cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליסבת רהן
ראשית חייה והשכלה
רהן נולדה ב-6 באפריל 1935 בהלסינקי, פינלנד. את ילדותה העבירה במנטסלה, שם עבד אביה כרופא רפואי בקהילה. רהן למדה בבית ספר מקומי במנטסלה לפני שנכנסה לפנימייה בקאוניאיינן.
רהן קיבלה תואר שני במדעים בכלכלה בשנת 1957 ודוקטור לשם כבוד במדע המדינה מהמכללה השוודית לכלכלה ומנהל עסקים וגם מהאוניברסיטה האקדמית של אובו. בתחילת שנות ה-60 הייתה רהן ידועה כאדם הראשון בפינלנד שייבא ושיווק כלי טאפרוור.
קריירה
היא ידועה כשרת ההגנה האישה הראשונה בפינלנד ובאירופה. בשנת 1995, בתקופת כהונתה של רהן כשרת הגנה, נחקק חוק על גיוס נשים מרצון. רהן ידועה במשימותיה הבינלאומיות בתור תת-מזכ"ל האו"ם (1995–1999) וככתבת המיוחדת לזכויות אדם בבוסניה והרצגובינה (1998–1999).
פעילויות אחרות
אליסבת רהן ולמייה טאנוביץ' הן המייסדות המרכזיות של המכללה העולמית המאוחדת (UWC) במוסטר. רהן הייתה חברה גם בקרן למנהיגות גלובלית עד נובמבר 2017. GLF הוא ארגון הפועל לתמיכה בהנהגה דמוקרטית, מניעה ופתרון סכסוכים באמצעות גישור וקידום ממשל תקין בדמות מוסדות דמוקרטיים, שווקים פתוחים, זכויות אדם ושלטון החוק. הוא עושה זאת על ידי הנגשת הניסיון של מנהיגים לשעבר למנהיגים הלאומיים של ימינו, בדיסקרטיות ובחשאי. זהו ארגון שלא למטרות רווח, המורכב מראשי ממשלה לשעבר, בכירים בארגונים ממשלתיים ובינלאומיים העובדים בשיתוף פעולה הדוק עם ראשי הממשלה בנושאים הקשורים לממשל הנוגעים להם.
חיים אישיים
רהן הייתה נשואה לכלכלן והעסקן אובה רהן משנת 1955 ועד מותו בשנת 2004, ולהם ארבעה ילדים: ורוניקה, שאף היא פוליטיקאית מטעם המפלגה העממית השוודית, יואקים, שרלוטה ויוהאן.
רהן החלימה מסרטן פעמיים. היא החלימה מסרטן המעי הגס בשנות ה-90, ואובחנה כחולה בסרטן השד בשנת 2000.
יוניקלו
יוניקלו (באנגלית: Uniqlo; ביפנית: 株式会社ユニクロ; תעתיק: Kbushiki-gaisha Yunikuro) היא חברה יפנית, המעצבת ומשווקת בגדים.
נכון לשנת 2020, היא מעסיקה החברה כ-30,000 עובדים ומפעילה כ-2249 חנויות במדינות שונות ברחבי העולם.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר טוקיו, יפן.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1949 תחת השם Men's Shop OS בעיר אובה, ימגוצ'י, יפן.
בשנת 1988, טדאשי ינאי שינה את שם החברה ליוניקלו (Uniqlo).
בחודש אפריל 1994, הפעילה החברה כ-100 חנויות ברחבי יפן.
בשנת 2001, הפעילה החברה כ-500 חנויות ברחבי יפן.
בשנת 2002, פתחה החברה סניפים בשאנגחאי ובלונדון.
בשנת 2010, פתחה החברה סניפים במלזיה.
בשנת 2011, פתחה בבנגקוק את הסניף הגדול ביותר של יוניקלו בדרום אסיה.
בשנת 2012, פתחה החברה סניפים בפיליפינים.
בשנת 2013, פתחה החברה סניפים בבנגלדש.
בשנת 2014, פתחה החברה סניפים באוסטרליה, צרפת וגרמניה.
בשנת 2015, פתחה החברה סניפים בבלגיה.
בשנת 2016, פתחה החברה סניפים בספרד.
בשנת 2018, פתחה החברה סניפים בהודו.
ז'וז'ה באנקי
ז'וז'ה באנקי (בהונגרית: Bánki Zsuzsa; בודפשט, 31 ביולי 1921 – בודפשט, 5 בינואר 1998) הייתה שחקנית יהודייה-הונגריה זוכה פעמיים בפרס מארי יאסאי, פרס האמן המצטיין, ופרס האמן הדגול. אשתו של הבמאי גוסטב ברלאי. היא שיחקה בתפקיד חשוב בסרט אי שם באירופה וקיבלה על כך את הפרס השחקנית הטובה הביותר בפסטיבל הסרטים בלוקרנו בשנת 1948.
ביוגרפיה
בשנת סיום המלחמה קיבלה משרה והפכה לחברה בלהקת התיאטרון הלאומי של בודפשט. בין השנים 1949 לבין 1951 הייתה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ולאחר מכן הצטרפה ללהקת תיאטרון מדאץ' למשך שנתיים (1951–1953). משם עברה לתיאטרון פטפי, שם שיחקה עד 1962. לאחר מכן הפכה לחברה קבועה בלהקת תיאטרון הקומדיה של בודפשט. בינתיים עבדה משנת 1976 גם כמרצה באקדמיה נובי סאד ומשנת 1980 במכון הממלכתי לבלט. משנת 1987, בסדרה "השכנים" שיחקה את התפקיד של גברת סלשי. בעלה היה הבמאי גוסטב ברלאי, לא היו להם ילדים.
תפקידי תיאטרון
מספר ההצגות בכורה שלה הרשומות במאגר התיאטרון: 108 (נכון ל-23 בספטמבר 2011).
קהילת חב"ד בחברון
קהילת חב"ד בחברון הייתה קהילת חסידי חב"ד שהתקיימה במשך קרוב למאה ועשר שנים, בין תקפ"א לתרפ"ט, בעיר חברון. היא הייתה אחת משתי הקהילות הגדולות שהרכיבו את היישוב היהודי בחברון, לצד הקהילה הספרדית שקדמה לה שנים רבות.
קהילת חב"ד בחברון מוכרת גם כ"קהילת האשכנזים דחברון" היות שרוב האשכנזים בחברון היו אנשי חב"ד, וחסידי חב"ד היו היהודים האשכנזים הראשונים שהתיישבו בחברון כקבוצה מזה דורות. היא הייתה הקהילה המרכזית של חסידות חב"ד בארץ ישראל במשך שנים רבות.
אנשי הקהילה אימצו מוטיבים של חוגי היישוב הישן ובכללם הלבוש המסורתי של היישוב. מנהיגת הקהילה הידועה היא הרבנית מנוחה רחל סלונים בת רבי דובער שניאורי, שכונתה "אם היישוב היהודי בחברון". בקהילת חב"ד בחברון הוקמו שתי ישיבות: ישיבת מגן אבות וישיבת תורת אמת שהיו הישיבות החסידיות הראשונות בארץ ישראל.
לאחר שעלתה לארץ ישראל מרוסיה, התיישבה הקהילה החב"דית בטבריה ובצפת, ובתחילת שנות ה־20 של המאה ה־19 עברו חסידי חב"ד לחברון, והקימו את הקהילה. היא היוותה במידה רבה את הבסיס לשאר ההתיישבות החב"דית הארץ-ישראלית, שחייתה בנפרד ממרכז החסידות במזרח אירופה. במשך שנות קיומה הוקמו קהילות חב"דיות נוספות, בהן יפו, צפת וירושלים. הקהילה התקיימה עד לטבח חברון (תרפ"ט) במאורעות תרפ"ט אז תם כליל היישוב היהודי בעיר.
לאחר מלחמת ששת הימים חודש היישוב היהודי בחברון על ידי קבוצת מתיישבים מהציונות הדתית (עליהם נמנתה משפחה חב"דית אחת, הצייר ברוך נחשון ואשתו) אך קהילת חב"ד לא חודשה. בשנות ה־90 הוקם בעיר בית חב"ד. כמה מהנכסים שהיו שייכים לקהילת חב"ד העתיקה משמשים היום את אנשי הקהילה היהודית בחברון. ב־2018 אישרה ממשלת ישראל את הקמת שכונת "רובע חזקיהו – נחלת חב"ד" בחברון המיועדת לציבור ציוני דתי, שתוקם על שטח שנקנה על ידי האדמו"ר החמישי של חב"ד רבי שלום דובער שניאורסון.
היסטוריה
עד סביבות 1820 היישוב היהודי בחברון היה מאוגד כקהילה ספרדית והאשכנזים שבו נספחו אליהם. הקבוצה האשכנזית הראשונה הגיעה לעיר בה'תקפ"א, בהוראת רבי דובער שניאורי, והיא כללה עשרות משפחות חב"דיות. ככל הידע נמנו שתי סיבות לבחירתה של חברון דווקא למושב הקהילה: האחת היא החשיבות האמונית שייחסו אדמו"רי חב"ד לעיר האבות, והשנייה היא הרצון לבדל את חסידי חב"ד משאר החסידים שהתגוררו אז בצפת, טבריה וירושלים, על מנת לשמר את הצביון החב"די של הקהילה. הקהילות החסידיות בשאר ערי הקודש התערבו במידה מסוימת והפכו לקהילה כלל חסידית, ולכן בחר הרב שניאורי בעיר בה לא התגוררו חסידים. עם הגעת הקהילה נרכש בית הכנסת התחתי בבית הכנסת אברהם אבינו, והוא כונה "בית הכנסת הקטן". בסביבות 1853 נבנה בית כנסת נוסף עבור הקהילה והוא כונה "בית הכנסת הגדול". בהמשך התרחבות הקהילה התארגנו מניינים נוספים.
על פי מספר מקורות ראשוני המתיישבים הגיעו לעיר לפני כן, בה'תקע"ו או ה'תקע"ח, בקבוצה בת 15 משפחות שכללה את רבי לייב בעל הייסורים, משה מייזליש ושמעון שמרלינג. חסידים אלו עברו אליה מצפת לאחר שעלו אליה בעליית החסידים ונתקלו שם בהתנגדות, מצד רבי אברהם מקאליסק וחסידיו.
בשונה מקהילות צפת וטבריה, היחסים בין האשכנזים לספרדים בחברון היו יחסים טובים, והקהילה הספרדית שמחה עם הרחבת הקהילה היהודית בעיר. שתי הקהילות אף מינו שד"רים משותפים מטעמן שנסעו לאסוף צדקה עבור יהודי העיר. סכסוכים בין הקהילות כמעט ולא אירעו, מלבד פעם אחת בה היה סכסוך על חלוקת כספי השד"רות, הסכסוך נפתר באמצעות פשרה שהציע ארגון הפקוא"ם.
בשנים תקפ"א–תרי"ב רוב החבדניקי"ם שעלו לארץ ישראל עלו לחברון,.
המצב הכלכלי של קהילת חב"ד לא היה טוב, ופעמים רבות נאלצו לשלוח מכתבי בקשת עזרה לאישים שונים . ראשי התומכים בקהילה היו כולל חב"ד ברוסיה ששלח כספים לארץ ישראל, הפקוא"ם ומשה מונטיפיורי. ב־1839 אף ביקרו מונטיפיורי ואשתו בחברון, במהלך הביקור השתתפו בתפילת שחרית בבית הכנסת הספרדי ובתפילת מנחה בבית הכנסת החב"די.
בשנת ה'תר"ה הגיעה עלייה חב"דית נוספת לחברון והקהילה התרחבה בצורה משמעותית. בראש העלייה עמדו יעקב כולי סלונים ואשתו מנוחה רחל בת רבי דובער שניאורי, ובני משפחה נוספים של אדמו"רי חב"ד. מנוחה רחל נחשבת עד היום למנהיגת היישוב היהודי ושמה התפרסם ברחבי העיר, ובני משפחתה עמדו בעמדות מפתח בקהילה והיו מנכבדי העיר.
בחברון פעל בית מלון בשם "אשל אברהם" שהיה מרשת מלונות קאמיניץ, המלון נוהל על ידי שלמה שניאורסון ובנו יהודה לייב שניאורסון.
בה'תרמ"ג הוקמה בחברון "ישיבת מגן אבות" על ידי ראשי הקהילה ובראשה עמד הרב שניאור זלמן סלונים. אך התפרקה לאחר זמן קצר. בה'תרס"ג  הוקמה מחדש אך האדמו"ר הרש"ב לא היה שבע רצון ממנה ובה'תרע"ב (1911) הוקמה בשליחותו ישיבת תורת אמת בבית רומנו, אליה שלח את מזכירו יחזקאל פייגין, שלמה זלמן הבלין והמשפיע אלתר שימחוביץ'. במהלך המלחמה בשנת ה'תרע"ד (1914) הפקיעו הטורקים את הבית מידי חסידי חב"ד, שהיו נתיני רוסיה אויבת העות'מאנים והתלמידים גורשו מהארץ, עד שנת ה'תרע"ז (1917). אז גם החלה הגירה מסוימת של חסידי חב"ד מחברון לירושלים והם היוו את הגרעין הראשון של קהילת חב"ד בירושלים. בשלב זה אף עלתה הקהילה בירושלים במספרה על קהילת חברון. אך עם זאת הקהילה בחברון נשארה מרכז חב"ד בארץ ישראל והמוסדות המרכזיים של כולל חב"ד נוהלו בחברון. כמו כן, בהמשך השנים הוקמה קהילה חב"דית גדולה ביפו על ידי בני משפחת שמרלינג שעקרו אליה מחברון.
עלייה חב"דית נוספת התרחשה במהלך העלייה השנייה, אז הגיעו קבוצות נוספות של חסידי חב"ד, והם התפזרו בין קהילות חברון, יפו וירושלים.
בעיר הייתה חלוקת תפקידים בין האשכנזים לספרדים. בהם שני רבני עיר, שני בתי כנסת לכל אחת מהקהילות, שני מקוואות, שני כוללי צדקה ושתי חברות קדישא. לפי עדותו של שלמה קלונסקי להמודיע, רוב תושבי חברון התנדבו בחברה קדישא. בין הקברנים האשכנזים של קהילת חב"ד היו נפתלי חיימסון וזלמן שמרלינג, ואחריהם חיים אורי אורנשטיין, משה שלמן וזלמן ריבלין. כדי לשמור את שמות הנקברים, החלו חברי החברה קדישא החב"דית יוסף חיים אורנשטיין (לימים התגורר בחדרה) ומשה שלמן (לימים היה בעל חנות שעונים בתל אביב) לסמן את קברי חלקת חב"ד. במשך מספר חודשים הם סימנו את המצבות וכתבו את השמות בספר ייעודי שנשמר על ידי ועד הקהילה. במהלך טבח חברון הספר אבד. כולל הצדקה האשכנזי היה סניף מרכזי של ארגון כולל חב"ד הוותיק, שבראשו עמדו שני גבאים, האחד בחברון (רב העיר דובער אפרת) והשני בירושלים (מרדכי אברהם שלאנק). בה'תרס"ב עבר הרב אפרת לירושלים ורבי שלום דובער שניאורסון ביקש שיחליפו בתפקיד חבר הקהילה מרדכי דובער סלונים (בן מנוחה רחל). חסידי קאפוסט שניהלו את הכולל סירבו, וכתוצאה מכך הוקם ארגון הצדקה "הוועד החברוני" שכתוצאה ממנו התפצל כולל חב"ד לשני ארגונים, של חסידי לובביץ' וקאפוסט, שאוחד חזרה בעת ביקור האדמו"ר השישי של חב"ד בארץ (כדלהלן).
ב־1929 ביקר בחברון האדמו"ר השישי של חב"ד, רבי יוסף יצחק שניאורסון ונועד עם הקהילה, את פניו קיבלו תושבי העיר בהמוניהם. אירוע זה זכור כאירוע מכונן בחסידות חב"ד, במהלך ביקורו הוא נכנס למערת המכפלה באישור מיוחד שהשיג עבורו חבר המועצה אליעזר דן סלונים. לאחר כמה ימים החלו מאורעות תרפ"ט ועשרות אנשים מהקהילה נהרגו. האדמו"ר שהה אז באניה במסעו חזרה לאירופה, וכששמע את הבשורה נזקק לטיפול רפואי. ניצולי הקהילה פונו לאחר 3 ימים לירושלים ובכך תמה ההתיישבות בחברון.
כמות תושבים ומשפחות
מידע חלקי;
בשנת 1827 מנתה הקהילה 100 נפשות
בשנת 1839 (תקצ"ט) מנתה הקהילה 45 בתי אב, 144 נפשות. (יש דעה שבמפקד של שנה זו היו 172 נפשות בקהילת חב"ד).
בשנת 1855 מנתה קהילת חב"ד בסביבות 170 איש למול סביבות 230 בקהילה הספרדית.
בשנת 1875 מנתה קהילת חב"ד 486 איש, למול סביבות 420 בקהילה הספרדית.
בשנת 1898 (תרנ"ח) מנתה קהילת חב"ד בסביבות 500 נפשות.
מעברים
בשנת 1847 היגרו כ־16 משפחות חב"דיות מחברון לירושלים בעקבות התנכלות התושבים הערבים
בשנת 1855 עזבו 142 נפשות לירושלים לייסד קהילה, העזיבה הייתה בעקבות רדיפות בלתי פוסקות.
אתרי הקהילה הידועים
כמה מנכסים שהיו שייכים לקהילת חב"ד העתיקה קיימים עד היום, מהם כאלו שבאזור ההתיישבות היהודית ובשימוש מתיישבי הקהילה היהודית בחברון, ביניהם מבנים ושטחים שנקנו על ידי אדמו"רי חב"ד וכאלו שבאזור הקסבה הערבית.
בית הכנסת האדמו"ר האמצעי
בית הכנסת האדמו"ר האמצעי בקומת המרתף בבית הכנסת אברהם אבינו, נקנה על ידי האדמו"ר השני מחב"ד רבי דובער שניאורי ("האדמור האמצעי") בה'תקפ"ג והוקצה עבור הקהילה החב"דית הראשונה שעלתה לחברון והוא בית הכנסת החב"די העתיק בעולם. כינויו הנפוץ היה "בית הכנסת אברהם אבינו האשכנזי" או "בית הכנסת הקטן". בית הכנסת נחרב חלקית במאורעות תרפ"ט.
לאחר שחרור חברון ב־1967 חודש בית הכנסת על ידי פרופ' בן ציון טבגר. בשנים מאוחרות יותר הקים במקום הרב יצחק גינזבורג כולל אברכים. המבנה נמצא כיום בחזקת חב"ד, והוא מתוחזק על ידי בית חב"ד בחברון בראשות הרב דני כהן. בית הכנסת נקרא כיום "בית הכנסת מנוחה רחל" ובסמוך אליו קיים מקווה טהרה.
בית מנחם (מצפה חברון)
בית הכנסת חב"די "בית מנחם" הוקם בחברון עם התרחבות הקהילה לאחר פטירת הצמח צדק בה'תרכ"ו. המבנה שוכן בפסגת תל חברון.
כיום פועל בו כולל אברכים. ב־2014 הוקם בגג המבנה אתר תצפית תיירותי, בשם "מצפה חברון".
בית שניאורסון
בית שניאורסון נבנה במאה ה־19 כ־10 מטרים דרומית לבית הדסה. הוא שימש כבית ועד קהילתי, בית מדרש, בית הכנסת אורחים ובית מגורים. והתגוררה בו הרבנית מנוחה רחל סלונים שרבים באו ללשכתה לקבלת עצות וברכות.
לאחר מלחמת ששת הימים הורחב המבנה, וכיום משמש כבניין מגורים.
בית רומנו
בית רומנו נבנה בשנים 1876–1875 על ידי הסוחר הטורקי מרקדו רומנו. לאחר מותו של רומנו בשנת 1912 וביוזמתם של רבי חיים חזקיהו מדיני וחסיד צאנז בשם שמעון הויזמן נקנה הבניין על ידי רבי שלום דובער שניאורסון מחב"ד עבור הקמת ישיבת תורת אמת. לאחר המלחמה העולמית פתחו בו הבריטים בית-משפט ותחנת משטרה. אל מקום זה נאספו בפרעות תרפ"ט (1929) פצועי והרוגי הטבח ומשם יצאו היהודים לגלות מעירם.
בשנות ה־90 העניקה חב"ד בעלת הבניין ייפוי כוח על הבניין לישיבת שבי חברון והיא שוכנת בו כיום. נערכו אז שיפוצים בבניין, נתגלתה קומה נוספת באדמה ונוספו עוד שתי קומות. הישיבה בתיאום עם בית חב"ד הקצתה בבניין חדר מיוחדת ובה תיעוד על העבר החב"די של המקום.
חלקות הקבורה
חסידי חב"ד נקברו בחלקה האשכנזית הנקראת גם חלקת חב"ד ונרצחי מאורעות תרפ"ט נקברו בחלקת קדושי תרפ"ט בבית העלמין היהודי העתיק בחברון. רוב המצבות חוללו.
כיום שוחזרה בחלקת חב"ד רק המצבה של קבר הרבנית מנוחה רחל סלונים. שיקום ובנייה מחדש של הקבר בוצע בשנת ה'תשנ"ח על ידי יוסף יצחק גוטניק. מדי שנה מתקיימת עלייה המונית לקברה ביום פטירתה, כ"ד בשבט . בעשור השני של המאה ה־21 הקים בית חב"ד חברון בית כנסת מפואר בחלקת חב"ד בעיצוב אדריכלי מיוחד, בסמוך לקבר הרבנית. בבית כנסת זה פועל בימות השבוע כולל אברכים.
באזור ה'קסבה' הערבית
באזור הקסבה של חברון (הנמצאת כיום בשטח H1 שבשליטת הרשות הפלסטינית), נמצאים מבנים נוספים שהיו שייכים לקהילת חב"ד. חלק מהמבנים אינם ידועים או שלא קיימים, אך מספר אתרים באזור זוהו והם מוכרים כבתי היישוב היהודי שנבנו מחוץ לחומות. בין המבנים קיימים המבנה ששימש את ישיבת "מגן אבות", בית ההארחה הקהילתי וכולל האברכים. כמו כן קיימים באזור זה בתים יהודיים בהם בית ולשכת רב העיר, בתים של נכבדי הקהילה, בית גג רעפים ובו חנות לממכר יונים שנבנתה ב־1861 מחוץ לרובע היהודי והייתה בבעלות איצ'ה סלונים ו"בית מוסאיוף" בו היו בית תבשיל, משרדי הקהילה ומקווה שקיים עד היום. (וכן "בתי הויזמן" בהם התגוררו מספר חסידי קרלין מהקהילה האשכנזית) לאזור זה אסורה כיום כניסת ישראלים. בתים אחרים בתחום הגטו היהודי נחרבו ואינם קיימים, בהם "בית הכנסת הגדול" של קהילת חב"ד.
לאחר מלחמת ששת הימים
באמצע שנות ה־70 החל פרופ' בן ציון טבגר לזהות את הנכסים היהודיים בחברון בהם בתי קהילת חב"ד ופעל לחדש ולשפץ אותם. בין היתר הוא ניסה לאתר מצבות בבית העלמין הישן, אך ערביי העיר הקימו משתלה בחלקת חב"ד בבית הקברות והמצבות לא נותרו קיימות. הקבר היחיד ששוחזר, הוא קברה של הרבנית מנוחה רחל סלונים. ב־1981 נסעו לראשונה עשרות חסידי חב"ד ב־3 אוטובוסים לקברה ביום פטירתה. מאז החלה מסורת עלייה לקברה מדי שנה בתאריך כ"ד בשבט ובה משתתפים רבים. את ההילולה ארגן במשך שנים צאצאה הרב שמואל אלעזר היילפרין.
בין המתיישבים הראשונים ששבו לחברון היה הצייר החב"די ברוך נחשון שעמד בקשר רציף עם הרבי מלובביץ' ונחשב לאחד ממחדשי היישוב היהודי בחברון. בראשית בואם לעיר, התרחשה פרשת פטירת וקבורת בנם שבעקבותיה חודשה הקבורה היהודית בחברון
כשנתיים לאחר שבית רומנו נגאל מידי הערבים, הועלתה תוכנית להקים מחדש ישיבה חב"דית במבנה (ולהעביר את ישיבת שבי חברון למבנה אחר), הרבי מלובביץ' הקפיא את התוכנית בגלל המצב הביטחוני והיחס של ממשלת ישראל להתיישבות.
לפני שנחתם הסכם חברון ב־1997 בין ישראל לרשות הפלסטינית, פורסמה טיוטת ההסכם ולפיה הגבול בין אזורי H1 ו־H2 יעבור בין החלקות בתוך בית הקברות היהודי, כאשר חלקת חב"ד המרוחקת תהיה בשטח הרשות הפלסטינית. הדבר גרם למהומה בקהילות יהודיות רבות והחלו להישלח מברקים מרחבי העולם ומגורמים שונים אל ממשלת ישראל. כתוצאה מהלחץ שונו מפות ההסכם והחלקה נותרה כמובלעת ישראלית בתוך האזור הפלסטיני. לימים הוקם במקום על ידי בית חב"ד הפועל בעיר בית מדרש וכיום קיימת בו נוכחות פעילה וכולל אברכים.
בשנות ה־90 הוקם בעיר בית חב"ד, שנהיה בהמשך לאחד מהבתי חב"ד הפעילים בעולם, פועלים בו מספר שליחים ומשפחותיהם. הבית חב"ד הקים מקווה טהרה ומסעדה במרכז גוטניק ומוסדות אירוח, שיפץ את נכסי חב"ד בחברון והקים בית כנסת וכולל אברכים בבית הקברות. בין פעולותיו הוא עורך פעילויות עם חיילי צה"ל, בהם פרויקט "רץ חב"ד" במסגרתו בחורים ששוהים בבית חב"ד למשך שנה מחלקים במשמרות החיילים אוכל ושתייה, מפעיל אירועים המוניים במהלך השנה (בהם הקפות שניות המוניות במערת המכפלה וסעודת השבת הציבורית הגדולה בעולם בשבת חיי שרה בהשתתפות אלפים), מקיים סעודות שבת לחיילי צה"ל, מפעיל דוכן תפילין במערת המכפלה ועוד. מנהל פעילות חב"ד במקום הוא הרב דני כהן. בנוסף, קיים בשיתוף גם בית חב"ד בקריית ארבע הכולל מספר שליחים ומשפחותיהם, בהנהלת הרב ויקטור עטייה.
דייוויד הנדרסון (גנרל)
סר דייוויד הנדרסון (באנגלית: Sir David Henderson; 11 באוגוסט 1862 – 17 באוגוסט 1921) היה המנהיג הבכיר של התעופה הצבאית הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר שקבע את עצמו בעבר כסמכות המובילה בתחום המודיעין הטקטי בצבא הבריטי. הוא שימש כמפקד גיס התעופה המלכותי בשדה בשנה הראשונה למלחמת העולם הראשונה וסייע להקמת חיל האוויר המלכותי כשירות עצמאי. לאחר המלחמה הנדרסון היה המנכ"ל הראשון של ליגת אגודות הצלב האדום.
ראשית חייו
הנדרסון נכנס לאוניברסיטת גלאזגו בשנת 1877 בגיל חמש עשרה בלבד. הוא למד שם הנדסה ובשנתו הרביעית למד הנדסה אזרחית ומכניקה וכן עבודות משרדיות ותחומים בהנדסה. מסיבות שאינן ידועות כעת, הוא עזב את האוניברסיטה כדי להתאמן לקריירה צבאית במכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט, במקום לסיים את לימודיו בגלאזגו.
בשנת 1895 התחתן הנדרסון עם הנרייטה קרוליין דונדס, שקיבלה את תואר דיים מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (DBE) בשנת 1919. לזוג נולדו שלושה ילדים, כולל איאן הנרי דייוויד הנדרסון, שהצטרף גם הוא לחיל המעופף המלכותי, אך נהרג בתאונת טיסה ביוני 1918. גברת הנרייטה הנדרסון חיה עד 1959.
קריירה צבאית
לאחר הכשרתו במכללה המלכותית הצבאית סנדהרסט, התגייס הנדרסון לצבא הבריטי ב-25 באוגוסט 1883, והצטרף כלוטננט לרגימנט הארגייל וסאטרלנד היילנדרים. הוא הועלה לדרגת קפטן ב-26 בפברואר 1890, וסיים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה, קמברלי בשנת 1895. בהמשך היה חבר במשלחת הנילוס משנת 1898, ובעקבותיו קיבל קידום לדרגת מייג'ור ב-16 בנובמבר 1898.
שלושה חודשים לפני פרוץ מלחמת הבורים השנייה הועלה הנדרסון לנטאל כקצין מודיעין. בשלב הפתיחה של המלחמה הוא השתתף ונפצע במצור על ליידיסמית'. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-29 בנובמבר 1900. בפברואר 1901 מינה המפקד בדרום אפריקה, לורד קיצ'נר, את הנדרסון לקצין המודיעין שלו, תפקיד אותו מילא עד תום המלחמה ביוני 1902. על שירותו במלחמה הוענק לו עיטור אות השירות המצוין (DSO) באוקטובר 1902. עבודותיו הבאות, מודיעין שדה: עקרונותיו ותרגולו (1904) ואמנות הסיירת (1907), עשו רבות כדי לבסס את המוניטין שלו כסמכות הצבא במודיעין טקטי.
בשנת 1911, בגיל 49, הנדרסון למד לטוס, מה שהפך אותו לטייס המבוגר בעולם באותה תקופה. הוא הקים חלק מוועדת המשנה הטכנית של ועדת האוויר שסייעה להחליט על ארגון גיס התעופה המלכותי, שהוקם ב-13 באפריל 1912. בשנת 1913 הופרדה שליטת התעופה הצבאית מאחריותו של קצין החימוש הכללי. הוקמה מחלקה חדשה לאווירונאוטיקה צבאית והנדרסון מונה למנהלה הראשון, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה למפקד גיס התעופה המלכותי בשדה. ב-22 בנובמבר 1914, הנדרסון מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה, וראש המטה שלו פרדריק סייקס לקח את הפיקוד במקומו. עם זאת, ההחלטה לא הייתה לרוחו של לורד קיצ'נר והוא הורה על ביטול המינויים. ב-20 בדצמבר 1914 חזר הנדרסון לפיקוד על גיס התעופה המלכותי בשדה וסייקס היה שוב ראש המטה שלו.
בשנת 1915 חזר הנדרסון ללונדון כדי לחדש את תפקידו בלונדון כמנכ"ל אוירונאוטיקה צבאית, שספטון ברנקר מילא בהיעדרו. פירוש הדבר שכאשר בשנת 1917 כתב הגנרל יאן סמאטס את סקירתו על שירותי האוויר הבריטיים, הנדרסון היה מסוגל לעזור לו. בזמן שהועבר לגנרל סמוטס, הנדרסון כתב הרבה ממה שכונה "דו"ח סמאטס". נטען כי הייתה לו טענה טובה יותר לתואר הבלתי פורמלי "אביו של חיל האוויר המלכותי" מאשר סר יו טרנצ'רד. טרנצ'רד עצמו האמין שהנדרסון ראוי לשבחים. הוא ישב ב"וועדה המייעצת לאווירונאוטיקה" של הממשלה, שנמצאה במעבדה הפיזית הלאומית, תחת נשיאותו של ריצ'רד גלייזברוק ונשיאותו של ג'ון סטראט, לורד ריילי.
בינואר 1918, הנדרסון התמנה כחבר מועצת התעופה, וכיהן כסגן נשיא. עם זאת, לאחר שלא מונה לתפקיד ראש המטה האווירי של ה-RAF, התפטר הנדרסון ממועצת התעופה באפריל, תוך ציטוט רצונו לברוח מאווירת התככים במשרד התעופה.
אחרית חייו
לאחר פרישתו ממועצת התעופה חזר הנדרסון לצרפת שם כיהן עד אוקטובר 1918. לאחר שביתת הנשק שימש הנדרסון כיועץ צבאי במהלך ועידת השלום בפריז עד לחתימת אמנת ורסאי ביוני 1919. לאחר מכן הפך הנדרסון למנכ"ל הליגה של אגודות הצלב האדום בז'נבה, שם נפטר ב-17 באוגוסט 1921, בן 59.
ריי וילסון (כדורגלן)
קריירת משחק
וילסון נולד בשיירברוק. עם סיום לימודיו התחיל לעבוד כאיש רכבת מתלמד, אך בעודו משחק כדורגל כחובב, נצפה על ידי סקאוט של האדרספילד טאון. הוא שילב בין עבודת רכבת בלילות ואימונים עם האדרספילד בימים, לפני שגויס לשירות הצבאי לשנתיים. מאמן האדרספילד דאז, ביל שאנקלי, זיהה את יתרונותיו כמגן שמאלי זריז וחזק עם שליטה טובה בשתי רגליו, וילסון הוחתם על חוזה מקצועני עם המועדון לאחר שחרורו מהצבא.
הופעת הבכורה שלו הייתה מול מנצ'סטר יונייטד ב-1955. שנתיים לאחר מכן הפך וילסון לשחקן הרכב ראשון קבוע בהאדרספילד.
ב-1969 עבר לאולדהאם.
נבחרת אנגליה
באפריל 1960 השתתף וילסון במשחקו הראשון בנבחרת אנגליה, מול נבחרת סקוטלנד שהסתיים בתיקו 1-1. לאחר מכן הפך לשחקן קבוע בהרכב הנבחרת. עד למעברו לאברטון ב-1964 שיחק וילסון 30 פעמים בנבחרת אנגליה, ועד היום הוא שחקן האדרספילד עם מספר ההופעות הבינלאומיות הרב ביותר. הוא שיחק בנבחרת אנגליה במונדיאל 1962 ובמונדיאל 1966, ובסך הכל השתתף ב-68 משחקים בינלאומיים. בשעת זכייתה של נבחרת אנגליה באליפות העולם היה וילסון, בן ה-32, השחקן נבחרת אנגליה המבוגר ביותר.
חיים אישיים ועיטורים
וילסון היה נשוי לפאט ואב לשניים. התגורר בסליית'וייט, ליד האדרספילד.
הסן (חיילים)
הסים (באנגלית: Hessian) הוא הכינוי שניתן לחילות עזר גרמניים שלחמו בשירות הצבא הבריטי במהלך המאה ה-18. הכינוי "הסים" ניתן להם משום שרובם באו מרוזנות הסן-קאסל. הבריטים שכרו את הגרמנים מספר פעמים בסכסוכים שונים במאה ה-18, אולם שמם נקשר בעיקר בהקשר של מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ריי וילסון (כדורגלן)
חיים אישיים ועיטורים
בשנת 2008 נכלל וילסון בהיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
נפטר ב-15 במאי 2018.
הסן (חיילים)
היסטוריה
בתקופת המאה ה-18, גרמניה המודרנית הייתה מחולקת לעשרות מדינות קטנות אשר החזיקו צבאות קטנים ומקצועיים. הנסיכים ששלטו במדינות אלו היו מוכנים לרוב להשכיר את צבאותיהם למעצמות זרות. כאשר פרצה מלחמה, מדינות גרמניה יכלו לשלוח אספקה מיידית של חיילים מאומנים שהיו מוכנים להיכנס לקרב בכל רגע נתון. בין 1706 ל-1707, 10,000 הסים שרתו בצבאו של אויגן, נסיך סבויה. בשנת 1714 6,000 הסים לחמו במסגרת הצבא השוודי במלחמת הצפון הגדולה. בשנת 1715 נשכרו 12,000 הסים בידי ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, כדי להילחם ביעקוביטים. בשנת 1744, במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית, 6,000 הסים נלחמו במסגרת הצבא הבריטי בפלנדריה, בעוד 6,000 נוספים לחמו במסגרת הצבא הבווארי.
המדינה שסיפקה את המספר הגדול ביותר של שכירי חרב הייתה רוזנות הסן-קאסל. קרל, רוזן הסן-קאסל, היה הראשון שעשה זאת, ויורשיו המשיכו לעשות כמוהו וכך גם שליטים נוספים. ההיסטוריון צ'ארלס אינגראו (Ingrao) טוען בספרו "The Hessian Mercenary State" שבסופו של דבר הפכה הסן-קאסל ל"מדינת שכירי חרב". רוזני הסן-קאסל השכירו את חייליהם לכל דורש במטרה להשתמש בכסף כדי לחזק את שלטונם, וזאת מבלי להכריז מלחמה מעולם על מי מהצדדים. כך נוצר מצב אירוני שבמלחמת הירושה האוסטרית לחמו הסים משני צדי המתרס, הן בצבא הבריטי והן בצבא הבווארי.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שלט ברוזנות הסן-קאסל פרידריך השני, רוזן הסן-קאסל, שהיה דודו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה. פרידריך השכיר לאחיינו כמעט 12,000 חיילים, ובסך הכל שכרה בריטניה כ-30,000 חיילים גרמנים. הם נכנסו לשירות הצבא הבריטי כיחידות שלמות מהצבאות המקומיים של הנסיכויות הגרמניות. הם נלחמו תחת הדגלים שלהם, ותחת מפקדים משלהם ובמדים משלהם.
החיילים ההסים כללו חיל פרשים, יגרים, יחידות ארטילריה וגרנדירים. מרבית החי"ר היו רובאים. הארטילריה כללה תותח שלוש ליטראות. חיילי האליטה, ה"יגרים" (ציידים), השתמשו ברובים קצרים מסוג "büchse", וכן אקדח בעל קליבר גדול המותאם היטב ללוחמת יערות. ההסים היו מחולקים לבטליונים (גדודים), בתחילת המלחמה בטליון ממוצע של הסים כלל בין 500 ל-600 איש, אולם בהמשך המלחמה הוקטנו הבטליונים וכל אחד כלל בין 300 ל-400.
ההסים הראשונים נחתו באמריקה ב-15 באוגוסט 1776, בסטטן איילנד שבעיר ניו יורק. הם לחמו לראשונה בקרב לונג איילנד, ומאז נלחמו כמעט בכל קרב במהלך המלחמה נגד שלוש עשרה המושבות. אחרי שנת 1777, הבריטים השתמשו בהם בעיקר כסיירים. בין 1778 ל-1780, בטליון מובחר של ההסים לקח חלק פעיל בקרבות וקמפיינים שונים במדינות הדרום, הבולט שבהם היה קרב בית המשפט גילפורד. שני בטליונים של הסים לחמו בקרב יורקטאון ב-1781.
האמריקאים, הן המורדים והן השמרנים, הביעו אי נחת מההסים וחששו מפניהם. התדמית של ההסים בקרב האמריקאים הייתה של שכירי חרב פשוטים, אכזריים ודורסנים. עם זאת, ביומנים ובמכתבים של חיילים הסים, הביעו ההסים לרוב אי נחת מהתנהגות הכוחות הבריטיים כלפי המתיישבים, שכללה הריסת מבנים והוצאה להורג מזדמנת של אסירים. הוצאות להורג אלו הרגיזו את ההסים כפליים כאשר בין המוצאים להורג היו אזרחים גרמנים-אמריקאים. כמו האמריקאים, גם הבריטים התייחסו בבוז לדוברי גרמנית, וזלזלו בהסים ללא תלות ברמת ביצועיהם. לאחר סיום המלחמה, נשלחו הגרמנים לאירלנד כדי לדכא את המרד האירי של 1798, שפרץ בהשראת המהפכה האמריקאית.
בסך הכל כ-12,526 הסים לא חזרו לגרמניה עם תום המלחמה. מתוכם 7,700 מתו, והשאר בחרו להישאר בארצות הברית או קנדה. מבין ההרוגים, 1,200 נהרגו בקרב, ו-6,354 נהרגו מתאונות ובעיקר ממחלות.
היחס להסים
ביומנו של כומר אמריקאי בן התקופה, מסופר על חייל אנגלי שיכור שצעק על קצין יגרים גרמני: "לעזאזל אתך, צרפתי, אתה לוקח את השכר שלנו!" הגרמני הנעלב צעק "אני גרמני" ופרץ ביניהם דו-קרב שבמהלכו נפצע האנגלי. המפקד הבריטי חנן את הגרמני, והוציא צו שעל פיו החיילים הבריטים מחויבים להתייחס אל הגרמנים "כמו אחים". עם זאת, על פי אותו יומן, הצו פעל את פעולתו רק כאשר החיילים הגרמנים למדו "לגמגם קצת אנגלית".
ב-26 בדצמבר 1776, חצה הגנרל האמריקאי ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלוור, ובקרב טרנטון תקף בהפתעה כוח שכלל 1,400 הסים. 20 הסים נהרגו, 100 נפצעו, ו-1,000 נפלו בשבי. השבויים הוצעדו ברחובות פילדלפיה במצעד הניצחון של וושינגטון, והזעם שעוררה נוכחותם סייע לצבא הקונטיננטלי לגייס חיילים נוספים. רוב השבויים נשלחו לאחר מכן לעבודה בחוות חקלאיות. אסירים הסים רבים הוחזקו במחנות ריכוז מול העיר לנקסטר בפנסילבניה. את הטיפול בהם הפקידו האמריקאים בידי אזרחים הולנדים, שטיפלו היטב בגרמנים. הגרמנים מצדם, הגיבו בחיוב לטיפול והתנדבו מרצונם למשימות שונות. לאחר המלחמה, שבויים רבים לא חזרו לגרמניה וקיבלו את ההצעה להישאר באמריקה וליהנות מקרקע חינם וחופש דת. האסירים הבריטים לעומת זאת, כלל לא הגיבו היטב לטיפול בשבי וניסו להימלט שוב ושוב.
האמריקאים, שידעו היטב שהסים רבים לא מרוצים משירותם הכפוי בצבא הבריטי, ומהיחס המזלזל שהפגינו כלפיהם, ניסו לפתות הסים רבים להצטרף אל האוכלוסייה הגדולה של הגרמנים ששרתו בצבא הקונטיננטלי. הקונגרס אישר שחייל הסי שיעבור לשרת בצבא הקונטיננטלי יקבל 50 דונם אדמה. באוגוסט 1777 פורסם מכתב סאטירי בשם "מכירת ההסים" (The Sale of the Hessians) ובו מתואר כיצד מפקד הסי מעוניין שכמה שיותר מחייליו ימותו כדי שהוא יקבל יותר שכר. במשך שנים רבות זהותו של מחבר המכתב נותרה עלומה, עד שבשנת 1874 טען ג'ון ביגלו שמחברו היה בנג'מין פרנקלין. ביגלו אף כלל את המכתב בחיבורו "החיים של בנג'מין פרנקלין" (The Life of Benjamin Franklin) אכן, יש ראיות התומכות בטענה זו.
אלאר קאריס
אלאר קאריס (באסטונית: Alar Karis; נולד ב-26 במרץ 1958) הוא ביולוג אסטוני המכהן כנשיא אסטוניה מאז אוקטובר 2021.
ביוגרפיה
קאריס שימש בעבר כרקטור של אוניברסיטת טרטו בשנים 2007–2012.
באוגוסט 2021 הציע לו ראש הממשלה לשעבר, יורי רטס להתמודד בבחירות הקרובות לנשיאות המדינה. קאריס החליט לקבל את ההצעה ומיד לאחר מכן המועמדות שלו קיבלה את תמיכתן של שתי מפלגות הקאוליציה, מפלגת הרפורמה ומפלגת המרכז.
ב-31 באוגוסט 2021 נבחר קאריס לנשיא אסטוניה לאחר שכ-72 קולות של חברי הריגיקוגו (הפרלמנט האסטוני) הצביעו בעד בחירתו. הוא הושבע לתפקידו ב-11 באוקטובר 2021.
קטע מהסרטים (סרט, 2001)
קטע מהסרטים (באנגלית: Not Another Teen Movie – לא עוד סרט נעורים) הוא סרט פרודיה אמריקאי משנת 2001. הסרט בוים על ידי ונכתב על ידי מייק בנדר, אדם ג'יי אפשטיין, אנדרו ג'ייקובסון, פיל באומן ובאדי ג'ונסון. בסרט מככבים קיילר לי, כריס אוונס, ג'יימי פרסלי, אריק כריסטיאן אולסן,, מיה קירשנר, , , , סם לוין, , , רנדי קוויד, לייסי שאבר, ו.
הסרט הופץ ב-14 דצמבר 2001 על ידי סרטי קולומביה ומהווה פרודיה על סרטי נעורים כגון "", "", "10 דברים שאני הכי שונאת אצלך", "", ו-"יפה בוורוד". הסרט גם מציג מחוות לסרטי נעורים משנות ה-80 וה-90 כגון "מעודדות צמודות", "אמריקן פאי", "משחקי פיתוי", "אמריקן ביוטי", "", "שמתי ברז למורה", "", "", "", "טריפ נעורים", "לוקאס", "", "מועדון ארוחת הבוקר", "גריז" ו-"רוד טריפ". השחקן חזר לגלם בשנית את דמותו של המנהל ורנון מהסרט "מועדון ארוחת הבוקר".
עלילה
בבית הספר התיכון על שם ג'ון יוז, פריסילה, המעודדת הראשית נפרדת מבן זוגה, כוכב הפוטבול ג'ק ווילר. ג'ק מגלה שפריסילה עזבה אותו לטובת תלמיד מוזר בשם לס במטרה לגרום לו לקנא. אוסטין, חברו של ג'ק מתערב איתו שלא יצליח להפוך את התלמידה המרדנית והחנונית ג'ייני בריגס למלכת נשף הסיום. ג'ייני מתנגדת לחיזוריו של ג'ק מכיוון שהיא לא רוצה לשנות כלום בעצמה ומכיוון שאין לה רגשות רומנטיים כלפיו. אף על פי שג'ייני מסרבת, ג'ק ממשיך לנסות ולהרשים אותה בדרך שונות.
במקביל, מיטש, אחיה הצעיר של ג'ייני כורת ברית עם שני חבריו, ברוס ואוקס והם קובעים לאבד את בתוליהם עד לנשף הסיום (אף על פי שהם רק בכיתה ז'). מיטש מנסה להרשים נערה שהוא מאוהב בה בשם אמנדה בקר ומתכנן לתת לה מכתב אהבה. ברוס מצידו מנסה להוריד את מיטש מהרעיון בטענה ש-"היא לא בליגה שלו".
אוסטין, שמבין שהוא הולך להפסיד בהתערבות, משדל את ג'ק להתוודות מול ג'ייני על ההתערבות וג'ייני עוזבת את המקום בעצב. בערב הנשף, אוסטין וג'ייני הולכים יחד וג'ק הולך עם קת'רין. על רחבת הריקודים, הזוגות מנסים לגרום לאחד לשני לקנא ומתחילים בתחרות ריקודים. ג'ייני שבורת הלב עוזבת את הרחבה בדמעות.
מיטש ושני חבריו מגיעים לנשף ומיטש נותן לאמנדה את המכתב שהוא כתב. אמנדה כועסת כי לטענתה "היא לא מתכוונת לשכב עם כל לוזר שנותן לה מכתב אהבה", אך כן מוכנה לאונן לו. ברוס מתקרב לתלמידה זרה מחילופי תלמידים בשם אריולה ("עטרה", מכיוון שהיא מסתובבת עירומה בבית הספר) ואוקס מתקרב לקת'רין שבורת הלב.
ג'ק זוכה בתואר מלך הנשף. מתגלה שהבחירה במלכת הנשף זכתה לשויון. כשכולם חושבים שהשויון הוא בין ג'ייני לפריסילה, מתברר שצמד אחיות תאומות סיאמיות בשם שרה וקארה זכו בתואר. בזמן הריקוד בין ג'ק לתאומות, אוסטין וג'ייני עוזבים את המקום והולכים לבית מלון.
ג'ק הולך אל בית המלון ובחדר הוא מוצא את אוסטין שוכב עם פריסילה בזמן שלס מצלם אותם. אוסטין מספר לג'ק שג'ייני חזרה הביתה וג'ק בתגובה מכה את אוסטין ופריסילה בעקבות היחס שלהם לג'ייני (הוא גם מכה את לס מכיוון שהוא "סתם מוזר"). ג'ק מגיע אל ביתה של ג'ייני ולומד מאביה שהיא בדרכה לשדה התעופה במטרה לטוס לפריז וללמוד בבית ספר לאמנות.
ג'ק מגיע אל שדה התעופה ומצליח להגיע אל ג'ייני לפני שהיא עולה למטוס. ג'ק מנסה לדבר עם ג'ייני ולהסביר לה את רגשותיו, אך בנאומו הוא משתמש בשלל קלישאות מסרטי נעורים שונים. לבסוף, ג'ק מתוודה בפני ג'ייני שהקשר ביניהם ככל הנראה לא יצליח מכיוון שהם ילמדו במכללות שונות ושהוא לא מעוניין בקשר מרחוק. ג'ייני חושבת שנאומו של ג'ק (הכנה להפליא) הוא בעצם נאום מתוך הסרט "קראטה קיד" והיא מחליטה להישאר איתו.
בסצנה באמצע הכתוביות, אביה השיכור של ג'ייני מחליט לענג את עצמו מינית בעזרת פאי במטבח. בסצנה שאחרי הכתוביות, נראית תלמידה היפית לבקנית שמנגנת בגיטרה ומספרת שהיא עיוורת. היא מבקשת עזרה מהסובבים אותה ואחד מהם גונב לה את הגיטרה ובורח.
שחקנים ודמויות
שחקנים מפורסמים ששיחקו בסרטי נעורים עושים הופעות אורח בסרט:
פסקול
פסקול הסרט הולחן על ידי והוא כולל ברובו גרסאות כיסוי לשירי פופ ולמוזיקת הגל החדש משנות ה-80. השיר "Prom Tonight" (אותו דמויות הסרט שרות לקראת סוף הסרט) נכתב על ידי, מייקל ג'י בנדר, ג'יי אפשטיין ואנדרו ג'ייקובסון. השיר הוא פרודיה על הסרט "גריז" והוא מעולם לא הופץ באופן מסחרי.
פסקול הסרט הופץ אולפני מאבריק ב-4 בדצמבר 2001. גרסת כיסוי לשיר "Take On Me" של להקת א-הא שבוצעה על ידי להקת הוקלטה, אך לא נכללה בפסקול.
גרסת קריוקי לשיר "" של הלהקה נשמעת בכל פעם שדמותה של אמנדה בקר נכנסת לסצנה.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה ב-14 בדצמבר 2001 והופץ לאחר מכן ב-DVD ב-30 באפריל 2002. גרסה לא מצונזרת של הסרט הופצה ב-26 ביולי 2005. גרסה זו ארוכה ב-10 דקות מהסרט הרגיל ומוסיפה סצינות שנחתכו בעריכה או הרחבה של סצינות קיימות.
ליגת העל הסורינאמית
ליגת העל הסורינאמית (בהולנדית: SVB Eerste Divisie; בתרגום לעברית: "ליגה א' של ה-SVB") היא הליגה העליונה בכדורגל בסורינאם, שמאורגנת על ידי פדרציית הכדורגל הסורינאמית.
קטע מהסרטים (סרט, 2001)
ביקורות
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 32/100 על סמך 22 ביקורות.
ליגת העל הסורינאמית
למרות מיקומה של המדינה בדרום אמריקה היא חלק מקונפדרציית הכדורגל הצפון-אמריקאית ׁ(ה-CONCACAF) ביחד עם מדינות גיאנה וגיאנה הצרפתית שהן בעלות סטטוס זהה. עד עצמאותה של המדינה ב-1975 הייתה סורינאם תחת שלטון הולנדי של ממלכת ארצות השפלה, והליגה נוסדה בשנת 1923 תחת שלטון הולנדי.
קטע מהסרטים (סרט, 2001)
תקציב והכנסות
הסרט גרף 66.5 מיליון דולר כנגד 15 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
ליגת העל הסורינאמית
בליגה מתחרות כיום 12 קבוצות, כאשר בעונת 2018/2019 היו 16 קבוצות. פורמט התחרות הוא 2 סיבובים מלאים, כאשר הראשונה בסיום הסיבוב השני מוכתרת כאלופת המדינה, ומעפילה לתחרות פנימית של הקאריביים שנקראת המגן הקריבי לקבוצות.
הקבוצה הבולטת ביותר בליגה מאז היווסדה היא קבוצת רובין הוד (שמקורה בעיר הבירה, פרמריבו) ולה 24 אליפויות מהינדה.
היסטוריה
מקורו של הכדורגל בסורינאם הוא בסוף שנת 1909 (יש מקורות שמצביעים אף על 1895 כשנוסד מועדון כדורגל בשם וילהלמינה) ועד מהרה אורגנו משחקי ידידות רבים בין קומץ המועדונים שנוסדו בפארמריבו בשנים שלאחר מכן, כולל תחרות ראשונה בספטמבר 1911 שנוסדה על ידי ארגון בשם Vereeniging van Nationale Feesten ("איגוד הפסטיבלים הלאומיים"), עם שלוש משתתפות, בה זכתה קבוצת ג'וליאנה, ששחזרה את הניצחון שלה שנה לאחר מכן. ב-14 באפריל 1914, ה-S.V.B.(ר"ת "Surinaamsche Voetbal Bond" בתרגום מהולנדית: "התאחדות הכדורגל של סורינאם") נוסדה, והיא החלה לקיים תחרות ליגה בדצמבר 1914 (אך זאת ננטשה לאחר חודש עקב עזיבה כפויה של רוב חברי שני המועדונים הצבאיים המשתתפים) וארגנה שני משחקים, באוגוסט 1915, נגד קבוצה ייצוגית מג'ורג'טאון (דמררה, גיאנה הבריטית שכיום היא מדינת גיאנה). ארגון זה פורק ב-1917.
בדצמבר 1918, ה-S.S.B. (ר"ת "Surinaamsche Sport Bond", "התאחדות הספורט של סורינאם" ) נוסדה, ויזמה ליגה של 4 קבוצות (שכללה את קבוצת יו די איי, גו אהד, אקסלסיור ופרמריבו) בינואר 1919, במטרה להכין שחקנים למשחק מול גיאנה הבריטית; עם זאת, הליגה ננטשה בשלב חצי הגמר כאשר הביקור מהמושבה השכנה בוטל (במקום זאת, הנבחרת של התאחדות הכדורגל של גיאנה הבריטית הגיעה ב-1921). מאוחר יותר באותה שנה, "ועדת החגיגות הלאומיות" ארגנה טורניר נוק-אאוט לרגל יום הולדתה של המלכה וילהמלינה, בו זכתה קבוצת בלאו-וויט.
ב-1 באוקטובר 1920, נוסד ארגון חדש בשם S.V.B. (Surinaamsche Voetbalbond), הארגון שאחראי עד היום על הכדורגל בסורינאם. היא החלה תחרות ליגה באביב 1921, שכללה שישה מועדונים (Blauw-Wit, Excelsior, Olympia, U.D.I., Voorleider ו-Zwaluw) כדי לשחק בצמד סבבים כפול, אך זה הופסק לאחר ארבעה משחקים בלבד עקב סכסוך כספי. ניסיון חדש נעשה בסתיו 1921, על ידי אותם ששת מועדונים, אך גם תחרות זו הגיעה לסיומה בטרם עת, מאותן סיבות רבות, וה-S.V.B. מועצת המנהלים התפטרה בדצמבר 1921.
לאחר הכישלון הכפול הזה, הושלמו שתי תחרויות ליגה בפיקוח ה-R.K.S.C. ("ועדת הספורט הקתולית הרומית") ב-1922 (שוב, לרגל החגיגות סביב יום הולדתה של המלכה; היא כללה שלושה מועדונים בלבד ונמשכה שבוע אחד בלבד) וב-1923 (עם שישה מועדונים), שניהם ניצחו על ידי אולימפיה. כיוון שההתאחדות הסורינאמית ה-S.V.B. לא הייתה מעורבת בטורנירים אלו, תחרויות אלו אינן נחשבות לתחרויות רשמיות כיום.
עם השלמת אצטדיון חדש, בגן התרבות "הקולטורטין" ה-S.V.B שאורגנה מחדש סוף סוף השלימה תחרות ליגה בעונת 1923/24, כאשר שוחקו 2 סבבים ולצד תחרות של ליגה שנייה בהשתתפות חמישה מועדונים. אולימפיה זכתה בתואר השלישי ברציפות שלה, אבל אז החליטה להצטרף לפדרציה חדשה, K.V.B. (התאחדות הכדורגל הקתולית), שנוסדה ב-10 באוגוסט 1924. בגלל כל זאת, זוכי הליגה השנייה של טרנסוואל, שהפסידו בפלייאוף על העלייה מול זוואלו, המועדון בתחתית של הליגה הבכירה, עלו אחרי הכל, וזכו מיד בליגה הבאה של 1925.
עד מלחמת העולם השנייה, ה-S.V.B. וה-K.V.B. (ששמה שונה ל-N.G.V.B., ר"ת של Nederlandsch Guyana Voetbalbond, ב-1 בינואר 1930) ארגן ליגות נפרדות ומשחקי ידידות עם קבוצות אורחות (במיוחד מקוראסאו, ארובה, גיאנה הבריטית וטרינידד). אולם, רק ה-S.V.B. השיגה הכרה בינלאומית אמיתית כאשר הוענק לה שיוך לפיפ"א, ב-17 במאי 1929 בקונגרס במדריד, חמש שנים לאחר שהתאחדות הודו המזרחית ההולנדית (ה-N.I.V.B) קיבלה זאת.
לאחר מכן, ה-N.G.V.B. נאלצה להסתפק במשחקים מול ה-B.G.F.A., הפדרציה של גיאנה הבריטית (המכונה גם דמררה), איתה היא התמודדה גם בגביע וולקוט (1925-1938) וגם בגביע האמו חובבים (1929-1948). בפברואר 1932 נוסדה בפרמריבו (אז - עיירה עם כ-50,000 תושבים) התאחדות כדורגל שלישית, ה-U.V.V (איגוד התאחדויות הכדורגל). ארגון זה כלל את ה-S.V.B. שבה היו האלופות אייאקס ובלאו-וויט-אקסלסיור וארגנה תחרות ליגה ב-1932/33 בה ניצחה אייאקס. בין יתר המשתתפות היה מועדון בשם N.A.K.S. - מועדון הומוני אך כנראה לא קשור זכה מאוחר יותר ב-N.G.V.B. הליגה ב-1953/54 ושיחק ברמה העליונה של ה-S.V.B. בתחילת שנות השישים. ה-U.V.V. התפרק באוגוסט 1934.
עד (הרבה אחרי) מלחמת העולם השנייה, הליגה הייתה מוגבלת למועדונים מהבירה פרמריבו, אבל התאחדויות כדורגל מקומיות או אזוריות הוקמו בחלקים אחרים של המדינה, כאשר מואנגו, ניקרי וקורוני מובילות. ה-S.V.B. ארגנה את "אליפות המושבה" בין חמש מהפדרציות המחוזיות הללו בפארמריבו בשנת 1934. מונגו ופראמריבו התחרו באופן לא סדיר על "גביע לואיס".
במהלך מלחמת העולם השנייה הכדורגל הופסק במדינה; בשנת 1942 ה-M.V.O. (ארגון הכדורגל הצבאי) השתלט זמנית על הכדורגל במדינה תחת ה-S.V.B., וארגן תחרות עם קבוצות צבאיות בלבד, ה"קונינגין וילהמינבקר". בשנת 1944, ה-M.V.O. ו-S.V.B. התמזגו. ההתאחדות N.G.V.B. פורקה בתחילת המלחמה, וכמה מהמועדונים החברים בה נכנסו ל-S.V.B. אולם לאחר ה-N.G.V.B. נוסדה מחדש ביולי 1947, רובם הצטרפו שוב לאותה פדרציה, עד למיזוג של ה-S.V.B. ו-N.G.V.B. בשנת 1955. ה-N.G.V.B., כיום קיצור של התאחדות הכדורגל של הדור החדש, עדיין קיימת כפדרציה חברה ב-S.V.B. לרגל יובל הזהב שלה, ב-3 באוקטובר 1970, ה-S.V.B. קיבלה את הפריבילגיה להוסיף את השם "קונינגקלייקה" שמשמעותו "מלכותי" לשמה על ידי קונינגין ג'וליאנה, ועד שסורינאם הפכה לעצמאית בסוף 1975 נקראה הפדרציה K.S.V.B.
מרכז ציוד
מרכז ציוד (בראשי תיבות: מר"ץ) היה מרכז לוגיסטי מטכ"לי בצה"ל, בתחומי הדלק, הצר"פ (ציוד רפואי) והציוד הלוגיסטי, המקיים את כל שרשרת האספקה משלב העיתוד ועד הגריטה.
ב-30 ביוני 2020 נערך טקס סגירת מרכז ציוד, ומוזג למרכז הספקה אחוד (מרה"ס), פרויקט המאגד תחתיו מספר מרכזים לוגיסטיים של צה"ל.
בראש המרכז עומד קצין בדרגת אלוף-משנה. מפקד המרכז האחרון היה אל"ם שגיב שרביט.
תפקיד ומטרות
תפקידי המרכז בשעת חרום הם לספק לחיילי צה"ל (בכל הזרועות) דלק, צר"פ וציוד לוגיסטי תוך דחיפת הציוד למרכזים לוגיסטיים נייחים/ ניידים בשדרות תספוקת וניהול מתחמי הציוד, צר"פ והדלק במתחמים הלוגיסטיים הנייחים/ניידים (מל"נים).
תפקידי המרכז בזמן שגרה הם לספק לחיילי צה"ל דלק צר"פ וציוד לוגיסטי. המרכז עושה זאת החל משלב העיתוד דרך הרכש והשיקום ועד האחסון ולבסוף גריטת הציוד.
במרכז קיימים בתי מלאכה שבהם משקמים ציוד מגוון החל מטקסטיל, מיכון מטבחי, ציוד שהייה, אמסל"ח, אמצעי קירור ועד הרכבת ורענון ערכות ציוד רפואי.
כמו כן במרכז ישנם מחסנים שבהם מאוחסנים דלקים ושמנים, ציוד דנטלי, ציוד וטרינרי, תרופות, ציוד הדברה, מיכשור רפואי, ציוד טכסטיל, ציוד חגור ומיגון אישי, ציוד שהייה ואוהלים.
מבנה ארגוני
מפקד מרכז הציוד הוא קצין בדרגת אל"ם תחתיו נמצא מרכז דלק שבראשו מפקד בדרגת סא"ל העוסק בתחום הדלק ונגזרותיו. מטה מרכז הציוד בנוי מארבעה ענפים. בראש כל אחד מהם עומד קצין בדרגת סא"ל העוסקים כל אחד בתחום אחר כמו כן קיים מדור תקציבים שבראשו קצין בדרגת רס"ן, המדור כפוף ישירות למפקד המרכז.
בנוסף תחת מפקד המרכז ישנם חמישה גופי ביצוע שהם הבסיסים:
היסטוריה
היסטורית המרכז החלה במסגרת הכנות ההגנה להקמת צבא סדיר. במסגרת ההגנה הוקם "שרות הציוד והאספקה". מחסני הציוד התארגנו בהתחלה בתנאי מחתרת, ולאחר מכן בבסיסים בריטים שפונו.
המרכז הוקם בשנת 1966 ויחד איתו הוקמו עוד שלושה מרכזים - מרכז ההובלה, מערך המזון ומרכז הדלק (שכיום נמצא תחת מרכז הציוד).
לקראת מעבר המרכזים הלוגיסטים למרה"ס הוחלט על ידי ראש אט"ל בשנת 2016 למזג את מצר"פ למר"ץ, המהלך דרש תכנון וחשיבה רבה.
בסוף יוני 2020 נסגר המרכז ומוזג במרה"ס.
חוליו ולאסקס
חוליו ולאסקס סנטיאגו (בספרדית: Julio Velázquez Santiago; נולד ב-5 באוקטובר 1981 בסלמנקה שבספרד) הוא מאמן כדורגל ספרדי.
קריירת אימון
ולאסקס אימן את קבוצות פניה רספואלה, ארנדינה, אתלטיקו וייקרלוס,, פולידפורטיבו אחידו, ויאריאל, ריאל מורסיה, ריאל בטיס, בלננסש, אלקורקון, אודינזה, ויטוריה סטובל, מאריטימו ודפורטיבו אלאבס.
מנחם רהט
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, למד מדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת חיפה.
מראשית שנות ה-60 שימש כתב ב"מעריב", תחילה בצפת וככתב "מעריב" בצפון ישראלי, ובהמשך ככתב פוליטי עד פרישתו ב-2006. מלבד תפקידיו כעיתונאי וכפובליציסט בעיתונים ובאתרי אינטרנט שונים שירת בבית-הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בישראל.
מתגורר ברעננה.
The Essential Britney Spears
The Essential Britney Spears הוא אלבום האוסף החמישי של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-20 באוגוסט 2013 בארצות הברית, תחת חברת התקליטים לגאסי רקורדינגס. האלבום כולל 2 דיסקים ו-2 רצועות שלא יצאו כסינגלים אשר נכנסו לאלבום זה.
אנגלו-אמריקה
"אנגלו אמריקה" (באנגלית: Anglo-America), או "אמריקה האנגלית", היא כינוי לאזור גאוגרפי-תרבותי ביבשת אמריקה, שבו השפה והתרבות השלטת היא אנגלית, בניגוד לאמריקה הלטינית שם התרבות והשפה השלטת הן שפות רומאניות (בעיקר ספרדית, פורטוגזית וצרפתית). מרבית מדינות אזור זה שייכות לחבר העמים הבריטי כביטוי לשלטון הכס הבריטי ההיסטורי עליהן.
מדינות אנגלו-אמריקה
המדינות הבאות משתייכות לאזור אנגלו-אמריקה:
היה היה אולפן
היה היה אולפן (באנגלית: Once Upon a Studio) הוא סרט הנפשה/לייב אקשן קצר של חברת וולט דיסני. הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-16 ביוני 2023 בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי, ולאחר מכן הוא צפוי להיות מוקרן ב-22 בנובמבר 2023, לפני תחילת הסרט "המשאלה". הסרט בוים על ידי דן אברהם וטרנט קורי, ומתואר בתור "מכתב אהבה" על ידי במאי הסרטון. הסרטון משלב הנפשה ממוחשבת, הנפשה מסורתית ולייב אקשן.
תקציר העלילה
באולפני ההנפשה של וולט דיסני, האנימטור הוותיק בארני מאטינסון ביקש כי הקירות יכלו לדבר. לאחר מכן, מיקי ומיני מאוס קמו לתחייה יחד עם עוד דמויות מונפשות נוספות ומנסים לאחד את כולם לתמונה אחת משותפת לכבוד חגיגות ה-100 לדיסני. הסרט הקצר יכלול יותר מ-400 דמויות מאולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הפקה
הסרט נוצר לכבוד חגיגות ה-100 לחברת וולט דיסני אשר יתקיימו באוקטובר 2023. הבמאים טרנט קורי ודן אברהם הגו רעיונות בזמנם הפנוי במשך 8 חודשים. שניהם קראו לסרט "מכתב אהבה" לאולפני ההנפשה של וולט דיסני וכמו כן הם ציינו "תודה לכל הקהל אשר נקשר לסרט במשך 100 השנים האחרונות". הסרטון יכלול יותר מ-400 דמויות ו-40 מדבבים. הדיבובים יכללו את הג'יני אשר יכללו קטעי קול של רובין ויליאמס שלא נעשו בסרטים שדיבב בהם, לפי דבריו של ג'וש גאד, המדבב של אולף. הסרט משלב הנפשה ממוחשבת, הנפשה מסורתית ולייב אקשן.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-11 ביוני 2023 בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי, ומאוחר יותר הוא צפוי להיות מוקרן ב-22 בנובמבר 2023, לפני הסרט "המשאלה".
עמותת עתים
עמותת עתים היא עמתה דתית - ליברלית שהוקמה בשנת 2002 על ידי הרב ד"ר שאול פרבר, עו"ד שלומית טור-פז ומיכה רואי, והיא מספקת סיוע והכוונה לנתקלים בקשיים במפגש עם שירותי הדת בישראל, כלומר: הרבנות הראשית לישראל, מועצות דתיות מקומיות, אגף הגיור, חברה קדישא ועוד. תחומי העיסוק של העמותה הם בין השאר: ברית מילה, נישואין, בירור יהדות, קבורה, גיור, מקוואות, מעמד אישי ויוחסין.
לצד הסיוע לציבור במקרים פרטיים, פועלת העמותה לקידום מדיניות ציבורית ומשפטית, באמצעות הצעות חקיקה, פניה לערכאות משפטיות ופרסום דו"חות מעקב - זאת במטרה להשפיע על פני הממסד הדתי ולשנות את אופן התנהלותו בהתאם להשקפותיה.
בשנת 2015 הובילה עתים, יחד עם קבוצת רבנים מובילים מקרב הציונות הדתית, את הקמת 'גיור כהלכה', בית דין אורתודוקסי עצמאי לגיור, והיא מנהלת היום פעילות זו.
דריה אולו
דריה אולו (בטורקית: Derya Uluğ; נולדה ב-21 בפברואר 1986) היא זמרת-יוצרת טורקייה. זכתה להצלחה בינלאומית לאחר הוצאת סינגל הבכורה שלה "Okyanus". הקליפ שיצא עבור השיר צבר למעלה מ-155 מיליון צפיות ביוטיוב, ובכך הפך לאחד מהקליפים הטורקיים הנצפים בהיסטוריה.
בשנת 2017, הוציאה את השיר "Canavar", שזכה לגרסאות כיסוי רבות של אמנים כמו אליינה טילקי.
ביוגרפיה
דריה אולו נולדה ב-21 בפברואר 1986, באיזמיר שבטורקיה, ובשנת 2016, החלה את הקריירה המוזיקלית שלה.
קריירה
את סינגל הבכורה שלה "Okyanus", הוציאה דריה בשנת 2016. השיר זכה במהרה להצלחה רבה, ובפחות משנה צבר למעלה מ-155 מיליון צפיות. נכון לינואר 2020, נחשב הקליפ לאחד מן הקליפים הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים. לאחר מכן, בשנת 2017 הוציאה את "Canavar", שהצליח לשחזר את הצלחת הסינגל הקודם. בשנה אחת הצליח הקליפ של השיר לצבור 105 מיליון צפיות. השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות ולרמיקסים רבים שנעשו עבורו. באותה השנה הוציאה את "Nabız 180", שזכה להצלחה, ואת "Sen Maşallah".
בשנת 2018, הוציאה את "Ne Münasebet", ואת "Kafalar Karışık" ביחד עם אג'ה סצ'קין שזכו להצלחה. בין היתר, הוציאה את השיר "Ayrılığın Yükü Ağır". בספטמבר 2018, הוציאה ביחד עם אמרה קאראדומן את הלהיט הטורקי "Sürgün Aşkımız", שצבר למעלה מ-70 מיליון צפיות. באותה השנה הקליטה מחדש את השיר "Ayrılığın Yükü Ağır" של יילדיז טילבה, אשר נכלל באלבום המחווה, Yıldız Tilbe'nin Yıldızlı Şarkıları, Vol. 1. בשנת 2019, הוציאה את הלהיט "Ah Zaman", אשר הצליח להגיע למקום השני בטורקיה טופ 20 והפך לאחד משיריה המצליחים ביותר.
השתלת פנים
השתלת פנים היא הליך רפואי להשתלת חלקים בפניהם של אנשים בעלי עיוותים קשים. בתהליך זה נלקחות רקמות מפניו של אדם מת ומושתלות על פניו של המטופל. במקרים מסוימים, כאשר ישנו צורך בהשתלת פנים מלאה, נלקחות פני התורם בשלמותן ומושתלות על פני המטופל. השתלת הפנים הראשונה שבוצעה על אדם חי הייתה בשנת 2005 בצרפת. בשנת 2010 נעשתה השתלת הפנים המלאה הראשונה. המדינות המובילות בעולם בתחום השתלות הפנים הן טורקיה, צרפת, ארצות הברית וספרד, על פי אחוזי ההצלחה במדינות אלו. נכון לשנת 2015 בוצעו כ-23 השתלות פנים חלקיות ומלאות ברחבי העולם.
היסטוריה של השתלות פנים באדם
בעבר, כדי לתקן עיוותים בפנים נעשו השתלות עור בריא בחלק הפגוע בפנים. השתלות עור אינן אסתטיות ולא מאפשרת תחושה זהה לזו המוכרת בפנים. התוצאה הנראית של השתלות פנים היא ריאליסטית ואסתטית יותר מאשר שתלי עור. עם זאת, למרות העובדה שהשתלות הפנים מניבות תוצאות אסתטיות עבור אנשים רבים, ישנן בעיות רפואיות ואתיות רבות. כדי שיוכלו לצבור ניסיון וטכניקה בתחום, ביצעו המנתחים פעמים רבות ניסויים על בעלי חיים וגוויות.
ההליך הרפואי
הליך ההשתלה מצריך מספר שלבים אותו עובר המטופל המועמד לניתוח. מועמדים להשתלת פנים עוברים תהליך מקדים לניתוח שנמשך מספר חודשים. התקופה הקודמת לניתוח כוללת תמיכה סוציאלית ופסיכיאטרית וסדרת הערכות ומבחנים העוזרים להסיק את מוכנותו הפיזית והמנטלית של המטופל. לאחר מציאותו של המטופל כשיר להשתלת הפנים, מתחיל תהליך של איתור תורם המתאים לרקמות המטופל על פי טווחי גיל, סוג דם וכו'. במהלך הניתוח צוות רפואי אחד מטפל בהסרת הרקמות הנתרמות מפני התורם המנוח. כמו כן, בעת הסרת רקמות עור פניו של התורם ובהתאם לרמת הפגיעה אצל המטופל, יוסרו גם רקמות שומן, רקמות שריר, סחוס, עצבים, עורקים וורידים. במקביל צוות נוסף מכין את האזורים הפגועים על פניו של המטופל לקראת ההשתלה. בזמן ההשתלה יחוברו למטופל עצבים וכלי דם במטרה שיוכל לחוש מגע מסוים באזור המנותח, ובהמשך לתפקד כפי שעשה לפני ההשתלה. לאחר הניתוח המטופל מועבר למעקב וטיפול אינטנסיבי לצורך תצפיות.
מועמדים לניתוח
לפני ביצוע הניתוח ישנה חשיבות רבה לבחירת המטופל ומציאת התאמתו להשתלה. ישנה עדיפות למטופלים שהנזק בפניהם לא יכול להיות משוחזר בטכניקות ניתוח מורכבות פחות. קריטריונים נוספים למועמדותו של מטופל:
אתיקה
עקב השתלות הפנים עולות בעיות אתיות רבות. הראשונה מתייחסת לתורם, שמשפחתו נאלצת להסכים לנתקו ממכשירי ההחייאה. כלומר, ישנה דילמה מוסרית בקביעת גורלו של בן המשפחה. הבעיה השנייה מתייחסת למורכבותו של ההליך הרפואי, בו לוקחים אדם שאינו בסכנות חיים ומכניסים אותו לניתוח מורכב בעל סיכונים רבים. כמו כן, ישנן ספקולציות הטוענות כי בעתיד, עם הקדמה הרפואית, יהפכו ניתוחי השתלת הפנים לעניין קוסמטי בלבד, ללא צורך מקדים עקב עיוותים או פגיעות בפנים. בשנת 2003, הקולג' המלכותי לרופאים בבריטניה הוציאה דוח בו הזהירו את הרופאים שלא לבצע ניתוח השתלת פנים, עד שידעו על הסיכונים האפשריים וההשלכות האתיות הנגזרות מעשיית ניתוח זה. שנה לאחר מכן, וועדת האתיקה הארצית בצרפת הוציאה אזהרה נגד ביצוע ההליך, ולמרות חששות אלו החלו השתלות פנים חלקיות והכנות לקראת השתלות פנים מלאות.
מקרי השתלות פנים
ניתוח ההשתלה החלקי הראשון בוצע בנובמבר 2005 בצרפת. את ההשתלה עברה איזבל דינואר בת ה-38, שפניה הושחתו לאחר שננשכה על ידי כלב. לדינואר הושתלו אף חדש, סנטר, ושפתיים מתורם מת. מקרה הצלחה זה פרץ את תחום השתלות הפנים ברפואה והפך את הנושא לנפוץ יותר. מקרה זה, יחד עם השתכללות הרפואה והטכנולוגיה, והכרת הנושא בקרב הרופאים, תרם לקיצור ההליכים הרפואיים בניתוחים כיום.