cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות בולגריה
התקופה העות'מאנית
נוכחות יהודית בבולגריה קיימת החל מהמאה ה-2, אך תיעוד ממקורות ראשוניים לפעילות כלכלית קיים במרבית המקרים רק החל מהתקופה העות'מאנית. התיעוד קיים בתעודות עות'מאניות העוסקות בגביית מיסים וכן סוגיות שתועדו בספרי שאלות ותשובות ועסקו בסכסוכים כלכליים ומתן פתרונות הלכתיים לעגונות, שבעליהן היו סוחרים נודדים ונרצחו בדרכים. התיעוד מתייחס לקהילות השונות ורובו נכתב לאחר הגעת יהודי ספרד לשטחי האימפריה העות'מאנית עם העלייה המשמעותית במספרם של בני הקהילות היהודיות. ככלל היו יהודי בולגריה סוחרים, חלפני כספים, מלווים בריבית ואומנים וחלקם אף ניהלו קשרי מסחר מחוץ לבולגריה והגיעו למעמד כלכלי איתן. חלק קטן מהמשפחות היהודיות צבר עושר רב ובראשית המאה ה-16 תוארו משפחות אלו כ"בעלות עבדים ושפחות" והחזיקו במבנים וקרקעות. בראשית התקופה העות'מאנית התרכזו מרכזי העסקים בווידין וניקופול, בהמשך הפכו גם בפלבן, סופיה ופלובדיב לצמתי מסחר מרכזיים באימפריה וערים כגון ימבול לצמתי סחר מחוזיים. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית אשר לווה במשברים כלכליים ובמלחמות בלתי פוסקות באזור בולגריה, רושש בהדרגה את הקהילה היהודית ועם עצמאות בולגריה נותרו מעט מאוד משפחות עשירות ואמידות. הקהילות היהודיות חויבו בתשלום שני מיסים עיקריים: מס גולגולת אחיד לשלטון העות'מאני ומס קהילה אשר נגבה באופן פרוגרסיבי על ידי רבני הקהילות. מעת לעת הטילו הסולטאנים השונים מיסים מיוחדים, כגון מס מיוחד שהטיל סלים הראשון על יבוא סחורות בענפים שנשלטו על ידי יהודים, או מס מיוחד על מכירות יין והשתתפות בירידים שהטיל מוסטפא הרביעי. לקהילות הותר להטיל מיסים קהילתיים נוספים כגון הגאבלה.
במהלך המאות ה-18 וה-19, תועדו בקהילת דופניצה סוחרי יינות, וכן בעל יקבים וכרמים. ברוסה, תועדו סוחרי בדים, דבש, שעווה וחיטה וכן אומנים במקצועות שונים ובמצב כלכלי סביר. בשומן היה מרבית הסחר בטקסטיל וחלפנות הכספים בידי בני הקהילה היהודית. בווראצה תועדו במהלך המאה ה-19 יהודים בעלי מעמד כלכלי נמוך שעסקו בעיקר בפחחות, סנדלרות וחייטות.
לאחר עצמאות בולגריה
הנתונים הכלכליים על יהודי בולגריה לאחר עצמאות בולגריה מקוטעים, ובדרך כלל התייחסו לנעשה בקהילות הגדולות: סופיה, פלובדיב ורוסה. ב-29 באוקטובר 1898, פורסם מאמר בעיתון היהודי "איל דיאה" - "היום", שכותרתו "העוני היהודי בסופיה" ובו צוין כי, כמחצית מיהודי סופיה גרו ברובע העוני יוצ'בונאר ומהם "רבים" המועסקים כמשרתים או עוסקים בצחצוח נעליים וקבצנות. "רבים" מובטלים הגרים בדירות חרבות ללא ריהוט. מחקר כלכלי מקיף על יהודי בולגריה נערך החל מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי הכלכלנים מואיז בן ארויה ואסטרוק כלב. עוד פורסמו נתונים בנושא על ידי נתן מיכאל גלבר לאחר ביקורו בבולגריה ב-1932. המחקר הכלכלי המקיף על יהודי בולגריה פסק באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 ונתונים ריכוזיים חזרו להתפרסם ברמת הקהילות הגדולות, בעיקר קהילת סופיה. המחקרים הבליטו את ההרעה במצבם הכלכלי של יהודי סופיה ככל שגבר קצב ההגירה הפנימית לעיר.
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-1926 עולה כי מספר המפרנסים בקרב יהודי בולגריה עמד על 13,444 נפשות שהיוו 29.5 אחוזים מכלל בני הקהילה. מבין המפרנסים עמד שיעור הנשים על 14.3 אחוזים ושיעור הגברים על 85.7 אחוזים. מחצית מהמפרנסים היו שכירים ומחציתם עצמאים. מבחינת מגזרי התעסוקה עולה, כי כ-55 אחוזים מהמפרנסים עסקו במסחר ומסחר זעיר (40 אחוזים מהם כשכירים ו-60 אחוזים כעצמאים). 37 אחוזים מהעוסקים במסחר עבדו בענפי ההלבשה, ההנעלה ומוצרי הסדקית, 21 אחוזים בענף המזון והמשקאות, 11.3 אחוזים בסחורות משומשות, 8 אחוזים בבנקאות ובביטוח, 7 אחוזים בהובלה ו-4 אחוזים בענף המסעדות. השאר עסקו ברהיטים, כלי בית, פרוות ומוצרי עור. 35 אחוזים מכלל המפרנסים ב-1926, עסקו בענפי הייצור, המלאכה הזעירה וההובלה (63 אחוזים מהם כשכירים ו-37 אחוזים כעצמאים) וכ-6.5 אחוזים עסקו במקצועות חופשיים ובמגזר השירותים (מהם 76 אחוזים כשכירים ו-24 אחוזים כעצמאים). השאר הועסקו במשק בית ובחקלאות, ברובם המוחלט כשכירים.
ב-1920 היו 5 מפעלי מתכת בבעלות יהודית וב-1929 היו 9 מפעלים כימיים בבעלות יהודית. גם מרבית תעשיית ניפוח הזכוכית הייתה בבעלות יהודית. ב-1934, לאחר הפיכת הליגה הצבאית השתנתה המגמה ובני הקהילה נדחקו בהדרגה מעמדות ניהול ומבעלות על מפעלים. המצב הכלכלי שבו הייתה שרויה הקהילה, הוביל את אמידיה בסיוע הג'וינט להקים קופות מלווה "קאסות" אשר סייעו לפיתוח הכלכלה הקהילתית. בהמשך, נוסדו בנקים קואופרטיביים שהבולט מהם היה בנק "גאולה", אשר סניפיו נפרשו במספר ערים והוא העניק אשראי והלוואות לפיתוח כלכלת הקהילה. ב-1931 פעלו בקרב הקהילה היהודית 16 בנקים ב-10 ערים בבולגריה. בשנה זו עמד ההון של בנק "גאולה" על 114 מיליוני לבות (814.3 אלפי דולרים אמריקניים) ומספר עובדיו על 2,810. בשלהי 1939 התפרסם דו"ח על מצבם הכלכלי של יהודי סופיה ובו נקבע, כי 17.4 אחוזים ממשפחות הקהילה הוגדרו "עניות מאוד", חלקן התגוררו ב"חורבות, מרתפים וצריפים" ורעבו ללחם.
לאחר החלת החוק להגנת האומה נאלץ "בנק גאולה" להתמזג עם "הבנק הפופולרי" שמרכזו ברובע יוצ'בונאר בסופיה. במסגרת החוק, הופקעו או נמכרו במחירי הפסד משמעותיים נכסי מקרקעין בבעלות יהודית באזורים החקלאיים. עוד הוטלה מכסת עיסוק במקצועות חופשיים ובמקצועות מסחר ותעשייה, בהתאם לאחוז היחסי של בני הקהילה היהודית באוכלוסייה הכללית. בני הקהילה חויבו להצהיר על כל רכוש ששוויו עולה על 500 לבות. הכסף המזומן עליו הוצהר הופקד בחשבונות בנק מוגבלים בבנק הממלכתי הבולגרי ומשיכת הכספים מהם הותנתה באישור הבנק. כל רכוש שלא הוצהר עליו, הוחרם. עוד נאסר על בני הקהילה לעסוק בעמילות מכס, ראיית חשבון, להיות בעלי בתי מרקחת וברוקרים וכן לנהל בתי עסק, להיות חברים במועצות מנהלים ולעסוק בייעוץ משפטי. בהמשך, במטרה להפקיע את כל הרכוש היהודי, פורסמה תקנה שחייבה את היהודים להצהיר על כל פריטי רכושם ושהכריזה על הטלת מס על הרכוש, בשיעור שנע בין 20 ל-25 אחוזים. חישוב המס בוצע על פי הערכת שוק מופרזת במתכוון, כך שבפועל מדובר היה בהחרמת הרכוש.
בשלהי אוגוסט 1944 בוטל "החוק להגנת האומה" וב-9 בספטמבר, עם הפיכת חזית המולדת הבולגרית, הותר למגורשים מקרב בני הקהילה לשוב למקומות מגוריהם. בתי המגורשים הושבו להם, אם מרצון או בהתערבות הממשלה הבולגרית, אך מפעלים, חנויות וקרקעות שהיו בבעלות יהודית בטרם החלת החוק, לא הושבו לבעליהם. במרץ 1945, אישר שר הפנים אנטון יוגוב את חידוש פעילותם של בנקים ואגודות קואופרטיביות בבעלות יהודית. בדצמבר 1946 התפצל "בנק גאולה" מ"הבנק הפופולרי" בסופיה וחזר לפעול באופן עצמאי. באותו החודש, נחקק חוק לשיקומם הכלכלי של יהודי בולגריה, שבמסגרתו נקבע, כי יהודי בולגריה יקבלו אשראי בסך מיליארד לבות, שייפרש על פני 6 שנים. ב-31 ביולי 1947 מוזגו 4 בנקים פרטיים בבעלות יהודית ("שלום", "כרמל", "נארודין טרוד - עמל העם", ווזרוז'דניה - תחייה") לתוך בנק "גאולה". הבנק המאוחד המשיך בפעולתו עד 1951 עת חוקק בבולגריה "חוק הבנקים", אשר במסגרת מדיניות הכלכלה המתוכננת שהושתתה בבולגריה, הלאים למעשה את הבנקים הפרטיים והכפיף אותם לבנק הממלכתי הבולגרי. לאחר העלייה ההמונית לישראל ובמקביל הפיכת הכלכלה הבולגרית לריכוזית, לא נרשמה פעילות כלכלית בעלת מאפיינים פרטיים או קהילתיים.
החינוך
עדויות שניוניות למנגנון חינוכי בקרב קהילת יהודי בולגריה קיימות מראשית ימי הקהילה, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית. גם לאורך תקופת שליטתן של האימפריה הביזנטית, האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה מתוארים בני הקהילה כאוריינים והסוחרים מקרבם כרב לשוניים. מעמדם הכלכלי והחברתי היה איתן ובחלק מהמקרים אף התערו בחוגי השלטון. לאורך השנים פעלו בקהילות השונות מלומדים ורבנים כגון יוסף קארו בניקופול, טוביה בן אליעזר בקסטוריה והרב דוסא בן משה "היווני" בווידין.
עדויות ממקורות ראשוניים למוסדות חינוך קיימות החל מהתקופה העות'מאנית. החינוך התבסס על בתי למידה לבנים שנקראו מֶלְדָארִי ובו למדו בני משפחות אמידות במשך חצי יום חומש ותפילות על ידי שינונם. בהמשך היום הועסקו התלמידים כשוליות בקרב אומני הקהילה. תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית אשר לווה במשבר כלכלי חריף והידרדרות המצב הביטחוני באזור בולגריה, הוביל לניתוק הדרגתי של הקשר עם מרכזי ההלכה באיסטנבול, סלוניקי ואדירנה. מספר התלמידים במלדארי הלך ופחת ומיעוט קטן של משפחות עשירות שלח את ילדיהן ללימודים מחוץ לבולגריה. אחוז האוריינות הצטמצם מאוד.
תהליך הרפורמות ברחבי האימפריה העות'מאנית שכונה הטנזימאט, בשילוב התחייה הלאומית הבולגרית לא פסחו על הקהילה היהודית והחל תהליך רפורמות בחינוך שראשיתו בשדרוג המלדארי והמשכו בכניסתה של רשת כל ישראל חברים לבולגריה ופתיחת בתי ספר לבנים ולבנות ובכללם גם בתי ספר מקצועיים. לאחר עצמאות בולגריה, הגיעו למדינה משכילים יהודים מהאימפריה הרוסית בהזמנת הממשלה הבולגרית. המשכילים כגון צבי בלקובסקי ובוריס שץ האיצו את מפעל ההשכלה. במקביל, נוסדה התנועה הציונית במדינה וזו פעלה למסד רשת בתי ספר קהילתיים בעלת תוכנית לימודים הנושאת אופי לאומי ובכלל זה לימוד העברית. השונות בין מטרות העל של מוסדות החינוך של כי"ח ובין אלו של התנועה הציונית הוביל לעימות קשה בין שני הגורמים ולמרות ניסיונות תווך חוזרים ונשנים, בעיקר מצד הרב הראשי מרדכי אהרנפרייז, הוא הסתיים בניצחון התנועה הציונית ועזיבת רשת כל ישראל חברים את בולגריה.
לאחר עזיבת רשת כי"ח התבסס מעמדם של בתי הספר הקהילתיים ולכל מוסד נבחר ועד בן 5 נציגים שהגיעו מקרב המפלגות הפוליטיות השונות בקהילה. הקונסיסטוריה הקימה מחלקת חינוך ובמסגרתה מינו מפקחים מטעמה אשר בדרך כלל הגיעו מחוץ לבולגריה. בתי הספר הקהילתיים נתנו מענה לבני מעמד הצווארון הכחול ומטה בשל העלויות הנמוכות של הלימודים. תוכני הלימוד הדגישו את הפן הציוני, לימודי העברית והעלייה לארץ ישראל. לקראת סוף שנות ה-30 העדיפו כ-45 אחוזים מההורים לשלוח את ילדיהם לבתי הספר הציבוריים וזאת בשל הרמה הכללית הלא מספקת בבתי הספר הקהילתיים. בתי הספר הקהילתיים המשיכו בפעולתם, גם לאחר החלת החוק להגנת האומה וזאת משום שהוגדרו חלק ממערכת החינוך הארצית בהתאם ל"חוק להשכלת העם". במאי 1943, לאחר גירוש יהודי סופיה ושיכונם במוסדות ציבור בערים השונות הופסקה פעילות מוסדות החינוך מחוסר ברירה.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית, שבו מוסדות החינוך לפעול תוך מינוי ועדים ממונים מטעם הקומוניסטים היהודים אשר השתלטו בכוח על מוסדות הקהילה. התחולל מאבק איתנים בין התנועה הציונית לבין הקומוניסטים על אופייה של מערכת החינוך והוא הסתיים בניצחון הקומוניסטים. עם זאת, מרבית יהודי בולגריה עלו למדינת ישראל בגל עלייה שרובו הסתיים בשלהי 1949 וכך נסגרו מוסדות החינוך בתהליך מדורג בשל חוסר בתלמידים והמבנים נמסרו לידי השלטונות. השלטון הקומוניסטי רדף כל סממן זר לאומי ודתי וגם המוסדות המועטים שעוד המשיכו בפעילותם נסגרו בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה. לאורך כל שנות שלטון הקומוניסטים בבולגריה למדו בני הקהילה במוסדות החינוך הציבוריים ונעדרו כמעט כל סממן קהילתי. בראשית שנות ה-90, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה חודשה הפעילות הקהילתית והחינוכית תחת ארגון "שלום" שהוא ארגון הגג של יהודי בולגריה. בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 פעל בסופיה קומפלקס בית ספר יסודי המשולב עם גן ילדים ובו למדו כמה מאות תלמידים, כאשר תוכני הלימוד כללו שעורי עברית ואנגלית וכן נלמדו חגי ומועדי ישראל. בית הספר נתמך תקציבית על ידי ממשלת בולגריה.
תנועות הנוער
לאחר עצמאות בולגריה ובמקביל להתפתחות ההשכלה בקהילות השונות, הוקמו אגודות נוער וספורט שמטרתן סיוע לתלמידים נזקקים בכסף ואמצעי לימוד ומיסוד פעילויות תרבות וספורט בקרב הקהילות. ב-1893 הוקם בפלובדיב ארגון הנוער "נווה צדק" וב-1897 הוא שינה את שמו לשמשון. לימים הוביל ארגון זה ליסוד "מכבי בולגריה". עם הקמתה והתבססותה של התנועה הציונית הוקמו ארגונים ותנועות נוער ציוניות, כגון השומר הצעיר והחלוץ, אשר פעלו להביא את משנת התנועה לבני הנוער, תוך הכשרת לעלייה ולחיי עבודה ארץ ישראל. תנועות אלו זכו לסייע בהכשרה משר החקלאות הבולגרי.
ב-1941, עם החלת החוק להגנת האומה הופסקה פעילותן של תנועות הנוער והיא התחדשה באוקטובר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת. המאבק ברחוב היהודי בין הקומוניסטים היהודים לבין התנועה הציונית לא פסח על תנועות הנוער והופעל לחץ כבד על התנועות להתפרק. בנובמבר 1947 הוקם בבולגריה ארגון הנוער הארצי "ברית הנוער הדמוקרטי המאוחד" וגבר הלחץ בגיבוי השלטונות לפרק את תנועות הנוער הציוניות. בינואר 1948, הודיעו כל תנועות הנוער על התפרקותן מרצון. באוקטובר 1992 חידשה תנועת השומר הצעיר את פעילותה בבולגריה.
תרבות ואמנות
מפעלי תרבות ואמנות היו חלק בלתי נפרד מחיי יהדות בולגריה והיוו מושא להערכה בקרב שאר האוכלוסייה במדינה. תהליך הפריחה התרבותית של יהדות בולגריה השיק לתהליך שעבר על בולגריה כולה לאחר שחרורה מעול העות'מאנים. בוריס שץ הוזמן על ידי המלך פרדיננד הראשון, להקים את האקדמיה הבולגרית לאמניות בסופיה. במועד זה נתונה הייתה הקהילה בחילופי דורות שלווה במאבק על הנהגתה בין המשפחות הנכבדות (נוֹטָאבֶּלִים) לבין הדור הצעיר, אשר הושפע מהנעשה במדינה. החל תהליך הדרגתי של חילון וזניחת שפת הלאדינו לטובת הבולגרית ותהליך זה הייתה השלכה משמעותית להתפתחות התרבותית של הקהילה ולתכנים בענפי התרבות השונים.
בראשית המאה ה-20 נוסדו אגודות תרבות בערים השונים, אשר בין השאר ייסדו מקהלות קהילתיות שפעלו בעיקר בבתי הכנסת והרפרטואר שלהם כלל תפילות ופיוטים כמנהג הספרדים. בספטמבר 1909 השתתפה מקהלת ילדים, שהורכבה מ-35 תלמידי בית הספר היהודי בעיר בחנוכת בית הכנסת בסופיה. בהמשך נוסדה אגודת המקהלה. ב-1910 החל לנצח על המקהלה משה צדיקוב בוגר הקונסרבטוריון בווירצבורג והיא נודעה לימים כמקהלת צדיקוב. בהדרגה, שינתה המקהלה את הרפרטואר שלה והחלה להופיע עם יצירותיהם של מלחינים אירופים נודעים כגון בטהובן, מלחינים בולגרים נודעים ואף להגיש שירי עם בולגריים. נושא זה הביא לעימות מול הדור הוותיק והמקהלה נאלצה לעזוב את בית הכנסת ולמצוא משכן חדש. בראשית שנות ה-20, כשהיא מונה 120 חברים, הפכה המקהלה לשם דבר בבולגריה ונחשבה למקהלה ייצוגית בולגרית. בראשית שנות ה-50, לאחר גל העלייה לישראל, חידשה המקהלה את פעילותה בישראל, תחת שרביטו של יצחק אגבדיש ובהמשך, יצחק גרציאני. הצלחתה של מקהלת צדיקוב, הביאה להקמתן של מקהלות בערים אחרות. ב-1928 נוסדה מקהלה קהילתית בפלובדיב בת 100 חברים, בניצוחו של נסים אלקלעי והיא הופיעה בשירת קודש וחול. בהמשך, נוסדה מקהלה קהילתית גם בעיר רוסה.
בערים השונות הוקמו אגודות חובבי מוזיקה והן פעלו להקמת תזמורות, אשר חלקן כגון תזמורת כלי הנשיפה של מכבי בסופיה, פעלו גם תחת שרביטם של מנצחים בולגרים. ב-1932 נטלה תזמורת זו חלק באירועי המכביה הראשונה. תזמורות נוספות נוסדו בפלובדיב ופאזארג'יק. התזמורות העניקו במה לשורה ארוכה של נגנים, זמרים ובמאים בני הקהילה היהודית, אשר זכו לפרסום רב בבולגריה ומהם ניתן לציין את ביטוש דוידוב, המנצח ד"ר מנחם בן-ששון והפסנתרנית רוזה גבאי.
התיאטרון מילא תפקיד חשוב בתרבות הקהילה בבולגריה. בעיר פלובדיב הוקם עוד ב-1896 תיאטרון חובבים, שהורכב מחברי האגודה הציונית בעיר. באמצע שנות ה-20, הוקם בסופיה תיאטרון ממוסד בהדרכת אליעזר אנסקי וחבריו הופיעו ברחבי בולגריה וכן ביוגוסלביה.
מקרב בני הקהילה נמנו פסלים, ציירים סופרים ומשוררים רבים כגון שאול מיזאן, סימצ'ו איסאקוב, אלברט מיכאל ובוצ'ה בכר.
גם לאחר העלייה ההמונית למדינת ישראל, נמשך מפעל התרבות, תוך התערות בחברה הישראלית המתגבשת הן בדור העולים וגם בקרב בני הדור השני. דמויות בולטות בתרבות הישראלית הם השחקנים אבנר חזקיהו, אלברט כהן, ניסים עזיקרי ומוני מושונוב, הסופר מרדכי אבישי, המשורר ישראל פנקס, הפסל אהרון אשכנזי והמלחין יצחק סדאי. חיי התרבות של הקהילה שנותרה בבולגריה התנהלו בצל השתלטות הקומוניסטים על המדינה, תוך החלת משטר טוטליטרי. הפעילות האמנותית התנהלה כמעט ללא זיקה קהילתית, אלא כחלק מהמרקם הכללי ומבין הבולטים שבאמנים ניתן לציין את שחקן התיאטרון והקולנוע יצחק פינצי והמחזאי ולרי פטרוב.
עלייה לארץ ישראל
כמו מרבות מתפוצות ישראל, היו מיהודי בולגריה שעלו לארץ ישראל, במהלך התקופה העותמנית (המאות ה-16 עד ה-19). במפקד מונטיפיורי שנערך בתקצ"ט 1839 מופיעים יהודים מבולגריה ביפו.
התנועה הציונית הייתה פעילה מאוד בבולגריה בקרב מרבית הקהילות המאורגנות. בראשית שנות התשעים של המאה ה-19 התעוררה בין יהודי בולגריה שאיפה לעלות לציון. שליחיה של אגודה בשם אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל הגיעו בראשית 1895 לארץ ישראל, והוצעה להם אדמה בערטוף (הר-טוב). לאחר משא ומתן עם המיסיון נרכש המקום. בדצמבר 1895 עלו למקום ראשוני המתיישבים והתיישבו בבית המיסיון. נקבע שמתוך שישים המשפחות שנרשמו בבולגריה יעלו בשלב ראשון שתים עשרה משפחות, כמניין שנים עשר השבטים, בנוסף אליהן הייתה עליית בודדים ומשפחות ספורות לארץ ישראל שהתיישבו בחורן. בהמשך נמנו עולי בולגריה עם מייסדי יבנאל וכפר חיטים. הגעתו של יוסף מרקו ברוך לבולגריה חשפה את צעירי קהילות פלובדיב וסופיה למשנתו האקטיביסטית והובילה רבים מהם לתמוך בה ולהצטרף לחוגי הציונים. ב-17 ביוני 1896, הגיע בנימין זאב הרצל לביקור קצר בבולגריה בדרכו למסע שתדלנות למען הרעיון הציוני באיסטנבול. הרצל התקבל בהתלהבות על ידי המוני יהודים בעיר צאריברוד, (בימינו העיר דימיטרובגראד שבסרביה). משחזר ממסעו לאיסטנבול הגיע ב-30 ביוני לעיר סופיה, נישא על כתפי יהודים, הובא לבית הכנסת המרכזי ושם נאם בפני הקהל המשולהב, כשנאומו מתורגם מצרפתית ללאדינו על ידי אחד מבני הקהילה. ב-1897 השתתפו 3 מנציגי יהדות בולגריה בקונגרס הציוני הראשון וב-29 בדצמבר 1898 נפתחה בפלובדיב הוועידה הציונית הראשונה במסגרתה גם נבחר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בשנת 1921 ביקר אלכסנדר גולדשטיין בבולגריה במסגרת גיוס כספים לקרן היסוד. בעוד הפעילים הציונים בבולגריה בקשו להרים תרומה נכבדה לקרן היסוד הם דיווחו שהציבור בבולגריה אינו מוכן לתרום מפני שהם מקבלים תלונות מקרוביהם שעלו לארץ ישראל שההסתדרות הציונית לא נותנת דבר לעולי בולגריה. בעקבות זאת הוחלט להקים יישוב לעולי בולגריה ובשנת 1923 נשקלה האפשרות ליישב עולי בולגריה בתל עדשים. בינואר 1924 הגיעה לארץ ישראל משלחת של יהודי בולגריה במטרה למצוא מקום להקמת מושבה של יהודי בולגריה שתשלב מסחר וחקלאות. בתחילת 1926 כבר נקבע מיקום המושב ליד נס ציונה, אולם הדיונים סביב הקמת המושב התארכו עד שלבסוף הוקמה בית חנן בשנת 1929. בין לבין התיישבו שלוש משפחות מעולי בולגריה במושב הספרדי של כפר ברוך. בשנת 1929 עלתה לארץ ישראל קבוצת הכשרה ראשונה של חברי השומר הצעיר מבולגריה, שהצטרפו לקיבוץ ג' של התנועה ששהתה זמנית בחיפה. בשנת 1929 גם הוקם מרכז "החלוץ" בבולגריה, שעודד עליה, הפנה נוער להכשרה וסייע בעלייה לארץ ישראל.
במקביל, בשנת 1924 הקימו עולי בולגריה בחיפה ארגון על שם קרל הרבסט שמטרתה לעזור לעולים מבולגריה. הארגון ביקש לרכוש אדמה דרומית מזרחית לעכו ולהקים עליו יישוב של יהודי בולגריה, אך הדבר כנראה לא יצא אל הפועל. בשנת 1927 הארגון תרם ספר תורה למושב הספרדי בכפר ברוך.
בשנות הארבעים
בדצמבר 1944, לאחר השתלטות חזית המולדת על השלטון בבולגריה, ביקר דוד בן-גוריון בבולגריה ועשה נפשות בקרב בני הקהילה למען העלייה לישראל. בן-גוריון סייר ונאם בערים חסקובו, פלובדיב וסופיה וזכה ליחס חם ואוהד גם מצד השלטונות הבולגרים. הממשלה החלה לחדש בהדרגה את אישורי העלייה לישראל ועד לסיומה הרשמי של מלחמת העולם השנייה, עלו לישראל כ-1,000 עולים מבולגריה.
בהמשך, הגיע שייקה דן לסיכום עם הממשלה הבולגרית על מתן היתרי עלייה ל-20,000 מיהודי בולגריה עד סוף 1948 ומאוחר יותר הורחב אישור זה לעוד 15,000 מבני הקהילה. הממשלה הבולגרית הורתה לחברת הספנות הבולגרית להעמיד לרשות נציגי הסוכנות היהודית ספינות אשר סייעו למבצע העלייה. הדחתו של קוסטוב במרץ 1949 הקשתה על המשך מבצע העלייה, אם כי עד להוצאתו להורג כבר הסתיים השלב המרכזי בעליית יהודי בולגריה לישראל.
פצחן (עוף)
פצחן (שם מדעי: Coccothraustes; מלטינית Coccos = זרע/גלעין ו-thrauo =לשבור/לרסק) הוא סוג ציפור השייכת למשפחת הפרושיים. שמו של הפצחן כי שמו כן הוא, מפצח גרעינים וגלעינים בעזרת מקורו הגדול.
יהדות בולגריה
בשנות הארבעים
בהגיעם לישראל, התיישבו עולי בולגריה בעיקר בערים יפו, רמלה ולוד וכן בקיבוצים ומושבים ברחבי הארץ. במלחמת העצמאות נפלו 70 חיילים וחיילות מעולי בולגריה. בני הקהילה התערו בחברה הישראלית המתגבשת, חלקם עסקו בפעילות ציבורית כגון חברי הכנסת בנימין ארדיטי, ויקטור שם-טוב ועמנואל זיסמן, חלקם נרתמו לבניין צה"ל, כגון האלוף יעקב פרי, עוד נמנו אנשי אקדמיה כגון מיכאל קונפינו וחלקם היו רופאים ובעלי מקצועות חופשיים. ב-1949 ייסדו עולי בולגריה את אגודת הכדורגל מכבי יפו, אשר זוהתה בכל שנות פעילותה עם הקהילה. רבה של הקהילה ושל קבוצת הכדורגל שלה היה הרב אברהם בכר. במקביל, חידשה את פעילותה בישראל גם מקהלת צדיקוב שאף היא נחשבה לאחד מסמלי הקהילה.
עליית יהודים מבולגריה הותרה רשמית עד שלהי 1952, אך גם לאחר מועד זה הגיעו יהודים מבולגריה לישראל חלקם דרך "מדינה שלישית". ב-1989, בעקבות קריסת השלטון הקומוניסטי, החל גל עלייה מבולגריה לישראל שהתרחש במקביל לעלייה הגדולה מחבר המדינות ובמהלכו עלו לישראל כ-3,500 מיהודי בולגריה.
פצחן (עוף)
רוב מיני הפצחן מצויים באמריקה הצפונית מקנדה עד למקסיקו, אך המין פצחן מצוי נפוץ ברחבי אירופה ואסיה כולל בישראל. רוב המינים מצויים ביערות ובחורשות כולל באזורים ממוזגים.
אוריון (חללית)
עלויות
החל משנת 2005 מקבלת נאס"א מימון לפיתוח החללית. להלן התקציבים אותם ביקשה נאס"א החל מ-2005 לפיתוח החללית:
פצחן (עוף)
מינים
בסוג זה 3 מינים:
פחיסות
לפחיסות יש חשיבות גבוהה במדעים פלנטריים, מכיוון שכוכבי לכת החגים סביב עצמם נוטים להיות פחוסים.
פחיסות של כוכב לכת
במערכת השמש ניתן להבחין בכך שכוכבי לכת המסתובבים סביב צירם נוטים להיות פחוסים במידה מסוימת. בענקי הגזים הפחיסות ניכרת אפילו בתצפיות אסטרונומיות חובבניות. מקורה של אותה הפחיסות תוארה עוד על ידי אייזק ניוטון ב-1687 בספרו עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע. כוכב לכת בשלבי היווצרות אינו גוף צפיד, ולכן סיבובו הוא כסיבוב של זורם. נוצר מצב של שיווי משקל הידרוסטטי, כך שהכבידה העצמית של כוכב הלכת הנוצר שמסתובב מתאזנת עם הכוח הצנטריפוגלי. מידת הפחיסות תלויה רבות בהרכב וצפיפות של החומר ממנו מורכב כוכב הלכת.
קשרים מתמטיים במדעים פלנטריים
על מנת לתאר את הקשר בין סיבוב עצמי של כוכב לכת לבין מידת הפחיסות שלו, מגדירים מספר גדלים פיזיקליים ומתמטיים. ניתן להגדיר מספר לאו (Love number) על ידי פחיסות ופקטור גיאודינמי: כאשר h הוא מספר לאו ו- q הוא פקטור גאודינמי הנתון על ידי: כאשר \omega היא מהירות זוויתית של סיבוב עצמי, R_{e} רדיוס הפלנטה בקו המשווה, G קבוע ניוטון וM מסת כוכב הלכת.
מספר לאו מבטא את מידת קשיחותו של הגרם והתנגדותו לשינויים כתוצאה מפוטנציאלי הגאות. באמצעות מספר לאו ניתן לקשר בין הפחיסות לבין מומנט התמד פולרי מנורמל:
נונה מורדיוקובה
נונה מורדיוקובה (ברוסית: Нонна Мордюкова; 25 בנובמבר 1925 – 6 ביולי 2008, מוסקבה) הייתה שחקנית קולנוע רוסיה וסובייטית. זכתה בפרס סטלין (1949) ובשנת 1974 הוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותה בתחום הקולנוע הוענקו לה מספר עיטורים.
חייה
נונה (נויאברינה) מורדיוקובה נולדה בכפר במחוז דונייצק (אז בתחומי ברית המועצות היום באוקראינה) למשפחה ממוצא קוזאקי. תוך זמן קצר המשפחה עברה לכפר אחר במחוז קרסנודאר אם המשפחה קודמה לתפקיד יושב ראש הקולחוז המקומי האב שירת בצבא.
בשנת 1945 מורדיוקובה התקבלה ללימודים ב-VGIK וסיימה את לימודיה בשנת 1950. עוד במהלך הלימודים השתתפה בסרט של סרגיי גרסימוב, על השתתפותה בסרט זה הוענק לה פרס סטלין. במהלך הלימודים התחתנה עם ויאצ'סלב טיכונוב ממנו התגרשה כעבור 13 שנים.
בשנות ה-50 נונה מורדיוקובה השתתפה במספר סרטים בהם גילמה תפקיד של אישה סובייטית בעלת תפקיד ניהולי. בשנת 1967 היא מלאה תפקיד ראשי בסרט "הקומיסר". סרט זה נאסר להקרנה במשך 20 שנים בטענה שנושאים יהודים קיבלו בו ביטוי יתר. כאשר הסרט שוחרר להקרנות בתחילת הפרסטרויקה הוא זכה להצלחה גדולה בעיקר מחוץ לגבולות ברית המועצות.
במהלך שנות ה-60 השחקנית גילמה תפקידים קומיים במספר סרטים ותפקידים אלו הוסיפו לפופולריות שלה ולמוניטין כשחקנית עממית.
בסך הכול מורדיוקובה השתתפה ביותר מ-60 סרטים.
מבצע מרקט גארדן
מבצע מרקט גארדן היה מבצע כושל של בעלות הברית המערביות, שנערך בשטח הולנד בספטמבר 1944, במסגרת המערכה הצבאית בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה. מטרת המבצע הייתה להשיג הכרעה מהירה במלחמה נגד גרמניה הנאצית באמצעות עקיפת קו זיגפריד מצפון, כיבוש ראש גשר מעבר לנהר הריין, והשתלטות על חבל הרוהר. אף על פי שבמהלך המבצע הצליחו כוחות בעלות הברית להשתלט על רוב היעדים המתוכננים, ולהגיע עד מרחק קצר מהגשר על נהר הריין התחתון בארנהם, הם נכשלו בהשגת יעדו העיקרי – חציית מכשול המים הגדול של הריין, ואבטחת ראש גשר מצפון לנהר – וכוחותיהם המוטסים ספגו אבדות כבדות. כישלון המבצע גרם לאובדן הסיכוי להביא לסיום המלחמה באירופה לפני תום שנת 1944.
רקע
ההתקדמות המהירה של צבאות בעלות הברית המערביות (ארצות הברית ובריטניה) לאחר הפריצה מראש הגשר בנורמנדיה, והתמוטטות ההתנגדות של הצבא הנאצי בשטח צרפת באוגוסט־ספטמבר 1944, יצרו אצל הפיקוד העליון של בעלות הברית תחושה, שניתן להשיג הכרעה מהירה במלחמה נגד גרמניה הנאצית, ולסיים את המלחמה לפני תום שנת 1944. אולם בעיות לוגיסטיות קשות (במיוחד מחסור בדלק) האטו את קצב ההתקדמות של כוחות בעלות הברית, ולא איפשרו להם להמשיך להתקדם לעבר גרמניה בחזית רחבה. כתוצאה מכך התעוררה מחלוקת בקרב ראשי המטות המשותפים של בעלות הברית בשאלה, היכן יש לרכז את המאמץ הצבאי העיקרי. פילדמרשל מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה־21, הציע לאמץ אסטרטגיה נועזת לפיה צבאות בעלות הברית יתקדמו אל תוך גרמניה בחזית צרה, במטרה להשתלט על חבל הרוהר המתועש, למוטט את הצבא הגרמני, ולהביא להכרעה מהירה של המלחמה. לשם כך הוא דרש מפיקוד בעלות הברית להעניק עדיפות לקבוצת הארמיות שבפיקודו, אשר נועדה להוביל את המתקפה על גרמניה, בקבלת אספקה ותגבורות. תוכניתו של מונטגומרי אומצה בסופו של דבר על ידי דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית במערב אירופה, שהעמיד לרשות המבצע את הארמייה המוטסת הראשונה, למרות התנגדות מפקדי כוחות צבא ארצות הברית בצרפת (עומר בראדלי, ג'ורג' פטון ואחרים). לפתיחת המבצע קדמו דיונים מורכבים וטעונים בין הפיקוד העליון הבריטי והאמריקאי.
בניגוד למבצעים הצבאיים שתכנן מונטגומרי בשלבים קודמים של המלחמה (קרב עלאם חלפה, קרב אל־עלמיין השני ועוד), שהתאפיינו בזהירות ובתכנון מדוקדק לפרטי פרטים, תכנון המבצע החדש לקה באופטימיות יתרה ונטה להתעלם מבעיות אפשריות. המודיעין לא זיהה בעיות, ומספר הנחות יסוד התגלו כמופרכות. בנוסף לכך, המבצע דרש את מלוא המשאבים שעמדו לרשות קבוצת הארמיות ה־21 בבלגיה, ולכן פגע במבצעים הצבאיים שניהלה הארמייה הקנדית הראשונה, במטרה לכבוש את שפך נהר הסכלדה, ולאפשר את פתיחת נמל אנטוורפן לקבלת אספקה (מטרה שהושגה בסופו של דבר, ובמחיר כבד, רק בדצמבר 1944). לעובדה זו היו השלכות אסטרטגיות מרחיקות לכת, משום שחוסר היכולת להשתמש בנמל הגדול, אילץ את פיקוד בעלות הברית להמשיך להישען על הנמלים המאולתרים בנורמנדיה לצורך קבלת אספקה ותגבורות, ובכך האריך מאוד את קווי האספקה שלהם.
תוכנית המבצע
תוכנית המבצע, ששם הקוד שלו היה גן שוּק (Market Garden), הורכבה משני חלקים, שנועדו להתבצע בו־זמנית:
בנוסף לכך, החלטת מתכנני המבצע להנחית את הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה כ־15 ק"מ מהגשר על נהר ריין בארנהם (מחשש שהיא עלולה לספוג אבדות כבדות מריכוז תותחי הנ"מ שהגנו על הגשר), במקום להצניח אותה במרחק קצר משני קצות הגשר, כדי לנצל את אלמנט ההפתעה, התבררה כטעות קריטית.
לרוע מזלם של בעלות הברית, אזור ארנהם נבחר באופן מקרי על ידי הפיקוד הגרמני לצורך ארגון מחדש של קורפוס הפאנצר אס אס השני (דיוויזיות הפאנצר אס אס התשיעית והעשירית), יחידת עילית שספגה אבדות כבדות במהלך הנסיגה מצרפת. עובדה זו (שהייתה ידועה למודיעין של בעלות הברית, אולם לא הועברה לכוחות שבשטח) העניקה לגרמנים יתרון משמעותי על הצנחנים הבריטיים קלי־הציוד, שהוצנחו באותו אזור.
בעלות הברית
המפקד העליון של כוחות המשלוח של בעלות הברית היה גנרל דווייט אייזנהאואר, ובתפקיד זה היה אחראי על תכנון וביצוע המבצע. מרשל אוויר ראשי סר ארתור טדר הבריטי היה סגנו, ואילו מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית היה ראש מטהו.
כוחות גרמניה הנאצית
מפקד הכוחות במערב היה גנרלפלדמרשל גרד פון רונדשטט, שפיקד על כל הכוחות ממערב לריין.
לחימת הכוחות המוטסים (מבצע "מרקט")
השלב הראשון של המבצע התנהל בדרך כלל בצורה מוצלחת. ההצנחות, שהתבצעו לאור היום, היו מדויקות בדרך כלל (יותר מהמבצעים המוצנחים במערכות בסיציליה ובנורמנדי) וההתנגדות על הקרקע מועטה. השתתפו בהן 16,500 צנחנים ו־3,500 חיילים שהונחתו בדאונים (מדגמי "חמילקרת" (Hamilcar) ו"הורסה" (Horsa) הבריטיים שהיו עשויים מבד ברזנט, ו"ווייקו" (Waco) האמריקאיים הקטנים יותר, העשויים ממתכת).
הדיוויזיה המוטסת ה־101 האמריקנית נתקלה בהתנגדות מועטה וכבשה בווחל (Veghel) את הגשר מעל לתעלת שויד־וילמשוארט (Zuid-Willemsvaart). אולם בזון (Zon) הספיקו הגרמנים לפוצץ את הגשר מעל לתעלת וילהלמינה (Wilhelmina) לפני הגעת הצנחנים האמריקנים, עובדה שחייבה בניית גשר ביילי על ידי כוחות ההנדסה של הקורפוס ה־30, וגרמה לעיכוב משמעותי ראשון בהתקדמות כוחות הקרקע.
הדיוויזיה המוטסת ה־82 צנחה ליד חראבה (Grave) וכבשה את הגשר מעל לנהר מֶז (Maas) בשלמותו, אך העיר ניימכן והגשר מעל לנהר הוואל (Waal) נותרו בשליטה גרמנית. בהמשך המבצע נדרשה חציית סער של הוואל כדי להשתלט על הגשר האסטרטגי, ולמנוע את פיצוצו על ידי הגרמנים.
הקרב על ארנהם
הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה־1 הוצנחה מצפון לריין, באזור הכפר אוסטרבייק (Oosterbeek), ואיבדה את רוב כלי הרכב שלה בהתרסקות הדאונים שהובילו אותם. עובדה זו והמרחק הגדול יחסית של אזור הנחיתה מהגשר בארנהם גרמו לאובדן אלמנט ההפתעה וחייבה את הצנחנים הבריטיים לבצע מסע רגלי ממושך שארך כ־4 שעות לכיוון ארנהם. כוחות גרמניים מאולתרים הצליחו לעכב את התקדמות הכוחות הבריטיים בדרכם לארנהם ולאחר מכן לבלום אותם במבואות העיר. רק כוח קטן יחסית (גדוד מתוגבר) הצליח להגיע אל הגשר בציר שלא הוגן על ידי הגרמנים ולהשתלט על קצהו הצפוני בתום היום הראשון למבצע.
לאחר הפתעה ראשונית, תגובת הפיקוד הגרמני הייתה אופיינית: התקפות נגד ללא הפוגה עם כל הכוחות שעמדו לרשותם. חלק מהיחידות הגרמניות באזור הורכבו מחיילים מנוסים ומצוידים היטב, כגון שתי דיוויזיות (9 ו־10) הפאנצר של האס־אס, אולם יחידות אחרות הורכבו מאוסף של טירונים, יחידות נ"מ, חיילים שהשתייכו לכוחות קרקע של חיל האוויר וחיל הים הגרמני וכו', שאורגנו במהירות במסגרת צוותי קרב (Kampfgruppe) מאולתרים, כפי שהיה מקובל בצבא הגרמני.
המתקפה הקרקעית (מבצע "גארדן")
הקורפוס ה־30, שכלל דיוויזיה משוריינת ושתי דיוויזיות חי"ר, החל את השלב הקרקעי של המבצע ב־17 בספטמבר באופן בלתי מוצלח. מיד לאחר חציית קו ההתחלה של המתקפה בשעה 14:45 ספגו הטנקים שהובילו את המתקפה אבדות ניכרות מאש תותחי נ"ט ומטולי נ"ט (פאנצרפאוסט), ונדרשו לבריטים מספר שעות כדי להתגבר על ההתנגדות הגרמנית, עובדה שייצרה עיכוב משמעותי בלוח הזמנים של המבצע כבר בסיום היום הראשון. רק ביומו השני של המבצע (18 בספטמבר) הגיעו כוחות הקרקע לאיינדהובן, ולקראת סוף היום החלו כוחות ההנדסה בבניית גשר ביילי לחציית התעלה בזון.
התקפות נגד עזות שהנחיתו הכוחות הגרמניים על שני העברים של המסדרון הקרקעי הצר, שיצרו הכוחות המוצנחים וכוחות הקרקע הבריטיים, ריתקו חלק ניכר מכוחות בעלות הברית לאבטחת ציר ההתקדמות שלהם, יצרו עיכובים משמעותיים בהעברת האספקה לכוחות החלוץ של הקורפוס ה־30 ועיכבו את התקדמות בעלות הברית. כוחות בעלות הברית נדרשו להתקדם לאורך כביש צר אחד, שנבנה על גבי סוללה מוגבהת, שמשני עבריה שטחים מוצפים או בלתי עבירים לרכב, שלא איפשרו פריסה של הכוחות. עובדה זו העניקה יתרון משמעותי למגינים הגרמניים, והקלה עליהם לחסום את הכביש לתנועה.
במהלך היומיים הבאים של המבצע (19 ו־20 בספטמבר) ניסו כוחות החלוץ של הקורפוס ה־30 (מדיוויזיית המשמר המשוריינת) בסיוע יחידות מהדיוויזיה המוטסת ה־82 להשתלט על הקצה הדרומי של גשר ניימכן, אך נהדפו שוב ושוב על ידי המגינים הגרמניים. רק לאחר שצנחנים אמריקניים מהרגימנט ה־504 של הדיוויזיה ה־82 ביצעו צליחת סער באור היום של נהר הוואל וכבשו את הקצה הצפוני של הגשר, נסוגו הגרמנים מניימכן וכוחות בעלות הברית תפסו את הגשר (שאורכו היה כ־200 מטר) ללא פגע בשעות הערב של 20 בספטמבר.
במקום לנצל את ההצלחה ולהמשיך בתנועה לילית צפונה מיד לאחר כיבוש הגשר, כדי לחבור לכוח הבריטי בארנהם (17 ק"מ בלבד מניימכן) המתינו כוחות החלוץ של הקורפוס ה־30 זמן רב לפני שחידשו את התקדמותם לכיוון ארנהם בשעות הצהריים של 21 בספטמבר. עד למועד זה הצליחו הגרמנים להכניע את שרידי הכוח הבריטי הקטן, שהחזיק בקצה הצפוני של הגשר בארנהם במשך כמעט 4 יממות, ולארגן מערך הגנה חדש מצפון לניימכן, שבלם את המשך ההתקדמות של השריון הבריטי. ככלל ניתן לומר, שהתקדמות כוחות השריון הבריטיים במהלך המבצע התאפיינה באיטיות ובזהירות מופרזת, ושהם נמנעו בדרך כלל מפעולה בשעות הלילה, אף על פי שהצלחת המבצע הייתה תלויה במהירות תנועתם. בשעות אחר הצהריים של 21 בספטמבר הוצנח חלק מהבריגדה המוצנחת הפולנית מדרום־מערב לגשר על נהר ריין בארנהם, במטרה לצלוח את הנהר ולתגבר את הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה־1 בגדה השנייה של הנהר. הצנחנים הפולנים ספגו אבדות כבדות מאש נ"מ ומהתקפת נגד גרמנית, והבריגדה איבדה כ־25 אחוז מכוחה ביום הלחימה הראשון. ההחלטה להצניח את הכוח הפולני מדרום לגשר ארנהם נראית תמוהה, משום שהפיקוד הבריטי כבר היה צריך להבין בשלב זה של המבצע כי הקרב באזור ארנהם אבוד. לאורך כל המערכה בארנהם רוב מכשירי הקשר הבריטיים לא פעלו כראוי (מסיבה טכנית – סוללות פגומות), דבר שהקשה עוד יותר על חבירת הפולנים לבריטים הנצורים.
במהלך הימים הבאים נדחקו שרידי הדיוויזיה המוטסת ה־1 לכיס קטן, ששטחו הלך והצטמצם, באזור אוסטרבייק, כשגבם אל הריין. כל המאמצים להעביר עליהם תגבורות דרך הנהר נכשלו. בליל ה־25 בספטמבר הצליחו הבריטים, בחסות החשיכה והפגזת הסחה ארטילרית עזה, לחלץ את רוב הכוח שנותר בגדה הצפונית של הריין, וכ־2,400 צנחנים בריטיים (מתוך כ־10,000 שיצאו למבצע) הצליחו לחזור לקווי בעלות הברית.
במהלך מבצע "מרקט גארדן" ספגו הכוחות המוטסים של בעלות הברית למעלה מ־12,000 אבדות, מתוכם כ־6,500 נעדרים ושבויים (הבריטים והפולנים ספגו כ־8,000 אבדות, ושתי הדיוויזיות המוטסות האמריקניות ספגו כ־4,000 נפגעים נוספים). כוחות הקרקע, שהשתייכו לארמייה הבריטית השנייה, ספגו כ־5,200 אבדות בסה"כ, מתוכם ספג הקורפוס ה־30 (שהוביל את המתקפה הקרקעית) פחות מ־1,500 נפגעים.
הנתונים לגבי אבדות הצד הגרמני במהלך המבצע אינם מוסכמים, ונעים לפי מקורות שונות בין 3,300 ל־13,000 נפגעים ונעדרים. מחקרים עדכניים מעריכים את האבדות הגרמניות ב־6,000–9,000 איש.
תוצאות
לכישלון מבצע "מארקט גארדן" היו השלכות קשות וטרגיות על העם ההולנדי. אזרחים רבים נפגעו במהלך המבצע, והרס רב נגרם ליישובים באזורי הקרבות (במיוחד באזור ארנהם). לאחר תום המבצע נקטו הנאצים שורת צעדי עונשין אכזריים כנגד האזרחים ההולנדים, כולל גירוש כל תושבי העיר ארנהם מבתיהם. בעקבות הכישלון לא עשו בעלות הברית ניסיון נוסף לשחרר את שטח הולנד, למרות תחינות ההנהגה ההולנדית הגולה ותנועת המחתרת המקומית. הכיבוש הנאצי האכזרי נמשך ממש עד לתום המלחמה במאי 1945, תוך החמרה ממשית של תנאי החיים של האוכלוסייה המקומית, ואזרחים הולנדים רבים מתו מרעב בחורף 1944–1945.
לכישלון המבצע היו תוצאות קשות גם מבחינת בעלות הברית המערביות. הוא גרם לעצירת המומנטום החיובי, שהחל בפריצה החוצה מראש בגשר בנורמנדי (מבצע קוברה), והמשיך בשיחרור המהיר של אדמת צרפת ובלגיה. הצבא הגרמני במערב, שקיבל תגבורות חזקות, הצליח להתאושש ולייצב את חזיתו, והתקדמות כוחות בעלות הברית הואטה, ולאחר מכן נבלמה כמעט לחלוטין. קווי החזית בחזית המערבית לא השתנו באופן משמעותי עד למרץ 1945, כאשר כוחות בעלות הברית חצו את נהר הריין ופתחו במתקפה הסופית על גרמניה הנאצית. המלחמה לא הסתיימה בחג המולד של שנת 1944, כפי שקיוה הפיקוד העליון של בעלות הברית בעקבות השחרור המהיר של שטח צרפת, והתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית נדחתה במספר חודשים, במהלכם ספגו צבאות בעלות הברית מאות אלפי נפגעים נוספים. קבוצת הארמיות ה־21 הצליחה אמנם לכבוש בליטה עמוקה בקווים הגרמניים, אך המסדרון הקרקעי שבשליטתה הוביל לשום מקום, ונמצא תחת איום גרמני מתמיד משני עבריו.
גנרל בראונינג, מפקד הכוחות המוטסים של בעלות הברית, צוטט כמי שסיכם את הסיבה לכישלון מבצע "מרקט גארדן" במילים:
הכפר האולימפי באולימפיאדת מוסקבה
הכפר האולימפי הוא רובע מגורים במערב מוסקבה באזור טרופאריובו-ניקולינו, הוקם בשנים 1977—1980 במסגרת ההכנות לקראת המשחקים האולימפיים בקיץ 1980 למגורי הספורטאים המשתתפים. בעת תכנונו נעשה שימוש בסדרה טיפוסית של בתי פאנל למגורים. ובניית בנייני מגורים שחוזי הפרויקט אפשרו לאחר תום המשחקים האולימפיים להעביר את המיקרו-רובע לאחריות העיר. בנוסף, מוסדות תרבות ממוקמים בחלק מהמבנים.
שפעת כחולה
שפעת כחולה (באנגלית: blue flu) היא שביתה שבה מספר רב של שוטרים או עובדי ציבור יוצאים בו זמנית לחופשת מחלה.
הכפר האולימפי באולימפיאדת מוסקבה
רקע כללי
שאלת בניית הכפר האולימפי עלתה לאחר 23 באוקטובר 1974, כאשר מוסקבה אושרה כמקום המשחקים האולימפיים בקיץ 1980. בתחילה הוצעו כמה פרויקטים ליישומם: אחד מהם נועד ליישום בבתי פאנל עגול, אך בשל עלותו הגבוהה הוא לא התקבל. נבחנה גם אפשרות הצבתו במתחם המלונות "איזמאילובו", שנדחה בשל ריחוקו של המלון ממתחם הספורט בלוז'ניקי. בסופו של דבר, נעשתה בחירה לטובת הפרויקט של קבוצת אדריכלים בהנהגתו של יבגני ניקולאביץ 'סטאמו, לפיו הוא הוקם משש עשרה - בתי פאנל יחד עם התשתית העירונית כולה על 83 דונם לאורך שדרת מיצ'ורינסקי, דרומית לכפר ניקולסקוי.
שפעת כחולה
השפעת הכחולה מקובלת בעיקר במדינות בארצות הברית בהן על פי החוק לשוטרים אסור לשבות. לעיתים הנושא מגיע לבית משפט, במטרה לחייב את השוטרים לעבור בדיקה רפואית שתוכיח את נחיצותה או אי-נחיצותה של חופשת המחלה. בניגוד לשביתות אחרות, ה"שפעת הכחולה" נוטה להיות קצרה וממוקדת.
איוואן סלזניוב
איוואן סלזניוב (ברוסית: Иван Селезнёв; 3 בינואר 1856 – 31 במרץ 1936) היה צייר ומורה לאמנות רוסי ואוקראיני, הידוע בעיקר בשל ציוריו ההיסטוריים.
שפעת כחולה
היסטוריה
המונח "שפעת כחולה" ומונחים דומים משמשים בעיקר כאשר איגודי העובדים השובתים עלולים להיענש בחומרה במקרה של שביתה רגילה. מונחים דומים מוכרים הם "slowdown" ו-"virtual work stoppage".
איוואן סלזניוב
ביוגרפיה
עם סיום לימודיו, הוא קיבל את התואר "אמן" ראשון על ציורו של "סרגיוס הקדוש מברך את דמיטרי דונסקוי". בשנה שלאחר מכן, תיאורו של "הנסיך דמיטרי יורייביץ' קרסני", בנו הצעיר של יורי מזבניגורוד, זיכה אותו במענק ללימודים ברומא. הוא היה שם מ-1883 עד 1886.
מ-1886 עד 1890, לימד בבית הספר לציור בקייב, שהופעל על ידי מיקולה מורשקו. מ-1898 עד 1920, הוא נתן שיעורים במכון הפוליטכני של קייב. לאחר 1901, הוא גם לימד במכללה החדשה לאמנות קייב ושימש כמנהל שם מ-1911 עד 1914. בין תלמידיו הבולטים יותר היו בוריס ארונסון, מיכאילו קוז'יק, בוריס ולדימירסקי.
הכפר האולימפי באולימפיאדת מוסקבה
בנייה ותפעול
בניית הכפר החלה בשנת 1977 ונמשכה עד 1980. במהלך תקופה זו הוקמו 18 בנייני מגורים עם 3,438 דירות, 8 מוסדות ילדים ו-22 מבני בעלי ייעוד תרבותי, קהילתי ואופי ספורט. אזור המגורים סומן בגדר עם מחסומים, ורכבות חשמליות על גלגלים פעלו ברחבי המתחם. בקטע של ערוץ סמורודינקה, הצמוד לכפר, נבנה פארק. בנוסף הוקצו מקומות מיוחדים לטקסים דתיים של נוצרים, מוסלמים, יהודים ובודהיסטים, והוזמנו 20 אנשי דת. התיישבות הספורטאים החלה בסוף יוני 1980. בפתיחה הרשמית, שהתקיימה ב-28 ביוני בכיכר האומות, השתתפו יו"ר הוועד הפועל של מועצת העיר מוסקבה ולדימיר פרומילוב ויו"ר הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים איגנאטי נוביקוב. במהלך האולימפיאדה התיישבו ספורטאים בזוגות בדירות, אולם בשל סירוב מספר מדינות להשתתף באולימפיאדה, חלק מהבתים נותרו ללא שימוש.
עם תום המשחקים האולימפיים, הכפר נסגר רשמית על ידי מארגניו ב-10 באוגוסט, וכעבור חצי שנה, כמתוכנן, הוא ניתן לידי העיר. באביב 1981 החלו להתיישב בדירות שפונו. באותה שנה הוענק למחברי פרויקט הכפר האולימפי פרס ברית המועצות. מבנים שאינם למגורים של הכפר האולימפי לשעבר, בו שכן המינהל ומרכז התרבות, הועברו בזמנים שונים למוסדות התרבות של מוסקבה. בין השנים 2014–2017, שופץ מרכז התרבות לשעבר. עד יוני 2019 הוקם מתחם מגורים באתר מרכזיית הטלפון האוטומטית של הכפר האולימפי. גם בשנים 2018–2019 נבנו כאן מגרשי טניס, מגרש כדורגל עם דשא מלאכותי ומשטח החלקה מקורה.
השתייכות מנהלית וטריטוריאלית
עד תחילת הבנייה, האזור שמסביב היה שייך למחוז גגארינסקי. ב־5 ביולי 1991 הוקם המחוז העירוני "הכפר האולימפי", ב־12 בספטמבר אותה שנה הוא מוזג עם מחוז ניקולינו. ב־28 בספטמבר 1993 אוחדו המחוזות העירוניים ניקולינו וטרופאריובו הסמוכה למחוז יחיד "טרופארו-ניקולינו". על פי חוק עירוני מ -5 ביולי 1995, הוקם מחוז טרופאריובו-ניקולינו.
תכנון ותשתית
הכפר ממוקם בשדרת מיצ'ורינסקי, בין פארק הכפר האולימפי לפארק שקולניקוב, על שטח של 83 דונם. לאזור המגורים הוקצו 20 דונם, שם הוקמו בנייני מגורים, המהווים שלוש חצרות סגורות עם צמחייה נטועה בטבעות. את החצרות חוצה שביל למתחמי הספורט, התרבות והקניות, שנועדו במקור כחלק ממרחבי הולכי הרגל ומעוטרים בפנסים בצורת כדור. אלה, הם מלווים ב-2 בתי ספר ו-4 גני ילדים. מתחם הקניות של הרובע כלל שלושה בניינים, כולל גלריית לוקס, על הכיכר שביניהם הוקם מעץ למזרקה. בצד הנגדי של הכיכר יש לוח זיכרון. כפי שהגו המעצבים, חללי המגורים היו מבודדים ממרכזים ציבוריים. בתחילה לא היו רחובות במתחם המגורים, שהשתנה, לטענת התושבים המקומיים, לאחר הקמת הכפר האולימפי החדש: אז הוקם רחוב שדרת מיצ'ורינסקי, הכפר האולימפי.
אדריכלות
חלק המגורים של הכפר נבנה בבנייני מגורים טיפוסיים לברית המועצות תוך שימוש בצבעים פעילים בעיצוב החזיתות. המאפיין המובהק שלהם היה נוכחות של כניסה "שחורה", קישוט שיש של אולמות הכניסה והמרפסות מול לוחות מיוחדים. בניין הדירקטוריון נוצר על ידי שתי צורות אדריכליות הממוקמות בניצב - ארבע קומות, עשויות לוחות אלומיניום ומתנשאות על עמודים מכוסים בלברדור שחור, עם שעון כחול בחזית הצפונית, וקומה אחת, עשויה אבן גיר ועם קירות זכוכית, שם ממוקם סניף הדואר. מרכז התרבות מצויד בשלושה אולמות ומסעדה. הבניין הראשי של מתחם הספורט, בו התאמנו הספורטאים, מורכב משלוש קומות עם חדרי שירות. יש אגף עם בריכת שחייה וחדרי כושר בקרבת מקום.
תחבורה
מכיוון שהכפר כבר היה בשלב התכנון הוחלט להעבירו לניהול העיר עם תום המשחקים, הוא היה מחובר לתשתית התחבורה הקיימת, כולל תחנת המטרו הדרום-מערבית. בשנת 2018, שתי תחנות אוטובוס עוקבות מתחנה זו לכפר האולימפי - מספר 227 ומספר 667. בנוסף ממוקמת תחנת אוזרנאיה פועלים מספר קווי אוטובוסים ואוטובוס חשמלי שעוברים דרך התחנות "הכפר האולימפי" ו"מוזיאון ההגנה במוסקבה ".
תרבות
בשנת 1981 נפתח מוזיאון ההגנה של מוסקבה בבניין הממשל של הכפר, שם הוא מתפקד כעת. לראשונה, במרכז התרבות של הכפר האולימפי לשעבר שכן אולם הקונצרטים של משרד התרבות. בשנת 2002 עבר אליו התיאטרון המוזיקלי הממלכתי לאמנות, שהוחלף בשנת 2014 במקום הקונצרטים של פילהרמוניה-2.
שפעת כחולה
היסטוריה
השביתה המשטרתית הגדולה הראשונה הייתה בשנת 1919, אז כ-80% משוטרי משטרת בוסטון יצאו לשביתה. מושל מסצ'וסטס קלווין קולידג' (לימים נשיא ארצות הברית) גייס את המיליציות המקומיות כדי למלא את מקומם של השוטרים ולהפסיק את השביתה.
בינואר 1971 כ-20,000 משוטרי משטרת ניו יורק "חלו" בשפעת הכחולה, כתגובה לדחיית בקשתם להעלאת שכרם. השביתה נמשכה חמישה ימים, במהלכם הצליחה מחלקת המשטרה לפרוס כ-15% מכוחה הסדיר, כשהיא משתמשת בקצינים בכירים ובכוחות מילואים ומתנדבים.
שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית באוגוסט 1981 הייתה גם היא במסווה של "שפעת כחולה", משום שהיא הייתה מנוגדת לחוק שאסר שביתות של איגודי עובדים בארגונים ממשלתיים. בתגובה, הנשיא רונלד רייגן פיטר 11,345 עובדים כדי לסיים את השביתה.
בדצמבר 1981 שבתו כ-1,700 משוטרי משטרת מילווקי בטענה כי פקידי העירייה מתעלמים מבקשות המשטרה ומסכנים את שלומם של השוטרים. השביתה ארכה כ-16 שעות.
ביוני 2020 חלו ב"שפעת" 170 שוטרים ממשטרת אטלנטה במחאה על האישומים הפליליים שהוגשו נגד השוטרים המעורבים במותו של ריישארד ברוקס.
בתרבות הפופולרית
גם בסדרות "CSI: ניו יורק" ו"ברוקלין תשע-תשע" ישנם פרקים הסובבים סביב השפעת הכחולה.
רעש מופע
בעיבוד אותות ובמערכת תקשורת, רעש מופע (רעש פאזה) הוא ההצגה בתחום התדר של תנודות אקראיות, מהירות וקצרות במופע הגל. תנודות אלה הן נראות במרחב הזמן כריצודים באות.
בתחום הRF מתייחסים לרעש זה כרעש המופע של מתנד, ואילו במערכות דיגיטליות הכוונה היא לריצוד של אות השעון.
באופן כללי (עבור רוחב פס קבוע) רעש מופע הוא גבוה יותר ככל שעולים לתדר גבוה יותר. רעש המופע הוא יחסי ליציבות של המקור המייצג את האות הנבדק.
הגדרות
מבחינה היסטורית קיימות שתי הגדרות שונות עבור רעש מופע. חלק טוענים שהרעש מוגדר עבור צפיפות הספק ספקטרלית וחלק מגדירים אותו עבור ספקטרום המופע המתקשר עם ספקטרום המשרעת. בפועל שתי ההגדרות מתייחסות לתופעה בה קיימת סטיית תדר מהתדר המרכזי של גל הנושא.
ארגון IEEE מגדיר את רעש המופע ע"י הנוסחה ℒ(f)=Sφ(f)/2
(ℒ(f הוא רעש הפאזה.
רקע
רעש מופע הוא סוג של רעש ציקלוסטציונרי והוא מסווג לעיתים לתנודות בזמן. הרעש הזה מיוצר בעיקר על ידי מתנדים. מתנד אידיאלי מייצר גל סינוס טהור. כאשר במישור התדר, זה יהיה מיוצג בזוג הלמים חיובי ושלילי אשר יהיו בתדר המתנד ובתדרים הללו ירוכז גם כל ההספק של האות. במתנדים לא אידיאליים יש רכיבי רעש העוברים אפנון מופע ומופיעים בתדרים סמוכים לתדר המתנד המקורי דבר אשר גורם לפיזור ההספק של התדר המרכזי של המתנד. הרכיבים כוללים לעיתים קרובות "רעש ורוד" ועשויים לכלול גם רעש לבן.
דוגמה לאות בעל משרעת A ותדר נדנוד f_0:
רעש מופע  (ℒ(f נמדד בדר"כ ביחידות של dBc/Hz, והוא מייצג את הספק הרעש ביחס לגל הנושא ברוחב פס של הרץ אחד.
ניתן להבין את היחסים בין התדר לזמן גם לפי הקשר בין הפאזה (מופע) לבין זמן ותדר: φ = 2πft.
כאשר התדר או הזמן (או שניהם) אינם יציבים ישנה גם אי יציבות בפאזה ולכן נוצר רעש מופע.
לדוגמה, לאות מסוים יש רעש מופע של dBc/Hz -80 ברוחב סרט של 10 קילוהרץ ו 95- dBc/Hz ברוחב סרט של 100 קילוהרץ.
רעש מופע אינטגרטיבי - iPN או iPHN - הוא מדד אשר סוכם את רעש המופע עבור רוחב פס מסוים ונמדד בdBc. למשל לאות מסוים יש iPN של 40- dBc ברוחב הפס בין 1-10 MHz.
המרות רעש מופע בתדר למדד נדנוד בזמן
רעש מופע נמדד במישור התדר על פני טווח תדרים מסוים (במעלות) וניתן להמירו גם למדד נדנודים בזמן באמצעות הקשר הבא
מוזיאון האוויר והחלל הלאומי
מוזיאון האוויר והחלל הלאומי (באנגלית: National Air and Space Museum, בראשי תיבות: NASM) הוא אחד המוזיאונים של הסמית'סוניאן, אשר נמצא בוושינגטון בארצות הברית. למוזיאון האוסף הגדול בעולם של כלי טיס וחלליות.
רעש מופע
המרות רעש מופע בתדר למדד נדנוד בזמן
במידה ואנו לא באזור הרעש הוורוד (המתנהג כמו f^-1) והרעש בעל שיפוע של 20- דציבל לדקאדה ניתן לקשר מחזור RMS של הנדוד באמצעות הקשרים הבאים:
מוזיאון האוויר והחלל הלאומי
מוצגי המוזיאון
המוזיאון הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר במול ואחד מחמשת המוזיאונים המתוירים בעולם (עדכני ל-2017).
רעש מופע
מדידה
ניתן למדוד רעש מופע (ורעש מופע אינטגרטיבי) באמצעות נתח תדר (המכיל יישום מתאים), אך זאת בתנאי ורעש המופע של המכשיר הנמדד (DUT) גבוה מרעש המופע של המתנד הפנימי של נתח התדר.
יש לשים לב לבצע מדידה לפי רוחב הסרט הרלוונטי לאות ולא לרוחב הסרט לפי המסנן הפנימי של נתח התדר.
מוזיאון האוויר והחלל הלאומי
מוצגי המוזיאון
במוזיאון כ־30,000 מוצגים הקשורים לתחום התעופה, ו־9,000 מוצגים הקשורים לתחום החלל. הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'יו אובטה. למוזיאון אגף נוסף הנמצא ליד שדה התעופה הבינלאומי דלס - מרכז סטיבן פ. אודבר הייזי, אשר נפתח בשנת 2003.
רעש מופע
מדידה
ניתן למדוד רעש מופע גם באמצעות מכשיר SSA - Signal source analyzer, מכשיר זה מציג את רעש המופע כתלות בתדר (ומתעדכן בזמן) והוא מכשיר אשר מיועד לביצוע המדידות הללו ולכן ישיג גם מדידה מדויקת יותר מנתח התדר. מכשיר זה מודד גם רעש מופע אינטגרטיבי.
השפעות
במערכות תקשורת נדרש רעש מופע נמוך ככל האפשר, כאשר עבור אפנונים גבוהים יותר (המסוגלים להעביר מידע רב יותר) נדרש רעש מופע נמוך יותר עבור שידור אמין.
Legends Never Die
Legends Never Die (בעברית: אגדות לעולם לא מתות) הוא אלבום האולפן השלישי של הראפר האמריקאי ג'וס וורלד. האלבום יצא לאור ב-10 ביולי 2020, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ וגרייד איי. מתוך האלבום יצאו שישה סינגלים.
זהו אלבום האולפן הראשון שיוצא לאחר מותו של וורלד ב-8 בדצמבר 2019. האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
רקע
בינואר 2020, חודש לאחר מותו של ג'וס וורלד, דווח כי לפחות אלפיים שירים הוקלטו לפני פטירתו של הראפר. 26 מתוכם הודלפו ב-SoundCloud על ידי המשתמש "". הלייבל של ג'וס, "גרייד איי", ומשפחתו פרסמו הצהרה בנוגע למוזיקה שלו שטרם פורסמה:
ב-4 במאי 2020, חברתו של ג'וס, אלי לוטי, התייחסה לאלבום תחת השם "The Outsiders", אותו תכנן וורלד להעניק לאלבומו הבא. עם זאת, חברת התקליטים ומשפחתו בחרו לדחות את האלבום ולשנות את שמו ל-Legends Never Die. ב-7 ביולי 2020, הוכרז באופן רשמי על צאת האלבום. יומיים לאחר הכרזת האלבום, המנהל של ג'וס ליל ביבי רמז על מהדורת דלוקס, לאחר שהמעריצים דרשו שירים נוספים.
קידום
"Righteous", הסינגל המוביל מתוך האלבום, יצא ב-24 באפריל 2020. "Tell Me U Luv Me" בהשתתפות טריפי רד, יצא ב-29 במאי 2020, כסינגל השני מתוך האלבום. "Life's a Mess", בהשתתפות הלסי, יצא ב-6 ביולי 2020, כסינגל השלישי של האלבום. מאוחר יותר באותו היום, פורסם סרטון טיזר לאלבום. "Come & Go" בהשתתפות מפיק ה-EDM מרשמלו יצא ב-9 ביולי, כסינגל הרביעי מתוך האלבום. הסינגל החמישי מתוך האלבום, "Wishing Well", נשלח לרדיו הקצבי העכשווי ב-28 ביולי 2020. "Smile", בהשתתפות דה ויקנד, יצא ב-7 באוגוסט 2020, כסינגל השישי מתוך האלבום.
לנצ'יה Omicron
לנצ'יה Omicron (באיטלקית: Lancia Omicron) הוא אוטובוס מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית "לנצ'יה" אשר יוצר בין השנים 1927–1936.
דגם ה"לנצ'יה Omicron" יוצר על ידי חטיבת "לנצ'יה כלי רכב תעשייתיים" (Lancia Veicoli Industriali).
סך הכול יוצרו 601 יחידות.
ליפואה מצויה
ליפואה מצויה (שם מדעי: Leipoa ocellata) הוא מין עוף קרקע בינוני החי רק באוסטרליה ומשתייך למשפחת הדגרתיליים. לעוף זה היה קרוב נכחד מהמין ליפואה ענקית (Leipoa gallinacea), אשר חי בסוף תקופת הפליסטוקן.
מאפיינים
הליפואה חיה בערבה האוסטרלית. אורכה עד 60 ס"מ ומשקלה עד שני ק"ג אצל הזכרים. הם בעלי נוצות אפורות וראש שחור מנוקד. הזנב רחב ועל הכנפיים נוצות חומות בדוגמת "עיניים" קטנות. המקור קטן ומשמש לניקור מזון מהקרקע כמו זרעים קטנים, עלים או חרקים.
הליפואה ביישנית ונחבאת בין שיחי הערבה של מרכז ודרום אוסטרליה. הזכרים בונים בשביל הצעירים תילי ענק בהם הם טומנים את הביצים ושומרים על הטמפרטורה הנכונה. עם זאת, בעת שבוקע האפרוח מהביצה עליו לטפס במעלה התל עד הקרקע ונאלץ להסתמך על מאגרי אנרגיה זמניים.
לליפואה ישנם טורפים רבים כמו לטאות כוח, כלבי דינגו, נחשים ועופות דורסים. הליפואה מוסווית כדי לא להתבלט וכשהיא מאותרת היא עפה על ענף נמוך ושם מסתתרת עד שהסכנה חולפת.
הליפואות נמצאות בסכנה בעיקר עקב הפגיעה בחי האוסטרלי ועקב הכנסת מינים מזיקים כגון חתולים ושועלים, הקטלניים בהרבה מהטורפים המקומיים שלה. כמו כן, מסכנות אותן שריפות הענק הנגרמות כתוצאה מהתחממות כדור הארץ.
ויליאם הנרי הריסון מילר
ויליאם הנרי הריסון מילר (באנגלית: William Henry Harrison Miller; ) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון.
ביוגרפיה
ויליאם מילר נולד בעיירה אוגוסטה שבמדינת ניו יורק. ב-1861 הוא סיים את לימודיו בקולג' המילטון. בעת לימודיו שם הוא היה חבר באחוות דלתא-אפסילון. הוא למד משפטים במשרדו של נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מוריסון וייט וב-1865 התקבל ללשכת עורכי הדין בפרו, אינדיאנה. מילר עסק בעריכת דין במשך זמן קצר בעיר זו וכן היה בוחן של בתי הספר של המחוז. בשנים 1884–1885 הוא שימש כנשיא לשכת עורכי הדין של אינדיאנפוליס.
במשך שנים רבות, ובמיוחד במהלך הבחירות לנשיאות של 1888, הוא היה יועץ הסתרים של בנג'מין הריסון. ב-1889, לאחר שנבחר לנשיאות, מינה הריסון את מילר כתובע הכללי של ארצות הברית. בתפקיד זה הוא כיהן עד לתום נשיאותו של הריסון ב-1893.
ויליאם הנרי הריסון מילר נפטר באינדיאנפוליס ב-25 במאי 1917 ונטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר.
קורט גרשטיין
קורט גרשטיין (בגרמנית: Kurt Gerstein; 11 באוגוסט 1905 – 25 ביולי 1945) היה קצין במכון ההיגיינה של הוואפן אס אס. פעל על מנת לדווח על השמדת היהודים בשואה לגורמים שונים. בשנת 1945 כתב דו"ח מקיף בנושא שנחשב לאחד המסמכים האותנטיים הראשונים על אודות השואה.
ביוגרפיה
גרשטיין נולד במינסטר שבגרמניה. הוא היה השישי מבין שבעה ילדים במשפחה מוכרת במדינת המחוז וסטפאליה, שבניה הגיעו למשרות רמות בתחומי המשפטים והכלכלה. אביו היה נשיא בית המשפט המחוזי, וחינך את ילדיו בסגנון אוטוריטרי אופייני לרוח הפרוסית.
במהלך תקופת בית הספר התבלט גרשטיין במרדנותו ונחשב ל"כבשה השחורה" של המשפחה. לאחר שבגר מבית הספר הצטרף לתנועת הנוער הפרוטסטנטית והצטרף לצוות של בית-מחסה נוצרי עבורו חיבר מספר עזרי הוראה בתחום החינוך המיני והגמילה מאלכוהול.