cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דרום תימן
שטחה של דרום תימן היה 332,970 קמ"ר, והיא גבלה בצפון תימן, בסעודיה ובסולטנות של מסקט ועמאן. הגבול המסומן היחיד היה עם צפון תימן. בסוף קיומה מנתה אוכלוסייתה כ-1,300,000 איש, העיר העיקרית בה הייתה עדן, ועיר הבירה הייתה מדינת אל שעב ("עיר העם"), הסמוכה לעדן. את רוב הכנסותיה קיבלה דרום תימן מנמל עדן ומבתי הזיקוק.
דרום תימן הורכבה מהמושבה לשעבר עדן, ושטחי החסות הבריטיים, המערבי והמזרחי של עדן, דהיינו "פרוטקטורט עדן" (כולל אלה שלא הצטרפו ב-1962 לפדרציה של דרום ערב ), וגם האיים פרים, קאמראן וסוקוטרה, השוכנים מול חופיה של עדן. שטח החסות המזרחי של עדן היה רובו מדבריות והרים צחיחים.
עדן וסביבתה
בשנת 1799 השתלטה בריטניה לזמן קצר על האי פרים שבמצר באב אל מנדב, על מנת למנוע מנפוליאון לעבור דרך המצרים. עדן עברה לידי ממשלת בומביי (כיום מומבאי) עד לשנת 1932. בשנת 1932 עברה השליטה על עדן לידי המושל הכללי של הודו. לאחר 5 שנים הפכה למושבת כתר בריטית, ושטח העורף של עדן קיבל את השם "שטחי החסות המערבי והמזרחי של עדן", מהם מורכבת בעצם דרום תימן.
בראשית שנות ה-50 הציע מיניסטריון המושבות הבריטי לכונן בשטח החסות המערבי של עדן פדרציה, שתהיה לאחר מכן חברה בחבר העמים הבריטי. ההצעה נתקלה בהתנגדות מצד המנהיגים השבטיים, שהתייחסו באי רצון להתערבותה של בריטניה. לאחר משבר סואץ (1956–1957) הציעו הבריטים שוב לכונן פדרציה, שתיהפך לאחר מכן למדינה ערבית עצמאית שתהיה קשורה עם בריטניה רק על ידי חוזה. הסולטאנים קיבלו את הצעת בריטניה. בשנת 1959 כוננו 6 סולטאנויות את "הפדרציה של האמירויות הערביות של הדרום", ומספר סולטנויות ואמירויות נוספות הצטרפו אליה. בשנת 1963 שונה שמה ל"פדרציה של דרום ערב" (Federation of South Arabia). ארבע ישויות מדיניות נוספות סירבו להצטרף לפדרציה זו וכוננו את "מדינת החסות של דרום ערב" (Protectorate of South Arabia ) שהייתה מורכבת מסולטנות כווייטי של שיהר ומוכאלה, הסולטנות כתירי של סיון (בחדרמאות), הסולטנות מהרי בקישן וסוקוטרה עם וסולטנות ואחידי ביר עלי. לפדרציה של דרום ערב מונה "נציב עליון" במקום מושל.
הלאומנים היו לא מרוצים, ודרשו התקדמות מהירה יותר לקראת עצמאות מוחלטת וחיסול זכויות היתר הבריטיות. רובם האמינו, שאלימות והתקוממות הם הדרכים היחידות להשגת מטרותיהם. ארגון המורדים הראשון שהוקם בשנת 1951 בסולטנות של לחג', הייתה הליגה הדרום ערבית (סא"ל), בהנהגת מוחמד עלי אל ג'פרי ושייחאן אל חבשי ובתמיכת מצרים. בעקבות מהפכת תימן ב-1962, העבירה מצרים את תמיכתה לארגון חדש ומלחמתי יותר מהסא"ל - ה-נל"פ ("החזית הלאומית לשחרור דרום תימן הכבושה"), שנוסדה בשנת 1963, והונהגה על ידי קחטאן אל שעבי. ב-14 באוקטובר 1963 הכריז אל שעבי על "מאבק מזוין" נגד הפדרציה ונגד נוכחות בריטית כלשהי. לאחר מכן עבר המוקד הראשי של המורדים לעיר עדן.
בפברואר 1965, ניסה הנציב העליון הבריטי לפייס את המורדים והזמין את עבד אל קאווי מכאווי, מנהיג האופוזיציה במועצה המחוקקת להרכיב את ממשלת עדן. אך פעילות המורדים גברה, מכאווי תמך בהם תמיכה גלויה, ובספטמבר 1965 פיטר הנציב העליון את מכאווי, את הממשלה ואת המועצה המחוקקת, ביטל את החוקה ושלט באמצעות צווים. מכאווי יצא לגלות מרצונו.
מורדים רבים באו מקרב המיעוט התימני, שהיה למחצית מתושבי העיר, והיה חסר זכות בחירה. כמעט 25,000 ממיעוט זה היו חברים בקונגרס האיגודים המקצועיים של עדן (אטיו"ס) שבהנהגת עבדאללה אל אצנאג'.
בין 1964 ל-1967 גברו פעולות המורדים במידה רבה. מתחילת שנות ה-60 הועלתה הבעיה הדרום-ערבית באו"ם, בעיקר על ידי מדינות ערב, שאף אחת מהם לא הכירה בפדרציה (הליגה הערבית הוקיעה את הפדרציה כ"יצור כפיו של האימפריאליזם והקולוניאליזם הבריטי"). ועדה מיוחדת באו"ם לענייני קולוניאליזם ("ועדת ה-24"), ואחר כך העצרת הכללית של האו"ם, אישרו בשנת 1963 דו"ח שטען כי חלקים גדולים של אוכלוסיית דרום ערב מתייחסים באי רצון למשטר הקיים וכי הפדרציה מיועדת להאריך את השלטון הבריטי באזור.
התייעצויות בריטיות פדרליות שנערכו בשנת 1964 הסתכמו בהבטחה בריטית להעניק עצמאות, לפנות את דרום ערב ולמסור את השלטון לפדרציה. בשנת 1965 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה שקראה לעריכת בחירות ואישרה את "הזכות שאינה ניתנת לשלילה של העם [הדרום ערבי] להגדרה עצמית ולחופש משלטון קולוניאלי" ודרשה "הרחקה מיידית ומוחלטת של הבסיסים הבריטיים". החלטה דומה נתקבלה בשנת 1966. בריטניה קיבלה את החלטות האו"ם בפברואר 1966, בהצהרה שתבצע את הפינוי עד ל-1968, והסכימה לצורה כלשהי של השגחת או"ם על התהליך של בחירות והגדרה עצמית.
באפריל 1967 הגיעה לעדן משלחת מטעם האו"ם לשהייה של 3 שבועות לשם התייעצויות בנוגע לארגון הבחירות. אך היא עזבה לאחר כמה ימים בגלל פעולות המורדים וסכסוך השלטונות הבריטיים והפדרליים. שני ארגוני המורדים העיקריים (פלוסי ו-נל"פ), סירבו להיפגש עם המשלחת, בגלל שהיא לא רצתה לוותר על מגעים עם סולטאנים. משלחת האו"ם, בעצם, לא מילאה שום תפקיד בעיצוב האירועים. בפברואר 1967, חזר והצהיר שר החוץ של בריטניה, כי בריטניה תעזוב את דרום ערב עד 1968, תעביר את השלטון לממשלה הפדרלית, ותעזור לה בתמיכה כלכלית וצבאית.
ב-5 בספטמבר 1967 נאלצה בריטניה להודות בהתמוטטות המשטר הפדרלי ולהכיר בלאומנים כקבוצה שעימה תנהל את המשא ומתן. בנובמבר של אותה השנה, היא הכריזה שהיא תנהל את המשא ומתן רק עם נל"פ. שיחות המשא ומתן נערכו בז'נבה, והוחלט שהעצמאות תוענק לדרום ערב ב-29 בנובמבר 1967 בחצות. המדינה החדשה נקראה"הרפובליקה העממית של דרום תימן", וקחטאן אל שעבי היה לנשיאה, מפקד הצבא שלה וראש הממשלה הראשון שלה.
דרום תימן לאחר הקמתה
עם הקמתה של דרום תימן, היא התקבלה כחברה באו"ם (בעקבות החלטה 243 של מועצת הביטחון של האו"ם) ובליגה הערבית.
המצב בדרום תימן התערער במשך השנה הראשונה לעצמאותה. היו לה מעט משאבים כלכליים משלה. הסיוע הבריטי שהובטח להם היה דל, והופסק לאחר זמן קצר בשל סכסוכים בלתי פוסקים. הנכס הכלכלי היחיד שלה, נמל עדן, הועמד בסכנה על ידי סגירת תעלת סואץ. באותו הזמן נאבקו בינם לבין עצמם סיעות מתונות ושמאלניות-קיצוניות בתוך הנל"פ על השלטון, דבר שגרם לאי יציבות ולשתי מרידות-נפל במהלך 1968. ביוני, 1969 הדיחה הפיכה את הנשיא קחטאן אל-שעבי וממשלתו, והחליפה אותם במועצת נשיאות וממשלה שמאלנית קיצונית יותר בראשות מוחמד עלי חיית'ם וסאלם רביע.
במשך השנים הראשונות הללו נעשה ניסיון לחסל את המערכת השבטית המסורתית על ידי ביטול הסולטאנויות הקודמות וחלוקה מחדש של דרום תימן ל-6 מחוזות חדשים. הסולטאנים ומנהיגי סא"ל ו"פלוסי" נרצחו, נכלאו או נדונו למוות ורכושם הוחרם. נוסף על "חטאי" העבר שלהם, הם הואשמו במזימות קשר ובניסיון של מרד נגד המדינה, בעצה אחת עם סעודיה ו"האימפריאליסטים".
היחסים בין דרום תימן לצפון תימן היו מתוחים. היחסים של דרום תימן עם סעודיה (שהייתה מדינה שכנה לדרום תימן) היו עוינים, וסעודיה אפילו לא הכירה בדרום תימן, ומהר מאוד החל סכסוך גבולות. היחסים עם מצרים היו קורקטיים אך באופן מסויג. כשדרום תימן ביקשה סיוע, נתנה לה מצרים עזרה מועטה בלבד. אך סיוע כלכלי ובעיקר צבאי ניתן על ידי ברית המועצות, אליה הלכה והתקרבה דרום תימן. כמו כן, התפתחה מערכת יחסים הדוקה בין דרום תימן לסין, שגם היא העניקה סיוע לדרום תימן. היחסים בין דרום תימן לארצות הברית נותקו על ידי דרום תימן, בשנת 1969. דרום תימן, בממשלה השמאלנית, הכירה במזרח גרמניה, כדי לבטא את נטיותיה השמאלניות.
דרום תימן נקטה ביחס אנטי-ישראלי מובהק ואיימה לסגור את מצרי באב אל מנדב לכלי שיט ישראליים.
בשנת 1990, לאחר סיום המלחמה הקרה, התבצע איחוד בין שתי המדינות ("דרום תימן" ו"תימן") למדינה אחת הנקראת "הרפובליקה של תימן". תנועה בדלנית לעצמאות הדרום דוכאה ב-1994.
רוברט סאנצ'ס
רוברט לינץ' סאנצ'ס (בספרדית: Robert Lynch Sánchez; נולד ב-18 בנובמבר 1997 בקרטחנה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת השוער בצ'לסי מהפרמייר ליג ובנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים
סאנצ'ס גדל במחלקות הנוער של לבאנטה מהלה ליגה וברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג. בתחילת הקריירה הבוגרת שלו הושאל למועדונים פורסט גרין רוברס ורוצ'דייל מהליגות הנמוכות באנגליה.
ב-1 בנובמבר 2020 ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו במדי ברייטון אנד הוב אלביון, בהפסד 1–2 לטוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור השביעי בפרמייר ליג לעונת 2020/2021. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך סאנצ'ס 27 הופעות ליגה.
ב-5 באוגוסט 2023 חתם סאנצ'ס בצ'לסי לשבע שנים.
קריירה בינלאומית
סאנצ'ס זומן לסגל נבחרת ספרד לקראת טורניר יורו 2020.
ב-5 בספטמבר 2021 ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, כשנכנס כמחליף במחצית הניצחון 0–4 על נבחרת גאורגיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022.
אסאלה נסרי
אסאלה נסרי (בערבית: أصالة نصري ; תעתיק מדויק: אצאלה נצרי; נולדה ב-15 במאי 1969) היא זמרת סורית.
ביוגרפיה
בשנת 1986, בהיותה בת 17, נהרג אביה של נסרי בתאונת דרכים והיא נאלצה להפסיק לשיר ולעזור לאמה בפרנסת המשפחה. את הקריירה המוזיקלית המקצועית שלה החלה נסרי בשנת 1991, בהיותה בת 22. בשנה זו הוציאה את אלבומה הראשון, "לו תערפו" (בערבית: لو تعرفو), אלבום עם שירים ערביים קלאסיים. אלבום זה זכה להצלחה רבה והיווה את פריצתה הגדולה של נסרי לעולם המוזיקה הערבי. באותה התקופה החלו דרכם אמנים נוספים אשר התפרסמו רבות מאוחר יותר, ביניהם: נג'ווא כרם הלבנונית, אע'נם המצרית וסאבר אל-רבאעי התוניסאי.
מתחילת הקריירה המוזיקלית שלה, הוציאה נסרי אלבומים אשר זכו להצלחה כבירה בארצות ערביות רבות. היא הוזמנה להופיע במדינות רבות וזכתה בלמעלה מ-20 פרסים, והיא נחשבת כיום לאחת הזמרות הפופולריות בעולם הערבי. שיריה של נסרי נחלקים לשירי פופ עכשוויים ולשירים מהמוזיקה הערבית הקלאסית. יש לה שירים מקוריים רבים אך היא מבצעת גם גרסאות כיסוי לשירים של גדולי הזמר הערבי, דוגמת אום כולתום ופיירוז, וגרסת הכיסוי שביצעה לשיר "חלווה יא בלדי" של דלידה זכה לשבחים רבים. כמו כן, היא שרה בניבים רבים של השפה הערבית, ביניהם הניב הסורי, הניב הלבנוני, הניב המצרי, הניבים המגרבים וניבים נוספים.
לנסרי שני ילדים מבעלה הראשון, איימן אל-דהבי, ממנו התגרשה בשנת 2006. כיום היא נשואה למפיק הפלסטיני טארק אל-עריאן. לנסרי שלוש אזרחויות: סורית, מצרית ובחריינית, אותה קיבלה לאחר הופעה מוצלחת ביום העצמאות של הנסיכות. יש לה שלושה בתים: בדמשק שבסוריה, בקהיר שבמצרים ובאיי התמרים בנסיכות דובאי. את רוב זמנה היא מבלה באיחוד האמירויות הערביות.
על אף שנסרי אינה נחשבת לזמרת פרובוקטיבית, יש גורמים קיצוניים המחשיבים אותה לליברלית מדי. בפברואר 2008 אוימה הזמרת על ידי ארגון הטרור האסלאמי אל-קאעידה, אשר איים על חייה במידה ולא תבטל את הופעתה לקראת יום האהבה בנמל העיר עדן שבתימן. הארגון הגדיר את הזמרת כ"פרוצה" וקרא למנוע את הפצת ה"פריצות" בקרב העם התימני. ממשלת תימן אמנם הביעה זלזול בהודעה המפורשת, אך מושל העיר עדן ביקש מהרשויות לסייע באבטחת האירוע.
לייסי קליי
ויליאם לייסי קליי ג'וניור (באנגלית: .William Lacy Clay Jr; נולד ב-27 ביולי 1956) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת מיזורי. קליי, שטרם היבחרו לקונגרס האמריקאי בשנת 2000 שירת בשני בתי בית המחוקקים המדינתי במיזורי, הוא חבר המפלגה הדמוקרטית. באוגוסט 2020 הפסיד לקורי בוש את מועמדות מפלגתו לבית הנבחרים וכהונתו נחתמה בראשית ינואר 2021.
ביוגרפיה
בשנת 2000 הודיע ביל קליי על פרישתו מהקונגרס לאחר 32 שנה. בנו, לייסי, התמודד בבחירות מקדימות מול שני מתמודדים על מועמדות המפלגה הדמוקרטית כדי לרשת את אביו. לאחר שזכה במועמדות, נבחר בבחירות הכלליות לבית הנבחרים. מאז נבחר מחדש תשע פעמים נוספות וזכה במועמדות מפלגתו בהפרש ממוצע של 30% מיתר יריביו. בעשר בחירות כלליות, גרף קליי בממוצע כ-73.5% מקולות הבוחרים. בשש הקדנציות הראשונות שלו ייצג קליי את שני השלישים הצפוניים של סנט לואיס, ואילו השליש הדרומי היה בשטחי מחוז הקונגרס השלישי של מיזורי, שיוצג בידי ראס קרנהאן, בנם של מל וג'ין קרנהאן. לאחר שמיזורי איבדה מחוז קונגרס עקב מפקד האוכולוסין ב-2010, התמורות במושביה של מיזורי בקונגרס הביאו לכך שכלל סנט לואיס תיוצג בידי קליי.
בפריימריז של בחירות 2018 גבר קליי על קורי בוש ושני מתמודדים נוספים עם 56.7% מהקולות, ובבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית עם קרוב ל-80 אחוזים. לעומת זאת, בפריימריז שהתקיים ב-2020, הפסיד קליי לבוש כשלו 45% בלבד. כהונתו צפויה לבוא לידי גמר עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
ב-2004 היה אחד מ-31 חברי בית הנבחרים שהצביעו בעד אי-ספירת קולותיה של מדינת אוהיו בחבר האלקטורים במסגרת בחירות לנשיאות שהתקיימו באותה השנה. קליי הצביע נגד חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. כמו כן, הוא תמך ביוזמת הפדרל ריזרב להנהיג מדיניות באמתלה כי צעד זה יסייע לשיקום כלכלת ארצות הברית לאור המשבר הכלכלי העולמי ב-2008. ב-2019 היה — לצדו של עמנואל קליוור — אחד משני הנציגים היחידים של מיזורי בקונגרס שהצביעו בעד סעיפי ההדחה של הנשיא דונלד טראמפ.
דניס לינדסי
דניס לינדסי (באנגלית: Dennis Lindsey; נולד ב-1969) הוא מנהל קבוצות כדורסל אמריקאי, המשמש כג'נרל מנג'ר של קבוצת יוטה ג'אז מליגת ה-NBA.
השנים הראשונות
בשנת 1996 הצטרף לינדסי לצוות המקצועי של קבוצת יוסטון רוקטס בתור סקאוט ומנהל מחלקת הווידאו, ובהמשך קוּדם לתפקיד האחראי על פיתוח שחקנים. בין השנים 2002–2007 שימש ביוסטון כסגן הנשיא לפעולות כדורסל.
בין השנים 2007–2012 שימש כעוזרו של ג'נרל מנג'ר סן אנטוניו ספרס, אר. סי. ביופורד.
יוטה ג'אז
באוגוסט 2012 מונה לג'נרל מנג'ר של יוטה ג'אז, במקומו של קווין אוקונור. להלן רשימה חלקית של פעולותיו הבולטות בתפקיד:
אריה בן-גפן
אריה-בן גפן (גפנוביץ) (1892–1972) היה הרופא הראשון, ובמשך שנים רבות הרופא היחיד, בגדרה. עסק בטיפול במחלות הקצרת והשחפת, הקים בגדרה את בית החולים הראשון לחולי ריאה בארץ ישראל וכן ניהל בית הבראה והחלמה לחולי מחלות ריאה.
קורות חיים
בן-גפן נולד בקורסק, רוסיה, בשנת תרנ"ב (1892), ליעקב גפנוביץ ולאה. בן-גפן קיבל חינוך מסורתי, לאחר שסיים גימנסיה, למד בן-גפן רפואה באוניברסיטאות לייפציג, היידלברג ופרנקפורט. בצעירותו טען כי התכתב עם הסופר וההוגה לב טולסטוי בשאלת הציונות, והיכולת להגשים את רעיונותיו האוטופיים באמצעותה בארץ ישראל. לדבריו מכתב התגובה של טולסטוי היה אוהד לציונות ונמסר לימים לאוניברסיטה העברית, אך עקבותיו אבדו.
בן-גפן הוסמך לרפואה בשנת 1916. לאחר סיום לימודיו עבד במשך כ-4 שנים כרופא בגרמניה.
בשנת 1920 עלה בן גפן לארץ ישראל.
בין השנים 1920–1929 תיפקד בן-גפן כרופא היחיד באזור גדרה. הייתה לבן-גפן פרקטיקה ערבית גדולה מהכפריים המרובים שבאזור. התשלום עבור הריפוי היה "שילמיין" (שני שילינגים). סביב ביתו בנה בן-גפן ביתנים לחולים, "פאבליונים", מבנים של חדר אחד עם מטבחון ומרפסת סביבו. התשלום עבור הטיפול היה כמעט אפסי. הרופאים בעיר קיבלו בעד ביקור "חצי לירה", בן-גפן היה לוקח 15 גרוש באמרו: "לרופא אסור להתעשר מרפואה".
במהלך עבודתו הרפואית השגרתית ביסס בן-גפן את הנחתו המוקדמת, שארץ ישראל היא ארץ-מרפא. בן-גפן חיפש מקום מתאים מבחינה אקלימית לריפוי חולי קצרת בפרט וחולי ריאה בכלל, ומצא את הסגולות הללו במושבת הבילויים גדרה.
בשנת 1929 בנה בן-גפן בה את בית-החולים הראשון לחולי מחלות ריאה, בארץ ישראל. בית החולים היה קרוי "ביל"ו". בבית חולים זה הבריאו מאות חולי שחפת. משאישרו תוצאות הריפוי של מחלות הריאה, את הנחתו, בנה בן-גפן במושבה עוד שני בתי-הבראה, אחד לחולי קצרת ואחד למחלימים ממחלות פנימיות. בנוסף הקים בן-גפן את "שכונת מרגוע", בה ניבנו ביתנים להבראה עבור מבריאים. עלות שכר הדירה של דירה בביתן, לתקופה של חודש, עמד על 5 לירות ארץ ישראליות
עקב הקמת המוסדות שעסקו בטיפול בחולי ריאה כרוניים השתקעו במושבה משפחות של חולי ריאה. הודות להתיישבות זו התרחב שטח הבניין של המושבה כלפי דרום על הגבעות בהמשך רחוב פינס. בן גפן השקיע עבודה ארגונית בסידור ההתיישבות הזאת, בעזרה לרכישת הקרקעות ומכירתן למשתכנים.
בן-גפן נשא לאשה את לילי פרקר. הזוג היה חשוך ילדים.
בן-גפן נפטר בשנת 1972 בגדרה. רעייתו לילי נפטרה כשנתיים לפניו. על מצבתו של בן-גפן בבית העלמין בגדרה חקוק שמו: ארי בן-גפן. לא נזכר אפילו שהיה רופא.
בית החולים ביל"ו
בן-גפן פרסם את תכונות המרפא של אוויר גדרה ברחבי הארץ והביא לפיתוח של ענף בתי החולים ובתי ההבראה, שהיה לענף מרכזי בכלכלת המושבה. במחקריו, הוכיח בן-גפן כי 80% מחולי האסתמה שטופלו בגדרה הבריאו, או מצבם הוטב, לעומת מקומות מרפא בשווייץ שם אחוז המבריאים עמד על 68%. מסקנתו של בן-גפן הייתה:. בעקבות מסקנותיו, הקים בשנת 1929 את בית החולים "ביל"ו" לטיפול במחלות ריאה, ובעיקר בחולי אסתמה ושחפת. בין השנים 1940–1948 ניהל את בית החולים הפרופ' גוידו אהרן מנדס. בשנות הארבעים שהה במקום גם הקיסר היילה סילסי שגלה מארצו. בשנות ה-40 הקים הד"ר בנימין זאב פון וייזל בית הבראה כללי למחלות אלרגיות וכרוניות. ערב קום המדינה הפך בית ההבראה לבית חולים שקלט עולים חולי שחפת. בית החולים נסגר בשנת 1955. ביו מטופליו של בן-גפן הייתה גם המשוררת רחל.
הנצחתו
בגדרה נקרא רחוב על שמו של בן-גפן. בנוסף, גן המושבה קרוי על שמו (גן שאותו נטע וטיפח בעצמו).
הקורפוס השמיני (בריטניה)
הקורפוס ה-8 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בגליפולי ובחזית המערבית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם בחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה
הקורפוס הוקם בגליפולי ביוני 1915 בפיקודו של איילמר האנטר-וסטון, לאחר שהכוחות הלוחמים במערכה תוגברו. במרץ 1916 נשלח הקורפוס לצרפת, שם הוא השתתף בקרב על הסום, וביוני 1918 פורק הקורפוס.
מלחמת העולם השנייה
ביולי 1940 הוקם הקורפוס מחדש, כחלק מכוחות הבית בבריטניה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיה ה-3 והדיוויזיה ה-48. ביוני 1944 נשלח הקורפוס לצרפת, שם לחם במהלך המערכה בנורמנדי, ובכלל זה השתתף במערכה סביב העיר קן, כולל מבצע אפסום, מבצע יופיטר, מבצע גודווד ומבצע בלוקוט וזכה במספר הישגים מקומיים. בספטמבר 1944 השתתף הקורפוס גם במבצע מרקט גארדן הכושל בהולנד, ולאחר מכן השתתף בקרבות בגרמניה עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה נותר הקורפוס בשלזוויג-הולשטיין, ובאפריל 1946 פורק הקורפוס.
תומאס קמפבל
תומאס קמפבל (באנגלית: Thomas Campbell; 1790, אדינבורו – 1858, לונדון) היה פסל סקוטי.
ביוגרפיה
בגיל 28 קמפבל המשיך בלימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות בתמיכתו של הפטרון גילברט אינס.
ברומא קמפבל פגש את אנטוניו קנובה וברטל תורוואלסן.
קמפבל החזיק סטודיו בלונדון תחילה בכיכר לסטר ואחר כך ברחוב מרלבורו.
היפהפייה הנרדמת
היפהפייה הנרדמת או היפהפייה הנמה, הוא סיפור מעשיה אודות נסיכה יפהפייה המקוללת על ידי מכשפה רעה. מעשיה זו הפכה לסיפור קלאסי אהוב ועובדה ליצירות רבות, כולל סרט ההנפשה של אולפני דיסני משנת 1959. האגדה שייכת לטיפוס סיפורי 410 בסיווג ארנה-תומפסון. סיפור מס' 50 בלקט של האחים גרים.
גרסת האחים גרים
הגרסה המקובלת למעשיה מספרת על נסיכה שקוללה כשהייתה תינוקת על ידי פיה רעה משום שלא הוזמנה לחגיגת יום הולדתה של הנסיכה. קללתה של הפיה הרעה קבעה כי ביום הולדתה ה-16 תידקר אצבעה במחט גלגל טווייה, והיא תמות. פיה שהייתה שם לא יכלה לבטל את הקללה והכריזה שהנסיכה רק תישן במשך 100 שנה.
בתגובה, המלך המודאג דורש לשרוף את כל גלגלי הטווייה בממלכה, כדי לנסות להפר את הקללה. ביום הולדתה ה-16, ההורים לא היו בבית והנסיכה הגיעה לעליית גג ישנה, שם ישבה זקנה עם חוט ומחט. הנסיכה, שמעולם לא ראתה חפץ דומה לזה, נגעה בו ובטעות דקרה את אצבעה ונרדמה. כל הארמון שכב גם הוא לישון וסביבו צמחה חומת קוצים שהסתירה את כולו. נסיכים רבים ניסו לעורר את "ורדון קוצני" (Dornröschen), כך כונתה הנסיכה, אך מתו בייסורים על הקוצים.
לאחר כ-100 שנה הגיע נסיך צעיר ואמיץ, חדר מבעד לקוצים שהפכו לשושנים והגיע אל החדר בו שכבה הנסיכה ונשק לה. עם נשיקתו התעוררה הנסיכה והכישוף הוסר מעל הארמון, אם כי ממילא הכישוף הוגבל למאה שנים. הנסיכה והנסיך התחתנו וכאמור במעשיות, חיו באושר ועושר לנצח נצחים.
גרסת שארל פרו (סיפורי אמא אווזה)
גרסה זו של הסופר הצרפתי שארל פרו (מתוך סיפורי אמא אווזה) נחשבת לגרסה מרוככת עבור ילדים לסיפורו של המשורר והסופר האיטלקי ג'מבטיסטה באזילה : "השמש, הירח וטליה" משנת 1634.
בזמן הטבלתה של היפהפייה הנרדמת, מגיעות שבע פיות טובות כדי לאחל לה דברים טובים. אולם, אחת הפיות הזקנות לא מוזמנת כיוון שחשבו שהיא נפטרה. הפיה, כועסת כי נשכחה, מקללת את הנסיכה כי תידקר באצבעה ותמות. הפיה הצעירה והאחרונה, שעוד לא הספיקה לברכה, משנה את הקללה כך שתראה כאילו היא ישנה ל-100 שנים, ותתעורר לאחר נשיקה של נסיך. לאחר שבגיל 15 הנסיכה נדקרת בטעות, הארמון ננטש ונעטף בקוצים. לאחר 100 שנים, נסיך עובר ליד ומגלה את הארמון. כשהוא רואה אותה ישנה, הוא מנשק אותה ומעיר אותה, ואת כל הארמון שהיה תחת כישוף שינה. הם מתחתנים על ידי כומר הארמון. הנסיך ממשיך לבקר אותה ונולדים להם תאומים ("שחר" ו"יום"). כאשר מגיע זמנו של הנסיך לעלות לשלטון, הוא קורא להם לבוא לארמון.
מבלי ידיעתו של הנסיך, אמא שלו ממוצא עוג והיא חצי מפלצת. היא שולחת את המלכה הצעירה והילדים לטבח, עם הוראה שיבשל את הבן לארוחת ערב. הטבח מחליף לבשר טלה. אחר כך כשהמלכה רוצה את הבת, הוא מחליף לבשר עז, ובחלק האחרון, כשהיא רוצה את המלכה הצעירה, הוא מגלה למלכה הצעירה שילדיה עדיין בחיים, ומגיש למלכה האם בשר איילה. המלכה האם מגלה את התרמית ואת המחבוא ושולחת להרוג את כולם, והמלך הצעיר מגיע בזמן להציל את משפחתו ולהרוג את המלכה-האם המרשעת, ואז הם חיים באושר ובעושר.
גרסת באזילה
סיפורו של המשורר והסופר האיטלקי ג'מבטיסטה באזילה : "שמש, ירח וטליה" משנת 1634 (מתוך "סיפור הסיפורים" או ה"פנטמרון") היא גרסה יותר אלימה. עם לידתה של טליה, קורא אביה ליועצים לחזות את עתידה. לאחר שהוא לומד כי היא תידקר ותמות, הוא מנסה להסתיר את כל הפלכים בממלכה. אולם כאשר המקרה קורה בכל זאת, הוא נועל את הארמון ועוזב את הבית לנצח. יום אחד, מלך (לא מהמשפחה של טליה) מגלה בשעת ציד את הארמון. הוא עולה דרך החלון ורואה את טליה שנדמתה לו כישנה. המלך מנצל את ההזדמנות ואונס אותה. לאחר מכן הוא חוזר לממלכתו. טליה נכנסת להיריון ולבסוף נולדים לה שני ילדים. הילדים יונקים משדיה, וכשלא מצאו את הפטמה, מצצו את אצבעותיה וכך קרה שמצצו את הקוץ מאצבעה וטליה נעורה לחיים. טליה קוראת להם "שמש" ו"ירח". יום אחד, המלך חוזר לאותו אזור ומגלה את טליה והילדים. הוא מבטיח לה שהוא יטפל בהם.
אשתו של המלך מגלה על כך כשהמלך ממלמל בשנתו "טליה, שמש, ירח". היא מזייפת מכתב כדי לגרום לטליה לבוא לארמון, וכשהם מגיעים, אומרת לטבח של הארמון להרוג את התאומים ולהכין מהם ארוחת ערב. הטבח, שחס על הילדים ומחביאם, שוחט טלאים במקומם. הארוחה ערבה למלך. לאחר מכן, מזמנת אליה המלכה את טליה, ומשזו מגיעה, היא נחושה לשרוף אותה חיים. בעודה פושטת את בגדיה לקראת גזר דין המוות, זועקת טליה ולמשמע צעקותיה מגיע המלך. משנודע לו כל דבר המעשה, מצווה הוא לשרוף את המלכה על אותו המוקד, יחד עם הטבח. הטבח מוכיח לו כי למעשה הציל את ילדיו, והסוף מגיע לסיומו כאשר המלך נותן פרס לטבח ונושא את טליה לאישה.
גרסאות דיסני
הנסיך, שהתאהב באורורה כשפגש אותה בעבר מבלי לדעת שהיא בעצם הנסיכה המקוללת, יוצא להצילה. כדי לעשות כן הוא נלחם במכשפה הרעה שלכדה אותו ומצליח להביסה בעזרת שלוש הפיות. הוא מוצא את אורורה ונושק לה והיא מתעוררת לחיים. היא חוזרת לחיק הוריה האוהבים ונישאת לנסיך.
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט "מליפיסנט" המתאר את המעשייה מנקודת מבט שונה מזו המתוארת בסרט המקורי ובמעשייה עצמה, ושופך אור על מניעיה האמיתיים של המכשפה הרעה (מליפיסנט; מילולית בלטינית: "לחולל רוע") שגולמה בסרט על ידי השחקנית אנג'לינה ג'ולי.
הבלט
בשנת 1890 עלה הבלט "היפהפייה הנרדמת" לראשונה, על בימתו של תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. המוזיקה נכתבה בין השנים 1888–1889 על ידי המלחין המפורסם פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, והכוריאוגרפיה נעשתה בידי מריוס פטיפה. על אף שהבלט אינו מפורסם כמו הבלטים האחרים של צ'ייקובסקי, אגם הברבורים ומפצח האגוזים, זוהי אחת היצירות הכי מבוצעות שלו (וכמו שני הבלטים האחרים, היא חלק בלתי נפרד מרפרטואר קלאסי), וכן הבלט שהופעת הבכורה שלו זכתה להצלחה גדולה יותר מזה.
שיר הנושא של גרסתו של דיסני ליפהפייה הנרדמת, "פעם בחלום", מבוסס על "ואלס הגרלנדה" מתוך המערכה הראשונה של הבלט, כמו גם שאר חלקים מתוך הפסקול של הסרט אשר מבוססים גם הם ככל הנראה על חלקים מתוך היצירה. אפילו שמה של הגיבורה בסרט, "אורורה" (על שם אלת השחר המיתולוגית במקור), ככל הנראה שאול מעלילת הבלט של צ'ייקובסקי.
בתרבות
בשנת 2012 עלתה בישראל הצגת הילדים "היפהפייה הנרדמת" בהפקת התיאטרון שלנו.
אדוארד ברנס
'''אדוארד ג'. ברנס, ג'וניור (באנגלית: Edward J. Burns'''; נולד ב-4 באפריל 1968) הוא שחקן קולנוע, מפיק, תסריטאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
ברנס נולד בשכונת וודסייד, קווינס, ניו יורק, למולי, סוכנת פדרלית ולאדוארד ג'. ברנס ג'וניור, איש יחסי ציבור ושוטר.
ברנס גדל בכפר וואלי סטרים בלונג איילנד ולמד תקופה קצרה בתיכון צ'אמינאד לפני שעבר לתיכון יואיט, לאחר מכן למד באוניברסיטת אונאונטה ובאוניברסיטת אולבני. לברנס יש תואר בראשון בחוג לאנגלית ממכללת הנטר - האוניברסיטה העירונית של ניו-יורק".
קריירה
ברנס החל את הקריירה הקולנועית שלו כעוזר הפקה של הבמאי אוליבר סטון בסרטו "הדלתות". את סרטו הראשון כבמאי, "האחים מק'מלן", ביים ברנס ב-1995. הוא זכה לביקורות טובות מצד המבקרים והופיע בכמה פסטיבלים קולנועיים מקומיים. את סרטו השני, "האחת והיחידה", ביים ברנס שנה לאחר מכן וליהק את השחקניות ג'ניפר אניסטון וקמרון דיאז לתפקידים הראשיים.
בנוסף לקריירת הבימוי וההפקה הופיע ברנס גם כשחקן בסרטיו ובסרטים אחרים. בשנת 1998 הופיע בדרמת המלחמה זוכת 5 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג, "להציל את טוראי ריאן", בסרט גילם ברנס את דמותו של טוראי ריצ'רד רייבן מגדוד הריינג'רס השני, תחת פיקודו של קפטן ג'ון ה. מילר (טום הנקס).
ב-2001 הופיע ברנס בדרמת הפעולה "15 דקות", ובקומדיה הרומנטית "חיים או משהו כזה". ב-2003 הופיע במותחן הפשע "ביטחון". ב-2006 שיחק ברנס בקומדיה הרומנטית "החופשה". ב-2008 שיחק במותחן האימה "שיחה שלא נענתה".
בשנת 2013 שיחק במיני-סדרת הפשע של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד באגסי סיגל.
חיים אישיים
ברנס התארס בשנת 2000 עם הדוגמנית כריסטי טרלינגטון, אך לבסוף הזוג ביטל את החתונה בשל פיגועי הטרור בניו יורק ב-11 בספטמבר שנה לאחר מכן, מטרים ספורים ממקום מגוריהם. הזוג החליט בסופו של דבר להיפרד. כעבור מספר חודשים חזרו בני הזוג ונישאו לבסוף בשנת 2003. נולדו להם בת ובן. אחיו נשוי לאחותה של טרלינגטון.
מטבעות עתיקים על בולי מדינת ישראל
ב-16 במאי 1948, יומיים לאחר הכרזת העצמאות, הונפקו בישראל בולי הדואר הראשונים, הידועים בשם בולי דואר עברי. בעיצוב בולים אלו שולבו מטבעות עתיקים, שהוטבעו במהלך המרד הגדול ובמהלך מרד בר כוכבא. מוטיב המטבעות העתיקים המשיך להופיע כמרכיב משמעותי בבולי ישראל שהונפקו עד מחצית שנות החמישים, ומאז הונפקו מעת לעת בולים נוספים, כמו גם חותמות דואר ודברי בולים, בהם שולבו מטבעות עתיקים כמרכיב משני.
בבולי השנים הראשונות הוצגו בעיקר מטבעות שהוטבעו על ידי השליטים היהודים בארץ ישראל כחלק ממלחמתם בשלטון הרומאי. בבולים, ובפריטים בולאיים אחרים, שהונפקו בשנים מאוחרות יותר ניתן ייצוג גם למטבעות שהוטבעו בתקופות אחרות או על ידי השלטון הזר בארץ ישראל.
בחירת המטבעות כנושא לבולי ישראל הראשונים והנדירים
בחירה זו לא הייתה מובנת מאליה, ורבים הסתייגו ממנה והביעו פליאה על ההתמקדות במטבעות העתיקים כנושא המייצג את בוליה הראשונים של מדינת היהודים. "היו גם רבים מבין הגויים שפירשו את בחירת בולי המטבע כדבר המאפיין, כביכול, את עמנו, כלומר 'המשיכה לכסף'.".
ליאו קדמן, שהיה חבר בצוות שעסק בהכנת בולי סדרת דואר עברי, תיאר במאמר שפרסם בעיתון ביום הכרזת המדינה את השיקולים שהובילו לבחירת המטבעות כנושא הבולים:
בריאיון עיתונאי שהתפרסם בשנת 1955 הוסיף אוטה וליש נימוקים נוספים לבחירה במטבעות העתיקים:
העיצוב המקורי שהגיש אוטה וליש שימש להנפקת תשעת הבולים של סדרת דואר עברי ושל חמשת הבולים של סדרת דמי דואר. בבולים אלו לא נרשם שם המדינה "ישראל" (שלא היה ידוע בזמן עיצוב הבולים) אלא הנוסח "דואר עברי". הם הוחלפו בשנת 1949 בבולים מן המניין מסדרת המטבע, ומכירתם לציבור הופסקה ב-30 באפריל 1950.
המטבעות כנושא הסדרה הראשונה של בולים מן המניין בישראל
דואר ישראל לקח לתשומת לבו את ההערות והנפיק במהלך החודשים ספטמבר-דצמבר 1950 מהדורה מתוקנת של ששת בולי סדרת המטבע. הכיתוב "מרד ראשון" הוחלף בכיתוב "מלחמת הבית השני" והכיתוב "מרד שני" הוחלף בכיתוב "מלחמת בר כוכבא". ב-1 בפברואר 1951 הונפקו ארבעה מבולי הסדרה בתוספת הדפס רכב "בול שרות", ובהדפסה זו הוחלפו הצבעים הכהים בצבעים בהירים יותר.
ב-30 במרץ 1952 הונפקו שישה ערכים נוספים לסדרת בולי המטבע, תוך שימוש באותם מטבעות עתיקים בעיצוב הבולים. ב-5 בינואר 1954 הונפקו ארבעה ערכים נוספים לסדרת בולי המטבע, והפעם נעשה שימוש בארבעה מטבעות עתיקים "חדשים", כאלו שלא שולבו קודם לכן בבולי הסדרה. זו הייתה התוספת האחרונה לסדרת בולי המטבע, ובסוף שנת 1955 החלה הנפקת סדרה חדשה של בולים מן המניין שהתמקדה בסמלים של שבטי ישראל.
ב-6 בינואר 1960 חזרו המטבעות העתיקים בעיצובו של אוטה וליש להופיע בבולי ישראל, כאשר שימשו להנפקה של סדרת בולי מעבר. הייתה זו ההנפקה המשמעותית האחרונה של בולי ישראל שהתמקדה במטבעות עתיקים, ומכאן ואילך שובצו מטבעות בבולי ישראל רק לעיתים נדירות, לרוב כאיור משני ולא כנושא הראשי של ההנפקה.
בול מטבע מכרתים
מדינת ישראל הייתה חריגה בבחירה של מטבעות עתיקים כנושא לבולי הדואר הראשונים שלה, אולם ידוע לפחות על תקדים אחד לביצוע בחירה דומה.
חודשים מספר לאחר שחרור האי כרתים משלטון האימפריה העות'מאנית, הונפקה בו ב-1 במרץ 1900 סדרת הבולים הראשונה. באחד מבולי הסדרה (ערך נקוב 1 דרכמה) שובץ מטבע עתיק, שהונפק במאה החמישית לפני הספירה בעיר שבכרתים והוצגה בו דמותו של, שומר האי כרתים. על פי המיתולוגיה היוונית בנה דדלוס מעין רובוט ענק עשוי נחושת, שתפקידו היה לפטרל לאורך חופי כרתים ולהשליך אבנים כבדות על כל ספינה זרה שהתקרבה לאי. מעצבי הבולים הראשונים של כרתים בחרו באופן סמלי לשבץ בהם את דמותו של השומר האגדי של האי.
בימי שלטון פרס
במחצית המאה הרביעית לפני הספירה, עם ירידת כוחה של האימפריה הפרסית והחלשות השלטון המרכזי בפרס, זכו הפחוות המרוחקות מן המרכז במידה גדולה יותר של עצמאות. אחד מגילויי השלטון העצמי בא לידי ביטוי במתן היתר למושלי הפחוות, דוגמת הערים צור, צידון ועזה, לטבוע מטבעות משלהם. בתקופה זו הוטבעו בירושלים, בירת פחוות יהודה, המטבעות הנושאים עליהם את שם הפחווה, "יהד".
מטבע "יהד"
מטבעות "יהד" הם מטבעות זעירים שהוטבעו בכסף. בין הדגמים שהוטבעו בפני מטבעות אלו ניתן למנות את הינשוף, דמות פנים של אדם (אולי פני הנציב הפרסי), והדגם הבולט ביותר הוא פרח השושן. מטבעות מטיפוס זה הוטבעו ככל הנראה גם לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי אלכסנדר מוקדון, בראשית תקופת שלטון בית תלמי. מטבע זה, משני צדדיו, הופיע בשובל הבול שהונפק בשנת 2015 והוקדש להצהרת כורש. שילוב המטבע בעיצוב הבול נועד להמחיש את הקמתה של מדינת החסות "יהוד מדינתא" בעקבות הצהרתו של מלך פרס.
מטבע שזוהה בטעות כשייך לתקופת שמעון החשמונאי
בשנת 138 לפני הספירה פרסם המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי פקודה שהופנתה אל שמעון החשמונאי:
אברהם רייפנברג, מבכירי הנומיסמטים של ארץ ישראל אשר פרסם את ספרו החשוב "מטבעות היהודים" בסוף שנת 1947, תמך בזיהוי החשמונאי אף על פי שהיה מודע לבעייתיות הכרוכה בשיוך המטבע לשמעון החשמונאי. "ישנם טעמים אחרים הנותנים מקום ליחס מטבעות אלה לתקופת המרד הגדול... אף על פי כן אנו מבכרים ליחס מטבעות אלה לשמעון, עד שלא תמצא עדות נומיסמטית נוספת". בדעה זו החזיק גם מרדכי נרקיס, אשר פרסם בשנת 1936 את ספרו "מטבעות ארץ ישראל - ספר ראשון: מטבעות היהודים".
ליאו קדמן, חוקר המטבעות אשר היה שותף לפיקוח המדעי הנומיסמטי על בחירת המטבעות שהופיעו בבולי סדרת דואר עברי, לא היה שותף לדעה זו. "את המטבע הזאת יחסו מקודם לשמעון המכבי, אולם יש לקבל כדבר שהוכח שהוא נטבע בשנה הרביעית של מלחמת היהודים הראשונה כשירושלים הייתה כבר במצור". למרות דעתו זו הוחלט לפרט בשובל הבול את שתי הדעות שהיו קיימות במחקר באותם ימים, ולרשום "מטבע ברונזה מתקופת המכבים או המרד הראשון". כעבור שנה, כשהוכנו בולי סדרת המטבע שהחליפו את בולי דואר עברי תוקן הנוסח, ובשובל הבול נרשם חד משמעית "מרד ראשון".
מטבע של אלכסנדר ינאי
אלכסנדר ינאי היה השליט הראשון משושלת החשמונאים אשר הטביע מטבעות משלו. לצד השימוש בדגמים מסורתיים דוגמת פרח השושן פיתחו אלכסנדר ינאי ויורשיו דגמים נוספים כגון העוגן או קרני שפע. ב-5 בינואר 1954 הונפקו ארבעה בולים כתוספת לסדרת בולי מטבע. בבול שערכו הנקוב 80 פרוטות הוצג צד הגב של המטבע.
מטבע המנורה של מתתיהו אנטיגונוס
המטבעות שטבע המלך החשמונאי מתתיהו אנטיגונוס השני שונים במידה רבה מאלו שטבעו קודמיו. בתקופתו הוטבעו בנוסף לפרוטות וחצאי הפרוטות שטבעו אלכסנדר ינאי ויוחנן הורקנוס טבע אנטיגונוס גם מטבעות גדולים במשקל ממוצע של 15 גרם ומטבעות בינוניים במשקל ממוצע של 7 גרם. בתקופתו שונתה הטכנולוגיה של הכנת האסימונים לטביעת המטבעות, והם נוצקו בדפוס דו צדדי, אשר אפשר הטבעת מטבעות גדולים ומרשימים.
מרבית הדגמים שהוטבעו על מטבעותיו של מתתיהו אנטיגונוס שימשו גם את קודמיו, ועל רקע זה מודגשת חריגותו של "מטבע המנורה". מאז התגלה לראשונה בשנת 1865 נמצאו עד כה רק כ-40 עותקים מן המטבע הנדיר הזה, שבצדו הקדמי הוטבעה דמותו של שולחן לחם הפנים ובצדו האחורי הוטבעה דמות המנורה. דגם זה הוא ייחודי למטבעות מתתיהו אנטיגונוס, ואפילו בתקופת מלחמת בר כוכבא, בה הרבו להציג את דמות המקדש וכלי הקודש, לא העזו להציג את דמות המנורה.
איסור על יצירת דמות המקדש וכליו מופיעה בתקופה מאוחרת יותר בתלמוד הבבלי: "לא יעשה אדם בית - תבנית היכל, אכסדרה - תבנית אולם, חצר - תבנית עזרה, שולחן - תבנית שולחן, מנורה - תבנית מנורה. אבל הוא עושה של ה' [חמישה קנים] ושל ו' [שישה קנים] ושל ח' [שמונה קנים], ושל ז' [שבעה קנים] לא יעשה". ייתכן וניתן ללמוד מאיסור מאוחר זה גם על תקופות קדומות יותר ולהסביר בכך את נדירות הופעתו של סמל המנורה במטבעות היהודים. בשנת 2018 הנפיק השירות הבולאי גיליונית זיכרון שהוקדשה לנושא סמל המנורה, תחת הכותרת "מן המקדש לסמל מדינת ישראל". בגיליונית שולבו ייצוגים שונים של המנורה, החל מימי בית שני וכלה בתקופת מדינת ישראל. המוצג הקדום ביותר ששולב על ידי המעצבת מירי ניסטור היה צד הגב של המטבע מימי מתתיהו אנטיגונוס, אחרון המלכים החשמונאיים.
בשנת 2006 החל ארגון האומות המאוחדות להנפיק סדרת בולים במסגרתה הוקדש לכל חברה באו"ם בול ועליו דגל המדינה ואחד ממטבעותיה. בבול שהוקדש למדינת ישראל הוצג מטבע של 10 אגורות הכולל העתק של המטבע עם דמות המנורה
תקופת בית הורדוס
המלך הורדוס ויורשיו הרבו לטבוע מטבעות ועליהם מגוון של דגמים המיוחדים להם. מבין כל המטבעות האלו רק מטבע אחד, מימיו של המלך אגריפס הראשון, הופיע על בולי מדינת ישראל.
מטבע קיסריה של אגריפס הראשון
מטבע בדגם דומה לזה הוטבע שנה קודם לכן, בשנת 7 (LZ) למלכותו של אגריפס הראשון. זה היה המטבע הקדום ביותר הנושא את שמה של העיר קיסריה. המטבע משנת 8 שימש כמודל למדליה שהונפקה על ידי החברה הממשלתית למדליות ומטבעות בשנת 1965 ב-22 במרץ 1967 הונפקה סידרה בת שלושה בולים שהוקדשה לנמלים עתיקים בארץ ישראל. מעצב הסדרה, אוסוואלד אדלר, בחר לשבץ בשובל הבול שהוקדש לנמל קיסריה את המטבע העתיק שהטביע אגריפס הראשון.
מלחמת היהודים ברומאים
בשנת 66 לספירה, עם פרוץ מלחמת השחרור הלאומי של היהודים כנגד השלטון הרומאי, החלה ההנהגה היהודית של המרד לטבוע מטבעות הן כצורך מעשי של חיי הכלכלה היום יומית והן כאקט של עצמאות. במטבעות שולבו סמלים וכתובות שנועדו להעצים את המסר של עצמאות וחיים לאומיים יהודיים. מסרים אלו הם שמשכו את תשומת ליבם של מעצבי הבולים הראשונים של מדינת ישראל.
פרוטה מן השנה השנייה למלחמה
ב-16 במאי 1948, היום הראשון להפעלת דואר ישראל, הונפקה סדרת בולי דואר עברי. בבול שערכו הנקוב 5 מיל הוצג צד הגב של המטבע. הבול (והמטבע שעליו) הודפס על בול יום הבולאות שהונפק בשנת 1991.
דגם זה הופיע גם בבול שערכו הנקוב 5 מיל מסדרת בולי דמי דואר שהונפקה ב-28 במאי 1948, בבול שערכו הנקוב 5 פרוטות מסדרת המטבע שהונפקה ב-18 בדצמבר 1949, בבול שערכו הנקוב 5 פרוטות מבולי המהדורה המתוקנת של סדרת המטבע שהונפקה ב-24 באוקטובר 1950, בבול שערכו הנקוב 5 פרוטות מסדרת בולי שרות שהונפקה ב-1 בפברואר 1951, ובבול שערכו הנקוב 35 פרוטות מן התוספת לסדרת בולי מטבע שהונפקה ב-30 במרץ 1952.
שקל מן השנה השנייה למלחמה
בשנת 1267 עלה הרמב"ן (רבי משה בן נחמן) לארץ ישראל. כאשר שהה בעיר עכו, הראו לו המקומיים מטבע עתיק ועליו אותיות בכתב לא ברור. השומרונים תושבי עכו (אותם הוא מכנה "כותיים") פירשו עבורם את הכתוב על המטבע, כפי שתיאר הרמב"ן:. חוקרים שונים התלבטו לגבי הסיבה שגרמה לשומרונים לטעות בפיענוח הכתובת שבפני המטבע, ולקרוא "שקל השקלים" במקום "שקל ישראל". רבי עזריה מן האדומים, שהיה הראשון שהבחין בהבדל שבין תיאורו של הרמב"ן ובין הכתובת שעל המטבע, כתב: "לבי אומר לי כי הרב נחמני ז"ל שכח וכתב "שקל השקלים" תחת "שקל ישראל". יעקב משורר טען כי "האות יו"ד העברית קרובה מאוד בצורתה לה"א השומרונית, והאות רי"ש העברית דומה לקו"ף השומרונית. השומרונים החלו לקרא את המילה השנייה שבכתובת: "השק" ואז השלימו את שתי האותיות האחרונות וקראו "השקלם" (בכתיב חסר)". יוסף עופר קיבל את תחילת הסברו של יעקב משורר, אולם הציע כי השומרונים קראו במקום "ישראל" את המילה "השקאל". הוא טען כי בהשפעת השפה הערבית הבינו השומרונים את המילה הזו כריבוי של המילה "שקל", ולמעשה תרגמו את הכתוב על המטבע במקום לקרוא את הדברים כפשוטם.
כחמישים שנים לאחר מכן, בתחילת המאה ה-14, הגיע מטבע של שקל לידיו של אשתורי הפרחי. בספרו כפתור ופרח הוא תיאר את המטבע במילים הבאות:.
לא ברור אם האישים השונים שהתייחסו לתיאור המטבע החזיקו בידם שקל מן השנה השנייה למלחמה, ובהחלט ייתכן כי ראו שקל מן השנה השלישית למלחמה או שקל מן השנה הרביעית למלחמה, הזהים בצורתם (כמפורט בהמשך הערך) למעט שנת ההטבעה.
שני צדי המטבע הופיעו על בולים בהזדמנויות שונות.
ב-16 במאי 1948, היום הראשון להפעלת דואר ישראל, הונפקה סדרת בולי דואר עברי. בבול שערכו הנקוב 20 מיל הוצג צד הפנים של המטבע. הבול (והמטבע שעליו) הודפס על בול יום הבולאות שהונפק בשנת 1990 ועל גיליונית המזכרת שהוקדשה למוזיאון לתולדות הדואר והבולאות. דגם זה הופיע גם בבול שערכו הנקוב 20 מיל מסדרת בולי דמי דואר שהונפקה ב-28 במאי 1948.
פרוטה מן השנה השלישית למלחמה
ב-16 במאי 1948, היום הראשון להפעלת דואר ישראל, הונפקה סדרת בולי דואר עברי. בבול שערכו הנקוב 10 מיל הוצג צד הפנים של המטבע.
דגם זה הופיע גם בבול שערכו הנקוב 10 מיל מסדרת בולי דמי דואר שהונפקה ב-28 במאי 1948, בגיליונית הזיכרון תבול שכללה ארבעה בולים בערך נקוב של 10 פרוטות שהונפקה ב-1 במאי 1949, בבול שערכו הנקוב 10 פרוטות מסדרת המטבע שהונפקה ב-18 בדצמבר 1949, בבול שערכו הנקוב 10 פרוטות מבולי המהדורה המתוקנת של סדרת המטבע שהונפקה ב-24 באוקטובר 1950, ובבול שערכו הנקוב 40 פרוטות מן התוספת לסדרת בולי מטבע שהונפקה ב-30 במרץ 1952.
שקל מן השנה השלישית למלחמה
התייחסות לדרך בה פרשו חוקרים שונים במהלך ההיסטוריה את הדגמים המופיעים במטבע מפורטת לעיל תחת הכותרת שקל מן השנה השנייה למלחמה. שני צדדיו של המטבע שובצו בבול שערכו הנקוב 500 מיל מסדרת בולי דואר עברי אשר הונפקה ב-16 במאי 1948, היום הראשון להפעלת דואר ישראל. הבול (והמטבע שעליו) הודפס על גיליונית זיכרון שהונפקה בשנת 1974 לרגל תערוכת הבולים "ירושלים 73".
רבע שקל מן השנה הרביעית למלחמה
ב-5 בינואר 1954 הונפקו ארבעה בולים כתוספת לסדרת בולי מטבע. בבול שערכו הנקוב 95 פרוטות הוצג צד הפנים של המטבע. דגם זה (בתוספת הדפס רכב עם הערך הנקוב) שימש גם לעיצוב סדרת בולי המעבר בשנת 1960, והופיע בעשרת הבולים שהונפקו ב-6 בינואר 1960 ובבול הנוסף שהונפק ב-6 ביולי 1960.
חצי שקל מן השנה הרביעית למלחמה
ב-16 במאי 1948, היום הראשון להפעלת דואר ישראל, הונפקה סדרת בולי דואר עברי. בבול שערכו הנקוב 3 מיל הוצג צד הפנים של המטבע.
דגם זה הופיע גם בבול שערכו הנקוב 3 מיל מסדרת בולי דמי דואר שהונפקה ב-28 במאי 1948, בבול שערכו הנקוב 3 פרוטות מסדרת המטבע שהונפקה ב-18 בדצמבר 1949, בבול שערכו הנקוב 3 פרוטות מבולי המהדורה המתוקנת של סדרת המטבע שהונפקה ב-24 באוקטובר 1950, ובבול שערכו הנקוב 20 פרוטות מן התוספת לסדרת בולי מטבע שהונפקה ב-30 במרץ 1952.
שקל מן השנה הרביעית למלחמה
התייחסות לדרך בה פרשו חוקרים שונים במהלך ההיסטוריה את הדגמים המופיעים במטבע מפורטת לעיל תחת הכותרת שקל מן השנה השנייה למלחמה.
אחד ממטבעות השקל שהוטבעו בשנה הרביעית למלחמה התגלגל במאה ה-16 לידיה של "אלמנת החסיד יצחק האגיו ספרדי ז"ל אשר היה מתושבי פררה". רבי עזריה מן האדומים, אשר ראה את המטבע שברשותה, תיאר אותו בספר "מאור עיניים" שפרסם בשנת 1574. בנוסף לתיאור המילולי שילב רבי עזריה בספרו גם איור של המטבע. הוא לא הצליח להבין את משמעות האותיות "שד" (שנת ד') המוטבעות בפני המטבע מעל הגביע, ופירש אותן כראשי תיבות של המילים "שקל דוד".
שני צדדיו של המטבע שובצו בבול שערכו הנקוב 1000 מיל מסדרת בולי דואר עברי אשר הונפקה ב-16 במאי 1948, היום הראשון להפעלת דואר ישראל. הבול (והמטבע שעליו) הודפס על גיליונית זיכרון שהונפקה בשנת 1974 לרגל תערוכת הבולים "ירושלים 73".
חגיגות הניצחון של הרומאים
עם הכנעת המרד היהודי, שכללה את כיבוש ירושלים ושריפת בית המקדש, התפנו הרומאים לחגוג את ניצחונם הגדול. לצד תהלוכות ניצחון והקמת מבני ציבור מפוארים לציון הכנעת היהודים (דוגמת הקולוסיאום ושער טיטוס ברומא) טבעו הרומאים שורה ארוכה של מטבעות ניצחון. מטבעות ניצחון אלו הוטבעו בשלל דגמים הן ברומא והן במטבעות אחרות ברחבי העולם הרומי, דוגמת ספרד, מצרים וקיסריה שבארץ ישראל. מספר דגמי המטבעות שהוטבעו לרגל הניצחון על היהודים עלה משמעותית על אלו שטבעו הרומאים בעקבות ניצחונות חשובים קודמים, דוגמת הניצחונות על המצרים, הדאקים, הגרמנים והספרדים.
מטבע "יהודה השבויה"
מבין הדגמים השונים של מטבעות הניצחון הרומאיים בולטים במיוחד אלו בהם נרשמה במפורש הכתובת "יהודה השבויה" (IVDEA CAPTA). במטבעות יהודה השבויה מופיעים דימויים שונים של יהודה הכנועה, בדמות אישה אבלה או בדמות של שבוי כפות, הנתונה למרותה של רומא המנצחת, בדמות חייל חמוש.
ב-4 במרץ 1949 הנפיק דואר ישראל מעטפה מקושטת לקראת יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל. על המעטפה הודפס בול שערכו הנקוב 30 פרוטות ולצדו איור שנועד לסמל את תקומת עם ישראל בארצו. מתחת לסמל המדינה שובץ המטבע הרומאי המסמל את הכניעה ומימינו סמל צה"ל, המייצג את הניצחון בשנת 1948.
מלחמת בר כוכבא
עם פרוץ מרד בר כוכבא החלה הנהגת המרד להנפיק מטבעות לשימוש האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. כל המטבעות שטבע בר כוכבא, בלי יוצא מן הכלל, הוטבעו על גבי מטבעות רומיים, תוך שהם מוחים באופן סמלי את צלם הקיסר והתיאורים האליליים שהיו על המטבעות הרומיים. ידועים מקרים אחרים בהיסטוריה בהם נעשה שימוש חוזר במטבעות ישנים לצורך טביעה של מטבעות חדשים, אולם לא באופן גורף ומוחלט כפי שנעשה במטבעות תקופת בר כוכבא. ייתכן ויש לפרש זאת כאקט מכוון שנועד להמחיש את גירוש הנוכחות הרומאים בארץ ישראל.
הסמלים ששובצו במטבעות בר כוכבא הציגו באופן חד וברור את מטרת המלחמה ברומאים תוך הדגשת הקשר אל ירושלים ובית המקדש. דגמים אלו כללו בין היתר את חזית בית המקדש, את כלי הקודש ששימשו את הכוהנים (כגון החצוצרות והנבל), ואת ארבעת המינים שהמחישו את מצוות העלייה לרגל. דגמים לאומיים אלו הם שמשכו את תשומת ליבם של מעצבי הבולים הראשונים של מדינת ישראל.
איסר מן השנה הראשונה למלחמה
בעקבות חנוכת מוזיאון קדמן למטבעות בשנת 1962, הצליח מייסד המוזיאון ליאו קדמן לארגן בסוף שנת 1963 כינוס נומיסמטי בין-לאומי ראשון בישראל. ביום פתיחת הכינוס בירושלים הוטבעה חותמת דואר מיוחדת. כחלק מעיצוב החותמת שולב המטבע מימי מלחמת בר כוכבא, הכולל את שמה של העיר ירושלים.
ליאו קדמן, שעמל רבות לארגן את הכנס והצליח לשכנע את בכירי החוקרים בעולם להגיע לישראל ולהשתתף בכנס, התרגש מאוד באירוע הפתיחה שהתקיים באוניברסיטה העברית בירושלים. כאשר צעד קדמן לעבר דוכן הנואמים באירוע השיא של חייו המקצועיים כחוקר מטבעות, הוא לקה בהתקף לב, צנח ומת לעיני כל משתתפי הכינוס. האירוע החגיגי הפך לאירוע אבל, במסגרתו ספדו לליאו קדמן בכירי הנומיסמטים בעולם.
סלע מן השנה הראשונה למלחמה
ב-5 בינואר 1954 הונפקו ארבעה בולים כתוספת לסדרת בולי מטבע. בבול שערכו הנקוב 100 פרוטות הוצג צד הפנים של המטבע.
דינר מן השנה הראשונה למלחמה
במקורות היהודיים נקרא מטבע הדרכמה היוונית, ובעקבותיו מטבע הדינר הרומי, בשם "זוז". יש הסבורים כי כינוי זה מקורו בשמו של האל היווני זאוס, שדמותו הופיעה על מטבעות הדרכמה היוונית בתקופת אלכסנדר מוקדון ויורשיו. שני צדי המטבע הופיעו על בולים בהזדמנויות שונות.
צד הפנים של המטבע הופיע על בול שהונפק בשנת 1997 לציון נר שישי של חנוכה, חלק מסדרת בולי חנוכה שהונפקה משנת 1993 עד שנת 1999.
מעה מן השנה השנייה למלחמה
צד הגב של המטבע הופיע על בול שערכו הנקוב 30 פרוטות מסדרת המטבע שהונפקה ב-18 בדצמבר 1949, בבול שערכו הנקוב 30 פרוטות מבולי המהדורה המתוקנת של סדרת המטבע שהונפקה ב-24 באוקטובר 1950, בבול שערכו הנקוב 30 פרוטות מסדרת בולי שרות שהונפקה ב-1 בפברואר 1951, ובבול שערכו הנקוב 60 פרוטות מן התוספת לסדרת בולי מטבע שהונפקה ב-30 במרץ 1952.
דינר מן השנה השנייה למלחמה
ב-5 בינואר 1954 הונפקו ארבעה בולים כתוספת לסדרת בולי מטבע. בבול שערכו הנקוב 125 פרוטות הוצג צד הגב של המטבע.
מטבעות הערים תחת שלטון הרומאים
בין המאה הראשונה ומחצית המאה השלישית לספירה, תחת השלטון הרומאי על ארץ ישראל, הוענקה לערים רבות הזכות לטבוע מטבעות באופן עצמאי. הערים הורשו לטבוע מטבעות ברונזה בעריכים נמוכים שנועדו לספק את צורכי הכלכלה המקומית, בעוד הזכות לטבוע מטבעות בכסף ובזהב נשמרה למִטבעות המרכזיות של האימפריה הרומית. כ-40 ערים (כולל בעבר הירדן המזרחי) טבעו מטבעות בתקופה זו, ובהן אשקלון, בניאס, דור, טבריה, יפו, עזה, עכו, ציפורי, קיסריה, ושכם. במחצית המאה השלישית לספירה השתנתה מדיניות טביעת המטבעות באימפריה הרומית, ומרבית מִטבעות הערים נסגרו. פעילות הטביעה רוכזה במִטבעות הראשיות שפעלו בערים דוגמת רומא, ליון, אנטיוכיה ואלכסנדריה.
מטבע יפו מימי הקיסר אלגבלוס
יפו, שהייתה עיר יהודית גדולה בתקופת ימי בית שני, נכבשה על ידי הרומאים בראשית המרד היהודי. העיר החרבה, שמרבית תושביה היהודים נטבחו או נפלו בשבי, נוסדה מחדש בשנת 67 ושמה הוסב לפלאביה יופה, כלומר לשם העיר המקורית התווסף שם משפחתם של הקיסרים הפלאביים שלכדו אותה. למרות היותה עיר חשובה, לא הוטבעו בה מטבעות רבים כפי שנעשה בערים האחרות בארץ ישראל, דוגמת עזה, אשקלון, קיסריה או עכו.
המטבע הרומאי "סמיס" נזכר במקורות היהודיים בשמות משובשים, דוגמת "מסמס" או "מסומס". ב-22 במרץ 1967 הונפקה סידרה בת שלושה בולים שהוקדשה לנמלים עתיקים בארץ ישראל. מעצב הסדרה, אוסוואלד אדלר, בחר לשבץ בשובל הבול שהוקדש לנמל יפו את המטבע העתיק שהטביע הקיסר אֶלַאגַבַּאלוּס.
מטבע עכו מימי הקיסר אלגבלוס
עכו הייתה אחת משלוש הקולוניות הרומיות בארץ ישראל (נוסף לאיליה קפיטולינה [ירושלים] ולקיסריה), ומעמד זה הוענק לה על ידי הקיסר קְלַאוּדִיוּס. עיר חשובה זו הנפיקה מטבעות רבים במהלך התקופה הרומית, ועליהם בעיקר מראה העיר והמקדש שלה. המטבע שהונפק בימיו של הקיסר אֶלַאגַבַּאלוּס מציג את מראה העיר עכו מנקודת מבטו של הנוסע המגיע אליה בספינה. ב-22 במרץ 1967 הונפקה סידרה בת שלושה בולים שהוקדשה לנמלים עתיקים בארץ ישראל. מעצב הסדרה, אוסוואלד אדלר, בחר לשבץ בשובל הבול שהוקדש לנמל עכו את המטבע העתיק שהטביע הקיסר אֶלַאגַבַּאלוּס.
מטבע קיסריה מימי הקיסר דקיוס טריאנוס
קיסריה הייתה אחת משלוש הקולוניות הרומיות בארץ ישראל (נוסף לאיליה קפיטולינה [ירושלים] ולפתולמאיס [עכו]), ומאז קיבלה את המעמד הזה בימי הקיסר טְרַאיָאנוּס שולבה בכל המטבעות הרבים שהוטבעו בה הכתובת: מושבה ראשונה על שם פלאביוס אוגוסטוס, קיסריה המטרופולין (colonia prima flavia augusta caesarea metropolis). כתובת זו הוטבעה בלטינית, אף על פי ששפת הדיבור של תושבי העיר הייתה יוונית.
במטבעה של קיסריה הוטבעו לאורך התקופה שעד מחצית המאה השלישית לספירה כ-55 טיפוסים שונים של מטבעות. עם עלייתו לשלטון של הקיסר דקיוס טריאנוס הואץ מאוד קצב ההטבעה ובמהלך השנתיים בהם שלט הוטבעו בקיסריה 75 טיפוסים שונים של מטבעות.יש הסבורים כי מטבעות אלו הוטבעו לקראת ביקור הקיסר דקיוס טריאנוס, או צפייה לביקור כזה, בארץ ישראל, בעוד אחרים דוחים אפשרות זו.
על אחד המטבעות מופיעה כתובת המזכירה באופן מפורש את הנמל של העיר, ויש הרואים במטבע זה עדות להמשך פעילותו של נמל קיסריה במחצית המאה השלישית לספירה, או לשיפוצים שנערכו בנמל.
סאטינדרה נאת בוז
סאטינדרה נאת בוז (בבנגלית: সত্যেন্দ্র নাথ বসু, נהגה "שוֹטֵּנְדְרוֹנַאתְהְּ בוֹשוּ", הגייה הינדית: "סֶטְיֵנְדְרֶה נַאתְהְּ בוֹס"; 1 בינואר 1894 - 4 בפברואר 1974) היה פיזיקאי בנגלי וחבר החברה המלכותית, אשר עסק בפיזיקה מתמטית. ידוע בעיקר בשל עבודתו בתחום מכניקת הקוונטים בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, בהנחת היסודות להתפלגות בוז-איינשטיין ולעיבוי בוז-איינשטיין. על שמו נקראים הבוזונים, חלקיקים יסודיים בעלי ספין שלם.
בוז נולד בקולקטה, הבן הבכור משבעה ילדים. אביו, סורנדראנטה בוז, עבד כמהנדס בחברת רכבות הודית. כבר מגיל צעיר התבלט בלימודיו כשזכה בציונים הגבוהים ביותר באוניברסיטה בה למד. בשנים 1916–1921 שימש כמרצה לפיזיקה באוניברסיטת קולקטה וב-1921 התקבל למחלקה בפיזיקה של אוניברסיטת דאקה. באותה תקופה הפיזיקה עברה מהפכה אדירה באירופה כשפיזיקאים כגון איינשטיין, הייזנברג, בוהר, שרדינגר ופלאנק, גילו את יסודות הפיזיקה הקוואנטית. אף על פי שבוז התעניין מאוד בתחום הקוונטי, בידודה של הודו והמרחק מאירופה מנעו ממנו להשתתף בכנסים ובהרצאות של המומחים בתחום.
ב-1924, בזמן שהרצה לסטודנטים על קרינת גוף שחור עשה כמה טעויות חישוב שהביאו אותו לתוצאות שנראו נכונות אך שונות מהנחות המקובלות. בעקבות הטעות הבין שלמעשה במצבים מסוימים פוטונים יכולים להיות בעלי אותו סט תכונות בניגוד להנחה המקובלת שלכל פוטון יש סט תכונות משלו. אפשרות לגרום לכל הפוטונים להתנהג כגוף אחד, מקלות במידה רבה את השימוש בהם לצרכים ניסויים. ב-1925 כתב מאמר מדעי על מסקנותיו ושלח למספר כתבי עת ידועים אך היות שהיה פיזיקאי אלמוני, כולם כשלו בלהבין את גודל התגלית ודחו אותו על הסף. בצעד של יאוש שלח את המאמר במעטפה לאלברט איינשטיין. איינשטיין, שהבין כי הצעיר מהודו גילה תגלית חשובה, תרגם בעצמו את המאמר ושלח לאחד המגזינים המפורסמים שמיהר לפרסם אותו. בעקבות מאמר זה הפך בוז למפורסם וקיבל הזמנות רבות ממוסדות אקדמיים ברחבי העולם. הוא עזב לראשונה את הודו וחזר רק כעבור שנתיים לדאקה וקודם מיד לדרגת פרופסור.
רחוב הטמפל
רחוב הטמפל (בצרפתית: Rue du Temple) הוא רחוב באזור המארה בפריז, צרפת ברובע השלישי וברובע הרביעי. הרחוב מחבר את כיכר הרפובליקה בצפון עם רחוב ריבולי ו"הבאזאר של אוטל דה ויל" בדרום ואורכו 1,335 מ'. בו מספר רב של בניינים היסטוריים, לרבות כאלה ששרדו לפחות מן המאה ה-14.