cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנווני על פנקסו
מקור הדין ופירושו
פירוש הדברים: מוסכם בין הצדדים שהנתבע ביקש מן החנווני התובע לספק סחורה מסוימת לצד שלישי על חשבון הנתבע, ויש ויכוח בין החנווני לבין הצד השלישי האם הסחורה סופקה או לא. במקרה זה החנווני נאמן לקבוע שעל פי רישומיו בפנקסו הוא אכן מסר את הסחורה וזכאי לקבל את תמורתה מן הנתבע. הסיבה לכך היא, שעצם הבקשה מראש מהחנווני להעביר את הסחורה לצד שלישי שלא בנוכחות זה שמשלם או עדים מטעמו מהווה הוכחה שהתובע האמין לחנווני וסמך עליו, ולכן החנווני אינו צריך להפסיד בגלל הכחשתו של הצד השלישי. לעומת זאת, במקרה רגיל של רישום בפנקסו של החנווני אין כל הוכחה שהלקוח האמין לחנווני, ולכן תביעת החנווני על סמך רישומיו נחשבת כתביעה ללא כל ראיה.
ההבחנה בין המקרים נדונה בפסקי דין רבניים (חלק ד עמ' 317), בהרכב הדיינים: הרב אליעזר ולדנברג, הרב עובדיה יוסף והרב יוסף קאפח, שכתבו בהכרעת דינם:
אמינות הרשום בפנקס פרטי
הרא"ש (שו"ת הרא"ש, כלל פו סימן א) מדייק מלשון המשנה, שאפילו אם החנווני אינו טוען שהוא זוכר בוודאות שמסר את הסחורה, אלא הוא מראה שכך רשום בפנקסו - הרי זה נאמן. על פי זה הסיק שיש לתת מהימנות לרשום בפנקסו של אדם שמת, כאשר ניכר שהנפטר ניהל רישום מסודר של עסקיו, ומצאו כתוב בפנקסו שהוא חייב כסף למישהו. דין זה נפסק להלכה בשולחן ערוך (חושן משפט סימן צא סעיף ה).
לעומת זאת, אם רשום בפנקסו של הנפטר שאחרים חייבים לו כסף - אין זו ראיה מספקת לחייב אותם לשלם. מכל מקום, זוהי עילה מספקת להחשיב את תביעתם של היורשים כתביעה ודאית, ולפיכך הנתבע חייב להישבע על צדקת טענותיו.
על פי זה נפסק להלכה, שכאשר יש מחלוקת בין עובד ומעביד על מספר שעות העבודה שנעשו, רישום הנוכחות שנעשה על ידי מזכירה שתפקידה לעשות זאת הוא ראיה מספקת לחייב שבועה.
בימינו, במקרים בהם הנתבע חייב שבועה, כגון אלו, בית הדין אינו משביע, אלא קובע פשרה מסוימת בין הצדדים.
הגדה השמאלית (במת שמאל)
הגדה השמאלית היא במה ביקורתית לתרבות וחברה, ביטאון שמאל רדיקלי ביקורתי הפועל בשני מישורים, כאתר אינטרנט וכמועדון ומרכז חברתי.
אתר האינטרנט
הפעלת האתר מבוססת על התנדבות חברי המערכת, הפועלים כמערכת לכל דבר. בתוקף אחריותה קבעה המערכת שלאתר עניין בפרסום מאמרים עיונים ואקטואליים הכתובים מנקודת ראות שמאלית, ואשר נועדו לקדם את השמאל ואת מאבקיו. החל מחודש אוגוסט 2010 שינה האתר את פניו ופועל במתכונת עדכנית וזמינה בהתאמה מלאה לפלטפורמות מידע חברתיות.
Don't Tell Me (שיר של מדונה)
Don't Tell Me (בעברית: אל תגיד לי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה השמיני, Music. השיר יצא לאור ב-14 בנובמבר 2000, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
הגדה השמאלית (במת שמאל)
המועדון
מועדון הגדה השמאלית נוסד בשנת 1990, פועל במנותק מאתר האינטרנט, והוא עמותה עצמאית הפועלת בסיוע חד"ש. המועדון ממוקם ברחוב אחד העם בתל אביב.
Don't Tell Me (שיר של מדונה)
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, והרביעי במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי מדונה, ביחד עם מירווה אחמדזאי וג'ו הנרי. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, סך מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי העניק לשיר את תואר הכסף, על מכירות של למעלה מ-200,000 עותקים.
סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic הפנה ביקורת חיובית כלפי השיר ותיאר אותו כ-"שיר מורכב, חושני ועממי-פסיכולוגי".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי ז'אן-בטיסט מונדינו, שעבד עם מדונה על הקליפים של שיריה "Open Your Heart", "Justify My Love", "Human Nature" ו-"Love Don't Live Here Anymore". בקליפ ניתן לראות את מדונה כשהיא לבושה כבוקרת ורקדני ליווי רוקדים יחד איתה. הקליפ הועמד בקטגוריית "הקליפ הנשי הטוב ביותר".
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-20 מיליון צפיות.
שארל השני, דוכס לורן
שארל השני, דוכס לורן (בצרפתית: Charles II de Lorraine; 11 בספטמבר 1364 – 25 בינואר 1431), המכונה הנועז היה דוכס לורן מ-1390 ועד מותו וקונסטבל צרפת מ-1418 עד 1425.
שארל הצטרף למסע הצלב הברברי, לחם בניקפוליס וסייע לאבירים הטבטונים בליבוניה. במהלך מלחמת מאה השנים, הוא חיפש קשרים הדוקים יותר עם משפחת המלוכה הצרפתית, אפילו הפך לקונסטבל על ידי המלכה איזבלה. בעקבות מלחמה חסרת החלטה נגד אחיינו, הוא מת ב-1431.
ראשית חייו
שארל נולד ב-11 בספטמבר 1365, שארל היה בנם הבכור של ז'אן הראשון, דוכס לורן, וסופיה מווירטמברג, בתו של אברהרד השני, רוזן וירטמברג. במהלך נעוריו, הוא היה מקורב לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה, והם היו חברים לנשק בכמה הזדמנויות. קרבה זו לבורגונדי הייתה בעיקר תוצאה של התרחקותו של אביו מהחצר הצרפתית, החצר שאליו התקרבו דוכסי לורן במאה וחצי האחרונות, כאשר פרשו מהאימפריה הרומית הקדושה, שבתוכה הדוכסות שלהם הייתה עדיין מבחינה טכנית. מדינה וסאלית. שארל התריס מול לואי הראשון, דוכס אורליאן, שתמך באזרחי נפשאטו נגד אביו והקיסר ואצלב כאשר האחרון הואשם על ידי נתיניו בחולשה. ואצלב הודח בשנת 1400 והוחלף על ידי רופרכט השלישי, רוזן הפלטין על הריין, חותנו של שארל.
שארל היה גם שותף מרכזי בכמה תנועות צלבניות מאוחרות. הוא הצטרף למסע הצלב הברברי ב-1391 והשתתף בקרב ניקופוליס מוכה האסון ב-1396. שם הוא ליווה את יוחנן חסר הפחד, רוזן נבר ובנו של חברו פיליפ. בשנת 1399, הוא סייע לאבירים הטבטונים בליבוניה.
מלחמת מאה השנים
צרפת התפרקה לשתי מפלגות: הארמניאק של ברנרד השביעי, רוזן ארמניאק, המורה של שארל הראשון, דוכס אורליאן, והבורגונדים של ז'אן חסר הפחד, יורשו של פיליפ, שנתמך על ידי שארל מלורן. עם זאת, שארל לא נכנס לסכסוך האנגלו-צרפתי שהשתולל אז, מלחמת מאה השנים, אך אחיו, פרידריך הראשון, רוזן וודמונט, הסתבך ומת בקרב אז'נקור ב-1415. אף על פי כן, המלכה, איסבו מבוואריה, מינתה את שארל לקונסטבל בשנת 1418. בשנת 1425, הוא טען שהעומס גדול מדי עבורו וויתר על התפקיד.
שארל אימץ עמדה חדשה מול צרפת לאחר רצח ז'אן חסר הפחד ב-1419. יורשו של ז'אן, פיליפ השלישי, היה בעל שטח רב בארצות השפלה ורק לורן ושמפניה הפרידו את בורגונדי שלו מרכושו בבלגיה. מחשש לשאיפות מלחמתיות, שארל חשב שזה נבון לכוון מחדש את נאמנותו וחברותיו הרחק מיריב אפשרי כזה. באמצעות קשריו הצרפתיים, הוא השיג את עזרתו של שארל השביעי נגד בורגונדי וחיתן את בתו עם רנה מאנז'ו, לימים מלך נאפולי.
שנותיו האחרונות של שארל היו רצופות בעימותים ואומללות. אחיינו, אנטואן מוודמונט דרש חלק מהירושה ושארל נאלץ להילחם נגדו ב-1425, ללא הצלחה יתרה. בתחילת 1429, ז'אן ד'ארק עלתה לרגל לסן-ניקולא-דה-פורט. היא יעצה לדוכס לנטוש את המאהבת שלו, אליסון דו מיי. תוך התעלמות מעצה זו, שארל נתן לה ליווי ושלח אותה לשינון. הוא מת שנתיים לאחר מכן בבירתו נאנסי ב-25 בינואר 1431.
משפחתו
שארל התחתן עם מרגרט מפפאלץ, בתם של רופרכט, מלך גרמניה ואליזבת מנירנברג, בשנת 1393, רק שתי בנות שרדו את הילדות:
עם המאהבת שלו, אליסון דו מיי, היו לו חמישה ילדים:
קונסטנצה, מלכת סיציליה
קונסטנצה, מלכת סיציליה (2 בנובמבר 1154 – 27 בנובמבר 1198) הייתה אשתו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האחרונה לשושלת המלכים הנורמנים של האי סיציליה ואמו של הקיסר פרידריך השני.
נסיכה נורמנית
מעט ידוע על חייה של קונסטנצה לפי נישואיה. היא נולדה לאחר מות אביה רוג'רו השני, מלך סיציליה – אחד השליטים הבולטים של איטליה בימי הביניים. אמה ביאטריס הייתה אשתו השלישית, וקונסטנצה – בתם היחידה.
היא נישאה בגיל שלושים – גיל מבוגר בכלל ולנסיכה בפרט, מאחר שבימי הביניים נישואים בין צאצאים של בתי מלוכה נחשבו כצעד ראשון במעלה לכריתת בריתות והרחבת תחומי שליטה. הסיבה לנישואיה המאוחרים איננה ברורה, והיסטוריונים שניסו להסביר עובדה זו טענו כי קונסטנצה הייתה נזירה עד לחתונתה ולכן נזקקה להסכמה של הכס הקדוש להתרת נדריה. טענה אחרת היא שקונסטנצה הייתה מכוערת, ולא נמצאו לה מחזרים. אולם לטענות אלו אין כל ביסוס, וסביר להניח כי מעמדה המיוחד, כטוענת לכתר ממלכת סיציליה, הפך את שאלת נישואיה לטעונה ובעייתית - ככל הנראה רצה אחיינה ומלך סיציליה גוליילמו השני להשאיר את הכתר עצמאי מהשפעתם של כוחות אירופאים אחרים שבחשו באיטליה.
נישואים והכתרה כקיסרית
בשנת 1184 התארסה קונסטנצה להיינריך השישי מלך גרמניה - גבר הצעיר ממנה בעשר שנים, והם התחתנו ביום 27 בינואר 1186. גוליילמו השני מלך סיציליה נפטר ללא יורש בשנת 1189, והותיר אותה כטוענת העיקרית לכתר הממלכה הנורמנית של סיציליה.
משנפטר חותנה, אבי בעלה - הקיסר פרידריך ברברוסה בדרכו לארץ הקודש במהלך מסע הצלב השלישי בשנת 1190, הוכתרו ברומא היינריך ואשתו כשליטים של האימפריה הרומית הקדושה באפריל 1191 על ידי האפיפיור סלסטינוס השלישי. כתר ממלכת סיציליה נותר בידיים נורמניות משהוכתר טנקרד מלצ'ה, נכדו הלא חוקי של רוג'רו השני כמלך.
היינריך השישי לא היה מוכן לוותר על כתר ממלכת סיציליה, עמדת כוח שנועדה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הגרמנית בכל איטליה - פרויקט בו החל אביו פרידריך ברברוסה. מאידך, הן ערי המדינה האיטלקיות המאוחדות בליגה הלומברדית והן האפיפיור ראו בהתעצמות הקיסרות באיטליה איום ישיר על האינטרסים הכלכליים והעצמאות שלהם, וגם הנסיכים הנורמנים של סיציליה לא היו מוכנים לוותר על עצמאותם למען מלך גרמני. מצב זה הוביל לעימות בין הקיסרות לממלכה הנורמנית, שבסופו נכבש האי על ידי הקיסר.
מלכת סיציליה
בשנת 1192 יצא היינריך בראש צבא גרמני חזק מלווה באשתו במטרה להוציא את כתר סיציליה מידי טנקרד. הערים בצפון איטליה פתחו את שעריהן בפני הקיסר וכך גם הערים הנורמניות שבחצי האי האפניני ובהן סלרנו, בירתו האיטלקית של רוג'רו השני. בעוד קונסטנצה יושבת בארמון הנורמני בסלרנו, יצא היינריך לצור על נאפולי. המצור נכשל והקיסר נאלץ לחזור לגרמניה לדכא מרידה, בעוד הקיסרית נותרה בסלרנו עם גדוד קטן של שומרי ראש.
עם נסיגת הצבא הגרמני, חזרו הערים האיטלקיות והכריזו על נאמנותן לטנקרד. אזרחי סלרנו, מתוך רצון לרכוש חזרה את אמונו של טנקרד הסגירו לידיו את קונסטנצה. טנקרד, ששלטונו בסיציליה היה נתון בסימן שאלה מבחינה חוקית, ומעמדו בקרב האצילים הנורמנים רעוע בשל היותו בן לא חוקי וללא זכויות ירושה, החליט להשתמש בקיסרית כקלף מיקוח להכשרת מעמדו, ונכנס למשא ומתן עם האפיפיור. על פי הסכמת הצדדים אמורה הייתה הקיסרית להשתחרר תמורת הכתרתו של טנקרד כמלך סיציליה על ידי האפיפיור. כך היה זוכה טנקרד לחותמת הכשר והאפיפיור היה מסיר את הסכנה של איחוד כתר סיציליה בקיסרות. התוכנית עלתה על שרטון משהצליחו גדודים קיסריים לשחרר את קונסטנצה ולהחזירה לגרמניה.
בעוד העסקה קורמת עור וגידים גייס היינריך צבא גרמני חדש ויצא במסע כיבושים באיטליה. בינואר 1194 חתמו הקומונות האיטלקיות הסכם עם היינריך שאיפשר לו מעבר מהיר לעבר סיציליה, והסכם נוסף עם המורדים בגרמניה הבטיח שקט בעורפו. בפברואר של אותה שנה נפטר טנקרד ועל כס המלכות בסיציליה עלה גוליילמו השלישי - בנו בן ה-4. צבאו של היינריך צעד ללא התנגדות לאורך איטליה, ותפס את פלרמו ביום 20 בנובמבר.
לידת פרידריך השני
פרידריך נולד ב-26 בדצמבר 1194. אמו קונסטנצה, בשלבים האחרונים להריונה, הייתה בדרכה דרומה לאורך קו החוף האיטלקי בדרכה אל בעלה הקיסר בסיציליה. עם התגברות הצירים היא נאלצה לעצור בעיר יסי (איטלקית: Jesi) עיר אותה כינה פרידריך בבגרותו כ"העיר המיוחדת שלי". תאריך לידתו - יום לאחר חג המולד, ויום לאחר הכתרתו של אביו למלך סיצילה בפלרמו הוסיף הילה מיוחדת ללידתו. קונסטנצה היתה אז בת 40, ועצם יכולתה ללדת בגיל זה נחשבה לפלא. הנסיכה הנורמנית האחרונה של סיציליה מתוארת על ידי היסטוריונים של התקופה כאישה מזדקנת שיצאה מבידוד במנזר על מנת ללדת יורש למלך הגרמני הלא אהוד של סיציליה. על פי היסטוריוגרפים של התקופה ילדה קוסטנס את פרידריך באוהל מיוחד שהוקם בכיכר העיר, והזמינה נשות אצילים מקומיים לחזות בלידה - על מנת למנוע לזות לשון לגבי נסיבות לידתו. ימים מספר לאחר הלידה חזרה קונסטנצה לכיכר העיר והניקה את התינוק בפומבי.
במהלך שנת 1196 ניסה היינריך להעביר החלטה בקרב ועידת האלקטורים - הנסיכים הבוחרים באימפריה, לפיה כיסא הקיסר יעבור בירושה ולא עוד בהליך בחירה. מסע שכנוע זה היה בתחילתו וייתכן והיה נושא פרי, אך בשנת 1197 נפטר הקיסר ממלריה. שלטונו כמלך סיציליה היה קצר וסוער, ותושבי האי, ובעיקר הערבים תושבי דרום האי, מרדו נגד השליט הזר - מרידה שדוכאה בכוח על ידי חייליו הגרמניים של הקיסר. מותו ב-28 בספטמבר העביר את השלטון על האי חזרה לידי אשתו קונסטנצה.
עוצרת של ממלכת סיציליה
ב-17 במאי 1198 הכתירה קונסטנצה את בנה פרידריך למלך סיציליה בטקס שנערך בפלרמו ומינתה את עצמה לעוצרת. בשמו של פרידריך היא כרתה את הקשרים בין הכתר הגרמני לכתר הסיצליאני ונמנעה במפגיע מלצאת בהצהרות בשם בנה בנוגע לכתר הגרמני. בהמשך נקטה במדיניות ייחודית ועצמאית במסגרתה בנתה חצר מלוכה שהתבססה על אצילים מקומיים, ומשנתבסס שלטונה באי פנתה לאפיפיור - יריב מושבע של הקיסרות, ותוך נטישה של מגמות הבדלנות שאפיינו את המלוכה הנורמנית - העבירה את פרידריך תחת חסותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
מוות
ביום 27 בנובמבר 1198 נפטרה קונסטנצה ובצוואתה מינתה את האפיפיור לאפוטרופוס של פרידריך, הלה לקח עליו את חינוך המלך הצעיר, ומאוחר יותר אף ידאג לשידוך עבורו. מהתחלה הרמונית יתפתח הקשר בין שני האישים למאבק חובק עולמות בין הקיסרות לכס הקדוש.
ייתכן כי מתוך ראיית הנולד נקטה קונסטנצה את כל האמצעים על מנת להבטיח לבנה מלוכה בסיציליה מתוך כוונה לנתק אותו מקן הצרעות של האימפריה, עימותים עם הכס הקדוש והסיכונים מולם עמדו אביו וסבו, אך משנפטרה עלו בתוהו כל מאמציה, ופרידריך הוכתר על ידי האפיפיור למלך גרמניה בשנת 1212, ולאחר מכן לקיסר האימפריה הרומית בשנת 1220.
תומאס פלהם-הוליס
תומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל הראשון (באנגלית: Thomas Pelham-Holles, 1st Duke of Newcastle; 21 ביולי 1693 – 17 בנובמבר 1768) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית, שכיהן פעמיים כראש ממשלת בריטניה. הקריירה הפוליטית שלו חופפת לתקופת שלטונה של המפלגה במאה ה-18. הוא ידוע בכינוי "דוכס ניוקאסל".
כבן טיפוחיו של סר רוברט וולפול, הוא שירת תחתיו במשך יותר מעשרים שנה עד 1742. יחד עם אחיו הנרי פלהם הוא היה הדמות הדומיננטית בממשלה עד 1754 ועד למועד זה כיהן במשך 30 שנה כשר החוץ והשפיע רבות על מדיניות החוץ של בריטניה.
לאחר מותו של אחיו הוא ירש את תפקידו וכיהן כראש ממשלה במשך שש שנים בשתי תקופות כהונה נפרדות. אף על פי שתקופת כהונתו הראשונה לא ראויה לציון, הוא הוביל את המדינה במלחמת שבע השנים, שבעקבותיה הוא התפטר מתפקידו. לאחר תקופת כהונתו השנייה כראש ממשלה הוא שירת זמן קצר כשר בממשלתו של הלורד רוקינגהם, עד שפרש מהחיים הפוליטיים.
ראשית חייו
תומאס פלהאם נולד בלונדון ב-21 ביולי 1693 כבנו הבכור של תומאס פלהם, ברון פלהם הראשון ושל אשתו השנייה, לידי גרייס הוליס. הוא למד בבית הספר וסטמינסטר שבלונדון והתקבל ללימודים במכללת קלייר (Clare College) שבקיימברידג' ב-1710. בשנת 1711 מת דודו של פלהם ושנה לאחר מכן מת אביו. שניהם הורישו לו את אחוזותיהם הגדולות. בשנת 1714, כאשר הגיע לגיל 21, הוא היה מבעלי הקרקעות שהחזיקו בשטחים הגדולים ביותר בממלכה. אחד מהתנאים שהתנה דודו בצוואתו היה שהוא יוסיף את השם הוליס והוא עשה כן. סכסוך משפטי ארוך עם דודתו על הבעלות על אחוזת דודו הסתיים בהסכמה ב-1714.
בהדרגה הוא החל להיות מזוהה עם מדיניותה של המפלגה הוויגית, כמו אביו ודודו. אך בעוד שהם החזיקו בדעות מתונות, נעשה פלהם-הוליס מיליטנטי יותר בהשקפת עולמו. באותה תקופה הייתה בריטניה מפולגת למפלגה הוויגית שצידדה בשלטון בית הנובר שעלה למלוכה לאחר מותה של המלכה אן, ולמפלגה הטורית שדגלה בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט כמועמד לכס המלוכה ומאוחר יותר נודע בכינוי "הטוען לכתר הזקן" (old pretender). סוגיה זו הייתה מרכזית בפוליטיקה הבריטית בשנות מלכותה האחרונות של המלכה אן והשפיעה באופן משמעותי על הקריירה של דוכס ניוקאסל הצעיר. הוא הצטרף למועדונים פוליטיים מטעמה של המפלגה הוויגית. בית ניוקאסל שבלונדון היה מקום מגוריו המרכזי בלונדון.
ראשית הקריירה הפוליטית
ניצחונם של ההנוברים על היעקוביטים ציינה את תחילתה של השליטה הוויגית שהתמשכה על פני רובה של המאה ה-18. בשל תמיכתם של הטורים בתנועה היעקוביטית, המלך לא בטח בהם ומינה את כל שרי ממשלותיו מקרב חברי המפלגה הוויגית. לאחר ניצחונה של המפלגה פרשה ממנה קבוצת חברים שהייתה חלק משפיע בשורות האופוזיציה בפרלמנט. לאחר השתתפות בכמה תמרונים פוליטיים, החל ניוקאסל ב-1720 להיות מזוהה עם הממשלה הוויגית בראשותו של רוברט וולפול.
וולפול קיבל בברכה את הדוכס הצעיר לחוג מקורביו. ראשית, בשל העובדה שהוא האמין שיוכל לשלוט בו בקלות ושנית, בשל העובדה שהוא סבר שבכך יחזק את כוחות כנגד הסיעה שפרשה מהמפלגה הוויגית. ניוקאסל הצטרף לחוג של וולפול משום האמין שזה האחרון עומד להיות הדמות המרכזית בפוליטיקה הבריטית בדור הבא וכך היה. ב-1721 החל וולפול לכהן כראש ממשלת בריטניה הראשון, משרה שהחזיק בה ב-21 השנים הבאות. ניוקאסל היה מקורב לבעל בריתו הקרוב של וולפול, צ'ארלס טאונסהנד.
ב-2 באפריל 1717 הוא הגדיל את השפעתו במפלגה כשנשא לאישה את נכדתו של ג'ון צ'רצ'יל, דוכס מרלבורו הראשון, גיבור מלחמת הירושה הספרדית ודמות מרכזית במפלגה הוויגית.
לורד צ'מברלין
בשנת 1717, בגיל 23 מונה ניוקאסל לתפקיד הפוליטי הבכיר הראשון שלו כלורד צ'מברלין וקיבל את האחריות להשגחה על התיאטראות. המחזות באותה תקופה העבירו לעיתים מסרים פוליטיים ולדוכס הייתה משימה לדכא כל ניסיון מצדם של כותבי המחזות למתוח ביקורת על ירושת הכתר של בית הנובר או על הממשלה הוויגית. בתקופה זו היו לו עימותים רבים עם המחזאי ריצ'רד סטיל (Richard Steele). ב-1719 הוא היה אחד המשקיעים באופרה החדשה של גאורג פרידריך הנדל, האקדמיה המלכותית למוזיקה. הדוכס הזמין את הנדל במאי 1719 לתור ברחבי יבשת אירופה אחר זמרי אופרה ולהחתים אותם על חוזים ארוכי טווח ככל האפשר.
במשרה זו הוא החזיק במשך שבע שנים ותפקודו בה היה די טוב כדי שהוא יהיה מועמד לקידום. למרות גילו הצעיר הוא הפגין את כוחו בכמה מערכות בחירות וכ-20 חברי פרלמנט נבחרו בחסות השפעתו הפוליטית והכספית. הוא שרד את תקופת האנדרלמוסיה במפלגה הוויגית בשנים 1717–1721 והמעבר שביצע לתמיכה ברוברט וולפול הבטיח את מעמדו בהמשך. וולפול שם במהרה קץ לקרע בין פלגי המפלגה שאירע בעקבות קריסתה של חברת הים הדרומי, שרוששה רבים. הדוכס עצמו הפסיד 4,000 ליש"ט שהוא השקיע בחברה כאשר הייתה בשיאה. בעקבות זאת נראה היה שוולפול הוא האדם היחידי המסוגל להחזיר יציבות הן למדינה והן למפלגה והוענקו לו סמכויות חסרות תקדים. באופן מעשי הוא נהייה ראש ממשלת בריטניה.
באותה תקופה היו הדוכס ואשתו ידועים במסיבות המפוארות שקיימו ובהן השתתפו רבים מחוגי החברה הגבוהה בלונדון, כולל מתנגדיו הפוליטיים של הדוכס.
מינויו לתפקיד
ב-1724 נבחר דוכס ניוקאסל על ידי וולפול לכהן כמזכיר המדינה למחלקה הדרומית (אחריות על יחסי החוץ של דרום אנגליה, ויילס, סקוטלנד, המושבות באמריקה ועל היחסים עם המדינות הקתוליות והמוסלמיות באירופה), במקומו של הלורד ג'ון קרטרט. במשך תקופה הוא נחשב לאישיות השלישית במעלתה בממשלה. במשך השנים הבאות היה ניוקאסל פעיל באופן הולך וגדל במדיניות החוץ ולמד לשלוט ברזי הדיפלומטיה ובמערכת המדיניות האירופאית. למרות זאת השר הבכיר יותר שעסק בענייני חוץ היה הלורד טאונסנד שניוקאסל היה כפוף לו. השניים זכו לגיבויו של ראש הממשלה וולפול.
הברית עם צרפת
ניוקאסל צורף לממשלה על ידי אחיו הצעיר הנרי פלהם. מערכת היחסים בין האחים הייתה טובה, אף שלעיתים היו ביניהם עימותים שנפתרו. מקור קבוע למתחים ביניהם הייתה הדרך הגרועה שבה טיפל ניוקאסל בהון המשפחתי, שהתדלדל עקב הוצאותיו המפורזות. פלהאם נחשב בעיני רבים כמוכשר מבין השניים, אך היה זה הדוכס שהקריירה הפוליטית שלו המשיכה זמן רב יותר. למרות חילוקי הדעות ביניהם, הם נותרו בעלי ברית פוליטיים.
משברים מבית
בשנת 1727 התמודדה המדינה עם משבר כאשר המלך ג'ורג' הראשון מת באופן בלתי צפוי ובנו ג'ורג' השני ירש אותו. עוד קודם לעלייתו לכס המלכות הייתה למלך החדש מערכת יחסים לא טובה עם וולפול ועם ניוקאסל ובמהלך אחד הוויכוחים ביניהם, גרמה האנגלית הגרועה של המלך לניוקאסל לחשוב שהוא הזמין אותו לדו-קרב. יחסיהם לא השתפרו בשנים הבאות ורבים ציפו להחלפת ממשלה ממשמשת ובאה. תחת זאת, נעשה וולפול מועיל מאוד מבחינתו של המלך והוא נשאר בתפקידו. שיפור מערכת היחסים בין ניוקאסל לבין המלך חל בעקבות ידידות בין ניוקאסל לבין בתו של המלך, הנסיכה אמיליה, ששמועות בלתי מבוססות דיברו על כך שמתנהל רומן בן השניים. בנובמבר 1727, קיבלו וולפול וניוקאסל חיזוק נוסף ליציבותם במשרתם לאחר שמפלגתם זכתה ב-430 מושבים בפרלמנט מול 128 המושבים של האופוזיציה.
ב-1729 חל קרע בממשלה על ניהול מדיניות החוץ של בריטניה. הלורד טאונסהנד היה משוכנע שהאויב העיקרי של בריטניה באותה עת הייתה האימפריה האוסטרית. מנגד, ראו וולפול וניוקאסל בספרד כאיום המרכזי על כוחה של בריטניה, בשל הצי הגדול שלה והאינטרסים הקולוניאליים שלה. בסופו של דבר נצחה דרכו של וולפול שהדיח את טאונסהנד ממשרתו ומינה תחתיו את הלורד הרינגטון. מכאן והלאה היה ניוקאסל לשר החוץ הבכיר בממשלה ושלט באופן בלעדי במדיניות החוץ של בריטניה.
מדיניות השלום
וולפול וניוקאסל הצליחו יחדיו לתקוע טריז בין ספרד לבין אוסטריה, להפוך את האחרונה לבעלת ברית ולרכז את מאמציהם כנגד ספרד. בסופו של דבר לא הייתה בריטניה ליריבה של שתי המדינות אלא של צרפת, שעד לאותו זמן נחשבה בעלת ברית קרובה. בהדרגה שכנעו אותם פעולות עוינות של ראש ממשלת צרפת הקרדינל דה-פלרי (de Fleury) שהם טעו. בהמשך שימש השיקול המוטעה הזה ככלי לניגוח בידיהם של המתנגדים לממשלת וולפול.
באופן כללי חלק ניוקאסל עם וולפול את סלידתו מהמלחמה והוא קיווה למנוע את הסתבכותה של בריטניה במלחמות שהתנהלו ביבשת. בולטת בעיקר הימנעותה של בריטניה מהשתתפות במלחמת הירושה הפולנית והמאמצים שלה למנוע את פריצתה. מרגע שהמלחמה פרצה ניסה המלך לדחוף אליה את בריטניה כדי לסייע לאוסטריה, אך הדבר נמנע על ידי וולפול שהתעקש שבריטניה לא תצטרף למלחמה. באופן כללי תמך ניוקאסל בעמדתו של המלך, אך הוא קיבל את החלטתו של וולפול.
באותה עת היה אחיו של ניוקאסל, הנרי פלהם השלישי במידת השפעתו בממשלה. השלושה היו נפגשים באופן קבוע לדיונים פרטיים באחוזתו הכפרית של וולפול בנורפוק. בדיונים אלה הם היו מתווים את מדיניות החוץ והפנים של בריטניה ומגישים את הצעותיהם לאישור הפרלמנט שבו היה להם רוב. בהדרגה החלו האחים פלהאם להיות עצמאים יותר ולא היו תלויים יותר בחסותו של וולפול. ניוקאסל היה ממורמר ממה שהוא ראה כזניחתה של אוסטריה והבין שוולפול כבר לא סומך עליו.
ב-1735 ניוקאסל שלט במדיניות הקולוניאלית. כאנגליקני אדוק הוא קיבל את האחריות על הלימודים התאולוגיים. עצמאותו ההולכת וגדלה מוולפול קיבלה תמיכה מאחיו ומידידו הטוב הרוזן מהארדוויק (Hardwicke) שמונה כלורד צ'נסלור. במחצית השנייה של שנות השלושים הייתה משימתו העיקרית שמירת הרגיעה מול ספרד למרות החיכוכים על השליטה הקולוניאלית בצפון אמריקה בין שתי המדינות. כמו כן שימש ניוקאסל כמתווך שסייע לסיומה של מלחמת הירושה הפולנית ב-1738.
מלחמת אוזנו של ג'נקינס
המתחים בין בריטניה לבין ספרד הגיעו לשיאם בתקרית הידועה בשם מלחמת אוזנו של ג'נקינס, כאשר רב חובל של ספינת סוחר בריטית נתפס בסחר בלתי חוקי סמוך לחופיה של קובה על ידי ספינה ספרדית ולפני ששוחרר כרתו הספרדים את אוזנו. התקרית זעזעה את בריטניה, לא כל כך בשל הברוטליות שלה, אלא בשל תעוזתם של הספרדים לפגוע באזרח בריטי.
הבריטים החלו במלחמה בניצחון וכבשו את פורטובלו שבפנמה. אירוע זה הוביל לפריצתו של להט פטריוטי ובהמשך הגדיל את הלחץ על וולפול ועל ניוקאסל שפתחו במלחמה באי רצון. ניוקאסל ניסה להצטייר כמוביל הגישה הפטריוטית בממשלה. הוא לקח על עצמו תפקידים צבאיים נוספים ובמשך שתי השנים הראשונות למלחמה הוא שימש כשר המלחמה דה-פקטו. אחד הרעיונות המרכזיים שלו בתקופה זו היה גיוסם של חיילים מקרב תושבי המושבות בצפון אמריקה.
ב-1741 התנהלה המערכה המרכזית כנגד ספרד בשילוב של התקפות אמפיביות בעיר קרטחנה (בקולומביה של ימינו). הפיקוד על הפעולה הוטל על האדמירל אדוארד ורנון, גיבור הקרב בפורטובלו שאליו הוכפף כוח של 31,000 חיילים ומלחים כדי לכבוש את העיר. המצור הפך לכישלון לבריטים שאיבדו אלפי אנשים לפני שנסוגו. אף על פי שניוקאסל היה זה שנתן את הפקודות ופיקח על שיגורו של הכוח, רוב האשמה על המפלה הוטלה על כתפיו של ראש הממשלה רוברט וולפול.
נפילתו של וולפול
בעקבות המפלה בקרטחנה נערכו בבריטניה בחירות כלליות. התוצאות החלישו את כוחו של וולפול בפרלמנט. תוך חודשים הוא נאלץ לפנות את מקומו ובעקבות כך מונה לתפקיד ספנסר קומפטון, הלורד ווילמינגטון. אף על פי שהוא נשאר לצדו של וולפול עד הסוף, הואשם ניוקאסל על ידי תומכיו של וולפול בחתירה תחתיו. בנו של וולפול הוראס וולפול המשיך למתוח ביקורת על התנהגותו של ניוקאסל במשך השנים הבאות.
מלחמת הירושה האוסטרית
ב-1740, זמן קצר לאחר הכרזת המלחמה על ספרד, פרצה בו זמנית מלחמה באירופה, כאשר מלחמת אוזנו של ג'נקינס הפכה לחלק ממנה. במסגרת סכסוך על ירושת כתר האימפריה האוסטרית, פלשו צרפת ופרוסיה לאוסטריה, מתוך כוונה להדיח את הקיסרית מריה תרזה ולהכתיר במקומה טוען לכתר מטעמן. הברית ארוכת השנים של בריטניה עם אוסטריה הצריכה הכרזת מלחמה מצידה של בריטניה. רבים גם הבינו שניצחון של צרפת במלחמה יהפוך אותה לכוח המרכזי באירופה. עקב כך מצאה בריטניה את עצמה עד מהרה נגררת לתוך מלחמה רחבת היקף זו בניגוד לרצונה של ממשלתה.
בהתחלה הייתה מעורבותה של בריטניה במלחמה מוגבלת לתמיכה כספית ודיפלומטית באוסטריה וב-1742 היה ברור כי מעורבות משמעותית יותר נדרשת כדי למנוע תבוסה. באותה שנה כוח של 16,000 חיילים בריטים נשלח ליבשת. ניוקאסל היה אוהד של אוסטריה ותמך בה ברצון. זמן רב הוא סבר כי הדרך היחידה בה תוכל בריטניה להביס את צרפת היא באמצעות ברית עם אוסטריה, דעה שהוא חלק עם רבים באותה תקופה, כולל וולפול ופיט.
עמדתו של ניוקאסל זכתה להתנגדות של ג'ון קרטרט (John Carteret) שכיהן אז בתור הלורד נשיא המועצה, אך ב-1743 זכו האחים פלהאם לשלוט במדיניות הבריטית עד ל-1756. כעת תכנן ניוקאסל תוכנית להגברת כוחה של בריטניה ביבשת. תוכנית זו כללה ניסיון לשכנע את הרפובליקה ההולנדית להצטרף לברית האנטי-צרפתית ותיווך בסכסוך בין אוסטריה לפרוסיה שכתוצאה ממנו נחתם הסכם דרזדן ב-1745. הוא גם אישר את הטלתו של מצור מוצלח על לואיסבורג שבקנדה הצרפתית באותה שנה. ביחד עם בלימתה של הפלישה הספרדית לג'ורג'יה ב-1742 הצליחה פעולה זו לחזק את מעמדה של בריטניה בצפון אמריקה.
ההתקוממויות היעקוביטיות
ב-1745 פרצו התקוממויות של היעקוביטים בסקוטלנד שהתפשטו עד מהרה לצפון אנגליה. ניוקאסל חשש הן מהתקפה מצפון בהנהגתו של צ'ארלס אדוארד סטיוארט שסביבו התקבצו 5,000 איש בדרבי והן מפלישה צרפתית לדרום אנגליה. בשל הפאניקה נפוצו שמועות שווא בלונדון ובסביבתה, כולל חדשות על כך שניוקאסל נמלט לאירופה מתוך חשש שהכול אבוד. הוא נאלץ להופיע בפני ההמון שהתכנס מחוץ לביתו כדי לְהָזֵם את השמועות. אף על פי כן משרתו הייתה בסכנה ובמקרה של ניצחון יעקוביטי, אחוזתו הייתה מוחרמת והוא היה נאלץ לגלות.
ניוקאסל הבין את הסכנה שבמרד היעקוביטי יותר מאשר המלך ומחבריו לממשלה שהתייחסו למרד כאל פארסה והתארגן כדי להתגונן מפניו. בסוף שנת 1745 הוא כינס את כל המיליציות ואת הכוחות הסדירים בדרום והיעקוביטים נסוגו לצפון סקוטלנד, שם הובסו בקרב קלודן ב-1746.
חוזה אקס לה שפל
במקביל המשיכה המלחמה ביבשת, אך כעת הופעל על בריטניה לחץ מצידה של הרפובליקה ההולנדית להגיע לשלום עם צרפת. ההולנדים חששו שהצרפתים מתכוונים לשגר מתקפה מוחצת על ארצם. ניוקאסל סבר שכל הסכם שלום שיחתם בעיתוי זה יהיה לא נוח לבריטניה והוא ניסה לשמור על חוזקה של הקואליציה האנטי-צרפתית בדרכים דיפלומטיות והציע גם מימון כספי לשם כך.
הדיונים על הסדר שלום התקיימו בעיר ברדה שבהולנד ב-1746. ניוקאסל תרם רבות להחלטה למנות את הלורד סנדוויץ' כנציג הבריטי לשיחות, שכן עמדותיו היו קרובות מאוד לשלו. ההוראות שקיבל סנדוויץ' היו בעיקר להשהות את השיחות עד אשר ניצחון בריטי יאפשר להם לנהל אותם מעמדת כוח. השיחות בברדה אכן התקדמו בהתחלה באיטיות בשל העובדה שהמשתתפים לא ראו את עצמם כמחויבים לשלום. כוחות הברית לא זכו להצלחות וספגו תבוסות במצור על ברגן אופ זום (Bergen op Zoom) ובקרב על לאופלד (Lauffeld). אחיו של הדוכס, הנרי פלהם, לחץ כעת מאוד להשיג שלום, אך ניוקאסל התנגד לכך נחרצות, בהיותו עדיין משוכנע שניצחון גדול של הברית יגיע כל רגע.
ב-1747 היה ניוקאסל מעורב במהלך להעלות לשלטון את ויליאם הרביעי מבית אורנז'-נאסאו לשלטון בהולנד. הנסיך היה בעד המשך המלחמה עם צרפת. במקביל הוא ביקש לקבל הלוואה מבריטניה וניוקאסל היה מודע לאפשרות של קריסה הולנדית קרובה. בחוסר רצון הוא החליט להגיע לשלום עם צרפת. הוא ייסר את עצמו על האמון שנתן בהולנדים והתכוון להתפטר מתפקידו, אך המלך ושרי הממשלה נתנו בו אמון.
כדי שיוכל לפקח על הסדר השלום, הועבר ניוקאסל לתפקיד של מזכיר המדינה למחלקה הצפונית. הוא הבטיח את קידומו של סנדוויץ' לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות אף על פי שהוא רצה שהוא ימלא את מקומו בתור מזכיר המדינה הדרומי. בקיץ 1748 יצא ניוקאסל לראשונה מגבולות בריטניה לביקור בממלכת הנובר. השיחות התקדמו ובאוקטובר סוכם שלום אקס לה שפל. בריטניה החזיר את לואיסבורג לצרפת בתמורה למדראס ולנסיגה מוחלטת של הצרפתים מארצות השפלה. נושא הסחר החופשי, שבעטיו הכריזה בריטניה מלחמה על ספרד ב-1739, לא הוזכר בהסכם כלל.
ניוקאסל זכה להתקפות ממתנגדיו על כך שוויתר על לואיסבורג, אך רבים מהם לא הבינו עד כמה נחלש מעמדה של בריטניה ביבשת אירופה. האוסטרים הרגישו שבריטניה זנחה אותם ולא לחצה מספיק חזק כדי שהם יקבלו חזרה את סיציליה. אף על פי כן היה ניוקאסל מרוצה עם התנאים שהושגו בהסכם והמשקיפים ביבשת שיבחו אותו על הדרך שבה ניהל את הדיונים בתנאים הלא נוחים שנוצרו.
הסדר של ניוקאסל
לאחר חתימת ההסכם החל ניוקאסל ליישם מדיניות שהוא פיתח במשך זמן רב. הוא האמין ששינוי הנאמנויות החוזר ונשנה מצדן של מדינות מוביל לחוסר יציבות ולמלחמות חוזרות ונשנות. הוא שאף ליצור שלום בר קיימא באמצעות פעילות דיפלומטית נמרצת על בסיס ברית חזקה ויציבה של בריטניה עם אוסטריה. כמו וויגים רבים הוא ראה בשמירת מאזן הכוחות באירופה כצעד חיוני. הוא תיאר את התהליך כ"השבת הסדר הישן" (restoring the Old System), אך בציבור הוא נקרא "הסדר של ניוקאסל" (Newcastle System).
ניוקאסל עמד מול התקפות ממושכות מצדם של פיט ושל החוגים הפטריוטיים במפלגתו שסלדו ממדיניותו באירופה, בציינם שלדעתם זירת צפון אמריקה הייתה החשובה ביותר במלחמה. הם לעגו לחוסר החזון שלו כשהוא התעלם מהאופי המורכב של הפוליטיקה האירופאית וממערכת היחסים של בריטניה עם הנובר ומהעובדה שכבר ב-1740 היה ניוקאסל מודע לעליית כוחן של המושבות באמריקה.
ניוקאסל עדיין היה קשוב לברית עם אוסטריה. הוא בילה כמה שנים בניסיון להבטיח את בחירתו של בנה של מריה תרזה, לימים יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כ"מלך הרומים", תואר שהקנה כבוד רב אך כוח מועט באימפריה הרומית הקדושה, רק כדי לראות את המהלך נכשל בשל האדישות האוסטרית. בשנים הללו היו כמה סימני אזהרה שהיו לרעתה של הברית, אך ניוקאסל התעלם מרובם, בהיותו משוכנע שהן לבריטניה והן לאוסטריה אין כל בעל ברית נוסף שהן יכולות לשתף איתו פעולה. בהתייחסו למאמץ לבחור את יוזף השני לתפקיד, הוא ציין כי אם המאמץ יכשל, צרפת ופרוסיה ישלטו בעולם. הוא הצליח להשיג פשרה בקונגרס הנובר ב-1752 שתבטיח את בחירתו של יוזף השני. ההישג שלו בקונגרס ירד עד מהרה לטמיון בגלל אי הצלחתו לקבל גיבוי מאוסטריה.
כהונה ראשונה כראש ממשלה
משימתו הראשונה של ניוקאסל הייתה לבחור נציג לממשלה בבית הנבחרים. למרבית ההפתעה הוא דחה את ויליאם פיט האב ואת הנרי פוקס ובחר בתומאס רובינסון שאף אחד לא ראה בו כמועמד מתאים. ניוקאסל השתדל למנות אנשים שהיו חלשים במקצת כדי שיוכל לשלוט בהם. הן פיט והן פוקס נטרו טינה על בחירה זו והיו מראשי התוקפים של הממשלה.
במהלך שנת 1754 התנהלו בחירות כלליות וניוקאסל אימץ את אסטרטגיה הבחירות שיצר אחיו וזכה ברוב גדול. כעת הוא הרגיש חזק מספיק כדי לנסות ולקדם כמה רפורמות כלכליות. הוא הציע שינקטו צעדים להפחתת סכום הריבית ששולמה לבנק אנגליה עבור החוב הלאומי. החלטתו לעשות כן הייתה אחת הסיבות שבגינן נמתחה עליו ביקורת על חוסר מיומנותו לנהל את ענייני האוצר. באותו זמן הנושא העיקרי שהוא התעסק בו יותר היה מדיניות החוץ.
אמריקה
ב-1755 תוכננה תוכנית לשיגורו של חיל משלוח גדול לאמריקה כנגד צרפת. כוח צבאי סדיר בריטי נשלח לכבוש את אוהיו, בעוד שכוחות של המושבות בניו אינגלנד היו אמורים לכבוש את נובה סקוטיה. לצורך כך מונה כמפקד אדוארד ברדוק (Braddock). חודשים ספורי לאחר הגעתו לאמריקה הוכה קשות הכוח בפיקודו של בראדוק בקרב מונוגהלה (Monongahela). הם הותקפו על ידי כוח משולב של צרפתים ואינדיאנים בני ברית בלב אזור שומם ויותר ממחציתם נהרגו, כולל בראדוק עצמו. שרידי הכוח נסוגו לפילדלפיה בהותירם את האזור בשליטה מלאה של הצרפתים. המערכה בנובה סקוטיה הייתה מוצלחת יותר, אך הגירוש הגדול של תושבי אקדיה שהתרחש לאחר מכן יצר בעיות רבות עבור ניוקאסל.
כל האירועים הללו התרחשו ללא שמלחמה הוכרזה באופן רשמי. עם ירידת החשיבות של הזירה הצפון אמריקנית, נאלץ ניוקאסל לוותר על תוכנית הרפורמה הכלכלית שלו, מאחר שהתקציבים הופנו לצרכים צבאיים.
מנורקה
במקביל לנעשה בצפון אמריקה התרחשו אירועים שדרשו את תשומת לבו של ניוקאסל ביבשת אירופה. אוסטריה חששה שבריטניה תיטוש אותה ברגע המכריע. חששותיו של ניוקאסל התאמתו ב-1756 כאשר כרתה אוסטריה ברית עם צרפת ובכך ערערה את מאזן הכוחות באירופה.
ניוקאסל עוד קיווה למנוע את פריצתה של מלחמה כוללת ביבשת על ידי כיתורה של צרפת בכוחות עוינים לה. הוא האמין שכך ימנעו הצרפתים לתקוף את שכניהם ומשליחת כוחות תגבור לצפון אמריקה. הוא סבר כי האפשרות היחידה שמלחמה תפרוץ באותה עת תהיה מתקפה חד צדדית שיבצע פרידריך הגדול. ניוקאסל קיווה שהוא יצליח למנוע את המלחמה, אך ב-1756 פלש פרידריך לסקסוניה ולבוהמיה ובכך הצית את המלחמה הכלל יבשתית שממנה חשש ניוקאסל ונכשל במניעתה. מה שהחל כמלחמה מוגבלת בטריטוריית אוהיו בין בריטניה לבין צרפת, הפך כעת למלחמה גלובלית.
ניוקאסל הואשם בחוסר מוכנותה של בריטניה בתחילתה של מלחמת שבע השנים ובנובמבר 1756 הוא הוחלף על ידי ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר. רבים אף קראו להוציאו להורג בעקבות אובדנה של מנורקה. תחת זאת הוצא להורג מפקד הצי הבריטי ג'ון בינג ויש הרואים אותו כשעיר לעזאזל שנועד לחפות על כישלונו של ניוקאסל.
כהונה שנייה כראש ממשלה
ביולי 1757, כאשר ויליאם פיט האב לא הצליח לגייס רוב מספיק בפרלמנט, מונה ניוקאסל בשנית כראש הממשלה. בין השניים התפתחה שותפות ארוכת טווח, שעל הנייר היא נראתה בלתי מתקבלת על הדעת. במשך שנים היה פיט מראשי המבקרים של ניוקאסל ודרכיהם נפרדו על רקע גישותיהם האסטרטגיות השונות. ניוקאסל ראה את המפתח להצלחתה של בריטניה בהעברת רוב הכוחות לניהול המלחמה ביבשת אירופה, בעוד פיט סבר שעיקר המאמץ צריך להיות בריכוז הכוחות הבריטים בצפון אמריקה, במערב אפריקה, באסיה ובכל מקום בו פגיעותם של הצרפתים ניכרת. למרות מחלוקת זו, הם היו תמימי דעים בנושאי מסוימים. שניהם היו חברים מסורים במפלגתם וכבר קודם לכן ניסו ליצור ברית פוליטית משותפת. כבר ב-1745 ניסה ניוקאסל לפעול למינויו של פיט כשר המלחמה אך המלך ג'ורג' השני הטיל וטו על המינוי.
מלחמת שבע השנים
בסופו של דבר נוהלה המדיניות הבריטית מתוך שתי גישות אלה. במקביל להתעקשותו של ניוקאסל על שליחתם של כוחות שיכו את הצרפתים באירופה, שוגרו חילות משלוח להכותם במושבות שמעבר לים. עם הצלחתם של חילות משלוח אלה הם הוגדלו. הניהול של כוחות אלה הוטל על פיט בעוד שניוקאסל שימש חותמת גומי להחלטותיו של פיט ודאג לתמיכה בצעדים במישור הפרלמנטרי. עם זאת, ניהלו השניים דיונים אסטרטגיים יחד עם מספר קטן של אישים נוספים. ניוקאסל היה מודאג מחוסר מוכנותה של בריטניה למלחמה ובמיוחד מאובדנה של מנורקה ומהכיבוש הצרפתי של נמלים בהולנד.
החל מ-1758 החל פיט לשלוח משלחות לרחבי העולם כדי לכבוש מושבות צרפתיות. באותה שנה נכבשו סנגל וגמביה שבמערב אפריקה ולואיסבורג שבצפון אמריקה. בשנה שלאחר מכן הוגבר התהליך על ידי שליחת משלחות לאיי הודו המערבית ולקנדה. לצורך כך הותיר פיט את האיים הבריטיים ללא חיילים וללא ספינות והדבר גרם לניוקאסל לדאוג שמא הגנתה של בריטניה לא מספקת. חששות אלה התגברו כאשר הגיע מידע מודיעיני על כוונה צרפתית לפלוש לבריטניה. פיט היה נחוש בדעתו להמשיך בתוכניותיו אך הסכים לצמצם את היקף המשלחות ב-1760 מתוך כוונה שההישגים של בריטניה ב-1759 יגרמו לצרפת לוותר על תוכניות התקיפה שלה.
ניוקאסל החזיק באמונותיו הקודמות שבריטניה צריכה ליצור קואליציה רחבה ככל האפשר ושהאירועים באירופה יהיו מכריעים יותר מאלה שבאמריקה ובאותו זמן הוא עשה מאמצים לשכנע כמה שיותר מדינות להצטרף לברית האנטי-צרפתית. מאמציו לרוב לא נשאו פרי. ההולנדים, הדנים והפורטוגלים נשארו נייטרליים והשוודים והרוסים הצטרפו לצרפתים והאוסטרים במתקפה נגד פרוסיה. בהיעדרה של ברית כפי שקיווה שתהייה, דאג ניוקאסל למימון כספי לפרוסים שנלחמו במדינות שכוחות צבא היבשה שלהן עלו פי כמה על זה שלהם.
אחד ההישגים האישיים הגדולים של ניוקאסל באותה תקופה היה הצלחתו באמצעים דיפלומטיים לשמור את ספרד מחוץ למעגל המלחמה עד 1762. ב-1759 ארגנו פיט וניוקאסל את הגנתה של בריטניה כנגד פלישה צרפתית צפויה שבסופו של דבר לא התרחשה לאחר הניצחונות של הבריטים בשדות הקרב הימיים בלאגוש ובקוויברון (Quiberon).
סיום תפקידו
ב-1760 עלה למלוכה המלך ג'ורג' השלישי. לא פיט ולא ניוקאסל היו חביבים עליו והוא לא בטח בהם למרות הניהול המוצלח יחסית של המלחמה על ידם. במאי 1762 מונה ג'ון סטיוארט, רוזן ביוט כראש ממשלה במקום ניוקאסל. הייתה זו הפעם האחרונה בהיסטוריה של בריטניה שהמלך החליט על זהותו של ראש הממשלה על סמך רגשותיו האישיים כלפיו ולא על פי תמיכת בית הנבחרים. מינויו של ביוט, שהגיע משורות המפלגה הטורית, סיים תקופה של שליטה פוליטית מלאה של הוויגים מאז עלייתו של בית הנובר לשלטון ב-1714.
שנותיו המאוחרות
הוא בילה את רוב זמנו בביתו בשבקלרמונט. הוא כיהן בתפקידים שונים בממשלה במשך כמעט 45 שנים רצופות ונהנה מהחופש שהחיים באופוזיציה העניקו לו. ב-1765 מונה ניוקאסל לתפקיד הלורד שומר החותם בממשלתו של הלורד רוקינגהאם. רוקינגהאם דמה בהרבה מאפיינים לניוקאסל והשניים היו מנכבדי המפלגה הוויגית. בנקודת זמן מסוימת הציע המלך לניוקאסל את תפקיד מזכיר המדינה הדרומי אך הוא סרב. הוא המשיך למלא את תפקידו במשך כמה חודשים לפני שהממשלה נפלה. דוכס ניוקאסל מת בנובמבר 1768. לזכותו של האיש ניתן לומר שהוא סירב לקבל פנסיה והונו קטן ב-300,000 ליש"ט בהשוואה למצבו לפני שהחל בקריירה הפוליטית שלו.
מלחמה גרעינית
יש המכנים מלחמה כזו "מלחמת יום הדין", בגלל ההשפעה ההרסנית של הנשק הגרעיני: פצצת האטום, למשל, נחשבת לנשק קטלני ביותר, בגלל החום, גל ההדף והקרינה המזיקה שהיא מייצרת. נוסף על כך, השפעת הקרינה באזור המופצץ יכולה להישאר בטווח זמן של עד 10 שנים, והיא הופכת את האזור לבלתי ניתן להתיישבות. יש הסבורים שמלחמה גרעינית יכולה אף לגרום להשמדת רוב אוכלוסיית העולם. עד כה נעשה שימוש בנשק גרעיני רק בשלהי מלחמת העולם השנייה, עת הוטלה פצצה גרעינית על העיר היפנית הירושימה, ושלושה ימים לאחר מכן על העיר נגסאקי. פעולה זו גרמה למותם של מאות אלפי אנשים, והיא ממחישה את גודל הנזק שעלולה לגרום מלחמה גרעינית, משום שבמהלך מרוץ החימוש הגרעיני גדלה עוצמת הנשק הגרעיני מאות מונים, וגם מלאי הנשק הגרעיני גדל מאוד.
החרדה מפני מלחמה גרעינית מלווה את העולם מאז התבססותו של הנשק הגרעיני, בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים. שעון יום הדין, שנוצר על ידי ביטאון מדעני האטום באוניברסיטת שיקגו בשנת 1947, מנסה לאמוד את ההסתברות לפריצתה של מלחמה גרעינית. את המידע הוא מציג ב"דקות לחצות", כאשר חצות היא הנקודה שבה תפרוץ מלחמה גרעינית. המרחק הרב ביותר מחצות היה בשנים 1991–1994, בעקבות תום המלחמה הקרה - 17 דקות. הקרבה הגדולה ביותר לחצות הייתה בשנים 1953–1959, שנות מרוץ החימוש הגרעיני - 2 דקות. כיום (2021) השעון עומד על 100 שניות לחצות.
בארצות הברית משמש המושג DEFCON כדי לייצג דרגת מוכנות, גם בהקשר של סיכון למלחמה גרעינית. אחד האירועים שבהם דרגת המוכנות עלתה לרמה גבוהה ביותר היה משבר הטילים בקובה.
דוקטרינות ואמצעים במלחמה גרעינית
במקביל לפיתוח הנשק הגרעיני עסקו המעצמות גם בפיתוח תורת לחימה לשימוש בנשק זה ואמצעים לשיגורו או למניעת פגיעה בשטחן מנשק זה, קבלת התראה והתגוננות. במסגרת המניעה פותחו טילים נגד טילים בליסטיים גרעיניים ויוזמת ההגנה האסטרטגית שהגה ממשל רייגן. אמצעי נגד שפותח כנגד הגנה מטילים בליסטיים הוא טיל מרובה ראשי נפץ. ארצות הברית פיתחה אמצעים שונים לגילוי פעילות רדיואקטיבית. דוגמה ראשונה לכך הייתה גילוי הניסוי הראשון של ברית המועצות בנשק גרעיני.
הנרי קיסינג'ר הציע את מושג "התגובה הגמישה" במסגרת מלחמה גרעינית, לעומת אלה שהחזיקו באופציה של מה שהוגדר כ"תגובה המאסיבית", שבין מציעיה היה שר החוץ ג'ון פוסטר דאלס. בהקשר זה תוארה דוקטרינה השמדה הדדית מובטחת כאמצעי להרתעה ממלחמה גרעינית. כחלק מרעיון זה, נולד רעיון המכה השנייה, לפיו צוללות גרעיניות ישמשו כתעודת ביטוח במקרה של מתקפה גרעינית-צד אחד יימנע מלתקוף אם ידע שהוא לא יוכל להשמיד את היכולת הגרעינית של הצד השני ויספוג בשל כך מתקפת נגד.
בעקבות האיום הנתפס למלחמה גרעינית הוקמו מקלטים גרעיניים הן על ידי גופים ממשלתיים והן על ידי אזרחים.
מלחמה גרעינית בתרבות
מלחמה גרעינית מהווה איום קיצוני על המשך קיומו של כדור הארץ, ולכן לא פלא שהיא משמשת בסיס לספרים, סרטי קולנוע ויצירות מוזיקליות.
מדובר בקומדיה שחורה מספרת על מפקד בסיס מפציצים גרעיניים של חיל האוויר האמריקני, שמאבד את שפיות, ופוקד על טייסיו לצאת תמתקפה גרעינית על רוסיה באמצעות פקודת מבצע בשם 'תוכנית R'. כחלק ממערך המכה השנייה של ארצות הברית, 'תוכנית R' מאפשרת למפקדי בסיסי חיל האוויר הגרעיניים של ארצות הברית להפעיל מתקפה גרעינית על רוסיה, למקרה בו מערכת השליטה המרכזית של ארצות הברית הושמדה.
ההתקפה האמריקאית מפעילה את נשק יום הדין של רוסיה, שהוא מכשיר אוטומטי שאינו ניתן לנטרול והמבוסס על עיקרון כשל קטלני שנקרא "מכונת יום הדין" ושהופעל זה מכבר. הרוסים בטעות לא הודיעו לאמריקאים על הפעלתו. המכונה היא חלק ממערך המכה השנייה של רוסיה. מכונת יום הדין בסרט מורכבת מפצצות גרעין מומלחות מסוג קובלט, שישמידו את האנושות, בתגובה לתקיפה גרעינית אמריקאית.
הסרט מציג את הסכנות הנובעות מטעויות במערכי המכה השנייה ובנשק גרעיני בכלל.
חלק מהדיאלוגים בסרט מצוטטים מספרו של, על מלחמה תרמו-גרעינית. בספר זה מפרט קהאן את אסטרטגיית הלוחמה גרעינית לגבי נשק יום הדין.
ועדת הרבנים למען קדושת השבת
ועידת הרבנים למען קדושת השבת היא ועדה חרדית הפועלת למען שמירת השבת במדינת ישראל.
במשך השנים הובילה הוועדה לסגירת "שפע שוק" (מבית רשת AM:PM) ולחרמות על גופים נוספים, ראש הוועדה (מכונה "מזכיר הוועדה") הוא יצחק גולדקנופף.
היסטוריה
הועדה הוקמה בחשוון תשנ"ט על ידי הרב יעקב אריה אלתר, הרב משה יהושע הגר, הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן יהודה ליב שטינמן, בראשות הוועדה עמד יצחק גולדקנופף, מאוחר יותר הצטרף הרב עובדיה יוסף לוועדה.
גודלקנופף אמר בראיון שהמניע להקמת הוועדה היה כשהרפורמיות רצו להיכנס למועצות הדתיות גדולי ישראל רצו למנוע את זה, לשם כך הקימו את הוועדה.
המאבק הבולט הראשון של הוועדה היה עם חברת אל על.
גודלקנופף סיפר שבמשך השנים סבל מאיומים והטרדות בעקבות פעילות הוועדה, גולדקנופף לא התייחס לאיומים זאת לדבריו בשל הגיבוי שקיבל מהרב אהרן יהודה ליב שטינמן ומרבנים אחרים.
רשת AM:PM
בסוף 2006 קנה דודי ויסמן, מנכ"ל אלון רבוע כחול ישראל את רשת AM:PM, לאחר פתיחת סניף נוסף של הרשת ברחוב שינקין, בסמוך לישיבת בעלז, נקרא ויסמן אל רב העיר תל אביב, הרב ישראל מאיר לאו, שביקש ממנו לסגור את סניפי הרשת בשבת. ויסמן הסכים לסגור את הסניף הספציפי ברחוב שינקין אך לא הסכים לסגירה של שאר הסניפים, לאחר ניסיונות הידברות רבים שלא צלחו, הוחלט על ידי הוועדה, להכריז על חרם כללי על עסקיו של ויסמן והקבוצה שבבעלותו, ובפרט על רשת "שפע שוק" שקהל היעד שלה היה הציבור החרדי, וב-10 במרץ 2008 פורסם מכתב מאת ועדת הרבנים, ביומונים "יתד נאמן" ו"המודיע", בו נכתב כי לעת עתה הוועדה קוראת לציבור בשם הרבנים שלא להתקשר עם החברות שבבעלותו בעסקים או ברכישת תלושי קנייה ושוברי קמחא דפסחא, ומוסיפה כי הדברים ילובנו בימים הקרובים וכי "ההשלכות של ליבון הדברים שיוכרעו בימים אלו, עלולים להביא לכך שכל מי שלא יפעל כאמור לעיל, יהיה בכלל אלו ששמו כספם על קרן הצבי".
לאחר תקופה סגר ויסמן את שפע שוק, חצי מהסניפים פתח מחדש כמגה בול ו"זול בשפע", לאחר תקופה אלון ריבוע כחול קרסה ומגה נמכרה ליינות ביתן, לאחר שמגה נמכרה הסירה הוועדה את החרם.
פניציה
מפעל הזכוכית "פניציה" בירוחם הפעיל את תנור הההיתוך של המפעל במשך שבעה ימים בשבוע, זאת לדבריהם מפני שעלות הכיבוי של התנור יקרה מאד, בשל כך הכריזה הוועדה ב-2017 על חרם על מוצרי פניציה, (בעיקר על בקבוקי מיץ ענבים), הנהלת המפעל פרסמה בתגובה שסגירת המפעל בשבת אינה אפשרית והיא תביא לפשיטת רגל של המפעל ולפיטורים של 250 עובדים, בעקבות כך הובעה ביקורת חריפה על הוועדה, יאיר לפיד ערך ביקור במפעל יחד עם פנינה תמנו-שטה ואמר שזהו צעד ראשון למדינת הלכה, אביגדור ליברמן הגיב לאירועים והבטיח לפרק את הוועדה.
גולדקנופף אמר בתגובה שהפיטורים נובעים מניהול כושל של המפעל ולא מהחרם, עוד אמר שבידו אישור ממהנדס שניתן לכבות את התנור ללא עלות גבוהה.
במאי 2019 שר הכלכלה אלי כהן הכריז על מתווה לפיו המדינה תעניק לפניציה 15 מיליון שקל בכדי להבטיח שלא יפוטרו העובדים, והמפעל יעבוד בשבת בשיטת גוי של שבת, הוועדה לא קיבלה את הפתרון.
מבחן התפסת נושא
מבחן התפסת נושא או מבחן TAT (ראשי התיבות של שם המבחן באנגלית: Thematic Apperception Test), הוא מבחן השלכה פסיכולוגי, המיועד להערכה פסיכולוגית של מאפייני אישיות ומערכות יחסים של האדם. המבחן מהווה אחד מחמשת המבחנים המקובלים המועברים לנבדקים על ידי פסיכולוגים בארץ ובעולם, במסגרת סוללת המבחנים הבסיסית לאבחון פסיכולוגי.
רקע
מבחן ה-TAT פותח החל משנות ה-30, ויצא לאור ב-1943, על ידי הפסיכולוגים הנרי מארי וכריסטיאנה מורגן. הם עבדו במרפאה באוניברסיטת הרווארד, ופיתחו את המבחן ככלי לבדיקת מאפייני אישיות של נבדקים במחקרים שונים. לאחר מלחמת העולם השנייה, התרחב השימוש בו גם לצרכים קליניים של פסיכולוגים, לאבחון מטופלים ונבדקים. לטענת חסידיו, המבחן מסייע לחשוף רגשות, צרכים ומניעים של הנבדק, שהם מודחקים ולא מודעים. בשנות ה-70 עודדה תנועת הפוטנציאל האנושי (תנועה מייסודם של פסיכולוגים הומניסטים ואחרים), את השימוש במבחן על ידי פסיכולוגים מול מטופליהם, במטרה לסייע למטופלים להבין טוב יותר את עצמם ולתרום לצמיחתם האישית.
שיטת ההעברה
המבחן כולל 31 כרטיסי תמונות, שרובן מתארות דמויות במצבי חיים שונים או במהלך דילמה רגשית. התמונות הן בצבעי שחור-לבן, אחד מהם ריק (לבן). הן מובְנות יחסית למבחן אחר בסוללת המבחנים, מבחן כתמי הדיו של רורשאך, אך יש בהן מידה מסוימת של עמימות, שאמורה לגרות את הנבדק להשליך עליה תכנים לא מודעים.
חלק מהתמונות מיועדות לגברים בלבד, חלקן לנשים, וחלקן לשני המינים. במהלך האבחון, נעשה שימוש רק בחלק מהתמונות. מתוכן בוחר הפסיכולוג לפחות 10 תמונות, חלקן "כרטיסי חובה" שמוצגים לנבדק (בהתאם למינו), וחלקן נתונות לבחירתו של הפסיכולוג.
קביעת ציונים ופירוש
לאחר ההעברה, הסיפורים שהנבדק סיפר על התמונות מנותחים ונבדקים היטב, במטרה להבין מתוכם את הרגשות, הצרכים והקונפליקטים הלא-מודעים שמניחים שהוא השליך על התמונה.
לאורך השנים פותחו מספר מערכות ציינון (מתן ציונים) לניתוח הסיפורים, במטרה ליצור שיטתיות ועקביות בציינון ובפרשנות הסיפורים. מערכת ציינון מקובלת יחסית היא ה- Short Form של לאופולד בלאק, חוקר שעבד עם הנרי מוריי על פיתוח המבחן בשנות ה-40. לאחר מספר שינויים שעשה בלאק במערכת הציינון לאורך השנים, קבע לבסוף עשרה קריטריונים, ביניהם ניתוח הנושא העיקרי (תמה) בכל סיפור, הגיבור המרכזי, צרכים, תפיסת הסביבה, חרדות, מנגנוני הגנה ועוד. בסיום הניתוח מסוכמים הממצאים מכל הקריטריונים בכל הסיפורים, למציאת מכנה משותף ודפוסים שחוזרים על עצמם, ולהפקת תמונה רחבה של אישיות הנבדק.
מערכות ציינונים נוספות שנחשבות מקובלות כיום, הן ה-DMM (Defense Mechanisms Manual), שמעמיקה בניתוח מנגנוני ההגנה של הנבדק כפי שהם מתבטאים בסיפורים; וכן ה-SCOR (Social Cognition and Object Relations), שעוסקת בהערכת מספר ממדים הקשורים למערכות יחסים חברתיות, על פי תאוריית יחסי אובייקט.
ביקורת
כמבחן השלכה, ספג מבחן התפסת הנושא לא מעט ביקורת. בדומה למבחן רורשאך, נטען כי המבחן מבוסס על הנחות פרוידיאניות מיושנות בדבר קיומם של מנגנונים כגון הדחקה והשלכה, שלא ניתן להוכיח את קיומם במחקרים אמפיריים. לפיכך נטען כי למבחן אין תוקף מדעי (כלומר הוא לא בודק את מה שהוא נועד לבדוק), וגם לא מהימנות (למשל הציינון של סיפורים אינו עקבי בין בוחנים שונים, בשל מערכת הציינון שאינה מספיק שיטתית ונתונה לפרשנויות).
ביקורת נוספת נוגעת לכרטיסי התמונות - נטען כי הדמויות שבאיורים נראות מיושנות מאוד, דבר שיוצר ריחוק מסוים בין הנבדק לדמויות, מפחית את מידת ההזדהות שלו עימן, ולפיכך הסיפורים שהוא מספר עליהן לא משקפים נאמנה את אישיותו. כן נטען כי התמונות מעוררות בנייה של סיפורים שליליים יחסית לצילומים או תמונות אחרות.
חיל המשלוח המצרי (1948)
חיל המשלוח המצרי לא"י-פלשתינה 1948 היה חיל משלוח שגויס במצרים ונשלח לארץ ישראל במסגרת הפיקוד הערבי העליון של ארצות ערב על מנת לסייע לערביי ארץ ישראל במלחמתם במדינת ישראל. הצבא המצרי שפלש לישראל מנה בתחילה כ-10,000 חיילים, ובהמשך גדל לכ-50,000.
רקע
עם הכרזת האומות המאוחדות על חלוקת הארץ בנובמבר 1947 לשתי מדינות, אימצה ההנהגה היהודית את התוכנית בעוד שהנהגת ערביי ארץ ישראל דחתה אותה. הנהגה זו החליטה לגרום לביטול התוכנית באמצעות פתיחת מעשי טרור ברחבי פלשתינה-א"י. בשבוע הראשון נטבחו ברחבי הארץ 105 אזרחים ונפצעו פי כמה. למרות מעשי הרצח הרבים, לא נפלה רוחו של היישוב היהודי ולא פסקה העלייה. כעבור מספר חודשים כאשר ההנהגה הערבית העליונה נוכחה שמעשי הטרור לא מניבים את התוצאות להם קיוותה, החליטה לעלות מדרגה ולהכריז על פלישה רבתי של צבאות ערב הסדירים לארץ. ההחלטה נפלה גם בעקבות מפלות הערבים בארץ וגם בעקבות לחץ דעת הקהל בארצות ערב.
בראשית אפריל 1948 התכנסה הוועדה המדינית של הליגה הערבית והחליטה על פלישת צבאות ערב הסדירים לארץ עם סיום המנדט הבריטי. בעקבות החלטה זו התכנסו ב-30 באפריל ראשי צבאות ערב ברבת עמון לישיבת חירום. ראשי המטות הערביים החליטו שמלחמת פלשתינה מחייבת שיתוף של לא פחות מחמש דיוויזיות עם תקן וחימוש מלא, ושטייסות קרב ומפציצים. סוכם כי הכוח כולו יעמוד תחת פיקודה של מפקדה אחת אשר תפקח ותפעילו בהתאם לתוכנית אחידה וקבועה מראש. היות שחברי הוועדה המדינית אשר שהו אותה שעה ברבת עמון סברו שהערכת הכוח מופרזת, לא נתקבלה החלטה שהסתמכה על ראשי המטות הצבאיים.
יעדים, צירי תנועה ומטרות
בראשית מאי 1948 התכנסו ראשי המטות הערביים בדמשק לקביעת היעדים לכל אחד מהצבאות הערביים. המפקד העליון של הכוחות אמיר לוא נור אל-דין מחמוד קיבל הוראה לעבד תוכנית להפעלת צבאות ערב כדלהלן:
ב-11 במאי שינה המפקד העליון נור אל דין את התוכנית. הוא העביר את הצבא הסורי מהצפון לגזרת צמח, לגשר בנות יעקב ולאגפו הימני של הצבא העיראקי. זאת לאחר שנודע לו כי השלטונות הירדנים אינם מקבלים את התוכנית המקורית ועומדים על דעתם לרכז את כוחותיהם באזור ירושלים, חברון והמשולש. הוא לא הצליח לשכנעם לשנות את דעתם. עבדאללה, מלך ירדן, ביקש לבסס את שלטונו על שטחים רבים ככל האפשר בעוד שלפארוק מלך מצרים היו שאיפות דומות לגבי הנגב, הדרום וירושלים.
הקצין המצרי כאמל איסמעיל אל שאריף איש האחים המוסלמים אישר שבהתאם לתוכנית הכללית היה על הצבא המצרי לכבוש את השטחים מרפיח עד יבנא השוכנת כ-20 ק"מ מדרום לתל אביב. בו בזמן היו אמורים צבאות ערב האחרים לשחרר את שאר חלקי פלשתינה, ולאחר מכן להתלכד לטבעת חנק סביב העיר תל אביב. המצרים האמינו שבריטניה תסייע להם וקיוו שיוכלו "למכור" את הנגב לבריטים תמורת פינוי התעלה וויתור על חלק מזכויות בריטניה בסודאן. ערב הפלישה אמר ראש ממשלת מצרים נוקראשי פחה בפרלמנט:
מעשה הכיבוש נועד להתבצע בשיטה הבאה:
בתחילה שכנה המפקדה המצרית בעזה. עם התקדמות הצבא המצרי צפונה, היא התמקמה בעיר מג'דל (אשקלון) ומשם ניהלה את המלחמה בדרום.
שני גדודי רגלים עם כ-20 שריוניות ותותחים נגד טנקים נעו מניצנה דרך באר שבע לכיוון חברון, כאשר היעד הסופי היה ירושלים. שלושה גדודים תפסו את כביש מג'דל - בית ג'וברין ומפקדת החטיבה ישבה בעיירה אל-פאלוג'ה ועיראק אל-מנשיה.