cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דואר
השירות הציבורי הראשון
בשנת 1516 אורגן לראשונה שירות דואר בין ווינה שבאוסטריה לבין בריסל שבבלגיה, על ידי הנסיך פראנצ'סקו טאסו (טאקסיס). כעבור מאתיים שנה ניהלו בני אותה משפחת טאסו את שירותי הדואר ברחבי אירופה.
במקום הרצים נכנסו בינתיים לשירות רכבי דואר, שנקראו כך על שום שנהגו בכרכרת הדואר; המרחק בין התחנות בהן הוחלפו הסוסים כונה בשם "פוסטה". שלא כבימינו, תעריפי הדואר ודמי המשלוח, הוטלו על הנמען ולא על המוען. לא זו בלבד שדמי הדואר היו שונים בכל מדינה ומדינה, אלא אפילו בין אזור לאזור של אותה מדינה היו הבדלים ניכרים בתעריפים; ואלו היו גבוהים למדי, באופן שרק לבעלי האמצעים ניתנה האפשרות להשתמש בשירות הדואר ללא הגבלות.
המפה
המפה (נקרא גם הגהות הרמ"א) הוא חיבורו החשוב ביותר של רבי משה איסרליש (הרמ"א), ובו תוספות והתאמות לספר "שולחן ערוך" (שכתב רבי יוסף קארו) על-פי עדות אשכנז. חיבור זה התקבל בקהילות אשכנז כפסקי ההלכה החשובים ביותר, וכל אחרוני אשכנז התייחסו אליו, ונהגו על פיו.
רקע
ספריו המרכזיים של הרב קארו, פירוש "בית יוסף" על הטור ולאחר מכן השולחן ערוך (שהוא מעין התמצית ההלכתית של ה"בית יוסף"), זכו כבר בימיו לתפוצה רבה והעמידו בסכנה את המסורת האשכנזית. כדי להגן על מסורת זו מצד אחד, ומצד שני לא לפגוע בהסכמה הרחבה לשולחן ערוך, כתב הרמ"א את הפירוש 'דרכי משה' על הטור, ואת המפה על השולחן ערוך. בניגוד לרב קארו, המתבסס בעיקר על הרי"ף, הרא"ש והרמב"ם, מביא הרמ"א בספריו אלה את דברי הפוסקים האשכנזיים ואת מנהגי קהילות אשכנז.
על פי עדותו בהקדמתו לספרו, החל הרמ"א לכתוב בעצמו ספר פסיקה מסכם עוד קודם שידע על ספרו של רבי יוסף קארו. לאחר שנודע לו על ספרו של הרב קארו, גנז את ספרו שלו כדי שלא תרבה מחלוקת בישראל. במקום להוציא ספר פסיקה כתב את השגותיו על השולחן ערוך, המודפסות כאמור בתוך השולחן ערוך עצמו. כך נוצר ספר פסיקה אחיד לעם ישראל.
הסיבות לחיבור הספר
כאמור את הגהותיו כתב הרמ"א לאחר שראה שדברי השולחן ערוך התקבלו כ'הלכה למשה מסיני', לכך הוסיף בהגהות את דברי החולקים "לעורר התלמידים":
מחלוקת זו של הרמ"א וה"בית יוסף" נובעת בעיקרה מחמת שתי סיבות, הראשונה היא המעמד החשוב של המנהג באשכנז בעוד רבי יוסף קארו פסק לפי כללים, כפי שכתב על כך הרמ"א בהקדמתו:
טענה נוספת של הרמ"א היא על פסיקת השולחן ערוך שהירבה לפסוק כדעת שלושת ה"עמודים": הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, ולא כפי שנהגו לפסוק באשכנז ופולין כפי הכלל הלכה כבתראי בייחוד כאשר דבריהם הם כדעת בעלי התוספות, וכלשון הרמ"א בהקדמה לספרו: טענה זו אף חזר עליה בספרו כאשר נצרך לחלוק על דעת השולחן ערוך, והדגיש שוב טענה זו:.
בדרך כלל בסוף כל הערה של "המפה" יש ציון מקור לדברי ההגהה בדברי הראשונים והאחרונים, במקום שאין מקור ואלו דברי הרמ"א בעצמו נכתב - ד"ע = דברי עצמו, מקורות אלו לא נכתבו על ידי הרמ"א
על החיבור
בימי חייו ספג הרמ"א ביקורת לא מעטה מפוסקי אשכנז על כך שהעדיף את מנהג פולין והזניח את המקובל במרכז אירופה. רבי חיים בן בצלאל מחה על כך "שכמו כן הוא הכרח גדול להודיע חילופי מנהגי בני אשכנז ממנהגי מדינת פולין שאם הרב לא רצה לבטל מנהגו מפני מנהג א"י כ"ש שאין לבני אשכנז לבטל מנהגם מפני מנהג מדינת פולין וכן כתב כתשובת מהרי"ל בסי' ק' בשם הרא"ש שאין לבטל מסורת אשכנז בשביל שאר מדינות כי התורה ירושה להם לאשכנזים מימות החרבן... והנה הרב עצמו לא כתב בהקדמת ספרו רק ממנהג בני מדינתו ולא זכר מנהג אשכנז כלל".
עם זאת, משמש כאמור הספר כמקור העיקרי לפסיקת ההלכה ליהדות אשכנז. באחרונים התבטאו בהערצה על פסקי הרמ"א בהגהותיו לשולחן ערוך, כך לדוגמה נודעת אמרת החת"ם סופר: "ובני ישראל יוצאים ביד רמ"א".
דברים דומים כתב רבי עקיבא איגר:
גידה
גידה (בצרפתית: Guider) היא עיר בקמרון שנמצאת באזור הצפון.
גאוגרפיה
גידה ממוקמת כ-90 ק"מ מבירת האזור גארואה וכ-721 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיירה ממוקמת כ-72 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה, כ-25 ק"מ מהגבול של קמרון עם צ'אד וכ-330 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מאי (32 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (24 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,084 מילימטרים בשנה. חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (270 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
גידה ממוקמת ליד הכבישים האזוריים P3, P29 והכביש D14. בנוסף גידה ממוקמת כ-17 ק"מ מהכביש הלאומי N1.
פיג'ו סוג 2
פיג'ו סוג 2 (בצרפתית: Peugeot Type 2) היא מכונית קטנה ופתוחה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1890–1891.
בראש הייצור עמד "ארמאן פז'ו". הדגם היה קרוי גם "Type 2 Quadricycle".
יוצרו 4 יחידות בלבד.
עדי לאון
עדי עובדיה לאון (נולד ב-13 בפברואר 1975) הוא מלחין, קלידן, יוצר, מנחה ומפיק מוזיקלי. מוכר גם כשופט בתוכנית המציאות המוזיקלית "אייל גולן קורא לך" ומשתתף תוכנית הריאליטי "האח הגדול VIP" (עונה 3).
ביוגרפיה
לאון נולד בשכונת שבזי שבתל אביב ולו שלושה אחים, וגדל בבת ים. בצעירותו, למד בקונסרבטוריון לפסנתר בעיר, שם התגלה כישרון ההלחנה שלו והחל להופיע בכל בתי הספר והאודיטוריומים בעיר.
לאון התגייס לצה"ל לשירות קרבי, אך עם זאת שוחרר בטרם עת בתקופת הטירונות עקב מצבה הכלכלי הקשה של משפחתו באותה עת.
קריירה
לאון החל להופיע באופן מקצועי, החל משנת 1995 עם הזמרים אבי ביטר וחיים אל, ובהמשך הופיע לצד אמנים רבים וביניהם הזמרת זהבה בן. לאחר פגישה עם התמלילן יוסי גיספן, הלחין את שירו "דוקטור" עבור הזמר ליאור נרקיס. השיר זכה להצלחה ולאון זכה בהכרה כמלחין והלחין להיטים רבים.
לאון משמש כקלידן וכמנהל מוזיקלי של הזמר אייל גולן.
החל משנת 2011, לאון כיהן כשופט תוכנית הראליטי "אייל גולן קורא לך" בערוץ המוזיקה, לאורך כל ארבע עונותיה.
בשנת 2011, הלחין את שיר נושא התוכנית "חי בלה לה לנד".
בשנת 2010, הלחין את השיר "מי שמאמין לא מפחד" (יוסי גיספן). השיר זכה להצלחה בארץ ובעולם.
בשנת 2013, זכה לאון בפרס אקו"ם עבור הלחנת שירו של אייל גולן "סטטוס מאוהב".
בשנת 2016, זכה לאון בתואר השופט המוזיקלי מקצועי על פי בחירת הקהל בישראל.
בשנת 2017, שימש כמנטור בתוכנית הדוקו-ריאליטי "להיות זמרת" בערוץ 24.
בשנת 2019, לאון השתתף בתוכנית "האח הגדול VIP" בעונתה השלישית, והגיע למקום החמישי. עוד באותה השנה, החל להנחות את התוכנית "24 בצהריים" בערוץ 24 ביחד עם גל אוחובסקי ומעיין אדם והפך לפאנליסט קבוע בתוכנית "הדו"ח היומי" בהנחיית יעל בר זוהר. בהמשך השנה, הפיק מוזיקלית את פסטיבל "כתר המזרח", בהשתתפות צמרת הזמרים של ישראל בשיתוף עם משרד התרבות והשרה מירי רגב.
החל משנת 2017, לאון מלמד זמרים וזמרות שירה עדכנית תוך כדי הקלטת קאברים במיקס רמת סינגל. במסגרת הלימוד, נפתח עבור כל זמר וזמרת, עמוד אמן ביוטיוב ובכל שבועיים מועלה שיר חדש.
חיים אישיים
לאון נשוי למלי, אב לשלושה ילדים ומתגורר בחולון.
ריפוי ברטימאי
ריפוי ברטימאי הוא אחד מניסי הריפוי של ישו. כל אחת משלוש הבשורות הסינופטיות מספרת על ישו שריפא את העיוורים ליד יריחו, כשעבר בעיר זו זמן קצר לפני צליבתו.
התפתחות הגרסאות
הגרסה המוקדמת ביותר מצויה בבשורת מרקוס (י: 52-46), מסופר שם על ריפויו של קבצן עיוור בשם ברטימאי (מילולית "בנו של טימאי"). ברטימאי הוא אחד מהבודדים שבין הללו שנרפאו על ידי ישו, ששמם ידוע לנו מהבשורות. התאולוג אולג מולנקו (אורופין) מייחס פרט זה לעובדה שאנשים אלה בהחלט נושעו ושירתו את האמונה עוד במהלך חייהם, בניגוד אולי לאותם שנרפאו, ששמותיהם לא נחשפו בבשורות. למשל, במקרה אחר של אדם שהיה נכה במשך 38 שנה שציפה בכיליון עיניים לתנועת המים בברכת בית חסדא שבירושלים בבשורת יוחנן ( ה: 15-2) ואשר שמו לא ידוע (תנועת המים נחשבה על ידי הבאים להירפא בברכה כתנועה שמלאך אלוהים גרם לה מדי זמן, וכל מי שקפץ ראשון למים בזמן תנועת המים היה נרפא באופן נסי). ישו ריפא משותק זה והזהיר אותו מפני ההשלכות למקרה שהוא ישוב לעשות אותם מעשים (חטאים) שהביאו אותו למצב החולי שממנו נרפא זה עתה (יוחנן ה: 14), ייתכן שהוא עדיין נותר עם נטייתו לחטוא. שלא כמוהו, ברטימאי, מצטרף מיד למאמינים וההולכים אחרי ישו לאחר ריפויו, מה שאולי גרם למרקוס לכלול את שמו בבשורתו. מאותו ברטימאי אנו גם לומדים אחת מהתחינות לישו, "ישוע בן דוד, רחם עלי!". וכתוצאה מאותה תחינה - בקשת רחמים באמונה, הוא רכש ראייה רוחנית מחודשת, שהביטוי שלה הייתה יכולתו לראות מחדש באופן פיזי.
בזמן שישו עוזב את יריחו עם חסידיו, קורא לו ברטימאי : "'בן דוד, רחם עלי!" ומתמיד בכך על אף שהקהל מנסה להסות אותו. ישו מבקש מהם להביא אליו את האיש ושואל אותו מה מבוקשו; ברטימאי משיב שבקשתו היא להיות מסוגל לראות שוב. ישו אומר לו כי אמונתו ריפאה אותו. הוא נרפא וחוזר מיד לראות וכתוצאה מכך הוא הולך בעקבות ישו.
מלבד המטרה לספר את סיפור הנס המדגים את כוח גבורתו של יש בריפוי נסי, משתמש מחבר הבשורה בסיפור נס זה על מנת לקדם מטרה תאולוגית בעליל. מה שמצביע על דמות שמבינה מיהו ישו ואת הדרך הנכונה כיצד יש להתייחס אליו - באמונה. אותו קבצן עיוור, משליך את גלימתו מעליו, כאשר הוא נקרא לבוא לישו, מה שמסמל השארת כל קנייניו מאחור. השימוש בכינוי "בן דוד" - זו הפעם היחידה שבה צוין בבשורת מרקוס זיהוי מסוג כזה לישו כמשיח.
בשורת לוקס י"ח: 43-35, מטפלת באירוע זה בצורה שונה; מדובר שם על עיוור אחד, מבלי להזכיר את שמו, והמבשר מספר את שהתרחש כאשר ישו מתקרב ליריחו, כמבוא לסיפור על זכאי.
בן דוד
ורנון ק. רובינס מדגיש כי ריפויו של ברטימאי הוא האחרון מבין נסי הריפוי של ישו בבשורת מרקוס, וקושר את הלימוד הקודם של ישו על סבלו ומותו של "בן האדם" (הכינוי העצמי המועדף של ישו בבקשו להגדיר עצמו כבן אדם המבקש להחזיר לאדם את צלם האלוהים כמו בן האדם הראשון) עם פעילותו כ"בן דוד" (הכינוי המקובל ביהדות לגבי משיח בן דוד) בירושלים. הסיפור משלב את הדגש של מרקן על "העיוורון" של התלמידים - חוסר יכולתם להבין את טיב משיחתו של ישו - עם הצורך ללכת בעקבות ישוע לירושלים, שם סבלו ומותו הופכים אותו לזיהוי לגויים. כבן האלוהים (ראו מרקוס טו 39 שם, בעת הצליבה, המאה הרומית אומרת "בוודאי שאיש זה היה בן האלוהים").
פאולה פרדרסן, הסבורה כי תארים כמו "בן דוד" הוחלו על ישו רק לאחר שנצלב וקם לתחייה, היא טענה שמרקוס ומתי הציבו את נס הריפוי הזה יחד עם ההכרזה "בן דוד!" רגע לפני "עזיבתו של ישו לכיוון ירושלים, למקום שחזה מראש שייהפך למקום סבלו . התואר "בן דוד" הוא ללא ספק אחד מתאריו של המשיח (כפי נבואתו של ישעיהו יא: 10-2) לפיכך, קריאתו של ברטימאי לפי המבשר מרקוס הייתה, ההכרה הציבורית הראשונה על ישו, לאחר הודאתוו האישי של שמעון כיפא (פטרוס) השליח (מרקוס ח: 30-27, שם הצהיר "וַיִּשְׁאַל אֹתָם לֵאמֹר וְאַתֶּם מַה־תֹּאמְרוּ לִי מִי־אָנִי וַיַּעַן פֶּטְרוֹס וַיֹּאמֶר אֵלָיו אַתָּה הוּא הַמָּשִׁיחַ׃").
הבשורות של מתי ( פרק א: 17-1) ולוקס (פרק ג: 38-17) מייחסות חשיבות רבה לציון שושלת היוחסין של ישו בהקשר למוצאו מזרע המלוכה, שושלת דוד, משורש ישי.
ברטימאי
הופעת שמו של ברטימאי אינו שגרתי מכמה בחינות:
(א) ראשית מעצם העובדה ששמו הוזכר בכלל,
(ב) תרגום השם הוא "בנו של טימאי." יש מלומדים הרואים בכך אישור להתייחסות לאדם שהיה קיים באמת מבחינה היסטורית ;
לעומתם, מלומדים אחרים רואים משמעות מיוחדת של הסיפור בהתייחסות המטפורית לטימאוס של אפלטון המביא את הניסוח הקוסמולוגי והתאולוגי החשוב ביותר של אפלטון, הכולל את ראייה כבסיס לידע.
כפל בסקלר
באלגברה, כפל וקטור בסקלר היא אחת הפעולות הבסיסיות המאפיינות מרחב וקטורי (ובאופן כללי יותר: מודול). כפל וקטור בסקלר שונה ממכפלה סקלרית, שהיא מכפלה פנימית בין שני וקטורים.
ביתר פירוט: אם \mathbb{K} הוא שדה ו-V הוא מרחב וקטורי מעל \mathbb{K}, כפל וקטור בסקלר הוא פונקציה מ- אל V ( נסנמנה . התוצאה של הפעלת הפונקציה על c \in K ועל v \in V מסומנת c \bullet v אומנם לרוב נשתמש בסימון \ cv.
כפל וקטור בסקלר מקיים את התכונות הבאות:
ניתן לראות כפל וקטור בסקלר כפעולת חבורה של השדה על המרחב הווקטורי. אינטרפרטציה גאומטרית של כפל וקטור בסקלר היא מתיחה או כיווץ של הווקטור.
כמקרה פרטי, ניתן לקחת את השדה K עצמו כמרחב הווקטורי V, ולקבל את פעולת הכפל בשדה.
הרעיון המתואר לעיל מתקיים גם כאשר K הוא חוג קומוטטיבי ו-V הוא מודול מעל K.
אמנדה בירד
אמנדה ריי בירד (באנגלית: Amanda Ray Beard; נולדה ב-19 באוקטובר 1981) היא שחיינית אמריקאית ודוגמנית. אלופה אולימפית בעלת 7 מדליות אולימפיות מתוכן 2 זהב, אלופת עולם במשחה ל-200 מטר חזה בעלת 3 מדליות אחת מהן זהב ושיאנית עולם במשחה זה.
ביוגרפיה
אמנדה בירד נולדה בניופורט ביץ', קליפורניה. היא למדה בתיכון באירוויין והתאמנה בשחייה בקבוצת נובקווטיק (נובה) שבאירווין לצידם של אלופים אולימפיים נוספים כמו אהרון פירסול, איאן קרוקר, ניל ווקר וג'ייסון ליזאק תחת הדרכתו של אדי ריס. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת אריזונה שבה זכתה בתואר אליפות (NCAA) במשחה החזק שלה ל-200 מטר חזה.
מדליית זהב אולימפית
באוניברסיאדה שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד בשנת 1999 זכתה בירד במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.23 דקות.
באולימפיאדת סידני (2000) השתתפה בירד במשחה אחד בלבד, ב-200 מטר חזה וזכתה במדליית ארד בתוצאה של 2:25.35 דקות, מאית השנייה מהר יותר מהשחיינית הוי קווי מסין ואחרי המנצחות קובאץ' (2:24.35 דקות) ובת ארצה קריסטי קוואל (2:24.56 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה, יפן בשנת 2002 זכתה בירד ב-3 מדליות, מתוכן 2 זהב במשחי החזה. במשחה ל-100 מטר חזה (1:08.22 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה (2:26.31 דקות) ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:01.15 דקות).
אלופת עולם ושיאנית עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכתה בירד ב-3 מדליות. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:22.99 דקות, לפני לייזל ג'ונס מאוסטרליה (2:24.33 דקות) והוי קווי מסין 2:25.78 דקות. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.42 דקות, אחרי המנצחת קסוג'ואן לו מסין 1:06.80 דקות ולפני ג'ונס (1:07.47 דקות) ומדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.83 דקות, אחרי הרביעייה מסין שקבעה שיא תחרות חדש 3:59.89 דקות ולפני אוסטרליה (4:01.37 דקות).
אלופה אולימפית
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה (2004) שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה ב-12 ביולי הוכיחה בירד שהיא בכושר מעולה כשקבעה שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.44 דקות, לאחר שנילקח ממנה יומיים לפני כן על ידי ג'ונס. במשחקים עצמם זכתה בירד ב-3 מדליות, אחת מזהב. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:23.37 דקות לפני ג'ונס (2:23.60 דקות) ואן פולסקה מגרמניה (2:25.82 דקות) ובכך הוכיחה שהיא שולטת בעולם במשחה זה. שתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.70 דקות, אחרי יאנה קלוצ'קובה מאוקראינה (2:11.14 דקות) ולפני קירסטי קובנטרי מזימבבואה (2:12.72 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.12 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש (3:57.32 דקות) ולפני גרמניה (4:00.72 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.44 דקות, אחרי המנצחת קסוג'ואן לו (1:06.64 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה בירד במקום ה-18 המאכזב עבורה במשחה ל-200 מטר חזה (2:27.70 דקות).
באליפות העולם בשחייה הנערכת בשאנגחאי, סין בשנת 2011 סיימה בירד במקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:25.99 דקות ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:08.64 דקות.
בניסיון להשתתף בפעם החמישית במשחקים האולימפיים, במסגרת המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו באומהה, נברסקה ביולי 2012 סיימה בירד במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.42 דקות ולא הצליחה להיכלל בנבחרת הלאומית למשחקים אלו.
דוגמנות ויחסי ציבור
בשנת 2006 החלה בירד לדגמן עבור FHM (For Him Magazine, מגזין סגנון לגבר) ולגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד. כמו כן, היא הצטלמה בעירום ביולי 2007 לפלייבוי.
בירד משמשת כדוברת הארגון להגנת החי "ויילדלייף" ומתעסקת בעיצוב פנים.
בשנת 2008 השתתפה בירד במסע נגד שימוש בפרוות שארגן אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (ארגון זכויות בעלי חיים) כשהצטלמה בעירום עם דגל ארצות הברית שתלוי באופן שגוי.
בירד נשואה לצלם סשה בראון ולהם ילד.
הבחירות לנשיאות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בחירת נשיא מדינת ישראל
במסגרת בחירת נשיא מדינת ישראל בוחרת הכנסת את נשיא מדינת ישראל.
הליך בחירת הנשיא מוסדר בחוק יסוד: נשיא המדינה. כל 120 חברי הכנסת רשאים להציע מועמד שהוא אזרח ישראל ותושב ישראל לתפקיד הנשיא. ההצבעה נערכת בין חברי הכנסת, והיא הצבעה חשאית, זאת על מנת להבטיח כי חברי הכנסת יצביעו לפי שיקול דעתם האישי, ולא לפי שיקולים מפלגתיים ולחצים קואליציוניים. ההצבעה החשאית גרמה למספר הפתעות בעבר. בשנת 1983 גבר חיים הרצוג על מועמד הקואליציה מנחם אלון, ובשנת 2000 ניצח משה קצב את שמעון פרס.
קובע כי על הנשיא להיבחר ברוב של 61 חברי כנסת, בין אם הוא מועמד יחיד, ובין אם מתמודדים מולו מועמדים נוספים. אם אף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש, נערכת הצבעה נוספת. כך אירע בשנת 2000, כאשר בסיבוב ההצבעה הראשון קיבל משה קצב 60 קולות, לעומת 57 לשמעון פרס, ורק בסיבוב ההצבעה השני השיג קצב את הרוב הדרוש.
על פי תיקון מס' 9 לחוק, אם אף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש, נערכת הצבעה נוספת שבה משתתפים רק שני המועמדים שקיבלו את קולותיהם של מספר חברי הכנסת הגדול ביותר בהצבעה הראשונה. המועמד שקיבל בהצבעה השנייה את רוב הקולות של חברי הכנסת המשתתפים בהצבעה ומצביעים בעד אחד המועמדים - הוא הנבחר; קיבלו שני מועמדים מספר קולות שווה, חוזרים על ההצבעה.
בשנת 2003 תוקן סעיף 8, ונוספה בו הוראה הקובעת כי אם גם בסיבוב שבו נותר מועמד יחיד הוא אינו מצליח להשיג את הרוב הדרוש, ההצבעה נדחית ב-30 ימים. במקרה זה, ניתן להציע מועמדים נוספים. מטרת התיקון להבטיח את בחירתו של הנשיא תוך תמיכה רחבה ככל האפשר של הכנסת, ולמנוע מצב שבו נשיא המדינה נבחר על ידי מיעוט של חברי הכנסת. הוראה דומה נקבעה במקביל גם באשר למבקר המדינה.
עם בחירתו, מתחיל הנשיא בכהונה אחת בת שבע שנים (לפי הלוח העברי). בעבר הייתה תקופת הכהונה חמש שנים, ולא הייתה הגבלה על מספר הכהונות, אך חוק היסוד תוקן בעניין זה ב-1998. מטרת התיקון הייתה למנוע הישנות המקרה שאירע בבחירת הנשיא באותה שנה, בהן מועמד נוסף (שאול עמור) הציג את עצמו לבחירה אל מול נשיא מכהן (עזר ויצמן).
רוסתם בסתוני
רוסתם בסתוני (בערבית: رستم بستوني; 15 במרץ 1923 - 26 באפריל 1994) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם בכנסת השנייה ועורך שבועון המפלגה בערבית "אל-פאג'ר".
ביוגרפיה
בסתוני נולד בשנת 1923 בא-טירה שליד חיפה. בוגר הטכניון באדריכלות ושנים אחדות עסק בהוראה. במהלך הכנסת הראשונה שימש מזכיר סיעת מפ"ם ובאותה תקופה החל לפעול בחטיבה הערבית במפלגה. במערכת הבחירות לכנסת השנייה (1951) נבחר לכהן מטעמה כחבר הכנסת.
בכנסת היה בסתוני חבר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה, ועדת הפנים וועדת השירותים הציבוריים. בשנת 1953 פרש מהסיעה עם משה סנה ואברהם ברמן להקמת סיעת שמאל, אך כעבור זמן חזר לשורות מפ"ם, אך עזב את המפלגה סופית ב-1961.
בשנת 1954 הגיש בכנסת, יחד עם מאיר וילנר (מק"י), הצעה לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, אותו כינו "משטר של דיכוי לאומי אכזרי, שנותר בארצות מעטות בלבד, כגון דרום אפריקה וארצות הברית ביחסן לכושים."
במרוצת השנים החזיק בשורת תפקידים מטעם המפלגה, ובהם עורך השבועון הערבי "אל פג'ר" ויועץ לענייני הכפר הערבי במשרד השיכון. בשנת 1966 ייסד את "ועדת הפעולה הערבית-ישראלית למען ישראל".
בסתוני היה תומך עקבי בפתרון המדינה האחת. לאחר מלחמת ששת הימים הפציר בישראל שלא לסגת מהשטחים שכבשה: "על ישראל להשאיר את השטחים בידיה, ובמקביל לתכנן ולהוציא לפועל תוכנית ארוכת-טווח לרכוש את אמונם ורצונם הטוב של מיליון וחצי הערבים המאכלסים את השטחים הללו. תידרש סבלנות, אבל הזמן בצדה של ישראל, והמטרה היא שלום במזרח התיכון."
בשנת 1969 היגר לארצות הברית. בארצות הברית הוא לימד היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטה של מדינת ניו יורק, ולאחר מכן שימש כאדריכל ראשי של הקולג' הניו יורקי לטכנולוגיה.
בסתוני היה חבר הכנסת הערבי הראשון שכיהן מטעם מפלגה ציונית.
אבשלום עוקשי
אבשלום עוקשי (1916, ראשון לציון– 13 בספטמבר 1980, עכו) היה צייר ישראלי ממוצא תימני, מהבולטים בציור הישראלי במחצית השנייה של המאה העשרים.
חייו
אבשלום עוקשי נולד בשנת 1916 בראשון לציון להורים שעלו מתימן. התחנך בכפר הנוער מאיר שפיה. החל לצייר בהדרכת אריה אלואיל. לאחר כשלוש שנים בהן גר בתל אביב, הצטרף כחבר לקיבוץ איילת השחר, שם חי בשנים 1937–1942. בשנים אלו צייר ועבד כרועה צאן. בעקבות סכסוך שפרץ בינו לבין חברי הקיבוץ חזר עם רעייתו, שולמית, למאיר שפיה שם שימש כמדריך נוער. בשנת 1944 עברו בני הזוג להתגורר בזכרון יעקב. בשנת 1948 גויס עוקשי ליחידת סיירים. דירתו בזכרון יעקב הופצצה על ידי חיל האוויר המצרי. בעקבות כך עקר עם משפחתו לעכו, שם הקים לו סטודיו בעיר העתיקה, על שרידיו של מבנה צלבני.
עוקשי נמנה עם מייסדי קבוצת האמנים "אופקים חדשים" שקמה בשנת 1948 ודגלה באמנות ישראלית שהושפעה מאמנות ההפשטה האירופית ובפרט זו הצרפתית. היה בין הבודדים שהציגו בכל התערוכות שערכה הקבוצה. כן נמנה עם מייסדי מכון אבני, היום מכללה לציור בתל אביב, ושימש כמורה במכון במשך מספר שנים.
בתחילת דרכו היה סגנונו פיגורטיבי עם השפעה של אסכולת פריז היהודית. עם המעבר לעכו החלו נופיה של העיר להעסיקו, ואלה שכיחים ביצירתו לאורך שלהי שנות הארבעים ומרבית שנות החמישים. "ביצירתו של עוקשי, העיר לובשת ופושטת סגנונות אמנותיים: בגלויה המוקדמים ביצירתו היא בהירה ורבגונית, עשירה במרקמים מזרחיים ודמויות כבדות. לקראת שנות השישים היא נעשית בהדרגה מסתורית ונחבאת בין משטחי צבע גדולים, המכסים ומוחקים פרטים אנושיים או אדריכליים" כדברי מרדכי עומר. באמצע שנות החמישים עסק עוקשי גם במיתוסים תנ"כיים, כחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל, שעניינם תחייה ותקומה. לקראת סוף שנות החמישים החל עוקשי נע לכיוון המופשט הטהור. פלטת הצבעים שלו הצטמצמה לשחור עם נגיעות של צבעים אחרים ובפרט אדום, צהוב ולבן, המבצבצים בינות שכבות הצבע השחור. בשלהי שנות החמישים ובמחצית הראשונה של שנות השישים מתעבות שכבות הצבע, צבעי השמן מפנים את מקומם לצבעי אקריליק או פוליוויניל, אשר עורבבו לעיתים בחול או אבקת בזלת במטרה ליצור טקסטורה עבה, עשירה וסמיכה. כך גם המכחול הומר במרית (שפכטל). ביצירות אלו, טעונות החומריות, מגיעה יצירתו של עוקשי לשיאה.
עוקשי נפטר בספטמבר 1980 ממחלה. הסדנה של עוקשי, בה צייר במשך שנים רבות, הפכה לאחר מותו למוזיאון עוקשי, הקרוי על שמו. כמו כן, נקרא על שמו רחוב בעכו. וכן נקרא על שמו אחד המבנים במכון אבני.
הגר אלמביק הצופה
ביוגרפיה
נולדה ב-1955 וגדלה בתל אביב. הוריה ילידי תל אביב, נעה לבית גולדמן ועמנואל הצופה פסל אמן ורב חובל אשר חייו נקשרו בהיסטוריה של מדינת ישראל. עמנואל למד במכללה לאמנות בצלאל ופסליו מוצגים ברחבי העיר תל אביב בהם פסל הסירה ברחבת מוזיאון תל אביב ועוד. במהלך שנות ילדותה, בחופשות מהלימודים הצטרפה הגר להפלגות עם אביה ונחשפה באמצעותו לעבודות אמנות חשובות ולתערוכות במוזיאונים ברחבי העולם. בהשראתו החלה לעסוק באמנות פלסטית וציור.
אופנת הגרה
עם סיום לימודיה בשנקר הקימה בשנת 1987 את המותג המצליח ״הגרה״ וניהלה אותו קרוב לשני עשורים. בשנת 2003, בעקבות משבר כלכלי הרשת נמכרה.
אופנת אלמביקה
בשנת 2005 הקימה את רשת האופנה "אלמביקה" בשותפות עם האנתרופולוגית ד"ר ג'ודי פדלון.
סגנונה של אלמביק הוא אסתטי, נשי, עשיר בטקסטורות. האג'נדה שמובילה את אלמביק בעיצוביה היא כבוד והקשבה לצורכי הגוף הנשי על כל גווניו. בדרך זו מאפשרת אלמביק לאישה לבטא עצמה על פי נתוניה הטבעיים. מקורות ההשראה של אלמביק הם הרחוב הישראלי הכולל בתוכו מראות, צבעים ואנשים. הבגדים שבעיצובה מבטאים את החיבור בין המזרח והמערב, חדש וישן ומשלבים בין האוריינטליות והאתניות עם קווים אירופאיים. מראה הגלבייה הוא מוטיב חוזר בעיצובים של אלמביק ומבטא את השורשים שלה בתרבות הישראלית. בכתבת פרופיל שנעשתה עליה באתר וואלה תיארה אלמביק את הגלבייה הישראלית כבגד קלאסי אשר שואף למידה אחת ומתלבש ועוטף כל גוף ברכות.
סגנון העיצוב שלה תואר כסגנון המותאם גם לגוף הנשי המלא. העיתונאי איתי יעקב כתב עליה: ״...קלאסיקה ישראלית במילים אחרות, לפגוש בגד של אלמביק דומה לביקור במחלקת הסיפורת הישראלית בספרייה הציבורית, תמיד תמצא שם משהו שיקלע לטעמך, החיבור אל הדי.אן. אי של כולנו...״
שבוע האופנה ״גינדי תל אביב״ היווה עבור אלמביקה תנופה אדירה בהרחבת הרשת. קניינים ומפיצים שהגיעו מרחבי העולם קידמו את הייצוא של אלמביקה לארצות הברית, איטליה, קנדה, אוסטרליה, הולנד, בלגיה אירלנד ואנגליה.
לאלמביקה 14 חנויות ברחבי ישראל, מחיפה ועד אילת. חנות הדגל ממוקמת ברחוב אבן גבירול 87 בתל אביב והיא היבואנית והמשווקת הבלעדית של מותג הנעליים United Nude.
תצוגות אופנה ועיצובים מיוחדים
בשנת 1989 הציגה אלמביק קו אופנה המחבר בין ישן וחדש טבעי ותעשייתי. התצוגה בנוכחותה של רות דיין ממייסדות אופנת "משכית", כללה קולקציית קיץ העשויה מבדי פשתן צבועים, תחרות ורודות ושמלות מקטיפה שחורה מעוטרות בפנינים.
בשנת 1990 הציגה אלמביק במוזיאון ישראל. תצוגה זו שיקפה את המקום המרכזי לה זוכה אלמביק בתרבות החזותית של החברה הישראלית. התצוגה נתנה ביטוי לתפיסת החופש והרצון העז לשלום שאפיינה את החברה הישראלית באותן שנים.
בשנת 1996 הציגה אלמביק ברומא במסגרת תצוגות אופנה למעצבים ישראליים בחסות בית האופנה היוקרתי "פדני (FENDI)". בשנת 1998, בחגיגות היובל למדינת ישראל, הציגה אלמביק שמלת קולר מפרווה מלאכותית מנומרת וחצאית קרינולינה אשר שימשה ככלוב ליונים לבנות. במהלך התצוגה שחררה הדוגמנית את היונים לחופשי. הבגד ייצג את המצב הפוליטי במדינת ישראל ואת השאיפה של החברה הישראלית לשלום.
בשנת 2014, התקיימה תצוגת אופנה לרגל השקת הקולקציה שכללה גלביות, שמלות אוויריות, מכנסי שק, שמלות הנראות כמו חולצות גברים הנתפרות מבגדים המשמשים חולצות גברים מסורתיות, חולצות "אוברסייז" הגורמות לאישה להרגיש נוח. התצוגה הוגדרה על ידי מספר עיתונאיות כ"תופעה נדירה".
מעורבות חברתית
היא מלמדת ותומכת בפרויקט העצמה לנשים שיוצאות ממעגל הזנות. הפיקה תצוגת אופנה "כל אישה" לצורך העלאת המודעות הציבורית למען נפגעות תקיפה מינית. בתצוגה הציגו זו לצד זו דוגמניות מקצועיות לצד פעילות פוליטיות הפועלות למען נשים, בהן חברת הכנסת לשעבר הגברת יעל דיין, הזמרת יפה ירקוני, השחקנית לימור גולדשטיין, הסופרת אדיבה גפן, ח״כ שלי יחימוביץ', ח״כ מרב מיכאלי, השחקנית רבקה מיכאלי ועוד.
אלמביק השתתפה בפרויקט "תופרות הדרום" – במצפה רמון, בעקבות סכנת סגירה של מתפרה בניהול נשי, ניסתה אלמביק לסייע בייעוץ ותמיכה יחד עם ענת גוב אך ללא הועיל, והמתפרה נסגרה.
פרסים
מרץ 2023 במסגרת "שבוע האופנה קורנית FAC תל אביב 2023" תקבל פרס מפעל חיים
חיים אישיים
הגר אם לבת, לי אלמביק מעצבת תלבושות בתעשיית הקולנוע הישראלי.
טקסונומיה (ביולוגיה)
טקסונומיה או מיון עולם הטבע (מיוונית עתיקה: τάξις - טקסיה ('סידור'), ו-νομία - נומיה ('שיטה')) היא שיטה בה נעזרים הביולוגים לסיווג ושיום קבוצות אורגניזמים על בסיס של מאפיינים משותפים. האורגניזמים מקובצים יחד לטקסונים וקבוצות אלה מקבלות דרגה טקסונומית; ניתן לקבץ כמה קבוצות של טקסונים בדרגה נתונה ליצירת קבוצת על בדרגה גבוהה יותר, וכך ליצור היררכיה טקסונומית. הבוטנאי השוודי קארולוס ליניאוס נחשב כמייסד מערכת הטקסונומיה הנוכחית, שכן פיתח מערכת המכונה טקסונומיה לינאית לסיווג אורגניזמים ונומנקלטורה דו-שמית לקביעת שמות אורגניזמים. עם התפתחות תחומי מחקר חדשים כגון פילוגנטיקה, קלדיסטיקה וסיסטמטיקה, השיטה הטקסונומית השתכללה והסיווג הפך מודרני יותר בהתבססו על קשרים אבולוציוניים ולא רק על מאפיינים חיצוניים. שיטה זו היא חלק ממדע הטקסונומיה.
עולם הטבע עשיר ביצורים רבים, והצורך למיינם ולסווגם נראה הגיוני לכל בר דעת בימינו, אולם לא תמיד הייתה דרך שיטתית לעשות זאת. מאז ומתמיד ידע האדם להגדיר את היצורים השונים ולהבדיל בין דג לבין עוף וייתכן כי הניח שקיימת קרבה בין נמר לברדלס למשל, אולם תורת מיון מסודרת לא הייתה קיימת.
בימי הביניים מקובל היה לסווג את עולם הטבע לארבע ממלכות: דומם, צומח, חי ומְדַבּר (כינוי לאדם). חלוקה זו נמצאת גם היום בשימוש עממי ובאסכולות דתיות מסוימות, וביניהן בַּיהדות, אך היא איננה תקפה מבחינה מדעית, בשל אמות המידה השונות על פיהן בוחנת האסכולה המדעית את המציאות.
המיון של קארולוס ליניאוס
תורת המיון המדעית הראשונה הוצעה בשנת 1735 על ידי המדען השוודי קארולוס ליניאוס (קארל פון לינה) בספרו "Systema Naturae" (בלטינית: "מערכת הטבע"), והיא הביאה להתפתחותה של הטקסונומיה, ענף בתורת הביולוגיה שתפקידו למיין ולארגן את כל היצורים במערך היררכי אחיד. ליניאוס מיין את עולם הטבע לפי ההיררכיה הבאה:
ניתן לזכור את ההיררכיה בעזרת המנמוניקה הבאה: "Kings Play Chess On Fancy Glass Stools" (כל מילה במשפט מתחילה באות הפותחת של קבוצת סיווג באנגלית).
כאשר נזקקו הטקסונומים לטקסונים נוספים, הם השתמשו בטקסונים אלה בצירוף הקידומות "על-" ו"תת-". כך למשל נוצרו "על-מחלקה" ו"תת-סדרה".
ליניאוס התייחס רק לשתי ממלכות: צמחים ובעלי חיים. ממלכת הצמחים כללה גם אצות וחיידקים ואילו ממלכת בעלי החיים כללה גם חד תאיים כפרוטוזואה. עם הזמן התגלו יצורים שלא ניתן היה לשייך אותם לאף אחת משתי הממלכות הללו, ונוצר הצורך להוסיף ממלכות נוספות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 היה מקובל למיין את היצורים בעולם הטבע לחמש הממלכות הבאות:
מיון מודרני
שיטות המיון המודרניות נוטות לחלק את היצורים לשלוש על-ממלכות:
חיידקים אמיתיים וחיידקים קדומים הם יצורים חסרי גרעין (פרוקריוטיים) ואילו אוקריוטיים הם יצורים בעלי גרעין. האוקריוטיים עצמם ממוינים לקבוצות של חד-תאיים כפרוטוזואה ואצות ולשלוש ממלכות: בעלי חיים (Metazoa), פטריות וצומח (Viridiplantae). עם זאת, עד עתה לא הצליחה אף שיטה לתפוס את מקומו של מיון ליניאוס הנפוץ והביולוגים עדיין משתמשים בה רבות.
דרגות המיון הראשיות המקובלות כיום הן:
בנוסף, קיימות דרגות מיון משניות, אשר מהוות דרגות ביניים בין דרגות המיון הראשונות. למשל: תת-מערכה הנמצאת בין מערכה ומחלקה; על-משפחה הנמצאת בין סדרה ומשפחה; תת-משפחה ושבט הנמצאות בין משפחה וסוג; סקציה, series, ותת-סוג הנמצאות בין סוג ומין; ותת-מין, זן וגזע הנמצאות מתחת לדרגה מין.
המורכבות של הטקסונומיה מומחשת בשיטת מיון המערכה בעלי פרחים, הקבוצה הגדולה ואחת החשובות ביותר של הצמחים, שעברה שינויים רבים במשך הזמן, ככל שהתרחב הידע האנושי, והתגלו יחסים חדשים בין המשפחות השונות. המיון המסורתי, שמתבסס על מכלול התכונות החיצוניות והמבנה של כל פרט, מיוצג על ידי שיטת קרונקויסט שהוצעה ב־1981 על ידי ארתור קרונקויסט. עם זאת כיום ברור שהשיטה הזאת איננה מייצגת נאמנה את מהלך ההתפתחות האבולוציונית. ההסכמה הכללית לגבי מיון מערכת בעלי הפרחים החלה להתגבש רק עתה והיא מתבססת על תכונות משותפות המתבטאות ברמה הגנטית. עבודה מרכזית בתחום זה נעשתה על ידי קבוצת APG, שפרסמה ב־1998 מיון חדש ומקיף. עם המשך המחקר הגנטי וגילוי ידע חדש, פורסם עדכון למיון זה בשנת 2003 ובשנת 2009.
בית יורק
בית יורק נוסד כתוצאה מחתונתם של ריצ'רד, הדוכס מקיימברידג', ואן מורטימר, שניהם צאצאיו של אדוארד השלישי מלך אנגליה. ילדם של הזוג ריצ'רד, דוכס יורק, אשר נולד בשנת 1411, היה בלידתו בעל התביעה הטבעית הטובה ביותר לכתר ממלכת אנגליה. הכתר הוחזק באותו הזמן על ידי המלך הנרי החמישי מבית לנקסטר, וזאת לאחר שאביו הנרי הרביעי הדיח את המלך המכהן, והשתלט בכח על בית המלוכה.
ריצ'רד דוכס יורק התגלה כבעל תכונות של אדמיניסטרטור מוצלח, ומושל כריזמטי ונבון. אל מול אלו עמדו הטירוף וחוסר המעש של המלך המכהן הנרי השישי, אשר במהלך כהונתו הפסידה אנגליה את רוב נחלותיה בצרפת.
על רקע זה נפתחה מלחמה בין תומכי ריצ'רד ובין תומכי המלך המכהן, מלחמה שארכה כעשרים שנה, בסדרה של מאבקים שושלתיים המכונים מלחמות השושנים. סמלם של תומכי ריצ'רד ובית יורק היה השושנה הלבנה, בעוד שסמלו של בית לנקסטר היה השושנה האדומה.
בקרב וייקפילד, בשנת 1460 נהרג ריצ'רד דוכס יורק, והותיר אחריו שלושה מילדיו, על מנת להמשיך את המאבק בבית לנקסטר. בנו הבכור, אדוארד, המשיך בצורה מוצלחת במלחמה, והוכתר כמלך תחת השם אדוארד הרביעי. לאחר מאבקים, שכללו את בגידת אחד הבנים, ג'ורג' דוכס קלרנס, והוצאתו להורג (לדברי ויליאם שייקספיר באמצעות הטבעה בחבית של יין) התבססה מלכות בית יורק בשנת 1471, לאחר מותם של הנרי השישי לבית לנקסטר ויורשו היחיד, הנער אדוארד.
אדוארד הרביעי נישא לאליזבת וודוויל, והיא הולידה לו כשש בנות וכשלושה בנים מתוכם מתו בתם השנייה, מרי, בגיל 15, ובנם ג'ורג' בגיל שנתיים. המפורסמים בילדיהם של אליזבת וודוויל ואדוארד הרביעי הם : בתם הבכורה, אליזבת מיורק, שהייתה אשתו של הנרי השביעי ואימו של הנרי השמיני, ואדוארד החמישי וריצ'רד הדוכס מיורק, שנודעו לימים כנסיכים במצודה שנעלמו ונטען שנרצחו בידי אחיו של אדוארד הרביעי, ריצ'רד השלישי. בשנת 1483 מת אדוארד הרביעי, כנראה מדלקת התוספתן.
בשל השמועות על רצח הילדים הנתעב ומעשים אכזריים אחרים איבד ריצ'רד את תמיכת הציבור. ב-1485 הנרי טיודור, שהיה בעל קרבת דם רחוקה לבית לנקסטר, קרא תיגר על מלכותו של ריצ'רד. בקרב בוסוורת' שנערך ביניהם הובס ריצ'רד ונהרג לאחר שכמה מתומכיו נטשו אותו ביום הקרב. הנרי הוכתר תחת השם הנרי השביעי. לאחר הכתרתו נשא הנרי את אליזבת מיורק, בתו הבכורה של אדוארד הרביעי, כדי לשלב את דמיהם של בית יורק ובית לנקסטר וליצור את בית המלוכה החדש, בית טיודור.
בתרבות הפופולרית
על שמו של בית זה נקרא בית סטארק מסדרת שיר של אש ושל קרח.
אוטו שולצה
אוטו שולצה (בגרמנית: Otto Schultze; 11 במאי 1884 – 22 בינואר 1966) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה. לפני כן התבלט כמפקד צוללות במלחמת העולם הראשונה ועל כך עוטר בפור לה מריט.
ביוגרפיה
שולצה נולד באולדנבורג ב-11 במאי 1884, וב-1900 התגייס לצי הקיסרי הגרמני. ב-27 בספטמבר 1903 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי, ב-21 במרץ 1905 לדרגת אובר-לויטננט צור זי וב-22 במרץ 1910 לדרגת קפיטן-לויטננט. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב על הדרדנוט "קינג". ב-1915 עבר לכוח הצוללות וב-11 במרץ 1916 מונה למפקד הצוללת "U 63". הוא פיקד עליה בהצלחה רבה והטביע 53 אניות בסך כולל של 132,567 טון. ב-18 במרץ 1918 הוא קיבל את עיטור ה"פור לה מריט". ב-28 באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף שולצה לרייכסמרינה ומילא בו תפקידי ניהול ומטה. ב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת פריגטנקפיטן, ובין 1927–1929 פיקד על הסיירת "אלזס". ב-1 בינואר 1928 הועלה לדרגת קפיטן צור זי, וב-28 בספטמבר 1929 מונה למפקד תעלת קיל. ב-26 בפברואר 1930 מונה למפקח על ההדרכה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת קונטרה-אדמירל. באוקטובר 1933 הוא מונה למפקד הבסיס הימי הים הצפוני, וב-1934 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל. ב-1936 הועלה לדרגת אדמירל, וב-1937 פרש מהצי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הוא חזר לשירות כמפקד בסיס הצי הים הצפוני. הוא הודח מהתפקיד לאחר שלושה חדשים, ובין מרץ 1941 לאוגוסט 1942 פיקד על כוחות הצי בצרפת. ב-31 באוגוסט של אותה שנה, הוא פרש סופית מהצי, ועם פרישתו הועלה לדרגת גנרל-אדמירל. הוא נפטר בהמבורג ב-22 בינואר 1966 בגיל 81.
קודשים קלים
קרבנות הקדשים הקלים הם: שלמי נדבה, שלמי חגיגה, שלמי שמחה, חגיגת ארבעה עשר, שלמי ביכורים, קרבן תודה, איל נזיר (וכן לחם הבא עם התודה ואיל הנזיר), קרבן פסח, מעשר בהמה, בכור בהמה טהורה. כאשר כולם הם סוגים של שלמים פרט לבכור, מעשר ופסח.
אכילת הקורבן
בשר קדשים קלים נאכל על ידי בעלי הקרבן, לאחר שהאימורים הוקטרו על גבי המזבח והחזה ושוק ניתנו לכהנים לאכילה, (מלבד קרבן בכור שניתן כולו לכהנים.) בקרבן שלמים, החזה והשוק נאכלים לכהנים, לבניהם, לבנותיהם, לנשיהם, ולעבדיהם ושפחותיהם הכנעניים. אך במעשר בהמה וקרבן פסח אין דין חזה ושוק, אלא החזה והשוק נאכלים לבעלים כשאר הבשר. כל זאת בשונה מקדשי קדשים שנאכלים רק על ידי כהנים זכרים.
מקום האכילה
קדשים קלים נאכלים בכל ירושלים בניגוד לקדשי קדשים שנאכלים רק בעזרה.
זמן האכילה
זמן האכילה של קודשים קלים הוא שני ימים ולילה אחד, דהיינו – יום השחיטה, לילו, והיום למחרת, (לא כולל הלילה). זאת פרט לקורבן תודה, ואיל נזיר, שנאכלים ליום ולילה, ומדברי סופרים – עד חצות הלילה בלבד. וקורבן פסח, שנאכל רק בלילה שלאחר הקרבתו, ליל ט"ו בניסן. (או ליל ט"ו באייר, במקרה של קרבן פסח שני). זאת לעומת קדשי קודשים, שזמן אכילתם הוא יום ולילה, ומדברי סופרים – עד חצות הלילה בלבד.
זמן המעילה
דין מעילה בקודשים קלים, תחילת זמנו רק לאחר זריקת הדם על המזבח ורק על האימורים שמיועדים להישרף על גבי המזבח. אבל בקודשי קודשים (עולה, חטאת, אשם, ושלמי ציבור) נחשב כמועל בקודשים משעה שהקדשו, לאחר שנזרק דמו מועל רק אם השתמש בבשר הקורבן שמיועד להישרף על גבי המזבח. הסיבה להבדל זה היא, שקודשי קודשים נחשבים מתחילה כמיועדים להקרבה, ורק לאחר זריקת הדם מתחדש ההיתר לכוהנים לאכול מן הבשר, ובכך פוקע ממנו איסור מעילה. לעומת זאת קודשים קלים אינם מוגדרים מלכתחילה כמיועדים להקרבה, ולכן לא נוהג בהם איסור מעילה בחייהם, ורק לאחר זריקת הדם, כשמתברר איזה חלקים מן הקורבן מיועדים להקטרה על המזבח ואיזה לאכילה, חל איסור מעילה על החלקים המיועדים למזבח.
מאונט אלברט (ניו זילנד)
מאונט אלברט (באנגלית: Mount Albert) הוא שמו של הר געש ואזור פרוורי בעיר אוקלנד שבניו זילנד. פרוור זה היה השני בהקמתו בעיר אוקלנד לאחר הפרוור הראשון רמורה, ובעיקר היה מיושב על ידי משפחות אמידות בסוף המאה ה-19, צמיחה משמעותית בפרוור זה התרחשה בין מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה. שיאו של הר הגעש בחלק זה של הפארק שבאוקלנד הוא 135 מטר, גילו של ההר אינו ידוע. מיקומו של אזור מגורים זה במאונט אלברט ממוקם כ 7 ק"מ דרום מערב למרכז אוקלנד, ומוקף בפרוורים שכנים כגון אוואירקה, סנדרינגהם, מורנינגסייד, פוינט שבלייה, וווטר ויו. ונוף למים. המכון הטכנולוגי יוניטק ממוקם בחלקו בצפוני של האזור מאונט אלברט, המכון הטכנולוגי הוקם במקור על ידי ה D.S.I.R הבריטי (באנגלית - Department of Scientific and Industrial Research - המחלקה למחקר מדעי ותעשייתי). מאונט אלברט מנוהל על ידי מועצת העיר אוקלנד בין השנים 1989-2010, ועל ידי מועצת מחוז אוקלנד משנת 2010. גוף שלטון מקומי ראשוני פעל במאונט אלברט כבר בשנת 1866 על גבולות כביש המחוז הראשי, והפך למועצת מאונט אלברט על כל סביבות האזור בשנת 1883. בשנת 1946 הפך מאונט אלברט להיות כחלק פרלמנטרי ציבורי.
ספורט
למאונט אלברט שתי קבוצות רוגבי ידועות, ה"מריסט סיינטס" וה"מאונט אלברט ליונס", אשר מתחרות ברמה הגבוהה ביותר של "ליגת הרוגבי של אוקלנד".
שניאור קוטלר
הרב יוסף חיים שניאור קוטלר (תרע"ח, 1918 - ג' בתמוז תשמ"ב, יוני 1982) היה ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
תולדותיו
נולד בסלוצק לחנה פרל בתו של הרב איסר זלמן מלצר, רב העיר וראש הישיבה המקומית, ולרב אהרן קוטלר, שהיה ר"מ בישיבה. בהיותו בן 23 התארס בקובנה לרישל בתו של הרב אריה מלכיאל פרידמן. שתי אחיותיה נישאו לרב חיים סרנא ולרב יעקב יהושע וולפא.
עקב המלחמה שפרצה באותה תקופה נמלט מליטא לארץ ישראל, ללמוד בישיבת חברון. הוא נשאר שבע שנים בארץ ישראל, למד עם סבו, הרב איסר זלמן מלצר, שהיה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים, והרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק. ארוסתו רישל הגיעה לשאנגחאי. לאחר שקיבלו הפליטים בשנגחאי אשרות לארצות הברית, הגיעה לשם גם רישל ושם נערכה חתונת בני הזוג.
הרב קוטלר כיהן כראש ישיבת לייקווד לאחר מות אביו בשנת תשכ"ג ועד שנפטר בג' בתמוז תשמ"ב. בתקופתו גדל מספר התלמידים בישיבה מ-120 ל-1,000. הוא שלח מתלמידיו שיפתחו כוללים ויעמדו בראשם בכל רחבי ארצות הברית: בניו יורק, שיקגו, מיאמי, בוסטון, לוס אנג'לס פילדלפיה ועוד; וכן בקנדה ובאוסטרליה.
שאיפתו הייתה שבאותה שעה ילמדו בישיבה את רוב מקצועות הש"ס, ולשם כך ייסד תוכנית לימוד מיוחדת בישיבת לייקווד שבה כל קבוצה לומדת נושא אחר, ואף ארגן הדפסת ביטאון בשם "נהוראי" לפרסום הגיגים ומאמרים תורניים למען יוכלו להעלות את כל הנושאים על הכתב.
היה חבר במועצת גדולי התורה בארצות הברית, פעיל בהגירת יהודי איראן לארצות הברית.
לאחר פטירתו נתמנה בנו, הרב אריה מלכיאל קוטלר, לכהן כראש הישיבה, יחד עם חתנו הרב דוד שוסטאל, ואחייניו, הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.
ספריו
לאחר פטירתו הוציא מכון משנת רבי אהרן שעל ידי ישיבת לייקווד שתי סדרות המבוססות על שיעוריו ושיחותיו.
Draconian
הקמה, דמואים וקריירה מוקדמת
דראקוניאן הוקמה במאי 1994 בשוודיה על ידי יוהאן אריקסון (תופים), אנדי הינדנס (גיטרה חשמלית) ויספר סטולפה (גיטרה בס ושירה). בתחילת הדרך נקראה הלהקה 'Kerberos' ואופיינה כלהקת הבי מטאל/דת' מטאל מלודי עם אלמנטים של בלאק מטאל, סגנון שהשתנה מאוחר יותר ונהיה איטי ואפל יותר. שבעה חודשים לאחר הקמתה הצטרף אליה הזמר והכותב אנדרס יאקובסון, ואז גם שונה שמה של הלהקה לשמה הנוכחי.
באוקטובר 1995 הקליטו חברי הלהקה דמו ראשון – Shades of a Lost Moon ("צללים של ירח אבוד"), שבוע אחרי שביצעו את ההופעה החיה הראשונה שלהם. בהקלטות השתתפו גם החלילנית והזמרת יסיקה אריקסון והקלידנית והזמרת סוזאנה ארווידסון. הדמו שוחרר בפברואר 1996, ובאותה תקופה הצטרף ללהקה הגיטריסט מגנוס ברגסטרם.
מכיוון שהדמו לא הביא לחתימה על חוזה הקלטות ניגשו חברי הלהקה בינואר 1997 להקלטת דמו שני – In Glorious Victory ("בניצחון מהולל"). לאחר סיום ההקלטות חשה הלהקה חוסר שביעות רצון מאיכות הסאונד בהקלטה והחליטה שלא לשחרר את הדמו. באותה תקופה פרשה סוזאנה ארווידסון מהלהקה והוחלפה באנדראס קרלסון.
בשנים 1998 ו–1999 ביצעה הלהקה הופעות חיות, ובעקבות תגובות חיוביות מצד הקהל החליטה להקליט אלבום דמו נוסף. הדמו The Closed Eyes of Paradise ("העיניים העצומות של גן העדן"), שהוקלט באוגוסט 1998, עסק בלוציפר, מלאכיו המוגלים, הפנים האמיתיות של אלוהים והקרב ההולך וקרב בין השניים. סוזאנה ארווידסון הופיעה בדמו בהופעת אורח. גם הקלטה זו לא עמדה בסטנדרטים של הלהקה, והדמו יצא לבסוף רק בשנת 2000, לא לפני שנערכו בו שיפורים רבים.
לאחר יציאת הדמו החלו חברי הלהקה להתרכז ביצירת משהו חדש ושונה. הסאונד של הלהקה הפך להיות איטי ואפל והחל לנטות לכיוון סגנון הדום מטאל. הם שיחררו לאינטרנט ועל גבי תקליטורים פרומו בעל שתי רצועות בשם Frozen Features שהציג את הכיוון החדש אליו פנתה הלהקה. הגיטריסט אנדי הינדנס עזב את הלהקה ואת מקומו תפס מי שהיה עד אז המתופף - יוהאן אריקסון. את עמדת התופים אייש חבר חדש בלהקה - ירי טורסטנסון.
הפריצה וההצלחה
בקיץ 2002 הוקלט ושוחרר דמו נוסף – Dark Oceans We Cry ("אוקיינוסים אפלים אנחנו בוכים") בהשתתפות ליסה יוהנסון כזמרת. הדמו הזה פרץ למעשה את כברת הדרך האחרונה של דראקוניאן מהאלמוניות אל מרכז הבמה. הדמו קיבל ביקורות טובות ובזכותו הוחתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים נאפלם רקורדס.
ביולי 2003 הקליטה דראקוניאן את אלבום הבכורה שלה באולפני "סטודיו מגה" (Studio Mega) בהפקתו של כריס סילבר. רוב שירי האלבום היו בעצם הקלטות מחדש של חומרים ישנים. לאחר צאתו של Where Lovers Mourn ("היכן שהאוהבים מתאבלים") יצאה הלהקה לסיבוב הופעות על מנת לקדם את האלבום. אלבום זה כלל שירים העוסקים בעיקר בבדידות, אהבה נכזבת והרצון למות. השיר הראשון The Cry of Silence הוא הארוך באלבום וכולל גם ליווי מקהלה ברקע, השיר השלישי A Slumber Did My Spirit Seal הוא עיבוד לשיר של ויליאם וורדסוורת', השיר השביעי הוא קטע אקוסטי בו ליסה יוהנסון שרה לבד, השיר האחרון הוא שיר זועם על התנוונותה של האנושות.
ב-2005 ראה אור האלבום השני – Arcane Rain Fell ("גשם מסתורי ירד"). האלבום עוסק בנפילתו של לוציפר מגן עדן אל הגיהנום. האלבום נחשב לאחד האלבומים הכבדים של הלהקה, והקטע האמצעי בו הוא דקלום של ראיין הנרי המתאר את החלטת לוציפר למרוד באלוהים באמצעות מלחמה על לב האדם (הקטע כולל אף מילים בעברית). האלבום נחתם בשיר האפי Death, Come Near Me בן רבע השעה, שנכתב במקור עבור הדמו Dark Oceans We Cry. השיר האחרון עמד במוקד שערורייה, כאשר אמא שלחה ללהקה מכתב ובו טענה שבנה התאבד בעקבות האזנה לשירי הלהקה ובפרט לשיר Death, Come Near Me. בתגובה הביע הסולן יאקובסון צער, אך דחה את הטענה שהילד התאבד בגלל המוזיקה.
בשנת 2006 החלה העבודה על האלבום השלישי, אולם בעקבות פניות רבות ממעריצים הוחלט להוציא קודם אלבום בונוס שיכלול גרסאות חדשות לשירים ישנים מהדמו Closed Eyes of Paradise (שירים אלה הם בסגנון מטאל גותי ועוסקים גם הם בלוציפר). האלבום The Burning Halo ("ההילה הנשרפת") כלל גם שלושה שירים חדשים ושתי גרסאות כיסוי לשירי מטאל משנות ה-70 של המאה ה-20. עקב כמה בעיות בהפקת האלבום יציאתו נדחתה כמה פעמים, עד שלבסוף הוא יצא לאור בספטמבר 2006.
בספטמבר 2007 החלה הקלטת אלבום האולפן השלישי של דראקוניאן באולפני "Fascination Street Studios" בהפקתם של ינס בוגרן ודוד קסטילו. האלבום Turning Season Within ("להפוך את העונה מבפנים"), שיצא לאור בפברואר 2008, טומן בחובו שינוי סגנוני מסוים בהשוואה לשני קודמיו. הוא מהיר יותר, והשירה הנשית בו מובלטת יחסית לאלבומים האחרים. גם מילות האלבום הרבה יותר אישיות ו"קרובות למציאות" מבעבר, ועוסקות בעיקר באהבה ובמערכות יחסים כושלות.
בסוף 2008 הוציאה הלהקה את הסינגל "No Greater Sorrow" שממשיך את הקו של האלבום "Turning Season Within" מבחינת מוזיקה ונושא השיר.
בסוף 2010 החלה הלהקה לעבוד על אלבומה המלא הבא. האלבום, שנקרא "A Rose for the Apocalypse", יצא ב-23 ביוני 2011. חלק משירי האלבום עוסקים בתוצאות הרות האסון שגרמה האנושות לכדור הארץ כאשר יצרה מערכת "nature divorced" מנותקת מהטבע.
העשור השני של המאה ה-21
בספטמבר 2012 הצטרפה ללהקה במקומה הזמרת-יוצרת הייקה לנגהנס מדרום אפריקה אך היא לא קיבלה אשרת עבודה בשוודיה, דבר שפגע באופן ניכר ביכולתה של הלהקה להקליט אלבומים ולהופיע.
ב-2015 יצא אלבומה השישי Sovran. לאחר השקת האלבום יצאה הלהקה למסע הופעות, כאשר את לנגהנס מחליפה הזמרת ליסה קת'ברט (זאת מאחר שלנגהנס לא יכולה לעזוב את שוודיה עקב בעיות אשרה (ויזה)).
ב-2020 יצא אלבומה השביעי Under a Godless Veil.
ב-2022 חזרה ליסה יוהנסון ללהקה, והייקה לנגהנס עזבה.
דרקוניאן וישראל
Draconian זכתה להצלחה רבה בישראל ואלבומיה נמכרו בכמויות גדולות יחסית לאלבומי מטאל. נכון ל-6 באפריל 2012 אלבומה "Where Lovers Mourn" הוא אלבום המטאל הנמכר ביותר של הלייבל הישראלי Raven Metal.
הלהקה הופיעה בישראל יחד עם להקת המטאל הסימפוני Therion בקיץ 2007. ב-27 בפברואר 2009 הופיעה הלהקה שנית בישראל, ביחד עם להקות המטאל הישראליות Desert ו-Distorted.
הלהקה הופיעה שוב בישראל ב-10 בנובמבר 2016. את הלהקה חיממו Tomorrow's Rain המנגנת דום מטאל ו-Edellom המנגנת דום-דת' גותי.
מוזיקה
Draconian מנגנת דום-דת' גותי - שילוב של דום-דת' ומטאל גותי, עם ריפי גיטרות כבדים ואיטיים אך לעיתים יש גם קטעים מהירים יותר. לעיתים קרובות יש שילוב קלידים ואף כינור. Draconian שמה דגש גם על עבודת גיטרות וחלק משיריה כוללים גם סולואי גיטרות, בדרך כלל בסוף השיר (למשל ב-No Greater Sorrow). רוב שירי הלהקה הם בסולם סול מינור. השירה היא בסגנון "היפה והחיה" האופיינית למטאל הגותי: גרואלינג (שאגות בקול נמוך) של הזמר אנדרס יאקובסון לצד שירת נשית רכה של הזמרת - קולה של ליסה יוהנסון נע בין מצו-סופרן לסופרן וקולה של הזמרת הייקה לנגהנס נעה בין אלט למצו-סופרן. ברבים משיריה משלבת הלהקה גם דקלומים וציטוטים מהספרות בקול נקי של גבר.
אנדרס יאקובסון תיאר את המוזיקה של הלהקה כמטאל גותי אפל עם השפעה של דום מטאל ודת' מטאל.
שירי הלהקה עוסקת בנושאים כבדים ועצובים הנעים בין נושאים ארציים יתר כמו אהבה נכזבת, בדידות והרצון למות עד לנושאים דתיים ושמימיים כמו נפילתו של לוציפר מגן עדן (לנושא זה הקדישה הלהקה שני אלבומים ומספר שירים). חלק משיריה מתבססים על יצירות של סופרים ומשוררים קלאסיים, בהם ג'ון מילטון, דנטה אליגיירי, ה.פ. לאבקראפט וויליאם וורדסוורת'.
את מילות השירים כותב אנדרס יאקובסון ומלחין יוהאן אריקסון.
כריסטוף גראופנר
ביוגרפיה
גראופנר נולד בהארטמנסדורף סמוך לקירכברג בסקסוניה. את ראשית השכלתו המוזיקלית קיבל מדודו, נגן עוגב בשם ניקולאוס קויסטר. גראופנר למד באוניברסיטה של לייפציג, שם למד משפטים (כמו רבים ממלחיני התקופה), ואז השלים את לימודי המוזיקה אצל יוהאן קונאו, מנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש.
בשנת 1705 עזב גראופנר את לייפציג והתמנה לנגן הצ'מבלו באופרה של המבורג תחת שרביטו של ריינהרדט קייזר, יחד עם הנדל שהועסק שם ככנר. נוסף לנגינה בצ'מבלו, חיבר גראופנר שלוש אופרות בהמבורג יחד עם קייזר, מלחין אופרות פופולרי בגרמניה.
בשנת 1709 קיבל גראופנר בחצר הסה-דרמשטדט ובשנת 1711 היה למנצח תזמורת החצר (Hofkapellmeister). גראופנר עשה את שאר הקריירה שלו בחצר הסה-דרמשטדט, שם היו חובותיו העיקריות לספק מוזיקה לתזמורת החצר. הוא כתב מוזיקה במשך קרוב ליובל שנים, משנת 1709 עד 1754, כאשר התעוור. הוא מת שש שנים אחר כך.
שלא מדעת מילא גראופנר תפקיד מפתח בתולדות המוזיקה, המצב הפיננסי הרעוע בדרמשטדט בעשור השני של המאה ה-18 הביא לצמצום הכרחי בחיי המוזיקה. בית האופרה נסגר ומשכורותיהם של רבים ממוזיקאי החצר היו בפיגור (כולל זו של גראופנר). אחרי ניסיונות רבים להביא לתשלום משכורתו, ובהתחשב בכך, שהיו לו אשה וכמה ילדים לפרנס, הגיש גראופנר, בשנת 1722, בקשה לקבל את משרת מנצח המקהלה בלייפציג. טלמן היה המועמד הראשון לתפקיד, אבל הוא הסיר את מועמדותו אחרי שקיבל העלאה במשכורת בהמבורג. מגניפיקט ה"אודיציה" של גראופנר, שנכתב בסגנון של מורו ומדריכו, יוהאן קונאו, הקנה לו את המשרה, אך פטרונו, ארנסט לודוויג מהסה-דרמשטדט, מיאן להתיר את החוזה שלו. שכרו של גראופנר, שזמנו עבר, שולם עתה במלואו ואף ניתנה לו העלאה במשכורת והבטחה, כי מקומו בצוות המוזיקאים בחצר מובטח גם במקרה שהקאפלה שלו תפוזר. הטבת תנאים זו שכנעה את גראופנר להישאר בדרמשטדט, ובכך פינה את הדרך לבאך לתפוס את משרת מנצח המקהלה בלייפציג.
אחרי שנודע לו כי באך הוא שנבחר ללייפציג, שלח גראופנר ב-4 במאי 1723 מכתב אדיב אל מועצת העיר להניח את דעתם, כי באך "הוא מוזיקאי חזק בה במידה בעוגב כשם שהוא בקיא ביצירות כנסייתיות ובקטעי מקהלה" וכאדם "יבצע ביושר וכיאות את התפקידים שיופקדו בידיו."
יצירה והוצאות מודרניות
גראופנר היה יוצר שקדן ופורה. כ-2000 יצירות ששרדו רשומות בקטלוג שלו, בהן 113 סינפוניות, 85 אוברטורות (סוויטות), 44 קונצ'רטי, 8 אופרות, 1,418 קנטטות דתיות ו-24 חילוניות, 66 סונאטות ו-40 פרטיטות לצ'מבלו. כמעט כל כתבי היד של גראופנר מאוחסנים בספריית האוניברסיטה הטכנית בדרמשטאדט שבגרמניה.
צירופי כלים שכיחים בכתיבתו הקאמרית כמו אבוב ד'אמורה, חליל ד'אמורה וויולה ד'אמורה. יותר מחצי הסינפוניות שלו דורשות כלי נשיפה ממתכת וטימפני, מהן כ-25 כתובות ל-3 עד 4 טימפני וסינפוניה אחת בסול מז'ור (GVY 596) חוברה ל-7 טימפני.
אלמוניות
אחרי מותו, נידון גראופנר לשיכחה ואלמוניות, מכמה סיבות. כתבי היד שלו היו במחלוקת משפטית ממושכת בין יורשיו לבין מושלי הסה-דרמשטדט. פסק הדין הסופי שנתן בית המשפט שלל את זכות הבעלות של עזבון גראופנר על כתבי היד המוזיקליים. היורשים לא השיגו היתר מכירה או הוצאה לאור של יצירותיו, ובכך נמנעה הפצתן. עם זאת, מן הצד החיובי, תפיסת עיזבונו המוזיקלי של גראופנר בידי הנסיך מהסה-דרמשטדט הבטיחה את המשך קיומו "in toto" - בשלמותו. להבדיל מהמקרה עם יצירותיו של באך. עוד גורם שתרם לאלמוניותו של גראופנר לאחר מותו היה, שלגראופנר, בניגוד לבאך, היו מעט מאוד תלמידים, פרט ליוהאן פרידריך פאש, להמשיך את מורשתו המוזיקלית.
כפי שסיכם המבקר דויד ורניה, גראופנר הוא "אחד מאותם קורבנות, שהגורל והנסיבות עשו עמם עוול - בן זמנם של באך, הנדל וטלמן שנשאר במידה רבה - ושלא בצדק - זנוח ונשכח."
And Tango Makes Three
And Tango Makes Three (בתרגום חופשי לעברית: וטנגו יוצרת שלושה) הוא ספר ילדים להט"בי-אמריקאי, שנכתב ב-2005 על ידי ו, ואויר על ידי הנרי קול. הספר מספר על 2 פינגוויניים רצועת-הסנטר זכריים, רוי וסילו, שמקימים ביחד משפחה. עם עזרה משומר גן החיות, מר גראמסי, 2 הפינגוויניים קיבלו ביצה שהם עוזרים לה לבקוע. האפרוחה שבוקעת מהביצה נקראה טנגו על ידי שומרי גן החיות. הסיפור מבוסס על הסיפור של זוג הפינגוויניים מ.
הספר הוזכר בדיונים רבים על צנזורה ומלחמת תרבות על נישואים, אימוץ והומוסקסואליות בבעלי חיים. התאחדות הספריות האמריקאית (ALA) דיווחה כי הספר נאסר לקריאה בארצות הברית ב-2006–2010. בנוסף, הספר זכה בפרסים מרובים, ביניהם המועמדות לספר הילדים הבולט ביותר של ה-ALA, פרס הנרי ברג של ה-ASPCA, ונבחר לספר הילדים הטוב ביותר של מכללת החינוך בנק סטריט.
חוקרי ספרות ומחנכים מאמינים כי הספר הוא דרך טובה לתת לילדים להכיר את רעיון המשפחות המגוונות. הספר אינו נוקט עמדה על נישואים חד מיניים, אלא מציג ונותן לגיטימיות לקיומן של משפחות גאות.