cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורם לרדו
ביוגרפיה
לרדו נולד בדימונה, בן להורים שעלו ממרוקו. היה רשג"ד (ראש גדוד) בתנועת הצופים העבריים ונטל חלק בגרעין נח"ל בקיבוץ טללים. התגייס לצה"ל בשנת 1987 ושובץ בחטיבת הנח"ל. עבר מסלול לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד מחלקה ובהמשך למפקד פלוגה. כסגן מפקד גדוד בחטיבה לקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בסיום תפקידו יצא ללימודים בפו"ם. בשנת 1998 הועלה לדרגת סא"ל. הוא מונה להקים את גדוד נחשון, ושימש כמפקדו הראשון עד שנת 2000. עם סיום תפקידו חזר לחטיבת הנח"ל ומונה לסגנו של מפקד החטיבה, שהיה אז יאיר גולן. תפקידו הבא היה מפקד גדוד בבה"ד 1, ולאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת עזה.
לרדו הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לסגן מפקד עוצבת אדום, ולאחר מכן שימש כסגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י, בסיס צאלים). באוגוסט 2009 מונה למפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. ב-6 באוגוסט 2013 הקים את חטיבת החילוץ ומונה למפקדה הראשון. הוא פיקד על החטיבה עד 29 ביולי 2015. באפריל 2015, בעקבות רעידת האדמה בנפאל, יצא בראש משלחת סיוע של צה"ל לאזור. בשנת 2015 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז ושימש בתפקיד עד יולי 2016. באוגוסט 2016 מונה לראש מטה פיקוד העורף.
באוקטובר 2020 מונה לראש רשות חירום לאומית במשרד הביטחון.
חיים אישיים והשכלה
לרדו מתגורר במודיעין, נשוי ואב לשלוש בנות. בעל תואר ראשון במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
עיצורים רוטטים
עיצור רוטט (Trill) הוא עיצור המופק תוך מספר התכווצויות שרירים רצופות ומהירות. העיצורים הרוטטים נהגים באמצעות יצירת רטט בבסיס החיתוך על ידי הטחה חוזרת ונשנית של הלשון בבסיס החיתוך, או הטחה חוזרת ונשנית של השפתיים זו בזו.
בית צעירות מזרחי (ירושלים)
בית צעירות מזרחי בירושלים היה בית ספר שהוקם בשנת 1933 על ידי נשות המזרחי באמריקה במטרה להכשיר בנות דתיות לחיי המעשה. המוסד שימש בהמשך לקליטת ילדי טהראן.
הקמה ומבנה
ההחלטה על הקמת בית צעירות מזרחי בירושלים נתקבלה בעקבות המלצתה של בתיה גוטספלד שחזרה מביקור בארץ ישראל בשנת 1927 ודיווחה שאין בארץ ישראל מוסדות לימוד לבנות דתיות. ההחלטה התחזקה בעקבות ביקור של אדלה גולדשטיין, יושבת ראש נשות המזרחי באמריקה בארץ ישראל.
מבנה בית הספר היה מבנה עות'מאני בסגנון הליוואן ליד שכונת מקור ברוך, שקדם לשכונה, ונרכש בשנת 1932 על ידי נשות המזרחי באמריקה לצורך הקמת בית הספר. בשנות ה-30 נוספו למבנה שתי קומות בסגנון הבינלאומי. בהמשך נשכרו בתים בשכנות לבית הספר לצורך שיכון תלמידות נוספות.
באפריל 1953 נחנך לצד המבנה המקורי מבנה לימודים בן שתי קומות שהוקם בתרומה של אסתר ודוד שפירא. בשנת 1961 נחנך אגף חדש עם מטבח וחדר ללימודי כביסה וגיהוץ.
בתחילת שנות ה-70 עלתה כוונה לבנות לבית הספר קמפוס חדש בסנהדריה.
כיום, פועל בבנין תיכון לבנות ששייך לרשת אמי"ת.
בית הספר
ב-17 באוקטובר 1933 נפתח בית צעירות מזרחי בירושלים במטרה לחנך נערות דתיות ילידות ארץ ישראל. תוכנית הלימודים ארכה שנתיים. בשנה הראשונה למדו בישול, אפייה, גיהוץ, כיבוס, תפירה וגינון. בשנה השנייה התמחו באחד התחומים וביצעו חודש של עבודה מעשית. שיעורים עיוניים נתנו בתנ"ך, בוטניקה, תזונה, היגיינה, ניהול חשבונות, והתעמלות.
בשנת 1952 הוסב בית הספר לתיכון מקצועי ארבע שנתי, ונוספו בו לימודי מזכירות, כתבנות וסטנוגרפיה. בבית הספר למדו אז כ-100 בנות, 80 מהן שהו בפנימיה. עם זאת, המוסד המשיך לשמש בית לבנות עולות עד שנת 1960. בשנת 1957 הגיע מספר התלמידות לכ-160 ובשנת 1960 לכ-260. בשנת 1962 למדו בבית הספר כ-320 בנות, מעל 100 מהן בפנימיה.
בשנת 1967 הגיע מספר הבנות בבית הספר לכ-500 והוא היה לבית ספר מקיף עם מגמות שונות, בהם כיתת אולפנה ומגמת לבורנטיות. בשנת 1977 דווח שרוב תלמידות המוסד נזקקות למלגה מרקע של מצוקה. בראשית שנות ה-80 הוכנסה לבית הספר מגמת מחשבים. בשנת 1987 נסגרה מגמת משק ומלונאות של בית הספר.
צוות בית הספר
מורי המוסד כללו את נחמה ליבוביץ ודב רפל.
צפצפה רעדנית
צפצפה רעדנית (שם מדעי: Populus tremuloides) היא מין עץ נשיר שתחום תפוצתו באזורים הקרים של אמריקה הצפונית. גזע העץ גבוה, עד 25 מטרים, כשקליפתו חלקה בהירה עם צלקות שחורות. בסתיו מקבלים עליו הירוקים המכוסים במעטה זגוגיתי, שמתחתיו גונם עמום, גוון זהוב עד צהוב, לעיתים רחוקות אדום. מין זה מתרבה לעיתים קרובות באמצעות שורשיו ובהתרבות המבוססת על קנה שורש בודד יכול העץ לייצר חורשות נרחבות.
בית צעירות מזרחי (ירושלים)
צוות בית הספר
בשנת 1944 ניהל את בית הספר ד"ר ירחמיאל ברגמן. בראשית שנות ה-50 ניהל את בית הספר שמואל כהן ובהמשך שנות ה-50 ניהל את בית הספר נחום וולף עד פטירתו בשנת 1964. בשנת 1967 ניהל את בית הספר אביגדור ביטמן.
צפצפה רעדנית
אטימולוגיה
הרעד או הרטט של העלים הוא שנתן למין את שמו. רעד זה מתאפשר בשל הפטוטרת השטוחה והגמישה של מין זה. תכונה זו מאפיינת מינים רבים בסוג צפצפה, כאשר בחלק מהמינים הפטוטרת שטוחה למלוא אורכה ובחלק המינים רק חלק מהפטוטרת שטוח. את השם המדעי למין (Populus tremuloides) נתן הבוטנאי הצרפתי אנדרה מישו (André Michaux; 1802-1746) ב-1803 בספרו Flora Boreali-Americana (הפלורה של אמריקה הצפונית). סיומת השם המדעי tremuloides פירושה דומה ל-tremula, שפירושו בלטינית רועד, מתייחסת לדמיון שבין עץ זה, הייחודי לאמריקה הצפונית, למין Populus tremula (צפצפה מצויה) אותו הכיר מישו קודם. למין זה, המכונה גם הוא צפצפה רועדת בכמה שפות אירופאיות, תחום תפוצה נרחב באירופה ובאסיה (ולכן קרוי גם צפצפה אירופית או צפצפה אירואסייתית).
תיאור
עץ גבוה הצומח במהירות, בדרך כלל לגובה שבין 20 ל-25 מטרים בבגרותו, כשקוטר הגזע בין 20 ל-80 סנטימטרים. השיאן הוא עץ בגובה 36.5 מטרים וקוטר גזע 1.37 מטרים.
קליפת הגזע חלקה בגוון לבן-ירקרק עד אפור, מצולקת בצלקות שחורות אופקיות וקשרים שחורים בולטים. צלקות מאונכות מקבילות הן סימנים המעידים על פעילות של אייל קורא הנוהג לפשוט את קליפת הצפצפה בשיניו הקדמיות.
העלים על עצים בוגרים כמעט עגולים בקוטר שבין 4 ל-8 סנטימטרים משוננים בשיניים קטנות בקצותיהן המחוברים לפטוטרת שטוחה באורך שבין 3 ל-7 סנטימטרים. לעצים צעירים (כולל נבטים מהשורש) יש עלים גדולים הרבה יותר בין 10 ל-20 סנטימטרים וצורתם משולשת.
הפרחים הם עגילים באורך 6-4 סנטימטרים הפורחים באביב לפני שהעלים של העץ הנשיר צומחים מחדש, כאשר העגילים הזכריים והנקביים צומחים על עצים שונים (צמח דו-ביתי). הפרי הוא שרשרת מתנדנדת של הלקטים באורך 6 מילימטרים. כל הלקט מכיל כעשרה זרעים זעירים מוטמעים במוך דמוי צמר גפן, המסייע בהפצת הזרעים בערך כשהם הם מבשילים בתחילת הקיץ.
תפוצה
גבול התפוצה הצפוני של העץ נקבע על ידי אי יכולתו לגדול בקרקע של קפאת-עד. הוא גדל בכל רחבי קנדה בכל הפרובינציות והטריטוריות של קנדה, למעט אולי נונאווט. בארצות הברית ניתן למצוא את העץ גדל הרחק בצפון עד למדרונות הדרומיים של רכס ברוקס (Brooks Range) באלסקה, והוא צומח בגבהים נמוכים יחסית הרחק דרומה עד צפון נברסקה ומרכז אינדיאנה. במערב ארצות הברית העץ שורד לעיתים רחוקות בגבהים מתחת ל-450 מטרים בשל החורפים הקלים יחסית מתחת לגובה זה, ובדרך כלל ניתן למוצאו בגבהים שבין 1,500 ל-3,700 מטרים. בגובה רב הוא צומח הרחק דרומה עד מדינת גואנחואטו במרכז מקסיקו.
עצים ננסיים קיימים בשוליים הקרים או הצחיחים מדי של הסביבה המאפשרת גידול עצים בגודל מלא, לדוגמה בתחום הגובה העליון של המין ברכס ההרים הלבנים (White Mountains) בקליפורניה.
אקולוגיה
העץ מתרבה ברבייה וגטטיבית באמצעות נצרים מקנה שורש ומושבות נרחבות של עצים משובטים הן תופעה נפוצה. כל מושבה מבוססת על עץ אחד, ולכל העצים במושבה יש תכונות זהות והם משתפים מערכת שורשים אחת. כל העצים במושבה אחת יכולים לשנות את צבע העלים בסתיו ביחד, מוקדם או מאוחר יותר מעצים במושבות שכנות. צבע העלים בסתיו הוא בדרך כלל צבעים בהירים של צהוב. בחלק מהאזורים יכולים לראות מדי פעם כתמים אדומים. מכיוון שכל העצים במושבה מסוימת נחשבים חלק מאותו אורגניזם, אזי מושבה מסוימת של העץ ביוטה המכונה פנדו (Pando, מלטינית "אני מתפשט") נחשבת לאורגניזם החי הכבד ביותר (6,000 טון), והזקן ביותר (80,000 שנים). הצפצפות אומנם גם מייצרות זרעים, אבל עצים חדשים גדלים מהם לעיתים רחוקות. ההאבקה מוגבלת בשל העובדה שהצפצפות הן או זכריות או נקביות, וחורשות גדולות הן בדרך שיבוטים של עץ אחד מאותו מין. גם לאחר ההאבקה הזרעים הזעירים (7 מיליון זרעים לקילוגרם) הם ברי קיימא לזמן קצר בלבד מכיוון שאין להם מקורות מזון נלווים או כיסוי מגן.
גוויעה המונית
החל ב-1996 הבחינו מדענים שונים בצפון אמריקה שחל גידול במספר עצי הצפצפה שגוועו או שבשלבי גוויעה. תהליך זה התעצם בשנת 2004, וכשהשמועה התפשטה החל דיון בגורמים לכך. טרם זוהה חרק, מחלה או תנאי סביבה כגורם המשותף למוות ההמוני. לעיתים עצים סמוכים נפגעים או שלא. במקרים אחרים מתו חורשות שלמות של עצי צפצפה.
אזורים רבים במערב ארצות הברית התנסו במוות מתגבר של עצים שיוחסו לעיתים קרובות למרעה של פרסתנים או לשיטות של מניעת שריפות. בגובה רב שבו עשב נמצא בדלילות יכולים פרסתנים ללחך נצרים צעירים של צפצפות ומונעים מעצים צעירים אלו מלהגיע לבגרות. עקב כך, בחלק מחורשות הצפצפה שבקרבה למרעה של בקר או חיות מרעה אחרות, כמו איילים יש מעט מאוד עצים צעירים ואז פולשים לתחומן מחטניים, מיני עצים שחיות מרעה אינן אוכלות בדרך כלל. גורם אפשרי נוסף המונע התחדשות של הצפצפות הוא השיטות בשימוש נרחב שנועדו למנוע שריפות. צפצפות הן עצים המתחדשים במהירות לאחר שריפות. אפילו במצב שבו כל החלק מעל לקרקע של האורגניזם מת בשרפת יער, השורשים, המוגנים בדרך כלל מהטמפרטורות הקטלניות במהלך השריפה, יצמיחו עצים חדשים זמן קצר לאחר השריפה. הפרעות דוגמת שריפות הן לכן אירוע אקולוגי הכרחי על מנת שהצפצפות יתחרו במחטניים, הנוטים להחליף צפצפות אם יש תקופות ארוכות שבהן אין שריפות. לכן ייתכן שהגורם למותם של העצים הוא מדיניות מחמירה של מניעת שריפות במערב ארצות הברית. מצד שני ההכחדה הנרחבת של יערות המחטניים בשל החיפושית מהמין Dendroctonus ponderosae (באנגלית mountain pine beetle) עשויה לתרום בתנאים המתאימים להזדמנויות מרובות לחורשות הצפצפות להתרבות.
בשל הרבייה הווגטטיבית של עצי הצפצפה שבגינה קבוצות שלמות של עצים הן בפועל שיבוטים, קיים חשש שמשהו שיפגע בעץ אחד יהרוג את כל העצים, בהנחה שהם פגיעים באותו אופן. בספטמבר 2006 נערך ביוטה כנס על מנת לשתף מחקרים ולהכין מתודולוגיה של מחקר הבעיה.
שימושים
קליפת הצפצפה מכילה חומר שהילידים של צפון אמריקה והמתיישבים מאירופה נהגו למצות כתחליף לכינין.
כמינים אחרים של צפצפות מהווים עצי צפצפה רעדנית עצי הסקה גרועים, כיוון שהם מתייבשים באיטיות, נרקבים במהירות, ומפיקים מעט חום. עם זאת מרבים להשתמש בהם באתרי קמפינג בגלל זמינותם ועלותם הנמוכה ולא נעשה בהם שימוש רב כעץ לבניין. החלוצים במערב אמריקה הצפונית השתמשו בהם לבקתות הבנויות מגזעי עצים או למחסות, אם כי הם לא היו בין המינים המועדפים.
העלים של הצפצפה הרעדנית ומינים נוספים בסוג צפצפה הם מקור מזון לזחלים של עשים ופרפרים ממינים שונים.
כריתת העצים להסקה, בנייה, להכנת עיסת עץ או לפינוי שטחים לחקלאות הקטינה דרמטית את השטחים שבהם צמחה הצפצפה במאות ה-19 וה-20.
צ'יצ'יקסטננגו
צ'יצ'יקסטננגו (בספרדית: Chichicastenango) היא עיירה במחוז אל קיצ'ה (El Quiché) בגואטמלה, אשר ידועה בתרבות ילידי המאיה שנשתמרה באופן חלקי במקום. צ'יצ'יקסטננגו ממוקמת על רכס הרים בגובה של 1,965 מטרים מעל פני הים, ונמצאת כ-140 קילומטרים צפון-מערבית לבירה גואטמלה סיטי.
העיירה קיבלה את שמה מהקונקיסטאדורים הספרדים אשר כינו אותה Tzitzicaztenanco ("עיר הסרפדים") בשפת הנאוואטל.
השוק
השוק הגדול מתפרס על חלקים נרחבים ממרכז העיירה ובסמטאות מסביב לכיכר המרכזית, שם גם ניתן למצוא דוכנים המציעים מזון לקונים בשוק.
השוק גם משמש אטרקציה תיירותית למבקרים בגואטמלה, וניתן להגיע אליו בהסעות אשר יוצאות בבוקר מאנטיגואה או פאנאחצ'ל, לבלות מספר שעות בקניות, ולחזור באותו היום.
כנסיית תומאס הקדוש
סמוך לשוק נמצאת כנסיית תומאס הקדוש (Iglesia de Santo Tomás), שנבנתה בשנת 1545 על שרידי מקדש פרה-קולומביאני, ומשמשת את אנשי הדת המקומיים לביצוע טקסיים מסורתיים עד היום. כל אחת מ-18 המדרגות המובילות לכנסייה מסמלת את אחד מחודשי לוח השנה של המאיה.
MAN
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מרד ורשה
מרד ורשה היה התקוממות כושלת של המחתרת הפולנית נגד צבא הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. דיכוי המרד על ידי הצבא הנאצי היה אכזרי ביותר, ובמהלכו נהרגו לפחות 200 אלף אזרחים פולנים והעיר ורשה נחרבה כמעט כליל.
המרד החל ב־1 באוגוסט 1944 כחלק מהתקוממות כוללת של צבא המחתרת הפולני, שקיבלה את שם הקוד "מבצע סופה". במהלך המרד ניסה צבא המולדת (Armia Krajowa) הפולני, לשחרר את בירת פולין, ורשה, מהכיבוש הנאצי, לפני הגעת כוחות הצבא האדום אל העיר. הכוחות הפולניים בוורשה נכשלו בניסיונם להשתלט על נקודות מפתח בעיר ועל הגשרים על נהר הויסלה, וניהלו קרב נואש נגד כוחות נאציים עדיפים עד שהוכרעו סופית ב-2 באוקטובר, לאחר 63 ימים של לחימה. לאחר כניעת המורדים גרשו הגרמנים את רוב האוכלוסייה האזרחית שנותרה בוורשה, ופתחו בהרס שיטתי של המבנים בעיר, שלא חרבו במהלך הלחימה. מקורות פולניים האשימו את סטלין וההנהגה הסובייטית בכך, שהם נמנעו בכוונה מהגשת סיוע למורדים בוורשה, והניחו לגרמנים לדכא ללא מפריע את המרד ממניעים פוליטיים, והמחלוקת ההיסטורית סביב טענות אלו נמשכת עד ימינו.
סמל המרד - האותיות PW - הן ראשי התיבות בפולנית של "פולין לוחמת".
מבצע סופה
זמן קצר לאחר הקמתו תכנן פיקוד צבא המולדת (ארמייה קריובה), ארגון המחתרת הפולנית הראשי, מרד לאומי כולל נגד הכוחות הגרמנים. תוכניות ראשוניות, שנעשו בשנת 1942 על ידי הממשלה הפולנית הגולה, התבססו על ההנחה שפלישה של בעלות הברית המערביות (ארצות הברית ובריטניה) לאירופה תגרום לפיקוד הגרמני להסיג כוחות משמעותיים מהחזית המזרחית כדי להגן על הרייך השלישי, ושצבאות ארצות הברית ובריטניה הם שישחררו את פולין מהכיבוש הנאצי. צבא המולדת תכנן לפתוח במרד מיד לאחר פתיחת החזית המערבית כדי למנוע את העברת הכוחות הגרמניים מברית המועצות למערב דרך פולין.
לאחר שהתברר להנהגה הפולנית, שפלישת בעלות הברית המערביות לאירופה אינה צפויה בעתיד הקרוב, ושרבים הסיכויים שהצבא האדום, לאחר ניצחונו בקרב סטלינגרד, יגיע לגבולות פולין לפני צבאות בעלות הברית המערביות, העלה גנרל סטפן רובצקי (Rowecki) בפברואר 1943 תוכנית חדשה.
לפי התוכנית החדשה, המרד היה אמור להתנהל בשלושה שלבים. בשלב הראשון יפתח המרד באזורים המזרחיים של פולין, שסופחו על ידי ברית המועצות ב-1939, ויתמקד בהשתלטות על הערים לבוב ווילנה, לפני הגעת כוחות הצבא האדום. השלב השני היה אמור לכלול התקוממות באזורים שבין קו קרזון לנהר הוויסלה, והשלב השלישי תוכנן להיות מרד כלל־ארצי בחלקים הנותרים של פולין. תוכנית ההתקוממות לא יצאה לפועל בסופו של דבר, אלא בצורה חלקית וכושלת.
היחסים בין ברית המועצות ובין הממשלה הפולנית הגולה נותקו ב־25 באפריל 1943, בעקבות חשיפת טבח יער קאטין על ידי הגרמנים. מכאן ואילך היה ברור להנהגה הפולנית, שהצבא האדום עלול להגיע לפולין לא כמשחרר, אלא, כפי שניסח זאת הגנרל רובצקי, "כבעל הברית של בעלי הברית שלנו". ב־26 בנובמבר 1943 הוציאה הממשלה הפולנית הגולה הוראה, שהניחה שאם היחסים הדיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית לא יתחדשו לפני כניסת הצבא הסובייטי לשטח פולין, על צבא המולדת להישאר במחתרת עד לקבלת החלטות נוספות. אף־על־פי־כן נקט המפקד החדש של "צבא המולדת", תדיאוש בור קומורובסקי, גישה שונה וב־30 בנובמבר 1943 קיבל החלטה לבצע התקוממות כללית כאשר הצבא הסובייטי יגיע לשטחים שהשתייכו לפולין לפני ספטמבר 1939. תוכנית המרד הסופית קיבלה את שם הקוד "מבצע סופה".
ההתקדמות הסובייטית
החל מראשית 1944 נכנסו יחידות הצבא האדום לשטחים שהשתייכו בעבר לפולין (גבולות פולין לפני ספטמבר 1939), במסגרת המערכה נגד הצבא הנאצי בחזית המזרחית.
להנהגה הפולנית ולפיקוד "צבא המולדת" היה ברור שהצבא האדום הוא שישחרר את פולין, ושברית המועצות אינה מתכוונת להכיר בממשלה הפולנית הגולה הפרו-מערבית. הפחד היה שאחרי המלחמה בעלות הברית יתעלמו מהממשלה החוקית שמקום מושבה באותה עת היה בלונדון. בתחילה, לאחר שכוחות הצבא האדום חצו את גבולות פולין מלפני המלחמה, פעלו יחידות צבא המולדת בשיתוף פעולה עם הצבא הסובייטי, ושחררו ביחד איתו מספר עיירות וערים. אולם ברוב המקרים, לאחר תום הקרבות, נתפסו המפקדים המקומיים של "צבא המולדת" ופעילים בשלטון המקומי על ידי הנ.ק.ו.ד. ונורו או נשלחו לגולאגים ובתי כלא בברית המועצות. רוב לוחמי המחתרת שנתפסו על ידי הסובייטים, קיבלו אפשרות להצטרף לארמייה לודובה ("צבא העם"), ארגון מחתרת פולני שנתמך על ידי הסובייטים, או ליחידות הצבא הפולני שלחמו במסגרת הצבא האדום. מי שסירב זכה לגורל דומה לזה של הקצינים הפולניים. למרות זאת, פיקוד צבא המחתרת הפולנית לא ראה ברירה, אלא להמשיך במאבקו נגד הצבא הנאצי, ולתמוך בהתקדמות הצבא הסובייטי.
ב-22 ביוני 1944 פתחו שלוש "חזיתות" (קבוצות ארמיות) סובייטיות במבצע בגרטיון, מתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים, שהחזיקו בשטח בלארוסיה. תוך פחות משבועיים נפער בחזית הגרמנית פער ברוחב 350 ק"מ, וחלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית הושמד. כוחות הצבא האדום פתחו במרדף מהיר אחרי הכוחות הנאציים הנסוגים מערבה והתקדמו מאות ק"מ. באמצע יולי חצו יחידות החלוץ הסובייטיות את גבולות ברית המועצות ערב פרוץ מבצע ברברוסה (22 ביוני 1941) וחדרו לליבה של פולין. ב-18 ביולי פתח האגף השמאלי (הדרומי) של החזית הבלארוסית הראשונה, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, במתקפה לכיוון ורשה. כוחות החזית הבקיעו את החזית הגרמנית והתקדמו במהירות מערבה. ב-23 ביולי נכבשה העיר לובלין, וב-26 בחודש נפלה ברסט-ליטובסק. ב-25 ביולי הגיעו יחידות החלוץ הסובייטיות לנהר הוויסלה מדרום לוורשה, ותוך זמן קצר הקימו שני ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר (במגנוסז'יו ובפולאווי).
בשלב זה הורה הפיקוד הסובייטי לארמיית הטנקים ה-2, שהשתייכה לחזית של רוקוסובסקי, בסיוע הארמייה ה-47, לפנות צפונה ולהתקדם לכיוון ורשה במקביל לנהר הוויסלה במטרה לנתק את הכוחות הנסוגים של "קבוצת ארמיות מרכז" מעורפם. ב-29 ביולי הגיע קורפוס הטנקים ה-3, כוח החלוץ של ארמיית הטנקים ה-2, לאזור וולומין, כ-15 ק"מ בלבד מצפון-מזרח לוורשה. פיקוד "צבא המולדת" הפולני ראה בכך אות לפתיחת ההתקוממות המתוכננת של כוחותיו בוורשה, מתוך הנחה שתוך מספר ימים כוחות הצבא האדום יגיעו אל העיר. התעמולה הסובייטית טענה כי המחתרת הפולנית "ממתינה בשילוב ידיים" ואינה משתתפת בלחימה נגד הנאצים. ככל שקרבו הכוחות הסובייטים לוורשה כך גברו הקריאות בתחנות הרדיו הסובייטיות למרד של האוכלוסייה הפולנית בוורשה, שיקטע את קווי התחבורה של הכוחות הנאציים, שלחמו ממערב לנהר ויסלה. פיקוד "צבא המולדת" חשש, שאם לא יורה לפתוח באופן מיידי בהתקוממות בוורשה, הוא יאחר את המועד, ויאפשר להנהגה הסובייטית לטעון, שהצבא הסובייטי שחרר את ורשה ואת פולין, ללא סיוע מצד המחתרת הפולנית. הוא ייחס חשיבות סמלית רבה לשחרור בירת פולין על ידי המחתרת הפולנית ולא על ידי הצבא האדום, וחשב שיהיו לכך השלכות חשובות לגבי עתידה של פולין לאחר תום המלחמה. מאחר שהמרד כוון בראש ובראשונה נגד האינטרסים הסובייטיים בפולין, פיקוד "צבא המולדת" לא ניסה ליצור קשר עם הפיקוד הסובייטי, ולתאם עמו את מועד פרוץ ההתקוממות בוורשה, תיאום שהיה חיוני להצלחת המרד. סביר להניח, שגם אם הייתה נעשית פניה כזאת מצד הנהגת צבא המחתרת הפולני, הפיקוד הסובייטי לא היה מוכן לשתף עימה פעולה.
התקפת הנגד הגרמנית הייתה הגורם העיקרי לכך, שהצבא האדום לא הצליח לכבוש את ורשה בסערה בראשית אוגוסט 1944, וחרצה למעשה את גורל ההתקוממות הפולנית בוורשה. עד 20 באוגוסט נותרה הארמייה ה-47 הכוח הסובייטי היחיד במרחב ורשה. ללא סיוע כוחות שריון משמעותיים לא היה בכוחה לחדש את המתקפה, ולאלץ את הכוחות הגרמניים, שהגנו על דרכי הגישה לוורשה, לסגת לגדה המערבית של נהר ויסלה. ארמיית המשמר ה-8 והארמייה ה-69 החזיקו בראשי הגשר מעבר לוויסלה מדרום לוורשה, מול התקפות נגד גרמניות עזות, בעוד שאר כוחותיו של רוקוסובסקי התקדמו לכיוון הנהרות בוג ונרבה מצפון-מזרח לוורשה, במטרה לבסס ראשי גשר ממערב להם, כהכנה לחידוש המתקפה הסובייטית בפולין. ב-20 באוגוסט הצטרפו כוחות החלוץ של הארמייה הפולנית ה-1, בפיקוד גנרל זיגמונט ברלינג, לארמייה ה-47, ורק אז יכלו כוחות הצבא האדום לחדש את התקדמותם לעבר הפרבר המזרחי של ורשה, פראגה. הנאצים הקימו מערך הגנה מבוצר במרחק 12–18 ק"מ מורשה, והתקדמות הכוחות הסובייטיים הייתה איטית ועלתה להם במחיר אבדות ניכרות.
ניתן לטעון, שאילו הפיקוד הסובייטי היה מייחס חשיבות עליונה לכיבושה של ורשה, ולהצלת כוחות המחתרת הפולנית שלחמו בעיר, ייתכן שהצבא האדום היה יכול לכבוש את העיר באוגוסט או בספטמבר 1944. אולם הדבר היה כרוך בהעברת כוחות גדולים מגזרות אחרות לאזור וורשה ובשיבוש התוכניות האסטרטגיות של הפיקוד הסובייטי.
ההכנות
לקראת סוף יולי 1944 הכריזו הגרמנים על ורשה כאל אזור צבאי סגור. הם החליטו להגן על העיר בכל מחיר, ולמנוע מהצבא האדום להשתלט עליה. תבוסת "קבוצת ארמיות מרכז" וההתקדמות המהירה של כוחות הצבא האדום, גרמו לכך שיחידות גרמניות רבות נסוגו מערבה דרך ורשה במחצית השנייה של יולי. עובדה שנתפסה על ידי פיקוד המחתרת הפולנית כהוכחה לתבוסה הגרמנית, וכאות לפתיחה בהתקוממות נגד הנאצים. לפי עדויות שונות, עד ראשית אוגוסט חיל המצב הגרמני והפקידות הנאצית בוורשה היו בפאניקה, ועשו הכנות לנטוש את העיר, אך הגעת שני קורפוסי פאנצר לתגבר את הכוחות הנאציים באזור ורשה שינתה מצב זה, והגבירה את נחישות הפיקוד הגרמני המקומי להחזיק בעיר בכל מחיר.
כאשר החלו להגיע ידיעות מהאזורים המזרחיים של פולין על פירוק בכוח של יחידות "צבא המולדת", ועל מאסרים והוצאות להורג של מפקדים מקומיים במחתרת הפולנית בידי הנ.ק.וו.ד הסובייטי, החליט ב־21 ביולי מפקד "צבא המולדת", הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי (אשר החליף את רובצקי שנתפס בידי הגסטפו והוצא להורג עוד ב־1943) להרחיב את היקף "מבצע סופה" כך שיכלול גם את העיר ורשה. התאריך שניתן לתחילת המרד בוורשה היה ה־1 באוגוסט.
ב־27 ביולי קרא ראש הגנרלגוברנמן ("הממשל הכללי" הכינוי הנאצי לאזורי פולין שלא סופחו לגרמניה), הנס פרנק, לכ־100,000 גברים פולנים מגיל 17 עד 65 להתאסף במספר מקומות ריכוז ברחבי העיר ורשה ביום שלמחרת. הם היו אמורים להיות מועסקים בבניית ביצורים עבור הורמאכט, בתוך ומחוץ לעיר. צעד זה נתפש על ידי פיקוד "צבא המולדת" כניסיון לחבל ביכולת הפעולה של כוחות המחתרת בעיר ולמנוע מהאוכלוסייה האזרחית להצטרף להתקוממות נגד השלטון הנאצי.
הכוחות היריבים
כוחות "צבא המולדת" במחוז ורשה מנו כ־50,000 לוחמים, מתוכם רק 23,000 היו מצוידים בנשק. חלקם אומנו במשך מספר שנים בלוחמה זעירה ובלוחמת גרילה עירונית, אך היו חסרי ניסיון בלחימה במסגרות גדולות, ובלחימה לאור היום נגד צבא סדיר המצויד בנשק כבד. החימוש שעמד לרשותם היה דל, בין השאר מכיוון שההחלטה לכלול את ורשה ב"מבצע סופה" התקבלה ברגע האחרון, ולפני כן ניתנה עדיפות למשלוח נשק וציוד לאזורים המזרחיים של פולין.
ב-1 באוגוסט עמדו לרשות כוחות "צבא המולדת" בוורשה :
מפקד כוחות המחתרת הפולנית בוורשה היה הגנרל אנטוני חרושצ'ל, שנודע בכינוי המחתרתי "מונטר".
במהלך ההתקוממות בוורשה קיבלו המורדים אמצעי לחימה נוספים באמצעות הצנחות מן האוויר של חילות האוויר המערביים וחיל האוויר הסובייטי, וכן מהשתלטות על נשק וציוד של האויב (בדרך זו הצליחו הפולנים להשיג גם מספר כלי רכב משוריינים). נוסף על כך, בתי המלאכה המחתרתיים ייצרו עבור המורדים הפולניים 300 תת-מקלעים, 150 להביורים, 40,000 רימונים, מספר מטולי נ"ט ואף מכונית משוריינת.
ערב פרוץ המרד כלל חיל המצב הגרמני בוורשה ובסביבתה הקרובה כ־11,000 חיילים תחת פיקודו של ריינר שטהל, מתוכם כ-5,000 חיילים של צבא היבשה, כ-4,000 איש ביחידות קרקע של הלופטוואפה (בשדות התעופה בקרבת העיר וביחידות נ"מ) וכ-2,000 חיילים מרגימנט חיל המצב של ורשה. לכוח זה יש להוסיף כ-5,700 איש מיחידות משטרה ואפן אס אס, ומספר לא ידוע של אנשים ביחידות עזר שונות שהוצבו בתוך העיר. הכוחות הגרמניים בוורשה היו מצוידים היטב והיו בכוננות להגנה על נקודות מפתח בעיר כבר חודשים ארוכים. כמה מאות בונקרים מבטון מוקפים גדרות תיל הגנו על הבניינים והאזורים שהוחזקו על ידי הגרמנים. לפחות 90,000 חיילים גרמנים נוספים נמצאו ביחידות צבא באזורים הסמוכים לוורשה, בשתי גדות הוויסלה, ולפחות חלקם יכלו לתגבר את הכוחות הנאציים בתוך העיר תוך פרק זמן קצר.
שעת ה־W
ב-31 ביולי בשעה 17:00 החליט פיקוד "צבא המולדת", שהמרד בוורשה יתחיל בעוד 24 שעות. שעת ה־W (מהמילה הפולנית wybuch שמשמעותה פיצוץ או התפרצות) של המרד, נקבעה ל־1 באוגוסט בשעה 17:00. ההחלטה לפתוח את המרד בשעות היום, במקום להמתין לרדת החשיכה, התבררה כהחלטה מוטעית, שעלתה במחיר יקר. היא הורידה את הסיכויים של כוחות המחתרת להפתיע את הגרמנים בורשה, וחשפה אותם לאש האויב שנהנה מעדיפות בציוד ובכוח אש. העובדה שההחלטה הסופית על מועד פרוץ המרד נתקבלה ברגע האחרון, יממה בלבד לפני שעת ה-W, גרמה לכך שחלק מיחידות המחתרת בוורשה ובסביבתה לא היו מוכנות בזמן.
מהלכים ראשונים
לא ניתן היה להסתיר לחלוטין את הגיוס של אלפי לוחמי מחתרת ברחבי ורשה, וכתוצאה מכך פרצו התנגשויות במספר מקומות בין יחידות מחתרת לכוחות הנאציים בעיר לפני שעת ה־W. אולם הפיקוד הגרמני לא ראה בתקריות מבודדות אלו חלק מהתקוממות פולנית כללית. הוא היה מוכן לאפשרות של מרד בוורשה, אך לא צפה את היקפו ואת עוצמתו, ולא היו לו תוכניות לטיפול בהתקוממות כללית המונית של צבא המחתרת הפולנית. הצטברות מידע מודיעיני על פעילות מוגברת של כוחות המחתרת, גרמה למושל מחוז ורשה, לודוויג פישר, להעמיד בכוננות מלאה את יחידות חיל המצב הגרמני בשעה 16:30, חצי שעה לפני פרוץ ההתקוממות, עובדה שהפחיתה עוד יותר את הסיכוי להפתיע את הכוחות הגרמניים בוורשה.
היומיים הראשונים של ההתקוממות קבעו במידה רבה את גורלה. המורדים הצליחו להשתלט על חלקים גדולים מורשה, בעיקר במרכז העיר, בעיר העתיקה וברובע וולה, אך הגרמנים הצליחו להחזיק במספר נקודות מפתח בתוך האזורים שנכבשו ברובם על ידי המורדים. במספר אזורים אחרים יחידות המחתרת ספגו אבדות כבדות ולא הצליחו לכבוש את מרבית יעדיהם. חמורה במיוחד הייתה העובדה, שקבוצות המחתרת שפעלו באזורים השונים של העיר, לא הצליחו לחבור זו לזו, וליצור רצף קרקעי בין האזורים השונים שבשליטת המורדים, וכן בין יחידות המחתרת בוורשה, לכוחות "צבא המולדת" בסביבת העיר. המורדים גם לא ניסו להרחיב את האזורים שבשליטתם, ונטו להתרכז בהגנה על האזורים שכבר נכבשו על ידם. כתוצאה מכך, הגרמנים יכלו לבודד ללא קושי את האזורים שבשליטת כוחות המחתרת, ולנתק אותם זה מזה. פיקוד כוחות המחתרת בוורשה חילק את העיר לשמונה אזורים :
אזור I (שרודמיישצ'ה והעיר העתיקה): יחידות צבא המולדת באזור זה השתלטו על רובו, אך נכשלו בתפיסת רוב נקודות המפתח בתוכו. כתוצאה מכך, הן לא הצליחו ליצור באזור זה מתחם מוגן מרכזי, ולא הצליחו למנוע מהגרמנים לבודד את האזור, ולנתק את הקשר בינו לבין אזורים אחרים בעיר.
אזור II (ז'וליבוז', מארימונט, ביילני): יחידות המחתרת הצליחו אמנם להשתלט על רוב השטחים סביב ז'וליבוז', אך נכשלו בכיבוש רוב היעדים האסטרטגיים שהוקצו להם. קבוצות מחתרת רבות מאזור זה נסוגו אל מחוץ לעיר, אל היערות.
אזור III (וולה): יחידות המורדים הצליחו להשתלט על רוב שטחו של רובע וולה, אך ספגו אבדות כבדות במהלך הלחימה. כמה יחידות נסוגו אל היערות בסביבה, ויחידות אחרות נסוגו לחלק במזרחי של האזור. למרות זאת, בחלק הצפוני של הרובע הצליחו כוחות המורדים להשתלט על מספר נקודות מפתח, כולל קסרקטינים של חיל המצב הגרמני ומאגר אספקה גרמני
אזור IV (אוחוטה ): יחידות המחתרת באזור זה נכשלו הן בכיבוש שטח הרובע, והן בהשגת יעדיהם הצבאיים. רובם נסוגו ליערות ממערב לוורשה לאחר שספגו אבדות כבדות, ורק שתי יחידות שמנו כמה מאות לוחמים נשארו באזור, והצליחו ליצור מספר כיסי התנגדות בתוכו. במהלך הימים הבאים תוגברו יחידות המחתרת שנותרו באזור על ידי כוחות מורדים ממרכז העיר, והצליחו להשתלט על רוב החלק הצפוני של רובע אוחוטה, כולל נקודות המפתח באזור זה.
אזור V (מוקוטוב ): התקפות יחידות המחתרת על היעדים הצבאיים באזור זה, שהיו מבוצרים היטב והוגנו על ידי כוחות חזקים, נכשלו תוך אבדות כבדות. חלק מיחידות המחתרת המקומיות נסוגו אל היערות, בעוד יחידות אחרות הצליחו להשתלט על חלקים מ"דולני מוקוטוב", אך הם מצאו עצמם מבודדים, ולא הצליחו לחבור עם כוחות המורדים בחלקים אחרים של העיר.
אזור VII : אזור זה כלל שטחים בסביבתה הקרובה של ורשה, מחוץ לתחומי העיר. רוב פעולות המחתרת באזור נכשלו בהשגת יעדיהם.
המורדים נכשלו בכיבוש מספר רב של יעדי מפתח חיוניים בוורשה בימים הראשונים והמכריעים של המרד, כולל גורד השחקים PAST, ששלט על מרכז העיר, מספר שדות תעופה בתוך העיר ובסביבתה, ורוב תחנות הרכבת בעיר.
הגעת כוחות התגבורת הגרמניות
המרד הגיע לשיא הצלחתו ב־4 באוגוסט, כאשר חיילי "צבא המולדת" הצליחו להשתלט על חלק גדול מהרבעים המערביים של ורשה, וולה ואוחוטה. אולם באותו יום מונה גנרל האס אס אריך פון דם באך-צלבסקי למפקד כל הכוחות הגרמניים, שהופעלו לצורך דיכוי המרד, וקיבל החלטה שהצד הגרמני ייטול את היוזמה לידיו, ויעבור ממגננה למתקפה. כוחות התגבורת שנשלחו לוורשה לסייע בדיכוי המרד כללו גם כוח בסדר כוחות של בריגדה מוגברת תחת פיקוד היינץ ריינפרט, שהורכב מיחידות משטרה וביטחון פנים (שהשתייכו לוואפן אס.אס), שהופעלו קודם לכן בעיקר במשימות לוחמה נגד פרטיזנים בחזית המזרחית. הכוח כלל, בין השאר, רגימנט תחת פיקוד אוסקר דירלוונגר, במסגרתו שירתו גם פושעים פליליים (כ-900 חיילים), ורגימנט מתוגבר שהורכב מרוסים, משתפי פעולה עם הנאצים, מהבריגדה של ברוניסלב קמינסקי (כ-1700 חיילים). המטרות הראשוניות של הפיקוד הגרמני היו להבטיח את שליטתו על צירי התנועה המרכזיים החוצים את ורשה, והמובילים לגשרי הוויסלה, וכן להרחיק את כוחות המורדים מהגדה המערבית של הוויסלה (כדי למנוע מהם לסייע לאפשרות של צליחת הנהר על ידי כוחות הצבא האדום), באמצעות התקפה מתמקדת מצפון ומדרום.
טבח וולה
לאחר מספר ימים של טבח המוני באזרחים התברר לפיקוד הגרמני, שמדיניות הטרור כלפי האזרחים לא רק שאינה משיגה את מטרתה, אלא אף גורמת להקשחת התנגדותם של המורדים הפולנים. בנוסף לכך, מספר מפקדים בכירים בוורמאכט מחו נגד מעשי הזוועה שבוצעו על ידי יחידות המשטרה והס"ס בוורשה, ודרשו לשים קץ להשתוללות יחידותיהם של קמינסקי ודירלוונגר. אריך פון דם באך צלבסקי נתן הוראה ליחידות תחת פיקודו להפסיק לטבוח באזרחים הפולנים, אך התקשה לכפות עליהם את מרותו, ומעשי הזוועה פסקו רק בהדרגה. ב-19 באוגוסט הועמדו ברוניסלב קמינסקי וקציני המטה של הבריגדה שלו לדין צבאי בעוון ביזה, והוצאו להורג בו ביום. עם זאת, הנאצים המשיכו להוציא להורג את כל לוחמי המחתרת שנשבו על ידם עד אמצע ספטמבר 1944.
אוחוטה
במקביל לטבח בוולה, תקפה בריגדת קמינסקי את עמדות המורדים ברובע אוחוטה (Ochota). כוחות המחתרת הפולנית, שהגנו על האזור היו מורכבים משני גדודים, מצוידים בחימוש דל, בעוד שיחידות הס"ס הסתייעו בטנקים ובארטילריה. אולם החיילים של קמינסקי התרכזו בעיקר במעשי ביזה, אונס וטבח המוני של האוכלוסייה האזרחית, ולא היו נלהבים לעסוק בלחימה של ממש נגד כוחות המורדים באזור. כתוצאה מכך, הצליחו כוחות "צבא המולדת" להחזיק בעמדותיהם באוחוטה עד ל־11 באוגוסט, ורק אז נסוגו לכיוון רובע מוקוטוב (Mokotów). במהלך כיבוש הרובע נרצחו כעשרת אלפים אזרחים פולניים.
העיר העתיקה
אזור העיר העתיקה (בפולנית Starówka או Stare Miasto) הוחזק על ידי כוחות חלשים של המורדים, אך הוא יצר איום על השליטה הגרמנית בגשר קיירבדז'. נוסף על כך, העמדות הפולניות היו קרובות מספיק ליצור איום על קו מסילת הרכבת הצפוני ועל מאחז ציטאדלה (Cytadela). מפקדי "צבא המולדת" ידעו שהגרמנים תכננו לנתק את העיר הישנה משאר חלקי ורשה באמצעות התקפות מצפון (לאורך קו מסילת הברזל לכיוון הוויסלה) ומדרום (מכיכר באנקווי [Bankowy] לגשר (מוסט) קיירבדז'ה [Most Kierbedzia]) לה. ב־9 באוגוסט היחידות הגרמניות מאזור מאריינשטאט הצליחו לכבוש את הארמון המלכותי, אך נכשלו בניסיון להתקדם ללב העיר העתיקה. צבא המולדת ערך התקפת נגד וב־12 באוגוסט הכריח את הגרמנים לסגת מכיכר באנקווי. אף על פי כן, ההפגזות והשימוש הנרחב בטנקים גרמו אבדות כבדות למורדים המגינים על העיר העתיקה ולאוכלוסייה האזרחית. אחד הבניינים הראשונים שהופצצו היה בית החולים־שדה שסומן עם סמל ענק של הצלב האדום על גגו.
שטח ההפקר סביב עמדות המורדים בעיר העתיקה כלל את מה שנותר מגטו ורשה ואזורים פתוחים רבים סביב כיכר "קרצלאק" (Kercelak), רחוב "ז'יטניה" (Żytnia) ורחוב "לשנו" (Leszno). הרחובות הצרים של העיר העתיקה העניקו יתרון למורדים והיקשו על התקדמות הכוחות הגרמניים. לאחר מספר הצלחות ראשוניות בכיבוש שטח ההפקר והשוליים החיצוניים של העיר העתיקה, הואטה ההתקדמות הגרמנית. הגרמנים השתמשו במסות של ארטילריה לצורך ההפגזות המתמשכות שלהם על האזורים שבשליטת המורדים. על־פי פון דאם באך עצמו, הנשק הכבד שהופעל על ידי כוחותיו כלל:
השימוש בארטילריה כבדה והפצצות מתמשכות מן האוויר (למטוסים משדה התעופה אוקנצ'ה נדרשו 5 דקות בלבד כדי להגיע ליעדיהם) הביאו לעלייה משמעותית במספר הנפגעים האזרחיים ולהרס רב. השימוש בהפצצות מהאוויר התבצע בהוראה ישירה של אדולף היטלר, היינריך הימלר והיינץ גודריאן.
על־אף העליונות המספרית והטכנולוגית של הגרמנים, העיר העתיקה הוחזקה על ידי הפולנים עד לסוף אוגוסט. אולם המחסור במזון, מים, ותחמושת הפך את המשך ההגנה לבלתי־אפשרי. מספר ניסיונות לפריצה דרך העמדות הגרמניות בפארק "אוגרוד סאסקי " לעיר התחתית ודרך מסילת הרכבת הצפונית לז'וליבוז' נכשלו. ב־2 בספטמבר מגיני העיר העתיקה נסוגו דרך צנורות הביוב. יותר מ-5,300 גברים ונשים נחלצו משם בדרך זו.
לוחמה תת-קרקעית
מערכת הביוב העירונית של ורשה מילאה תפקיד מרכזי במהלך המרד. כוחות המחתרת הפולנית עשו שימוש רב בתעלות הביוב כדי לנוע מתחת לאזורים הכבושים על ידי הגרמנים, ולשמור על הקשר בין האזורים השונים שנותרו בשליטתם (למורדים כמעט שלא היו מכשירי קשר). תעלות הביוב שימשו גם כאמצעי מילוט מאזורים שלא ניתן היה להמשיך להגן עליהם. בשלבי הסיום של המרד נותרו בשליטת המורדים בוורשה רק שלושה אזורים, שהקשר היחיד ביניהם התקיים באמצעות התעלות התת-קרקעיות.
החיים מאחורי קווי החזית
בשבועות הראשונים של המרד ניסו האזרחים באזורים שנכבשו על ידי כוחות המחתרת לחזור לשגרות חיים נורמלית. חיי התרבות היו פעילים למדי, עם בתי־קולנוע, בתי־דואר ועיתונים שנפתחו. אולם בשלבי הסיום של המרד, המחסור במזון ובתרופות, הצפיפות, ההפגזות הארטילריות וההפצצות האוויריות חסרות ההבחנה של הנאצים, כל אלו הפכו את חיי האזרחים שנותרו בוורשה לקשים יותר ויותר.
התפקיד שמילאו לוחמים שלא השתייכו ל"צבא המולדת" במרד
על־אף שרובם המכריע של המורדים בוורשה השתייכו ל"צבא המולדת", השתתפו במרד גם כ-1700 לוחמים מארגוני התנגדות אחרים. בנוסף ללוחמי המחתרת הפולנים השתתפו בלחימה לצד המורדים גם מספר עריקים הונגרים וכן מספר אסירים איטלקיים, שברחו ממחנות שבויים בפולין. ג'ון וורד, טייס בחיל האוויר הבריטי, שנמלט מהשבי הגרמני, שימש כאלחוטן אצל המורדים בוורשה, והעביר מסרי רדיו מוצפנים לבריטים ולממשלה הפולנית הגולה בלונדון, שנתנו להם תמונת מצב על המתרחש בוורשה.
ההנחה כיום היא שכ־25,000 יהודים הסתתרו בוורשה לפני המרד. רובם המכריע נהרג יחד עם אזרחים פולניים אחרים. אך יהודים רבים (ככל הנראה כ־1,000), כולל אלה ששוחררו בידי המורדים ממחנה הריכוז בוורשה (Gęsiówka) לחמו לצד כוחות המחתרת הפולנית. שרידיו של הארגון היהודי הלוחם, בפיקודו של יצחק צוקרמן הצטרפו אף הם ללחימה, ובכרוז שהוציא צוקרמן ב־3 באוגוסט הוא כתב: "עם כל העם הפולני אנו נאבקים היום למען החירות. כל לוחמי אי"ל שנותרו בחיים, וכל הנוער היהודי המוכשר לקרב, נקרא להמשיך במאבק. אל יעמוד איש מנגד, הצטרפו לשורות המתקוממים. דרך המלחמה - לניצחון, לפולין חפשית, ריבונית, חזקה וצודקת". אנשיו של צוקרמן ראו עצמם כפלוגה אורגנית במסגרת ארגון המחתרת ארמייה לודובה.
אחרון הלוחמים היהודיים ששרדו הן את מרד גטו ורשה והן את מרד ורשה, ליאון קופלמן, הלך לעולמו בגיל 97 באוגוסט 2021.
הסיוע הסובייטי: ניסיון הצליחה הכושל של ברלינג
ב-26 באוגוסט חידש הצבא הסובייטי את התקפתו על עמדות קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי ממזרח לוורשה, והגרמנים החלו לסגת לכיוון פראגה. ב-10 בספטמבר תקפה הארמייה הסובייטית ה-47, בסיוע יחידות מהארמייה הפולנית ה-1 את רובע פראגה, בגדה המזרחית של הוויסלה, וב-13 בחודש נסוגו הגרמנים מפראגה לגדה המערבית של הנהר לאחר שפוצצו את הגשרים המקשרים בין שני חלקי ורשה. כתוצאה מכך נמצאו חיילי הצבא האדום במרחק כמה מאות מטרים בלבד מכוחות המורדים הפולנים בוורשה, אך ביניהם הפריד מחסום מים רחב, נהר הוויסלה. בשלב זה כבר נהדפו כוחות "צבא המולדת" ממרבית האזורים הגובלים בגדת הנהר, ולכן לא יכלו לאבטח אזורי נחיתה עבור הכוחות הסובייטיים מעברו השני של הנהר.
בליל 15/16 בספטמבר ביצעו יחידות מ"הארמייה הפולנית 1", בפיקוד גנרל זיגמונט ברלינג, ניסיון לצלוח את הוויסלה במספר נקודות ולחבור אל כוחות המחתרת הפולנית בוורשה. ניסיונות הצליחה בוצעו באזורי צ'רנייקוב ופווישלה. הכוחות הצולחים נתקלו באש עזה וספגו אבדות כבדות. הסיוע הארטילרי והאווירי שניתן להם, לא הצליח לשתק את מקורות הירי הגרמניים. מתוך 6 גדודים שהשתתפו בניסיון הצליחה, רק כ-1200 איש, רובם משני גדודים מהדיוויזיה הפולנית ה־3, הצליחו לחצות את הנהר, ולהקים שלושה ראשי גשר קטנים בעברו המערבי. לפחות באחד מראשי הגשר חברו החיילים הפולנים עם יחידות של "צבא המולדת", שהשתתפו בלחימה לצידם.
בימים הבאים הגבירו הגרמנים את התקפותיהם על עמדות "צבא המולדת" באזורים הסמוכים לנהר, כדי למנוע נחיתות סובייטיות נוספות. במקביל הם הזרימו כוחות, שכיתרו את ראשי הגשר שכבשו כוחותיו של ברלינג בגדה המערבית של הוויסלה ותקפו אותם. בשלושת הלילות הבאים ערכו יחידות ההנדסה של הארמייה הראשונה מאמצים נואשים לתגבר את ראשי הגשר, להעביר אליהם אספקה וציוד (כולל מספר תותחי נ"ט), ולפנות את הפצועים, כל זאת תחת אש עזה. אולם עד 19 בספטמבר הושמדו כמעט כל אסדות הנחיתה (פונטונים) וציוד הצליחה האחר שעמד לרשותם באש הארטילריה הגרמנית, ומבצע הצליחה הופסק. עד 23 בחודש חוסלו כל ראשי הגשר הפולנים-סובייטיים, ומרבית הלוחמים שהחזיקו בהם נהרגו או נפלו בשבי. רק 150 חיילים, רובם הגדול פצועים, הצליחו לחזור לגדה המזרחית של הוויסלה. בסך הכל ספגה הארמייה הפולנית הראשונה 5660 נפגעים (הרוגים, פצועים ונעדרים) במהלך ניסיון הצליחה הכושל.
זמן קצר לאחר כישלון ניסיון הצליחה החליט הפיקוד הסובייטי להשעות את כל התוכניות לחציית הוויסלה באזור ורשה "לפחות לארבעה חודשים", ומיד אחר כך הודח גנרל ברלינג מתפקידו. מכאן ואילך הוגבל הסיוע הסובייטי לכוחות המורדים בוורשה להצנחת ציוד ותחמושת ממטוסים מנמיכי טוס. מקורות פולניים ומערביים טענו שניסיונות הצליחה של כוחות הארמייה הפולנית הראשונה היו יוזמה עצמאית של מפקדה, גנרל ברלינג, ובוצעו בניגוד לדעת הפיקוד הסובייטי, וללא כל סיוע מצידו. אולם קשה להאמין שברלינג היה מעז לפעול ללא קבלת אישור ממפקד החזית שלו, קונסטנטין רוקוסובסקי (שהיה גם הוא ממוצא פולני). צריך גם לזכור, שחלק מסגל הפיקוד הבכיר של הארמייה הראשונה (כולל מפקד הדיוויזיה ה-3, שמילאה תפקיד מרכזי במאמץ הצליחה) היה מורכב מקצינים סובייטיים. עם זאת, סביר להניח שהפיקוד הסובייטי יכול היה להעניק יותר סיוע לכוחותיו של ברלינג, אילו ייחס חשיבות רבה להצלחת ניסיון הצליחה של הארמייה שלו.
ההצנחות מן האוויר
החל מה־4 באוגוסט החלו בעלות הברית המערביות לסייע למורדים בוורשה באמצעות הצנחת נשק, תחמושת ואספקה אחרת. בתחילה השתתפו במבצע ההצנחה האווירי רק יחידות מפציצים פולניות אשר חנו בבארי ובברינדיזי שבאיטליה. לאחר מכן, בעקבות לחץ מצד הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, צורפו אליהן גם טייסות מדרום אפריקה ומבריטניה. המשקל הכולל של הציוד שהוצנח למורדים עד ל־21 בספטמבר היה 104 טון.
ברית המועצות לא נתנה לבעלות הברית רשות להשתמש בשדות התעופה שלה לצורך מבצע הסיוע האווירי. כתוצאה מכך היו המטוסים שהשתתפו במבצע חייבים לשאת דלק לטיסת הלוך וחזור לבסיסיהם בבריטניה ואיטליה, עובדה שהורידה משמעותית את משקל המטען שיכלו לשאת. בקשה רשמית מצד בעלות הברית המערביות להשתמש בבסיסי אוויר סובייטיים לצורך מבצע הסיוע למורדים בוורשה הוגשה ב־20 באוגוסט, אך סטלין סירב לבקשה ב־22 בחודש, בטענה שהמורדים בוורשה הם "חבורת פושעים" חסרי אחריות.
מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית לא השתתפו במבצע ההצנחה, למעט בהזדמנות אחת. לאחר שסטלין הביע התנגדות להגשת סיוע למורדים שלח צ'רצ'יל מברק לרוזוולט ב־25 באוגוסט, בו הציע לשלוח מטוסים אמריקניים לוורשה, כהתרסה כלפי סטלין ו"לראות מה יקרה". רוזוולט לא קיבל את ההצעה, וכתב לו ב־26 באוגוסט: "איני רואה יתרון לטווח הארוך בהצטרפותי להצעתך כנגד הדוד ג'ו (סטלין)".
אף על פי שכוחות הנ"מ וההגנה האווירית הגרמנית מעל אזור ורשה היו חלשים למדי, כמעט 12% מ־296 המטוסים שלקחו חלק במבצע אבדו מסיבות שונות. רוב ההצנחות נערכו בשעות הלילה, וכתוצאה מכך, ומהצטמצמות השטח שבשליטת המורדים בוורשה, חלק גדול מהציוד שהוצנח לא הגיע ליעדו, ונפל לידי הכוחות הגרמנים.
הכניעה
המגעים בין שני הצדדים הוקפאו ביוזמת הצד הפולני כתוצאה מחידוש המתקפה הסובייטית באזור ורשה, וכיבוש רובע פראגה על ידי הצבא האדום, שעוררו תקוות לחבירה מהירה של כוחות הצבא האדום עם המורדים בוורשה. אולם כישלון ניסיונות הארמייה הפולנית הראשונה לצלוח את הוויסלה, וחיסול ראשי הגשר שכבשו כוחותיה בגדה המערבית של הנהר (16–23 בספטמבר) גרמו לפיקוד "צבא המולדת" להבין, שהוא אינו יכול להסתמך עוד על הסיוע הסובייטי. בנוסף לכך, ב-23 בחודש השלימו הגרמנים את כיבוש החלקים הדרומיים של ורשה, וב-27 בחודש הם השתלטו מחדש על רובע מוקוטוב.
ב-28 בספטמבר התחדש המשא ומתן על כניעת כוחות המורדים. ב-30 בחודש השלימו הגרמנים את כיבוש רובע ז'וליבורז', כוחות המורדים נדחקו למספר כיסי התנגדות מבודדים, שגודלם הלך והצטמק, ומצבם הפך לקשה יותר ויותר. לאחר פנייה נואשת אחרונה של בור-קומורובסקי וראש הממשלה הפולני בגולה, מיקולייצ'יק, לעזרת הפיקוד הסובייטי, שנענתה בשלילה, הבין פיקוד "צבא המולדת" בוורשה, שאין מנוס מכניעה. ב־2 באוקטובר חתם הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי על ההסכם לכניעת שארית הכוחות הפולניים (חיילי ורשה של צבא המולדת - Warszawski Korpus Armii Krajowej). הטקס נערך במטה הגרמני בנוכחות הגנרל אריך פון דם באך-צלבסקי. צלבסקי, שהיה מגרועי פושעי המלחמה של האס אס היה בשלב זה בעל "ניסיון" בן חמש שנים ב"לוחמה נגד פרטיזנים", בכל רחבי אירופה ובמיוחד באוקראינה ובלארוס שם היה אחראי לרצח מאות אלפי אזרחים חפים מפשע במהלך פעולות תגמול כנגד האוכלוסייה המקומית, שכללו שריפת כפרים שלמים על יושביהם. אולם בתקופה בה התנהל המשא ומתן על הכניעה, פרסם ה־BBC רשימה של פושעי מלחמה נאציים, שיענשו על פשעיהם בתום המלחמה, וצלבסקי נכלל בתוכה. מאחר שבשלב זה של המלחמה היה ברור שתבוסת גרמניה הנאצית היא בלתי נמנעת, הסכים צלבסקי, בין השאר, כדי להציל את עורו, להעניק למורדים הפולניים, שיניחו את נשקם, יחס התואם את אמנת ז'נבה, ולהבטיח יחס הומני כלפי האוכלוסייה האזרחית בוורשה. הסכם הכניעה שימש ככלי בידי התעמולה הסובייטית, אשר טענה מאוחר יותר, שהנהגת "צבא המולדת" בוורשה כרתה ברית עם הנאצים.
ביום שלמחרת החלו הגרמנים לפרוק את חיילי צבא המולדת מנשקם. רובם נשלחו למחנות שבויים באזורים שונים של גרמניה. במקביל נשלחה האוכלוסייה האזרחית, שנותרה בוורשה (כ־700,000 איש), למחנות מעצר מערבית לעיר, בהם מתו עשרות אלפי אזרחים. לוחמי מחתרת רבים, שחששו מפני השבי הגרמני, בחרו להיטמע באוכלוסייה האזרחית, ולברוח עמה מורשה, בתקווה להמשיך מאוחר יותר בלחימה נגד הנאצים.
הרס העיר
לאחר שסולקה האוכלוסייה החלו הגרמנים להרוס את שאריות העיר. קבוצות מיוחדות של מהנדסים גרמניים נשלחו לעיר כדי לשרוף ולהחריב את המבנים הנותרים. על־פי התוכניות הגרמניות הייתה עתידה ורשה להפוך לאגם לכשתסתיים המלחמה. יחידות ההריסה השתמשו בלהביורים ובחומרי נפץ כדי להרוס באופן שיטתי בית אחר בית. הם שמו לב במיוחד למבנים ההיסטוריים ומקומות בעלי עניין: שום דבר לא נשאר ממורשת העבר.
עד ינואר 1945 נהרסו כ־85% מהבניינים: 25% מהם כתוצאה מהמרד, 35% כתוצאה מההריסה השיטתית שלאחר המרד, והיתר כתוצאה ממרד גטו ורשה (15%) ומלחימה פולנית קודמת, בעיקר במערכת ספטמבר 1939 (10%).
סיכום
ההתקוממות בורשה ומבצע סופה נכשלו במטרתם העיקרית - לשחרר חלקים מפולין על ידי צבא המחתרת הפולנית, כדי לאפשר הקמת מדינה פולנית עצמאית, בהנהגת הממשלה הפולנית הגולה בלונדון, במקום ממשלת בובות פרו-סובייטית, לאחר שחרור פולין מהנאצים. החוקרים השונים חלוקים בדעתם ביחס לשאלה אם מטרה זו הייתה ריאלית, ואם היה לה סיכוי של ממש. מספר חוקרים טוענים, שללא מבצע סופה וללא מרד ורשה, פולין הייתה מסופחת לברית המועצות אחרי תום המלחמה, במקום להפוך חלק מהגוש הסובייטי, ולשמור פורמלית על עצמאותה, תחת ממשלת בובות קומוניסטית. לפי טענה זו זכו המורדים להצלחה, ולו אך חלקית.
הסיבות לכישלון
לכישלון המרד היו מספר גורמים, אף שאין הסכמה לגבי כולם ולגבי מידת השפעתו של כל אחד מהם.
הנחת היסוד של מארגני המרד הייתה, שהצבא הגרמני באזור ורשה נמצא בנסיגה מהירה מערבה, וכוחות הצבא האדום יגיעו לעיר תוך מספר ימים. הנחה זו התבררה כמוטעית. הפיקוד הגרמני החליט להחזיק בקו נהר הוויסלה, והחיש תגבורות חזקות לאזור, כדי למנוע את המשך ההתקדמות הסובייטית בנתיב הקצר ביותר ללבה של גרמניה (ציר ורשה-ברלין). בראשית אוגוסט הוא אף ערך התקפת נגד מקומית רבת עוצמה נגד כוחות החלוץ הסובייטיים, ואילץ אותם לסגת לאחר שספגו אבדות כבדות. כישלון ניסיון המחתרת הפולנית להשתלט על רובע פראגה והגשרים שחיברו אותו לחלקה המערבי של ורשה, בימים הראשונים של המרד, שם קץ לאפשרות הקלושה של כיבוש העיר בסערה על ידי כוחות החלוץ של הצבא האדום. גם אילו הכוחות הסובייטיים היו מצליחים לכבוש את פראגה בראשית אוגוסט (ולא באמצע ספטמבר, כפי שאירע בפועל), עדיין היה עליהם לחצות את נהר הוויסלה הרחב מול התנגדות גרמנית (מבצע מורכב למדי), כדי לחבור אל כוחות המורדים הפולנים בוורשה.
אין ספק שסטלין לא רצה בהצלחת המרד, ובשחרור בירת פולין על ידי "צבא המולדת", הנאמן לממשלה הפולנית הגולה ("ממשלת לונדון") הפרו-מערבית. הצלחה כזו הייתה מחזקת את הלגיטימציה הבינלאומית של ממשלת לונדון, כממשלה החוקית של פולין, ומקשה על השגת היעד של הקמת ממשלה קומוניסטית בפולין, והפיכתה למדינת חסות של ברית המועצות. אולם לפחות חלק מהחוקרים (כולל, למשל, ריצ'רד אוברי ודייוויד גלנץ ) חושבים, שבלימת ההתקדמות הסובייטית בשערי וורשה לא נבעה מהוראה מלמעלה של סטלין. הם מעריכים, שגם אם האחרון היה מעוניין בכיבוש ורשה באוגוסט-ספטמבר 1944, הצבא האדום היה מתקשה לבצע את המשימה, שהייתה מחייבת העברת כוחות חזקים מחזיתות אחרות.
מצד שני, אין מחלוקת על כך, שהצבא הסובייטי יכול היה להגיש למורדים בוורשה סיוע הרבה יותר משמעותי, בוודאי בשלבים המאוחרים של המרד, והעובדה שהסיוע הסובייטי היה מצומצם ביותר נבעה ממניעים פוליטיים של ההנהגה הסובייטית. החל מראשית ספטמבר נמצאו הכוחות הסובייטיים בטווח אש ארטילריה מורשה, ויכלו להגיש לכוחות המורדים סיוע ארטילרי ואווירי מאסיבי. סיוע כזה היה מותנה בקיום תיאום הדוק בין פיקוד כוחות המורדים בוורשה לבין הפיקוד הסובייטי, אך כל הניסיונות של הראשונים ליצור קשר עם הפיקוד הסובייטי לאחר פרוץ המרד, נכשלו. גם ניסיון הצליחה של כוחות הארמייה הפולנית הראשונה (ברלינג) באמצע ספטמבר לא קיבל סיוע מספק מהפיקוד הסובייטי והופסק לאחר זמן קצר מבלי שנעשה ניסיון משמעותי לתגבר את הכוחות שהצליחו להקים ראש גשר בגדה המערבית של הוויסלה. בנוסף, הסובייטים גם הערימו קשיים על ניסיונות חיילות האוויר המערביים להצניח סיוע לכוחות "צבא המולדת" בוורשה.
ניתן לראות בהחלטת פיקוד "צבא המולדת" לפתוח במרד החלטה פוליטית, שנועדה להשפיע על עתידה של פולין לאחר תום המלחמה, יותר מאשר החלטה צבאית. רעיון המרד קיבל תאוצה מספר פעמים - בתחילה ב־20 ביולי, כאשר שונו תוכניות "מבצע סופה" כך שיכללו גם את העיר ורשה (לאחר שורה של דיווחים על צעדים אגרסיביים מצדם של הסובייטים כלפי יחידות צבא המולדת במזרח פולין), ולאחר מכן ב-31 ביולי, כאשר דיווחים נוספים על התקרבות כוחות הצבא האדום לוורשה, שכנעו כמה ממקבלי ההחלטות, שאם לא יורו לפתוח במרד באופן מיידי, יחמיצו את השעה. החפזון בו נתקבלה ההחלטה, גרם לכך שהמרד לא הוכן כראוי, והכוחות שנועדו להשתתף בו לא הספיקו להשלים את הכנותיהם לקראת "שעת ה־W".
סוף דבר
רק באמצע ינואר 1945 חידש הצבא האדום את האופנסיבה שלו במרכז פולין (מבצע ויסלה-אודר). הכוחות הנאציים שהחזיקו בוורשה כותרו על ידי כוחות סובייטיים, שתקפו מראשי גשר מדרום ומצפון לעיר, וב־17 בינואר השתלט הצבא האדום על הריסות וורשה תוך מספר שעות, כשהוא נתקל בהתנגדות מועטה מצד הגרמנים. באזור האוניברסיטה של ורשה הפגינו יחידות גרמניות התנגדות מה, אך גם הן נכנעו תוך פחות משעה.
אבדות הצדדים היריבים
מספר האבדות המדויק של הצדדים היריבים אינו ידוע עד היום. לפי הערכות שונות הנתונים הם כדלהלן:
האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית בוורשה מוערכות בין 180,000 ל־250,000. רובם נרצחו על ידי יחידות המשטרה והס"ס הנאציות, או נהרגו בהפגזות ובהפצצות מהאוויר על האזורים שהוחזקו על ידי המורדים.
במהלך דיכוי המרד ספג הצבא הגרמני אבדות ניכרות בציוד לחימה, כולל 310 כלי רכב משוריינים מסוגים שונים, 340 כלי רכב ממונעים, 3 מטוסים ו-22 כלי ארטילריה.
לאחר המלחמה
רוב לוחמי "צבא המולדת", שהצליחו להימלט מוורשה, נתפסו על ידי השלטונות הסובייטיים, נכלאו, ורבים מהם נשלחו לגולאגים או הוצאו להורג. המורדים שנפלו בשבי הגרמני ונשלחו למחנות שבויים בגרמניה, שוחררו בסופו של דבר על ידי כוחות מעצמות המערב, ומצאו מקלט בבריטניה ובארצות הברית, כולל מנהיגי המרד תדיאוש בור קומורובסקי ואנטוני חרושצ'ייל.
החל משנת 1956 חל שינוי מסוים ביחסם של השלטונות הקומוניסטים של פולין כלפי המרד. במסגרת זו נטען שהחיילים הפשוטים של "צבא המולדת" אכן היו אמיצים, אך מפקדיהם היו רודפי בצע ואדישים לאבדות בנפש. במסגרת הניסיונות להשכיח את מרד ורשה, לא נבנתה אף אנדרטה להנציח את המרד עד שנת 1989. רק לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין, והוצאת כוחות הצבא הסובייטי משטחה, ניתן היה לדבר בפעם הראשונה בחופשיות על מה שאירע במרד, ולהעניק ללוחמי המחתרת הפולנית בוורשה את הכבוד הראוי.
גם במערב עורר סיפור המרד מבוכה מסוימת, משום שארצות הברית ובריטניה לא הושיטו סיוע ממשי לפולנים במהלך המרד. לפיכך גם שם אפפו ההתעלמות וההשתקה את זיכרון המרד.
הפער שבין גילויי האומץ במרד ורשה לבין אדישות ברית המועצות כלפיו עורר רגשות זעם וכעס בפולין, שלא דעכו במהלך המלחמה הקרה. זיכרונות על המרד היוו השראה לתנועת העבודה סולידריות (תנועה), שהנהיגה מאבק לא אלים נגד השלטון הסובייטי במהלך שנות ה־80, והביאה להפלתו ב־1989 ולעלייתה של דמוקרטיה בפולין.
מאז שנת 1989 סיפורו של מרד ורשה אינו מצונזר יותר, וה־1 באוגוסט מצוין כיום השנה למרד. בצהרי יום זה נשמעת צפירה בת דקה שבמהלכה התושבים עומדים דום. ב־31 ביולי 2004 נפתח מוזיאון מרד ורשה בוורשה לזכר המרד.
רשת עירונית
רשת עירונית (באנגלית: Metropolitan area network; ר"ת: MAN) היא רשת תקשורת הפרוסה על פני עיר או קמפוס (של אוניברסיטה למשל). רשת עירונית יכולה לשמש לחיבור מספר רשתות מקומיות קרובות גאוגרפית, כאשר ביניהן קיים קשר לוגי הדוק. במקרים רבים משמשת רשת זו כדרך לחבר את הרשתות המקומיות לא רק זו לזו אלא גם לרשתות גדולות יותר, ארציות או עולמיות, כדוגמת האינטרנט.
לדוגמה, באוניברסיטה קיימת רשת מקומית לכל פקולטה. הרשתות מחוברות ביחד לרשת עירונית, שמחוברת (בנקודה אחת או יותר) לרשת אזורית, למשל רשת בין-אוניברסיטאית או לאינטרנט. בישראל נפוצות רשתות עירוניות בעיקר באוניברסיטאות ובמכללות.
רשת עירונית מודרנית עושה בדרך כלל שימוש בסיבים אופטיים על מנת לספק את רוחבי הפס ומרחקי ההעברה הנדרשים ממנה.
סקי בסגנון חופשי
סקי בסגנון חופשי (באנגלית: Freestyle skiing) הוא ענף ספורט חורף הכולל מספר סוגי תחרויות שאינן כלולות בקטגוריות סקי אלפיני.
הפדרציה הבינלאומית לסקי הכירה באופן רשמי בענף ב-1979, הוא נכלל בתחרויות גביע העולם מ-1980 ובאליפות העולם בסקי מ-1986. באולימפיאדת קלגרי (1988) נכלל הענף בתחרות כענף הדגמה ומאולימפיאדת אלברוויל (1992) נכללות תחרויות סקי חופשי כתחרויות רשמיות וכענף ספורט אולימפי במשחקי החורף האולימפיים.
וולבוז'
וולבוז' (באנגלית: Wolbórz; בפולנית: Wolbórz; פונטית: [ˈvɔlbuʂ]) היא עיירה במחוז פיוטרקוב שבפרובינציית לודז', במרכז פולין. העיירה מהווה מקום מושבה של הנהלת המחוז המנהלי. היא שוכנת לאורך הכביש הלאומי הפולני מספר 8, כ־16 קילומטרים צפון מזרחית לפיוטרקוב טריבונלסקי ו-41 קילומטרים דרום מזרחית לבירה האזורית (הפרובינציה) לודז'. הטמפרטורות בעיר, נעות בין 20°C- בחודש ינואר ל-18°C בממוצע ביולי.
אוכלוסיית וולבוז' מנתה 2,297 תושבים, נכון לשנת 2020 באותו הזמן חיו במטרופולין וולבוז' 7,830 נפשות. בשנת 1273 הוענק לוולבוז' מעמד עיר, אך בשנת 1870 נשלל ממנה מעמד העיר ומעמדה שב להיות מעמד כפר, כתוצאה מהשתתפות תושיבה במרד ינואר (1863–1864) כנגד האימפריה הרוסית. ב-1 בינואר 2011 הושב לוולבוז' מעמד העיר.
היסטוריה
ארכאולוגים מצאו בחפירות ארכאולוגיות באזור וולבוז' שבאזור התיישבות בני אדם כבר בשנת 4000 לפני הספירה. בתקופות המוקדמות של ממלכת פולין, הייתה וולבוז' מרכז של היחידה המנהלית המקומית בשם אופול. בשנת ה-1120, הפכה וולבוז' לאחד ממקומות המושב של הבישופים של קויאוויה. וולבוז' מוזכרת כבר בשנת 1136 כמבצר וכעיר-מסחר. עדויות משנת 1273 מאשרות שוולבוז' הייתה מרכז סחר חשוב, בשעה שהעיר קיבלה מענק עירוני מהדוכס לשק השני ת׳ה בלאק.
במאות ה-15 וה-16 שגשגה וולבוז'. העיר הייתה מרכז מסחר ואומנים גדול, עם מספר בתי מלאכה, מבשלות בירה וטחנות. בשנת 1521 מנתה וולבוז' 3000 תושבים, עם חמש כנסיות, שלושה בתי כנסת, שלושה בתי חולים, 400 בתים, בית עירייה, טירת בישוף עם גן איטלקי ו-259 אומנים. בשנים 1536 ו-1548 נשרפה העיר. בשנת 1544 הפכה כנסיית ניקולס הקדוש למכללה דתית (קולגיאטה).