המושבע רוג'ר פדרר, ונדאל הפסיד לו 4–6 6-3.
נדאל העפיל גם לגמר הרולאן גארוס, ניצח 2:6, 3:6, 1:6 את סטן ואוורינקה, זכה בתואר גראנד סלאם מספר 15 בקריירה, עקף את פיט סמפראס והפך לסגנו הבלעדי של רוג'ר פדרר בטבלת תוארי הגראנד סלאם הכללית. הייתה זאת זכייתו העשירית באליפות צרפת הפתוחה, ובכך נדאל הפך לטניסאי הראשון שזוכה ב-10 טורנירי גראנד סלאם מאותו סוג. נדאל ניצח את טורניר מונטה קרלו בפעם העשירית, והפך לשחקן היחידי שניצח טורניר מסוג מאסטרס עשר פעמים. בנוסף, נדאל ניצח את טורניר מדריד מאסטרס, ואת טורניר ברצלונה ושמר על התואר שלו מזכייתו בשנה שעברה.
נדאל זכה בפעם השלישית באליפות ארצות הברית הפתוחה לאחר שגבר בגמר על קווין אנדרסון בשלוש מערכות 6:3 6:3 6:4, זה היה תואר הגראנד סלאם ה-16 של נדאל. מאוחר יותר הוא גם זכה בטורניר בייג'ינג לראשונה מול ניק קיריוס.
באוקטובר 2017 העפיל נדאל לגמר טורניר המאסטרס בשנגחאי ולאחר 16 ניצחונות רצופים הפסיד (6-3,6-4) לרוג'ר פדרר.
2018: זכייה 11 ברולאן גארוס
נדאל העפיל לרבע גמר אליפות אוסטרליה הפתוחה אך פרש ממשחקו מול מרין צ'יליץ' בשל פציעה אשר גרמה לו להפסיד את סדרת טורנירי המשטח הקשה של תחילת העונה.
כמו בשנת 2017, נדאל המשיך בשליטתו המוחלטת בעונת החימר וזכה בפעם ה-11 בטורניר מונטה קרלו, ברצלונה ואליפות צרפת הפתוחה שם גבר בגמר על דומיניק תים בשלוש מערכות. נדאל זכה גם בטורניר רומא מסדרת המאסטרס.
ישנו רק שחקן אחד אשר ניצח את נדאל על מגרש החימר ב-2018 והוא דומיניק תים אשר ניצח את נדאל בטורניר מדריד מסדרת המאסטרס.
באליפות ארצות הברית הפתוחה נפצע נדאל ופרש. בטורניר פריז ניסה לשוב לשחק, אך פרש עקב כאבים בבטנו, בתחילת נובמבר הודיע כי יצטרך לעבור ניתוח בברכו, ולא יתמודד שוב בעונה זו. עקב כך איבד את המקום הראשון בעולם לנובאק ג'וקוביץ'.
2019: גראנד סלאם 19 בקריירה
בינואר 2019 העפיל נדאל לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה שם התמודד נגד נובאק ג'וקוביץ' שניצח אותו בשלוש מערכות. לאחר מכן נדאל הודיע שלא ישתתף בטורנירי אינדיאן וולס ומיאמי בשל פציעה.
עם פתיחת עונת החימר, נדאל הפסיד בחצי גמר טורניר מונטה קרלו לפאביו פוניני. גם בטורניר ברצלונה הוא נעצר בחצי הגמר שם הפסיד לדומיניק תים בשתי מערכות. בטורניר מדריד הוא שוב הודח בחצי הגמר לאחר הפסד לסטפנוס ציציפס. נדאל זכה בתואר החימר הראשון לעונה זו רק בטורניר רומא, שם גבר על נובאק ג'וקוביץ'.
באליפות צרפת הפתוחה ניצח נדאל את רוג'ר פדרר בחצי הגמר, ולאחר מכן התמודד נגד דומיניק תים וניצח אותו בארבע מערכות. היה זה תואר גראנד סלאם 18 בקריירה לנדאל, וה-12 שלו באליפות צרפת הפתוחה. בכך שבר נדאל את שיאה של מרגרט קורט למספר זכיות בטורניר גראנד סלאם בודד. (קורט זכתה 11 פעמים באליפות אוסטרליה הפתוחה).
באוגוסט נדאל זכה בטורניר קנדה אחרי ניצחון על דנייל מדבדב בשתי מערכות. זו הייתה הפעם הראשונה בקריירה בה נדאל הגן על תוארו במשטח שאינו חימר. בנוסף, לאחר ניצחונו ברבע הגמר על פאביו פוניני שבר נדאל את שיא הניצחונות במשחקים בטורנירי מאסטרס 1000 של סבב ה-ATP, שיא שהיה שייך לרוג'ר פדרר שעמד על 378 ניצחונות.
בספטמבר העפיל נדאל לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה שם פגש שוב את דנייל מדבדב. נדאל ניצח את יריבו לאחר משחק הפכפך בן 5 מערכות שארך קצת פחות מחמש שעות. בכך השלים נדאל זכייה רביעית בטורניר, וזכייה בגראנד סלאם מספר 19 בקריירה.
2020: גרנד סלאם 20 בקריירה
נדאל החל את עונת 2020 בגביע הATP לנבחרות שהתקיים לראשונה. בעזרתו ספרד העפילו לגמר בו הם הפסידו לסרביה, כאשר נדאל מפסיד לג'וקוביץ' בשתי מערכות. לאחר מכן שיחק נדאל באליפות אוסטרליה הפתוחה שם העפיל עד לרבע הגמר ובו נכנע לדומניק תים בארבע מערכות. לאחר מכן נדאל זכה בפעם השלישית בקריירה באליפות מקסיקו הפתוחה.
בטורניר סוף השנה, נדאל נעצר בחצי הגמר כשהפסיד לדנייל מדבדב שניצח בטורניר בסופו של דבר.