cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פפירוס ברוקלין 35.1446
צד קידמי
בעמודה האחרונה ברשימה מופיע צו עם פנייה לבית הכלא גדול בעיר תבאי, עם הוראה לטיפול בתושבים ששמם מופיע בעמודה הראשונה, בהתאם לחוק המקומי. בית הכלא הגדול מוזכר בהמון כתבים מצריים אחרים מאותה התקופה, ונראה שמדובר בבית הכלא המרכזי בעיר. הצו חוזר על עצמו עבור כל תושב, ומבקש למצות את הדין עם כל אחד מהם. הצו מציין את העבירה שאותה ביצע התושב ואת החוק הרלוונטי. עמודה זו היא המפורטת ביותר, והיא מספקת מידע רב על החוק ועל פעילות בתי הסוהר באותה התקופה.
צד אחורי
בצד האחורי של המסמך מופיעה גם כן רשימה, בה 95 שמות של עבדים. עבור כל ערך ברשימה, קיימות 4 עמודות: התואר הניתן לאדם ושמו הפרטי, הכינוי שניתן לאדם, תעסוקתו ומינו (וגילו - האם בוגר או צעיר). מתוך 95 השמות, 79 מהשמות נשמרו וניתנים לקריאה, בעוד ש-16 מהשמות אינם קריאים. מתוך 79 השמות שנשמרו, 34 מהשמות הם שמות מצריים מקומיים, ואילו 45 הם שמות בעלי מוצא שמי, כנעני או מערב אסייאתי. 20 מהשמות שייכים לזכרים בוגרים, ו-43 מהשמות שייכים לנקבות בוגרות. 8 מהשמות שייכים לזכרים צעירים, ו-6 מהשמות שייכים לנקבות צעירות.
המסמך מעניק את הכינוי "אסיאתים" ל-45 השמות שלא שייכים למצריים המקומיים. רוב השמות הללו נושאים תחילית המעידה על מוצא כנעני או סורי. לחלק גדול מהשמות הללו מופיעה בנוסף לשם המקורי חלופה מצרית שנוצרה מעיוות קל של השם המקורי. החלופה המצרית נועדה להקל על כתיבת והגיית השמות של העבדים.
קשר מקראי
ברשימת העבדים המופיעה בחלקו האחורי של המסמך, חלק מהעבדים מתוארים בתור "אסיאתים". סגנון השמות ברשימה והתחילית החוזרת על עצמה מעידה על כך שחלק גדול מהשמות הללו בעלי מוצא שמי, ככל הנראה מאזור כנען. המסמך מביא ראיות לקשר החזק שניהלה מצרים תחת שלטון השושלת ה-13 עם תושבי כנען. המסמך מאשש את הטענה כי במאה ה-17 לפנה"ס שהו במצרים עבדים שמיים שאינם שייכים לאזור.
קיים דמיון בין חלק מהשמות המופיעים ברשימה לשמות עבריים המוזכרים בתנ"ך, לדוגמה: לדעת האגיפטולוג דייוויד רוהל, מדובר ברשימה של עבדים עבריים שהיגרו מכנען למצרים. על פי דבריו של רוהל, הפפירוס מהווה הוכחה לשעבוד של בני ישראל במצרים, כפי שמתואר במקרא. בנוסף, רוהל טוען כי העובדה שהרוב המוחלט של העבדים ברשימה הם ממין נקבה תואמת לסיפור המקראי, בו התינוקות הזכרים הושלכו ליאור. הרב מאניס פרידמן מגיב לממצאים וטוען כי "העבודה שהעברים המשיכו להתרבות למרות הדיכוי, למרות העבדות ואף על פי שבניהם נהרגו – רק מראה שהייתה כאן תוכנית אלוהית בעבודה, ושכל התהליך מבוסס על נס".
פסקארה (כדורגל)
מועדון הכדורגל דלפינו פסקארה 1936, הידוע בשם המקוצר פסקארה, הוא מועדון כדורגל מקצועני איטלקי מהעיר פסקארה שבאברוצו. הקבוצה השתתפה בסך הכל 7 עונות בשש קדנציות בליגה הראשונה.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1936, שלוש שנים לאחר התפרקות של המועדון הקודם שייצג את העיר. רוב שנותיו השתתף בליגה השנייה באיטליה, הסרייה ב'. בעונת 77–1976 הקבוצה סיימה במקום השלישי והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה (סרייה א'), אך שרדה רק עונה אחת, בה סיימה במקום האחרון וירדה בחזרה לסרייה ב'. בעונת 79–1978 סיימה במקום השלישי והעפילה שוב לסרייה א' וירדה שוב בתוך בעונה אחת. בעונת 87–1986 סיימה במקום הראשון והעפילה בפעם השלישית לסרייה א', אך הפעם שרדה שתי עונות בליגה וירדה בסיום עונת 89–1988. בעונת 92–1991 סיימה במקום השני והעפילה בפעם הרביעית לסרייה א' ושוב ירדה בסיום עונה אחת ובהמשך לליגות יותר נמוכות.
בסיום עונת 12–2011 העפילה בפעם החמישית לסרייה א' מהמקום הראשון וירדה בסיום עונה אחת לסרייה ב'. בעונת 15–2014 סיימה במקום השביעי בסרייה ב' והפסידה את העלייה בגמר פלייאוף מול בולוניה. בעונת 16–2015 העפילה בפעם השישית לסרייה א' לאחר שסיימה במקום הרביעי וניצחה בגמר הפלייאוף את טרפאני קלצ'ו. הקבוצה ירדה שוב בסיום עונה אחת בליגה. בעונות 88–1987, 1996-97, 1997-98 הגיעה הקבוצה עד לשמינית גמר הגביע האיטלקי.
בסיום עונת 2020/2021 ירדה הקבוצה לליגה השלשית ליגת פרו.
תלבושת הקבוצה היא בצבעי לבן וכחול והיא מארחת בסטאדיו אדריאטיקו המכיל 20,515 מקומות ישיבה.
פרס הספורטיביות של ה-NBA
פרס הספורטיביות של ה-NBA (באנגלית: NBA Sportsmanship Award) הוא פרס שנתי מטעם ליגת ה-NBA המחולק מאז עונת לשחקן ש"הכי מפגין אידיאלים ספורטיביים הכוללים התנהגות אתית, משחק הוגן ויושרה". הזוכה בתואר זוכה בגביע ג'ו דיומרס, הנקרא על שמו של שחקן העבר של דטרויט פיסטונס, שהיה למקבל הפרס הראשון בשנת 1996.
פרס מקביל מחולק בליגת הנשים, ה-WNBA, מאז הקמתה בשנת 1997.
בכל עונה, כל אחת מ-30 הקבוצות בליגה בוחרת אחד משחקניה ומעמידה אותו לקבלת הפרס. מ-30 המועמדים האלו נבחרים שישה, אחד מכל בית בליגה, שזוכים בתואר בבית שלהם. לבסוף, כשהעונה הסדירה מגיעה לסיומה שחקני הליגה מצביעים עבור הזוכה בתואר.
מאז החלה הליגה בחלוקת הפרס הוא ניתן ל-18 שחקנים שונים. גרנט היל, מייק קונלי (3 פעמים), ג'ייסון קיד וקמבה ווקר (פעמיים) הם היחידים שזכו בתואר יותר מפעם אחת. ל-2 קבוצות היו מספר שחקנים שזכו בפרס בעת ששיחקו עבורן: סן אנטוניו ספרס (3) וסיאטל סופרסוניקס (2). ג'ו דיומרס, ריי אלן, גרנט היל, ג'ייסון קיד ודייוויד רובינסון הם היחידים שזכו בפרס וזכו להיכנס להיכל התהילה של ה-NBA, לואל דנג ופאטי מילס הם היחידים שזכו בפרס שאינם אמריקאים.
אחוות גברים
אחוות גברים (באנגלית: Male Bonding) היא מושג באתולוגיה ובמדעי החברה המתאר היווצרות קשרים אישיים הדוקים, דפוסי ידידות ושיתוף פעולה בין זכרים.
בתחום הקשרים הבין-אישיים, המונח אחוות גברים משמש לתיאור רעות או ידידות אמיצה בין גברים ואת האופן שבו גברים מתיידדים זה עם זה. המונח נטבע על ידי האנתרופולוג ליונל טייגר בספרו "גברים בקבוצות" משנת 1969, שם הוא מתואר באופן דומה למונחים המסורתיים "אחוות רעים" ו"אחוות לוחמים".
אחוות גברים יכולה להתרחש במקומות שונים כמו מכוני כושר, חדרי הלבשה, מגרשי ספורט, בתי משפט, אגודות סטודנטים או מספרות גברים. פעילויות המקדמות אחוות גברים הן בדרך כלל בעלות אופי הטרוסקסואלי, אם כי יש בהן לעיתים רמיזות הומוסקסואליות. כך, לדוגמה, המנהג להתחבק לאחר הישג משמעותי של קבוצת ספורט, או בחגיגת אירוע שבו משתתפים גברים בלבד.
אנתרופולוגים באוניברסיטת גטינגן, גרמניה, ביצעו מחקר בקופי מקוק ברברי, קוף המפגין התנהגות חברתית הדומה לבני אדם. המחקר גילה שזכרים המבלים זמן רב עם זכרים אחרים חווים פחות לחץ, ופחות מחלות הקשורות ללחץ. על פי החוקרים, ייתכן שגם בני אדם זכרים יוכלו לשפר את מצבם הנפשי והבריאותי באופן דומה.
בשנת 2016, לאחר פרסומן של מספר עבירות מין, כתב עידן לנדו מאמר לפיו אחוות גברים גורמת לגברים להעלים עין מעברייני מין, ושהיא בעצם "קשר עז בין גברים שגורם להם להתעלם מן הצדדים האפלים של חבריהם".
רונית רינת
רונית רינת (נולדה ב-1946) היא מלכת היופי של ישראל וסגנית שנייה של מיס תבל לשנת 1964.
ביוגרפיה
רינת נולדה וגדלה בחיפה כבת לסוחרי תכשיטים אמידים. נולדה בשם "רונית רכטמן"
בגיל 17 זכתה במקום הראשון בתחרות דוגמנות. כפרס נשלחה לקורס דוגמנות בפריז. צילום שלה בבגד ים, שהתפרסם בעיתונות באירופה ובישראל, גרם לסילוקה ממכללה למורות שבה למדה.
שנה לאחר מכן זכתה בתואר מלכת היופי של ישראל. ולאחר שנבחרה אחד השופטים אמר "היא נבחרה פה אחד יש לה יופי בלתי רגיל ונדיר".
באותה שנה נבחרה כסגנית שנייה של מיס תבל בתחרות שנערכה במיאמי ביץ', פלורידה.
כמלכת היופי היא השתתפה באירועים בארצות הברית, ובאחד מהם הכירה את ד"ר ג'ק ויינטראוב, גינקולוג יהודי-אמריקני עשיר, שהיה מבוגר ממנה בעשרים שנה, וחיזר אחריה נמרצות. לאחר מכן התגייסה לצה"ל, אך כעבור כמה חודשים הגיע ויינטראוב אחריה לישראל. השניים נישאו במלון דן כרמל, היא השתחררה מצה"ל ועברה להתגורר עם בעלה בבית מפואר בבוורלי הילס. נולדו להם שלושה ילדים. רינת עסקה בעבודה קהילתית, וגם פתחה חנות לבגדי מעצבים.
ב-2001 נפטר בעלה מסרטן, והיא שבה לישראל. בישראל פגשה את הפסיכולוג מוטי פלג, שפנה אליה, וסיפר לה שידע כבר בגיל 17 שהיא תהיה אשתו, לאחר שראה את תמונתה בשבועון "לאשה", לאחר זכייתה בתואר מלכת היופי. כעבור שנתיים וחצי, ב-2006, הם נישאו בחיפה. הם גרו בארצות הברית וב־2015 חזרו לישראל.
רינת הקימה בישראל את עמותת "מעגל הקשבה".
אחותה הבכורה אביבה השתתפה בתחרות מלכת היופי כמה שנים לפניה, וזכתה בתואר סגנית מיס חיפה.
קורפוס המילואים ה-40 (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים ה-40 (בגרמנית: XXXX. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-24 בדצמבר 1914 כחלק מהגל השני של הגיוס במלחמת העולם הראשונה, כמפקדו הראשון מונה קרל ליצמן, והוא כלל את דיוויזיות המילואים ה-79 וה-80. הקורפוס נערך בחזית המזרחית כחלק מהארמייה השמינית ונטל חלק במהלך הקרב השני על האגמים המזוריים, ובשנת 1915 כבש את קובנה. בשנת 1916 לחם הקורפוס במהלך מתקפת אגם נארוץ', ובדצמבר 1916 הועבר לחזית המערבית ולחם בקרב ורדן ובארטואה. בקיץ 1917 הוא חזר למזרח, ובמהלך מתקפת קרנסקי לחם תחת פיקוד הארמייה האוסטרית השלישית. בסוף ינואר 1918 שוב חזר הקורפוס למערב, באביב 1918 הוא השתתף במבצע מיכאל, כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ולאחר מכן לחם נגד מתקפת מאה הימים של בעלות הברית, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
אדוארד אטקינסון הורנל
אדוארד אטקינסון הורנל (באנגלית: Edward Atkinson Hornel; 11 ביולי 1864 – 30 ביולי 1933) היה צייר סקוטי של נופים, פרחים, עם ילדים. בני דורו בנערי גלאזגו קראו לו נד הורנל.
ביוגרפיה
הורנל נולד בבאצ'וס מארש, ויקטוריה, אוסטרליה, להורים סקוטים, והוא גדל וחי כמעט כל חייו בסקוטלנד לאחר שמשפחתו עברה חזרה לקירקודברייט ב-1866. הוא למד שלוש שנים בבית הספר לאמנות באדינבורו, ובמשך שנתיים באנטוורפן אצל צ'ארלס ורלט. בשובו מאנטוורפן ב-1885, הוא פגש את ג'ורג' הנרי וקשר את עצמו לאסכולת גלאזגו.
הורנל והנרי שיתפו פעולה ב"הדרואידים" (1890), ציור תהלוכת כמרים דרואידים, שהדהים עם שילוב פוליכרום וזהב. השניים עבדו זה לצד זה כדי להשיג אפקט דקורטיבי של צבע. הורנל השתמש באומץ ובחופשיות באפקטי מרקם שנוצרו על ידי העמסה וגירוד, חיספוס, החלקה והכתמה. בשנים 1893–1894, שני האמנים בילו שנה וחצי ביפן, שם הורנל למד הרבה על עיצוב דקורטיבי יפני. בתקופה זו הם פגשו את האמן הבריטי פרסי סטורדי.
ב-1895 הוא תרם את האיור מאדאם כריסנתם לכרך הסתיו של The Evergreen: A Northern Seasonal בהוצאת פטריק גדס ועמיתיו באדינבורו.
לקראת סוף שנות ה-90 הצבעים בציורים של הורנל השתנות ונעשו מעודנים והציור שלו נטורליסטי יותר, ומשלב משיכה חושנית עם משמעות רגשית ופואטית. בשנת 1901 הוא דחה את הבחירה באקדמיה הסקוטית המלכותית. הורנל היה חבר במועדון האמנות של גלאזגו, הציג בתערוכות השנתיות של המועדון.
בשנת 1901 הוא רכש בית עירוני וגן בקירקודברייט, שהיה מקום מגוריו הראשי למשך שארית חייו עם אחותו אליזבת. שם הוא ביצע מספר שינויים בבית ועיצב גינה בהשראת מסעותיו ביפן. הוא גם הוסיף גלריה לציוריו. במותו הבית והספרייה נתרמו לטובת האזרחים וברוטון האוס מנוהל כעת על ידי הקרן הלאומית לסקוטלנד.
יש דוגמאות ליצירותיו במוזיאונים של אברדין, באפלו, ברדפורד, סנט לואיס, טורונטו, מונטריאול, גלאזגו, אדינבורו, לידס, מנצ'סטר, האל, באת' וליברפול.
הוצאת מרטינוס נייהוף
הוצאת מרטינוס נייהוף (Martinus Nijhoff Publishers) היא הוצאה לאור שהוקמה באמצע המאה ה-19, אשר מתמחה בספרות מקצועית בנושאי המשפט ההומניטרי, זכויות האדם, משפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים. ההוצאה נרכשה על ידי הוצאת בריל וכיום פועלת כהוצאה נפרדת בתוכה.
ההוצאה הוקמה על ידי המשורר והמסאי ההולנדי מרטינוס נייהוף, תחילה כחנות ספרים קטנה בעיר האג בשנת 1853 המתמחה בספרים נדירים.
מדי שנה מוציאה לאור ההוצאה כ-20 כתבי עת וכ-120 ספרים. עד כה יצאו בהוצאה מעל 2,000 ספרים.
Overexposed
Overexposed הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5.
האלבום קיבל ביקורות מעורבות והגיע למקום השני במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200, כשמכר בארצות הברית 222,000 עותקים ולמקום השני במצעד האלבומים הבריטי כשמכר בבריטניה 38,000 עותקים.
רקע
גיטריסט הלהקה, ג'יימס ולנטיין, מספר כי התוצאות של האלבום האחרון, "Hands All Over", היו מאכזבות, ושהאלבום החדש ייצא מוקדם יותר ממה שתוכנן במקור. ולנטיין גילה גם ש"זה יהיה האלבום ה'פופי' ביותר שלנו אי פעם, ולא התביישנו ללכת על זה".
תהליך יצירת האלבום החל במשך סיבוב ההופעות האחרון, בו חברי הלהקה החלו לכתוב חומרים לאלבום החדש, וגם לקחו חומרים שנשארו להם עוד מהקלטת האלבום הקודם.
לאחר ההצלחה של הסינגל האחרון, "Moves Like Jagger" שבו עבדו עם יוצרים מבחוץ, החליטו חברי הלהקה לנסות את זה גם עם האלבום החדש, ולעבוד עם יוצרים ומפיקים שלא עבדו איתם בעבר, כמו ראיין טדר.
מכיוון שקלידן הלהקה, ג'סי קרמייקל, יצא להפסקה זמנית ולא השתתף בהקלטת האלבום, פי ג'י מורטון החליף אותו בתפקיד הקלידן באלבום זה.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Payphone", יצא לאור ב-17 באפריל 2012, ערב אחרי הופעת הבכורה שלו על במת The Voice (ארצות הברית) ביחד עם וויז קאליפה.
טל מצליח
טל מצליח (נולדה ב-1961) היא ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
טל מצליח נולדה בקיבוץ כפר עזה בשנת 1961 לדליה מצליח (לשעבר קוטלר) ודוד מצליח, ולה ארבעה אחים. את כפר עזה היא מתארת כגן עדן: "תקשיבי לשקט פה. זה מקום נפלא לגור בו". עם זאת, המצב הביטחוני באזור הקיבוץ הסמוך לרצועת עזה השאיר בה חרדות שהשפיעו מאוד על ציורה: "יש לי חרדות, חצי מהציורים האחרונים שלי עוסקים בקסאמים. כל היום הייתי מציירת טילים. בציורים הטיל הוא גם איבר מין זכרי. יש לי ציור שבו אני רואה גופה, שזו אני ששוכבת עם הידיים על הראש כשיש אזעקה. זה פחד קיומי. את לא יכולה לחשוב על שום דבר, רק על איפה זה יתפוס אותך או את קרובייך כשאת נסה אל הממ"ד. אנחנו חיים פה בהכחשה מטורפת", אמרה.
בילדותה עברה מספר ניתוחי עור בעקבות מחלת עור מילדות בשם נבוסים: "זה נעשה בתום לב, אולי כי הרופאים הבהילו את הורי והם הסכימו שיגרדו לי את הכתמים וינתחו אותי. אבל הכתמים תמיד חזרו, והייתי מצולקת ועם כוויות וזה היה נורא". כשהייתה בת 16 החלה לעסוק בציור בהשפעת השותפה שלה לחדר שציירה. "מהשעמום שלא קראתי ולא למדתי התחלתי לצייר. לא קראתי ספר מימי, ובאותה תקופה הייתי בן אדם אבוד. כשהתחלתי לצייר משהו קרה לי. התעוררתי לחיים. התחלתי גם לדבר. קודם לכן לא דיברתי עם אף אחד. הייתי מנותקת והציור פתח לי עולם חדש".
בשנת 1984 החלה ללמוד בבית הספר לאמנות "קלישר". בעת לימודיה הכירה את דני בן שמחון. השניים לימים נישאו זה לזה, ונפרדו ב-2001. יחד עם בן שמחון וגיל גורן פתחה מצליח גלריה לאומנות בבית הספר קלישר. בתערוכת הפתיחה הוצגו עבודותיו של מאיר פיצ'חדזה. תערוכה זו הייתה תערוכת היחיד הראשונה שלו. בשנת 1999 פרשה זמנית מאמנות ועסקה בפעילות חברתית עם נוער ביפו. בראשית שנות ה-2000 חזרה להתגורר ולפעול בקיבוץ, בעיקר כדי להיות קרובה להורים לבני המשפחה. החלל בו היא גרה לא גדול אבל מקושט מאוד: "הבית שלי צריך להיות שמח. שלא יהיה לי רגע אחד עצוב. שכל הזמן אהיה מוקפת בדברים צבעוניים ובצעצועים מצחיקים. רק שלא יהיה מדכא".
עבודותיה
הציור של מצליח הוא ציור אוטוביוגרפי, וזאת גם נקודת המוצא שלה בשאלת ה"עצמי" או ה"אחר". מקורותיו שאובים מסביבתה המידית: החפצים, הנופים, והאנשים המקיפים אותה, שיחות, ספרים, עיתונים, סרטים, הסביבה הגאוגרפית בה היא חיה והמצב הפוליטי שלו. גם החפצים אותם היא אספה וממשיכה לאסוף במהלך חייה - בחנויות צעצועים, בחנויות "הכל בדולר", בחנויות של חומרי מלאכה וציוד משרדי וגם בחנויות מין - משמשים לה מקורות השראה. ביתה עמוס בכל אלה, ונקודת המוצא לכל הציורים שלה היא לרוב מתוך האוספים שלה. "ציור מתחיל מתחושות שאני רוצה להעביר אלייך. אני יודעת מה אני רוצה שתרגישי ואני מתחילה להריץ את עולם הדימויים. כשאני רוצה שתרגישי נוח, אני מגייסת את הצורות ואת האורנמנטיקה ואת הצבעוניות. הכי חשוב שיהיה המון ערפל בציור, שתרגישי שאת רואה משהו, אבל אני מנסה גם להסתיר. ולכן יש בלגן והמון הסחות דעת כדי שלא תוכלי ליצר רצף אחד של משפט ולהגיד: 'זה מה שיש בציור'. זו סיטואציה שמפחידה אותי".
כך למשל, סדרה ארוכה של דיוקנאות עצמיים שציירה במהלך השנים, כילדה החולה במחלת עור. דיוקנאות נוספים שלה מושפעים מהמצב הפוליטי בארץ, מהתנגדותה לכיבוש הישראלי, וכן מחוויותיה כאישה ומשאלות רבות על המגדר שעלו בה במהלך השנים. הזהות העצמית המשתקפת מעבודותיה מפוצלת: למרות הצגת זהות קבועה ואחידה, מצליח בוחרת להציג את המרכיבים הרבים של העצמי המרובה שלה. במישור הראשון, הפיצול חל ב"אני" המתפרק לכמה זהויות: אישה, אמנית, ישראלית. במישור השני נבחנת כל אחת מהזהויות אל מול האחר. בציוריה היא חוזרת ובוחנת את הניגודים המקובלים: אמן ואומן, בריא וחולה, גבר ואישה, מבוגר וילד, יהודי וערבי, ישראלי ופלסטיני ומאתגרת את הניגודים האלו. "יש לי כמה עלילות בציורים. העלילה הפוליטית, העלילה של מחלת העור והעלילה הקשור למיניות, לגבר-אישה. אלה שלושת הפרקים בטלנובלה. אני עושה מיש-מש ביניהם, שיוצר גם את הערפל, שלא יבינו מה בדיוק קורה בתוך הציורים, ואני שוזרת בזה קצת ביקורת על עולם האומנות שלפעמים מכעיס אותי. מחלת העור שלי באה לידי ביטוי כמעט בכל ציור. הגופות המרוטשות האלה והטקסטורות של העור של הדמויות. השכבות של צבע השמן שאני מניחה על הבד קשורות לציור. אני לא פוליטית כמו דוד ריב. הפוליטי מוצנע בציורים שלי. זה פוליטי במובן של הגבר כיצור-מלחמה, ולא במושגים של ימין או שמאל".
סגנונה של מצליח מתאפיין בקומפוזיציות פתוחות, בריבוי צבעים, עבודה סיזיפית ועמלנית ושימוש תדיר בטקסטים. הטקסטים משמשים בעבודותיה הן כאמירה והן כדפוס, כשהמשפט הנבחר ביחס לעבודה נכתב שוב ושוב ושוב עד שיוצר משטח, או מנטרה החוזרת על עצמה. עבודותיה של מצליח מתאפיינות בריבוי דימויים ובעודפות של צורות וצבעים, בדחיסות ובצפיפות, בהתפשטות ובכיסוי המשטח כולו. חלק מאבני היסוד שלה הם קווקווים קטנים, משיכות מכחול זעירות וצפופות, עמוסות בצבעי שמן המותירות סימן וטקסטורה על הדיקט.
מצליח משתמשת בכל עבודה במכחול אחד, שאותו היא זורקת בסיום העבודה ומחליפה אותו במכחול חדש בעבודה הבאה. "זאת עבדות, זה כמו לעבוד בניקיון. עבדות לכלום. מנקים, וכול פעם מתלכלך, אף פעם לא נגמר. משהו שיושב על הנשמה. לא נגמר, לא ייגמר, תמיד יחכה לך. מן מחנק". לצד ציורי השמן ובמקביל להם מצליח גם רושמת רישומים רבים בשחור-לבן או בצבע, המביעים לרוב תחושה מסויטת אף יותר.
תערוכות
קישוטים ל...
במרץ 1998 הציגה מצליח תערוכת יחיד בגלריה נגא תחת הכותרת "קישוטים ל...", שעסקה בהגדרת הגבולות שבין מעשה אומנות לקישוטיות. בתערוכה הוצגה, בין היתר, קבוצת ציורים גדולה שנקראה "קישוטים לעצמי". את הציורים האלו לא ציירה מצליח עצמה אלא חבריה ובני משפחתה. לקראת התערוכה העבירה מצליח לכל אחד מהם חוברת הוראות: "כיצד לצייר ציור של טל מצליח", וצרפה לחוברת חומרים וכלי עבודה. את החוברת חילקו גם לקהל המבקרים בתערוכה. המעשה עומד בניגוד לתפיסה הרווחת של יצירת האומנות כחד פעמית וכאותנטית, כזו הנושאת את טביעת ידו הייחודית של האמן, ומשקף היטב את ערעור הגבולות כמניע ביצירתה של מצליח.
בעבודות שלה מ"קישוטים ל..." (שכללה שתי קבוצות ציורים נוספות: "קישוטים לדני" ו'-"קישוטים לשבועות"), תופסת מקום מרכזי ההבחנה בין אומנות לקישוט, שאצל מצליח הוא נושא לעיסוק מתמיד. בעבודות בתערוכה נמתחים הגבולות של הציור עד שהם מכילים גם את הקישוט. על גבי הציורים מופיע כיתוב בולט המשייך כל אחד מהם קבוצת ה"קישוטים" שלו, והציור מצהיר על היותו קישוט. כך למשך, בעבודה "ללא כותרת" מתוך התערוכה, נכתבת על העבודה ההצהרה: "קישוטים לעצמי".
שמחת עצירת הרצף
בשנת 2003 הציגה מצליח במוזיאון הרצליה לאומנות עכשווית תערוכת יחיד בשם "שמחת עצירת הרצף", אותה אצר איתן הילל. את הכותרת בחרה מצליח כשאמרה: "השמחה היא על כך שאני תורמת לעולם בכך שלא יצרתי שום תא משפחתי, שאין מישהו שממשיך אותי, שאני עוצרת את הרצף שלי. נשבעתי לעצמי שלא אמשיך את עצמי". שתי עבודות המפתח של התערוכה מורכבות מעשרה פאנלים נפרדים, והן מתייחסות ישירות לבחירה האישית של מצליח שלא להביא ילדים. במבט ראשון נראות שתיהן כעבודות גרפיות מופשטות, בנויות קוים המונחים זה לצד זה בצפיפות ובחזרתיות לאורך הפאנל, כשהם נמשכים ועוברים אל הפאנל הבא ומתלכדים לתמונת נוף פנורמית. הנוף נראה סוריאליסטי. התבוננות נוספת בציורים מגלה את הדמויים המופיעים בציור שקשורים כולם אל מערכת הרבייה האנושית ואל תהליך ההפריה החוזר ונקטע. בשני הציורים מופיע משפט אחד בכתב גדול וברור: "שמחת עצירת הרצף".
נושא נוסף בתערוכה הוא הכיבוש בזיקה לנושא המגדרי. קבוצה זו כוללת שלוש עבודות נוספות שנעשו בשנים 2000 ו-2002.
התערוכה כולה הוצגה בתוך מבנה אדריכלי פנימי - "האוהל", שנבנה במיוחד לכבוד התערוכה ואותו עיצבו האדריכלים ירמי הופמן, אורית שלזינגר, ענת אהרונסון, קארין כהן, הלית סטריקובסקי ורפי רייש. לדברי הופמן, המפתח לפיענוח העבודה גלום באסוציאציות: תנועה, ארעיות, חומריות דלה, מרחבים פתוחים והיסטוריה מקומית. העיצוב של האוהל קשורות למפגש שלו עם טל מצליח והנסיעה אל קרוואן מגוריה, אשר הצטיירו לו כחוויית מסע. ההשראה למבנה כולו שאולה מעולם הנוף הישראלי: מערה, הר כל וכדומה". לפי הופמן, בדינמיקה בין האמנות של מצליח לבין המבנה האדריכלי מתרחש היפוך תפקידים: האדריכלות אינה מספקת במה לאומנות אלא מוצגת בה, ובהקשר שהיא מייצרת, שאלת התפקידים הופכת לנושא המרכזי של העבודה ולחלק מחוויית המסע. סמדר שפי כותבת: "שמחת עצירת הרצף, התערוכה החדשה של טל מצליח במוזיאון הרצליה, היא מרתקת הן בשל האינטנסיביות של היצירות, שהופכות את הצפייה בהן לחוויה כמעט פיזית, והן בשל שינוי הצורה שעבר החלל שבו היא מוצגת.
הקונספט הלך לטייל
סמדר שפי תיארה בעיתון הארץ את התערוכה כ"אחת התערוכות הפוליטיות והאינטליגנטיות ביותר שהוצגו לאחרונה. היא מדברת על החטא שבלהיות עני, בלהיות אשה לא יפה, על אלימות מינית, אלימות מינית לטנטית, חיים באימת הפגזה תמידית.
בשנת 2015–2016 הציגה תערוכת יחיד בשם "עבודות חדשות" בגלריה אלון שגב, תל אביב. עוזי צור טוען שבתערוכה זו ניכר שעבודותיה הגיעו לבשלות מלאה. הוא מכנה אותה "אחד האמנים הכי בוטים ובועטים של האמנות הישראלית בת זמננו. יחד עם זאת הכי עדינים ופגיעים". לדבריו, בציוריה היא מוציאה לאור את השדים של ילדותה, נותנת להם צורה וצבע ובכך מתמודדת איתם. באחד מהציורים בתערוכה ״ צלקות מרהיבות״ נראית דמות ילדה יחפה ומסביבה מתעופפים ערפדים מאיימים, יחד עם זאת מקיפה אותה הילה המגוננת בצבע ורוד. את אותה דמות, ספק ריאליסטית, ספק ילדה וללא פנים, מעצימים צבעים עזים את תחושת הבדידות, בפרט לאור הבולטות שלה ביחס לרקע.
תערוכה נוספת בגלריית אלון שגב הציגה ב-2017 "פורטרט עצמי - גבר באשה". עוזי צור מתייחס לשם התערוכה ומדגיש כי ה-"ב" עקרונית להבנת הנושא - היא הגבר הנמצא באשה האמנית המחסנת עצמה ממנו על ידי הכלתו בתוכה. אחד הציורים הוא ארבעה פורטרטים משופמים, כל אחד מהם הוא דימוי שלה מגיל אחר, הנושא כאב של תקופה. מסביב למסגרת מושטות ידיים מלטפות ומנחמות אך גם בכל אחת מהן נפער פצע.
בניגוד לצור, שרה פלד אינה מבחינה האם הגבר באשה או האשה בגבר, מבחינתה אין לכך משמעות מאחר שביצירות אלו יש נופך מדיטטיבי הנותן מרפא לנפש.
השכלה
1984-1988: קלישר בית הספר לאומנות, תל אביב.
שנות ה-50 של המאה ה-17
שנות ה-50 של המאה ה-17 היו העשור השישי של המאה ה-17, החלו ב-1 בינואר 1650 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1659.
מדד RTS
מדד RTS (ברוסית: Индекс РТС, ראשי תיבות של Российская Торговлая Система, "מערך הסחר הרוסי") הוא מדד משוקלל של 50 מניות רוסיות הנסחרות בבורסת מוסקבה, ומחושבים בדולר אמריקאי. רשימת המניות נבדקת כל שלושה חודשים.
ערך מדד RTS מחושב בזמן אמת. המדד הוצג ב-1 בספטמבר 1995 עם ערך בסיס 100. המדד הגיע לשיא ב-19 במאי 2008 ב-2,498.10 נקודות, ונפל ל-492.59 ב-23 בינואר 2009; ב-29 בדצמבר 2017 מדד RTS נסגר על 1,154.43.
בנוסף למדד RTS, בורסת מוסקבה מחשבת ומפרסמת גם את מדד RTS הרגיל (RTSSTD), מדד RTS-2, מדד סיביר RTS ושבעה מדדים מגזריים (טלקומוניקציה, פיננסים, מתכות וכרייה, נפט וגז, תעשייה, צרכנים, שירותים קמעונאיים וחשמליים). מדד RTS ו-RTS-2 נערכים באופן דומה למדד RTS, מתוך רשימה של 15 המניות המובילות ו-50+ המניות האחרות, בהתאמה.
החזרות שנתיות
הטבלה הבאה מציגה את ההתפתחות השנתית של מדד RTS מאז 1995.
רכיבים
החל מ-22 בספטמבר 2017 הרכב מדד RTS הוא:
מי הרס את הקרקס?
"מי הרס את הקרקס?" הוא ספר ילדים מאת הסופרת הישראלית וכותבת ספרי הלימוד, נויה שגיב. הסיפור פורסם בשנת 2021 על ידי כנרת בית הוצאה לאור. הספר אויר על ידי שחר קובר, ונערך על ידי יעל גובר. הסיפור מעביר ערכים חינוכיים רבים, כמו ערכי משפחה, חברוּת בין אחים ושיתוף פעולה ביניהם. הספר תורגם לרוסית ולספרדית.
מניע עלילתי ומוסר השכל
סיפורם של גיא ועומר מדגים את האתגרים המשותפים לילדים במשפחות רבות, את המתחים שבין האחים ואת הצורך בשיתוף פעולה ובהבנה הדדית כדי להתגבר עליהם.
הספר מעלה נושא חברתי חשוב שהוא אחריות, כי מי שיכול לקלקל – יכול לתקן. על אף שגיא הרס לעומר את הקרקס, הוא גם יכול לתקן אותו עבורו. מעבר לכך הספר מעביר המסרים של מחילה וחמלה, מכיוון שעומר מקבל את התנצלותו של אחיו וסולח לו, אף על פי שהרס לו את הקרקס.
אופן הכתיבה
בסיפור על עומר וגיא הכותבת בחרה לכתוב אותו כסיפור מחורז. סדירות החריזה מזדמנת ובלתי עקיבה, כך שהאפקט המוזיקלי של החריזה אינו מורגש. חלק מצמדי השורות מציגים חרוז משובח, אך במקומות אחרים החרוזים מאולצים ואילוצי החריזה גוררים פה ושם תחביר לא טבעי.
פרננד קורמה
פרננד קורמה (בצרפתית: Fernand Cormon; 24 בדצמבר 1845 – 20 במרץ 1924) היה צייר צרפתי יליד פריז. הוא הפך לתלמידם של אלכסנדר קבנל, אז'ן פרומנטן ויאן פורטלס, ואחד הציירים ההיסטוריים המובילים של צרפת המודרנית.
ביוגרפיה
אביו היה המחזאי אז'ן קורמה. אמו הייתה שרלוט פורה, השחקנית.
בגיל צעיר הוא משך תשומת לב בסגנון הסנסציוני של אמנותו, כמו סצנות של שפיכות דמים כ"רצח בסרגליה" (1868) ו"מותו של רווארה, מלך לנקה" במוזיאון טולוז. במוזיאון ד'אורסיי נמצא הציור "קיין בורח מקללת אלוהים".
עבור הרובע הרביעי של פריז הוא ביצע סדרה של ציורים: לידה, מוות, נישואים, מלחמה וכו'. סדרה של ציורים גדולים הוא הכין למוזיאון היסטוריה של הטבע בפריז עם נושאים מתקופת האבן, שהעסיקה אותו במשך כמה שנים.
הוא מונה ללגיון הכבוד בשנת 1880.
למרות התהילה שלו כפרופסור לאמנויות יפות, הוא כמעט נשכח ב-1924 כשנדרס על ידי מונית מחוץ לסטודיו שלו, וכמעט לא זכור מלבד כמורה של תלמידים מהוללים ממנו.
אלדן
אלדן היא חברת ליסינג, השכרה ומכירת רכב. קבוצת אלדן פעילה במגוון רחב של תחומים: השכרת רכב בארץ, ליסינג תפעולי, ליסינג פרטי, השכרת רכב בחו"ל, מכירת רכב, ביטוח, מלונאות ושינוע כלי רכב והחזקות. החברה מחזיקה ברשותה צי של יותר מ-30,000 כלי רכב ומונה כ-24 סניפים מאילת ועד קריית שמונה ומוקדי הזמנות לתיירים בלונדון ופריז.
אלדן היא חברה ישראלית פרטית אשר נמצאת בבעלותו של יוסי דהן, ומנוהלת באופן משותף על ידי שי דהן, מנכ"ל תחום רכב ומומי דהן, מנכ"ל תחום מלונאות ונדל"ן.
היסטוריה
חברת אלדן נוסדה על ידי יוסף דהן בשנת 1967 כחברת השכרת רכב באשקלון, שם נתנה מענה לצורכי התיירים שהגיעו לנפוש בעיר. בשנת 1980 הרחיבה אלדן את פעילותה בישראל ופתחה סניפים נוספים, הראשון שבהם בתל אביב. בשנת 1986 פתחה החברה סניף בנמל התעופה בן-גוריון. בתחילת 1987 היו לאלדן עשרה סניפים בישראל והיא הייתה חברת השכרת הרכב הרביעית בגודלה בישראל, והגדולה ביותר שהייתה בבעלות ישראלית. באותה שנה הרחיבה אלדן את פעילותה לחו"ל כאשר פתחה סניף בפריז. נכון ל-2013, קבוצת אלדן מונה 24 סניפי מכירה והשכרת רכב מאילת ועד קריית שמונה ומוקדי הזמנות לתיירים באנגליה ובצרפת. כמו כן, קבוצת אלדן פועלת כיום בענף המלונאות ובבעלותה מלון אלדן ירושלים ומלון Verlain בפריז והיא פועלת גם כן בענף הביטוח לרכב ולדירה.
אלדן שירותי דרך
אלדן שירותי דרך בע"מ הוקמה בשנת 1995 כאגף באלדן השכרת רכב, ובשנת 1998 התאגדה לחברה נפרדת בשם “אלדן שירותי דרך” בבעלות החברות תעבורה ואלדן.
מאז שנת 1998 החברה פועלת בתחומי שירותי דרך לרכב, הובלת רכב, גרירה, חילוץ ועבודות מנוף.
מנכ"ל החברה מאז שנת 1998 הוא משה כהן.
הר מק'קיי
הר מק'קיי (באנגלית: Mount McKay) הוא סיל מאפי המצוי בתחומי שמורת האומות הראשונות בקנדה, לחופה הצפון-מערבי של ימת סופיריור. הסיל הוא מחדר פלוטוני רדוד, ונוצר מחדירת מאגמה לסלעי הליתוספירה והתגבשותה לסלע פלוטוני. חלק מהסיל מכוסה על ידי סלעי פצלים.
פאלקו גץ
פאלקו גץ (בגרמנית: Falko Götz, נולד ב-26 במרץ 1962 ברודוויש שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל גרמני ששיחק בעיקר בדינמו ברלין, באייר לברקוזן, פ.צ. קלן וגלאטסראיי, והתפרסם בכך שערק מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית בשנת 1983, ואף הושעה לשנה בגין עריקתו.
הר מק'קיי
גובהו של הר מק'קיי מעל פני הים – 483 מטרים.
פאלקו גץ
קריירת מועדונים
גץ החל את הקריירה במועדון פורוורטס ברלין, ובשנת 1980 החל לשחק בדינמו ברלין, שהחלה אז את תור הזהב שלה בליגת העל המזרח גרמנית. גץ זכה עם דינמו ברלין באליפויות בעונות 1980/81, 1981/82 ו-1982/83. במהלך עונת 1983/84, לפני משחק במסגרת גביע אירופה לאלופות נגד פרטיזן בלגרד, ניצל גץ את ההזדמנות וערק מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, דבר שנחשב לנדיר ומסוכן מאוד באותם ימים, על אחת כמה וכמה כאשר מדובר בשחקן של דינמו ברלין, קבוצה שנתמכה על ידי השטאזי שחיפש עריקים בגרמניה המערבית. גץ הושעה על ידי פיפ"א לשנה אחת בגין העריקה, והיה מנוע מלשחק בהמשך עונה זו. לקראת עונת 1984/85 חתם גץ בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה, שם שיחק ארבע עונות, בהן היה חלק מקבוצה שהייתה חברה בצמרת הבונדסליגה, והבקיע לפחות שישה שערים בכל עונה. גץ שיתף פעולה בבאייר לברקוזן עם שחקני התקפה כצ'ה בום קון, אנדז'יי בונצול, יורגן רובר והרברט ואס. בעונת 1987/88 זכה גץ עם באייר לברקוזן בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול על אספניול. במפגש הראשון לברקוזן הובסה בתוצאה 0–3, במשחק בו גץ החליף בדקה ה-18 את צ'ה בום קון שנפצע. בגומלין לברקוזן ניצחה 0–3, כשגץ שיחק 120 דקות והבקיע את השער השני, ולאחר מכן ניצחה בבעיטות הכרעה.
הר מק'קיי
גאולוגיה
הר מק'קיי נוצר בגעשיות שיצרה את מערכת ההעתקים המרכז-יבשתית בלוח הצפון-אמריקאי במהלך המזופרוטרוזואיקון, לפני 1,114.7±1.1 למ"ש.
פאלקו גץ
קריירת מועדונים
לאחר הזכייה בגביע אופ"א, חתם גץ בפ.צ. קלן ששיחקה אז בצמרת הבונדסליגה. בקלן שיתף גץ פעולה עם פייר ליטבארסקי, קלאוס אלופס, תומאס הסלר, אובה ראן ופלמינג פאולסן. עונת השיא של גץ בקלן הייתה 1989/90, בה הבקיע גץ 11 שערי ליגה, וסייע לקבוצה לסיים במקום השני בבונדסליגה אחרי האלופה באיירן מינכן. גץ שיחק בקלן ארבע עונות, ובתום עונת 1991/92 עזב את הקבוצה וחתם בגלאטסראיי, שם חבר למאמן הגרמני קרל היינץ פלדקאמפ, ושיתף פעולה עם שני כדורגלנים גרמנים אחרים, טורסטן גוטשואו וריינהארד שטומפף. בעונתו הראשונה בגלאטסראיי זכה גץ בדאבל, ובעונה השנייה הסתפק באליפות טורקיה. לאחר מכן, לקראת עונת 1994/95, עבר גץ לפ.צ. זארבריקן מהבונדסליגה השנייה, שם שיחק שתי עונות. בעונת 1996/97 עבר גץ להרטה ברלין, גם היא שיחקה אז בבונדסליגה השנייה, וסייע למועדון להעפיל אל הבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה עם מיכאל פריץ ואקסל קרוזה. בתום עונה זו פרש גץ ממשחק פעיל.
הר מק'קיי
גאולוגיה
מק'קיי נמצא לאורך החוף הצפון-מערבי של ימת סופיריור. כ-26 ק"מ מזרחית לו, בדרומו של חצי האי סיבלי (Sibley), מצוי סיל נוסף – סליפינג ג'יאנט – היוצר הר שולחן. שני הסילים מצויים בתחום השילד הקנדי – המהווה את תשתית היבשת הצפון אמריקאית.
פאלקו גץ
קריירת אימון
לאחר פרישתו, גץ החל לאמן את קבוצת המילואים של הרטה ברלין, תפקיד אותו ביצע עד לשנת 2000. בשנת 2002 מונה לתקופה קצרה כעוזר מאמן הקבוצה הבכירה. החל ממרץ 2003 אימן את מינכן 1860, והחל שם את עונת 2003/04. באפריל 2004 פוטר גץ ממינכן 1860 עקב הישגים דלים, ובתום העונה הקבוצה נשרה לבונדסליגה השנייה. ביולי 2004 מונה גץ כמאמנה הראשי של הרטה ברלין, תפקיד אותו מילא עד לפיטוריו באפריל 2007. בינואר 2009 מונה גץ כמאמן הולשטיין קיל, ופוטר מתפקיד בספטמבר 2009. בינואר 2011 מונה גץ כמאמן נבחרת וייטנאם, אך פוטר מתפקידו לאחר חמישה משחקים. לאחר מכן אימן בארצגבירגה אווה ובפ.צ. זארבריקן. החל מאפריל 2016 גץ אימן בפ.ס.וו. פרנקפורט, שהתמודדה בתחתית הבונדסליגה השנייה בעונת 2015/16. גץ מונה לתפקיד על מנת להציל את הקבוצה מנשירה אל הליגה הגרמנית השלישית, אך לא הצליח במשימתו ועזב את המועדון.
הר מק'קיי
היסטוריה
בני האוג'יבווי (Ojibway) – אחד משבטי האומות הראשונות – ערכו טקסים קדושים בתחומי ההר וכינו אותו "הר הרעם" (Anemki-waucheu). על פי ההאגדה שכן על ההר "מקדש הרעם הגדול" – מקדשו של ננבוזו, הרוח הגדולה של מי הים העמוקים.
פאלקו גץ
תארים
עם דינמו ברלין:
עם באייר לברקוזן:
עם גלאטסראיי:
מלקולם נואלס
מלקולם שפרד נואלס (באנגלית: Malcolm Shepherd Knowles;  24 באוגוסט 1913 - 27 בנובמבר 1997) היה פרופסור ואיש מקצוע  שחקר, פיתח ויישם עקרונות למידת מבוגרים ותכניות לחינוך מבוגרים ברחבי העולם. נואלס השפיעה רבות על תחומי דעת שונים ובניהם משאבי אנוש, מינהל עסקים וחינוך. כן, נואלס הטביע את חותמו גם בשדה הלמידה למידה ההומניסטית, למידה עצמית ולמידה לא פורמלית למבוגרים.
ביוגרפיה
מלקום נואלס נולד ליווינגסטון במונטנה. משפחתו עברה לווסט פאלם ביץ', פלורידה. אביו היו וטרינר ומגיל צעיר מלקום היה מתלווה אליו לביקורים בחוות. במהלך הנסיעות המשותפות אביו היה משוחח איתו בנושאים שונים ונתן לו את התחושה שדעותיו רציניות וחשובות. אמו טיפחה בו אמפטיה ואיכפתיות. נואלס היה צופה פעיל ותאר את הפעילות הצופית ככזו שפיתחה בו יכולות מנהיגות. הוא סיים את בית הספר התיכון פאלם ביץ' ב-1930. נואלס זכה במלגה לאוניברסיטת הרווארד, שם סיים תואר ראשוןב-1934. במהלך לימודיו הוא היה פעיל במספר מסגרות וולנטריות כגון המועדון הליברלי של הרווארד. במהלך לימודיו הוא פגש את אישתו הולדה פורנל ותיאר את תפיסת העולם שלהם כדומה. הזוג נישא ב-1935.
קרירה
נואלס הפך לחבר הפקולטה לחינוך באוניברסיטת צפון קרוליינה סטייט ב-1974 כדי להשלים את ארבע שנות עבודתו האקדמיות האחרונות עד לפרישתו. לאחר פרישתו, נשאר פעיל בתחום עד שנות ה-90. הוא לימד באוניברסיטת פילדינג, סנטה ברברה, קליפורניה ובאוניברסיטת ארקנסו.
שני ספרים כתבו הזוג נואלס ביחד: הראשון בפיתוח מנהיגות בשנת 1955 והשני בנושא דינמיקה קבוצתית ב-1972.
תרומתו לחינוך מבוגרים ואנדגוגיה
נואלס פיתח תפיסה ייחודית ללמידת מבוגרים, בה הוא שם דגש על למידה לא פורמלית, התבססות על ניסיון העבר של הלומדים. הוא פיתח את האנדרגוגיה כתפיסה שנותנת מקום מרכזי ללומד המבוגר כבעל ידע, למורה תפקיד של מנחה וללומדים אחראים על לימודיהם. לטענתו, שפדגוגיה, כשיטת הוראה, לא מתאימה ואף מזיקה ללומדים בוגרים.
ב-1967, מלקולם נואלס שמע לראשונה את המשג, אנדרגוגיה, ממחנך מבוגרים יוגוסלבי, דושאן סביצ'ביץ', שהשתתף במפגש קיץ שנואלס אירח באוניברסיטת בוסטון. נואלס פרסם את תפיסתו בנושא אנדרגוגיה ב-1968 במאמר עם השם הפרובוקטיבי: אנדרגוגיה, לא פדגוגיה.
נואלס הציג שש הנחות לגבי למידת מבוגרים:
מלקום נואלס מת בפייטוויל, ארקנסו, משבץ מוחי.
מזכ"ל נאט"ו
המזכיר הכללי (מזכ"ל) של ארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו) (באנגלית: Secretary General of NATO) הוא נושא המשרה האזרחית הרמה ביותר בנאט"ו. נושא המשרה הוא דיפלומט העוסק במסגרת התפקיד בשיתוף פעולה בין חברות ארגון האמנה, עומד בראש ועידות ופסגות אזרחיות של החברות, מנהיג את המטה הבינלאומי של הארגון ואחראי על יו"ר הוועדה הצבאית של נאט"ו . כהונת המזכ"ל נמשכת ארבע שנים וניתן להאריך אותה בארבע שנים נוספות. נושא המשרה הנוכחי הוא ראש ממשלת נורווגיה לשעבר, ינס סטולטנברג, שהתמנה ב-2014.
אחריות וסמכות
המזכיר הכללי מקיים קשר ישיר עם ראשי מדינות, ממשלות, שרי חוץ והגנה של החברות בנאט"ו, על מנת להקל על תהליך שיתוף הפעולה. הדבר כרוך בביקורים קבועים במושבי מטות נאט"ו ובמדינות השותפות, כמו גם פגישות דו-צדדיות עם בכירים ממדינות שונות המבקרים במטה נאט"ו. למעשה, תפקידו של המזכ"ל מאפשר לו להשפיע במידה מסוימת על תהליך קבלת ההחלטות תוך כיבוד העיקרון הבסיסי לפיו הסמכות לקבלת החלטות נתונה רק בידי הממשלות החברות עצמן.
המזכיר הכללי הוא גם הדובר הראשי של הברית, אשר מייצג אותה בפומבי ברחבי העולם ומשקף את עמדותיהן המשותפות של המדינות החברות בה. הוא גם מייצג את נאט"ו מול ארגונים בינלאומיים אחרים וכן מול התקשורת והציבור הרחב. לשם כך עורך המזכ"ל באופן קבוע תדרוכים וכנסים לעיתונאים וכן הרצאות ונאומים לציבור. המזכיר הכללי הוא בעל התפקיד הביצועי הבכיר של הסגל הבינלאומי של נאט"ו, האחראי על מינויים של צוות ופיקוח על עבודת הסגל האזרחי.
מינוי וכהונה
על המזכיר הכללי להיות דמות פוליטית בכירה ממדינה החברה בנאט"ו, הממונה על ידי המדינות החברות לכהונה בת ארבע שנים. הבחירה מתבצעת באמצעות התייעצויות דיפלומטיות לא פורמליות בין המדינות החברות, המציגות מועמדים לתפקיד. שום החלטה לא תאושר עד שתושג הסכמה לגבי מועמד אחד. בתום כהונת המזכיר הכללי, ייתכן שיציעו המדינות החברות לבעל התפקיד להישאר לקדנציה נוספת. נושא המשרה הוא באופן מסורתי דמות פוליטית בכירה מבין החברות באירופה.
ישנו גם סגן המזכיר הכללי, העובד בכפוף למזכ"ל ומחליף אותו בהיעדרו. סגן המזכיר הכללי הוא גם יו"ר של מספר ועדות בכירות, ועדות אד הוק וועדות עבודה.
חווה לוי
חווה לוי (נולדה ב-1951) היא דוגמנית ומעצבת ישראלית. מלכת היופי של ישראל לשנת 1969.
ביוגרפיה
לוי נולדה בחיפה למשפחה קשת יום בת ארבעה ילדים, אביה היה פועל בממגורות דגון ואמה עקרת בית, אמה הייתה בגטו ורשה, היא ויתרה על לימודיה בתיכון עיוני והלכה ללמוד בבית ספר לפקידות ועבדה כפקידה.
ב-1969 היא נבחרה למלכת היופי של ישראל, וכסגנית שלישית של מיס תבל.
היא התגוררה בניו יורק, פריז ואיטליה והייתה דוגמנית בינלאומית וניהלה בוטיק של מעצב איטלקי.
היא נישאה למעצב גי פיליפ וממנו נולדה לה בת, אלכסנדרה. לאחר מכן נישאה לאיש חיי הלילה של תל אביב רפי שאולי ונולד להם בן משותף. היא שימשה גם כמעצבת בגדים וניהלה זוגיות עם רוברטו קוואלי.
לוי היא דודתו של הסופר רן לוי.
איגור רודיונוב
איגור ניקולאייביץ' רודיונוב (ברוסית: Игорь Николаевич Родионов; 1 בדצמבר 1936 – 19 בדצמבר 2014) היה גנרל רוסי, שר ההגנה (מה-17 ביולי 1996 עד 23 במאי 1997) וחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (מ-18 בינואר 2000 עד 16 בנובמבר 2007).
ביוגרפיה
רודיונוב נולד בדצמבר 1936 בכפר קוראקינו במחוז פנזה (אז חבל סרדובסקי). שם אביו היה ניקולאי איבנוביץ' רודיונוב. בילדותו נהג איגור רודיונוב לנגן באקורדיון. את השכלתו הצבאית קיבל במכללת התותחנים במחוז אוריול. ביוני 1970 השלים לימודיו באקדמיה הצבאית של כוחות השריון ע"ש מרשל מלינובסקי ואר כך סיים בהצטיינות את לימודיו במכללה הצבאית של המטה הכללי ע"ש קלים וורושילוב.
רודיונוב שירת כקצין בצבא האדום בצ'כוסלובקיה, גרמניה ובמזרח הרחוק הרוסי בגדוד הרובאים הממוכן, שירת בחטיבת הרובאים מספר 24 במחוז הצבאי הקרפטי בשנים 1970–1973 ובנוסף פיקד על חטיבת הרובאים ה-17 ועל הארמייה החמישית במחוז המזרח הרחוק בשנים 1983–1985. נטל חלק בלחימה באפגניסטן כשפיקד על הארמייה ה-40 בשנים 1986–1988 ומונה לפקד על המחוז הצבאי של טרנס-קווקז. רודיונוב היה מהאחראיים לדיכוי ההפגנות שפרצו באפריל 1989 בטביליסי, שבמהלכן נהרגו 19 איש ומאות אחרים נפצעו. זמן קצר לאחר מכן הוא פוטר מתפקידו והועבר לאקדמיה של המטה הכללי
בין השנים 1989 ל-1996, היה רודיונוב חבר פרלמנט ופיקד על האקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
ב-1996, לאחר שבוריס ילצין, נשיא רוסיה, פיטר את פאבל גראצ'ב מתפקיד שר ההגנה, מונה רודיונוב להחליפו. בזמן כהונתו בתפקיד, הוא ניסה לערוך רפורמות צבאיות והסתמך על ההשקפה לפיה צבא רוסיה מיועד להמשיך את מורשת הצבא של ברית המועצות. בסופו של דבר פוטר רודיונוב מתפקיד שר ההגנה לאחר שכשל להוביל רפורמות של ממש בעידן של משבר כלכלי. הסיבות לפיטוריו כללו בין היתר את סירובו לאפשר פיקוח אזרחי על הצבא, כמו גם התעקשותו להגדיל את התקציב הצבאי חרף הידלדלות הקופה הציבורית.
בשנת 1999 נבחר רודיונוב לפרלמנט הרוסי מטעם מפלגת המולדת והיה חבר הוועדה לביטחון לאומי ויו"ר האיגוד המקצועי של אנשי הצבא עד למותו בדצמבר 2014. הוא נקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים.
בז'וזוב
בז'וזוב (בפולנית: Brzozów; ביידיש: ברעזשוב, ברעזעווע; באוקראינית: Березів) היא עיירה בדרום־מזרח פולין, 38 ק"מ מדרום לז'שוב.
היסטוריה
בז'וזוב נוסדה בשנת 1359. שמה נקבע על שם יישוב קודם ששכן במקום מוקדם יותר במאה זו, יישוב שמאוחר יותר קיבל את השם "הכפר העתיק" (Stara Wieś). בתחומיו של יישוב זה, הסמוך לבז'וזוב של ימינו, ניצבים בזיליקה ישועית ומנזר. ידוע כי כעשרים סוחרים ואומנים ישבו בעת זו בבז'וזוב, בהם בורסקאים וסוחרי עץ, מתכות וקרמיקה, בין היתר. בשנת 1384 העניקה מריה, מלכת הונגריה, את הכפר לבישוף של פשמישל. מאז ועד המאה ה-19 ישבו בישופי פשמישל בבז'וזוב. במסמכים משנת 1518 מתועד דבר קיומו של בית חולים בעיירה. בתקופה זו של תחילת המאה ה-16 התקיים בעיירה גם בית ספר קהילתי.
הכפר נפגע קשה בהתקפות של הטטרים במאות ה-16 וה-17, ורבים מתושביו נהרגו. גם מעמדה הכלכלי של בז'וזוב נפגע ושוקם רק במאה ה-19. מעת חלוקת פולין הראשונה ב-1772, ועד 1918, הייתה העיירה בשטח ממלכת הבסבורג.
יהודי בז'וזוב
יהודים החלו להתיישב בבז'וזוב בסוף המאה ה-18, עם ביטול האיסור על ישיבת יהודים במקום. קהילה מאורגנת הוקמה בעיירה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
בשנת 1918 נערכו פרעות ביהודי העיירה, תוך שוד בתים רבים, וקבוצת הגנה עצמית יהודית הצליחה להדוף את הפורעים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הורע מצבם הכלכלי של יהודי העיירה, והקהילה השתקמה בסיוע ארגון הג'וינט.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מרבית המפלגות הציוניות, וכן תנועות נוער ציוניות, ובהן עקיבא, השומר הדתי וגורדוניה. בשנת 1920 נוסד בעיירה בית ספר מרשת תרבות.
בין מלחמות העולם נמנו בבז'וזוב כ-1,050 יהודים, מתוך כ-4,200 תושבים.
בשואה
עם כניסת הגרמנים לעיירה, בספטמבר 1939, נורו בה כ-300 מתושביה, ובהם יהודים. על יהודי העיירה הוטלו גזירות שונות, ובשנת 1941 הוקם בעיירה גטו, אליו הועברו גם יהודים מכפרי הסביבה.
ב-10 באוגוסט 1942 נרצחו כ-800 מיושבי הגטו בידי הגרמנים ביער סמוך, ויתר היהודים הועברו לעיירה סמוכה, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אלוין ברוקס וייט
אֶלְוִין בְּרוּקְס וַּיְיט (באנגלית: Elwyn Brooks White; 11 ביולי 1899 – 1 באוקטובר 1985) היה סופר אמריקאי למבוגרים ולילדים. הוא כתב יותר מעשרים ספרי שירה ופרוזה וזכה בפרסים רבים, בהם עיטור אנדרסן, פרס פוליצר ואות ההערכה של ניוברי. בין ספריו המפורסמים נכללים "סטיוארט ליטל", "חוות הקסמים" ו"החצוצרה של לואי". כמו כן היה חבר המערכת של המגזין הניו יורקר. כמו רבים מגיבורי ספריו, חי וייט רוב חייו בחווה במדינת מיין שבארצות הברית.
סוזן לייסי
סוזן לייסי (באנגלית: Suzanne Lacy; נולדה ב-1945) היא אמנית, מחנכת וכותבת אמריקאית.
היא משתמשת בעבודותיה במגוון אמצעים כגון: מיצב וידאו, מיצג, אמנות במרחב הציבורי (public art), צילום וספרי אמנות, בהם היא מתרכזת ב"נושאים חברתיים ועירוניים".
היא עוסקת ביצירת תוכניות חינוך מרובות ובראשן תפקידה כחברת סגל/מחנכת The Feminist Studio Workshop ב-Woman's Building בלוס אנג'לס.
היא הייתה חברת קבינט חינוך של ג'רי בראון, אז ראש עיריית אוקלנד, וכממונה על האמנות של העיר.
אמנות פרפורמנס
ב-1977, לייסי ולזלי לייבוביץ' שילבו אירוע פרפורמנס עם פעולה אקטיביסטית לה הם קראו "שלושה שבועות במאי". האירוע שילב בין עבודת פרפורמנס על מדרגות בניין העירייה של לוס אנג'לס, ושיעורי הגנה עצמית לנשים בניסיון להעלות מודעות ולנסות להתמודד עם גילויי אלימות רבים כלפי נשים. האמניות הצמידו את המילה "אונס" (rape) למקומות במפת לוס אנג'לס על פי דיווחים שנמסרו ממשטרת לוס אנג'לס. ב-1977 לייסי ולייבוביץ' חברו לביה לואו (Bia Lowe) ואמניות אחרות כדי ליצור את "באבל ובזעם" (In sorrow and in rage), הפגנת תצוגה ציבורית רחב יריעה. העבודה הסתמכה על הכיסוי התקשורתי שהפך את סדרת הרציחות של נשים שביצע ה"חונק מהילסייד" (hillsides triangles) לסנסציה, ובהתייחסה לכך העלתה לדיון את תפקיד התקשורת למודעות וחשפה את תפקידה ביצירת אקלים פוליטי ותרבותי. נראה שאופי הכיסוי העיתונאי נועד לחזק את אווירת הפחד שחיזקה את התפיסה של נשים כקורבנות. הפרפורמנס החל כשקבוצה של נערות גבוהות בצורה בלתי רגילה, שהוגבהו עוד יותר על ידי חבישת כובעים נישאים ושחורים, הגיעו לבניין העירייה במרכבה, ובעקבותיהם שיירת מכוניות המלאות בנשים הלבושות שחור. הפרפורמריות יצאו מהמכוניות ויצרו מעגל מול מדרגות בניין העירייה, מתחת לשלט עליו נכתב "לזכר אחיותינו, נשים נלחמות בחזרה" (In memory of our sisters, women fight back). האמניות יצרו את הפרפורמנס, הפעולה והדימויים על מנת לעורר עניין תקשורתי-טלוויזיוני גדול ככל הניתן. כשכיסוי התקשורתי זה הושג הן הצליחו להשתמש במדיה כדי לבקר את עצמה - מה שהעצים את ההשפעה של עבודת אמנות הפרפורמנס הזו הרבה מעבר לקהילה הפמיניסטית וצרכני האמנות הרגילים. משתתפות מ"בניין הנשים" (woman's building), מוקד מענה טלפוני לנפגעות אונס וחברי מועצת העיר הצטרפו לקהילה הפמיניסטית ולמשפחות הקורבנות ביצירת מופע ציבורי חדש של זעם ואבל. לייסי וליבוביץ' ייסדו את "אריאדנה" (ariadne): רשת אמנותית-חברתית הפועלת כקבוצה שיתופית המקדמת הזדמנויות ליצירת עבודות אמנות ופרויקטים חינוכיים המבוססים על קהילתית משותפת באמצע שנות השבעים לייסי אצרה את התערוכה הראשונה שעסקה באמנות פרפורמנס נשית בגלריית womanspace ב"בניין הנשים".ב-1981 לייסי שיתפה פעולה עם סוזן הילר באצירת התערוכה "נחשוב על שם כשניפגש: אמניות פרפורמנס מלונדון ולוס אנג'לס" (We'll Think of a Title When We Meet: Women Performance Artists from London and Los Angeles) בפרנקלין פורנאס (Franklin Furnace), חלל אמנות אלטרנטיבי ידוע שנוסד ב-1976 על ידי מרתה וילסון.
לייסי פיתחה עבודות פרפורמנס רבות במקומות שונים ברחבי העולם, כשהיא מתרכזת בעיקר בנושאים של גזע, מעמד ושוויון זכויות בין המינים. החל מתחילת שנות האלפיים היא החלה לעבד מחדש עבודות פרפורמנס מוקדמות שלה, בין השאר את WACK! Art and the Feminist Revolution, כשכל עיבוד מחודש לוקח מתייחס לחלל בו הוא מוצג ולמטרות השונות והרלוונטיות לתקופה ולמקום. ב-2012 היא עיבדה מחדש פרפורמנס מ-1977 עבור פסטיבל הפרפורמנס The Getty Pacific Standard Time Performance Festival. "שלושה שבועות בינואר" היה פרפורמנס שמחה כנגד אונס והתבסס על פרויקט הדגל שלה מ-1977. הפעם המפה הוצבה במקום בולט במתחם בניין המשטרה הראשי של לוס אנג'לס.
ביחד עם שרון אלן היא יצרה את העבודה "לחישה, הגלים, הרוח" (Whisper, the Waves, the Wind) ב-1984, שהיוותה את שיאו של "פרויקט הלחישה", סדרת אירועים שהתרחשו במשך שנה ושמו תחת אור הזרקורים את הצרכים המיוחדים של נשים מבוגרות. "אני מתעניינת במיתולוגיה האופפת נשים מבוגרות יותר" לייסי ענתה כשנשאלה בראיון על עבודותיה, "בדרך בה הן מנושלות מכוחן בתרבות שלנו. אני רוצה לעזור להן להתגבר על מכשולים המוצבים בדרכן על ידי דעות קדומות, על ידי הצבירה של עושר וכוח. אני רוצה לטעון אותן בכוחות מחודשים והגעתי להבנה כמה הים יכול להיות האתר המושלם למשימה זו. במחזוריות שלו, בין אם יבינו את העבודה ובין אם לא, אני חושבת שאנשים יתחברו לתחושת המחזוריות המתקיימת בתודעה המטריארכלית". בבוקר הפרפורמנס קבוצה של 154 נשים מבוגרות (בגילאי 65 עד 99) מקבוצות אתניות שונות, כולן לבושות בלבן, נעו באיטיות מן המדרגות לחוף הים הרחב שנפרש למרגלותיהן. הן ישבו בקבוצות של ארבע לצד שולחנות מכוסים לבן לאורך שני חופים צמודים בלה-הויאה (La Jolla). השיחה נסובה מסביב למספר נושאים שנבחרו מבעוד מועד וכללו את מחשבותיהן סביב השינויים הגופניים הכרוכים בהזדקנות, הכנות למוות, אובדן, התנועה לחירות האישה ועצות שהיו נותנות לנשים צעירות יותר. "הקהל צפה במיצג מן המצוק שמעל החוף, כך שיכל לשמוע בליל של קולות נשיים ושברי שיחות שבקעו מן הרמקולים אחרי שנערכו על ידי המלחינה סוזן סטון מלחישות הנשים על החוף עד לזעקתן מול בניין העירייה, יצירתה של סוזן לייסי היא כמו אלכימיה או גירוש שדים, כמו חגיגה וכמו הוקעה" כותבת מרגוט מיפין בראיון שערכה עם סוזן לייסי לקראת הפרפורמנס. ביום האם ב 10 במאי 1987 יצרה לייסי יצירה בת שעה אחת המכונה Crystal Quilt (שמיכת טלאים מקריסטל) שהיוותה עבודת המשך ליצירתה "לחישה, הגלים, הרוח". הפעם, איפוא, הייתה היצירה ממוקמת בתוך בניין המכונה Crystal Court (חלל המשמש לרוב כקיוסק או קפה) הממוקם במרכז IDS במיניאפוליס, בנין שתוכנן על ידי פיליפ ג'ונסון וג'ון בורגיי. Crystal Quilt היה הפרויקט האפתני והמורכב ביותר של לייסי בשנות ה-80. היצירה הציגה כ-430 נשים מבוגרות שצולמו במרכז IDS ושודרו בשידור חי בPBS. בשידור שוחחו הנשים על חייהן בעת שעמלו על שמיכת טלאים ענקית. כ-3000 איש צפו בפרפורמנס. לייסי מאמינה שעבודותיה לא יכולה להיות משוחזרות (במובן של להעלותן מחדש) מכיוון שהן תמיד מגיבות לזמן ומקום ספציפיים. אולם היות שנושאים רבים נשארים רלוונטיים, העבודות יכולות 'להחשב מחדש' בהקשרים חדשים. כמו Crystal Quilt, גם Silver Action עוסק בנשים מבוגרות. זוהי יצירה מחודשת שהוצגה בחניכת חלל חדש המיועד למייצגים בטייט מודרן בשם .Silver Action הוצג בחודש פברואר בשנת 2013 בטייט מודרן. ביצירה כ-400 נשים בנות 60 ומעלה שוחחו על נושאים הקשורים לאקטיביזם וזכיות נשים: פעילות העבר, העתיד ואיך השתנו עמדותיהן כשהלכו ובגרו. בין 1991 ל-2001 ביימה לייסי את פרויקטי אוקלנד, סדרה של מיצגים קהילתיים בשיתוף חברי קבוצת - TEAM - Teens, Educators, Artists, Media Makers
פרויקטי אוקלנד שמו להם למטרה לערב צעירים מאוקלנד שבקליפורניה בשיחה העוסקת באלימות משטרתית, אי-צדק חברתי, חינוך, ונושאים חברתיים אחרים. המשתתפים לא הופיעו במובן המסורתי של המונח, אלא שיקפו סטריאוטיפים חברתיים בהם הבחינו עבור הקהילה שלהם. הגג עולה בלהבות (The Roof is On Fire) הוא פרויקט שארך שנתיים (1993–1994) בו לייסי ושותפים פיתחו שיעורים שעסקו בשקיפות, נראות וכלים ביקורתיים בתקשורת שהיו מיועדים לבני נוער מאוקלנד. הסדנאות סוכמו בערב אחד של פרפורמנס. במהלך הפרפורמנס יותר מ-200 בני נוער שוחחו ביניהם בעודם יושבים בתוך מכוניות על גג חניון על נושאים כמו גזענות, מגדר וחוסר שוויון. הצופים הוזמנו לשוטט בין המכוניות ולהאזין לשיחות מבלי להשתתף בהם. הסטודנטים שהוכשרו ביצירה עצמאית במדיה הפיקו סרט דקומנטרי על הפרפורמנס שהגיע לחשיפה בערוצי הטלוויזיה הנפוצים ביותר. ב-2012 לייסי שנתה את העבודה המוקדמת שלה מ-1977 - שלושה שבועות במאי, לפרויקט חדש הנקרא "שלושה שבועות בינואר" ( Three Weeks in January ) שהמשיך את הדיאלוג על אונס בלוס אנג'לס. העבודה כללה פרזנטציות, שיחות ואת הפרפורמנס "מספרים אונס" - Storying Rape. הפרפורמנס פותח ב-2012 לביאנלה בליברפול לStorying Rape: Shame ends here בה לייסי יוזמת שיח ציבורי בעיר הבריטית על אלימות מינית, חינוך ומניעה. באוקטובר 2013 לייסי ארגנה שיחות בין נשים על מדרגות המבואה של פרויקט השיכון פארק פלייס בברוקלין, ניו-יורק כחלק מהעבודה "בין הדלת והרחוב" ו"פרויקטרחוב" - Between the Door, StreetProject. ביצירה, שהופקה על ידי המרכז לאמנות פמיניסטית על שם אליזבת סאקלר במוזיאון ברוקלין, הזמינה לייסי 360 נשים לשבת על המדרגות המובילות לבניין ולשוחח על נושאים הקשורים למגדר בעוד העוברים והשבים מאזינים לשיחותיהן.
כתיבה
לייסי היא העורכת של "מיפוי שטח: ז'אנרים חדשים באמנות ציבורית", אנתולוגיית מאמרים העוסקים בהשפעת אמנות הפרפורמנס על המרחב הציבורי. כמו כן כתבה מאמרים העוסקים באמנות הפרפורמנס. לייסי מרבה לכתוב על עבודותיה - החל משלבי התוכנית, תיאור היצירות וניתוחן. היא גם קידמה בכתיבתה אמנות חברתית, כתבה על הקשר בין אמנות ומעורבות חברתית, וערערה על הגבולות המפרידים בין אמנות גבוהה ומעורבות בתרבות פופולרית. ספרה כולל כשלושים טקסטים שכתבה החל משנת 1974, המציעים מבט אינטימי על התפתחות האמנות הפמיניסטית, הקונצפטואלית, ואמנות המיצג מראשית התהוותן. בהקדמה לספר, חוקרת האמנות מוירה רוט סוקרת את יצירתה וכתיבתה של לייסי. באפילוג, תאורטיקנית התרבות קרסטין מאי ממקמת את יצירתה של לייסי בהקשר של פרקרטיקות עכשוויות של אמנות במרחב הציבורי.
אקדמיה
לייסי החזיקה במספר משרות במוסדות אקדמיים הקשורים לאמנות. היא הייתה דיקנית האמנות החזותית במכללה לאמנות של קליפורניה (California College of the Arts) בין 1987-1997. לייסי הייתה חברה בקבוצת המרצים שייסדו את אוניברסיטת מדינת קליפורניה במפרץ מונטריי ( California State University, Monterey Bay) בה היא ייסדה את המרכז לאמנות חזותית וחיים ציבוריים. בין 2002 ל-2006 היא ניהלה את המחלקה לאמנות חזותית במכללת אוטיס לאמנות ועיצוב (Otis College of Art and Design) וב-2006 תכננה ויצרה את התוכנית לתואר שני באמנות בפרקטיקה במרחב הציבורי.
הכרה ציבורית
לייסי זכתה במספר רב של פרסים ומלגות, בהם: National Endowment for the Arts, עמיתת גוגנהיים (Guggenheim fellowship) ועמיתה בין לאומית של ליילה וולאס (Lila Wallace international fellowship). היא הייתה הזוכה הראשונה בפרס לאמנות ציבורית ודיאלוג ב-2009 (Public Art Dialogue Annual Award). בשנת 2010 היא קיבלה את פרס המפעל חיים היוקרתי המוענק על ידי ארגון בית הספר לאמנות בארצות הברית (College Art Association) וב-2012 פרס מפעל חיים מארגון לאמנות נשים. ב-2015 לייסי הפכה לעמיתה של Blade of Grass.
אוספים
עבודותיה של לייסי נמצאות במוזיאונים ובמוסדות רבים בעולם. Prostitution Notes באוסף של המוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס (LACMA), בטייט מודרן בלונדון ניתן למצוא את The Crystal Quilt וב-2012 מוזיאון האמר (Hammer) רכש את הסדרה "שלושה שבועות במאי".
היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר
היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר (בגרמנית: Heinrich LXII Fürst Reuß jüngere Linie; 31 במאי 1785 - 19 ביוני 1867) היה נסיך רויס הקו הצעיר בין השנים 1848 – 1854.