cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוביה מרגלית
שירותו הצבאי
בתום לימודיו בתיכון, התחיל מרגלית את מסלול לימודי העתודה האקדמית. במסגרת העתודה למד בטכניון לתואר בהנדסת מכונות. נכנס לחיל החימוש בתפקיד זוטר של מהנדס מכונות, מהנדס תכנון, בדרגת סמל. את תפקידי הקצונה התחיל כקצין טכני במפקדת קחש"ר, עיקר התמחותו היה בנשק כבד. לאחר מכן מונה לראש ענף נשק, בדרגת סגן-אלוף. מתוקף תפקידו זה היה אחראי על כל תחום הנשק הקל והכבד ועל תחומים נוספים הקשורים בעקיפין לנשק, כמו אמצעֵי כינון ותצפית. בהמשך מונה למפקד יחידת בחינה, שאחראית על בדיקת הציוד שצה"ל רכש לחיל היבשה הן מהתעשייה המקומית, הן מהתעשייה בחוץ לארץ והן מצבאות זרים, ועל הבטחת האיכות. לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לעוזר קחש"ר.
במש"א (מרכז שיקום ואחזקה) פיקד על מפעל שבנה את טנק המרכבה ועסק בשיקום של טנקים אחרים, על מפעלים של מערכות אלקטרואופטיות ושל נשק כבד. עבד בצוות תחת פיקודו של האלוף ישראל טל - טליק, בתכנון ופיתוח טנק המרכבה. בזמנו הגיע מש"א לשיא פריחתו והעסיק שלושת אלפים עובדים, רובם אזרחים. במהלך שירותו כמפקד מש"א פרצה מלחמת לבנון הראשונה. המפעל, לפחות בחלקו, נשאר לעבוד בשבת בהיתר. ב-1983 מונה לקצין חימוש ראשי והועלה לדרגת תת-אלוף - חובש הכיפה הראשון בצה"ל. ב-1985 פרש מצה"ל לאחר שלא הסכים עם החלטת הרמטכ"ל להעביר את חיל החימוש לפיקודו של ראש אגף אפסנאות (אג"א).
לאחר השירות הצבאי
לאחר השחרור כיהן בתפקיד ראש העמותה של חיל החימוש, במסגרת תפקידו הקים את אתר ההנצחה של החיל בנתניה. כמו כן, היה שותף בחברת "פלמר", אשר נותנת שיירותי ייעוץ והנדסה לתעשיית הגומי. בשנות ה-2000, פלמר רכשה את חברת תגל ביקנעם, ובה כיהן בתפקיד יושב ראש מועצת דירקטוריון פעיל.
יבהן סלזניוב
יֶבְהֶן אולכסנדרוביץ' סלזניוב (באוקראינית: Євген Олександрович Селезньов; נולד ב-20 ביולי 1985 במקייבקה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות החלוץ.
קריירה
סלזניוב החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל שחטאר מקייבקה. הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2001 עבר למחלקת הנוער של קבוצת שחטאר דונצק. בשנה שלאחר מכן הוא קודם לקבוצה הבוגרת. סלזניוב שיחק תחילה במסגרת קבוצת המילואים של שחטאר. בשנת 2007 הושאל לקבוצת ארסנל קייב, בתום אותה העונה חזר לשחטאר - הפעם להרכב הקבוע של הקבוצה. בתום עונת 2008/2009 (בה זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א) הועבר לקבוצת דניפרו דניפרופטרובסק תמורת סכום של 4.5 מיליון יורו. אחרי שתי עונות חזר לשחטאר למשך עונה אחת. לאחר מכן שוב עבר לדניפרו ושיחק בשורותיה במשך שלוש עונות, והעפיל עמה לגמר הליגה האירופית 2015, שם שותף כמחליף בהפסד 3-2 לסביליה.
בפברואר 2016 חתם סלזניוב בקובאן קרסנודאר מהליגה הרוסית, אך כעבור שלושה חודשים עזב את רוסיה ושב לשחטאר. הסיבה העיקרית שבגללה עזב את הקבוצה הרוסית הייתה עיכובים בתשלום משכורתו. בתום עונת 2015/2016 עבר סלזניוב לקבוצת קראבוקספור שמשחקת בליגת העל הטורקית. בינואר 2018 חתם על חוזה ל-2.5 שנים בקבוצת אקהיסאר בלדייספור.
נבחרת
סלזניוב שיחק משחק אחד במדי הנבחרת הצעירה של אוקראינה
לוי יצחק הלפרין
ביוגרפיה
נולד בירושלים ביום ו מרחשוון תרצ"ד לרבנית בריינא ולהרב חנניה יוסף היילפרין, רב בית כנסת "בית יוסף" לחסידי חב"ד בירושלים, דור שביעי לבעל התניא. למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, ובישיבת תורת אמת בירושלים.
הרב הלפרין היה מקובל כמומחה לענייני התפתחות טכנולוגית בהלכה, ושותף לעריכת הערך "חשמל" של האנציקלופדיה התלמודית. את פסקי ההלכה שלו בעניינים אלו הוא פרסם מעת לעת בכתבי העת התורניים, בפרסומי המכון ובספר השו"ת שלו, מעשה חוש"ב. פסקי ההלכה שלו מתמקדים בדרך כלל בבעיות שהתחדשו עם התפתחות הטכנולוגיה, אך הוא עסק רבות גם בפסיקת הלכה באופן כללי. כך למשל צידד לאסור משחק בשחמט בשבת, כי סבר שבשל מנהג שחקנים מקצועיים לרשום את מהלכיהם והערותיהם, המשחק נכלל בגזירת "שמא יכתוב" שבשלה נאסרו פעילויות אחרות בשבת.
בשנת 1968 היה שותף לייסוד המכון המדעי טכנולוגי לבעיות ההלכה בראשות פרופ' זאב לב, מאז עמד בראש בית המדרש ומחלקת ההלכה של המכון, ובעשרות שנותיו האחרונות בראש המכון כולו.
פסקיו ופרסומיו זכו להתייחסות פוסקים חשובים כמו הרב שלמה זלמן אוירבך. בשנת 1983 התמודד לרבנות העיר ירושלים והפסיד לרב יצחק קוליץ שזכה ברוב של 49 קולות מול 11 קולות מחברי הגוף הבוחר.
ספרו "אם אסק שמים; קיום המצוות בחלל - בירור הלכתי" (ירושלים תשס"ג) נכתב במענה לפנייתו של אילן רמון לרב אמריקאי בדבר קביעת יום השבת בחלל, פנייה שהועברה לחוות דעתו של הרב הלפרין. הספר הודפס לאחר פטירתו הטראגית של רמון, לעילוי נשמתו.
הרב הלפרין התגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים, עד פטירתו באוקטובר 2018.
מהרי
מהרי (Mehri או Mahri) היא שפה בענף שפות דרום-ערב החדשות, במשפחת השפות השמיות, המדוברת בפי מיעוטים מבודדים במזרח תימן ובמערב עומאן. בנוסף, השפה מדוברת בכווית על ידי עובדים זרים שהגיעו מאזורים אלו. מהרי היא אחת משרידי השפות שהיו מדוברות בדרום חצי האי ערב לפני התפשטות השפה הערבית, עם כיבושי האסלאם במאה ה-7 לספירה. לנוכח דומיננטיות של למעלה מ-1,400 שנה של הערבית באזור, נמצאת מהרי בסכנת הכחדה ומשמשת בעיקר כשפת דיבור, בעלת קיום מועט מאוד בדפוס וכמעט ללא מסורת כתיבה בין הדוברים. דוברי שפה זו ידועים באזור כ"שבט מהרה".
תולדות חקר השפה
בשנת 1898 החל מחקר מדעי ממוסד יותר כאשר משלחת בלשנים אוסטרית החלה לעבוד על תיעוד השפה, ובין השנים 1909-1902 פרסמו חוקרי המשלחת מחקרים רבים על מהרי ועל השפות השכנות לה. בשנת 1953 פרסם אוולד וגנר מחקר מקיף על תחביר השפה והוא משמש את החוקרים עד היום. לאורך שנות ה-60 וה-70 פעל אחד מגדולי החוקרים של השפות הדרום ערביות תומאס מייר ג'ונסטון, הוא פרסם מילונים ומחקרים על כלל השפות ועבודותיו הם הבסיס לכל מחקר מודרני. אחריו המשיכו חוקרים רבים לתעד ולחקור את שפת המהרי ואחד המחקרים המקיפים ביותר הוא של ארון רובין משנת 2010. הוא כתב על הניב של המהרי בעומאן.
הגיית השפה
אחד המאפיינים הייחודים לכלל השפות הדרום ערביות של עיצורים שורקים ייחודים כגון העיצור [ɬ]. ישנם חוקרים שסבורים כי עיצור זה היה קיים גם בשפות שמיות מענפים אחרים במשפחה אך הוא אבד. לדוגמה, בעברית קיומה של שׂ שמאלית מעיד שככל הנראה היה הבדל בהגייה בינו לבין השורקים האחרים בשפה, [s] ו-[ʃ], וייתכן כי הוא נהגה במקור כצליל זה.
לקריאה נוספת
Johnstone, Thomas Muir, 1970a. A Definite Article in the Modern South Arabian Languages. Bulletin of the School of Oriental and African Studies 33:295-307.
von Maltzan, Heinrich Freiherr. 1871. Ueber den Dialect von Mahra, gennant Méhri in Südarabien. Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft 25:196-214.
Rubin, Aaron. 2010. The Mehri Language of Oman. Leiden: Brill.
Wellsted, James R, 1840. Travels to the City of the Caliphs. London: Henry Colburn.
דקירה
דקירה היא נעיצה של חפץ חד בגופו של אדם או בעל חיים.
דקירה, בניגוד לחיתוך, שיסוף או פגיעת עצם קהה, גורמת לרקמות הגוף נזק נקודתי. על כן, היא מסכנת חיים רק במקרה בו היא פוגעת בריאות, בכלי דם מרכזי או בעצב מרכזי. מבחינת התוקף, דקירה עשויה להיות עדיפה על חיתוך או על שימוש בעצם קהה, משום שהיא דורשת השקעה של כוח מועט וזמן מועט - חוד הנשק מרכז את הכוח, שהתוקף משקיע ברגע אחד, בנקודה האחת - בחוד הנשק.
דקירה מהווה את עקרון הפעולה של כלי הנשק הקדומים ביותר: חנית, רומח וכידון. מדובר בנשקי מוט בעלי להב חד וצר המותקנים על מוט ארוך. אופן הפעולה של נשקי מוט אלה הוא נעיצתם בכוח באויב. כלי נשק אלו היו נפוצים מהתקופה הפרה-היסטורית, עבור בעת העתיקה וימי הביניים (לצד כלי נשק חותכים כגון גרזנים וחרבות) ועד סוף העת החדשה, אז נדחקו לטובת רובים מכודנים. הם היוו מרכיב חשוב במערכים צבאיים רבים, הידוע שבהם הוא הפלנקס.
דקירה עשויה להיות חלק מקרב פנים אל פנים, או להיעשות בהפתעה, כמו דקירת גבו של אדם שאנן. כפשע, דקירה נעשית משנאה לנדקר או כדרך אלימה להתגברות עליו, למשל בעת שוד. לדקירה ניתן להשתמש בכלים המיועדים לכך, כגון פגיון, סכין או אולר, או בכלים מאולתרים, כגון שבר זכוכית. דקירה הפוגעת באיבר חיוני עלולה לגרום למותו של הנדקר, ולהאשמת הדוקר בהריגה או ברצח. בסעיף 402 לחוק העונשין נקבע ששוד המלווה בדקירה של אדם עונשו מאסר 20 שנים (לעומת שוד שאינו מלווה בפציעה, שעונשו מאסר 14 שנים).
בישראל ובשטחי יש"ע נפוצים פיגועי דקירה נגד ישראלים. במהלך האינתיפאדה הראשונה הפכו פיגועי דקירה לתופעה חמורה ומתמשכת. בין 2000 ל-2010 התרחשו 152 פיגועי דקירה בהם נרצחו 17 ישראלים, רובם (16) אזרחים.
דקירה שאינה פשע נעשית למטרות רפואיות: דקירה באמצעות מזרק בעת מתן זריקה, דקירה לשם בדיקת דם או תרומת דם ועוד.
פדריקו ברנרדסקי
פדריקו ברנרדסקי (באיטלקית: Federico Bernardeschi; נולד ב-16 בפברואר 1994) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקיצוני והחלוץ השני בטורונטו ובנבחרת איטליה.
פיורנטינה
ברנרדסקי, יליד קרארה, טוסקנה, החל לשחק כדורגל בגיל 6 בקבוצת הנוער המקומית, ספורטינג אתלטיקו קרארה. שנה לאחר מכן עבר לפוזנאנו, בית הספר לכדורגל של אמפולי. ב-2003 הצטרף לאקדמיית הילדים של פיורנטינה. לאחר שעבר בכל קבוצות הנוער של פיורנטינה, הושאל בתחילת עונת 2013/2014, לקבוצת קרוטונה מהסרייה ב'. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועני ב-8 בספטמבר 2013, בגיל 18, בתיקו 2-2 מול פסקארה. בסיכום עונת הבכורה שלו, כבש 12 שערים ב-39 הופעות ליגה.
לקראת עונת 2014/2015 חזר ברנרדסקי לסגל פיורנטינה, תחת המאמן וינצ'נצו מונטלה. הוא הופיע לראשונה בסרייה א' ב-14 בספטמבר 2014, כאשר נכנס כמחליף בשוויון המאופס מול גנואה. 4 ימים מאוחר יותר ערך את הופעתו הראשונה במפעל אירופי, בניצחון 0–3 על גנגאן במסגרת הליגה האירופית, ואף כבש במשחק זה את שער הבכורה שלו בפיורנטינה. בנובמבר 2014 נפצע בקרסול, והושבת לכחצי שנה. ב-31 במאי 2015, לאחר חזרתו מהפציעה, הבקיע ברנרדסקי את שער הבכורה שלו בליגה האיטלקית הבכירה, בניצחון 0–3 על קייבו ורונה. בעונה זו הופיע בסך הכל ב-10 משחקים וכבש 3 שערים.
בתחילת עונת 2015/2016 קיבל ברנרדסקי את חולצה מספר 10, אשר הייתה שייכת בעבר לאגדות פיורנטינה, דוגמת ג'אנקרלו אנטוניוני ורוברטו באג'ו. ב-26 בנובמבר 2015 כבש צמד במשחק החוץ מול פ.צ. בזל, במסגרת הליגה האירופית, שהסתיים בתיקו 2-2. ב-6 בפברואר 2016 כבש את שערו השני בסרייה א', בשוויון החוץ 1-1 מול בולוניה 1909. בעונה הבאה הפך ברנרדסקי לשחקן מפתח בפיורנטינה, כאשר כבש 14 שערים ב-42 הופעות.
יובנטוס
ב-24 ביולי 2017 חתם ברנרדסקי ביובנטוס, אחת מיריבותיה העיקריות של פיורנטינה, בעסקה ששוויה 40 מיליון אירו. ב-13 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי יובנטוס, בהפסד 2–3 ללאציו במשחק הסופר קאפ האיטלקי. הוא שיחק לראשונה בליגת האלופות ב-12 בספטמבר, כאשר נכנס כמחליף לרודריגו בנטנקור בהפסד החוץ 0–3 לברצלונה. ב-1 באוקטובר פתח לראשונה בהרכב יובנטוס, כבש את שער הבכורה שלו ביובנטוס ואף בישל שער נוסף לגונסאלו היגוואין, בשוויון החוץ 2-2 מול אטאלנטה. ברנרדסקי הרשית לראשונה בליגת האלופות ב-5 בדצמבר, בניצחון החוץ 0–2 על אולימפיאקוס, אשר הביא לעלייתה של יובנטוס לשלבי הנוקאאוט. בעונתו הראשונה ביובנטוס זכה בדאבל, הן באליפות איטליה והן בגביע האיטלקי, שהיו תאריו הראשונים.
טורונטו
ב-15 ביולי 2022 חתם לחמש שנים בטורונטו.
נבחרת איטליה
ב-5 במרץ 2014, תחת המאמן לואיג'י די ביאג'ו, ערך ברנרדסקי את הופעתו הראשונה בנבחרת איטליה עד גיל 21, מול צפון אירלנד, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2015. הוא לקח חלק בטורניר עצמו, בו הודחה איטליה בשלב הבתים.
ברנרדסקי זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה הבוגרת על ידי המאמן אנטוניו קונטה, במרץ 2016, לקראת צמד משחקי הידידות מול ו. ב-24 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הלאומית, כאשר נכנס כמחליף בתיקו הביתי 1-1 מול ספרד, ואף היה מעורב בשערו של לורנצו אינסינייה. ברנרדסקי נכלל בסגל איטליה ליורו 2016. הוא ערך את הופעתו היחידה בטורניר ב-22 ביוני, במשחק האחרון של נבחרתו בשלב הבתים, אשר הסתיים בהפסד 0–1 ל. הוא כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-11 ביוני 2017, בניצחון 0–5 על, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ביוני 2017, למרות היותו שחקן הנבחרת הבוגרת, נכלל ברנרדסקי בסגל הנבחרת הצעירה לאליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2017. הוא אף נבחר לקבוצת הטורניר.
הוא נכלל בסגל נבחרת איטליה באליפות אירופה בכדורגל 2020 וזכה עימה בטורניר. במשחק הגמר מול אנגליה, שהוכרע בבעיטות 11 מטר, היה אחד מכובשי השערים.
ג'ילונג (טאיוואן)
ג'ילונג (בסינית: 基隆市) היא עיר פרובינציאלית בפרובינציית טאיוואן במדינת טאיוואן. העיר שוכנת בחוף הצפוני של האי טאיוואן והיא מוקפת ממזרח, מדרום וממערב על ידי הרשות המקומית המיוחדת ניו טאיפיי. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 367,264 תושבים.
היסטוריה
האזור בו נמצאת כיום ג'ילונג היה מיושב על ידי אנשי שבט קטגלן, משבטי הילידים באי טאיוואן.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי משלחת ספרדית ב-1626, שהקימו בו מבצר ששימש כמוצב של הקולוניה איי הודו המזרחית הספרדיים, שבירתה הייתה מנילה. ב-1642 חברת הודו המזרחית ההולנדית כבשה את המוצב הספרדי והיא שלטה באזור עד 1668, למעט תקופה בין 1661 ו-1663 כששלטה בו ממלכת טונגנינג. לאחר שההולנדים ראו שהאזור לא משתלם רווחית למסחר שלהם, הם עזבו אותו מרצונם ב-1668.
בהמשך השתלטה על האזור שושלת צ'ינג. ב-1863 נפתח בג'ילונג, שנודעה אז כג'ה-לאנג (雞籠廳), נמל שתרם להתפתחותה המהירה של העיר. העיר המשיכה להתפתח הודות לגילויים של מצבורי זהב ופחם באגן הניקוז של נהר ג'ילונג. בסביבות 1878 שם העיר שונה לג'ילונג, שמשמעו "אדמה עשירה ומשגשגת".
ב-1 באוקטובר 1884, במהלך מלחמת סין–צרפת, העיר נכבשה על ידי כוחות צרפת. בהמשך המלחמה התרחשו עוד מספר קרבות באזור, עד שעם סיומה ב-1885 היא הוחזרה לידי הסינים.
במסגרת הסכם שימונוסקי ב-1895 העיר, כמו יתר טאיוואן, הועברה לשליטת האימפריה היפנית. במהלך השלטון היפני העיר התפתחה עד שהפכה לאחת מערי הנמל החשובות בטאיוואן. במהלך השלטון היפני השם שונה ל"קירון" והיא קיבלה מעמד של עיירה. ב-1924 היא קיבלה מעמד של עיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה אחת המטרות העיקריות באזור של בעלות הברית והן הפציצו אותה קשות והחריבו אותה. ב-1945, לאחר המלחמה, טאיוואן הוחזרה לידי הרפובליקה הסינית. ג'ילונג קיבלה את שמה הקודם, קיבלה מעמד של עיר פרובינציאלית, שוקמה וחזרה להיות אחד הנמלים העיקריים של טאיוואן.
ממשל
מבחינה מנהלית ג'ילונג מחולקת ל-7 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפה ג'ונְגְגֶ'נְג (中正區) היא המרכז השלטוני של העיר.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על הנמל שלה, כמו גם על כריית פחם באזור שלה.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת האוקיינוס הלאומית של טאיוואן, מכון גִ'ינְג-גְווֹ לניהול ובריאות (經國管理暨健康學院) ומכון צ'ונְגְיוּאוּ לטכנולוגיה (崇右技術學院).
יוליוס יצחק רוזנבוש
יוליוס יצחק רוזנבוש (22 באוגוסט 1886 – 18 בפברואר 1960) היה גינקולוג ומיילד, שייסד והקים את בית חולים חדרה בניהול משותף עם ד"ר צבי הרמן הופשטיין (1942–1936).
"בית חולים חדרה" היה בית החולים הראשון שהוקם באזור חדרה. "בית חולים חדרה" היה בית החולים היחיד שהעניק שירותי אשפוז ורפואה לאזור השומרון, לתושבי חדרה, עמק חפר, זכרון יעקב, פרדס חנה וכרכור.
שירת אוכלוסייה של כ-15,000 תושבים. בית החולים חדרה בגלגוליו השונים פעל עד שנת 1962.
ביוגרפיה
רוזנבוש נולד בעיירה בורקן בהסן שבגרמניה, הבן השני למשפחה בת שישה ילדים. אביו, מאיר רוזנבוש היה קצב, סוחר בהמות וחקלאי.
רוזנבוש למד רפואה בפרייבורג, מינכן, במרבורג וסיים בברלין.
היה חבר במספר אגודות ציוניות: עבריה, חשמונאים, יורדניה ו-K.Z.V (ארגון סטודנטים ציוניים). את לימודיו הוא סיים בברלין.
את הסטאז' וההתמחות עשה בית החולים היהודי בברלין ובשאריטה (ברלין).
עבד כשנה באזור מכרות בשלזיה העילית, טיפל בחולי ריאות.
בשנת 1914 התגייס רוזנבוש לצבא הגרמני. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שרת שלוש שנים בחזית בלגיה כרופא צבאי.
בשנת 1917 נשלח רוזנבוש לרומניה כמנהל בית חולים למחלות-מדבקות.
בשנת 1920 התחתן עם הילדה (לבית כהן), פיזיותרפיסטית ובעלת מכון להתעמלות אורתופדית. לזוג נולדו 3 בנות.
רוזנבוש השתקע בעיירה נאוגארד (היום בפולין), ועבד כרופא נשים ומיילד מספר שנים.
בפסח 1931 בני הזוג רוזנבוש הצטרפו לטיול מאורגן ל"ארץ ישראל". כל 30 חברי הקבוצה היו אקדמאים ציונים ותיקים וחברים משכבר הימים. במעמד זה נפגש עם חברו ד"ר זאב ברין וקנה פרדס ומגרש בחדרה.
בארץ ישראל
ב-26 בנובמבר 1933 עלו בני המשפחה לארץ ישראל, הגיעו לחיפה. השתקעו בחדרה. כעבור חצי שנה קיבל רוזנבוש רישיון לעבוד כרופא בארץ. המרפאה שפתח שירתה את האיכרים, הפועלים וגם את ערביי הסביבה.
בשנת 1934 שכר את השטח שעליו תכנן להקים את "בית החולים חדרה", דאג לבניית בית החולים, רכש ציוד וריהוט ב-3,500 לירה ארץ-ישראלית, שותפו הופשטיין רכש 20 מיטות וציוד לשני חדרי ניתוח ולמכון רנטגן חדש.
בין השנים 1936–1942 ניהל את "בית חולים חדרה" ביחד עם הד"ר צבי הרמן הופשטיין.
בשנת 1941 סבל מהתנקבות כיס המרה, נותח בתל אביב על ידי מכס מרכוס, אושפז במשך כחצי שנה עקב סיבוכים, ואז בית החולים הוצא לצבא הבריטי לאחר שהופשטיין לא יכול היה להחזיק את בית החולים לבדו.
בהמשך, רוזנבוש עבד כרופא פרטי והיה מעורב בענייני הציבור.
בשנת 1956 חלה בסרטן הריאה, נפטר בכ' בשבט, 18 בפברואר 1960 ונקבר בבית העלמין הישן בחדרה.
פעילות ציבורית ומנהלתית
שנים רבות רוזנבוש היה יושב ראש סניף חדרה בהסתדרות הרפואית בישראל.
היה בין מקימי "חוג עולי גרמניה" בחדרה.
בתוקף תפקידו היה חבר ב"ההגנה" ומגן דוד אדום.
היה הנשיא הראשון של "בני ברית" בחדרה.
היה מיוזמי הקמת בית הכנסת "זיכרון הקדושים" בחדרה.
היה חבר בחברה "ארץ ישראל ועתיקותיה" כמה שנים היה "נאמן" החברה.
מועדון התיאטרון
מועדון התיאטרון בתל אביב היה קברט סאטירי - ספרותי שהיה במרתף בית ברחוב מנדלי 7 ופעל בין השנים 1957–1963.
היסטוריה
יוסף מילוא ויצחק קדישזון שהיו מנהלי התיאטרון הקאמרי, החליטו על הקמת תיאטרון סאטירי עכשווי. כחלק מפרויקט זה הוקמה רביעיית מועדון התיאטרון שמנתה 4 משחקני הקאמרי הצעירים: גדעון זינגר, יעקב בן-סירא, ראובן שפר ושמעון בר. ההרכב נקרא על שם מועדון התיאטרון בו היו ההופעות. בדינמיקה שבין חברי הלהקה תפס כל אחד מהשחקנים תפקיד אופי קבוע: בן סירא - הלץ, שמעון בר - הרציני, גדעון זינגר הוסיף גוון של אירוניה דקה וראובן שפר נתפס כ"מצליף" שאינו מהסס לפתוח את פיו ולבקר כל מה שניתן לביקורת. הרביעייה זכתה לפופולריות רבה. הם שילבו משחק, תנועה סטירה ושירה. הבמאים היו שמואל בונים ושרגא פרידמן, כותבי הטקסטים והמתרגמים היו דן אלמגור, חיים חפר, אפרים קישון נתן אלתרמן ועוד. על הניהול המוזיקלי הופקדו יוחנן זראי, יצחק גרציאני, אדוארד אולארצ'יק ופרנק פלג.
המועדון נפתח ב-11 במאי 1957. בנוסף ללהקה שהייתה עיקר הערב הופיעו אמנים צעירים כמופע חימום ועשו במועדון זה את דרכם הראשונה. בספטמבר 1957 בחר השבועון העולם הזה, ביוסף מילוא כ"איש השנה" וכתב:.
אריק לביא החל להופיע במועדון התיאטרון ב-1958 בשירים שהולחנו על ידי יוחנן זראי כמו "שיר ההד" (למילותיו של יעקב שבתאי), "הסלע האדום" (חפר/זראי), "אנקש" (מילים ברטולט ברכט, תרגום נתן אלתרמן, לחן סשה ארגוב) שנאסר להשמעה בקול ישראל בגלל שהופיעה בו המילה זונה.
ישראל גוריון החל את דרכו האומנותית במועדון התיאטרון ב-1957 כמופע חימום לרביעיית המועדון. הוא הופיע בקטעי פנטומימה בהדרכת ג'וקי ארקין וסמי מולכו. ידיד משותף הכיר לו את בני אמדורסקי שהיה אז נהג משאית שביקש להיות זמר. לאחר כמה שבועות של חזרות הם עלו להופעות חימום על בימת המועדון כצמד הדודאים בשירים שהפכו ללהיטים כמו "ערב של שושנים" ו"נד אילן".
ריקה זראי החלה את הקריירה שלה על בימת מועדון התיאטרון כששרה שירים שהלחין בעלה יוחנן זראי שליווה אותה בפסנתר. גם צמד העופרים החלו את דרכם על בימת מועדון התיאטרון.
רביעיית מועדון התיאטרון עזבה ב-1962 את המקום לטובת מועדון החמאם ביפו של חיים חפר ודן בן אמוץ. המועדון המשיך לפעול, בהפסקות, כבמה להצגות תיאטרון ובידור. ב-1964 הוצג בו "בית ספר לגברים" בבימויו של ליאו פילר. מ-1965 נקרא "במת מנדלי 7" (כשם הכתובת בו הוא נמצא). באותה שנה הוצג בו "נישואין נוסח צרפת" בבימוי דוד ברגמן.
ב-1983 החל לפעול שוב המקום בשם "מועדון התיאטרון". מועדון שהתפרסם בכך שהיה בין מקומות הבילוי הראשונים של הקהילה הגאה בארץ.
מועדון התיאטרון בחיפה
בתחילת 1960 פתחו קדישזון ומילוא סניף של מועדון התיאטרון בחיפה, כחלק ממתחם תרבות שכלל את תיאטרון חיפה, וספרייה עירונית שבו הופיעו רבקה מיכאלי, גאולה נוני, עליזה עזיקרי, חיים טופול, שמעון ישראלי, אברהם מור, זהר אוריין ואחרים.
באפריל 1960, עלתה תוכנית הפתיחה של הסניף החיפאי עם חמישיית נשים בשם "היחפניות" (בה השתתפו רבקה מיכאלי, גאולה נוני, מרגלית אנקורי, אסנת שדה ומיה זיו). בקיץ 1961, עלתה התוכנית "הכל אודות חוה" של "מועדון התיאטרון" שכתב דן אלמגור, ביים שרגא פרידמן והלחין מאיר נוי, שוב עם להקת הנשים שכללה את עליזה עזיקרי, מרגלית אנקורי, זהר אוריין וברוריה אביעזר. התוכנית עלתה לראשונה ביוני בתל אביב, ובספטמבר בחיפה עם צוות אחר שכלל בנוסף למרגלית אנקורי את גליה טופול, נילי כהן ודינה ויסברג.
המועדון בחיפה המשיך לפעול בהפסקות עד תחילת שנות ה-70. אך נסגר לאחר תלונות חזרות ונשנות על הרעש שבקע מהמועדון.
תהילים ג'
תהילים ג' הוא המזמור השלישי של תהילים. המזמור חתום בידי דוד, שכתב אותו כאשר הוא ברח מאבשלום בנו שמרד בו. דוד, שננטש על ידי נתיניו, נלעג מצד שמעי בן גרא, ונרדף אחר כתרו וחייו על ידי בנו, פונה לאלוהיו, מתאר את בדידותו וצרותיו, ומביע את ביטחונו בה'.
יש האומרים כי אמירת הפרק היא סגולה לחשש עין ימנית וסגולה לכאב ראש.
תוכן המזמור
פסוקים ב-ג: תיאור צריו של דוד.
פסוקים ד-ח: דוד מביע את ביטחונו בה' שיושיע אותו.
ביהדות
בגמרא התפרשו הפסוקים בתהילים, במסכת ברכות דף ז':.
בספר הזוהר נכתב: "רבי יהודה פתח ואמר מזמור לדוד בברחו וגו', מקרא זה העירו החברים, אבל למה אמר שירה, אם משום שבנו שקם עליו ולא זר, היה צריך להיות יותר גדולה, כי אדם מתמרמר יותר על רעה מועטת מיד קרוביו, משמתמרמר על רעה מרובה מידי אחרים. אלא מזמור לדוד שכן רצה דוד, שמקודם חשב שהקב"ה יענישו על חטאיו בעולם הבא, כיון שראה שבעולם הזה רוצה להפרע ממנו היה שמח ואמר שירה."
רש"ר הירש כתב על האמור בפרק: "דוד המלך, נתפס בתאוות היצר, הפר את המוסר ואת אושרו המשפחתי של אחד מנתיניו והוא נושא עתה את עוונו בבריחתו מפני בנו, עצמו ובשרו, שגזל ממנו את כס מלכותו וביתו. קצף עמו, תוכחתו והאשמתו, מביאים אותו לידי ייאוש, ובעצם העובדה שהוא שכב, ישן והקיץ שוב - הוא מוצא את הביטחון שה' לא נואש ממנו, ובכך הוא מביע ללב כל השקועים בחטא ויגון את הנחמה ואת עוז הרוח שאי אפשר לגזלם לעולם: איש אשר ה' מניחו לקום משנתו לקראת יום חדש, מובטחת לו בזאת עזרת ההשגחה העליונה במאמציו לשוב ולזכות בטוהר חיים ושמחת חיים".
בנצרות
בפרשנות התמציתית של מתיו הנרי, פסוקים א'-ג' מייצגים את דוד המתלונן בפני האלוהים על אויביו, ומתוודה באמונתו באלוהים. פסוקים ד'-ח' מייצגים את ניצחונותיו על פחדיו, ומעניקים לאלוהים את התהילה, תוך שהוא לוקח לעצמו את האפשרות להיות נינוח.
סופרים כמו מרטין לותר הרגישו כי בסך הכל, המטרה במזמור זה היא להעניק את הביטחון של מי שרואים עצמם חסידי ה' לקרוא לו. "וְאַתָּה ה' מָגֵן בַּעֲדִי כְּבוֹדִי וּמֵרִים רֹאשִׁי." (פסוק ד): זו תפילתם המדוברת של המדוכאים אשר פונים אל ה'. אף על פי שנכתב בפי דוד (פסוק א'), הכתוב מעודד את הקורא לראות כיצד אלוהים מציל מישהו כמו דוד, שהיה באותה תקופה במצוקה רבה, ומעלה אותו למלוך על כל ישראל.
הכנסייה המזרחית האורתודוקסית
תהילים ג' הוא המזמור הראשון, מתוך "ששת המזמורים", אשר נקראים כחלק מכל טקס אורתרוס (Matins). במהלך קריאת ששת המזמורים, אסור לזוז ולדבר, מכיוון שזהו נחשב לאחד הרגעים הקדושים ביותר של טקס אורתרוס.
מירי מיכאלי
מִירִי מיכאלי (נולדה ב-27 ביוני 1984) היא אשת תקשורת ישראלית, מנכ"לית ושותפה ב-Act news, פרויקט טכנולוגי ליצירת כלי חדשות בAI.
ביוגרפיה
מיכאלי נולדה בתל אביב לדליה ומשה מיכאלי, שעלו מגאורגיה בשנת 1975. היא גדלה בבית מסורתי שהיה ליותר דתי עם השנים, ככל שהילדים נחשפו יותר ללימודי ההלכה בבתי הספר הדתיים בהם למדו. בילדותה כתבה לירחון הילדים "אותיות". למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב ושירתה בשירות לאומי. על לימודיה בתיכון כתבה:
מיכאלי היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ובוגרת בית הספר לעיתונאות ותקשורת "כותרת".
לאחר סיום לימודיה, השתלבה בחדשות 10 והייתה כתבת רווחה למשך שנתיים, ולתקופה קצרה, כתבת בריאות. במסגרת הערוץ, גם הגישה פינות בתוכניות "חמש עם רפי רשף", "הצינור" עם גיא לרר ו"לונדון את קירשנבאום". לאחר מכן הוצבה בלונדון כשליחת חדשות 10 באירופה, עד שנת 2016. בתקופה זאת, בין היתר, סיקרה, צילמה ודיווחה מהשטח את הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", הפיגוע במרכול היהודי בפריז, הפיגועים בקופנהגן, משאל העם בסקוטלנד, ההתאבדות והרצח ההמוני של טייס חברת "ג'רמנווינגס" בהרי האלפים והברקזיט.
ב-2019, לאחר רצח מיכל סלה, סיפרה מיכאלי לאתר "מאקו" שגם היא הייתה קורבן לאלימות של בן זוגה הקודם, בדומה לסלה עצמה. בעקבות הכתבה שבה דיברה בגילוי לב על התקופה הקשה שעברה, עלה לדיון ברשתות החברתיות נושא סימני האזהרה לגבי זוגיות עם גברים אלימים.
בדצמבר 2020 עזבה מיכאלי את שידורי קשת ועברה לחדשות 13, שעם חבריה עבדה בימי ערוץ 10. במסגרת תפקידה, מיכאלי מגישה תוכניות של חברת החדשות ומשמשת כתבת מגזין ופרויקטים.
בשנים 2022–2023 הגישה מיכאלי את "העולם הבוקר" ברשת 13 לצידם של רותם ישראל וצביקה הדר.
בשנת 2023 הקימה, יחד עם משה קלוגהפט, את חברת החדשות "Act news", המתמקדת ביצירת מהדורות חדשות בשפות שונות להפצה ברשתות חברתיות.
מיכאלי נשואה לאיברי שוורץ ואם לבת ושני בנים. היא מתגוררת בתל אביב.
בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו
הארכיבזיליקה האפיפיורית של יוחנן הקדוש בלטראנו (באיטלקית: Arcibasilica Papale di San Giovanni in Laterano; בלטינית: Basilica Sancti Ioannis in Laterano או Archibasilica Sanctissimi Salvatoris) ברובע לטראנו שבעיר רומא, היא הקתדרלה של הדיוקסיה של רומא ומקום מושבו הרשמי של בישוף רומא, הוא האפיפיור. הבזיליקה היא העתיקה ביותר מבין ארבע הבזיליקות הפטריארכליות בעיר, והיא הכנסייה הראשית (כנסיית אם) של הכנסייה הקתולית. דקאן הבזיליקה הנוכחי הוא אגוסטינו ואליני, ויקאר של בישוף רומא. נשיא צרפת משמש באופן מסורתי ומתוקף תפקידו (ex officio) קאנון של הבזיליקה, תואר שעבר בירושה ממלכי צרפת, שהחזיקו בו מאז ימי אנרי הרביעי.
מעמדה כארכיבזיליקה מציב אותה מעל כל הכנסיות הקתוליות, כולל בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן. בזיליקת יוחנן הקדוש עצמה נמצאת בעיר רומא, מחוץ לגבולות קריית הוותיקן, אך מתוקף ההסכמים הלטרניים מ-1929 היא הוכרה כשטח אקס-טריטוריאלי של הוותיקן, בדומה למעמדן של שגרירויות בעולם.
האימפריה הרומית
בשטח שבו ניצבת הבזיליקה עמדו בימי האימפריה הרומית שני מבנים חשובים. האחד היה המבצר החדש של פרשי המשמר הפרטוריאני (בלטינית: Castra Nova equitum singularium), שנבנה על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 193. לאחר ניצחונו של קונסטנטינוס על מקסנטיוס, שתחת פיקודו נלחם המשמר, וכניסתו לרומא בשנת 312, פיזר קונסטנטינוס את המשמר והמבצר נהרס. שרידי המבצר נמצאים בדיוק מתחת לספינת הבזיליקה.
המבנה השני הוא ארמון הלטראנו הראשון, אשר היה שייך למשפחת פלבאים בשם "לטראני", שבניה נשאו במשרות ממשלתיות בימי כהונתם של מספר קיסרים. סקסטיוס לטראנוס היה הפלבאי הראשון שזכה בתואר קונסול. בן אחר של המשפחה, שהיה מיועד אף הוא למשרת הקונסול, הואשם על ידי נירון קיסר בקשירת קשר נגד הקיסר ורכושו הוחרם. הארמון עבר לרשות האימפריה כשהקיסר קונסטנטינוס נשא את אשתו השנייה, פאוסטה, בתו של הקיסר מקסימיאנוס ואחותו של מקסנטיוס. באותה תקופה נודע המבנה בשם "בית פאוסטה", והוא הוענק לבישוף רומא, האפיפיור מילטיאדס, על ידי קונסטנטינוס. תאריך מסירת החזקה בבניין אינו ידוע במדויק, אך לפי אחת ההשערות אירע הדבר לרגל אירוח סינוד בישופים בשנת 313, אשר התכנס לדון בעניינה של כת הדונאטיזם והכריז עליה בסופו של דבר כמינות.
בהמשך, הארמון הורחב והיה למקום מגוריו של האפיפיור סילבסטר הראשון, והבזיליקה שבו הפכה לקתדרלה של רומא ולמקום מושבו של האפיפיור בתפקידו כבישוף של רומא.
ימי הביניים
עם מעבר מגוריו של האפיפיור סילבסטר לארמון בשנת 324 וקביעת כס האפיפיור שם, הוקדש המבנה והוכרז כ-"Domus Dei" – "בית האל" – והוא נחשב מאז לקתדרלת רומא. הבזיליקה עוטרה בפאר כה רב עד שהיא כונתה "Basilica Aurea" – בזיליקת הזהב. ב-455 פשטו הוונדלים על רומא ובזזו את אוצרותיה, בכללם גם את עיטורי הבזיליקה. לאו הראשון שיקם אותה ב-460 ואדריאנוס הראשון המשיך בכך, אך ב-897 היא כמעט נחרבה ברעידת אדמה ורק במאמץ רב הועמד המבנה על תלו שוב.
המבנה הוקדש בשנית על ידי האפיפיור סרגיוס השלישי במאה ה-10 לכבודו של יוחנן המטביל בסיום חידוש מבנה הבפטיסטריום וחיבורו לבזיליקה. במאה ה-12 הקדיש האפיפיור לוקיוס השני את הבזיליקה ליוחנן כותב הבשורה, כך ששני הקדושים הם פטרונים משותפים של הבזיליקה, אם כי תחת חסותו של ישו עצמו, כפי שמופיע בכיתוב בכניסה ובאופן דומה לשאר הבזיליקות הפטריארכליות. שלב זה של הבזיליקה שרד עד ל-1307, אז החריבה שרפה אותה ואת הארמון הלטראני. במשך תקופת אפיפיורות אביניון (1309–1377), ירד מעמדה של הבזיליקה והיא הוזנחה יחד עם הארמון הלטראני. קלמנס החמישי ויוחנן העשרים ושניים מימנו את עבודות השיקום, אך שרפה נוספת שפרצה ב-1361 פגעה מאוד גם היא בבזיליקה ובארמון. גם במקרה זה שלחו האפיפיורים מאביניון כסף לממלא מקומם ברומא כדי לממן את התיקונים ואת האחזקה הכללית, אך למרות זאת הבזיליקה איבדה את פארה ויוקרתה הקדומים. אורבנוס החמישי אף ניסה לעבור לגור ברומא ולשקם שם את מבני הוותיקן ב-1367, אך חזר לבסוף לצרפת. עם סיומה של תקופת אביניון וחזרתה של האפיפיורות לרומא, הוערך המבנה כלא ראוי למגורי האפיפיור בעקבות הנזקים המצטברים. האפיפיור קבע את מושבו בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ולאחר מכן בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה. לבסוף נבנה ארמון האפיפיור בקריית הוותיקן, ומאז המאה ה-16 ועד היום מתגורר בו האפיפיור.
הבנייה מחדש
עבודות הבנייה והשיפוצים נמשכו בבזיליקה ובכיכר מחוץ לה במשך מאות שנים ביוזמתם של מספר אפיפיורים ובניהולם של אדריכלים שונים שבנו במגוון סגנונות. רשימת האפיפיורים ושאר התורמים שנידבו מכספם למימון העבודות מופיעה בליבר פונטיפיקליס. האפיפיור סיקסטוס החמישי, שכיהן בין השנים 1585–1590, פתח במיזם החידוש והשיפוץ כשנה לאחר כניסתו לתפקיד. הוא שכר את האדריכל דומניקו פונטנה שפיקח על הריסת ארמון הלטראנו הישן ובניית ארמון חדש וקטן יותר במקומו. ב-3 באוגוסט 1588 הוצב בכיכר שלפני הארמון אובליסק מצרי שנחפר מהריסות הסירקוס מקסימוס במשך שנה. אובליסק זה הוא האובליסק המצרי הגבוה ביותר שניצב כיום. האדריכל פרנצ'סקו בורומיני, שנשכר על ידי אינוקנטיוס העשירי, חידש גם הוא את המבנה ובנה בתוך הבזיליקה שתים-עשרה גומחות שמאוחר יותר, ב-1718, הוצבו בהן פסלי השליחים שעוצבו בסגנון הרוקוקו.
החזית
בחזית המזרחית הראשית פתוחות חמש קשתות שמובילות אל הנרתקס (המבואה) ובראשן אחד עשר פסלים בגובה של כ-7 מטרים של ישו וקדושים נוספים, פרי יצירתם של פַסלים שונים. במרכז החזית נמצאת "לוג'יית (אכסדרת) הברכות", בה היה בעבר האפיפיור החדש שנבחר מקיים את טקס הברכה, ביום בו היה יושב על כס בישוף רומא שבבזיליקה. החזית פונה לצד מזרח בהתאם לתקופה בה נבנתה, שקדמה למסורת המאוחרת יותר, בה כיוון התפילה הוא מזרחה. בחזית המשנית הפונה לצפון קיימת כניסה צדדית, והיא מעוטרת בשני מגדלי פעמונים בסגנון רומנסקי.
הנרתקס
הנרתקס עוצב גם הוא על ידי גליליי. רוחבו של הנרתקס עשרה מטרים ואורכו 50 מ', והוא מקורה בקמרון חבית מחופה באריחים דקורטיביים. הדלתות הראשיות, מתוך חמש כניסות בסך הכול, הובאו מהקוריה ג'וליה, מבנה הקוריה השלישי לאחר הקוריה הוסטיליה, שבפורום רומאנום. בנרתקס מוצב גם פסל של קונסטנטינוס שהובא ממרחצאות דיוקלטיאנוס. כמו כן מצויים שם שלושה תבליטים שנעשו ב-1736 ומתארים תמונות שונות מחיי יוחנן המטביל.
הספינה
חלל הכנסייה מחולק לספינה ראשית ולעוד ארבע ספינות משניות, שתיים מכל צד של הספינה הראשית, מספר מקובל של ספינות בכנסיות בגודל כזה. המעברים מופרדים על ידי טורי פילסטרים המחפים על העמודים העתיקים יותר. הרצפה עשויה בעבודת פסיפס בדוגמאות גאומטריות בסגנון "קוסמאטסקי". העבודה נתרמה על ידי משפחת קולונה (Colonna), משפחת אצילים איטלקית, והסתיימה ב-1425 במסגרת שיפוצים שיזם מרטינוס החמישי שהיה מבני המשפחה. ניתן לראות את סמל המשפחה משובץ בפסיפס במקומות שונים. הספינה מקורה בתקרת קסטות מקושטות בפאר רב מהמאה ה-18, שבהן משובצים גם סמלי האפיפיורים פיוס התשיעי, פיוס העשירי ופיוס האחד עשר, שהיה אחראי לעבודת עיטור התקרה כפי שהיא נראית כיום.
משני צדי הספינה הראשית הוצבו פסלי שנים עשר השליחים העשויים שיש בגובה 425 סנטימטרים ואשר מוגבהים מהרצפה בכשני מטרים נוספים וכך יוצרים מראה על-אנושי. מאחורי הפסלים מצוירות דלתות סגורות שמסמלות את הדרך אל ירושלים החדשה. מעל הפסלים שבקיר השמאלי יש תבליטים של סצנות מהברית הישנה וסצנות קשורות מהברית החדשה מעל הפסלים שבקיר הימני. התבליטים הם מעשה ידיו של הפסל אלסנדרו אלגארדי (Alessandro Algardi) מהמאה ה-17. מעל לתבליטים מקושטים הקירות בציורי אובלים שבתוכם נביאים שונים, אף הם מהמאה ה-17.
המזבח הראשי
מעל המזבח הראשי מוצב אפריון בסגנון גותי שנבנה על ידי ג'ובאני די סטפנו (Giovanni di Stefano) ב-1367 ובהוראתו של אורבנוס החמישי. בתוך תיבה מעל למזבח נמצאים שרידי קדושים, שעל פי המסורת אלו ראשיהם או חלקים מראשיהם של פטרוס ושל פאולוס. בתוך המזבח נמצא המזבח העתיק של הבזיליקה שעשוי עץ ועל פי המסורת ערך עליו פטרוס מיסה. האפריון כולו מקושט בפסלים ובפרסקאות המתארות תמונות מהברית החדשה.
האפסיס
מאחורי המזבח נמצא בית המקהלה שעיצובו הסתיים ב-1884. הוא הוגדל בכ-20 מטרים והפסיפסים שעיטרו אותו נשמרו בשלמותם. הפסיפסים מורכבים משני חלקים שהורכבו יחד, האחד מהמאה ה-4 אשר מתאר את ישו וסביבו תשעה מלאכים – אזכור למסורת שישו נגלה במהלך ההקדשה הראשונה של הבזיליקה. הפסיפס השני והגדול יותר הוא מהמאה ה-13 ובמרכזו נראית יונה שמסמלת את רוח הקודש, צלב ששוחזר מפסיפס מהמאה ה-9 ונביעה של ארבעה מקורות מים המסמלים את ארבע הבשורות. המים נשפכים לתוך נהר הירדן כזכר לטבילת ישו. בין מקורות המים נראית ירושלים החדשה ובה עוף החול, המסמל את נצחיות הכנסייה, יושב על ענפי עץ החיים, ופטרוס, פאולוס ומלאך חמוש מגנים על העיר. כמו כן, נראה שם האפיפיור ניקולס הרביעי כשהוא כורע לרגלי מרים הבתולה שמניחה את ידה על ראשו כאות להגנתה והקדושים אנטוניוס מפאדובה, פרנציסקוס מאסיזי, אנדראס הקדוש, יוחנן המטביל, יוחנן כותב הבשורה, פטרוס ופאולוס. בחלק התחתון יותר ממשיך הפסיפס בין חלונות האפסיס והוא מתאר את שאר השליחים שביניהם ניתן לראות גם את דיוקנם של מעצבי הפסיפס כורעים לרגלי השליחים ובידיהם כלי העבודה שלהם: פטיש, מצפן ומד זווית. הקתדרה, שני העוגבים, הפרסקאות על הקירות וסמלי האפיפיור לאו השלושה עשר על תקרת בית המקהלה, כולם משיפוצים שנערכו במאה ה-19. במעברים מצויים גם קברי שישה אפיפיורים שלא נקברו בבזיליקת פטרוס הקדוש כנהוג. בעבר היו עוד קברי אפיפיורים בבזיליקה, אך קבריהם נהרסו במהלך השנים ושרידיהם הועברו משם.
הקלויסטר
בעבר הכיל המנזר הצמוד לבזיליקה מגורים גדולים לנזירים ששירתו בבזיליקה, אולם במהלך אפיפיורות אביניון הוזנח המנזר ולא חודש רבות. החלק העיקרי שקיים היום הוא הקלויסטר מהמאה ה-13 המוקף עמודים מפוארים עשויים שיש שהיו מקושטים בפסיפסים שאבדו זה מכבר. בקלויסטר קיימים חלקי פסלים מימי הביניים ופסל-חזה של פלוויה יוליה הלנה מהמאה ה-4.
הבפטיסטריום (בית הטבילה)
קירות ותקרת הבפטיסטריום מעוטרים בפרסקאות שמתארים את הצי הרומי תחת פיקודו של אספסיאנוס, כניסת הורדוס לירושלים, הטבלתו של קונסטנטינוס ומתת קונסטנטינוס, וכן בכתובות שהקראתן הפכה לחלק מטקס הטבילה. הקירות החיצוניים מקושטים באפריזים שעוצבו על ידי פרנצ'סקו בורומיני ב-1657 ובהם מופיע גם סמלו של אלכסנדר השביעי.
שניוני הפה
שניוני הפה (שם מדעי: Deuterostomia דאוטורוסטומיה, מיוונית: Deutero - שני, stomia - פה) היא על-מערכה של בעלי חיים רב תאיים אמיתיים מהקבוצה בילטריה. קבוצה זו התפתחה בתור הקמבריון ומכילה בעיקר מינים ימיים, למעט המיתרניים מקבוצת בעלי ארבע רגליים שהחלו לעלות ליבשה.
טקסונומיה
שניוני הפה נבדלים מקבוצת קדמוני הפה (Protostomia) בהתפתחות העוברית; בשניוני הפה הפתח הראשוני שנוצר בבלסטולה במהלך הפיכתה לגסטרולה יהפוך בהמשך לפי הטבעת בעוד שבקבוצת קדמוני הפה פתח זה יהפוך לפה; בעוד שבשניוני הפה הציטוקינזה (חלוקת התאים בעובר הצעיר) רדיאלית ואינה דטרמיניסטית, הציטוקינזה בקדמוני-הפה היא בדרך כלל ספירלית ודטרמיניסטית; כמו כן, אופן יצירת חלל הקרביים (צילום; coelom) שונה - בשניוני-הפה חלל הקרביים מתפתח מכיסים בולטים פנימה מהקיר הדורסו-לטרלי של המעי הקדום, לעומת זאת בקדמוני-הפה חלל הקרביים מתפתח מנימים שצומחים מתוך המזודרם שאחר כך הופך לחלל פנימי (תהליך המכונה schizocoely).
הקבוצה כוללת חמש מערכות:
מוצא
רוב בעלי החיים המורכבים יותר ממדוזה וצורבים אחרים מחולקים לשתי קבוצות, קדמוני-הפה ושניוני-הפה. המיתרניים (הכוללים את כל בעלי החוליות) הם שניוני-פה. סביר להניח כי המין Kimberella בן 555 מיליון שנה היה חבר בקבוצת קדומי-הפה. אם כן, פירוש הדבר כי שושלות קדומי-הפה ושניוני-הפה התפצלו זמן קצר לפני הופעת Kimberella - לפחות לפני 558 מיליון שנה, ולכן גם לפני תחילת הקמבריון לפני 542 מיליון שנה. מאובנים של המין Ernietta Ediacaran, שהופיע לפני כ-543–549 מיליון שנים, עשוי לייצג חיה מקבוצת שניוני-הפה.
מאובנים השייכים לקבוצה אחת גדולה של שניוני-הפה, קווצי-העור (שחבריה המודרניים כוללים כוכבי ים, קיפודי ים וחבצלות ים) היו נפוצים למדי מתחילת הקמבריון, לפני 542 מיליון שנה. ניתן לפרש מאובנים של המין Rhabdotubus johanssoni מאמצע הקמבריון כשייכים לקבוצת חצי-מיתרניים.
נפלת חזק (שיר)
נפלת חזק הוא שיר שכתב והלחין חמי רודנר וביצעה להקת איפה הילד. השיר יצא לאור בשנת 1992.
רקע
השיר נכלל באלבום הבכורה של הלהקה, "זמן סוכר" והיה לסינגל הראשון מתוכו.
חמי רודנר כתב את השיר לכבוד חברו ירמי קפלן לאחר שזוגתו של קפלן, דנה ברגר, הודיעה לו על כוונתה להפרד ממנו. קפלן סיפר לימים שהשיר לא מדבר רק על הפרידה של ברגר ממנו, אלא גם על פילוספיית הזוגיות של חמי רודנר באותה עת.
חיים צינוביץ הקליט גרסת כיסוי לשיר באלבומו "הדמעות של היום הן הדבש של מחר" שהוקלט בשם "השרוף".
פאול אנגלמן
פאול אֶנגֶלמן (בצ'כית: Paul Engelmann; 14 ביוני 1891, אולומואוץ, צ'כיה – 7 בפברואר 1965, תל אביב, ישראל) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
אנגלמן נולד באולומואוץ שבמוראביה, אוסטריה. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה ריאלית בעירו, נסע לבירה וינה ובה למד שנתיים בבית הספר הטכני הגבוה. שם, נחשב לתלמידו המועדף של האדריכל המודרניסטי אדולף לוס.
אנגלמן נודע בעיקר בשל חברותו הקרובה עם הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ושימש כמזכירו הפרטי של הסאטיריקן קארל קראוס.
אנגלמן שלח ידו באיור, ובכתיבת שירה, פרוזה ומסות.
ב-1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה אנגלמן לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, שבה חי עד פטירתו. בארץ מעט ליצור.
ארכיונו של אנגלמן שמור בספרייה הלאומית.
בשנת 2008 אצר דורון רבינא תערוכה שנשאה את שמו של אנגלמן.
בית ויטגנשטיין בווינה
בנובמבר 1925 פנתה לאנגלמן אחותו של לודוויג ויטגנשטיין, מרגרט, על מנת שיתכנן את ביתה שבווינה, אך חברו הפילוסוף שכנע אותו שיאפשר לו עצמו לתכנן את הבית. הבניין נחשב כמשקף את רעיונותיו של הפילוסוף.
שישליק
שישליק הוא שיפוד בשר צלוי. השיפוד יכול לכלול בשר, שומן או שילוב של בשר, שומן וירקות כגון פלפל, בצל ועגבניות.
השישליק הוא סוג של שישקבב פופולרי ברחבי ברית המועצות לשעבר, חלקים של מזרח אירופה, מונגוליה, איראן וישראל. במקור, שישליק נעשה מבשר כבש, אולם במקומות מסוימים הוא עשוי גם מבשר חזיר או מבשר בקר, בהתאם להעדפות המקומיות, חקיקה דתית וכדומה. בשר שישליק (בניגוד לצורות אחרות של שישקבב) לרוב מושרה למשך לילה במרינדה חומצית, כמו יין יבש וחומץ, או מיץ חמצמץ של פירות או ירקות, עם תוספת של עשבי תיבול ותבלינים. תוספת מקובלת בכמה מדינות היא לחם, אורז או ירקות.
מאכל זה נפוץ יותר בדרום-מערב אסיה ונמכר על ידי רוכלי-רחוב אשר צולים את השיפודים מעל לעץ בוער או פחמים.
שישליק נצלה בדרך כלל על מנגל.
הנידחים
הנידחים (או המורדים) הם קבוצה קנאית שהוצאה מישיבת ויז'ניץ בשנת ה'תשכ"ג (1963).
רקע
ישיבת וויז'ניץ בעת ההיא היה "הישיבה החסידית" הידועה, ומכל עבר פנו אליה בחירי בחורים חסידיים בארץ ובגולה, בני עלייה, הוגי תורה, ובעלי כישרון מבריקים, גם היו ביניהם מספר ירושלמים בני היישוב הישן שנטו לקנאות ועל ידם החלה לנשוב רוח קנאות ירושלמית בין כותלי הישיבה. רבי משה יהושע הגר, שהיה אז ראש הישיבה, נאבק בהם ושכנע את אביו, האדמו"ר רבי חיים מאיר, להילחם בהם. בסוף שנת ה'תשכ"ג הודיע רבי משה יהושע שהישיבה נסגרת ועל הבחורים הרוצים להמשיך ללמוד בה להתקבל מחדש. כך הושארו בחוץ התלמידים הקנאים שכונו מאז "הנידחים" או "המורדים". וכן הרבה בחורים שבכלל לא נמנו לחלק מהקבוצה גם כן עזבו אז את וויז'ניץ והלכו ללמוד בשאר ישיבות בארץ. באותה תקופה עזבו את החסידות גם אברכים קיצוניים, וכן עזבו את הישיבה הרב גדליה נדל, הרב ניסים קרליץ והרב שאול ברזם שכיהנו בה כר"מים.
הנידחים
הקבוצה פתחה ישיבה משלה בירושלים ששכנה לזמן בבנין בית היתומים דיסקין, כמגיד שיעור שימש הגאון הגדול רבי שלמה פישר מי שהיה אחר כך ראש ישיבת איתרי, גם הגאון רבי חיים פנחס שיינברג מסר מזמן לזמן שיעורי כלליים בהישיבה. רוב חברי הקבוצה הצטרפו ל. חלקם הקצינו יותר ועזבו את ישראל מטעמי קנאות וכיום הם הפלג הקיצוני ביותר של נטורי קרתא. הקבוצה פתחה בהמשך בית כנסת בשם "אוהל ישרים" בשכונת בית ישראל בירושלים וכיום יש לקהילה בית כנסת נוסף בקריית רמ"א, בבית שמש.
חלק קטן מהקבוצה חבר לאחר פטירת רבי חיים מאיר לחצרו של בנו, רבי מרדכי הגר. חלקם היו חסידים של רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב, חתנו לשעבר של רבי חיים מאיר (שהיה קנאי אך שמר על קשר עם חותנו וגיסו). לאחר חזרתו של הרב ישראל הגר לחסידות ויז'ניץ, בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, חזרו המתונים שבקבוצה לחסידות ויז'ניץ.
מחברי הקבוצה
אלו שישה הראשונים היו אלו שהנהלת הישיבה הוציאם בפועל, והשאר לא הרשו ההנהלה לחזור, או רובם שלא רצו מרצונם לחזור, (לגבי הרב משה דוב הלוי לא ברור אם בפועל הוציאו או שיצא מעצמו). ==
שמות הנזכרים להלן הם המבוגרים ובעיקר הצעירים מבין הקבוצה, שלא נטלו חלק פעיל המשא ומתן, רק הלכו אחר המבוגרים הנזכרים לעיל:
השערת פוליה
בתורת המספרים, השערת פוליה, הנקראת על שם ג'ורג' פוליה, אומרת שלכל n, לרוב מהמספרים הטבעיים שקטנים מ-n יש מספר אי זוגי של גורמים ראשוניים. ניתן לנסח את ההשערה באמצעות פונקציית ליוביל באופן הבאה:
ההשערה הוצגה על ידי ג'ורג' פוליה ב-1919 והוכחה כשגויה על ידי סי. בריאן הסלגרוב ב-1958. זוהי דוגמה להשערה שנכונה עבור מספר גדול של מספרים, אך לא עבור כולם. הסלגרוב הוכיח שקיימת דוגמה נגדית שגודלה כ-1.845 × 10361. דוגמה מדויקת הוצגה ב-1960 והיא n = 906,180,359, אך הדוגמה הקטנה ביותר הוצגה ב-1980 והיא n = 906,150,257.
ההשערה אינה נכונה עבור רוב המספרים בתחום. הערך המקסימלי של L בתחום הוא.
המשחקים העולמיים לנשים
המשחקים העולמיים לנשים התקיימו ארבע פעמים בין 1922 ל-1934. הם הוקמו על ידי אליס מיליאט והתאחדות ספורט הנשים הבינלאומי (FSFI) Fédération Sportive Féminine Internationale, במטרה לתת מענה למיעוט תחרויות לנשים במשחקים האולימפיים וכן למיעוט משתתפות. משחקים אלו היו צעד חשוב לקראת שוויון של נשים במשחקים האולימפיים.
נשים הורשו לקחת חלק במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900), שבה הן התחרו בגולף ובטניס בלבד. באולימפיאדת סנט לואיס (1904) הן התחרו רק בחץ וקשת, באולימפיאדת לונדון (1908) הן התחרו בחץ וקשת, בהחלקה על הקרח ובטניס ובאולימפיאדת סטוקהולם (1912) הן התחרו גם בשחייה.
בשנת 1919 החלו דיונים בין מיליאט, הוועד האולימפי הבינלאומי והתאחדות האתלטיקה הבינלאומית על מנת לכלול תחרויות אתלטיקה לנשים באולימפיאדת פריז (1924). לאחר שקיבלה סירוב נערכו לראשונה תחרויות אתלטיקה לנשים במונטה קרלו במרץ 1921 כאירוע מקדים למשחקי העולם בהשתתפותן של כ-100 אתלטיות מ-4 מדינות (צרפת, איטליה, שווייץ ובריטניה). האירוע כונה בשם "משחקי מונטה קרלו".
ב-31 באוקטובר 1921 הקימה מיליאט את פדרציית הספורט הנשי הבינלאומי במטרה להכניס תחרויות ספורט לנשים באולימפיאדה.
ב-20 באוגוסט 1922 נערכו בפריז משחקי העולם הראשונים. הוועד האולימפי הבינלאומי התנגד לשימוש בשם "המשחקים האולימפיים" ולאחר משא ומתן הוחלט לכלול 10 תחרויות באתלטיקה לנשים באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ובתמורה השם שונה ל"משחקי העולם של הנשים". בפועל נערכו רק 5 תחרויות לנשים ורק כניסיון.
בין ה-29 ל-31 במאי 1931 נערכו משחקי אירופה לנשים בפירנצה, איטליה בהשתתפותן של ספורטאיות מ-11 מדינות והם נקראו בשם אולימפיאדת החן (Olympics of Grace).
בשנת 1936 איגוד האתלטיקה הבינלאומי קיבל אחריות על תחריות האתלטיקה לנשים כולל השיאים.
האירוע החמישי שתוכנן להתקיים בשנת 1938 בוטל מאחר שהנשים החלו להשתתף באליפות אירופה השנייה באתלטיקה שנערכה באותה שנה.
ארץ ישראל במשחקים העולמיים לנשים
משלחת של 11 אתלטיות מארץ ישראל השתתפה במשחקי העולם לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934. המשלחת לא זכתה באף נקודה.
בית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל
בית הכנסת מקוה ישראל-עמנואל הוא בית הכנסת הממוקם בווילמסטאד, קוראסאו. בית הכנסת הוא בית הכנסת העתיק ביותר שעדיין בשימוש ביבשת אמריקה. בית הכנסת מהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בקוראסאו ובין מבקריו אפשר למנות את ביאטריקס, מלכת הולנד.
היסטוריה
היהודי הראשון שהגיע לקוראסאו הגיע בשנת 1634. בשנת 1651 הגיעו לקוראסאו בין 10 ל-12 משפחות יהודיות שביחד הקימו את הקהילה ובית הכנסת. קבוצה שנייה של יהודים הגיעה בשנת 1659 והביאה איתה מתנה מבית הכנסת באמסטרדם, ספר תורה שעדיין בשימוש. רוב המקימים של הקהילה היהודית בקוראסאו היו יהודים מספרד ופורטוגל שעברו להולנד במהלך גירוש ספרד ומהולנד עברו לקוראסאו. במאה ה-18 יהודים היוו חצי מהאוכלוסייה הלבנה בקוראסאו.
הבניין המקורי של בית הכנסת נבנה בשנת 1674. מכיוון שהקהילה היהודית גדלה במהירות ובית הכנסת המקורי לא יכול היה להכיל את כל הקהילה, הקהילה החליטה לבנות בית כנסת חדש בשנת 1703 והוא עדיין משמש את הקהילה היום. בשנת 1659 נבנה בית הקברות של הקהילה, בית חיים.
כאשר נכנסים לבית הכנסת דרך החצר אפשר להבחין בחלונות הויטראז' התכולים. כדי להיכנס לבית הכנסת צריך לעבור בשביל מכוסה בחול שמגיע עד לארון הקודש שעשוי ממהגוני. החול מסמן את האבות הקדמונים של הקהילה שהגיעו מחצי האי האיברי שכיסו את בתי התפילה המאולתרים שלהם בחול כדי לעמם את צעדיהם ובכך למנוע את החשדנות של מלשינים פוטנציאלים.
כיום, הקהילה מונה כ-350 איש. לקהילה 18 ספרי תורה, חלקם בני למעלה מ-300 שנה. הקהילה מנהלת מוזיאון שמספר את סיפורה של הקהילה והיהודים בקוראסאו.
גואל דרורי
גואל דרורי (נולד ב-24 בדצמבר 1948) הוא צלם, ואמן רב תחומי. היה מעורב בהקמת קריית האמנות בבאר שבע בשנות השבעים, ומקים הגלריה הראשונה לצילום בישראל. יקיר העיר באר שבע.
ביוגרפיה
גואל נולד בטהראן, כשמשפחתו עזבה את עיראק ועלתה לארץ ישראל דרך איראן. הוא מתגורר בבאר שבע משנת 1950. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בהם למד צילום אצל דוד אולמר, שרת שרות צבאי בתחום הצילום בחיל המודיעין עד לשחרורו מצה"ל. משנת 1971 ניהל פרקטיקה פרטית בצילום טכני, צילום מדעי, תיעוד והוצאה לאור של אלבומי צילום במהלך השנים השלים לימודים והשתלמויות בתחום תקשורת ההמונים, קורסים שונים ב אגפא טכניקום-גרמניה. כמו כן למד צילום באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" שני תחומים: "יחסי הגומלין בין האמנות והצילום", ו"הצילום כאמנות 1992".
גואל הוא אמן רב תחומי באומנויות ויזואליות, הוא הקים את הגלריה הראשונה לצילום בישראל, והציג עשרות תערוכות יחיד ברחבי הארץ ובעולם. עסק בהוצאה לאור של אלבומי צילום רבים. משנת 1974 ובמשך למעלה מ-44 שנים, לימד צילום בבתי ספר תיכוניים בבאר שבע, במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי ובבית הספר ללימודי המשך של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך שנות עבודתו בתיכון העירוני מקיף ו' בבאר שבע, הקים גואל את " המכללה לאומנויות המסך" וריכז את חטיבת לימודי טלוויזיה, צילום, קולנוע ותקשורת המונים בבית הספר.
הקים יחד עם זכריה לירז בשנות השבעים, את קריית האמנות של רחוב סמילנסקי שמשכה אליה אנשים רבים והייתה מקום הבילוי התרבותי המרכזי בבאר שבע.
בשנת 1985 היה בין מקימי "מועדון החמש" מועדון הרכב הקלאסי והאספנות בישראל, שמטרתו מיסוד מורשת הרכב העתיק והקלאסי.
בשנת 1994 הוזמן גואל יחד עם פרופ' ראובן יגיל, באמצעות שגריר ישראל שם, בנ"צ כרמל, על ידי סגן ראש ממשלת קזחסטן ושר המדע מר גאלים אבילסיטוב, וע"י מר בטשביץ מלס בבייף סגן שר המדע, לביקור כדי לייעץ בתחומי חינוך, תרבות, אמנות ותיירות. לאחר הביקור שבו נקשרו קשרים אמיצים הופק הסרט "יומן מסע" ונולד הרעיון לפרויקט "דרך המשי הגדולה". בשנת 1996 יצא שוב עם פרופ' ראובן יגיל למסע תיעוד וייעוץ בתקשורת לנשיא חבל טיגריי, באתיופיה הנשיא אטו גבריאייל על פי הזמנת ה-G.T.Z. גרמניה. ב-2005 השתתף בכנס בפריז - והיה שותף לפרויקט "חינוך לשלום" עם בתי ספר: מוריס רוול, פריז צרפת, אל-סמוך בית לחם פלסטין ומקיף ו' באר שבע ישראל. במסגרת הפרויקט הפיק טרילוגיה קולנועית על דמות האשה בכל חברה-שותפה לפרויקט על ידי תלמידי בתי הספר המשתתפים.
לאחר קבלת העיטור "יקיר העיר באר שבע" הקים את פורום יקירי העיר והוא משמש כיו"ר הנהלת הפורום. הקים את עמותת "צלמנייה" (העמותה לצילום ותיעוד מורשת באר שבע).
נכון ל-2017, העמותה הקימה בית ייעודי שישמש כמרכז בין לאומי לאמנויות הצילום ויקרא ה"צלמנייה". בין השאר, המקום מכיל בתוכו גלריה לצילום, מוזיאון למצלמות עתיקות עם סיפורן הייחודי, ארכיון העיר באר שבע, בית ספר לצילום ועוד. גואל מחזיק באחד מאוספי הצלמניות הגדולים בארץ, והאוסף יהיה כלול במוזיאון. בתחילת שנת 2018 נסע לבוסטון כדי להביא למוזיאון את אוסף המצלמות של התורם מישל זילברשטין, וכן את אוסף המצלמות של ג'וזי ויעקב אמסלם מצרפת.
בשנת 2021, בזמן סגרי הקורונה, כתב את הספר "פעם צילמתי-כאן נולדה עיר". בספר 227 עמודים והוא מכיל 100 סיפורים מבאר שבע מיום הקמתה על ידי העות'מאנים ועד ימים אלה. ספר זה מצטרף לאלבומי צילום, ביניהם: אלבום באר שבע 25 שנים, אלבום דימונה, ספר לצליינים בבית-לחם, השנתונים הכלכליים לנגב, מטמון, וספרים נוספים.
נשוי לאילנה לבית בקוש, אב לשניים, בן דרורי העובד ברט"ג והמלחין צח דרורי. נכון ל-2017, מתגורר ברחוב סמילנסקי, במתחם קריית האמנות, בעיר העתיקה בבאר שבע.
אזרחות ארגונית
אזרחות ארגונית (Organizational citizenship behavior או OCB) הוא מונח מתחום הפסיכולוגיה הארגונית אשר נועד לתאר מעורבות של הפרט בסוג של פעילות התנדבותית אשר אינה נכללת בדרישות התפקיד הפורמליות ושיש בה להביא לקידום התפקוד האפקטיבי של הארגון.
מבוא
חשיבותם של עובדים מוכשרים לארגון היא רבה. לארגון יש אינטרס רב לשמור על נאמנותם של עובדיו ועל רמה גבוהה של ביצועים כך שהארגון יוכל להשיג את יעדיו ומטרותיו, ולהתמודד בהצלחה עם אתגרי הסביבה.
התאוריה הארגונית עברה שינויים במרוצה השנים. אם בעבר התמקדו הכלים והשיטות למיון והערכת עובדים במישור הפורמלי של דרישות התפקיד בלבד, כגון ציות לנהלים, עמידה בלוחות זמנים וכדומה. בשנים האחרונות המישור הא-פורמלי מקבל הכרה בחשיבותו הרבה, ויותר ארגונים מייחסים תשומת לב ליחסי האנוש ולנכונות העובד לתרום לארגון מעבר לנדרש.
התנהגויות אנושיות כגון הגשת עזרה או התנדבות למשל, אשר זכו לכינוי "אזרחות ארגונית", תורמות לביסוס והצלחת הארגון, ומבטאות את נאמנות העובד ואת הזדהותו עם מטרות הארגון. עובדים מסורים, אשר עושים מעל ומעבר לתפקידם, מסייעים להגדלת האפקטיביות, היעילות והאווירה החיובית בארגונים, אשר מביאים להצלחה עסקית וכלכלית.
הגדרה
אזרחות ארגונית, מורכבת מחובות וזכויות של העובד בארגון. עובדים הרואים עצמם כאזרחי הארגון תורמים למקום עבודתם זמן, מרץ, מוטיבציה ויוזמה. בתמורה, לפי התאוריה הארגונית, הם זוכים לתחושת שייכות, כבוד, מימוש עצמי והערכה, שהיא מעבר לתגמולים חומריים.
ניתן לטעון בנוסף, כי אזרחות ארגונית מהווה ביטוי של החוזה הפסיכולוגי בין העובדים למקום עבודתם.
אזרחות ארגונית (Organizational Citizenship Behavior או בקיצור OCB) זכתה במשך השנים להגדרות רבות.