cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם מלמט
ביוגרפיה
ב-1961 יצא לשנת שבתון במחלקת המזרח הקרוב באוניברסיטת פילדלפיה. בשנת 1964 התמנה לוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, בה שירת במשך כ-40 שנה. באותה שנה התקבל בתור פרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה העברית, וב-1970 התקבל כפרופסור מן המניין, והתמנה לראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
ב-1974 נתמנה כחבר ועד של החברה הישראלית להיסטוריה צבאית, ושנתיים לאחר מכן נשלח לייצג את החברה בקונגרס בינלאומי להיסטוריה צבאית בטהראן. באותה שנה גם קיבל הזמנה להצטרף לשורות האקדמיה האוסטרית למדעים כחבר מן המניין, והשיב בחיוב.
בשנים 1976-1977 יצא לשבתון באוניברסיטת אוקספורד, בשנים 1985-1986 באוניברסיטת ייל ובשנת 1991 באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1991 הפסיק לעבוד באוניברסיטה העברית וזכה למעמד של פרופסור אמריטוס, ובמקביל המשיך במחקר אקדמי והוסיף לפרסם מאמרים. בשנים שלאחר מכן המשיך מלמט להרצות במקומות שונים בארץ ובעולם, דוגמת ה-Jewish Theological Seminary בירושלים בשנים 1995-1998.
בשנת 2002 הוענק לפרופ' מלמט תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת וינה..
בנוסף, מלמט היה חבר במספר אקדמיות זרות נוספות: האגודה המדעית של ריינלנד-ווסטפליה (Nordrhein-Westfälische Akademie), בגרמניה; האקדמיה למחקר יהודי של ארצות הברית (The World of Jewish Academy of Sciences) (חברות של כבוד); Society of Old Testament Studies, באנגליה; Society of Biblical literature, בארצות הברית; והארגון המקראי בדרום אפריקה (חברות של כבוד).
מחקריו
תחום המחקר העיקרי בו עסק מלמט הוא תקופת המקרא. מחקריו פורסמו בכ-300 מאמרים ו-8 ספרים. מלמט השתייך לזרם אשר חקר את המקרא באופן ביקורתי, ונחשב לפורץ דרך בתחום זה. במסגרתו, עשה שימוש במתודולוגיה השוואתית בין המקרא למקורות מידע נוספים, ביניהם מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה ומדעי הרוח. פריצות הדרך המרכזיות שלו היו במסגרת עבודות בהן השווה בין עם ישראל של תקופת המקרא, לעיר האכדית מארי (השוכנת במקום שכיום הוא על גבול סוריה-עיראק).
שירות הבריאות לאינדיאנים
שירות הבריאות לאינדיאנים (באנגלית: Indian Health Service) הוא גוף במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, האמון על מתן שירותי בריאות רפואיים וציבורים לאינדיאנים בארצות הברית ולעמים ילידיים באלסקה המוכרים על ידי הרשויות. הגוף הוא ספק שירותי הבריאות הפדרלי העיקרי של אינדיאנים המתגוררים בארצות הברית.
הגוף מספק שירותי בריאות בכ-36 ממדינות ארצות הברית ולכ-2.2 מיליון מתוך 3 מיליון אינדיאנים וילידי אלסקה. נכון לאפריל 2017, שירות הבריאות לאינדיאנים מפעיל כ-26 בתי חולים, כ-59 מרכזי בריאות וכ-32 תחנות בריאות. כמה שבטים אף מעורבים באופן פעיל ביישום המיזמים של שירות הבריאות לאינדיאנים. על אף הפעילות רחבת ההיקף של שירות הבריאות לאינדיאנים, שבטים רבים מפעילים מערכות בריאות עצמיות ללא תלות ברשויות הפדרליות.
אנשי שירות הבריאות לאינדיאנים הם בדרף כלל רופאים, עוזרי רופאים, אחיות, רוקחים ודיאטנים. כמו כן, שירות הבריאות לאינדיאנים מגייס גם מתחמים אינדיאנים וגם כאלו שאינם בהכרח אמריקאים והם מקבלים שכר על פי הסטנדרטים בענף ועל פי רמת הניסיון והכשרה האקדמית שהם עברו במהלך השנים.
מערך
מתן שירותי הבריאות לחברי השבטים האינדיאנים המוכרים פדרלית על ידי הרשויות הפדרליות האמריקאיות, צמחו בעיקר מתוך מערכת היחסים של הממשלה הפדרלית לבין השבטים האינדיאנים, שהחלה כבר בצווי בתי משפט אמריקאים, והמשיכו בחוזים רבים ועד חקיקות בנושאי האינדיאנים.
בהתחלה, בטרם הקמת הגוף הייעודי לשירותי בריאות אינדיאנים מתן השירותים לאינדיאנים ולילידי אלסקה ניתן דרך מחלקת המלחמה האמריקאית מראשית המאה ה-19, לאחר מכן הלשכה לענייני אינדיאנים החלה להתעסק בנושא, אך גם הפעם הועברה האחריות על בריאות השבטים למחלקת הבריאות ושירותי האנוש ובסופו של דבר ב-1955 הוקם שירות הבריאות לאינדיאנים כמחלקה בתוך הלשכה לענייני אינדיאנים.
פארק המצפה התת-ימי באילת
פארק המצפה התת-ימי באילת (נקרא בעבר עולם האלמוגים) הוא אקווריום ציבורי הנמצא באילת, בחוף שמורת חוף האלמוגים, בו המצפה התת-ימי הראשון מסוגו בעולם, ממנו ניתן לצפות בבעלי חיים ימיים שונים. המצפה היה האטרקציה הראשונה בפארק, ורק לאחריו נבנו שאר התצוגות, אשר אינם מחוברות ישירות לים סוף. המצפה הוקם בשנת 1974 על ידי מוריס קאהן בשיתוף עם הביולוג הימי דוד פרידמן והיה ראשון מסוגו בעולם וכן לאקווריום הציבורי הראשון בישראל.
היסטוריה
על מנת להוציא לפועל את הרעיון היה צורך במחקר ותכנון ממושכים על מנת למזער את הפגיעה בסביבה הימית הרגישה ובאוכלוסיית הדגים בעת ההקמה. המצפה הישן נבנה ממתכת במשקל 100 טון ומצופה בצבע אפוקסי והורכב בשלמותו על גבי היבשה. לאחר הרכבתו הושט המצפה למקומו ושוקע באמצעות משקולות מתכת שכללו שרשראות טנקים, פסולת תחמושת וכדומה. בסיס המצפה חובר לעמודי מתכת גדולים שנקבעו במעמקים. לאחר ההקמה הועברו למקום גושים גדולים של מושבות אלמוגים כדי לתקן את אשר נהרס בעת תהליך הבנייה. המצפה החדש הוקם ב-1991, חלקי המתכת יוצרו בשפרעם והורכבו בנמל אילת והמבנה כולו הושקע בים בדומה למצפה הישן.
אקווריום שונית ים סוף
אקווריום שונית ים סוף הוא אקווריום גדול הבנוי בצורת מעגל ומכיל כ-360 קוב מים. כמו כן, המים באקווריום הם מי ים הנשאבים מעומק של 42 מטר על ידי מערכת משאבות שמזרימה מים 24 שעות ביממה לכל התצוגות בפארק והוא העתק מדויק של שונית אלמוגים על כל פרטיה כמו; צלילות המים, מליחות המים והטמפרטורה.
האקווריום מורכב ממושבת אלמוגים גדולה וממגוון עצום של מיני דגים, ביניהם: דגים צמחוניים, דגים טורפים, דגי שונית, דגי ים פתוח. בנוסף, ישנה האכלה יומית באקווריום על ידי צוללן.
יצורים מהמעמקים
מתחם "יצורים ממעמקים" הוא מיצג דיגיטלי תלת-ממדי המציג את החיים במעמקי הים, ומינים כמו: צלופח השקנאי, כנפרגלאים, חכאים שעירים, הדיונון ממין Teuthowenia pellucida ומדוזת אטולה (Atolla wyvillei).
אקווריום דגים נדירים
מתחם הדגים הנדירים הוא מתחם בעל שלושה חלקים ובו כ-35 אקווריומים של בעלי חיים וצמחים נדירים משונית האלמוגים של מפרץ אילת, ונמצאים בו כ-800 סוגי דגים. בנוסף, מתחם זה משמש מוקד תצפית ומחקר לסטודנטים ומדענים מכל רחבי העולם, זכות היותו מציד בעלי חיים נדירים ממפרץ אילת ללא שום קושי להשגתם, וכן, מתחם זה משמש גם מתחם רבייה ושימור לבעלי החיים הנדירים שמוצגים בו.
שני החלקים הראשונים מציגים חיות ים כמו: זהרון הדור, זהרון מקרין, מורנות, אבנונים כמו אבנונית, סרטנים ולובסטרים, כוכבי ים, פרפרונים, פיתיונאיים, כוכבן קוצני, סוסון-ים דורבני, סוסון ים חלק, שושנונים, תמנונים, ועוד. החלק השלישי מוקדש לדגי לילה ודגי מעמקים, וניתן לראות בו פנסאים, אלמוגים מאירים ודיונונים.
בריכות צבי הים והטריגונים
בריכות אלה הן בריכות אשר נמצאים בתוכן מיני בעלי החיים; צב ים ירוק, צב ים קרני, חתול ים וצנינית ענק, ובנוסף גם למטרות חינוך, שימור, ורבייה. כמו כן, הבריכות מחולקת לשני חלקים; חלק לצבים בוגרים וחלק לצבים צעירים.
במרכז בריכת הצבים הבוגרים נמצא גם אי חול קטן שמשמש את נקבות צבי הים להטלת ביצים. לאחר שהביצים בוקעות נאספים הצבים הצעירים ומגודלים בבריכות הצבים הצעירים, ואז משוחררים לטבע כאשר הם גדולים יותר ומוגנים יותר מסכנות מצד טורפים.
גן השעשועים
בסמוך לאושנריום קיים גן שעשועים ובו מתקנים כמו: מגלשת תמנון, סוסוני ים, קרוסלת מדוזה ובובות מורנות, לוקוסים וכריש גדול. כמו כן, גן זה הוא היחידי מזוג בכל הארץ.
אקווה דום
האקווה דום הוא אטרקציה ובה סימולטור המדמה סרט על לווייתן גדול-סנפיר מונגש עם משקפי תלת-מימד.
האושינריום
האושינריום הוא סימולטור ענק המדמה סרט באורך של מספר דקות בנושא שימור הימים. האולם מכיל 140 מקומות ישיבה, ומוקרן סרט על גבי שלושה מסכי HD ענקיים ואיכותיים. בנוסף, הצופים יישובים על במות חכמות הנעות לכל הכיוונים בהתאם לסרט.
עולם הכרישים
עולם הכרישים הוא מתחם חדש המשתרע על פני דונם, אשר נפתח בספטמבר 2014 (כ-40 שנה לאחר פתיחת הפארק), והוא בעל אקווריום, תצוגות וירטואליים ובובות של כרישים שונים.
המתחם עלה כ-25 מיליון ש"ח והוא בנוי משני חלקים:
בריכת הכרישים - שהיא האקווריום המכיל 3,000 קוב מים, והוא האקווריום הגדול ביותר במזרח התיכון (שני לו הוא אקווריום ים התיכון באקווריום ישראל המכיל 1,500 קוב מים). שטח האקווריום הוא 575 מ"ר ועומקו הוא כשישה מטרים. כמו כן, המים המוזרמים אל הבריכה נשאבים בתהליך מורכב מעומק של 40 מטר, ויש לו כארבע נקודות תצפית: בין בעלי החיים החיים באקווריום נמצאים: מרכז מבקרים - אינטראקטיבי דיגיטלי המספר על "עולם הכרישים" ומאפשר הצצה ולמידה על אורח חייהם, אזורי המחיה שלהם, הרגלי התזונה שלהם והסברים ברורים ועובדות מדויקות מדוע הכרישים אינם מסוכנים לבני האדם.
במרכז המבקרים ישנם סרטונים, משחקים אינטראקטיביים, דגמי כרישים ובריכת כרישים קטנים המאפשרת צפייה מקרוב בהם.
בקתת האמזונס
בתצוגה זו ישנם מינים החיים בנהר האמזונאס והם החיות היחידות בתצוגות שחיים במים מתוקים. ביניהם נראים: פיראניות, צלופח חשמלי, גרום לשון דו-ביני, קיימנים, לטאות, אנקונדה, דנדרובטיים, טרנטולות ועוד.
קורל 2000
קורל 2000 היא סירה בעלת בטן עמוקה עשוית זכוכית, בה יושבים המבקרים בחלקה התחתון ומביטים דרך חלונות אישיים אל מעמקי הים לשונית האלמוגים. לספינה 48 חלונות הממוקמים כ-1.5 מתחת לפני הים, כך שאפשר להביט לצידי הספינה ולא לתחתית כנהוג בסירות הזכוכית וליהנות ממרחב ראייה גדול במיוחד. בסירה 45 מקומות ישיבה והיא שטה לאורך שמורת האלמוגים והגנים היפנים. ההפלגה יוצאת ממזח הקורל הנמצא על הגשר המוביל למגדל המצפה, ואורך השייט אורך כ-20 דקות. הסירה נבנתה באוסטרליה ב-1994 והובאה לאילת ב-1999.
המצפה התת-ימי
המצפה התת-ימי הוא האטרקציה המרכזית והראשונה בפארק. תחילת המסלול למצפה מתחיל בגשר המחבר בין קן החוף למצפה ואורכו הוא כ-100 מטרים. לאחר מכן, מגיעים לקורל 2000, ואחרי זה למצפה הבנוי משלושה מפלסים; המפלס האמצעי הוא מפלס מעל פני המים בו ישנו בית קפה וחנויות תכשיטים ומזכרות. המפלס העליון הוא מצפה בגובה 23 מטר מעל פני המים, וניתן לצפות ממנו על כל מפרץ אילת. המפלס המרכזי הוא המפלס התת-מימי, שבנוי משני חדרים בעומק של 6 מטר מתחת לפני המים. המפלס התחתון, מפלס המצפה, בנוי באמצע שונית האלמוגים, ולמעשה מהווה חלק מהשונית מאחר שבמהלך השנים אלמוגים החלו לגדול על גוף המצפה עצמו. מן המצפה ניתן לראות את השונית הרבגונית ואת בעלי החיים והצמחים שחיים בה. המצפה הוקם בשנת 1974, ואז היה בנוי רק מחדר תת-ימי אחד. מגדל המצפה התת-ימי שוקל סך הכל 100 טון. המצפה התת-ימי משמש למחקרים רבים על אורחות החיים של דיירי השונית, והאקולוגיה של שונית האלמוגים.
מוסללה
מוסללה היא עמותה הפועלת לעשייה ולקידום בתחומי האמנות, החברה והקהילה בירושלים.
רקע ופעילות
העמותה נוסדה בשנת 2009 ומאגדת אמנים, פעילים חברתיים, תושבי מרכז העיר ירושלים.
מוסללה פועלת ברחבי העיר בתחומי אמנות, חברה וקהילה שונים כתערוכות, מסלול אמנות עירונית, סיורים, סדנת עבודה ויצירה, מרכז לימוד-תצוגה ומפגש.
הקבוצה משמשת כפלטפורמה עבור חברי הקבוצה ומאות אמנים נוספים מתחומי עשייה שונים לפעול וליצור במרכז העיר, בקווי התפר וב"שטח ההפקר" הירושלמי.
פעילות העמותה מתבצעת בדגש על יצירה של אמנות במרחב הציבורי מתוך רצון לייצר מודל חדש של פעולה אמנותית בעלת זיקה חברתית כדי להשפיע על המרחב העירוני המקומי ואף מעבר.
הרקע להקמת העמותה מבוסס על הרצון לעודד קיום דיאלוג בתחום היצירה האמנותית, גם בקרב קהילות מקומיות שלא נחשפות על בסיס קבוע ליצירה אמנותית. תקציב העמותה בתמיכת משרד התרבות והספורט.
מטרות רשמיות
המטרות שהוגדרו הן העלאת תכנים חברתיים ואמנותיים לשיח היום הציבורי, יצירת מסגרות לפעילות ויצירה עבור הקהילה. הפעלה סדנה פעילה לאמנים ליצירת אמנות, קיום של חלל תצוגה לאמנות, מפגש ושיחה, קידום תכנים ועשייה בנושאי קיימות ועירוניות בריאה.
אטימולוגיה
השם מוסללה מעיד על תחילתה של הפעילות שנבטה בשכונת מוסררה בירושלים. השם הוא חיבור המילים "מסלול" ו"מוסררה" מאחר שבסיסה של הפעילות הוא מסלול העובר במרחב הציבורי.
מרכזי פעילות
למוסללה שני מרכזי פעילות: המרפסת של מוסללה והסדנא של מוסללה (נגרייה קהילתית).
המרפסת של מוסללה
המרפסת הוקמה בחלל הענק של מרכז כלל שנבנה בשנות ה-70 על חורבות בית הספר "תורה ומלאכה". בניין כלל במקור אמור היה להיות מרכז כלכלי של ירושלים המערבית – "בניין שהוא עיר" המכיל את כל צורכי האדם. מרכז הקניות והמגדל היו החלק הראשון בבנייה מאסיבית שתוכננה אך נפסקה לאור תכנון כושל וביקורת ציבורית. מאז שנת 2014 פועלת בבניין קבוצת מוסללה בשיתוף עם בעלי העסקים ועם חברת מיקדן.
מתחם המרפסת הוקם בשיתוף עם חברת הניהול והאחזקה "מיקדן" ובשיתוף עם בעלי העסקים בבניין. עיקר פעילותה של קבוצת מוסללה היא במרפסת הממוקמת על הגג של בניין כלל, מרחב שמחבר בין אמנות. המרפסת נפתחה לראשונה לציבור בסוף מאי 2016. מתחם המרפסת מורכב מחלק מקורה ומחלק פתוח תחת כיפת השמיים המתפרס על פני גג הבניין. ליבה של המרפסת הוא שטח רב שימושי המיועד לפנאי, מפגשים ואירועים ולצידו הוקמו מספר מרכזי תוכן אותם מובילים חברי קהילת מוסללה, כאשר כל אחד מהמרכזים מציע מגוון קורסים, סדנאות והרצאות.
הסדנא של מוסללה: נגרייה קהילתית
הסדנא הוקמה בשנת 2009. הפרויקט התחיל את דרכו במקלט 751 בשכונת מוסררה, ומשגדל עבר למשכנו הנוכחי במרכז ביתא לאמנות.
הסדנא פועלת במתכונת של עסק חברתי: מטרת הכספים שמושקעים במקום היא להשקיע בחזרה בפעילות העמותה התומכת בקהילה, בין היתר: רכישה והשקעה בכלים, חומרי גלם וציוד מסוגים שונים, וקיום של ואירועים פתוחים לקהילת חובבי העץ.
בסדנה מתקיימות פעילויות שונות, כמו קורסים בנגרות, רפדות גילוף וחריטה, מפגשים מעשיים חד פעמיים וסדנאות אמן.
מקלעת כבידתית
מקלעת כבידתית היא שיטה לתמרון גשושיות על ידי שימוש בהשפעת כוח הכבידה של כוכב לכת בחליפה קרובה. ניתן להשתמש במקלעת כבידתית להאטת הגשושית או להאצתה וכן לשנות את מסלולה ביחס לשמש, באופן החוסך שימוש בדלק ומקצר את זמן ההגעה. לעיתים השימוש במקלעת כבידתית הוא הדרך היחידה האפשרית להגעה ליעד תוך שימוש בטכנולוגיות השיגור הקיימות. בהתאמה לחוק שימור האנרגיה, האנרגיה הקינטית המתווספת לגשושית או נגרעת ממנה מתקזזת עם שינוי זעיר במהירות בה מקיף כוכב הלכת את השמש.
שיטת המקלעת הכבידתית פותחה בשנת 1959 במכון סטקלוב למתמטיקה בברית המועצות. המימוש הראשון של השיטה בוצע על ידי ארצות הברית במשימת מארינר 10 של נאס"א, שבמסגרתה חלפה גשושית על פני כוכב הלכת נוגה בפברואר 1974 ועשתה שימוש בכח הכבידה שלו כדי להאט את מהירותה ולשנות את מסלולה במטרה להגיע ליעדה הסופי - כוכב חמה.
על מנת להעצים את ההאצה במקלעת כבידתית ניתן להפעיל את המנוע הרקטי של הגשושית בקרבת הפריגיאה, בה המהירות היא בשיאה והעלייה באנרגיה הקינטית היא מקסימלית. כמו כן, במקלעת כבידתית ממונעת התאוצה שמפעילה כבידת הכוכב בשלב ההתקרבות אליו קטנה מהתאוטה בשלב ההתרחקות כתוצאה מאובדן מסת הדלק שנשרף בתמרון.
השימוש במקלעת כבידתית מוגבל למועדים נדירים בהם מיקומם של כוכבי הלכת ביחס לכדור הארץ וזה ביחס לזה מאפשר שימוש באחד מהם על מנת להגיע לשני, וזאת מאחר שמשך ההקפה של כל כוכב לכת סביב השמש הוא שונה ומיקומים יחסיים מסוימים חוזרים על עצמם לעיתים רק אחת לעשרות רבות של שנים.
הבלש המזמר
הבלש המזמר (באנגלית: The Singing Detective) היא מיני סדרת דרמה של ה-BBC מאת דניס פוטר, בכיכובו של מייקל גמבון, ובבימויו של ג'ון אמיאל. הסדרה כוללת שישה פרקים והם: "עור", "חום", "ימים יפים", "רמזים", "פיטר פאטר", ו"מי עשה זאת". הסדרה "הבלש המזמר" מתרחשת בשנות ה-40. סדרה קודמת של פוטר, "מטבעות מן השמיים" (1978), מתרחשת בשנות ה-30 ובעקבות שתי הסדרות הללו יצר פוטר סדרה שלישית בשם "שפתון על צווארונך", המתרחשת בשנות ה-50.
הסדרה "הבלש המזמר" שודרה לראשונה בממלכה המאוחדת בערוץ BBC One בלילות ראשון מ-16 בנובמבר עד 21 בדצמבר בשנת 1986. אחר כך שודרה הסדרה בארצות הברית ברשת PBS ובטלוויזיה בכבלים וגם בישראל. ב-1989 זכתה הסדרה בפרס פיבודי. היא מדורגת במקום הע-20 ברשימת 100 תוכניות הטלוויזיה הבריטיות הגדולות של מכון הסרטים הבריטי שנערכה בשנת 2000. ב-1992 נכללה הסדרה בתערוכת הרטרוספקטיבית של דניס פוטר במוזיאון הרדיו והטלוויזיה, והייתה לחלק מאוסף המוזיאון בניו יורק ובלוס אנג'לס.
תקציר עלילה
כותב ספרי המתח פיליפ אי מרלו סובל ממחסום כתיבה. הוא מאושפז בבית חולים בשל דלקת מפרקים פסוריאטית, מחלת עור ומפרקים כרונית, שנמצאת בשלב חמור ויוצרת נגעים ופצעים בכל גופו, ובפרט גורמת לשיתוק ידיו ורגליו. (דניס פוטר סבל ממחלה זו בעצמו, והוא כתב בעזרת עט הקשור לאגרופו, כפי שמארלו כותב בפרק האחרון בסדרה. על אף שמחלתו של מרלו היא קשה, היא רוככה יחסית למצבו של פוטר שעורו היה לעיתים סדוק ומדמם).
כתוצאה מכאב מתמיד, החום שנגרם ממחלתו, וסירובו לקחת תרופות, מרלו שוקע בעולם של הזיות. הוא מדמיין רומן בסגנון ריימונד צ'נדלר בשם "הבלש המזמר". רומן הרפתקאות אסקיפיסטי אודות בלש פרטי (שגם שמו הוא "פיליפ מרלו") שמופיע כזמר באולם ריקודים ומקבל עבודות בילוש כאלה ש"בחורים שאינם שרים" לא לוקחים. מרלו "חולם עלילה", הוא מדמיין פתרונות שונים לתעלומה ומחבר את העלילה בראשו, ומחליט תוך כדי כך איזה אלמנטים הכי מתאימים לדמות או לאירועים. הוא משלב רעיונות מוזרים שעולים במוחו, ומבטל חלקים בסיפור שאינם מתאימים אחרי השינוי.
מרלו האמיתי חווה פלשבקים מילדותו באנגליה הכפרית, וחייו עם אמו בלונדון בתקופת המלחמה (מלחמת העולם השנייה). האזור הכפרי הוא כנראה יער דין, מקום הולדתו של פוטר ואתר הצילומים. אבל הדבר אינו נאמר במפורש (אם כי פיליפ הצעיר מזכיר את "היער" כשהוא מתייחס לביתו). אחד הדימויים החוזרים ונשנים בסדרה הוא ההתאבדות של האם. מרלו משתמש בכך בסיפור המתח שלו, ולעיתים הוא מחליף את פניה בפנים של נשים אחרות בחייו, אמיתיות או מדומיינות. התעלומה בסיפור המסתורין האפל אינה נפתרת מעולם. כל מה שנחשף הוא סיפור עלילה מעורפל שבו מעורבים פושעי מלחמה נאצים שמוברחים על ידי בעלי בריתם, וסוכנים סובייטים המנסים לעצור אותם. סיפור כזה משקף את דעתו שסיפורת צריכה להיות "כולה רמזים בלי פתרונות".
שלושת העולמות של בית החולים, המותחן בסגנון הקולנוע האפל, ואנגליה בתקופת המלחמה, מתמזגים בדמיונו של מרלו, ויוצרים רובד רביעי, שבו דמויות בדיוניות מתקשרים עם אנשים אמיתיים. ניכר שרבים מידידיו ואויביו של מרלו, מיוצגים בדמויות שברומן. בפרט, ריימונד, המאהב של אמו של מרלו, מופיע בדמות האנטגוניסט הן בעולם "האמיתי" והן בעולם האפל (אם כי בסופו של דבר גם ביני/פיני "האמיתי" הוא פנטזיה בדמיונו של מרלו). השימוש של ביני כנבל נובע מהעובדה שהוא ניהל רומן אם אמו של מרלו והצמיח קרניים לאביו, שאותו אהב. האשמה של עצמו שהוא גרם לפרידה של הוריו, ואולי גם להתאבדותה של אמו, מתעצמת מזיכרון מוקדם שלו שהוא הפליל את מארק ביני, חברו לכיתה, שעשה את צרכיו על השולחן של המורה בבית הספר היסודי (ג'נט הנפריי). ביני החף מפשע, מוכה באכזריות מול כל הכיתה, ומרלו זוכה לשבחים על שאמר את "האמת". כל האירועים האלה רודפים את מרלו, ואחת מהדמויות שבסיפור, המנסות להרוג את מרלו, דומה לגרסה בוגרת של מארק ביני, הילד. מארק ביני האמיתי מגיע בסופו של דבר לבית חולים לחולי נפש, לפי דבריו של מרלו לפסיכיאטר. דמות הנבל ביני/פיני נהרגת בשני העולמות. נרמז שהאשמה של ביני/פיני/מארק היא כולה פרי דמיונו של מרלו. פיני בדמות המאהב של אשתו של מרלו, אינו קיים, בעולם הסיפור ביני הוא שמו של הנבל בעלילה, ובזכרונותיו של מרלו מילדותו, הוא שיקר למורה בקשר לאשמתו של מארק. לקראת הסוף, מרלו בוחר להשאיר בחיים את הדמות שנראית כמו מארק בילדותו, ולהרוג את עצמו. ג'נט הנפריי גילמה את אותה דמות במחזה טלוויזיוני של פוטר "Stand Up, Nigel Barton".
שחקנים אחדים מגלמים מספר דמויות בסדרה. את מרלו ואת האלטר אגו שלו, הבלש המזמר, מגלם השחקן מייקל גמבון. את מרלו הילד מגלם לינדון דייוויס. את הילד מארק ביני מגלם ויליאם ספיקמן. דייוויס וספיקמן למדו יחד בבית הספר צ'וזן היל שבגלוסטרשייר, קרוב למקום הולדתו של פוטר. פטריק מאלאהייד מגלם שלוש דמויות מרכזיות – פיני, שלדעתו של מרלו הוא מנהל רומן עם אשתו לשעבר ניקולה, בגילומה של ג'נט סוזמן; ביני הבדיוני, דמות מרכזית בעלילת הרצח; וריימונד, חבר של אביו של מרלו והמאהב של אמו (אליסון סטדמן). סטדמן מגלמת את אמו של מרלו, את "לילי" המסתורית, אחת מקורבנות הרצח. בסיום הסדרה נראה שהשתפרו היחסים בין מרלו וניקולה.
הפקה
בתסריט המקורי של פוטר, תוכנן לצלם את סצנות בית החולים במצלמת טלוויזיה (וידאו), ואת סצנות הסרט האפל במצלמת קולנוע, כשאת תקופת הילדות בצילום בשחור-לבן. בסופו של דבר כל הסצנות צולמו במצלמת קולנוע בניגוד לרצונו של פוטר. פוטר רצה שבסצנות בית החולים ישמרו המוסכמות של צילומי סיטקום. לא בכוונה חלק מהדמויות משמרות רעיון זה. למשל מר הול ורג'ינלד, המיועדים לשמש כמקהלה יוונית מדומה לפעילות המתרחשת בבית החולים.
מקורות
פוטר לקח חלקים מספרו הראשון "Hide and Seek" (מ-1973) והוסיף אליהם היבטים אוטוביוגרפיים, יחד עם מוזיקה פופולרית משנות הארבעים של המאה העשרים, וסגנון הקולנוע האפל. התוצאה נחשבת לאחת מנקודות השיא של הדרמה במאה העשרים. ההזיות של מרלו אינן רחוקות מהסרט "Murder, My Sweet" של פיליפ מרלו, עיבוד משנת 1944 לרומן "היי שלום יפתי" מאת ריימונד צ'נדלר, בכיכובו של דיק פאוול בדמות מרלו.
בפרק האחרון יש אזכור לספרה של אגאתה כריסטי "רצח רוג'ר אקרויד". ייתכן שיש בכך רמז לזה שמרלו הוא מְסַפֵּר בלתי אמין.
השפעה
על אף שנתוני הצפייה של "הבלש המזמר" לא היו מרשימים, הייתה לו השפעה על תעשיית הטלוויזיה. הסדרה זכתה לשבחי הביקורת בארצות הברית. לדברי סטיבן בוצ'קו הסדרה הייתה ההשראה לסדרת הדרמה המשטרתית המוזיקלית "Cop Rock" משנת 1990. שלא כמו בסדרה "הבלש המזמר" הדרמה של בוצ'קו כללה מוזיקה שנכתבה במיוחד עבורה ולא יצירות קיימות.
להקת הרוק הבריטית Elbow (מרפק) בחרה את שמה משורה בסדרה בה מרלו אומר שהמילה Elbow היא "המילה היפה ביותר בשפה האנגלית".
מוזיקה
הסדרה ידועה גם בזכות השימוש במוזיקה משנות הארבעים של המאה העשרים, שלעיתים משולבת במצבים סוריאליסטים. פוטר השתמש במוזיקה גם בסדרה הקודמת שלו "מטבעות מן הרקיע". נעימת הנושא היא "Peg o' My Heart" מתוך שיגיונות זיגפלד.
אברהם עבר הירשוביץ
הרב אברהם עבר הירשוביץ (ת"ר, 1840 - י"א בתשרי תרפ"ה, 1924) היה רב במספר קהילות בארצות הברית ובאוסטרליה. כמו כן חיבר מספר ספרים, בהם שו"ת 'בית אברהם'.
ביוגרפיה
אברהם עבר הירשוביץ נולד בליטא והיה מתלמידי הרב יצחק אלחנן ספקטור, ובהשפעתו התקרב לתנועת "חיבת ציון". לאחר פרעות הסופות בנגב ברוסיה בשנת תרמ"א (1881), נשלח בשנת תרמ"ד (1884) על ידי הרב יצחק אלחנן, הנצי"ב ורבנים נוספים לאנגליה, על מנת להביא לעליה לארץ ישראל. בפועל התוכנית לא צלחה, ובשנת תרמ"ו (1886) התמנה למפקח בבית מחסה ליהודים מהגרים במזרח לונדון. בשנת תרמ"ח (1888) היה ממייסדי חברת "חובבי ארץ", שנועדה ליסוד מושבות בארץ ישראל. גם תוכנית זו לא הביאה לכדי פעילות ממשית. נשא הספד בבית הכנסת בקהילתו לבנימין זאב הרצל, ממנו משתמע כי היה מעריץ נלהב שלו.
בשנת תרנ"א (1891) היגר למלבורן בירת אוסטרליה, בה כיהן כרב ומו"צ בקהילת "שומרי אמונים" ופעל רבות לחיזוק המצב הרוחני, בין היתר בהקמת מקווה, סידור עניין השחיטה, וגיור של נשים נוכריות שנישאו ליהודים בנישואי תערובת. ביום שני, פרשת דברים שנת תרנ"ד (1894) עזב את העיר סידני שבאוסטרליה ועבר לכהן כמו"צ בסן פרנסיסקו ואחר כך בניו יורק בבורו פארק, שתיהן בארצות הברית. בהמשך התמנה לרבה של טולדו שבאוהיו. בשנת תרפ"ב (1922) עלה לישראל ושם נפטר בי"א בתשרי תרפ"ה, ונקבר בהר הזיתים.
הרב הירשוביץ עמד בקשרי מכתבים עם רבנים שונים, בהם הרב יצחק אלחנן ספקטור, שנחשב לאחד מגדולי הדור באותה תקופה. כמו כן בעודו משמש כרב באוסטרליה (תרנ"ד), התכתב עם הרב שמואל סלנט על המצב הרוחני הקשה של היהדות המקומית. בהגיעו ארצה בסוף ימיו, היה מבאי ביתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
נפטר בירושלים בי"א בתשרי תרפ"ה, בין המספידים היה רב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית בירושלים.
הרצל הלאלי
הרצל הלאלי (נולד ב־1951) שירת כקצין קשר ראשי בצה"ל, בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
הרצל הלאלי נולד בשנת 1951 בנתניה, להורים שעלו מעיראק. גדל במעברת אור יהודה, ברמת גן ובפרדס כץ. למד בבית הספר המקצועי "מקס פיין" בתל אביב, במגמת טכנאות אלקטרוניקה. ב־1970 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי בית מלאכה קשר. בשנת 1972 סיים קורס קציני קשר. שירת כקצין קשר בגדוד 'ברק' של חטיבת גולני, ובתפקידו זה השתתף במבצע קלחת 4 בדרום לבנון. במלחמת יום הכיפורים שירת בחטיבה זו כסגן קצין קשר חטיבתי, ולחם בקרבות ברמת הגולן ובמובלעת הסורית.
שירת כמפקד צוות בקורס קציני קשר בבה"ד 7 ולאחר מכן כקצין קשר חטיבתי בחטיבה 188. למד הנדסת חשמל בטכניון ולאחר מכן שירת כקצין מטה במחלקת תכנון ארוך טווח במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (מקשר"ר). במלחמת שלום הגליל היה קצין קשר במסוק הרמטכ"ל. בשנת 1983 עלה לדרגת סא"ל ומונה לקצין קשר באוגדה 162 שהייתה בתעסוקה מבצעית בלבנון. בשנת 1984 מונה לסגן מפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי (מקשא"פ) של פיקוד המרכז ובשנת 1986 מונה למפקד גדוד הקשר הפיקודי. בשנת 1987 עלה לדרגת אל"ם ומונה למקשא"פ מרכז, תפקיד אותו מילא באינתיפאדה הראשונה. שירת כמפקד מרכז התקשורת הנייחת הצבאית (גם בתקופת מלחמת המפרץ). למד במכללה לביטחון לאומי ולאחר מכן מונה לרמ"ח אג"ם במקשר"ר. בשנת 1994 קודם לדרגת תא"ל ומונה לראש חטיבת המחשוב, שאותה הקים, ואליה הועברו ממר"ם, יחידת אג"ם למחשב, בית הספר למקצועות המחשב ועוד.
בספטמבר 1996 מונה לקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי. בתקופה זו נדרש צה"ל, כמו יתר העולם, להתמודד עם "באג 2000". ביוני 1999 הוכפף החיל, על-פי החלטת הרמטכ"ל שאול מופז ובניגוד לעמדתו של הלאלי לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, וחלק מתפקידיו הועברו לחטיבת תקשוב שהוקמה ובאגף המבצעים. הלאלי סיים את תפקידו זה ביולי 1999.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לסמנכ"ל לטכנולוגיות ופיתוח עסקי תקשורת בחברת דנקנר השקעות, ולאחר מכן סמנכ"ל בחברת תדיראן מערכות אלקטרוניות. ביוני 2004 מונה למנכ"ל תדיראן טלקום, ושימש בתפקיד זה עד מרץ 2007.
חבר הוועד המנהל של העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב.
בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון בחיפה, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר קורס מח"טים והמכללה לביטחון לאומי.
סטודיבייקר צ'אמפ
סטודיבייקר צ'אמפ (באנגלית :Studebaker Champ) הוא טנדר, (נהג + 2 נוסעים, במושב הקדמי), אשר יוצר על ידי יצרנית כלי הרכב האמריקאית, סטודיבייקר, בין השנים 1960–1964.
תא המטען היה בעל קיבולת של חצי טון ו-3/4 טון.
פיוס השמיני
ראשית חייו
קסטיליוני נולד כבנם השלישי מבין שמונת ילדיהם של הרוזן אוטאביו קסטיליוני ואשתו סנזיה גיזלירי, ובצעירותו למד באוניברסיטת בולוניה לימודי משפט קאנוני, ולאחר סיום לימודיו בשנת 1785 הוסמך לכמורה. ב-11 באוגוסט 1800 מונה לבישוף של מונטאלטו דה מארקה, ובשנת 1808 נעצר ונלקח למילאנו, לאחר שסירב להישבע אמונים לנפוליאון או לממלכת איטליה הנפוליאונית. בהמשך הוא הועבר לפאביה ולמנטובה, ובשנת 1813 הועבר לטורינו, ובשנת 1814 שוחרר ממאסרו וחזר למשרתו, תוך שהוא מקבל את ברכתו של האפיפיור פיוס השביעי. בשנת 1816 הוא מונה לקרדינל, ובהמשך מילא תפקידים בכירים בכנסייה.
קסטיליוני היה בן טיפוחיו של פיוס השביעי, ששאף להביא לידי כך שייבחר כיורשו, אולם לאחר מותו של הלה בשנת 1823 נבחר לאפיפיור אניבלה (חניבעל) דלה גנגה, שנטל את השם לאו השנים עשר.
כהונתו כאפיפיור
בשנת 1829 מת לאו השנים עשר, וקסטיליוני נבחר כאפיפיור במקומו, על אף בריאותו השברירית, וב-5 באפריל 1829 הוכתר על ידי הקרדינל ג'וזפה אלבני, תוך שהוא נוטל את השם פיוס השמיני. פיוס השמיני גינה את התרגומים החדשניים לתנ"ך, התנגד לשינויים באירלנד ובפולין שהיו מדינות קתוליות, וקיבל בהשלמה את נישואי התערובת בין קתולים לפרוטסטנטים, אם כי אמר שהנישואים יהיו מבורכים רק אם הילדים יתחנכו כקתולים. בתקופתו התרחשה האמנציפציה הקתולית בבריטניה שאותה קידם בברכה, ומהפכת יולי בצרפת שאותה קיבל בחוסר רצון, אך לבסוף הוא הכיר בלואי פיליפ, מלך הצרפתים כמלך צרפת, ואף התיר לו להשתמש בתואר "Roi Très Chretien", שפירושו הוד מלכותו האדוק ביותר.
פיוס השמיני ערך שלושה טקסי קונסיסטוריה, שבהם העלה שישה בישופים לדרגת קרדינל, בנוסף הוא הכיר בקידושם של שני קדושים, שעליהם הכריז פיוס השביעי, וכן הוא העניק לברנאר מקלרבו את התואר מורה הכנסייה. פיוס השמיני גם התיר נטילת ריבית מתונה, על ידי קבלת הרווח שהתקבל מההשקעות שנעשו בכספי ההלוואה.
במהלך רוב תקופת כהונתו מצבו הבריאותי של פיוס השמיני היה ירוד ביותר, וב-30 בנובמבר 1830 הוא מת בארמון קווירינאלה, וליורשו נבחר האפיפיור גרגוריוס השישה עשר.
חג המולד
חג המולד הוא חג המקובל כמעט בכל זרמי הנצרות המציין את הולדת ישו. על פי הברית החדשה נולד ישו למרים הבתולה בבית לחם במקום בו מצויה כיום כנסיית המולד. הנוצרים מאמינים כי לידתו של ישו מהווה הגשמה של נבואות התנ"ך על בואו של משיח מבית דוד, אשר יגאל את העולם מחטאיו ויגשר על הפער שבין האל ובין בני האדם. אין הסכמה בקרב הכנסיות ובקרב היסטוריונים על הכרונולוגיה המדויקת של לידת ישו, אך מאז המאה הרביעית כמעט כל הכנסיות חוגגות אותו ב-25 בדצמבר (כך גם הכנסיות המזרחיות המשתמשות בלוח היוליאני לצרכים דתיים, אם כי בשל השימוש האזרחי במקבילו הגרגוריאני הן מציינות אותו לכאורה ב-7 בינואר).
מנהגי החג והמסורות הקשורות בו נטמעו ברחבי העולם והחלו לאפיין גם מדינות ומשפחות שאינן אוחזות בדת הנוצרית. קמה סביבו הוויה תרבותית מחולנת שלמה, הן בארצות שתרבותן נוצרית במקורה ואף בכמה שאינן, המדגישה את התכנסות המשפחה והחברים ואת עונת החורף, עם מוטיבים כמו סנטה קלאוס, עץ אשוח מקושט, מתנות לילדים, שירים וסרטים פופולריים. במקביל, משמעותו הדתית המקורית של החג נשמרת על ידי הנוצרים המאמינים ברחבי העולם, הפוקדים את הכנסיות לרגל התפילות המיוחדות ומוסיפים להדגיש את היום כמציין את לידת ישו.
משמעות חג המולד
סיפור לידתו של ישו מבוסס בעיקר על הסיפור בברית החדשה המופיע בספר הבשורה על-פי מתי, ובספר הבשורה על-פי לוקס. הגרסאות המופיעות בשני הספרים שונות במקצת זו מזו.
על פי לוקס, גילתה מרים הבתולה מפי מלאך שהיא הרה ללדת, ושהתעברה מרוח הקודש ללא מגע מיני. זמן מה לאחר מכן היא ובעלה יוסף עזבו את ביתם בנצרת על מנת להגיע לבית משפחתו של יוסף בבית לחם ולהירשם במפקד האוכלוסין עליו הורה הקיסר אוגוסטוס. מכיוון שלא מצאו חדר בפונדק בעיר, נאלצו לישון באורווה. באורווה ילדה מרים את ישו, ולאחר הלידה הניחה אותו באבוס. לידתו של ישו בבית לחם מוצאו של בית דוד, היא על פי הנצרות, הגשמת נבואת הנביא ישעיהו.
ספר מתי מתחיל בכך שהוא מפרט את הגנאלוגיה של ישו, ובציון עובדת לידת הבתולין, ולאחר מכן מתייחס לביקור שלושת חכמי הקדם במקום בו שהה ישו לאחר לידתו בבית לחם. הספר אינו עוסק במסע מנצרת לבית לחם. חכמי הקדם הגיעו בתחילה לירושלים וסיפרו למלך הורדוס כי ראו כוכב, המספר על לידתו של מלך גדול. הם הלכו בעקבות הכוכב לבית לחם, והגיעו למקום בו שהו מריה ויוסף. הם העניקו לישו מתנות - זהב, מור ולבונה, והזהירו את הוריו מפני כוונותיו הרצחניות של הורדוס, אשר חשש מתחרות מצידו של התינוק. הם שבו למקומם מבלי שהזהירו את הורדוס, והמשפחה נמלטה למצרים, בעת שהורדוס פתח במסע רצחני להרג כל הילדים בבית לחם מתחת לגיל שנתיים. לאחר מותו של הורדוס שבה המשפחה ממצרים, אך מחשש מבנו של הורדוס, ארכלאוס, שבו לגליל וקבעו מושבם בנצרת.
אלמנט נוסף המוזכר בכתבי הקודש ובמסורת הנוצרית היא הכרזתו של מלאך לרועה שהיה בקרבת מקום על לידתו של ישו. כמה ממזמורי החג מתארים רועים ההולכים בעקבות הכוכב אל המקום בו נולד ישו. חכמי הקדם המתוארים אף הם בספר מתי כהולכים בעקבות הכוכב, מוצגים כ"מלכים" או כ"חכמים". על פי המסורת הם הגיעו מחצי האי ערב או מפרס ומשם הביאו את מתנות הזהב, המור והלבונה. כמה אסטרונומים מנסים להסביר את האירוע באירועים קוסמיים שונים, העשויים להביא להופעת כוכב זוהר בשמים, אך אין הסכמה על טיבו המדויק של האירוע הקוסמי שגרם לכך.
תאריך החג
החג נחוג ב-25 בדצמבר ברוב העדות הנוצריות, אולם חלק מהכנסיות המזרחיות מציינות את התאריך לפי הלוח היוליאני, כך שלמעשה, הן חוגגות את החג בתחילת ינואר. בנצרות של ימינו מקובל לראות בתאריך זה את יום לידתו של ישו, אם כי אין לכך ביסוס היסטורי.
מקור בלוח הנוצרי
ההיסטוריונים אינם בטוחים מתי החלו הנוצרים לציין את לידת ישו. מלומדים אחדים מייחסים את ציון החג ב-25 בדצמבר למאה הרביעית לספירה ולרצונו של הקיסר קונסטנטינוס אשר הוטבל לנצרות על ערש דווי ליצור חג שיאחד מסורות נוצריות ופגאניות. מקורות רומאים מדברים על ציון החג בשנת 350, ומקור מקונסטנטינופול משנת 379 מספר כי גרגוריוס מנזיאנזוס, בישוף קונסטנטינופול, ציין את החג בשנה זו.
נראה כי בתקופה קדומה יותר המועד העיקרי בלוח הנוצרי היה "חג ההתגלות" בו ציינו הנוצרים את המועד בו התגלה ישו התינוק לחכמי הקדם. בכנסייה הקתולית "חג ההתגלות" עדיין מצוין כמועד חשוב, אך משני לחג המולד עצמו.
הרומאים הקדמונים ציינו את חג ה"סטורנליה" לכבודו של האל סטורן אל החקלאות בהילולה בת שבעה ימים שהחלה ב-17 בדצמבר. ההילולה הסתיימה במועד ההיפוך החורפי היא הנקודה במסלול כדור הארץ שבה, בחצי הכדור הצפוני, היום הוא הקצר ביותר והלילה הוא הארוך ביותר. בתחילת ימי הלוח היוליאני חל המועד ב-25 בדצמבר, בעוד שעל פי הלוח הגרגוריאני הנהוג כיום, חל המועד ב-21 בדצמבר. בחג הסטורנליה החליפו הרומאים מתנות, וכן נהוג היה כי אחד העבדים ישמש כ"אדון הבית" בעוד שה"אדונים" נהגו כעבדים. מועד קרוב נוסף שצוין על ידי הרומאים הקדמונים היה חג ה"קלנדס" שצוין ב-1 בינואר.
במאה הרביעית לספירה פעל גורם נוסף. בתקופת הקיסר אורליאנוס, בשנת 270 לספירה הפכה דת ה"סול אינוויקטוס", הערצת אל השמש כאל הראשי, לדתה הרשמית של האימפריה. מקורה של הדת בהערצת אל השמש הפרסי מיתרה. הרומאים ציינו את לידתה של השמש במועד ההיפוך החורפי, ב-25 בדצמבר בטקסים השאובים מן הדת המיתראיסטית. בדת זו החזיק קונסטנטינוס בטרם המיר לנצרות, ואף קודמו דיוקלטיאנוס, אשר בנה מחדש וחיזק מוסדות רבים באימפריה השוקעת. המעבר מעבודת האלילים לנצרות, ויצירת הכנסייה הקתולית הושפעו מדת זו. כל הראיות מצביעות על כך שהנצרות אימצה מנהגים וחגים שהיו נהוגים באימפריה בעת שהפכה לדת המדינה. בנוסף למיתרה עוד כמה אלים פגניים נולדו ב-25 בדצמבר כמו הורוס אל השמש המצרי, דיוניסוס היווני ואפילו קרישנה ההודי. אימוץ תאריך זה על ידי הנצרות הקל את קבלת הדת החדשה בקרב הפגאנים.
התאריך בכנסיות השונות
חג המולד נחוג ב-25 בדצמבר בכנסייה הקתולית, בכנסיות הפרוטסטנטיות ובכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
לעומת זאת, בכנסייה הקופטית, וברוב העדות האורתודוקסיות (למעט היוונית) (הכנסייה האורתודוקסית של ירושלים, הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית, הכנסייה הפרבוסלבית הסרבית, הכנסייה האורתודוקסית המקדונית, והכנסייה האורתודוקסית הגאורגית) מציינים את החג ב-7 בינואר.
בכנסייה הארמנית חוגגים את חג המולד ב-6 בינואר על פי הלוח היוליאני העתיק, כך שיוצא שבפועל, המועד הוא 19 בינואר. 6 בינואר היה מועדו של החג בכל הכנסיות לפני המאה ה-4 לספירה, והוא מצוין כיום בכנסיות אחרות (בייחוד בכנסייה הקתולית) כ"חג ההתגלות".
מנהגי חג המולד
לחג המולד מנהגים רבים, בעלי אופי חילוני ודתי, השונים מארץ לארץ. מקורם של רוב המנהגים המוכרים הוא בגרמניה כגון "עץ חג המולד" והענקת המתנות, והם הופצו בידי המיסיון הנוצרי בימים בהם עברו עמי אירופה מעבודת אלילים לנצרות; יש המייחסים אותם לחג הפגאני של ההיפוך החורפי, שצוין בידי הגרמנים הקדמונים בשם "יול". בשפות הסקנדינביות עדיין מצוין חג המולד בשם "יול". גם בבריטניה וארצות הברית קיים מנהג הדלקת גזע עץ באח הבית המכונה "גזע העץ של יול". מנהג שמקורו בימי הביניים והוא נפוץ גם כיום הוא אכילת ארוחה משפחתית חגיגית בצהרי החג. האפיפיור גרגוריוס הראשון החליט שלא לדכא את המנהגים האליליים אלא להטמיעם בנצרות, על מנת לאפשר מעבר קל יותר לדת הנוצרית לעמים הרבים שהמירו דתם. במהלך השנים קיבל החג מאפיינים דתיים וחילוניים השאובים ממנהגים מקומיים.
עד אמצע המאה ה-19 לא היה חג המולד שונה במנהגיו מחג הפסחא. מנהגי החג כללו ביקור בכנסייה, ארוחה משפחתית וחלוקת מתנות קטנות לחברי המשפחה. השינוי חל באמצע המאה ה-19 בארצות הברית ובבריטניה. בעלי חנויות כלבו החלו לקשט את חנויותיהם לכבוד החג כאמצעי למשוך לקוחות. בשנת 1862 חנות הכלבו מייסיס בעיר ניו יורק הייתה לחנות הראשונה שבה הולבש אדם בתלבושת סנטה קלאוס ושוחח עם ילדים. מנהג זה אומץ על ידי חנויות כל בו אחרות, ובתקופה מאוחרת יותר במאה ה-20 גם על ידי קניונים. מאפיין נוסף של חג המולד שהתווסף עם הזמן, בנוסף לקניות המרובות, סנטה קלאוס והקישוטים, הם שירי החג הרבים המתנגנים ברבות מהחנויות. לדוגמה, השיר "Jingle Bells", ואחרים.
בארצות שבהן התרבות העיקרית היא נוצרית-מערבית, חג המולד הפך לחג החשוב ביותר בשנה, ונחוג הן כחג דתי והן כמועד חילוני המסמל את אחדות המשפחה. בארצות שבהן מקובלת המסורת הנוצרית-המזרחית, זהו החג השני בחשיבותו אחרי חג פסחא. בחג המולד מעניקים בני משפחה וחברים מתנות זה לזה. מסורת נפוצה מספרת כי סנטה קלאוס - דמות אגדית המתוארת כאדם עליז ושמן בעל זקן לבן, או דמויות מקבילות בתרבויות שונות, מעניק אף הוא מתנות לילדים הטובים. על אף ההשפעה הרבה של המסורת הנהוגה בארצות הברית ובבריטניה באשר לחג ולמנהגיו, המופצת באמצעות הקולנוע והטלוויזיה, עדיין ניכרת חשיבות רבה למנהגים מקומיים.
מנהגים דתיים
בערב החג נהוגה ארוחה משפחתית, אשר התפריט בה שונה מארץ לארץ. במזרח אירופה נהוג להקדים לארוחה זו תקופה של צום. נהוג לחגוג את ליל החג במיסה חגיגית - מיסת חג המולד - הנערכת בחצות.
סנטה קלאוס והענקת מתנות
הענקת מתנות היא אלמנט המצוי בכל מקום בו מצוין החג. בדרך כלל מספרים כי דמות פולקלוריסטית (הקרויה לרוב "סנטה קלאוס" על שמו של הבישוף ניקולאס הקדוש מן המאה הרביעית באסיה הקטנה שהיה ידוע בטוב ליבו) מעניקה לילדים מתנות. במקומות רבים הוא נקרא "אב הקור" או סבא שלג.
על פי המסורת האנגלו-אמריקנית מגיע סנטה קלאוס בערב החג על מזחלת, הרתומה לאיילים צפוניים, ונוחתת על גגות הבתים. או אז משתלשל סנטה קלאוס מן הארובה, משאיר בבית מתנות לילדים, וטועם מן המזון שהושאר לו. ביתר ימות השנה עוסק סנטה קלאוס בהכנת המתנות, ובעריכת רשימות לגבי הילדים הטובים הראויים לקבל את המתנות. המסורת הבריטית משייכת את קבלת המתנות להתנהגות "טובה" או "רעה". ילדים רעים יקבלו מתנה כדוגמת חתיכת פחם, או מקל שישמש את הוריהם להכות בהם, ולא מתנה בה הם חפצים.
המקבילה הצרפתית לדמות זו, Père Noël, ("אבא חג המולד") התפתחה בקווים דומים. בתרבויות אחרות (כהולנד) מלווה הדמות בעוזר בשם "פטר השחור", או בשדונים (נקראים Elves), המסייעים לו בהכנת המתנות. לעיתים מצוין כי הוא נשוי. במרכזי קניות נהוגה הופעתם של אנשים המחופשים בדמות סנטה קלאוס, אשר הילדים מבקשים מהם מתנות.
בארצות רבות משאירים הילדים כלים בהם יכניס סנטה קלאוס את המתנות. בארצות דוברות אנגלית המנהג הוא לתלות גרביים בסמוך לאח המבוערת, מכיוון שסנטה קלאוס מגיע דרך הארובה, בתקווה שאכן יגיע וימלא את הגרב במתנות. בארצות אחרות נהוג להשאיר נעליים ריקות.
בנוסף למתנות אותן מביא סנטה קלאוס, נהוג כי בני המשפחה מעניקים מתנות זה לזה.
עיתוי המתנות
בארצות רבות כגרמניה והולנד מצוין יומו של סנטה קלאוס ב-5 בדצמבר, וחג המולד נושא אופי דתי יותר. בספרד מוענקות המתנות בחג ההתגלות החל בראשית ינואר. בפולין מעניק סנטה קלאוס מתנות ב-5 בדצמבר וכן בערב חג המולד, ב-24 בדצמבר. ברוסיה מעניק דד מורוז ("סבא כפור") את המתנות בנובי גוד - ערב השנה החדשה.
המסורת האנגלוסקסית מדברת על חלוקת מתנות שונות בכל אחד מ"שנים עשר ימי חג המולד" שבין חג המולד וחג ההתגלות. ברוב העולם מעניקים את המתנות בערב חג המולד, או בבוקר החג. לעיתים נהוג בבריטניה להעניק מתנות למכרים שאינם בני משפחה ב"יום הקופסאות".
כרטיסי ברכה
כרטיסי החג נהוגים באוסטרליה ובקנדה, כמו גם בארצות הברית ובאירופה, כדרך בה שומרים על קשר עם קרובים ומכרים רחוקים, וידידים אחרים. משפחות רבות יוצרות תמונה משפחתית חגיגית ושולחות אותה למכריהן, בצירוף ברכה המספרת על שעבר על המשפחה בשנה שחלפה.
סצנת מולד
סצנת המולד (הידועה גם כסצנת האבוס, סצנת בית לחם או באיטלקית presepio) היא מנהג במסורת הנוצרית הנהוג בעונת חג המולד, שכולל תערוכה של חפצי אמנות המייצגים את לידתו של ישו. התערוכה משחזרת בצורה ויזואלית באמצעות דמויות ותפאורה, קטנה או גדולה, מודל משוחזר של אירוע לידת ישו בבית לחם. לעיתים מתקיימים שחזורים הנקראים "תמונה חיה" (בצרפתית: tableau vivant) שבהן משתתפים בני אדם ובעלי חיים אמיתיים.
מסיבות ושירי חג
בארצות רבות נהוגות מסיבות חג וריקודים בערב החג. קבוצות נוהגות לעבור מבית לבית ולשיר מזמורי חג. אחרים נוהגים לבצע עבודת צדקה קהילתית.
בספרד (בעיקר באנדלוסיה) נחגג חג המולד במסיבות פלמנקו בעלות אופי מיוחד (Navidad Flamenca), שכן במסורת התרבותית של שירת הפלמנקו הוקדש מקום מיוחד לסוגת שירי חג המולד. סוגה זו כוללת שירים המכונים Villancicos העוסקים באגדות סביב הולדת ישו בבית לחם, ושירים המכונים Campanilleros העוסקים במעשי ניסים שונים הקשורים בישו ובלקח המוסרי העולה מהם.
מנהגים מקומיים
בבריטניה מקובלים "שנים עשר ימי חג המולד" שלאחר החג כמועדים לשמחה ולרכישת מתנות, המסתיימים בלילה השנים עשר, הוא ליל חג ההתגלות. בשוודיה הקדומה צוינו עשרים ימי "שלום חג המולד" בהם הכפילו את הקנסות הנהוגים על עבירות השוד והרצח. עד היום נוהגים הילדים בשוודיה לציין את היום העשרים שלאחר החג, בו מושלך עץ חג המולד.
התרבויות החוגגות את החג ב-25 בדצמבר מתייחסות בדרך כלל ל-24 בדצמבר כ"ערב חג המולד", אך אין הסכמה באשר לשמו של 26 בדצמבר. בהולנד, פולין, גרמניה וסקנדינביה נקרא חג המולד "יום חג המולד הראשון" והיום שלאחריו "יום חג המולד השני". בבריטניה וארצות חבר העמים הבריטי נקרא החג "יום הקופסאות" (Boxing Day) בעוד שברומניה, ספרד ואירלנד ידוע היום כיום "סט. סטפן".
חג המולד בישראל
הקהילה הנוצרית בארץ ישראל קטנה מאוד ומונה רק כ-2% מאוכלוסיית המדינה כשרובם בני המגזר הערבי, אולם חשיבותה של הארץ כמרכז המסורת הנוצרית מביאה לכך שכמה מהטקסים הדתיים החשובים ביותר מתקיימים באתרים שונים בארץ הקשורים בנצרות. בארץ מיוצגות כמעט כל הכנסיות הנוצריות (גם כאלה שאין להן קהילות פעילות בארץ), וכולן מקיימות טקסים מיוחדים בחג המולד, בעיקר בערים: בית לחם, ירושלים ונצרת.
כנסיית המולד בבית לחם הוקמה במקום שבו, לפי המסורת הנוצרית, נולד ישו. זוהי כנסייה אורתודוקסית, ולפיכך טקסי חג המולד מתקיימים בה ב-7 בינואר. בכנסייה הקתולית הסמוכה לכנסיית המולד נערכת בחצות ליל 25 בדצמבר מיסה חגיגית, שמעוררת התעניינות רבה, ולפיכך מצולמת ומשודרת ברחבי העולם בשידור חי. הטקס מתנהל על ידי ראש הכנסייה הקתולית בירושלים, והוא נושא אופי בינלאומי, כיוון שהוא נערך בשפות שונות. עד שנת 1994 הייתה רשות השידור הישראלית אחראית על צילום הטקס ושידורו. מאז הועברה השליטה בעיר לרשות הפלסטינית שאחראית על השידור הטלוויזיה הפלסטינית הממלכתית. בין השנים 1994–2002 הקפיד ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, להגיע לטקס (אף שהוא עצמו היה מוסלמי). עם התגברות האינתיפאדה השנייה סירבה ישראל להתיר לערפאת לעבור ממשכנו ברמאללה לבית לחם.
בנצרת נמצאת כנסיית הבשורה העומדת במקום שבו, על פי המסורת הנוצרית, קיבלה מרים הבתולה (מריה) את הבשורה כי היא הרה מרוח הקודש. זוהי כנסייה קתולית, ולפיכך גם בה מתקיימת מיסה חגיגית בחצות ליל 25 בדצמבר. הטקס בנצרת נערך בערבית ונושא אופי מקומי יותר.
בכנסיות בירושלים אפשר לראות מגוון של טקסים ומנהגים בליל החג, כל כנסייה על-פי המנהגים המיוחדים לה, ובתאריך הנהוג בה. ברובע הארמני של העיר העתיקה נחוג החג ב-19 בינואר על-פי מנהג הארמנים.
בחברה היהודית
עד תחילת שנות התשעים צוין חג המולד בישראל בעיקר בקרב הנוצרים מבין ערביי ישראל ותיירים צליינים שהגיעו לפקוד את האתרים הקדושים לנצרות. התגברות האמריקניזציה בחברה הישראלית, הביאה לחשיפה גוברת של הציבור היהודי בישראל לחג המולד, בסדרות טלוויזיה המקדישות פרקים לחג זה, ובסרטי קולנוע שהחג עומד במרכזם (למשל "אהבה זה כל הסיפור" ו"רווק פלוס ילד").
מאז שנות התשעים, עם התפתחותה של קהילה גדולה של העלייה מברית המועצות לשעבר, החלו מאפיינים של חג המולד להיות מורגשים מעט גם בשכונות היהודיות בישראל. למשל חנויות המציגות בחלון הראווה שלהן את סמלי החג או מוכרות אותם. בברית המועצות, שבה הייתה נהוגה אידאולוגיה אנטי-דתית בהתאם לעקרונות הקומוניזם, חג המולד עצמו לא נחגג, אולם במקומו נוסדו חגיגות הנובי גוד, כשמבחינת דוברי הרוסית ברחבי העולם אלו החגיגות לראש השנה האזרחית (1 בינואר). לפיכך, חלק מהעולים מברית המועצות לשעבר ממשיכים לקיים את מנהגי הנובי גוד שאמנם מזכירים את מנהגי חג המולד בתקופת הזמן הזו, אולם בידיעה שהחג שלהם למעשה אינו נוצרי או דתי.
היהדות החסידית נוהגת שלא ללמוד כלל ביום זה הנקרא בפיהם ביידיש בשם "ניטל" או "בלינדע נאַכט", משקיעת החמה ועד חצות הלילה.
חג המולד בעולם המוסלמי
מאז המאה ה-20 חג המולד נפוץ ברחבי העולם הלא-נוצרי גם כן, אולם מדינות מוסלמיות רבות (למעט סוריה, לבנון, איחוד האמירויות הערביות וטורקיה אשר מציינות חגיגות) אוסרות את חגיגות החג, בטענה שהוא פוגע בערכי דת האסלאם.
החג באמנות ובתקשורת
יצירות רבות מתארות את החג ואת רוח החג, לעיתים בדרך של אגדה מודרנית, העוסקת בנס נוגע ללב. חלק מהן הפכו לחלק ממסורת החג במקומות בהן נוצרו.
הבלט "מפצח האגוזים" מאת צ'ייקובסקי מספר על מפצח אגוזים הקם לתחייה בחלומה של ילדה בחג המולד. יוהאן סבסטיאן באך הלחין את "אורוטוריה לחג המולד" צ'ארלס דיקנס יצר את "מזמור חג המולד" המספר על קמצן בשם אבנעזר סקרוג', המתנגד לחמלה ולנדיבות, ולכן דוחה את חג המולד שהוא חג של חמלה ונדיבות, עד שהוא זוכה לביקור "רוחות חג המולד" המראות לו את התוצאות השליליות של מעשיו. לסיפור זה השפעה ממשית על רוח החג בארצות דוברות אנגלית, ולהחלטה שלא לפתוח עסקים ביום החג.
האנס כריסטיאן אנדרסן כתב את האגדה על "מוכרת הגפרורים הקטנה" אשר הולכת יחפה בשלג בערב החג, ומנסה למכור גפרורים, תוך שהיא רואה את החגיגות בבתים מבעד לחלון. היא אינה מעזה לחזור הביתה בטרם מכרה את גפרוריה מחשש מאביה השיכור והאלים. סופה, בניגוד לאגדות חג המולד האנגליות, הוא טראגי.
בעידן הקולנוע והטלוויזיה נהוג להקרין בחג את סרטו של פרנק קפרה "אלו חיים נפלאים" המספר סיפור דומה לסיפור "מזמור חג המולד", ובו הגיבור הוא איש עסקים שהקריב את שאיפותיו האישיות על מנת לסייע לקהילתו. מלאך השומר עליו מציל אותו מניסיון התאבדות, ומראה לו עד כמה היו שונים חיי האנשים שמסביבו אלמלא פעל כפי שפעל.
היבטים כלכליים של החג
בערים רבות, בעיקר באירופה, קיים "שוק חג המולד", אשר נפתח מספר שבועות לפני החג, ובו נמכרים מוצרים לחג. שוקי חג המולד נערכים במדינות רבות בשבועות שלפני החג, המכונים אדוונט, ובחלקן הם ממשיכים אף לאחריו. שווקים אלו החלו בעיר דרזדן שבגרמניה במאה ה-14, וממנה התפשטו לשאר גרמניה ולעולם כולו. עד היום בגרמניה ובמדינות דוברות הגרמנית, שוקי חג המולד הם הגדולים ביותר.
בארצות הברית מתחילה "עונת חג המולד" מספר שבועות לפני החג, וממשיכה עד ל-1 בינואר, המצוין אף הוא בחגיגות נפרדות. בצפון אמריקה נהוג להתחיל את הקרנתם של סרטים עתירי תקציב העוסקים בדרמה או בפנטזיה בחג המולד. פרט לעונת הקיץ, מהווה חג המולד את המועד הטוב ביותר להתחיל בהקרנת סרט חדש.
Diskoton
החברה הוקמה בשנת 1972 על ידי אסים חבריץ' שהיה עובד של Beograd Disk. בתחילת פעילותה החברה פעלה כחברת בת של חברה עירונית Park. חברת האם ניהלה פארק שעשועים וגן חיות של העיר ומשרדי Diskoton הוקמו בשטח זה. פס הייצור של החברה התבסס על ציוד שנרכש בצרפת ובשנת 1973 נוצרו תקליטים ראשונים. עד לשנת 1975 ביכולתם היה לייצר רק EP וסינגלים, אך בסוף 1975 נרכש ציוד ליצירת אריך-נגן וקלטות. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ייצור התקליטים עבר בהדרגה לבלגרד.
לאחר תחילת מלחמת בוסניה בשנת 1992 החברה הפסיקה להתקיים. במהלך הפצצות על סרייבו ארכיון החברה נהרס ועתה לא ניתן לקבל הקלטות חדשות באיכות גבוהה.
בחברה היו רשומים אמנים שהתבססו בבוסניה והרצגובינה לרבות מילדין שוביץ' וחאליד בשליץ'.
בשנת 2000 בסרייבו הוקמה חברה Sarajevo Disk ואמני החברה שעדיין פעילים עברו לחברה החדשה.
שמגלה
שמגלה (געז: ሽማግሌ; ברבים, אמהרית: שמגלווץ', געז ותגרית: שמגלתת) הוא מונח חבשי שמשמעותו "מבוגר", "בכיר" ו-"זקן". באופן היסטורי ומסורתי החברה החבשית היא חברה גרונטוקרטית שבה לשמגלה חשיבות תרבותית וסוציו-פוליטית עליונה.
השמגלה הוא לא בהכרח בגיל מתקדם אלא אדם המשמש בתור מגשר, יועץ, היסטוריון והבקיא בגנאלוגיה, תרבות, חוק ודת. השמגלה משמש גם בתור מתווך בין הממשלה לבין האדם הפשוט וכן בין אדם לחברו. השמגלה גם מציל חיים במקרה של נקמת דם שבו הוא קובע את גובה הכופר. גובה ("מועצת הזקנים") של חברה מקומית מורכבת מאנשים אלו. מתוך השמגלה נבחרים הדנה (הדיינים המסורתיים). החלטותיו של השמגלה והמועצה מקובלות על החברה עצמה ומקבלות גם על הרשויות האזרחיות והמשפטיות של המדינה.
בקרב ביתא ישראל במקומות בהם לא היו מנהיגי דת השמגלה היה זה שלקח על עצמו תפקידים דתיים אשר שייכים לתחום החברתי דוגמת נישואים. יעל כהנא אשר ביקרה באתיופיה בשנות ה-70 של המאה ה-20 מספרת על מוסד השמגלה אצל ביתא ישראל:
יחסי אוזבקיסטן–נורווגיה
יחסי אוזבקיסטן–נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים בין אוזבקיסטן לנורווגיה.
סקירה כללית
אוזבקיסטן כוננה יחסים דיפלומטיים עם נורווגיה ב-10 ביוני 1992. ב-4 בנובמבר 2019, הסיבוב השני של התייעצויות פוליטיות בין-משרדיות אוזבקיסטן–נורווגיה נערך במשרד החוץ של הרפובליקה של אוזבקיסטן. בראש המשלחת של אוזבקיסטן עמד סגן שר החוץ דילשוד אחטוב, ובראש המשלחת הנורווגית עמד אודון הלבורסן, מזכיר המדינה של משרד החוץ. בפגישה נסקרו היחסים בין שתי המדינות במישור הפוליטי, המסחרי-כלכלי, התרבותי-הומניטרי, החינוכי וזכויות האדם, ונידונו כיוונים מבטיחים להמשך פיתוח היחסים בין אוזבקיסטן לנורווגיה. כמו כן, הועלו הצעות למסד שיתוף פעולה, בעיקר, להקמת קבוצות שיתוף פעולה בפרלמנטים של שתי המדינות על בסיס שוויון. המשלחות של שתי המדינות החליפו דעות על ההיבטים המעשיים של שיתוף פעולה בתוך ארגונים בינלאומיים גלובליים ואזוריים. החלטות "חיזוק שיתוף הפעולה האזורי והבינלאומי להבטחת שלום, יציבות ופיתוח עקבי באזור מרכז אסיה" ו"נאורות וסובלנות דתית" שאומצו על ידי העצרת הכללית של האו"ם ביוזמת אוזבקיסטן ואזור מפרץ ארל. בתום הפגישה פורסם כי שני הצדדים מעוניינים להמשיך באופן שוטף את ההידברות בין משרדי החוץ.
רכס פונטס
רכס פונטס (באנגלית: Pontes Ridge) הוא רכס או שלוחה הררית מדרום לפסגת דריק, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
השלוחה יורדת לכיוון מזרח לעבר קרחון מקרו, 7 קילומטרים דרומית לפסגת דריק.
הרכס מתנשא לגובה של 1,790 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקטו מוואיקטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1979–1978 בפיקודו של מייקל סלבי.
העמק נקרא על שמו של פונטס - אתר בבריטניה הרומית (בדומה לאתרים רבים אחרים ברכס בריטניה).
הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית
הכיבוש הספרדי של האימפריה האצטקית החל בפברואר 1519 והסתיים ב-13 באוגוסט 1521, במהלכו כבשו הספרדים את שטחה של האימפריה האצטקית, באזור מקסיקו של ימינו. הייתה זו תקופת המעבר שבין התקופה הפרה-קולומביאנית לבין החלת השלטון הקולוניאלי של הספרדים בצפון אמריקה. כינונה של האימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-15 הביאה למעשה לסיום תקופה זו. הכובשים הספרדים נקראו קונקיסטאדורים. מקור השם במילה הספרדית Conquistador, שפירושה כובש.
תחילת המסע
הפלישה הספרדית הראשונה לשטחים של מקסיקו התרחשה ב-1519 על ידי הכובש הרנאן קורטס. חופיה של וראקרוס, משם הגיע קורטס ביחד עם לוחמיו, התגלו רק שנתיים מוקדם יותר על ידי מגלה הארצות הספרדי פרנסיסקו הרננדס דה קורדובה. ב-16 באוגוסט 1519 עזב קורטס את וראקרוס מלווה ב-400 חיילים ספרדים וכ-200 סבלים מקומיים בדרך לטנוצ'טיטלאן, בירת האצטקים. בדרך, עבר בעיר טלקסקלה. בני הטלקסקלה היו אויביהם המרים של האצטקים וקורטס הצליח לגייס מהם כ-100,000 טלקסקלים למלחמתו. משם המשיך קורטס וצבאו לעיר צ'ולולה (Cholula), שם ביצעו טבח המוני בתושבי העיר בו השתתפו גם בני בריתם הטלקסקלים.
כניסה ראשונה לטנוצ'טיטלאן
שליט האצטקים מוקטסומה השני, שהיה איש דתי, יחס לכובשים הספרדים משמעות דתית לפיה האל קצלקואטל חוזר ובא לרשת אותו על כיסא מלכותו. לפיכך התיר לקורטס וצבאו להיכנס לבירתו. השניים נפגשו בכניסה לטנוצ'טיטלאן והחליפו מתנות. בהמשך שבה קורטס את מוקטסומה אולם התיר לו להמשיך ולנהל את האימפריה ממקום שביו בארמון אקשיאקטל. הספרדים שדדו בזמן זה את אוצרות העיר, שרפו את צלמי האצטקים והציבו במקומם את צלמית מריה במקדש המרכזי. בינתיים חזר קורטס לווראקרוס כדי למגר חיל משלוח מטעם מושל קובה והשאיר את סגנו, פדרו דה אלוואראדו, יחד עם כ-80 לוחמים בטנוצ'טיטלאן. ב-16 במאי 1520, במהלך חג הטושקטל (Toxcatl) פרץ העימות בין הצדדים. אלוואראדו למד את פרטי הטקס ממוקטסומה עצמו והכין מארב שיסתער על החוגגים ברגע השיא. המארב הצליח, אולם בעיר פרצה מהומה. הספרדים נסוגו לארמון אקשיאקטל ואנשי העיר פתחו במצור ממושך על הארמון. ב-24 ביוני חזר קורטס לעיר ופילס את דרכו לארמון. נסיונותיו של מוקטסומה להביא להפסקת אש עלו בתוהו וב-03 ביוני הוא נרגם באבנים על ידי אנשיו שלו ומת. הספרדים החליטו להתפנות מן העיר דרך הגשר הצפוני. הפינוי הפך לאסון כאשר לפי דיווחיו של קורטס, כ-150 ספרדים וכ-2,000 ילידים אמריקאים נפלו לאגם (מקורות אחרים נוקבים במספרים כפולים ואף יותר מכך) כשהם עמוסי שלל במה שכונה "הלילה העצוב". האצטקים לא רדפו אחרי הספרדים ובכך איפשרו לקורטס לארגן את צבאו.