cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DivX
DivX הוא אלגוריתם לקידוד ודחיסה מאבדת נתונים (lossy compression) של אות וידאו. DivX משתמש בדחיסת MPEG-4 חלק 2, שמתפשרת על איכות הווידאו כדי לקבל דחיסה טובה יותר (כלומר צריכת הזיכרון פחותה).
היתרון ביחס לפורמט DVD המבוסס על דחיסת MPEG-2 שאף היא מאבדת נתונים הוא בגודל תוצר הווידאו המכווץ. לפיכך ניתן להשתמש בקידוד זה לשמירת סרטים בצורה יעילה, ולהעברת מידע באינטרנט או ברשתות אלחוטיות אחרות בשימוש חסכוני יותר ברוחב פס.
הדחיסה המשופרת, מאפשרת לאחסן סרט עלילתי סטנדרטי, על CD בגודל 700MB, באיכות טובה. ואכן רוב הסרטים המופצים באינטרנט תחת פורמט זה מותאמים לאחסון על CD.
קיימת גרסה חופשית דומה לפורמט זה שנקראת XviD. מבחני איכות שנעשו באתר Doom9.org בשנים 2003-2005 העלו ש-XviD עולה בביצועיו על DivX.
יוסף שגל
יוסף שגל (נולד ב-25 במרץ 1949 בבאקו, בירת אזרבייג'ן) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת ישראל ביתנו וכשגריר ישראל בבלארוס. לפני כן היה עיתונאי ומגיש טלוויזיה.
ביוגרפיה
שגל קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מהמכון להוראה של אזרבייג'ן על שם לנין. עד עלייתו הוא עבד ככתב, ולאחר מכן כעורך במספר עיתונים באזרבייג'ן.
עלה לישראל בשנת 1990. בישראל כתב במספר עיתונים ברוסית והגיש תוכנית טלוויזיה בערוץ ישראל פלוס.
שגל נבחר לכנסת ה-17 מטעם מפלגת ישראל ביתנו והיה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ובוועדה לפניות הציבור. במהלך כהונתו יזם שגל תיקון לחוק הסדרת מקומות רחצה, הקובע כי לא ייגבו דמי כניסה לחוף רחצה מילד עד גיל 13, ודמי הכניסה המרביים לנער בין גיל 13 ל-17 יעמדו על סך של 10 שקלים חדשים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום לא ריאלי ברשימת ישראל ביתנו לכנסת ה-18, והודיע על פרישתו מהרשימה ומהפוליטיקה. באוגוסט 2009 הוצג על ידי שר החוץ, אביגדור ליברמן, כמועמדו לשגריר ישראל בבלארוס ולאחר אישור ועדת מינויים המינוי אושר על ידי הממשלה ב-9 באוקטובר 2011. עתירה שהוגשה לבג"ץ נגד המינוי - נדחתה. הוא שימש בתפקיד עד ספטמבר 2015.
שגל גר בירושלים, נשוי ואב לשניים.
נפתלי טרופ
הרב נפתלי צבי טרופ (ביידיש: נפתלי טראפּ, בכינויו המקוצר: הגרנ"ט; י"ג בניסן תרל"א, אפריל 1871 - ג' בתשרי תרפ"ט, 24 בספטמבר 1928) היה מחשובי ראשי הישיבות באירופה שלפני מלחמת העולם השנייה. הרב טרופ היה ממפתחיה של שיטת הלימוד הידועה כשיטת בריסק, ושיעוריו וחידושיו הנלמדים עד היום בכל הישיבות בעולם, הם מאושיותיה של שיטת הלימוד הישיבתית. הגרנ"ט נודע בעמקנותו שבין היתר התבטאה בחקירותיו התלמודיות הייחודיות, לצד יראת שמים ומוסריות בולטת.
ביוגרפיה
לאחר כארבע שנים, התמנה למשרת ראש ישיבת "אור החיים" שבסלובודקה. שם החלה להתגלות ייחודיותו במסירת השיעורים וביצירת קשר חם ואישי עם תלמידיו.
בגיל 33 שנים, בי"א בניסן תרס"ד (1904), הוצעה לו משרת ראש ישיבת ראדין, הישיבה שהקים וניהל החפץ חיים. תפקידו זה הוא שפרסם את שמו של ר' נפתלי ברחבי העולם התורני, ובישיבה זו מסר את שיעוריו שהודפסו לאחר שנים והתפרסמו ברחבי עולם הישיבות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גלתה ישיבת ראדין לסנובסק. ר' נפתלי ומשפחתו הצטרפו לישיבה בנדודיה וחלקו עמה את תקופת המלחמה ופגעיה. בזמן המלחמה נפגע ר' נפתלי מרסיסי פגז שנורה לאזור הישיבה. מיד לאחר סיומה של המלחמה נפטרה אשתו, בחודש ניסן ה'תר"פ. הצרות הללו השפיעו לרעה על בריאותו של ר' נפתלי והיא התערערה מאוד. בשנת ה'תרפ"ה חזרה הישיבה לראדין, אך גם שם לא חזר רבי נפתלי טרופ לאיתנו, ובג' בתשרי תרפ"ט (24 בספטמבר 1928) נפטר ונקבר בראדין.
כחניך מובהק של תנועת המוסר, התבלט הגרנ"ט במידות טובות ובמעשי חסד מרובים, ביראת שמים ובתפילות שנאמרו בכוונה ובהתלהבות.
שיטת לימודו
בשיטת לימודו התמקד בהבנת סוגיות התלמוד מתוכן עצמן, ללא הכרח בהשוואתן לסוגיות אחרות העוסקות בנושאים מקבילים. שיטה זו נחשבת מקבילה לשיטת בריסק, אותה פיתח ושכלל רבי חיים מבריסק. דוגמה לחקירה בעלת משמעות הלכתית שהמציא ר' נפתלי: לפי ההלכה, אשה שנדרה נדר, ביד בעלה הרשות להפר אותו או להחליט שברצונו שיתקיים הנדר. חקר הגרנ"ט, האם כאשר אומר הבעל לאשתו שהוא מקיים את נדרה, יש לו בכך שותפות בעצם הנדר, ונחשב שחלק מהנדר מתייחס גם אליו, או שמא אין לבעל כל חלק בנדר, וכאשר הוא מקיים אותו, אין בכך אלא "מניעת ביטולו" של הנדר, אך כל חלותו היא מכח האשה בלבד. כאמור, בשני צדדים אלו תלויה הבנת סוגיא במסכת כתובות.
למרות כשרונותיו הברוכים, עמל קשות על חידושי תורתו, ונהג לבדוק אותם ולבחון אותם שוב ושוב כדי להבטיח שהם נכונים ומדויקים בתכלית. לעיתים קרובות נתקף בכאב ראש חזק עקב התאמצותו בעיון בתלמוד. הוא נהג לכרוך מטפחת רטובה סביב ראשו כדי להקל על כאביו, והמשיך להתעמק בסוגיה שלמד.
במקביל ללימוד התלמוד וההלכה, עסק רבות גם בתחומי המקרא והאגדה. גם בתחומים אלו חידש חידושים רבים, ונהג למסור שיחות בנושאים אלו בלילות שבת.
משפחתו
אשתו של ר' נפתלי, פעשא (פסיה) לאה, חלתה במחלת טיפוס ונפטרה בשנת תר"פ (1920).
ספריו
חידושיו על התלמוד הבבלי בסדרים נשים ונזיקין נדפסו בספר חידושי הגרנ"ט, שנחשב לאחד מחיבורי היסוד בעולם הישיבות. הספר מבוסס בעיקרו על שיטת בריסק.
שדה פרנסיס
שדה פרנסיס (באנגלית: Francis Field) הוא אצטדיון הממוקם בעיר סנט לואיס שבמדינת מיזורי שבארצות הברית, ונמצא בתחומה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. האצטדיון משמש למשחקי פוטבול, לקרוס, תחרויות ריצה, ומשחקי כדורגל.
היסטוריה
עבודות הקמת האצטדיון החלו בשנת 1903 והוא נפתח בשנת 1904, כשהוא מסוגל להכיל 19,000 צופים. האצטדיון נבנה עבור היריד העולמי של 1904 בסנט לואיס, ונעשה בו שימוש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת סנט לואיס בשנת 1904. האצטדיון קרוי על שם דייוויד רולנד פרנסיס אשר יזם את הבאת המשחקים האולימפיים לארצות הברית. האצטדיון הוא אחד המבנים הראשונים של בטון מזוין שנבנו בעולם. במהלך המשחקים האולימפיים אירח האצטדיון אירועי חץ וקשת, אתלטיקה, רכיבה על אופניים, כדורגל, התעמלות, לקרוס, הרמת משקולות והיאבקות.
לאחר המשחקים האולימפיים הפך האצטדיון לאצטדיון הבית של קבוצת ה"דובים" של אוניברסיטת וושינגטון, אשר שיחקה בפני קהל של 19,000 צופים (חלק ניכר מהמושבים היו מושבים זמניים מעץ).
כיום מוגדר האצטדיון כאתר לאומי היסטורי של ארצות הברית.
בשנת 1984 שופץ האצטדיון וכיום מצויים בו 4,000 מושבים. השיפוצים הפחיתו את הקיבולת מ 19,000 ל -3,300 צופים. פרנסיס פילד מכוסה כעת על ידי דשא מלאכותי של שדה.
באולם הספורט של האצטדיון נערכו בשנים 1992, 2000 ו-2004 ויכוחים ציבוריים בין המועמדים לנשיאות ארצות הברית.
בלו נוט (מועדוני ג'אז)
בלו נוט (באנגלית Blue Note) היא רשת מפורסמת של מועדוני ג'אז עם מסעדות. המועדון הראשון נפתח על ידי הישראלי האמריקאי דני בן שושן (באנגלית: Danny Bensusan) בגריניץ' וילג' בעיר ניו יורק בשנת 1981, בשעה שהג'אז נחשב לסגנון מוזיקלי אזוטרי. הרעיון היה לאפשר לאמני ג'אז גדולים להופיע במועדון עם אווירה אינטימית, ולייצר קשר בלתי אמצעי עם הקהל. המועדון הראשון נחשב כיום לאחת מבמות הג'אז המובילות בעולם, אם לא החשובה שבהן. הופיעו בו, בין היתר, אוסקר פיטרסון, ריי צ'ארלס, שרה ווהן, דיזי גילספי, ג'וני הארטמן, בילי אקסטיין, טיטו פואנטה, ליונל המפטון, ריי בראון, ג'ורג' בנסון, שלישיית ביל פריזל-רון קרטר-פול מושן ורבים אחרים.
מועדונים נוספים ברשת מצויים בטוקיו ונאגויה, יפן ובמילאנו, איטליה.
רשת המועדונים שואבת את שמה מהמושג בלו נוט, שפירושו הרווח הוא "התו העצוב" אך בטרמינולוגיית הג'אז משמעותו "התו הנוסף" או "התו הנסתר". אין להתבלבל בין רשת מועדוני הג'אז לבין חברת התקליטים בעלת אותו השם.
סובסטרט
קצב הפעולה של אנזים נמדד כאשר באתרו הפעיל יש את מספר הסובסטרטים המקסימלי שהוא יכול להכיל.
תהליך תפיסת הסובסטרט והפקת תוצר
בעת הריאקציה נקשר הסובסטרט לאנזים המתאים לו בזכות ההתאמה בינו לבין האתר הפעיל של אנזים. רק סובסטרט בעל תכונות כימיות ומבנה מרחבי מתאים יכול להתקשר אל אתר פעיל מסוים. לדוגמה, אם אתר פעיל של האנזים יכיל קבוצת מולקולות הידרופוביות וקבוצת מולקולות בעלות מטען חשמלי שלילי, הוא יוכל לקשור אליו רק סובסטרט הידרופובי ובעל מטען חשמלי חיובי. לאחר התקשרות הסובסטרט אל האתר הפעיל הוא נהפך לתוצר ומשתחרר מהאתר הפעיל לסביבה. לאחר ששוחרר הסובסטרט יכול האנזים לקשור אליו סובסטרט נוסף.
E + S ⇌ ES → EP ⇌ E + P
כאשר:
E הוא אנזים, S הוא סובסטרט ו-P הוא תוצר.
בעוד שהתהליך הכימי הראשון (הקשירה) והשלישי (הפרימה) הם בדרך כלל תהליכים הפיכים, התהליך האמצעי הוא בדרך כלל תהליך בלתי הפיך.
חומרים המפריעים לסובסטרט להיקשר לאתר הפעיל קרויים מעכבי אנזימים.
מדיה דיגיטלית
מדיה דיגיטלית היא מדיה שבה המידע נשמר בצורה דיגיטלית, כלומר אוסף של רשומות מספריות. לדוגמה: קובץ תמונה במחשב הוא מדיה דיגיטלית, אך סרט צילום אינו מדיה דיגיטלית.
את המדיה אפשר לראות (או לשמוע) במחשב עם תוכנה מתאימה (נגן מדיה), או מכשיר שהוא בעיקרו מחשב נייד עם תוכנה דומה (נגן מדיה נייד או אף בקולנוע ביתי).
גן סיפור
גן סיפור הם סדרה של 51 גנים ופארקים ציבוריים שהוקמו בעיר חולון מאז שנת 2000 כמיזם של עיריית חולון להקמת גנים ציבוריים הממחישים באמצעות פסלים סיפורי ילדים פופולריים בישראל. גנים אלה מהווים חלק ממיזם של העירייה להגדיל את הריאות הירוקות שבעיר. הגנים מפוזרים בכל שכונות העיר.
רשימת הגנים
רשימת הגנים (בסדר אלפביתי לפי שמות הספרים):
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית (בקזחית: Қазақ Кеңестік Социалистік Республикасы, ברוסית: Казахская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות. כאשר התפרקה ברית המועצות הכריזה קזחסטן על עצמאותה ב-16 בדצמבר 1991. רפובליקה זו הייתה האחרונה שעזבה את ברית המועצות.
באמצע שנות ה-20 אזור מרכז אסיה חולק לישויות סובייטיות שונות, שנקבעו לפי מאפיינים אתניים. הרפובליקה הקזחית הוקמה בשנת 1936 כאשר היא הופרדה מהרפובליקה הסובייטית הרוסית. לפי גודל השטח היא הייתה הרפובליקה השנייה בגודלה בברית המועצות. נכון למפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 1989, 40.1% מהאוכלוסייה היו קזחים (לעומת 58% בשנת 1926), 37.4% רוסים (לעומת 18% בשנת 1926), 5.8% אוקראינים, והשאר גרמנים (5.8%), טטרים, אוזבקים וקוראנים. כמה הגורמים שעיצבו את הדמוגרפיה היו הגירה רוסית לרפובליקה וגלי רעב המוני בשנות ה-30.
קטיה לויצקי
קטיה לויצקי (נולדה ב-2 בנובמבר 1985) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בעמדת הסנטרית בקבוצת מכבי בנות אשדוד ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
לויצקי נולדה במיקולאייב שבאוקראינה הסובייטית דאז. היא החלה את דרכה במחלקת הילדות והנערות של בנות הרצליה. ומשם המשיכה לקבוצת הבוגרות של רמת השרון.
לויצקי משתייכת לסגל נבחרת ישראל משנת 2004.
לויצקי שיחקה שנתיים באוניברסיטת וילאנובה. ולאחר מכן הצטרפה לקבוצת הפועל תל אביב בעונת וזכתה עימה באליפות. בעונת שיחקה באליצור רמלה. בחודש יוני 2009 חתמה בקבוצת טרגובישטה הרומנית. אך חזרה לישראל בינואר 2010 וחתמה באלקטרה רמת השרון, איתה זכתה בדאבל (זכייה באליפות ובגביע בעונה אחת). בעונה לאחר מכן חתמה לויצקי בקבוצת מכבי בנות אשדוד, הושעתה ממשחק למשך 4 חודשים לאחר שנכשלה בבדיקת חומרים ממריצים. ב-2011 עברה לאליצור רמלה.
ב-2014 שיחקה בתפקיד אורח בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "רמזור", כבת הזוג הגבוהה של חפר אותו מגלם נירו לוי.
באוגוסט 2015 חתמה לויצקי בקבוצת מכבי בנות אשדוד.
ב-2018 עברה לקבוצת מכבי רמת חן.
מהומה (סרט)
מהומה (באנגלית: Pandaemonium) הוא סרט קולנוע משנת 2000 בבימויו של ג'וליאן טמפל. את התסריט כתב פרנק קוטרל בויס. הסרט מבוסס על חייהם של המשוררים האנגלים ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג', בעיקר עוסק הסרט בשיתוף הפעולה שלהם בהוצאת ספר השירים "בלדות ליריות", וכתיבת הפואמה "קובלא חאן" של קולרידג' שנשלמה ב-1797, ויצאה לאור ב-1816.
חלק גדול מהצילומים נערכו באתרים בקוואנטוק הילס שבסאמרסט ובסביבתם.
ביקורת
ג'ון סאת'רלנד כתב בעיתון הגרדיאן על הסרט "יש בו דברים טובים. הבעיה היחידה היא ששום דבר מזה לא קרה. זוהי היסטוריה ספרותית בדיונית".
ארמון האפיפיור
ארמון האפיפיור (באיטלקית: Palazzo Apostolico) בקריית הוותיקן, הוא מקום מגוריו הרשמי של האפיפיור.
הארמון
הארמון הוקם בין השנים 1508–1519. הוא שוכן מצפון לכיכר פטרוס הקדוש והוא צמוד אל בזיליקת פטרוס הקדוש הנמצאת דרומית-מערבית לו. למעשה כולל הארמון מספר מבנים, הכוללים, בין היתר, את דירת האפיפיור, חלק ממשרדי ממשלת קריית הוותיקן, מספר קפלות, חלק ממוזיאון הוותיקן כולל הקפלה הסיסטינית, ואת ספריית הוותיקן. בארמון ישנם בסך הכל כ-1,400 חדרים בשטח כולל של כ-55,000 מ"ר, והוא אחד המבנים הגדולים בעולם.
דירת האפיפיור
דירת האפיפיור (appartamento nobile - "הדירה הנשגבת" או appartamento pontificio - "דירת הפונטיף") נמצאת בחלקו הדרומי של הארמון ומקיפה חצר פנימית הנושאת את שמו של האפיפיור סיקסטוס החמישי (Cortile de Sisto V). בעבר שכנה הדירה בקומה השנייה של הארמון, אך לאחר שהאפיפיור לאו ה-13 מת בחדרו ב-1903, היא ננעלה, ומאז מתגוררים האפיפיורים בקומה השלישית והעליונה של המבנה. לרשות האפיפיור עומדת גם אחוזתו בקסטל גנדולפו, השוכנת כ-25 ק"מ דרומית לרומא, והוא שוהה בה מחודש יולי עד חודש ספטמבר בכל שנה. ביתר השנה הוא מתגורר בארמונו בקריית הוותיקן.
בדירה מספר חדרים הכוללים מבואה, משרד המשמש את מזכירו של האפיפיור, חדר העבודה של האפיפיור שמחלונו הוא נוהג לברך את המאמינים בכיכר, חדר השינה שלו בפינה הדרום-מזרחית של המבנה, חדר אוכל, חדר מגורים, מטבח ומרפאה. על גג המבנה שוכן גן המקיף את החצר הפנימית מכל צדדיה, אך הוא אינו נראה מכיכר פטרוס הקדוש, בגלל גג הרעפים התוחם אותו מכל צדדיו. עוד שוכנים בארמון ספרייה פרטית, מגורי עובדי משק הבית וקפלה פרטית. הדירה מחודשת עם כניסתו לתפקיד של כל אפיפיור חדש ובהתאם לצרכיו ולטעמו האישי.
מאז המאה ה-17 שימשה הדירה בארמון האפיפיור כמקום מגוריו הרשמי של האפיפיור בתפקידו הדתי, בעוד שארמון הקווירינאלה ברומא היה מעונו הרשמי כראש מדינת האפיפיור. עם פירוק מדינת האפיפיור הוחרם הקווירינאלה על ידי ממשלת איטליה והיה לארמונו של מלך איטליה, ומאז 1946 הוא משמש כמעונו הרשמי של נשיא איטליה.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית (בקירגיזית: Кыргыз Советтик Социалисттик Республикасы, ברוסית: Киргизская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות בברית המועצות. בתקופת התפרקות ברית המועצות הכריזה קירגיזסטן על עצמאותה ב-31 באוגוסט 1991.
היסטוריה
ישות קירגיזית נוסדה באוקטובר 1924 בתור הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקירגיזית וכללה גם את שטחי קזחסטן של ימינו, אך בדצמבר 1936 היא הוכרזה כרפובליקה. באוגוסט 1991 קירגיסטן הכריזה על עצמאותה.
דמוגרפיה
בשנת 1926 גרו ברפובליקה כמיליון איש. במפקד האחרון שהתרחש בברית המועצות (1989) חיו בקירגיסטן 4.25 מיליון בני אדם. רוב האוכלוסייה הם קירגיזים. רוב העם הוא מוסלמי, ודובר קירגיזית.
אקציית האינטליגנציה
אקציית האינטליגנציה (בגרמנית: Intelligenzaktion: הגיה בגרמנית: [ɪntɛliˈɡɛnt͡s.akˌt͡sjoːn]), או הירי ההמוני באנשי האינטליגנציה, הייתה סדרה של רציחות המוניות שביצעה גרמניה הנאצית נגד האינטליגנציה הפולנית (מורים, כמרים, רופאים, פקידות בכירה בדרג העירוני והמדיני וחברים בולטים אחרים בחברה הפולנית) בתחילת מלחמת העולם השנייה. הגרמנים ניהלו את המבצעים בהתאם לתוכניתם לגרמן את האזורים המערביים של פולין הכבושה, לפני סיפוחם לרייך הגרמני.
ברצח ההמוני של האינטליגנציה הפולנית נרצחו 100,000 פולנים; בהיעלמות כפויה, כלאו הגרמנים והרגו את ראשי החברה הפולנית, שזוהו כאויבי הרייך עוד לפני המלחמה; הם נקברו בקברי אחים שנחפרו במקומות נידחים. על מנת לעודד בריחת פולנים, הטילו הגרמנים טרור על האוכלוסייה, על ידי הוצאות להורג פומביות של אינטלקטואלים ומנהיגי קהילה נבחרים, בטרם גירשו את הפולנים ממערב פולין. חוליות המוות של האיינזצגרופן וחברי יחידות הרצח המקומיות (שכונו ביופמיזם "יחידות הגנה של גרמנים אתניים", Volksdeutscher Selbstschutz), מיליציות המיעוט הגרמני, הצדיקו את מעשיהן בכך שמטרת עבודתן המשטרתית היא לסלק אנשים מסוכנים מבחינה פוליטית מהחברה הפולנית.
רצח האינטליגנציה הפולנית הייתה צעד מרכזי לקראת יישום מבצע טננברג, השמת שוטרים ובעלי תפקידים נאצים ממשטרת הביטחון (המורכבת מחברי קריפו וגסטפו) וחברי אס דה כדי לנהל את הכיבוש ולהקל את הגשמת תוכנית-האב למזרח, יישוב גרמנים בפולין. מבין 100,000 האנשים שנהרגו באקצייה זו, כ-61,000 היו אנשי האינטליגנציה הפולנית, שהגרמנים ראו בהם יעדים פוליטיים על פי "ספר התביעה המיוחדת לפולין", ספר אשר חובר לפני תחילת המלחמה בספטמבר 1939. אקציה זו התרחשה זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 ונמשכה מסתיו 1939 עד אביב 1940; הרצח ההמוני של האינטלקטואלים הפולנים נמשך בפעולות מבצע אה בה.
מטרה
אדולף היטלר הורה על רצח האינטליגנציה והאליטות החברתיות של פולין כדי למנוע מהן לארגן את הפולנים נגד הגרמנים הכובשים ולסכל את הכיבוש והקולוניזציה של המדינה. הרצח ההמוני היה אמור להתרחש לפני סיפוח פולין לרייך הגרמני הגדול: "שוב, על הפיהרר לציין שלפולנים יכול להיות רק אדון אחד, והוא הגרמני; שני אדונים אינם יכולים ואסור להתקיים זה לצד זה; לכן יש לחסל את כל נציגי האינטליגנציה הפולנית. זה נשמע קשה, אבל כאלה הם חוקי החיים." הגזענות הנאצית החשיבה את האליטות הפולניות כבעלות דם גרמני ככל הנראה, משום שסגנון המנהיגות הדינמית שלהן עמד בניגוד חיובי ל"פטליזם הסלאבי" של העם הרוסי; אף על פי כן, השמדת מנהיגים לאומיים כאלה הייתה הכרחית, משום שהפטריוטיות שלהם וסמכותם המוסרית היו מונעות גרמניזציה מלאה של האוכלוסייה המשועבדת של פולין.
יתרה מכך, באמצעות משרד מדיניות הגזע, הילדים בעלי הערך הגזעי (בעלי המראה הארי) של האינטליגנציה הפולנית היו אמורים להיחטף לרייך, לצורך גרמניזציה; האידאולוגיה הנאצית טענה כי תירבות (אקולטורציה) לא סלאבית כזו תמנע את תקומת האינטליגנציה הפולנית, ובכך תמנע את תחיית הלאומיות הפולנית בפולין שתעבור גרמניזציה.
שיטה
עם השגת השליטה בפולין, הגרמנים עצרו, כלאו והרגו כ-61,000 בני אדם כאויבי הרייך הגרמני. כולם זוהו כאינטליגנציה בכל עיר, עיירה וכפר. כל גבר ואישה היו רשומים ב"ספר התביעה המיוחדת - פולין" (Sonderfahndungsbuch Polen), שאזרחי פולין הגרמנים הנאמנים לגרמניה הנאצית ערכו לפני המלחמה עבור המשטרה הגרמנית, משטרת הביטחון והאס דה.
האיינזצגרופן ומיליציות ההגנה העצמית האתנית של המיעוט הגרמני בפולין היו אמורים להרוג את האינטליגנציה שזוהתה בספר התביעה המיוחדת – פולין. מפקדי המיליציות הצבאיות למחצה ידעו שיהרגו אזרחים לא חמושים, ולכן חיזקו את המורל בעזרת הנחיות אידאולוגיות וגזעניות לחיילים-שוטרים, בהן נמסר שתפקידם הפוליטי בטיהור האתני של פולין - הוצאות להורג, פעולה נגד התקוממות, שיטור - יהיה יותר קשה מלחימה מול חיילים; כפי שציין מרטין בורמן בפגישה ב-2 באוקטובר 1940 בין היטלר להנס פרנק: "על הפיהרר להדגיש, שוב, שלפולנים יש רק אדון אחד, והוא גרמני; לא יכולים להיות שני אדונים זה לצד זה, ואין הסכמה לכך, ומכאן, יש להרוג את כל נציגי האינטליגנציה הפולנית. . . . הגנרלגוברנמן הוא שמורה פולנית, מחנה עבודה פולני גדול.
במסגרת תוכנית-האב למזרח, המטרה הפוליטית של אקציית האינטליגנציה הייתה השמדת האליטות של החברה הפולנית, שהנאצים הגדירו בהרחבה כשלאכטה (אצילים פולנים), אינטליגנציה, מורים, עובדים סוציאליים, שופטים, יוצאי צבא, כמרים, אנשי עסקים וכל גבר ואישה פולנים שלמדו בבית ספר תיכון וכך יכלו לספק מנהיגות לאומית שתתנגד לכיבוש הגרמני בפולין.
דברה
{{פירושונים|
אדוארד לינדברג
אדוארד "אד" פרדיננד ג'ייקוב לינדברג (באנגלית: Edward "Ed" Ferdinand Jacob Lindberg; 9 בנובמבר 1886 – 21 באוקטובר 1975) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם (סטוקהולם 1912) בריצת שליחים 4x400 מטר ובעל מדליית ארד אולימפית ופעמיים אלוף ארצות הברית (1909 ו-1911) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
לינדברג נולד בצ'ירוקי, איווה.
אלוף ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בסיאטל, וושינגטון בשנת 1909 זכה לינדברג במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.4 שניות. באליפות שנערכה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 1910 הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר אחרי ויליאם הייז שקבע תוצאה של 52.0 שניות. באליפות ארצות הברית שנערכה בפיטסבורג, פנסילבניה בשנת 1911 הוא זכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.0 שניות.
בעל מדליית זהב אולימפית
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים לינדברג במקום ראשון בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.6 שניות. במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם טד מרדית', צ'ארלס ריידפאת' ומל שפרד בשיא עולם חדש של 3:16.6 דקות, לפני צרפת (3:20.7 דקות) ובריטניה (3:23.2 דקות). מדליית ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.4 שניות, אחרי בן ארצו צ'ארלס ריידפאת' שקבע שיא עולם חדש של 48.2 שניות והאנס בראון מגרמניה (48.3 שניות).
הוגו וילנד
הוגו וילנד (סביבות 1900)|שמאל|ממוזער|250px ֹהוּגוֹ וילָנְד (גרמנית: Hugo Wieland ; 1853 גרמניה - 1922, טיבינגן, גרמניה) היה תעשיין גרמני מקהילת הטמפלרים שהגיעו להתיישב בארץ ישראל. הקים מפעל לאריחים, רעפים ומוצרי בטון ליד תחנת הרכבת ביפו על מנת לנצל את הרכבת להובלת תוצרת המפעל. בערוב ימיו חלה, נסע לגרמניה ונפטר שם.
קורות חיים
הוגו וילנד נולד ב-1853 בבודלסהאוזן (Bodelshausen), דרומית לטיבינגן, בגרמניה להורים חברי כת הטמפלרים. בהיותו בן שלוש נפטר אביו. סיים הכשרה מקצועית כנגר. בשנת 1871, בהגיעו לגיל 18, היגרה המשפחה לארץ ישראל. בתחילה חיו בביתו של השגריר פון אלטן במושבה האמריקאית ביפו ובהמשך עברו למושבה הגרמנית בירושלים.
בערך ב-1878 נשא הוגו לאישה את קתרין וולר ונולדו להם 9 ילדים (6 בנים ו-3 בנות). ב-1898 נפטרה קתרין ונקברה בבית הקברות הטמפלרי בירושלים. ב-1899 נישא הוגו בשנית למריה קמפף שהולידה את ילדו העשירי.
את הבנים קרל ורודולף שלח וילנד ב-1900 להכשרה מקצועית ברויטלינגן שבדרום גרמניה. קרל למד במפעל לייצור לוחות בטון ועם שובו לארץ ישראל הקים מפעל ביפו. חלק מן הבטון ששימש במפעל יובא מהעיר היידלברג שבגרמניה.
ב-1902 עברה המשפחה לשכונת ולהאלה על גבול יפו על מנת להקים שם את בית החרושת ולצדו חנות, מחסן ובית מגורים. עם סיום הבנייה עברה המשפחה לגור במתחם. המפעל סיפק בטון למסילת הברזל ברלין-בגדאד (שעברה גם דרך צפון סוריה וטורקיה). הוגו התגורר תקופה מסוימת בחלב, שם נולדה אחת מבנותיו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורשה המשפחה למצרים. מעבר זה דירדר את בריאותו, והוא נאלץ לחזור עם בנו וילהלם לטיבינגן, גרמניה, שם נפטר ב-1922. בנו, הוגו, שירת בצבא הגרמני, נהרג בלבנון ב-1918 ונקבר בבעלבכ. גם הבן וולטר-קריסטוף ששירת בחיל האוויר הגרמני, נהרג ונקבר בירושלים.
משפחתו
ב-1922, לאחר סיום המלחמה, חזרה המשפחה ממצרים ליפו והאחים קרל ורודולף ניהלו את המפעל וחידשו את הייצור. זמן קצר לאחר מכן פרש רודולף מהמפעל ויחד עם מספר משפחות טמפלרים נוספות הקים חווה חקלאית בעמק בית שאן.
המשפחה המשיכה לגור במתחם וילנד עד תחילת מלחמת העולם השנייה. אז נחשדו הטמפלרים, על ידי הבריטים, כגייס חמישי וסוכני אויב, ורובם הגדול נאסרו והוגלו, בעיקר לאוסטרליה.
מתחם וילנד ליד תחנת הרכבת ביפו
וילה וילנד (משופץ)|שמאל|ממוזער|250px החנות של משפחת וילנד (משופץ)|שמאל|ממוזער|250px בית החרושת וילנד (משופץ)|שמאל|ממוזער|250px ב-26 בספטמבר 1892 נחנכה תחנת הרכבת ביפו בקצה קו הרכבת ירושלים-יפו. הוגו וילנד שזיהה את הפוטנציאל המסחרי של אמצעי תחבורה זה הקים ב-1902 את מתחם וילנד בצמוד לתחנה על מנת להשתמש ברכבת להובלת תוצרת המפעל.
המתחם כלל מספר מבנים: בנוסף כלל המתחם גן עם עצים גדולים
את הידע להקמת המפעל הביאו איתם שניים מבניו של הוגו שחזרו מלימודים בגרמניה. חומרי הגלם למפעל כללו אבקת צמנט שהגיע מבית חרושת בהיידלברג, גרמניה וחול שנכרה בחופי הארץ. מוצרי החברה (בלוקים, רעפים ואריחי מלט) שימשו לבניית בתי המתחם.
זמן לא רב לאחר הקמתו, שגשג בית החרושת ומכר את תוצרתו ברחבי הארץ ואף מעבר לגבולותיה. ב-1909 הגיע המפעל לאחד משיאי הצלחתו כשסיפק את חומרי הבניין להקמתה של כנסיית אוגוסטה ויקטוריה בירושלים. הצלחת פרויקט זה הגדילה את היקף ההזמנות למוצרי החברה ואיפשרה רכישת מכונות חדשות ופיתוח מוצרים מתקדמים.
בתקופה מלחמת העולם הראשונה כשבני המשפחה גורשו למצרים (1917-1921) הפעילו יהודים מתל אביב את המפעל. לאחר חזרת המשפחה לארץ היא שיפצה את המבנים במתחם והמשיכה לייצר מוצרי בטון עד גירוש הטמפלרים עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
ב-2007 החל שיקום תחנת הרכבת ומתחם וילנד על מנת לשמר את המבנים ההיסטוריים ועל מנת להפוך אות האתר למקום בילוי. במהלך שיקום המבנים נתגלו קישוטים דקורטיביים על התקרות וציורים פיגורטיביים על הקירות. הנהלת הפרויקט תכננה לשמר יצירות אלו. כיום משמש המתחם את ליבו של מרכז בילוי פופולרי. אחת המסעדות במקום קרויה "הוגו" על שם אבי המשפחה.
בשנות ה-50, במסגרת הסכם השילומים, החליטה ממשלת ישראל לפצות את צאצאי הטמפלרים בתמורה לרכוש שהשאירו מאחור.
מבצע אטלס
בשלהי מלחמת העולם השנייה תכננו הנאצים לפזר רעל במקורות המים בראש העין על מנת להרעיל את תושבי תל אביב. היחידה שיועדה למבצע כללה 2 ערבים מאנשיו של חג' אמין אל-חוסייני ו-3 טמפלרים מבני המושבות בארץ שהתגייסו לצבא הגרמני. מפקד היחידה היה מייג'ור קורט וילנד משרונה, בנו של רודולף וילנד ונכדו של הוגו וילנד. חמשת חברי הקבוצה הוצנחו באזור יריחו ב-6 באוקטובר 1944 אך תוך זמן קצר נתגלו עקבותיהם והחל חיפוש אחריהם שהביא ללכידת רוב הקבוצה ולכישלון תוכנית ההרעלה.
טוקטה
טוקטה (toccata, באיטלקית: 'מנוגנת') היא יצירה קלאסית, בדרך כלל לכלי מקלדת, המדגישה את יכולותיו של הנגן. לעיתים השם ניתן ליצירות למספר כלים (למשל הפתיחה של האופרה 'אורפיאו' של קלאודיו מונטוורדי).
סולי (בלארוס)
סולי (בבלארוסית: Солы; בפולנית: Soły) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
טוקטה
הטוקטה המפורסמת ביותר מופיעה בטוקטה ופוגה ברה מינור לעוגב, BWV 565, של יוהאן סבסטיאן באך.
סולי (בלארוס)
תולדות היישוב
היישוב נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות אצולה. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובעקבות הסכם ריגה בשנת 1921 נכלל בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סולי
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-130 משפחות יהודיות, כמחצית מתושבי המקום, ופעל בה בית ספר עברי מרשת תרבות. בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הצבא האדום.
טוקטה
תקופת הרנסאנס - איטליה
טוקטות הופיעו לראשונה בסוף תקופת הרנסאנס. לעיתים נקראו היצירות בשם Tastar de corde (לנסות את המיתרים), פרלוד, אינטונציה, ריצ'רקר, טיינטו (בספרד) וכן בשמות אחרים. המשותף ליצירות תחת שמות שונים אלה הוא האופי האלתורי, שהושתת על פסג'ים וירטואוזיים מול אקורדים בחילופין בין הידיים. יצירות כאלה נכתבו לעוגב, או כלי מקלדת אחרים וכן גם ללאוטה או לנבל. מקור הסגנון היה בעיקר בצפון איטליה ומספר פרסומים משנות ה-90' של המאה ה-16 כוללים טוקטות שכבר נקראו כך. טוקטות הולחנו, בין היתר, על ידי ג'ובאני דירוטה, אדריאנו בנקיירי (שכתבו ספרי לימוד חשובים על נגינה בכלי מקלדת), קלאודיו מרולו (שכלל בטוקטות שלו קטעים פוגליים), אנדריאה וג'ובאני גבריאלי ואחרים. מלחין חשוב אחר של טוקטות היה ג'ירולאמו פרסקובלדי, שהעשיר את סגנון הטוקטה בשינויי מפעם ומרקם פתאומיים, דיסוננטים נועזים וכרומטיקה. את אלה למד מקודמיו הנפוליטניים: ז'אן דה מק, ג'ובני מריה טרבצ'י, אסקניו מיונה ואחרים וכן ממלחיני המדריגל החדשניים לתקופתם כמו הנסיך קרלו ג'זואלדו דה ונוזה. בתקופת הברוק המשיכו באיטליה לכתוב טוקטות כמו למשל אלה של ברנרדו פאסקוויני או אלסנדרו סקרלטי, שכמעט אינן מבוצעות כיום. בתקופת הבארוק המאוחר נזנחה מעט הכתיבה לכלי מקלדת באיטליה ובכלל זה הטוקטה (פרט לדומניקו סקרלטי) לטובת מוזיקה לתזמורת, הרכבים קאמריים ומוזיקה ווקאלית.
סולי (בלארוס)
יהודי סולי
בסוף יוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה, בתיווך היודנרט המקומי, בראשו הועמד מיכאל מגיד.
טוקטה
תקופת הבארוק - גרמניה
בין המלחינים אשר שהו בוונציה בסוף תקופת הרנסאנס היה הנס ליאו האסלר, אשר בצעירותו למד אצל אנדראה וג'ובני גבריאלי וייבא את הסגנון לגרמניה. מלחין שהביא את סגנון הטוקטה להולנד היה יאן פיטרסזון סוולינק, שבטוקטות שלו בולטת הווירטואוזיות וכן קטעים בהם חוזרים מוטיבים כמו הד ואמורים להיות מבוצעים בשינוי דינמי מחזק לחלש כמו חיקוי להד. דבר זה למד סוולינק מג'ובני גבריאלי ודרך תלמידיו הגרמניים כמו סמואל שיידט, היינריך שיידמן, מלכיור שילדט ואחרים הגיע סגנון הטוקטה לגרמניה.
סולי (בלארוס)
יהודי סולי
כעבור זמן קצר רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן ומגודר שהוקם בה, ממנו שולחו בקיץ 1942 כמה עשרות צעירים למחנה עבודה. בזמן קיום הגטו פשתה בו מגפת טיפוס הבהרות.
טוקטה
תקופת הבארוק - גרמניה
לפני באך התפתחה הטוקטה בגרמניה, כמו למשל ביצירות יוהאן פכלבל (אצלו הטוקטות היו בנויות בעיקר על ריצות וירטואוזיות מעל נקודות עוגב ארוכות), ביצירות דיטריך בוקסטהודה (שקרא ליצירות "טוקטה" אך לעיתים היו אלה יצירות המורכבות מקטעים בסגנון אלתורי, כולל קטעי סולו מרשימים לפדלים אשר התחלפו בפוגות). הטוקטות הגיעו לשיא התפתחותן בבארוק בגרמניה, ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך. בטוקטות שלו לעוגב הבאות בצמד עם פוגה גוברת הווירטואוזיות בכתיבה לעוגב, כולל קטעי סולו קשים ומרשימים לפדל, וכתיבה עשירה ומרשימה לידיים, כולל שינויי רגיסטרציה וניגודים.
סולי (בלארוס)
יהודי סולי
ב-4 באפריל 1943 שולחו בין 900 ל-1,000 היהודים שנותרו בגטו סולי לאתר הרצח בפונאר.
טוקטה
המאה העשרים
במאה העשרים קיבלה המילה טוקטה משמעות ספציפית יותר, של יצירה לפסנתר הכתובה כולה בצלילים מהירים בעלי ערך ריתמי יחיד ("פרפטואום מובילה"). טוקטות מוכרות יותר בסגנון זה כתבו סרגיי פרוקופייב, קלוד דביסי, אראם חאצ'טוריאן ואף מלחינים ישראלים, כמו פאול בן-חיים.
אריה אבידן-וייס
אריה אבידן-וייס (19 באפריל 1928 - 21 במרץ 1997) היה טניסאי ישראלי, מחלוצי הטניס הישראלי. שמונה פעמים אלוף ישראל בטניס (1948-1947, 1953-1950, 1956-1955) וחבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל.
ביוגרפיה
אבידן-וייס נולד ביאשי שברומניה ובשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
אלוף ישראל
בשנת 1947 זכה אבידן-וייס בתואר אלוף ישראל בטניס ליחידים, הראשון בקריירה שלו, מתוך שמונה תארים בסך הכל. הוא ניצח במשחק הגמר את רפאל גורניצקי ב-4 מערכות (10-8, 3-6, 4-6, 1-6), שניצח במשחק חצי הגמר את האלוף היוצא, מרדכי אפל. שנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו לאחר שניצח במשחק הגמר את נעים רג'ואן ב-5 מערכות.
בשנת 1949 ייצג אבידן-וייס את ישראל בגביע דייוויס ביחד עם יהודה פינקלקראוט, רפאל גורניצקי ויעקב בונטמן לראשונה בתולדות מדינת ישראל. הנבחרת הפסידה לנבחרת דנמרק 5-0 במשחק שנערך בקופנהגן. הוא היה חבר נבחרת גביע דייוויס של ישראל עד לשנת 1960 ושיחק במסגרת זו ב-23 משחקים וניצח פעמיים.
בשנת 1955 זכה אבידן-וייס בשלושת התארים האפשריים באליפות ישראל בטניס, ביחידים, בזוגות גברים עם דויטש ובזוגות מעורבים עם אדית כהן-מינץ.
אריסטידס
אריסטידס (יוונית: Αριστείδης; 530 - 468 לפנה"ס) מדינאי אתונאי, כינויו היה "הצודק". אפלטון קרא לו "האיש היחיד באתונה ששווה להעריצו".
חייו
אריסטידס היה בנו של ליסימאכוס, וחלק ממשפחה אמידה. על שחרותו ידוע רק שהיה תלמידו של המדינאי קליסתנס והיה חלק מן הסיעה האריסטוקרטית באתונה העתיקה. הוא הגיע לתודעה הציבורית לראשונה כסטרטגוס, כאשר פיקד על שבטו האנטיוכי בקרב מראתון, וזכה בכבוד רב בעקבות המלחמה, כבוד שבא לידי ביטוי במינויו לארכון ב-488 לפני הספירה. פעילותו השמרנית כוונה לשמירה על כוחה היבשתי של אתונה, והוא היה אחד המתנגדים הבכירים למדיניותו הימית של תמיסטוקלס.
הקונפליקט בין שני המנהיגים תם בעקבות האוסטרקיזם של אריסטידס, שהתרחש מתישהו בין השנים 485–482 לפנה"ס. מסופר שמצביע אנאלפביתי, שכלל לא הכירו, ניגש אליו, ונתן לו את האוסטרקון בהצבעה, וביקש ממנו לכתוב עליו את שמו של אריסטידס. האחרון שאל אותו אם אריסטידס גרם לו עוול, והוא השיב בשלילה ואמר "אינני מכירו אפילו, אבל פשוט נמאס לי לשמוע את כולם אומרים 'הצודק' בכל מקום". אחרי ששמע זאת אריסטידס רשם את שמו על החרס. בעקבות ההצבעה, הוא הוגלה לתקופה של חמש שנים. גלותו הסתיימה לפני המועד, בשנת 480 לפנה"ס, בזכות פסק דין שקרא לו לחזור מהגלות על מנת לסייע לאתונה להגן על עצמה מפני הפלישה הפרסית, וכשחזר נבחר להיות סטרטגוס. במהלך קרב סלמיס הוא תמך בתמיסטוקלס, וזכה בניצחון אחרי שהנחית את חיל הרגלים האתונאי על האי פסיטאליה והשמיד עמו את חיל המצב הפרסי ששהה שם.
ב-479 לפנה"ס הוא נבחר מחדש לסטרטגוס, וקיבל לידיו סמכויות מיוחדות כמפקד הצבא האתונאי בקרב פלטאיה. נאמר גם שהוא דיכא קשר שניסו לרקום אוליגרכים לא מרוצים בצבא. הוא זכה בתמיכת בעלי בריתו מאיוניה, לאחר שהתמרד מול האדמירל הספרטני פאוסאניאס, הם נתנו לו את השליטה על הצבא ונתנו לו לפעול באופן חשאי לתיקון המיסים של הקונפדרציה החדשה, הליגה האטית-דלית. הערכתו הייתה מקובלת ונחשבה הוגנת, והיא היוותה בסיס בהמשך להטלת מיסוי למען המשך פעולתה של הליגה.
הוא המשיך לכהן במשרות חשובות באתונה. נראה שיחסיו המחודשים והנוחים עם תמיסטוקלס נמשכו והוא עזר לו לשכנע את ספרטה להמשיך בבניית החומות לאתונה. מספר גורמים טוענים שאריסטידס נפטר באתונה, מקורות אחרים טוענים שהוא נפטר במהלך מסע בים השחור. נפוס הכריז על תאריך מותו, 468 לפני הספירה. הוא זכה לראות בחייו את האוסטרקיזם של תמיסטוקלס, אך נפטר לפני עלייתו של פריקלס. נכסיו כנראה ניזוקו קשות בעקבות הפלישות הפרסיות, והוא לא השאיר מספיק כסף לממן את קבורתו. וידוע שצאצאיו קיבלו קיצבה מהמדינה אפילו במאה הרביעית לפנה"ס.
רצפה בת איה
רִצְפָּה בַת-אַיָּה היא דמות מקראית, שהייתה פילגשו של שאול המלך, ונזכרת פעמיים בספר שמואל ב'.
פירוש השם
פירוש השם "רצפה" הוא ככל הנראה גחלת, כפי שמופיע בספר מלכים וספר ישעיהו.
לקיחת רצפה בת איה על ידי אבנר בן נר
בנוסף, לקיחת נשי מלך הן מעשה סמלי של טעינה למלוכה, כמו שניתן לראות בסיפור מרד אבשלום ובבקשתו של אדוניה מאת בת-שבע (שתינתן לו אבישג השונמית), מה שנותן הסבר נוסף לכעסו של איש בושת.
מסירת בני רצפה בת איה לגבעונים
בכל מקרה, נראה כי מעשיה של רצפה בת איה גרמו לדוד לקבור את יונתן ושאול בקברי אבותם. .
בתרבות
רצפה בת איה נמצאת במרכזו של הרומן ההיסטורי "בת איה" מאת אריה קוצר, שיצא לאור בשנת תש"ך.
סיפורה של רצפה בת איה מגולל גם ברומן "מלכים ג'" מאת יוכי ברנדס.
נחל פרצים
נַחַל פְּרָצִים הוא נחל אכזב בדרום מדבר יהודה. מקורו של נחל פרצים במישור עמיעז אותו הוא מנקז, הוא זורם לכיוון צפון-מזרח, אורכו 5.5 ק"מ, בסופו הוא מצטרף לאגן ההיקוות של נחל חימר ונחל זוהר ונשפך לעמק זוהר ולים המלח מצפון להר סדום. נקיק הנחל מגיע לעומק של כ-50 מטר ורוחבו מטרים אחדים.
חוואר הלשון
נחל פרצים וערוציו מתחתרים לכל אורכם בתוך סלעי תצורת הלשון (הנקראת גם "חוואר הלשון", אף כי הסלע אינו חוואר).
התצורה מורכבת מורוות (שכבות של סלעי משקע) שנוצרו בימת הלשון. בעונות החורף שקעו בימה חרסיות וחומרי סחף שנשטפו לימה על ידי מערכת נחלים ויצרו את השכבות הכהות. בעונת הקיץ עלתה מליחות המים ונוצרו השכבות הבהירות משקיעה של ארגוניט.
הקמטים בשכבות הלשון נוצרו כתוצאה מרעידות אדמה, שעירבלו את שכבות הבוץ בהם שקעו שכבות חרסית וארגוניט צעירות שלא הספיקו להתגבש לגמרי. בדרך זו נוצרו הקימוטים המאפיינים את שכבות הלשון בנחל.
מערת הקמח
בערוצו של הנחל נמצאת מערת הקמח, הקרויה על שם האבקה הלבנה הנוצרת משחיקת סלעי תצורת הלשון הדומה לקמח. למערה שני פתחים, האחד בערוץ הנחל והשני, מעין ארובה היוצאת למישור עמיעז. עקב התמוטטות שאירעה ביציאה מן המערה, המערה נסגרה למטיילים, ויש שלט בכניסה המזהיר את המבקשים שלא להיכנס מפני סיכון חיים. ואכן, היציאה מן המערה לעבר מישור עמיעז קשה ביותר, שכן הוא דורש טיפוס על דופן צרה, ולכן, מתאים למטיבי לכת בלבד.
דלתא בצלב הדרומי
δ בצלב הדרומי הוא הכוכב הרביעי בבהירותו בקבוצת הכוכבים הצלב הדרומי ועם בהירות נראית מדרגה 2.75 הוא העמום ביותר מבין ארבעת הכוכבים שיוצרים את האסטריזם בצורת צלב שעל שמו הקבוצה. זהו הכוכב היחיד מבין הארבעה שאין לו שם משלו (אם כי גם השמות אקרוקס וגקרוקס הם לא שמות רגילים אלא קיצור של ציוני באייר של הכוכבים).
מאפיינים
δ בצלב הדרומי הוא תת-ענק כחול עם סיווג ספקטרלי B2 IV שנמצא במרחק של כ-345 שנות אור ממערכת השמש. מסתו גדולה ומוערכת בקרוב ל-9 מסות שמש, רדיוסו כ-7 רדיוסי שמש והוא מאיר בעוצמה של פי 760 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך טמפרטורת פניו הגבוהה, כ-23,000 קלווין, גורמת לכך שכמעט כל קרינתו היא בתחום העל-סגול, כך שעוצמת הארתו הכוללת היא יותר מפי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש. בדומה לתת-ענקים כחולים אחרים, בהירותו של δ בצלב הדרומי משתנה מעט בתחום של כ-6 מאיות של דרגת בהירות במחזוריות של 3 שעות, 37 דקות ו-30 שניות, כלומר כ-6.6 מחזורים ביממה. עקב כך הוא מסווג כמשתנה β בקפאוס. מהירות הסיבוב העצמי של δ בצלב הדרומי היא גבוהה ועומדת על לפחות 175 קילומטר בשנייה, כלומר הוא משלים הקפה על צירו בכשתי יממות בלבד. למרות שגילו מוערך בכ-18 מיליון שנים בלבד, נראה הוא כבר סיים להתיך מימן להליום בליבתו ותהליכי ההיתוך עברו לשכבות המקיפות את הליבה, מה שגורם לכוכב להתקרר ולהתנפח, בדרך להפוך לענק אדום.
RT-PCR
(ראשי תיבות של Reverse transcription polymerase chain reaction, בעברית: תגובת שרשרת פולימראזית עם שעתוק לאחור) היא טכניקה מעבדתית המשמשת בביולוגיה מולקולרית להגברת רצפי RNA. הטכניקה מבוססת על שעתוק לאחור של רצפי RNA ל DNA ולאחר מכן PCR – הכפלת מקטע DNA ספציפי מספר רב של פעמים ליצירת אמפליקון.
רקע
בכל היצורים המידע הגנטי אצור בחומצות הגרעין הגנומיות. רצף חומצות הגרעין מכילות גנים המקודדים לחלבונים וכן מקטעים ארוכים שאינם מקודדים לחלבונים. בכל היצורים אין כל הגנים מבוטאים (כלומר משועתקים ל- mRNA) באותה העת. כך לדוגמה, בחיידקים מבוטאים גנים לפירוק חומרי תזונה שונים (כמו לקטוז) רק כאשר החומר מצוי בסביבת החיידק. באופן דומה, ביצורים רב תאיים חלבונים שונים מבוטאים בסוגים שונים של תאים, כך לדוגמה אינסולין מיוצר אך ורק בתאי בטא שבלבלב. מאחר ש-mRNA מתורגם לחלבון יש חשיבות רבה בחקר רצפו, רק על ידי בדיקת רצף mRNA ניתן רצף החלבון כיוון שרצף הDNA מכיל אלמנטים שאינם מבוטאים בחלבון כגון אינטרונים בנוסף גנים רבים עוברים שחבור חלופי כך שרצף DNA יחיד יכול ליצור מספר חלבונים.
טכניקת RT-PCR
RT-PCR מבוסס על שני שלבים עיקריים:
בסיום השלב יש לחמם את תערובת הריאקציה ל-95 מעלות כדי לפרק את הקשר בין ה-DNA ל-RNA.
2- PCR – לאחר יצירת cDNA ניתן להשתמש בו כתבנית -PCR כמו כל DNA. ריאקצית PCR מכילה: אנזים Taq polymerase או אנזים DNA פולימראז תרמופילי אחר, נוקליאוטידים, שני פרימרים, cDNA ובופר מתאים. הריאקציה מורכבת ממספר מחזורים – בדרך כלל 20–40 בני שלושה שלבים כל אחד: דנטורציה (בטמפרטורה 95 מעלות), אנילינג (בטמפרטורה 55–65 מעלות בדרך כלל) ופולימריזציה (טמפרטורה של 72 מעלות).
ישראל זמורה
בשנת 1939 יסד את כתב העת "מחברות לספרות" והיה עורכו הראשי, ובשנת 1940 הקים הוצאת ספרים בשם זהה, הוצאת מחברות לספרות, מתוך כוונה להוציא לאור יצירות איכותיות בעלות ערך ספרותי, יצירות מקור מודרניסטיות, ספרות קלאסית כלל עולמית וספרות ילדים. ההוצאה, שהייתה מפעל חייו, הוציאה למעלה מ-300 כותרים.
תולדות חייו
ישראל זמורה נולד בפוצ'ום-באוץ' בבסרביה בשנת 1899. בצעירותו למד לימודים תורניים בחדר ובגיל 16 עבר לאודסה, שהייתה באותה עת אחד משני מרכזי הספרות העברית החשובים בה פעלו גם ביאליק, רבניצקי ואחד העם.
באודסה ובפטרבורג, אליה עבר מאוחר יותר, רכש לעצמו השכלה כללית רחבה תוך לימוד עצמאי וקריאת ספרות עולמית במגוון תחומים. בזמן המהפכה הבולשביקית שהה בפטרבורג והיה פעיל בתנועת צעירי ציון.
זמורה למד שפות רבות ומלבד רוסית ועברית ידע גם צרפתית, גרמנית ויידיש, וכבר מצעירותו תרגם שירי משוררים שאהב משפות אלו לעברית.
במשך כחמש שנים שימש זמורה כשליח של קרן היסוד ברומניה ובמסגרת תפקידו סיפר על ארץ ישראל וגייס תרומות מיהודים.
מאז עלותו ארצה ועד יום מותו, היה זמורה פעיל בעולם הספרותי בארץ ישראל, בכתיבה, בעריכה, בהוצאה לאור של ספרי איכות ובפרסום מאמרים וביקורות ספרותיות.
ישראל זמורה תרם רבות לעולם הספרותי בישראל בהוצאת ספרי איכות שיהיו נגישים לקוראים במסגרת הוצאת הספרים "מחברות לספרות" אותה הקים בשנת 1940. זמורה זכה עוד בימי חייו בהערכה רבה של אנשי הספרות והרוח, אשר ידעו להעריך, לכבד ולהוקיר את פועלו למען פרסום ומתן במה לספרות ושירה איכותיים.
הוא נפטר בתל אביב ב-4 בנובמבר 1983.
עורך כתבי עת וחבר בחבורת יחדיו
ישראל זמורה פרסם עם עלייתו לארץ מאמרים וביקורת ספרותית במספר כתבי עת ספרותיים ארץ - ישראליים בני התקופה ואף תרגם לעברית ספרות ושירה בעיקר מצרפתית ורוסית.
זמורה היה חבר מערכת בכתב העת "כתובים" בעריכת אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי. כתב העת בעריכתם נחשב לביטאון מתקדם של חבורת יוצרים צעירה. חדשנות זו הביאה להסרת חסותה של אגודת הסופרים מכתב העת. בהמשך, בשל מחלוקות על אופי ומדיניות העריכה של שטיינמן בכתב העת "כתובים" פרשו זמורה ושלונסקי ביחד עם אחרים מהמערכת. קבוצת הפורשים הקימה בתל אביב את חבורת יחדיו שבין חבריה הבולטים נמנו שלונסקי, נתן אלתרמן ולאה גולדברג. חבורת יחדיו הייתה קבוצה יצירתית של סופרים ומשוררים עבריים שהיוותה את הרוח החיה של הפואטיקה המודרניסטית ("הכת" בפי מתנגדיה). חבורה זו הוציאה לאור את הביטאון הספרותי טורים בעריכת שלונסקי, ואף הוציאה לאור מספר ספרים חשובים של חבריה וביניהם "טבעות עשן" של גולדברג (1935) ו"כוכבים בחוץ" של אלתרמן (1938).
זמורה היה העורך, איש המעשה והרוח, ומהדמויות המרכזיות בחבורת יחדיו, אף שלא היה יוצר מוביל כחבריו לחבורה. בתקופה זו רכש זמורה את ניסיונו בהוצאת ספרים לאור.
כתב העת הופץ כל רבעון ופורסמו בו שירים, סיפורים וביקורות ספרותיות של בני החבורה וגם של יוצרים אחרים. כתב עת זה לא הצליח מסחרית ותדירותו פחתה עד שהופסקה הוצאתו לאחר כחמש שנות פעילות, בשנת 1944. במקביל להוצאת כתב העת, הקים זמורה הוצאת ספרים בשם זהה "מחברות לספרות".
הרקע להקמה
שנות העשרים והשלושים בהן עלו לארץ כמה מחשובי היוצרים העבריים, ביאליק, אלתרמן, שלונסקי, חלפי ואחרים, היו שנים מרתקות בספרות העברית ושזורות מאבקים ספרותיים. באותן שנים צמח דור המודרניזם, בראשו שלונסקי ואלתרמן, שדחה את הפואטיקה של דור התחייה בכלל ושל ביאליק בפרט.
ב-1940 ייסד ישראל זמורה את הוצאת ספרים מחברות לספרות אשר החלה להוציא לאור ספרות עברית מקורית קדומה ומודרנית ויצירות מהספרות העולמית. "מחברות לספרות" הוקמה בזמן מאבקים על מקום והשפעה פוליטית, כשכתבי עת והוצאות ספרים שימשו כאמצעי להשגת המטרה.
הוצאת ספרים זו הייתה גולת הכותרת של פועלו הספרותי הנרחב של ישראל זמורה ובה מצאו בית חם גדולי הסופרים והמשוררים העבריים באותה עת, אשר עד אז התקשו למצוא הוצאה שתוציא את יצירותיהם מאחר שהוצאות הספרים שהיו קיימות באותה עת, ובראשן הוצאת דביר, לא ייחסו חשיבות ליצירה ישראלית מודרנית צעירה. ישראל זמורה שידע להעריך את היצירה המודרניסטית של אותה עת, ראה הכרח בהקמת הוצאה לאור שתאפשר ליוצרים הצעירים במה לפרסום יצירותיהם. זמורה גם ראה חשיבות בהקמת הוצאה אשר תשחרר את היוצר מעריצות המו"לים שכל רצונם, לפי תפישתו היה להעשיר את עצמם.
פעילות ההוצאה לאור
הספרים הראשונים שהוציא זמורה במסגרת "מחברות לספרות" היה ספרו "שני מספרים" (1940), "שמחת עניים" של אלתרמן (1941) "חופה שחורה" של יונתן רטוש (1941), "דמויות מאופק" של יוכבד בת מרים (1941), "על חוכמת דרכים" של אבות ישורון (1942).
בין ספרי הילדים שהוציא לאור היו "פו הדב", "עליסה בארץ הפלאות", "עלילות הברון מינכאוזן" ו"הרוח בערבי הנחל". הוצאת הספרים שלו, אותה הפעיל מבית המשפחה בתל אביב ביחד עם בנו צבי זמורה, שהצטרף לאביו ב-1950, הונעה משיקולים ספרותיים בלבד. כל שעמד בראש מעייניו כאשר בחר את הספרים שיצאו לאור היה האיכות של היצירות ותרומתן לספרות ולתרבות העברית.
ההוצאה פרסמה למעלה מ-300 כותרים ובהם ספרים ראשונים של יוצרים צעירים רבים. בין הסופרים והמשוררים שכתביהם פורסמו במחברות לספרות היו נתן אלתרמן, יעקב הורוביץ, אהרן אמיר, פנחס שדה, אבות ישורון, יונתן רטוש, יוכבד בת מרים ודליה רביקוביץ, שהוציאה בהוצאה זו את ספרה הראשון "אהבת תפוח הזהב".
צעד אחר צעד התרחבה פעילות ההוצאה, שהחלה בהוצאת ספרי שירה חדשה, והמשיכה גם בשירת ימי הביניים, ספרות השכלה, ספרי פילוסופיה, פרוזה, תרגומים וספרות ילדים במקור ובתרגום. זמורה פרסם ספרות מגוונת אף על פי שידע שיהיה קשה לשווק אותה.
ההוצאה, שלא פעלה ממניעים מסחריים והשיקולים הכלכליים נדחקו בה לקרן זווית לא הצליחה לשרוד מבחינה כלכלית, אך ישראל זמורה סירב להוציא ספרים משיקולים מסחריים.
ההוצאה הפסיקה את פעילותה כהוצאה עצמאית בשנת 1967.
לאחר הפסקת פעילותה של ההוצאה ניסה אהד זמורה בנו של ישראל זמורה לשקם את ההוצאה. חלק מספריה שהיו בעלי ערך ספרותי ופוטנציאל מסחרי הודפסו מחדש במהלך השנים שלאחר סגירת ההוצאה תחת המותג "מחברות לספרות", עד למיזוג ספריה בשנת 1973 לתוך הוצאת הספרים זמורה ביתן מודן שהוקמה באותה שנה.
פעילותה של ההוצאה, בעריכתו של צבי זמורה חודשה ב-1987 במסגרת הוצאת הספרים "זמורה ביתן" בה היה שותף אהד זמורה.
עוד מפועלו הספרותי
ישראל זמורה פרסם גם ספרים שלו במקביל להיותו מוציא לאור, בעיקר ספרי ביקורת ספרותית. הספר המקיף ביותר היה אוסף הביקורת שלו, הקרוי "ספרות על פרשת דורות" שהתפרסם ב"מחברות לספרות" בשנת 1950. כמו כן הוציא ישראל זמורה ספר על אברהם שלונסקי, ספר על הסופרים הזז והורוביץ וספר סונטות על סופרים.
ב־1960 ערך זמורה את ספריית שחרית שהוציאה לאור ספרי מופת לילדים, היה מעורכי כתב העת "מאזנים" של אגודת הסופרים וכן ערך את המדור לספרות של קול ישראל.
לאחר שנסגרה ההוצאה המשיך זמורה לפרסם ביקורת ספרותית ומאמרים במוספים ספרותיים ובכתבי עת.
האני מאמין
בהרצאה שנשא זמורה במלאת 25 שנים להוצאה, כאב את העובדה שכתבי יד רבי משקל ורבי ערך מתגלגלים אצל המחברים, החוקרים והמו"לים ואינם מגיעים לכדי הדפסה והוצאה לאור. מבחינתו, הדבר החשוב ביותר היה להוציא לאור ולתת פרסום ובמה ליצירות איכותיות של ספרות ושירה.
ישראל זמורה התייחס להוצאת הספרים שלו כ-"במה ספרותית בעריכתי". אמירה זו של ישראל זמורה מראה יותר מכל את יחסו לספרות ולשליחות שראה בהוצאתו לאור של ספר. בראיית העולם שלו, הוצאת ספרים איננה מפעל או מקור פרנסה, אלא "במה ספרותית" לסופרים ומשוררים. ובהתאם, המדיניות בה נקט לאורך כל פועלו הספרותי, הן בכתבי העת שערך והן בהוצאת הספרים שלו הייתה של "ספרות לשמה", כשבמתו הספרותית הוכוונה לתועלת הספרות.
בפתיח ספרי הוצאת מחברות לספרות הודפס האני מאמין של ישראל זמורה, ממנו עולה כי כוונתו הראשונית בהקמת ההוצאה הייתה לטפח ספרות שאין המו"ל הרגיל להוט אחריה אם מחשש לחידושים טרם זמנם ואם מחשש להפסדים. בהמשך ראה כחשיבות עליונה לפרסם ספרים חשובים ולגשר על פני הדורות.
מכתב קצר, מאת נתן אלתרמן לישראל זמורה מעיד על האיש וזיקתו ליצירה הספרותית :
ארכיון
ארכיונו האישי נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב.
שייחט
שַייחֶט (ברוסית: Шайхет) הוא שם משפחה רוסי.
יוסף ממן
הרב יוסף ממן (כונה בפי יהודי פרס ובוכרה "יוסף המערבי"; 1752 לערך (לפי מקורות אחרים 1741) - כ"ג בכסלו ה'תקפ"ג, 7 בדצמבר 1822) היה שד"ר ארץ ישראלי שחי בסוף המאה ה-18, רב ומנהיג הקהילה היהודית בבוכרה.
קורות חיים
נולד בטטואן שבמרוקו לרב משה ממאן, נצר למשפחת הרמב"ם. כשהתבגר עלה לישראל והתיישב בצפת. יצא בשליחות קהילתו שבצפת לאיסוף כספים בפרס ובבוכרה, והיה השליח הראשון שחדר גם לאסיה המרכזית. לאחר שבמסגרת שליחותו בשנת 1793 (ה'תקנ״ג) הגיע לבוכרה ונתקל בקהילה במצב רוחני ירוד, החליט להישאר ולפעול בה. הוא השיג לקהילה ספרי דת וסידורים מודפסים מקושטא, והחל להדריך ולהנהיג אותה בעקבות אילוצם של יהודים בפרס להתאסלם, הגיעו רבים מהם לבוכרה, והודות לבואם ולפעילותו של הרב יוסף, חזר מצבה הרוחני של הקהילה לקדמותו.
עד בואו לבוכרה הייתה הקהילה מנותקת משאר קהילות היהודים בעולם, למעט פרס. בקהילה התפללו בנוסח פרס המבוסס על סידורו של רב סעדיה גאון, וקבלה הייתה בידם שהם מצאצאי עשרת השבטים. במטרה להוציאם מבדידותם ולקשרם לשאר הקהילות בתפוצות, הרב יוסף העמיד אותם על טעותם, וטען בפניהם שמוצאם מגולי ספרד, והחל להנהיג בקהילה את נוסח תפילת הספרדים כשהביא להם סידורים מדפוס ליוורנו. שינוי נוסח התפילה הקדום היווה בעיני רבים פגיעה במסורת העתיקה, והרב זכריה מצליח, תלמיד חכם תימני שהגיע לבוכרה, חלק על הרב יוסף והורה להמשיך במסורת הקדומה.
בבוכרה נישא בשנית, ונולדו לו ארבעה ילדים. הוא הקים בעיר ישיבה לתלמידים ומכון להכשרת שוחטים, וכן עסק בהעברת תורה הקבלה לתלמידים.
בקרב המוסלמים והשלטון המקומי רחשו לו כבוד, ואף החשיבו אותו למולא. בעזרת קשריו הצליח להציל את הקהילה היהודית מגזירות שונות. בהשפעתו החלו יהודים מבוכרה לעלות לישראל החל משנת 1827 (ה'תקפ"ז).
הלך לעולמו בכ"ג כסלו ה'תקפ"ג (1822). תלמידו המפורסם וממלא מקומו היה הרב פנחס הכהן רבין. חתנו היה רבי פנחס הקטן, המכונה גם "מולא נייאז", (תקס"ה, 1805 - תרל"ח, 1875) ראש ישיבה ורבו של הרב אברהם אמינוף
נינו היה הרב שמעון חכם, ממייסדי שכונת הבוכרים, ועל צאצאיו נמנה גם רפאל צמח חודיידטוב.
בנימין ארדיטי
בנימין יוסף ארדיטי (1 ביולי 1897- 20 במאי 1981) היה פעיל ציוני, פובליציסט וחבר הכנסת מטעם חרות וגח"ל.
קורות חיים
ארדיטי נולד בווינה ב-1897. ב-1898 חזרה משפחתו לעיר רוסצ'וק בבולגריה ובה רכש חינוך יסודי. ב-1912 הצטרף לאגודת "מקרא" שפעלה להשכלה עצמאית יהודית בעירו. ב-1915 נוסדה בממלכת בולגריה "ההסתדרות לשפה ותרבות עברית" וארדיטי היה אחד מפעיליה הבולטים בקבוצה שכונתה "זרם רוסה" והטיפה לאקטיביזם ציבורי בתחום החינוך הציוני. בין 1916 ל-1917 היה ארדיטי אחד מעורכי כתב העת לנוער ציוני "אברייסקו איקו" (ההד העברי).
ב-1919 עבר לסופיה ובה רכש השכלה על תיכונית. במקביל היה אחד מעורכיו של כתב העת "העברי הצעיר". היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות ציוני בולגריה בשנים 1920-1923 ויו"ר הסתדרות ציוני סופיה. ב-1924 היה ארדיטי אחד מעורכיו של העיתון "אברייסקי גלאס" ("הקול העברי"), שביטא את קולה של האופוזיציה בתנועה הציונית, שהובילה בהמשך להקמת התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה.
ארדיטי יסד את הקבוצה הרוויזיוניסטית הראשונה בבולגריה בשנת 1925 והיה יושב ראש ההנהלה של התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה בין השנים 1925-1935, וחבר הוועד הפועל הציוני. כמו כן, ארדיטי היה ממקימי האוניברסיטה היהודית העממית בסופיה והוצאת הספרים שלה.
נאסר בשל פעילות ציונית בלתי-ליגלית ב-1944 על ידי השלטונות הפאשיסטיים וב- 1946 על ידי השלטון הקומוניסטי בשל פעילותו בעלייה ב'. היה חבר ועד ההצלה של הסוכנות היהודית שעבד בתנאי מחתרת ונציג התנועה הרוויזיוניסטית במשרד הארץ ישראלי בבולגריה. עלה לישראל בשנת 1949.
ארדטי היה חבר מרכז תנועת החרות משנת 1949 וחבר ההנהלה בהתאחדות הספרדים בישראל. כיהן כחבר הכנסת משנת 1955 ועד 1965 מטעם סיעות חרות וגח"ל. היה חבר בוועדת השירותים הציבוריים.
הבנק הלאומי של מקדוניה הצפונית
הבנק הלאומי של מקדוניה הצפונית (במקדונית: Народна банка на Република Северна Македонија; באנגלית: National Bank of North Macedonia; ראשי תיבות: NBRM) הוא הבנק המרכזי של מקדוניה הצפונית שנוסד ב-19 באוקטובר 1946. בראש הבנק עומדת אניטה אנג'לובסקה-בזוסקה מה-22 במאי 2018. המטרה העיקרית של הבנק היא לתמוך ביציבות המחירים במדינה.
פונקציות
הבנק מבצע את הפונקציות הבאות:
להקה צבאית
להקה צבאית היא קבוצה של זמרים, מוזיקאים, רקדנים שנועדה לצרכים צבאיים טקסיים ולבדר חיילים בעת שירותם הצבאי.
אחת הלהקות הצבאיות הנודעות בעולם הייתה מקהלת הצבא האדום של צבא ברית המועצות, הצבא האדום.
להקות צבאיות בישראל לרבות צוותי בידור במדים ליוו את החיילים העבריים של היישוב העברי בארץ ישראל מאז מלחמת העולם השנייה, עוד לפני הקמת מדינת ישראל ולאורך כל שנות קיומה, כששיא פריחתם הייתה בשנות השישים ועד אמצע שנות השבעים. להקות וצוותי הווי צבאיים ממשיכים לפעול גם כיום, אך לא באותה מידת הצלחה כמו בעבר.
רמת השרון האמרס
רמת השרון האמרס (Ramat Hasharon Hammers; באנגלית: "פטישים") היא קבוצת פוטבול המשתתפת בליגת הפוטבול הישראלית.
הקבוצה מתאמנת ברמת השרון. הקבוצה הצטרפה לליגת ה IFL בעונת 2010-2011. בעונה הראשונה הפטישים סיימו במאזן 3-7 אשר סיפק להם הזדמנות להעלות לפלייאוף אך הפסידו לתל אביב פיונירס בווילד קארד. בעונה השנייה של הפטישים מרמת השרון הם סיימו גם במאזן 3-7 שלילי ולא עלו לווילד קארד. בעונה השלישית הכי טובה שלה ההאמרס סיימו במאזן 8-2 עם הפסדים לקבוצות התל אביביות הפיונירס והסייברס. ההאמרס היו נחושים להעלות לפלייאוף אך במשחק צמוד הפסידו למלכי ירושלים בארבע נקודות הפרש. בעונה הרביעית ההאמרס סיימו עם מאזן 7-2 עלתה אוטומטית לפלייאוף אך הפסידה לאריות ירושלים בהארכה. בעונה החמישית סיימה הקבוצה במאזן 5-4 ניצחה את אריות ירושלים בווילד קארד אך הפסידה למורדי יהודה בחצי גמר.
אלכסנדר שייחט
אלכסנדר שַייחֶט (ברוסית: Александр Шайхет; בכתב לטיני: Alexander Schaichet; 23 ביוני 1887 – 19 באוגוסט 1964) היה מנצח וכנר שווייצרי יהודי ממוצא אוקראיני.