cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוטגן
בביולוגיה, מוּטָגֵן (Mutagen; מלטינית: מקור השינוי) או בעברית מְתַשְׁנֵת (מלשון תשנית) הוא גורם/חומר פיזיקלי או כימי הגורם לשינוי במידע הגנטי (בדרך כלל DNA) של אורגניזם ובכך מגדיל את תדירות המוטציות מעל הרמה הטבעית. כיוון שמוטציות רבות גורמות לסרטן, מוטגנים הם לרוב קרצינוגנים. לא כל המוטציות נגרמות על ידי מוטגנים: "מוטציות ספונטניות" מתרחשות עקב טעויות בהכפלת ה-DNA, תיקון ושחלוף של רצפי DNA.
חבורה אבלית נוצרת סופית
משפט המיון
כאשר מתקיים יחס החלוקה הבא:. גם צורת הצגה זו היא יחידה.
מהמשפט ניתן לראות כי כל חבורה אבלית נוצרת סופית \ G מורכבת מסכום ישר של שני חלקים: החלק האחד הוא הסכום שמייצג את תת חבורת הפיתול של \ G, כלומר את תת-החבורה הנוצרת על ידי האיברים מסדר סופי.
מוטגן
סחף גנטי
השינוי בחומר הגנטי של אוכלוסייה עקב הצטברות מוטציות אקראיות נקרא סחף ומשרת כשעון מולקולארי. באופן כללי, ככל שיש יותר הבדלים ברצף הנוקלאוטידים בין שני אורגניזמים, כך עבר יותר זמן מאז שהם נפרדו מהאב הקדמון המשותף שלהם. למרות שישנו קושי בהערכת מספר המוטציות הממוצע באורגניזמים מורכבים, הערכות לשיעורי מוטציה נעשו הן עבור E.coli והן עבור איקריוטיים. הוערך כי באורגניזמים הללו, בערך אחד מכל 1010 נוקלאוטידים משתנה וממשיך לעבור דרך הרבייה לדורות הבאים של התאים.
חבורה אבלית נוצרת סופית
משפט המיון
החלק השני בסכום הוא. זוהי חבורה אבלית חופשית מדרגה סופית \ r.
מוטגן
גילוי המוטָגֶנֵזה
ב-1920, הרמן מולר גילה כי קרני רנטגן גורמות מוטציות בזבובי פירות (דרוזופילה). הוא השתמש בקרני רנטגן כדי ליצור מוטציות בזבובי הפירות, וביצע מחקרים בהם. הוא גם גילה כי קרני רנטגן גורמות מוטציה לא רק בחומר הגנטי של זבובי פירות, וכי יש להן השפעה על החומר הגנטי של האדם.
חבורה אבלית נוצרת סופית
הוכחה
הוכחה פשוטה יחסית למשפט המיון נובעת מתוצאה כללית יותר בתורת המודולים, ומתבססת על כך שניתן לראות כל חבורה אבלית גם כמודול מעל החוג.
מוטגן
טבעם של המוטגנים
מוטגנים הם בדרך כלל תרכובות כימיות או פולטים קרינה מייננת. מוטגנים יכולים להיות מחולקים לקטגוריות שונות על פי השפעתם על הכפלת DNA:
מבחן איימס הוא שיטה אחת לקביעת מידת המוטגניות של גורם/חומר מסוים.
אנלוג לבסיס
אנלוג לבסיס הוא כימיקל שיכול להחליף נוקלאו-בסיס בחומצות גרעין.
דוגמה נפוצה היא 5-ברומו-אורציל (5BU), הבסיס החריג שנמצא בנוקלאוטיד המוטגני האנלוגי BrdU. כשנוקלאוטיד המכיל 5-ברומו-אורציל מסתפח לתוך ה-DNA, רוב הסיכויים שהוא יזווג עם אדנין; אולם, הוא יכול להפוך באופן ספונטני לאיזומר שמזווג עם נוקלאו-בסיס אחר, גואנין. אם דבר זה קורה במהלך הכפלת DNA, גואנין יוחדר לרצף מול האנלוג לבסיס, ובמהלך הכפלת ה-DNA הבאה, הגואנין הזה יזווג עם ציטוזין. התוצאה של כך היא שינוי בזוג בסיסים אחד שב-DNA, ובמילים אחרות, הדבר יגרום למוטציית החלפה.
הערות שוליים
Mutazione genetica
סוהא בשארה
סוהא פואז בשארה (בערבית: سهى فواز بشارة, תעתיק מדויק: סֻהא פואז בשארה; נולדה ב-15 ביוני 1967) היא לבנונית שנודעה בעקבות ניסיון ההתנקשות שלה במפקד צד"ל השני, אנטואן לאחד, בשנת 1988, בשליחות המודיעין הסורי.
ביוגרפיה
סוהא בשארה נולדה בשנת 1967 בביירות, בירת לבנון, למשפחה יוונית אורתודוקסית, וגדלה בכפר הנוצרי דיר מימאס שבדרום לבנון. אביה, פואז בשארה, היה חבר במפלגה הקומוניסטית הלבנונית, מפלגה אליה הצטרפה בשארה עצמה בשנת 1982. בתום לימודיה התיכוניים, עברה בשארה לביירות והחלה ללמוד לתואר אקדמי בהנדסה אזרחית, אך סיימה את השנה הראשונה בלבד. מאוחר יותר פנתה ללימודי מדעים אך עזבה את לימודיה בטרם סיימה את השנה השנייה. בצעירותה, היא נהגה לקרוא כתבים קומוניסטיים והעריצה את אנטון סעאדה, קומוניסט-פשיסט לבנוני, מייסד המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית (SSNP), מפלגה לבנונית הנשענת על לאומנות סורית ורעיון סוריה הגדולה, כמו גם על אידאולוגיות קומוניסטיות ופשיסטיות.
בשארה נבחרה על ידי המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית לבצע את ההתנקשות באנטואן לאחד, ועל-מנת להתקרב למשפחתו היא עברה להתגורר בעיר מרג' עיון שבדרום לבנון, עיר מגוריה של המשפחה. במרג' עיון הצטרפה בשארה לארגון האחווה "אל-מרג'", שבראשו עמדה מינרווה לאחד, אשתו של הגנרל אנטואן לאחד. פעילותה בארגון הסתכמה בהוראת מחול וחינוך גופני. בשארה התיידדה עם מינרווה לאחד, החלה ללמד את לאחד מחול אירובי במסגרת פרטית והייתה מגיעה תכופות לבית משפחת לאחד, ולעיתים אף שימשה כשמרטפית לילדי בני הזוג. בתקופה מסוימת התמנתה למאמנת הכושר האישית של אנטואן לאחד. בלבנון נפוצה שמועה, כי בתקופה בה לימדה את מינרווה לאחד התפתח רומן בין בשארה לגנרל לאחד עצמו. לאחד הכחיש את השמועה אך בשארה עצמה מעולם לא פרסמה התייחסות לדברים.
ניסיון ההתנקשות ואחריו
ב-7 בנובמבר 1988 הוזמנה בשארה על ידי מינרווה לאחד לביקור שגרתי בבית המשפחה. הגנרל לאחד היה באותה העת בבית. לקראת סוף הערב, בעודה מתכוונת לעזוב, שלפה בשארה אקדח, ולפי הכתוב באוטוביוגרפיה שלה, מיאנה לירות בראשו של הגנרל וירתה לעבר חזהו, קרוב ללב. לאחד שרד את ההתנקשות אך נפצע קשה בחזהו, וכתוצאה מההתנקשות סבל משיתוק כתפו וידו השמאלית.
לאחד הצליח להשתלט על בשארה, והיא נעצרה מיד על ידי שומרי ראשו, לוחמי צד"ל. לאחר מכן נכלאה, ללא משפט, בכלא אל-ח'יאם בכפר השיעי ח'יאם, והודתה בניסיון ההתנקשות. בעדות שמסרה לעורכת הדין לאה צמל סיפרה בשארה כי לאחר מעצרה היא נלקחה מיד לחקירה במתחם הכלא. החוקרים היו כולם לבנונים ובראשם עמד חוקר בשם סאמר. היא העידה כי בחקירות הופעלה נגדה אלימות קשה, היא עונתה ובלילה הראשון הופעלו עליה מכות חשמל שש פעמים. חקירתה נמשכה במשך שלושה חודשים. עורך הדין שלה טען כי בשארה נחקרה בתחומי מדינת ישראל, אך גורמים רשמיים ואף בשארה עצמה לא התייחסו לדברים אלו.
במשך שבע השנים הראשונות למעצרה הוחזקה בשארה בצינוק ונאסר עליה לקבל אורחים ונציגים בינלאומיים, ובקשת הצלב האדום להיפגש עמה נדחתה. בשנת 1995 הועברה מהצינוק לאגף הנשים בכלא, ובאותה השנה היא הורשתה לראשונה להיפגש עם אמה. בעדות שמסרה בשארה היא סיפרה כי התנאים באגף הנשים ירודים ולא-הגיינים, כי אין רהיטים ואף בתי שימוש בחדרים, וכי חל איסור לקרוא ולעסוק בעבודת מלאכה. היא סיפרה כי לאחר שאושרו ביקורי הצלב האדום בכלא, התנאים השתפרו במקצת ואושר לה לקרוא ספרים וספרי דת, והיא אף נהגה לשחק כדורסל באמצעות כדור וסל שהכינה מבגדים ישנים.
המאבק לשחרורה
כליאתה של בשארה ללא משפט, והתנאים הירודים שבהם הוחזקה במשך עשר שנים גרמו לזעם רב בקרב ארגונים ופעילי זכויות אדם, ובמשך כל שנות מאסרה פעלו גורמים רבים למען שחרורה, בהם גורמים ישראליים. בישראל פעלו למען שחרורה הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, האגודה לזכויות האזרח ו"העמותה לשחרורה של סוהא בשארה", שהוקמה בעקבות מעצרה. שלושת הארגונים אף עתרו לבג"ץ בנושא. בעולם מחו ארגונים רבים על מעצרה של בשארה, ביניהם ארגון אמנסטי.
בשנת 1999 חנן הגנרל אנטואן לאחד את בשארה, לדבריו, "משיקולים הומניטריים". עם זאת, מאוחר יותר התברר כי שחרורה היה אחד התנאים שהציבה ממשלת צרפת לגנרל לאחד כאשר ביקש שם מקלט מדיני, לאחר נסיגת ישראל מרצועת הביטחון. בשארה שוחררה, אך צרפת חזרה בה מהבטחתה להעניק מקלט מדיני לגנרל.
לאחר שחרורה
לאחר שחרורה של בשארה מכלא אל-ח'יאם היא לא עסקה בטרור והתמקדה בעיקר בנושא זכויות האדם. היא החלה להרצות בנושא, והוזמנה לוועידות ולכנסים מהבולטים והחשובים ביותר שעסקו בנושא זה. כמו כן, היא הוציאה ספר אוטוביוגרפי בשם "Resistance - My life for Lebanon" (בעברית: "התנגדות - חיי למען לבנון"), הספר יצא לאור בשפה הערבית ותורגם לשפות שונות, בהן אנגלית וצרפתית. בשנת 2000 יצא סרט ביוגרפי על בשארה שביימה במאית הקולנוע הלבנונית רנדה שהל, פעילת שמאל לבנונית שנודעה בסרטיה הפמיניסטיים.
בשארה זוכה לאהדה רבה בעולם הערבי, ודמותה מוצגת באור חיובי כ"לוחמת חירות" אשר לחמה נגד ה"כיבוש הישראלי" בלבנון. בלבנון עצמה, דמותה נחשבת לשנויה במחלוקת. בקרב ארגונים קומוניסטיים והציבור המוסלמי בלבנון, אשר רובו ככולו נוטה לצד השמאלי של הפוליטיקה הלבנונית, נחשבת בשארה לדמות נערצת. בקרב הציבור הנוצרי בלבנון, המשתייך לרוב לזרם הלאומי הלבנוני, סולדים לרוב מבשארה ועל פי רוב תדמיתה שלילית. עם זאת, על אף שבלבנון, מולדתה, יש חילוקי דעות באשר לבשארה ופועלה, במדינות המערב היא מוצגת באור חיובי כלוחמת זכויות אדם ולרוב ישנה התעלמות מכוונת מניסיון הרצח שביצעה בצעירותה.
1985 (ספר)
1985 הוא ספר מאת אנתוני ברג'ס שראה אור בשנת 1978. כפי שעולה משמו, הספר נכתב בהשפעת ספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", ושני חלקיו מנהלים התכתבות עמו. בעברית ראה הספר אור בהוצאת יתד בתרגומו של אריה חשביה.
על הספר
הספר בנוי משני חלקים: החלק הראשון הוא סדרה של מאמרים וראיונות (שבהם ברג'ס הוא הן המראיין והן המרואיין) אשר דנים בהיבטים שונים בספרו של אורוול. החלק השני בספר הוא רומן שעלילתו מתרחשת בבריטניה ב-1985 - 7 שנים בעתיד בעת כתיבת הספר.
הספר איננו בגדר "המשך" לספרו של אורוול, אך ברג'ס עושה בו שימוש בקונספט דומה: בהתבססו על החברה הבריטית ועל העולם הסובב אותו ב-1978, הוא מנסה לתאר כיצד עשויה להיראות שנת 1985, אם תימשכנה מגמות מסוימות.
המגמה העיקרית שהוא מתייחס אליה היא כוחם העולה של האיגודים המקצועיים. בשנת 1985 ההיפותטית אשר נחזית בספר, צברו האיגודים המקצועיים עוצמה כה רבה עד כי הם שולטים באופן מוחלט בחברה; קיים איגוד לכל מקצוע שניתן להעלות על הדעת. האיגודים פותחים בשביתות בלא נימוקים מהותיים, ועל פי רוב שביתה של איגוד אחד מידרדרת לשביתה כללית.
נושא מרכזי נוסף המופיע ברומן הוא עליית האסלאם ככוח תרבותי ופוליטי ראשי בבריטניה, בשל הגירה מאסיבית מן המזרח התיכון; לונדון מלאה עד גדותיה במסגדים ובערבים עשירים.
השימוש בהצגת השביתה הבדיונית כגורמת למותם של חפים מפשע, במטרה לעורר אצל הקורא עוינות כלפי האיגודים, מזכיר את השימוש שעושה רוברט היינליין בסיפורו The Roads Must Roll ("הדרכים חייבות לנוע"). השקפה זו מנוגדת בתכלית לעמדותיו הסוציאליסטיות של אורוול, ונטועה במציאות של יחסי העבודה בבריטניה בשנות השבעים, שהתאפיינו בסכסוכי עבודה רבים וקשים.
הגרסה העברית של הספר יצאה במהדורה אחת בלבד בהוצאת "יתד" בשנת תש"ם-1980, ומספר העותקים הקיים ממנו כיום (2008) נמוך ביותר.
תקציר העלילה
בתחילת הרומן מעומת הגיבור בֵּוו ג'ונס (Bev Jones) עם מותה של אשתו, אשר הייתה בבית-החולים בעת שעלה באש. בשל שביתת איגוד הכבאים נשרף בית-החולים עד היסוד. (במציאות, נקט איגוד הכבאים בבריטניה בפעם הראשונה בתולדותיו צעדים הפגנתיים בשנת 1977, שבה ככל הנראה חיבר ברג'ס את הרומן.) בֵּוו נותר לבדו, מטופל בבתו בעלת הצרכים המיוחדים בֶּסִי (Bessie). בסי בת השלוש-עשרה מפותחת מינית ביחס לבנות גילה ואיננה מסוגלת לתפושׂ את ההבדל שבין מציאות ודמיון, בשל תרופה דמוית-תלידומיד שנטלה אימהּ במהלך הריונהּ.
בֵּוו, העובד כקונדיטור, מגיע יום בהיר אחד לעבודתו חרף שביתת האיגוד שלו. בעקבות זאת נשללת חברותו באיגוד בגין עבודה בעת שביתה, ובכך למעשה הוא הופך לבלתי-ניתן להעסקה. ביודעו כי יאבד את ביתו בקרוב, הוא לוקח את בתו בסי למתקן המנוהל בידי המדינה, שבו תוכל לזכות לטיפול לצד ילדות אחרות כמותהּ.
במרכז לחינוך-מחדש נחשף בֵּוו להרצאות וסרטי תעמולה, שמטרתם להפוך אותו לחבר מועיל בחברה (רעיון שברג'ס בוחן גם ב"תפוז מכני"). הוא פוגש בפקיד האיגוד רב-העוצמה פֶּטִיגְרוּ (Pettigrew), אשר מתרה בו וטוען בפניו כי עבר זמנו, וכי ההתאגדות היא עתידה של בריטניה. חרף כל זאת נותר בֵּוו כשהיה ואינו 'מומר', וכאשר הוא מסיים לרצות את גזר-הדין - הוא עוזב כאדם חופשי.
כאשר נודע לו כי בסי עומדת להיזרק מן המתקן שבו הניח אותה בשל סירובו לזנוח את אמונותיו, הוא שב ללונדון. הצורך בהכנסה ובמקום מגורים מוביל אותו להצטרף לחבורה המכונה "הבריטים החופשיים" (The Free Britons), שמטרתה לספק תשתית וסדר במצב הכאוטי שנוצר כתוצאה מהשביתות, ואשר הולך וגובר וסוחף את בריטניה כולה. בפועל, מוכר בֵּוו את ביתו כאישה לשייח' אמיד אשר חומד אותה בעת ביקור במלון א (ל)-דורצ'סטר, ומשכנע את עצמו כי לפחות כך היא תהיה מוגנת ותהיה בעמדה שבה ידאגו לכל מחסורה. בינתיים מתגלה לו כי "הבריטים החופשיים" היא חזית של ארגון מוסלמי השואף לכונן מחדש את בריטניה כמדינת שריעה.
בשל השכלתו מועסק בֵּוו במערך הדוברות של "הבריטים החופשיים", ונקרא לדווח על אירועי השביתה הכללית. הוא מתוסכל כאשר עבודתו מצונזרת בידי מנהיג הארגון, קולונל וואלאס (Colonel Wallace). השביתה הולכת ומתפשטת עד לכדי שביתה כוללת. המלך צ'ארלס השלישי לוקח פיקוד על המדינה ההולכת וגוועת. מספר חודשים לאחר השביתה נעצר בֵּוו פעם נוספת, והוא נדון למאסר עולם במוסד שמור, שגם הוא אינו כלא ואינו בית חולים.
שברירי ידיעות עוברים לעיתים קרובות בין הכלואים. חלקם מספרים כי המרתהּ של בריטניה לאסלאם נמצאת בשלב מתקדם למדי; לדוגמה, מסופר כי תושביו של האי מאן גילו לאחרונה כי מזה שנים רבות מחליף סם ממריץ-מדכא את האלכוהול בבירה שלהם (בהתאם לחוקי אסלאם, האוסרים על שתיית משקאות חריפים). ואולם יחד עם זאת, אין ליושבי הכלא כל דרך לוודא את אמיתותן של הידיעות המגיעות אליהם.
בֵּוו מוצא שהוא מתקשה יותר ויותר להסביר לתלמידיו את הרצף ההיסטורי במונחי ההווה. כיוון שכך, הוא מציע שהם יחלו את הסקירה מחדש ויפלסו שוב את דרכם בחזרה להווה; בעקבות הצעה זו מתפזרת הכיתה. בלילה חומק בֵּוו לבדו אל מחוץ לבניין, מתגנב לחצר המוסד ומתאבד באמצעות מגע מכוּון בגדר החשמלית.
המרכז הישראלי לניהול
המרכז הישראלי לניהול (המי"ל) הוא ארגון ישראלי העוסק בהכשרת מנהלים באמצעות כנסים, קורסים והשתלמויות. משרדי החברה נמצאים בתל אביב.
היסטוריה
המרכז הישראלי לניהול החל לפעול בתחילת 1959 במסגרת המכון לפריון העבודה והייצור. היו"ר הראשון שלו היה יוסף עמי מחברת דשנים וחומרים כימיים. בסוף שנת 1960 החל לפעול במסגרת המרכז בית ספר לניהול.
בשנת 2005 נרכשה פעילותו של המרכז הישראלי לניהול על ידי חברת מטריקס, והוכנסה לחברת המי"ל בע"מ. כיום (2022), יו"ר המי"ל הוא זיו מנדל ומנהלת המי"ל היא גלי קארינה שרי.
עם חנוכת בית ג'ון ברייס הדרכה ברחוב המסגר בתל אביב, מאי 2011, הועברה גם פעילות המי"ל לשם.
פעילות
המי"ל פועל בשלושה מישורים מרכזיים:
קורסים לקהל הרחב: הדרכות והכשרות הכוללות קורסים למנהלים בדיסיפלינות השונות ובדרגי ניהול שונים: דירקטורים, מנכ"לים, סמנכ"לים, מנהלי אגפים/מחלקות, מנהלי צוותים וכו'. בין הקורסים: דירקטור הלכה למעשה, ניהול משא ומתן לבכירים, פיננסים למנהלים; קריאה וניתוח דוחות כספיים; ניהול בכיר; ניהול מערך המכירות; קורסי הכשרת מנהלים (בדרגים השונים), ביקורת פנימית וציבורית (לימודי הסמכה); קורס ניהול פרויקטים; ניהול משאבי אנוש, הכשרת מנהלי כספים (CFO), מפתחי למידה ארגונית, ניהול הדרכה ועוד.
קורסים מותאמי ארגון: להמי"ל מחלקת Tailor made המתמחה בתפירת קורסים מוזמנים לארגונים שונים, תוך התאמה לצרכים ואופי הארגון וקהל היעד.
כנסים ותחרויות: המי"ל מקיים לאורך השנה כנסים ותחרויות ובהם: כנס שירות וחוויית לקוח הגדול והמוביל בארץ, תחרות מצוינות בשירות וחוויית לקוח ותחרות ה- Effie Awards. בכנסים ובתחרויות משתתפים מנהלים מהארגונים המובילים בארץ ובעולם. מדי שנה מזמין המי"ל מנחה בינלאומי להרצאה במסגרת כנס שירות וחוויית לקוח. בין המרצים שהשתתפו: פרופ' יצחק אדיג'ס, סקוט ברקן, מישל פלקון, אלישה מת'סון, סטן פלפס ועוד.
הסקס של מאסטרס
הסדרה עלתה לשידור ב-29 בספטמבר 2013. ביולי עד ספטמבר 2014 שודרה העונה השנייה, והעונה השלישית שודרה בחודשים יולי-ספטמבר 2015. הסדרה חודשה לעונה רביעית בת 10 פרקים, אשר עלתה לשידור ב-11 בספטמבר 2016 והסתיימה ב-13 בנובמבר 2016. ב-30 בנובמבר 2016 הודיעה רשת שואוטיים כי הסדרה לא תמשיך לעונה חמישית.
בישראל משודרת הסדרה ב-yes ,HOT ובשירות סלקום tv.
עלילה
בלב העלילה נמצא סיפורם של מאסטרס וג'ונסון - ד"ר ויליאם מאסטרס (בגילומו של מייקל שין) ווירג'יניה ג'ונסון (בגילומה של ליזי קפלן), צמד חוקרים שהתפרסמו בשל מחקרם החלוצי בתחום מיניות האדם - ההתנהגות המינית האנושית והפרעות בתפקוד המיני. העלילה המרכזית מתרחשת החל בשנות ה-50. מאסטרס הוא גינקולוג מצליח בבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, המחליט לפתוח, בנוסף לעבודתו בבית החולים, במחקר על מיניות האדם. לאחר מאבק הוא מצליח לקבל את הסכמתו של הרקטור למחקר לא שגרתי זה, שאותו הוא עורך לאחר שעות העבודה השגרתיות. ג'ונסון מתחילה כמזכירתו של מאסטרס, ולאחר שהוא מכיר בתרומתה להצלחת המחקר, הוא משנה את הגדרת משרתה לעוזרת מחקר.
במחקרם השניים צופים במתנדבים העוסקים בפעילות מינית (אוננות ויחסי מין), תוך שהם מחוברים לאמצעי מדידה, כגון אלקטרוקרדיוגרם ואלקטרואנצפלוגרם. בהתאם לתצפיות השניים מנתחים את ההתנהגות המינית של אוכלוסיית המדגם. בחלק מהמקרים הופכים מאסטרס וג'ונסון עצמם מצופים למשתתפים בניסוי.
בעונה השנייה עובר מאסטרס לבתי חולים אחרים, לאחר שאיבד את תמיכתו של בית החולים האוניברסיטאי. בנוסף למיניות עולה בעונה השנייה נושא יחסי לבנים-שחורים, בבית החולים לשחורים שאליו מצטרף מאסטרס, וביחסיה של אשתו עם קורל, מטפלת צעירה של בנם התינוק, ועם רוברט פרנקלין, אחיה של קורל, פעיל למען זכויות אפרו-אמריקנים.
העונה הרביעית מתחילה במשבר שבו נפרדות דרכיהם של וירג'יניה ג'ונסון וביל מאסטרס ומסתיימת בנישואיהם זה לזה.
עלילות משנה בסדרה עוסקת בחייהם האישיים של מאסטרס (קשריו עם אשתו, אותה מגלמת קייטלין פיצג'רלד, המתקשה להרות עקב ספירת זרע נמוכה שלו, ועם אמו) ושל ג'ונסון - גרושה המגדלת שני ילדים קטנים, ובסובבים אותם:
הפקה
ערוץ "Showtime" הזמין פיילוט של הסדרה באוגוסט 2011, וביוני 2012 אישר המשך הפקה של סדרה בת 12 פרקים. שידורה של העונה הראשונה החל ב-29 בספטמבר 2013. ב-13 ביולי 2014 החל שידורה של העונה השנייה. החל ב-12 ביולי 2015 שודרה העונה השלישית של הסדרה. שידור העונה הרביעית החל ב-11 בספטמבר 2016. תחילה פורסם כי עונה זו תכלול 12 פרקים כמו קודמותיה, אך מאוחר יותר היא הופחתה ל-10 פרקים. עונה זו הסתיימה ב-13 בנובמבר 2016, וזמן קצר לאחר מכן הודיעה רשת שואוטיים כי הסדרה בוטלה ולא תשוב לעונה חמישית.
את דמותו של ברטון סקאלי הרכיבה מפיקת הסדרה, מישל אשפורד, מדמותם של גברים אחדים שמאסטרס הכיר. אחד מהם היה הומוסקסואל, אך לא היה זה הרקטור בזמן מחקרו של מאסטרס.
אחראי האביזרים בסדרה, ג'פרי ג'ונסון, הצביע על הקושי להשיג אביזרי מין בני התקופה או מידע עליהם, כיוון שהעיסוק בכך היה בגדר טאבו.
מליקה
מליקה בהלכה היא חיתוך צוואר עוף מצד עורפו באמצעות ציפורן האגודל של כהן.
פעולה זו שימשה בבית המקדש בקורבן עוף, דהיינו בחטאת העוף ובעולת העוף, כמצווה ובמקום שחיטה הנעשית בבהמות.
ההבדל בין "שחיטה" ל"מליקה"
ישנם שני הבדלים מהותיים בין שחיטה למליקה:
פעולת המליקה
הכהן אוחז את כנפי העוף בין שתי אצבעות ואת רגליו בין שתי אצבעות, מותח את הצוואר על גודלו וחותך בציפורן האגודל את המפרקת. הכהן היה נזהר לא לחתוך את רוב הבשר שמסביב למפרקת על מנת שהעוף לא ימות לפני הגעת הציפורן ל"סימנים" – הקנה והוושט.
בעולת העוף היה הכהן קוצץ באצבעו את שני הסימנים - הקנה והוושט, ולאחר מכן היה ממשיך לקצוץ עד שהיה מפריד את הראש מהגוף. לעומת זאת בחטאת העוף היה הכהן קוצץ רק סימן אחד ומשאיר את הראש מחובר לגוף. כמו שנאמר בתורה:. יש איסור לאו לקצוץ את ראש חטאת העוף.
את חטאת העוף היו הכהנים אוכלים, בהיתר מיוחד של התורה. למרות שבחולין אסור לאכול כך, כיון שלא נשחט כהלכה ודינה כנבלה.
שלט האצולה של שושלת בגרטיוני
שלט האצולה של שושלת בגרטיוני שימש את השושלת המלכותית העתיקה של גאורגיה וצאצאיהם. גם בשנות האלפיים, השלט הוא המגן הרשמי של בית המלוכה הגאורגי, הטוען לכתר הגאורגי, שמושבו בספרד.
הדוגמה המוקדמת של מגן בגרטיוני מתוארכת למאה ה-17, אף על פי שהסמלים הנפרדים הם מוקדמים הרבה יותר.
המגן מחולק לארבעה ריבועים שווים:
שיטה מלבינה
שיטה מלבינה (שם מדעי: Faidherbia albida, לעיתים Acacia albida; שם עממי באנגלית Ana tree ובערבית הראז) היא עץ נשיר מתת-משפחת המימוסיים, משפחת הקטניות.
שלט האצולה של שושלת בגרטיוני
המגן מראה את הטוניקה של "האציל שלנו", המייצג את המזכרת הקדושה של גאורגיה, הקבורה תחת קתדרלת סווטיצחובלי שבעיר מצחתה. התומכים הם שני אריות פראיים. ומוקף מסביבו מהכתר המלכותי של גאורגיה, שנקרא הכתר האיברי.
שיטה מלבינה
תיאור
לשיטה המלבינה נוף גדול, העלים מנוצים, הפרחים מופיעים בשיבולים וצבעם כצבע החול. הפרי הוא בצורת תרמיל מפותל. העלים מורכבים באורך 6 סנטימטר ולהם 7 - 20 עלעלים. בבסיס העלה זוג קוצים ישרים באורך 2 סנטימטר. על ציר העלה ישנן בלוטות המפרישות צוף. התפרחת דמוית שיבולת בצבע צהוב בהיר. עלי הכותרת לבנים והאבקנים צהובים. שמו של המין נגזר מהגוון הלבן של הגזע.
בישראל משיר העץ עלים בגלל קור החורף. בישראל, כמו בארצות המוצא במזרח אפריקה, העץ מלבלב באביב ופורח בסוף הקיץ ובסתיו, בחודשים אוגוסט עד נובמבר.
הרבייה של השיטה המלבינה בישראל היא רבייה וגטטיבית, בניגוד לרביית זרע הנפוצה באפריקה. העץ עמיד לכריתה, שרפה ועיבוד חקלאי והוא מתחדש מהיחורים לאחר הפגיעה. מקור של כל קבוצת עצי שיטה מלבינה בישראל הוא מזרע אחד וכל קבוצת עצים היא בעצם עץ אחד בעל שלוחות.
בישראל
ישראל היא גבול התפוצה הצפוני של עץ השיטה המלבינה. בישראל השיטה המלבינה מרוכזת בשבעה מקומות שונים ומבודדים זה מזה במקומות בהם יש לעץ מים זמינים בנוסף למי הגשם. חורשת עצי השיטה המלבינה הצפונית ביותר על פני כדור הארץ נמצאת בשמורת טבע תל שימרון בגבולו הצפוני של עמק יזרעאל, למרגלות היישוב תמרת.
עצי שיטה ניטעו בישראל במקומות שונים, למשל באילות. עץ שיטה מלבינה יחיד בתל אביב נמצא במרכז סוזן דלל.
יחס האדם
השיטה המלבינה היא עץ הנכלל ברשימת הצמחים המוגנים בישראל. כבר בתחילת 1960 הוחלט להכריז על קיבוצי השיטה המלבינה בשלושת הריכוזים שהיו מוכרים אז, שמורת טבע תל שימרון, נחל תבור ועמק האלה, כשמורות טבע.
במקורות
את השיטה המלבינה יש המזהים עם עֲצֵי שִׁטִּים ששימשו לבניית המשכן, עצתה היא חזקה והגזע גבוה ועבה יותר מרוב מיני השיטה הנפוצים במדבר סיני וסביבותיו, מה שמתאים לקרשי המשכן הגבוהים.
הצבא של בני הזולו
הצבא של בני הזולו היה אחד הצבאות הילידים החזקים באפריקה. בעזרת צבא זה, הצליחו שאקה וצאצאיו לבנות ולשמור על אימפריה גדולה יחסית במונחים אפריקניים ברחבי הזולולנד במהלך המאה ה-19.
הרפורמות של שאקה
לפני הרפורמות של שאקה, הצבא של בני הזולו גויס לפעולות אד הוק כמו פתרון סכסוכים מקומיים והורכב בעיקר מכוחות מיליציה. שאקה התחיל בגיוס צבא הקבע על בסיס השיטה החטיבתית, הזהה לשיטה שהייתה נהוגה בשבט המתתווה, בו בילה את מרבית חייו הבוגרים לפני שתפס את השלטון על בני הזולו בשנת 1816. בנוסף לכך, שינה את כלי נשקם העיקרי של בני הזולו מכידון הטלה המוכר בשם אסאגאי לחנית קצרה וכבדה בעלת להב רחב וארוך, הידועה בשם "איקלווה". האסאגא המשיך לשרת נאמנה את בני הזולו, אך תפקידו הפך למשני. גם המגן עבר שינוי, והפך לגדול יותר.
המשמעת בקרב הייתה אחד המאפיינים הבולטים של הצבא החדש. במקום להטיל את כידוניהם ולקוות שחלקם יפגעו באויב, בני הזולו התנגשו בהם בקרב עקוב מדם, בו ניצחו בזכות הטקטיקה והאימונים.
ארגון הצבא
הצבא הושתת על מגויסי חובה וכוחות מילואים רבים. בהגיעו לגיל הבגרות, גויס הנער ל"אינטנגה" עם נער מבוגר יותר שהיה אחראי עליהם. אינטנגה הורכבה מבני שכבת גיל זהה. במסגרת האינטנגה הנערים עברו אימונים צבאיים, שדאות, בישול, ציד וכו'. כשהאינטנגה הגיעה לגיל 20, הן פוצלו ל"ראשים" בני 40-50 איש כל אחד וזומנו לחצרו של המלך. במהלך המסדר שהתקיים בכפרו, הראשים הרכיבו את האיבותו (החטיבות של בני הזולו). חלק מהאינטנגות פוזרו בין חטיבות קיימות על מנת להשלים אבדות שבאו כתוצאה מהקזת הדם בקרבות, פרישת לוחמים ותיקים וכו'.
ה"אינדונה" היה מקבל פיקוד על החטיבה הצעירה והיא הייתה נשלחת ל"כפר צבאי", השם שנתנו בני הזולו לבסיסים צבאיים. רק האינדונה היה רשאי להביא את אשתו לבסיס. לא רק זאת, אלא שהלוחמים הצעירים היו צריכים להראות את אומץ לבם בקרב לפני שהיו זוכים בחתונה. האינדונה היה בעל הכח המוחלט בבסיס ויכול היה להוציא את הלוחמים הצעירים להורג, אילו חפץ בכך. האינדונה בדרך כלל לא היה מפקד החטיבה בקרב, אלא שימש בעיקר כמדריך. תחת האינדונה היו סגנו ושני מפקדי "אגפים", כל אחד אחראי על מחצית הבסיס. תחתם היו מפקדי הפלוגות, ה"אמאוויו", כל אחד מהם מפקד על אינטנגה משלו. המפקד הצבאי של באיביתו מונה ישירות על ידי המלך ונשא בתואר של "אינדונה אנקולו".
גודלו של האיבותו נע בין 500 ל-2000 לוחמים בגלל מיזוג חטיבות, אבדות בקרבות וקבלת תגבורות, אם כי בדרך כלל השתדלו לשמור על גודל קבוע של 1000 לוחמים.
כלי הנשק
בהתחלה, כלי הנשק של בני הזולו לא היו שונים בהרבה מכלי נשקם של עמים אחרים בדרומה של אפריקה. הם כללו שילוב בין כידוני הטלה או חניתות ומגן מעור תאו והיה אמור לכסות את כל גופו של הלוחם. מעורו של תאו אחד אפשר היה להכין שני מגנים בלבד. בדרך כלל השתדלו לבנות את המגן מעורם של פרים זכרים כי הוא עבה יותר, אם כי בעתות מלחמה השתמשו גם בעורן של נקבות. הרפורמה של שאקה איזנה בין הצורך בהגנת הלוחם וכלי הנשק ההתקפיים על מנת לייעל אותם עד כמה שאפשר. הוא ביטל את הגרזנים הקטנים בעלי צורות שונות שהיו מקובלים לפניו. האסאגאי, כידון ההטלה, נשאר ללא שינוי. השינוי העיקרי היה בחנית הדקירה שקיבלה את הבמה המרכזית. חנית זו, הידועה בשם "אילווה" הייתה קצרה למדי והגיע עד אורך של מטר - מטר וחצי. היא הייתה בעלת חוד רחב וכבד שהגיע לאורך ממוצע של 25 ס"מ. לצד החנית, הייתה לבני הזולו אלת קרב מעץ, הידוע בשם "איוויסה".
הטקטיקה ואסטרטגיה
הטקטיקה של בני הזולו הושתתה על מבנה האימפי. בשדה הקרב, הצבא חולק ל-4 חלקים, 2 באגפים ושניים במרכז. האגפים היו אמורים לאגף את האויב ואילו תפקידו של החלק המרכזי היה להשמידם. מאחורי המרכז ניצבה עתודה של וטרנים. המילה "אימפי" מתארת גם עוצבה צבאית עצמאית של בני הזולו במסע מלחמה. אימפי יכול היה להגיע ל-10,000 לוחמים ולעיתים להיות אף גדול יותר.
לפני היציאה למערכה, מפקד האימפי קיבל תדרוך מידי המלך ומועצת המלחמה. אחרי התדרוך, המפקד היה מקבל עצמאות מוחלטת ולא היה חייב בדיווח לאיש. במסע האימפי כמעט ולא הוביל איתו מטען והלוחמים היו אמורים להשיג את האוכל בכוחות עצמם. לפעמים החיילים לא קיבלו מזון במשך 2-3 ימים. אוהלים, מעט אוכל ובירה נסחבו על ידי נערים בני 12 שליוו את הצבא.
בני הזולו ידועים בניידותם הרבה - הם כיסו בקלות מרחק של 70 קילומטר ביום אחד. בהגיעם לטריטוריה עוינת, האימפי שיגר קבוצת סיירים בת כמה מאות לוחמים על מנת לסרוק את השטח.
אלפא רומיאו RL
אלפא רומיאו RL (באיטלקית: Alfa Romeo RL) היא מכונית בתצורת טורפדו - קבריולה, אשר יוצרה על ידי חברת אלפא רומאו האיטלקית במספר תצורות בין השנים 1922–1927.
השתלת ריאה
השתלת ריאה היא פעולה השתלתית כירורגית שבה מוחלפות הריאות או חלקים מהן בגופו של חולה, בריאות או חלקים מהן מגופו של תורם. פעולה זאת נעשית בדרך כלל במקרים של פגיעות קשות בריאות או מחלות ריאה סופניות. לרוב מושתלת ריאה אחת ולפעמים שתיים. ההשתלה נעשית מתורם חי או מת.
ריאה היא איבר שקשה לשמר זמן רב.
היסטוריה
בשנות ה-40 המוקדמות והמאוחרות, בוצעו ניסויים בבעלי חיים והמסקנה הייתה שתהליך השתלה זה הוא תהליך בלתי אפשרי. בשנת 1963 ביצע רופא באוניברסיטת מיסיסיפי את השתלת הריאה הראשונה. ההשתלה בוצעה לאחר מות ליבו של התורם. האדם שהשתילו בו את הריאה היה בן 57, והתגלה אצלו סרטן מסוג קרצינומה בריאה. לא הייתה התאמת רקמות בין התורם למושתל והמנותח מת אחרי 18 יום, מכישלון כליות, עקב דיכוי מערכת החיסון שלו הייתה עם אזיותרפין, פרדניזון ורדיותרפיה. למרות התאמת הרקמות הלא הולמת, בנתיחה לאחר המוות לא נראו סימני דחייה. מאז פעולה זו עברו יותר מ-40 שנה עם שינויים בטכניקות הכירורגיות, ועד דיכוי קשה יותר של המערכת החיסונית. בשנת 1983 הצליח מנתח מאוניברסיטת טורונטו, להשתיל ריאה בודדת, והחולה שרד שש וחצי שנים.
לאחר פעולה זו משנות ה-90 מבצעים השתלות ריאה ואפילו השתלת שתי ריאות. המצב במקרים רבים משפר את תוחלת החיים, והאדם חי טוב יותר למשך שאר חייו. 25,000 השתלות ריאה בוצעו ברחבי כל העולם, מתוכם 1,500 בילדים.
אינדיקציות להשתלת ריאה
האינדיקציות העיקריות להשתלת ריאה בשנים האחרונות הן מחלת ריאות חסימתית כרונית- COPD, פיברוזיס ריאתי אידיופתי (כל אחת מהסיבות הללו מהווה כ- 30% מהשתלות הריאה בקירוב), ציסטיק פיברוזיס, ומחלות אחרות כגון מחסור באנזים אנטי טריפסין המביא לפיברוזיס ריאתי או יתר לחץ דם ריאתי עורקי. כל אחת מן המחלות האמורות יש הנחיות ספציפיות באשר לצורך בהשתלה:
ההמתנה להשתלה תלויה בין היתר במידת חומרת המחלה וביכולת החולה לשרוד לאחר ההשתלה. כיום מקובל בארצות הברית מדד הכולל ניקוד על פי גורמים אלו, אשר נבדק פעמיים בשנה לגבי כל חולה המיועד להשתלה.
קונטרה אינדיקציות להשתלה
אין לבצע השתלות ריאה אצל חולים הסובלים מאיידס, מהפטיטיס C או מהפטיטיס B אקטיבי, או מזיהום אחר שאיננו נשלט. כמו כן עישון סיגריות פעיל, שימוש באלכוהול או בסמים אינם מאפשרים השתלה. מחלות רקע קשות וכן מחלות פסיכיאטריות יכולות גם הן לשמש קונטרה-אינדיקציה להשתלה.
פרוצדורת ההשתלה
במרבית המקרים, השתלה נעשית מן המת, ולרוב אצל אנשים אשר מתו מוות מוחי. ברוב המקרים, ההשתלה היא של שתי הריאות, כאשר השתלה מן החי היא בעלת תפקיד מוגבל אצל מבוגרים אולם כן נחשבת כמשמעותית אצל צעירים, (ילדים או נוער) בעיקר כאלו החולים בציסטיק פיברוזיס.
טיפול שלאחר השתלה
טיפול שלאחר השתלה כולל מתן תרופות מדכאות חיסון הכוללות טיפול אינדוקציה ראשוני וטיפול אחזקה להמשך הכולל ציקלוספורין או טקרולימוס, אימוראן או mycophenolic acid precursor, ופרדניזון (סטרואידים). במרבית מן הפרוטוקולים מקובל גם לתת טיפול מניעתי נגד מזהמים שעלולים לפגוע בריאה, כגון Pneumocystis jiroveci וכן הדבקה בנגיף הציטומגלו
פרוגנוזה
80-85% מן המושתלים חיים לפחות שנה. 75% חיים במשך 5 שנים ואף יותר. הפרוגנוזה הצפויה תלויה במחלה עצמה, בגיל ובאופן ההשתלה- ההישרדות החציונית הכוללת למרבית המקרים היא בין 4–6 שנים לאחר ההשתלה, כאשר השתלת שתי ריאות היא משמעותית עדיפה למשל אצל חולים במחלות ריאה שונות. התמותה שלאחר ההשתלה נגרמת לרוב לאור סיבוכי הניתוח, בעיות בשתל עצמו, וזיהומים. בשנה הראשונה נפוצים בעיקר דחייה אקוטית וכן זיהום ב- CMV, ולאחר השנה הראשונה נפוצים יותר סיבוכים ממזהמים אחרים וכן דחייה כרונית של השתל. זיהום ב- CMV הוא אחד המזהמים השכיחים והטיפול בו נעשה באמצעות מתן גנציקלוביר.
סיבוכים לאחר הניתוח
הריאות במשך הניתוח, ולפני הניתוח, חשופות. לכן, הסיבוך הנפוץ ביותר הוא זיהום כמה שעות אחרי הניתוח לרוב ניתן לשליטה. סיבוך נוסף, פחות נפוץ, הוא התחברות לקויה של נתיבי האוויר הסיבוך האקוטי יותר מבין השלושה האלה הוא שנתיבי האוויר נחסמים, חלקית בגלל רקמה צלקתית.
סיבוכי ההשתלה בין מבוגרים לילדים הם מאוד שונים.
דחייה
חוסר תפקוד ראשוני של השתל עצמו, או Primary graft dysfunction- הוא למעשה סוג של פגיעה חריפה בריאה אשר באה לידי ביטוי במהלך 72 שעות שלאחר ההשתלה, ומאופיינת בתסנינים ריאתיים נרחבים והיפוקסמיה. מידת החומרה של תהליך זה משתנה ועלולה להיות חמורה, והטיפול כולל לרוב אמצעים תמיכתיים בריאה בדומה לטיפול הסטנדרטי בפגיעת ריאה חריפה מסיבות אחרות (acute lung injury).
דחייה של השתל היא המגבלה העיקרית להישרדות ארוכת טווח. דחייה היא תגובה של מערכת החיסון לשתל הזר, והיא נעשית הן במנגנון תאי והן במנגנון הכולל נוגדנים ("מנגנון הומורלי"- מנגנון שטרם הובן עד הסוף במקרים של דחיית השתלת ריאה). דחייה תאית מושפעת על ידי תאי T לימפוציטים, ותגובה הומורלית נעשית על ידי יצירת נוגדנים, כל זאת בתגובה להצגת אנטיגנים זרים על גבי השתל. דחייה מסווגות כדחייה חריפה או כרונית- דחייה חריפה מתווכת על ידי מנגנון תאי, והיא מתרחשת בעיקר ב-6 עד 12 החודשים הראשונים שלאחר ההשתלה. מנגד, דחייה כרונית לרוב מתרחשת לאחר מכן. אצל רבע עד 40% מן החולים המושתלים כיום יש תהליך של דחייה חריפה, למרות הטיפול התרופתי- התסמינים הקליניים לא חייבים להיות קיימים (דחייה שקטה) אולם עלולים לכלול חום נמוך, קוצר נשימה, חוסר חמצן בדם, תסנינים בריאות וירידה בתפקוד הריאות- האבחנה מתבצעת על ידי ביופסיות מהריאה המדגימות חדירה של לימפוציטים מסביב לכלי דם או לעץ הנשימתי (ברונכיאולים). הטיפול בדחייה חריפה כולל מתן סטרואידים במינון גבוה ועדכון הטיפול התרופתי האימונוסופרסיבי, כשלרוב נצפית תגובה טובה לטיפול.
דחייה כרונית היא הגורם הבעייתי העיקרי המשפיע על הישרדות לזמן ארוך, והיא משפיעה על שיעורי התחלואה ועל איכות החיים. דחייה זו באה לידי ביטוי בהגבלה בזרימת האוויר והתהליך המתרחש בריאה נקרא bronchiolitis obliterans syndrome (אשר מודגם רק בחלק קטן מן המקרים בביופסיה). האבחנה נעשית באמצעות הדגמה של ירידה בתפקודי הריאה (Spirometric criteria). הסיכון לתהליך זה מגיע לכדי 50% מהמקרים בתוך 5 שנים, כאשר גורם סיכון לכך הוא דחייה אקוטית שאירעה בעבר, אולם גם זיהומים שונים וכן רפלוקס ושטי תוארו כגורמי סיכון. מצב זה מטופל על ידי העלאת מינון התרופות האימונוסופרסיביות, אולם לא קיים קונצנזוס כיום לגבי הטיפול עצמו.
השתלת ריאה בישראל
בשנת 1992 בוצעה לראשונה בישראל השתלת ריאה, על ידי פרופ' דב שמעון, פרופ' ג'ו בורמן ועמיתיהם במרכז רפואי הדסה.
איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי
איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי (באנגלית: The International Telecommunication Union; בראשי תיבות: ITU) הוא ארגון תקינה בין-לאומי בתחום התקשורת האלקטרונית. הארגון מהווה סוכנות באומות המאוחדות, וחברות בו מדינות, וכן ארגונים ממשלתיים ופרטיים העוסקים בתקשורת אלקטרונית.
לארגון שלוש חטיבות (סקטורים): חטיבה העוסקת בהקצאות תדרים ומיקומים בחגורה הגיאוסטציונרית של כדור הארץ (ITU-R), חטיבה העוסקת בתקנים של מערכות תקשורת (ITU-T) וחטיבה העוסקת בקידום התקשורת במדינות מתפתחות (ITU-D). האיגוד הוא הארגון הבין-לאומי הראשון שנוסד בעולם.
היסטוריה
ההיסטוריה של איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי חופפת במידה רבה את ההיסטוריה של התפתחות אמצעי התקשורת האלקטרוניים בעולם ומלווה התפתחויות אלה במתן מסגרת ארגונית ותקנונית הבאה לאפשר תקשורת אלקטרונית סדירה בין אומות העולם.
נהוג לציין את תחילת עידן הטלקומוניקציה ביום 24 במאי 1844 אז שלח סמואל מורס את המסר הציבורי הראשון בקו טלגרף בין הערים וושינגטון ובולטימור. תוך פחות מעשור שנים הפך הטלגרף לכלי הזמין לציבור. עם זאת, קווי טלגרף באותם ימים לא חצו גבולות מדינה, זאת כיוון שכל מדינה עשתה שימוש בתקנים שונים. מצב זה יצר צורך לשדר מסר בטלגרף עד לגבול המדינה השכנה, שם היה המסר נכתב, מתורגם ונמסר ידנית למפעיל טלגרף אחר שהיה מעבירו אל תוך מדינתו. שיטה זו האטה מאוד את העברת המסרים בין מדינות והגבירה את הסיכוי לשגיאות בתוכן המסר. מספר מדינות החלו בניסיונות לכריתת הסכמים עם מדינות זרות לצורך האחדת שיטות, אולם דבר זה הצריך מערכת מסובכת ביותר של כריתת הסכמים נפרדים רבים. לדוגמה, במדינת פרוסיה היה צורך ב־15 הסכמים נפרדים כדי להעביר מסר בטלגרף מעיר הבירה אל אחת מן המדינות המרוחקות בתוך הפדרציה, כל זאת מבלי לצאת מגבולות הפדרציה. מצב זה יצר בעולם מספר אזורים שבהם הסכמים אזוריים לשיטות הטלגרף. ביום 17 במאי 1865, לאחר שנתיים וחצי של דיונים מפרכים, נחתמה אמנת הטלגרף הבין-לאומית הראשונה בעיר פריז על ידי 20 מדינות ובכך נוסד "איגוד הטלגרף הבין-לאומי" (ITU) שמטרתו הייתה לשמש במה לשינויים עתידיים באמנה.
בשנת 1876 קיבלה המצאת הטלפון הגנה של פטנט והופצה ברחבי העולם. בשנת 1885 החל איגוד הטלגרף הבין-לאומי לנסח תקנים בין-לאומיים לשימוש בטלפון. בשנת 1896 הומצא הטלגרף האלחוטי, אשר היה אמצעי התקשורת האלחוטית הראשון, המצאה שנמצא לה שימוש מיידי בתקשורת ימית ובמקומות אחרים. בשנת 1906 נערכה הוועידה הבין-לאומית הראשונה לרדיו־טלגרף בברלין ובו נחתמה האמנה הבין-לאומית הראשונה לרדיו־טלגרף. בנספח לאמנה מנוסחים לראשונה התקנים לשימוש בטלגרף אלחוטי וידועים בשם תקני הרדיו.
בשנת 1920 החלו שידורי הרדיו באולפני חברת מרקוני. בשנת 1927 בכנס בין-לאומי בוושינגטון נוסדה הוועדה המייעצת לרדיו בין-לאומי (International Radio Consultative Committee - CCIR). ועדה בין-לאומית מייעצת מקבילה, לענייני טלפון (International Telephone Consultative Committee – CCIF) נוסדה עוד בשנת 1924 וועדה בין-לאומית מייעצת לענייני טלגרף (International Telegraph Consultative Committee – CCIT) נוסדה בשנת 1925. תפקיד שלוש הוועדות היה לתאם בין המדינות את ההיבטים הטכניים בשטחי התקשורת האלקטרונית השונים וכן לקבוע תקנים אחידים בעולם לשימוש באמצעים אלה.
בשנת 1927 החליטה לראשונה הוועידה הבין-לאומית לרדיו־טלגרף להקצות תדרי רדיו לשירותי רדיו שונים בעולם (תדרים שונים לתחנות נייחות, לרדיו ימי, לרדיו במטוסים, לחובבי רדיו ולשידורים ניסיוניים), זאת כדי להגביר את יעילות השידורים לאור המספר הגובר של תחנות הרדיו והמאפיינים השונים של התחנות.
בשנת 1932 בוועידת מדריד, החליט האיגוד לאחד את אמנת הטלגרף הבין-לאומית משנת 1865 עם אמנת הרדיו־טלגרף הבין-לאומית משנת 1906 וליצור את אמנת הטלקומוניקציה הבין-לאומית. באותה ועידה הוחלט גם לשנות את שמו של האיגוד ל"איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי", שם המשקף טוב יותר את תחומי עיסוקו של האיגוד.
בשנת 1947 בוועידת האיגוד בעיר אטלנטיק סיטי הוחלט על כריתת הסכם של האיגוד עם ארגון האומות המאוחדות לפיו הפך האיגוד לסוכנות בתוך האו"ם ומטה הארגון הועבר מן העיר ברן לעיר ז'נבה. באותה ועידה נקבעה מועצת רישום התדרים הבין-לאומית (International Frequency Registration Board – IFRB) המתאמת את תדרי השידור בעולם. באותה ועידה אף הוחלט כי טבלת הקצאת תדרי השידור (Table of Frequency Allocation) אשר נקבעה עוד בשנת 1912 תהפוך למחייבת בכל מדינות האיגוד.
בשנת 1956 אוחדו שתי הוועדות המייעצות לענייני טלפון וטלגרף לוועדה אחת (Telephone and Telegraph Consultative Committee) לאור ההתפתחויות הטכנולוגיות בעולם.
בשנת 1957 הכניס הלוויין ספוטניק 1, את העולם לעידן התקשורת הלווינית. האיגוד לא איחר להגיב וכבר בשנת 1959 ייסד קבוצת מחקר על תקשורת חלל. בשנת 1963 שוגר לחלל הלוויין "סינקום", הראשון הניצב במסלול גאוסטציונרי מעל נקודה גאוגרפית אחת בכדור הארץ, זאת לאור חזונו של ארתור סי. קלארק כבר בשנת 1945. באותה שנה כינס האיגוד בז'נבה ועידת מינהלית מיוחדת לתקשורת בחלל ובה הוחלט על הקצאת תדרים לסוכנויות החלל השונות. בשנות ה־60 הארגון נהיה אחראי גם על הקצאת המקומות ללויינים בחגורה הגיאוסטציונרית של כדור הארץ.
בשנת 1992 הוקצו לראשונה תדרים לשירות שידור חדש, העושה שימוש בלוויינים שאינם יציבים מעל נקודה גאוגרפית אחת, הידוע בשם GMPCS (Global Mobile Personal Communications by Satellite). באותה שנה הוקצו אף תדרים ל־IMT-2000, הדור הבא של תקן עולמי לטלפונים ניידים דיגיטליים.
בארגון חברות יותר מ־190 מדינות.
מדי שנה, ב־17 במאי מציינות חברות הארגון את מועד היווסדו ב"יום הטלקומוניקציה העולמי".
מבנה הארגון
הגוף העליון לקבלת החלטות באיגוד הוא ועידת הצירים (Plenipotentiary Conference) המתקיימת אחת ל־4 שנים. בוועידה משתתפים נציגים ומיופי כח של כל המדינות החברות באיגוד. לאיגוד אף מועצה קבועה המורכבת מנציגי המדינות (25% מהמדינות החברות) הנבחרים על ידי ועידת הצירים. הרכב המועצה מבטיח מראש חלוקה בין האזורים השונים בעולם.
מתחת למועצה, מתקיימת חלוקה ל־3 חטיבות: רדיו (ITU-R), תקשורת (ITU-T) ופיתוח (ITU-D). בכל חטיבה יש אספה המגדירה את היעדים ועוקבת אחריהם, קבוצות מקצועיות (Study Groups) שמכינות את הכללים והתקנים של הארגון, וועדה מייעצת (Advisory Group) המתאמת בין הקבוצות המקצועיות.
ITU-T
ITU-T הוא מגזר קביעת התקנים בטלקומוניקציה (ITU Telecommunication Standardization Sector) והוא אחראי לתיאום התקנים לטלקומוניקציה בשם האיגוד. מטה המגזר יושב בז'נבה שבשווייץ. עד לשנת 1992 היה מגזר זה ידוע בשם "הועדה המייעצת הבין-לאומית לטלגרף ולטלפון" (International Telegraph and Telephone Consultative Committee – CCITT). התקנים הבין-לאומיים הנקבעים על ידי ה־ITU-T מכונים בשם "המלצות" אף שמעמדן חזק באופן ניכר מהמלצות במובן השגור של המילה. באופן היסטורי משנת 1960 ועד תחילת שנות התשעים הייתה "הועדה המייעצת" מפרסמת תקנים מחייבים בתחום אחת לארבע שנים, אשר היו זוכים לאישור האספה הכללית של האיגוד. התקנים היו מתפרסמים בכל פעם במספר כרכים שזכו לכינוי על פי צבע כריכתם. כך למשל, כרכי התקנים משנת 1980 כונו בשם "הספר הצהוב" ואילו כרכי 1984 היו "הספר האדום". אלה אומצו על ידי המדינות החברות ותעשיית התקשורת בעולם.
שנות השמונים הביאו מהפכה לתחום התקשורת עם התפתחות המחשב האישי ותעשיית התקשורת החלה להתפתח בקצב שתקני האיגוד לא יכלו לעמוד בו עוד. פעמים מצא עצמו האיגוד מאשר דה פקטו תקנים שהתעשייה כבר אימצה. במקרים אחרים מצאה עצמה תעשיית התקשורת האלקטרונית ניצבת בפני ערב רב של שיטות טכנולוגיות ללא תיאום. תופעה נוספת שהאיגוד ניצב בפניה היא פניה של הציבור אל ארגונים בין-לאומיים לא רשמיים, שהיו גמישים יותר ומהירים יותר להגיב למציאות המשתנה, דוגמת ה־Internet Engineering Task Force וה־World Wide Web Consortium. החל משנת 1992 החליט האיגוד כי ה־ITU-T יחליף את "הועדה המייעצת" ונעשה מאמץ לזרז את הליכי התגובה של סקטור זה למציאות המשתנה. היום, הצעה מצד תעשיית התקשורת לתקן חדש, המוגשת למגזר, נידונה ומתקבלת עליה החלטה תוך חודשים ספורים. כך מתמודד האיגוד טוב יותר עם השינויים הטכנולוגיים המהירים בתחום התקשורת. מנגד עבודת ה־ITU-T בבקרת איכות הפכה הרבה פחות יעילה.
ITU-R
ITU-R הוא מגזר תקשורת הרדיו (ITU Radiocommunication Sector) והוא אחראי לקביעת תקנים בתחום התקשורת האלחוטית בתוך ה־ITU. תפקידו הוא לארגן את חלוקת תדרי הרדיו כך שתפחתנה ההפרעות בן תחנות רדיו וגופי שידור אחרים בארצות שונות. המגזר אף אחראי לקביעת מסלולי לווייני תקשורת בחלל. בנוסף המגזר מפרסם מסמכי תקנים בין-לאומיים בתחום אחריותו. מגזר זה מחליף החל משנת 1992 את "הועדה המייעצת על רדיו בין-לאומי" (International Radio Consultative Committee) בתוך ה־ITU.
המגזר ציין בשנת 2006 מאה שנה לפעילותו בתחום הסדרת תדרי הרדיו בעולם.
ITU-D
ITU-D הוא מגזר פיתוח הטלקומוניקציה (ITU Telecommunication Development Sector) ומטרתו היא לאפשר ולקדם את תחום הטלקומוניקציה בעולם כולו. זאת על ידי ארגון ותיאום של שיתוף פעולה טכני ועזרה בפעילויות. לצורך מילוי משימתו המגזר פעיל בחמישה תחומי פעולה: רפורמה בתחום הקומוניקציה, טכנולוגיות, ניהול, מימון וכח אדם. המגזר מנסה להגשים את משימתו בעזרה ישירה למדינות ולחברות בתחום התקשורת, בפיתוח משאבים וניודם, בפיתוח שותפויות ובהפצת מידע. אחת מפעילויות המגזר, לצורך השגת מטרותיו, הוא ארגון ועידות בין-לאומיות לפיתוח טלקומוניקציה, בהן נידונים קווי מדינות בתחום התקשורת, מאושרות המלצות האיגוד ותוכניותיו האסטרטגיות. ועידות פיתוח בין-לאומיות נערכות, החל משנת 1994, אחת לארבע שנים. במרץ 2006 נערכה הוועידה בעיר דוחה שבקטר. בוועידה זו אומצה "הצהרת דוחה" המניחה את קווי פעולת הארגון לשנים הבאות.
ישראל באיגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי
מדינת ישראל הצטרפה כחברה לאיגודה הטלקומוניקציה הבין-לאומי ב־24 ביוני 1948. לישראל נציג קבוע במטה הארגון בז'נבה. מלבד משרד התקשורת שמייצג את מדינת ישראל, חברות בארגון גם חברות נוספות בתחום התקשורת: בזק, תדיראן, קומברס, רד תקשורת מחשבים, טלרד, אלווריון, אודיוקודס וחברות נוספות. בין השאר הין חברות ישראליות מעורבת בקביעת תקני תקשורת בין-לאומיים בתחומים של העברת קול ברשת האינטרנט - VoIP (Voice over Internet Protocol), ותקנים לתקשורת אלחוטית.
אדם וילהלם מולטקה
אדם וילהלם, רוזן מולטקה (בדנית: Adam Wilhelm Moltke; 25 באוגוסט 1785 – 15 בפברואר 1864) היה ראש ממשלת דנמרק הראשון. כיהן בשנים 1848 – 1852 והיה הראשון בתפקיד זה שכיהן במסגרת המונרכיה החוקתית הדנית שכוננה ב-1848 ונחתמה כחוקת דנמרק ב-5 ביוני 1849 על ידי פרדריק השביעי, מלך דנמרק.
ראשית חייו
אדם וילהלם מולטקה נולד בטירת אייסידלסבורג שבאי פין כבנו של יואכים גודסקה מולטקה, שכיהן כיושב ראש המועצה המלכותית של דנמרק (תפקיד שקדם לתפקיד ראש הממשלה) בין השנים 1814 – 1818. סבו מצד אביו היה אדם גוטלוב מולטקה, שכיהן כחבר המועצה המלכותית של דנמרק ובתפקידים נוספים באמצע המאה ה-18, בעיקר בתקופת מלכותו של פרדריק החמישי.
קריירה
מולטקה היה ידוע כבעל אחוזה בעל תכונות אנושיות חיוביות אך הוא לא בלט כדמות פוליטית יוצאת דופן. ב-1845 הוא מונה לשר האוצר. עם נפילת הממשלה האחרונה של המשטר האבסולוטי של דנמרק, פוטר אף הוא מתפקידו. אך כמה ימים מאוחר יותר הוא שוכנע להקים את הממשלה הלאומית החדשה, שכן הוא היה המתאים ביותר לתפקיד בשל מעמדו החברתי ובשל עמדותיו המתונות.
ראש ממשלת דנמרק
הממשלה שכוננה ב-22 במרץ 1848 כונתה "ממשלת מרץ". ב-16 בנובמבר אותה שנה היא הוחלפה ב"ממשלת נובמבר" שבתורה הוחלפה ב-13 ביולי 1851 ב"ממשלת יולי", ששוב הוחלפה ב"ממשלת אוקטובר" ב-18 באוקטובר 1851, כולן בראשותו של מולטקה. ממשלה זו, שבמקור הייתה ממשלה שמרנית-ליברלית, הפכה בהדרגה להיות יותר ויותר שמרנית, הן בשל ירידת כוחם של הליברלים והן בשל לחץ מבחוץ.
ב-27 בינואר 1852 החליף כריסטיאן אלברכט בלום את מולטקה בתפקידו.
חייו האישיים
מולטקה היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה פרדריקה לואיז קנוט שחיה בין השנים 1797 – 1819. לאחר מותה הוא נשא לאישה את מארי אליזבט קנוט (1791 – 1851), אחותה של אשתו הראשונה ולזוג נולדו שני בנים, פרדריק וכריסטיאן.
אדם וילהלם מולטקה מת ב-15 בפברואר 1864 בקופנהגן והוא נטמן בקפלה המשפחתית בכנסייה שבעיירה קרייס.
קוונטינה
קוונטינה (Coventina) הייתה אלת המעיינות והבארות במיתולוגיה הקלטית.
פולחנה של קוונטינה היה נפוץ בבריטניה בתקופה הרומית. מספר רב של כתובות המוקדשות לאלה התגלו בנורת'מברלנד, בסמוך לחומת אדריאנוס.
ישנה מחלוקת האם כתובת שהתגלתה בהיספניה (ספרד של ימינו) ובגאליה נארבוננסיס (בצרפת של ימינו) מוקדשות אף הן לקוונטינה.
אתרים מקודשים
אתר מרכזי המוקדש לאלה היה מעיין שנקרא על שמה של האלה, בקארווברג של ימינו, בסמוך לחומת אדריאנוס. באתר התגלו גם נימפאום ומיתראאום (מקדש לאל מיתרס). מקדש זה נבנה ככל הנראה בעת בניית המצודה הרומית באתר (בין השנים 128–133).
תיאור האלה
בפסלים שהתגלו באתר בקארווברג מתוארת האלה בדמות נימפה רומית.
פיליפו ליפי
פְרָה (האח) פיליפו ליפי (באיטלקית: Filippo Lippi; ), מגדולי הציירים של איטליה במאה ה-15.
ביוגרפיה
ליפי נולד בפירנצה. בילדותו מתו הוריו, ובגיל 14 נשלח למנזר כרמליתי, אך, בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר כתב הביוגרף ג'ורג'ו וזארי, במקום ללמוד את עיקרי הנצרות, הקדיש את זמנו למלאכת הציור וכישרונו האמנותי נתגלה עד מהרה.
בשנת 1456 הוזמן ליפי לצייר במנזר סנטה מרגריטה שבפראטו, שם התאהב בנזירה צעירה בשם לוקרציה בוטי. הוא הצליח להשיג את הסכמת אם המנזר, להרשות לה לשמש לפניו כדגם של "הבתולה הקדושה". השניים ברחו מן המנזר והיא הפכה לפילגשו ונולד להם בן, הצייר הנודע פיליפינו ליפי.
עד שהותרו נדרי נזירותם בשנת 1461, הספיקה לוקרציה לשמש עבור ליפי דוגמנית לציורים רבים של "הבתולה הקדושה" (Madonna), שהנודע שבהם, "המדונה עם הילד ומלאכים" (1465 בקירוב), נמנה עם היצירות המפורסמות ביותר של גלריית אופיצי.
ליפי מת תוך כדי עבודתו על "סצנות מחיי מריה הבתולה" בקתדרלת ספולטו. הוא נקבר בספולטו, ולפי הוראותיו של שליט פירנצה, לורנצו דה מדיצ'י, הוקמה מצבת שיש הדורה על קברו.
אמנותו מצטיינת בקו אנושי, גם בסצנות דתיות. דבר זה היה חידוש בזמנו והשתלב עם רוח ההומניזם של פירנצה באותה תקופה. כמו כן ניתן לציין את גישתו לצבעוניות רבה הבאה לבטא את יפי הצבעים במציאות.
סוצ'אבה (מחוז)
סוצ'אבה (ברומנית: Judeţul Suceava) הוא מחוז בצפון רומניה באזור בוקובינה. בירת המחוז היא העיר סוצ'אבה וסימון המחוז הוא SV.
היסטוריה
המחוז הממוקם בצפון מזרח רומניה הוא בעל עבר היסטורי עשיר השולח את שורשיו עד לתקופות הפרה-היסטוריות. בשנת 1359 יוסדה במרחב זה נסיכות מולדובה. האזור סבל במרוצת ההיסטוריה מפלישות רבות של "שכנים", ובשנת 1868 עבר האזור לשליטתה של אוסטרו-הונגריה, זו שלטה באזור זה 50 שנה עד לסיום מלחמת העולם הראשונה ב-1918.
גאוגרפיה
שני שלישים מהמחוז שוכנים בחלק הדרומי של האזור ההיסטורי של בוקובינה, בעוד ששאר המחוז נמצא במערב מולדביה עצמה. שטח המחוז הוא כ-8,553 קילומטרים רבועים, והוא המחוז השני בגודלו ברומניה אחרי מחוז טימיש. הצד המערבי של המחוז מורכב מהרים מקבוצת הקרפטים המזרחיים: הרי רודנה, הרי ראראו, הרי ג'ומאלאו ורכסי בוקובינה. גובה המחוז יורד לכיוון מזרח, עם הגובה הנמוך ביותר בעמק נהר סירת. הנהרות החוצים את המחוז הם נהר סירט עם יובליו: נהרות מולדובה, סוצ'בה וביסטריצה.
דמוגרפיה
בשנת 2002 מנה המחוז 688.435 נפש, מהם מעל 100,000 נפש בבירת המחוז. כח העבודה מנה כ-319,700 נפש. בשנת 2011 מנה מחוז סוצ'אבה 634,810 תושבים, עם צפיפות אוכלוסין של 74/קמ"ר.
פוליטיקה
מועצת מחוז סוצ'אבה, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-36 חברים ("יועצים"). הרכב מועצת המחוז הוא כלהלן:
חלוקה מנהלית
מחוז סוצ'אבה מחולק ל-5 רשויות עירוניות (מוני'ציפיו), 11 ערים ו-98 כפרים גדולים (קומונות).
כלכלה
הענפים הכלכליים השולטים במחוז הם כלהלן:
ראמה (יישוב)
ראמה (בערבית: الرامة, כפר ראמה) היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל כ-5 קילומטרים מכרמיאל, בבקעת בית כרם (בקעת שגור) בלב הגליל. שטח השיפוט שלה הוא 6,000 דונם. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1954. כמחצית מתושבי הכפר הם נוצרים, עוד כ-30% הם דרוזים, והשאר הם מוסלמים.
היסטוריה
החוקר האמריקני אדוארד רובינסון שביקר בארץ ישראל ב-1838 זיהה את היישוב רמה בנחלת שבט אשר כמקור שמו של כפר ראמה. נמצאה בו כתובת עברית מהמאה ה-3. בזיהוי היישוב הקדום הסתייע רובינסון בסרקופגים שמצא על גבעה הסמוכה לכפר. באתר התקיימה עיר חשובה בעת השלטון הצלבני בארץ ישראל. היישוב הנוכחי הוקם, לפי המסורת המקומית, במאה ה-17 והיה בין הכפרים הגדולים ביותר בגליל בתקופה העות'מאנית. אולריך יאספר זטצן תיאר את הכפר כעיירה עם בתים הבנויים היטב. במחצית השנייה של המאה ה-19 תואר הכפר כמכיל 60 משפחות נוצריות ו-60 דרוזיות. בשנת 1923 היה לכפר הראשון בפלשתינה-א"י, שזכה במנהל עצמי (על ידי מועצת הכפר) מידי שלטונות המנדט הבריטי.
לפי החלטת החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, עתיד היה הכפר להכלל במדינה הערבית. באותה עת הכפר היה נוצרי ברובו (כאלף תושבים נוצרים), עם מיעוט דרוזי גדול. ב-30 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש הכפר ללא קרב על ידי יחידות של חטיבת גולני. ב-31 באוקטובר נכנסה לכפר יחידה אחרת והגלתה את הרוב המכריע של תושבי הכפר הנוצרים ואיתם גם פליטים שמצאו מקלט בכפר. המגורשים שהו מספר ימים במערות ובוואדיות סמוכים, אך ב-5 בנובמבר יצאה היחידה מן הכפר וב-6 בנובמבר חזרו התושבים הנוצרים אל בתיהם, ככל הנראה באישור צה"ל, אולם התושבים הארעיים שמצאו מקלט בכפר, לא הורשו לחזור אליו, והם עברו ללבנון. ההיסטוריון בני מוריס סבור כי פקודת הגירוש ניתנה בגלל תמיכתו הגלויה של הכומר יעקוב אל-חנא, מראשי העדה הנוצרית של הכפר, במפקד צבא ההצלה, פאוזי אל-קאוקג'י, ומציין גם את האפשרות שתושבי הכפר הדרוזים דחקו בצה"ל לגרש את התושבים הנוצרים.
הכפר סופח לישראל בהסכמי שביתת הנשק ב-1949. בכפר השתכנו רובם של עקורי איקרית ובירעם.
שמן זית
ראמה ידועה בתעשיית שמן הזית שלה. אולריך יאספר זטצן שביקר בכפר בשנת 1803 כתב שלכפר היה מטע זיתים גדול ממזרח לו שכלל 80,000 עצים. לכפר היו שייכים כרמי הזיתים הגדולים ביותר באזור. בימי מדיניות הקיצוב התנגדו תושבי הכפר בכח להחרמת תוצרתם על ידי פקידי בית חרושת שמן. בעקבות זאת נעצרו עשרות מתושבי הכפר שהועמדו לדין בפני בית דין צבאי ונדונו למאסר. ב"על המשמר" נטען שהמחיר שנקבע לשמן זית היה נמוך במיוחד בגלל שמגדליו היו ערבים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פעלו בכפר שישה בתי בד גדולים.
פשע מאורגן
ראמה היא המעוז של משפחת אבו לטיף הדרוזית, הנחשבת ארגון הפשיעה השני בגודלו במגזר הערבי. בראש ארגון הפשע עומד לטיף אבו לטיף, בן דודו של ראש המועצה. בדצמבר 2018 עתר ראש המועצה לבג"ץ על מנת שיורה למשטרה לחדול מפעולות שיטור ביישוב. בתשובתה פירטה המדינה שורת מעשי פשע חמורים שאירעו ביישוב במהלך 2018, ובהם רצח כפול, ירי אל ניידת משטרה, ומספר מקרים של השלכת מטעני חבלה. העתירה נדחתה על הסף בינואר 2019.
חינוך
בית ספר ראשון הוקם בכפר בשנת 1884 ובית ספר נוסף הוקם בשנת 1913. בית ספר תיכון הוקם ביישוב ב-1956. בשנות ה-70 רשם התיכון אחוזי הצלחה גבוהים בבחינות הבגרות. באמצע שנות ה-70 עבר התיכון למבנה חדש.
גאוגרפיה
רובה של ראמה בנויה על מורדות ההר, כך שהכבישים בה תלולים יחסית. בדרום היישוב, סביב כביש 85 הישן, נמצא אזור מישורי יחסית, שהתפתח החל משנות ה-80 לאזור מעורב של מגורים ועסקים. בתחילת שנות ה-80 הוקמה בראמה שכונה חדשה במערב, המשמשת בעיקר למגורי מוסלמים. כן קיימת התפתחות מזרחה.
אוכלוסייה
האוכלוסייה בכפר היא ערבית ברובה. נכון לסוף שנת 2008 מנתה האוכלוסייה 7,600 תושבים והורכבה מ:
בראשית שנותיה של מדינת ישראל היוו הנוצרים רוב מוחלט באוכלוסייה (כ-85 אחוז). לכפר הגיעו מוסלמים מענאן ואל-פראדיה שנחרבו במלחמת העצמאות. עם הזמן גדל שיעור המוסלמים ביישוב, בין השאר בעקבות הצטרפות בדואים מהר כמון. מכיוון שהמוסלמים הגיעו מבחוץ, אין בידי המוסלמים קרקעות פרטיות.
הנוצרים מתגוררים ברובם בדרום היישוב, בעוד הדרוזים מרוכזים יותר באזור הצפוני, שהוא גם האזור הגבוה יותר. המוסלמים מתגוררים בעיקר במערב היישוב, על אדמות שהוקצו להם בידי מינהל מקרקעי ישראל, בשנות ה-70.