cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיפקס
נוזל תיקון
בשנת 1965 שווק כבר נוזל התיקון. בשיטה זו משווקים צמד בקבוקונים, שבאחד מהם מברשת ומכל נוזל מחיקה, והשני מכיל מדלל לנוזל המחיקה. המדלל אמור להאט ולמנוע את תהליך ההתקרשות של הנוזל, אם נחשף זה לאוויר לזמן ממושך מדי. בפועל, כמו בחומרים רבים שהמדלל שלהם מבוסס טרפנטין או אצטון, ערבוב המדלל בנוזל המחיקה מביא להמסה רגעית ולהתקרשות מואצת של הנוזל לאחר מכן. נוזל המחיקה הוא חומר מסוכן, המהווה סם כאשר הוא נשאף.
סרט תיקון
בשנת 1992 שווק סרט התיקון. חומר המחיקה על הסרט מגורד באמצעות לחץ על מיקום השגיאה. בפועל, ניתן להשתמש בו רק במכונות כתיבה, מכיוון שהשימוש בו מצריך לחץ ודיוק רבים. מכיוון שאינו נוזלי, הוא אינו נוטה להתקרשות ואינו מהווה סם. מנגנון הסרט נוטה להתקע.
בשנת 1995 שווקה גרסת כיס של סרט התיקון.
בשנת 1999 שווקה גרסת כיס מוקטנת.
עט תיקון
בשנת 1998 שווק "עט הטיפקס": מכל מוארך שחודו ניתן ללחיצה כלפי פנים. כאשר החוד לחוץ, זורם נוזל סביב החוד. כאשר החוד אינו לחוץ, הוא משמש מכסה. כדי לגרום לנוזל לזרום החוצה יש צורך להפעיל לחץ על גוף המכל, בייחוד כאשר הפיה מתחילה להסתם בשאריות חומר קרוש. הפעלת הלחץ ופריצת המחסום גורמת לכך שכמויות בלתי מבוקרות של נוזל מחיקה זורמות לדף. עם זאת, ניתן בשיטה זו לנצל כמות גדולה יותר מנוזל המחיקה מאשר בשיטת הבקבוקונים.
קצף
בשנת 2000 הוחל בשיווק נוזל מחיקה בצורת קצף.
אד רנדל
אד רנדל (באנגלית: Edward Gene Rendell; נולד ב-5 בינואר 1944) הוא משפטן, עורך דין, פוליטיקאי וסופר אמריקאי שכיהן כמושל פנסילבניה ה-45 בין השנים 2003 ל-2011 וקודם לכן כראש העיר של פילדלפיה בין השנים 1992–2000.
היה חבר במפלגה הדמוקרטית וכיהן כתובע המחוזי של פילדלפיה.
ביוגרפיה
רנדל נולד בניו יורק למשפחה יהודית מרוסיה, רנדל עבר לפילדלפיה שם השלים תואר ראשון מאוניברסיטת פנסילבניה. הוא שירת כסגן בצבא ארצות הברית בשנים 1968 עד 1974.
קריירה
רנדל נבחר לתובע המחוזי של פילדלפיה בשנת 1977 לאחר שהביס את התובע המחוזי הדמוקרטי, אמט פיצפטריק, בבחירות המקדימות, והפך לתובע המחוזי הצעיר ביותר בהיסטוריה.
ב-1982, ניהל רנדל את התביעה השנויה במחלוקת של מומיא אבו ג'אמאל, שגרמה לגזר דין מוות. הפיצוץ של הקהילה הדתית השחורה (MOVE) על ידי משטרת פילדלפיה התרחש גם במהלך כהונתו של רנדל ואז נהרגו 11 מחבריה וגרמו לשריפה שהותירה מאות דיירים ללא קורת גג.
ראש עיריית פילדלפיה
ב-1987 רץ רנדל למועמדות הדמוקרטית נגד ראש העיר המכהן של פילדלפיה, וילסון גוד, והפסיד. ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1991, רץ שוב לתפקיד נגד פרנק ריזו שנפטר בקיץ של אותה שנה, ובעקבות כך, בנובמבר 1991, זכה רנדל בתפקיד ראש העיר של פילדלפיה.
במהלך כהונתו כראש העיר, קיצץ רנדל גירעון של כ-250 מיליון דולר, איזן את התקציב של פילדלפיה, הפחית מיסים לעסקים, יישם יוזמות חדשות מניבות הכנסות ושיפר באופן דרמטי את השירותים לשכונות פילדלפיה. הוא קיבל את הכינוי "הרנסאנס של פילדלפיה" בגלל מה שעשה עם התקציב. מדיניות קיצוץ המחירים של רנדל הביאה לו התנגדות עזה מצד איגודים מקצועיים, עם זאת, הוא נבחר מחדש בשנת 1995, כשהביס את הרפובליקני ג'ו רוקס עם 80% מהקולות.
מושל פנסילבניה
ב-2002 התמודד רנדל לתפקיד מושל פנסילבניה ובבחירות שנערכו בנובמבר ניצח את השופט הרפובליקני מייק פישר. רנדל זכה לא רק בפילדלפיה שהיא בכללות דמוקרטית, אלא גם בפרברים הרפובליקנים של פילדלפיה, בעיקר בשל הפופולריות שלו כראש העיר של פילדלפיה.
בבחירות שנערכו ב-7 בנובמבר 2006, זכה שוב רנדל והביס את לין סוואן, שחקן פוטבול מקצועי לשעבר בפיטסבורג סטילרס. רנדל זכה ב-2,470,517 מהקולות שהם 60 אחוז לעומת 1,622,135 מהקולות שהם 40 אחוז שקיבל סוואן. ב-16 בינואר 2007 הושבע כמושל פנסילבניה בפעם השנייה.
לאחר החיים הפוליטיים
לאחר סיום הקריירה בתור מושל פנסילבניה, חזר רנדל למשרד עורכי הדין שלו בפילדלפיה. בינואר 2011, קיבל משרה כאנליסט פוליטי ב-NBC News ו-MSNBC.
חיים אישיים
ב-10 ביולי 1971 נישא למארג'ורי רנדל, שופטת פדרלית של בית המשפט לערעורים של ארצות הברית ממוצא קתולי, יש להם בן אחד, ג'סי. זמן קצר לאחר שעזב את משרתו בשנת 2011 הודיעו על פרידתם.
ניסן כץ
ניסן כץ הוא במאי ומפיק סרטים תיעודיים ויזם סטארט אפ שמתגורר ביעף
ביוגרפיה
כץ גדל בחיפה ולמד בתיכן עירוני ג'. סיים את לימודי הקולנוע בשנת 2000 במכללת תל חי.
בשנת 2001 סיים את סרטו הראשון: "הודו לה' כי טוב" על תופעת התרמילאות הישראלית בהודו ועל המפגש של התרמילאים עם ההורים. הסרט זכה להצלחה והוקרן במשך חודשים רבים בסינמטק תל אביב ולאחר מכן בערוץ 8 בטלוויזיה בישראל.
בשנת 2003 כץ הפיק וביים את סרטו השני "שוקו בננה בצפון קרוליינה" שגם הוא שודר בערוץ 8.
בשנת 2009 יצא הסרט השלישי של כץ, אותו הפיק וביים ביחד עם שותפו אייל זוסמן - "חדר הלבשה" סרט שמתעד את המתרחש בחדרי הלבשה של משחקי כדורגל ברחבי העולם כולל במקומות כמו נפאל, זנזיבר ונצרת. הסרט שודר בערוץ 8 ובערוצי טלוויזיה שונים בעולם כגון הטלוויזיה הציבורית בברזיל ובשווייץ והשתתף בפסטיבלים רבים כגון DOCSDF ו-vivisect fest.
כץ ביים בשנים 2010 ו-2011 שני סרטים תיעודיים ליום הזיכרון ששודרו בערוץ 10: "החיים על פי עומר" ו"נדב - נשמה".
בשנת 2012 הפיק כץ את הסרט בעין הסערה של הבמאית שלי חרמון, שהוא קו-פרודוקציה עם France 5 מצרפת ומכון Sundance Film Festival ארצות הברית. הסרט זכה לפרסים רבים בעולם כגון בתחרות היוקרתית JAPAN PRIZE ו-DOCMIAMI
בשנת 2014 סיים כץ שני סרטים חדשים: "לשתות משהו קר בלב מדבר" לרשות השידור ו"הנני כאן" - סיפורו של יקותיאל אדם (קותי).
בשנת 2015 הפיק ניסן כץ את הסרט "המסע" - סרט על משבר הזהות ומסע שורשים של צעירים קווקזים מהעיר באר שבע - הסרט שודר בערוץ 1 בישראל.
בשנת 2017 הפיק וביים סרט בשם "מחוץ למגרש" - סרט המספר את הסיפור של הכדורגל הערבי בישראל, כולל ראיונות וסיפורים של שחקנים כמו בירם כיאל, עלי עותמן, עבאס סואן ואחרים. הסרט שודר בתאגיד הישראלי.
בשנת 2017 התחיל ניסן פרויקט חדש בשם " ברוכים הבאים למהפכה" עבור יס דוקו - הסרט מתעד את תעשיית התרופות ואת המהפכה שמנסים חולי פרקינסון לחולל בתחום בעזרת חכמת ההמונים.
ניסן כץ הוא גם המייסד של חברת הסטארט אפ Make My Day.
הסטארט אפ מייצר מערכת חכמה לנהגים שעוזר להם לנהל את תכנון הנהיגה שלהם. הסטארט אפ זכה בפרסים רבים בתחרויות של חברות רכב כגון פורד, פולקסוואגן ומרצדס.
תור (אל)
תּוֹר (נורדית עתיקה: ᚦᛟᚱ קרי Þórr; שוודית: Tor; גרמנית: Donar; אנגלית: Thor) הוא אל במיתולוגיה הנורדית, שקשור לרעם, ברק, סופות, עצי אלון, כוח, ולפוריות. תור הוא בנו של אודין, הבכיר באלים. תור מתואר כבעל שיער וזקן אדום ונושא את מקבת הרעם האגדית מיולניר. נאמר כי בזמן הראגנארוק, תור והנחש יורמנגנד יהרגו אחד את השני בקרב אלים ומפואר.
דמותו של תור
תור הוא בנו הבכור של אודין, והיה מהאלים הבכירים ביותר במיתולוגיה הנורדית. מקורות רבים מאיסלנד ומסקנדינביה מספרים על תור. תור הוא מגן האנושות והאלים כנגד הענקים, הטרולים וישויות אחרות. הוא מתואר כבחור עצום ממדים, בעל זקן אדום עבות. אישיותו היא אישיות של אדם פשוט ואף ילדותי, ישיר, טוב לב ואמיץ אשר נהנה מחיים של מסעות וקרבות. תאבונו העצום לאוכל ושתייה מוזכר ברבים מסיפוריו. בעוד שאודין הוא האל של החזקים והאצילים, תור הוא אל של האנשים הפשוטים, זאת משום שדמותו פשוטה יותר והוא מצדד לרוב בבני האדם כאשר מתגלע קונפליקט בינם לבין האלים.
משפחתו של תור
תור הוא בנו של אודין והאנשת האדמה יורד (Jörð). אשתו הייתה סיף (Sif). באדה הפרוזאית מסופר כי פעם גזר לוקי את שערה הזהוב של סיף ונאלץ להשיג עבורה שיער חדש לאחר שתור איים לשבור את כל עצמותיו. לתור ולסיף נולדו הבן מודי (Modi), הבת ת'רוד (Thrud), והבן שונאר (Shunar). כמו כן היה לתור בן בשם מגני (Magni) מהענקית ירנסאחה (Jarnsaxa) מאהבתו, אם כי יש הטוענים כי מדובר בעצם באותה אלה. בנוסף היה לתור בן חורג, בנה של סיף, אול (Ullr).
מקבתו של תור
נשקו של תור נגד אויבי האלים היה מקבת אשר נקרא מיולניר (Mjölnir). סיפור יצירתו מופיע באדה הפרוזאית. האל לוקי גזז את שיערה של אשתו של תור לשם שעשוע. תור איים כי ישבור כל עצם בגופו של לוקי אם לא ימצא לה תחליף. לוקי פנה לגמדים, אומני מלאכה וחישול, ואלה יצרו שלושה חפצים קסומים. השיער הזהוב, החנית הקסומה גונגניר (Gungnir) וספינה קסומה. אז פנה לוקי לצמד גמדים אחר, ברוק (Brokkr) ואחיו סינדרי (Sindri), והתערב עמם על ראשו כי לא יצליחו ליצור חפצים טובים יותר. על אף נסיונותיו של לוקי להפריע לגמדים, על ידי שינוי צורה ליתוש ועקיצות, ייצרו הגמדים חזיר בר עשוי זהב, את טבעת הזהב דראופניר (Draupnir) ואת המקבת מיולניר. השיער הזהוב והמקבת ניתנו לתור, החנית והטבעת לאודין ואילו הספינה וחזיר הבר ניתנו לפרייר. האלים החליטו כי שלישית החפצים השנייה עדיפה ולוקי נאלץ להיחלץ מההתערבות. לפי תיאורו של לוקי למיולניר יש מספר מעלות: למרות הידית הקצרה (לוקי הפריע בתהליך היצור), תור מסוגל להכות בכל עוצמתו במקבת זו בלי שתישבר. אם נזרקה, המקבת תמיד תפגע במטרה ותחזור אליו. בסופו של דבר, האלים קבעו כי זהו הנשק הטוב ביותר לשימוש כנגד הענקים.
קיימות מספר השערות למשמעות השם מיולניר. ההשערה הראשונה מקשרת אותו לפעלים בשפה האיסלנדית הקשורים לתפקידו כנשק, מולבה (mölva) שמשמעותו למחוץ או מאלה (mala) - לטחון. ההשערה השנייה מקשרת בינו לבין ברקים. מולניה (Molniya) ברק ברוסית, מיאלי (Mjalli) לבן באיסלנדית ומלט (mellt) בוולשית.
לצורה של מיולניר הייתה חשיבות רבה. בגלל יכולתו לייצר סופות, סגדו לו לוחמים והגשם אותו הוא הוריד היה מבוקשם של חקלאים. בנוסף, שימש מיולניר כסמל הפוריות בעת חתונות בשל הקשר לגשם ויבולים, בהלוויות ובטקסי קבלת תינוקות לקהילה בשל ההקשר לעוצמה והגנה. הוא נענד כסמל, בדומה לצלב ולמגן דוד. בנוסף לכך, צלב הקרס סימל את מקבת תור.
החפצים הרבים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות מצביעים על הפופולריות לה זכה תור, אולם מעלים את ההשערה כי הסמל לא היה שייך בלעדית לעובדי תור.
ציוד נוסף
בנוסף לאלו, תור נשא עמו כפפות וחגורה אשר הכפילו את כוחו ואפשרו לו להשתמש במיולניר. ציוד זה, שהציל את חייו, קיבל תור מהענקית גריד (ראו הקרב עם גיירוד להלן).
סיפורים משמעותיים
תור מופיע בסיפורים רבים במיתולוגיה הנורדית ורבות מהרפתקאותיו באו בגלל מעשיו של האל לוקי.
גניבת מיולניר
הענק תרים (Thrym), מלך עיר ענקים ביוטונהיים, הצליח לגנוב את מקבתו של תור ודרש בתמורה את ידה של האלה פריה (Freya). בעצתו של האל היימדל, הוחלט להלביש את תור בבגדי כלה ולהסיעו לתרים. תור חשש שהאלים יצחקו עליו, אך לוקי הרגיע אותו. בהגיעם לטירה, נערך לכבודם משתה ותור לבדו אכל שור שלם ותשעה דגי סלמון. תרים השתומם נוכח תאבונה העצום של הכלה, ולוקי הסביר כי היא צמה במשך שמונה ימים משום שכה השתוקקה להגיע. לבסוף, הובא מיולניר והונח על ברכי הכלה כדי לקדשה (כפי שהאנשים שחיו באותה תקופה נהגו לעשות עם סמלו של מיולניר) אז תפס תור את המקבת והרג את כל הענקים.
הקרב מול הענק גיירוד
האל לוקי נשבה על ידי הענק גיירוד (Geirrod). כדי להציל את חייו נשבע לוקי להביא לענק את תור לא חמוש. מלאכת השכנוע הייתה קלה שכן תור האמיץ היה מוכן תמיד להילחם בענקים. בדרכם לגיירוד עצרו ללון אצל הענקית גריד (Grid). הענקית הזהירה את תור ונתנה לו כפפות קסומות, חגורה קסומה ומוט קסום. מימי הפיורד שנמצא מול ביתו של גיירוד געשו כאשר ניסה תור לעבור והוא ניצל בקושי בזכות המוט הקסום שהיה ברשותו. הגלים שכמעט וטיבעו את תור נגרמו כנראה על ידי בתו של גיירוד שהטילה את מימיה לפיורד. בהגיעו לביתו של גיירוד, התיישב תור על כיסא. מתחת לכיסא התחבאו שתי בנותיו של גיירוד, אלה ניסו להרים את כיסאו של תור ולהטיח את ראשו בתקרה. תור השתמש במוט הקסום, התנגד ושבר את גבן. גיירוד עצמו הופיע וזרק על תור פיסת מתכת מלובנת, תור תפס את המתכת בעזרת הכפפות הקסומות והטיל אותה בחזרה. לאחר שהרג את גיירוד, הרג תור את שאר הענקים בסביבה, כפי שנהג לעשות פעמים רבות.
תור ויורמנגנד
נחש הים יורמונגנד (Jormungand) הוא אחד מצאצאיו של האל לוקי. תור התעמת עמו מספר פעמים. פעם אחת תור יצא לדוג עם הענק הימיר (Hymir). תור שכנע את הימיר, אשר דג לווייתנים, לנוע רחוק יותר אל תוך הים. שם הטיל תור את הפתיון - ראשו של שור גדול - תפס את יורמנגנד והעלה אותו מעלה. להמשך הסיפור קיימות שתי גרסאות. לפי האדה הפרוזאית הימיר נבהל וחתך את החבל ברגע האחרון, תור הטיל את מקבתו אחרי הנחש ולא פגע. לפי הגרסה השנייה, תור הצליח להרים את הנחש והכה בו, אולם לא ברור אם הצליח להרוג אותו (ראו ציטוט להלן). בשני המקורות, סיפור זה הוא חלק מסיפורים שונה ורחב יריעה יותר.
פגישתו השנייה של תור והנחש התרחשת במהלך שלושת המבחנים. המפגש השלישי התרחש בזמן הראגנארוק. בסיפור אפוקליפטי זה, יצא הנחש מן הים והצטרף לצבא האופל במלחמתו באלים. תור נלחם בו והצליח להרוג אותו. ברם, הוא הצליח לפסוע תשע פסיעות בלבד לפני שארסו של הנחש הרג אותו.
שלושת המבחנים
תור הגיע לטירתו של הענק אוטגארד-לוקי (Utgard-Loki) שהיה קוסם ומתעתע. הענק קיבל את פניו של תור והציע לו לעבור כמה מבחנים כדי להראות ששמו האגדי אכן מוצדק. המבחן הראשון היה מבחן שתייה. תור קיבל לידיו קרן גדולה. הענק טען כי ניתן לשתות את כל תכולת הקרן בלגימה אחת, יש כאלה המצליחים בשתי לגימות ואילו גם החלשים ביותר מצליחים תוך שלוש. תכולת הקרן לא משתנה כמעט גם לאחר לגימתו השלישית וכולם הסכימו כי תור נכשל במבחן זה. לאחר מכן, הציע הענק לנסות את כוחו של תור ולהרים חתול מהרצפה. כוחו של תור הספיק לו רק כדי להרים בקושי רגל אחת של החתול. לאחר כישלונות אלו, טען תור כי יוכל לנצח כל אחד בהיאבקות. הענק קרא לאלי (Elli), אישה זקנה שהביסה את תור בקלות. למחרת, כאשר תור, מושפל מכשלונו במבחנים, התכוון לעזוב את הטירה מגלה לו הענק כי השתמש בקסמיו כדי לתעתע בו. תכולת הקרן ממנה שתה תור הייתה תכולת הים, החתול אשר ניסה להרים תור היה בעצם נחש הים יורמנגנד ואילו האישה הזקנה עמה נאבק תור היא הזיקנה עצמה, אותה אף אחד לא מסוגל להביס. הסיפור מופיע באדה הפרוזאית והוא חלק מהרפתקה גדולה יותר.
מחוזות ניקרגואה
מבחינה מנהלית ניקרגואה מחולקת ל-15 מחוזות (departamento) ו-2 אזורים אוטונומיים (regione autónoma). המחוזות מחולקים לנפות.
סמיחה ח'ליל
סמיחה ח'ליל (בערבית: سميحة خليل; 1923 - 26 בפברואר 1999) הייתה פוליטיקאית פלסטינית.
ביוגרפיה
סמיחה נולדה בשנת 1923 בענבתא, בין שכם לטולכרם, אביה של סמיחה היה ראש העיר. בגיל 17 היא התחתנה.
היא נעצרה פעמים רבות על ידי השלטונות הישראליים, ישבה במעצר בית במשך שנתיים וחצי (1980-1983) ונגזר עליה גם איסור יציאה מהארץ למשך 12 שנים.
במרץ 1988 היא קיימה שביתת רעב נוכח שתיקת העולם המוסלמי על המתרחש בשטחים. ביוני 1988 הורה אלוף פיקוד מרכז, עמרם מצנע, לסגור לשנתיים את האגודה לרווחת המשפחה באל בירה, בהנהלתה. במשרדי באגודה נמצא חומר תעמולה שהוגדר על ידי צה"ל כמסית ואנטישמי וכן שירים שכתבה ח'ליל שקראו למאבק אלים נגד ישראל.
בשנת 1996 היא התמודדה מול יאסר ערפאת בבחירות על משרת נשיאת פלסטין וזכתה ל-12.9% מהקולות.
דריווש המדי
הוא נזכר כמלך שהורה להכניס את דניאל לגוב האריות.
בתנ"ך
דריווש מוזכר לראשונה בסיפור משתה בלשאצר, לאחר המשתה דריווש וכורש שהיו משועבדים לבלשאצר מורדים בו והורגים אותו ודריווש מחליף אותו.
לאחר מות בלשאצר אימץ דריווש את בתו של בלשאצר וושתי שבהמשך התחתנה עם אחשוורוש.
בסיפור דניאל בגוב האריות שרי דריווש מצווים להשליך את דניאל לגוב האריות אך האריות לא נוגעים בו לרעה. בעקבות המקרה דריווש מכיר באלוקי ישראל.
דריווש מלך על פי התנ"ך במשך שנה, לאחר מותו החליף אותו חתנו כורש.
בחז"ל
לפי סדר עולם רבה דריווש נולד בשנת ג'שכ"ט, לאחשורוש המדי.
זיהוי היסטורי
זיהויו ההיסטורי מוטל בספק רב. בקהילה המדעית נוטים בעיקר לראות בו את אוגברו – קצין בבלי שערק לצד הפרסי, ואילו חוקרים דתיים נוטים לזהותו ככיאכסריס השני.
רכס החברה המלכותית
רכס החברה המלכותית (באנגלית: Royal Society Range) הוא רכס הרים שגובהו 4,025 מטרים, הנמצא בחוף המערבי של מצר מקמרדו, בין קרחון קטליץ, קרחון סקלטון וקרחון פראר שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הרכס
רכס ההרים התגלה בשנת 1841 על ידי רב החובל ג'יימס קלארק רוס, מגלה מדף הקרח רוס.
הרכס נחקר על ידי משלחת החקר הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה, בראשות רוברט פלקון סקוט אשר חקר את אנטארקטיקה בין (1901–1904).
מקור השם
הרכס נקרא על שם החברה המלכותית הבריטית אשר מימנה את משלחת המחקר. סקוט קרא לפסגות ההרים על שם ראשיה של החברה המלכותית.
ציון רצון
ציון רצון (נולד בשנת 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש מפקד אוגדת הבשן. קודם לכן שימש ראש מטה פיקוד הדרום, מפקד חטיבת כפיר, ראש מחלקת אימונים בזרוע היבשה ומפקד עוצבת ברעם.
ביוגרפיה
רצון התגייס לצה"ל בשנת 1993, ושובץ בגדוד 932 בחטיבת הנח"ל. לאחר קורס קציני חי"ר, שב לגדוד 932 ושימש כמפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 932. בהמשך שימש כקצין מבצעים גדודי.
בתקופת סוף המערכה ברצועת הביטחון פיקד על פלוגת החוד בגדוד 932, שכללה בתחילה פיקוד על מוצב צה״ל בינת ג'בייל והוצאת מבצעים למארבי משך על הקו האדום ברכס ברעשית - שקיף א נימל. בהמשך פיקוד על מוצב רותם שהיה מוצב חודר כ14 ק״מ מצפון לראש הנקרה. בתקופה זאת המוצב ספג באופן קבוע ירי של פצצות מרגמה וטילי נ״ט מידי חזבאללה וב16 במאי יחד עם מפקד הגדוד נדב פדן העביר את השליטה במוצב לידי צבא דרום לבנון, וסייע לאחר יומיים לצד״ל להדוף מתקפת מחבלים על מוצב רותם, ולגבות מחיר של 47 הרוגים ועשרות פצועים לחזבאללה.
לאחר מכן, מונה לסגן מפקד גדוד 932 בין השנים 2002–2003. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת הנח"ל בין השנים 2003–2005. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם. בשנת 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, והוביל את הגדוד בהמשך הלחימה עד לסיומה, בתפקיד זה שירת עד שנת 2008. בהמשך כיהן כסגן מפקד חטיבת הנח"ל בין השנים 2008–2010. בשנת 2010 מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל, ושימש בתפקיד עד שנת 2012.
חיים אישיים
רצון מתגורר באבן יהודה, נשוי למיכל ואב לארבעה. בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז האקדמי רופין, ותואר שני במדעי המדינה ובביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
אי-שוויון קושי-שוורץ
במתמטיקה, אי־שוויון קושי-שוורץ הוא אי־שוויון הקושר את המכפלה הפנימית והנורמה במרחבי מכפלה פנימית. מכיוון שמרחבים וקטוריים רבים מצוידים במכפלה פנימית טבעית, יש לאי־שוויון קושי-שוורץ שימושים בתחומים שונים של המתמטיקה, ובפרט באנליזה פונקציונלית.
היסטוריה
הגרסה הראשונה של האי־שוויון, אותה גילה אוגוסטין קושי ב־1821, קובעת כי כאשר הם מספרים ממשיים. לאי־שוויון יסודי זה ידועות היום עשרות רבות של הוכחות. קושי הוכיח גם ששויון מתקיים רק כאשר הווקטורים פרופורציוניים זה לזה (תלויים ליניארית).
ב־1859 הציג (1804–1889) את הגרסה האינטגרלית של האי־שוויון: בוניקובסקי לא ראה צורך בהוכחה נפרדת של האי־שוויון החדש, והסתפק בציטוט האי־שוויון של קושי.
ב־1885 הזדקק הרמן שוורץ, שישב אז באוניברסיטת גטינגן, לאי־שוויון, המשווה בין אינטגרלים כפולים. מאוחר יותר הובנו שלושה אי־שוויונות אלה כמקרים פרטיים של הגרסה הכללית יותר, התקפה בכל מרחב מכפלה פנימית (ראו להלן).
שוורץ לא הכיר את ניסוחו של בוניקובסקי, וההוכחה שהציג לאי־שוויון שלו מתאימה לכל מרחב מכפלה פנימית (הוכחה זו, הנעזרת בתכונות פשוטות של פולינום ריבועי, מובאת בהמשך). משום כך נקרא האי־שוויון הכללי אי־שוויון קושי-שוורץ.
האי־שוויון במרחבי מכפלה פנימית, ושימושים
בצורתו המודרנית, אי־שוויון קושי-שוורץ קובע שאם V הוא מרחב מכפלה פנימית (מעל הממשיים או המרוכבים), אז לכל x,y\in V מתקיים כאשר הנורמה המושרית על V מן המכפלה הפנימית. שוויון ממש מתקיים אם ורק אם x,y תלויים ליניארית.
אחת התוצאות החשובות של אי־שוויון זה היא שהוא מאפשר להגדיר זווית \theta בין שני וקטורים x,y במרחב מכפלה פנימית לפי המשוואה, שהרי שבר זה מהווה מקדם מתאם בין x ל־y ולכן ערכו נע בין 1- ל־1. במקרה של המכפלה הפנימית הסטנדרטית במישור האוקלידי \R^2 או במרחב התלת־ממדי, הגדרה זו מתלכדת עם ההגדרה המקובלת של זווית.
הוכחת האי־שוויון
אם אחד הווקטורים שווה ל־0, האי־שוויון מתקיים באופן טריוויאלי כי שני האגפים שווים לאפס. לכן נניח כי x,y\ne0.
כעת יהי. ההוכחה מתאימה גם למקרה שבו מרחב המכפלה הפנימית V הוא מרחב וקטורי ממשי, וגם למקרה שבו הוא מרוכב.
נפתח את הביטוי. פיתוח ביטוי זה יתן לנו משוואה ריבועית ב־\lambda, ומכיוון שאנו יודעים שערך הביטוי אי־שלילי, נוכל להסיק מכך שהדיסקרימיננטה של המשוואה הריבועית אי־חיובית. מהאי־שוויון המתקבל נקבל את אי־שוויון קושי-שוורץ. הפרבולה המיוצגת על ידי המשוואה נוגעת בציר X לכל היותר אך אינה עוברת מתחתיו, ולכן יש למשוואה פתרון אחד לכל היותר. על כן נקבל מחישוב הדיסקרימיננטה: אם האי־שוויון מתקיים באופן טריוויאלי (כי אגף ימין בו תמיד חיובי או אפס). לכן נניח כי, ולאחר העברת אגפים וחלוקה ב־ נקבל: הוצאת שורש ריבועי משני האגפים נותנת לנו את אי־שוויון קושי-שוורץ.
הוכחה נוספת
יהיו שני וקטורים במרחב מכפלה פנימית, ונוכיח את אי-השוויון. אם \ x=0 או \ y=0, ברור כי מתקיים שוויון. נניח מעתה \ x\ne0 וכן \ y\ne0. נגדיר את הווקטור \ u באופן הבא: . נשים לב כי \ u ניצב ל-\ y: שני וקטורים הם ניצבים אם ורק אם המכפלה הפנימית ביניהם היא אפס. במקרה זה:
מכאן, נחשב את
כלומר, הראינו כי
ומכאן:
או .
(הוכחה זו תקפה רק עבור מרחבי מכפלה פנימיים מעל )
אי שוויון המשולש
אי שוויון המשולש במרחבים נורמיים בהם הנורמה מושרית ממרחב מכפלה פנימית, נובע מאי שוויון קושי-שוורץ:
לפי הגדרת הנורמה במרחבי מכפלה פנימית:
נפתח את הביטוי על ידי שימוש בתכונות המכפלה הפנימית ונקבל:
בשני האגפים מופיע מספר אי-שלילי שהועלה בריבוע, ולכן ניתן להוציא שורש:
סטארה זאגורה
סטארה זאגורה (בבולגרית: Стара Загора) היא העיר השישית בגודלה בבולגריה ואחד המרכזים הכלכליים החשובים במדינה. סטארה זאגורה היא בירת מחוז סטארה זאגורה ושוכנת 231 קילומטרים מהבירה סופיה. בעיר שורר אקלים ים-תיכוני, והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 13oc.
היסטוריה
בסמיכות לעיר נמצאו שרידי יישוב תראקי מהמאה ה-5 לפנה"ס וכן שרידי מכרה נחושת מהעתיקים באירופה ויש המייחסים אותו עוד לתחילת תקופת הברונזה. ב-46 לפנה"ס נכבש היישוב על ידי הרומאים ושימש כמוצב צבאי ומרכז מסחר אזורי. לאחר חלוקת האימפריה הרומית עברה העיר לשליטת האימפריה המזרחית, אשר בהמשך הפכה לאימפריה הביזנטית.
ב-711 הוענקה העיר על ידי הקיסר יוסטיניאנוס השני, לחאן טרבל שליט האימפריה הבולגרית הראשונה כאות הוקרה על תמיכתו בו, בעת מלחמת האזרחים וכן בעת המאבק בצבאות בית אומיה אשר שאפו לכבוש את קונסטנטינפול והובסו על ידי קואליציה של צבאות בולגרים וביזנטיים. ב-784 שונה שמה של העיר לאירינופוליס, על שמה של הקיסרית הביזנטית אירינה (752-803), שהתארחה בעיר.
ב-1122 נערך בסמיכות לעיר קרב מכריע בין צבאות הקיסר הביזנטי יוחנן השני קומננוס לבין צבאות הפצ'נגים אשר הטילו את אימתם על הבלקנים. הפצ'נגים הובסו ושרידיהם התפזרו בכל אזור הבלקנים. ב-1372 נכבשה העיר על ידי מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הגיעו כוחות צבא האימפריה הרוסית לפאתי העיר והכוחות העות'מאנים העלו את העיר באש והיא נחרבה. מעריכים שכ-5,000 מתושבי העיר נהרגו במהלך המלחמה. לאחר המלחמה נכללה העיר בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 הפכה חלק מנסיכות בולגריה.
באפריל 1928 התרחשה בסטארה רעידת אדמה חזקה. מבני ציבור ובתי מגורים ניזוקו קשות. במשך שבועות מספר התרחשו רעידות משנה ותושבי העיר נמלטו אל הגנים הציבוריים שבעיר ומחוצה לה ושהו שבועות מספר במחנות ארעיים. הנזק הכלכלי שנגרם לתושבי העיר היה כבד.
הקהילה היהודית
קהילה מאורגנת מתועדת בעיר בתחילת המאה ה-17, עת הייתה נתונה תחת שלטון עות'מאני. סוחרים מרחבי הבלקן, רובם צאצאים למגורשי ספרד, התיישבו בעיר והיו להם חיי דת ותרבות יהודיים ענפים. ב-1835, לאחר חורבן העיר אדירנה בשריפה, הגיעו משפחות רבות לעיר. עם התרופפות שליטת העות'מאנים באזור החלו התנכלויות רבות ליהודים, מצד תושבי העיר ונציגי השלטון המקומי. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), עם הגעת הכוחות הרוסיים לפאתי העיר, החל פוגרום ביהודי העיר, ובמהלכו נרצחו כמה עשרות יהודים ונשרף בית הכנסת. היהודים נטשו את העיר.
לאחר המלחמה ועם כינון נסיכות בולגריה, החלו בנסיכות פרסומים מגמתיים, לפיהם היהודים היו אחראים לשריפה הגדולה שהחריבה את העיר בתום המלחמה וכי הם שיתפו פעולה עם החיילים העות'מאנים.
ב-1939 טרום מלחמת העולם השנייה, נמנו בעיר כ-1,000 יהודים. בספטמבר 1939 גורשו כ-500 מיהודי העיר במהלך "המסע לגירוש נתינים זרים". ברישומי משרד הפנים הבולגרי תועדו 43 מבני הקהילה, שיועדו לגירוש אל מחנות ההשמדה, שתוכנן להתבצע ב-10 במרץ 1943. הגירוש לא יצא אל הפועל. ב-15 ביוני 1943, גורשו יהודים מהעיר לערי השדה והכפרים הסמוכים והורשו לחזור רק לאחר שחרור בולגריה על ידי הצבא האדום.
בין 1947 ל-1949 עלו מרבית יהודי העיר לישראל. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובסטארה זאגורה נמנו 110 יהודים. ב-2022 התגוררו בעיר 85 יהודים.
רוברט סטארר
רוברט סטארר (באנגלית: Robert Starer; 8 בינואר 1924, וינה – 2 באפריל 2001, קינגסטון, מדינת ניו יורק) היה מלחין ופסנתרן יהודי-אמריקאי, יליד אוסטריה.
ביוגרפיה
רוברט סטארר נולד בווינה בשנת 1924. החל לנגן בפסנתר בגיל 4. הוא המשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה בווינה, אך לאחר הצבעת אזרחי אוסטריה בעד הסיפוח לגרמניה הנאצית (האנשלוס), עלה סטארר לארץ ישראל ולמד במלגה של הכנר אמיל האוזר, חבר רביעיית בודפשט, בקונסרבטוריון הארץ-ישראלי בירושלים אצל יוסף טל, שלמה רוזובסקי ועדן פרטוש. במלחמת העולם השנייה שירת סטארר בחיל האוויר המלכותי של בריטניה, שם הופיע כפסנתרן לפני החיילים. ב-1947 השתקע בארצות הברית. הוא למד הלחנה בג'וליארד בניו יורק ובקיץ 1948 למד במרכז ברקשייר למוזיקה אצל אהרן קופלנד. ב-1949 קיבל תואר דוקטור. בשנת 1957 היה סטארר לאזרח אמריקה.
רוברט סטארר לימד בג'וליארד, בברוקלין קולג' ובמרכז ללימודי מוסמך באוניברסיטת ניו יורק, שם הוכתר כפרופסור מצטיין בשנת 1986. בשנת 1991 פרש לגמלאות מברוקלין קולג'.
לרוברט סטארר בן אחד, דניאל. רוברט התגורר בוודסטוק שבמחוז אולסטר במדינת ניו יורק עד מותו. סטארר חי עם הסופרת גייל גודווין במשך כ-30 שנה והשניים עבדו יחד על כמה לבריות.
נפטר ב-2001 בעיר קינגסטון (Kingston) שבניו יורק, ונקבר בבית הקברות לאמנים בוודסטוק.
יצירתו
סטארר היה מלחין פורה וחיבר בסוגות רבות. המוזיקה שלו התאפיינה בכרומטיות ובמקצבים רבי תנופה. יצירותיו הווקאליות, לטקסטים אנגליים או עבריים, נהנו משבחים רבים. הוא הלחין את המוזיקה לבלט "פדרה" של מרתה גרהם מ-1962. כמו כן כתב ארבע אופרות: "האורח הלא קרוא" (1956), "פאנטאגלייזה" (1967), "המאהב האחרון" (1975), ו"אפולוניה" (1979).
סטארר חיבר קונצ'רטו לכינור בהזמנת יצחק פרלמן, שניגן אותו בביצוע בכורה ב-1981 והקליט אותו עם התזמורת הסימפונית של בוסטון בניצוח סייג'י אוזאווה. הצ'לן ינוש סטארקר ביצע את הקונצ'רטו לצ'לו לראשונה ב-1988. בין השאר חיבר סטארר את "זוג ופרט" לתלמידי פסנתר מתחילים ואת הקטעים "רישומים בצבע".
הארטמוט מישל
הארטמוט מישל (, נולד ב-18 ביולי 1948) הוא ביוכימאי גרמני, שזכה בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה יחד עם יוהאן דייזנהופר ורוברט הובר על קביעת המבנה התלת-ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, וכן בפרסים חשובים נוספים.
ביוגרפיה
מישל נולד בשנת 1948 למשפחת חקלאים בלודוויגסבורג שבגרמניה המערבית, בן בכור לקארל ופרידה מישל.
עם הזמן, הוא החל לפתח עניין בביולוגיה מולקולרית. ב-1969, עם סיום שירותו הצבאי, החל ללמוד ביוכימיה באוניברסיטת טובינגן. את החלק הניסיוני בלימודיו עשה יחד עם וולטר סטוקניוס ודיטר קסטרהלט. במהלך לימודיו שם, הוא הגיע למסקנה שהוא רוצה לעסוק במחקר אקדמי.
בשנת 1975 עבר לירצבורג יחד עם דיטר קסטרהלט, שם המשיך את המחקר שהתחיל בנושא גיבוש חלבוני קרום התא באופן מלאכותי, ובשנת 1979 הוא הצליח יחד עם דיטר קסטרהלט לגבש את החלבונים הראשונים מהסוג הזה. בעקבות ההצלחה הוא החליט לוותר על לימודי הפוסט-דוקטורט שלו בקליפורניה, ועבר עם דיטר קסטרהלט למכון על שם מקס פלנק שבמינכן, שם קסטרהלט הפך לראש מחלקה ומנהל.
מישל המשיך לנהל את מחקרו, ומשלא הצליח בו בצורה מלאה הוא החל לנסות לגבש חלבוני קרום מסוגים אחרים, בעיקר כאלו המשתתפים בתהליך הפוטוסינתזה. הוא החל לשתף פעולה עם רוברט הובר ועמיתים נוספים במכון על שם מקס פלאנק. בספטמבר 1981 הוא הצליח לצלם את הגביש הראשון המשתתף בתגובת הפוטוסינתזה בצילום רנטגן באיכות טובה. הוא המשיך במחקרו על מנת לנתח את תמונות הרנטגן ולאפיין רצפים ביוכימיים של תגובת הפוטוסינתזה. לשיתוף הפעולה הצטרפו גם היידי גרינברג ויוהאן דייזנהופר. יחד הם הצליחו לקבוע את המבנה התלת־ממדי של מרכז תגובה פוטוסינתטי, ועל תגלית זו זכה מישל בשנת 1988 בפרס נובל לכימיה, יחד עם דייזנהופר והובר. עוד לפני כן, בשנת 1986, זכה בפרס לייבניץ של אנשי גרמניה, ובשנת 1988 זכה עם דייזנהופר בפרס אוטו באייר.
בעקבות הצלחתו, קיבל מישל הצעות רבות לעבודה במחקר. לבסוף, הוא בחר להתקדם בתפקידו במכון על שם מקס פלנק, שם הוא חוקר ומנהל את תחום הביופיזיקה מאז אוקטובר 1987. מאז 1989 הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת גתה בפרנקפורט. בשנת 2008 זכה במדליית קיילין של האגודה הבריטית לביוכימיה, ובנוסף זכה בתוארי כבוד שונים מאוניברסיטאות ומכוני מחקר.
בשנת 2012 פרסם מישל מאמר שבו טען, בהסתמך על מחקריו, כי דלק ביולוגי הוא "שטות".
חייו הפרטיים
נישא לאילונה לז'ה ונולדו להם שני ילדים.
תרומתו למדע
הארטמוט מישל תרם משמעותית להבנת תהליך הפוטוסינתזה, שהוא אולי התהליך הכימי החשוב ביותר לייצור מזון וחמצן החיוניים לחיים על פני כדור הארץ. מישל השיג יחד עם שותפיו לפרס פריצת דרך מכרעת בהבנת תגובת האור בתהליך הפוטוסינתזה.
הארטמוט מישל היה הראשון שהצליח לגבש חלבון ממבנה קרום התא, המשתתף בתהליך הפוטוסינתזה, ולהפוך אותו באמצעות כך נגיש למחקר באמצעות צילומי רנטגן. יחד עם שותפיו, הצליח מישל לנתח את החלבון באופן מפורט, וכך ולקבוע את המבנה התלת־ממדי שלו ואת תגובתו בתהליך הפוטוסינתזה.
בעקבות מחקריו של מישל, הושגה הבנה גדולה יותר של התהליכים בחלבוני קרום התא בזמן בליעה ונשימה, דבר שתרם לתחום הרפואה.
סיריוס בלק
סיריוס בלק (3 בנובמבר 1959 - 18 ביוני 1996) הוא דמות בדיונית בספרי הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג. בלק מוזכר בקצרה כבר בספר הראשון בסדרה כקוסם שהשאיל לרובאוס האגריד את האופנוע המעופף לאחר שלורד וולדמורט רצח את ג'יימס ולילי פוטר. דמותו הופכת לדומיננטית בספר השלישי, שבו בלק הוא האסיר המוזכר בשם הספר, ומתברר כי הוא סנדקו של הארי פוטר. סיריוס בלק הוא אחת הדמויות האהובות ביותר בספרים, למרות מגרעותיו. מעריצים רבים מכריזים עליו כעל הדמות האהובה עליהם, והוא מופיע פעמים רבות בפאנפיקשן.
כשאר בני משפחת בלק, שקרויים בשמות של גרמי שמיים, סיריוס נקרא על שם הכוכב "סיריוס" (α בכלב גדול) הידוע בכינויו "כוכב הכלב", דבר המרמז על צורת האנימאגוס אותה הוא עתיד ללבוש.
רקע
סיריוס הוא היורש האחרון של משפחת בלק, שבעבר הייתה משפחה טהורת דם ידועה. הוריו, וולבורגה ואוריון בלק, השתייכו למשפחה והיו דודנים מדרגה שנייה. לסיריוס היה אח צעיר בשם רגולוס, ושלוש בנות דודות: בלטריקס לסטריינג', אנדרומדה טונקס שהייתה אמה של נימפדורה טונקס ובת הדודה החביבה עליו, ונרקיסה מאלפוי (אמו של דראקו מאלפוי). "סיריוס" הוא שם מסורתי במשפחת בלק, שחזר על עצמו בשלושת הדורות שתוארו על ידי רולינג, ונבע בעיקר מהמסורת של קריאת הצאצאים במשפחה על שם כוכבים וגלקסיות. סיריוס היה מסוכסך עם משפחתו בשנים הראשונות לחייו; הוא שנא את רוב קרובי משפחתו, ובמיוחד את אמו. הוא התנגד לאליטיזם ולנטייה לעבר אומנויות האופל של משפחתו. כל בני משפחת בלק התמיינו לבית סלית'רין בהוגוורטס, אך סיריוס שובץ בגריפינדור.
סיריוס הסתדר היטב בזמן שלמד בהוגוורטס, שם הוא היה תמיד ביחד עם חברו הטוב ג'יימס פוטר. סיריוס וג'יימס היו תלמידים פופולריים מאוד בזכות כישרונם ויופים הרב. יריבם הגדול של סיריוס וג'יימס בזמן הלימודים היה סוורוס סנייפ. סיריוס תמך בג'יימס באופן פעיל, ובכך גרם לסנייפ לשנוא אותו באופן אישי. השניים הטרידו את סנייפ פעמים רבות מכיוון ששנאו את חיבתו לאומנויות האופל. חבריהם הטובים היו רמוס לופין (שמאוחר יותר התברר כי הוא אדם זאב) ופיטר פטיגרו (שמאוחר יותר הסגיר את ג'יימס ולילי לוולדמורט). לאחר שהצליח ללמוד כיצד להיות אנימאגוס (על מנת לעזור ללופין) הוא היה יכול ללבוש בכל עת את צורתו של כלב שחור וגדול, ובשל כך זכה לכינוי "רך כף".
סיריוס עזב את ביתו בגיל 16, ועבר להתגורר בבית הוריו של ג'יימס. אמו הזועמת שרפה את תמונתו שהייתה באילן היוחסין המשפחתי. אלפרד, דודו של סיריוס, הוריש לו סכום כסף גדול ו"זכה" לגורל דומה. סיריוס הפך לעצמאי מבחינה כלכלית כתוצאה מהירושה שקיבל. לאחר שעזב את הוגוורטס הוא הצטרף למאבק נגד וולדמורט, ולבסוף הצטרף למסדר עוף החול. הוא היה חברו הטוב של ג'יימס גם בתקופה זו, ואף היה השושבין בחתונתם של ג'יימס ולילי. כאשר נולד הארי מונה סיריוס לתפקיד הסנדק.
הארי פוטר ואבן החכמים
בלק מוזכר בקצרה כבר בספר הראשון ובפרק הראשון כקוסם שהשאיל לרובאוס האגריד את האופנוע המעופף לאחר שלורד וולדמורט רצח את ג'יימס ולילי פוטר, כדי שיוכל להביא את הארי לבית דודיו.
הארי פוטר והאסיר מאזקבאן
האמת נחשפת באמצעות דיאלוגים בין הדמויות. כאשר הפוטרים התוודעו לכך שוולדמורט רוצה לרצוח את בנם, הם קיבלו את עצתו של אלבוס דמבלדור וירדו למחתרת באמצעות שימוש בלחש פידליוס, שהוא קסם מורכב המאפשר להצפין סוד בתוך אדם אחד (המכונה "שומר הסוד"). לילי וג'יימס בטחו בסיריוס יותר מבכל אדם אחר, ומינו אותו לתפקיד. אולם, סיריוס חשד שוולדמורט ירדוף אחריו קודם כל, ולפיכך שכנע את הפוטרים למנות לתפקיד את פיטר פטיגרו כיוון שלא היה סביר כי וולדמורט ירדוף אחריו.
סיריוס איתר את פטיגרו, ב-2/11/1981, והיה נחוש להורגו כנקמה. אולם, פטיגרו הצליח להערים עליו ובדרך גרם להפללתו של סיריוס, ביים את מותו (והותיר מאחוריו אצבע קטועה כעדות לכך ש"נרצח") והרג 12 מוגלגים בפיצוץ. סיריוס נעצר והואשם (בלא משפט) במעשיו של פטיגרו ובתמיכה בוולדמורט. הוא נידון למאסר עולם באזקבאן, ובמשך 12 שנים עד להתרחשות המתוארת בספר התאבל על מות חבריו והיה אובססיבי לגבי נקמה בפטיגרו. הוא הצהיר כי בניגוד לאסירים אחרים (המאבדים את שפיותם בזמן המאסר), הוא היה יכול לשמור על שפיותו כיוון שידע כי הוא חף מפשע.
12 שנים לאחר שנכנס לכלא הוא ראה תמונה של משפחת ויזלי בעיתון, שבה הופיע עכברוש על כתפו של רון ויזלי. הייתה זו נקודת מפנה בעלילה שהניעה את כל אירועי הספר השלישי, כיוון שסיריוס זיהה את פטיגרו בצורת האנימאגוס שלו- אצבע חסרה ברגלו הימנית הקדמית. הוא הבין כי לפטיגרו יש הזדמנות נוחה לרצוח את הארי במקרה שוולדמורט יצבור כוח מחדש. ידע זה סייע לו לגבור על התנאים באזקבאן ולברוח משם כשהוא מוסווה גם כן כאנימאגוס בצורת כלב, ובכך היה לאסיר הראשון שמצליח להימלט. לאחר בריחתו הוא התחבא באזור הוגוורטס והעיירה הסמוכה הוגסמיד, ותכנן את נקמתו. כיוון שהסוהרסנים כמעט ולא חשים בחיות הוא היה יכול לחדור להוגוורטס בצורת האנימאגוס שלו. הארי מבחין בו ככלב פעמים אחדות, ובטעות מאמין כי הוא שד בשם "גרים". סיריוס מתיידד עם החתול קרוקשנקס השייך להרמיוני גריינג'ר, ומכיר בטבעם האמיתי של סיריוס ושל פטיגרו.
לקראת סוף הספר מתעמת סיריוס עם הארי, רון, והרמיוני, וכמעט נהרג על ידי הארי; אולם, רמוס לופין עוצר את הארי בזמן. לופין, שגילה כי סיריוס חף מפשע, מתאחד מחדש עם חברו הטוב. פטיגרו נחשף, וניצל ממוות מידיהם של סיריוס ולופין בזכות הארי שטען כי אביו ג'יימס לא היה רוצה שיעשו זאת. הארי מתחיל לראות בסיריוס תחליף לאביו, אך כאשר פטיגרו מצליח להימלט אין אפשרות להוכיח את חפותו של סיריוס והוא נאלץ להימלט מהוגוורטס.
הארי פוטר וגביע האש
סיריוס ככל הנראה נמלט מאירופה (לדעתו של הארי) ומחוץ לתחום השיפוט של משרד הקסמים. הוא מתאושש מההשפעה של 12 שנים באזקבאן. הוא יוצר קשר עם הארי רק לעיתים רחוקות כיוון שאין ביכולתו להשיג ינשוף מספיק אמין לצורך העברת המכתבים. מערכת היחסים ביניהם ממשיכה להתפתח, והארי מתחיל לסמוך עליו יותר. סיריוס מחליט לחזור לאנגליה לאחר שהארי סיפר לו על כאבים בצלקת שלו, ולאחר פעילותם של אוכלי המוות באליפות העולם בקווידיץ'. הוא מתחבא במערה סמוכה להוגסמיד, ומתקיים על עכברושים ועל מנות מזון שנשלחות אליו מדי פעם על ידי הארי, רון והרמיוני. בספר זה אין לו השפעה רבה על העלילה, והוא לא מצליח למנוע את האסון המתרחש בסופו של טורניר הקוסמים המשולש. תפקידו העיקרי הוא מתן עצות להארי כיצד להצליח במשימות הטורניר. לאחר חזרתו של וולדמורט לגופו הישן מטיל עליו דמבלדור לגייס מחדש חברים אחדים במסדר עוף החול, וסיריוס נפרד מהארי פעם נוספת.
הארי פוטר ומסדר עוף החול
במהלך הספר החמישי מתחבא סיריוס בבית משפחתו בכיכר גרימולד מספר 12 שבלונדון. למרות מצבו המוזנח של הבית מחליט סיריוס, שהוא היורש של כל רכוש משפחת בלק מתוקף היותו הזכר האחרון שנותר, להשאיל אותו על מנת שישמש כמפקדה עבור מסדר עוף החול. הוא לא יכול לצאת מהבית כיוון שהמרדף אחריו נמשך, וכתוצאה מכך סובל מתנודות אחדות במצב הרוח שלו. הוא מזוהה על ידי לוציוס ודראקו מאלפוי בזמן שהוא מלווה את הארי להוגוורטס אקספרס, וכתוצאה מכך המרדף אחריו מתמקד בלונדון. הוא שומר על קשר עם הארי באמצעות ינשופים ורשת הפלו. לקראת אמצע הספר נמלטים מאזקבאן עשרה אוכלי מוות, כולל בת-דודתו בלטריקס לסטריינג' שאותה הוא שונא. משרד הקסמים ממשיך להכחיש את חזרתו של וולדמורט, ומטיל את האשמה בבריחה על סיריוס.
סיריוס מתפקד כתחליף אב עבור הארי לאורך הספר. הוא מעודד אותו להתנגד לדולורס אמברידג' ולחוקים המעוותים שהיא קובעת, ותומך באופן נלהב בהקמת קבוצת התלמידים הסודית הידועה בשם "צבא דמבלדור". הוא מפגין את אמונו הרב בהארי בכך שהוא מספק לו מידע רגיש הנוגע למסדר עוף החול ולוודמורט. לופין ומולי ויזלי מודאגים מהתנהגותו כשהוא נמצא ליד הארי, וטוענים כי הוא מתקשה להבדיל בינו לבין אביו ג'יימס וכי הדבר אינו רצוי.
וולדמורט שותל במוחו של הארי חזיון שווא ובו סיריוס מוחזק ומעונה במחלקת המסתורין של משרד הקסמים. הארי מנסה ליצור קשר עם סיריוס, אך מוטעה על ידי גמדון הבית קריצ'ר לחשוב שסיריוס אכן שבוי. הארי וחבריו מגיעים אל מחלקת המסתורין, שם הם נתקלים במארב של אוכלי המוות. סוורוס סנייפ היה זה שהציל אותם למעשה; לאחר שווידא כי סיריוס בריא ושלם, הוא התריע בפני המסדר על התלמידים הנעדרים ועל חשדו שהם הגיעו אל משרד הקסמים. סיריוס מצטרף אל חברי מסדר אחדים, והם נלחמים באוכלי המוות בחדר הידוע בכינוי "היכל המוות". במהלך הקרב עם בת-דודתו בלטריקס הוא מקניט אותה כיוון שלא הצליחה לפגוע בו. בלטריקס מנצלת זאת ופוגעת בו בקללת שיתוק (ע"פ הכתוב בספר) הגורמת לו למעוד אחורה וליפול דרך פרגוד מסתורי אל מותו. הארי מנסה לנקום בבלטריקס ולהטיל עליה את קללת הכאב "קרושיאטוס", אך לא מצליח בעקבות הופעתו של וולדמורט.
עד לתחילת הספר השישי מטוהר שמו של סיריוס. הארי יורש את כל רכושו, כולל הבית בלונדון, גמדון הבית קריצ'ר ובקביק ההיפוגריף.
הארי פוטר ואוצרות המוות
למרות התיאור הברור של מות סיריוס נפוצו שמועות רבות על כך שהוא לא מת. רולינג הכחישה זאת באופן נחרץ בראיון שהעניקה ל-BBC בשנת 2003. אולם, היא רמזה לכך שיש חשיבות מסוימת למראת קסמים שסיריוס העניק להארי זמן קצר לפני מותו: "ייתכן והמראה לא עזרה כמו שחשבת, אך מצד שני, תעזור יותר ממה שאתה חושב. אתה תצטרך לקרוא את הספר האחרון על מנת להבין זאת!". בספר השביעי משתמש במראה הדו-כיוונית הזאת אברפורת' דמבלדור (אחיו של אלבוס), לאחר שרכש אותה ממנדנגוס פלצ'ר שנה אחת קודם לכן, על מנת לראות את הארי במרתף של אחוזת מאלפוי ולשלוח אליו את גמדון הבית דובי על מנת שיחלץ אותו ואת חבריו הכלואים עמו.
הופעתו האחרונה של סיריוס בספר השביעי היא כאשר הארי מגלה את אבן האוב בתוך הסניץ' המוזהב שדמבלדור הוריש לו. הוא מופיע בצורה דמוית רוח רפאים ביחד עם לילי, ג'יימס ולופין, וארבעתם מלווים אותו דרך היער האסור אל המקום שבו וולדמורט נמצא. סיריוס מבטיח להארי שארבעתם יהיו חלק ממנו לתמיד.
בעץ המשפחה שרולינג חשפה בתוכנית טלוויזיה ניתן לראות את כל הנכדים של משפחת ויזלי, ובין השאר רואים כי הארי וג'יני קראו לבנם הבכור ג'יימס סיריוס על שם אביו של הארי ועל שם הסנדק שלו.
דמותו בסרטים
גארי אולדמן הופיע בתפקיד סיריוס החל מהסרט השלישי. הוא היה זה שהציע את סגנון העיצוב של שערו של סיריוס, ואילו הבמאי אלפונסו קוארון עיצב את הקעקועים שלו. אולדמן אמר כי הוא שמח על כך שיש ביכולתו להציג את עבודתו לילדים, וזאת בניגוד לסרטים קודמים שהצפייה בהם הייתה מוגבלת. נאמר על אולדמן כי הוא משקיע מאמץ רב בהחייאת דמותו של סיריוס, והוא עצמו הצהיר כי המאמץ הוא בזכות קוארון שאותו תיאר כאדם נלהב ביותר לתפקיד.
דמותו של סיריוס מופיעה פעם אחת בלבד בסרט הרביעי (בניגוד לספר עצמו), בסצנה במגדל גריפינדור שבה מתרחשת שיחה בינו לבין הארי באמצעות האח. הוא השתתף גם בסרט החמישי. בסרט הזה יש גם סצנה קצרה שבה מתואר זיכרון של סנייפ שבו סיריוס הוא נער צעיר, והשחקן שגילם אותו היה ג'יימס וולטרס.
מראה חיצוני
סיריוס מתואר כאדם גבוה עם שיער שחור ארוך ועיניים אפורות. מספר פעמים לאורך הסדרה מוזכר כי הוא נחשב לגבר נאה לפני שנכלא באזקבאן. בגלל השנים הארוכות שבהן שהה באזקבאן פניו נהפכו ל"שעווניות", ובספר השלישי סופר כיצד הביעו פניו תחושה של רדיפה. ההזנחה שממנה סבל גרמה לכך ששיערו ייהפך לארוך ומלוכלך, ושיניו הפכו לצהובות. בסצנה הראשונה שבה הוא והארי נפגשים מסופר כיצד הארי חושב שלפניו נמצאת גופת מת.
אישיות
בזמן שלמד בהוגוורטס הוא היה ידוע כעושה צרות ביחד עם חבריו, והוא אף אמר להארי בספר החמישי כי הוא, ג'יימס, לופין ופטיגרו היו פוצים. סיריוס אף אמר כי הוא לא מונה למדריך בהוגוורטס כיוון שהוא וג'יימס בילו יותר מדי זמן בעונשים. סיריוס מגונן מאוד על הארי, אך גם מעודד אותו לקחת סיכונים. רולינג אמרה על כך כי "מה שהארי משתוקק לו הוא אב". רולינג אמרה כי אף על פי שהיא אוהבת את סיריוס "אני לא חושבת שהוא כל כך מושלם". לפי דבריה של רולינג סיריוס אמנם היה אמיץ ונאמן, אך מנגד היה גם פזיז, ממורמר ו"מעט לא מאוזן עקב שהותו הארוכה באזקבאן". רולינג נשאלה בעבר האם להארי יש סנדקית, ותשובתה הייתה "סיריוס תמיד היה יותר מדי עסוק בלהיות מורד מכדי להתחתן".
סיריוס תיעב את אמנויות האופל ולא האמין בטוהר הדם, בניגוד להוריו ואחיו רגולוס. רולינג אמרה כי סיריוס היה אדם מוסרי, אך לא תמיד הקפיד על כך. דבר זה מתבטא בין השאר ביחסו הרע לגמדון הבית קריצ'ר, המזכיר לו את משפחתו שאותה הוא שונא. יחס זה גורם בסופו של דבר לכך שקריצ'ר יבגוד בסיריוס, דבר המוביל למותו. רולינג אף אמרה כי סיריוס מעולם לא התבגר מבחינה מנטלית כיוון שנכלא באזקבאן בערך בגיל 22.
משפחה
משפחת בלק קשרה את עצמה למשפחות טהורות דם אחרות באמצעות נישואין, כולל משפחות בעלות עבר ידוע בתחום הקסמים האפלים כגון באלסטרוד, מאלפוי, רוזייר, יאקסלי ולסטריינג', אך גם למשפחות שאינן קשורות לאומנויות האופל כגון פוטר, קראוץ', לונגבוטום, פרואיט ויזלי. הסיבה לכך הייתה על מנת לשמור על טוהר הדם במשפחה לאורך הדורות. כל הדורות האחרונים של משפחת בלק היו קשורים לפינאס ניגלוס בלק ואורסולה פלינט. הם האמינו במטרותיו של וולדמורט הנוגעות ל"טיהור" גזע הקוסמים, אך חלק מהם (כגון הוריו של סיריוס) נמנעו מלהביע תמיכה מפורשת כשראו את מלוא קיצוניותו. רגולוס, אחיו של סיריוס, הצטרף לאוכלי המוות עם תום לימודיו בהוגוורטס, אך כשגילה את אחד ההורקרוקסים של וולדמורט הוא התחרט והחליט לנטוש, אך לא לפני שינסה להשמיד את ההורקרוקס שגילה. בזמן הניסיון הזה הוא נהרג ומותיר את המשימה לגמדון הבית קריצ'ר, אך זה נכשל בה. הוא מותיר אחריו קמע מזויף, וחותם עליו בראשי התיבות רא"ב, המתבררים רק בתחילת הספר השביעי. אף על פי שקרובים של המשפחה מופיעים באופן קבוע לאורך הספרים, כולם נשים, צאצאי נשים, צאצאים של אנשים שנודו מהמשפחה, ואף אחד מהם לא קרוי בלק. הזכר האחרון במשפחה, סיריוס, נרצח על ידי בת-דודתו בלטריקס לסטריינג' בספר החמישי.
השמות המודגשים הם בני המשפחה שנודו ממנה בגלל סיבות שונות. השמות של כולם נמחקו מהעץ המוזכר בספר החמישי:
אוסקר ברגי
אוֹסְקַר בֶּרֶגִי (במקור בֶּרְגֶר, בהונגרית: Beregi Oszkár; בודפשט, 24 בינואר 1876 – הוליווד, קליפורניה, 18 באוקטובר 1965) היה שחקן ובמאי יהודי-הונגרי, זוכה בתואר "חבר לנצח של התיאטרון הלאומי של בודפשט".
ילדותו ונישואיו הראשונים
אוסקר ברגי היה בנם הראשון של אדולף ברגר ופאולה ליברמן. על פי זיכרונותיו, הוא היה ילד בעל התנהגות גרועה, תלמיד גרוע שניצל מלחזור על כיתות רק באמצעות כישרונו יוצא מן הכלל של חריזה ודקלום שירים. כישרונו, תשוקתו למשחק ומראהו הבוגר כבר בגיל 16 הובילו אותו, באישור הוריו, להירשם לאקדמיה למשחק ובימוי בבודפשט (כיום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) בשנת 1892, שאותה סיים בשנת 1895.
בשנת 1900 הושגה הצלתו הבימתית הראשונה. במחזה של שייקספיר: טרוילוס וקרסידה הוא שיחק את טרוילוס. בין השנים 1907 ו-1910 שיחק בברלין בתיאטראות של מקס ריינהרדט. שם בברלין הכיר את אַרַנְקָה אַדְלֶר בתה של משפחת אדלר העשירה מאוראדיה שלמדה זימרה בבירה הגרמנית. טקס נישואיהם האזרחי נערך ב-8 ביוני 1909 בבודפשט. העדות להכרה במעמדו של השחקן הצעיר היא העובדה כי אחד העדים שלו היה ינה ראקושי, סופר, מנהל תיאטרון וחבר האקדמיה ההונגרית למדעים ואת הטקס ניהל בעצמו אישטוואן בארצי ראש העיר של בודפשט. אחרי יומיים נערכה חופה בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהני. בשנת 2010 נולדה בברלין בתם לאה ברגי. ב־3 בינואר 1913 נערכה הבכורה של צ'ארלס ליקונט דה ליזל: "העורבים" בתיאטרון הלאומי של בודפשט בבימויו של ינה איוואנפי. בתפקיד אורסטס שיחק אוסקר ברגי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה
הוא מילא משימות תרבותיות במהלך שלטונו הקצר של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. "איגוד ההונגרים המתעוררים" ארגון גזעני ימני קיצוני תקף אותו. נאסר עליו לשחק בהונגריה והוא נאלץ להגר בשנת 1920. התיישב בווינה ועלה שוב על הבמה. הוא שיחק גם בתיאטראות הונגריים בחלקים דוברי ההונגרית שנלקחו מהונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה: ברטיסלאבה, אוראדיה, קושיצה, מונקאץ'. מ-1925 עד 1929 הוא צילם סרטים באמריקה. בשנת 1929 חזר לווינה ולאחר מכן שיחק בברלין. בינתיים, בתו בווינה התארסה עם זמר האופרה קלמן פטאקי. אשתו של אוסקר ברגי מתה כמה חודשים לפני החתונה של הבת לאה. ב-1930 חזר לבודפשט. בשנים לאחר מכן שיחק על במות תיאטראות הונגריה. ב־19 בינואר 1933 התחתן עם ד"ר פירושקה לזר מחנכת, מייסדת ומנהלת בית ספר לבנות.
אחרי המלחמה
בין אוקטובר 1944 למאי 1945 שיחק בתיאטרון הלאומי בסגד (חזית הלחימה כבר עברה אז מערבה). ב-1 בפברואר 1945 נבחר לנשיא האיגוד המקצועי של שחקני הונגריה. בשנת 1945 חתם בתיאטרון הלאומי. מצב בריאותו, הטרגדיות אישיות, הקשיים לאחר המלחמה והופעות לא מוצלחות הביאו אותו לעזוב את הונגריה ב-1946. תחילה נסע לבנו בארגנטינה בלווית בתו וחתנו, ומאוחר יותר המשפחה עברה לצ'ילה עד שלבסוף התיישבה בלוס אנג'לס בשנת 1963. בנו מת ב-1964, ובשנת 1965 מת ברגי עצמו. שרידיו נקברו בבודפשט.
אורומצ'י
אוּרוּמְצִ'י (באויגורית: ئۈرۈمچی/Ürümchi; בסינית מפושטת: 乌鲁木齐; בסינית מסורתית: 烏魯木齊; בפין-יין: Wūlŭmùqí, תעתיק: ווּלוּמוּצִ'י; בקזחית: Ürimji/Үрімжі/ءۇرىمجى; ממונגולית: Өрөмч/ᠥᠷᠥᠮᠴᠢ - "מרעה יפה") היא נציבות עירונית ובירת המחוז האוטונומי האויגורי שינג'יאנג בצפון-מערב הרפובליקה העממית של סין. העיר מהווה צומת תחבורתי מרכזי ויוצאים ממנה שלושה נתיבים השייכים לרשת הכבישים המהירים החדשים הנקראים "כבישי המשי החדשים". מחקר שמדד את רמת ומאפייני זיהום האוויר בעיר בין השנים 2004 ו-2007 העלה כי אורומצ'י היא העיר בעלת האוויר המזוהם ביותר בעולם.
היסטוריה
סביב המאה הראשונה לספירה, בתקופת שלטונה של שושלת האן, צורפה אורומצ'י לשטח המנהלי של אימפריית האן. באותה עת הייתה אורומצ'י עיר חשובה על הנתיב הצפוני של דרך המשי – רשת מסועפת של נתיבי מסחר שגם שירתו תהליכים של חילופי תרבויות באירואסיה. ב-648 לספירה, בשנה ה-22 לשלטונו של הקיסר טאיזונג משושלת טאנג, קבעה ממשלת טאנג את מושבה בעיר לונטאי הנמצאת כ-10 קילומטרים מפרבריה הדרומיים של אורומצ'י המודרנית. באותן שנים נהג הממשל לממן את פעולותיו בדרך של גביית מיסים מהעוברים בנתיבי דרך המשי. כניסיון למניעת השתלטות של שבטים נומדיים, נשלחו כוחות לאזור והתיישבו בו כחקלאים.
בתקופת שושלת צ'ינג, ב-1763 לספירה, קרא הקיסר צ'יינלונג לעיר המורחבת של לונטאי בשם "טי הוה" שפירושו "להאיר". סביב טי הוה נבנתה חומה שנשארה גם עם התרחבותה של העיר. ב-1884 ייסד הקיסר גואנג שו את המחוז של שינג'יאנג וקבע את טי הוה כבירתו. ב-1936 מנתה אוכלוסיית העיר כ-47,000 נפש.
בעקבות הפיכת סין לסין העממית ב-1 בפברואר 1954, נקראה העיר בשם חדש – אורומצ'י, שפירושו בשפה המונגולית של שבט ג'ונגאר - "כר המרעה היפהפה". לפני עליית השלטון הקומוניסטי מנתה האוכלוסייה כ-100,000.
סכסוך שינג'יאנג
על רקע תביעתם של בדלנים אויגורים לניתוק החבל מסין העממית קיימים החל משנות ה-50 של המאה ה-20 גלים של אלימות ומעשי טרור בחבל שינג'יאנג. התנועה המזוהה עם מאבק זה היא התנועה לעצמאות מזרח טורקסטן חלק מאירועים אלו התרחשו בבירת החבל, אורומצ'י.
ב-5 ביולי 2009 פרצו בעיר מהומות אלימות קשות על רקע אתני בין אויגורים ובין בני האן. על פי דיווחי מקורות רשמיים נהרגו בעימותים אלו 197 איש.
באביב 2014 אירעו שורה של התנגשויות ומעשי טרור. אירוע טרור בולט התרחש ב-22 במאי 2014 באורומצ'י, בעת ששתי מכוניות השליכו מטעני חבלה בשוק באורומצ'י ולאחר מכן התפוצצו כמכוניות תופת וגרמו בכך למותם של 43 איש (כולל ארבעת הטרוריסטים).
גאוגרפיה ואקלים
העיר נמצאת על גדת הנהר אורומצ'י, בעמק שמחבר בין אגן טארים (Tarim) הענק שמדרום ובין אגן ג'ונגר שמצפון.
מצפון וממערב לאורומצ'י נמצא מחוז צ'אנגז'י (Changji) העשיר במחצבים ובמכרות. מדרום ומדרום מזרח לאורומצ'י נמצא מחוז טורפאן (Turpan) שגם בו יש מחצבים רבים ואף חקלאות מפותחת למרות אופיו המדברי. מדרום לאורומצ'י נמצא מחוז באיאנגול (Bayangol) המתאפיין בשטחים חקלאיים נרחבים.
באורומצ'י עצמה קיימים מרבצי פחם גדולים המוערכים בכ-100 מיליון טון והיא נקראת לעיתים "עיר על שדה פחם"
האקלים באורומצ'י מוגדר כאקלים יבשתי חצי מדברי ובעל מאפיינים ערבתיים. הקיץ חם ויבש והטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא 24°. החורף קר ולח והטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 16° מתחת לאפס. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 5.4° וכמות המשקעים הממוצעת היא 236 מילימטר.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020, מספר התושבים הכולל בנציבות היה מעל 4 מיליון תושבים. הרכב האוכלוסייה בעיר לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010:
כלכלה
אורומצ'י היא מרכז תעשייתי מרכזי במחוז שינג'יאנג. יחד עם העיר קאראמאי ואזור באינגול הם אחראים ל-64.5% מהתפוקה התעשייתית בשינג'יאנג. העיר היא גם מוקד הצרכנות הגדול במחוז. ב-2007 עמדו המכירות הקמעונאיות של טובין בעיר על סכום של 32.2 מיליארד יואן, עליה של 18.24% לעומת הצריכה המקבילה ב-2006.
ב-1955 התגלה שדה נפט גדול בקראמאי שבצפון אגן ג'ונגר ומסוף שנות ה-50 החלה הפקת נפט מהשדה בהיקף נרחב והוא משמש כיום כאחד ממקורות הנפט העיקריים בסין כולה. באורומצ'י נמצאים בתי זיקוק העושים שימוש בנפט. כמו כן, אזור אורומצ'י עצמו עשיר בפחם וכרייתו היא אחד מהענפים המרכזים באזור. התעשייה המטלורגית בעיר מפותחת בעקבות המחצבים הרבים הנמצאים במחוזות הסובבים אותה. עוד ענפים מרכזיים בכלכלתה של אורומצ'י הם: תעשיית מכונות חקלאיות, חומרי בנין, דשנים וטקסטיל.
יחד עם ההתפתחות הכלכלית, התרחב האזור האורבני באורומצ'י החל משנות ה-90. מרכז העסקים הראשי בעיר גדל במהירות והתרחב לכל מחוזות המשנה העיקריים. גורד השחקים צ'ונג טיין פלאזה, הממוקם באחד ממרכזי העסקים בכביש צ'ין הואה הצפוני, הוא הבניין הגבוה ביותר באורומצ'י ובשינג'יאנג. גובהו, 229 מטר, הופך אותו גם לבניין הגבוה ביותר בכל צפון מערב סין ובמרכז אסיה כולה.
באורומצ'י אין רכבת תחתית ועורק התחבורה המרכזי הוא כביש טבעתי מחוץ לעיר שהושלם ב-2003 ואשר נותן מענה כלשהו לצרכים התחבורתיים של העיר המתפתחת במהירות. הרחוב המפורסם ביותר בעיר הוא "דרך צ'ונג שאן". סביב רחוב זה מרוכזים בנייני החברות המובילות בתחום המחשבים, התקשורת הסלולרית ושוק מוצרי הצריכה האלקטרוניים. אזור זה נחשב כמוקד הטכנולוגי החשוב ביותר בשינג'יאנג.
השכלה גבוהה
באורומצ'י קיימות מספר אוניברסיטאות. הבולטת שבהן היא אוניברסיטת שינג'יאנג שהיא האוניברסיטה המובילה בשינג'יאנג. כמו כן, נמצאות בעיר אוניברסיטאות נוספות:
תחבורה
אורומצ'י נחשבת לצומת תחבורתי חשוב ומרכזי בכל אזור צפון מערב סין. דרכה עוברים נתיבים תחבורתיים המחברים את סין עם רוסיה, טורקיה ומדינות מרכז אסיה.
זיהום אוויר
אורומצ'י עברה ועוברת תהליכים מואצים של עיור ותיעוש שמשפיעים על רמת זיהום האוויר. ב-1998 קבע מחקר שהיא אחת משבע הערים בעלות רמות זיהום האוויר הרב ביותר בסין. מחקר שפורסם ב-2008 ונערך על ידי חוקרים מאוניברסיטאות בשאנגחאי ובאורומצ'י וניתח דגימות שנאספו באורומצ'י בשנים 2004-2007, מצא כי רמות זיהום האוויר בעיר היו פי 12 מהרמה המותרת בארצות הברית ופי 3 מהרמה המותרת בסין העממית. על פי תוצאות אלו הגדירו החוקרים את העיר כבעלת הרמה הגבוהה בעולם של זיהום אוויר.