cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית
מסצ'וסטס
בעקבות פעולותיה המוצלחות מול צפון אפריקה, מסצ'וסטס נלקחה לשיפוץ במעגן הצי של בוסטון. לאחר השיפוץ הפליגה הספינה לזירת האוקיינוס השקט, והגיעה ל- Nouméa ב-4 במרץ. ספינת הקרב תמכה בפעולות בדרום האוקיינוס השקט במהלך החודשים הבאים, כולל שמירה על נתיבי שיירות, ליווי נושאות מטוסים והפגזת עמדות יפניות על איים שונים, כולל נאורו (8 בדצמבר 1943) וקווג'לין (30 בינואר 1944). כשחזרה להגנת נושאת לאחר ההפצצה האחרונה, מסצ'וסטס סיפקה הגנה נגד מטוסים בעוד התקפות אוויריות של בעלות הברית נשלחו נגד סאיפאן, טיניאן וגואם; היא גם תמכה בפלישות מאוחרות יותר לאיי קרוליין ולהולנדיה. לאחר שהפגיזה את האי פונאפה ב-1 במאי, האונייה יצאה לכיוון מעגן הצי של פוגט סאונד לצורך שיפוץ קנה התותחים שלה, מכיוון שהם התבלו.
לאחר חזרתה לשירות פעיל, מסצ'וסטס עזבה את פרל הארבור ב-1 באוגוסט. כשהצטרפה לכוח משימה 38, היא תמכה בכוחות שנחתו מסביב למפרץ לייטה, וסיפקה חיפוי לקבוצות משימה שתקפו ספינות מלחמה יפניות בקרב מפרץ לייטה. לאחר מכן האונייה עברה לפיליפינים, הגנה על ספינות וחיילים של בעלות הברית במהלך קרב מינדורו והייתה חלק מכוח שפגע במנילה. מסצ'וסטס, יחד עם שאר ה-TF 38, נתקלו בטייפון קוברה, שהיו לו רוחות של בסביבות 120 קשר (220 קמ"ש). היא המשיכה לפעול עם TF 38 מ-30 בדצמבר 1944 עד 23 בינואר 1945; האונייה הפגיזה את פורמוזה ואוקינאווה, סיפקו חיפוי להתקפה אמפיבית על לינגיין, וערכה גיחות לים סין הדרומי כדי לתקוף את הספנות והשדות היפניים.
בפברואר - תחילת מרץ 1945, מסצ'וסטס סיפקה חיפוי נגד מטוסים לפשיטות מוטסות על הונשו, איוו ג'ימה וקיושו. ב-24 במרץ הפגיזה האונייה את אוקינאווה; בשארית אותו חודש ורוב חודש אפריל, מסצ'וסטס סיפקה שוב הגנה נגד מטוסים, הפעם עבור ספינות בעלות הברית שהצטברו ליד אוקינאווה. ב-5 ביוני היא עברה סופת טייפון נוספת, לואיז, זו עם רוחות של 100 קשר (190 קמ"ש). חמישה ימים לאחר מכן, היא הפציצה את Minamidaitō. ב-1 ביולי יצאו הצי השלישי ומסצ'וסטס לכיוון יפן; אוניית המערכה הגנה על נושאות מטוסים בזמן שהם פתחו בפשיטות על טוקיו, ואז התקרבה לחוף כדי לפגוע במטרות בירי. מסצ'וסטס תקפה את מרכז הברזל והפלדה השני בגודלו ביפן, קאמאשי בהונשו, ב-14 ביולי; הממאצו ב-28 ביולי; וקמאישי ב-9 באוגוסט. ההפגזה האחרונה הייתה כנראה הפגז האחרון של 16 אינץ' שנורה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה, מסצ'וסטס הפליגה שוב למעגן הצי פוגט סאונד לשיפוץ; לאחר השלמתו, היא עזבה ב-28 בינואר 1946 ופעלה מול חופי קליפורניה לפני שיצאה לכיוון המפטון רודס דרך תעלת פנמה. לאחר שהגיעה ב-22 באפריל, מסצ'וסטס הוצאה משירות ב-27 במרץ 1947 ונכנסה לצי העתודה האטלנטי; היא נמחקה מרשימות הצי ב-1 ביוני 1962, אך לא נגרטה. במקום זאת, אוניית המערכה ניתנה לוועדת הזיכרון של מסצ'וסטס ב-8 ביוני 1965 כדי להפוך לספינת מוזיאון ב- Fall River, מסצ'וסטס; מאז היא ממוקמת ב"Battleship Cove".
אלבמה
עבודות הבנייה באלבמה, האונייה הרביעית והאחרונה בסדרת דקוטה הדרומית, החלו ב-1 בפברואר 1940 במעגן הצי של נורפוק עם הנחת השדרית. היא הושקה ב-16 בפברואר 1942 והוזמנה לשירות שישה חודשים לאחר מכן, ב-16 באוגוסט. אלבמה הפליגה בניסויי הים שלה ממפרץ צ'ספיק ב-11 בנובמבר, שהגיע לשיאו במפרץ קאסקו, מיין. תיקונים קלים בוצעו בנורפוק, ולאחר מכן חזרה הספינה הגדולה למפרץ קאסקו כדי לבצע תרגילי אימון עם אחותה, דקוטה הדרומית. החל ממרץ 1943, אלבמה שובצה בצי הבית הבריטי, והוטל עליה תפקידי ליווי שיירות בנתיב לברית המועצות. היא שוחררה מהחובות הללו ביולי כדי שתוכל לחזור לנורפוק לשיפוץ קצר באוגוסט.
ב-9 בינואר 1947, אלבמה הוכנסה לצי המילואים בברמרטון, וושינגטון, שם נשארה עד 1 ביוני 1962, אז נמחקה מרשימת הצי. אלבמה הועברה ל-USS Alabama Battleship Commission, אשר רכשה את הספינה על מנת להפוך אותה לאנדרטה. היא נגררה החוצה מברמרטון ב-2 ביולי 1964, למוביל, אלבמה, שם היא מתגוררת כיום כספינת מוזיאון, האטרקציה העיקרית של פארק הזיכרון לספינות הקרב.
הצעת שדרוג
ב-26 ביולי 1954 הזמין יו"ר מועצת מאפייני הספינות הצעת הסבה לאוניות מסדרת דקוטה הדרומית. הוגשה בקשה להגביר את מהירות הספינות ל-31 קשר לפחות. לשם כך, צוות התכנון החליט להסיר את הצריח האחורי ולהשתמש במשקל ובשטח שנצברו כדי להתקין סט של טורבינות קיטור משופרות או סט של טורבינות גז. כל אחת מהמערכות תצטרך לייצר לפחות 256,000 כוחות סוס (190 מגה-ואט) - הדרישה המינימלית להשגת 31 קשר בדקוטה הדרומית. למרבה הצער, זה חייב שינויים בצורת גוף הספינה, במיוחד בחלק האחורי של הספינה. נדרשו גם מדחפים גדולים יותר, וכל ארבעת הצירים היו צריכים להיבנות מחדש לחלוטין כדי להתאים את השינויים. ההערכות לפרויקט הגיעו ל-40,000,000 דולר לספינה, וזה לא כלל את עלות ההפעלה מחדש של הספינה ושדרוגים למערכות החשמל והקרב שלה. כתוצאה מכך, תוכנית ההמרה בוטלה.
החלטה 1898 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1898 היא החלטה שעסקה בסכסוך בקפריסין והתקבלה על ידי מועצת הביטחון ב-14 בדצמבר 2009.
נוסח ההחלטה
בהפצירה בצדדים בקפריסין להתבסס על התקדמות מוקדמת במשא ומתן לאיחודו מחדש של האי המפוצל על ידי הגברת תנופת השיחות, מועצת הביטחון האריכה הבוקר את המנדט של כוח שמירת השלום של האו"ם שם, המכונה UNFICYP, עד ל-15 ביוני 2010..
בהצבעה של 14 בעד מול התנגדות אחת (טורקיה), המועצה אימצה את ההחלטה 1898 (2009), שגם היא דחקה שהצד היווני והקפריסאי הטורקי ינקטו אמצעים בוני אמון, כולל פתיחת נקודות מעבר נוספות.
ההחלטה גם קראה לכוחות הקפריסאים הטורקים ולכוחות הטורקים להחזיר את המצב הצבאי בסטרוביליה למצבו לפני 30 ביוני 2009.
הדיון
הנציג הטורקי, שהתנגד להחלטה, הסביר את התנגדותו בכך שהוא מתנגד להתייחסות ל"ממשלת קפריסין", שכן לא הייתה ממשלה משותפת המייצגת את כל תושבי האי מאז התמוטטות מדינת השותפות ב-1963, כאשר קפריסאים טורקים סולקו מכל מוסדות השלטון במדינה.
מאז, לדבריו, חיו קפריסאים יוונים וטורקים תחת ממשלים נפרדים. הוא טען כי שיקולי "ממשלת קפריסין" היו המכשול העיקרי למציאת פתרון צודק ומתמשך במשך 45 שנה.
בנוסף, הוא אמר כי ההחלטה לא ביקשה את הסכמתם המפורשת של שני הצדדים להארכת המשימה. היא גם נכשלה בהתייחסות להחלטה 1250 (1999), שהייתה במקור משימת המשרדים הטובים של המזכיר הכללי, שטורקיה תמכה בה.
הוא בירך על ההתקדמות שהושגה עד כה במשא ומתן שמטרתו הקמת מדינה שותפות עם ממשלה פדרלית ושתי מדינות מרכיבות, כפי ששני המנהיגים הסכימו, על בסיס הפרמטרים המבוססים של האומות המאוחדות, דהיינו, ביזונאליות, שוויון פוליטי מעמד שווה של שני העמים.
דיני משפחה בישראל
דיני משפחה הם הענף המשפטי שבהתאם למיון המקובל בתורת המשפטים כולל מעמד אישי (דת, יוחסין, הורות, נישואים וגירושים) וזכויות וחובות הנובעים מן המעמד המשפחתי.
דיני משפחה בישראל נבדלים מענפי משפט אחרים מבחינת מקורות הדין המהותי, וערכאת השיפוט, הנקבעים בהתאם להשתייכות הדתית של המתדיינים. ישנה גם חקיקה אזרחית טריטוריאלית משלימה, ובתי משפט אזרחיים למשפחה בעלי סמכות שיפוט מקבילה בחלק מענייני המשפחה. לבתי המשפט למשפחה הוענקה אף הסמכות לדון בסכסוכים אזרחיים בין בני משפחה.
הדין הדתי חל לגבי המרת דת, נישואים, גירושים, מזונות בן זוג ומזונות ילדים. בנושאי אימוץ, אפוטרופסות, ירושה, חלוקת רכוש בין בני זוג ישנה חקיקה אזרחית. בית דין דתי שהוסמך לדון בענייני ירושה בהסכמת הצדדים, דן לפי דין הירושה הדתי.
נישואים
במדינת ישראל, על נישואים בין בני זוג חל הדין הדתי. נישואים של בני זוג יהודים בישראל, נדונים על-פי דין תורה - הדין הדתי היהודי. נישואים בין בני זוג נוצריים נדונים על פי דין הכנסייה בה הם חברים. נישואים בין בני זוג מוסלמיים, נדונים על פי השריעה. לא ניתן להינשא נישואים בין-דתיים במדינת ישראל. הנישואים משנים את מעמדם האישי של בני זוג ל"נשואים", והם גם יוצרים זכויות וחובות בין בני הזוג.
נישואים בין יהודים
טקס הנישואים כולל קידושין וחופה. הגבר נותן טבעת או חפץ לאשה בפני שני עדים כשרים (עדי קיום, בלעדיהם אין כל קיום ואין כל תוקף חוקי לקידושין; עדי הקיום הם חלק אינטגרלי מטקס הקידושין, תנאי בלעדיו אין לתוקפם), ואומר לה "הרי את מקודשת לי בטבעת זו". החופה היא כניסת האשה לרשות הבעל המסומלת בחופה המונחת מעל ראש שניהם. הנישואים טעונים הסכמת שני הצדדים.
שלושת דרכי הקידושין על פי היהדות: קידושי כסף (קלאסי, כגון: טבעת); קידושי שטר וקידושי ביאה (קיום יחסי מין "לשם קידושין").
נחוצה כשירות לנישואים. הנישואים אינם תקפים לפי ההלכה אם אחד מן הצדדים אינו יהודי, או שביניהם קרבה משפחתית של איסורי עריות (ויקרא יח, יח), או אם האישה היא אשת-איש. אם איסור הנישואים הוא מצוות לא תעשה בלבד כמו כהן וגרושה, או נישואי ממזר, הנישואים טעונים התרה.
חוק גיל הנישואים קובע שגיל הנישואים המזערי הוא 18 שנים, או גיל 16 שנים בהיתר בית משפט, אך נישואים לבן מעל 13 ולבת מעל 12 ו-1/2, טעונים התרה לפי ההלכה.
גירושים
גירושים, בדומה לנישואים בישראל, נדונים על פי הדין הדתי. יהודים יתגרשו בהתאם לדין הדתי היהודי; נוצרים, אם הדבר מותר על פי דתם, על פי דין זה; ומוסלמים - על פי השריעה.
גירושים של בני זוג יהודים
בני זוג יהודים המעוניינים לסיים את קשר הנישואים שביניהם, בין אם נישאו בנישואים אזרחיים ובין אם נישאו בנישואים דתיים, כדת משה וישראל, יוכלו לעשות כן, רק על ידי קיום טקס גירושים באמצעות הרבנות. גירושים מתקיימים בבית הדין הרבני בלבד. הגירושים נעשים אך ורק בהסכמת שני הצדדים. בהיעדר עילה שבדין המאפשרת זאת, לא ניתן לכפות בן זוג שאיננו רוצה בכך להתגרש.
כדי להגיע להסכמה בעניין הגירושים נדרשים הצדדים לבחור באחת משתי דרכים:
עילות גירושים
בהלכה היהודית קיימת רשימה של עילות גירושים, שקיום אחת מהן מאפשר לבן הזוג המעוניין בכך להתגרש גם ללא הסכמת בן הזוג השני. עילות הגירושים הן: נישואים שיש בהם עבירה, מציאות מום או מחלה, אי מילוי חובתו של הבעל לפרנס את האישה (מורד ממזונות), אי מילוי חובתה של האישה במלאכות הבית (מורדת ממלאכה), או אי מילוי חובות בחיי אישות (מורד/ת מתשמיש). קיימת הבחנה בין "מורדת דמאיס עלי" ובין "מורדת דבעינא ליה ומצערנא ליה" לעניין פסיקת גירושים ולעניין זכויותיה של האישה אגב גירושים.
בית הדין יכול לפסוק גירושים כהמלצה, מצווה, חיוב או כפייה במאסר, או לדחות את תביעת הגירושים ולפסוק שלום בית. בשנים האחרונות נוכח אי יכולתו של בית הדין להביא לשלום בית, קיימת העדפה לסיום סכסוך בדרך של גירושים, בהסכמה או שלא בהסכמה.
חרם דרבנו גרשום
רבינו גרשום מאור הגולה, שהיה אחד מגדולי חכמי ישראל באשכנז לפני כאלף שנה, הטיל חרם על מי שנושא אישה נוספת על אשתו וכן על מי שמגרש את אשתו בעל כורחה. יש הסבורים, כי הצורך להחרים את מי שמגרש אישה בעל כורחה, נבע מהרצון למנוע מצב שבו אדם ירצה לשאת אישה נוספת וכדי לחמוק מהחרם שהוטל על נשיאת אישה נוספת יגרש את אשתו הראשונה, בעל כורחה.
על פי חרם דרבנו גרשום, ניתן לראות את הנישואים כמעין חוזה שנערך בין הבעל והאישה. חוזה הנישואים, ככל חוזה אחר, הוא הסכם ששני הצדדים כרתו מרצונם, ויכולים לבטלו ו"להשתחרר" מהחיובים הקבועים בו מרצונם. לאחר התקשרות חוזית רגילה, לא יכול אחד הצדדים לכפות על הצד שכנגד את ביטול החוזה בניגוד לרצונו, אלא אם כן התגלו או התרחשו עובדות המהוות על פי הדין עילה המצדיקה ביטול חד צדדי של החוזה. כך גם כשמדובר בנישואים, הצדדים התקשרו בקשר הנישואים מרצונם ולפיכך, לא יכול אחד הצדדים לכפות על הצד שכנגד את הגירושים, אלא אם כן התגלו או התרחשו עובדות המהוות על פי הדין עילה המצדיקה מתן פסק דין לגירושים או אף כפיית גירושים. בשונה מדין חוזה רגיל, בית הדין לא מכריז על בטלות הנישואים (אף על פי שמעיקר הדין יש מקרים, בהם רשאי לעשות כך) אלא פוסק פסק דין הממליץ, מורה או אף מחייב גירושים כשעדיין יש צורך באקט של מסירת הגט על ידי הבעל לאישה שבלעדיו לא ייתכנו הגירושים.
כאשר שני בני הזוג מחליטים על הגירושים בהסכמה הם מתקשרים בדרך כלל בהסכם גירושים בו נקבעים כל ההסדרים הקשורים בגירושים. הסכם זה יש להביא לאישור בית הדין או בית המשפט בפסק דין ולאחר ההסכם עדיין יש צורך בסידור גט שבלעדיו לא יהיו הצדדים מגורשים.
אם אין הסכם בין בני הזוג מגיש הצד המעוניין תביעת גירושים נגד הצד השני לבית הדין בו הוא מבקש לקבל או לתת את הגט. כאמור לעיל, רק באותם המקרים בהם על פי דין תורה יפסוק בית הדין לגירושים ורק במקרים מיוחדים יפסוק ביה"ד גם על כפית אחד הצדדים לגירושים.
מזונות בן זוג
לעניין מזונות אשה, בפועל, לא חל הדין הדתי אלא הדין האזרחי, שאומר שהוא, כביכול, מחיל את הדין הדתי; היינו: הדין הדתי כפי שפורש על ידי בתי המשפט הכלליים של המדינה, חולש על סוגיה זו; אם אכן רוצים להחיל דין דתי, יש להחילו בפני הערכאה שמטיבה וטבעה אמונה הן על "חקיקתו" והן על יישומו, והוא בית הדין הדתי.
בעניין מזונות אשה, גם אשה שאיננה זכאית למזונות מכוח הדין האישי החל עליה (לדוגמה: זוג יהודים שאין כל מניעה לנישואיהם על-פי דין תורה, שביכרו להינשא בטקס נישואים אזרחי) - גם במקרה כזה תהיה האישה זכאית ל"מזונות".
הגבר חייב במזונות אשתו הנשואה לפי רמת החיים לה היא רגילה. אין חיוב במזונות לאחר הגירושים. לצורך חישוב המזונות מביאים לעיתים בחשבון את הכנסות האישה ממעשה ידיה או מרכוש. אישה מורדת איננה זכאית למזונות, אך לעיתים היא תזכה למזונות מדין "מעוכבת מחמתו". מזונות כוללים גם זכות למדור (מגורים).
מזונות ילדים
חיוב הורים בנטל פרנסת ילדיהם בישראל נעשה על פי רוב על פי כללי הדת בהתאם להשתייכות הדתית של ההורה. במקצת המקרים, כאשר להורה אין דת, כאשר ההשתייכות הדתית של ההורה אינה מוכרת בישראל, או כאשר הדין הדתי החל על ההורה פוטר אותו מצרכי ילדיו, יוטל חיוב על הורה זה מכוח הדין האזרחי.
חישוב גובה תשלומי המזונות מורכב משלושה שלבים עקרוניים:
עם זאת, ברוב המכריע של המקרים, אין צורך להזקק לשלבים אלו, שכן מכוח ההלכה היהודית כל נטל הפרנסה מוטל על האב, ללא כל תלות בהכנסתו. בתי המשפט יטילו את כל נטל הפרנסה על האב, אף אם נטל זה גבוה משמעותית מהכנסתו בפועל. פס"ד בן עמי נגד בן עמי (הלכת בן עמי) קבע כי צורכי כל ילד הם לפחות 1,150 ש"ח לחודש, ועדכוני יוקר המחיה הביאו סכום זה לרמה של 1,250 ש"ח. סך המזונות לילד בפועל גבוה בדרך כלל מכך, ויכול להגיע אף במקרים של הכנסה בינונית לרמה של 2,500 ש"ח לחודש.
החיוב האזרחי במזונות
הפסיקה אימצה פרשנות לא פשטנית של העיקרון של חלוקה יחסית ושל התלות בהכנסות.
ראשית, החלוקה אינה יחסית אריתמטית, במובן זה שאם הכנסתו של הורה אחד גדולה פי שניים מהכנסתו של הורה האחר, הרי חיובו של הורה הראשון לא יהיה בהכרח פי שניים מזה של השני, כי אם, במרבית המקרים, גדול יותר. העיקרון המנחה הוא העיקרון של ההכנסה הפנויה. כך למשל אם הכנסתו החודשית של הורה א' היא 20,000 ש"ח, והכנסתו החודשית של הורה ב' היא 10,000 ש"ח, הרי הפעלה מכנית של עקרון החיוב היחסי תביא לתוצאה שהחיוב של הורה א' במזונות הוא כפול מזה של הורה ב'. הפעלה מכנית זו תביא לתוצאה שבמקרה וסך כל צורכי הילדים החודשיים הוא 3,000 ש"ח, הרי הורה א' יחויב בסך 2,000 ש"ח והורה ב' בסך 1,000 ש"ח לפרנסת הילדים.
בקביעת חלוקת הנטל יתחשב בית המשפט בצרכי כל הורה. אם בית המשפט קובע כי נדרשים לכל אחד מההורים לצרכיו 5,000 ש"ח מדי חודש, הרי ההכנסה הפנויה של הורה א' תחשב כ-15,000 ש"ח, ושל הורה ב' תהיה 5,000 ש"ח. ועל כן, החיוב של הורה א' במזונות יהיה גדול פי שלושה מהחיוב של הורה ב'.
אם סך כל צורכי הילדים החודשיים הוא 4,000 ש"ח, הרי הורה א' יחויב בסך 3,000 ש"ח והורה ב' בסך 1,000 ש"ח לפרנסת הילדים. במקרה זה, אם הילדים מתגוררים אצל הורה א', יחויב הורה ב' לשלם סך 1,000 ש"ח להורה ב'. אם הילדים מתגוררים אצל הורה ב', יחויב הורה א' לשלם לו סך 3,000 ש"ח.
אם הילדים נמצאים מרבית הזמן אצל הורה אחד, ומקצת הזמן אצל הורה אחר, יתוקנו התשלומים בהתאם, תוך התחשבות בעובדה שהורה אשר הילדים מצויים אצלו במקצת הזמן, מכסה חלק מצרכיהם באורח ישיר בזמן זה.
שנית, בית המשפט אינו מודד תמיד את ההכנסה בפועל, אלא מחשב את יכולת ההשתכרות של ההורים ואת רכושם. כלומר, אף הורה שאינו עובד בפועל, יחויב במזונות, שכן במרבית המקרים יקבע בית המשפט כי להורה זה יש יכולת השתכרות. באורח דומה, יכול בית המשפט לחייב הורה תוך התחשבות ברכושו ולא רק בהכנסתו השוטפת.
הדין האישי
פסקי הדין המפעילים את החוק האזרחי הם נדירים ביותר, שכן החוק לתיקון דיני משפחה אינו חל על יהודים, מוסלמים, ושאר העדות הדתיות אשר הוכרו בתקופת המנדט. לבני קהילות אלו יש "דין אישי", והחוק האזרחי נסוג מפניהם, שכן סעיף 3(א) לחוק קובע: "אדם חייב במזונות הילדים הקטינים שלו והילדים הקטינים של בן-זוגו לפי הוראות הדין האישי החל עליו, והוראות חוק זה לא יחולו על מזונות אלה."
ההלכה היהודית
כלומר לגבי מרבית האוכלוסייה, יש לעיין בהלכה היהודית כדי לקבוע את החיוב במזונות. לפי ההלכה, האב חייב בכל צורכי ילדיו היהודים (כלומר מאם יהודייה) עד גיל 6 (קטני קטנים בלשון ההלכה), ללא קשר ליכולתו הכלכלית. ההלכה, ועל כן גם החוק, מחייבת אפילו אב שאין לו כל יכולת כלכלית, אם משום שהוא נכה, מצוי במאסר, חבר קיבוץ, או כל סיבה אחרת, לזון את ילדיו, וזאת ללא קשר ליכולת הכלכלית של האם.
לגבי ילדים מעל גיל 6 ועד לגיל 15 המצב אינו שונה עקרונית. תקנת הרבנות הראשית לישראל משנת 1944 הרחיבה את חיוב האב במזונות של קטיני קטינים גם לילדים המצויים בטווח גילים זה, ועל כן, ללא קשר להכנסת האב והאם, כל החיוב מוטל על האב. כלומר לגבי ילדים עד גיל 15, כל חיוב המזונות מוטל על האב ועל האב בלבד. אם הילדים מעבר לגיל זה חיובם של שני ההורים הוא מדיני צדקה בלבד - כלומר, ההלכה היהודית מתירה לשני ההורים הכנסה מינימלית, ומחייבת אותם לתת צדקה לילדיהם, ואף מציבה את הילדים גבוה יותר בסולם הזכאים לצדקה מאשר למשל עניי עיר אחרת.
החיוב המלא של האב היהודי במזונות ילדיו, הוא ב"צרכים ההכרחיים", צרכים הכרחיים הם כל אותם דברים בסיסיים שבלעדיהם אין הילד יכול להתקיים ממש, צרכים השווים הן לעני והן לעשיר. נפסק, כי במסגרת צרכים הכרחיים של ילדים כלולים הוצאות בגין כלכלה, מדור, ביגוד, הנעלה, בריאות וחינוך.
מעבר לכך, כאמור, החובה היא מדין צדקה, הווה אומר כי האב והאם שווים ומחויבים כל אחד (או רק אחד מהם), הכל כפי יכולתם. מגיל 15 עד 18 חובת המזונות נלמדת מדיני צדקה הכלליים במשפט העברי. החיוב מדין צדקה מביא בחשבון לא רק את הכנסת האב אלא גם את הכנסתה של האם, ואם השניים משתכרים, הרי שההוצאות יחולקו ביניהם ביחסיות מתאימה.
חיוב האם היהודיה בצרכי ילדיה הוא לעולם מדיני צדקה בלבד. כאשר לא מתקיימים "תנאי האמידות" הווה אומר, אין הכנסת האם מספקת אלא לפרנסתה עצמה, הרי שאין לחייבה במזונות הילדים מדין צדקה. נקבע בהלכה הפסוקה שהצרכים ההכרחיים של קטין שהם בידעה שיפוטית שאינם דורשים ראיות מפורטות, ללא הוצאות מדור וללא הוצאות עומד על סך 1,150 ₪.
דתות אחרות
הדין המוסלמי והדין הנוצרי אינם שונים בהרבה מהדין היהודי במובן זה, שאף הם מטילים את כל החיוב על האב, ופוטרים את האם מעול פרנסת ילדיה. כך למשל בניגוד לאבחנות תלויות הגיל במשפט העברי, בדין המוסלמי חל אי שוויון מלא בכך שחיוב האב לבדו במזונות ילדיו הוא מוחלט ואין אדם שמשתתף איתו במזונות אלו. אין כל חובה על האם להשתתף עם האב במזונות הילדים.
מגמות חדשות
הפרשנות המוצגת כאן היא זו הנוהגת בפועל בבתי המשפט בישראל (מכוח פס"ד פורטוגז). עם זאת, נשמעים קולות (למשל של פרופ' מיכאל קורינאלדי), הטוענים כי ישנן דרכים להחיל את החוק האזרחי על כלל האוכלוסייה - למשל מתוך פרשנות יצירתית של החוק לתיקון דיני המשפחה העולה בקנה אחד עם חוקי היסוד, או מתוך פרשנות של ההלכה לפיה האם אינה חייבת כלל במזונות ילדיה, ועל כן, ממילא חל לפחות עליה החוק האזרחי, וניתן לחייבה לפרנס את הילדים. מגמות אלו טרם נבחנו בבית המשפט העליון.
ערכאת הדיון
לשון החוק קובעת כי מזונות ילדים יכולים להידון ולהיפסק הן בבתי הדין הרבניים והן בתי המשפט לענייני משפחה. אלא, שהפסיקה יצרה ושכללה לקונה בחוק, וכתוצאה מכך המקרים שבהם מזונות הילדים נידונים בבית הדין הרבני (או בית דין דתי אחר) הם נדירים.
התוצאה היא שברובם המכריע של המקרים, עניין המזונות נדון בבית המשפט לענייני משפחה. וזאת, מכיוון שבמרבית המקרים, תביעת המזונות מוגשת על ידי אמהות יהודיות, ומכיוון שהתפיסה הרווחת היא כי בתי המשפט לענייני משפחה נוחים יותר לנשים (יותר מ-65% מהשופטים בבתי משפט אלו הן שופטות-נשים), הרי אף אם כרך האב כדין את עניין המזונות בתביעת גירושים שהגיש לבית הדין הרבני, הרי האם, התובעת את המזונות בשם הילדים, תוכל לכוף עליו, ובדרך כלל תעשה כן, כי העניין ידון בבית המשפט לענייני משפחה.
החזקת ילדים
, קובע "לא באו ההורים לידי הסכם כאמור בסעיף 24, או שבאו לידי הסכם אך ההסכם לא בוצע, רשאי בית המשפט לקבוע את העניינים האמורים בסעיף 24 כפי שייראה לו לטובת הקטין, ובלבד שילדים עד גיל 6 יהיו אצל אמם אם אין סיבות מיוחדות להורות אחרת".
חזקת הגיל הרך
סעיף 25 ידוע גם בשם "חזקת הגיל הרך", קובע כי באין הסכמה בין הורים החיים בנפרד (כמתואר בסעיף 24 לחוק), יופעלו שני כללים:
לבית המשפט נתונה, לפיכך, בתנאים מיוחדים, לקבוע כי משמורת קטינים עד גיל 6, תהא בידי האב. בפועל המקרים בהם פוסק כך בית המשפט הם נדירים ביותר. בין השנים 2000–2008 המקרה היחיד שנתפרסם שבו ניתנה משמורת לאב חרף חזקת הגיל הרך זה שבו השופט יעקב כהן, קבע משמורת אצל אב, כאשר האם הייתה אובססיבית לגבי עבודתה. אף פסיקה זו ספגה ביקורת של פובליצסטיות פמיניסטיות.
יש הטוענים (שניט 1982) כי חזקת הגיל הרך משפיעה גם על פסיקת בתי המשפט בעבור ילדים מעל גיל 6. ספירת המקרים בהם הומלץ מתן משמורת לאב מלמדת כי המלצה זו ניתנת בפחות מאשר 5% ממקרי הגירושים.
באפריל 2008 פרסמה ועדת מומחים הידועה בשם ועדת שניט (הוועדה לבחינת ההיבטים המשפטיים של האחריות ההורית בגירושים) את מסקנות הביניים שלה והממליצות על ביטול חזקת הגיל הרך.
משפט משווה
התפיסה הדוגלת בהעדפת האם כמשמורנית לילדים בגילים צעירים איבדה בכל מדינות המערב את מעמדה כעיקרון מנחה מחייב להחלטה שיפוטית. הנטייה הגוברת היא להכיר בזכויות ובמעמד השווה של שני המינים כמשמורנים (ברק, 2001; משרד המשפטים: דו"ח ועדת משנה, תשס"ג; שניט,1994).
ב-1985 חוקק בקנדה חוק על פיו על הורים שאינם חיים יחד להציע "תוכנית הורות" (parenting plan) המגדירה את הסדרי ההורות. חוק זה יצר חזקה הנודעת בשם "חזקת ההורה הידידותי", על-פיה תועדף משמורת משותפת, ואם משמורת כזו אינה אפשרת, תינתן המשמורת להורה המתחייב לשילוב גדול יותר של ההורה האחר באחריות ההורית, וקבע חובת פגישה עם "מתאם הורי" טרם פתיחת מאבק גירושים.
במדינות השונות בארצות הברית בוטלה האבסולוטיות של חזקת הגיל הרך (אם כי היא מהווה אחד מהשיקולים במקצת המדינות) ובמקומה אומץ עקרון השוויון בין שני המינים ונקבע כי עקרון המעדיף את האם נוגד עקרונות חוקתיים (שניט, 1994). בתיקון ל"חוק הגירושים" ב-1995 באוסטרליה לא נכללה שום הנחיה לבית המשפט בדבר הסדר הורות מעודף, אלא אומצה ה"גישה הנייטרלית".
חלוקת רכוש
לגבי בני זוג שנישאו לאחר חקיקת חוק יחסי ממון בין בני זוג, ולא עשו ביניהם הסכם ממון, נערך, לאחר הגירושים, איזון משאבים של כל אחד מהם, שנצברו במהלך הנישואים (באיזון המשאבים לא נכלל רכוש שהיה לכל אחד מבני הזוג לפני הנישואים, קצבה המשולמת מביטוח לאומי ורכוש שהוא קיבל במהלך הנישואים בירושה ובמתנה).
לגבי בני זוג שנישאו לפני חוק יחסי ממון בין בני זוג, חלה חזקת השיתוף על הרכוש (וגם על החובות) שנצבר במהלך הנישואים, דהיינו, הרכוש הוא משותף גם אם הוא רשום ע"ש אחד מבני הזוג. פרוק השיתוף ברכוש המשותף אינו מותנה בגירושים. נכסים משפחתיים כמו דירה, מכונית, מיטלטלים, כספים בבנקים וחסכונות נכללים במסגרת הרכוש המשותף ואילו לגבי נכסים עסקיים יש להוכיח כוונה לכלול אותם במסת הרכוש המשותף.
יחסי מלזיה–פפואה גינאה החדשה
יחסי מלזיה-פפואה גינאה החדשה הם היחסים הבילטרליים שבין פדרציית מלזיה לבין פפואה גינאה החדשה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-12 ביולי 1975. מאז, המדינות מקיימות קשרים בתחומים מגוונים כגון כלכלה ומסחר.
טון קיטור
טון קיטור הוא מונח הנדסי המשמש בחישובי אנרגיה למערכות קיטור ומייצג את האנרגיה הנדרשת לאידוי טון מטרי בלחץ מסוים.
הגדרה
טון קיטור הוא מונח המציין את האנטלפיה של 1 טון מטרי של מים (אשר נמדד לפי המשקל שנשקל בעת היותו במצב נוזלי רווי) בעת חימום ממצב של נוזל רווי למצב של אד יבש רווי.
ניתן לראות בדיאגרמות למטה את אזור הפרבולה ההפוכה שהוא האזור המתואר על ידי המונח טון קיטור. בדיאגרמת הלחץ-אנטלפיה הקווים הכחולים בתוך הפרבולה ההפוכה (קרובים לאנכיים) אלו קווי השתנות הלחות בתוך האד, ואילו בדיאגרמת הטמפרטורה-אנטלפיה הקווים האופקיים בתוך הפרבולה ההפוכה אלו קווי השתנות הלחות בתוך האד.
1 מטר מעוקב של מים אשר מקובל ככלל אצבע כי מסתו היא 1,000 ק"ג. נפח זורם זה מסתו בגבול הרוויה כנוזל היא כ-959 ק"ג בלבד. לחישוב האנטלפיה של טון קיטור באמצעות טבלאות אנטלפיה (או לחלופין חישוב באמצעות אתרים מתאימים), מביא לערך של כ-2007.05 [קילו-ג'אול\ק"ג] ומכאן: 2007.05 [קילו-ג'אול\ק"ג] * 959 [ק"ג\מ"ק] = 6^10*1.925[קילו-ג'אול\טון-קיטור].
תמר (בת דוד)
תָּמָר, דמות מקראית, מתוארת ב כבתו של דוד המלך מנישואיו למעכה בת תלמי מלך גשור וכאחות אבשלום. הייתה ידועה בשל יופייה הרב, וזכורה לדורות בשל סיפור האונס, המתואר במקרא, שעברה על ידי אמנון, אחיה מאב.
מקור השם
מקור השם "תמר" הוא בעץ התמר, והוא מתייחס לאחד מדימויי היופי הנשיים במזרח הקדום. גוף האישה האידאלי מדומה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים הם כשדיים הגדולים ובולטים יחסית לגוף. הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, בין האלפים ה־3–1 לפנה"ס ומשומר במזרח עד קרתחדשת במערב, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם. אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, ומבתטא הן בדימוי בשיר השירים והן לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר שמואל וכן תמר מספר בראשית). הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה גם את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות במיוחד בישראל וביהודה במאות ה־8–6 לפנה"ס, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.
תמר במקרא
תמר מיוחסת, בכל אזכורי דמותה במקרא, דווקא אל אחיה אבשלום. יופיה ניכר בה, ואמנון אחיה, בכורו של דוד, אהב אותה. בעצת רעהו יונדב בן שמעה, העמיד פני חולה וביקש מאביו לשלוח לו את תמר, שתכין לעיניו לביבות ותטפל בו. תמר עשתה כבקשת דוד ובעת הכנת הלביבות ביקש אמנון להשאירם לבד, הביא אותה אל חדרו, ואנס אותה למרות מחאתה. לאחר מכן בקשה ממנו תמר לפרוש עליה את חסותו, מכיוון שבזמנו קידשו את הבתולין ועדיף היה להיות תחת חסות האנס מאשר להיות אישה לא בתולה, אך הוא שנא אותה וגרש אותה. תמר נותרה פגועה מאוד. היא בכתה, שמה אפר על ראשה וקרעה את כתונת הפסים שלה. אבשלום אחיה ראה בצערה ואימץ אותה אליו. לאחר שנתיים שבהן ישבה תמר בבית אבשלום, הרג אבשלום את אמנון וברח לבית סבו שבגשור.
תמר במשנת חז"ל
על אהבת אמנון לתמר נאמר במסכת אבות:
בתלמוד הבבלי במסכת סנהדרין דורש רבי יצחק כי אמנון שנא את תמר מכיוון שהפכה אותו ל"כרות שפכה" (סירוס), על ידי כריכת שערה סביב איבר מינו.
לפי חז"ל בתלמוד הבבלי, כתוצאה ממעשה אמנון ותמר גזרו על איסור ייחוד עם אישה לא נשואה:.
פרשנות מעשה האונס
פרשנים רבים ניסו להסביר מדוע אומרת תמר לאמנון. איך ייתכן שדוד ירשה לאחים להינשא? ברובד הפשוט כוונתה להשהות את האונס או למנוע אותו, ולכן השתמשה בתירוץ זה, אך לא ברור כיצד ניתן להשתמש בתירוץ מופרך מעין זה. חלק מהפרשנים גורסים כי תמר הייתה בתה של מעכה אך לא בתו של דוד. אך הסבר זה נסתר מהכתוב, שכן תמר מכונה מספר פעמים כ'אחותו' של אמנון. אחרים אומרים, על פי חז"ל, שאכן הייתה בתו של דוד, אלא שנולדה למעכה כשעוד הייתה גויה, על פי דין אשת יפת תואר – דין המאפשר לקחת אשה מן האויב במלחמה ולהביאה הביתה – ומכאן שתמר נחשבה לגויה, המיוחסת על-פי התורה רק לאמה ולא לאביה, ולכן התאפשר קשר בין תמר לאמנון. חוקרים מודרניים מציעים שמכיוון שאמנון ותמר היו אחים רק מאב ולא אחים מאם, היו מותרים להנשא בהתאם לחוק המקראי הקדום הנזכר לגבי אברהם האומר על שרה אשתו.
יש פרשנות הטוענת כי תמר פגעה באמנון בדרך זו או אחרת. רש"י כתב על פי חז"ל: "נימא נקשרה לו ועשאתו כרות שפכה", כלומר באמצעות שערה שנקשרה לאבר מינו היא הצליחה לסרס את אמנון. הרלב"ג אומר כי: "שנתעצמה כפי יכלתה לחלוק על רצונו, ואולי הכאיבה אותו בזה ההתעצמות שהיה ביניהם, או אמרה לו דברי חרפות, ולזה שנאה".
בפרשנות מודרנית לסיפור טענה אריאלה דים-גולדברג, סופרת עברית וחוקרת מקרא, כי אונס תמר היה מעשה שכוון גם כנגד אבשלום. לשיטתה, אמנון רצה להפוך את תמר לזונה ואת אבשלום אחיה – לאחי הזונה. דים סבורה כי הטלת פגם בייחוסו של אבשלום נועדה לבטל את הסיכויים להרחבת האימפריה של דוד אל מעבר לגבולות המסורתיים של ישראל ולברית עם השכנים הארמיים.
תמר בתרבות
הפרח אמנון ותמר (סֶגֶל שְׁלָשׁ גּוֹנִי) קיבל את שמו מדמויותיהן של אמנון ותמר המקראיים. הראשון שקישר ביניהם היה שאול טשרניחובסקי כאשר תרגם לעברית אגדת עם רוסית אודות אותו הפרח. באגדה הרוסית, הפרח זכה לכינוי "איבן דה-מריה" ומקורו באח ואחות, אשר נפרדו בילדותם, ובבגרותם התאהבו מבלי לדעת את קרבתם. משנודע להם שהם אחים, מתו מחובקים זה בזה והפכו לפרח האמנון ותמר. באופן דומה, באנגלית ניתן לפרח הכינוי העממי "ג'ק וג'יל". כאשר טשרניחובסקי תרגם את אגדת העם הרוסית לעברית הוא השתמש בשמותיהם של אמנון ותמר, בעקבות הדמיון העלילתי וכן הדמיון הפונולוגי לשמות הרוסיים. בתרגומו לאגדת העם הוא כתב:. בספר "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, מופיע סיפור אהבה בין שתי דמויות מרכזיות, אמנון ותמר. מאפו השתמש בשמותיהן של שתי הדמויות מהסיפור המקראי, בניסיון "לטהר" אותם מהתדמית השלילית שדבקה בהם.
"אפר על ראשה" הוא רומן היסטורי מאת חוה עציוני-הלוי, המבוסס על סיפורה של תמר.
דובון (מעיל)
מעיל דובון הוא מעיל עמיד, מרופד, בעל בטנה מניילון וכיסוי בד חיצוני אטום למים שביניהם שכבת מילוי מבודדת מסיבים סינתטיים. למעיל ברדס. המעיל מתאים לשוהים בחוץ זמן ארוך בימים קרים כגון חיילים ופועלים. שמו הרשמי ברישומי האפסנאות: "מעיל מארב מרופד". נקרא "דובון" עקב גִזרתו העבה המקנה ללובש אותו מראה מגושם, מנופח ודמוי דוב.
המעיל נסגר באמצעות רוכסן ובנוסף ניתן לכפתר אותו בחמישה כפתורים.
בנוסף,למעיל כותפות עליהן ניתן לשים כומתה ותג יחידה.
המעיל הוצג לראשונה ב-1971 על ידי חיל התחזוקה עבור חיילי צה"ל, כדי להחליף את מעילי ה"שינל" הכבדים שהיו עשויים צמר ומעילים מתוצרת ארצות הברית ("בטלדרס"). צבעו המקורי היה ירוק-זית לחילות היבשה וכחול לחיל האוויר והים, ואלו שני צבעי הדובון היחידים עד היום. בהמשך קיבלה חברת "חגור" את הזיכיון להשתמש במותג "דובון" ולייצר את המעיל הן עבור צה"ל והן עבור אזרחים ואף לייצוא.
בהמשך, פותחו מכנסי הדובון שהיו בעלי הרכב חומרים דומה לזה של הדובון והוחזקו על הגוף בסיוע כתפיות ולאחר מכן פותחה החרמונית שהייתה חליפה שלמה באותו סגנון.
החל מספטמבר 2021 הפסיק צה"ל לספק למתגייסים מעילי דובון ובמקומם ניתנים מעילי סופטשל
בתרבות
הדובון כסמל לישראליות מופיע, בין היתר, בשירו של יהונתן גפן "בלדה לדרוזי" בשורה החוזרת "נו, עם הדובון והעוזי - מי יכול לראות שהוא דרוזי?" החמישייה הקאמרית הציגה מערכון העוסק באנשים המתנגדים להכנת מעילים מדובונים.
העיתונאית ליסה פרץ כתבה בטורה במעריב בשנת 2002 את הדברים הבאים: "אי אפשר להפריז בחשיבותו של הדובון: דמויותיהם השרמנטיות של חנן פורת והרב לוינגר נישאים על כתפיים ביום העלייה לסבסטיה לא תיזכר בגלל ההישג הלאומי של הקמת מפעל ההתנחלויות. אלה הדובונים התואמים ומרהיבי העוז שעטו על פלג גופם העליון שהפכו את הרגע להיסטורי."
התסריטאית ליאורה רוזנפלד-סופר מאפיינת את דמותו של סוכן חומרי ההדברה בסיפורה "תפוזי דם" באופן הבא: "מבחינה זו, של הלבוש, עבודתי נוחה ביותר: ג'ינס מהוה. חולצות פלנל. מעיל דובון צבאי בימות גשם. רק לעיתים רחוקות בלבד, כאשר אני עומד להיפגש לראשונה עם לקוח שנאמר לי עליו מראש כי הוא בעל רפת או לול מצליחים במיוחד, או אחד המחשיב עצמו איש עסקים לכל דבר, אני מיטיב מעט את לבושי."
שולמית וולקוב
שולמית וולקוב (נולדה ב-10 בדצמבר 1942) היא היסטוריונית, חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, פרופסור אמריטה להיסטוריה, מופקדת הקתדרה להיסטוריה אירופית משווה ע"ש קונראד אדנאואר באוניברסיטת תל אביב, וזוכת פרס גונדולף לשנת 1998 של האקדמיה הגרמנית לשפות וספרויות.
פעילותה
שולמית וולקוב נולדה בתל אביב. היא החלה את לימודיה בהיסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית ב-1963, אך כעבור שנה נסעה לאוניברסיטת ברקלי בארצות הברית, שם השלימה את לימודיה לתואר ראשון ושני, וסיימה את עבודת הדוקטורט שלה ב-1972, תחת הנחייתו של פרופסור הנס רוזנברג, מחשובי החוקרים בתחום ההיסטוריה החברתית של גרמניה. הדיסרטציה הופיעה כספר בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון עם קבלת הדוקטורט חזרה לארץ, והחלה ללמד בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. ב-1989 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין להיסטוריה מודרנית. היא שימשה כראש המכון להיסטוריה גרמנית, ראש התוכנית להיסטוריה אירופית משווה ("סמינר וינר") וערכה את "ספר השנה התל אביבי להיסטוריה גרמנית" בין השנים 1987–1993. הייתה פרופסור אורח במכון למחקר מתקדם בברלין, בקולגיום להיסטוריה במינכן ובקולג' סנט אנתוני שבאוקספורד. היא הכשירה (ומכשירה) דוקטורנטים רבים, חלקם כבר חברים בסגל הבכיר של אוניברסיטאות בארץ ובעולם, בהם: נעמה שפי, בועז נוימן, יפעת וייס, מעוז עזריהו וגלילי שחר.
וולקוב הייתה חברת הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה הגבוהה בישראל. בדצמבר 2006 נבחרה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. שימשה כחברה בוועדת המחקר של ועדת שוחט לרפורמה בהשכלה הגבוהה (2007). משמשת כחברה בוועד הפועל ובמועצה של האוניברסיטה הפתוחה ובוועד המנהל של המכון ללימודים מתקדמים בפרייבורג שבגרמניה.
מחקריה
תחום התמחותה של שולמית וולקוב הוא היסטוריה מודרנית של גרמניה מאז המאה ה-18 ועד ימינו. היא עוסקת גם בהיסטוריה של אירופה המודרנית מנקודת מבט השוואתית ובמשך שנים רבות חקרה את תולדות יהודי גרמניה והאנטישמיות בגרמניה.
אנטישמיות כקוד תרבותי
המאמר "Antisemitism as a Cultural Code" התפרסם בשנתון מכון ליאו בק בלונדון בשנת 1978, ונחשב לפורץ דרך בניסיונות להבין את האנטישמיות בגרמניה. במאמר זה טוענת וולקוב שהאנטישמיות, בעיקר בסוף המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה, הייתה חלק מסינדרום תרבותי-פוליטי שלם, ואף אחד ממסמניו העיקריים. ביטויים אנטישמיים הפכו לסימני השתייכות מובהקים למחנה הלאומני-אימפריאלי והאנטי-דמוקרטי בגרמניה של אותם הימים. באופן זה ניתן להבין את האנטישמיות כחלק ממכלול גדול יותר בתרבות הגרמנית ולפרש אף את עמדותיהם של יהודים מסוימים, שנקטו לעיתים עמדות אנטישמיות כדי להבליט את השתייכותם למילייה תרבותי ופוליטי זה. זו הייתה נקודת המוצא לעיסוק ממצה יותר של וולקוב בתהליכי האסימילציה (התבוללות או טמיעה) של היהודים בגרמניה. מחקריה מדגישים בעיקר את העובדה שיהודי גרמניה עסקו יותר בטיפוס בסולם החברתי מאשר בניסיון להידמות לגרמנים בני זמנם. לעיתים אף הקדימו את החברה הלא-יהודית בתהליכי המודרניזציה הכוללים שעברה חברה זו. בו בזמן, היא טוענת, תרו היהודים אחר דרכים לחדש את יהדותם ולהתאים אותה לצרכים של העולם המודרני. בנושא זה דן מאמר שלה, העוסק בהמצאת מסורת יהודית חדשה במהלך המאה ה-19 בגרמניה (נוסח עברי של מאמר זה). וולקוב עסקה גם במחקר אודות הדמוגרפיה של יהודי גרמניה וחקרה את הסיבות החברתיות להצלחתם בתחומים שונים, בעיקר במדעים. עבודה זו הופיעה בכרך הראשון (2001) של כתב העת לתולדות המדע "Aleph", הרואה אור בירושלים.
במעגל המכושף: יהודים, אנטישמים וגרמנים אחרים
הספר "במעגל המכושף: יהודים, אנטישמים וגרמנים אחרים" ראה אור בהוצאת עם עובד ב-2002, ונוסחו האנגלי התפרסם ב-2006 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'. ספר זה הוא מעין סינתיזה של כל עבודת המחקר שעשתה במשך כ-25 שנה על יהודי גרמניה. אין זה סיפור שיטתי של תולדות יהודי גרמניה, אלא עיסוק בכמה נושאים מרכזיים וטיפול בשאלות ספציפיות. הספר נפתח בניסיון להבין את מה שנחשב בדרך כלל לעיוורונם של יהודי גרמניה באשר לפוטנציאל השמדתם על ידי הנאצים. וולקוב מבררת את האופן שבו תפסו יהודים במזרח אירופה ובמערבה את האנטישמיות בגרמניה, את האופן שבו התייחסו אליה יהודי גרמניה עצמם ואף נוגעת בהשקפות שרווחו בנושא זה בישוב העברי בארץ, בעיקר לאחר ליל הבדולח (1938). בשלב זה טוענת וולקוב שלא ניתן להבין עמדות אלה מבלי לבחון לעומק שני נושאים: האופי המיוחד והפונקציות המיוחדות של האנטישמיות בגרמניה שלפני העידן הנאצי, והאופי המיוחד – החברתי והתרבותי – של יהדות גרמניה עצמה בשנים אלו. בחלק השני של הספר נידונה, אם כן, האנטישמיות בתקופת גרמניה הקיסרית (1871-1918), והיחס אליה מצד קבוצות שונות בגרמניה (למשל הסוציאליסטים). בחלק השלישי נדון תהליך התברגנותם של יהודי גרמניה, כניסתם לתרבות הגרמנית וייחודם הדמוגרפי, כמו גם המגבלות על היטמעותם – הן מצד גרמנים שסירבו לראות בהם חלק מן האומה הגרמנית המתהווה אז, והן מצדם הם, שכן גם יהודים אלה, הידועים כ"מתבוללים", בקשו בדרך כלל לשמר את זהותם היהודית באופן כלשהו.
איחוד וחירות בגרמניה – מנפוליאון עד ביסמרק
הספר "איחוד וחירות בגרמניה – מנפוליאון עד ביסמרק" (1997) מספר את סיפורה של גרמניה המפוצלת מאז מלחמות נפוליון, דרך מהפכות 1848 ועד הגשמת איחוד גרמניה בשורת מלחמות בראשותו של אוטו פון ביסמרק.
מחלוקה לאיחוד: גרמניה 1945–1990
ספר זה, שנערך על ידי שולמית וולקוב הוא אסופת מאמרים מרכזיים הדנים באיחוד גרמניה מחדש (1990), רובם מתורגמים מגרמנית, ומספקים לקורא העברי חומר על הכרעות ונקודות מפנה בתולדותיהן של הרפובליקה הפדרלית מזה ואחותה הרפובליקה הדמוקרטית (הקומוניסטית) מזה, על הרקע ההיסטורי של האיחוד ביניהן וכן על הפחדים והתקוות שנתלו בו.
תולדות חינוך החירשים ושפת הסימנים
שולמית וולקוב חקרה גם את אחד הפרקים הפחות ידועים בתולדות הנאורות האירופית, ראשית חינוך החירשים החל משנות ה-60 של המאה ה-18. במסגרת זו עסקה בצד הלינגוויסטי של יצירת שפת הסימנים ובתהליכים המורכבים הנלווים לכך, הן בהקשרן של הפרקטיקות האינדיבידואליות של החירשים והן כתוצאה מיוזמות של מורים שומעים, שניסו להתגבר על קשיי התקשורת עמם. בנושא זה טמון שילוב בין מחקר בתולדות המיעוטים עם היסטוריה של הרפואה ושל החינוך, וכן, פרק בתולדות חקר השפה והיחס אליה בתקופות שונות. המאמץ הרפורמטורי של תקופת ההשכלה בא כאן לידי ביטוי מיוחד. מיד עם תחילתו נוצרו גם האסכולות השונות בתחום הנדון, אלה המצודדים בפיתוח שפת סימנים ואלה הטוענים לצורך ללמד חרשים לדבר בשפת החברה בה הם חיים. ההתעניינות החדשה בחרשים הייתה תופעה כלל אירופית, מרוסיה, עבור בגרמניה, בצרפת ובספרד ועד לאנגליה, אירלנד וסקוטלנד. מאמר מקיף בתחום זה ראה אור בכתב העת היסטוריה. מבט רחב יותר על תחום זה מצוי בכרך שערכה "מיעוטים, זרים ושונים: קבוצות שוליים בהיסטוריה".
סיפור של גרמני 1914–1933
זהו שם ספרו של סבסטיאן הפנר שתרגמה שולמית וולקוב. זהו ספר זכרונות המגולל את סיפורו של גרמני לא-יהודי שחווה את השנים בין מלחמת העולם הראשונה, בה היה עדיין ילד, ועד לעליית הנאצים לשלטון. הוא מתבונן במתרחש בעין ביקורתית ובאופן מקורי ומאיר עיניים. הספר היה רב-מכר בגרמניה ומקנה פרספקטיבה מיוחדת על תקופת רפובליקת ויימאר כולה ועל תהליך עלייתם של הנאצים לשלטון.
מחקרה העכשווי
בשנים האחרונות מרבה וולקוב לעסוק בחקר ההיסטוריוגרפיה של הנאציזם והשואה. כמו כן כתבה ביוגרפיה של המדינאי הגרמני-יהודי ולטר רתנאו.
הוקרה
בשנת 1998 הוענק לה פרס גונדולף של האקדמיה הגרמנית לשפות וספרויות.
בנובמבר 2014 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספרים שערכה
Vol. XIX: Deutschland nach 1945 1990 (Germany after 1945)
יונגה וולט
Junge Welt (בעברית: עולם צעיר) הוא יומון גרמני, המודפס בברלין. העיתון מתאר את עצמו כעיתון שמאלני ומרקסיסטי. הרשויות הגרמניות מסווגות את העיתון כאמצעי שמאל רדיקלי אשר עוין לסדר החוקה.
היסטוריה ופרופיל
יונגה וולט הודפס לראשונה ב-12 בפברואר 1947 באזור הכיבוש הסובייטי של ברלין. העיתון נהיה העיתון הרשמי של הוועדה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי. תנועת הנוער הקומוניסטית של גרמניה המזרחית, ב-12 בנובמבר 1947. , תפוצתו היומית הייתה 1.38 מיליון עותקים, ליונגה וולט הייתה את התפוצה הכי גדולה של כל עיתון יומי ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אפילו יותר מלעיתון הרשמי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, נויס דויטשלאנד.
העיתון נוסד מחדש ב-1994, לאחר איחוד גרמניה ולאחר פירוק הנוער הגרמני החופשי, כיומון הכי שמאלני בגרמניה. צוות העורכים החדש כלל מזרח ומערב גרמנים ממחנות שמאליים שונים. ב-1997, קרע התרחש בין שני המחנות הללו, מה שגרם להיווסדו של השבועון "ג'אנגל וורלד" אשר גינה את דעותיהן האנטי-ציוניות של הקולגות לשעבר שלהם.
לפי הדיווח השנתי של המשרד הפדרלי להגנת החוקה, "היומון יונגה וולט הוא אמצעי השמאל המודפס החשוב ביותר בסצנת השמאל הרדיקלי" בגרמניה. ארנולד שולצל, העורך האחראי של העיתון משנת 2000 עד ל-2016 הודה בכך ששימש בעבר כמלשין עבור השטאזי.
ליונגה וולט יש שיעור תפוצה מודפסת של בין 25,600 ל-27,900 ב-2017.
שמנת חמוצה
שמנת חמוצה היא מוצר חלב עשיר בשומן, המיוצר על ידי התססת שמנת באמצעות חיידקי חומצה לקטית. החיידקים, הנמצאים בשמנת באופן טבעי או מוחדרים אליה, יוצרים חומצה לקטית המחמיצה ומעבה את השמנת.
קיימים שני סוגי שמנת חמוצה תעשייתית - קלה ועשירה. העשירה - מכילה 16–21 אחוזי שומן; היא מכילה לעיתים מרכיבים נוספים כמו ג'לטין, רנין ואנזימים צמחיים. הקלה - עשויה מתערובת של שמנת וחלב, ומכילה פחות שומן משמנת חמוצה עשירה. בישראל נמכרת שמנת חמוצה של 27% שומן ("שמנת של פעם") ושל 15% שומן, וכן מוצרים מופחתי-שומן: 9% שומן ו-7.5% שומן.
תחליף נטול-שומן: מעובה באמצעות חומרים מייצבים.
השימוש בשמנת חמוצה נפוץ במטבח האירופאי והצפון-אמריקאי. היא משמשת כציפוי מסורתי לתפוחי אדמה אפויים, ומוסיפים אותה קרה, עם עירית קצוצה. היא משמשת גם כבסיס לרוטבי סלט מסוימים וניתן להשתמש בה גם לאפייה, לתערובות של עוגות, עוגיות, ביסקוויטים אמריקאים וסקונס.
טוגנים בטעם שמנת חמוצה ובצל פופולריים בארצות הברית, וכן מטבל שמנת חמוצה ובצל לטוגנים ולקרקרים.
במטבח הרוסי והאוקראיני מוסיפים שמנת חמוצה לבורשט ולמרקים אחרים.
במטבח הטקסני-מקסיקני מוסיפים שמנת חמוצה לטאקוס, נאצ'וס, בוריטוס וגואקמולה.
במטבח ההונגרי היא משמשת כחומר גלם לרטבים וכמילוי לקרפים.
HIStory: Past, Present and Future, Book I
HIStory הוא האלבום הראשון שיצא על ידי ג'קסון מאז שהואשם בניצול מיני של ילדים באוגוסט 1993.
TV 2 (דנמרק)
TV 2 היא רשת טלוויזיה ציבורית דנית הממומנת מתשלום דמי מנוי. משרדיה הראשים של החברה נמצא באודנסה.
היסטוריה
ל-TV 2 יש 6 ערוצים, בהם TV 2 Zulu; TV 2 Chrlie וערוץ החדשות TV 2 News, המשדר 24 שעות ביממה, ופעיל מאז 1 בדצמבר 2006.
לחברה כ-1,000 עובדים, ומכירות בשווי 1.9 מיליארד כתר דני. הרשת היא חברה פעילה באיגוד השידור האירופי מאז 1990.
מאז הקמתו, ניתן היה לקלוט את שידורי הערוץ הראשי TV 2 גם מחוץ לדנמרק, בעיקר בדרום שוודיה, ובגבול עם גרמניה (שבו מיעוט דני חי), אולם החל מתאריך 11 בינואר 2012 ברשת החליטו לקודד את שידורי הרשת. משמעות הדבר היא קושי רב עבור הצופים בגרמניה ובשוודיה, כיוון שהם זקוקים כתובת דנית למען כרטיס פענוח. עם זאת, ברשת הבהירו כי הם שואפים לפתור את הבעיה הזו כיוון שהערוץ שבסיסו בדנמרק נחשב לערוץ מסורתי ששידוריו נקלטים גם מחוץ לדנמרק.
מנויים
מ-1 בנובמבר 2009 כל שידורי הטלוויזיה הדנית הפכו לדיגיטליים עם תקן DVB-T. באותו הזמן, החליטו ברשת שלא להצפין את הערוץ הראשי שלהם, אך TV 2 ZULU, TV 2 CHARLIE, TV 2 FRI, TV 2 NEWS ו-TV 2 SPORT הם ערוצים שניתנים לצפייה דרך תשלום דמי מנוי בלבד.
על אף ששידורי TV 2 שודרו בחינם, גם הערוץ הראשי הפך לערוץ בתשלום, תמורת תשלום של 12.5 קרונות דניות מדי חודש, יחד עם רכישה או השכרה של כרטיס פענוח.
תוכניות
בימי חול, שידורי TV 2 מתחילים עם Go'morgen Danmark (מילולית: בוקר טוב דנמרק), תוכנית הבוקר היחידה בדנמרק המשודרת בבוקר בסגנון תוכנית אירוח.
מרבית שידורי החדשות הארציים העיקריים של TV 2 שודרו בשעות 19.00 ו-22.00, אם כי במשך השעות נוספו מבזקים בשעות 12.00, 14.00, 16.00 ו-18.00.
רוב שידורי הערוץ לא הופקו בדנמרק, כמו גם ראיונות שנערכו במקור בשפה זרה (למשל חדשות ותוכניות בענייני היום) שמוצגים בשפה המקורית שלהם עם תרגום דני. היוצאת מן הכלל הוא סדרה מונפשת לילדים ששפתה היא דנית.
מימון
מדובר בסוג של מימון כפול, כאשר יחד עם סיוע כספי משמעותי מהמדינה, ופרסומות, שנמצא בבדיקת האיחוד האירופי בהאשמה כי מימון כפול מהווה סיוע ממשלתי לא חוקי.
ניסיונות להפריט
TV 2 היא עודנה חברה בבעלות המדינה, על אף שנעשו ניסיונות להפריטה. ממשלת אנדרס פוג ראסמוסן הבטיחה בשנת 2001 כי תעשה זאת, אך לא הצליחה למצוא קונה שיענה על כל התנאים שנדרשו. בשנת 2004 נעשה ניסיון לשוב ולמכור את החברה, אך ללא הצלחה.
ביקורת
על TV 2 נמתחת ביקורת לעיתים קרובות על היותה מאוזנת פחות בתחום החדשות מאשר DR, על אף שחוקרים מאוניברסיטת דרום דנמרק חקרו ומצאו כי אין הבדל שיטתי בנימה ובדרך הסיקור של פוליטיקאים מסוימים.
כמו כן נמתחה עליה ביקורת על שידור מידע כוזב על מה שנקרא:
ונסה סלבסט
ונסה סלבסט (באנגלית: Vanessa Selbst; נולדה ב-9 ביולי 1984) היא שחקנית פוקר אמריקאית אשר זכתה ב-3 צמידי אליפות העולם בפוקר, ונבחרה להיכל התהילה של הפוקר לנשים ב-2022. סלבסט היא האישה היחידה שדורגה במקום הראשון ב-GPI.
ביוגרפיה
סלבסט נולדה בברוקלין וגדלה בניו יורק. היא החלה ללמוד תואר במתמטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, לפני שעברה לאוניברסיטת ייל ושם עשתה תואר במדע המדינה. היא עבדה במקינזי ושות', וחזרה לפקולטה למשפטים בייל וסיימה תואר במשפטים ב-2012.
קריירת פוקר
סלבסט החלה לשחק באליפות העולם בפוקר ב-2006, והגיעה לשולחן הגמר בטורניר טקסס הולדם הראשון בו היא נכנסה לכסף. ב-2008 זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלה, כשניצחה בטורניר אומהה הולדם. ב-2012 זכתה בצמיד השני שלה בטורניר 10-משחקים מעורבים.
בינואר 2013 ניצחה סלבסט בטורניר ה-High Roller בעלות כניסה של 25 אלף דולר, כחלק מסבב ה-PCA, וזכתה ב-1.4 מיליון דולר. זכייה זו העלתה אותה למקום הראשון בכל הזמנים בזכיות מטורנירים עבור נשים.
ב-2014 זכתה בטורניר טקסס הולדם בעלות כניסה של 25 אלף דולר, ובכך הפכה לאישה הראשונה אשר זכתה ב-3 צמידים באירועים פתוחים שאינם לנשים או מוזמנים בלבד. באותה השנה הייתה גם לאישה הראשונה אשר דורגה במקום הראשון ב-GPI.
בינואר 2018 הודיעה סלבסט על פרישתה ממשחק מקצועני.
בית אהרן שלוש
בית אהרן שלוש (קרוי גם בקיצור בית שלוש) עומד ברחוב שלוש מס' 32 בשכונת נווה צדק בתל אביב. הבית, שנבנה על ידי אהרן שלוש בשנת 1892, שימש למגורי משפחתו (כולל, בתקופה מסוימת, משפחות שלושת בניו) עד למותו בשנת 1920. לאחר מכן נמסר לעיריית תל אביב שהפעילה בו את בית הספר תחכמוני ומאוחר יותר את בית הספר המעורב לבנים ולבנות. בשנת 2001, לאחר שהוזנח במשך עשרות שנים, מכרו יורשיו של אהרן שלוש את הבית לידיים פרטיות. בשנת 2007 נמכר לאיש העסקים מריוס נכט.
היסטוריה
בית אהרן שלוש נבנה במקור כמבנה חד-קומתי בתבנית המוכרת בספרות המחקרית כ"בית חלל מרכזי" - תבנית מקומית שהייתה נהוגה בקרב הציבור האמיד בארץ ישראל ובלבנון באותם ימים. הקירות נבנו מאבני כורכר שחופו בטיח, שלד התקרה הותקן מקורות ברזל (רלסים) והגג כוסה רעפים. בראשית המאה ה-20 נוספה לבית קומה שנייה שכיסתה כמחצית משטח קומת הקרקע. ב-22 בפברואר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפגע הבית מהפגזת מדינות ההסכמה על האזור (יעדה של ההפגזה היה, כנראה, מפעל יציקות הברזל של "האחים וגנר" ששכן בסמוך, בשכונה הטמפלרית ולהאלה). הקומה השנייה של הבית נהרסה ברובה ונבנתה מחדש בצורה חלקית לאחר תום המלחמה.
הבית היהודי הראשון מחוץ ליפו
בית אהרן שלוש בנווה צדק אינו "הבית היהודי הראשון" מחוץ ליפו כפי שנהוג בשנים האחרונות לכנותו מעל במות שונות. מקור הטעות בהבנה לקויה של הדברים שכתב יוסף אליהו שלוש בספרו האוטוביוגרפי "פרשת חיי", שם הוא מספר על בית שבנה אביו מחוץ ליפו בשנת 1883. בית זה, שבו גם התחתן יוסף אליהו שלוש בשנת 1887, הוקם בשכונת מנשייה (סמוך למקום בו עומד היום בית הכשרת היישוב, בין הרחובות המרד וקויפמן), נמכר כעבור מספר שנים לידיד המשפחה בן ציון אמזלג, שימש כ'משטרת מנשייה' המנדטורית ובפעולה האחרונה של לוחמי האצ"ל במהלך כיבוש מנשייה, פוצץ. ב"פרשת חיי" מבחין יוסף אליהו שלוש בין שני הבתים וקושר בין מועד בניית הבית העומד היום ברחוב שלוש למועד הנחת מסילת הברזל הסמוכה בקו יפו-ירושלים. בית אהרן שלוש נבנה במנותק מנווה צדק ההיסטורית ולא בצמוד אליה, ולכן אין לראות בו חלק מהגרעין ההיסטורי של השכונה. כעשור לאחר בנייתו הוקמה בשטח הריק שבין נווה צדק לבין הבית שכונה נוספת (שכונת אחווה) והיא זו שיצרה את החיבור הפיזי בינו לבין השכונה הוותיקה.
מתוך הכרה בחשיבותו ההיסטורית, הוצב באתר התיירות מיני ישראל דגם של בית אהרן שלוש.
בית כנסת שלוש
בצמוד לבית עומד מבנה נמוך בן קומה אחת המשמש כבית כנסת. בית הכנסת הוקם במקור כבית כנסת פרטי של המשפחה, אף ששימש את כל תושבי האזור. בעבר הוביל שער הכניסה לבית גם לבית הכנסת. לאחר מכירת הבית לידיים פרטיות הוקם קיר מפריד בין הבית לבין בית הכנסת ונפתחה כניסה חדשה לבית הכנסת מכיוון רחוב אמזלג. בעקבות המכירה גם הוסב שמו של בית הכנסת והוא נקרא היום על שם המהנדס גבריאל שלוש, נכדו של אהרן, שנרצח בידי ערבים בשנת 1938 בעיצומם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
יורם (מלך ישראל)
יוֹרָם (יְהוֹרָם) הוא דמות מקראית, לפי הכרונולוגיה המסורתית מלך על ממלכת ישראל בשנים 851/0 עד 842 לפנה"ס. היה בנם של אחאב ואיזבל, וירש את כס המלכות לאחר שאחיו אחזיה נפטר ללא בן.
בימיו שררה ידידות עם ממלכת יהודה תחת המלכים יהושפט, יהורם ואחזיה, אתם היה בקשרי משפחה בעקיבות נישואיי עתליה ליהורם בן יהושפט. שתי הממלכות סייעו זו לזו במלחמותיהן. יורם נכשל בדיכוי מרד מואב שהחל בימי אחיו, וגם מלחמתו בארם-דמשק לא צלחה. לפי כתובות אשוריות היה יורם שותף לברית מלכים אזורית נגד שלמנאסר השלישי מלך אשור.
בסוף מלכותו ארעה הפיכה שלטונית בישראל בתמיכת הנביא אלישע שפעל בימיו, ובה מצא יורם את מותו.
המלחמה במואב
על פי התנ"ך, בתקופת שלטונו של אחאב מלך ישראל, הייתה ממלכת מואב משועבדת לישראל, ומישע מלך מואב היה נותן למלך ישראל מס שנתי קבוע מהצאן הרב שהיה ברשותו. עם מות אחאב במלחמה מול ארם ועליית בנו אחזיה לשלטון, מרד בו מישע והפסיק לתת לו את המס הקבוע. רק לאחר מותו של אחזיה וחמש שנים בהן מלך יהורם, החליט יהורם לצאת למלחמה במואב, ולצורך כך ביקש עזרה מיהושפט מלך יהודה. יהושפט נענה: "אֶעֱלֶה כָּמוֹנִי כָמוֹךָ כְּעַמִּי כְעַמֶּךָ כְּסוּסַי כְּסוּסֶיךָ". אל מסע המלחמה המשותף הצטרף גם מלך אדום, שהיה כפוף לממלכת יהודה.
הצבאות יצאו אל מואב דרך ארץ אדום המדברית, ולאחר שהתעורר מחסור במים פנו המלכים לנביא אלישע שחולל נס והנחל היבש התמלא מים, באירוע המתואר כמעין שיטפון מדברי. חיילי מואב ראו את המים בצבע אדום בשל השתקפות השמש, וסברו שהמלכים הסתכסכו ביניהם, ונותר להם רק לבוא לקחת את השלל. כשהגיעו אל מחנה ישראל התגברו עליהם המלכים והכו אותם. בעלי הברית פלשו למואב והחריבו את אזוריה הכפריים, אולם מישע מלכה התבצר בעיר בירתו קיר.
מסע המלחמה הסתיים במעשה חריג מצידו של מלך מואב, שסיים את המצור על קיר בנסיגה ללא הכרעה: "וַיַּרְא מֶלֶךְ מוֹאָב כִּי-חָזַק מִמֶּנּוּ הַמִּלְחָמָה וַיִּקַּח אוֹתוֹ שְׁבַע-מֵאוֹת אִישׁ שֹׁלֵף חֶרֶב לְהַבְקִיעַ אֶל-מֶלֶךְ אֱדוֹם וְלֹא יָכֹלוּ: וַיִּקַּח אֶת-בְּנוֹ הַבְּכוֹר אֲשֶׁר-יִמְלֹךְ תַּחְתָּיו וַיַּעֲלֵהוּ עֹלָה עַל-הַחֹמָה וַיְהִי קֶצֶף-גָּדוֹל עַל-יִשְׂרָאֵל וַיִּסְעוּ מֵעָלָיו וַיָּשֻׁבוּ לָאָרֶץ". שני פירושים מרכזיים ניתנו למעשה: לפי הפירוש הראשון, מישע לקח את בנו הבכור והקריבו כקורבן אדם, והמעשה עורר זעם אלוהי כלשהו על ישראל או פחד גדול בקרב הלוחמים שהאמינו בכוחו של הקורבן. לפי הפירוש השני, מישע נכשל בניסיונו לפרוץ את המצור מול מלך אדום, אך הצליח לשבות את בנו (או שהוא היה ברשותו קודם לכן בתור בן ערובה), יורש העצר האדומי, ואותו המית על החומה לעיני הצרים. המעשה עורר את זעמם של האדומים, והביא לפירוקה של ברית המלכים, או הוריד את המורל בקרב צבאותיהם וגרם להם לסגת. פירוש זה מסתמך על פסוק מספר עמוס, בו הנביא מונה בין פשעיו הגדולים של מואב את.
לא ידוע באיזו מידה חזרה השליטה על ארץ המישור לידי ישראל, אך מהמסופר בספר מלכים על פלישת חזאל עד הארנון, ניתן ללמוד שבימי יהוא היה המישור כולו או בחלקו בידי ישראל: "בַּיָּמִים הָהֵם הֵחֵל ה' לְקַצּוֹת בְּיִשְׂרָאֵל וַיַּכֵּם חֲזָאֵל בְּכָל-גְּבוּל יִשְׂרָאֵל. מִן-הַיַּרְדֵּן מִזְרַח הַשֶּׁמֶשׁ אֵת כָּל-אֶרֶץ הַגִּלְעָד הַגָּדִי וְהָראוּבֵנִי וְהַמֲנַשִּׁי מֵעֲרֹעֵר אֲשֶׁר-עַל-נַחַל אַרְנֹן וְהַגִּלְעָד וְהַבָּשָׁן".
הממצא הארכאולוגי מצבת מישע הוא מקור חוץ מקראי לאירועים ובו מתוארת מרידתו בישראל וכיבושיו בארץ-עטרות וארץ גד. לא ברור האם נכתבה לפני מסע המלחמה שהוביל יורם או לאחריו.