cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ים ברודבנט
ביוגרפיה
הופעותיו הראשונות בתיאטרון היו בהפקות של ה"תיאטרון הלאומי של ברנט", במופע לשני שחקנים בשיתוף פטריק ברלו. בהם גילם ברודבנט את ואלאס העוזר המקופח של דזמונד אוליבייה דינגל, הדמות של המנהל והשחקן הראשי המלא בחשיבות עצמית, שגילם ברלו. ברודבנט וברלו גילמו דמויות רבות של גברים ושל נשים בסדרה של הופעות קומיות המגוללות סיפורים היסטוריים ודתיים כגון "המשיח", "המדריך השלם לסקס", "הסיפור הגדול מכולם (סיפורו של ישו)", "מהפכה!!" ואת "כל העולם גלובוס (שייקספיר)". הופעות אלו זכו להצלחה רבה בתיאטרון השוליים של אדינבורו ובלונדון. אחר כך הופיע בהצגות כגון "הזין של קפקא" מאת המחזאי אלן בנט (1988), ב-"Our Country's Good" עיבוד לרומן מאת תומאס קנילי (1988) בתיאטרון רויאל קורט, וב"מבקר המדינה" בתיאטרון המלכותי הלאומי. עוד בתיאטרון שיתף פעולה עם הבמאי מייק לי והופיע בהצגות "Goosepimples" ו"אקסטזי".
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1978 בסרטו של יז'י סקולימובסקי "הצעקה". שנה אחר כך הופיע לראשונה בטלוויזיה. ב-1984 הופיע בסרטו של הבמאי סטיבן פרירס "פגיעה" (The Hit). עם טרי גיליאם עבד בסרטים "שודדי הזמן" (1981) ו"ברזיל" (1985). ב-1990 החל לבסס את עצמו בהופעה בסרט "מותק של חיים" של מייק לי. ברודבנט הוכיח יכולת של שחקן אופי בסרטים "משחק הדמעות" (1992), "אפריל הקסום" (1992), "קליעים מעל ברודוויי" (1994), "קטנים עליו" (1997) ו"קול קטן" (1998), וב-1999 קיבל את התפקיד הראשי בסרט נוסף של מייק לי "טופסי טרווי". ב-1999 הופיע בתפקיד הדוקטור הביישן, במערכון עבור ארגון הצדקה "קומיק רליף", פארודיה על סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". בשנת 2001 כיכב ברודבנט בשלושה סרטים מצליחים, "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" כאביה של ברידג'יט, "מולין רוז'" שעבור תפקידו בסרט זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, ו"איריס וג'ון" שבו גילם את ג'ון ביילי בעלה של אייריס מרדוק וזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו.
ב-2006 הופיע ברודבנט בסרט הטלוויזיה "לונגפורד" שהופק על ידי ערוץ 4 הבריטי. על תפקידו זה זכה בפרס באפטא לטלוויזיה, בפרס גלובוס הזהב, וב-2007 היה מועמד לפרס אמי. ב-2007 הופיע בסרט עטור השבחים "שוטרים לוהטים" בתפקיד המפקח פרנק באטרמן.
ברודבנט השתתף בתסכית הרדיו המקורי של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", שבו הופיע בתפקיד ורומפונדל. עוד היה אורח קבוע בתוכנית הרדיו של סטיבן פריי, "מוצאי השבת של פריי" ששודרה ב"רדיו 4" של ה-BBC בשנת 1988.
ב-2008 גילם ברודבנט את דין צ'ארלס סטנפורת' ב"אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" הסרט הרביעי בסדרת אינדיאנה ג'ונס. ב-2009 גילם את דמותו של הוראס סלגהורן בסרט השישי בסדרת סרטי הארי פוטר, "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם".
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "10 אחוז" מבית פריים וידאו.
חיים אישיים
ברודבנט נשוי לציירת אנסטסיה לואיס, שהייתה בעבר מעצבת תלבושות בתיאטרון.
שפה (טופולוגיה)
שפה של קבוצה היא מושג טופולוגי שניתן לתאר אותו באופן אינטואיטיבי כקבוצה שמפרידה בין הפנים של הקבוצה ובין החוץ שלה. עבור צורות במישור, שפה של קבוצה היא קו המתאר (קונטור) החיצוני שלה. למשל: השפה של עיגול היא המעגל, השפה של כדור היא ספירה. השפה של קטע בישר הממשי היא קבוצת שתי נקודות הקצה שלו.
באופן יותר מדויק, שפה היא קבוצת הנקודות של קבוצה שאפשר להתקרב אליהן כרצוננו הן מתוך הקבוצה והן מתוך המשלים שלה.
הגדרה פורמלית
במילים: השפה של קבוצה A היא ההפרש בין הסגור של A והפנים של A.
מהגדרה זו, ומתכונות הסגור והפנים נובע ש-\partial A היא קבוצת הנקודות שבכל סביבה שלהן יש איבר של A ואיבר של A^c. מהגדרה זו ברורה גם כי השפה של קבוצה זהה לשפה של המשלים שלה.
כמו כן, כאשר הוא החוץ של A. מכאן גם ברור שהשפה היא תמיד קבוצה סגורה (שהרי הפנים והחוץ של A קבוצות פתוחות, ולכן גם איחודן).
ניתן לראות שגם (ומכאן גם רואים שהשפה היא תמיד קבוצה סגורה כחיתוך של קבוצות סגורות).
הסימון של קבוצת השפה באמצעות סימון הנגזרת \partial קשור לכך ששפה מקיימת את הווריאציה הבאה של כלל לייבניץ:.
דוגמאות
בישר הממשי עם הטופולוגיה הרגילה עליו:
השפה תלויה בטופולוגיה, ולאותה קבוצה יהיו שפות שונות בטופולוגיות שונות. לדוגמה השפה של הקטע A=[0,1] בישר הממשי היא הנקודות \{0,1\}. לעומת זאת בטופולוגיה הטריוויאלית השפה היא כל הישר הממשי.
טוביה העמוני
טוֹבִיָּה הָעַמּוֹנִי מופיע בספר נחמיה בתור אחד מ"צרי יהודה"‏‏ ואחד המתנגדים העיקריים לנחמיה בתקופת שיבת ציון.
מעמדו של טוביה
בספר נחמיה ניתן לראות במקומות רבים את מעמדו הרם של טוביה בממלכת יהודה. לטוביה קשרים רבים עם נכבדי יהודה‏‏ והוא אף קשור בקשרי נישואים עם משפחות יהודיות בירושלים‏‏ וכנראה הוא אפילו קשור למשפחת אלישיב הכהן הגדול, אותו נחמיה מכנה "קרוב" לטוביה‏. טוביה קשר קשרים עם הנביאים בירושלים וכשנחמיה נעדר מירושלים הוא הופקד על לשכת האוצרות במקדש על ידי אלישיב הכהן, אך נחמיה גירש אותו מירושלים בשובו ועמו את נכדו של אלישיב שייצג את התומכים בגישה האוניברסלית.
פעולותיו של טוביה
הפעולות של נחמיה עוררו התנגדות גדולה בקרב העמים השכנים. מראשי המתנגדים היה טוביה ועמו היו גם סנבלט החורני וגשם הערבי. טוביה ושני חבריו תכננו לצאת למלחמה על ירושלים אך תכנונם נודע לנחמיה והוא העמיד משמר יומם ולילה מפניהם וכך הם הם לא הצליחו לתקוף את העיר. לאחר שהיהודים בנו את החומה טוביה וסנבלט ניסו לפתות את נחמיה לצאת מהעיר בתואנה שהם רוצים להיוועד יחד, כשבעצם מטרתם היא לרצוח את נחמיה. נחמיה זיהה את המזימה וסירב לבוא להיוועד גם לאחר שהם בקשו ממנו ארבע פעמים רצופות. לאחר כישלון קריאתם הם איימו להודיע למלך פרס שנחמיה והיהודים מתכננים למרוד בו ועל כן הם בונים את החומה, אך לפני שהם יעשו זאת הם מוכנים להיפגש עם נחמיה ולדון עמו. נחמיה הבין שהם משקרים לו ולא יגידו כלום למלך פרס וסירב פעם נוספת לפגישה. אחרי שהם ראו שהם נכשלו הם ניסו לשכור את שמעיה בן דליה בן מהיטבאל שישכנע את נחמיה להתחבא בבית המקדש אך הוא נכשל מכיוון שמתגלה לנחמיה נבואה שאומרת לו ששמעיה נשכר על ידי טוביה וסנבלט.
תלמי התשיעי
תלמי התשיעי המכונה תלמי סוטר או תלמי סוטר לתירוס (ביוונית: Πτολεμαῖος Σωτήρ Λάθυρος; 142 לפנה"ס לערך - דצמבר 81 לפנה"ס לערך) היה שליט מצרים העתיקה בתקופה ההלניסטית. תלמי התשיעי היה מלך מצרים במשך שלוש תקופות -
קורות חיים
תלמי התשיעי היה בנם של שליטי מצרים תלמי השמיני וקלאופטרה השלישית. בשנת 116 לפנה"ס, לאחר מות אביו, בחרה אותו אימו למלוך לצידה על מצרים. קלאופטרה נאלצה לבחור בו בשל לחץ ציבורי רב מקרב תושבי אלכסנדריה.
בשנת 118/119 בהיותו נסיך נשא לאישה את אחותו קלאופטרה הרביעית, ייתכן ומנישואים אלה נולד להם בן אחד תלמי השנים עשר (שאולי היה בנו של תלמי התשיעי מפילגש לא ידועה). לאחר מכן נשא לאישה את אחותו קלאופטרה סלנה, ונולדה להם בת אחת ברניקי השלישית.
לאחר שניסה לרצוח את אימו, בספטמבר או אוקטובר בשנת 107 לפנה"ס, הדיחה אותו קלאופטרה השלישית, והמליכה במקומו את בנה הצעיר, תלמי העשירי. בעקבות זאת, תלמי התשיעי נמלט או גורש לקפריסין בשנת 105 לפנה"ס.
בשנת 103 לפנה"ס הוא פלש לארץ ישראל ונחת בחוף שקמונה, לאחר שאלכסנדר ינאי צר על עכו וניסה לכובשה, וחלק מאנשי עכו קראו לו לעזרה. אלכסנדר ינאי יצא לקראתו והם כרתו ברית שבה ינאי יוכל לכבוש את כל שפלת החוף, בתמורה לתמיכה בתלמי במסעו לכיבוש מצרים. ינאי גם שילם לו 400 כיכרות כסף. אך לאחר שתלמי שמע שינאי ניהל במקביל משא ומתן עם אמו קלאופטרה השלישית, הוא פרץ לגליל ופעל בעיקר באזור בקעת בית נטופה: כבש את שיחין, וניסה לכבוש את ציפורי אך נכשל, ופנה לעבר הירדן ונע דרומה, כנראה כדי להגיע למצרים באיגוף. ליד העיר צפון חיכה לו ינאי ושם התנהל הקרב המכריע שבו הפסיד ינאי תבוסה מוחצת. לאחר תבוסה זו קרא ינאי לעזרתה של קלאופטרה שהגיעה לארץ וגירשה את תלמי בחזרה לקפריסין.
תלמי העשירי הודח בשנת 88 לפנה"ס על ידי תושבי אלכסנדריה לאחר שבזז את קברו של אלכסנדר הגדול ותלמי התשיעי חזר להיות השליט.
לאחר מותו של תלמי התשיעי, עלתה לשלטון בתו ברניקי השלישית, שנאלצה להינשא לבנה החורג אלכסנדר - לימים תלמי האחד עשר. תלמי האחד עשר רצח את ברניקי 19 ימים לאחר עלייתו לשלטון.
ויינשטיין
ויינשטיין (בגרמנית: Weinstein. בארצות דוברות אנגלית נהגה ויינסטין) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ופירושו אבן יין (מלח קשה-תמס).
ציר פילדלפי
ציר פילדלפי הוא רצועת חיץ בין רצועת עזה למצרים, שהוקמה עם העברת סיני מישראל למצרים ב-1982 בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, והייתה בשליטה ביטחונית ישראלית גם לאחר הסכמי אוסלו, עד ספטמבר 2005.
בציר פילדלפי נכלל גם מעבר רפיח, שנועד לאפשר לתושבי רצועת עזה לעבור למצרים, והעניק לישראל אפשרות פיקוח על העוברים במעבר הגבול על מנת לוודא שאינם מבריחים נשק.
ב-10 בספטמבר 2005, נסוג צה"ל מהציר כחלק מתוכנית ההתנתקות, והשלמת היציאה מרצועת עזה.
הקמת הציר
במהלך שיחות השלום, התעקשה מצרים שקו הגבול בין ישראל למצרים יעבור בדיוק בתוואי הגבול הבינלאומי – קו עקבה רפיח, שנקבע 75 שנה לפני כן, בשנת 1906 בין האימפריות הבריטית והעות'מאנית, מבלי להתחשב במציאות שהשתנתה בינתיים. העיר התפשטה אל ומעבר לקו הגבול הבינלאומי ההיסטורי כבר החל מתקופת המנדט, ובמיוחד במהלך השנים שישראל שלטה ברפיח וצפון סיני (בין 1967 ל-1982). בנוסף הקימה ישראל שכונה חדשה לפליטי רפיח – שכונת קנדה, בצדו המצרי של הגבול. שטח השיפוט של העיר רפיח באותה עת היה 14,000 דונם. קו הגבול החדש חצה אותה לאורך 5 ק"מ והשאיר 20% מתושביה בצד המצרי, מאות בתים נבנו ממש על הגבול.
הקמת הציר והגדר לאורכו החלה בינואר 1982. עם תחילת העבודות, העלה שר הביטחון אריאל שרון הצעה של הרגע האחרון, לחילופי שטחים בין ישראל למצרים כך ששכונת קנדה תישאר בצד הישראלי. בהסכם השלום נקבע שתושבי השכונה יעברו לצד הישראלי לשכונה חדשה ב"תל סולטאן" בצפון מערב רפיח. עבודות ההקמה נמשכו עד אפריל 1983, במהלכם פונו ונהרסו 330 בתים, נוצרה רצועה ברוחב 40 מטר, נבנתה גדר מערכת אלקטרונית והוקם מעבר רפיח שסביבו 4 גדרות. למפונים שביתם נהרס הוקצו מגרשים חדשים ב"תל סולטאן". תושבים רבים נשארו בצד המצרי, כולל תושבי שכונת קנדה, שהקמת השכונה החדשה עבורם לא הושלמה, מצבם הכלכלי התדרדר במהירות מאחר שנותקו ממקורות הפרנסה שלהם. כבר עם הקמתה של הגדר נעשו ניסיונות חדירה רבים ותושבים היו זורקים אספקה ומוצרים מעבר לגדר. בעיתונות קיבלה הגדר את הכינוי "חומת ברלין של המזרח התיכון". העברת תושבי שכונת קנדה ל"תל סולטאן" החלה ב-1986, אך התעכבה במשך כשלוש שנים בגלל מחאות של תושבי גוש קטיף.
במהלך אירועי האינתיפאדה הראשונה
בתקופת האינתיפאדה הראשונה, בניסיון לעקוף את ציר פילדלפי, חפרו לראשונה הפלסטינים מנהרות העוברות מתחתיו, ששימושו להברחה של אנשים, וסחורות.
בשנת 1990 הורחבה גדר המערכת עד לתוך הים מעבר לחוף רפיח.
במהלך אירועי האינתיפאדה השנייה
במהלך האינתיפאדה השנייה השקיע צה"ל מאמצים רבים בניסיון לחשוף את המנהרות מתחת לציר, אך הצלחתו הייתה מוגבלת. ציר פילדלפי הפך לזירת קרב אינטנסיבית שבה ירו מחבלים פלסטינים מאות טילים ורקטות נ"ט, הפעילו מאות מטענים וביצעו אלפי אירועי ירי לעבר כוחות ומוצבי צה"ל בציר. בתגובה ולשם הרתעה, הרס צה"ל מאות בתים לאורך הציר, הקים שני מוצבים חדשים לאורכו ובקטע מסוים אף בנה חומת ברזל בגובה 10 מטר שנודעה בשם "קיר השיגומים". מטרת החומה הייתה להגן על החיילים השומרים על הציר וכן למנוע חפירת מנהרות בעומק של עד 20 מטרים.
באסון הנגמ"שים, אחד האירועים הקשים במסגרת הלחימה בציר, נפגע נגמ"ש של צה"ל שנסע בציר ועסק באיתור מנהרות, ונהרגו חמישה חיילים. בתגובה פתח צה"ל במבצע קשת בענן למלחמה בתשתית הטרור של רפיח. במבצע נהרגו בצד הפלסטיני 41 מחבלים ו-12 אזרחים, אותרו שלוש מנהרות ונהרסו 56 בתים. בצד הישראלי לא היו אבדות, אך הנזק שנגרם לפלסטינים גרר ביקורת בינלאומית.
ב-12 בדצמבר 2004 הושמד כליל המוצב הצפוני אשר חצץ בין מעבר רפיח לשטח הרשות הפלסטינית (JVT) באמצעות מנהרת תופת שחפרו מחבלים פלסטינים. חמישה חיילים מגדוד הסיור הבדואי נהרגו באירוע. מאז ירדה כמות תקריות האש באזור, אם כי אירעו מספר פיגועים כנגד חיילים ואזרחים שעבדו על תחזוקת מערכת ההגנה על הציר. בתקופה זו המשיכו כוחות צה"ל לחשוף מנהרות הברחה, חלקן בעומק של כ-20 מטר. גם כוחות הביטחון הפלסטינים טענו כי חשפו מספר מנהרות והציפו אותן במי ביוב.
בתוכנית ההתנתקות
לפני ובמהלך ביצוע ההתנתקות התנהלו דיונים קדחתניים במערכת הביטחון ובממשלה האם להעביר את ציר פילדלפי לידי המצרים ולהפקיד בידם את האחריות למנוע הברחות נשק לרצועת עזה. למרות התנגדות השב"כ וחברי כנסת שטענו שמדובר בפריצת הסכם הפירוז של סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, החליטה הממשלה להעביר את הציר לידי המצרים על מנת לא ליצור "רצועת הביטחון" או "חוות שבעא" נוספת בה הפלסטינים יוכלו להפעיל טרור כנגד ישראל, מבלי לשלם מחיר מדיני, ושתהיה קשה להגנה בשל אורכה הרב ורוחבה הצר. לטענת העיתונאי אלכס פישמן, גם ראש הממשלה אריאל שרון התנגד לנסיגה מציר פילדלפי, אך שוכנע לבסוף על ידי יועצים משפטיים שטענו כי כל זמן שישראל מחזיקה בציר, לא ניתן להכריז על יציאה ישראלית מרצועת עזה.
ב-28 באוגוסט 2005 אישרה ממשלת ישראל הסכם לפרישת 750 חיילי משמר גבול מצרי, המצוידים בנשק כבד (כולל מטולי RPG-7), ב-31 שריוניות מסוג "פאהד", 4 ספינות סיור מסוג "תמסח" ושלושה מסוקים. ההסכם אושר בכנסת ב-31 באוגוסט 2005. ב-12 בספטמבר התפנו כוחות צה"ל מציר פילדלפי אל כרם שלום, (מבצע "אשמורת אחרונה").
ציר פילדלפי אחרי ההתנתקות
הקטע שבין חוף עזה לכרם שלום עבר לשליטת המצרים, אזור רפיח עבר לשליטת הרשות הפלסטינית, ובעקבות כך עלה באופן ניכר מספר הברחות אמצעי הלחימה מסיני לרצועת עזה. הברחות אלו כללו חומרי נפץ, טילי נ"ט ורקטות ארוכות-טווח, ועקב המצור על עזה, גם תנועת אנשים וסחורות כמו דלק, מזון, מכונות כביסה ומקררים. ההברחות סייעו לחיזוק כוחו הצבאי של החמאס, לקראת ההפיכה הצבאית אותה ערך בקיץ 2007, ובמהלכה השתלט על הרצועה.
יובל שטייניץ, יושב ראש ועדת החוץ והביטחון, טען כי המצרים לא ניסו למנוע את ההברחות.
הפעלת המעברים ברפיח לוותה בתקלות ועיכובים רבים, עקב חוסר נכונות של הפלסטינים להענות לתביעות הביטחוניות של ישראל. בסופו של דבר נפתח מעבר רפיח, כאשר הוא מאויש במשקיפים אירופאים, אך נסגר במהרה עקב אלימות פלסטינית. חמושים פלסטינים תקפו את המעבר ואילצו את המשקיפים האירופאים לברוח למחנה כרם שלום בצד הישראלי. ב-4 בינואר 2006 הגיעו המהומות במעבר רפיח לשיא חדש כאשר המון של מחבלים פלסטינים מגדודי חללי אל-אקצא פרצו את הגבול עם שופלים של הרש"פ ובמהלך עימותים עם החיילים המצריים הרגו שניים מהם ועשרות נפצעו.
במהלך החודשים ספטמבר ואוקטובר חשפו כוחות צה"ל מספר מנהרות הברחת נשק שנחפרו בציר. לטענת גורמים בישראל המצרים מעלימים עין מהברחת הנשק מתחת לציר ופועלים רק באופן שטחי כנגדה.
ב-14 ביוני 2007 נכבש הציר מצידו הפלסטיני על ידי חמאס, במסגרת עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה. לאחר מכן הוטל סגר על רצועת עזה בידי ישראל ומצרים.
ב-23 בינואר 2008 פוצץ החמאס את הגדר שבין הרצועה למצרים באזור רפיח, והמעבר בין רצועת עזה למצרים נפתח באופן זמני לתנועה חופשית. מאות אלפי פלסטינים נהרו מרצועת עזה לרפיח המצרית. בישראל הביעו חשש מהברחת נשק, חומר נפץ ומחבלים מסיני למצרים וממעבר מחבלים מרצועת עזה שינסו לחדור לישראל דרך ציר ה-ח'.
בדצמבר 2009 החלה מצרים בהקמת קיר פלדה בעומק האדמה על מנת למנוע את חפירת מנהרות הברחה מרפיח לרצועת עזה. קיר הברזל מתוכנן להגיע לאורך של כ-10 ק"מ ולעומק של 35 מטרים מתחת לפני האדמה.
בנובמבר 2012 במסגרת מבצע עמוד ענן, הפציץ צה"ל את ציר פילדלפי והמנהרות שנמצאות בו ומשמשות להברחת נשק.
שותפויות אדמונד דה רוטשילד
שותפויות אדמונד דה רוטשילד הוא ארגון ללא מטרת רווח (ע"ר) המפעיל תוכניות מנהיגות, במטרה לצמצם פערים ולהגביר שותפות בין קבוצות חברתיות שונות בישראל, על ידי יצירת עתודת מנהיגות שתשתלב בעמדות השפעה ותקדם תהליכים חיוביים בין הקהילות השונות בחברה הישראלית. הארגון הוא הזרוע החברתית של קרן אדמונד דה רוטשילד, ופועל בשותפות עם גופים ציבוריים ופרטיים בישראל ומחוצה לה, כגון משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, ארגוני חברה אזרחית וקרנות פילנתרופיות.
היסטוריה
בשנת 2002 הקימו היזמים אלי בוך ותדהר (דרי) שלון את עמותת "קו הזינוק", אשר הכשירה, בתהליך בן 10 שנים, מהתיכון ועד לסיום התואר הראשון באקדמיה, מאות צעירים מהפריפריה הגאו-חברתית לקידום חוסן חברתי-כלכלי בישראל. כיום פועלת "קו הזינוק" כאחת מתוכניות המנהיגות של "שותפויות אדמונד דה רוטשילד".
בשנת 2016 ייסדה קרן אדמונד דה רוטשילד את ״שותפויות אדמונד דה רוטשילד״ – כבית אחד לתוכניות מנהיגות לנוער ולצעירים, הפועלות לקידום של צמצום פערים בחברה הישראלית. תחת הארגון פעלו תחילה תוכניות המנהיגות "שגרירי רוטשילד" ו"קו הזינוק", ולאחר מכן הצטרפו התוכניות צוערים לשלטון המקומי, תוכנית "מסאר", תוכנית ״תקווה ישראלית״ ותוכנית ״רחבת השינוי״ למנהלים בדרגי ביניים.
פעילות העמותה
הארגון מאתר צעירות וצעירים מתאימים, בעיקר מהפריפריה החברתית-גאוגרפית, ומכשירם במטרה לפתח מנהיגות צעירה בעלת תפיסות עולם חברתיות, במודל לחברה משותפת בת-קיימא. עקרונות העמותה הם צמצום פערים, שוויון הזדמנויות, סולידריות וכבוד הדדי. הארגון מפעיל תוכניות להרחבת ההשכלה והידע, לעידוד אקטיביזם חברתי ומתן מסוגלות עצמית. המשתתפים, המגיעים מכל המגזרים החברתיים והגאוגרפיים בישראל, מלווים על ידי אנשי מקצוע ומקבלים הכוונה אישית וקבוצתית.
פאט מוס
פטרישיה (פאט) אן מוס-קרלסון (באנגלית: Patricia Ann Moss-Carlsson; 27 בדצמבר 1934 – 14 באוקטובר 2008) הייתה אחת מנהגות מרוצי הראלי המצליחות ביותר בכל הזמנים, והשיגה שלושה ניצחונות ושבעה פודיומים במרוצים בינלאומיים. היא הוכתרה לאלופת אירופה בראלי נשים חמש פעמים (1958, 1960, 1962, 1964, 1965). אחיה הגדול סטירלינג מוס הוא נהג מרוצים שהתחרה באליפות הפורמולה 1.
מוס נישאה לנהג הראלי השוודי אריק קרלסון, שהיה גם בן זוגה לנהיגה. יחד הוציאו השניים בשנת 1965 את הספר "האמנות והטכניקה של הנהיגה" (The Art and Technique of Driving). שנתיים לאחר מכן הוציאה ספר זכורונות "הסיפור עד כה" (The Story So Far).
קריירת מרוצים
מוס נולדה בתמזה דיטון, סארי, אנגליה, לנהג המירוץ הבריטי אלפרד מוס ואילין (לבית קרופורד). היא גדלה בבריי, במחוז ברקשייר. בגיל 11 למדה נהיגה על ידי אחיה הגדול, סטירלינג מוס. את הקריירה הספורטיבית החלה ברכיבה על סוסים כמתחרה בקפיצות ראווה ואף הייתה חברה בנבחרת בריטניה. בשנת 1953, בגיל 18, החלה להתחרות במרוצי ראלי לאחר שנחשפה לספורט דרך החבר שלה, קן גרגורי, שהיה המנהל של סטירלינג. בשנת 1954 רכשה מכונית טריומף TR2 והחלה להתאמן באופן מסודר. היא פנתה לחברת סטנדרד-טריומף לממן את השתתפותה בראלי בריטניה בשנת 1955, אך נתקלה בסירוב.
חברת MG הציעה למוס תשלום עבור הוצאות ומכונית מדגם MG TF 1500. שיתוף הפעולה נמשך שבע שנים, בהן זכתה מוס בשלוש אליפויות, דבר שהביא לתאגיד הרכב הבריטי פרסום ומוניטין. כנהגת זכתה מוס להצלחה רבה בשנת 1958, כאשר סיימה את ראלי בריטניה במקום הרביעי עם מוריס מיינור. היא סיימה באותו המקום בראלי ליאז'-רומא-ליאז' עם אוסטין היילי 3000 וזכתה באליפות אירופה לנשים, זכייה ראשונה מתוך חמש.
בשנת 1960 המשיכה לנהוג באוסטין היילי, ניצחה בראלי ליאז'-רומא-ליאז' וסיימה במקום השני בראלי האלפיני (Coupe des Alpes). בשנת 1961 סיימה במקום השני בראלי בריטניה ושנה לאחר מכן הייתה שוב על הפודיום, עם מקום שלישי במרוץ. מקום שלישי היא השיגה גם בראלי ספארי מזרח אפריקה, בו התחרתה כשהיא נוהגת בסאאב 96. ההישג הגדול באותה שנה היה ניצחון בראלי טוליפ, שהתקיים בהולנד, בו ניצחה עם מכונית מיני קופר.
מוס הצטרפה לקבוצת פורד בריטניה בשנת 1963 וסיימה במקום השישי בראלי אקרופוליס עם פורד קורטינה. ב-9 ביולי אותה שנה נישאה לנהג המרוצים השוודי אריק קרלסון. פורד ניסתה להחתים את אריק, אך במקום זאת, בשנת 1964 עברה מוס להתחרות בסאאב יחד עם בעלה. השניים התחרו ב-11 מרוצים בינלאומיים. בין התוצאות הבולטות שלה ניתן למנות מקום שלישי בראלי אקרופוליס, מקום רביעי בראלי הבריטי ובמרוץ ליאז'-סופיה-ליאז' ומקום חמישי בראלי מונטה קרלו. שנה לאחר מכן סיימה את אותו המרוץ במקום השלישי.
מוס עבר ללנצ'יה בשנת 1968 כדי לנהוג בדגם הפוליבה החדש. היא סיימה במקום השני בראלי סן רמו וניצחה בראלי ססטייר. בשנת 1969 סיימה במקום השישי בראלי מונטה קרלו.
בדצמבר 1969 ילדה את בתה, סוזאן. באותה תקופה הפחיתה את פעילותה במרוצים. היא הצטרפה לקבוצת אלפין וסיימה במקום העשירי בראלי מונטה קרלו, לפני שפרשה סופית ממרוצים בשנת 1974.
נפטרה בביתה ב-14 באוקטובר 2008, בגיל 73, לאחר שחלתה בסרטן.
פרנן דה לנגל דה קרי
פרנן דה לנגל דה קרי (בצרפתית: Fernand de Langle de Cary; 4 ביולי 1849 – 19 בפברואר 1927( היה גנרל צרפתי, שפיקד על הארמייה הרביעית בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
קריירה מוקדמת
פרנן דה לנגל דה קרי נולד ב-4 ביולי 1849 בלוריאן, למשפחת אצולה מברטאן. בשנת 1869 התגייס פרנן לצבא הצרפתי, ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה, שבמהלכה אף נפצע באורח קשה. לאחר המלחמה מילא דה קרי תפקידים שונים בצבא, ופיקד על רגימנט הקירסירים ה-10, רגימנט הארטילריה ה-22, ורגימנט הרגלים ה-32. בשנת 1900 הועלה דה קרי לדרגת גנרל של חטיבה, ומונה למפקד המחוז ה-7 של הז'נדרמריה, ובקיץ 1900 מונה למפקד חטיבת הפרשים האלג'יראית ה-3.
בשנת 1903 מונה דה קרי למפקד החטיבה ה-72, ובשנת 1906 מונה למפקד הדיוויזיה הקולוניאלית ה-3, וזמן קצר לאחר מכן למפקד הדיוויזיה ה-14. בשנת 1908 מונה דה קרי למפקד הקורפוס ה-4, ובשנת 1911 מונה למפקד הקורפוס ה-8.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה דה קרי למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה במהלך המערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב הארדנים. בשנת 1915 פיקד דה קרי על המתקפה בשמפאן, אך על אף כישלונה קודם לפיקוד על קבוצת הארמיות המרכזית. בשנת 1916 הודח דה קרי, בעקבות חוסר המוכנות שגילו הכוחות בורדן.
Sticky
Sticky הוא שיר של הראפר והזמר הקנדי דרייק. הוא נשלח לרדיו הקצבי העכשווי באמצעות ריפבליק רקורדס ו-OVO סאונד כסינגל מוביל כפול מתוך אלבום האולפן השביעי שלו, Honestly, Nevermind, לצד הסינגל "Massive" שנשלח לרדיו הלהיטים העכשוויים באותו היום. דרייק כתב את השיר לצד המפיק גורדו והמפיק הנוסף ריי X. זהו אחד משני שירי הראפ היחידים באלבום, לצד "Jimmy Cooks", כששאר השירים מאופיינים בסגנון הדיפ האוס. בנוסף, זהו אחד משני שירים מתוך האלבום עם סאונד "ג'רזי קלאב ".
קבלה ביקורתית
מבקר AllMusic טים סנדרה ראה את "Sticky" כ"שיר הכיפי ביותר" ב-Honestly, Nevermind, ותיאר את השיר כ"מושפע מבולטימור". ברולינג סטון נאמר כי השיר היה בסגנון הראפ הידוע של דרייק, בנוסף ל"קצב עמוק וחובט".
פוש (עמותה)
פוש היא עמותה שמטרתה לצמצם פערים בחינוך באמצעות קידום תלמידים מרקע כלכלי-חברתי מוחלש.
פוש נוסדה בשנת 2002 על ידי אודליה שפיטלני, המכהנת בהתנדבות כיושבת ראש העמותה. בוועד המנהל של העמותה מכהנים נושאי תפקידים בכירים במשק, בהם אלוף (מיל') אליעזר שקדי.
בעבור הקמת וניהול המיזם החינוכי של עמותת פוש, הוענקו ליו"ר פוש אות הנשיא למתנדב, מגן שר הרווחה והשירותים החברתיים, תעודת תושב מצטיין מטעם היישוב סביון ואות יקיר החינוך מטעם העיר אור יהודה.
תחומי פעילות
עמותת פוש מתמקדת בהפעלת מערך מתנדבים, המעניקים סיוע לימודי ללא תשלום לתלמידים בכיתות א'-י"ב, שנבחרו על ידי צוות המוסד בו הם מתחנכים. המתנדבים מקבלים הכוונה מצוות בית הספר והכשרה מטעם העמותה. במסגרת הפעילות מלמדים המתנדבים שיעורי עזר במקצועות אנגלית, מתמטיקה, עברית ומקצועות נוספים, בהתאם לצורכי התלמידים והמוסדות החינוכיים. הסיוע הלימודי ניתן ברמות שונות - מהקניית קריאה וכתיבה ועד הכנה לבגרות. המתנדבים מגיעים למוסדות החינוכיים מדי שבוע לשעתיים לפחות ומלמדים תלמידים קבועים באופן אישי או בקבוצות קטנות.
בפוש פעילים כ-1,900 מתנדבים המסייעים לכ-4,000 תלמידים ב-400 מוסדות חינוך ברחבי הארץ. עמותת פוש מוסיפה למערכת החינוך כ-150,000 שעות סיוע לימודי בשנה.
לצד פעילות הליבה של המתנדבים, מעניקה פוש במספר בתי ספר יסודיים סיוע מקצועי לילדים לקויי למידה מרקע סוציו-אקונומי נמוך. הסיוע ניתן על ידי מורות להוראה מתקנת בשכר, להקניית מיומנויות הקריאה והכתיבה.
בנוסף, פוש מקיימת פרויקט לחינוך פיננסי לבתי ספר יסודיים וכן הרצאות לתלמידי תיכון באמצעות מתנדביה, לעידוד מוטיבציה אישית ופיתוח יוזמות.
אהל שם (בית ספר)
בית־הספר התיכון העירוני "אהל־שם" (יד לישראל ארצי) הוא בית־ספר תיכון עיוני ארבע־שנתי ברמת־גן. בית־הספר מונה כ־1,600 תלמידים, ב־48 כיתות בשכבות ט', י', י"א וי"ב, וכן כ־160 מורים וכ־30 עובדים נוספים.
בית־הספר נמצא בשיכון ותיקים שבצפון רמת גן, סמוך לגדה הדרומית של נחל הירקון, בשטח נרחב שבין הרחובות רוקח וסמדר.
היסטוריה
בית־הספר נוסד כמוסד פרטי בשנת 1934 בעיר רמת־גן על ידי ד"ר אלכסנדר קולר, ששלוש שנים קודם לכן הקים בתל אביב את הגימנסיה הריאלית בלפור. בשנה הראשונה שלו שכן בית הספר במבנה קטן על גבעה ברחוב ביאליק, ומספר תלמידיו הגיע לארבעה עשר. בתחילה, הלימודים במוסד כללו גם את כיתות בית־הספר היסודי. ד"ר קולר ניהל את בית־הספר כחמש שנים.
מנהלו השני של אהל־שם היה ד"ר אלימלך רימלט, לימים חבר־כנסת ושר. הוא ניהל את אהל־שם ארבע שנים (1939–1943). בתקופתו, בשנת תש"ב–1941/2, הוציא בית־הספר את מחזור בוגריו הראשון.
בשנת תש"ד–1943/4 עבר בית הספר לבניינו השישי, ברחוב ביאליק מול העירייה. באותה שנה גם חל שינוי במבנה בית־הספר, כאשר כיתות היסוד א'–ח' עברו לרשותה של המועצה המקומית כבית־ספר יסודי ואילו כיתות התיכון ט'–י"ב היוו את הגימנסיה "אהל־שם". בשנת תש"ז–1946/7 עבר גם בית־הספר התיכון לרשות המועצה המקומית רמת־גן.
בית־הספר נדד בין מבנים שונים עד שעבר למבנהו הנוכחי בשנת 1963. ישראל ארצי ניהל את בית הספר במשך שנים רבות, עד לפטירתו בשנת 1978. לאחר מכן ניהלו אותו ד"ר איזי כהנא (1978–1985), מירה פרידמן חמו (1986–1989), ד"ר דוד זינגר (1989–1994), אדם קניגסברגר (1994–2010), תא"ל במיל. שמואל קינן (2010–2016) ואיריס דורון (2017).
במאי 1992 ערך בית הספר כנס יובל לכינון הגימנסיה "אהל־שם", בו השתתפו רבים מחמשת אלפים בוגריו עד אז, ביניהם חברי כנסת, אנשי תקשורת ואקדמיה.
בשנת 1996 נחנכה ספריית בית־הספר הכוללת פינות מחשבים ופינת שמע. אשכול הפיס למדעים ולאמנויות נחנך בשנת 1998 ומשמש כמעבדות למקצועות מדעיים של התיכון וכמרכז קהילתי בשעות אחר הצהריים שבו מועברים סדנאות וקורסים. בשנת 2009 נחנך היכל ספורט רב תכליתי חדש המכיל חדרי ספח ומגרש עם כ־700 מקומות ישיבה.
במהלך חופשת הפסח של שנת הלימודים תשע"ד (2013) החלה בנייתו של אגף מעבדות חדש בחלל שבין שני בנייני כיתות הלימוד הישנים יותר. האגף כולל מעבדת מחשבים ופיזיקה בחדרים ממוגנים שישמשו כמרחבים מוגנים בשעת הצורך. בנייתו של האגף הסתיימה בנובמבר 2014.
בשנת הלימודים ה'תשס"ז, הוחלט לראשונה כי הכיתות יהיו 4 שנתיות. כלומר, אותה כיתת אם מכיתה ט' ועד י"ב, ולא כפי שהיה נהוג להתחלק לכיתות לפי מגמות בכיתה י"א.
החל משנת 1993, במהלך כל שנה מוציא "אהל־שם" שתיים עד שלוש מהדורות של עיתון בית הספר, "דוגרי". כל גיליון מכיל כעשרים עמודים. העיתון נכתב, מעוצב ונערך לשונית על ידי התלמידים בלבד.
מקצועות הלימוד והמגמות
בבית הספר ישנם מקצועות לימוד מגוונים, הן ריאליים והן הומניים, כגון: פיזיקה, ביולוגיה, גאוגרפיה, תנ"ך, ערבית, צרפתית, רוסית, ספרדית, ספרות, מדעי המחשב, טכ"מ (טכנולוגיות מידע), ביוטכנולוגיה, רובוטיקה, סייבר, משפט עברי ועוד.
בנוסף, קיימים חמישה מסלולי לימוד ארבע־שנתיים: מסלול כיתה מדעית – נחשון, תיאטרון, מוזיקה, מחוננים וניהול עסקי (חינוך מיוחד).
היפרכוס (לוויין)
היפרכוס (באנגלית: Hipparcos), היה לוויין ששוגר על ידי סוכנות החלל האירופית במטרה לקבל נתונים מדויקים בתחום עוצמת הארה, תנועה עצמית והיסט של כוכבים. הלוויין נקרא על שם אסטרונום יווני היפרכוס, אך גם מהווה ראשי תיבות של HIgh Precision PARallax COllecting Satellite.
היסטוריה
הרעיון הוצע על ידי המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל ובשנת 1980 קיבל תמיכה של סוכנות החלל האירופית. המטרה הייתה לספק נתונים לגבי 100 אלף כוכבים עם דיוק גבוה. במטרה זו הוחלט להציב על החללית טלסקופ בקוטר 29 ס"מ. בסופו של דבר התקבלו נתונים של 120 אלף כוכבים עם דיוק כפול מהמתוכנן.
הלוויין ומכשירי תצפית ומדידה שהותקנו בו נבנו על ידי חברות אירופאיות מאיטליה, צרפת, גרמניה, ספרד, הולנד, שוודיה ושווייץ. הלוויין שוגר לחלל ב-8 באוגוסט 1989 ממרכז החלל הגיאני בעזרת משגר מדגם אריאן 4. בגלל תקלה במנוע, הלוויין לא הצליח להגיע למסלול המתוכנן. למרות זאת בעזרת תחנות בקרה בקרקע היה ניתן לנצל אותו והוא עבד קרוב ל-3.5 שנים.
על בסיס מידע שהתקבל פורסם Hipparcos Catalogue שכולל 118,218 כוכבים עם דיוק משופר של הנתונים. לצורכי מיפוי הכוכבים בוצע ניתוח נתונים בעזרת Tycho Data Analysis Consortium ופורסם קטלוג שכולל מעל למיליון כוכבים. עבודה על הנתונים הסתיימה בשנת 1996 וקטלוגים פורסמו ביוני 1997. מאז 1997 פורסמו אלפי מאמרים מדעיים שניצלו מידע מקטלוגים אלו.
בשנת 2000 הסתיים עיבוד נתונים נוסף שאיפשר לפרסם Tycho-2 Catalogue שכולל 2.5 מיליון כוכבים.
לאור הצלחת המשימה בשנת 2013 שוגר טלסקופ החלל גאיה.
לנארט לינדגרן (שוודיה) ומייקל פרימן (בריטניה) שהובילו את הצד המדעי של הפרויקט קיבלו פרס שאו בשנת 2022
היימרקט (ניו סאות' ויילס)
היימרקט (באנגלית: Haymarket, פירוש מילולי שוק החציר) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
גאוגרפיה
היימרקט הוא פרוור קטן השוכן ישירות דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל בפרוורים אולטימו מדרום מערב, צ'יפנדייל מדרום וסארי הילס ממזרח. בצדו המערבי מגיע היימרקט עד לדרלינג הרבור, לשון ים של מפרץ ג'קסון המקיפה את סידני ממערב. היימרקט כולל את מרבית השטח הקרוי צ'יינהטאון, ולפיכך רבים ממוסדותיו בעלי זיקה תרבותית לסין.
היסטוריה
לאחר שהאזור הפך למוקד תשומת לב, הגיע אליו הקרקס של וילסון ופתח במקום דוכנים שהתמחו בתעלולים ומופעים, ואזור השוק התרחב עוד יותר. בשנת 1842 עיריית סידני השתלטה על האזור והפכה את היימרקט משוק בספר העיר לפרוור. אף על פי שהפרוור זכה לשם היימרקט (הן על שם הסחורה המקורית בשווקיו, והן ביחס להיימרקט באנגליה), שוק הירקות והפירות שהתפתח במקום קיבל את השם פאדי'ז מרקט, ככל הנראה על פי שמו של השוק האירי בליברפול, אנגליה.
תרבות
היימרקט הוא ביתו של מרכז הבידור של סידני, מתחם הכולל בתי קולנוע, קניונים ומסעדות רבות, חלקן פתוחות עד שעות מאוחרות יותר מרוב סידני. רשתות קמעונאיות רבות מחזיקות בסניף דגל באזור זה, בעיקר בתחומי האופנה.
בפרוור מצוי אחד השווקים הבולטים של סידני, פאדי'ז מרקט (Paddy's Market), בסמוך לרחוב ג'ורג' ורחוב מרקט. פאדי'ז מרקט נחשב כנקודת משיכה לתיירים, בהיותו השוק המקורה הגדול בסידני ומציע שלל של מזכרות, אופנה זולה, ירקות ופירות טריים ותבלינים, בין השאר. לפאדי'ז מרקט מגיעה הרכבת הקלה של מרכז העסקים הראשי של סידני, ויש לה תחנה הישר ממול השוק. הרכבת הקלה ממשיכה וחותכת את היימרקט, עם תחנה נוספת בכיכר קפיטול ואזור סנטרל. חלק נכבד מפאדי'ז מרקט עבר לפרוור סמוך, פלמינגטון, אך האתר ההיסטורי נותר פעיל.
בניין הקמפוס מס' 5 של אוניברסיטת הטכנולוגיה של סידני מצוי בהיימרקט.
הנס שפמן
הנס שְּפֵמָן (בגרמנית Hans Spemann, 27 ביוני 1869 - 9 בספטמבר 1941) היה רופא ואמבריולוג גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1935 על גילויו את האפקט הידוע בשם "השראה עוברית" שמשמעותו - השפעה של חלקים שונים של העובר, המכוונת את התפתחותן של קבוצות תאים לרקמות ואיברים ספציפיים. שפמן כיהן גם כמנהל שותף במחלקה לביולוגיה של המכון על שם קייזר וילהלם בברלין ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת פרייבורג.
ביוגרפיה
הנס שפמן נולד ב-1869 בשטוטגרט כבנם הבכור מבין ארבעה ילדים של המוציא לאור יוהאן וילהלם שפמן ואשתו ליזינקה, לבית הופמן. משפחת אביו, שמקורה היה בווסטפאליה כללה הרבה משפטנים ואילו במשפחת אמו רבים למדו מקצועות רפואיים. אחרי לימודים (1888-1878) בגימנסיה על שם אברהרד-לודוויג בשטוטגרט, בשנת 1888 עבד שפמן למשך שנה בעסק של אביו ואחר כך בשנים 1890-1889 שירת שירות צבאי סדיר ביחידת הוסרים בקאסל. בתום השירות עבד למשך כשנה במכירת ספרים בהמבורג. בשנת 1891 התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת היידלברג. היה פעיל באגודת הסטודנטים "קרלסרוהנזיה". שפמן נמשך במיוחד על ידי כתביו של גתה ומחקריו של ארנסט הקל ושל קארל גגנבאור, מומחה באנטומיה השוואתית. כמו כן התיידד עם הזואולוג אוגוסט פאולי והביולוג והפסיכולוג גוסטף וולף שהתחיל ניסויים בתחום ההתפתחות העוברית של טריטונים ומצא שאם מסלקים עדשה בעין של טריטון במצב התפתחות, היא נבנית מחדש.
בשנים 1894-1893 הוא עבר לתקופה של סטאז' קליני באוניברסיטת מינכן. בסופו של דבר העדיף שפמן לעזוב את העבודה הקלינית כדי להשתלם גם הוא במחקר הביולוגי. לשם כך עבד במכון הזואולוגי של אוניברסיטת וירצבורג. בשנת 1895 סיים תואר בזואולוגיה, בוטניקה ופיזיקה עם עבודות מחקר בהדרכתם של תואודור בוברי, יוליוס זקס ווילהלם רנטגן שהשפיעו באופן משמעותי על דרכו כמדען. שפמן הפך לתלמידו המועדף של בוברי. במסגרת עבודת הדוקטורט שלו בהדרכת בוברי חקר את שושלת התאים של התולעים הטפילים סטרונגילוס פרדוקסוס (Strongylus paradoxus). העבודה לשם דיפלומת ההוראה שלו דנה בחקר התפתחות האוזן התיכונה של הצפרדע. נשאר בהמשך מרצה באוניברסיטת וירצבורג עד שנת 1908. בשנת 1895 הנס שפמן התחתן בווירצבורג עם קלרה בינדר. בהמשך לזוג נולדו שני בנים
ניסוייו בתחום האונטוגניה
בחורף 1896 בעת שהותו להסגר בבית הבראה לצורך החלמה משחפת, קרא שפמן את ספרו של אוגוסט וייסמן "Das Keimplasma. Eine Theorie der Vererbung. (הפלזמה הרביעייה: תאוריה של התורשה"). הוא כתב באוטוביוגרפיה שלו:"מצאתי תאוריה של התורשה וההתפתחות שנהגתה בפיקחות בלתי רגילה עד להשלכותיה הסופיות... היא הייתה לתמריץ למחקרי הניסויים".
התוצאות במחקרים האמבריולוגיים היו סותרות: בשנת 1888 וילהלם רו, שהנהיג את המניפולציות הניסוייות של העובר כדי לגלות את חוקי ההתפתחות, ביצע שורה של ניסויים שבהם החדיר מחט חמה מאוד אל תוך אחד משני בלסטומרים כדי להרוג אותו. בהמשך צפה איך מתפתח הבלסטומר ששרד ומצא כי הוא הפך למחצית עובר. בשנת 1892 ביצע הנס דריש ניסויים דומים בקיפודי ים, אך במקום להרוג אחד משני הבלסטומרים, הוא הכניס כמה עוברים לתוך שפופרת וניענע אותה כדי להפריד בין התאים. בניגוד לממצאים של רו, הוא גילה שנוצרו עוברים שלמים אך קטנים יותר. הסיבה לפער זה יוחס לכך שדריש הפריד לחלוטין בין שני בלסטומרים ולא הרג אחד מהם כפי שעשה רו. חוקרים אחרים, כמו תומאס האנט מורגן ואוסקר הרטוויג ניסו להפריד בין שני תאים על מנת שימצאו הכרעה במחלוקת בין תומכי האפיגנזה (התפתחות והתמיינות בשלבים) ואלו של ה- פרה-פורמציה או הבריאה המוכנה מראש (לפיה הצורות הסופיות מצויות כבר מלכתחילה), אך לא הגיעו לתוצאות משביעות רצון.
כמומחה בשיטות מיקרו-כירורגיות, בהמשך למחקריו על העין של הדו-חיים, תרומותיו של שפמן בשנים הראשונות של המאה ה-20 היו בעלות חשיבות ניכרת בתחום המורפוגנזה. לכן הוא נחשב לאחד החלוצים של המיקרו-כירורגיה. בשנים 1905-1897 שפמן ביצע את ניסויי "ההצרה" שלו: בעזרת שערת לנוגו מילדתו התינוקת מרגרטה (1903) הוא קישר בין שני בלסטומרים של עובר דו-תאי של סלמנדרה. באופן זה הוא יצר הפרדה בין שני החלקים. הוא הבחין שכל חלק התפתח בנפרד ויצר שני עוברים קטנים מהרגיל. אם ההיצרות של הקשר לא הייתה די הדוקה, שני העוברים היו מאוחדים זה עם זה. לפעמים נוצר אף עובר עם שני ראשים וזנב משותף. מישור החלוקה שיחק תפקיד מכריע באופן התפתחות העוברים. אם ההיצרות הפרידה את המחצית הבטנית (ונטרלית) של העובר מהמחצית הגבית (דורסלית), החצי העובר הגבי השלים גם את החצי החסר והתפתח לעובר. עובר זה היה קטן יותר, אך הכיל את כל החלקים החיוניים, ביחס כמותי נכון. חצי העובר הבטני התנוון ויצר ערימת תאים. מכאן התגלה שקיים הבדל בין שני האזורים. על סמך ניסויו שפמן דחה את תאוריית הבריאה המוכנה וגילה בסיס מסוים למושג השדה המורפוגנטי ששאל מפאול אלפרד וייס. ניסויים אלה של שפמן, כמו ניסויים קודמים שהוזכרו, הצביעו על קיומו של ויסות עצמי מסתורי של ההתפתחות העובר.. יכולת ויסות זו של העוברים פוחתת בשלבי התפתחות מאוחרים יותר.
אינדוקציה ומארגנים
שפמן התמנה פרופסור לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית באוניברסיטת רוסטוק ובשנת 1914 מנהל שותף של המכון קייזר וילהלם לביולוגיה בדאהלם, ברלין (בימינו מכון מקס פלנק). שם ביצע את הניסויים שהקנו לו פרסום בעולם. בהשפעת מחקרים חדשים של וורן ה. לואיס ואתל בראון הארווי, פנה באותם הימים לחקר הגסטרולה והשתיל "שדה" תאים ("הקשר הקדמון") מעובר אחד למשנהו. הניסויים בהם הייתה מעורבת הילדה פרשולדט, אחרי נישואיה מנגולד, דוקטורנטית במעבדתו של שפמן בפרייבורג, התנהלו לאורך כמה שנים ופורסמו במלואם רק בשנת 1924. שפמן ומנגולד תארו אזור בעובר, שהשתלת חלקים ממנו לתוך עובר שני, יכול לארגן או לבצע "אינדוקציה" של רקמה עוברית ראשונית ללא קשר למיקום. שפמן קרא לאזורים האלה "מרכזים מארגנים" או Organisatoren, באנגלית organisers. מאוחר יותר הוא הוכיח שחלקים שונים של ה organiser יכולים ליצור חלקים שונים של העובר.
אחרי 1919 היה שפמן לפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת פרייבורג כיורש של הקתדרה של הנס דופליין. בפרייבורג המשיך במחקריו עד שנת 1937 כשפרש לגמלאות והוחלף באחד מראשוני תלמידיו, אוטו מנגולד. נשא בהמשך את התואר פרופסור אמריטוס.
בשנת 1928 ביצע לראשונה העברה של גרעיני תאים סומטיים בעוברים של דו-חיים, אחד השלבים הראשוניים אל עבר קלונינג.
שפמן זכה בפרס נובל בשנת 1935. תורת האינדוקציה העוברית שלו באמצעות גורמים "מארגנים" מתוארת בספרו "התפתחות עוברית ואינדוקציה" (1938).
הנס שפמן נפטר בפרייבורג עקב אי ספיקת לב ב-9 בספטמבר 1941. בחייו הפרטיים התעניין רבות בספרות, אמנות ופילוסופיה.
קישורים חיצוניים
Karen Wellner Hans Spemann in Embryo Project Encyclopedia, Arizona State University 2013 Sonal Panse The Scientific Experiments of Hans Spemann. site Bright Hub, 2011. Edward M.De Robertis Spemann's organizer and self-regulation in amphibian embryos Nat Rev Mol Cell Biol April 2006,7 (4) 296-302 C.H. Waddington art. Hans Spemann
ילדי סטלין
ילדי סטלין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1987 בבימויו של נדב לויתן. הסרט השני בטרילוגיה של סרטים העוסקים בקיבוץ, שכתב וביים לויתן: הראשון - סיפור אינטימי (1981) והשלישי - אין שמות על הדלתות (1997).
ב-1996 פרסם לויתן את ספרו "מאכל תאווה", ובו קובץ סיפורים על הקיבוץ. הסיפורים "שמש האביב כבתה" ו"אין כסף, אין כלום" שמשו חלק מהתסריט של "ילדי סטלין".
הסרט עוסק בתפיסות הפוליטיות חברתיות, שזעזעו את אושיות החברה הקיבוצית הסוציאליסטית בישראל בשנות החמישים. במרכזו שלושה סנדלרים חדורים באמונתם בקומוניזם, סוגדים ליוסיף סטלין, ומתקשים לקבל את העובדה שעולם אמונתם נחרב עם מותו. הם חווים את ההיסטוריה של מות סטלין, משפטו של מרדכי אורן, חשיפת פשעי סטלין על ידי ניקיטה חרושצ'וב ושיגור הספוטניק 1.
הסרט צולם בקיבוץ ניר אליהו.
תקציר העלילה
קיבוץ של השומר הצעיר בשנת 1953. הסנדלר מושקו (הוגו ירדן) מתבונן בהערצה בתמונתו של סטלין בסנדלריה ומנקה מהציור אבק שדבק בשפמו. לסנדלריה נכנס לייבל (יוסי קאנץ) ומקריא מעיתון על המשמר על מצבו הקשה של סטלין. אחריו מגיע אברהמ'לה (שמואל שילה) עם מקלט רדיו. הוא מחבר אותו לחשמל וממנו נשמעת הודעת קריין ברוסית על מותו של סטלין ושלושת הסנדלרים פורצים בבכי.
הקיבוץ מכנס אספת אבל ובה מספר החבר אלק'ה (דורון גולן) על מעלותיו של סטלין. הוא נשלח על ידי הקיבוץ לשליחות במזרח אירופה.
בקיבוץ נמצא קובה (דוד רונא), צייר אבסטרקטי שבז לרעיונות הקומוניסטים וחברי הקיבוץ כועסים עליו היות שהוא מקבל ימים לציור על חשבון עבודה. קובה מנהל רומן עם רחל, אשתו של אלק'ה (עתליה פרידמן).
בן ילדי הקיבוץ נמצא ילד חוץ בשם יענקל'ה שנשלח על ידי אביו הבורגני להתחנך בקיבוץ. הילדים מכים אותו בגלל דבריו נגד סטלין. הוא בורח מהם ומגיע לסנדלריה שם הוא אומר שהכו אותו מפני שלא דיבר יפה על סטלין שהוא מכנה "צורר". הסנדלרים רוצים להכות אותו והוא מצליח להימלט מהם.
דורה (רחל דובסון) היא ניצולת שואה נכה שעובדת בחדר החולים. שמוליק (אהרון אלמוג) מנהל איתה יחסים בחשאיות ומבקש ממנה לא לוותר על הפיצויים מגרמניה כדי שהם יוכלו בכסף הזה לעזוב את הקיבוץ ולנסוע לאמריקה.
אנטק (עזרא דגן) הוא מורה בקיבוץ, ביישן וחסר אופי. הוא נשוי לגיטה (רחל וולך) שהיא חולת לב ומתקשה בהליכה. מכספי הפיצויים היא עוברת ניתוח לב באמריקה וחוזרת בריאה.
לקיבוץ מגיעה ידיעה שאטק'ה נשפט ונאסר באשמת ריגול נגד ברית המועצות. מושיקו ולייבל מטילים ספק באשמתו אבל אברהמל'ה גוער בהם ושולח לעברם קלישאות כמו: "אין עשן בלי אש" ו"כשחוטבים עצים ניתזים שבבים".
אברהמל'ה מכין את חגיגת הקיבוץ לרגל הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות. לאולם נכנס בסערה מזכיר הקיבוץ, משה (דודיק סמדר) ומודיע על ביטול החגיגה לאור גילויו של חרושצ'וב על פשעי סטלין. משה מפוצץ את כל הבלונים שהוכנו לקישוט. אברהמל'ה, שעולמו קרס, מתמוטט ומפסיק לדבר. הסנדלרים מגלחים כתגובה את שפמם הסטליניסטי. אברהמל'ה לא מגיב לבקשתם של משה המזכיר ועמיתיו הסנדלרים שידבר אליהם.
אטק'ה חוזר לקיבוץ לאחר מאסרו ומתקבל בטקס חגיגי. בנאומו הוא מודיע שהוא עדיין דבק בשיטה הסוציאליסטית. אברהמל'ה שומע את הנאום מחברו. עיניו נפתחות והוא מחייך.
לבסוף מגיעים המזכיר והסנדלרים למיטתו של אברהמל'ה ומבשרים לו על שיגור הספוטניק. הוא פוקח את עיניו והם לוקחים אותו לצפות על הספוטניק ממגדל המים בעזרת משקפת.
מלך עכברוש
עלילה
עלילת הסיפור מתרחשת בשנת 1945. במחנה השבויים צ'אנגי, הנמצא בעומק שטח הכיבוש היפני. עשרות אלפי השבויים האנגלים, האוסטרלים והאמריקאים הגרים שם סובלים ממחלות, רעב וחום נורא. אחד השבויים, רב-טוראי אמריקאי, מצליח, בעזרת תושייתו, עורמתו וכישוריו לצבור רכוש ומעמד המאפשרים לו חיים נוחים במחנה ושליטה ברבים מהשבויים והשובים.
בעוד רוב רובם של שבויי המחנה שונאים את "המלך" ויראים ממנו, ידידו היחיד הוא אריסטוקרט אנגלי, לוטננט פיטר מארלו, מחיל האוויר המלכותי. מארלו סבור שבתנאי מחסור ומצוקה לא תיתכן הבחנה חותכת בין טוב לרע, בין צדק לעוול. דמות מרכזית נוספת היא לוטננט גריי, מפקד המשטרה הצבאית של צ'אנגי, הסבור כי המוסר הוא עניין חסר-פשרות. גריי מתאמץ להרוס את "המלך" ואת פיטר מארלו.
החיים במחנה השבויים
"מלך עכברוש" מתאר את שגרת היום הנוראה של השבויים במחנה. הוא מתאר את סבלם של השבויים ממחלות, מרעב ומחום, כמו גם את מחשבותיהם, שנודדות אל החיים אותם חיו לפני המלחמה: בית, אוכל, אישה, ילדים וחיי מין. הספר מתאר מקרים קשים שהולידו חיי השבי: כך, למשל, אחד השבויים מעל במאגר המזון המשותף ולקח לעצמו יותר ממה שהיה רשאי, וכעונש נידון על ידי השבויים האחרים למוות בטביעה בבור השופכין. מוזכר שבוי שהעניק שירותי מין לשבויים אחרים בתמורה לאוכל. כמו כן, מתואר סכסוך בין שני שבויים, בעקבות כך שכלבו של השבוי האחד טרף את תרנגולותיו של השבוי האחר. "בית הדין" המאולתר של השבויים גזר מוות על הכלב, ומתואר בכיו של השבוי, כשכלבו האהוב נלקח ממנו בכוח. ברקע כל המקרים הקשים האלה מרחף המוות היומיומי של שבויים שונים המהווה חלק משגרת היום של השבויים.
הספר מתאר כיצד השבויים מתחננים למזון ותרופות מהשובים היפנים אטומי הלב וכיצד הם מבצעים עסקאות בסתר עם השומרים הקוריאנים, שנתונים אמנם בעצמם תחת כיבוש ובמעמד נחות יחסית לכובש היפני, אם כי מצבם טוב לאין-שיעור משל השבויים. ברקע מתארגנת במחנה מחתרת שמצליחה להרכיב מקלט רדיו שבעזרתו עוקבים השבויים אחר התפתחות המלחמה, פשע שדינו מוות. למרות הכול, חלק מהשבויים מצליחים להעסיק את עצמם ואף לבדר את עצמם באמצעות עכברושים שהם מגדלים בסתר, ומתכוונים בבוא היום לשחוט אותם ולמכור אותם למאכל לשבויים-קצינים ובכך לשים אותם ללעג.
סיום הספר
בסוף העלילה מגיעים כוחות בעלות הברית, משחררים את השבויים ומתחילה העברתם של השבויים לארצותיהם. או אז נוכח ה"מלך" כי הוא שב באופן מיידי למעמדו הקודם כחייל פשוט וזוטר, ולמעשה מצוי בתחתית השרשרת המעמדית בצבא. תוך יומיים כל המחנה העצום ננטש ולא נותרת בו נפש חיה- מלבד העכברושים. הפסקה האחרונה בספר מתארת כיצד עכברוש אחד, חזק מכולם, מצליח להשתחרר מהכלוב ולהשתלט על העכברושים האחרים - אנלוגיה ל"מלך". הספר למעשה מדבר על הישרדות בתנאים קשים, ועל כך, שגם בתנאים הקשים ביותר תמיד יש אדם אחד חזק שמצליח לשרוד ואף להרוויח מהמצב הקשה.
ב-1965 הופק הסרט מלך עכברוש בכיכובו של ג'ורג' סיגל, המבוסס על ספר זה.
שפות שמיות מרכזיות
השפות השמיות המרכזיות הן ענף מוּצע במשפחת השפות השמיות, הכולל את ערבית ואת השפות השמיות הצפון-מערביות: ארמית, אוגריתית והשפות הכנעניות (עברית ופיניקית). על פי המיון הזה, השמיות המרכזיות הן אחד משלושת ענפי השפות השמיות, לצד השמיות המזרחיות (אכדית ואבלאית) והשמיות הדרומיות (שפות דרום-ערב החדשות, שפות דרום-ערב העתיקות והשפות האתיו-שמיות).
הרכב הענף
על פי המיון המקובל, זהו עץ המשפחה המוצע:
משפחת השפות השמיות
מאפיינים מבחינים
חלק מהמאפיינים המבחינים (איזוגלוסות) את השפות השמיות המרכזיות כקבוצה קוהרנטית: המאפיין המבחין (איזוגלוסה) העיקרי בין ערבית לשפות הצפון-מערביות הוא הריבוי השבור בערבית. בערבית, רוב שמות העצם (מלבד צורת הבינוני) יוצרים ריבוי בצורה זו, בעוד שבשפות הצפון-מערביות כמעט כל שמות העצם משתמשים בסופיות לריבוי (כמו הסופיות "-ים" ו"-ות" בעברית). לדוגמה, بيت /bayt/ "בית" בערבית הופך ברבים ל- بيوت /buyūt/ "בתים"; זאת לעומת ריבוי באמצעות סופית בעברית: "בַּיִת" /bayit/ הופך ברבים לבָּתִּים /batim/, ובדומה בארמית בֵּיתָא הופך לבָּתֵּי.[דרושות דוגמה נוספת]
קירבה (סרט)
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן ה-75, ב-26 במאי 2022, וזכה לתשבחות המבקרים ולפרס גרנד פרי. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-1 בנובמבר 2022, בבלגיה ב-2 בנובמבר, בהולנד ב-3 בנובמבר ובישראל ב-2 במרץ 2023. ב-24 בינואר 2023 פורסמה מועמדותו של הסרט לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-95.
עלילה
בבלגיה הכפרית, שני נערים בני 13, לאו ורמי, הם החברים הכי טובים, שמפגינים חיבה אינטימית עמוקה זה לזה. יש להם הרגל לישון אחד ליד השני באותה מיטה בחדר השינה של רמי. הוריו של רמי, סופי ופיטר, מקבלים זאת ללא שיפוט ואוהבים את לאו כמו בנם השני. משפחתו של לאו עוזרת בניהול העבודה החקלאית בחוות פרחים, בה אוהבים לאו ורמי לשחק יחד.
אחרי שבילו יחד קיץ חסר דאגות, שני הבנים מתחילים את לימודיהם בתיכון, ומוצאים את עצמם באותה הכיתה. השניים רוכבים על אופניהם יחד בכל בוקר בדרכם לבית הספר, יושבים יחד בכיתה ומבלים יחד בהפסקות. שלישיית חברות לכיתה שואלת את השניים בגלוי אם הם זוג. לאו מכחיש זאת בתוקף, בעוד רמי אינו מגיב על כך. לאו הופך לא רגוע עם התפיסה החיצונית הזאת, שכוללת מקרים של השמצות הומופוביות שמופנות אליו על ידי בנים ששמים לב לאינטימיות ביניהם. בניסיון להימנע מנידוי, לאו מתחיל חברויות חדשות ומצטרף לקבוצת הוקי קרח, ממנה הוא מרחיק את רמי בכוונה. לילה אחד, בעודו ישן אצל רמי, לאו מחליט לעבור לישון על מזרן נפרד. כאשר הוא מתעורר, הוא מגלה את רמי ישן יחד איתו על המזרן. השניים מתאבקים, תחילה בתור משחק אך בהמשך בצורה גסה וסוערת יותר ויותר, מה שמשאיר את רמי פגוע ומבולבל. השניים לא מזכירים את האירוע בפני הוריהם.
לאורך שנת הלימודים, לאו מתרחק מרמי בהדרגה, למרות ניסיונותיו של רמי לאינטראקציה. לאו מפסיק לישון אצל רמי, מתחיל לרכוב על אופניו עם תלמידים אחרים, ממשיך להשתתף בהוקי קרח, ומבלה יותר זמן בעבודה עם משפחתו בחווה. רמי מתעמת עם לאו בסופו של דבר, ושואל אותו למה הם בקושי מבלים יחד יותר, ולאו מגיב בהתגוננות. מבולבל וכועס, רמי תוקף את לאו והשניים נאבקים במגרש המשחקים מול התלמידים האחרים.
יום אחד, לאחר טיול כיתתי ממנו רמי נעדר, תלמידי הכיתה מתבשרים כי רמי התאבד. לאו מאמין מיד כי ההתרחקות שלו מרמי היא הסיבה לכך. עם זאת, הוא סוגר את רגשותיו מפני כולם, ומסרב לדבר ולשתף ברגשותיו במהלך הפגישות הטיפוליות בכיתה, אותן מציע בית הספר. לאו לומד כי סופי היא שמצאה את גופתו של רמי. העובדה שחבריו מתארים את רמי בהספדיהם בתור ילד שמח וידידותי מעוררת בלאו סלידה והתנגדות. לאו מנסה, ללא הצלחה, לדכא את הכאב הפנימי שלו ולהסתיר אותו על ידי המשך התעסקות בהוקי קרח ובעבודה החקלאית עם משפחתו. למרות שאף אחת מהחברויות החדשות שלו לא מתקרבת לקשר העמוק שחלק עם רמי, לאו מוצא נחמה וביטחון באחיו הגדול צ'ארלי.
זמן מה מאוחר יותר, לאו מנסה לבקר שוב את סופי, אך מגלה שהיא ופיטר עזבו את הבית, והותירו אותו ריק. לאו חוצה את השדה בו הוא ורמי נהגו לרוץ יחד, נזכר בקשר ביניהם, וסופסוף מרשה לעצמו להתאבל על רמי.
הפקה
ב-19 בדצמבר 2018 פורסם כי לוקאס דונט מפתח סרט המשך לסרט הבכורה שלו, הסרט זוכה פרס מצלמת הזהב, נערה. הכותב אנג'לו טיכסנס והמפיק דירק אימפנס חברו מחדש לדונט למטרות עבודה על הסרט החדש. דונט סיפר על הסרט כי "זה הולך להיות שונה, אבל גם בסגנון דומה לזה של נערה" וכי "במרכז הסרט תעמוד דמות קווירית". בכתיבת הסרט, דונט קיבל השראה מספרה של הפסיכולוגית ניובה וויי "Deep Secrets: Boys’ Friendships and the Crisis of Connection", אשר מתארת את מחקרה על אינטימיות בקרב נערים מתבגרים. דונט קרא לסרט על שם "חברות קרובה" (close friendship), מונח שחוזר על עצמו בספר.
לא היו התפתחויות נוספות עד ב-23 ביולי 2020, כאשר פורסם כי דונט קבע אודישנים פתוחים לליהוק שני תפקידים ראשיים של בנים, שאמורים להיות מיועדים לשחקנים חובבים, כאשר הליהוק הסופי מתוכנן לסוף אוגוסט. בנוסף, הצילומים תוכננו להתחיל בקיץ הבא. האודישנים היו פתוחים לדוברי צרפתית והולנדית כאחד, ולאחר הליהוק דונט החליט לצלם את הסרט בצרפתית. ב-20 באוקטובר 2020 הוכרז כי שמו של הסרט יהיה "Close", וכי חברת ההפצה הבינלאומית The Match Factory הצטרפה לפרויקט. אחיו של דונט, מישיאל, הצטרף גם הוא לצוות ההפקה. ב-29 ביוני 2021 הסרט הופיע ברשימת המימון של קרן התמיכה התרבותית של מועצת אירופה, Eurimages, כאשר הקרן מקציבה 300,000€ לתמיכה בסרט.
שלב הצילומים החל ב-9 ביולי 2021. עם תחילת ההפקה, הוכרז כי אמילי דקן ולאה דרוקר לוהקו לתפקידים ראשיים. דונט סיפר על הסרט כי "שלוש שנים לאחר הטיול המדהים של 'נערה', טוב להפליא להיות בחזרה על הסט, עם הצוות והשחקנים המוכשרים האלה, במיוחד כשהסיפור הזה קרוב לליבי".
הפצה
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה כחלק מהתמודדות על פרס דקל הזהב במסגרת פסטיבל קאן ב-26 במאי 2022, שם מאוחר יותר הוא זכה בפרס גרנד פרי. הסרט הוקרן גם כחלק מהתחרות בפסטיבל הסרטים של סידני, במהלכו הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת בהפצת Diaphana Distribution ב-1 בנובמבר 2022, ובבנלוקס בהפצת Lumière ב-2 בנובמבר. הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית באמצעות A24 ב-27 בינואר 2023, לאחר שבוע הקרנה מוגבל בניו יורק ובלוס אנג'לס שהחל ב-2 בדצמבר 2022.
הסרט שודר לראשונה בישראל במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2022, במסגרתו זכה בפרס כרמל לסרט הטוב ביותר. בהמשך הוא עלה לאקרנים בבתי קולנוע ברחבי ישראל ב-2 במרץ 2023.
בקאן, שירות הסטרימינג Mubi רכש זכויות להפצת הסרט ב, באירלנד, באמריקה הלטינית, בטורקיה ובהודו.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes, צבר הסרט 91% אחוזי תמיכה, בהתבסס על 134 ביקורות, עם ציון ממוצע של 8.4/10. באתר נכתב "כל כך מרגש במשך רוב זמן ההקרנה שלו, שאפילו סיום מניפולטיבי לא היה יכול להרוס את החוויה. 'קירבה' הוא מבט עדין ועוצמתי על תמימות הילדות שאבדה.". באתר Metacritic, שמשתמש בשיטה של ממוצע משוקלל, קיבל הסרט 81 נקודות מתוך 100, בהתבסס על 33 ביקורות, ציון שמעיד על "הערכה אוניברסלית". הסרט הרשים את המבקרים בזכות התסריט והבימוי של דונט, שהטכניקה הקולנועית שלו, כמו גם המבנה הנרטיבי שלו, זכו לשבחים על יכולתם להתמודד עם נושאים של התבגרות ויציאה מהארון. המבקרים שיבחו גם את ביצועם של צוות השחקנים בסרט. הסרט נקשר לסרטו של לוקה גואדנינו משנת 2017, "קרא לי בשמך".
מבקר הקולנוע פיטר בראדשו, שכתב ביקורת עבור הגרדיאן, נתן לסרט ציון של 4/5, וכתב שהסיפור בסרט הוא "מטריד" בכך ש"למרות שבני נוער נבונים כנראה עוסקים היום בנושאים של מערכות יחסים ובסוגיות של להט"ב; ... הרס של חברות עזה הוא מזעזע". בראדשו ציין גם כי הוא מוצא במערכת היחסים בין שתי הדמויות הראשיות את היכולת "להתקומם על מה שמסתכם בכניעה לא נאמנה להומופוביה", מאחר ש"לא קיים עדיין ניסיון החיים הבוגר שיעזור להם להתמודד". העיתונאי התרשם לטובה מיכולות המשחק של השחקנים, כאשר הוא מכנה את דה ואלה ודמברין "מצוינים" ואת דקן ודרוקר "הופעות יקרות ערך".
לזלי פלפרין מהוליווד ריפורטר קראה לסרט "סיפור קורע לב אך עשיר רגשית ... על התאבדות ואשמה" שבו "דונט והצוות שלו יודעים בדיוק איך להדליק את החוגות הרגשיות עם עדשת שעת-קסם מדהימה". עם זאת, היא מצאה כי הנרטיב הוא "בדיוק על סף ההגזמה" של החצנת רגשות, אם כי הבמאי "שומר על הבלמים בדיוק מספיק" כדי לפייס. רובי קולין, שכתב ביקורת עבור הדיילי טלגרף, נתן לסרט ציון של 5/5. הוא ציין את עבודתו של הבמאי כ"ללא דופי" כשהסצנות "מטופלות במגע בטוח אך רך כנוצה", וסיכם כי "קירבה הוא סרט נהדר על חברות, אבל אולי סרט גדול אף יותר על להיות לבד".