cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה זקן מאזוז
ספריו
כתב ספרים רבים, מהם:
שבו (כתב עת)
שְׁבוֹ הוא כתב עת ספרותי ישראלי, המיועד בעיקר לשירה עברית ומתורגמת וכן למאמרים קצרים בענייני שירה.
כתב העת נוסד על ידי הוצאת הספרים הביבליופילית "אבן חושן" בשנת 1994, ועד שנת 2015 הופיעו 30 גיליונות. כל חוברת מאוירת או מלווה ביצירות אמנות מתחום הציור, הרישום, הצילום וטכניקות ההדפס השונות של אמן מלווה יחיד.
המייסד והעורך הוא עוזי אגסי, בעליה של הוצאת הספרים "אבן חושן".
הספרים היוצאים בהוצאה מועטים, ממוספרים וחתומים, בדומה לנהוג ביצירות אמנות פלסטית.
הבחירות לכנסת האחת עשרה
הבחירות לכנסת האחת עשרה התקיימו ב-23 ביולי 1984, כ"ג בתמוז ה'תשמ"ד, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת האחת עשרה. בחירות אלו נערכו לאחר תקופת כהונתה העשירה באירועים של הכנסת העשירית. הבחירות הוקדמו ממועדן המקורי ב-5 בנובמבר 1985, כ"א בחשוון ה'תשמ"ו. המערך, שאיבד את השלטון במהפך שהביאו הבחירות לכנסת התשיעית, ואשר סבר כי יהיה בידו להשיב את השלטון בבחירות הקודמות, שב והעמיד בראשו את שמעון פרס; אולם אף על פי שבראשות הליכוד עמד יצחק שמיר ולא מנחם בגין, ולמרות המשברים שזיעזעו את המדינה במהלך כהונת הכנסת העשירית (ההיפר אינפלציה, שאפיינה את כלכלת המדינה בכל מהלך הכנסת, מלחמת לבנון, ומשבר מניות הבנקים בשנותיה האחרונות), שמרו רוב בוחרי הליכוד אמונים למפלגתם. לאחר בחירות אלו נראה היה כי הציבור הישראלי לכוד בין שני גושים שווים לערך מבחינת גודלם, המייצגים הן דעות והן מגזרים באוכלוסייה, וכי אין כל דרך בה ניתן להכריע בין גושים אלו.
רקע היסטורי
תקופת כהונתה של הכנסת העשירית הייתה רצופה באירועים שהשאירו את חותמם השלילי על מדינת ישראל. הכלכלה הישראלית הייתה נתונה במשבר החמור ביותר בתולדותיה. המשבר בא לידי ביטוי בעיקר בהיפר אינפלציה של מאות אחוזים בשנה. הוצאות הממשלה הגיעו להיקף חסר תקדים עקב המלחמה בלבנון והגדלת תשלומי הרווחה. ניסיונו של שר האוצר ארידור להוריד מיסים ומכסים בשיעור חד, כדי להעלות את הכנסות המדינה מהגדלת היקף הפעילות הכלכלית, נחל כישלון. התוכנית הזו הביאה ל"בהלת קניות" שהעלתה את המחירים, ובכך הגבירה את האינפלציה. בנוסף גבר היבוא והביא לגירעון גדול במאזן המסחרי ולירידה ביתרות מטבע החוץ של המדינה. החוב החיצוני הגיע לשיעור שעלה על 200% מהתמ"ג — שיעור שלא היה לו אח ורע במדינה מודרנית אחרת. מימון החוב התופח נעשה באמצעות "הדפסת כסף".
מבחינה ביטחונית, הממשלה קמה לאחר מלחמת לבנון. טבח סברה ושתילה שאירע במהלכה הביא לכינון ועדת כהן שהביאה להפקסת כהונת אריאל שרון כשר הביטחון. ייתכן שלמלחמה הייתה השפעה על החלטתו של מנחם בגין לפרוש מהחיים הציבוריים. בשנת 1984 היה צה"ל נתון עדיין עמוק בתוך לבנון. "הסכם השלום" שנחתם עם נציגים לבנוניים מהעדה המרונית ב-6 במאי 1983 נותר על הנייר בלבד, גם לאחר אישורו בפרלמנט הלבנוני, עקב סמכותו הרעועה בזמן מלחמת האזרחים בלבנון. צה"ל נסוג לקו נהר האל-אוואלי, תוך שהוא נוטש את עמדותיו בהרי השוף בהן ספג אבדות כבדות בעקבות העימות בין הדרוזים והמרונים במקום. לאחר הנסיגה הסורים השתלטו על ביירות. ב-4 בנובמבר 1983 אירע "אסון צור השני", שבו פוצץ מחבל מתאבד את בניין הממשל בצור, ובאירוע נהרגו 60 איש, מתוכם 28 חיילי צה"ל ושוטרי מג"ב. ההתנגדות לצה"ל בלבנון התחזקה, ושהיית צה"ל בקו האוואלי גבתה מחיר דמים יום יומי.
לקראת סוף שנת 1983 קרסו שערי מניות הבנקים והממשלה נאלצה להלאים את הבנקים, תוך קיזוז של כשליש מכלל חסכונות הציבור שהושקעו במניות. התנועה הקיבוצית ספגה גם היא מהלומה כואבת בעת התמוטטות הבורסה בתחילת השנה. שר האוצר, יורם ארידור, שהניח למשבר מניות הבנקים להמשיך ולתפוח עד שהיה לאסון, התפטר כעבור זמן קצר, כאשר נחשפה תוכנית ה"דולריזציה" בעיתונות ונדחתה על ידי הממשלה. לפי תוכנית זו, הייתה אמורה מדינת ישראל לאמץ את הדולר כהילך חוקי או להצמיד את השקל לדולר לפי שער קבוע. משמעות מדיניות זו הייתה הפסקה חדה וחותכת של האינפלציה בצעד קיצוני אחד תוך ויתור של ממשלת ישראל על עצמאותה המוניטרית, והכפפתה למדיניות המוניטרית של ארצות הברית.
העימות הבין-עדתי, שהיה המאפיין העיקרי של מערכת הבחירות בשנת 1981, נדחק במידה מסוימת הצידה לטובת מאבק מר בין הימין ובין השמאל במדינה על רקע מלחמת לבנון. רצח אמיל גרינצוויג על ידי מתנקש מן הימין נתפס כנקודת שפל במאבק הפוליטי בישראל, והמסע הציבורי והתקשורתי כנגד אריאל שרון היה אף הוא חריף מאוד. ההפגנה הגדולה אחרי טבח סברה ושתילה (הידועה כ"הפגנת הארבע מאות אלף") נועדה להלכה לקרוא לממשלה להקים ועדה לחקר המאורעות, אך בפועל הייתה פעולה זו, כאחרות, מחאה כנגד שאיפתו של שרון לעשות שימוש בצה"ל כדי לכונן סדרים אזוריים. הסיסמה הנפוצה "שרון רוצח" הייתה דו משמעית: היא כוונה לאי מניעת טבח סברה ושתילה על ידי שרון, אך באותה מידה גם להיותו רוצח, כביכול, של חיילי צה"ל למען מטרה לא ראויה. כתבת טלוויזיה שהכין דן סממה שסיקר מטעם הטלוויזיה הישראלית את המצב בלבנון הראתה חיילי מילואים של צה"ל שזימרו למנגינת "רד אלינו אווירון" שיר שמילותיו כללו "נילחם בשביל שרון/ונחזור בתוך ארון", וחוללה סערה במערכת הפוליטית.
במקביל, בימין המפה הפוליטית, הפך הליכוד ימני יותר, כאשר בראשו עומדים ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס ושר האוצר יגאל כהן אורגד, שייצגו את האגף האידאולוגי בחרות, והיו בין המתנגדים להסכם השלום עם מצרים. בקואליציה הייתה חברה מאז יוני 1982 גם מפלגת "התחיה" שעמדותיה היו ימניות אף יותר.
אירוע נוסף היה חשיפתה של "המחתרת היהודית" ב-27 באפריל 1984. המחתרת היהודית שחבריה באו מקרב חוגי המתנחלים הייתה אחראית למספר פעולות טרור שאירעו במהלך שנות ה-80, כולל התנקשויות בראשי ערים פלסטיניים וירי במכללה האיסלאמית בחברון. לאנשי הקבוצה היו גם תוכניות לפוצץ את מסגדי הר הבית כדי להקים על מקומם את בית המקדש השלישי.
מערכת הבחירות
הבחירות לכנסת האחת עשרה אמורות היו להיערך בנובמבר 1985. הליכוד, שחשש מכישלון, רצה לערוך אותן במועדן הקבוע ובשלב מאוחר ככל האפשר. פעילות פרלמנטרית נמרצת של המערך, אשר זכתה לסיוע בלתי צפוי מצידו של אהרן אבוחצירא, מנהיג הסיעה הזעירה תמ"י (לטענתו מפני שגילה על תוכנית קיצוצים של הליכוד), הביא לכישלון הממשלה בהצבעה על הקדמת הבחירות. בהצבעה שנערכה ב-22 במרץ נקבע כי הבחירות ייערכו ב-23 ביולי, וזאת ברוב של 61 מול 59, ובניגוד לעמדת הליכוד.
המערך הקדים לגבש את מועמדיו. ההתמודדות בין יצחק רבין ושמעון פרס נראתה כנחלת העבר, וניצחונו של פרס נראה מובטח. השניים נדרשו, עם זאת, לחסום את דרכו של מועמד נוסף — הנשיא הפופולרי יצחק נבון, שביקש לנצל את הפופולריות שצבר במהלך כהונתו הראשונה, פרש מהתמודדות על כהונה שנייה ושאף לקבל לידיו את מנהיגות המפלגה. סקרים הראו שנבון יותר פופולרי מפרס ואף מרבין, ושבראשותו המערך יזכה ברוב מוחלט בכנסת. בסופו של דבר נרתע נבון מהתמודדות מול פרס ורבין, אך נותר מועמד מטעם המערך בבחירות לכנסת. בכך היה נבון לנשיא הראשון ששב לזירה הפוליטית לאחר תקופת נשיאותו. בין רבין ופרס הוסכם כי בכל ממשלה בראשה יעמוד פרס, ישמש רבין כשר ביטחון.
הליכוד היה שרוי בתקופה של זעזוע חריף. אחרי פרישתו של בגין, המנהיג הכריזמטי שעמד בראשה מאז ייסודה, התמודד יצחק שמיר, איש הדור הוותיק של הנהגת המפלגה ומועמד פשרה זמני, מול דוד לוי, שייצג את הדור הצעיר, את המזרחיים ואת בני עיירות הפיתוח, אשר היוו את עיקר מאגר הבוחרים של הליכוד. שמיר ניצח ברוב מכובד והיה לראש הממשלה.
לאחר ההכרזה על הבחירות התמודד אריאל שרון מול שמיר, לאחר שזאב בנימין בגין מנע התמודדות נוספת של לוי והצליח להשיג את תמיכתו בשמיר. שרון היה מובס ומוכתם כאחראי למלחמת לבנון, שכישלונה היה מוסכם גם על רבים בליכוד. שרון פוטר בבושת פנים ממשרד הביטחון (גם אם לא מהממשלה) לאחר דו"ח ועדת כהן, ובילה חלק ניכר מזמנו במאבק אל מול השבועון "טיים" אותו תבע בתביעת דיבה (התביעה הסתיימה ב-1985 בקביעה שהשבועון טעה בפרסומיו, אך משום שעשה זאת בתום לב אינו חייב בתשלום פיצויים).
בהתמודדות במרכז תנועת הליכוד זכה שרון בהישג מפתיע של 42.5 אחוז. שמיר הכריז כי הוא "נדהם" ואילו דוד לוי, אשר ראה עצמו כ"מספר 2" וכיורשו הוודאי של שמיר, הכריז כי הוא "קודר". בנוסף, התחולל מאבק בתוך המפלגה הליברלית בין יצחק מודעי ומשה נסים, מאבק בו מודעי זכה. מודעי דרש הגדלת ייצוג הליברלים ברשימה לעומת חירות שדרשה איחוד מלא בין המפלגות. המאבק כמעט גרם לפילוג בתנועה אולם שכך ב-24 במאי. בנוסף, הישגו הרם של שרון עורר חשש מהשתלבותו בהנהגה במקום משה ארנס. המאבקים בליכוד הגבירו את הפער לטובת המערך בכ-15 מנדטים. אחת מהסיבות לכך הייתה ששמיר לא היה נואם מלהיב או כריזמטי, ובעיני רבים לא היה חלופה ראויה לבגין בלבם של הבוחרים. עם זאת, הכריז שמיר כי הוא תומך בכינון ממשלת אחדות לאומית כבר מתחילת מערכת הבחירות, הכרזה שייתכן והייתה לה השפעה ממתנת על עוצמת ההתמודדות בין המפלגות. המערך סירב לממשלת אחדות ושמיר תקף אותם על העדפת טובת המפלגה על פני המדינה.
אל הקלחת הפוליטית הרוחשת הצטרף עזר ויצמן אשר הכריז על הקמת מפלגה בשם "יחד", שתשנה את המפה הפוליטית. ויצמן, אשר פרש מן הליכוד מספר שנים קודם לכן בשל ויכוח עם עמדותיו של בגין, ייצג עתה קו מדיני מתון. רבים טענו שוויצמן יהפוך ללשון המאזניים לאחר הבחירות, ואנשי המערך והליכוד פנו אליו בהצעות לתמוך במועמדם לראשות הממשלה. הליכוד אף הציע לויצמן תפקיד ממלא מקום ראש הממשלה ורוטציה עם שמיר.
בקצה הימני של המפה התאחדה "התחיה" עם תנועת "צומת" שייסד רפאל איתן, אך חלק מאנשיה עברו לתנועת "מורשה" שהתאחדה עם גורמים ימניים במפד"ל ובפועלי אגודת ישראל.
מפלגה חדשה בנוף הפוליטי בישראל הייתה מפלגת ש"ס. המפלגה נוצרה בעקבות אי-בחירתו של הרב עובדיה יוסף לכהונה נוספת כרב הראשי הספרדי (הראשון לציון) ושיתפו בה פעולה חרדים מזרחים שפרשו מאגודת ישראל ומתמ"י. מאבק החרדים המזרחים לשיפור מעמדם בעולם הישיבתי החרדי הוצנע, ובמקומו הציגה המפלגה את עצמה כנציגתם של שומרי מסורת מזרחיים תחת הססמה "להשיב עטרה ליושנה".
כן רצו לבחירות רשימות קטנות רבות. הרב מאיר כהנא המשיך לנסות ולהיכנס לכנסת, כמו גם שמואל פלאטו-שרון. אריה אליאב רץ לבדו, לאחר פעילות כפעיל מרכזי במערך וב"מחנה של"י". יגאל הורביץ רץ במפלגת יחיד שנקראה "אומץ" ואשר בבסיסה הארגוני הייתה מפלגתו של משה דיין, תל"ם. המפלגה הסתמכה על אישיותו של הורביץ ועל ראיית עולמו הכלכלית. כן פעלה תנועה ערבית-יהודית בשם "הרשימה המתקדמת לשלום" בראשה עמדו מוחמד מיעארי והאלוף (מיל.) מתי פלד. בנוסף להן רצו שלל מפלגות קוריוז, שנמשכו לפרסום שהעניקה התעמולה הטלוויזיונית לדמויות קיקיוניות שונות, אך לבד מפרסום הקוריוזים לא הייתה להן השפעה על מהלך הבחירות.
העימות בין שמיר לפרס ב-10 ביולי צמצם את הפער בין המפלגות הגדולות במעט. כל אחת מהמפלגות הציגה סקרים שמועמדה ניצח בעימות.
הסכמי עודפים
הסכמי עודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו:
פסילת רשימת כהנא והרשימה המתקדמת לשלום
אירוע חשוב ובעל משמעות חוקתית אירע במהלך מערכת הבחירות. שוב (לאחר פסילת "רשימת הסוציאליסטים" במהלך הבחירות לכנסת השישית) עלו על הפרק שאלות של דמוקרטיה מתגוננת וועדת הבחירות המרכזית פסלה שתי רשימות מלרוץ לכנסת: את רשימת כ"ך של מאיר כהנא, מן הטעם כי "היא דוגלת בעקרונות גזעניים ואנטי דמוקרטיים", ואת הרשימה המתקדמת לשלום בטענה כי "רשימה זו דוגלת בעקרונות המסכנים את שלמותה וקיומה של מדינת ישראל, ושמירת ייחודה כמדינה יהודית".
רשימתו של מאיר כהנא רצה מזה מספר מערכות בחירות לכנסת, ללא הצלחה של ממש. הרשימה המתקדמת לשלום הייתה רשימה יהודית-ערבית, אשר בשורותיה פעלו חבר הכנסת מוחמד מיעארי והאלוף (מיל.) מתי פלד, כמו גם אישים כאורי אבנרי.
שתי הרשימות ערערו בפני בית המשפט העליון, בע"ב 2/84, ניימן נ. יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת האחת עשרה פ"ד לט (2) 225. הרכב מורחב של חמישה שופטים: הנשיא מאיר שמגר, אהרן ברק, מרים בן-פורת, מנחם אלון ומשה בייסקי, ישב על המדוכה. לא היה ספק בדבר סמכותה של ועדת הבחירות לפסול רשימות (מלבד לדעת המיעוט של מרים בן-פורת), שכן עניין זה הוכרע כבר בשנת 1965 על פי דעת הרוב של "פסק דין ירדור", אשר קבעה בצורה תקדימית כי ועדת הבחירות המרכזית רשאית לפסול רשימות המתנגדות לעצם קיומה של מדינת ישראל, על אף שהמחוקק לא הסמיך אותה מפורשות לעשות כן.
השאלה המרכזית הייתה עד היכן משתרעת "הלכת ירדור": האם ניתן להרחיב את נימוקי "ירדור" אל מעבר לעילות בהן נמצא, כעשרים שנה קודם לכן, כי מפלגה המתנגדת לעצם קיומה של מדינת ישראל אינה כשרה להתמודד בבחירות. היה ברור כי מועמדותו של מאיר כהנא, למשל, אינה חותרת תחת עצם קיומה של המדינה, כי אם תחת עקרונות יסוד של הדמוקרטיה.
כל השופטים פסקו שיש לקבל את הערעור ולבטל את פסילת שתי הרשימות, אך השופטים השתמשו בנימוקים שונים כדי להגיע לתוצאה זו. דעת הרוב של בית המשפט קבעה כי לא ניתן להרחיב את "הלכת ירדור" וכי רק רשימה החפצה בהשמדת מדינת ישראל אינה כשירה לרוץ לכנסת. עקב קביעה זו הוכשרה מועמדותו של כהנא. אהרן ברק קבע בדעת מיעוט שאכן יש לפסול רשימה השוללת את האופי הדמוקרטי של ישראל, אך פסילות יבוצעו רק כאשר יש "אפשרות סבירה" להגשמת התוכניות הללו, ובמקרה של כהנא לא הוכחה אפשרות סבירה כזו. השופט אלון דן בנוסף לכך גם בפגיעה באופיה היהודי של המדינה בכך שהרחיב בהיבט שבו דעותיה של תנועת כ"ך סותרות את ערכי המשפט העברי. עוד דן אלון בפסק הדין בערכי חופש הביטוי כפי שהם באים לידי ביטוי במשפט העברי, על אף החשיבות הרבה של ערכים אלה במקרים כמו אלה חובה על על מנהיגי העם לדחות דעות אלה ולמגרן, אך אחריות זו מוטלת על גבי בית המחוקקים ולא על בית המשפט, בהתאם לדעת הרוב. השופט אלון הוסיף שבאופן דומה לאמרה מן המשפט העברי "וחי בהם - ולא שימות בהם" מדינה דמוקרטית נדרשת לפסול רשימות הפוגעות האופיה הדמוקרטי. בית המשפט המשיך וקבע כי במצב החוקי הנוכחי יש לפסול רשימה רק כאמצעי קיצוני ואחרון וכאשר קיימות ראיות ברורות, חד-משמעיות ומשכנעות לכך שהרשימה שוללת את קיומה של המדינה. לא נמצא כי "הרשימה המתקדמת לשלום" עונה על קריטריונים מחמירים אלו, ובית המשפט קבע שוועדת הבחירות המרכזית לא הייתה יכולה להסתמך על קביעות של שר הביטחון שהתבססו על חומר חסוי שהוא סירב לחשוף בפני הוועדה, ולכן גם התמודדותה אושרה.
תוצאות הבחירות
בבחירות לכנסת האחת עשרה, אשר התקיימו ב־23 ביולי 1984, נמנו 2,091,402 מצביעים מתוך 2,654,613 בעלי זכות בחירה (אחוז הצבעה של 78.78%). אחוז החסימה עמד, בהתאם, על 20,733 קולות. בבחירות הושגו התוצאות הבאות:
לאחר הבחירות
התמונה שהצטיירה במוצאי יום הבחירות היא של קיפאון שבו אין גוש היכול להרכיב ממשלה בעצמו. הליכוד ירד בכוחו במידה ניכרת, מ-48 מנדטים ל-41 מנדטים, ולא יכול היה להרכיב ממשלת ימין-דתיים ללא תמיכתו של מאיר כהנא (תמיכה שלא באה בחשבון), אך גם המערך לא יכול היה להרכיב ממשלה ללא תמיכת הרשימה המתקדמת וחד"ש. המפלגות הדתיות שמרו על נאמנותן לליכוד, וסירבו להיעתר לפניות להקים ממשלה צרה עם המערך. הליכוד ניסה להציע לעזר ויצמן סגנות ראש הממשלה ואת תיק הביטחון, אולם ויצמן סירב לכך והמליץ על פרס לראשות הממשלה. לבסוף, על פרס המליצו 60 חברי כנסת להרכבת הממשלה (המערך, יחד, רצ, שינוי, חד"ש, הרשימה המתקדמת ואומץ) בעוד שעל שמיר המליצו 54 (הליכוד, התחייה, ש"ס, אגודת ישראל ומורשה), כשהמפד"ל ואבוחצירא תומכים בממשלת אחדות וכהנא לא הוזמן לבית הנשיא.
הרכבת הממשלה הוטלה על פרס אולם הוא לא הצליח להשיג רוב לממשלה בראשותו. המפד"ל היו מוכנים להצטרף אליו כדי שתיק הדתות לא יעבור אל ש"ס, אולם פרס לא הצליח למצוא עוד סיעה שתתמוך במועמדותו וכך תשבור את התלות שלו במפלגות הערביות. לאחר התערבותו האישית חסרת התקדים של נשיא המדינה חיים הרצוג ובתמיכת עזר ויצמן, נמצא הפתרון — "רוטציה". שמעון פרס ישמש כראש ממשלה במשך שנתיים, שלאחריהן יוחלף ביצחק שמיר. יצחק רבין מונה לשר הביטחון למשך כל התקופה, ויצחק מודעי נקבע כשר האוצר (אך פוטר בהמשך בשל סכסוך עם שמעון פרס). אל הממשלה הצטרפו המפלגות יחד, המפד"ל, אגודת ישראל, ש"ס, מורשה, שינוי ואומץ. בממשלה תמכו 97 חברי כנסת. ממשלת האחדות שהוקמה על בסיס זה שרדה את מלוא תקופת כהונתה. בעקבות הקמת ממשלת האחדות פרשה מפ"ם מן המערך. ויצמן הצטרף למערך על מנת שמפלגה זו תישאר הגדולה ביותר, וכיהן כחבר כנסת מטעם המערך במהלך השנים הבאות.
הממשלה שהוקמה עתידה הייתה להתמודד עם כמה מן הבעיות הקשות ביותר בהיסטוריה של המדינה. הבולטות שבהן היו שיקום הכלכלה והמאבק באינפלציה, סיום מלחמת לבנון ופרוץ האינתיפאדה הראשונה. הממשלה נסוגה כעבור זמן לא רב מקו אל-אוואלי לעבר קו שכונה "רצועת הביטחון", וקיצצה באופן חריף בתקציב הממשלה, כך שהאינפלציה צנחה במהירות רבה. בנוסף, הממשלה התמודדה עם פרשת קו 300, פרויקט הלביא, ומבצע משה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
הרכב ממשלת האחדות מנע שינוי מהותי בתחום המדיני, במיוחד ביחס לפלסטינים. ניסיונותיו של שמעון פרס להגיע באמצעות הסכם לונדון מול חוסיין מלך ירדן, העלו חרס עקב התנגדות הליכוד.
שואוביז ואיי.ג'י.
.Showbiz and A.G (ידועים גם כ .Show and A.G), הם צמד ראפרים מהברונקס, ניו יורק, ארצות הברית. Showbiz הוא המפיק בצמד ו- .A.G (קיצור של André the Giant) הוא הראפר. הצמד התחילו באלבום Funky Technician של Lord Finesse, שיצא לאור ב-1991. .Show and A.G הם חברים בלהקה Diggin' in the Crates Crew. יחד עם הראפרים: Lord Finesse ,Diamond D, פאט ג'ו, Buckwild ,Big L ו-או.סי..
ביוגרפיה
צמד הראפרים הוציאו לאור את הEP הראשון שלהם Soul Clap ב-1992. באותה השנה הם הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם Runaway Slave, האלבום הגיע למקום ה78 במצעד אלבומי הB&R/היפ הופ של בילבורד. ב-1993 Showbiz התחיל להיות פופולרי בציבור בגלל ההפקה שלו לסינגל "Sound of da Police" של KRS-One.
בשנת 1994 .Showbiz and A.G התארחו באלבום "Non-Fiction" של הלהקה Black Sheep, בשיר ".E.F.F.E.C.T". באותה תקופה Showbiz קצר את השם שלו ל-Show, ושנו את השם של הצמד ל-.Show & A.G. ב-1995 יצא לאור האלבום השני שלהם Goodfellas, שכלל את האומנים D-Flow,Lord Finesse ,DJ Premier, Roc Raida, Dres ,Diamond D ו-מת'וד מן. השיר הכי מוצלח מהאלבום היה "Next Level" שכלל רימקס של DJ Premier.
אחרי שחרור המיני אלבום Full Scale ב-1998. הצמד הפסיקו להוציא לאור הקלטות שלהם והתחילו לעבוד עם הלהקה D.I.T.C, כמו כן הם התחילו לעבוד על קריירת הסולו שלהם. ב-1999 .A.G הוציא לאור את אלבום הסולו הראשון שלו The Dirty Version, שכלל את המפיקים: Buckwild ,showbiz ,Lord Finesse, ו-DJ Premier. ואורחים שונים כמו: פאט ג'ו, דיאמונד די ,או.סי. ,KRS-One, גורו וביג פן.
דב אשבל
דב אשבל (כ"ב בכסלו ה'תרנ"ו; דצמבר 1895 – 26 באוגוסט 1989) היה חוקר אקלים ב.
ביוגרפיה
אשבל נולד בירושלים למורה יוסף-מנחם אשבל ואשתו רוחמה לבית רם, מראשוני חדרה. עמינדב אשבל הוא אחיו. בימי מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הטורקי. אשבל למד בסמינר למורים בירושלים ובשנת 1920 היה מורה בקבוצת כנרת. ביוזמתו ובמימונו של פנחס רוטנברג הוא הקים רשת של 20 תחנות מטארולוגיות למדידת גשמים. את תוצאות המדידות הוא פרסם באופן קבוע בכתב העת השדה. באותה תקופה היה גם מראשוני החדרת טיולי ידיעת הארץ.
אשבל נפטר ב-25 באוגוסט 1989.
מחקריו
מחקריו עסקו במעקב אחר קרינת השמש ושימוש בממצאים לפתרון בעיות אנרגיה ולבניה שתתאים לקרינה. כן עסק במעקב אחר הגשם והטל ובהתאמת גידולים חקלאיים לאזורים בהתאם למדידות הגשם והטל. במעקב אחרי מדידות הטמפרטורות והגשמים הוא הצביע על שינויים ארוכי טווח בכמות המשקעים וטען למחזוריות בשינויים אלו. אשבל גם מדד את טמפרטורת המים בעומקים שונים בכנרת ובים סוף והצביע על השפעת הטמפרטורות על תנועת הדגים.
אשבל צוטט רבות בעיתונות הישראלית בהתייחס לתופעות אקלימיות, כמציין את מידת הנדירות שלהם. לעיתים ציין שמדובר בתופעות נדירות ולעיתים טען שמדובר בתופעות שגרתיות. הוא הדגיש את השונות הרבה של פיזור האקלים בארץ ישראל משנה לשנה וטען שכמות הגשמים אינו מדד יחיד לקיומו של בצורת ויש להמתין לראות כיצד תתפתח התבואה. הוא גם טען שלא ניתן לקבוע אם השנה תהיה שנת בצורת עד אחרי הקציר.
אשבל נהג להשוות את המידע האקלימי שאסף עם המסופר בתנ"ך, במשנה ובתלמוד. הוא הסביר את קריעת ים סוף כתופעה נדירה של גאות ושפל. כן שיער שמנהגי האבלות בספירת העומר מקורם בחמסינים שנהגו בתקופה זו בארץ ישראל ואיימו על התבואה. הוא הסביר שכמו שאין קוצרים את התבואה לפני הזמן, כך אין גוזזים את השיער בין פסח לשבועות. הוא גם טען שהפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא מתאר במדויק את האקלים באזור.
אשבל התנגד לשעון קיץ וטען שהוא אינו מתאים לאקלים בישראל, שבה בגלל החום בקיץ אנשים אינם מצליחים להירדם עד שעה מאוחרת, כאשר הבתים מתקררים.
משפחתו
לאשבל היו שלוש בנות. אחת מבנותיו, צפונה (ציפה) אשבל, נרצחה בשיירת הדסה.
טוביאס ג'סו ג'וניור
טוביאס מקדונלד ג'סו ג'וניור (באנגלית: .Tobias MacDonald Jesso Jr; נולד ב-11 ביולי 1985) הוא מוזיקאי קנדי מצפון ונקובר, קולומביה הבריטית.
ביוגרפיה
לאחר שחי וניגן בס בלוס אנג'לס במשך 4 שנים, ג'סו חזר לביתו בצפון ונקובר. הוא החל לנגן בפסנתר בזמנו הפנוי בזמן שעבד בחברת הובלות. בתקופה זו הוא כתב את שירו הראשון, "Just a Dream". ג'סו כתב יחד עם אדל את השירים "When We Were Young" ו-"Lay Me Down" שנכללו באלבומה 25 משנת 2015.
הדמו הראשון של ג'סו יצא לאור באוגוסט 2013 לאחר פרידה כואבת ואבחון מחלת הסרטן של אמו. ג'יי. אר. וייט, יחד עם פטריק קרני מלהקת The Black Keys עזרו להפיק את אלבום הבכורה של ג'סו בשם Goon. השיר שלו, "How Could You Babe", זכה לתשומת לב לאחר שאדל ואלנה חיים צייצו עליו. הוא שיתף פעולה עם סיה ואדל בשיר "Alive".
המוזיקה של ג'סו הושוותה לזמרים/כותבים של שנות ה-60 וה-70, מרנדי ניומן להארי נילסון. הוא ציין את ניומן כאחד האמנים האהובים עליו. למרות שהוא היה בסיסט וגיטריסט במשך שנים, המוזיקה החדשה שלו נכתבת על פסנתר - כלי שהחל לנגן בו בגיל 27.
ג'סו התחתן עם המוזיקאית האוסטרלית אמה לואיז בינואר 2019; מאז נולד להם ילד.
פרדיננד ארצ'ינסקי
פרדיננד ארצ'ינסקי (בפולנית: Ferdynand Marek Arczyński; 8 בדצמבר 1900 – 1979) היה פוליטיקאי פולני, ממקימי ארגון ז'גוטה, וחסיד אומות העולם, שתרם להצלתם של יהודים רבים במלחמת העולם השנייה ממוות בידי הנאצים.
קורות חייו
פרדיננד ארצ'ינסקי, נולד ב-8 בדצמבר 1900 בקרקוב. בנם של פרנצ'ישק ואנטונינה רימארסקה, בוגר הגימנסיה של סנט אנני. היה חבר בתנועת הצופים מ-1913 ועבד בחברת הרכבות הממשלתית מ-1917. ב-1918 התנדב לצבא הפולני, וב-1921 נלחם במרד שלזיה השלישי. לאחר מכן חזר לעבוד במנהל האזורי הממשלתי של הרכבת בקרקוב.
פעילותו הפוליטית בזמן מלחמת העולם השנייה
ארצ'ינסקי היה פעיל חברתי וחבר במפלגה הדמוקרטית הפולנית (SD – Stronnictwo Demokratyczne). בעקבות פעילותו הפוליטית בפולין בעת הכיבוש הגרמני נעצר בלבוב ב-30 בספטמבר 1939, אך כבר בתחילת 1940 הצליח לחזור לקרקוב ולהמשיך בפעילותו הפוליטית במפלגה. היה שותף בעריכת "הספר הלבן הפולני" שפורסם בקיץ 1940. הקים את אחד מבתי הדפוס המחתרתיים במחוז וולה יוסטובסקה שבקרקוב, ושיתף פעולה עם לשכת ההסברה והתעמולה של ארמייה קריובה. ב-1942 עבר לוורשה שם היה חבר במועצה הראשית של המפלגה הדמוקרטית. ב-1943 עזב ארצ'ינסקי את המפלגה הדמוקרטית ועבר לתמוך בממשלה הפולנית הגולה. ארצ'ינסקי ערך את עלון העיתונות והתעמולה של המפלגה. לאחר כישלון מרד ורשה ב-1944, חזר לקרקוב.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בדצמבר 1942 הצטרף ארצ'ינסקי, שהיה ידוע בכינויו המחתרתי "מארק", לארגון ז'גוטה כנציג המפלגה הדמוקרטית. הוא היה חבר בהנהלת הארגון ושימש כגזבר. הוא עמד בראש "מחלקת הלגליזציה" (Referat legalizacyjny) בארגון, שהנפיקה מסמכים מזויפים, כגון, רישיונות עבודה, תעודות זהות (קנקארטה), אישורי מעבר, ותעודות נישואין. מסמכים אלה חולקו ליהודים על ידי ז'גוטה על מנת לשחררם מחובת הכניסה לגטאות או כדי להימלט מהם. באפריל 1943 הקים סניף של ז'גוטה בקרקוב, עיר הולדתו. הוא שימש כרכז וקשר בין סניפי הארגון המקומיים לבין מטה הארגון בוורשה. נחשב לאחד מעמודי התווך של המבצע הגדול להצלת יהודי פולין תוך סיכון חיים וגילוי אומץ ומסירות רבה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה המשיך ארצ'ינסקי בפעילותו הפוליטית כשבין השנים 1947–1952 כיהן כחבר בפרלמנט הפולני, הסיים במשרד התקשורת מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא היה פעיל באיחוד הלוחמים לחופש ודמוקרטיה (ZBoWiD) וכיהן כנשיא האגודה הפולנית לתיירות וסיור. בנוסף, עסק בעיתונות. ארצ'ינסקי נפטר בוורשה בשנת 1979.
הכרה והנצחה
בעקבות פניית ארגון פרטיזנים לוחמי מחתרת ומורדי גטאות ישראל במכתב ליד ושם, והצהרתו של אברהם ברמן, יו"ר הוועד המרכזי של היהודים הניצולים בפולין, הוכר ארצ'ינסקי ב-18 במאי 1965 כחסיד אומות העולם. ארצ'ינסקי הוזמן לביקור בישראל כחבר משלחת תנועת המחתרת הפולנית לרגל 20 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית ונכח בטקס ביד ושם. שנה לאחר מכן, ב-10 במאי 1966 ניטע עץ לכבודו בשדרת חסידי אומות העולם . על פעילותו הפוליטית והתנגדותו לכיבוש הגרמני זכה בעיטורים רבים. על כך גם קיבל אזרחות כבוד של ורשה . שמו מונצח בקיר הכבוד של יד ושם בגן חסידי אומות העולם שבירושלים.
מוזיאון הרי הרוקי
מוזיאון הרי הרוקי (באנגלית: Museum of the Rockies) הוא מוזיאון טבע בעיר בוזמן במדינת מונטנה בארצות הברית, הידוע בזכות המחקר הפלאונטולוגי ואוספי המאובנים שלו. אוצר המוזיאון הוא הפלאונטולוג הנודע ד"ר ג'ון ר. "ג'ק" הורנר. במקור הוא היה מסונף לאוניברסיטת מונטנה, וכיום הוא מסונף גם לסמית'סוניאן.
המוזיאון מוקדש להרי הרוקי, הגאולוגיה, ההיסטוריה והפרהיסטוריה שלהם, בדגש על פלאונטולוגיה ובעלי חיים שחיו בהם במשך מאות מיליוני שנים, אך גם בדגש על אנתרופולוגיה והצגת האנשים והתרבויות שחיו בהרים אלה. אוסף מאובני הדינוזאורים של המוזיאון ידוע במיוחד וכולל את הגולגולת הגדולה ביותר של טירנוזאורוס וכן עצם ירך של טירנוזאורוס שבה נתגלו רקמות רכות. המוזיאון הוא חלק משביל הדינוזאור של מונטנה ומשמש מאגר מאובנים רשמי של מונטנה. לצד תערוכות המאובנים המוזיאון כולל תצוגות קבע, בהן: "עמים שורדים" (Enduring Peoples) על האינדיאנים שחיו בהרים ובמישורים הגדולים שלמרגלות ההרים, "היסטוריה של אזור צפון הרי הרוקי" (History of the Northern Rocky Mountain Region) על ההיסטוריה המודרנית של האזור, "חוות היסטוריה חיה" (Living History Farm) המהווה מעין חווה חקלאית היסטורית מהמאה ה-19 ופלנטריום טיילור ובו 104 מושבים וכיפה.
פלאונטולוגיה
כיום מכיל המוזיאון את אחד מאוספי מאובני הדינוזאורים הגדולים בעולם. ברשות המוזיאון 12 פרטים של טירנוזאורוס, בהם שלד שלם והגולגולת הגדולה ביותר של טירנוזאורוס, שגדולה במקצת מזו של סו (טירנוזאורוס רקס), הטירנוזאורוס המפורסם של מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו, אילינוי. כמו כן כולל המוזיאון תגלית של הורנר: עצם ירך של טירנוזאורוס ובה רקמות רכות. המוזיאון גם מכיל מאובנים רבים של טריצרטופס וטורוזאורוס בשלבי גדילה שונים, כולל טריצרטופס תינוק. ב-2010 פרסמו הורנר וג'ון סקנלה מאמר שבו נטען שטורוזאורוס הוא למעשה הצורה הבוגרת מאוד של טריצרטופס ולא סוג טקסונומי נפרד. אף על פי שהשערה זו עדיין שנויה במחלוקת, הורנר החליט לבטל את השם "טורוזאורוס" בכל תצוגות המוזיאון ולייחס מאובני טורוזאורוס לטריצרטופס.
מוזיאון הרי הרוקי לא מסתפק רק בהצגת מאובנים אלא גם עוסק במחקר פלאונטולוגי באופן פעיל. ב-2008 היה המוזיאון חלק מקבוצה שרכשה מעבדה פלאונטולוגית ניידת, שמאפשרת לחוקרי המוזיאון לנתח ולטפל במאובנים בשדה.
ג'יימס גראהם באלארד
ג'יימס גראהם באלארד (באנגלית: James Graham Ballard; 15 בנובמבר 1930 – 19 באפריל 2009) היה סופר בריטי, מהידועים בסופרי "הגל החדש" של המדע הבדיוני. ספריו המוכרים ביותר הם "קראש" השנוי במחלוקת, והרומן האוטוביוגרפי "Empire of the sun" (תורגם לעברית בשם "קיסרות השמש"), העוסק בחוויותיו במלחמת העולם השנייה במחנה מעצר יפני. שני הספרים עובדו לסרטים: "אימפריית השמש", שביים סטיבן ספילברג ב-1987 ו"קראש", שביים דייוויד קרוננברג ב-1996.
שם התואר האנגלי "Ballardian", שפירושו "דומה או מזכיר את המצבים המתוארים ביצירתו של ג'. ג. באלארד, בעיקר נופים עגומים שנוצרו על ידי בני האדם וההשפעות הפסיכולוגיות, הטכנולוגיות, הסוציאליות והסביבתיות שהתפתחו בהם", נכלל במילון קולינס.
חייו
באלארד החל ב-1949 בלימודי רפואה באוניברסיטת קיימברידג', מתוך שאיפה לעסוק בפסיכיאטריה. במקביל עסק בכתיבת סיפורים קצרים אוונגרדיים. במהלך לימודיו החליט כי ברצונו לעסוק בספרות כעיסוק מרכזי. הוא נטש את לימודי הרפואה ועסק בעבודות שונות. בין היתר שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי במשך שנתיים, שבהן הוצב בקנדה ונחשף למדע הבדיוני בהשפעת כתבי עת אמריקניים. לאחר הצלחת ספרו הארוך הראשון, "The wind from nowhere" (הרוח משום-מקום) שיצא לאור ב-1961, הפך באלארד לסופר מקצועי שפרנסתו על הספרות.
ז'ילבר לסאז'
ז'ילבר לסאז' (בצרפתית: Gilbert Lesage; ) היה צרפתי חבר בקהילת הקוויקרים, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה ילדים ומשפחות יהודיות ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
לסאז' השתייך לקבוצה של פקידים בכירים בממשל וישי שפעלו באומץ לב בניגוד להוראות מגבוה, כדי להציל יהודים.
לסאז' היה פציפיסט ובגיל 19 הצטרף לקווייקרים. הוא ידע את השפה הגרמנית ולכן בשנות ה-30 של המאה ה-20 נשלח מטעם הקוויקרים לפעילות בגרמניה. כבר אז גילה רגישות לגורלם של היהודים הנרדפים. הוא עסק בפעילות צדקה בברלין מסוף 1932 ובתחילת 1933 נאסר על ידי הנאצים וגורש מגרמניה.
בקיץ 1940 הציע לסאג' את שירותיו למשטר וישי, ושימש כראש הלשכה הסוציאלית לזרים.
באוגוסט 1942, כאשר הרשויות הצרפתיות החלו לרדוף את היהודים ולהסגירם לידי הגרמנים, היה לסאז' אחד האחראים על רשימות היהודים לגירוש, לפי הוראות מזכ"ל המשטרה הצרפתי, רנה בוסקה. לסאז' לא ציית לפקודותיו והזהיר בחשאי את ארגוני ההצלה היהודים מפני מעצרים קרובים ושילוחים, וכך התאפשר להסתיר את רוב הילדים שהועברו לגירוש. כאשר בוסקה ביטל את כל הפטורים מגירוש, התעלם לסאז' גם מהצו הזה ושלח לפקידים הוראות להעניק פטור לילדים יהודים מתחת לגיל 15. הוא ניהל באופן אישי את תהליך הבחירה במחנה המעבר ונישיו (Camp de Vénissieux) ליד העיר ליון וכך הצליח לשחרר 108 ילדים יהודים מגירוש. פקודיו עשו זאת גם במקומות אחרים בהם רוכזו יהודים, בסמוך לערים מאקון, קלרמון-פראן, לימוז' ומונלוסון. שוטרים דיווחו על כך לבוסקה, ולסאג' נחקר בחשד לפגיעה בפעולות הריכוז והגירוש.
ב-8 באפריל 1944 נאסר לסאז' בפריז והלשכה בראשה עמד נסגרה. הוא נשלח לכלא טורל עד שבסתיו 1944 שוחרר על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
הכרה והנצחה
לסאז' הוכר כחסיד אומות העולם ב-14 בינואר 1985. הטקס התקיים ביד ושם, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם.
נווט כלל-ימי
נווט כלל-ימי (שם מדעי: Naucrates ductor) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הצניניתיים הנפוץ ברחבי האוקיינוסים הטרופיים השונים. דג זה מנהל קשרים צמודים עם חיות ים אחרות ומתלווה אליהם בשיטוטיהם באוקיינוסים.
מאפיינים
אורכו של הנווט 70-60 ס"מ. הוא בעל קשקשים בצבע שבין כחול כהה עד לכסוף ושחור עם בטן לבנה. הם מפוספסים בפסים אופקיים שחורים ולעיתים פסים אלה הופכים לכסופים אך על גבם שלושה פסים כחולים. דגי הנווט בעלי סנפירים קטנים וראש קטן.
דג זה ידוע עקב מנהגו להתלוות לחיות ים גדולות יותר כמו כרישים (ובעיקר כריש ארך-גף), צבי ים או מנטות. הצעירים יכולים "להתלוות" לאצות צפות או למדוזות וישנם נווטים ששוחים בצמוד לספינות. מכאן הם קיבלו את השם "נווט". בניגוד לדגי הרמורה הם אינם נצמדים למינים המארחים אך הם מלקטים מגוף המארחים טפילים וניזונים משיירי האכילה שלהם. מספר דגי נווט נצפו מנקים אפילו את פיהם של כרישים ארוכי גף ונראה שהיחסים בין שני המינים קשורה מאוד.
הוא נחשב לדג טעים אך הוא לא פופולרי כדג מאכל עקב הנדירות היחסית שלו.
פאוור ריינג'רס
פאוור ריינג'רס (באנגלית: Power Rangers) היא סדרת טלוויזיה וסדרת סרטים המבוססת ברובה על הסדרה היפנית "סופר סנטאי".
זוהי אינה גרסה מדובבת בלבד של הסדרה היפנית המקורית, אלא למעשה סדרה "חדשה" עם שחקנים אמריקאים אשר משולבת עם קטעי אקשן רבים שנלקחו מהסדרה היפנית המקורית. בשל האופי היפני הטיפוסי אשר שולב בעיצוב העלילה והדמויות המקוריות, הסדרה האמריקאית המחודשת הותאמה לקהל המערבי, אף על פי כן חלק מקטעי האקשן מהסדרה היפנית המקורית אשר שולבו בסדרה האמריקאית מדובבים כולם לאנגלית.
הסדרה הופקה ב-1993 על ידי חברת "סבן אנטרטיינמנט" בהנהלתו של חיים סבן לגרסה האמריקאית וזכתה לפופולריות והצלחה רבה בקרב ילדים רבים בכל העולם.
בין השנים 1996–2001 הבמאי הישראלי יצחק פלורנטין ביים שבעים מפרקי הסדרה.
במשך השנים הופקו עוד עונות רבות לסדרה ונכון ל-2020 הופקו 27 עונות שונות לסדרה ושלושה סרטי קולנוע.
בשנת 2017 יצא לאקרנים סרט חדש אשר מהווה מעין היסטוריה אלטרנטיבית למתרחש בסדרה.
בין השנים 2001–2002 נרכש הזיכיון לסדרה על ידי חברת וולט דיסני כתוצאה מרכישת החברה על ידי דיסני. כתוצאה מכך הסדרה שודרה עד העונה ה-17 בארצות הברית בערוצים בשליטת חברת וולט דיסני ומוצרי הסדרה נמכרו בארצות הברית בחנויות של דיסני.
ב-12 במאי 2011, נודע שסבן רכש בחזרה את הזיכיון לסדרה ושבקרוב תהיה עונה 18, בעלת 40 פרקים, אשר תשודר בניקלודאון,. במאי 2018 מכר סבן את המותג פאוור ריינג'רס יחד עם מותגים נוספים להסברו בכ-520 מיליון דולר.
הסדרה ספגה ביקורות מהורים שטענו שהאלימות בסדרה גבוהה מדי בשביל קהל היעד שלה.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה ב-1994 בערוץ 2, ובהמשך בערוץ הילדים ובערוץ ג'טיקס, וכיום גם בזום בערוץ ניקלודיאון ישראל בהוט וביס. כמו כן בישראל לא שודרו כל הפרקים של הסדרות אך כל העונות שודרו.
עונות הסדרה
לאורך השנים הופקו סדרות שונות תחת המותג "פאוור ריינג'רס". לכל סדרה עלילה ודמויות משלה:
הפאוור ריינג'רס
הפאוור ריינג'רס הם דמויות בדיוניות של קבוצת אנשים אשר משנים את צורתם לגיבורי-על חזקים בתלבושות קרב המורכבת מבגד עשוי מבד ספנדקס בצבע בהיר וקסדה עם מגן עיניים - במקרים רבים הקסדה עוזרת גם כדי לשמור על זהותם הסודית של הריינג'רס.
פאוור ריינג'ר אשר שינה צורתו לגיבור-על בדרך כלל מחזיק בכוחות על אנושיים, כח סיבולת לא אנושי ומיומנויות לחימה מתקדמות. לפאוור ריינג'ר אשר טרם שינה את צורתו יהיו לרוב גם יכולות על טבעיות כגון - יכולות טלקינזיס, מהירות על והיכולת להיות בלתי נראה, יכולות אשר לרוב אינם קשורים ישירות לכוחות הריינג'ר שלו או שלה.
הריינג'רים לרוב פועלים בצוותים של חמישה או שלושה, כאשר לעיתים קרובות מצטרף לצוות הקבוע ריינג'ר נוסף במהלך פרקי הסדרה (במקרים של צוותים של שלושה, בדרך כלל מצטרפים שני ריינג'רים נוספים, ולא אחד, כמו ב "פאוור ריינג'רס עוצמת הדינוזאור", או "פאוור ריינג'רס זעם הג'ונגל"). לכל ריינג'ר צבע ספציפי משלו. הריינג'רים מכונים בדרך כלל לפי הצבעים של כל אחד מהם, לדוגמה הריינג'ר האדום, הריינג'ר הכחול וכיוצא בזה. בצוות אחד בדרך כלל לא יהיה יותר מריינג'ר אחד באותו הצבע. כל התלבושות של הריינג'רס בכל צוות כמעט זהות לחלוטין אחד לשנייה מלבד הצבע שלהן ועיצוב הקסדה.
הצבעים
בדומה לסדרה היפנית המקורית "סופר סנטאי" שעליה מבוססת הסדרה, הצבעים של צוות הפאוור ריינג'רס משתנים רבות לאורך העונות השונות. צבע הריינג'רים משפיע גם על המלתחה שלהם בכל פרקי הסדרה, וצבע הבגדים האזרחיים שלהם זהה לעיתים קרובות לצבע הריינג'ר שלהם. בטבלה זו, משבצות המסומנות בנקודה (●) מסמלות את הריינג'רים הרגילים, משבצות המסומנות בכוכב (★) מסמלות את הריינג'ר השישי של הסדרה (ריינג'ר נוסף שמצטרף לסדרה. המונח "ריינג'ר שישי"נטבע על ידי סופר סנטאי, ויכול להיות תקף גם על ריינג'רים שאינם השישיים בקבוצה, למשל הריינג'ר הלבן ב"עוצמת הדינוזאור" והריינג'רים הזהוב והכסוף ב"ביסט מורפרס"). משבצות המסומנות במשולש (▲) מסמנות ריינג'רים שהצטרפו לסדרה בשלב מאוחר יותר, אך לא נחשבים ריינג'ר שישי. פירוט על הריינג'רים בעמודה "אחר" ועל הריינג'רים שהחליפו את צבעם מופיע למטה
בישראל
חברת P.M.I מחזיקה בזיכיון לשיווק והפצת מוצרי פאוור ריינג'רס בישראל.
בישראל שודרו במקור העונה הראשונה, השישית והשביעית של הסדרה בשעות אחר הצהריים בערוץ 2. העונות השנייה, השלישית, הרביעית והחמישית שודרו בערוץ הילדים. העונה השמינית ואילך שודרו בערוץ "פוקס קידס" עד 2005, ומאז בערוץ ג'טיקס עד 2009. החל מיולי 2011, העונות ה-18 וה-19 של הסדרה (סמוראי וסופר סמוראי) משודרות בערוץ הילדים. והחל מסוף יוני 2012 נכנסה לשידור ב HOT V.O.D העונה ה-17 של הסדרה (סיבובים לדקה) בחינם, אשר משודרת גם בזום. ערוץ זום אף משדר שידורים חוזרים של מספר עונות ישנות. מעונה 20 ואילך של הסדרה שודרו בערוץ הילדים. ובזום לסירוגין. ביסט מורפרס (עונה 1) הייתה העונה האחרונה ששודרה בישראל. ישנם 3 עונות שלא שודרו בישראל (סופר נינג'ה סטיל, עונה 2 ביסט מורפרס ). העונה החדשה - דיינו פיורי, צפויה לעלות בישראל ב-1 בספטמבר בדיבוב לעברית.
בחזרה אל הבונקר
בחזרה אל הבונקר הוא רומן היסטורי לנוער מאת אורה מורג, העוסק בידידות הנרקמת בין נער גרמני לנערה יהודייה על רקע משפטי נירנברג ומעשי הנוקמים. הקטעים בספר העוסקים בקרב על ברלין כמו גם בהרעלה בסטלג 13 הם היסטוריים לחלוטין, אם כי עצירת משפטי נירנברג עד שתימצא ראיה לכך שהיטלר מת ומציאת עצם מגופו של היטלר, לא התרחשה במציאות.
פאוור ריינג'רס
בישראל
במשך השנים זכתה הסדרה לפופולריות רבה בישראל, בעיקר כאשר שודרה העונה הראשונה של הסדרה החל מ-1994. ההצלחה הובילה למכירת מוצרים נלויים רבים כגון: צעצועים, קלטות וידאו בדיבוב לעברית, פוסטרים, משחקי מחשב, קלפים, חוברות צבעוניות, מדבקות, ביצי הפתעה, שוקולד, חטיף בוטנים, בקבוקי קטשופ, פוגים של מייטי מורפין פאוור ריינג'רס, אלבומי מדבקות של מייטי מורפין פאוור ריינג'רס, פאוור ריינג'רס זיאו ופאוור ריינג'רס בחלל, ואפילו הגרלת פרסים בתחנות דלק של "פז" ב-1995.
בחזרה אל הבונקר
עלילה
1945, גרמניה הנאצית קורסת. פטר מילר, נער גרמני בן 14, מתגייס להגן על ברלין מפני הצבא האדום. חרף התנגדות הוריו, הוא מוצב בדיוויזיית פאנצר אס אס היטלריוגנד, ומשתתף בקרב על ברלין. כאשר הוא נמלט מהסובייטים, הוא מגיע בטעות לפיהררבונקר ומסתתר בו. בבונקר נרקמים יחסי ידידות בינו לבין הלגה גבלס, בתם של יוזף ומגדה גבלס, והוא אף מתאהב בה. פטר חוזה בקריסת השלטון הנאצי, וב-30 באפריל אף שומע במו אוזניו את היטלר יורה בעצמו. כאשר ב-1 במאי מתאבדים הזוג גבלס, מגדה מרעילה את כל ילדיה כדי למנוע מהם לפול בשבי הסובייטי. פטר מנסה להציל את הלגה, אולם נכשל בכך. לאחר כיבוש הבונקר בידי הסובייטים, פטר מוצא את הלסת של היטלר לאחר שהגופה כולה נשרפה. הוא מחביא את הלסת בבונקר כדי למנוע ממנה לפול בידי הסובייטים, הנחושים למצוא ראיה שהיטלר אכן מת. פטר מגלה שהוריו נרצחו בידי הנאצים, כי תלו דגל לבן על ביתם. פטר עובר לגור אצל דודתו בעיר נירנברג, שם הוא מגלה שאחיו היינץ, אשר שרת במהלך המלחמה כקצין בוורמאכט, כלוא במחנה השבויים סטלאג 13 ליד נירנברג. הוא מצליח ליצור עמו קשר.
פאוור ריינג'רס
בישראל
בשנת 1995, הוקם בצפארי "פארק הפאוור ריינג'רס" למשך תקופה קצרה שבהמשך עבר לאילת למשך תקופה קצרה.
בשנת 1996, הגיע השחקן ג'ייסון דייוויד פרנק (טומי אוליבר) לישראל על מנת לקדם את הסדרה בערוץ הילדים.
בחזרה אל הבונקר
דמויות
כמו כן בספר מופיעות באקראי דמויות היסטוריות רבות. ביניהן: אווה בראון, פטר שפר, גוטהרד היינריצי, ארתור אקסמן, לודוויג שטומפפגר, הרמן גרינג, יוסיף סטלין, גאורגי ז'וקוב, איוואן קונייב ודווייט אייזנהאואר.
Diema
Diema(בבולגרית: Диема) הוא ערוץ טלוויזיה בולגרי, חלק מ-Nova Broadcasting Group, שנמצאת בבעלות קבוצת המדיה השוודית Modern Times Group. הערוץ משדר בעיקר סרטים וסדרות פעולה. ערוצי האחות של הערוץ הם Diema Sport ו-Diema Family.
היסטוריה
Diema נוסדה ב-15 במאי 1999 בידי אמיל סבלצ'ב, אנטולי בלצ'ב ואסן רדולוב. הערוץ הראשון בבעלות הקבוצה הוא Diema+. במהלך השנים הוכחה הפופולריות של הערוץ והחברה השיקה ערוץ שני - Diema 2. בסוף 2005 נמכרה Apace Media. במרץ 2007 הפכה Diema Vision לחלק מ-Balkan Media Group בע"מ, מיזם משותף בין Apace Media Group הבריטית לבית Modern Times Group, ומותג מחדש הערוץ עם הורדת ה"+" מסמל הערוץ. ב-12 בספטמבר 2011 שינה הערוץ שוב את מראהו ואת הסמליל שלו.
פתן חום מערבי
פתן חום מערבי המכונה גם גווארדר (שם מדעי: Pseudonaja nuchalis) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הפתניים ומהסוג פתן חום המצוי בטבע באוסטרליה.
מאפיינים
הפתן מגיע לאורך של 1.8 מטר וצבעו חום מעט צהבהב או כתום לאורך גופו. עם זאת ישנם דפוסים רבים לצבעיו המשתנים לפי מיקומו. הוא בעל ראייה טובה והוא יכול לזקור מעט את הגוף בדומה לקוברה.
לנחש תפוצה רחבה במערבה של אוסטרליה לרבות בויקטוריה, הטריטוריה הצפונית, מרבית קווינסלנד ובאוסטרליה המערבית. תפוצתו היא באזורי שיחיות ועצי אקליפטוס באזורים פתוחים וכן מתחת לסלעים ואף ביישובים, בהם הוא יימצא בקרבת אשפה. חלק מהנחשים פוצלו למינים נפרדים: פתן חום אספידורינכה (Pseudonaja aspidorhyncha) ופתן חום מנגדני (Pseudonaja mengdeni).
הנחש פעיל אחרי הצהריים ואז יוצא לציד של עכברים, יונקים קטנים שונים, עופות וזוחלים אחרים. הוא גם איננו בוחל גם בקניבליות.
נחש זה מסוכן מאוד לאדם והוא זריז ביותר, מה שמאפשר לו להכיש מטווח קטן מאוד. הוא איננו המין הארסי בסוגו אך בעל כמות הארס הגבוהה ביותר שמועברת. הארס מותז מניבים ארוכים אך קטנים יחסית שמשווים לארס הרגשה של עקיצה. התסמינים כוללים בחילות, הקאות, נפיחות מקומית, כאבי בטן ולעיתים גם פגיעה בכליות. הארס יכול להרוג אנשים שלא מקבלים טיפול בזמן.
עלווית לבנת-בטן
עלווית לבנת-בטן (שם מדעי: Phyiioscopus boneiii; השם בערבית: נקשארת רמאדייה) היא ציפור שיר קטנה ממשפחת העלוויות.
תיאור המין
העלווית היא ציפור שיר קטנה שגופה מעודן, גדולה במקצת מהפשוש בן משפחתה. מסתה היא 8.5 גרם ואורכה בין 10 ל-12 ס"מ. היא שכיחה בעונות הנדידה בנופי עצים ושיחים ברוב אזורי הארץ. ציפור שיר זו חולפת בארץ באוגוסט- ספטמבר, ובמספר גדול עוד יותר, במרץ-אפריל . אהבתה לעצים הגבוהים, והניתור הלוך וחזור בעקבות חרקים העניק לסוג כולו של העלוויות את השם -Scopus = צופה ו - phyllos = עלווה. פיצולו של המין לשני מינים, מערבי ומזרחי הוביל אל השם Orientalis = מן המזרח.
העלווית היא בינונית בגודלה, מגושמת. ראשה עגול וזנבה מלא. חלקי גופה העליונים אפורים ומגוונים באזורים ירוקים-צהובים מבריקים. גחונה לבן. ניכרת בעל-שת הצהבהב ובשולי הכנף (סוככות ואברות) הצהבהבות ירוקות - לעיתים בניגוד חזק לגב ולכתף האפורים. עיניה כהות, גבת עינה לא מודגשת. בסיס מקורה ורוד ושולי זנבה זהובים.
העלווית היא בעלת הגוונים ה"דהויים" ביותר מבין העלויות הנפוצות, בעלת חישוף אברות ארוך, בסיס מקור בהיר ורגליים בהירות עד חומות, ולא שחורות.
הזכר והנקבה דומים בגודל ובצבע, לשניהם גב וכנפיים חומים זיתיים ואפורים, ובטן לבנבנה. היא נבדלת ממיני עלווית אחרים בצבע העל שת, שגוונו הצהוב עז יותר. ניתן להתבלבל בין כל מיני העלוויות, אבל הדומה ביותר לעלוית לבנת-בטן היא העלוית האפורה - בעיקר פרטים בוגרים או "בלויים". גם אוכלוסיות מזרחיות של עלווית החורף, שצבען אפרפר יותר, דומות לעלווית לבנת-בטן, אך הן נבדלות ברגליים הכהות, וחסרות את העל-שת הצהבהב.
תזונה
עלוית לבנת -בטן ניזונה בעיקר מפרוקי רגליים קטנים, במיוחד חרקים זעירים.
רבייה
בקצהו הדרומי ביותר של תחום דגירתה של העלווית במזרח הים התיכון זוגות ספורים דוגרים במורדות החרמון המיוערים. הנקבה מצניעה את הקן בתוך שקע במדרון בבסיסו של עץ או שיח.
תפוצה ובתי גידול
על שם חוקר העופות האיטלקי פרופ' פרנקו אנדריאה בונלי נקראת האוכלוסייה המערבית, באנגלית נקראת לעיתים העלווית המזרחית של בונלי, או עלווית בלקנית.
אורי כהן-מינץ
אוּרי יוסף כהן-מינץ (נולד ב-1 באוגוסט 1973) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד. בנו של הכדורסלן תנחום כהן-מינץ.
קריירה
אחרי עונה אחת בהפועל גבת, עבר לליגת המכללות האמריקאית ושיחק עונה אחת (1995) במדי נבחרת הכדורסל של אוניברסיטת קונטיקט, לצדם של דורון שפר וריי אלן. הקבוצה זכתה באותה עונה באליפות ליגת הביג איסט. לאחר מכן חזר לישראל, והחליף קבוצה מדי עונה. בין השנים 2003–1996 שיחק במכבי ירושלים, בעירוני רמת גן, בבני הרצליה, שוב בעירוני רמת גן, בהפועל ירושלים, ובאליצור אשקלון. בעונת הגיע להפועל תל אביב, ששיחקה בליגה הלאומית. כהן-מינץ מונה לקפטן הקבוצה, שעלתה לליגת העל בסיום העונה. בשנת 2003 עבר לצרפת, בה שיחק בקבוצת אלאן שאלון במשך שלוש עונות. ב-2006 חזר לישראל והצטרף לקבוצת הפועל עפולה, ובעונת שיחק בשורותיה של עירוני קריית אתא מהליגה הלאומית איתה העפיל לליגת העל.
בעונת החל לשחק בקבוצת הפועל עפולה מהליגה הלאומית, עימה העפיל לליגת העל והמשיך עונה נוספת.
כהן-מינץ שיחק בנבחרות הנוער והעתודה של ישראל. הוא גם שותף ב-67 משחקים של הנבחרת הבוגרת בין השנים 1997–2005, וקלע במדיה 192 נקודות.
במקביל להיותו שחקן כדורסל, סיים בשנת 2000 לימודי צילום בקמרה אובסקורה ואף זכה בפרס ע"ש שרת מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
תקליט
תקליט הוא אמצעי הקלטה ובייחוד אמצעי הפצה שיווק ושמיעה של מוזיקה. שמות נוספים לתקליט הם: אריך-נֶגֶן, תקליט ויניל, אלבום מוזיקה. התקליט היה האמצעי הנפוץ ביותר לשמיעת מוזיקה במרבית שנות המאה ה-20.
את התקליט והגרמופון להשמעת התקליטים המציא בארצות הברית בשנת 1887 הממציא היהודי אמיל ברלינר יליד העיר הנובר בגרמניה, שהיגר לארצות הברית בגיל 19. פטנט נרשם על ההמצאה ב־12 בנובמבר 1887.
התקליט הוא מדיום אנלוגי לשמיעת מוזיקה: דיסק שטוח המסתובב בקצב אחיד ובתנוחה מאוזנת, עליה חרוט חריץ בצורת ספיראלה אחידה משולי התקליט כלפי המרכז. החריץ נע ימינה ושמאלה בתנועה אופקית לפי המוזיקה המוקלטת בו (אנלוגיה לטרקטור הנוסע בסיבוב מתון מאוד וחורש תלם אחד ותוך כדי חרישה מזיזים את ההגה שלו ימינה ושמאלה במהירות ובעדינות לפי המוזיקה) בזמן ההשמעה המחט בחריץ קולטת את התנועות האופקיות העדינות והופכת אותן לצלילים. בתקליטים, כמעט תמיד הספירלה מתחילה מבחוץ כלפי פנים כלומר משולי התקליט כלפי מרכז התקליט. יוצאים מן הכלל היו תקליטים בודדים (שלא שוכפלו בייצור המוני) שבהם נחרטה הספירלה מהמרכז לשוליים. תקליטים אלה היו בשימוש נרחב בתחנות רדיו לשם שידור באולפנים. הכרזת העצמאות של מדינת ישראל הוקלטה ונחרטה על תקליטים בודדים מסוג זה. באולפני הרדיו של קול ישראל היה שימוש נרחב בתקליטים כאלה בשנות ה-50.
רבים מהתקליטים יוצרו מפוליוויניל כלוריד (PVC), ולכן לעיתים נהוג לכנות תקליטים בכינוי ויניל (Vinyl).
היסטוריה
ההקלטה הראשונה לצורך מסחרי הייתה בשנת 1895.
התקליטים הראשונים נעשו ממגוון חומרים מעורבים בגומי קשה. בתחילת המאה ה-20 הוחלף הגומי בחומרים יותר קשים: תרכובת שהכילה שרף בשם שלאק (חומר טבעי דומה לפלסטיק). התכונה החשובה של התרכובת הזו היא התרככותה בחום באופן שמאפשר ייצור תקליטים בלחיצה בחום. ייצור המוני של תקליטים כאלו נעשה ב־1898 בהנובר בגרמניה. סוג זה של "תקליטי 78" יוצרו עד 1960. מהירויות הסיבוב היו מגוונות מאוד, אך ב-1910 היו רוב התקליטים במהירות של 78 או 80 סיבובים לדקה (סל"ד). בשנת 1920 נקבע תקן של 78 סל"ד.
התקליט אריך-הנגן Long-Playing במהירות ⅓33 סל"ד הוצג לראשונה ב-21 ביוני 1948 על ידי חברת קולומביה. ומאז ועד אמצע שנות ה-80 היה התקליט האמצעי האיכותי והנפוץ להאזנה למוזיקה. תקליט בקוטר 30.5 סנטימטר הכיל בין 15 ל-25 דקות בכל צד של התקליט (במקרים קיצוניים הקליטו אף 30 דקות בכל צד אבל זה כבר היה על חשבון האיכות). תקליטים מסוג זה מכונים תקליטי ויניל על שם החומר הפלסטי ממנו יוצרו. עם הזמן השתפרה מאוד איכותם של התקליטים וכן איכות הפטיפונים לשם האזנה להם, השימוש בשיטה זו להפצת מוזיקה נפוצה בכל העולם וחדרה כמעט לכל בית.
כיום התקליט משמש תקליטנים במועדונים ועדיין מיצרים תקליטים מיוחדים לצורך זה. נוסף לכך, חובבי מוזיקה רבים עדיין ממשיכים להאזין לתקליטים. ההפרעות הקלות שאופייניות לתקליטים נחשבות בעיני חלק מחובבי המוזיקה כיתרון. עיקר היתרון המיוחס לתקליט בקרב אוכלוסיית חובבי המוזיקה - "אודיופילים", נובע מטבעו האנלוגי. הצליל האנלוגי המופק מן התקליט מתואר בידי רבים כ"חם" וטבעי יותר מאשר הצליל הדיגיטלי. על אף שאין הסבר מדעי ברור ואחיד לשוני בצליל, טוענים חובבי התקליטים באופן נחרץ שלא ניתן להתעלם מהבדלי הצליל שבין התקליט והתקליטור. הבדל שאינו מתבסס רק על הרחש ושאר ההפרעות של הפורמט האנלוגי. ייצור התקליטים והפטיפונים להשמעתם עדיין נמשך בעולם אך בהיקף נמוך. עדיין אפשר למצוא בחנויות מוזיקה ברחבי העולם תקליטים משומשים וחדשים. כמו כן חובבי מוזיקה מחליפים ביניהם תקליטים נדירים ויש גם חברות מיוחדות העורכות מכירות פומביות של תקליטים ואתרים כמו DISCOGS המשמשים למכירת תקליטים בין חובבי מוזיקה.
בתחילת שנות ה-2000 החלה עלייה במכירות התקליטים בעולם לאחר ירידה מתמדת שנבעה ממעבר לשמיעה דיגיטלית דרך המחשב או דיסקים. מכירות התקליטים עולים מדי שנה מאז ב-2007 נקבע יום שבת השלישי של אפריל כיום התקליט, והחל ב-2008 הוא נחגג ברחבי ארצות הברית, ומאוחר יותר בכל העולם. היום מצוין באירועי מוזיקה, במבצעי מכירות ושידורים שונים באמצעי המדיה. ב-2020 כבר היוו יותר ממחצית משוק המוזיקה בפורמט פיזי בארצות הברית ועקפו את מכירות הדיסקים לראשונה מאז 1987, עם זאת מהווים התקליטים רק כ-4% משוק המוזיקה בכלל בארצות הברית. כיום עדיין מיוצרות גרסאות תקליט לאלבומים היוצאים לאור.
ייצור תקליטים
כדי ליצור תקליט משתמשים בדיסקת אלומיניום מצופה בכלוריד הכסף (AgCl). אחרי שחורטים על הדיסקה את רישום הקול, מסירים את הציפוי, כלומר מפרידים את שכבת כלוריד הכסף מדיסקת האלומיניום. את הציפוי משכפלים באופן הבא: לוקחים גוש של פי-וי-סי ומכניסים אותו למכבש עם הציפוי, שמשמש כתבנית. כאשר לוחצים את המכבש החם על הגוש העשוי פי-וי-סי, הוא הופך לתקליט עם רישום זהה לזה שעל התבנית העשויה מכלוריד הכסף.
התקליטים בשירות תחנות הרדיו
רוב שידורי הרדיו בתחנות קטנות נעשים בשידור חי, אולם התפתחות אמצעי ההקלטה העלתה בהדרגה את שיעור השידורים המוקלטים. כיום יש באולפן רדיו רגיל קריין, שני נגני תקליטורים לפחות, ובדרך כלל גם מחשב שמשמש לשילוב פרסומות בשידור. מראשית ימי הרדיו עד תחילת שנות השישים היו בכל אולפן רדיו מיקרופון אחד או שניים ושני פטיפונים או יותר לנגינת תקליטים. התקליטים נוגנו במהירות 78 סיבובים לדקה עם שיר אחד ועד חמש דקות בכל צד של תקליט, בדרך-כלל נוגנו תקליטים שהופצו באופן מסחרי, אולם היו גם "תקליטים יחידאים" שנחרטו במכונת הקלטה מיוחדת שחרטה תקליטים חלקים ו"מילאה" אותם בהקלטה בצורה של חריצים לפי הצלילים שהועברו אליה ממיקרופון או מקור שמע אחר לאחר הגברה מתאימה. התקליטים הריקים היו בנויים בסיס (דיסקה עגולה) של אלומיניום מצופה בלכה של ניטרוצלולוזה שכונתה אז "אצטט", בדרך כלל בצבע שחור, בארץ הקליטו (חרטו) תקליטים כאלה בקוטר 25, 30, 35 ו-40 סנטימטר. ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, שנמשכה כ-33 דקות, הוקלטה בטכניקה זו על 11 צדדים של תקליטים חלקים על ידי חברת "צליל". כדי להשמיע ברדיו את הסימפוניה התשיעית של בטהובן (שנמשכת 74 דקות) היו צריכים לנגן כ-15 צדדים של תקליטים, כך שהיה יותר קל להעביר שידור חי של מופע מאשר להקליט אותו או אפילו להשמיעו משמונה תקליטים מסחריים. עם המצאתם של התקליטים אריכי-הנגן Long-Playing והפצתם הנרחבת נעשה השימוש בתקליטים לצורך שידורי רדיו נפוץ הרבה יותר. התפתחות ההקלטה על סרטים המגנטיים אפשרה, גם היא, שילוב שידורים מוקלטים בשיעור גבוה יותר, וכן הקלטת השידורים החיים לצורך שידורים חוזרים או שמירה בארכיון.
שמואל זעפרני
הרב שמואל זעפרני (כ"ה בכסלו ה'תשט"ו, 20 בדצמבר 1954 – כ"ט באב ה'תשפ"ב, 26 באוגוסט 2022) היה ראש ישיבת המאירי בירושלים וסגן ראש מכללת ליפשיץ בירושלים. היה עוזרו האישי (המשמש) של הרב מרדכי אליהו.
ביוגרפיה
שימש כר"מ בישיבת "בית שמואל" בחדרה. בשנות ה-80 נבחר לשמש כראש לשכתו של הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב מרדכי אליהו, ובתפקיד זה כיהן עד פטירתו של הרב אליהו. בשנת ה'תשנ"ה בהוראתו של הרב אליהו החלו הרב זעפרני וד"ר יעקב הדני בהקמת ישיבת המאירי, המשלבת לימודים, שירות צבאי במסגרת ההסדר ולימודים לתואר אקדמי. הוא עמד בראשות הישיבה עד דצמבר 2021, אז פרש מסיבות רפואיות.
נפטר בכ"ט באב תשפ"ב לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן בה חלה ב-2020, ונקבר בהר המנוחות.
ספריו
כמו כן ערך עם הרב דוד פתחי את הספר אמרי מרדכי, מאמרי הלכה של הרב אליהו, ירושלים תשס"ז.
חיים רונן
רונן נולד בישראל, למד בתיכון אורט אשקלון. ב-1975 התגייס לצה"ל ושירת כחמש צריח בבסיס ביר תמדה בסיני. במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין חימוש גדודי בחטיבה 401. ב-1984 מונה למפקד סדנה בבאלי"ש וב-1986 מונה לראש מדור טנקים בבה"ד 20. לאחר מכן שירת כסגן מפקד יחידת חימוש מרחבית בפיקוד הדרום. ב-1991 מונה לקצין החימוש של עוצבת עמוד האש ושירת כקצין החימוש של באלי"ש. שירת בתפקיד מטה במפקדת קצין חימוש ראשי וב-1996 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין החימוש של פיקוד המרכז. ב-1999 מונה למפקד מרכז תחמושת. ב-2001 מונה לראש מחלקת ארגון ומשאבי אנוש במפקדת קצין חימוש ראשי. בספטמבר 2003 מונה לקצין חימוש ראשי וכיהן בתפקיד עד יוני 2007. בתקופתו בוצעו קיצוצים נרחבים במערך האחזקה ובוטלו 600 תקנים של משרתי קבע, כמו כן נסגרו ואוחדו יחידות. חלק מתפיסת האחזקה המרחבית שבוצעה בתקופתו בוטלה בעקבות לקחי מלחמת לבנון השנייה.
לאחר שחרורו מונה בנובמבר 2007 למנכ"ל ארגון נכי צה"ל. בשנת 2014 ציין מבקר המדינה לחיוב כי ליקויים שנמצאו בעבר בארגון נכי צה"ל, תוקנו לרבות, כתיבת תקנון חדש ונהלים לארגון וגיבוש תוכניות עבודה שנתיות ובקרה עליה. בשנים האחרונות נרשמה עליה חדה בהיקף הפעילויות בבתי הלוחם של ארגון נכי צה"ל ובמספר המשתתפים.
בשנת 2019 סיים את תפקידו כמנכ"ל ארגון נכי צה"ל. הוא חבר הוועד המייעץ של תנועת הביטחוניסטים.
רונן בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בן-גוריון.