cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת העולם הראשונה
החזית המזרחית ורוסיה
בזמן שהחזית המערבית הגיעה למבוי סתום שהתבטא במלחמת חפירות סטטית, המשיכה המלחמה במזרח להיות מלחמת תנועה של כוחות צבא גדולים.
ניצחונות גרמניים במזרח
תוכניותיהם הראשונות של הרוסים כללו פלישה בו זמנית לגליציה האוסטרית ולמזרח פרוסיה הגרמנית. אף שבתחילה הצליחו הרוסים להתקדם בגליציה, הם אולצו לסגת בשל ניצחונותיהם של הגנרלים הגרמנים הינדנבורג ולודנדורף בקרב טננברג באוגוסט 1914 ובקרב הראשון על האגמים המזוריים בספטמבר, שבהם הושמד רובו של הצבא הרוסי הפולש. הארגון הכלכלי והצבאי הלקוי של הרוסים לא עמד כנגד עוצמתם המשולבת של הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. באביב 1915 אולצו הרוסים לסגת בגליציה, ובמאי השיגו "מעצמות המרכז" פריצת דרך חשובה בשוליים הדרומיים של פולין, כשכבשו את ורשה ב-5 באוגוסט, ואילצו את הרוסים לסגת מפולין כולה.
מהפכת אוקטובר
במרץ 1917 הגיעו לשיאן ההפגנות בפטרוגרד והצאר ניקולאי השני אולץ להתפטר. עם הגעתו של לנין משווייץ לרוסיה (עם תמיכתה ועזרתה של גרמניה) מונתה ממשלה זמנית חלשה, שלמעשה חלקה את כוחה עם הסובייט של פטרוגרד. אף שמצבה של רוסיה בחזית הלך והידרדר, הורתה הממשלה הזמנית להמשיך במלחמה, דבר שהביא לירידה גדולה נוספת בפופולריות שלה. אי שביעות הרצון מהמלחמה שימשה יפה את המפלגה הבולשביקית בהנהגת ולדימיר איליץ' לנין, וחיזקה אותה.
לאחר ניצחון הבולשביקים במהפכה בנובמבר 1917, החלו שיחות עם גרמניה, ובדצמבר הוסכם על שביתת נשק. בתחילה סירבו הבולשביקים להסכים לתנאים הגרמניים הקשים, אולם משחידשה גרמניה את המלחמה וצעדה ללא חת לאורך אוקראינה, הסכימה הממשלה הרוסית החדשה ב-3 במרץ 1918 לחוזה ברסט-ליטובסק, שהוציא את רוסיה מהמלחמה, ואילץ אותה למסור ל"מעצמות המרכז" שטחים נרחבים, כולל פינלנד, הפרובינציות הבלטיות, פולין ואוקראינה.
החזית המזרח תיכונית
המערכה במזרח התיכון, שכונתה גם החזית הדרומית, נערכה בין האימפריה הבריטית והאימפריה הרוסית ממדינות ההסכמה, לבין האימפריה העות'מאנית וכוחות גרמניים ממעצמות המרכז. הלחימה בחזית זו החלה ב-2 באוקטובר 1914, והסתיימה ב-30 באוקטובר 1918. לצד מדינות ההסכמה פעלו כוחות ערביים במסגרת המרד הערבי בלחימה בחצי האי סיני ובארץ ישראל. לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה, הצטרפה גם הרפובליקה הארמנית למערכה. תוצאות המלחמה נקבעו בהסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920. הלחימה בחזית הדרומית התנהלה בשטחים נרחבים יותר מאלה שבשאר החזיתות, ובהם חצי האי סיני, ארץ ישראל, מסופוטמיה, אזור הקווקז וחצי האי גליפולי הנושק למצרי הדרדנלים.
האימפריה העות'מאנית, שהצטרפה למעצמות המרכז באוקטובר 1914, איימה על הקווקז הרוסי, ועל הנתיב הבריטי דרך תעלת סואץ להודו ולמזרח. האימפריה העות'מאנית גם חסמה את הים השחור בפני רוסיה, והים הבלטי נחסם בפניה על ידי גרמניה. בכך הוטל מצור כלכלי יעיל על המסחר הבינלאומי הרוסי שהצטמצם בכ-95%. הנמלים היחידים שדרכם ניתן היה לשלוח סיוע לרוסיה ממדינות ההסכמה היו ארכנגלסק (שקפוא בחורף במשך שישה חודשים) וולדיווסטוק המרוחקת 13,000 ק"מ מקווי החזית.
מסופוטמיה 1914–1918
ב-6 בנובמבר 1914 התקיפו הבריטים את הצבא העות'מאני באזור שאט אל ערב, ובתוך שבועיים השתלטו גם על בצרה, תוך ניצול הנוכחות הדלילה של הכוחות העות'מאנים באזור בגדאד. באפריל 1915 החלו הבריטים להתקדם צפונה, ובנובמבר התחולל קרב בסמוך לקטסיפון, כ-40 ק"מ מדרום לבגדאד, שהסתיים ללא הכרעה. הצבא הבריטי השתלט על העיר כּוּת, כ-170 ק"מ מדרום לבגדאד. ב-3 בדצמבר 1915 הטילו העות'מאנים מצור על כות. ב-29 באפריל 1916 נכנעו הבריטים ללא תנאי. 23,000 חיילים בריטים והודים נהרגו או נפצעו בכות, ו-8,000 החיילים ששרדו את המצור נלקחו בשבי, אך רובם מתו או נרצחו לאחר מכן. תוצאות הקרב בכות היוו מכה קשה לצבא הבריטי.
ההתקפה הבריטית על מסופוטמיה חודשה ב-13 בדצמבר 1916 לאורך שתי גדות החידקל. ב-11 במרץ 1917 נכבשה בגדאד בידי הבריטים, שהתקבלו בה כמשחררים. ב-30 באוקטובר 1918 נכנע הצבא השישי הטורקי, וב-14 בנובמבר 1918 הסתיימה המלחמה בזירה בכיבושה המלא של מסופוטמיה בידי הבריטים.
ארץ ישראל וחצי האי סיני: 1915–1918
המערכה על ארץ ישראל וחצי האי סיני החלה כקרב על השליטה בתעלת סואץ. במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה הודו "היהלום שבכתר" של האימפריה הבריטית. העות'מאנים רצו לפגוע בממלכה המאוחדת על ידי חסימת הדרך להודו שעברה בתעלת סואץ.
עד 1917 מנע חיל המשלוח הבריטי במצרים מהטורקים להשיג את מטרתם בגזרת התעלה, והשיט בתעלת סואץ נמשך כסדרו. משנוכחו הבריטים באוזלת ידם של הטורקים, הם הרחיבו את שאיפותיהם עד כדי כיבוש כל שדות הנפט הערביים בחצי האי ערב, וזכו לתמיכתם של מנהיגי השבטים הערביים באזור בתוכנית חלוקת אדמות מוסכמת בין צרפת ובריטניה, שגובשה והוסכמה בהסכם סייקס–פיקו. בתמורה, הבטיחו הבריטים למנהיגי השבטים הערביים המקומיים לשקול באופן חיובי את שאיפותיהם הלאומיות במכתבי חוסיין-מקמהון.
החל מינואר 1917 עברו הבריטים ממגננה להתקפה, חצו את התעלה, והחל המהלך לדחיקת הטורקים מחצי האי סיני ומארץ ישראל, שנחל הצלחה יתרה החל ממינויו של הגנרל אדמונד אלנבי למפקד חיל המשלוח המצרי ב-28 ביוני 1917. עד חג החנוכה באותה שנה, הגיע חיל המשלוח לשערי ירושלים, אולם התנופה נעצרה לאחר מכן על קו שתי העוג'ות. המתקפה הגדולה הבאה הייתה בספטמבר 1918, ובעקבותיה נכבשו שאר חלקי ארץ ישראל, וכן לבנון ומערב סוריה של היום. חזית ארץ ישראל, ובעיקר קרב עזה, הייתה החזית היחידה מחוץ לחזית המערבית באירופה שבה נעשה שימוש בטנקים במהלך במלחמת העולם הראשונה.
מעורבות איטלקית
מאז 1882 הייתה איטליה בעלת ברית לקיסרות הגרמנית ולאימפריה האוסטרו-הונגרית, אך היא שאפה לספח שטחים אוסטריים בדרום טירול, באיסטריה ובדלמטיה, והגיעה להבנה סודית עם צרפת, שביטלה למעשה את התחייבויותיה לבעלות בריתה. בתחילת המלחמה נותרה איטליה מחוץ למערכה, אך במאי 1915 הצטרפה למדינות ההסכמה והכריזה מלחמה על אוסטריה.
עד סתיו 1917 היה עיקר הכוח האוסטרו-הונגרי מופנה לחזית המזרח, ולאיטלקים היה יתרון מספרי בחזית צפון איטליה. למרות זאת, כל התקפותיהם על מערכי ההגנה האוסטריים נכשלו, והחזית נותרה סטטית עקב תנאי השטח ההרריים והאמצעים הטכנולוגיים המוגבלים של התקופה שהקשו על קרב התקפה. עם השיפור במצבן של מעצמות המרכז בחזית המזרחית השתנה המצב. האוסטרים החלו לפעול בכוחות מתוגברים ובסיוע גרמני, והנחילו לאיטלקים מפלות. בקרב קפורטו באוקטובר 1917 זכו האוסטרים והגרמנים לניצחון גדול, שכתוצאה ממנו נסוגו האיטלקים כ-100 ק"מ, אך הצליחו להתארגן מחדש ולבלום מתקפות נוספות בהמשך 1918. בסתיו 1918 התהפכה שוב הכף, ואיטליה, בסיוע מדינות ההסכמה, נחלה ניצחון מכריע בהנהגת הרמטכ"ל ארמנדו דיאז בקרב ויטוריו ונטו באוקטובר 1918. זמן קצר לאחר הקרב יצאה אוסטריה-הונגריה מהמערכה.
חזית הבלקן
הסרבים הצליחו לבלום שלוש פלישות אוסטריות באוגוסט-דצמבר 1914, אם כי סבלו אבדות רבות ואיבדו שליש משטחם. באוקטובר 1915 נכנסה בולגריה למערכה לצד מעצמות המרכז, בתקווה לרווחים טריטוריאליים. סרביה המותקפת מכל עבריה נכבשה, אך הצבא הסרבי נסוג בצורה מסודרת והתארגן באזור מקדוניה שבצפון-מזרח יוון, שעליו השתלט כוח צרפתי-איטלקי-בריטי. באזור מקדוניה התבסס קו חזית בין הצבא הסרבי, כוחות המשלוח של מדינות ההסכמה ומתנדבים יוונים, מול הצבא הבולגרי וכוחות סיוע גרמנים ואוסטרו-הונגרים. חזית זו, המכונה גם חזית סלוניקי, הייתה סטטית לאורך רוב המלחמה, עם הישגים מוגבלים למדינות ההסכמה.
רומניה הצטרפה למדינות ההסכמה באוגוסט 1916, במטרה לספח לשטחה את טרנסילבניה. בחודשים שלאחר מכן ספגה מפלות קשות ואיבדה חלק ניכר משטחה. ב-1917 הצליחה רומניה, בסיוע רוסיה וצרפת, לבלום את המשך התקדמות הגרמנים בשטחה, אך לאחר כניעת רוסיה אבדה תקוותה להתמודד עם צבאות עדיפים בכוחם ובמספרם, והיא נכנעה במאי 1918.
רצח העם הארמני
רצח העם הארמני הוא ניסיון ההכחדה השיטתי והמתוכנן של העם הארמני בזמן המלחמה וגם אחריה (1915–1923), שבוצע על ידי האימפריה העות'מאנית. הוא התאפיין במעשי טבח המוניים, גירוש המוני וצעדות מוות – צעדות בכפייה ותחת איום בנשק, בתנאים שתוכננו ונועדו להביא למותם של המגורשים הארמניים. ההערכה הרווחת היא כי בין מיליון למיליון וחצי ארמנים נספו באירועים אלה. עד היום אין הכרה של ממש בשואת הארמנים, ורק 23 מדינות מכירות בכך באופן רשמי. ישראל מכירה ברצח העם הארמני באופן חלקי.
מערכות במושבות קולוניאליות
מלחמת העולם הראשונה פרצה בשיאו של עידן הקולוניאליזם, אך כיוון שמעצמות המרכז לא החזיקו נחלות קולוניאליות משמעותיות, לא התרחשה לחימה רבה מחוץ לאירופה ולמזרח התיכון. לאוסטרים לא היו כמעט מושבות כלל, והגרמנים, שנכנסו במאוחר למרוץ הקולוניאלי, החזיקו בנחלות קולוניאליות משניות בהשוואה לצרפת ולממלכה המאוחדת, ולא עשו מאמץ גדול להגן עליהן. נחלותיה של גרמניה במזרח הרחוק ובאוקיינוס השקט נפלו בתוך שלושה חודשים מפרוץ המלחמה לידי כוחות של הדומיניונים הבריטיים ניו זילנד ואוסטרליה, ולידי יפן, שהצטרפה למדינות ההסכמה.
במהלך המערכה במזרח אפריקה כבשו כוחות מדינות ההסכמה את מזרח אפריקה הגרמנית (כיום, בקירוב, טנזניה, רואנדה ובורונדי) עד סתיו 1917, אלא שכוחות גרמניים קטנים, יחד עם כמה אלפי ילידים נאמנים בפיקודו של פאול פון לטו-פורבק, המשיכו לנהל מלחמת גרילה עיקשת ומוצלחת עד סוף המלחמה ממש, ואף מעט אחריה, נגד כוחות עדיפים בהרבה. קרבות אלה התפשטו גם לטריטוריות הסמוכות מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), אוגנדה, מוזמביק ורודזיה הצפונית (כיום זמביה).
הודו, המושבה הבריטית העיקרית, נותרה ברובה נאמנה לבריטניה. מאות-אלפי חיילים ועובדים הודים פעלו בשירות האימפריה הבריטית, בעיקר בזירת המזרח התיכון. במקומות מסוימים בהודו ניצלו כוחות לאומיים הודיים את המלחמה לפעולות מרי נגד השלטון הזר הבריטי. הגרמנים עודדו פעולות אלה, אך הצלחתם לא הייתה גדולה.
מרידות לאומיות
כחלק מניסיונות הפגיעה באויב לפני המלחמה ובמהלכה, ניסה כל אחד מהצדדים לעודד מרידות לאומיות בשטחים שנשלטו על ידי אויביו, בעיקר באמצעות תמיכה של גורמים מודיעיניים.
כך למשל עודדה רוסיה את עמי הבלקן, שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, למרוד בה, גרמניה עודדה את האירים להיאבק ולדרוש עצמאות מהממלכה המאוחדת (מאבק שנמשך ונשא פרי בשנות ה-20 של המאה ה-20), הממלכה המאוחדת עודדה את העמים הערביים במזרח התיכון למרוד בשלטון האימפריה העות'מאנית (המרד הערבי) בהבטחה להקמת ממלכה ערבית עצמאית לאחר המלחמה (מכתבי חוסיין-מקמהון), וכוחות ערביים (בראשות המפקד הבריטי לורנס איש ערב) סייעו לממלכה המאוחדת בפלישתה. מרידה בעלת אופי שונה הייתה מרידת מאריץ בדרום אפריקה, שבה מרדו הבורים (דרום אפריקנים דוברי שפת אפריקנס) נגד הצטרפות ארצם למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
זירה ימית
הציים העיקריים שפעלו בזירה הימית היו של הממלכה המאוחדת ושל גרמניה. כל אחת משתי מעצמות אלה ניסתה, בשלב כלשהו של המלחמה, להגיע להכרעת המלחמה בכללותה באמצעות הטלת מצור ימי על יריבתה, מצור שימנע כל אספקה למדינה הנצורה. חרף זאת, התנגשויות ישירות בין הציים היו מעטות.
ב-8 בדצמבר 1914 התנהל קרב איי פוקלנד, שבו טיבע הצי הבריטי את השייטת הגרמנית של האדמירל שפיי. הצי הבריטי הטיל מצור ימי על "מעצמות המרכז", ואבטח הובלת גייסות ואספקה לממלכה המאוחדת. ניסיון גרמני לפרוץ את המצור הביא להתנגשות בין הציים בקרב יוטלנד (1916), שבו הצליחו הגרמנים להטביע 14 ספינות אנגליות במחיר 11 ספינות גרמניות, אך המטרה – פריצת המצור הימי על גרמניה - לא הושגה. היו אי אלו התנגשויות באוקיינוס האטלנטי בין כמה סיירות, אך זה היה נדיר.
בסוף 1916 חיפשה גרמניה דרך להיחלץ מהקיפאון שיצרה מלחמת החפירות בחזית המערבית. הפתרון נמצא בדמות לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, שבה יוטבעו כל ספינות הסוחר שיימצאו בים. הגרמנים האמינו כי הפעלת הצוללות תמנע כל אספקה לאנגליה, ותביא אותה לכניעה. לפיכך עסקו בגרמניה בבניית צי צוללות גדול. היה ברור לגרמנים כי הכרזה על לוחמה שכזו תכניס את ארצות הברית למלחמה נגדם, וחיפשו מראש דרך למנוע מהאמריקנים לשלוח צבא נגדם (על הדרך הדיפלומטית שבה נעשה הדבר, ראו מברק צימרמן).
החלטתה של גרמניה ב-1 בפברואר 1917 להפר את ההגבלות על פעילות צוללות, הייתה בין הגורמים שהביאו את ארצות הברית להיכנס למלחמה לצד הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה ב-6 באפריל 1917.
פעולת הצוללות הגרמניות נגד אוניות סוחר הביאה לטיבוען של מאות אוניות. בשנת 1917 לבדה טובעו אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 7.4 מיליון טון, ובמהלך המלחמה כולה איבדו מדינות ההסכמה ומדינות נייטרליות כ-5,000 ספינות ואוניות סוחר בתפוסה כוללת של 12.5 מיליון טון (לעומת אובדן אוניות סוחר בתפוסה כוללת של 0.26 מיליון טון בלבד למעצמות המרכז). לצי הגרמני אבדו במאבק זה 199 צוללות, כמחצית מכלל 343 הצוללות שלו, ובשנת 1918 חזרה למדינות ההסכמה היכולת להעביר, כמעט ללא אבדות, אספקה מארצות הברית לממלכה המאוחדת.
הגלגל מתהפך
ב-1917 נכנסה ארצות הברית למלחמה לצד "מדינות ההסכמה". עם תבוסתה של רוסיה בחזית המזרחית, יכלה גרמניה לשלוח חיילים רבים לחזית המערבית. שליחתן של תגבורות גרמניות מחד וחיילים אמריקנים רעננים מאידך לחזית המערבית, קבעה חזית זו כמקום שבו תושג ההכרעה הסופית במלחמה.
הצטרפות ארצות הברית
החל מראשית 1917 התעלמה גרמניה מההגבלות על לחימת צוללות שהוטלו בעקבות הטבעת אוניית הנוסעים הבריטית "לוסיטניה" ב-1915 (בין ההרוגים היו גם 128 נוסעים אמריקניים), והחלה לתקוף שוב אוניות ללא הבחנה. מדיניות זו, ביחד עם חשיפתו של מברק צימרמן שבו הציעה גרמניה למקסיקו לעזור לה להחזיר לשליטתה את שטחי קליפורניה, נבדה, יוטה ואריזונה שנכבשו ממנה על ידי ארצות הברית 70 שנה קודם לכן במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הובילו לניתוק היחסים בין ארצות הברית למעצמות המרכז. נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ביקש מהקונגרס להכריז מלחמה, וזה נענה לו ברוב גדול ב-6 באפריל 1917.
הצי האמריקני שלח קבוצת אוניות קרב לסקפה פלו כדי להצטרף לצי הבריטי, וכן מספר משחתות לקווינסטאון שבאירלנד, לעזרה באבטחת שיירות ימיות. עם זאת, עבר זמן מה עד שארצות הברית שלחה כוחות משמעותיים לחזית המערבית ולאיטליה.
הצרפתים והבריטים התעקשו שארצות הברית תשלח מספר גדול ככל האפשר של רגלים לתגבור הקווים. הכוחות האמריקנים סבלו לכל אורך לחימתם ממחסור בארטילריה משלהם, במטוסים וביחידות הנדסה. למרות זאת, סירב הגנרל ג'ון פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני, לפצל יחידות אמריקניות ולהשתמש בהן כתגבורות ליחידות בריטיות וצרפתיות, כפי שהציעו "מדינות ההסכמה".
המתקפה הגרמנית ב-1918
הנסיגה הרוסית והתבוסה המחפירה של האיטלקים בקפורטו, אפשרו לגרמנים לשלוח יחידות למערב. ארבע מתקפות גרמניות מוצלחות באו לאחר מכן, והמתקפה של 27 במאי 1918 הניבה הישגים גרמניים שהביאום עד טווח תותחים מפריז.
ב-21 במרץ 1918 פתחה גרמניה במתקפה גדולה, "מבצע מיכאל" (Operation Michael), נגד כוחות בריטניה ובעלות בריתה. הצבא הגרמני פיתח טקטיקות חדשות שכללו חיילי סער (Stormtroopers), שהיו חיילי רגלים שאומנו ב"טקטיקת הוטייה" (על שם אוסקר פון הוטייה – Hutier) לפלישה ולכיבוש חפירות.
"מדינות ההסכמה" הגיבו במינויו של הפילדמרשל הצרפתי פרדיננד פוש לתיאום כל פעילותן בצרפת, ולאחר מכן כגנרליסימו של צבאות ההסכמה בכל מקום.
המתקפה הגרמנית התקדמה כדי 60 ק"מ ולחצה על הקווים הבריטיים עד כדי כך, שמפקד חיל המשלוח הבריטי (BEF), פילדמרשל סיר דאגלס הייג, הוציא פקודה כוללת ב-11 באפריל שאמרה "עם גבנו לקיר, ואמונה בצדקת מטרתנו, על כל אחד מאיתנו ללחום עד מוות". אלא שעד אז כבר הידלדל כוחה של המתקפה הגרמנית בשל בעיות לוגיסטיות, והתקפות נגד של קנדים וכוחות ANZAC (יחידות צבא אוסטרליות וניו זילנדיות) דחפו את גרמניה שוב לאחור.
ניצחון מדינות ההסכמה
חיל המשלוח האמריקני בפיקודו של גנרל ג'ון פרשינג הגיע לקווי החזית בכוחות משמעותיים באפריל 1918. בקרב ביערות בליאו, מ־1 עד 30 ביוני, עזרה הדיוויזיה האמריקנית ה-2, שכללה גיסות נחתים, לחסל את המתקפה הגרמנית שאיימה על פריז.
ב־18 ביולי, בקרב על שאטו-ת'יירי, החלו כוחות הצרפתים והאמריקנים במתקפה.
הצבא הבריטי, שנעזר בכוחות גדולים של טנקים, תקף באמיין ב־8 באוגוסט 1918 בהפתעה, ויצר בלבול גדול אצל הגרמנים. המפקד העליון הגרמני, גנרל אריך לודנדורף, אמר שהיה זה "היום האפל ביותר של צבא גרמניה".
ב־26 בספטמבר 1918 פתחו האמריקאים במתקפת מז-ארגון, שנמשכה עד סוף המלחמה. עמדת תצפית גרמנית חשובה על גבעה 305 במונטפקון ד'ארגון נתפסה ב־27 בספטמבר. קרוב ל-18,000 אמריקאים נהרגו במהלך המתקפה, שהייתה המתקפה הראשונה של צבא ארצות הברית כצבא עצמאי במלחמה זו. המכה המרכזית שהנחית גנרל פרשינג התרחשה בנהר ריין.
ב־24 באוקטובר 1918 החל הצבא האיטלקי, יחד עם עזרה אמריקנית זעומה, בקרב ויטוריו ונטו נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית, שנמשך עד 3 בנובמבר. ביום זה כמעט וחוסלו הצבאות האוסטריים ככוח יעיל.
סיום המלחמה
מלחמת העולם הראשונה לא הוכרעה על ידי כיבושן הטריטוריאלי של מעצמות המרכז, אלא כאשר תש כוחן ואפסה תקוותן לנצח. מלבד בחזית הטורקית, ובמידה פחותה בחזית הבלקן, לא היו למעצמות ההסכמה פריצות דרך גדולות. כשנכנעה גרמניה עדיין היה צבא גרמני על אדמת צרפת, אך הגרמנים איבדו את תקוותם לנצח לנוכח זרימת הכוחות האמריקניים הרעננים למערכה. מנגד, הם קיוו שמשא ומתן לשלום עם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון יבטיח לגרמניה תנאי שלום טובים יותר משתוכל לקבל מממשלות צרפת והממלכה המאוחדת.
בולגריה הייתה הראשונה ממעצמות המרכז שחתמה על שביתת נשק ב-29 בספטמבר 1918, ואחריה האימפריה העות'מאנית ב-30 באוקטובר. גרמניה החלה במגעים עם ארצות הברית על הפסקת אש ב-4 באוקטובר, וב-3 בנובמבר שלחה אוסטרו-הונגריה בקשה להפסקת אש למפקד האיטלקי, כדי לדון בתנאי שלום. התנאים, שנדונו בטלגרף עם רשויות "מדינות ההסכמה" בפריז, נשלחו למפקד האוסטרי והתקבלו. ההסכם, שנקרא "הסכם שביתת הנשק של וילה ג'וסטי", נחתם בווילה ג'וסטי ב-3 בנובמבר. הפסקת האש עם אוסטריה נכנסה לתוקף 24 שעות לאחר החתימה, ב-4 בנובמבר בשעה 15:00. אוסטריה והונגריה חתמו בנפרד, דבר שהוביל להפלת בית המלוכה ההבסבורגי.
כאשר ציווה וילהלם השני על חיילי הצי הגרמני לצאת למתקפה נגד ציי "מדינות ההסכמה", התמרדו המלחים בבסיסם שבווילהלמסהאפן ב-29 באוקטובר. ב-9 בנובמבר הוקמה רפובליקת ויימאר בגרמניה, וכך בא הקץ לקיסרות הגרמנית. ב-11 בנובמבר 1918 חתמו נציגי גרמניה על הסכם שביתת נשק בקרון רכבת ביער קומפיין, סמוך לקומפיין, צפונית-מזרחית לפריז שבצרפת. את מדינות ההסכמה ייצג במשא ומתן הפילדמרשל פוש. מעשי האיבה פסקו רשמית באותו יום בשעה 11:00 בבוקר (דבר שהופך את מועד יום שביתת הנשק לסמלי, 11/11 שעה 11:00). באותה שעה צלצלו פעמוני כנסיות רבות באירופה כדי לציין את סיום המלחמה. אף שתנאי ההסכם הנוקשים התקבלו בציבור הגרמני כנקמניים ובלתי-הוגנים, לא היה בכוחה של גרמניה המותשת לחדש את המלחמה. בצד הצרפתי, לעומת זאת, תואר ההסכם דווקא כפייסני מדי. הפסקת האש, שנקבעה תחילה לזמן מוגבל של 30 יום, הוארכה מספר פעמים. בינואר 1919 התכנסה ועידת השלום בפריז שנועדה לגבש את הסכמי השלום הסופיים. חוזה ורסאי עם גרמניה נחתם ב-28 ביוני 1919, ועד אוגוסט 1920 נחתמו חוזי שלום עם אוסטריה, הונגריה, בולגריה וטורקיה.
מניין האבדות
מניין האבדות היה כבד. מעולם עד אז לא גבתה מלחמה אחת מחיר כה גדול בחיי אדם. במלחמה נהרגו למעלה מ-16 מיליון בני-אדם, וכ-20 מיליון הפכו נכים לשארית חייהם.
מניין החיילים שנהרגו במדינות מרכזיות:
תוצאות
תוצאות מלחמת העולם הראשונה שינו את הסדר המדיני בעולם. אימפריות גדולות ורבות שנים, העות'מאנית והאוסטרו-הונגרית, נעלמו מהמפה, הקיסרות הגרמנית התפרקה ופינתה את מקומה לרפובליקה דמוקרטית לאחר מסירת שטחים לצרפת, פולין וצ'כיה. ובמקומן קמו מדינות חדשות תחת דגל הלאומיות שלפיו לכל עם יש זכות להגדרה עצמית אוטונומית. תבוסת העות'מאנים במלחמה, תוך איבוד שטחיה הגדולים למדינות ההסכמה, הובילו ליצירתה של מדינת טורקיה החדשה, לאחר מלחמה לעצמאותה, ולהקמת מדינות חדשות בחבל הבלקן ובמזרח התיכון. האימפריה הבריטית וצרפת ירדו מכוחן, ותוך כמה עשרות שנים הידרדרו למעמד של מעצמות מדרגה שנייה, לאחר שסבלו מאבדות כבדות בחיי אדם ומנסיגה כלכלית קשה. בעקבות המלחמה החל מרכז הכובד של הכלכלה העולמית לעבור בהדרגה מאירופה לארצות הברית של אמריקה, שאף על פי שנגררה למלחמה בחוסר רצון מצד רוב אזרחיה ומנהיגיה, יצאה ממנה כמנצחת הגדולה, כמעצמת על כלכלית וצבאית, וכמנהיגה מובילה של העולם המערבי.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הוקם "חבר הלאומים", ארגון בינלאומי שמטרתו הייתה שמירת הסדר והשלום בעולם, ושימש גרעין רעיוני להקמת ארגון האומות המאוחדות עשרות שנים אחר כך. חולשתו היחסית של חבר הלאומים, יחד עם חוזה ורסאי, שהשפיל את הגרמנים, תבע מהם תשלום פיצויים כבדים שהיו מהגורמים שהביאו להתמוטטותם הכלכלית, והטיל מגבלות קשות על צבא גרמניה, כל אלה טמנו את זרעי הפורענות שהתפרצה כעבור 21 שנים בלבד במלחמת העולם השנייה.
כלי נשק
אף שמלחמת העולם הראשונה הביאה לפיתוח חילות אוויר, טנקים וטקטיקות חדשות (כמו מסך ארטילרי זוחל), מרבית הלוחמה נעשתה מתוך חפירות, שם נהרגו אלפים למען כל פיסת אדמה שנכבשה. במלחמה זו נעשה שימוש מאסיבי יומיומי בנשק כימי ובהפצצות אוויריות, שנאסרו בועידות האג ב-1907.
כלי נשק חדשים
כלי נשק שהופעלו לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה היו: כל אלו הצליחו לתרום לפאניקה נוספת במחנות האויב, אך לא הביאו פריצה משמעותית במלחמה.
מטוסים
תעופה בשירות הצבא השיגה התקדמות גדולה, מפיתוחן של מכונות ירייה אוויריות על ידי חיל האוויר הגרמני בסתיו 1915, ועד שימוש במפציצים נגד לונדון ביולי 1917.
צוללות
התפתחות משמעותית אף יותר הייתה השימוש שעשתה גרמניה בצוללות שנקראו U-boot (מהמילה הגרמנית "Unterseeboote"). ראו הרחבה בסעיף הזירה הימית לעיל.
היהודים במלחמה
בצבאות המדינות הלוחמות השונות השתתפו כמיליון וחצי יהודים. אומדן ההרוגים מבין החיילים היהודיים נע בין 140,000 ולבין למעלה מ–170,000, מתוכם 100 אלף בשירות הצבא הרוסי. פעמים רבות ניצבו יהודים משני צדי המתרס וירו אלה באלה. רבים מהיהודים באירופה נאסרו או נחשדו בריגול ובשיתוף פעולה עם האויב. המצב היה קשה בייחוד במזרח אירופה, שם היה צריך להביע נאמנות למשטר שהתחלף תכופות, ובמיוחד לאחר המהפכה הקומוניסטית, כשהיה צריך להביע הזדהות עם משטר אנטי דתי באופן כללי. המשטר הקומוניסטי רדף רבנים ואנשי הנהגה יהודית, ועיירות שלמות הוגלו ממקומן. למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה ניכרת על שאלת ארץ ישראל, ואחת מתוצאותיה הייתה הצהרת בלפור, והחלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב-1922.
גורמים אנטישמיים שונים טענו בתחילת המלחמה שהיהודים אשמים בפריצתה, והנרי פורד אף יצא באונייה לאירופה על מנת להצהיר שהמלחמה היא עניין כספי של היהודים, ושיש להפסיק אותה מיד. באוקטובר 1916 הורה שר המלחמה הגרמני, וילד פון הוהנבורן, לערוך בצבא הגרמני "מפקד יהודים". במפקד התברר כי 80% מהחיילים היהודים שירתו בקווי החזית. 12,000 יהודים בצבא הגרמני נהרגו בקרבות. בצבא רוסיה הצארית נפוצו שמועות כי יהודי גליציה סייעו וריגלו לטובת אוסטריה, והדבר הביא למעשי שוד ורצח ביהודים בערים ובעיירות בנתיב נסיגתם.
עד ראשית 1917 עמדה תעלת סואץ במוקד העימות בחזית המזרח התיכון של מלחמת העולם הראשונה. השטח המוכר כיום כ"ארץ ישראל", היה חלק מהאימפריה העות'מאנית. הטורקים עם שותפיהם הגרמנים ביצרו את שטחי ארץ ישראל, בנו מסילות ברזל, ואף פיתחו את העיר באר שבע לצורכי תעמולה לציבור הגרמני הצמא לתמונות ניצחון מן החזית. בה בעת גם כרתו חלק ניכר מיערות הארץ לצורך ייצור אדני רכבת והסקת קטרי פחם.
לאחר מאמצים רבים של זאב ז'בוטינסקי בתמיכת ההנהגה הציונית, הוקמה יחידה יהודית תחת סָמלים יהודיים במסגרת הצבא הבריטי (ראו הרחבה בערך הגדודים העבריים).
עמדת היישוב ורוב הנהגתו נטו לצד הטורקים בתחילת המלחמה, אך ככל שהמלחמה התארכה והתקרבה למושבות וליפו, גברה התעמרות השלטונות הטורקיים באוכלוסייה האזרחית. כשהבריטים החלו לנצח בשדה הקרב, הלכה וגברה תמיכת היישוב בהם. הגדעונים, בהקימם את ניל"י, היו הראשונים לתמוך באופן מעשי בבריטים כבר לאחר כישלון ההתקפה הטורקית על תעלת סואץ באביב 1915. עם תחילת המתקפה של אלנבי בספטמבר 1917, חל מפנה בדעת מרבית היישוב והנהגתו, והם העבירו תמיכתם לבריטים, מי בגלוי ומי בסתר.
חיל המשלוח המצרי של הבריטים לווה במערך תומך לחימה של כוחות הנדסה מיומנים בלוגיסטיקה של אספקת מים, מזון וציוד לחימה, באמצעות הנחת קווי מים לאורך צירי ההתקדמות של הכוחות במדבר סיני, פריסת רשת מסילות ברזל וכבישים, והקמת שדות תעופה ומחנות צבא. רוב מחנות הצבא הגדולים הפכו לימים לערים במדינת ישראל, או למחנות צבא עיקריים של צה"ל. בנוסף, גירשו הבריטים את הטמפלרים הגרמנים מיישוביהם בארץ. הגדודים העבריים השתתפו בכיבוש הארץ, וכן באירועים סמליים במסגרת זו (כמו באירועי כניסת החייל הבריטי הראשון לירושלים, הנפת הדגל הציוני במגדל דוד, וטקס שחרור חברון בי"ט כסלו תרע"ז). עם הכיבוש הבריטי הגיעו גלים גדולים של תושבים מצריים וערבים לארץ לתמיכה במערך הלחימה, ורובם יושבו בשכונות ליד הערים הגדולות. היהודים חגגו את "שחרור הארץ" מהטורקים, והחלו לצפות למימוש הצהרת בלפור.
בעקבות המלחמה הידרדר מצב היהודים ברוב אירופה: בגרמניה החלו האשמות מצד חוגי הימין הקיצוני שהיהודים בגדו בארצם, וברוסיה וגרורותיה הואשמו היהודים בהתנגדות למשטר הבולשביקי. מניחים כי כ-100,000 יהודים נהרגו בפרעות שלאחר המלחמה במסגרת המסע ה"אנטי בולשביקי" באוקראינה, ברוסיה ובפולין. מיד לאחר המלחמה, וברגע שהתאפשר הדבר, נמשכה ההגירה ההמונית של יהודים מכל רחבי אירופה לארצות הברית, שהגיעו בעיקר לעיר ניו יורק.
אנפת אגמי
אנפת אגמי (שם מדעי: Agamia agami) היא מין של אנפה גדולה החיה בביצות אמריקה המרכזית והדרומית והיא המין היחיד בסוגה.
אנפה זו מגיעה לאורך 66-76 ס"מ. היא אנפה צבעונית ורבגונית בעלת צוואר וגחון ערמוניים עם פס לבן באמצע הגרון. הכנפיים ירוקות-כחולות, הבטן אדומה והרגליים קטנות וצהובות-חיוורות. הראש, צידי הצוואר והגב בעלי נוצות תכולות והמקור החום, קצר יחסית אך עדיין חד מאוד.
אנפה זו חיה בטבע בביצות וביערות מוצפים באמריקה הטרופית המרכזית והדרומית. היא מקננת במושבות גדולים על העצים בביצה ומטילה בקנים על העצים 2 ביצים בממוצע. הם מקננים גם עם מגלני שני ומגלנים לבנים ועם חסידות עצים.
זו אנפה שקטה שנמצאת הרבה מזמנה בין השיחים והענפים ביערות ולא משמיעה הרבה רעש אלא אם כן זו משפחה עם אפרוחים. היא מדשדשת בים ושולה דגים קטנים, צפרדעים וחרקים וכן יצורי יבשה קטנים שונים.
היא נדירה יחסית עקב הפגיעה ביער והיא גם לא מאוד בולטת ביער ונמצאת בטבע בסכנה.
תורינגברט, רוזן אסביי
תורינגברט, רוזן אסביי (735–770), היה אציל פרנקי, רוזן וורמס ואזור הריין, ורוזן אסביי, ובנו של רובר הראשון, דוכס נויסטריה. תורינגברט הוא אב קדמון של בית קאפה (כולל בית ולואה ובית בורבון), אשר שלטו בפורטוגל, ספרד, צרפת, לוקסמבורג, פארמה, ברזיל וממלכת שתי הסיציליות.
לתורינגברט ואשתו (שמה לא ידוע) היה ילד אחד:
בשנת 770 מת תורינגברט, ובנו רובר השני ירש את נחלותיו ותאריו. אחד מצאצאיו של תורינגברט היה איג קאפה, מלך צרפת, מייסד שושלת המלוכה הצרפתית אשר שלטה בצרפת ברציפות עד 1848, למעט הפסקה קצרה שנגרמה על ידי המהפכה הצרפתית והאימפריה הצרפתית הראשונה. הקו הצעיר שלט בספרד מאז 1700, והמלך הנוכחי פליפה השישי הם צאצאים ישירים שלו.
ליגת העל הבלארוסית בהוקי קרח
ליגת העל הבלארוסית בהוקי קרח או בכינויה האקסטרה ליגה הבלארוסית (בבלארוסית: Беларуская экстраліга) היא הליגה הבכירה והראשונה בחשיבותה בהוקי קרח בבלארוס.
עיט ספרדי
עיט ספרדי (שם מדעי: Aquila adalberti) הוא מין של עיט ממשפחת הנציים האנדמי לספרד ופורטוגל. במראהו הוא קרוב לעיט השמש ובעבר נחשב לתת-מין שלו.
העיט הספרדי מגיע לאורך 74–85 ס"מ, מוטת כנפיים של 177–220 ס"מ ומשקל של 2.5-4.8 ק"ג. בדומה למרבית העיטים הנקבה כבדה יותר מהזכר. העיט דומה לעיט שמש או לעיט זהוב בנוצותיו החומות-זהובות ובמקורו האפור הבולט. הוא בעל כנפיים רחבות, בהירות מבפנים ובעלות קצוות כהים.
העיט שוכן באזורי ההרים והאדמות החקלאיות של הדהסה (Dehesa) של ספרד ופורטוגל ולעיתים הוא מגיע גם למרוקו, אם כי הוא לא נודד דרך קבע. העיטים פועלים בזוגות ומחפשים מעל הקרקע טרף כמו ארנבונים, מכרסמים שונים כמו עכברים, נברנים וסנאיים, טורפים קטנים ומיני עופות קרקע או יונים. העיט יכול להרוג גם טרף גדול כמו אווז אפור או חסידה לבנה ואף שועל. הוא עט על טרפו ונועץ בו במהירות את טפריו  הגדולים, וכך הורגו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הגיע העיט הספרדי למצב של סכנת הכחדה כאשר נותרו בספרד רק כמה עשרות זוגות. מאמצי שימור אינטנסיביים הביאו לשיקום אוכלוסיית המין, וגם לחזרת אוכלוסיה קטנה בפורטוגל לאחר 20 שנה של הכחדה גמורה. ב-2011 דווח על 324 זוגות, רובם המכריע בספרד ומיעוטם בפורטוגל. כיום מוגדר מצב השימור של עיט זה כפגיע.
גרארדוס מרקטור
גרארדוס מרקטור (בהולנדית: Gerard Mercator; 5 במרץ 1512 – 2 בדצמבר 1594) גאוגרף פלמי שמצא דרך לתיאור של הגלובוס על פני מפה שטוחה - היטל מרקטור. שמו מרקטור (הסוחר) נגזר מעיסוקו בהכנת מפות לסוחרים שהפליגו באוקיינוס. שמו כנראה היה חרארד קרמר (סוחר) והשם מרקטור הוא הגרסה הלטינית לשם קרמר.
גדולת המפות שלו היא בכך שהן שומרות על הזוויות והצורות מהשטח למפה. תכונה זו חשובה לימאים - מודדים את האזימוט מהמוצא אל היעד על גבי המפה, ושטים לאורך אזימוט זה עד ליעד (נתיב זה אינו הקצר ביותר).
מרקטור שירטט מספר רב של מפות, בהן מפת ארץ ישראל ב-1537 ומפת פלנדריה ב-1540. הוא גם אימץ את המילה "אטלס" לשם תיאור אוסף של מפות.
הנצחה
הדום הקרח מרקטור בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
יחידה לטיפול נמרץ
יחידה לטיפול נמרץ (באנגלית: ICU- Intensive Care Unit או CCU- Critical Care Unit) היא יחידה ייעודית בבית חולים המספקת טיפול לחולים במצב קשה הנזקקים לטיפול נמרץ.
ברוב בתי החולים בישראל קיימת יחידה אחת, או יותר, לטיפול נמרץ בתחומים מסוימים של הרפואה. קיומן של היחידות נקבע על פי אופיו של בית החולים והמשאבים המצויים בו. ליחידות לטיפול נמרץ אין שמות אחידים. בין סוגי היחידות לטיפול נמרץ ניתן למצוא:
ציוד ושיטות
בין המכשירים הנפוצים ביחידות לטיפול נמרץ ניתן למצוא:
חולים רבים ביחידות לטיפול נמרץ אינם נמצאים בהכרה, או נמצאים בהכרה חלקית בלבד.
מספר המיטות המוגבל ביחידות לטיפול נמרץ, מעורר לעיתים קרובות דילמות קשות של אתיקה רפואית - בנוגע לברירת החולים אשר ראוי ולא ראוי לאשפזם לטיפול ביחידה זו.
זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו
זיגיסמונד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו (בגרמנית: Sigismund I. von Anhalt-Dessau; 1368 - 19 בינואר 1405), היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט עד 1396, ולאחר מכן היה השליט הראשון של נסיכות אנהלט-דסאו.
ביוגרפיה
זיגיסמונד נולד בשנת 1368, והיה הבן הבכור של יוהאן השני, נסיך אנהלט-צרבסט ואליזבת מהנברג-שלאוזינגן, בתו של יוהאן הראשון, רוזן מהנברג-שלאוזינגן.
בשנת 1382 מת אביו, וזיגיסמונד ירש את נסיכות אנהלט-צרבסט במשותף עם אחיו אלברכט וולדמאר. לאחר מותו של ולדמאר בשנת 1391, זיגיסמונד ואלברכט שלטו בנסיכות לבדם.
ב-19 בינואר 1405 מת זיגיסמונד, ובניו ירשו את נחלותיו במשותף.
משפחתו
בשנת 1386 התחתן יודית מקווירפורט, בתו של גבהארד האחד עשר, רוזן קווירפורט, ממנה היו לו אחד עשר ילדים:
אהרן איתין
אהרן אִיתִין (ראש השנה ה'תרכ"ה, 1864, בריאנסק, האימפריה הרוסית – י' בסיוון ה'תר"ץ, יוני 1930, תל אביב) היה ממייסדי אחוזת בית ובעל בית דפוס ביפו. עם הקמת תל אביב היה בעל הבית הדפוס הראשון בתל אביב.
ביוגרפיה
איתין נולד בראש השנה בשנת תרכ"ה (1864) בעיר בריאנסק, עיר תעשייתית לחרושת כבדה שבמחוז בריאנסק שברוסיה, לסעדיה ומעלה, שנישאו לאחר שסעדיה שירת 12 שנה בצבא הצאר ניקולאי הראשון במסגרת הקנטוניסטים – "החטופים".
כאשר השתחרר אביו מהשירות הצבאי הממושך נהנה מזכויות-יתר מסוימות, בהן הזכות להתיישב מחוץ לתחום המושב. סעדיה, מעלה אשתו וצאצאיהם גרו אפוא בבריאנסק (האב סעדיה איתין היה יליד אוקראינה). אהרן קיבל חינוך יהודי וכללי, ואת הכשרתו במקצוע הדפוס קיבל בבית-דפוס שהיה בבעלותו של גנרל רוסי בדימוס בשם יוּדין. לימים רכש אהרן את בית-הדפוס. הוא נישא לרבקה בת נחום גרבוז מקורסק ונולדו להם שלוש בנות ושני בנים. בעירו בריאנסק היה אהרן איתין עסקן פעיל בענייני הציבור היהודי ומורשה של חובבי ציון.
העלייה לארץ ישראל והקמת בית הדפוס
בשנת ה'תרס"ו (1906) עלה אהרן איתין לארץ ישראל, לאחר שמכר את בית הדפוס שלו בבריאנסק. הוא הביא עמו ארצה ממון רב וכן אותיות דפוס רוסיות ועבריות. ביפו קנה בית דפוס שהיה סגור בהוראת השלטונות העות'מאנים. הוא שיפץ, שכלל והרחיב והביא בית דפוס זה למצב פעיל. עם פתיחת בית-הדפוס של אהרן ביפו חודשו אפשרויות ההדפסה בעיר, לאחר שבית-דפוס קטן שקדם לו, שנוסד בידי א"ח זילברמן בשנת ה'תרמ"ח (1887), נסגר בפקודת השלטונות העות'מאניים. בית הדפוס סיפק את צורכיהם העסקיים של תושבי יפו והסביבה לדברי דפוס ולצורכי משרד, ויצר גם חותמות גומי עם ציוד מיוחד שיובא מגרמניה. גם פקידי השלטון של אז נהנו משירותיו של בית הדפוס. לאהרן איתין היו גם כישורים אמנותיים, שאותם יישם בעיצוב אותיות מסוגננות אשר שימשו לעיטור דברי דפוס.
אחותו של אהרן, פייגה-מנוחה, התגוררה ברוסיה ומצבה הכלכלי שם לא היה שפיר. במטרה לאפשר - לפחות לאחד מבניה - חיים טובים יותר, העלה אהרן ארצה בשנת 1907, בתמיכתו הכספית, את בנה סעדיה, שיכן אותו בביתו והתייחס אליו כאל אחד מבניו. סעדיה הפך לשותפו של איתין בבית הדפוס, אשר קיבל כעבור מספר שנים את השם "דפוס איתין את שושני". הדרך בה היה סעדיה שושני לשותפו של אהרון איתין יצרה נתק מוחלט בין שתי המשפחות - איתין וסעדיה שושני. על פי משפחת איתין, שושני הפך לשותף בדרך לא נאותה תוך ניצול מצבו של אהרון עם חזרתו מגלות מצרים. בשנת 1912 העלה אהרון איתין את אמו מעלה ואחותו פייגה-מנוחה רוזנרוט עם בני משפחתה. הם התמקמו בנווה צדק. בשנת ה'תרמ"ח (1908) היה אהרן שותפו של עקיבא אריה ויס בייסוד בית החרושת לאומנות עץ "בית אומנות" בבתי פיינגולד שמצפון ליפו, אך ימיו של בית חרושת זה היו קצרים.
בשנת 1915, עם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למעצמות הציר במלחמת העולם הראשונה, גירשו השלטונות העות'מאניים בפקודו של ג'מאל פאשה (הקטן), המפקד הצבאי של החזית המזרחית, כ-750 מתושבי תל אביב ויפו שלא היו נתינים עות'מאנים והִיגלו אותם למצרים (גירוש יפו (1914)); בין המגורשים למצרים היו אהרן ובני משפחתו.
פעולות נוספות
איתין היה ממייסדי בית הכנסת הגדול שברחוב אלנבי בתל אביב, ושימש שם כגבאי. כמו כן היה מפַּרנסיה של גימנסיה הרצליה, חבר הוועד המפקח הראשון שלה ויזם את הקמת חברת המניות שלה. הוא תמך כלכלית בילדים נזקקים אשר ביקשו ללמוד בגימנסיה וביניהם היה גם רפאל קלצ'קין.
איתין היה גם בין 66 המייסדים של שכונת אחוזת בית. בהגרלת המגרשים זכה איתין במגרש ברחוב יהודה הלוי 19, ובנה שם את ביתו הראשון.
איתין נפטר בתל אביב בי' בסיוון ה'תר"ץ (1930), ונקבר בבית הקברות הישן שברחוב טרומפלדור בתל אביב.
צאצאיו
פָניה בתו, פעילה בקרב חובבי הבמה העברית ביפו, נישאה לנחום פפר (בנו של המורה אליעזר פפר שלימד בבית הספר לבנות שבנווה-צדק). פניה ונחום נסעו לצרפת ולמדו שם, היא – הוראה וצרפתית, והוא – הנדסה. עם חזרתם ארצה עבד נחום בגאולת קרקע כמהנדס-מודד בחברת הכשרת היישוב, וברבות הימים היה למהנדס בחברת הנפט העיראקית (IPC) והִרבה לנסוע לעיראק לרגל עבודתו. בשנת 1936, עם חזרתו ארצה במטוס משם, התרסק המטוס ליד עפולה ונחום נפצע ונפטר.
סעדיה בנו, שנקרא על שם סבו (אביו של אהרן), וכינויו היה 'איסיי', הוכשר כמהנדס חשמל והקים יחד עם פנחס רוטנברג את חברת החשמל, שבה היה המהנדס הראשי מיומה הראשון ועד ליציאתו לפנסיה. איתין היה מהנדס חשמל ורוטנברג מהנדס סכרים. איסיי איתין נישא לרבקה חנוך, בתם של מלכה ואברהם-גרשון חנוך, ממייסדי תל אביב.
מרים בתו הייתה בקטריולוגית ונמנתה עם צוות המעבדה הראשון של בית החולים הדסה בתל אביב. היא נישאה לדוד לוין, כלכלן, שהיה מבכירי חברת האשלג, וגם פעל רבות להעלאת ניצולי השואה.
נחום, הצעיר בבניו, היה בוגר אקדמיה לאמנות בפריז. הוא היה מחלוצי ענף תעשיית גלופות ההדפסה (צינקוגרפיות) שבתל אביב. היה גם מרוכשי השבועון העולם הזה בשנות החמישים, והמו"ל והעורך האחראי של הדו-שבועון "כלנוע" שיצא בתחילת שנות השלושים (כאשר המנהלה והמערכת מוקמו בבית איתין ברחוב לוינסקי 69 בתל אביב). כמו כן היה מצנט (תומך אמנותי) לציירים ישראליים רבים. נחום מעולם לא נישא.
אנפת לבה
אנפת לבה או אנפת גלאפגוס (שם מדעי: Butorides sundevalli) היא מין אנפה כחולה קטנה וייחודית לאיי גלאפגוס ולאיים אחרים באזור.
מאפיינים
אנפה זו היא כחולה-אפורה מה שעוזר לה להסתוות עם צבעי הלבה (ומכאן שמם) הקשה שפזורים ברחבי האיים כשהכנפיים ירוקות כהות. על החזה פס של נוצות כסופות ועל הראש ישנו כתר קטן. המקור ארוך וחד שבעונת הרבייה צבעו הופך לכחול יחד עם הרגליים הכתומות ששניהם צהובים במהלך רוב השנה. הם נראים כפופים בדרך כלל ואורכם הממוצע מגיע ל-35 ס"מ, מוטת הכנפיים עד 65 ס"מ ומשקלם 195-230 גרם. הם מזכירות מעט אנפת לילה.
האנפות חיות לאורך כל איי גלאפגוס ומעדיפות חופים סלעיים וביצות מנגרובים שם הם מחפשים דגים וסרטנים קטנים אותם הם משפדים עם מקורם החד והם מחפשים גם חרקים שנמשכים לקקטוסים באזורים יבשים יותר. הם מתרבים לאורך כל עונות השנה אך בדרך כלל יעשו זאת רק פעמיים או שלוש בשנה והזכר נשאר עם הנקבה שלו, בניגוד לרוב האנפות, לאורך כל עונת הרבייה. הם יעדיפו לקנן על קקטוסים או על אבני לבה.
כמרבית יצורי האיים, עופות אלה לא פוחדים מאנשים למרות גודלם הקטן.
פרקין-אלמר
פרקין-אלמר הוא תאגיד עולמי, שבסיסו בארצות הברית, הפועל בכ-170 מדינות ומייצר מכשירים אנליטיים, כלי אבחון רפואיים, ציוד הדמיה רפואית וחומרים רפואיים עבור שווקים בתחום הרפואה, חקר מדעי החיים, מזון, איכות סביבה ועוד. החברה, שנוסדה ב-1937, התמחתה בתחילת דרכה במכשור אופטי אולם החל משנות ה-90 התמקדה החברה בתחום הרפואה והביוטכנולוגיה.
יסוד החברה
חברת פרקין-אלמר נוסדה ב-1937 על ידי ריצ'רד סקוט פרקין וצ'ארלס ווסלי אלמר. פרקין למד הנדסה כימית במכון פארט שבניו יורק אולם פרש לאחר שנה והחל להרצות בנושאים שונים. באחת מהרצאותיו, בנושא אסטרונומיה, נכח גם צ'ארלס אלמר שהיה בעל חברה שעסקה בקצרנות וקלדנות בבתי משפט. אלמר שהתלהב מנושא ההרצאה יצר קשר עם המרצה, פרקין, והשניים הקימו, ב-19 באפריל 1937, חברה שיועדה לייצר ציוד אופטי מדויק לתעשיית החלל כשאת ההון הראשוני הזרימו שני המייסדים. החברה פעלה תחילה במנהטן ובהמשך עברה לג'רזי סיטי ואחר כך לקונטיקט שם פעלה עד שנת 2000.
אלמר נפטר ב-1954 ופרקין המשיך לכהן כנשיא החברה והמנכ"ל עד 1961 כשב-1960 הוביל את הנפקת החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק. פרקין נפטר ב-1969.
החוזים הצבאיים
הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הביאה לחתימת חוזים משמעותיים עם החברה לאספקת ציוד אופטי לצבא ארצות הברית (משקפות, ציוד הנחיה לפצצות, ציוד מעקב ועוד.). גם לאחר המלחמה המשיכה פרקין-אלמר למכור ציוד אופטי צבאי כשבין השאר ייצרה עדשות למצלמות ביון בהן נעשה שימוש במטוסי ביון מגביהי טוס.
תעשיית החלל
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה פרקין-אלמר לייצר ציוד עבור פרויקטים אזרחיים בתחום החלל כשבין השאר הייתה מעורבת בהקמת טלסקופים, באבזור תחנת החלל סקיילאב ובתוכנית אפולו.
ב-1979 חתמה החברה חוזה עם נאס"א לבניית המראה הראשית של טלסקופ החלל האבל. עבודת הכנת המראה וליטושה נמשכו עד 1981 אולם הטלסקופ שוגר רק ב-1990 ולאחר הצבתו בחלל התברר שקיים במראה עיוות שדרש שיגור משלחת לחלל לתיקון המצב. תקלה זו הביאה לתביעת ענק מצד נאס"א ופרקין-אלמר נאלצה לשלם פיצויים.
תעשיית המוליכים למחצה
בשלהי שנות ה-60 נכנסה החברה גם לתחום ייצור השבבים והמוצר האופטי שפותח במעבדות החברה שיפר משמעותית את איכות השבבים שירדו מפסי הייצור. מוצר זה, שנקרא מיקרליין, הביא לשליטה מלאה של פרקין-אלמר בתחום בקרת האיכות בתעשיית השבבים למספר שנים. בשנות ה-80 נדחקה החברה מחוץ לתחום בגלל חוסר השקעה בפיתוח מוצרים מתקדמים יותר והגעה לשוק של מוצרים חדשים של חברות אחרות ובסופו של דבר נמכרה חטיבת המוליכים למחצה.
מעבדות
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 חברה פרקין-אלמר לחברת סטוס ויצרה את מכשירי המעבדה הראשונים של התגובת שרשרת של פולימראז (PCR). במקביל הרחיבה את סל המוצרים שהוצעו למעבדות בעולם גרך השלוחות של החברה בגרמניה ובאנגליה. בהמשך אותו עשור נמגרו הזכויות על ה-PCR לחברת הופמן לה רוש.
מחשבים
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החליטה החברה להרחיב את עסקיה בתחום המחשבים ולשם כך רכשה את חברת המחשבים אינטרדאטה. החברה המאוחדת יצרה מחשבי 32 ביט שדמו לIBM 370 ופעלו על מערכת הפעלה UNIX שגרסה שלה פותחה במיוחד עבור החברה. ב-1985 פוצלה חטיבת המחשבים מחברת פרקין-אלמר ופעלה תחת השם Concurrent Computer Corporation עד סגירתה ב-2017.
האיחוד עם EG&G
בשנות ה-90 נקבע באסטרטגיה של החברה שיש להתמקד בתחום חקר החיים, הרפואה והביוטכנולוגיה. במסגרת אסטרטגיה זו נרכשו ומוזגו חברות שעסקו בתחום כמו "אפלייד ביוסיסטמז" (נרכשה ב-1992) ו"PerSeptive Biosystems" (מוזגה ב-1997) ובמקביל נמכרו חטיבות שעסקו במכשור הנדסי.
ב-1999 נרכשה חטיבת המכשור האנליטי של פרקין-אלמר על ידי חברת EG&G שרכשה גם את הזכויות על שם החברה. האסטרטגיה של התאגיד החדש הכתיבה המשך חיזוק החטיבות שעסקו בחקר החיים ובמיוחד התמקדות בתחום הביוטכנולוגיה ופיתוח מכשירים שסייעו בפרויקט גנום האדם. בין השאר נרכשו בתקופה זו החברות "Spectral Genomics", "Improvision" , "Evotec" ועוד).
כחלק מההתמקדות בתחום הרפואה חיזקה החברה גם את חטיבת המעבדות הרפואיות שלה על ידי רכישת חברות שעסקו בתחום כמו "NTD Labs" (שעסקה בבדיקות בתקופת ההריון), ".ViaCell, Inc" (שעסקה בדם טבורי), "Packard Bioscience Inc" (שעסקה ברובוטיקה במעבדות והייתה חיונית גם עבור פרויקט מיפוי הגנום האנושי) ו"Pediatrix Screening" (שעסקה באבחון מחלות מטבוליות אצל ילודים).
תהליך רכישת החברות נמשך גם במהלך המאה ה-21 כשפרקין-אלמר רכשה כ-15 חברות ברחבי הגלובוס שמתמחות בתחום הרפואה והביוטכנולוגיה.
ז'ירונדן דה בורדו
מועדון הכדורגל ז'ירונדן דה בורדו (בצרפתית: Football Club des Girondins de Bordeaux), ובקיצור ז'ירונדן דה בורדו (בצרפתית: FC Girondins de Bordeaux), הידוע גם פשוט בתור בורדו (בצרפתית: Bordeaux), הוא מועדון כדורגל צרפתי שנוסד בשנת 1881. קבוצת הכדורגל של המועדון משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון בורדו-אטלנטיק. הקבוצה משחקת בליגת המשנה הצרפתית.
ההישג הגדול ביותר של הקבוצה היה ההשתתפות בגמר גביע אופ"א ב-1996. בדרכה לגמר גברה בורדו על קבוצות כגון ריאל בטיס, מילאן וסלביה פראג. בגמר הפסידה הקבוצה לבאיירן מינכן, ובכך נמנע ממנה התואר האירופי הראשון שלה.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1881 וב-1937 הפך למקצועי. ב-1941 זכתה לראשונה בגביע הצרפתי. בעונת 1949/50 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הראשונה שלה, כשנה בלבד לאחר שעלתה מליגת המשנה. באותה תקופה כונתה חוליית ההגנה של בורדו "המבצר הבלתי חדיר".
ההצלחה מיעטה לבוא בעשורים הבאים עד שנות ה-80. בעשור זה זכתה בורדו בשלוש אליפויות ובשני גביעים והעפילה במשך מספר שנים רצופות למפעלים אירופיים. אולם, חלה ירידה בכושר של הקבוצה לקראת סוף העשור ובתחילת שנות ה-90 הורדה הקבוצה לליגת המשנה מסיבות כלכליות. הקבוצה הצליחה לחזור לליגת העל בתוך זמן קצר, וב-1996 הגיעה להישג השיא שלה - גמר גביע אופ"א. בשנת 1999 היא זכתה באליפות החמישית שלה. האליפות הבאה הגיעה עשר שנים לאחר מכן, ב-2009, תוך שהיא עוצרת רצף שבע אליפויות של אולימפיק ליון. בעונת 2009/10 בורדו הגיעה לרבע גמר ליגת האלופות, שם התמודדה מול אולימפיק ליון והודחה. בעונת 2012/13 זכתה בורדו בגביע הצרפתי ה-4 בתולדותיה לאחר שניצחה את אביאן בגמר 2–3.
ב-23 במאי 2015 חנכה הקבוצה את אצטדיונה החדשה, אצטדיון בורדו-אטלנטיק המונה 42,115 מקומות ישיבה.
בנובמבר 2018 נרכשה על ידי איש העסקים האמריקאי ממוצא צרפתי, ז'וזף דרגוס, מייסד חברת General American Capital Partners.
ב-22 ביוני 2021, בורדו הודיעה כי ז'רארד לופז רכש את המועדון.
בסיום עונת 2021/2022 ירדה הקבוצה לליגה השנייה לראשונה מאז 1990/1991. זמן קצר לאחר מכן, ביולי 2022, הורדה הקבוצה לליגה השלישית עקב בעיות כספיות.
סגל הקבוצה
(בהשאלה ממאלמה) (בהשאלה משחטאר דונצק)
(בהשאלה ממילאן)
(בהשאלה מוולפסבורג)
הפיגוע באיסטנבול (2022)
הפיגוע באיסטנבול התרחש ב-13 בנובמבר 2022 באיסטנבול שבטורקיה, כאשר מחבלת הפעילה מטען נפץ בשדרות איסתיקלאל שבחלקה הצפון-מערבי של העיר. בפיגוע נהרגו שישה בני אדם, ונפצעו לפחות 81.
על אף שהרשויות בטורקיה הודיעו כי בדלנים כורדים אחראים למתקפה, ובכך האשימו בעקיפין את ארגון ה-PKK, אף ארגון לא לקח אחריות על כך. עם זאת, ה-PKK, כמו גם הכוחות הדמוקרטיים הסורים (SDF, המחתרת הכורדית בסוריה) הכחישו כל קשר לפיגוע. הארגונים הכורדים אף טענו כי הם חושדים בכך שטורקיה השתמשה במתקפה כתירוץ לפלישה לצפון סוריה, לאחר מספר חודשים בהם איים בפלישה כזו נשיא טורקיה, ארדואן. ב-20 בנובמבר 2022, פתחה טורקיה פתחה במבצע ציפורני החרב כנגד הכורדים בעיראק ובסוריה.
הפיגוע
סמוך לשעה 16:20 (שעון טורקיה) התפוצץ מטען חבלה באזור הומה אדם בשדרות איסתיקלאל שבאיסטנבול, טורקיה. בפיגוע נהרגו שישה בני אדם ונפצעו לפחות 81.
בטורקיה הוטל צו איסור פרסום לגבי פרטי הפיגוע.
לאחר הפיגוע
שורת מדינות הוציאו הודעות תנחומים לאחר הפיגוע.
המחבלת נעצרה בביתה יום לאחר הפיגוע.
שר הפנים הטורקי, סולימאן סוילו, אמר מצדו כי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) ויחידות ההגנה של העם הכורדי (YPG) הפעילות בצפון סוריה אחראיות לפיגוע. "אנו מאמינים שהפקודה לתקיפה הגיעה מכובאני", הוא אמר.
בהמשך טורקיה פתחה במבצע ציפורני החרב במעוזי הכורדים בצפון סוריה ובצפון עיראק.
טרנספוביה
טרנספוביה היא מגוון של עמדות ורגשות שליליים כלפי אנשים טרנסג'נדרים (ובתוכם גם ג'נדרקווירים) וטרנסקסואלים בזהותם המגדרית. חוקרים מתארים טרנספוביה כרתיעה רגשית, פחד, כעס או אי-נוחות המופנים כלפי מי שאינם תואמים את הציפיות המגדריות המקובלות בחברה. יש הטוענים כי טרנספוביה דומה להומופוביה, לגזענות ולסקסיזם. אנשים טרנסג'נדרים מופלים ומושתקים, לעיתים, גם בתוך הקהילה הלהט"בית.
טרנספוביה מבוססת על גישה של "סיס-סקסיזם", כשהמילה "סיסג'נדר" משמשת כדי לאפיין אדם שזהותו המגדרית תואמת את המגדר שיוחס לו בעת לידתו. "סיס-סקסיזם" הוא הרעיון כי על המגדר להיקבע רק באמצעות ההתאמה למין בעת הלידה, וכי חריגה מכך מהווה הפרעה נפשית או סטייה. מקובל גם להתייחס לשנאה כלפי נשים טרסג'נדריות בשם "טרנסמיזוגניה" (הלחם של טרנספוביה ומיזוגיניה).
אטימולוגיה ושימוש
המילה טרנספוביה היא הרכב של התחילית הנאו-קלאסית "טרנס" (בלטינית: "ממול, בצד הרחוק, מעבר") המתייחסת לטרנסג'נדרים, והמילה "פוביה" (מיוונית: φόβος, phóbos, "פחד"). כמו במושג "קסנופוביה", המילה פוביה אינה משמשת כאן במשמעות של הפרעת חרדה כפי שזאת מוגדרת בפסיכולוגיה הקלינית, אלא מתייחסת לסלידה או שנאת האחר כפי שזו באה לידי ביטוי בחברה. יחד עם לסבופוביה, ביפוביה והומופוביה, טרנספוביה שייכת למשפחת המונחים המתארים חוסר סובלנות, אפליה ופוגענות מכוונים כלפי פרטים הלהט"בים.
טרנספוביה שונה בתכלית מהומופוביה בכך שהיא פחד מאלו שאינם תואמים לתפקידי המגדר המצופים מאדם וזהותו המגדרית (תחושת שייכות פנימית לקבוצה מגדרית, בין אם זכרית, נקבית או משהו פחות מוגדר), ולא נטייה מינית.
גילויים
לטרנספוביה יש גילויים עקיפים וישירים. טרנספוביה עקיפה מתבטאת בשימוש בשמם הקודם ומיסג'נדרינג - התייחסות בלשון שאינה מתאימה למגדר בו הם מציגים את עצמם. גילויים של טרנסופביה עקיפה מובילים לדה-לגיטימציה של טרנסג'נדרים. גילויים ישירים של טרנספוביה כוללים אלימות פיזית או מילולית, אפליה ועוד.
מחיקת זהות והדרה
פעמים רבות אנשים בוחרים לפנות ולהתייחס לאנשים טרנסג'נדרים שלא על פי המגדר בו הם מזדהים. פנייה זו יכולה להיות מכוונת להעליב, או מתוך חוסר נכונות, של קבוצות שונות, לקבל את ההבחנה העכשווית שמגדר יכול להיות שונה ממינו של האדם. כך יכול אדם לפנות לאישה טרנסג'נדרית בתואר "אדוני" ולדבר איתה בלשון זכר. לעיתים בוחרים קרובים ומכרים להתעקש ולכנות אדם בשמו הקודם ששימש אותו לפני השינוי המגדרי אותו עבר. אנשים טרנסג'נדרים חווים פעמים רבות את מחיקת זהותם על ידי ממסדים שונים - משרדי ממשלה המסרבים לשנות מסמכיהם ללשון המגדר בו הם מזדהים, רופאים ושוטרים המסרבים להתייחס אליהם על פי זהותם. מחיקת הזהות וההדרה על ידי ממסדים מונעים פעמים רבות מאנשים טרנסג'נדרים את הגישה לשירותים המגיעים לאזרחי מדינה, כגון גישה לשירותי רפואה ומשטרה. דוגמה לכך הוא המקרה של סיסי מקדונלד, אישה טרנסג'נדרית שהורשעה בעבירה ונכלאה במתקן כליאה המיועד לגברים.
פעמים רבות התקשורת והעיתונות בוחרים לסקר עניינים הנוגעים לאנשים טרנסג'נדרים תוך התעלמות מזהותם המגדרית, והתייחסות אליהם במגדר הלא-נכון, ולעיתים אף בלשון "זה" ("It"). דוגמה לנטייה זו היא הסיקור התקשורתי על פרשת תקיפתה של אישה טרנסג'נדרית בדרום תל אביב בראשית שנת 2014, כאשר עיתונים רבים בחרו להתייחס לאישה כאל "טרנסג'נדר" או אף כ"גבר בבגדי אישה".
גם לאחר מותם, לעיתים נקברים הטרנסג'נדרים במגדר שיוחס להם בצעירותם ולא במגדר שבו הזדהו לאורך חייהם. כך לדוגמה גילה גולדשטיין, שהייתה הטרנסג'נדרית הראשונה מחוץ לארון בישראל ולמרות הניתוח להתאמה מגדרית אותו עברה, נקברה כגבר לבקשת משפחתה.
הטרדה ואלימות
על פי האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה, ילדים טרנסג'נדרים נוטים, יותר מאשר ילדים אחרים, לחוות הטרדה ואלימות בבית הספר, במסגרות אומנה, ותוכניות טיפול בנוער, והם מצויים גם בסיכון מוגבר לאלימות במשפחה. לדברי החוקרים, בני נוער טרנסג'נדרים חווים באופן קבוע התגרות ובריונות בבית הספר. כמעט כל בני הנוער הטרנסג'נדרים מדווחים שהוטרדו מילולית או פיזית בבית הספר, במיוחד במהלך שיעורי ספורט, באירועים בית ספריים או בעת שימוש בשירותים. שלושה רבעים מהנחקרים דיווחו על תחושת חוסר ביטחון.
הקהילה הטרנסג'נדרית השחורה
מחקרים מצאו כי הקהילה הטרנסג'נדרית השחורה מתמודדת עם אפליה ברמה גבוהה יותר משאר הקהילה הטרנסג'נדרית, הנובעת משילוב גזענות וטרנספוביה. מחקר מצא כי הקהילה חווה רמה גבוהה יותר של עוני, ניסיונות התאבדות והטרדות, בעוד שההשפעות של מחלת HIV וסירוב לטיפולי בריאות בשל טרנספוביה או גזענות גדולות יותר משאר אוכלוסיית הלהט"ב.
ארגון "צוות המשימה הלאומי של קהילת הלהט"ב" ערך סקר בנושא עבור הבחנת מגמות אלה בקרב הקהילה הטרנסג'נדרית השחורה עם הקהילה הטרנסג'נדרית הכוללת. הסקר מצא כי בקרב המשיבים השחורים 49% דיווחו שניסו להתאבד בעוד ממצאים נוספים היו שקבוצה זו דיווחה כי 26% הם מובטלים ו-34% דיווחו על הכנסה שנתית של פחות מ-10,000 דולר בשנה. 41% מהנשאלים דיווחו על חוסר בית בשלב כלשהו בחייהם, שהם פי 5 משיעור האוכלוסייה הכללית בארצות הברית. כמו כן, הדו"ח גילה כי הקהילה הטרנסג'נדרית השחורה או הקונפורמציה המפורסמת במגדר דיווחו כי 20.23% חיים עם HIV וכי מחצית מהנשאלים שלמדו בבית ספר אשר הביעו את זהותם הטרנסג'נדרית או אי התאמה מגדרית דיווחו על הטרדה מהסביבה. 27% מבני הנוער הטרנסג'נדרים השחורים דיווחו על תקיפה פיזית, 15% הותקפו מינית ו-21% עזבו את בית ספרם עקב מקרי אלו של הטרדה.
טרנספוביה במערכת החינוך
בבתי הספר בארצות הברית, מתבגרים טרנסג'נדרים חווים התעללות ולא מקבלים טיפול ראוי במסגרות החינוכית. לאלימות בבתי הספר יש השלכות שליליות הן על הקורבן והן על כלל אוכלוסיית בית הספר. התעלמות מאלימות כלפי המתבגרים טרנסג'נדרים משדרת מסר של לגיטימציה לאלימות כלפי קבוצות שונות. "בני נוער טרנסג'נדרים מדווחים לעיתים קרובות על פחד וחרדה מפני שימוש בשירותים וחדרי הלבשה בבית הספר, משום שהם חוו הטרדה מצד שני בני גילם ומבוגרים בעת השימוש בהם". למעלה מ -80% מבני הנוער הטרנסג'נדרים מדווחים על חוסר ביטחון בסביבה בית ספרית, 40% דיווחו על התעללות גופנית, ומעל 65% דיווחו כי הם מציקים להם באינטרנט או ברשתות החברתית
טרנספוביה בשוק העבודה
מעסיקים רבים נוטים שלא לשכור אנשים בעלי חזות החורגת מן הנורמה המגדרית. לפיכך אנשים טרנסג'נדרים מוצאים עצמם פעמים רבות מתקשים למצוא עבודה. אלימות ואווירה טרנספובית עשויות להתגלות גם תוך כדי העבודה במקום העבודה, ולעיתים אנשים טרנסג'נדרים אשר רק מתחילים את תהליך השינוי המגדרי שלהם מוצאים עצמם מפוטרים מעבודתם בעקבות זאת. מקומות עבודה המעסיקים אנשים טרנסג'נדרים ומונעים היווצרות אווירה טרנספובית מכונים "טרנספרנדליים".
בשנת 2013 מרינה משל, טרנסג'נדרית אשר עבדה כמתרגלת מתמטיקה בבית ספר דתי לנערות בפתח תקווה, טענה שפוטרה מעבודתה בשל סירובה להסתיר את זהותה המגדרית. תביעה תקדימית שהגישה משל לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב נדחתה ברוב דעות, ונקבע בפסק הדין שהיא פוטרה מסיבות מוצדקות שאינן קשורות לזהות המגדרית שלה. ב-2019 הוקם מרכז סיוע לטרנסג'נדריות להשתלבות בשוק העבודה.
על רקע האפליה בשוק העבודה, כשליש טרנסג'נדריות בישראל מובטלות. סקר משנת 2022 לימד כי כרבע מהמעסיקים אינם מוכנים להעסיק אנשים מהקהילה הטרנסית, וכשליש מהישראלים אינם מעוניינים לעבוד או ללמוד לצד אנשים מהקהילה.