cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'יזל
סיפור העלילה
הוויליות, קבוצה של נשים מיסטיות שמחוץ לגדר הטבע, המרקידות גברים אל מותם, מזמנות את ז'יזל מקברה. אלברכט, מוכה צער וחרטה על אשר עולל לז'יזל, בא לפקוד את קברה באישון ליל ולעתור למחילתה, אבל הוויליות, שצירפו אליהן את ז'יזל, מקיפות אותו. הן כופות אותו לרקוד עד שייפח נפשו מתשישות, אבל אינן יכולות לעמוד בפני אהבתה הגדולה של ז'יזל, ונאלצות לשחרר אותו מלפיתתן. הוויליות הן ישויות מטרידות ביותר. הן רוחותיהן של נערות בתולות, שמתו לאחר שאהוביהן נטשו אותן לפני הנישואים. הישויות האלה היו מקובלות מאוד בבלטים מן התקופה הרומנטית. בהנהגת מירתה, מלכת הוויליות, הן מפגינות את עוצמתן במספרן הגדול, כשהן נעות ללא מאמץ בין תבניות דרמטיות ותנועות מתואמות, ושולטות בבמה בשמלות המלמלה הארוכות שלהן ובפניהן נטולי-ההבעה. נוכחותן של הוויליות, המרחפות חסרות-ממשות למראית עין, נועדה ליצור הלך רוח שלא מן העולם הזה, שהשפעתו גדלה והולכת ככל שהבלט נמשך והן סוגרות על אלברכט. הן אכזריות ושוטמות גברים, משום שכולן מתו מלב שבור. ז'יזל, בניגוד להן, מוצאת בה את הכוח לסלוח לאלברכט, אבל היא יודעת שהוויליות לא ינהגו כמוה. מטרתן ברורה והן אינן יודעות רחם במסע הנקם שלהן; בהצילה את אלברכט, ז'יזל מצילה גם את עצמה מלהפוך לאחת מהן.
מערכה ראשונה
הבלט נפתח בבוקר סתווי בהיר בארץ הריין בימי הביניים. בציר הענבים בעיצומו. הדוכס אלברכט משלזיה, אציל צעיר, מתאהב בבת איכרים יפה וביישנית, ז'יזל, על אף אירוסיו לבאתילד, בת הדוכס מקורלנד. אלברכט מתחפש לכפרי שפל-דרג בשם "לואי" כדי לחזר אחר ז'יזל המקסימה והתמימה, שאינה יודעת דבר על זהותו האמיתית. בעזרת נושא כליו, מחביא אלברכט את מלבושיו המשובחים, קרן הצייד שלו וחרבו, כדי לשדל את ז'יזל לצאת מביתה ולעגוב עליה עם פתיחת חגיגות הבציר.
הכפריים ממשיכים בחגיגות הבציר, ואלברכט מופיע שוב ויוצא בריקוד עם ז'יזל, המוכתרת למלכת בציר הענבים. הילריון מפסיק את החגיגות. הוא גילה את חרבו המשובחת של אלברכט ומציג אותה כהוכחה לכך, שבן האיכרים המאוהב לכאורה הוא למעשה אציל, המחויב לאישה אחרת. הילריון משתמש בקרן הציידים של אלברכט כדי להזעיק חזרה את חבורת האצילים. אלברכט איננו מספיק להתחבא ואין לו ברירה אלא לקדם את פני באתילד ולהציגה כארוסתו. הכל מזועזעים למשמע הגילוי, ויותר מכולם ז'יזל, ההמומה ואינה מוצאת לה נחמה לנוכח מעשה הרמייה של אהובה. בהבינה, כי לעולם לא יוכלו להתאחד, פורצת ז'יזל בסערת יגון, שבה עוברים לנגד עיניה כל רגעי הרוך והיופי שידעה עם האיש, שכינה עצמו "לואי". היא מתחילה לחולל בפראות וללא שליטה, ובסופו של דבר מביאה את לבה הפגום לקריסה. היא מתמוטטת ומתה בזרועותיו של אלברכט. הילריון ואלברכט מסתערים זה על זה בחימה שפוכה לפני שאלברכט נמלט מן המקום מוכה צער וחרטה. המסך יורד על ברת', המבכה את בתה המתה.
בגרסה המקורית, שאומצה שוב לאחרונה בהפקה של הבלט המלכותי, ז'יזל דוקרת את עצמה בחרבו של אלברכט, מה שמסביר את קבורתה ביער, בקרקע שאינה מקודשת, שם יש לוויליות הכוח לזמן אותה מקברה. רוב הגרסאות המודרניות מעדיפות להשמיט את ההתאבדות.
מערכה שנייה
בשעת לילה מאוחרת, הילריון מתאבל על קברה של ז'יזל בעובי היער, אבל נס באימה עם הופעת הוויליות, רוחות הרפאים של עלמות, שאהוביהן נטשו אותן בבתוליהן. ויליות רבות ננטשו ביום כלולותיהן, וכולן מתו משברון לב. הוויליות, בהנהגת מלכתן האכזרית מירתה, רוקדות ומשוטטות ביער בשעות הלילה כדי לנקום בכל גבר שיפגשו, יהיה אשר יהיה. הן מאלצות את קורבנותיהן לחולל עד למותם באפיסת כוחות.
מירתה והוויליות מקימות את רוחה של ז'יזל מקברה ומצרפות אותה ללהקתן לפני שהן נעלמות בעבי היער. אלברכט מגיע להניח פרחים על קברה של ז'יזל ומבכה את מותה בייסורי חרטה. רוחה של ז'יזל מופיעה ואלברכט מתחנן לסליחתה. ז'יזל, שאהבתה לא פגה, שלא כאחיותיה שוחרות הנקם, סולחת לו ברוך. היא נעלמת להצטרף לשאר הוויליות ואלברכט עוקב אחריה ביאושו, "...חדור בתשוקה הסמויה למות עם אהובתו וללוות עדי קבר את הצללית הנערצת".
בינתיים, הוויליות לכדו את הילריון המבועת. הן מפעילות את כשפיהן לאלץ אותו לרקוד עד שהוא קרוב למוות, ואז מטביעות אותו באגם סמוך. הן מגלות לפתע את אלברכט, מסתערות עליו ודנות גם אותו למוות. ז'יזל האוהבת מנסה להצילו, מורה לו לאחוז בצלב שעל קברה ולא להרפות, אך מירתה מנצלת את כוחה ומאלצת את ז'יזל להשתמש בכל קסמיה כדי לפתות את אלברכט להרפות מן הצלב ולנסות לאחוז בה. הוא מתחנן לפני מירתה לחוס עליו, אבל היא מפנה לו עורף ומסרבת בצינה. גם תחינותיה של ז'יזל נדחות ואלברכט נאלץ לרקוד עד כלות כוחותיו. אף על פי כן, עוצמת אהבתה של ז'יזל גוברת על כשפי הוויליות, מעכבת אותן עד עלות השחר ומצילה את חייו. שאר הרוחות חוזרות עם עלות היום אל קבריהן, אבל ז'יזל ניתצה את כבלי השנאה והנקם המושלים בוויליות, ובכך היא משוחררת משליטתן ולא תיאלץ עוד לפקוד את היער. אחרי שהיא נפרדת ברוך מאלברכט, חוזרת ז'יזל לקברה, שם תנוח בשלום על משכבה.
רקע
המהפכה הצרפתית (1789–1799) הביאה עמה תמורות גורפות לתיאטרון בצרפת. לא עוד הבלטים שהיו חביבים על האצולה, על אלים ואלות מהר אולימפוס. את מקומם תפסו בלטים על אנשים רגילים, מקומות אמיתיים, זמן אמיתי, עבר היסטורי ותופעות על-טבעיות. בלטים מסוג זה התחבבו על המעמד הבינוני הגדל והולך.
במהלך המאה ה-19 חלה פריחת הבלט הרומנטי, שהיה בעיני רבים לתור הזהב של הבלט, אם כי הרומנטיקה איחרה להגיע אל הבלט, בהשוואה לאמנות ויזואלית, לספרות ולמוזיקה. מאפיינים רבים שלו מקובלים עד היום על קהל צופי הבלט, כגון הריקוד על הבהונות, חצאית טוטו, אשליית הריחוף חסר המאמץ ודימוי הבלרינה כיצור שלא מן העולם הזה, כגון הסילפידה, הנימפה והפיה. הבלרינות שעלו לגדולה בתקופה זו, מארי טליוני, קרלוטה גריזי ואחרות, הגשימו אידיאלים אלה בריקודן.
במרץ 1832 עלה בהצגת בכורה בלט הסילפידה בפריז. הבלט סיפר על רוח-יער יפהפייה שמתאהבת בג'יימס, סקוטי צעיר. העלילה מתפתחת לטרגדיה. אחרי שהשניים מבלים ביערות, מתה רוח היער כשאהובה הארצי משתמש בצעיף מכושף כדי ללכוד אותה. בלט זה הציג את מארי טליוני לפני הקהל הצרפתי. היא הייתה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות מסיבות אמנותיות ולא לצורכי ראווה, והייתה גם הראשונה שלבשה את חצאית הבלט הלבנה, הפעמונית, באורך השוק, הנחשבת כיום לאביזר חיוני בבלט הרומנטי. המשורר והמבקר תאופיל גוטייה צפה בהצגה הראשונה של "הסילפידים". ברעיונות שלו ל"ז'יזל", כעבור עשר שנים, ניכרת השראה מן "הסילפידה". עלילת הבלט תהיה נעוצה הן במקום ריאלי והן בעבר, ותעסוק הן באנשים של יום-יום והן בדמויות על-טבעיות. את השראתו לנושא הבלט שאב גוטייה מספרו של היינריך היינה "גרמניה", שם סופר על רוחות יער ושאר תופעות על-טבעיות, ששבו את לבו. תחילה פטר מעליו את הרעיון ליצור בלט על סמך הישויות שבספרו של היינה, אבל בהמשך הובילה אותו התרשמותו לכתיבת הלברית של "ז'יזל". תוך זמן קצר ביותר יצרו ז'יל פרו וז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' את הכוריאוגרפיה, אדולף אדם חיבר את המוזיקה ו"ז'יזל" היה למציאות.
התפתחות
קטע הפרוזה של היינה ב"De l'Allemagne" מספר על הנשים הצעירות העל-טבעיות המכונות ויליות. הן מתו נטושות מאהוביהן לפני יום כלולותיהן והן עולות מקבריהן בחצות הלילה כדי לצאת במחול. כל גבר צעיר שנקרה בדרכן נאלץ לרקוד עד צאת נשמתו. בספר אחר, מתוארות הוויליות כנשים צעירות נטושות, שמתו והפכו לערפדות. זו אמורה להיות הסיבה לשנאה שהן רוחשות לגברים.
גוטייה סבר, שהוויליות של היינה והנערה הספרדייה בת החמש-עשרה של הוגו יהוו עלילה טובה לבלט. הרעיון הראשון שלו היה להציג אולם נשפים ריק, זוהר ומנצנצץ בגביש ואור-נרות. הוויליות יכשפו את הרצפה. ז'יזל ורקדניות אחרות ייכנסו ויחוללו בחדר, בלתי מסוגלות להתנגד לכישוף המאלץ אותן להמשיך לרקוד. ז'יזל תנסה למנוע מאהובה לרקוד עם נערות אחרות. מלכת הוויליות תיכנס, תניח את ידה הקרה על לבה של ז'יזל והנערה תצנח תחתיה מתה.
הפקה ראשונה
התקווה שהבלט יהיה מוכן במאי התבדתה וליל הפתיחה נדחה פעמים אחדות. גריזי נעדרה לכמה ימים וחזרתה נדחתה כדי לשמור על בריאותה. שינויים בתאורה, בדלתות-רצפה ובתפאורה חייבו חזרות נוספות. תפקידה של גריזי קוצר כדי לא לפגוע בבריאותה של הרקדנית. במקום לשוב אל קברה בסוף הבלט, הוחלט שהיא תונח על מצע של פרחים ותשקע אט-אט אל תוך האדמה. השינוי הזה שימר את האווירה הרומנטית של הפינאלה למערכה השנייה.
לבסוף, ביום שני, 28 ביוני 1841, עלה המסך על "ז'יזל" בסאל לֶה פּאלֶטְיֶיה. גריזי רקדה את ז'יזל עם לוסיאן פטיפה בתפקיד אלברכט, אהובה, ז'אן קוראלי כשומר הצייד הילאריון, ואדל דומילאטרה כמירתה, מלכת הוויליות. כמקובל באותם ימים, קדם ל"ז'יזל" קטע מהפקה אחרת - במקרה זה, המערכה השלישית של האופרה "משה במצרים" מאת רוסיני. ב-1844 רקדה מארי גי-סטפאן בתפקיד הראשי בהפקה הראשונה של "ז'יזל" בספרד.
על אף פקודותיו הקולניות של המכונאי הראשי אל צוות עובדיו, שנשמעו בקהל הצופים, נחל "ז'יזל" הצלחה רבתי. גריזי הייתה סנסציה. חובבי הבלט ראו בה ממשיכה למארי טליוני, הבלרינה הגדולה ביותר בתקופתה.
ביקורות ופרשנות מן התקופה
"ז'יזל" נחל הצלחה אמנותית ומסחרית רבתי. "לה קונסטיטושונל" הילל את המערכה השנייה בזכות "האפקטים הפיוטיים" שבה. "מוניטר דה תיאטר" כתב, שגריזי "רצה [ו]מעופפת כמו איילה מאוהבת". מבקר אחד ניתח בפרוטרוט את המוזיקה ב"לה פראנס מוזיקל". הוא סבר, שהואלס במערכה הראשונה "מקסים" וציין, שהסצנה של ברת' הייתה גדושה במודולציות הרמוניות "חדשות בתכלית החידוש". הוא שיבח רגעים אחרים במערכה הראשונה (בייחוד את סצנת השיגעון), והתענג על המוזיקה במערכה השנייה, בייחוד כניסת הוויליות וסולו הוויולה, המלווה את רגעיה האחרונים של ז'יזל. הוא היה בדעה, שנגינת החליל והנבל המלווה את ז'יזל הנעלמת אל תוך קברה בסיום הבלט "חדורה יופי טרגי".
קוראלי זכה לשבחים על הפה דה דה של האיכרים במערכה הראשונה ועל ה"אלגנטיות" של המערכה השנייה. קוראלי קיבל את הצעתו של גוטייה ובחר בנערות היפות ביותר בלהקה לתפקידי האיכרות והוויליות. צופה אחד חשב, שתהליך הבחירה היה אכזרי: הנערות הכמעט-יפהפיות נדחו כלאחר יד.
גריזי ופטיפה נחלו הצלחה רבתי כנאהבים הטרגיים. גוטייה שיבח את הופעתם במערכה השנייה; הוא כתב, ששני הרקדנים עשו את המערכה ל"פואמה אמיתית, אלגיה כוריאוגרפית מלאת חן ועדנה ... יותר מעין אחת שחשבה שהיא רואה רק מחול הופתעה, כשחדות ראייתה הועמה בדמעה, משהו שאינו שכיח בבלט ... גריזי רקדה בשלימות ... המציבה אותה במעלות שבין אלסלר וטליוני ... המימיקה שלה עלתה על כל הציפיות ... היא התגלמות של תמימות וטבעיות."
אדולף אדם חשב את פטיפה ל"מצודד" הן כרקדן והן כשחקן, ושהופעתו "שיקמה" את המחול הגברי. על דומילאטרה כתב, " ... על אף הקור שהיא משרה, [דומילאטרה] הייתה ראויה להצלחה שקצרה הודות לדיוק ולאיכות ה'מיתולוגית' של הפוזות שלה: אולי המילה הזאת נראית יומרנית משהו, אבל אינני יכול לחשוב על שום מילה אחרת לבטא ריקוד צונן ואצילי כל כך, שהיה הולם את מינרווה בהלך רוח עליז, ובמובן זה, נראה שהיא נושאת דמיון מובהק לאלה זו."
"ז'יזל" היניב 6500 פרנק בין יוני לספטמבר 1841. סכום זה היה כפול מזה של אותה תקופה ב-1839. משכורתה של גריזי הועלתה והציבה אותה בדרגת השכר הגבוהה ביותר בין הרקדניות באופרה. הייתה מכירה של מזכרות, הודפסו תמונות של גריזי כז'יזל, והוצאו דפי תווים של עיבודים לריקודים בנסיבות חברתיות. הפסל אמיל תומא יצר פסלון של ג'יזל בתלבושתה במערכה השנייה. יוצר אריג משי בשם "פני ז'יזל" (façonné Giselle), ומאדאם ליינה, כובענית, מכרה פרח מלאכותי שנקרא "ז'יזל". פרודיה על הבלט הוצגה בתיאטר דו פאלה-רויאל באוקטובר 1841.
מוזיקה
אדולף אדם היה מלחין פופולרי של מוזיקה לבלט ולאופרה בצרפת של ראשית המאה ה-19. הוא כתב במהירות רבה והשלים את "ז'יזל" במשך כחודשיים. המוזיקה נכתבה בסגנון החלק, השירתי של התקופה, שנקרא cantique (מין שירה דתית). סגנון זה מוכר היטב לחובבי מוזיקה מן האופרות נורמה של בליני ולוצ'יה די למרמור של דוניצטי.
אדם עשה שימוש בבלט בכמה לייטמוטיבים, כלומר, פסוק מוזיקלי קצר, הנקשר לדמות, אירוע או רעיון מסוימים. הלייטמוטיבים של אדם נשמעים פעמים אחדות לאורך הבלט. אחד מהם מזוהה עם ז'יזל ואחר עם אלברכט. המוטיב של הילריון מציין כל כניסה שלו. הוא מזכיר את נושא הגורל בסימפוניה החמישית של בטהובן.
המוזיקה הייתה מקורית לחלוטין. מבקר אחד ציין, מכל מקום, שאדם שאל שמונה תיבות מרומנסה של מיס פאג'ט ושלוש תיבות ממקהלת הציידים באופרה "אוריינטה" של ובר. גוטייה סבר, שהמוזיקה של אדם עולה על זו של רוב הבלטים, וכוללת אפילו פוגה, שתרצה את טעמם של מוזיקאים רציניים.
היסטוריון מחול אחד כתב:
תוספות לפרטיטורה
הפרטיטורה של אדם ל"ז'יזל" צברה כמה קטעים נוספים במהלך קיומה, וכמה מהם נעשו לחלק בלתי נפרד ממסורת הביצוע של הבלט.
מיד לאחר החזרה הכללית של "ז'יזל" על במת האופרה של פריז, ניצלה הרקדנית נטלי פיץ-ג'יימס את כוחה כפילגשו של פטרון רב-השפעה של התיאטרון לשילוב סולו משלה בבלט. ז'אן קוראלי נדרש לחבר חיש מהר קטע סולו לפיץ-ג'יימס, והוא יצר פה דה דה עם הרקדן אוגוסט מאביל כבן-זוגה של פיץ-ג'יימס. כוונתו המקורית של קוראלי הייתה לבקש ממלחין הבלט, אדולף אדם, לחבר מוזיקה לסולו של פיץ-ג'יימס, אבל בשלב זה לא ניתן היה להשיג את אדם. כיוון שכך, בחר קוראלי בסוויטה של המלחין פרידריך בורגמילר בשם "מזכרות מרטיסבון", לעצב ממנה מוזיקה לסולו הדרוש לפיץ-ג'יימס. "מחול השניים" הזה, שכונה "מחול השניים של האיכרים" (Pas des paysans), היה לחלק ממסורת הביצוע של הבלט.
כוריאוגרפיה
פרו נטה למופעי ראווה נועזים ותכנן לז'יזל כמה זינוקי ריחוף אוויריים על כבלים במערכה השנייה. גריזי חששה מן הזינוקים האלה, ועל כן נקרא פועל במה לנסות אותם. הוא נפל אפיים ארצה והתנגש בתפאורה, וכבלי הזינוק הוסרו.
סיריל בומון כותב, ש"ז'יזל" עשוי משני מרכיבים: מחול ופנטומימה. במערכה הראשונה יש סצינות פנטומימה קצרות, הוא מציין, ואפיזודות מחול משולבות בפנטומימה. במערכה השנייה, הפנטומימה שזורה וכרוכה לאין הפרד במחול. הוא מציין, שאוצר המילים הכוריאוגרפי מורכב ממספר קטן של צעדים פשוטים:
בומון משער, שהצעדים הפשוטים תוכננו בכוונה לאפשר "אקספרסיביות מקסימלית".
חלקים מ"ז'יזל" הוצאו או שונו מאז ליל הבכורה של הבלט. סצנת הפנטומימה של ז'יזל במערכה הראשונה, שבה היא מספרת לאלברכט על חלומה המוזר, הוצאה מהבלט, ו"מחול השניים" של האיכרים קוצץ גם הוא במידת מה. הדוכס מקורלאן ובתו באתילד נכנסו בעבר רכובים על סוסים, אבל כיום הם נכנסים בהליכה. בהפקה המקורית הם היו נוכחים במותה של ז'יזל, אבל כיום הם עוזבים את הזירה לפני מותה. המכונות ששימשו להעיף את ז'יזל ולהעלים אותה אינן בשימוש עוד. לעיתים משתמשים בדלת-רצפה כדי לאפשר לז'יזל לעלות מקברה ואחר לשקוע אל תוכו בסוף המערכה השנייה. לפנים הייתה באתילד נכנסת בסוף המערכה השנייה עם אנשי החצר לחפש את אלברכט, שצעד כמה צעדים לקראתם והתמוטט בזרועותיהם. הרגע הזה היווה מקבילה אמנותית לסיום המערכה הראשונה, כשהאיכרים נאספים סביב ז'יזל המתה. כיום, באתילד ואנשי החצר אינם בסצנה ואלברכט יורד לאיטו מעל הבמה, לבדו.
יסודות אתניים
למוזיקה, מחולות ותלבושות אתניים ניתן מקום של כבוד בבלט הרומנטי. בזמן כתיבת "ז'יזל", כשאנשים שמעו ואלס, הם חשבו על גרמניה, משום שזה מקור הריקוד. כשז'יזל נכנסה בפעם הראשונה למוזיקה של ואלס, הקהל הבין מיד, שמקום ההתרחשות הוא גרמניה. אדם כתב שלושה ואלסים ל"ז'יזל": שניים לז'יזל ואחד לוויליות. הוא אמר, שב"וואלס של ז'יזל" במערכה הראשונה ניכר "כל הגוון הגרמני המוכתב על ידי מקום ההתרחשות" ואנשים הסכימו עמו. מבקר אחד כתב: "ואלס מלבב ... ברוח הגרמאנית של הנושא".
בתחילה, חשב גוטייה שאחדות מן הרקדניות בוואלס הוויליות צריכות לרקוד בתלבושות אתניות ובצעדים אתניים. אדם שילב לשם כך פיסות של מוזיקה צרפתית, ספרדית, גרמנית וכמו-הודית בוואלס. הרעיון ה"אתני" של גוטייה הושמט ככל שהבאלט התפתח ומפיקים מודרניים לא חזרו אליו. כיום, המערכה השנייה היא "בלט לבן" (ballet blanc), (בלט שבו כל הבלרינות ולהקת הבלט לבושות בחצאיות פעמון מלאות, לבנות, והמחולות מעוצבים במתכונת גאומטרית).
תפאורות
פייר-לוק-שארל סיסרי היה מעצב התפאורות הראשי של האופרה של פריז בשנים 1815–1847. הוא עיצב את התפאורות להפקה הראשונה של "ז'יזל". גוטייה לא ציין במפורש את מקום ההתרחשות של הבלט, אבל מיקם אותו ב"איזו פינה מסתורית של גרמניה ... בעבר השני של הריין".
החזרות ל"ז'יזל" נמשכו חודשיים, תקופת חזרות ממושכת מאוד לאותם ימים. אף על פי כן, סיסרי לא הספיק לעצב תפאורות לשתי המערכות והתמקד במערכה השנייה. התפאורות למערכה הראשונה היו למעשה אלה שעוצבו לבלט "בת הדנובה" של אדם משנת 1838. ברישום מתוך "יפהפיית האופרה" (Les Beautés de l'Opera) מ-1845 נראית הבקתה של ז'יזל עם גג סכך מצד שמאל והבקתה של לואי, הלא הוא אלברכט המחופש לאיכר, מימין. שתי הבקתות מוקפות בענפי עצים גדולים משני עברי הבמה, ביניהן, במרחק, נראים טירה ומדרונות מכוסים כרמים.
אף כי סצנה זו לא עוצבה ל"ז'יזל", היא נשארה המודל לרוב ההפקות המודרניות. התפאורה של סיסרי הייתה בשימוש עד שהבלט הוסר מן הרפרטואר ב-1853. במועד זה נתן גוטייה דעתו על כך, שהתפאורות מטות לנפול: "בגג הבקתה של ז'יזל נשארו בקושי שלושה או ארבעה גבעולי קש."
ברישום למערכה השנייה מ"היפהפייה" נראה יער אפל עם בריכה במרחק. ענפיהם של עצים עתיקי-יומין יוצרים מנהרת עצים. מתחת לענפים אלה, מצד שמאל, נראה צלב שיש ועליו חרות "ז'יזל". מאחת מזרועות הצלב תלוי נזר עלי הגפן שז'יזל נשאה כמלכת הבציר. הבמה כוסתה בשכבה עבה של צמחים ופרחי בר (200 קני-סוף ו-120 ענפים פורחים) לייצג את סבך הצמחייה לרגלי העצים. סילוני הגז של אורות הבמה ואלה התלויים ממעל בירכתי הבמה הונמכו ליצירת הלך רוח של מסתורין ואימה.
פתח עגול נחתך במסך הרקע וכוסה באריג שקוף. אור חזק מאחוריו ייצג את הירח. האור הונמך מדי פעם כרמז למעבר עננים. גוטייה וסן ז'ורז' רצו שהבריכה תהיה עשויה ממראות גדולות. פילה דחה רעיון זה בגלל מחירו, אבל בהפקה המחודשת של 1868 השתמשו במראות לסצנה הזאת.
אדם סבר, שמסך הרקע של סיסרי למערכה הראשונה "לא היה מוצלח כל כך ... הוא כולו חלש וחיוור" אבל התפאורה למערכה השנייה מצאה חן בעיניו: "המערכה השנייה [של סיסרי] היא עונג לעיניים, יער אפל ולח מלא אגמונים ופרחי-בר, וסופו בזריחת שמש, הנראית תחילה מבעד לעצים בסוף היצירה, וקסומה מאוד ברישומה." זריחת השמש מצאה חן גם בעיני המבקרים.
הפקות ראשונות
כמעט מיד לאחר ליל הבכורה של "ז'יזל", העלו אותו להקות בלט אחרות באירופה ובאמריקה. הבריטים גילו לראשונה את "ז'יזל" בדרמה, שהתבססה על הבלט, "ז'יזל, או רקדניות הרפאים הליליות" מאת ויליאם מונקריף, שראה את הבלט בפריז באותה שנה. המחזה הוצג ב-23 באוגוסט 1841 בתיאטרון המלכותי, סדלר'ס ולס. הבלט עצמו הוצג לראשונה בלונדון בתיאטרון הוד מלכותה ב-12 במרץ 1842 עם גריזי כז'יזל ופרו כאלברכט. ההפקה הזו עלתה שוב ושוב, פעמים רבות, פעם ב-1884 עם מדמואזל סיסמונדי בתפקיד אלברכט. ההפקה הזו, שהקדימה אותה אופרטה בשם "פוקהונטאס", התקבלה בקרירות.
"ז'יזל" בוצע לראשונה ברוסיה בבולשוי תיאטר, סנקט פטרבורג, ב-218 בדצמבר 1842. סטפן גדאונוב, מנהל התיאטראות הקיסרים של סנקט פטרבורג, שלח את מנהל הבלט שלו אנטואן טיטוס לפריז, למצוא בלט חדש לבלרינה ילנה אנדריאנובה. טיטוס בחר ב"ז'יזל". מנהל הבלט ביים את הבלט כולו מן הזיכרון בסנקט פטרבורג. פרו הפיק את "ז'יזל" בסנקט פטרבורג ב-1851. הוא הכניס שינויים רבים בבלט בשנות עבודתו בבלט הקיסרי. בשנות ה-80' של המאה ה-19, הכניס פטיפה שינויים רבים בהפקה של פרו.
"ז'יזל" עלה לראשונה באיטליה בתאטרו לה סקאלה במילנו, ב-17 בינואר 1843, אבל המוזיקה לא הייתה של אדולף אדם אלא של אנטוניו קורטזי. ייתכן שהבלט הוצג לראשונה בתיאטראות הפרובינציאליים, אך אין ודאות שכך היה.
בשנת 1844, הגיעה הבלרינה האמריקאית מרי אן לי לפריז ללמוד אצל קוראלי במשך שנה. היא שבה לארצות הברית ב-1845 עם הוראות הבמה ל"ז'יזל" ובלטים אחרים. לי הייתה הראשונה להציג את "ז'יזל" בארצות הברית, ב"הווארד אתניאום" בבוסטון ב-1 בינואר 1846. ג'ורג' וושינגטון סמית גילם את אלברכט. לי רקדה את "ז'יזל" (גם הפעם עם סמית) ב-13 באפריל 1846 בתיאטרון הפארק בניו יורק.
בינואר 1911 רקד וצלב ניז'ינסקי ב"ז'יזל" בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, עם הבלט האימפריאלי, בנוכחות הצארינה מריה פיודורובנה. תלבושתו, שעיצב אלכסנדר בנואה והייתה בשימוש קודם בפריז, חוללה שערורייה, כיוון שרקד בגרביונים ללא המכנסיים, שהיו מקובלים אז. הוא סירב להתנצל ופוטר מן הבלט האימפריאלי.
בהמשך שנת 1911 הציגה להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב את הבלט בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, עם תמרה קרסבינה וניז'ינסקי כז'יזל ואלברכט. אנה פבלובה רקדה את ז'יזל עם להקתה ב-1913. אליסיה מרקובה רקדה בתפקיד זה עם בלט ויקס-ולס ב-1934, ומרגוט פונטיין הייתה לז'יזל ב-1937, כשמרקובה עזבה את הלהקה. האנגלים אהבו את "ז'יזל". ב-1942, לדוגמה, רקדו שלוש להקות שונות את הבלט בלונדון.
בשנת 1984 העלה פרדריק פרנקלין "ז'יזל" בבימוי מחודש, שונה מן הבלט המסורתי, בשם "ז'יזל הקריאולית" בשביל תיאטרון המחול של הרלם. בעיבוד זה מתרחש הבלט בקרב קריאולים ואפרו-אמריקאים בלואיזיאנה בשנות ה-40 של המאה ה-19.
מנרמל
בתורת החבורות, מנרמל (או נורמליזטור) של תת-חבורה H בחבורה G הוא תת-החבורה הגדולה ביותר של G שבה H נורמלית.
הגדרה
המנרמל של תת-חבורה H \leq G הוא אוסף כל האיברים של G המקיימים את התנאי. במילים אחרות, אלו האיברים x\in G שעבורם, הצמוד xhx^{-1} שייך ל-H לכל h\in H, ורק עבור h כזה. את המנרמל מקובל לסמן ב-, כך ש-.
כאשר מדובר בחבורות סופיות (ואפילו אם H בלבד סופית), הקבוצה שווה למנרמל. עם זאת, באופן כללי התנאי חלש מתנאי השוויון, והוא מגדיר קבוצה המכילה את המנרמל, ועשויה להיות שונה ממנו. קבוצה זו סגורה לכפל, אבל אינה בהכרח סגורה לפעולת ההיפוך. לדוגמה, בחבורת Baumslag-Solitar , האיבר a אינו שייך למנרמל של תת-החבורה הציקלית, אף על פי ש-.
תכונות עיקריות
מן ההגדרה ברור ש-, וש-H היא תת-חבורה נורמלית שם. המנרמל הוא תת-החבורה הגדולה ביותר שבה H נורמלית - כל תת-חבורה של G המכילה את H ושבה H נורמלית, מוכלת במנרמל של H. המנרמל שווה ל-G אם ורק אם H עצמה תת-חבורה נורמלית.
האינדקס של שווה למספר תת-החבורות הצמודות ל-H. אפשר לראות בגודל המנרמל מדד ל"מידת הנורמליות" של תת-החבורה: המנרמל של H שווה ל-H כאשר היא רחוקה ביותר מלהיות נורמלית.
באופן כללי מתקיים. אם G היא חבורת-p אז לכל H \subset G. לעומת זאת, אם P היא תת-חבורת סילו, אז לכל (זו תוצאה של משפט סילו השני).
המנרמל של איבר בחבורה חופשית הוא אבלי.
CSMA
CSMA/CD
Carrier Sense Multiple Access with Collision Detection או CSMA/CD הוא הרחבה לאלגוריתם CSMA בעל מנגנון לזיהוי התנגשויות. היישום הנפוץ ביותר של CSMA/CD הוא תקן ה-Ethernet.
בעת שימוש ב-CSMA/CD מבוצעות הפעולות הבאות:
CSMA/CA
Carrier Sense Multiple Access with Collision Avoidance או CSMA/CA הוא הרחבה לפרוטוקול CSMA בעל מנגנון למניעת התנגשויות הפועל ברשתות אלחוטיות (למשל WIFI). הפרוטוקול עובד בשתי תצורות:
האזנה וירטואלית לערוץ
ברשתות אלחוטיות יכולת ההאזנה של התחנה המשדרת לערוץ נמוכה משתי סיבות: לכן בנוסף להאזנה הפיזית לערוץ, בפרוטוקול זה ישנה גם האזנה וירטואלית.
כל כותרת של מידע בWIFI מכילה שדה הנקרא (NAV (network allocation vector. כאשר תחנה משדרת הודעה היא מוסיפה לשדה זה את משך זמן ההודעה. כל תחנה ששומעת את ההודעה מעדכנת אצלה את שדה ה־NAV (במידה ושדה ה NAV שלה מכיל ערך יותר נמוך), ויודעת שאין באפשרותה לשדר עד שיעבור זמן זה. גם התחנה המקבלת, כאשר היא שולחת הודעות אישור, מוסיפה בכותרתה את שדה ה־NAV המעודכן כך שתחנות שלא קולטות את התחנה השולחת אך קולטות את התחנה המקבלת יוכלו גם הם להתעדכן בשדה זה.
לקריאה נוספת
Andrew S. Tanenbaum, Computer Networks, fourth edition, pages 255-258,296-297.
נתיב (לשכת הקשר)
נתיב (בעבר נתיב – לשכת הקשר) הוא גוף הפועל כיחידת סמך במשרד ראש הממשלה שתפקידו להגיע אל היהודים בברית המועצות (ולאחר התפרקותה, במדינות ברית המועצות לשעבר) ולעודד את זיקתם ליהדות, לציונות ולישראל. עד שנת 1990 נחשב "נתיב" כגוף חשאי למחצה, עת פעל תוך סיכון רב מאחורי "מסך הברזל".
היסטוריה
בשנת 1952 החליטה ממשלת ישראל להקים יחידה סודית שתעסוק בנושא יהודי ברית המועצות ומזרח אירופה, במסגרת מערך שרותי המודיעין של מדינת ישראל. הוטל עליה להקים קשר ולנסות להגיש עזרה ליהודים שמעבר למסך הברזל ובמדינות שהיו תחת השפעתה של ברית המועצות. בתחילה כונה הגוף ביל"ו ולאחר מכן שונה שמו לנתיב.
נתיב היה, מבחינות רבות, המשך הפעילות של המוסד לעלייה ב' שפעל לפני קום המדינה, ועסק בהעלאת ניצולי השואה מאירופה לארץ ישראל. הקמת נתיב הוטלה על שאול אביגור, שפיקד על המוסד לעליה ב', והוא עמד בראש נתיב 18 שנים.
בשנת 1954 יצא נחמיה לבנון לשגרירות ישראל בברית המועצות כשליח הראשון של נתיב, בכיסוי של נספח חקלאות. אז הונח הבסיס לפעילות נתיב הענפה של יצירת קשרים עם פעילים יהודים וקהילות יהודיות ברחבי ברית המועצות ומזרח אירופה. במשך השנים נשלחו לשגרירות במוסקבה שליחי נתיב בכיסוי עובדי שגרירות. בשנים 1958–1960 כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה לובה אליאב, יוצא המוסד לעלייה ב'. ב-1965 פרסם בשם בדוי את הספר "בין הפטיש למגל" על יהדות ברית המועצות בעת כהונתו.
השלב הראשון של הקשר עם הקהילות היהודיות ברחבי ברית המועצות היה ריכוז פרטים של יהודים אשר ביקשו לעלות לישראל. בהמשך הרחיבו שליחי נתיב את מעגלי הקשר עם פעילים ומבקשי עליה וכן עסקו במשלוח חבילות עזרה וסיוע מהמערב ליהודים במצוקה. תחום נוסף של פעילות נתיב היה שיגור יהודים וישראלים בעלי אזרחות זרה לברית המועצות להפצת ספרות יהודית וישראלית, חומרי לימוד עברית ודפי מידע עדכניים על ישראל.
פעילות שליחי נתיב הייתה מורכבת ואף מסוכנת, לאור המעקב המתמיד של הקג"ב אחר הפעילים היהודיים וגם אחרי עובדי שגרירות ישראל.
לאחר נפילת מסך הברזל ב־1989 צומצמה פעילות "נתיב" ברוסיה, והפכה לגלויה. הסוכנות היהודית ומשרד החוץ החלו לפעול גם הם בברית המועצות ונוצרה כפילות בתחומי הפעילות בין הגופים ואף התגלעה יריבות בין הגופים. בשנת 1991 מונתה ועדת דקל לבחון את המצב ולהמליץ על דרכי הפעולה. המלצות ועדת דקל הוגשו במאי 1992, אך נוצרו חילוקי דעות בפירוש משמעות ההמלצות והמחלוקות בין הגופים רק גברו.
עם הקמת ממשלת ישראל העשרים וחמש נשקלה העברת לשכת הקשר לאחריות משרד החוץ ואף סגירתה, אולם היריבות בין ראש הממשלה יצחק רבין לשר החוץ שמעון פרס מנעה את המהלך שכלל העברת סמכויות מאנשי רבין לאנשי פרס. בספטמבר 1992 מינה רבין את יצחק חופי לבדוק את פעילות לשכת הקשר ולהמליץ האם יש מקום להמשך פעילות של לשכת הקשר במתכונתה הנוכחית או במתכונת אחרת. אריה שומר סייע לחופי במגעיו עם הגורמים השונים ובניסיון להגיע לפשרה. חופי הגיש את המלצותיו בפברואר 1993.
בנובמבר 1993 קבע מנכ"ל משרד ראש הממשלה את תחומי האחריות של נתיב:
ביולי 1994 עדכן מנכ"ל משרד ראש הממשלה את החלטתו וקבע:
דו"ח של מבקר המדינה לשנת 1996 קבע ש"נתיב המשיכה בפעילויות, אשר לפי החלטות המנכ"ל (ראו לעיל) הן בתחום הסמכות והאחריות של הסוכנות או של משרד החוץ, כגון: מערך ייעוץ לעולים, מחנות נוער (קיץ וחורף), תנועות נוער, סמינרים ומועדונים. כל הפעילויות האמורות התקיימו במקביל עם הסוכנות ובאותם מקומות יישוב, ויצרו כפילויות".
בשנת 2006 הועבר הגוף למשרד לנושאים אסטרטגיים אך שב למשרד ראש הממשלה בשנת 2008 עקב סגירת המשרד לנושאים אסטרטגיים.
ב-22 ביולי 2007, קבעה ממשלת ישראל, כי ארגון "נתיב" יפעל במרחב ברית המועצות לשעבר, לצורך הגברת הקשר והזיקה של יהודים וזכאי חוק השבות למדינת ישראל ולציונות, ויסייע בעלייתם ארצה, באמצעות בדיקת זכאותם לעלות מתוקף חוק השבות.
בנוסף לבדיקה והמלצה על הזכאות לעלייה ולהנפקת אשרות עלייה, ובהתאם לכך במרחב ברית המועצות לשעבר ובמדינות מזרח אירופה, מאז ראשית שנות התשעים של המאה הקודמת, מפעיל נתיב תשעה מרכזי תרבות. מרכזים אלה פועלים מתוקף הסכמים בילטראליים בין מדינת ישראל למדינות המרחב, בחסות הנציגויות הדיפלומטיות במוסקבה, סנקט פטרבורג ונובוסיבירסק (רוסיה), בקייב, דניפרו (לשעבר דניפרופטרובסק), אודסה וחרקוב (אוקראינה), בקישינב (מולדובה) ובמינסק (בלארוס).
בהיותם הגורם הישראלי-ממלכתי היחיד הפועל במרחב ברית המועצות לשעבר, לצורך חיזוק זיקתם של היהודים וזכאי חוק השבות, למדינת ישראל ולציונות, מרכזי התרבות הישראליים משמשים כחלון וכגשר המייצגים את מדינת ישראל, את תרבותה ושפתה, את הישגיה המדעיים ואת ההיסטוריה והמורשת שלה לכלל אזרחי מדינות המרחב, ובתוכם גם לקהל זכאי חוק השבות, במטרה להכיר להם מקרוב את מדינת ישראל המודרנית.
בין השנים 2009–2020 הוקמו עשרות שבטי צופים יהודים ברחבי ברית המועצות לשעבר כחלק מפעילות מרכזי התרבות הישראליים של נתיב ובמסגרת פעילות צופי צבר, הפעילות נקראה "צופים נתיב" ובמשך השנים התקיימו טיולים, מחנות קיץ וחורף, הכשרות וסמינרים, וכן גם משלחות לישראל או משלחות מתנועת הצופים העבריים בישראל למחנות הקיץ במדינות ברית המועצות לשעבר.
בספטמבר 2013 התפרסם דו"ח חריף של מבקר המדינה על ארגון נתיב. בדו"ח נמתחה ביקורת על אי סדרים כספיים, בזבזנות ואף עריכת פעילויות שעלולות לעודד ירידה מישראל במקום לעודד עליה.
במאי 2015 קיבלה ממשלת ישראל החלטה כי השר זאב אלקין יופקד על הארגון. במאי 2016 קיבלה ממשלת ישראל החלטה כי השרה סופה לנדבר תופקד על הארגון.
עקב מקרה רצח שבוצע בשנת 2009 על ידי עולה חדש מרוסיה, הובעה ביקורת על "נתיב" על כך שהעניק אשרת עלייה לאדם שביצע שוד. שליחי "נתיב" אמורים לראיין כל מועמד ולוודא שאין להם עבר פלילי.
באוקטובר 2020 נחשף בתוכנית המקור שרבים מהקונסולים שמינה הארגון במדינות חבר העמים הם פעילים פוליטיים של מפלגת "ישראל ביתנו". כמו כן התגלו כשלים בבדיקת זכאים לעלייה והתברר שאלפים קיבלו דרכון ישראלי בלי רצון להשתקע בארץ. באותה תוכנית נמתחה ביקורת על המכרז שבסופו מונתה נטע בריסקין לראש הארגון.
זמן קצר לאחר הקמת ממשלת ישראל ה-36 אישרה הממשלה את העברת לשכת הקשר "נתיב" לאחריות שר האוצר אביגדור ליברמן. אישים בתנועה לאיכות השלטון הביעו ביקורת על המהלך. לאחר התפרקות הממשלה ה-36 והקמת הממשלה ה-37, הועברה היחידה לאחריות אבי מעוז, שמכהן כסגן שר במשרד ראש הממשלה.
יחידת בר
ב-1956 הוקמה בנתיב יחידה נפרדת בשם בר שפעלה במערב אירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה כדי לגייס דעת קהל, יהודית ולא יהודית, למען מתן זכות עלייה לישראל מברית המועצות ליהודים הרוצים בכך. שליחי בר יצאו לבירות שונות במערב, בכיסוי של עובדי שגרירויות ישראל, על מנת להניע גורמים שונים להשמיע קולם למען יהודי ברית המועצות, תוך הקפדה מרבית שלא להתערב בענייניה הפנימיים של ברית המועצות. לפעילות גויסו אישים ידועים בכל תחומי המדע הספרות האמנות המדיניות ועוד. אורגנו עצרות והתכנסויות למען זכותם הבסיסית של יהודי ברית המועצות לעלות לישראל ולהתאחד עם קרוביהם.
באמצעות השכנוע של שליחי בר העבירו חברי קונגרס בארצות הברית ב-1975 את תיקון ג'קסון-ואניק. תיקון זה, בתמיכתו של סנטור יוברט האמפרי, התנה את המשך הסחר האמריקאי עם ברית המועצות במתן יציאה חופשית לישראל ליהודי ברית המועצות.
בנוסף, הוקמו ועדי פעילות יהודיים למען יהודי ברית המועצות, על ידי בר, בארצות הברית מערב אירופה דרום אמריקה ואוסטרליה. בשנת 1987, עם נפילת המשטר בברית המועצות בעקבות תהליכי הגלאסנוסט והפרסטרויקה, הפסיקה יחידת בר את פעילותה, לאחר שהושגו מטרותיה.
לא תודה
לא תודה הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-28 במרץ 2017 ביחד עם צאת אלבום האולפן ה-23 שלה, שרה שרה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות.
השיר הגיע למקום השני במצעד ה-TV של מדיה פורסט, בשל הקליפ שיצא ביחד איתו.
רקע
השיר נכתב והולחן על ידי הנרי והופק על ידי עוזי ג'ורג'. מילותיו של השיר מדברות על מערכת יחסים שקרתה בין חדד לבחור, אשר נפגעה עקב דברים שהוא עשה וכתוצאה מכך, גרמה לחדד להיפגע בצורה בלתי הפיכה.
רבים טוענים כי הקליפ של "כולם באילת", של הזמרת עדן בן זקן, הוא העתק של הקליפ הזה. מאקו אף דיברו על כך באחת מן כתבתם.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם במלון פולי האוס, על ידי עוזי ג'ורג'. בקליפ, מגלמת חדד את רוב הדמויות, כאשר בכל דמות היא לובשת בגדים אחרים, חובשת עשרות פאות ומאופרת בשלל סגנונות שונים.
מאקו ערכו מחקר מעמיק על הקליפ בשל הופעת המספר 143 לאורך כל הקליפ. על פי אתר הסלנג אורבן דיקשיונרי, 143 פירושו "I Love You", על פי מספר האותיות שמופיעות בכל מילה. ב-"I" יש אות אחת, ב-"Love" ארבע אותיות וב-"You" שלוש. אחד, ארבע, שלוש והנה המספר 143.
עלילת הקליפ מתרחשת ברחבי בית מלון עם תחושה עתידנית, והדמויות בו סובלות מניכור ובידוד. הן לא מתקשרות כלל אחת עם השנייה, ומזניחות את הקשרים האישיים ביניהן. כולן גם מגולמות על ידי חדד בעצמה (פתקי האהבה של שרית חתומים בראשי התיבות שלה: .S.H, והם מחולקים לדמויות על ידי בנה שמניח אותם ליד מפתן הדלתות שלהן) ולכן משקפות יסודות שונים מהנפש של אותה הדמות. ככל הנראה הפתקים מסמלים את יצירת הקשר האנושי בין הזרים.
כינוי מקור
כינוי מקור הוא סוג של זכות קניין רוחני על שמות של מוצרים הנובעים מהשם הגאוגרפי של ארץ, אזור או מקור, הכלול בשמו של מוצר, ובא ללמד שמקורו שם ושאיכותו או תכונותיו הן בעיקרן פרי אותה סביבה גאוגרפית, טבעה ואנשיה. בכינוי מקור, לא די בקשר הגאוגרפי לאזור מסוים, אלא ישנה דרישה נוספת – האיכויות של המוצר יהיו תוצאה של אותו אזור גאוגרפי – למשל תנאי אקלים, מים, חלב, גפנים, מיומנויות ומסורת של היצרנים באותו אזור. לא משנה מהו גודלו של האזור.
הסדר ליסבון
"הסדר ליסבון" הוא אמנה בינלאומית שנועדה לתת למדינות החתומות באמנה הגנה מוגברת לכינויי מקור. ההסדר בא להבטיח הגנה לכינויי מקור מפני חיקוי/גזילה, ללא קשר אם השימוש הבלתי מורשה בכינוי כרוך בהטעיה. הסדר זה שונה מהסדרים/אמנות שהיו קודם: אמנת פריז בדבר הקניין התעשייתי (1883) והסדר מדריד בדבר מניעת ציוני מוצא כוזבים/מטעים (1891).
מבחינה עניינית, חל הסדר ליסבון על כינוי מקור אשר מוגדר בחוק כאמור לעיל. באמנת פריז לא הייתה התייחסות והגדרה לכינוי מקור וציון המוצא. הסדר מדריד לא הגדיר מהו ציון המוצא ולא הסביר מה הכוונה בכך. הוא קבע כי ציון מדינה או חבל ארץ במדינה הוא מקום המוצא של מוצר מסוים. הסדר מדריד, וההתייחסות בו לציון מוצא, אינו דורש שלמוצר יהיו תכונות מיוחדות ו/או דרישות מיוחדות לאזור המוצא. הוראות הסדר מדריד מצאו ביטוי בפקודת סימני הסחורות, אשר התייחסה לציוני מוצא ולא לכינויי מקור, ולמעט שני חריגים, האיסור לפי פקודה זו מתייחס לגבי ציון מוצא כוזב, מצב שבו הציון עלול להטעות את הציבור בקשר למקור המוצא (החריגים הם ביחס לפרי הדר וליין).
הטכניקה של ההגנה, כפי שנקבעה באמנה, שונה מטכניקות רגילות, ולפיה יש לכל מדינה אפשרות לקבוע לעצמה את ההגנה על האזורים הגאוגרפיים בתחומה, דהיינו, כל מדינה לעצמה וליצרנים שלה, מחליטה על ההגנה. בשעה שמדינה הסדירה את נושא ההגנה הגאוגרפית על הייצור, אזי המדינה (להבדיל מבעל הזכות היכול להשתמש בכינויי המקור) פונה למשרד הבינלאומי אשר נקבע לפי הסדר ליסבון – WIPO – הארגון העולמי לקניין רוחני של האו"ם היושב בז'נבה, ארגון בשליטה צרפתית.
נכון למאי 2015 היו חתומות באמנה 30 מדינות.
בישראל
בישראל מבוססת ההגנה על חוק הגנת כינויי מקור וציונים גאוגרפיים. חוק זה בא ליישם בישראל את הסדר ליסבון.
ישראל הצטרפה להסדר זה בשנות השישים, בעיקר כדי להגן על אזור מסוים אחד – JAFFA. כינוי מקור זה היה הכינוי הישראלי היחיד מתוך 650 כינויים מוגנים במשך יותר מחמישים שנה. בשנת 2020 רשמה המועצה האזורית מטה יהודה את הכינוי "יהודה" ככינוי מקור ליינות המיוצרים בשטחה, לצד חמישה כינויי מקור נוספים.
שיירת המוות
שיירת המוות (בספרדית: Caravana de la Muerte) היה כינוייה של יחידת צבא צ'יליאנית אשר, בעקבות ההפיכה הצבאית של שנת 1973 נעה ברחבי הארץ, מנויידת באמצעות מסוק, ואשר חבריה רצחו, או הורו על רצח, של למעלה מ-120 בני אדם אשר הוחזקו במתקני כליאה צבאיים שונים. היחידה פעלה בין ה-30 בספטמבר וה- 22 באוקטובר 1973.
היחידה עברה ממחנה צבאי אחד למשנהו ופקדה על הוצאה להורג של עצורים, או ביצעה בעצמה את גזר הדין, לרוב באמצעות כלי נשק אישיים ומכודנים. הקורבנות נקברו בקברים בלתי מסומנים. קורבנות שיירת המוות היו חברי המפלגה הסוציאליסטית הצ'יליאנית (Partido Socialista de Chile), חברי תנועת השמאל המהפכנית (Movimiento de Izquierda Revolucionaria), המפלגה הקומוניסטית הצ'יליאנית (Partido Comunista de Chile) ואחרים.
על אף שדו"ח רטיג (Rettig) העריך את מניין הנרצחים במהלך 17 שנות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה ב-3,000, היוותה פרשת שיירת המוות אירוע טראומטי במיוחד. זאת בעיקר כיוון שרבים מהקורבנות הסגירו עצמם לרשויות הצבאיות, נמצאו תחת חסות הצבא, לא היוו איום מיידי כלשהו, היו ללא עבר אלים ואף לא איימו לנהוג באלימות.
בשנת 1999 הורה השופט חואן גוסמן טופיה (Guzmán Tapia) על מעצרם של חמישה קציני צבא בדימוס על חלקם בפרשת שיירת המוות. בחודש מרץ 2006 הורה השופט ויקטור מונטיגליו (Víctor Montiglio) על מעצרם של 13 קצינים בדימוס באשמת רצח. ב-17 ביולי 2006, הסיר בית המשפט העליון הצ'יליאני את חסינותו של פינושה בשל מעורבותו בפרשה, ובכך הפך את פסיקתו הקודמת בעניין.. לבסוף, ביום ה-28 בנובמבר 2006 תבע מונטיגליו את פינושה והורה על מעצרו במעצר בית. ימים ספורים לאחר מכן אושפז פינושה בבית חולים צבאי עקב התקף לב ונפטר ב-10 בדצמבר 2006.
איגניקה
איגניקה (Eugenics) היא תנועה השואפת "להשביח" את המין האנושי על סמך פילוסופיה ביולוגית-חברתית העוסקת בחקר השפעת התורשה על מאפיינים מנטליים והתנהגותיים. מצדדי האידאולוגיה האיגנית השתמשו בה כהצדקה לגזענות, אנטישמיות, יכולתנות וסוגי אפליה נוספים. המילה איגניקה נגזרת מהלחם בסיסים של השורשים היוונים eu (טוב, הולם) ו-genes (מולד).
התנועה הייתה פופולרית במיוחד בארצות הברית ובמערב אירופה בראשית המאה ה-20 וצמחה במקביל להתפתחות הגנטיקה המנדליאנית. היא נודעה לשמצה בשל ניסיונה לחלק את החברה לאזרחים בעלי תורשה "טובה" ו"נורמטיבית" למול בעלי תורשה "פגומה", ובשל תוכניות העיקור שהובילה במטרה לרסן את התרבותם של האחרונים. היא השפיעה רבות על גרמניה הנאצית בפיתוח תורת הגזע ובעיקר ביישום תוכנית T4 - אותנסיה. הפופולריות של התנועה צנחה בעקבות מלחמת העולם השנייה ותורתה הפכה למוקצית מחמת מיאוס בקרב רוב הקהילה המדעית.
בעיות בהגדרה
המונח איגניקה, כפי שנטבע על ידי סר פרנסיס גלטון ב-1883, מתייחס לחקר כל הגורמים המשפיעים על עיצובו של גזע (ובזאת, גם בני אדם) והבנתם, בשאיפה להביא להשבחתו. הגדרה זו כללית למדי וניתן לכלול בה הרבה ממושאיהן של הגנטיקה והרפואה המודרניות.
בראשית המאה ה-20 ראתה הקהילה המדעית את האיגניקה כפן היישומי של חקר הגנטיקה. אולם, מסיומה של מלחמת העולם השנייה, המושג העלה אסוציאציה שלילית, בעיקר בשל חלקם של מוסדות האיגניקה בהפעלת תוכניות עיקור ובקידום חלק מרעיונות הגזע הנאציים.
בעשורים האחרונים עולות קריאות, הן מצד מדענים והן מצד היסטוריונים, לעקור מהמונח את ההקשר המוסרי השלילי שדבק בו, ולשוב ולראות בו את משמעותו המקורית והרחבה. זאת בטענה שהתיאור ההיסטורי של האיגניקה כמדע-כוזב ותו לא – מתעלם מהזיקה ההדוקה שהתקיימה בעבר בין האיגניקה לביולוגיה. עם זאת, השימוש במונח נעשה לרוב בהקשרים שליליים, בהתייחסות למדע מפוברק או כדי לרמוז על הסכנות שבחציית גבולות האתיקה המדעיים.
רקע חברתי
אנגליה של ראשית המאה ה-19 חוותה פריחה תעשייתית מהירה, שהובילה להיווצרותן של שכבות אוכלוסייה חדשות. אחד הדימויים שרווחו באותה תקופה בקרב אינטלקטואלים לתיאור הקשר בין המעמדות שחילקו את החברה הוויקטוריאנית היה של "שתי מדינות": אחת של ההמון העני והנבער, ממנו נובעים הפשיעה והריקבון המוסרי, והשנייה של המיעוט המשכיל, האליטה התרבותית והאינטלקטואלית שריכוזה במעמד הביניים.
הכומר והוגה הדעות הפוליטי תומאס מלתוס הציג בכתביו את הסכנה בגידול דמוגרפי של שכבות האוכלוסייה העניות. הוא טען שבכל חברה מתנהל מאבק בין-אזרחי על משאביה המוגבלים של המדינה, ושגידול מופרז בילודה של המעמדות הנמוכים יביא לכיליונם הזריז של אותם משאבים ולהיחלשות החברה כולה. ב–1859 פרסם צ'ארלס דרווין, שבעצמו הושפע עמוקות ממלתוס, את ספרו "מוצא המינים", שבו העלה רעיונות בדבר ברירה טבעית, ותחרות בין מינים על מנת לשרוד. בהמשך, התקבלה הגנטיקה המנדליאנית, והגיעו תגליותיו של אוגוסט וייסמן, שסבר שאין לשינויים סביבתיים השפעה על התורשה. כל אלה הקנו תשתית רעיונית ומושגית חדשה להגות החברתית, שהחלה כעת לנסות למצוא קשרים בין פערי המעמדות והתנהגות מוסרית לבין מנגנוני התורשה והאבולוציה.
סר פרנסיס גלטון
המדען, הסטטיסטיקאי והוגה הדעות פרנסיס גלטון, דודנו של דרווין, ראה ב"מוצא המינים" וברעיון "הברירה הטבעית" ראשיתו של מדע שיבחן את התפתחותם של סוגי אדם שונים בתוך חברה נתונה כתוצאה מהבדלים תורשתיים. גלטון, שהיה אחד מאבות הקרימינולוגיה, בילה זמן רב בתחקור ובהתבוננות באסירים. הוא סבר שניתן לבודד קווי דמיון פיזיים ומנטליים בין האסירים המעידים על רפיון שכלי ומוסרי מולד. קווי הדמיון הללו, טען, נובעים ממוצאם של האסירים מקרב המעמדות הנמוכים. הוא גם בחן את מאפייניהם של מי שראה כ"אנשים גדולים" והתחקה אחר אילנות היוחסין שלהם. על כך כתב, בין היתר, בספרו "הכישרון האנושי" (Human Genius).
גלטון האמין שרצוי להוסיף ולחקור את השפעתה של תורשה על משתנים כגון כשירות מוחית, תועלת חברתית והתנהגות מוסרית כדי לזהות באופן חד-משמעי את מקורן התורשתי של תכונות לא רצויות ולמנוע את התפשטותן. כך, האמין, ניתן יהיה להגדיל את אחוז בני האדם החרוצים והמבריקים בחברה על חשבון אלו המהווים עליה נטל, ולמעשה לכוון את האבולוציה האנושית. הוא הלין רבות על כך שבני אדם מקפידים על השבחת גזעיהן של בהמות וחיות מחמד אך "מפקירים" את גזעם שלהם. לשאיפה להפעיל ביקורת על התרבות הגזע קרא איגניקה. להגדרתו: "איגניקה היא המדע העוסק בכל ההשפעות (ולוּ הזוטרות ביותר) אשר משפרות את איכויותיו המולדות של גזע מסוים, וכמו כן באלו המשפרות את התפתחותו אל עבר תועלת מרבית."
את האיגניקה חילק גלטון לשני פנים: "איגניקה חיובית", או "מבנית", ו"איגניקה שלילית". האיגניקה חיובית משמעה קידום צמיחתן והתרבותן של אוכלוסיות "מוצלחות", למשל על ידי תמיכה כלכלית, עידוד ילודה ואולי אף שיבוט, בעוד שהשלילית משמעה מניעת התרבותן של אוכלוסיות "בעייתיות", על ידי הגבלת ילודה, הגבלות כלכליות, בידוד, עיקור ואף המתת חסד.
רעיונותיו של גלטון אומצו על ידי רבים מתוך מעמד הביניים האנגלי. מחקרים דמוגרפיים הזינו את השיח החברתי והדגישו את התרבותם המסוכנת והלא מבוקרת של ה"עניים" לעומת שיעור הילודה האיטי של ה"כשירים". הכותב ויליאם גרג ביטא את תחושת מעמד הביניים כי "הורות צריכה להיות זכותה הבלעדית של האליטה בלאום נתון." גם דרווין, שהתנגד להתערבות ממשלתית בניהול ילודה, הביע דאגות מדרדור החברה על ידי התרבות העניים בספרו "האבולוציה של האדם".
תחילת האיגניקה הממוסדת
בראשית המאה ה-20 הופיעו מוקדים ממוסדים לחקר האיגניקה וליישומה. הראשונים הוקמו בגרמניה ב-1904, וכמה שנים לאחר מכן הוקמו סניפים מוסדרים גם באנגליה. אך ההתארגנות הענפה ביותר הייתה בארצות הברית.
אמריקאים ממעמד הביניים הזדהו עם החששות של האנגלים בני זמנם מפני התפשטות אוכלוסיות חלשות. גל ההגירה לארצות הברית בתחילת המאה העשרים, בעיקר מדרום ומזרח אירופה, הגביר את דאגתם. הגל הגיע לשיאים עם תחילת מלחמת העולם הראשונה וסיומה. אינטלקטואלים אמריקאים באותן שנים חששו שההגירה תביא לשינוי דמוגרפי שיָפר את אופייה האנגלו-סקסי-פרוטסטנטי של אמריקה. ברוח זו הוקם המשרד לרישום איגני (Eugenics Records Office) במדינת ניו יורק.
בשנים הראשונות לפעולתו המשרד היה מורכב ממספר מועט של חברים, אך אלה היו אנשים רמי מעלה והשפעה – משפטנים, רופאים, אנשי תקשורת ופוליטיקאים. עיקר פעולתו של המשרד היה איסוף מידע על אזרחים ויצירת ארכיון רישום נרחב למידע "איכותני" על משפחות רבות (בעיקר של מהגרים חדשים) במדינת ניו יורק. המשרד גם הפעיל קמפיינים ליצירת מודעות לצורך ב"אחריות גזעית" (הימנעות מנישואי תערובת, למשל) על ידי כרזות, תשדירי שירות והפגנות. בנוסף, המשרד ארגן לפרקים ירידים ותחרויות נושאות פרסים לציון המשפחות "הכשירות ביותר".
תחת ניהולו של הביולוג צ'ארלס דבנפורט, השיג המשרד מימון מאילי הון כדוגמת ג'ון ד. רוקפלר וג'ון הארווי קלוג (ממציא הקורנפלקס, יחד עם אחיו, ויל קית' קלוג ).
המלחמה ב"רפיון שכלי"
עוד לפני התבססות האיגניקה היו האינטלקטואלים האמריקאים נכונים לראות בפער בין מעמדות כזירת קרב טבעית. הכלכלן ויליאם גרהאם סמנר, בן המאה ה-19, טען שבין אדם לאדם מתנהל בכל עת מאבק הישרדותי ושעל החברה לעודד את ניצחונו של המוצלח יותר (החרוצים והמועילים) בהתאם לחוקי הברירה הטבעית. את נחשלי החברה, המוצלחים פחות, היה מקובל לראות כבעלי פגם מולד שהופך אותם מוּעדים להתנהגות נפשעת ועלובה מוסרית – פגם זה כונה "רפיון שכלי" (בצרפת כונה הפגם "דביליות").
עם שחר המאה ה-20 אימצו מרבית הביולוגים האמריקאים את עקרונות וייסמן ומנדל באשר לתהליך התורשה – כלומר, שתכונות מוּרָשות הן קבועות ואינן נתונות להשפעות סביבתיות (וייסמן), וכי הן מועברות על ידי יחידות תורשה שנקראות גנים, שמתאפיינים ברצסיביות או דומיננטיות, וקובעים את ההסתברות להופעתן של תכונות (מנדל). עקרונות אלה סיפקו תמיכה לעמדתם של הוגי דעות רבים, שעליונות או נחיתות מוסרית אינן תולדה של חינוך טוב או גרוע או של השפעות סביבתיות, אלא נגזרות תורשתיות בלבד. גם ביולוגים שדחו את תורת ההורשה של מנדל ואימצו במקומה תורת הורשה מעורבבת נטו לתמוך באיגניקה, והתנועה האיגנית בכללותה אימצה גישה פרגמטית כלפי תורות ההורשה המדעיות המתחרות, והסכימה לאמץ כל אחת שתשרת את מטרותיה.
לאוטאר
לאוטאר (ברומנית: lăutar, בריבוי - lăutari - לאוטאר, המבוטא עם ריכוך של ה"ר") הוא מוזיקאי מסורתי במרחב הדובר רומנית, לרוב חבר במעין "גילדה" מקצועית של הצוענים המוזיקאים, הקרויים "צוענים לאוטארים" (țigani lăutari). מקור שמם בכלי המיתר "לאוטה" (lăută) או "אלאוטה" (alăută), במקור שמו בשם הכלי המיתרים הערבי - "אל-עוד". הגרסה הרומנית המסורתית של הכלי נקראה "קובזה". משום כך בהתחלה אכן נקראו "אלאוטאר" (alăutari). ה"לאוטארים" היו בדרך כלל מנגנים בלהקות כליות או תזמורות הקרויות טאראף.
התפתחות המושג ומשמעויותיו
במקור "לאוטאר" היה נגן ה"אלאוטה" או "לאוטה", במקרה זה הקובזה. נגן הקובזה נקרא גם "קובזאר" (cobzar), בעוד נגן הכינור נקרא "סקריפקאר" (scripcar - מהמילה ממקור סלאבי skripka) ,נגן החליל פאן נקרא נאיג'יו (naigiu) ונגן הצמבל או ה"צימבלום" נקרא "צמבאלג'יו" (ţambalagiu). משמעויות המונח היו כדלקמן: החל מן המאה ה-17 המילה "לאוטאר" קיבלה משמעות כללית של נגן כלי מיתרים ועם הפצת הכינור במרחב הרומני-הונגרי זוהה יותר ויותר עם נגן הכינור, המכונה גם "סקריפקאר". המושג הורחב לכל נגן מקצועי, חבר בתזמורת או להקה שנקראה "טאראף". בשלהי המאה ה-18 הוכר מקצוע ה"לאוטאר" וחלה התארגנות של מעין "גילדות" (ברומנית:"בריאסלה" breaslă) של לאוטארים, בדומה ל"אסנף" הטורקיים. עושים לפעמים הבחנה, לא פעם בעלת קונוטציות גזעניות, בין מוזיקת הלאוטארים ובין המוזיקה הכפרית הרומנית ה"טהורה" (ללא "השפעות הצוענים"). במקרים כאלה נגן או זמר של מוזיקה כפרית מכונה במילה הגבוהה "רפסוד".
איגניקה
המלחמה ב"רפיון שכלי"
בהתאם לכך, פירשו רוב הגנטיקאים המנדליאנים האמריקאים תופעות של "ריפיון שכלי" כביטוי הנצפה (פנוטיפ) של יחידה גנטית (אלל) רצסיבית. המסקנה שלהם מכך הייתה שכדי למנוע מתופעות ה"רפיון השכלי" להתפשט, אין די בשיפורים במערכת החינוך, ואף אין זה מספיק לעודד את האזרחים "הבריאים" של החברה להתרבות – יש גם למנוע הִתרבות של כל אלה שנמצאים בסיכון ל"רפיון שכלי". הפתרון המתבקש היה, אפוא, עיקור שיטתי.
לאוטאר
היסטוריה
הלאוטארים היוו בזמנו, כנראה עוד לפני השחרור מעול העבדות, אחת הקבוצות המקצועיות-שבטיות ההיסטוריות של עם הצוענים (רומה) החי בארצות הרומניות. פרט ללאוטארי, הצוענים התחלקו לקבוצות של "מרקידי הדובים" - ursari (אוּרסאר) (שהיו מוזיקאים בפני עצמם), "סוחרי סוסים" - lovari (לובאר),"מייצרי דליים" kalderash (קלדראש) או căldărari (קרלדראר), "מייצרי כפות" (לינגוראר - lingurari), מייצרי מסרקים, מוכרי פרחים (florari -פלוראר), וכו'.
איגניקה
הנרי גודארד והמורון
אחד המחקרים שתרמו במיוחד להעצמת החשש מהתרבות "רפי השכל" היה זה של הפסיכולוג הנרי ה. גודארד. גודארד היה אחראי המחקר ב"בית הספר להכשרת נערים ונערות רפי שכל" בויינלנד, ניו ג'רזי. הוא שאף לקבוע מדד לאינטליגנציה שיגדיר את הגבול בין אדם כשיר ללא-כשיר. בעיקר עניינו אותו אותם "רפי שכל" שהתנהגותם דמתה מאוד לשל אדם רגיל, אך עם זאת היו נגועים, לשיטתו, ב"גן הפגום". לאלו קרא "מורונים" (מהמילה היוונית לטיפש).
לאוטאר
היסטוריה
הלאוטארים מוזכרים לראשונה בשנת 1558 כששליט ולאכיה, מירצ'ה הרועה העניק את רוסטה הלאוטאר כמתנה לוורניק דינגה ממולדובה. הלאוטארים היו העבדים שמחירם היה הגבוהה ביותר מקרב העבדים הצוענים. בתעודה אחרת ממולדובה משנת 1570 מוזכרים אותו "אלאוטאר" רוסטה ועוד אלאוטאר בשם סטויקה שנקנו מהקומיס ברקן מוולאכיה תמורת 4,000 אספר. נוכחות הלאוטארים באירועים חשובים בחיי הנסיכויות הרומניות מתועדת בעדויות של אורחים זרים ובכרוניקות מקומיות. צוינה השתתפותם בפמליית השליט מיכאי האמיץ בזמן כניסתו החגיגית לאלבה יוליה (1600) או בפמלייתו של השליט לאון וודה בשעות המפגש עם שליח מלך שוודיה במרץ 1632. נוסעת אנגליה, ליידי קרייבן, התפעלה מנגינתם הערבה בעת ביקורה בחצר של ניקולאיה מברוגני. בשנת 1775 הוקמה ה"גילדה" הראשונה של הלאוטארים הצוענים בוולאכיה וב-1795 -במולדובה.
בין הלאוטארים היו גם עבדים צוענים וגם רומנים חופשיים, אבל הצוענים היו הרוב. עם הזמן התווספו אליהם גם לאוטארים יהודים או טורקים.
איגניקה
הנרי גודארד והמורון
גודארד התמקד בעיקר במטופלת אחת, דבורה, שהוכשרה במסגרת המוסד להפגין כישורים רבים וכלל לא הראתה סימנים של "רפיון שכלי". בעזרת מזכירתו, הוא התחקה אחר משפחתה של דבורה והתרשם, לאחר תחקיר שטחי ברובו, שמדובר בשושלת ארוכה של רפי שכל עם היסטוריה של אלימות, שכרות ועוני. הוא ראה בכך הוכחה שהפגם הוא תורשתי. את מסקנותיו פרסם בספרו "משפחת קאליקק" (הוא נתן למשפחה שם בדוי המורכב מצירוף מילים יווניות שמשמעותו "יופי רע"). הספר הכה גלים בחוגי האיגניקה, ואף מעבר להם. הסכנה העיקרית שהציג הספר הייתה שהקושי בזיהוי מורונים צפוי לגרום להתרבותם המפורזת, במיוחד אם התנהגותם לעיתים "דומה להחריד" לזו של בני אדם כשירים. חמור מכך, אם הגן המורוני אכן רצסיבי, ייתכן שגם אנשים כשירים לחלוטין נושאים אותו, ומהווים איום על כשירות החברה.
לאוטאר
היסטוריה
עד המאה ה-19 הועסקו מוזיקאים צוענים כבדרנים בחצרות השליטים והבויארים. אחרי השחרור מן העבדות באמצע המאה ה-19 רבים התיישבו באזורים הכפריים. שם היה ביקוש לשרותיהם בחתונות, הלוויות ובחגיגות רומניות מסורתיות אחרות. אלו נקראו צוענים וטראש (vătraşi) ושפת האם שלהם הייתה כבר הרומנית, או באזורים מסוימים בטרנסילבניה - הונגרית. רק מיעוט, בדרך כלל מקרב ה"קלדראש" או "האורסאר" דיברו עדיין רומאני. לאוטארים צוענים רבים התיישבו בערים, שבהן היו להן שכונות משלהם, כמו "פרקאו" (Frecău) ביאשי, "סקאונה" (Scaune) בבוקרשט, "סיניאסקה" (Sineasca) בקראיובה וכו'.
איגניקה
הנרי גודארד והמורון
הפתרון היה לנבור ביסודיות בעברן של אוכלוסיות המהוות סיכון, במטרה לאתר רמזים תורשתיים להתנהגות לא כשירה. שיטתו של גודארד ל"עבודת שדה" ואיסוף נתונים על מנת ליצור מגילות יוחסין הפכו לכלי מפתח של המשרד לרישום איגני, עבודה שהולמת בעיקר נשים, סבר גודארד.
לאוטאר
היסטוריה
המושג "לאוטארים" נפוץ בעיקר באזורים של "הממלכה הישנה", הרגאט, של רומניה: מולדובה, מונטניה, אולטניה ודוברוג'ה, אבל גם בבסרביה ובבוקובינה, שהיו פעם חלק מנסיכות מולדובה. בקרב דוברי הרומנית בטרנסילבניה ובבאנאט לא היו מוזיקאים מקצועיים מסורתיים עד למאה ה-19 ורוב הנגנים היו איכרים. באופן מסורתי הלאוטארים ניגנו "לפי האוזן" אולם בימינו יש יותר ויותר לאוטארים בעלי השכלה מוזיקלית פורמלית, היודעים לקרוא תווים.
איגניקה
הנרי גודארד והמורון
למרות הלחיצות בה הדגיש את חומרת סכנת התפשטותו של הגן המורוני, גודארד חש שהחברה המודרנית אינה בשלה כדי להכיר בצורך בעיקור, ולכן עודד את בידודם של המורונים במוסדות סגורים.
לאוטאר
הטאראף
הלאוטארים התארגנו בלהקות שנקראות טאראף, המורכבות בדרך כלל מן הגברים שבמשפחה המורחבת. היו בהן לפעמים גם נשים, רובן זמרות. בראש כל טאראף עמד "פרימאש", הכנר הראשון. מאה ה-17 הטאראפים במולדובה כללו כינור, קובזה וכלי נשיפה - חצוצרה ו"זורלה" (zurlă). בשלהי המאה ה-18 כל הטאראפים כללו כינור. ההרכבים, כפי שמכירים אותם מציורי התקופה, יכלו לכלול כינור, קובזה, כלים מסוג הדולצימר עם פטישים, או חליל או חליל-פאן. באמצע המאה ה-19 היו הרכבים מורכבים מכינור, קובזה שהוחלפה עם הזמן בגיטרה, ו"קמאן" עם שתי שורות מיתרים, או שלושה כנרים, קובזה וחליל-פאן.
איגניקה
הנרי גודארד והמורון
ב-1928 מיתן גודארד את דעותיו וטען ש"רק חלק קטן מבני האדם הם רפי שכל באמת", כלומר, כאלה שאינם יכולים להסתגל ולהועיל לחיים בחברה. "דומני שעברתי אל מחנה האויב", כתב.
לאוטאר
הטאראף
בוולאכיה (מונטניה) הטאראף מוכרב בדרך כלל מכינור, צמבל, אקורדיון, קונטרבס, ובשנים האחרונות - סינתטייזר ותופים.
בוקרשט - מרכז לאוטארים
בירת ולאכיה ההיסטורית, בוקרשט אירחה הרכבי לאוטארים רבים עוד מן המאה ה-16, בחצר השליטים ובבתי הבויארים. באמצע המאה ה-19 התרכזו מגורי "הצוענים הלאוטארים" שכונה שמסביב לככר רוסטי, ברחוב דואמניי (Uliţa Doamnei) (בימינו שדרות חריסטו בוטב) וטאילור (Teilor) (בימינו רחוב גאלאץ). מאוחר יותר נדחקו לשכונות שוליות יותר.
איגניקה
מבידוד מיני לעיקור
עד שנות ה-20 של המאה ה-20, הפתרון המקובל ביותר באיגניקה האמריקאית למניעת התרבות לא רצויה היה "בידוד מיני". בתחילה הופעלה השיטה בעיקר במסגרת מוסדות לטיפול בפגועי נפש, אך עם הזמן הוקמו קומונות אליהן נשלחו אזרחים לא כשירים ו"רפי שכל" ונשמרו שם בהפרדה מינית.
לאוטאר
בוקרשט - מרכז לאוטארים
בראש התארגנות הלאוטארים עמד "וטאף" שגבה דמי החבר (בשנת 1775 קיבל 33 מטבעות מכל לאוטאר וטאלר אחד לכל חתונה). טאראפי הלאוטארים נכחו, בין היתר, בחגיגות היין והתירוש בכרמים הסמוכים לעיר, ניגנו בבתי המרזח ומאוחר יותר במסעדות ובגני-המסעדות של העיר. במסעדות הפאר של בוקרשט שבין מלחמות העולם - כמו "צ'ינה", "מון ז'רדן", "קולונאדה", "פסקרוש" הופיעו גדולי המבצעים של המוזיקה העממית והקלה העירונית הרומנית.