cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המרד במחנה סוביבור
הבריחה
הסמל ראשון מהאס אס בדרגת אוברשארפיהרר קרל פרנצל לא הגיע לנקודת המארב שטמנו לו בנגרייה, וטוראי האס אס ולטר ריבה נתקל באסיר מהמתקוממים, שלא על פי המתוכנן והוא נדקר למוות. הדבר איים על חשאיות השלב הנוכחי במרד והעמיד בסכנה את הבריחה אם הנרצח יתגלה. לכן פצ'רסקי החליט לתת את האות למפקד הערב, עשר דקות מוקדם יותר, דבר שגרם לתסיסה בקרב האסירים. הם כעסו כי האות למפקד הגיע בטרם עת ופרנצל, שהיה אחראי על הערעורים, לא הגיע לשטח המפקד במגרש המסדרים. אחד האוקראינים שרצה לעשות סדר בשורות האסירים שעמדו בתור נהרג כתוצאה מכך. כאשר הגיע מכונאי האס אס האוברשארפיהרר אריך באואר במשאית, הוא הבחין ששומר מת שוכב על הקרקע בין האסירים ומיד ירה באסירים באקדח. לאחר מכן פרצה בהלה וכ-600 האסירים נמלטו ללא תיאום. השומרים האוקראינים מתנדבי טרווניקי המבוהלים החלו לירות ממגדלי השמירה ופרנצל ירה במקלע בעצורים. 60 אסירים ממחנה מספר 4 נעצרו על ידי השומרים בדרכם לשטח המפקד בגלל היריות, נעצרו ונורו.
בניסיונותיהם הנואשים של האסירים הנמלטים להתגבר על גדרות התיל ושדות המוקשים, הם נלכדו במטר כדורי השומרים, בשעה שהם נבלמו על ידי גדרות התיל ודרכו על מוקשים. כ-365 בני אדם הצליחו להימלט ממחנה ההשמדה, אך רק 200 הגיעו ליער הסמוך. במחנה נותרו כ-150 אסירים.
תוכנית היציאה המאורגנת לא הצליחה לצאת לפועל. ליאון פלדהנדלר ואלכסנדר פצ'רסקי הספיקו לבקש מהאסירים לברוח כל עוד הם יכולים על מנת לשרוד ולספר לעולם על השמדת היהודים במחנה.
אחרי המרד
באואר ופרנצל הצליחו לשחזר את חיבור קווי הטלפון החיצוני ולהזעיק תגבורת רק בסביבות השעה 20:00. כל האסירים שנותרו במחנה נרצחו על ידי אנשי האס אס. אלה שהגיעו ליער נרדפו מאוחר יותר על ידי כ-400 ועד 500 אנשי אס אס ושומרים אוקראינים. במרדף נהרגו כ-100 נמלטים. הנמלטים שנותרו בחיים הצטרפו לפרטיזנים או שהסתתרו.
אנשי האס אס שנהרגו במחנה, נקברו בקבורה צבאית בבית הקברות הצבאי, שהיה בעיר הסמוכה, חלם. לאחר המרד אנשי האס אס הביאו כ-100 אסירים יהודים ממחנה טרבלינקה על מנת לפרק את המחנה, להרוס את מבני המחנה ולסיים את עבודת ההשמדה ושריפת הגופות של אחרוני היהודים שנרצחו במחנה. בהמשך, היהודים שהובאו מטרבלינקה הוצאו להורג לאחר סיום עבודתם. הגרמנים דאגו להרוס את המחנה עד היסוד ויישרו את שטח, כדי לחפות על הפשעים שהתחוללו במחנה ההשמדה. במקום בו עמד מחנה ההשמדה הם הקימו חווה תמימה למראה, בלתי מחשידה ונטעו יער אורנים על שרידי המחנה.
בתום מלחמת העולם השנייה נשארו בחיים 47 מאסירי מחנה ההשמדה סוביבור, בהם 8 נשים. הניצול ז'ול שלביס כתב מאוחר יותר: "ללא ההתקוממות בסוביבור לא היו נשארים ניצולים שראו את הרצח ההמוני במקום".
משפט סוביבור באמצע שנות ה-60 של המאה העשרים היה משפט כנגד 12 אנשי אס אס ממחנה ההשמדה סוביבור, שנדונו בפני בית הדין האזורי האגן. קדמו לו שני משפטי סוביבור בברלין ובפרנקפורט בשנת 1950. בשנות ה-70 וה-80 עדיין התקיימו משפטים על הפשעים שבוצעו בסוביבור.
הנצחה
ב-14 אוקטובר 2013, שנת ה-70 למרד, הנציחו ניצולי סוביבור, כולל תומאס בלאט ופיליפ ביאלוביץ, קרובי משפחה, פוליטיקאים, בני נוער ואנשי דת את קורבנות סוביבור. בשבועון Jüdische Allgemeine, ההיסטוריונית והעיתונאית גבריאלה לסר מתחה ביקורת על העובדה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עדיין לא תרמה כספים לכיסוי העלויות והעיצוב מחדש של אתרי ההנצחה לזכר קורבנות השואה. סגן שר התרבות והמורשת הלאומית של פולין, פיוטר זוחובסקי, אמר לעיתון: "אנחנו לא מצפים שהגרמנים, שבנו את מפעלי המוות האלה על אדמת פולין, יישאו בכל העלויות עבור האנדרטאות, אבל אנחנו מצפים שהם יישאו בחלק מהן. הוא ישלח בקשה רשמית לברלין, שכן זה מה שהשותפים הגרמנים שלנו רוצים". שרת המדינה הגרמנית קורנליה פייפר, האחראית על היחסים עם פולין, הסבירה מנגד כי כמה ימים קודם לכן הבהיר מזכיר המדינה הפולני ולדיסלב ברטושבסקי לשגריר גרמניה בפולין "שגרמניה עדיין לא צפויה לתמוך בסוביבור כרגע, הוא גם ציין שאנחנו עדיין מוכנים לתמוך בפרויקט הזה".
ב-3 ביוני 2019 נפטר סמיון רוזנפלד בגיל 96 בבית החולים קפלן ונטמן בבית העלמין בבני עי"ש. הוא היה הניצול האחרון שהיה מעורב במרד סוביבור.
איות
Sobibór הוא האיות הפולני לשם הכפר הסמוך למחנה, שעל שמו האס אס קראו למחנה המוות שלהם. בגרמנית ובאנגלית משתמשים לעיתים קרובות באיות הפשוט "Sobibor".
סרטים
לאירועי מרד סוביבור הופקו סרטים תיעודיים רבים, כולל ראיונות עם ניצולי המחנה, ומראות קשים שעברו האסירים.
שני סרטים עלילתיים הופקו על סיפור מחנה סוביבור, ומרד האסירים היהודיים:
הסרט נבחר כמועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם רוסיה.
העולם כרצון וכייצוג
העולם כרצון וכייצוג (בגרמנית:Die Welt als Wille und Vorstellung; מתורגם גם בתור העולם כרצון וכדימוי) הוא חיבור פילוסופי מאת הפילוסוף הגרמני ארתור שופנהאואר, הנחשב למגנום אופוס שלו. המהדורה הראשונה יצאה לאור בשלהי 1818 (כשהשנה 1819 מופיעה בעמוד השער). מהדורה שנייה בת שני כרכים הופיעה ב-1844: הכרך הראשון היה גרסה ערוכה של מהדורת 1818, ואילו הכרך השני כלל פרשנות על הרעיונות שהובאו בכרך הראשון והתייחסויות להוגים שונים. מהדורה שלישית מורחבת יצאה לאור ב-1859, בשנה שקדמה למותו של שופנהאואר. בשנת 1948, נערכה גרסה מקוצרת על ידי תומאס מאן.
שופנהאואר טען כי החיבור נועד לבטא "מחשבה אחת" מנקודות מבט שונות. החיבור מחולק לארבעה ספרים המכסים ארבעה נושאים: אפיסטמולוגיה, אונטולוגיה, אסתטיקה ואתיקה. בסיום הספר מופיע נספח בשם "ביקורת על הפילוסופיה הקאנטיאנית".
כפי שמעיד שמו, התזה המרכזית של החיבור מבוססת על שני אופני התייחסות לעולם, העולם כ"ייצוג" (Vorstellung) והעולם כ"רצון" (Wille). בהסתמך על האידיאליזם הטרנסצנדנטלי של עמנואל קאנט, שופנהאואר טוען שהעולם שבני האדם חווים סביבם, עולם התופעות (הפנומנה) הכפוף להסתכלות במרחב ובזמן ולקטגוריית הסיבתיות ולעקרון הטעם המספיק, קיים אך ורק כ"ייצוג" המותנה בהכרה הסובייקטיבית. העולם כייצוג אינו קיים כשלעצמו (כלומר, ללא תלות באיך שהוא נתפס כתופעה בתודעת הסובייקט). ההכרה של האדם אודות אובייקטים הוא אפוא הכרה של תופעות בלבד.
לעומת זאת, שופנהאואר מזהה את הדבר כשלעצמו (הנומנה) כרצון, כחתירה עיוורת, בלתי מודעת, חסרת מטרה, נטולת הכרה, מחוץ למרחב ולזמן, ללא אינדיודואציה וריבוי - שהיא המהות הפנימית של הכל. העולם כייצוג הוא רק ה"אובייקטיבציה" של הרצון. בנוסף, שופנהאואר גורס כי האדם משועבד לרצון, שהוא מקור כל הסבל. חוויות אסתטיות, והמוזיקה בפרט, יכולות לשחרר את האדם לזמן קצר מהשעבוד לרצון, אך גאולה אמיתית מהחיים, יכולה לנבוע רק מסגפנות, ומשלילה מוחלטת של "הרצון לחיים". שופנהאואר מציין נקודות השקה מהותיות בין הגותו שלו לבין הפלאטוניזם ולבין פילוסופיה הודית (בעיקר בודות, בבודהיזם ובהינדואיזם).
העולם כרצון וכייצוג סימן את פסגת הגותו הפילוסופית של שופנהאואר; הוא הקדיש את שארית חייו בחידוד, בהבהרה ובהעמקה של הרעיונות המוצגים בעבודה. המהדורה הראשונה נתקלה בשתיקה ציבורית כמעט מוחלטת. גם המהדורה השנייה של 1844 לא הצליחה למשוך עניין רב. באותה תקופה, הפילוסופיה האקדמית הגרמנית שאחרי קאנט נשלטה על ידי האידיאליסטים הגרמנים ובראשם הגל, ששופנהאואר גינה במרירות כ"שרלטן" וראה בו יריב מר. רק ב-1851 עם פרסום אוסף מאמריו Parerga und Paralipomena החל שופנהאואר לראות את תחילתה של ההכרה לה ייחל מרבית חייו.
רקע לכתיבת החיבור
בקיץ 1813, שופנהאואר הגיש את עבודת הדוקטורט שלו "על השורש המרובע של עיקרון הטעם המספיק" (Ueber die vierfache Wurzel des Satzes vom zureichenden Grunde) שזיכה אותו בדוקטורט מאוניברסיטת ינה. לאחר מכן בילה בויימאר ועבר להתגורר בדרזדן. וב-1816 פרסם את חיבורו "על ראייה וצבעים" (Ueber das Sehn und die Farben). שופנהאואר בילה את השנים הבאות בעבודה על יצירתו המרכזית, העולם כרצון וכייצוג.
שופנהאואר דורש לקרוא את עבודת הדוקטורט שלו כהקדמה לספר. בהתייחסו כתב במבוא המהדורה הראשונה לחיבור כי "בלתי אפשרי לחלוטין להבין את היצירה הנוכחית, אלא אם כן הקורא מכיר את ההקדמה והפרופדאוטית הזו, ותוכנו של החיבור הזה מונחה כאן מראש. עד כמה שהם נכללו בספר".
יתר על כן, שופנהאואר מצהיר בתחילת הספר שהוא מניח שהקורא בקיא בפילוסופיה של עמנואל קאנט. שופנהאואר טען שהפילוסופיה שלו היא ההמשך הטבעי של קאנט, ונאמנה יותר לשיטה המטפיזית של האידיאליזם טרנסצנדנטלי כפי שנפרשה בביקורת התבונה הטהורה (1781), לעומת כל הפיתוחים המאוחרים של האידיאליסטים הגרמנים. עם זאת, הספר כולל נספח שכותרתו "ביקורת על הפילוסופיה הקאנטיאנית", שבו שופנהאואר דוחה את רוב הפילוסופיית המוסר של קאנט וחלקים משמעותיים מהאפיסטמולוגיה ומהאסתטיקה שלו. אף על פי כן, עדיין ראה בהישגיו של קאנט את נקודת המוצא למחקר שלו.
שופנהאואר ראה רצון האנושי את הפתח האחד והיחיד שלנו למציאות שמעבר לעולם כייצוג, כלומר העולם החיצוני כפי שאנו חווים אותו דרך היכולות המנטליות שלנו. לפי שופנהאואר, הרצון הוא ה'מהות הפנימית' של העולם כולו, כלומר הדבר כשלעצמו (Ding an sich), המתקיים ללא תלות בצורות של עקרון הטעם המספיק השולטות בעולם כייצוג. שופנהאואר האמין שאמנם אנו עשויים להיות מנועים מידע ישיר של הנומנה הקאנטיאנית, אך אנו עשויים להשיג ידע לגביו במידה מסוימת (בניגוד לקאנט, שעבורו הנומנה בלתי ידועה לחלוטין). הסיבה לכך היא שלפי שופנהאואר, ניתן להבין את היחס בין העולם כייצוג לבין העולם כפי שהוא 'בעצמו' על ידי חקירת היחס בין גופנו (אובייקטים חומריים, כלומר ייצוגים, הקיימים במרחב ובזמן) לבין הרצון שלנו. הבדל חשוב נוסף בין הפילוסופיות של שופנהאואר וקאנט הוא דחייתו של שופנהאואר את משנתו של קאנט על שתים עשרה קטגוריות של השכל. שופנהאואר טוען שאחת עשרה מהקטגוריות של קאנט הן "חלונות עיוורים" מיותרים שנועדו למטרות של סימטריה ארכיטקטונית. שופנהאואר טוען שיש רק שלוש צורות אפריוריות שבאמצעותן התודעה שלנו הופכת את חווית העולם שלנו למובנת לעצמנו: זמן, מרחב (צורות ההסתכלות) סיבתיות (הקטגוריה העיקרית של קאנט).
שופנהאואר גם מציין בהקדמתו כי הקורא יהיה מוכן במיטבו להבין את התיאוריות אם קרא ב"אפלטון האלוהי": שופנהאואר מכיר לעיתים קרובות בהשפעתו של אפלטון על התפתחותו. תיאוריות, ובמיוחד בהקשר של אסתטיקה, מדבר על האידאות האפלטוניות כקיימות ברמה אונטולוגית בין הייצוג לרצון. הקורא יקבל יתרון נוסף אם הוא כבר מכיר את הפילוסופיה ההודית.
כרך 1
שופנהאואר השתמש במילה "רצון" באופן שנקשר גם למושגים כמו תשוקה, תכלית, אינטרס, דחף, ומאמץ. הפילוסופיה של שופנהאואר גורסת שכל אלמנט בטבע, כולל האדם, הוא ביטוי של "רצון" שאינו יודע שובע. זה דרך הרצון, כשלעצמו של כל הקיום, שבני האדם מוצאים את כל סבלם. הרצון הוא הגורם לסבל הזה. הוא טוען שרק הנאה אסתטית יוצרת בריחה רגעית מהרצון. למושג התשוקה של שופנהאואר יש הקבלות חזקות במחשבה הבודהיסטית. הבודהיזם מזהה את תחושת חוסר שביעות הרצון המתפשטת של הפרט כמניעה את התשוקה, בערך בדומה למה ששופנהאואר היה מכנה הרצון לחיים. שניהם טוענים שהתרופה למצב זה כוללות פעילויות סגפניות מהורהרות.
האפיגרף לכרך הראשון הוא ציטוט מאת יוהאן וולפגנג פון גתה: "האם הטבע לא יבין את עצמו סוף סוף? (Ob nicht Natur zuletzt sich doch ergründe?). הלקוח מהפואה "Staatsminister von Voigt" שנכתבה ב-27 בספטמבר 1816.
אפיסטמולוגיה (ספר I)
משפט הפתיחה של 1§ הוא "העולם הוא הייצוג שלי" (Die Welt ist meine Vorstellung). בספר הראשון שופנהאואר רואה את העולם כייצוג. ספציפית, הספר הראשון עוסק בייצוג בכפוף ל"עקרון הטעם המספיק" (Satz vom Grunde). בספר השלישי שופנהאואר חוזר להתייחס לעולם כייצוג; הפעם, הוא מתמקד בייצוג ללא תלות בעקרון הטעם המספיק (כלומר הרעיון האפלטוני, האובייקט המיידי וההולם של הרצון, שהוא מושא האמנות).
שופנהאואר מתחיל את החיבור בבחינת העולם כפי שהוא מראה את עצמו לנו בתודעתנו, כשאובייקטים מסודרים בהכרח לפי מרחב וזמן ולפי סיבתיות. מניסיוננו, העולם מסודר על פי עקרון הטעם המספיק. אנו תופסים ריבוי של עצמים הקשורים זה לזה בדרכים הכרחיות.
האפיגרף של ספר I הוא ציטוט של ז'אן ז'אק רוסו "Sors de l’enfance, ami, réveille-toi" (בתרגום חופשי: צא מהילדות, חבר, התעורר!).
אונטולוגיה (ספר II)
בספר השני, שופנהאואר טוען שהרצון הוא הדבר כשלעצמו הקנטיאני, המהות היחידה העומדת בבסיס כל האובייקטים והתופעות בעולם. קאנט האמין שהמרחב והזמן הם רק צורות ההסתכלות שלנו שבאמצעותן עלינו לתפוס את עולם התופעות, וגורמים אלו (כנראה) שלא חלים על הדבר כשלעצמו. שופנהאואר הצביע על כך שאפשר לשפוט ולהבחין בין אובייטקים רק בזמן ובמרחב, ולכן הדבר כשלעצמו חייב להיות אחד. כל הדברים הקיימים, כולל בני אדם, חייבים להיות חלק מהאחדות היסודית הזו. הביטוי של הרצון הבודד בריבוי האובייקטים שאנו חווים הוא "האובייקטיבציה של הרצון". ריבוי קיים והפך אפשרי רק דרך הזמן והמרחב, ולכן שופנהאואר מתייחס אליהם כאל עקרון ההתפרטות,principium individualis. הרצון, כדבר כשלעצמו, מצוי מחוץ לעקרון הטעם המספיק (על כל צורותיו) ולכן הוא חסר בסיס (אם כי כל אחת מתופעות הרצון כפופה לעיקרון זה). הרצון, שאינו כפוף ל"עקרון ההתפרטות", משוחרר מכל ריבוי.
סדרת פרי
במתמטיקה, סדרת פרי (farey) מסדר n היא סדרה של שברים בין 0 ו-1, שבצורתו כשבר לא מדומה המכנה שלו הוא קטן או שווה ל-n, כאשר בכל סדרה האיבר הראשון הוא 0, האחרון הוא 1, האיבר האמצעי הוא 2\1 (n > 1) והסדרה נבנית לפי סדר עולה. ניתן לראות כי כל סדרת פרי מסדר n מכילה את כל הסדרות פרי מסדר הקטן מ-n. הסדרה מסדר n מסומנת על ידי Fn (ללא קשר לסדרת פיבונאצ'י)
מאפיינים
ניתן לראות כי אפשר לקשר בין כמות האיברים בין סדרות עולות על ידי פונקציית אוילר בצורה רקורסיבית (כאשר F1| = 2|): או ללא התייחסות לפונקציית אוילר:
העולם כרצון וכייצוג
אונטולוגיה (ספר II)
ואולם, כל מה שרצוני בהכרח מוביל לסבל. שופנהאואר מציג תמונה פסימית לפי כרצונות אינם ממומשים הם כואבים, והנאה היא רק התחושה הנחווית ברגע שמסירים כאב כזה. עם זאת, רוב הרצונות לעולם אינם מתגשמים, ואלו שמתגשמים מוחלפים באופן מיידי ברצונות קשים יותר למימוש.
סדרת פרי
מאפיינים
ועל ידי שימוש בנוסחת ההיפוך של מביוס נקבל:
העולם כרצון וכייצוג
אסתטיקה (ספר III)
אנו רואים בחפצים יפים כמי שמאפרים בצורה המיטבית לערוך התבוננות שהיא אובייקטיבית גרידא על ידי תודעה חסרת רצון ומבטאים רעיונות 'מוגבהים' (כמו אלה של האנושות). שופנהאואר משווה את החוויה של משהו יפה לחוויה של משהו כמו ה"נשגב" (das Erhabene) - במקרה האחרון, אנו נאבקים על העוינות הטבעית שלנו למושא ההתבוננות ומועלים מעליו. חוויה אסתטית אינה נובעת מהאובייקט המעורר את רצוננו; לפיכך מתח שופנהאואר ביקורת על תיאורים של נשים עירומות ואוכל מעורר תיאבון, שכן אלו מעוררים תשוקה ובכך מונעים מהצופה להפוך ל"סובייקט הידע הטהור, חסר הרצון".
סדרת פרי
מאפיינים
מבחינה אסימפטוטית, ניתן לראות כי:
קשר להשערת רימן
אם נסמן את איברי הסדרה כ-, ונגדיר. בשנת 1924 הוכיח ג'רומה פראנל (Jérôme Franel) כי הטענה הבאה: שקולה להשערת רימן, ובאותה שנה הוכיח אדמונד לנדאו כי הטענה: גם היא שקולה להשערת רימן
העולם כרצון וכייצוג
אסתטיקה (ספר III)
שאר הספר השלישי מכיל תיאור של מגוון צורות אמנות, כולל אדריכלות, גינון נוף, ציור נוף, ציור בעלי חיים, ציור היסטורי, פיסול, עירום, ספרות (שירה וטרגדיה), ולבסוף, מוזיקה. המוזיקה תופסת מקום מיוחס באסתטיקה של שופנהאואר, שכן הוא האמין שיש לה יחס מיוחד לרצון. יצירות אמנות אחרות מחפצות את הרצון ומהוות אובייקטיפקציה שלו רק בעקיפין באמצעות האידיאות (האובייקטיבציה ההולמת של הרצון), ועולמנו אינו אלא הופעת האידיאות בריבוי הנובע מאותם רעיונות תחת "עקרון האינדיבידואציה". לעומת זאת, המוזיקה חולפת על האידאות ולכן היא בלתי תלויה בעולם התופעות.
בסיום ספר III, בסעיף 52§ הוא כותב:
אתיקה (ספר IV)
בספר הרביעי, שופנהאואר חוזר להתייחס לעולם כרצון. הוא טוען בספר זה להציג תיאור גרידא של התנהגות אתית אנושית, שבו הוא מזהה שני סוגים של התנהגות: האחת, חיוב ה"רצון לחיים" (Wille zum Leben) והשנייה דחייתו. אלו מהוות את המהות של כל אינדיבידואל. שופנהאואר הבהיר לאחר מכן את הפילוסופיה האתית שלו בשני מאמריו: "על חופש הרצון" (1839) ו"על בסיס המוסר" (1840).
שופנהאואר דן בהרחבה בהתאבדות, ומציין שהיא לא ממש שוללת את הרצון או כל חלק ממנה בשום צורה מהותית, שכן המוות הוא רק הסוף של תופעה מסוימת אחת של הרצון, שלאחר מכן מסודרת מחדש.
הסגפנות, נתפסת כהכחשה האולטימטיבית של הרצון, כפי שנהוגה על ידי נזירים המזרח, ומאפשרת להחליש לאט את הרצון האינדיבידואלי באופן שהוא הרבה יותר משמעותי מהתאבדות אלימה, שהיא למעשה, במובן מסוים, חיוב של רצון.
העיסוק בסגפנות הוביל את שופנהאור להעריך את הבודהיזם, הודנטה, והינדואיזם, כמו גם כמה מסדרי נזיריים ומנהגי סגפנות בכנסייה הקתולית. הוא הביע בוז כלפי הנצרות הפרוטסטנטיות, היהדות והאסלאם, שאותם ראה כאופטימיים, נטולי מטפיזיקה ואכזריים כלפי בעלי חיים שאינם אנושיים.
לטענת שופנהאואר, האמת העמוקה היא שבמקרים של אישור יתר של הרצון, כשאינדיבידואל אחד מפעיל את רצונו לא רק להגשמתו, אלא לשם שליטה פסולה של אחרים - הוא אינו מודע להיותו לאדם שהוא פוגע בו. כך למעשה הרצון פוגע בעצמו כל הזמן, והצדק נעשה ברגע ביצוע הפשע, שכן אותו אינדיבידואל מטפיזי הוא גם המבצע וגם הקורבן.
לפי שופנהאואר, שלילת הרצון לחיים היא הדרך לגאולה מסבל. הישועה יכולה לנבוע רק מההכרה שהאינדיבידואליות היא לא יותר מאשליה. את העולם כשלעצמו לא ניתן לחלק ליחידות בדידות אינדיבידואליות. האדם שהפנים תובנה זאת 'שולל' את רצונו ובכך משתחרר מכאבי הקיום הנובעים מהשאיפה הבלתי פוסקת של הרצון. כשהרצון נשלל, החכם הופך לשום דבר, מבלי למות בפועל. כשהרצון נעלם, גם הרצון וגם העולם הופכים לשום דבר. לדידו, עבור מי שהשיג את מצב חוסר-הרצון, העולם כרצון נחשף בתור הכלום. אחיזתו עלינו כמציאות לכאורה מתבטלת, כך שהיא עומדת כעת בפנינו כדבר מלבד חלום רע שממנו אנחנו מתעוררים.
שופנהאואר מסיים את הספר הרביעי באמירה הבאה:
בהערת שוליים, שופנהאואר משייך את ה'כלום' הזה למושג "פראז'נה פרמיטה" של המהאיאנה, כנקודה שבה הסובייקט והאובייקט אינם קיימים עוד.
ביקורת על הפילוסופיה הקאנטיאנית (נספח)
בסוף ספר 4, שופנהאואר צירף דיון מעמיק ביתרונותיה וחסרונותיה של הפילוסופיה של קאנט. ביקורתו של שופנהאואר נפתחת בציטוט הבא מתוך וולטייר מ"עידן לואי ה-14": " C'est le privilège du vrai génie, et surtout du génie qui ouvre une carrière, de faire impunément de grandes fautes ("זו הפריבילגיה של גאונות אמיתית, ובעיקר הגאון שפותח דרך חדשה, לעשות טעויות גדולות ללא עונש.")
שופנהאואר טוען שהכשרון הגדול ביותר של קאנט היה ההבחנה בין התופעה [Erscheinung] והדבר כשלעצמו [Ding an sich], מה שמוכיח שהתודעה תמיד עומדת בינינו לבין הדברים, ולפיכך איננו יכולים לדעת את הדברים כפי שהם מחוץ לתודעתנו. בין הפגמים של קאנט, טוען שופנהאואר, הוא האופן הבלתי נסבל שבו בחר קאנט להציג את הדבר כשלעצמו ב"ביקורת התבונה הטהורה". שופנהאואר טען שקאנט לא הצליח להבחין בין הכרה אינטואיטיבית ומופשטת - כלומר ייצוגים אינטואיטיביים - מה שהוליד בלבולים ושגיאות חמורות. בביקורת על העדפתו של קאנט לסדר את המערכת הפילוסופית שלו על פי סימטריה ארכיטקטונית אלגנטית, שופנהאואר מתאר בשלב מסוים את שתים עשרה הקטגוריות של קאנט כמיטה פרוקרוסטית איומה שאליה הוא כופה באלימות את כל מה שבעולם ואת כל מה שקורה בבני אדם.
השפעה
ההתעלמות הציבורית הגיעה לקיצה בשנים האחרונות לחייו של שופנהאואר, ובעקבות ההתעניינות החדשה בספר הוא הפך לפילוסוף המשפיע ביותר בגרמניה עד למלחמת העולם הראשונה. במיוחד אמנים נמשכו לעבודתו, בין היתר כי רבע מהיצירה עוסקת באסתטיקה ובאמנות. יש לציין את ריכרד וגנר (שהצהיר שהושפע ממנו בכתיבת טריסטן ואיזולדה), ארנולד שנברג, גוסטב מאהלר, (שהתייחס לספר בתור "הכתיבה המעמיקה ביותר על מוזיקה שאי פעם פגש"), תומאס מאן, הרמן הסה, חורחה לואיס בורחס, לב טולסטוי, דייוויד הרברט לורנס וסמואל בקט.
הפילוסופים פרידריך ניטשה ופיליפ מיינלנדר תיארו שניהם את גילוי הספר כהתגלות. ניטשה העיר, "אני שייך לאותם הקוראים של שופנהאואר שיודעים היטב, לאחר שיהפכו את העמוד הראשון, שהם יקראו את כל האחרים, ויקשיבו לכל מילה שהוא אמר". הספר השפיע רבות על יוליוס באהנסן שדן אודותיו עם שופנהאואר באופן אישי.
דיוניו של שופנהאואר בשפה ובאתיקה היו השפעה רבה על לודוויג ויטגנשטיין.
השקפותיו של שופנהאואר על עצמאותן של מערכות מופרדות במרחב, עקרון האדיבידוציה (principium individualis) השפיעו על איינשטיין, שכינה אותו גאון. שרדינגר שם את התווית שופנהאואריאנית על תיקיית ניירות בתיקיו "אוסף מחשבות על Principium individualis הפיזי".
חורבת בעת
חורבת בעת (ח'רבת בואטי במקור) הוא אתר ארכאולוגי בעמק בית שאן, בו נתגלו שרידי יישוב יהודי מתקופת התלמוד.
החורבה שוכנת כשלושה קילומטרים מצפון מזרח לבית שאן, בצמוד ממזרח לכביש 90, וכשני קילומטרים ממערב לנהר הירדן.
באזור החורבה נתגלו מספר אבני מיל, שהוצבו לאורך הדרך הרומית שבין בית שאן וטבריה אשר עברה במקום. בשטח החורבה עצמה אותרו חרסים ושרידי כלים מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית.
בסמוך לחלק העליון של החורבה נתגלו שרידי מבנה במידות 15 על 25 מטרים, בכיוון צפון-דרום, ובו אבני גזית ופריטים ארכיטקטוניים נוספים האופייניים לבתי כנסת מתקופת התלמוד באזור.
לקריאה נוספת
א' שילר, אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל, גיליון 52 - בתי כנסת בגליל ובגולן, תשמ"ז-1987, עמ' 77.
מתן זכות בחירה לנשות קליפורניה (1911)
בהצבעה של כלל בוחרי קליפורניה אושר באוקטובר 1911 תיקון של חוקת קליפורניה, שהעניק לנשים את זכות הבחירה בקליפורניה. האישור היה תוצאה של מאבק ממושך של נשים מקליפורניה.
לפי חוקת קליפורניה, תיקון החוקה הועמד להצבעת כלל הבוחרים - משאל עם. התיקון אושר ברוב קטן של 50.7% בלבד. הרוב הושג בזכות פעילות נמרצת של ארגוני סופרג'יזם.
במשאל קודם שנערך בשנת 1896 רק 44.6% מהבוחרים תמכו בהצעה להעניק זכות הצבעה לנשים. בשנת 1911 ההצעה נתמכה על ידי קואליציה של חקלאים, פועלים וסופרג'יסטיות.
תמיכה חזקה בהצעה הייתה באזורים כפריים ואילו בערים ההצעה עוררה התנגדות רבה. לדוגמה - בסן פרנסיסקו רק 38% מהבוחרים תמכו בהצעה. שני העיתונים המובילים "לוס אנג'לס טיימס", "סן פרנסיסקו כרוניקל" התנגדו להענקת זכות בחירה לנשים ואף פרסמו קריקטורות הלועגות לסופרג'סטיות.
לאחר אישור התיקון רבים מהפעילים שפעלו לקבלת ההצעה עברו למאבק ברמה הפדרלית. הם סייעו בכך שבשנת 1920 אושר התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית שהעניק זכות הצבעה לנשים בכל מדינות ארצות הברית.
התנגדויות
מאמרי מערכת של "לוס אנג'לס טיימס"
עידן הרפורמות
זכות הבחירה של הנשים הייתה חלק ממגמה של העברת נושאים רבים יותר להכרעת הבוחרים. באותו יום בו אושרה הצעה 4 למתן זכות בחירה לנשים, אישרו הבוחרים גם את הצעה 7 - המנגנון של דמוקרטיה ישירה בקליפורניה, ואת הצעה 8  - האפשרות להדיח נבחרי ציבור.
1001 קומיקס
1001 קומיקס (באנגלית: 1001 comics you must read before you die; בתרגום חופשי לעברית: 1001 קומיקסים שחובה לקרוא לפני המוות) הוא ספר שאוסף את ספרי הקומיקס הטובים ביותר מאז אמצע המאה התשע-עשרה ועד לימינו, ומחלק אותם לפי שנים כך שהספרים הישנים ביותר הם בראשית הספר, והספרים החדשים הם בסופו. ספר זה נותן לכל ספר תקציר קצר של חצי עמוד עד עמוד. רשימת הספרים המוזכרים בו כוללת הרבה מאוד ספרים חשובים לתעשיית הקומיקס כמו "action comics" או "MAUS". רבים מהספרים שמוזכרים גם זכו בפרס אייזנר לקומיקס, והם ממדינות שונות. באוסף מוזכר ספר ישראלי יחיד - קרוב רחוק מאת רותו מודן.
עובדות
הספר מכיל בתוכו 1,001 ספרי וחוברות קומיקס שנחשבו בעיני הכותבים פול גרווט וטרי גיליאם כספרי הקומיקס הטובים ביותר מאז המאה התשע עשרה. אלו ספרים ממדינות שונות, בעיקר מארצות הברית וצרפת, אך גם קומיקס ישראלי, ערבי, בלגי, בריטי, יפני ועוד. הספר הוא חלק מתוך סדרה בהוצאת "quintessence editions" שנקראת "1001 Before you die" (1001 לפני המוות), שכוללת ספרים פורצי דרך בתחום הקומיקס העולמי. בכל אחד מעמודי הספר יש תקציר על ספר אחד או שניים ומדי פעם יש עמוד שכולו מוקדש לשער של ספר כלשהו. מתחת לכל תקציר יש ציטוט של משפט אחד חשוב מתוך הספר שעליו מדובר.
עיצוב וחלוקה
העמודים עוסקים כל אחד בקומיקס אחד או שניים. הכותרת של כל קומיקס כתובה מעל התקציר, ולידה הכותרת המקורית, המדינה שבה נכתב, המוציא לאור, ז'אנר והכותב/ים. לחלק מהקומיקסים המוזכרים מצורפת גם תמונה (ראו משמאל) קטנה או תמונה גדולה ש'תופסת' עמוד שלם. במקרים כאלה מדובר כנראה בקומיקס מפורסם, חשוב או עם כריכה מוכרת ומושכת את העין. בשער הספר (ראו למעלה) מצויר גיבור על קלאסי, שאורות זרקורים מאירים על השמים מעליו והוא מחזיק רובה גדול. זהו בעצם גיבור על סטנדרטי כפי שאנו רגילים לדמיין כאשר מתארים לנו "קומיקס". את הקומיקס בספר מחלקים לפי שנים, מהעבר הרחוק ביותר ועד לשנת 2011 (שנת ההוצאה של הספר). להלן טבלת החלוקה:
דיוויזיית המילואים ה-11 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-11 (בגרמנית: 11. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-6, שהיה חלק מהארמייה החמישית. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. לאחר מכן היא לחמה בקרבות השונים, ובשנת 1916 היא השתתפה בקרב ורדן, ולאחר מכן לחמה ב. הדיוויזיה נותרה באזור פלנדריה-ארטואה להמשך המלחמה, ונלחמה בקרב אראס ובקרב פשנדל בשנת 1917. בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים, וב-20 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
יחסי הממלכה המאוחדת–סין
יחסי הממלכה המאוחדת–סין, המכונים גם יחסי בריטניה–סין, מתייחס ליחסים הבין-לאומיים בין סין (עם ממשלותיה השונות בהיסטוריה) ובריטניה. בריטניה וסין היו בצדדים מנוגדים של המלחמה הקרה. שתי המדינות חברות קבועות במועצת הביטחון של האו"ם.
ימי הביניים
רבן בר צומה מסין ביקר בצרפת ונפגש עם אדוארד הראשון, מלך אנגליה בגסקוניה.
בין בריטניה לרפובליקה העממית של סין (1949 - הווה)
בריטניה והממשלה הסינית הלאומנית האנטי-קומוניסטית היו בעלות ברית במהלך מלחמת העולם השנייה. בריטניה ביקשה יציבות בסין לאחר המלחמה כדי להגן על יותר מ-300 מיליון ליש"ט בהשקעות שלה, הרבה יותר מאשר מארצות הברית. היא הסכימה בהסכם מוסקבה מ-1945 שלא להתערב בענייני סין אלא רק הזדהתה עם הלאומנים, שעד 1947 ניצחו במלחמת האזרחים הסינית נגד המפלגה הקומוניסטית של סין.
אולם באוגוסט 1948 ניצחונות הקומוניסטים גרמו לממשלת בריטניה להתחיל להתכונן להשתלטות קומוניסטית על המדינה. היא שמרה על קונסוליות פתוחות באזורים שבשליטת הקומוניסטים ודחתה את בקשות הלאומנים כי אזרחים בריטים יסייעו בהגנת שנגחאי. בדצמבר הגיעה למסקנה כי למרות שהרכוש הבריטי בסין ככל הנראה יולאם, סוחרים בריטים ירוויחו בטווח הרחוק מסין קומוניסטית יציבה ומתועשת. שימור הונג קונג היה חשוב במיוחד; אף שהקומוניסטים הבטיחו שלא להפריע לשלטונה, בריטניה חיזקה את עמדותיה בהונג קונג במהלך שנת 1949. כאשר הממשלה הקומוניסטית המנצחת הצהירה ב-1 באוקטובר 1949 כי תחליף דיפלומטים עם כל מדינה שתסיים את היחסים עם הלאומנים, בריטניה — לאחר דיונים עם חברות חבר העמים הבריטי האחרים ומדינות אירופה — הכירה רשמית ברפובליקה העממית של סין בינואר 1950.
יולי 2019 - ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון אמר כי ממשלתו תהיה "פרו-סין" מאוד. ג'ונסון הביע תמיכה במאמץ ההשקעה בתשתית הנשיא שי ג'ינפינג בחגורה אחת, דרך אחת, והבטיח לשמור על בריטניה כ"הכלכלה הפתוחה ביותר באירופה" להשקעות סיניות.
תחבורת רכבות
בינואר 2017 השיקו חברת הרכבות הממלכתית של סין ו-DB Cargo את קו הרכבת Yiwu-London, המחבר בין העיר יי-וו ורובע לונדון בורקינג, ויצרו את קו המטענים הארוך ביותר בעולם. ה-MTR של הונג קונג מנהל את שירות הרכבות TfL בלונדון ובעל אחזקה של 30% ברכבת דרום מערב. בשנת 2017 זכתה יצרנית הרכבות CRRC בחוזה לבניית 71 קרונות עבור הרכבת התחתית של לונדון. זו הפעם הראשונה שיצרן סיני זוכה בחוזה רכבת.
תרבות ומדיה
שתי המדינות הן מעצמות תרבות עיקריות. למרות שבריטניה מבוססת יותר בהקשר זה מסין, זו האחרונה היא מעצמת-על תרבותית מתפתחת. חלק גדול מהיעדר הקשרים התרבותיים בין שתי המדינות נובע מהבדלי שפה ומגבלות מקומיות. יוצא מן הכלל חזק בהונג קונג, בגלל קשריו הקודמים של האזור עם בריטניה כמושבת כתר.
עיתונות
המהדורה האירופאית של סין דיילי שפורסמה באופן שבועי זמינה בכמה כתבי עת בבריטניה, ולעיתים מתפרסמת גרסת התמצית הנקראת China Watch בדיילי טלגרף. NewsChina החודשית, המהדורה בצפון אמריקה של סין Newsweek (中国 新闻 周刊) זמינה בכמה סניפים של WHSmith. בשל הצנזורה המקומית, עיתונים ומגזינים בריטים אינם זמינים באופן נרחב בסין, אולם כלכלן והפייננשל טיימס זמינים בהונג קונג.
"ידי סין" הבריטים כמו קארי גרייסי, איזבל הילטון ומרטין ז'אק כותבים מדי פעם קטעי דעה בעיתונים ובמגזינים פוליטיים רבים על סין, ומנסים לעיתים קרובות להסביר על הממלכה התיכונה.
רדיו וטלוויזיה
בטלוויזיה, סין משדרת את שני ערוצי החדשות העיקריים בשפה האנגלית CGTN ו-CNC World. CGTN זמין כערוץ סטרימינג ב-Freeview, בעוד ששניהם זמינים בערוצי טלוויזיה בלוויין Sky ו-IPTV. טלוויזיה CNE TV דובר מנדרינית זמינה גם בטלוויזיה בלוויין סקיי. ערוצי טלוויזיה אחרים הכוללים טלוויזיה במעגל סגור 4, טלוויזיה במעגל סגור 13, CGTN תיעודי ו-TVB אירופה זמינים כערוצי IPTV באמצעות תיבות set-top.
טלוויזיה בריטית אינה זמינה כלל בסין, מכיוון שאסור להעביר ערוצי טלוויזיה זרים ורשתות בסין. מצד שני, יש עניין בתוכניות טלוויזיה בריטיות כמו שרלוק ובפורמטים טלוויזיוניים בריטיים כמו Britain's Got Talent.
נציגויות דיפלומטיות
בריטניה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-4 קונסוליות בצ'ונגצ'ינג, גואנגג'ואו, שנחאי וווהאן. מאידך, סין מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-3 קונסוליות בבלפסט, אדינבורו ומנצ'סטר.
תכנון (הנדסה וכלכלה)
במקצועות ההנדסה ובכלכלה, תכנון הוא קביעת תהליך לפיתוח או לשיפור של מוצר או פרויקט. התכנון כולל הגדרה של הזמן, הפעולות והמשאבים האנושיים והכלכליים הנדרשים, כולל סדר ותזמון הביצוע, תלויות הדדיות ופירוט המשאבים בכל פעולה. תכנון מתבצע בדרך כלל תוך שימוש בידע שנצבר מניסיון קודם (של המתכננים או של אחרים), תוך ניסיון לצפות את הצרכים העתידיים השונים ולהיערך אליהם.
תכנון מתקיים בכל מקצועות ההנדסה.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 של מוצרט
קונצ'רטו לפסנתר מס' 5 ברה מז'ור, K.175, חובר על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט בעיר זלצבורג בשנת 1773, כשהיה בן 17. זה הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של מוצרט שמבוסס כולו על חומר מקורי שכתב, בעוד ששבעת הקונצ'רטי המוקדמים יותר שחיבר לפסנתר (ארבעה ממוספרים משנת 1767 ושלושה לא ממוספרים משנת 1772), הם פסטיש לסונטות של מלחינים אחרים.
אודות
הקונצ'רטו החמישי לפסנתר ותזמורת חובר בזלצבורג בדצמבר 1773, כשמוצרט כיהן בתפקיד קונצרטמייסטר בחצר הארכיבישוף הירונימוס פון קולורדו. הקונצ'רטו מהווה קפיצת מדרגה ביצירה הקונצרטנטית לפסנתר של מוצרט בשלושה מובנים: ראשית, כפי שצוין קודם, הוא מבוסס כולו על חומר מקורי של מוצרט. שנית, הוא כתוב לפורטה-פיאנו ולא לצ'מבלו ושלישית, היקף והרכב התזמורת חורגים במידה ניכרת מהקונצ'רטי הקודמים שכתב. הקונצ'רטו החמישי לפסנתר נותר אהוב על מוצרט עד לסוף חייו וזכה לפופולריות גדולה בתקופתו. מוצרט הרבה לנגן אותו בסיבובי קונצרטים, כמו אלה שערך במינכן (1774), במנהיים (1777-78) ובווינה (1782-83).
פרקי הקונצ'רטו
לקונצ'רטו שלושה פרקים:
1. אלגרו (Allegro).
הפרק הראשון הוא במבנה רגיל של סונטה. התזמורת מציגה בפתיחה בתקיפות את הנושא הראשון ומנהלת בהמשך דיאלוג נמרץ עם הפסנתר שמוביל להצגת הנושא השני על ידי הכינורות. הפרק בכללותו אינו מתאפיין בווירטואוזיות יוצאת דופן, פרט לקדנצה שחיבר מוצרט לסיום הפרק.
2. אנדנטה אבל קצת איטי (Andante ma un poco adagio).
הפרק השני מציג נושא אלגנטי דמוי סרנדה בסול מז'ור. הנושא מפותח, במהלך הפרק, על ידי הפסנתר והתזמורת לחלופין. מפרק זה השמיט מוצרט את החצוצרות והטימפני.
3. רונדו: אלגרו (Rondo: Allegro).
פרק הסיום הוא אחד מפרקי הקונצ'רטי המקוריים ביותר שכתב מוצרט ולו רק בשל מבנהו יוצא הדופן – סונטה עם נושא מרכזי קונטרפונקטי. בפרק זה מבצע מוצרט סינתזה בין סגנון הגאלאנט הקליל לבין הסגנון ה"מלומד". הפרק נפתח בהצגת נושא תזמורתי באופן קאנוני המכשירה כניסה פוגלית של הפסנתר, מרוככת על ידי נושא שני גאלאנטי. החריפות והחן המתגלים בניגוד בין הנושא הקונטרפונקטי ה"מלומד" לגאלאנטי הקליל, הם מוצרט בטהרתו ללא אפשרות של חיקוי.
הרונדו לפסנתר ברה מז'ור, K.382
לקראת סיבוב הקונצרטים בווינה (1782-83), כתב מוצרט פרק סיום חלופי לקונצ'רטו החמישי, כנראה משום שחש שפרק הסיום המקורי הוא "מלומד" מדי ורצה לקלוע יותר לטעמו של הקהל הווינאי עם פרק וירטואוזי קליל שיאפשר לו להפגין את יכולותיו כפסנתרן. הפרק החלופי, שסומן "רונדו: אלגרטו חינני" (Rondo: Allegretto Grazioso), הוא למעשה סדרה של וריאציות על נושא מרכזי. הפרק אמנם וירטואוזי ורחב היקף יותר מהפרק המקורי, אך אינו שומר על אחדות סגנונית עם שאר הפרקים.
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד או אזור אנטארקטי מוגן מיוחד (באנגלית: (Antarctic Specially Protected Area (ASPA) הוא אזור ביבשת אנטארקטיקה, ובאיים סמוכים, שנמצא בהגנת מדענים וכמה גופים בינלאומיים שונים. האזורים המוגנים נוסדו בשנת 1961 בחסות הברית האנטארקטית, המושלת בכל היבשה והמים דרומית לקו רוחב 60 ומגוננת מפני פיתוח אנושי. כניסה לאזור ASPA מחייבת רישיון. אתרי ASPA נמצאים בהגנת ממשלות אוסטרליה, ניו זילנד, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צ'ילה, צרפת, ארגנטינה, פולין, רוסיה, נורווגיה יפן, הודו ואיטליה. מספר האתרים 71.
שמואל גדליה ניימן
הרב שמואל גדליה ניימן (ו' בטבת ה'תרמ"ח, 21 בדצמבר 1887 - כ"א בתשרי ה'תשי"ט, 5 באוקטובר 1958) היה רב ירושלמי ממוצא פולני, ראש ישיבה בישיבת עץ חיים במשך 40 שנה. מחבר סדרת ספרי "גידולי שמואל" על התלמוד הבבלי.
ביוגרפיה
נולד בלומז'ה לרב יוסף ולליבה בריינה ניימן. סבתו, אם אביו, הייתה גולדה לאה ניימן לבית לאווסקי, אחותו של הרב ברוך לאווסקי. בשנת 1891, בגיל שלוש, עלה עם הוריו לארץ ישראל. מיד עם הגיעם לארץ ישראל נסעו לירושלים, ואביו שכונה "ר' יוסף לומז'ער" על שם עיר מוצאו, התמנה כמלמד בתלמוד תורה עץ חיים.
בצעירותו הוכר כילד כשרוני וזכה לקרבתו של הרב מבריסק, הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין. בבחרותו למד אצל הרב יונה ראם בישיבת "אור חדש" שבחצר שטרויס, מאוחר יותר זכה למלגת לימודים מיוחדת שניתנה לעילויים בירושלים, כדי לאפשר להם לימודים בכפר מוצא, בתוספת שכר מלבד מלגת הקיום. בשנת ה'תרס"ה (1905) נישא לחיה פעשא בת שמעון גְלַצֶר. בתקופה הראשונה לאחר נישואיו פירנס אותו חמיו והוא התמקד בלימוד תורה. הוא זכה פעמיים ברציפות ב"פרס פרסיץ", בשנתו הראשונה של הפרס (תרע"ב) זכה במקום השלישי למלגה של 50 רובל, ובשנה השנייה במקום הראשון עם מלגה של 300 רובל על "ידיעה יסודית בשני הסדרים נשים ונזיקין עם כל המפרשים".
שמואל דניאל לוי
שמואל דניאל לוי (בצרפתית: Samuel Daniel Lévy; 1874–1970) היה איש חינוך, עיתונאי, איש עסקים, פילנתרופ ומראשי הציונות במרוקו.
שמואל גדליה ניימן
ביוגרפיה
בסביבות שנת ה'תרע"ח התמנה לעמוד בראשות ישיבת עץ חיים לצד ידידו הקרוב הרב מרדכי דוד לוין, שניהם ניהלו את הלימודים בישיבה במשך שנים, ומאוחר יותר הצטרף אליהם הרב איסר זלמן מלצר. בחודש טבת תרפ"ח היה בין החותמים על מכתב האיסור של רבני ירושלים החרדים, בראשות הרב יוסף חיים זוננפלד על השתתפות בוועד הלאומי.
בכ"ט באייר תרפ"ט נפטר בנו חיים מאיר בגיל 12. הוא התגורר בשכונת מאה שערים, ולימד בישיבת עץ חיים שהייתה אז בעיר העתיקה, שיעוריו היו עיקר מפעלו התורני ומהם הדפיס מאוחר יותר את סדרת ספריו "גידולי שמואל". בשל חשיבותם בעיניו, הגיע לישיבה להעביר את שיעוריו גם בימי המאורעות, למרות הסכנה שהייתה כרוכה במעבר בין העיר החדשה לעיר העתיקה של ירושלים באותו זמן.
שמואל דניאל לוי
קורות חייו
שמואל דניאל לוי נולד במלאח של העיר תטואן שבצפון מרוקו בדצמבר 1874. משפחתו הייתה בעלת אזרחות בריטית מהתקופה שבה אביו ישב בגיברלטר. כילד הוא זכה לחינוך צרפתי-ספרדי-יהודי בבית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בתטואן. הוא הצטיין בלימודיו ונשלח לצרפת ללימודי הוראה בקולג' של כל ישראלים חברים (ENIO) בפריז.
שמואל גדליה ניימן
ביוגרפיה
בי"א בניסן תרצ"ב נפטרה אשתו, ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים ליד קברו של בנם. הרב שמואל גדליה ניימן נפטר כ"א בתשרי ה'תשי"ט, 5 באוקטובר 1958 לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בהר המנוחות.
שנה לאחר פטירתו יצא לזכרו ספר זיכרון בשם "גן שמואל".
שמואל דניאל לוי
קורות חייו
בשנת 1893 לאחר השלמת תעודת ההוראה הוא מונה למנהל בית ספר של כי"ח בתוניס, ובהמשך קיבל תפקידים גם בעיר סוסה שבתוניסיה ובטנג'יר בצפון מרוקו. בשנים 1900–1902 הוא הגיע לקזבלנקה והיה אחראי להקמת בית ספר יהודי לבנות בעיר. בתור מחנך ש"ד לוי התבלט בין התומכים בשילוב לימודי השפה הערבית בבתי הספר של כי"ח לצד צרפתית ועברית (וספרדית בצפון מרוקו), מתוך אמונה שזה יתרום לעתידם של התלמידים היהודים בתור סוחרים ומתווכים בין אירופה לבין האוכלוסייה המוסלמית המקומית.
שמואל גדליה ניימן
ביוגרפיה
ספריו "גידולי שמואל" על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, ובבא בתרא התפרסמו כבר בחייו בעולם הישיבות בישראל ובארצות הברית, וזכו לכמה מהדורות. בשנים ה'תשנ"ט-ה'תשס"ה הודפסה מהדורה חדשה של כל כתביו, הכוללת גם את חידושיו למסכתות מסדר נשים ולמסכת ביצה.
שמואל דניאל לוי
קורות חייו
בשנה 1902 הוא נשלח לארגנטינה מטעם יק"א (החברה היהודית להתיישבות) והיה האחראי על בתי הספר של החברה במחוז בואנוס איירס.
שמואל גדליה ניימן
ביוגרפיה
על שמו רחוב בירושלים, בשכונת נווה יעקב בירושלים.
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן (בגרמנית: Sachsen-Hildbourghausen; נהגה "זקסן-הילדבורגהאוזן") הוא שמה של דוכסות גרמנית קטנה, שנוצרה על ידי פיצול דוכסות סקסוניה-גותה ב-1680, והתקיימה עד לשינויים שחלו בשנת 1826, בעקבות מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
שמואל גדליה ניימן
מתלמידיו
על תלמידיו נמנו רבנים ירושלמים רבים, מהם:
שמואל דניאל לוי
קורות חייו
עם חזרתו לקזבלנקה בשנת 1912 הוא החליט ביחד עם אשתו ועם אחיו מכלוף, להקדיש את זמנו ליוזמות נדבנות שונות לטובת שיפור תנאי החיים של יהודים תושבי האזורים העניים של מרוקו. הוא גייס את תמיכתם של ארגונים יהודים בינלאומיים כגון הקונגרס היהודי העולמי, הג'וינט ורשת אורט, ויזם את הקמתו של מרכז רפואי באזור הרי האטלס (בן אחמד) ותוכניות רפואיות נוספות.
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן
בית וטין
בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה. בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה הדוכסות בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1640 נתן וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר את חלק מנחלתו לאחיו הצעיר ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה, שירש בשנת 1672 את דוכסות סקסוניה-אלטנבורג. לאחר מותו בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.
שמואל דניאל לוי
קורות חייו
בהשקפותיו הפוליטיות הוא האמין כמו יהודים רבים אחרים בני מרוקו שהשלטון הצרפתי ישפר את מעמדו של המיעוט היהודי במדינה, אך בניגוד לאחרים הוא לא הרחיק לכת והאמין שמעמד הד'ימי של היהודים יבוטל. הוא היה גאה בתרומתו של העם היהודי לציוויליזציה האנושית, ובפרט בתרומתה של יהדות ספרד, ובנאום מול ארגון בוגרי כי"ח בטנג'יר בשנת 1908 טען כי השנאה של נוצרים ומוסלמים כלפי יהודים נובעת בראש ובראשונה מקנאה בעליונות האינטלקטואלית של היהודים. הוא ראה את ההיסטוריה של יהדות מרוקו ככזאת שרוויה בסבל, רדיפות אלימות ודיכוי מצד האוכלוסייה המוסלמית ובהתאם היה בעל עמדות פסימיות לגבי העתיד של היהודים במדינה. הוא תמך בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל כפתרון לבעיה היהודית.
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן
דוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בחר את מקום מגוריו בהילדבורגהאוזן, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן. בשנת 1699 מת אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, והתעוררה מחלוקת ירושה שהתקיימה עד לשנת 1735, אך לבסוף הוחלט לצרף חלק ניכר מאדמותיו ליוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד, אולם חלק מהנחלה הועבר לארנסט השלישי. הדוכסים השונים פיארו מאוד את הדוכסות, ובנו בה מבנים מפוארים, אולם בעקבות כך הידרדר המצב הפיננסי של הדוכסות, ובשנת 1769 מונתה שרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל לעוצרת הדוכסות, ולממונה על ענייני הכספים.
בשנת 1806 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1818 הייתה הדוכסות מהמדינות הראשונות בגרמניה שהעניקו חוקה לתושבים.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה בשנת 1826, לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, העביר פרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן את אזור הילדבורגהאוזן לברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ובתמורה קיבל פרידריך את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג.
שמואל דניאל לוי
קורות חייו
לוי היה פעיל ציוני משלב מוקדם בחייו, ובשנת 1913 כבר היה פעיל במספר תאים ציונים במרוקו. הוא הקים את אגודת "מגן דוד" שפעלה בתחום הפצת לימודי העברית בקרב יהודי מרוקו. בהמשך הוא עמד בראשות הסניפים של קרן קיימת לישראל וקרן היסוד במרוקו וניהל את גיוס התרומות למפעל הציוני בארץ ישראל. לשם כך הוא ניהל מסע פרסום מעל דפי העיתון ל'אווניר אילוסטרה, פעל בבתי כנסת, בכנסים ציבוריים, בארגון נאומים של רבנים מארץ ישראל ועוד. אף על פי שצרפת ששלטה באותה תקופה במרוקו הייתה עוינת לציונות, הוא הצליח להתמיד בפעילותו בחופשיות.
לימים לוי קיבל מצרפת את עיטור לגיון הכבוד על פועלו הפילנתרופי במרוקו.
הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 התחילה את תקופת העלייה הגדולה ממרוקו. שמואל דניאל לוי היה כבר בגיל 74 בעת עצמאות ישראל ומצבו שלו ושל אשתו החולה לא אפשר את עלייתם לארץ. לוי זכה להגיע לגיל 96, ונפטר בשנת 1970 בקזבלנקה.
דניאל ליטמן
דניאל ליטמן (נולד ב-19 באוקטובר 1990) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
ביוגרפיה
ליטמן נולד בחיפה, להוריו אבי וליזה, אחיו הגדול הוא המוזיקאי אור ליטמן. התחנך בעיר הולדתו. בבית הספר התיכון עירוני ה בחיפה למד במגמת קולנוע.
למד בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
קריירה
בגיל 18, השתתף בסדרת הנוער "אלכס בעד ונגד" בערוץ הילדים, בתפקיד מיכאל, בן הזוג של איה (עמית פרקש).
באוגוסט 2012 הופיע ליטמן בהצגת הילדים "הרפתקאות נמו בספארי" על במת הספארי ברמת גן, בתפקיד נמו, לצד יאנה יוסף, אילנית לוי ואחרים. במהלך ההצגה לקה בתסמונת גיליאן-ברה שגרמה לשיתוק בגפיו, אך לאחר מספר חודשי שיקום חזר לתפקוד מלא.
בחודשי הקיץ של 2014 החל להופיע במופעים לילדים ולנוער יחד עם שיר מורנו ברחבי הארץ. בחנוכה 2014 השתתף ב"משחקי הפסטיגל" בתפקיד ספייק.
בדצמבר 2015 החל לשחק בעונה השנייה של סדרת הילדים "מועדון החנונים" (ערוץ זום, HOT) בתפקיד חורחיטו, תלמיד חדש שהגיע מארגנטינה. באותה שנה שיחק בסרט הסטודנטים "מה שלא הורג אותך" בבימויה של דריה צוק.
באפריל 2016 החל לשחק בסדרת המתח לנוער "נעלמים" (ערוץ ניקלודיאון, HOT) שם גילם את איתי גולדין, ספורטאי ובן זוגה של יובל הופמן (ענבל ביבי). בחודש מאי החל לגלם את מיכאל בעונה השנייה של הקומדיה בכיכובה של קרן מור "יום האם" (ערוץ 2, שידורי קשת) שצולמה במהלך 2014. באוגוסט 2016 החל להצטלם לסדרה ילדים חדשה של ערוץ זום, "צפוף", לצידם של אלי פיניש, יעל שרוני, שירה נאור ואחרים. על תפקידו בסדרה קיבל מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
ב-1 בספטמבר החל לשחק לשחק בסדרת הנוער "שכונה" (ערוץ ניקלודיאון, HOT) שם גילם את ג'וני, כדורגלן שמתאהב באגם (ליהי קורנובסקי). באותה שנה שיחק בסרטו הקצר של שחר שמאי, "מנוטרל", שם גילם את ליאור, נכה צה"ל שנמצא במחלקת שיקום ותפיסת עולמו משתנה כאשר הוא פוגש במחלקה נערה. ב-2017 שיחק ב"פולמון", שם גילם את דורון רוזנר, במאי ויוצר סרטים, ובן זוגה של בר.
במהלך 2017 הצטלם לסדרת הדרמה "שלטון הצללים" של רז יובן וחיים אביחיל, ששודרה ב-HOT3 בשנת 2018, שם גילם את יפתח לבקוביץ, עוזר פרלמנטרי. באותה שנה השתתף בצילומי העונה השנייה של "המדרשה", בכיכובו של יהודה לוי, שם הוא מגלם את טובי מילר, סוכן מוסד מתלמד. בשנים 2018–2019 השתתף בעונות 2 ו-3 של הסדרה "כדברא", המשודרת בערוץ טין ניק yes.
ליטמן זכה בפרס בקטגוריה שחקן השנה בטקס נבחרי הילדים 2017 ששודר בערוץ הילדים.
הוא זכה גם בפרס שחקן השנה של טקס נבחרי פרוגי 2017 וב-2018.
בשנת 2020 החל שידורה של העונה השנייה של הסדרה "תאג"ד", בה ליטמן משחק.
ביולי 2020 החל להוביל קמפיינים כדוגמן של "רנואר", עם עזיבתו של הפרזנטור יהודה לוי.
ב-2021שיחק בסדרה "אזהרת מסע". הסדרה הופקה על ידי נטפליקס ועלתה לשידור ב-11 באפריל 2021 ב-HOT וב-2 TV נורווגיה.
ב-2023 יככב בשנית בפסטיגל 9 שנים מאז הפעם הראשונה שלו.
חיים אישיים
ליטמן מתגורר בתל אביב עם אשתו שירי לובל, סטודנטית לעיצוב פנים. השניים התארסו בינואר 2022, והתחתנו בחודש יולי של אותה שנה.
פילמוגרפיה
טלוויזיה
ים סוף
ים סוּף, המכונה גם הים האדום (בערבית: اَلْبَحْرُ الْأَحْمَر; תעתיק מדויק: אַלְבַּחְר אלְאַחְמַר), הוא ים בין-יבשתי המהווה שלוחה של האוקיינוס ההודי. הוא מחובר באופן מלאכותי לים התיכון באמצעות תעלת סואץ, ולחופיו שוכנות המדינות ג'יבוטי, אריתריאה, סודאן, סומליה, מצרים, ישראל, ירדן, ערב הסעודית ותימן.
פירוש השם
מקור השם העברי "ים סוף" בסיפור קריעת ים סוף המופיע בספר שמות ומציג את ים סוף המקראי שאותו חצו בני ישראל ביציאת מצרים. קיימת דעה ששמו נובע מהאלמוגים שבו, משום שפירוש המילה "סוף" המקראית היא כל צמח או דמוי צמח הגדל במים מתוקים או מלוחים, וכוללת גם את האלמוגים. ולכן ים סוף פירושו ים האלמוגים.
ברוב הלשונות, וגם בלשון העברית, הים מכונה "הים האדום", והוא אחד מארבעה ימים הנקראים על שם צבעים, מסיבות שונות, כשהאחרים הם הים השחור, הים הלבן, והים הצהוב. קיימות תאוריות שונות בנוגע למקורו של השם העתיק. הים נקרא לראשונה "אדום" בשמו ביוונית (Ερυθρά Θάλασσα). שם זה התגלגל גם ללטינית (Mare Rubrum) ולערבית (البحر الأحمر). תאוריה אחת היא שהשם ניתן לו על שם הבקטריות מסוג Trichodesmium erythraeum המוסיפות גוון אדמדם למימיו, או עקב אדמומיות המים הנובעת מהשתקפות ההרים האדמדמים שממזרח לו בירדן ובערב הסעודית. קיימת גם סברה שהשם נובע מכך שהצבע האדום מסמל את כיוון דרום, להבדיל מן הים השחור שמסמל את כיוון צפון, וכן קיימת אפשרות שמקור השם היווני הוא בתרגום שמם של הרי אדום. הראשון שהתייחס למקור שמו של הים האדום היה אגאתרכידס בחיבורו "אודות הים האריתראי". ספר זה, שנכתב בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, הוא גם אחד התיאורים המוקדמים של אזור זה.
ישנו הסבר עממי הגורס שהצלבנים שהפליגו בים למטרות מסחר כינו את הים בלטינית – "The Reed Sea" (ים הסוף באנגלית), בשל מסחר בסוף, בשל הסוף אשר גדל שם בעבר בכמות גדולה ליד מקורות מים או כתרגום ל"ים סוף" המקראי. במהלך השנים התגלגל השם וקיבל את שמו "The Red Sea", (אדום באנגלית) מה שהפך לשמו "הים האדום". ככל הנראה מדובר באטימולוגיה עממית בלבד, שכן שם זה היה בשימוש כבר בעת העתיקה עוד לפני התפתחות השפה האנגלית.
גאוגרפיה וגאולוגיה
ים סוף מחובר בקצהו הדרומי לאוקיינוס ההודי דרך מצר באב אל-מנדב, ובקצהו הצפוני הוא מתפצל לשלוחה מזרחית – מפרץ אילת, הידוע כ"מפרץ עקבה" במרבית הלשונות, ולשלוחה מערבית – מפרץ סואץ, הנמצאות משני צידיו של חצי האי סיני. אורכו של הים הוא כ-1,900 קילומטר ורוחבו המקסימלי הוא כ-300 קילומטר. עומקו הממוצע כ-500 מטר ועומקו המקסימלי כ-2,500 מטר. לים מדפי יבשה רחבים הידועים במושבות האלמוגים שבהם, וביצורים הימיים הרבים השוכנים לאורכם. טמפרטורת פני המים שלו נעה בתחום צר יחסית של 20–30 מעלות צלזיוס לאורך השנה. הראות מתחת לפני המים טובה מאוד, ולעיתים אף ניתן לראות לטווח של 200 מטר. ים סוף הוא המלוח ביותר מבין הימים הפתוחים.
מבחינה גאולוגית ים סוף מהווה חלק מהשבר הסורי אפריקני והוא נוצר מהשבר שהפריד בין אפריקה לחצי האי ערב, שהחל להיווצר לפני כ-30 מיליון שנה, תקופה קצרה למדי בקנה מידה גאולוגי. הים עדיין מתרחב והמודלים הגאוגרפיים חוזים כי בבוא העת הוא יהפוך לאוקיינוס. בים נמצאים מספר איים געשיים, רובם רדומים, אך ב-30 בספטמבר 2007 התפרץ הר הגעש שבאי ג'בל א-טייר.
ים סוף מוקף מכל צידיו במדבריות, והוא הים היחיד בעולם ששום נהר איתן, או נחל איתן, אינו נשפך אליו.
המערכת האקולוגית
ים סוף הוא מערכת אקולוגית עשירה ומגוונת-יותר מ-1,200 מיני דגים תועדו בו ועשרה אחוזים מתוכם הם מינים אנדמיים. אחת הסיבות למגוון המינים היא שוניות האלמוגים הנפרשות לאורך אלפי קילומטרים. נוסף לכך, קיימת נדידת מינים אליו מהאוקיינוס ההודי, ונדידה ממנו אל הים התיכון מאז שנחפרה תעלת סואץ, ידועה בשם הגירה לספסית. בישראל עיקר המגוון הביולוגי של המפרץ משומר בשמורת חוף האלמוגים.
חשיבות כלכלית
לים סוף הייתה חשיבות כלכלית מועטה עד לפתיחתה של תעלת סואץ, אך מאז הוא משמש כנתיב השיט הקצר ביותר מאירופה, דרך תעלת סואץ, לנמלי המזרח באסיה, באוסטרליה ובמזרח אפריקה, למעט תקופות בהן התעלה נסגרה. לירדן, סודאן ואריתריאה ים סוף הוא נתיב השיט היחידי, ולישראל ולעוד מדינות הוא נתיב שיט חשוב מנמל אילת. חשיבותו של מפרץ אילת לישראל פחתה עם פתיחת תעלת סואץ למעבר חופשי של כלי שיט ישראליים, מאחר שחלק גדול מהתעבורה הימית מגיעה לישראל דרך מפרץ סואץ ותעלת סואץ.
בעקבות מלחמת האזרחים בסומליה גברה התופעה של השוד הימי בים סוף. כמענה לכך ולאיום הנשקף מהמורדים החות'ים, הקימה מצרים בסמוך לאתר ברניקי טרוגלודיטיקה את בסיס חיל הים "בַּרניס" (ברניקי בשפת המקום).
תיירות
ים סוף מהווה מוקד חשוב לתיירות מרחבי העולם. מזג האוויר הנוח בעונת החורף, החופים היפים, הים הצלול ואתרי הצלילה המרהיבים לחופי סיני, מצרים, וסודאן הופכים את חופי ים סוף ליעד תיירות מבוקש. ראס מוחמד והחור הכחול בסיני, ידועים כאתרי צלילה מהמרהיבים בעולם. מאז הסכם השלום בין ישראל למצרים פיתחה מצרים מאוד את התיירות לאורך חופי ים סוף, ובמיוחד בסיני, ובנתה עשרות אתרי תיירות ומאות מלונות וכפרי נופש. תיירות זו נפגעה קשות מאז המהפכה של 2011 במצרים, עם עלייה חדה בתקריות טרור מצד ארגונים אסלאמיים קיצוניים בסיני.
בין היישובים לחופי ים סוף ניתן לציין את אילת, עקבה, שארם א-שייח', ג'דה, פורט סודאן, אסאב, דהב, נואיבה, סואץ, אל-חודיידה, מוח'א, מאסאווה, והורגאדה.
ערב הסעודית
נמלה העיקרי של ערב הסעודית, ג'דה, נמצא לחוף ים סוף.
בשנת 2016 החלו מצרים וערב הסעודית לבחון פרויקט ענק להקמת גשר מעל ים סוף במימון סעודי, מה שיאפשר מעבר סחורות ישיר של המדינות וקירוב שווקים בחצי האי ערב לאירופה.
ישראל
מזה זמן מה גורמים פרטיים וממשלתיים בישראל שואפים להקים את תעלת הימים. לפי חזון שהתייחס אליו איש העסקים, יצחק תשובה באוקטובר 2016, מים מותפלים שיגיעו דרך תעלת הימים מים סוף יוכלו לשמש להקמת "כנרת קטנה" בנגב וסביבה יאוכלסו בתי מלון ותושבי קבע. בהתייחס לתרומת תעלת הימים למשק המים בישראל מדגיש פרופ' סמיט, מהפקולטה להנדסה כימית בטכניון, כי תהיה לתעלת הימים תרומה מקומית לתושבי הערבה עם המים המותפלים שצפויים להגיע לאזור, אם כי לא מדובר בתרומה משמעותית לכלל משק המים בישראל.
שלום ברנדר
הרב שלום הכהן ברנדר (ה'תרע"ב, 1912 - י"ז בכסלו ה'תש"ס, 26 בנובמבר 1999) היה רב וראש ישיבה חסידי.
ביוגרפיה
נולד בירוסלב לרב דוד ברנדר, למדן חסידי. למד בתלמוד תורה מקומי, ואחר כך בעיר דוברומיל אצל סבו הרב יעקב יהושע ברנדר. בשנת ה'תרפ"ז (1927) נסע ללמוד ב"קלויז" בעיר טארנא, שם למד אצל הרב יחיאל מיכל הולנדר מחבר שו"ת "אמרי כהן". בתקופת לימודיו שם התכתב עם רבנים ידועים כמו הרב הולנדר, הרב נחום ווידנפלד מדומברובה והרב יוסף רוזין. בתקופה זו גם התקרב לחסידות בעלז והחל לנסוע בקביעות לאדמו"ר רבי אהרן מבעלז.