cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב טנרו
רקע
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה: את חטיבת הרגלים ה-35, בפיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, שחנתה בפלאו, את רגימנט הרגלים הרביעי, שחנה בפיליפינים, ואת רגימנט הרגלים ה-28, בפיקודו של קולונל קיונאו איצ'יקי, שהיה בדרכו מיפן לגואם. יחידות אלה החלו עושות דרכן לגוודלקנל, והרגימנט של איצ'יקי הגיע ראשון.
סיור אווירי יפני מעל גוודלקנל ב-12 באוגוסט חשף את העובדה שהצי של טרנר עזב את אזור גוודלקנל, אך מכיוון שהטייס היפני לא הבחין בחיילים רבים על החוף הניח שגם חיילי בעלות הברית נסוגו. היאקוטאקה הורה להנחית במהירות בגוודלקנל יחידה בת 900 חיילים מרגימנט איצ'יקי, שמטרתה הייתה לתקוף במהירות את קווי האמריקנים ואת שדה התעופה. שאר הרגימנט עתיד היה להצטרף ליחידה זו כשבוע לאחר מכן. לאיצ'יקי נמסר שמספר חיילי בעלות הברית באי אינו ידוע, אך ההערכה הייתה שמדובר בכ-2,000 בלבד.
לפני הקרב
בפיקוד הנחתים בגוודלקנל החלו להיאסף דיווחים ממקורות שונים אודות אוניות יפניות באזור ועל תנועת כוחות יפנים באי. לפיכך בבוקר 19 באוגוסט יצא סיור שמנה 60 נחתים אמריקנים וארבעה מדריכים מקומיים לכיוון מזרח כדי לאתר את הכוח היפני.
באותה עת שלח איצ'יקי יחידה בת 38 חיילים לכיוון קווי הנחתים על מנת לאסוף מודיעין וכדי להקים מוצב תקשורת קדמי. בסביבות השעה 13:00, בסמוך לכפר קולי, נפל הסיור היפני למארב שטמנו לו הנחתים האמריקנים, ו-32 חיילים יפנים וחמישה נחתים אמריקנים נהרגו בחילופי האש, שנמשכו כמעט שעה. השורדים היפנים הצליחו להימלט חזרה לטאיבו ודיווחו לאיצ'יקי על שהתרחש. איצ'יקי שלח מיד צוות מיוחד לאתר המארב כדי לקבור את הגופות, והתקדם עם שאר הכוח שלו לכיוון מתחם לונגה.
בחיפוש שערכו הנחתים על גופות החיילים היפנים הם מצאו מסמכים המעידים על נוכחות יחידה צבאית משמעותית בגוודלקנל. מלבד ציוד שדה המשמש יחידות מסדר גודל זה, נמצאו מפות המפרטות בדיוק רב את מערך ההגנה של האמריקנים סביב שדה התעופה, צילומי אוויר של בסיס הנחתים באי, ומברק המודיע על הגעת האלמנט הראשון לאי. אולם לא נמצאו נתונים לגבי גודלו של הכוח היפני או לגבי תוכנית המתקפה שלו.
ונדגריפט צפה שההתקפה היפנית תבוא מכיוון מזרח, ופרס את נחתיו לאורך הגבול המזרחי של מתחם לונגה. למעשה, היה זה נהר אילו, או כפי שכינו אותו הנחתים – נחל אליגטור – שהיווה את גבולו המזרחי של המתחם, ולא נהר טנרו, השוכן מספר קילומטרים מזרחית לנחל אליגטור, כפי שטעו הנחתים לחשוב. נחל אליגטור, שהיה שפך נהר אילו, לא היה נחל אלא לגונה שהופרדה מהאוקיינוס על ידי שרטון ברוחב 7–15 מטרים ובאורך 30 מטרים, והייתה מתמלאת בזמן הגאות.
ב-20 באוגוסט פרס קולונל קליפטון קייטס, מפקד רגימנט הנחתים הראשון, את שני גדודיו לאורך הגדה המערבית של נחל אליגטור. כדי להגן על השרטון, הציב קייטס מאה נחתים ושני תותחים נגד טנקים 37 מ"מ חמושים בקלעי קופסה בסמוך לו. הארטילריה, שכללה תותחי 75 מ"מ ו-105 מ"מ טיווחה את הגדה המזרחית של הנחל מבעוד מועד, והנחתים עסקו בחפירת שוחות, פריסת שקי חול וחוטי תיל.
ההתקפה היפנית
מעט לאחר חצות ב-21 באוגוסט, הגיע הסיור הקדמי של האלמנט הראשון של איצ'יקי לגדה המזרחית של האילו, והופתעו מנוכחות הנחתים מרחק רב כל כך משדה התעופה. יחידות האזנה של חיל הנחתים החלו לשמוע קולות אנושיים בוקעים מהג'ונגל, ונסוגו חזרה אל הקווים. בשעה 02:40 החלה המתקפה היפנית בירי ארטילרי ואש מרגמות ומקלעים. בשעה 03:10 חצה טור של כ-200 חיילים יפנים את השרטון בריצה לעבר קווי הנחתים.
עד שעות הבוקר נסוגו כל השורדים היפנים לגדה המזרחית של נהר אילו, ופיקוד הנחתים החליט לצאת למתקפת-נגד. הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים הראשון, תחת פיקודו של לוטננט קולונל לנארד קרסוול, חצה את נהר אילו בנקודה דרומית לזירת הקרב, איגף את שרידי האלמנט הראשון מכיוון מזרח ודרום, והחל לדחוק את השורדים לחורשת עצי קוקוס הסמוכה לגדה המזרחית של האילו. מטוסים משדה הנדרסון, שנחתו באי ביום האתמול, טסו לאורך החוף וחיסלו חיילים יפנים שניסו להימלט מהחורשה, ובשעה 15:00 נכנסו אליה ארבעה טנקים קלים וטיהרו אותה.
בשעה 17:00 תמה ההתנגדות היפנית והקרב נגמר. איצ'יקי נהרג בקרב, 15 חיילים יפנים נפלו בשבי, ו-30 חיילים אחרים הצליחו לשוב לטאיבו.
תוצאות הקרב
עבור בעלות הברית הייתה לניצחון בקרב טנרו משמעות פסיכולוגית רבה, שכן היה זה קרב הקרקע הראשון בו הצליחו להדוף מתקפה של הצבא היפני הקיסרי באוקיינוס השקט ובאסיה. בקרב זה התגלתה לבעלות הברית תופעה נוספת, שאפיינה את המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט כולה – סירובם של החיילים היפנים להיכנע, ומאמציהם להרוג את חיילי בעלות הברית אפילו כששכבו פצועים קשה וגוססים בשדה הקרב.
לקרב הייתה גם השפעה פסיכולוגית על הצבא היפני הקיסרי, שכן היה זה הקרב הראשון בו התערערה אמונתם בעליונותם הפיזית והרוחנית על פני אויביהם. ב-22 באוגוסט דיווחו השורדים מהאלמנט הראשון למפקדה ברבאול שכוחו של איצ'יקי חוסל, ולפיכך החליט הפיקוד להטיל אל הקרב יותר יחידות משתכנן. ואכן, בקרב רכס אדסון, שנערך שלושה שבועות לאחר מכן, תקפו היפנים בכוחות גדולים בהרבה מאשר בקרב טנרו.
תיאור הקרב בקולנוע
בשנת 1945 יצא הסרט "גאוות הנחתים" (Pride of the Marines), שהיה סרט ביוגרפי אודות חייו של טוראי אלברט שמיד. במהלך קרב טנרו איישו שמיד, טוראי מדרגה ראשונה ג'ון ריברס וקורפורל לי דיימונד עמדת מקלע שחיסלה 200 חיילים יפנים. ריברס נהרג במהלך הקרב, שמיד נפצע קשה מרימון יד וכמעט התעוור, ודיימונד כמעט איבד את ידו. לכל השלושה הוענק עיטור צלב הצי.
קרב טנרו היה נושאו של הפרק הראשון בסדרה הפסיפיק.
רינו
רינו (באנגלית: Reno) היא עיר במחוז ואשו במדינת נבדה בארצות הברית. העיר משמשת כעיר המחוז והרביעית בגודלה במדינה. העיר רינו שוכנת במרכז המטרופולין רינו-ספארקס, הכוללת גם את הערים ספארקס, סאן ואלי ופרנלי. אגד ערים זה הוא השני בגודלו בנבדה, אחרי מטרופולין לאס וגאס.
העיר קרויה על שם המצביא ג'סי לי רינו, אשר נהרג במלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה
רינו הוקמה בשנת 1850 על ידי החלוצים שעשו דרכם מערבה ובעקבות גילוי זהב והקמת מכרות באזור העיר וירג'יניה סיטי הסמוכה וגילוי מרבצי כסף בשנת 1859. מסילת ברזל חיברה את רינו לעיר וירג'יניה בשנת 1868 ובשנה זו הוכרה העיר רינו באופן רשמי.
השגשוג העובר על העיר במאה ה-21 מתבטא בגידול האוכלוסייה, בנייה נרחבת למגורים, פתיחת מרכזי קניות גדולים והקמת מחסני ענק של חברות מסחריות המנצלות את המיסוי הנמוך של המדינה בצד המיקום המרכזי של רינו בין נבדה לבין קליפורניה.
סמיכת חכמים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יוסף אלגזי
יוסף אלגזי (נולד ב-11 בספטמבר 1938) הוא עיתונאי, מורה והיסטוריון ישראלי, פעיל פוליטי קומוניסטי, יליד מצרים.
ביוגרפיה
אלגזי נולד בעיר אלכסנדריה שבמצרים להורים יהודים: שרינה, ילידת איזמיר (טורקיה), וז'אק, יליד לרנקה (קפריסין). בקיץ 1953, לאחר שסיים את לימודיו בכתה י' בבית הספר התיכון ע"ש הברון מנשה, עלה עם הוריו ממצרים לישראל דרך קפריסין.
בשנים 1954 ו-1955 חי במסגרת עליית הנוער בקיבוצים גן שמואל ושמרת. בסתיו 1955, לאחר שגורש מקיבוץ שמרת בעוון קומוניזם, עבר לקיבוץ יד חנה שרוב חבריו היו חברי המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). בסוף אותה השנה הצטרף לשורות מק"י.
בקיץ 1956 גויס לצה"ל ושירת כחובש עד תחילת 1959. בתום שירותו הצבאי חזר לקיבוץ יד חנה, אותו עזב במהלך שנת 1960. מאחר שעזב את הקיבוץ ללא אישור המפלגה, הוא סולק משורותיה, אך המשיך להיות פעיל בה, בגליל העליון ובעיר מגוריו, חולון. באותה שנה נשא את מרים. לבני הזוג נולדו שני ילדים, יסמין ופרופסור גדי אלגזי.
זמן מה עבד בבית חרושת למסמרים בתל אביב ולאחר מכן בחנות ספרים. באוקטובר 1961 הוחזר לשורות מק"י. בשנת 1963 הצטרף למערכת היומון של מק"י, "קול העם". כעיתונאי, חתם בשם יוסף גלילי, והיה כתב לענייני פועלים, שכונות תל אביב והאוכלוסייה הערבית בישראל.
בשנת 1965, בעקבות הפילוג במק"י, היה חבר בפלג שנקרא רק"ח (הרשימה הקומוניסטית החדשה בישראל), ונמנה עם מייסדי השבועון "זו הדרך" שהיה עיתון המפלגה.
במלחמת ששת הימים נקרא לשירות מילואים ושירת כחובש בקרב קרב אום-כתף. עם כניסת הכוח שלו ללחימה בעיר אל עריש, ירה לעצמו ביד, על מנת להימנע מלהשתתף במשימה לסייע ב"טיהור אל-עריש".
בספטמבר 1967 ייצג, יחד עם ח"כ אמיל חביבי, את המפלגה הקומוניסטית בכנס בינלאומי שנערך בבאקו, בירת אזרבייג'ן, שדן בהשפעתה של מהפכת אוקטובר על התנועות לשחרור לאומי באסיה, באפריקה ובאמריקה הלטינית. בבאקו החלו פגישותיו עם נציגי ציבור ממדינות ערביות.
בשנים 1968–1970 שימש כמזכיר סיעת רק"ח בכנסת. מפברואר 1970 עד פברואר 1971 למד במכון למדעי החברה במוסקבה שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
עם שובו לישראל המשיך לעבוד במפלגה ומילא תפקידים שונים, בין השאר, במחלקה להסברה ולפרסום. הוא נמנה עם מחדשי פעילותה של תנועת הידידות ישראל–ברית המועצות. בשנים 1975–1990 שימש מזכיר הליגה לזכויות האדם והאזרח וייצג אותה בכנסים בינלאומיים. בכל התקופה הזו, המשיך לכתוב ב"זו הדרך" בנושאים חברתיים ובנושאי זכויות אדם. חלק ניכר מכתיבתו העיתונאית הקדיש להפרה של זכויות האדם ביהודה, שומרון ועזה. ב-1974 הוציא לאור, בהוצאה עצמית, את ספרו הראשון בעברית, לקט רפורטז'ות על הנעשה בשטחים.
בשנת 1974, לאחר שנפרד ממרים, נשא את טלילה. לזוג נולדו שני ילדים, נדב ונורית.
מיד עם שובו ממוסקבה, ואחרי הפסקה של 17 שנים, החליט לשוב לספסל הלימודים. בסתיו-חורף 1973, בגיל 35, לאחר שעבר את בחינות הבגרות, החל ללמוד בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב. עבודת הגמר לתואר ראשון ערכה השוואה בין מערכות השלטון בצרפת תחת המלך לואי האחד עשר לבין מערכות השלטון במצרים תחת הסולטאן הממלוכי קאנסוה אל-ע'ורי כפי שהשתקפו בכרוניקות של הצרפתי ז'אן דה רואה ושל המצרי מוחמד בן אחמד בן איאס אל-חנפי אל-מצרי. עבודת הגמר לתואר שני עסקה ב"מאזן 'הפתרון הסופי' והספרות המכחישה את השואה".
בקיץ 1983 אושרה עבודת הדוקטורט שלו, שנושאה "הניסיונות הנאו-פאשיסטיים בצרפת בשנים 1965-1944", אותה ערך בהנחייתם של הפרופסורים זאב וולטר לאקוויר (תל אביב) ורנה רמון (פריז). בשנת הלימודים 1986–1987 שימש כעמית-מחקר ב"תוכנית למחקר משווה של אירופה המודרנית" שנוהלה על ידי ספרית וינר והמכון להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב בראשותה של פרופ' שולמית וולקוב.
במהלך לימודיו באוניברסיטה החל אלגזי לעסוק בהוראה. בין השאר, שימש כאסיסטנט, ובהמשך לימד במעמד של מרצה אורח בעל תואר דוקטור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב; היה מרצה להיסטוריה כללית במכללה לחינוך – סמינר הקיבוצים, תל אביב; והיה מורה להיסטוריה ואזרחות בבתי ספר תיכוניים.
בקיץ 1990 פרש מהמפלגה הקומוניסטית ומאז לא הצטרף לאף ארגון מפלגתי.
החל משנת 1989 החל לכתוב ב"הארץ", תחילה כפרילנסר. גם כאן התמקד בנושאים חברתיים ובזכויות אדם, בישראל וביהודה, שומרון ועזה. חלק ניכר מכתיבתו הקדיש לבעיות האוכלוסייה הפלסטינית במדינת ישראל.
בשנת 2000 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי אלגזי חרת על דגלו העיתונאי את שמירתן ועידודן של זכויות האדם ורבות בשנים פקד בתיהם של נרדפים חסרי ישע וחשוכי סעד, קשר אתם קשרי חיבה ועודד מצפון הרבים למצוקותיהם.
בשנת 2003 פרש לגמלאות.
במהלך השנים פרסם אלגזי ספרים שונים בצרפתית, חלקם תורגמו לשפות נוספות. בין השאר פרסם ספר שיחות עם פרופ' ישעיהו ליבוביץ, ספר דיאלוגים ("מבעד לחומות") עם הסופר הפלסטיני הגולה בכווית, מחמד אל-אסעד, ואת הספר "הקורבן", אודות נסיבות התאבדותו של החייל הפציפיסט.
שלמה ברנשטין
שלמה יוסף (סְיוֹמָה) ברנשטֵיְן (ט"ז בשבט תרס"ז, 31 בינואר 1907, וילנה – י"ח בטבת תשכ"ט, 1 בינואר 1969, תל אביב) היה אדריכל ישראלי, מבוני העיר הלבנה של תל אביב.
ביוגרפיה
ברנשטין נולד בעיר וילנה לקלמן ברנשטין, סוחר בדים, ולפייגה לבית גילינסקי. התחנך בגן ילדים ובחדר, ולאחר מכן למד בגימנסיה כגן ובגימנסיה או-אר-או. למד ציור בבית ספר פולני לאמנויות פלסטיות. בנוסף רקד בלהקת בלט קלאסי וכן היה חבר בקבוצת הכדורגל "מכבי וילנה".
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ותחילה התגורר בנס ציונה. בארץ למד במחזור הראשון של הטכניון שלוש שנים (תרפ"ו 1925/1926 - תרפ"ח 1927/1928). מורהו היה אלכסנדר בֶּרְוַואלד, מי שבנה את מבנה הטכניון בהדר הכרמל בחיפה. בתקופת לימודיו לקח חלק באימוני "ההגנה" בפיקודו של יעקב פת, וכן היה מראשוני קבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
ב-1930 נישא לברטה קובארסקי, בתו של ד"ר הֶרץ קוֹבַארְסקי (Kowarski), רופא ילדים ידוע ועסקן ציבורי בווילנה, ממניחי היסוד לחינוך החילוני היידישאי בווילנה. אשתו הייתה מורה לחינוך גופני, בוגרת בית הספר הגבוה לתרבות הגוף בברלין.
ב-1931 יצא להמשך לימודיו בבית הספר "באוהאוס" בגרמניה. שם התחשבו בלימודיו הקודמים בטכניון ובהצטיינותו בלימודי האדריכלות אצל ברוואלד, והוא התקבל היישר לשנת הלימודים השלישית והאחרונה (הסמסטרים החמישי והשישי). מוריו היו מיס ון דר רוהה, וסילי קנדינסקי ויוזף אלברס. ב-15 באוגוסט 1932 סיים את חוק לימודיו באדריכלות ב"באוהאוס" והוענקה לו דיפלומה. באותה שנה נסע להשתלם אצל לה קורבוזיה בפריז.
במלחמת העולם השנייה עבד במחלקת עבודות ציבוריות בתכנון תחנות משטרה עבור ממשלת המנדט.
משנת 1946 ועד מותו עבד במחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב.
מרבית הבתים שתכנן נהרסו עם השנים. נותר על כנו הבית ברחוב אחד העם 95 בתל אביב (1937), המהווה דוגמה מובהקת לסגנון. בנו של ברנשטין, משה ענבר, הוא פרופסור אמריטוס למקרא ולאשורולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
גן הגיר
גן הגיר (באנגלית: The Chalk Garden) הוא סרט קולנוע אמריקאי-בריטי משנת 1964, בבימויו של רונלד נים, עם דבורה קר, היילי מילס, ג'ון מילס ואדית אוונס בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
לורל (היילי מילס) היא נערה בת 16 המתגוררת עם סבתה מיסיס סנט מוהם (אדית אוונס) והמשרת מייטלנד (ג'ון מילס). הוריה התגרשו והיא מאשימה את אימה אוליביה (אליזבת סלארס) שבגדה באביה וגרמה למותו. לורל מלאת טינה על כל העולם והיא חוקרת בעברם של כל האומנות, מגלה פרטים מביכים וגורמת להן להסתלק משם. היא אוהבת להדליק מדורות ומאיימת שפעם אחת תצית את הבית.
מיס מדריגל (דבורה קר) מגיעה למקום לאחר ששוחררה מבית סוהר על רצח אחותה החורגת. אין לה המלצות אבל הסבתא מחליטה בכל זאת לקבלה לאחר שהיא מתרשמת מניסיונה בגננות. בבית הכלא עסקה מדריגל בגננות והיא מבטיחה לסבתא להפריח את הגן שפרחים אינם פורחים בו בגלל אדמת הגיר (קרטון) המצויה בו.
לורל מתחילה לבלוש אחרי מדריגל. היא חושדת שיש לה "עבר אפל" - כל הבגדים שלה חדשים, אין לה שוב צילום של משפחה והיא פוסעת כל הלילה בחדרה.
אוליביה מגיעה לקבל בחזרה את לורל ומודיעה לסבתא כי היא בהריון. לורל בורחת ולא רוצה לראות אותה והסבתא מודיעה לאוליביה כי היא תישאר אצלה בהוראת בית המשפט.
מיס מדריגל מנסה להתחבב על לורל אבל ללא הצלחה. לורל מתגנבת לחדרה ומחפשת ממצאים "מרשיעים". מייטלד מגלה למדריגל כי אשתו ובתו נהרגו בתאונת דרכים וכי לורל ממציאה שקרים ואומרת שאביה התאבד אך למעשה הוא מת משתיית אלכוהול.
הסבתא מזמינה את השופט מקוויני (פליקס אילמר) כדי שיעזור לה במתן משמורת על לורל. מדריגל נדהמת לראות את השופט שדן אותה למוות אך בגלל גילה הצעיר העונש הומתק למאסר. כולם יושבים לאכול ולורל חוקרת את השופט על משפטי רצח. במהלך השיחה מתערבת מדריגל ונגלה שהיא ישבה בבית סוהר על רצח.
מדריגל חוזרת לחדרה ובוכה ומייטלנד מנחם אותה. היא נפגשת עם הסבתא ואומרת כי היא רואה בלורל את עצמה כנערה. גם היא סבלה מחוסר אהבה ושנאה את כל העולם וכי הפתרון יהיה כאשר לורל תחזור לאימה האוהבת אותה ולא תישאר אצל הסבתא שמסיתה אותה כל הזמן נגד אימה.
לורל שומעת את השיחה מחדר סמוך ופורצת בבכי. היא מבינה כי עליה לחזור לאימה. אוליביה מגיעה ולורל אורזת את חפציה ונפרדת ממדריגל בחיבוק.
הסבתא מבקשת ממדריגל שתישאר ותטפל בגן למרות עברה שהיא לא בטוחה שהיה כך.
ג'פרי אפשטיין
ג'פרי אדוארד אפשטיין (באנגלית: Jeffrey Edward Epstein; 20 בינואר 1953 – 10 באוגוסט 2019) היה איש עסקים ומיליונר יהודי-אמריקאי. בשנת 2008 הורשע בעבירות מין. ביולי 2019 נעצר והואשם בסחר בקטינות למטרות מין וכעבור כחודש שם קץ לחייו בבית המעצר.
קורות חיים
אפשטיין נולד וגדל בברוקלין להורים יהודים, פאולין (לבית סטולובסקי) וסימור. הוא למד בקולג' הפרטי קופר יוניון ובמכון קוראנט למדעי המתמטיקה של אוניברסיטת ניו יורק אך לא סיים את לימודיו. בין השנים 1973 ל–1975 לימד מתמטיקה ופיזיקה בבית הספר דלתון שבמנהטן.
בשנת 1976 הצטרף לבנק ההשקעות בר סטרנס, כעוזר זוטר בתחום המסחר. ארבע שנים לאחר מכן, כאשר היה סוחר אופציות, הפך במפתיע לשותף. בשנת 1981 עזב את הבנק כדי להקים את חברת ניהול הנכסים ג'יי אפשטיין ושות'. עסקי ניהול הנכסים והכספים של אפשטיין היו מיועדים אך ורק למיליארדרים. מאז שנות ה-90, החברה רשומה באיי הבתולה של ארצות הברית ונקראת פייננשל טראסט.
בתחילת שנות ה-90 פגש אפשטיין את גיליין מקסוול, בתו של איל התקשורת הבריטי רוברט מקסוול, ובין השניים נוצר קשר אינטימי, שהפך לקשר עסקי לאורך שנים רבות.
אפשטיין היה מכר ותיק של הנסיך אנדרו ותום בארק, והוא השתתף באירועים רבים בהם נכחו אישים ידועים, בהם ביל קלינטון, ג'ורג' סטפנופולוס, דונלד טראמפ, קייטי קוריק, וודי אלן והארווי ויינסטין. בין אנשי הקשר שלו נמנים רופרט מרדוק, מייקל בלומברג, ריצ'רד ברנסון, מייקל ג'קסון, אלק בולדווין, משפחת קנדי, משפחת רוקפלר ומשפחת רוטשילד. כמו כן, בין אנשי הקשר שלו נמנים גם ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק, ראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר ויורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן אאל סעוד. הן קלינטון והן טראמפ טענו כי מעולם לא ביקרו באי של אפשטיין.
ניהול הונו של לזלי וקסנר
הלקוח העיקרי של החברה היה המיליארדר היהודי-אמריקאי לזלי וקסנר, שאפשטיין התחיל לנהל את הונו בשנות ה–80. ביולי 1991 העניק וקסנר לאפשטיין הרשאה בלתי מוגבלת לפעול בשמו בכל עניין, לרבות בקרן וקסנר, הרשאה שאותה ניצל אפשטיין לפעולות עסקיות לטובת עצמו. בין היתר רכש אפשטיין נכסים שונים מחברות בשליטת וקסנר ומכר להן אותם בחזרה במחיר כפול. ב-1995 אפשטיין היה חבר דירקטוריון בקרן וקסנר, קרן וקסנר למורשת, ונשיא וקסנר נכסים. הוא הרוויח מיליונים מעמלות ניהול העסקים הפיננסיים של וקסנר. בכתבת פרופיל שפרסמה העיתונאית ויקי וורד ב"ואניטי פייר" ב–2003 צוין כי לשניים מערכת יחסים קרובה ביותר, שאיפשרה לאפשטיין לרכוש מווקסנר את האחוזה במנהטן. שותפים עסקיים מוקדמים של וקסנר טענו בפני "הניו יורק טיימס" כי אפשטיין קטע את קשריהם עם וקסנר. כמו כן הרחיק אפשטיין את אמו של וקסנר מחבר הנאמנים של קרן וקסנר והזרים 21 מיליון דולר מקרן וקסנר לקרן בניהולו הפרטי.
החל מקיץ 1996 החל אפשטיין לתקוף מינית עובדות של וקסנר ודוגמניות שקיוו לעבוד עבור רשת ויקטוריה'ס סיקרט המצויה בבעלותו של וקסנר. לטענת "ניו יורק טיימס," וקסנר הבטיח לטפל בתקיפה מינית נוספת שהתרחשה בשנת 1997, ובה התחזה אפשטיין לבכיר ברשת ויקטוריה'ס סיקרט. בפועל נותקו הקשרים העסקיים הגלויים בין וקסנר לאפשטיין רק עם הרשעתו בפלילים של אפשטיין בשנת 2008.
הקלטות וידאו
בפשיטה על אחוזתו של אפשטיין נמצאו מצלמות נסתרות. לפי מספר עדויות, ביתו וגם האי שברשותו רושתו במצלמות. לפי עדות אחת, המצלמות בביתו כוונו לתוך תאי שירותים וחדרי מיטות ונוטרו בידי עובדים במקום. השערה שהועלתה בידי מספר מקורבים לפרשה, היא שהתיעוד הנרחב נועד להוות "פוליסת ביטוח" עבור אפשטיין, על ידי שימוש פוטנציאלי בחומר המצולם למטרות סחיטה של קורבנותיו או שותפיו לפשע. בחזקתו נמצאו תמונות עירום רבות של צעירות, ובכספתו נמצאו תקליטורים ועליהם כיתוב בכתב יד כגון "[שם] הצעיר (ה) + [שם]", "אוסף עירום 1" וכיו״ב.
הרשעה פלילית ראשונה
החקירה נגד אפשטיין בדבר קיום יחסי מין עם קטינות החלה במרץ 2005, בעקבות תלונה שהגישה אישה במשטרת פאלם ביץ', שביתה החורגת, בת ה-14, הגיעה לאחוזתו של אפשטיין עם נערה בוגרת ממנה. שם היא התפשטה ועיסתה את אפשטיין וקיבלה 300 דולר. בעקבות התלונה החלה משטרת פאלם ביץ' חקירה סמויה נגד אפשטיין. במסגרת החקירה דלו החוקרים מתוך האשפה של האחוזה פתקים עם שמות קטינות ומספרי הטלפון שלהן. אחד הפתקים הכיל את מספר הטלפון ותאריך המפגש של הנערה שבעקבות תלונתה נפתחה החקירה. התאריך והשעה היו תואמים לעדות שנתנה במשטרה. המשטרה ביקשה להגיש כתב אישום נגד אפשטיין ושתי נשים (היילי רובסון ושרה קלן) שהביאו קטינות לאחוזתו. לאפשטיין יוחסו ארבעה סעיפים של מין בלתי חוקי עם קטינות וסעיף אחד של התעללות מינית. אולם התובע הכללי של פאלם ביץ' כבר החל לגבש עסקת טיעון עם אפשטיין. מפקד משטרת פאלם ביץ' האשים את התובע הכללי שהוא מתקפל בפני אנשים עשירים והעביר את החקירה ל-FBI.
חקירת ה-FBI העלתה כי עוזרות של אפשטיין הביאו 40 נערות צעירות לאחוזה. שם נדרשו לקיים סוגים שונים של מגע מיני עם אפשטיין או עם אנשים אחרים. בנובמבר 2018 חשפה הכתבת ג'ולי בראון ביומון "מיאמי הראלד" שזיהתה כ-80 קורבנות ואיתרה כ-60 מהן. בראון ציטטה את מפקד משטרת פאלם ביץ', שאמר שעדויות של הנערות היו דומות.
עסקת טיעון
ב-30 ביוני 2008 הורשע אפשטיין בשידול נערה בת 17 לזנות, עבירה עליה ריצה 13 חודשים ב"מעצר בתנאי שחרור לעבודה" כחלק מעסקת טיעון, שבה איתרו גורמים רשמיים פדרליים 36 קורבנות, ובשל פרטים אלו ספגה העסקה ביקורת כמקלה מאוד. עסקת הטיעון נעשתה על ידי אלכסנדר אקוסטה, לימים מזכיר העבודה בממשל טראמפ שהתפטר בגין הפרשה, שכיהן אז כתובע הכללי הפדרלי של המחוז הדרומי של פלורידה, מי שהוביל את ההליך המשפטי והעניק לאפשטיין חסינות מכל ההאשמות הפליליות הפדרליות. עורך דינו היה אלן דרשוביץ.
בעקבות הרשעתו, במדינת ניו יורק אפשטיין נשאר רשום כעבריין מין ברמת סיכון הגבוהה ביותר. הוא ערער על הרישום וביקש להנמיך את הרישום לרמת סיכון הנמוכה ביותר, אך בית המשפט דחה את בקשתו.
חקירה פלילית שנייה
אפשטיין נעצר שוב ב-6 ביולי 2019, על ידי הרשויות הפדרליות, בהאשמות על סחר בקטינים למטרות מין בפלורידה ובניו יורק. הוא גם הואשם בנתינת שוחד בסך 350 אלף דולרים, במטרה להדיח עדים להימנע מלהעיד נגדו בפרשת הסחר בקטינים למטרות מין.
לאחר מותו, התובעת הכללית של איי הבתולה, שם הייתה לאפשטיין אחוזה, הצהירה בתביעה נגד עזבונו כי לאחוזתו הובאו ילדות בנות 11 ו-12. בסוף 2019 איתרה המשטרה הצרפתית את ז'אן לוק ברונל, סוכן דוגמניות צרפתי, שחשוד שעסק באיתור צעירות בסוכנות דוגמניות בדרום אמריקה עבור אפשטיין.
מותו
ב-10 באוגוסט 2019 נמצא אפשטיין תלוי בבית המעצר העירוני שבמנהטן, ניו יורק, 12 ימים לאחר שהוסר מתוכנית שמירה כבדה (Suicide watch) שהוצבה עליו עקב ניסיון התאבדות קודם. חוקרת מקרי המוות הראשית של ניו יורק, ברברה סמפסון, קבעה כי אפשטיין מת בהתאבדות. ד"ר מייקל ביידן, הפתולוג הראשי לשעבר של ניו יורק, שנשכר על ידי משפחתו של אפשטיין ובדק את גופתו, טען בניגוד לגורמי הרפואה הרשמיים כי החבלות שנמצאו על גופו "מצביעות על חניקה רצחנית".
בתרבות הפופולרית
הטענה כי אפשטיין לא התאבד אלא נרצח זוכה לפופולריות. הקומיקאי והשחקן ריקי ג'רווייס נתן לה ביטוי מעל במת טקס פרס גלובוס הזהב. המאמינים בתאוריית הקונספירציה טוענים שאפשטיין נרצח על מנת שלא יחשוף פוליטיקאים בכירים שהשתמשו בשירותי זנות הקטינות שניהל, ומנופפים בכך שרשימת הלקוחות לא פורסמה, תחת צו של שופטת.
גביע צ'אנס בכדורסל 2011/2012
גביע צ'אנס בכדורסל לעונת 2011/2012 היא התחרות השישית להיווסדו של מפעל גביע ווינר סל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע הליגה השלישי שלה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל חולון.
צ'ארלס ראשמור
'''צ'ארלס א. ראשמור (באנגלית: Charles E. Rushmore'''; 2 בדצמבר 1857 – 31 באוקטובר 1931) היה איש עסקים ועורך דין אמריקאי, אשר על שמו קרוי הר ראשמור. נולד בעיר ניו יורק לאדוארד קארמן ראשמור ולמארי אליזה ראשמור. במשך חייו נישא למעצבת ג'אנט קרפנטר.
גביע צ'אנס בכדורסל 2011/2012
הגמר
מכבי תל אביב זכתה בתואר גביע הווינר השני ברצף והשלישי שלה.
תנועת האוהלים
תנועת האוהלים הייתה תנועת מחאה חברתית שקמה בשנת 1973 בשכונת הקטמונים בירושלים ופעלה לאורך שנות ה-70 בשיכונים ובשכונות של בני המעמד הנמוך מקרב העולים מעדות המזרח.
תקומת התנועה
התנועה קמה מתוך מועצת הנוער (קבוצת התיאטרון הקהילתי) "אוהל יוסף" משכונת קטמון ט' בירושלים שהתארגנה בסתיו 1973. היא העלתה את ההצגה "יוסף יורד קטמונה" בבימויו של אריה יצחק. מקבוצת תיאטרון זו קמה תנועת האוהלים. בשנת 1975 ירש אוהל יוסף את הוועד המקומי בקטמון ח'-ט' ונהיה לגוף הדומיננטי באזור, תוך הרחבת השירותים לכלל התושבים. בנובמבר 1976 העלתה את ההצגה "הנושר", העוסקת באופן חזיתי ורדיקלי בשאלות חייהם של נערים בשולי החברה הישראלית. בין השנים 1975–1979 הוקמו מועצות אוהלים במספר שכונות נוספות בירושלים (שמואל הנביא, נחלאות וקריית היובל).
"אוהל נחלאות" הוקם במסגרת גיבוש שכונות מצוקה ונציגי שכונות אותנטיים ל"תנועת מרכז האוהלים". נציגי תושבים נבחרו לראשונה בתהליך דמוקרטי לבחירות שכונתיות בעיר ירושלים. במסגרת גבולות שכונות ה"נחלאות" בחסות המחלקה הקהילתית-עירונית התקיים ב-1978 תהליך בחירות קהילתי דמוקרטי. להנהלת "אגודת אוהל נחלאות" - תושבים לקידום השכונה והקהילה, נבחרו: יוסף (יוסי) חוברה, הרבנית ברכה קאפח, שלום חוברה, מרים מלכה, ג'ף הלפר ועוד ובסה"כ 9 נציגי תושבים נבחרו להנחלת "אוהל נחלאות". יוסי חוברה נבחר ליו"ר "אוהל נחלאות ובמקביל גם לדובר התנועה.
חוברה התנגד להשתלבות התנועה במערכת ממסדית פוליטית מפלגתית כל שהיא ודגל באידאולוגיה שעוצמת התנועה תתעצם ותשרוד עירונית וארצית רק אם תפעל בשכונות על בסיס בלתי מפלגתי, חברתית-תרבותית ואורבנית, במאבק קהילתי משותף של כלל התושבים על כל גווניהם הפוליטיים-והמפלגתיים לקידום צדק חברתי, זכויות התושבים, שיפור איכות החיים, פיתוח מערכות שירותים, פיתוח אורבני (תב"ע, התנגדות נחרצת לתוכנית פינוי ובינוי של שכונות ה"נחלאות" ע"פ תוכנית משרד השיכון בשנות ה-70 (כדוגמת: "ימין משה" ו"ממילא"), חינוך לדמוקרטיה, העצמה קהילתית וקהילות ספציפיות-נושאיות, פיתוח מנהיגות שכונתית וכו'. חוברה פרש מ"תנועת האוהלים" והחל לפעול כאגודה עצמאית ובלתי מפלגתית, ביום החלטת "תנועת מרכז האוהלים" להשתלב בממסד הפוליטי מפלגתי (בשנת 1981 בהקמת מפלגת שכונות, ולאחר מכן השתלבות במערך וכו').
פעולות המחאה
התנועה הושפעה רבות ממאבק תנועת הפנתרים השחורים בשנים שקדמו להקמתה. בשנת 1977 הצטרף לתנועה ימין סוויסה ועמד בראשה. התנועה עברה שינוי והחל שלב המחאה. פעולתה העיקרית הייתה הקמת התנחלות הפגנתית של זוגות צעירים בסמוך לקטמונים במחאה על הפניית תקציבים להתנחלויות במקום לשכונות. ההתנחלות שכונתה "אוהל מורה", שם שרומז על אלון מורה, עלתה לקרקע בחודש יוני 1980 והתקיימה במשך 12 יום עד שפונתה בהסכמה. מימון לפעולה בסך 2 מיליון לירות הגיע מחבר הכנסת שמואל פלאטו-שרון. בזמן המשא ומתן לפינוי, נפגשו נציגי המתנחלים עם ראש הממשלה מנחם בגין, אשר נזף בהם על שהופיעו לפגישה בלתי מגולחים, בלתי מסורקים ובלבוש מרושל. במאמצי התיווך השתתף נשיא הפדרציה הספרדית העולמית נסים גאון. בליווי המשפטי נטל חלק שמעון שטרית. לאחר סיום הפרשה החליט היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר שלא יוגשו כתבי אישום נגד מתנחלי "אוהל מורה", וזאת בהתחשב בנסיבות המיוחדות של המקרה. ההתנחלות שימשה השראה לחסרי דיור ברחבי הארץ. באותו קיץ קמו התנחלויות קצרות מועד בנחלת יהודה וביהוד ("יהוד מורה").
בחלוף השנים כל ארגוני השכונות ("האוהלים") התמסדו וכל אחד מהם הפך ל"מנהלת השכונה" - מעין מודל מקצועי ועצמאי יותר של ועד השכונה הישן. המחאה התמוססה וחלק מהפעילים הפכו לעובדים מקצועיים בתחומים השונים של ניהול חיי הקהילה, החינוך והתרבות בשכונה.
ניסיון להיבחר לכנסת ישראל
בסוף דרכה השתתפו מנהיגי תנועת האוהלים בבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981, קיבלה 545 קולות ולא עברה את אחוז החסימה. לאחר מערכת בחירות זו, בשנת 1981 הצטרפה התנועה ל"מערך".
נבחרת הפיליפינים בכדורגל
הנבחרת נחשבת לאחת הנבחרות החלשות בעולם.
נבחרת הפיליפינים היא נבחרת הכדורגל הוותיקה ביותר ביבשת אסיה ושיחקה את משחקה הבינלאומי הראשון בשנת 1913 נגד נבחרת סין על אדמת הפיליפינים, משחק אותו ניצחה בתוצאה 1-2. למרות היות הנבחרת וותיקה היא לא הגיעה מעולם להישגים ומיקום השיא שלה בדירוג פיפ"א העולמי הוא 157 בנובמבר 2008. הנבחרת לא ניסתה להעפיל למונדיאל 2006 על מנת להשקיע את המאמצים בנבחרת הנוער של המדינה והתרכזות בגביעים אזוריים כמו משחקי דרום מזרח אסיה. אחת הסיבות האפשריות לחולשת נבחרת הכדורגל הוא הסיבה כי מירב העניין בספורט בפיליפינים הוא סביב הכדורסל ופחות סביב הכדורגל.
חולשת הנבחרת מתבטאת בכך שעד היום שיחקה הנבחרת 176 משחקים, מתוכם רק 21 ניצחונות, נגד נבחרות חלשות בעיקר או נבחרות שהיו בתחילת דרכן בעוד מונה ההפסדים של הקבוצה עומד על 144.
נבחרת הפיליפינים העפילה לראשונה בתולדותיה לגביע אסיה שנערך בשנת 2019 אך הפסידה בכל משחקיה בטורניר.
מאגורה
מַאֲגוּרָה (מלשון אגר; בערבית קרויה "חראבה", harabe) היא בור מים חצוב במדרון, הכולל מדרגות חצובות המובילות לתוכו. המאגורות אמורות לאסוף ולשמור מי נגר עלי. בדרך כלל נבנות המאגורות על גדה של ערוץ נחל ומי השיטפונות הזורמים בו מוטים על ידי תעלות אל פתחה.
מאגורות קיימות במקומות רבים בארץ ישראל. הן אופייניות לנגב (למשל, בנחל חווארים ובמצד מאגורה שבאזור שדה בוקר, ובבורות לוץ), ומצויות גם במדבר יהודה, בנחל חצצון, בנחל יעלים ובוואדי חשנה (יובל של נחל קומראן).
קליגרפיה פרסית
סקירה היסטורית
לאחר כניסת האסלאם לאיראן במאה ה-7, התאימו הפרסים את האלפבית הערבי לשפה הפרסית ופיתחו את האלפבית הפרסי המקובל עד היום. האלפבית הערבי מכיל 28 תווים. הפרסים הוסיפו לו ארבע אותיות נוספות, כדי להתאימו לצורכי השפה, כך שהאלפבית הפרסי כולל 32 אותיות.
בתחילת המאה ה-10, אבן מוקלה (ابنِ مقله) ואחיו אבו עבד אללה חסן הסדירו וקבעו 14 סגנונות קליגרפיה, מתוכם המוכרים והחשובים הם: מֻחַקַק, ריחאן, ת'ולות', נַסְח', תַוְקיע ורִקאע. אבן מוקלה גם קבע את כללי היסוד לאמנות הקליגרפיה בעולם האסלאם: חשיבות הצורה של כל אות וחשיבות יחסי האותיות במרחב. הכללים הבסיסיים האלה שופרו ושוכללו עם הזמן בידי אמנים שונים. במאה ה-13 שולבו סגנונות הנסח', הרִקאע והתַוְקיע לסגנון חדש נוצר הסגנון הקליגרפי "תַעְליק". במאה ה-14, מיר עלי תבְּריזי שילב שני סגנונות כתיב מרכזיים בזמנו, נסח' ותעליק, ויצר סגנון קליגרפי פרסי חדש, שנקרא "נַסְתַעְליק" (نستعلیق‎‎, שיבוש של נסח' + תעליק). מאז ואז ימינו סגנון הנסתעליק הוא המקובל והנפוץ ביותר מבין סגנונות הקליגרפיה והכתיבה עבור האלפבית הפרסי-ערבי.
אריאל אפרים אשבל
אריאל אפרים אשבל (נולד ב-31 במאי 1982 בתל אביב) הוא במאי תיאטרון עצמאי ישראלי.
קליגרפיה פרסית
סקירה היסטורית
במאה ה-17, מֻרְתַזא קולי ח'אן שאמְלו ומוחמד שפיע הַרַווי יצרו סגנון חדש שנקרא "נסתעליק קורסיבי" או "שִכַּסְתה נסתעליק" (شکسته نستعلیق). כמאה שנה מאוחר יותר, עבד אל-מג'יד תלאקאני, שהיה אמן בולט בתקופתו, העלה את הסגנון הזה לשיאו. הסגנון הקליגרפי הזה מבוסס על אותם כללים כמו הנסתעליק. עם זאת, בסגנון שִכּסְתה נסתעליק יש כמה הבדלים משמעותיים: הוא מאפשר תנועות גמישות יותר והוא מעט יותר מרווח ומעוגל.
קליגרפיה פרסית מודרנית
בשנת 1950, נוסד הארגון האיראני לקליגרפיה על ידי חוסיין מירח'אני, עלי אכבר כּווה, אבראהים בּוזארי, חסן מירח'אני ומהדי בַּיאני. הארגון מקדם את לימודי הקליגרפיה ומעודד אמנים צעירים. כיום עומד בראש הארגון ע'ולאם חוסיין אמיר-ח'אני.
אריאל אפרים אשבל
אשבל הוא בוגר מגמת התיאטרון של תיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב (2000), בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים (2006) ואוניברסיטת תל אביב, בה למד לתואר ראשון בפילוסופיה והיסטוריה (2010). ביים בפסטיבלי עכו את ההצגות "הדיבוק – בין שני עולמות" (2000), "קוראז'" (2001), "גרעינים" (זוכת הפרס הראשון 2003), "מלתעות" (2006) ו"GIANT" (בשיתוף איזבל לואיס, 2012). יזם ואצר בתיאטרון תמונע את האירועים "קרב-רב", "כלבלב" (2005) ו"עור לבן מסכות שחורות" (2007).
בנוסף לעבודתו כבמאי, אשבל מעצב תאורה למופעי תיאטרון, מחול ומוזיקה. אשבל שיתף פעולה בין היתר עם הכוריאוגרפים רונית זיו, שרון צוקרמן וענת דניאלי, להקת המחול "מוזע", להקות הרוק "הבילויים" ו"דפנה והעוגיות", עם המוזיקאים/פרפורמרים מאיה דוניץ, יוני סילבר, מיכל אופנהיים-לנדאו וכן עם מקהלת גבעול ואנסמבל "רפלקס" של המלחינה קרן רוזנבאום. הופיע בעבודותיהן של הכוריאוגרפיות ענבל בן זקן (תיאטרון תמונע 2002) ואסנת קלנר ("גוונים במחול" 2003).
שימש בין היתר דרמטורג בעבודתו של הכוריאוגרף ברק מרשל "מונגר" (2008) ובמאי שותף בעבודתו של האמן הבינתחומי דניאל לנדאו "One Dimensional man". בשנים 2000–2003 היה תאורן הבית של תיאטרון תמונע, לקח חלק בסדנאות "תמונע" בהנחיית נאוה צוקרמן והיה חבר בוועדה האמנותית של התיאטרון. בין השנים 2008–2010 ניהל אמנותית לצד צוקרמן את פסטיבל המחול השנתי "אינטימדאנס".
זכה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל בשנים 2003/4, 2004/5, 2005/6 ו-2007/8, במענק היצירה ליוצר מבטיח מטעם הקרן בשיתוף תיאטרון תמונע בשנת 2003, בפרס ראש עיריית ירושלים ותיאטרון הזירה הבין-תחומית לשנת 2006, מלגת קרן "מורשה" בשנת 2007, והשתתף בתוכנית האירוח לבמאים צעירים מטעם מכון גתה וארגון התיאטרון הבינ"ל ב-2011.
אשבל הוא בנו של הפובליציסט ישעיהו אשבל ואחיה של השחקנית רותם אבוהב. משנת 2011 הוא מתגורר בברלין, גרמניה עם בן-זוגו, השחקן והפרפורמר יאן-סבסטיאן שובה. השניים נישאו בעיריית ניו יורק באוגוסט 2011.
פרס נין
פרס נין (סרבית באותיות לטיניות Ninova nagrada; באותיות קיריליות Нинова награда) הוא פרס ספרותי המוענק על ידי השבועון "נין", היוצא לאור בבלגרד, מאז 1954. הפרס מוענק מדי שנה בינואר, ליצירה הספרותית הטובה ביותר שהתפרסמה בסרביה בשנה החולפת. לפני פירוק יוגוסלביה, הוענק הפרס ליצירה הטובה ביותר ביוגוסלביה.
הפרס הוא אחד היוקרתיים ביותר בספרות הסרבית (בעבר, בספרות היוגוסלבית). אוסקר דוִיצ'ו זכה בפרס שלוש פעמים, מתוכן פעמיים ברצף (1963-1964). שני סופרים זכו פעמיים: דוֹבּריצה צ'וֹסיץ' וז'יבוֹיִין פבלוביץ'.
ב-1959 לא הוענק הפרס. הזוכה לשנת 1972, דנילו קיש, החזיר את הפרס כמה שנים מאוחר יותר כביטוי למחאה פוליטית.
קקטוס קלב (קומיקס)
קקטוס קלבּ (בצרפתית: Cactus Club) היא סדרת קומיקס בצרפתית העוסקת במדריכי ספורט ובנופשים במועדון נופש בחוף טרופי. גיבור הסדרה הוא מדריך ספורט בשם פיל. הסדרה שופעת הומור וכל עמוד שלה הוא סיפור קצר בפני עצמו – דבר ההופך את קריאת ספרי הסדרה בלוויית מילון לכלי נוח להעשרת אוצר המילים הצרפתי.
סכר קוקה קודו סינקלייר
סכר קוקה קודו סינקלייר (בספרדית: Coca Codo Sinclair) הוא סכר המשלב תחנת כוח הידרואלקטרית באקוודור. הסכר נמצא על נהר קוקה במחוז נפו כ-100 קילומטרים מהבירה קיטו.
קקטוס קלב (קומיקס)
החוברת הראשונה של קקטוס קלבּ יצאה בשנת 1997 ובשנת 2005 יצאה החוברת התשיעית בסדרה. בשנותיה הראשונות של הסדרה היא נעזרה בכתב העת ספירוּ לשם פרסומה. דפים נבחרים מהסדרה פורסמו בספירו לצד דפי חידות של קקטוס קלבּ שפורסמו בספירו בלבד ולא בסדרה עצמה.
יוצרי הסדרה: כתיבה – פרנואה גילסון, איור – פיליפ ברסקוביסי, צביעה - סריז.
סכר קוקה קודו סינקלייר
היסטוריה
ב־2007 הציע נשיא אקוודור רפאל קוראה לחדש את הרעיון, ובמסגרת זו נשכרה חברה איטלקית לבחינת הרעיון. התחנה ההידרואלקטרית בהספק של 1500 מגוו"ט מיועדת לספק 8.63 ג'יגה ואט לשעה, כ-44% מצריכת האנרגיה במדינה.
לצורך הקמת הפרויקט הוקמה ב-2010 חברה בבעלות המדינה, כשעלות הפרויקט היא 2.6 מיליארד דולר. בנוסף נשכרה חברת הנדסה סינית, סינוהידרו, לביצוע הפרויקט. הסכר מומן בחלקו בעזרת הלוואה של 15 שנה מהרפובליקה העממית של סין בסכום של 1.68 מיליארד דולר. בעקבות הלוואה זאת ואחרות מסין, חויבה אקוודור לספק לסין 80%–90% מייצוא הנפט שלה, ולהסתייע בחברות ובטכנולוגיות סיניות בפרויקטים.
באוקטובר 2012 הושלמה בנייתו של כביש הגישה לתחנה.
ב-2012 אוטובוס שהסיע פועלים שעבדו על הקמת הפרויקט פגע בסלע, ובתאונה נהרגו שני עובדים. ב-12 בדצמבר 2014 במהלך בנייתו נהרגו 13 עובדים בקריסת תעלה, 10 אקוודורים ושלושה סינים. בעיות נוספות שעלו במהלך הפרויקט היו ההשפעות הסביבתיות שלו, בשל סמיכותו של הפרויקט להר הגעש רוונטדור, ופגיעה במערכת האקולוגית של האמזונאס.
הפרויקט אמור היה להסתיים עד סוף 2014, אך התעכב והתחנה החלה לפעול בנובמבר 2016.
בנובמבר 2018 נשכרה החברה הגרמנית TÜV לבדיקת סדקים שהתגלו בסכר.
יהדות רקונסטרוקציוניסטית
יהדות רקונסטרוקציוניסטית (או יהדות רקונסטרוקטיבית באנגלית: Reconstructionist Judaism) או התנועה ליהדות מתחדשת היא ענף ביהדות המודרנית, בייחוד ביהדות ארצות הברית. הרקונסטרוקציוניסטים ממשיכים את מורשתו והגותו של מייסד הזרם, הרב מרדכי קפלן (1881–1983) ועירא אייזנשטיין. הזרם צמח בתחילה מתוך היהדות הקונסרבטיבית.
קפלן פרס את משנת הזרם בשורה ארוכה של חיבורים: זהו ניסיון להמשיך ולהחזיק ביהדות גם בהקשר מודרני, תוך ויתור מוצהר על כל אלמנט על-טבעי בתוכה. אפילו האמונה באלוהים מתורגמת לאידיאות המתקבלות על דעתו של כל אדם, ואפילו יהיה היהודי אתאיסט הכופר בקיומו האונטולוגי של האלוהים כישות עצמאית. מאז 1990 הזרם שותף באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, והוא הגוף היחיד הלא-רפורמי שחבר באיגוד. נכון ל-2013, היו לתנועה 65,000 חברים ב-106 קהילות בצפון אמריקה. בשנת 1968 נוסד הקולג' הרבני הרקונסטרוקציוניסטי.
התפישה הרקונסטרוקציוניסטית הבסיסית דוחה את האמונה בסוג כלשהו של התגלות אלוהית, ויחד עמה את הרעיונות של בחירת עם ישראל, נסים ותאיזם. לפי שיטה זו, האוטונומיה האישית של אדם גוברת על ההלכה, אך ראיית היהדות כציוויליזציה וכמורשת תרבותית מכתיבה התחשבות בדעת הקהילה ובעבר. בשל כך, ההתנהלות בזרם ואופן שמירת המצוות מסורתיים לרוב יותר ממה שניתן למצוא ביהדות הרפורמית.
תאולוגיה
הרב מרדכי קפלן האמין, כי לאור ההתקדמויות בפילוסופיה, במדע ובהיסטוריה, יהודים מודרניים אינם יכולים להמשיך ולדבוק בהרבה מהטענות התאולוגיות המסורתיות של היהדות. התאולוגיה הפילוסופית הנטורליסטית של קפלן נחשבת כווריאציה של הפילוסופיה של ג'ון דיואי – הנטורליזם של דיואי איחד בין אמונות אתאיסטיות לטרמינולוגיה דתית כדי לבנות פילוסופיה מספקת מבחינה דתית לאלה שאיבדו את אמונם באמונה המסורתית. הרקונסטרוקציוניסטים נבדלים בכך מהיהדות החילונית-הומניסטית, המסרבת להכליל טקסטים עם נימה תאיסטית מכל סוג שהוא.
קפלן טען כי אלוהים אינו ישות אישית, וכי התיאורים האנתרופומורפיים של אלוהים הם, במקרה הטוב, מטאפורות לא מושלמות. התאולוגיה של קפלן אף טוענת כי האל הוא הסכום של כל התהליכים הטבעיים שמאפשרים לאדם למצות את עצמו. קפלן כתב כי "להאמין באל פירושו לדעת בוודאות כי גורלו של האדם הוא להתעלות מעל לפרא, ולהסיר כל סוג של אלימות וניצול מהחברה האנושית". לא כל כתביו של קפלן בנושא זה הם עקביים; העמדה שלו השתנתה במידה מסוימת במשך השנים, וניתן לחלק בין שתי תאולוגיות שונות בקריאה זהירה. הראייה שבדרך כלל משויכת לקפלן היא זו של הנטורליזם הטהור, בדומה לדיואי, שספגה ביקורת על כך שהיא משתמשת בטרמינולוגיה דתית לכסות על עמדה בלתי-תאיסטית (אם לא אתאיסטית). אולם קיים גם צד שני בתאולוגיה של קפלן, שמבהיר כי לעיתים הוא האמין שיש לאל קיום אונטולוגי, באופן עצמאי ואמיתי, בנפרד מאמונות בני האדם. בתאולוגיה זו, קפלן עדיין דוחה חלק מהצורות הקלאסיות של התאיזם וכל אמונה בניסים, אך הוא מחזיק בעמדה שהיא במידה מסוימת נאו-אפלטונית.
רוב היהודים הרקונסטרוקציוניסטים דוחים צורות מסורתיות של תאיזם. רבים מהם הם דאיסטים; מספר קטן מקבלים את הראייה הקבלית של האל. אחרים, אף כי הם מקבלים הרבה מהרעיונות האחרים של קפלן, אינם מקבלים את התאולוגיה שלו, ובמקום זה הם תומכים בראייה תאיסטית של האל.
מסורת ומשפט יהודיים
כמו הרפורמים, הרקונסטרוקציוניסטים חושבים כי לאוטונומיה האישית יש קדימות על ההלכה והתאולוגיה היהודית. התנועה אינה דורשת מחבריה להחזיק באמונות כלשהן, והיא גם אינה מבקשת כי ההלכה תקוים. בניגוד לרפורמה הקלאסית, הזרם טוען כי ברירת המחדל של האדם צריכה להיות של הנהגת מנהגים ומסורת יהודית בחייו, אלא אם כן יש לו סיבה מסוימת לנהוג אחרת. ההבדל החשוב ביותר בין היהדות הרקונסטרוקציוניסטית וזו המסורתית היא כי הראשונה מגדירה את כל ההלכה כ"מנהג עממי", ולא כחוק שהוא פרי התגלות אלוהית.
הרקונסטרוקציוניסטים מקיימים מנהגים יהודיים מסורתיים רבים, אך על בסיס השקפת עולם לפיה לאוטונומיה האישית יש קדימות על ההלכה. כך, המושג של תרי"ג מצוות הוחלף ב"מנהגים עממיים", מנהגים שאינם מחייבים ושניתן לקבל או לדחות אותם באופן דמוקרטי על ידי הקהילות. מנהגים עממיים שנתקבלו כוללים שימוש בשפה העברית בתפילות, לימוד תורה, תפילה יומית, חבישת כיסוי ראש לגברים וכיסוי ראש לנשים, טליתות ותפילין בזמן התפילה, ושמירה על החגים היהודיים.
עקרונות
למעשה, ספריו של הרב קפלן, במיוחד "המשמעות של האל בדת היהודית המודרנית" ו"יהדות כתרבות" הם הצהרת עקרונות "דה פקטו". ב־1986, אגודת הרבנים הרקונסטרוקציוניסטים (RRA), והפדרציה של הקהילות הרקונסטרוקציוניסטיות (FRC) קיבלו "מצע רשמי ליהדות הרקונסטרוקציוניסטית". מסמך זה אינו מחייב, אלא מציג את הנושאים עליהם קיימת הסכמה רחבה. נקודות מרכזיות במצע קובעות כי:
הרקונסטרוקציוניסטים, בהשראת קפלן, אינם מאמינים כעקרון בהתגלות (כלומר, ברעיון שהאל, בצורה כלשהי, יכול לגלות את רצונו לבני אדם). רעיון זה נחשב לעל טבעי, ולכן הוא נדחה. מרדכי קפלן טוען במקום זה, כי "יש לקחת עמנו את האלמנטים בהתגלות שעונים לבעיות הגדולות של טבע האדם, ולמזג אותם באידאולוגיה שלנו... את השאר אפשר להפנות לארכאולוגיה" ("משמעותו של האל בדת היהודית המודרנית").
זהות יהודית
הזרם מתיר לרבנים שלו להחליט על המדיניות שלהם לגבי נישואים בין-דתיים (בני זוג מדתות שונות); בערך כחצי מסכימים לעשות זאת. התנועה מקבלת גם את האם וגם את האב כמגדירי יהדות, כלומר אם אחד מההורים הוא יהודי, הילדים נחשבים כיהודים אף הם בתנאי שגודלו כיהודים.
תפקידם של גויים בקהילות הוא נושא לוויכוח כיום. למעשה, יש הבדלים רבים בין הקהילות השונות. רוב הקהילות מנסות להגיע לאיזון בין קבלה לדחייה. ה־JRF הנפיק הצהרה לא מחייבת שמנסה לשרטט קווים לתהליך קבלת ההחלטות של הקהילות בנושאים אלה, ומציג הצעות לדוגמה. נושאים אלה מוחלטים בסופו של דבר על ידי ההנהגה המקומית.
בספטמבר 2015 הכריעה ההנהגה כי יוסמכו לרבנות גם מועמדים הנשואים לנוכרים שלא התגיירו. הדבר עורר מחאה מצד כמה רבנים ובית-כנסת אחד, אך במקביל רבנים צעירים מתנועות אחרות שטרם אימצו את החידוש הודיעו על הצטרפות לזרם.
הזרם הוא שוויוני מבחינה מגדרית וסובלני כלפי להט"ב.
בשנות השישים ייסד הרב יעקב כהן, שעלה לישראל ב-1961, וקבוצת חברים בירושלים את קהילת "מבקשי דרך" שזוהתה עם התנועה הרקונסטרוקציוניסטית, אך פעלה למשוך יהודים מכל הזרמים, בדגש על לימודי יהדות ברמה גבוהה.
אמיל תומא
קורותיו
תומא נולד בחיפה למשפחה ערבית נוצרית אמידה, בנו של גבריאל תומא ואחיינו של מיכאיל תומא, שהיה במשך שנים רבות חבר מועצת עיריית חיפה. למד בבית ספר יסודי בחיפה ואת לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכון הירושלמי היוקרתי "אל מוטראן גובאת" (צהיון). שם למד אצל ראיף ח'ורי, סופר קומוניסטי לבנוני, אשר השפיע על התפיסה הקומוניסטית שלו. בשנת 1937 נסע ללמוד משפטים באוניברסיטת קיימברידג', ובאותה תקופה היה פעיל במפלגה הקומוניסטית בבריטניה, הוא שב לחיפה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. תומא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) והתמנה לעורך הראשון של עיתונה בשפה הערבית, אל-אתיחאד. יחד עם פואד נסאר, אמיל חביבי ותופיק טובי החל לארגן את האיגודים המקצועיים של העובדים הפלסטינים. בשנת 1943 היה ממייסדי הליגה לשחרור לאומי. בשנות השישים כתב דוקטורט בהיסטוריה במוסקבה בנושא הלאומיות הערבית. בשנת 1971 נמנה עם יוזמי הקמת "התאחדות האקדמאים הערבים בישראל". בשנת 1975 כיהן כמזכיר "הוועד להגנה על האדמות הערביות" יחד עם צליבא ח'מיס.
במשך שנים רבות היה תומא חבר בלשכה הפוליטית של מק"י וחבר המזכירות הארצית של חד"ש. הוא כתב עשרות ספרים, מסות ומאמרים. ספרו היחיד שתורגם לעברית הוא "התנועה הלאומית הפלסטינית והעולם הערבי" (הוצאת מפרש, 1990). תומא התגורר בחיפה בבית משפחת תומא שנבנה בשנת 1912 על ידי אביו מול ביתו של סלים ח'ורי ברחוב סמטת הנביאים 3, עד שנת 1948 כשנאלצו בני משפחת תומא לנטוש את הבית בגלל מיקומו על קו התפר. הם מעולם לא שבו אליו. הבית נבנה בסגנון בית ליוואן (בית החלל המרכזי). הבית היה מיועד להריסה כדי לבנות כביש, לבסוף המבנה הוכרז לשימור על ידי ועדת השימור העירונית בחיפה.
משפחתו
אחותו של אמיל תומא, אולגה, הייתה אשתו של חבר הכנסת תופיק טובי. תומא חי משנת 1954 עם חיה תומא, יהודייה ילידת קישיניב ואמנית קרמיקה. בשנת 1962 נישאו השניים במוסקבה, בעת שהותם שם. לבני הזוג נולד בן. סיפור אהבתם של חיה ואמיל שימש השראה לסופר סמי מיכאל בספרו "חסות".
אמיל תומא נפטר בחיפה בשנת 1985. על מצבתו, בבית העלמין הנוצרי-אורתודוקסי בחיפה, נחקק משפט מאחד מספריו: "אהבתי את עמי ומולדתי אהבה ללא מעצורים, והאמנתי באמונה מלאה באחוות עמים". הותיר אחריו את רעייתו ובן. הבן מיכאל הוא אמן המתגורר בלייפציג ובחיפה. שנה לאחר מותו ייסדה מק"י בחיפה את המכון ע"ש אמיל תומא לעיונים פלסטיניים וישראליים.
בשנת 2004 נקרא על שמו רחוב בוואדי ניסנאס.. חיה תומא נפטרה ביוני 2009.
פאם פאטאל
פאם פאטאל (בצרפתית: Femme fatale, מילולית: "אישה קטלנית") הוא מכלול מאפיינים של דמויות נשיות בספרות, בקולנוע, בטלוויזיה ובמיתולוגיה. המאפיין המובהק של דמות הפאם פאטאל הוא שימוש מודע ומכוון במיניותה לצרכיה, בין היתר כדי להשפיע על אחרים לפעול כרצונה, לעיתם אף בניגוד גמור לטובתם האישית.
קיקולואיס
קיקולואיס (Cicolluis או Cicoluis ) הידוע גם בשם קיקולוס (Cicollus או Cicolus) או קיקולוי (Cicollui) היה אל במיתולוגיה הקלטית. משמעות שמו "בעל החזה הגדול" דבר המעיד על עצמתו.
פאם פאטאל
מאפיינים
לדמות הפאם פאטאל מיוחסות תכונות של יופי, תחכום, מיניות מוחצנת ויכולת השפעה מנטלית על סובביה. בשל יכולתה להשפיע על אנשים אחרים ולנצלם, ובתוך כך יכולתה לפתות גברים ולהביא למותם, דמות הפאם פאטאל מוצגת כדמות שלילית.
קיקולואיס
בעת מפגש התרבות הקלטית עם התרבות הרומית, זוהה קיקולואיס עם האל מרס מהמיתולוגיה הרומית.
פאם פאטאל
מאפיינים
באופן סטריאוטיפי, מתוארת הפאם פאטאל כאישה נשית, רזה, בעלת שיער ארוך וחזה שופע. כיום מתואר בדרך כלל האב-טיפוס של דמותה כדמות שחוצה ללא הפסק את הקו הדק שבין הטוב לרע, ולמרות קיומה של נאמנות הקיימת בה באופן מסוים, מעשיה ופעולותיה עדיין חסרי מצפון מוסרי במידה מה. חלק מכוחה הוא ביכולתה לשעבד מבחינה רגשית את המאהב שלה מבלי שהוא יבין זאת. הסיבות העומדות ברקע המעשים ודרכי הפעולה שלה כלל אינן ניתנות להסבר, אפילו לא על ידה, והדבר גורם להפיכתה לדמות טרגית. המסתורין שבאישיותה, כפי שהוא נתפס על ידי הסובבים אותה, הוא שהופך את הדמות שלה למושכת כל כך, אך בה בשעה הוא גם גורם לאבדונה ולבסוף גוזר עליה בדידות.
קיקולואיס
השם "מארס קיקולואיס" מופיע על כתובות רבות מגאליה (צרפת של ימינו) ומדרום גרמניה, אולם בקוט-ד'אור התגלו כתובות בהן מופיע השם "קיקולואיס" לבדו, וכן בשווייץ התגלו כתובות ובהם השם "קיקולוס" לבדו.
פאם פאטאל
מאפיינים
בסוגת הסרט האפל הפאם פאטאל לרוב מוצגת במערכה הראשונה כקורבן עליו הגיבור יוצא להגן וכפוטנציאל למערכת יחסים רומנטית עבורו, אך נחשפת כאנטגוניסטית במערכה השלישית, לרוב עם משמעויות קטלניות עבור הפרוטגוניסט.
פאם פאטאל בהיסטוריה
דמות הפאם פאטאל מופיעה בצורות שונות כמעט בכל התרבויות, בין אם באגדות ובין אם במיתולוגיות שונות. אחדות מהדמויות העתיקות כוללות, לדוגמה, את האלה השומרית עשתר את דמויותיהן של דלילה וחוה מסיפורי התנ"ך, ואת המלכה הלנה מטרויה מהמיתולוגיה היוונית. במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 מופיעה הדמות כמעט בכל מקום בתרבות המערבית, והיא נמצאת בין היתר גם ביצירותיהם של אוסקר ויילד, אדוורד מונק וגוסטב קלימט. ייתכן שתופעה זו הייתה תגובה לתנועות הנשים שפעלו בתקופה זו לשינוי בתפקידה ובמעמדה של האישה.
לעיתים מתוארת הדמות כמעין ערפדה מינית. לתאבונה האפל והקודר ייחסו יכולת לשאוב ולחלוץ ממאהביה את עצמאותם ואת כוחם, עד שכל שנותר להם היה רק מעטפת חיצונית של דמותם הקודמת. זהו, ככל הנראה, הרקע לכינוי ואמפ שדבק בהן בסלנג האמריקאי בתקופה הזו, כינוי מקוצר לשם 'ואמפייר' (ערפד), מאחר שהן מוצצות את חייהם של קורבנותיהן.
היבטים מודרניים ופמיניסטיים
אף על פי שבטקסטים קדומים יותר מסמלת דמותה שחיתות וחוסר מוסר, הרי שבתקופות מודרניות יותר היא מתוארת בספרות כסמל לחירותן של הנשים ולתאוותן חסרת הרסן, ולמעשה, מאפייניה של הדמות, קרי, האב טיפוס, אינם מוסכמים ונתונים לדעות שונות ומנוגדות.
במאות האחרונות ניתנה תשומת לב רבה יותר בספרות לנקודות המבט הסקסיסטיות והזכריות בספרות. נשים רבות מציינות שרבות מהנשים המרושעות כביכול בספרות, פשוט חיפשו דרך לשיפור עצמי ולשביעות רצון. הדבר עורר אצל גברים מסוימים בהיסטוריה סימני שאלה אודות היחס לאישה כאדם כנוע וכמי שאינו ראוי להיות בעל חירות אישית.
כיום, על רקע המודעות ההולכת וגדלה לחירותן של הנשים, נהנית הפאם פאטאל מדעות ומתיאורים חיוביים יותר אודותיה, וגם בטקסטים קדומים יותר ניתן לראות את דמותה באור שונה וסימפתי יותר. יש הטוענים שלדמותה יש גם דמות גברית תואמת, ואחת מהן היא דמותו של הית'קליף מהספר אנקת גבהים, כמו גם רבים מגיבורי סיפוריו של לורד ביירון או דמותו של ג'יימס בונד. כינוי אפשרי לדמויות הגבריות הללו יכול להיות אוֹם פאטאל (בצרפתית: Homme fatale, מילולית: "גבר קטלני").
בתרבות הפופולרית
עם הופעתו של ז'אנר הסרט האפל ("פילם נואר") בשנות הארבעים פרחה הדמות בתרבות הפופולרית, וניתן לצפות בה בסרטי ריגול ובמותחנים, ואף במספר סדרות הרפתקאות משעשעות כדוגמת "הרוח" פרי עטו של ויל אייזנר או "טרי ושודדי הים" מאת מילטון קאניף.
בארנייגר
בֶארֵניֶיגֵר (בגרמנית: Bärenjager) הוא ליקר דבש גרמני, אשר פותח לראשונה בפרוסיה המזרחית במאה ה-15 ושונה במעט במאה ה-18. המתכון הסודי מבוסס על 15 עשבים סודיים ומכיל 35% אלכוהול.
פרוש שם המשקה בעברית הוא "צייד דובים", ומכאן הציור על עטיפת הבקבוק, של צייד המתחבא בשיחים מאחורי חלת דבש ומחכה לדוב שיכנס למלכודת. פקק הבקבוק מעוצב בהתאם כחלת דבש.
טעות נפוצה היא לחשוב שקיים קשר בין בארנייגר למשקה האלכוהולי יגרמייסטר, ועל כן לקרוא לבארנייגר "יגרמייסטר דבש". ברם, אין קשר בין המשקאות, וכל משקה מיוצר על ידי חברה אחרת.
קיקולואיס
מהכתובות ניתן ללמוד כי האלות ליטאוויס או בלונה נחשבו לזוגתו של קיקולואיס.
ניקולס ואסקס
ניקולס דייגו ואסקס מנטובאני (בספרדית: Nicolás Diego Vázquez Mantovani; נולד ב-12 ביוני 1977; אוליבוס, בואנוס איירס, ארגנטינה), הידוע בשם ניקולס ואסקס, הוא שחקן ארגנטינאי. ואסקס ידוע בתפקידו בטלנובלה הארגנטינאית של כריס מורנה, "כמעט מלאכים" שם שיחק את ׳ניקולס באוור׳.
קריירה
ב-1998 ואסקס החל את קריירת המשחק שלו ב־RRDT בה שיחק את איסמעאל ברוטיסיו. מאוחר יותר, באותה שנה, השתתף בטלנובלה "קיץ נצחי" של כריס מורנה, בה שיחק את ליסנדרו. בין השנים 2002–2003 ואסקס לוהק לתפקיד פטו גיג'אן בסדרה "האהבות שלנו" של אדריאן סואר, תפקיד זה גרם לוואסקס לפרסום רב. בנוסף, הוא שיחק ב"האכסניה" לצד לואיסנה לופילטו, ובשנת 2005 בסיטקום "מי הבוס?" לצד ג'ינלה נאיירה, אשר מבוסס על הסדרה האמריקאית "מי הבוס?".
בשנת 2006 ואסקס חזר לעבוד עם כריס מורנה בסדרה "אלמה פיראטה" בתור המחליף של מריאנו מרטינס, ולצד לואיסנה לופילטו ובנחמין רוחאס. בשנים 2007–2008 ואסקס המשיך לעבוד עם כריס מורנה ולוהק לתפקיד הראשי בסדרת הנוער "כמעט מלאכים", לצד אמיליה אטיאס, מריאנה אספוסיטו, חואן פדרו לנסאני, אאוחניה סוארס, גאסטון דלמהאו וניקולס ריירה בדמות ניקולס. לאחר מכן ואסקס פרש מהסדרה, אך חזר לפרק האחרון של העונה הרביעית בשנת 2010, יחד עם שאר ההרכב.
ואסקס מוכר גם מהתיאטרון, הוא שיחק בהצגה במאר דל פלאטה שנקראת "שמועות" יחד עם קרלין קאלבו וריינה ריצ'. ואסקס גם ידוע כיוצר, הוא כתב מופע קומי וגם כיכב בו לבדו. המופע נקרא "מוטציה". מופע זה נחשב להצלחה גדולה מאוד של ניקו ובעקבות ההצלחה ניקו יצר עוד מופע המשך לראשון שנקרא "מוטציה לתחיה". ואסקס גם הופיע בהצגה שנקראת "חסרי בושה" בה גילם חשפן.
בשנת 2005 ואסקס השתתף בסרט "גורלי הטוב". באותה שנה הוא דיבב את קולו של "ראג'ו מקאווין" בסרט "מכוניות", וב-2009 שיחק נהג מונית בסרט "אבא ליום אחד" לצד ניקולס קאברה, לואיסנה לופילטו וחימנה אקרדי.
בשנת 2011 ואסקס חזר לשחק בטלוויזיה בטלנובלה "היחידים (Los únicos) מבית "פול-קא"' לצד מריאנו מרטינס, ברנדה אסניקר, אאוחניה סוארס וחימנה ברון. הסדרה זכתה להצלחה רבה בארגנטינה וכללה 190 פרקים. בשנת 2012 ואסקס המשיך לעונה השנייה של "היחידים" לצד אמיליה אטיאס, אאוחניה סוארס וברנדה אסניקר, וגילם את דמותו של רובן האגי, אך הסדרה הורדה מהמסכים לאחר 53 פרקים בשל רייטינג נמוך.
בשנת 2013 לקח חלק ב-20 פרקים של הסדרה המצליחה "רק את" (Solamente vos) לצד דמויות מוכרות מאוד בארגנטינה כמו נטליה אוריירו, אדריאן סואר, אאוחניה סוארס, מריאנה אספוסיטו ועוד.
בשנים 2015–2016 השתתף ב-"Milagros en campaña".
חייו הפרטיים
ב-24 באפריל 2006 נישא ואסקס לשחקנית מרסדס פונס איתה הוא ניהל קשר זוגי במשך 6 שנים. אחרי פחות משנה הם התגרשו, ב-20 באוגוסט 2007.
מ-2007, מנהל ואסקס מערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאי חימנה אקרדי, אשר הופיעה לצדו בטלנובלה הארגנטינאית "כמעט מלאכים".
ב-10 בדצמבר 2016, נישאו ואסקס ואקרדי. ב-16 בדצמבר 2016, כשישה ימים לאחר נישואיו עם אקרדי, אחיו של ואסקס, השחקן הארגנטינאי סנטיאגו ואסקס, נפטר בפתאומיות בחופשה ברפובליקה הדומיניקנית.