cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דודה
האלבום
האלבום נמכר בכ-15,000 עותקים, מספר עותקים נמוך מאוד לעומת הצלחת להקותיהם הקודמות של סנדרסון וגוב (לאור העובדה ששני אלבומי הבכורה של הלהקות הקודמות, מכרו יותר מ-70,000 עותקים כל אחד).
הוצאות מחודשות של אלבום הלהקה
ב-1991 יצא האלבום על גבי תקליטור. למהדורה זו צורף השיר "אלף כבאים", וכן שתי רצועות בונוס קצרות: "שקט שקט: הגרסה הפחות משודרת" ו"טכנאי הקול משתלטים על העולם". עם זאת, השיר הקצר "אושקה" הושמט ממהדורה זו.
בשנת 2011 יצאה מהדורה נוספת של האלבום, שכללה את "אושקה" ואת "אלף כבאים", אך לא את שני הקטעים שצורפו למהדורה הקודמת. למהדורה זו צורף תקליטור המתעד את הופעתה של הלהקה בבית החייל בתל אביב באפריל 1981, שהוקלטה על ידי גלי צה"ל. בהופעה זו שרו חברי הלהקה, לצד השירים מהאלבום, שני שירים של "כוורת" ("האיש הכי מהיר" ו"שיר מלחים"), גרסה לשיר "Why Do Fools Fall in Love" של פרנקי ליימון וכן מספר שירים שנחשפו לראשונה רק עם הוצאת מהדורה זו, כ"קניתי לה", "המעיל" והקטע האינסטרומנטלי "בעקבות הציפור הכחולה". עטיפת האלבום של המהדורה המחודשת הוחלפה בעטיפה עם תמונה דומה, אך על רקע שונה, ועם סגנון כתב שונה של שם הלהקה.
השפעה
"דודה" פעלה בתקופה שבה לא פעלו להקות רוק רבות בישראל, ארבע שנים לאחר התפרקותן של הלהקות המצליחות "כוורת" ו"תמוז". הלהקה הייתה אחת הראשונות שניגנו רוק בסגנון כבד יותר, וסללה את הדרך לסגנון שהפך למקובל יותר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. אחריה זכו להצלחה גדולה יותר להקות רוק כ"תיסלם", "הקליק" ו"בנזין". גם אמנים ותיקים יותר פנו לאחר מכן לרוק הכבד יותר, כמו שלום חנוך באלבומו "חתונה לבנה" ואפרים שמיר בלהקתו "חמסין".
גרסאות כיסוי לשירי הלהקה
אחדים משירי הלהקה הוקלטו בביצועים מחודשים על ידי אמנים שונים, לפעמים על ידי חברי הלהקה עצמם. גידי גוב ביצע את השיר "לידיה הלוהטת" באלבום ההופעה שלו "דרך ארץ - ההופעה" שיצא ב-1988. גוב הקליט ב-1991 גם גרסה מחודשת ל"ערב אבוד", במסגרת המופע שליווה את אלבומו "אין עוד יום". גרסה זו נכללה באלבומו "שירים שהתפזרו", והפכה לאחת המוכרות ביותר של השיר. השיר בוצע על ידי אמנים נוספים רבים.
השיר "גרעינים" הוקלט בשנת 2007 בביצוע מחודש של ההרכב הקומי שלישיית מה קשור כחלק מרכזי מקידום תוכנית הטלוויזיה בהנחייתם, שעלתה באותה שנה בערוץ הוט 3. סנדרסון ביצע את השיר יחד עם השלישייה כאשר התארח בתוכנית.
הערוך הקצר
ספר הערוך הקצר (או ספר ערוך הקצור) הוא שמו של חיבור שנדפס לראשונה במאה ה-16. זהו חיבור מילוני המתרגם את המילים הלועזיות (היווניות והלטיניות) המוזכרות בחיבורי חז"ל; התלמודים והמדרשים, והוא מהווה מעין גרסה מקוצרת לספר הערוך שחובר במאה ה-12, ובהשראת חיבור זה הוא קיבל את שמו. ספר זה הודפס בעילום שם, אולם המחבר מציין את שמו באקרוסטיכון הפותח את החיבור (הושמט בחלק מהמהדורות המאוחרות) "אליה" (אליהו).
הפעם הראשונה שהוא בא בדפוס הייתה בשנת 1511, באיסטנבול (קונסטנטינופול לשעבר) שתחת שלטון האימפריה העות'מאנית. הספר נדפס תחת השם ספר הערוך הקצר, ללא ציון שם המחבר, אולם באקרוסטיכון הפותח את החיבור מוטבע שם המחבר "אליה" (אליהו). הספר הודפס על ידי האחים שמואל ודוד אבן נחמיאס, מייסדי בית הדפוס הראשון באיסטנבול,.
מהדורה נוספת נדפסה בקרקוב בשנת 1592 (ה'שנ"ב) ב"דפוס יצחק פרוסטיץ", וכעשרים וחמש שנים לאחר מכן, בשנת שע"ט (1619) הוציאו בני המדפיס מהדורה חוזרת. בשנת 1707, כמאתיים שנה לאחר צאת הדפוס הראשון, נדפס ספר זה פעם נוספת בפראג,. מהדורה זו מבוססת על המהדורה המקורית שהודפסה באיסטנבול בשנת 1511, ולדברי המדפיס זוהי הדפסה שלישית של חיבור זה. כמו כן הוא שילב במהדורה זו תוספות שמצא בכתב יד של החיבור. מהדורה מוערת ומורחבת פורסמה בשנת 1863.
סקס-סומניה
סקס-סומניה (באנגלית: sexsomnia או Sleep sex), היא הפרעת שינה בעלת השפעות דומות לסהרוריות, אבל חמורות בהרבה, משום שהתופעה גורמת לסובל ממנה לבצע מעשים מיניים, כגון אוננות, מגע מיני או קיום יחסי מין שלא מרצון תוך כדי שינה.
לתופעה יכולות להיות השלכות חמורות, בפרט אם אנשים נוספים מעורבים באקטים המיניים - מאז שהתופעה אובחנה לראשונה בשנת 2003 ועד היום זוכו נאשמים שונים מאשמת תקיפה מינית בבריטניה ובקנדה לאחר שאובחנו כסובלים מהתופעה.
תסמינים
המחקר הראשון אשר הציע כי התנהגות מינית במהלך השינה עלולה להיות סוג חדש של פאראסומניה (התנהגויות לא רצויות המתרחשות תוך כדי שינה) התפרסם בשנת 1996 על ידי שני חוקרים מאוניברסיטת טורונטו (ד"ר קולין שפירו ד"ר ניק טראזאנוביק) וחוקר מאוניברסיטת אוטווה (ד"ר פול פדורוף) . בהמשך פורסמו מספר מאמרים אשר עסקו גם כן בתופעה והציעו כי התופעה ניתנת לריפוי. ביוני 2003 נסקרה התופעה בהרחבה במאמר "Sexsomnia — A New Parasomnia?" (סקס-סומניה - סוג חדש של פאראסומניה?) אשר פורסם בכתב העת הקנדי לפסיכיאטריה. הרופא הראשון אשר טבע את המונח "Sleep sex" היה ד"ר דוד שאול רוזנפלד, נוירולוג ומומחה לשינה מלוס אנג'לס, קליפורניה.
במקרים מסוימים, הסובלים מהתופעה מודעים לאופן בו הם נוטים להתנהג במהלך השינה זמן רב לפני שהם מחליטים לפנות לעזרה מקצועית משום שהם אינם יודעים שמדובר בתופעה רפואית מוכרת ו/או משום שהם חוששים שייקבע כי הם עושים זאת בזדון במקום לקבוע כי מדובר בתופעה רפואית.
במרבית המקרים התופעה איננה מהווה בעיה לאנשים אשר סובלים ממנה או לבני או בנות זוגם.
שכונת מונטיפיורי
שכונת מונטיפיורי היא שכונה בתל אביב המשתרעת בין מרכז עזריאלי בצפון ובין רחוב יצחק שדה בדרום, ומנתיבי איילון במזרח עד לרחוב המסגר ולדרך בגין במערב. השכונה הוקמה בשטחו של פרדס מונטיפיורי, שהיה הפרדס הראשון בארץ ישראל שניטע וטופל בידי יהודים.
פרדס מונטיפיורי
בשנת 1842 רכש הרב יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו. הרב נטע על השטח פרדס ובו 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר. בבאר בפרדס הותקנה אנטיליה ונבנה בו מבנה שנועד לשמש כמחסן.
בשנת 1855 נרכש הפרדס על ידי משה מונטיפיורי ונקרא על שמו. במקום נספרו אותה עת 1,406 עצים, והוא הוחכר לאנשי חוות הר התקווה. עם חיסולה של החווה עבר הפרדס מיד ליד, וב-1894, לאחר מותו של מונטיפיורי, נמסר לידי חברת כל ישראל חברים, שמסרה אותו בתורה לטיפולה של הנהלת בית הספר מקוה ישראל.
בשנת 1922 נעקר הפרדס, ושטחו חולק ונמכר ב-1925 כמגרשים. אלה נרכשו בידי יהודים לא אמידים אשר הקימו במקום את השכונה. בשדרות יהודית מס' 12 בשכונה נותר אחד מהעצים האחרונים מפרדס מונטיפיורי. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 נעקר העץ בזהירות והועבר לגן הטרופי בגני יהושע, שם הוא עדיין מלבלב ונותן פירות.
ברחוב יוסף קארו 10 ישנם שני עצי תפוז מהפרדסים של השר.
השכונה
השכונה הוקמה כשכונת מגורים עצמאית וירוקה ונודעה תחילה בשם "גנניה". ביוני 1943 צורפה לעיר תל אביב ונסללו בה כבישים ומדרכות. כן הוחלו בה כל החוקים שהתקיימו בתל אביב, בהם חוק שהגביל את דמי השכירות בשכונה. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 התפתח אזור תעשייה מדרום לשכונה. עם הזמן נכנסו מוסכים, מפעלי תעשייה זעירה לתוך השכונה ואף מכוני ליווי והימורים, למורת רוחם של חלק מתושבי השכונה, אשר דרשו הגדלת אחוזי הבנייה במגרשים כדי למשוך לשכונה דיירים אמידים, שיבנו ווילות ורבי קומות. משנת 1966 התלבטה העירייה בשאלה האם להפוך את השכונה כולה לאזור תעשייה, או לקבוע בו חלק למגורים וחלק לתעשייה, כאשר הנטייה הייתה להגדירה באופן רשמי כאזור תעשייה. בתחילת שנות ה-70, הוחלט לקדם תוכנית מעורבת, שכללה מגורים לצד מלאכה זעירה, לפחות לתקופת ביניים, וניתן אישור לבניית רב קומות ראשון בשכונה. בשנת 1973 קבעה הוועדה המחוזית, שהשכונה תיועד למלאכה ומשרדים, אך רק מסוגים שלא יפריעו לתושבים. שלמה להט, שנבחר לראש עיריית תל אביב בתחילת 1974 ביקש לקדם את הפיכת השכונה לאזור תעשייה, ובינואר 1976 קידמה העירייה תוכנית מתאר שהעדיפה עסקים בשכונה, אך מבלי למנוע לחלוטין בנייה למגורים. בשנת 1985 היו מחירי המשרדים בשכונת מונטיפיורי זולים יחסית לשאר תל אביב. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלה פריחה איטית של האזור, שהתבטאה במעבר של אמנים ואוכלוסייה צעירה לשכונה.
בעשורים הראשונים להקמתה ידעה השכונה מספר שיטפונות שנגרמו מקרבתה לנחל איילון. בשנת 1952 הוגבהו הקירות התומכים שבגבולה המזרחי של השכונה, ובכך הוסר האיום. לאחר שבקיר הישן נוצרו בקיעים הוחל בבניית קיר נוסף בסוף 1965. קירות אלו מפרידים עד היום בין השכונה לבין נתיבי איילון.
במרכז השכונה נמצא רחובה הראשי, שדרות יהודית, הקרוי על שם רעייתו של הנדבן, הליידי יהודית מונטיפיורי. בשכונה ממוקמים תיאטרון תמונע, המרכז הרוחני הודיה, המכינה הקדם אקדמית "רום פרט", המתמקדת בסיוע לסטודנטים בעלי לקויות למידה ובית יהדות וילנה. בשכונה התגוררו בעבר, הבמאי נתן אקסלרוד, המשורר יעקב רימון, המשוררת אלישבע והסופר יהושע בר יוסף.
גל אורך
גל אורך (או גל אורכי), הוא גל שהמשרעת שלו מקבילה לכיוון ההתקדמות של הגל. זאת להבדיל מגל רוחב שהמשרעת שלו מאונכת לכיוון ההתקדמות.
גל אורך נוצר כתוצאה משינוי בצפיפות של החומר. בגל אורך החלקיקים לא מתקדמים עם הגל, הם רק נעים קדימה ואחורה סביב נקודת שיווי המשקל שלהם.
סוגים של גלי אורך
גלי הקול הם גלי אורך. המעבר של גלי הקול באוויר ממקור הקול אל האוזן מאפשר את תהליך השמיעה.
ניתן ליצור גלי אורך גם בקפיץ כמו סלינקי. במקרה זה נראה שהשינוי בצפיפות של הלולאות מתקדם לאורך הקפיץ, בעוד שהקפיץ עצמו לא נע בכיוון האנכי (כלומר - אין תנועה בכיוון מעלה או מטה).
גלים סייסמיים ראשוניים גם הם גלי אורך.
למרות שגלים אלקטרומגנטיים הם גלי רוחב, ניתן להציג את המעבר שלהם בחומרים לא הומוגניים או בחומרים של שבירה כפולה כגלי אורך כמו גלי זנק.
גל לחץ
גל אורך מכני מכונה בשם גל דחיסה או גל לחץ, בגלל שהוא יוצר דחיסה ודילול בתווך החומר באמצעות לחץ. גלי הלחץ נוטים לרוב לעבור בחומר מוצק, כאשר קשיות החומר המוצק והצפיפות שלו משפיעות בצורה ישירה על מהירות הגל ועל העכבה שלו.
בעזרת גלי לחץ שמומרים לגלי קול (בתהליך המכונה סוניפיקציה) נאס"א הוכיחה במאי 2022 שהחור השחור הוא מרכז גלקסיית פרסאוס.
קוניטרה
קוניטרה (בערבית: القنيطرة) הייתה עיר ברמת הגולן, על צומת הדרכים שבין הציר שמוליך מגשר בנות יעקב לדמשק והכביש שמוליך מדרום הגולן למסעדה, סמוך לקו הפסקת האש בין ישראל לסוריה.
במלחמת ששת הימים נכבשה העיר בידי צה"ל ונשלטה על ידי ישראל בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור. לאחר מכן, בשנת 1974, היא הועברה לידי סוריה. קוניטרה מעולם לא שוקמה; במקום זאת נבנתה צפונית מזרחית לה העיר קוניטרה החדשה.
היסטוריה
משמעות השם קוניטרה בערבית היא "גשר בנוי קשתות קטנות". ככל הנראה התקיים במקום יישוב עוד בתקופה הרומית ומסופר שפאולוס עבר בו בדרכו לדמשק. חשיבותה של העיר נבעה ממיקומה על אחת הדרכים שהובילו מערי המזרח, כמו דמשק, לחופי הים התיכון ולארץ ישראל.
האזכור הכתוב הראשון של העיר נמצא בתיאורם של תיירים אנגלים אשר עברו דרכה בדרך מדמשק לארץ ישראל בשנת 1600, אשר כתבו:
המאה ה-19
מיקומה של קוניטרה משך גורמים נוספים מלבד סוחרים ותיירים, ובשנת 1815 תייר שעבר בעיר כתב על מסעותיו ותיאר אותה כעיר חרבה אחרי שהצבא העות'מאני עבר בה בדרך למצרים.
העיר המודרנית קוניטרה ומספר כפרים סמוכים הוקמו על ידי מתיישבים צ'רקסים, בעידודם של השלטונות העות'מאנים לאחר 1878. הטמפלר הגרמני גוטליב שומאכר כתב ב-1888 שהעיר כללה כ-260 מבני בזלת בנוים בקפידה ומנתה כ-1,300 תושבים, צ'רקסים ברובם.
בספרו "אלטנוילנד" (1902), כלל בנימין זאב הרצל במדינה היהודית האוטופית שלו את "מחוז הגולן", בו מובילה רכבת חשמלית נוסעים מתחנה בחוף המזרחי של הכנרת אל העיר קוניטרה, שהיא בעלת חשיבות בהיותה צומת מסילות ברזל של עבר הירדן המזרחי ומרכז מסחרי חשוב.
המאה ה-20
ב-28 בספטמבר 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיר בידי כוחות אוסטרלים מן האנזא"ק. לאחר מכן הייתה קוניטרה חלק מהמנדט הצרפתי בסוריה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1941 כאשר צרפת הפכה למדינה נאצית כבושה, כבש הצבא הבריטי את קוניטרה במסגרת השתלטותו על סוריה. אולם כוחות של וישי חדרו חזרה לקונייטרה וכוחות בעלות הברית כבשו אותו שוב.
כאשר סוריה קיבלה עצמאות ב-1946, העיר שימשה כמרכז סחר ואדמיניסטרציה וכמוקד תרבותי חשוב במרכז הגולן הסורי. ב-23 במאי 1948 הופצצה העיר על ידי מטוסים של חיל האוויר הישראלי. בעיר ישבה מפקדת החזית הישראלית של הצבא הסורי, מפעלים צבאיים ובתיהם של חיילים סורים רבים אשר שירתו לאורך הגבול עם ישראל. לפני מלחמת ששת הימים התגוררו בעיר כ-20,000 בני אדם.
כיבוש ישראל
במלחמת יום כיפור קוניטרה נכבשה שוב לתקופה קצרה על ידי כוחות סורים, אך שבה ונכבשה על ידי צה"ל. במהלך הקרבות הוחרבו חלקים מהעיר, לטענת הסורים וועדה מיוחדת של האומות המאוחדות, בכוונת זדון, בעוד שלטענת מקורות ישראלים, הדבר נעשה עקב צרכים צבאיים.
המסירה לסורים
במסגרת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה הועברה קונייטרה לסוריה כשטח מפורז סורי בפיקוח האו"ם. במטרה למנוע את מסירת העיר לסורים התמקם ב־27 באפריל 1974 גרעין של קשת בקוניטרה, אולם לאחר כ-40 יום במהלכם שהו בבונקר בעיר, עזב הגרעין את העיר וב־31 במאי 1974 הועברה קונייטרה לסורים.
בהסכם התחייבו הסורים ליישב את העיר, אולם העיר לא שוקמה והיא עדיין הרוסה ונטושה ברובה הגדול. הסורים הקימו יישוב חדש בשם "קוניטרה החדשה" קילומטרים אחדים מצפון מזרח לעיר. כיום מופעל בסמוך לעיר מעבר קוניטרה בין ישראל לסוריה, המשמש בעיקר לצורכי האו"ם ולצורכי האוכלוסייה הדרוזית ברמת הגולן ובסוריה.
התנועה ליהדות רפורמית
התנועה ליהדות רפורמית (אנגלית: Movement for Reform Judaism) היא איחוד קהילות בקרב יהודי בריטניה, הגדול והשמרן יחסית מבין שני הגופים השייכים ליהדות הרפורמית הבינלאומית בארץ זו. האחר והרדיקלי יותר הוא היהדות הליברלית. שניהם חברים באיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. נכון ל-2010 היו כחמישית מבתי-האב היהודיים הרשומים בבית-כנסת בבריטניה חברים בתנועה זו.
מאפיינים
התנועה חולקת את עיקרי האמונה של היהדות הרפורמית: התגלות מתמדת, משיחיות אוניברסלית ועוד. מכללת ליאו בק בלונדון, בה מוכשרים מרבית רבניה, אוחזת בגישה זו. הסמינר משותף לה ולליברלים. למרות זאת היא שמרנית יותר ברוב דרכיה מהם וממקבילתה הגדולה בארצות הברית. בין היתר, יותר קטעים בסידור התפילה נותרו בעברית ורק בשנות ה-2000 התאפשר לנשים להצטרף למניינים ולכהן כרבות בכל בתי-הכנסת. מושם דגש רב יותר על שבת והנהגות דומות והכשרות נשמרת, אך התנועה אינה טוענת שהיא הלכתית. המקור למתינות זו הוא השפעתם החזקה של מהגרים גרמנים, שבאו מסביבה בה היהדות הרפורמית נאלצה להתפשר עם גורמים שמרניים בתוך הקהילות, בניגוד למצב בארצות הברית. בין הדמויות הידועות שפעלו בתנועה היו הרבנים ורנר ואן דר זייל, הברונית ג'וליה נויברגר (לשעבר המצליפה הסיעתית של הליברל-דמוקרטים) הוגו גרין וליונל בלו. בשנות ה-50 כיהן ליאו בק כרב באחד מבתי-הכנסת שלה.
ב-2015 אימצה את המדיניות שכבר התקבלה על הליברלים והכירה בבנים לאב יהודי כיורשים את מעמדו בתנאי שהם גדלים בזיקה לדת.
נכון ל-2010 היו 45 בתי-כנסת שייכים לתנועה זו, עם 16,125 בתי-אב חברים, שהיוו 19.4% מכלל המשפחות הרשומות בבתי-כנסת בין יהודי בריטניה. זהו הזרם השני ביהדות בריטניה. נשיא הארגון הוא סיר טרוור צ'ין. כל רבני הגוף משתייכים לאגודת הרבנים שלו; היו"רים הנוכחיים הם הרבה קתלין מידלטון והרב ג'יימס באדן, המכהנים מ-2021. כמו כן התנועה מפעילים בית דין, בראשות הראב"דית ג'קי טביק.
היסטוריה
בית-הכנסת הראשון המזוהה עם הזרם, "בית-הכנסת מערב לונדון של היהודים הבריטים", קם על רקע צירוף נסיבות בשנות ה-30 של המאה ה-19: מחד הניעה הסביבה האנגליקנית, שראתה בתנ"ך לבדו ספר קודש, תנועה קטנה שנטתה לגישה שכונתה על ידי יריביה "נאו-קראות". מאידך, חברי שתיים מהמשפחות העשירות בלונדון, מוקאטה הספרדית וגולדסמיד האשכנזית, התמרמרו על הנהוג בבתי-הכנסת ותבעו סדרים אסתטיים יותר. ב-15 באפריל 1840, לאחר שנים של עימותים עם הממסד, פרשו ממנו נציגים משתיהן ויחד עם תומכים אחרים הצהירו על כוונתם להקים מניין נפרד של "יהודים בריטים", ללא הבדל בין ספרדים לאשכנזים. בהכרזה נאמר כי מטרתם הייתה לשפר ולייפות את הנהוג בבתי-הכנסת כדי למנוע אדישות דתית והתנצרות. מי שנקרא לכהן בראש העדה היה דוד בן בנימין זאב (וולף) מרקס; הוא כיהן כבעל קורא בליברפול והזדהה בפועל עם הרעיונות שקידשו את התנ"ך לבדו, אף כי לא דחה כליל את התורה שבעל-פה. הוא ערך נוסח תפילה והגדה של פסח ששללו יסודות רבניים מסוימים – בין היתר, תרגם את הקדיש לעברית, הקריא את עשרת הדיברות מדי שבת לפני קריאת התורה ושינה את נוסח ברכת נטילת לולב ל"אשר ציוונו על נטילת פרי עץ הדר וכפת תמרים וענף עץ עבות וערבי נחל." הוא היה הדמות האידאולוגית היחידה בה, והשפעתו על הקהל לא הייתה רבה.
בית הכנסת מערב לונדון נותר בגדר תופעה מבודדת. בקיץ 1841 פרסם הרב שלמה הירשל 'מודעת אזהרה', שהייתה למעשה כתב חרם, והודיע שהפורשים כפרו בתורה שבעל פה ואסור להתחבר עמהם, להתחתן בם ועוד. בית-הדין הספרדי הצטרף לקריאה. בשנים הבאות ניהל הרב הראשי החדש נתן מרקוס אדלר מערכה לריכוז השליטה בקהילות השונות בידיו והוסיף לנדות את סיעת מרקס, אף כי בלחץ הקהל התיר להתחתן בהם ב-1849. שני בתי-כנסת נוספים פרשו משליטתו של אדלר: במנצ'סטר ב-1856 ובברדפורד ב-1870. בשני המקרים היה למהגרים מגרמניה ייצוג בולט בקהל, והם חיקו – גם אם לא תמיד במלואם – את נהגי הרפורמים בארצם. הם קיימו קשרים ברמה מסוימת עם מערב לונדון, אף כי תנועת הפילוג הייתה קטנה ולא מגובשת. דרכו של מרקס הגיעה לקצה עם פרישתו מתפקידו ב-1893. יורשו, מוריס יוסף, פוטר אמנם מק"ק כנסת ישראל על שפקפק אם ראוי לייחל לחידוש הקרבנות אך נעדר קו אידאולוגי ברור והיה שמרן למדי. בשנות ה-90 התחולל פיוס הדרגתי עם הרבנות הראשית והחרם גווע בשקט. רקע זה, בין היתר, המריץ לפעילות את קלוד מונטיפיורי, שהיה מחויב לרעיונות אבות היהדות הרפורמית בגרמניה וייסד את הזרם הליברלי הקטן בבריטניה. למונטיפיורי הייתה השפעה רבה: אף כי שלוש הקהילות הפורשות המקוריות לא הצטרפו אליו, הן אימצו בהדרגה שינויים ליטורגיים רחבים בשנות ה-20, ישיבה מעורבת ועוד. ב-1930 הצטרף מערב לונדון לבדו לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת.
שינוי גדול התחולל עם עליית הנאצים לשלטון, שעוררה אלפי יהודים מרכז-אירופאים ליברלים להגר לבריטניה. מלבד זאת שנעשו דומיננטיים בקהילות הנפרדות הספורות תוך זמן קצר והקימו חדשות, הם הביאו עמם כתריסר רבנים שהתמנו במהרה למשרות במולדת החדשה. אלה, שהידועים שבהם היו ורנר ואן דר זייל הגרמני ואיגנץ מייבאום האוסטרי, היו רובם ככולם בוגרי בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין והביאו עמם לראשונה תאולוגיה ושיטה דתית מגובשות. על אף הבסיס הדתי המשותף של רבניהם, הבאים זה מקרוב לא הצטרפו לאיחוד הליברלי של מונטיפיורי ולילי מונטגיו, שדגל בקו טהרני ונוקשה שדמה יותר לרפורמים באמריקה מלשמרנות היחסית ששלטה במרכז אירופה. דניאל לנגטון ציין כי רק בשנות ה-30 וה-40, בעקבות ההגירה הגדולה, נוצרה התנועה למעשה. הגידול העצום במספר החברים הביא למיסוד: ב-1942 התאחדו שש הקהילות, כולל מערב לונדון והאחרים שהיו עתה גרמניים בעיקרם, וכוננו את ארגון "בתי-הכנסת המאוחדים של בריטניה." ב-1945 הצטרף הגוף החדש כולו לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת. הם שינו את שמם ל"בתי-הכנסת הרפורמיים של בריטניה" (Reform Synagogues of Great Britain) ב-1958, בעודם משמרים את מתינותם היחסית ונבדלים מ"האיחוד הליברלי והפרוגרסיבי" ממשיך דרכו של מונטיפיורי. ואן דר זיל ייסד ב-1956 את הסמינר הרבני המשותף לרפורמים ולליברלים הבריטיים, מכללת לאו בק. משנת 2005 נקרא הגוף הקהילתי "התנועה ליהדות רפורמית" (Movement for Reform Judaism). ב-2023 התפרסם כי הרפורמים מתכוונים להתאחד עם הליברלים בארץ לזרם אחד, "יהדות מתקדמת."
השתמטות ממס
השתמטות ממס (או התחמקות ממס או העלמת מס) היא עריכת צעדים בלתי חוקיים שמטרתם הקטנת גובה המס (להבדיל מהימנעות ממס, שעניינה דרכים חוקיות להקטנת גובה המס).
בחוק הישראלי השתמטות ממס היא עבירה פלילית שעונשה מאסר, אך רבים מתייחסים אליה כנורמטיבית.
דרכי השתמטות ממס
דרכי ההשתמטות ממס תלויות במאפייניו של המס. דרכים נפוצות להשתמטות ממס הכנסה הן:
בפסק דין פרומדיקו, הסבירה השופטת פרוקצ'יה כי בדיני המס קיים קו הבחנה בין "תכנון מס לגיטימי" לבין "התחמקות ממס" האסורה על פי החוק. התחמקות ממס והימנעות ממס שתיהן נועדו להפחית מס, אך המבדיל ביניהם הוא השוני באמצעים שנעשה בהם שימוש. הנמנע ממס ייזקק לאמצעים חוקיים בלבד וינקוט בראש וראשונה גילוי מלא ואמיתי של כל העובדות. המתחמק ממס ישיג את מטרתו בדרך של הפרת החוק, שעיקרה הסתרת עובדות והעלאת מצגי שווא. לדבריה, הגבול המפריד בין הימנעות ממס להתחמקות ממס הוא לעיתים דק, והוא יורד לשורש ההבחנה בין תכנון מס לגיטימי לבין התחמקות ממס שהיא אסורה ומהווה עבירה על החוק.
השפעה כלכלית וחברתית
להשתמטות ממס השפעה כלכלית וחברתית שלילית:
ענישה על השתמטות ממס
חוקי המיסים כוללים גם סעיפים העוסקים בענישה על השתמטות ממס. כנגד חשוד בהשתמטות ממס מוגש כתב אישום, על מנת שבית המשפט יפסוק בעניין ויקבע את העונש אם החשוד יימצא אשם. הליך זה אינו שונה מהמקובל בעבירות אחרות. לחלופין נערך הליך ייחודי לעבירות מס, והוא תשלום כופר - תשלום המוטל בהליך מנהלי על חשוד בהשתמטות ממס, על פי בקשתו של החשוד, בהתאם להחלטתה של ועדה המיועדת לכך.
בנוסף לענישה ישירה על השתמטות ממס, קיימים חוקים שמטרתם לצמצם את היכולת להשתמט ממס, והפרתם מאפשרת ענישה. בישראל חוקים אלה הם:
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה, התשנ"ז–1997 אושר בכנסת הארבע עשרה בשנת 1997, במטרה להוסיף שעות לימודי העשרה בנוסף לשעות הלימוד הניתנות במוסדות החינוך, כדי להעשיר את הידע של התלמידים ולהעמיק בחינוך לערכים ופעילות חברתית. בבתי הספר שבהם חל החוק, הלימודים לא יהיו פחות מ-41 שעות לימוד בשבוע.
בחוק נקבע שהוא יתחיל בהדרגה, לפי צווים שיוציא שר החינוך. עד כה פורסמו שני צווים להחלתו: הראשון הוא יישום החוק בכיתות א–ו ביישובים מסוימים, והשני הוא יישום החוק בגני ילדים ביישובים מסוימים.
היסטוריה חקיקתית
הצעת החוק הוגשה לכנסת בסוף 1996 על ידי של חבר הכנסת מאיר שטרית, ואושרה ב-29 ביולי 1997. בגרסתו המקורית של החוק נקבע שהחוק יוחל בהדרגה, החל בשנת הלימודים ה'תשנ"ח ולא יאוחר מתחילת שנת הלימודים ה'תשס"א. מרבית תיקוני החוק עסקו רק בדחיית מועד השלמת החלתו של החוק. בתיקון מס' 6 לחוק הוא הותאם לתוכנית "אופק חדש", שהיא רפורמה חינוכית ופרופסיונאלית בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים, שעליה הוסכם בין מדינת ישראל לבין הסתדרות המורים בישראל.
עיקרי החוק
סעיף 2 לחוק מציג את מטרותיו:
אוניות ליברטי
אוניות ליברטי (באנגלית: Liberty Ships) הוא שמה של סדרת אוניות משא שנבנו בייצור המוני בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. בניית האוניות, שנועדו למלא את מקומן של אוניות משא של בעלות הברית שטובעו על ידי הצוללות הגרמניות, הייתה מהירה וזולה. בתחילה נבנו כמאה אוניות שכאלו עבור בריטניה במסגרת תוכנית החכר והשאל האמריקנית. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה החלה בניית האוניות בהיקף נרחב. בסך הכל נבנו 2,710 אוניות ליברטי, בשנים 1941 עד 1945. זהו מספר האוניות הגדול ביותר שנבנה על פי דגם מסוים של אונייה. אוניות אלו הפכו לסמל של התפוקה התעשייתית של ארצות הברית בימי המלחמה.
בניית האוניות
ב-1940 הזמינה בריטניה ממספנות בארצות הברית 60 אוניות כדי למלא את אבדותיה בים ולתגבר את צי הסוחר שלה. המפרט ההנדסי שדרשו הבריטים היה לאונייה מטיפוס Ocean Class, בעלת מנוע בעל תכנון מיושן אך אמין. דגם אונייה זה היה מבוסס (בשינויי מידה קלים) על דגם של אונייה שנבנתה בבריטניה לראשונה ב-1879 ויוצרה בייצור נרחב עד 1938. המפרט הבריטי דרש כי באונייה יותקן מנוע מונע בפחם (שממנו היה לבריטניה בשפע) ולא בדלק נוזלי (בהיעדר שדות נפט משלה בזמן ההוא). האוניות חומשו בתותח סיפון בקוטר 102 מילימטר, שהוצב בירכתיים לשימוש נגד צוללות ובכלי נשק נ"מ. האונייה הראשונה מטיפוס זה הושקה בארצות הברית באפריל 1941.
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה
עיקרי החוק
החוק קובע מהו יום חינוך ארוך: במוסדות חינוך שבהם מופעלת תוכנית "אופק חדש" יום לימודים ארוך הוא:
יישום החוק
החוק מיושם באופן חלקי. נכון ל-2021, יישומו המלא של החוק נדחה תשע פעמים בנימוקים תקציביים, ונכון לאוקטובר 2021 החלתו אמורה להיות מושלמת לא יאוחר מתחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ג.
אוניות ליברטי
בניית האוניות
דגם זה הוא שהיה בהמשך הבסיס לייצור סדרת אוניות הליברטי. ארצות הברית אימצה אותו לצורך בניית אוניות עבור בריטניה במסגרת הסיוע המלחמתי לה בתוכנית החכר והשאל. הדגם אומץ תוך התאמתו לשגרת הבנייה של אוניות בארצות הברית ותוך זירוז בנייתו והוזלתה. בדגם זה חוברו חלקי האונייה זה לזה בריתוך במקום במסמרות – שינוי שהביא לחיסכון גדול, שכן המיסמור צרך שליש מעלות הבנייה של אונייה והאריך מאוד את בנייתה. באפריל 1941 עמד מספר האוניות מדגם זה שנועדו לבנייה במסגרת תוכנית ההחכר-והשאל על 117 (מתוך מספר כולל של 306 אוניות בתוכנית).
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה
יישום החוק
לפי הערכת אגף התקציבים של משרד האוצר משנת 2007, עלות יישום החוק כמיליארד שקלים חדשים.
אוניות ליברטי
בניית האוניות
מקור שמן של האוניות היה הכרזתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט כי טיפוס זה של אוניות יביא חירות (Liberty) לאירופה.
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה
יישום החוק
בינתיים התוכנית פועלת בכ-600 גני-ילדים ובכ-800 מסגרות בבתי-ספר יסודיים ב-105 יישובים, על פי רשימה שלא התעדכנה מאז שנת 2004. בשנה הראשונה ליישום החוק התוכנית כללה כ-35,000 תלמידים. בגני-ילדים ובבתי-ספר יסודיים התלמידים מקבלים תוספת שעות לימוד וארוחת צהריים חמה.
אוניות ליברטי
בניית האוניות
בתחילה היה לאוניות דימוי ציבורי ירוד בשל מראן הבלתי-מרשים. כך, המגזין טיים כינה אותן "הברווזון המכוער" (Ugly Duckling). כדי לשפר דימוי זה הוכרז יום ה-27 בספטמבר 1941 – היום בו הושקו 14 האוניות הראשונות מדגם זה שנבנו במסגרת תוכנית החכר והשאל – כ"יום צי הליברטי".
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941 החלה בנייה נרחבת של אוניות מדגם זה. הן נבנו ב-17 מספנות אזרחיות לאורך חופיה המזרחיים והמערביים של ארצות הברית ובחופי מפרץ מקסיקו. האוניות נבנו בתהליך של פס ייצור תוך שימוש במרכיבים מוכנים מראש. בין השאר העסיקו המספנות שבנו את האוניות נשים, כדי להחליף את הפועלים הגברים שגויסו לשירות צבאי.
בראשית תהליך הייצור נמשכה בניית אונייה כ-230 יום, אך זמן הבנייה הממוצע צנח בהמשך ל-42 יום. משך הבנייה הקצר ביותר הושג בבניית האונייה '''רוברט אי. פירי (Robert E. Peary'''), אשר הושקה 4 ימים ו-15.5 שעות לאחר הנחת השידרית שלה. יש לציין שזמן בנייה כה קצר – שנועד לצורכי פרסום - לא חזר על עצמו, ושעבודה לא מעטה נותרה לביצוע בפנים האונייה לאחר השקתה.
ב-1943 הושלמו שלוש אוניות ליברטי מדי יום. הן נקראו לרוב על שמם של אמריקנים ידועים, שהראשונים שבהם היו חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. נקבע שכל קבוצת אנשים אשר תגייס סכום של 2 מיליון דולר לרכישת איגרות המלחמה תוכל להציע שם לספינת ליברטי.
שש אוניות ליברטי הוסבו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית למחסנים צפים לחלקי חילוף למטוסי קרב מדגם מוסטנג ולמפציצים מדגם B-29 סופרפורטרס ושימשו למשימתן זו בזירת האוקיינוס השקט החל משלהי 1944. באוניות אלו גם הותקנו משטחי נחיתה למסוקי R-4, אשר שימשו לפינוי מוטס של נפגעים באיי הפיליפינים ובאוקינאווה. בכך היו אלו לנושאות המסוקים הראשונות בעולם.
ספינת הליברטי האחרונה שנבנתה הושקה ב-26 בספטמבר 1945, כשלושה שבועות לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה.
מספר דגמים של אוניות-מכלית לדלק נבנו גם הם בייצור המוני. מאלו נבנו 490 אוניות של הדגם T2 בין השנים 1942 עד 1945.
אוניית הליברטי סטיבן הופקינס הייתה האונייה האמריקאית האזרחית היחידה שהביאה להטבעת כלי שיט מלחמתי גרמני במהלך המלחמה (בקרב שבו טבעה בעצמה).
בעיות טכניות באוניות
אוניות הליברטי הראשונות סבלו מתופעה של היווצרות סדקים בגוף ובסיפון, ואחדות מהן טבעו עקב כך. במהלך המלחמה התרחשו כ-1,500 מקרים של הופעת שברים באוניות עקב פריכות המתכת. שלוש מאוניות הליברטי שנבנו נשברו לשניים ללא התרעה.
לאחר המלחמה
למעלה מ-2,400 אוניות ליברטי שרדו לאחר תום המלחמה. 835 מהן הוכנסו לשימוש בצי הסוחר האמריקני. עם הזמן השתרש בענף הספנות העולמי הביטוי "ספינת מטען בגודל ליברטי" (Liberty-size cargo), כמתייחס לאונייה במעמס של 10,000 טון.
יזמים יווניים ואיטלקיים רכשו 624 מן האוניות. אילי ספנות ידועים רבים ובכללם אריסטוטלס אונאסיס הניחו את היסודות לציי האוניות שלהם על ידי רכישת אוניות ליברטי.
כיום שרדו רק שתי אוניות ליברטי כשירות לשיט, שאחת מהן עברה שינויים פנימיים רבים. שתיהן משמשות כאוניות מוזיאון בארצות הברית – האחת במפרץ סן פרנסיסקו והשנייה בבולטימור – והן עדיין מפליגות לים באופן סדיר. ב-1994 הפליגה הראשונה – האונייה ג'רמיה אובריאן (Jeremiah O'Brien) – מסן פרנסיסקו לבריטניה וצרפת כדי להשתתף באירועים לציון מלאת 50 שנים לפלישה לנורמנדי. הייתה זו היחידה מן האוניות הגדולות שבצי הפלישה המקורי, אשר השתתפה באירועים אלו.
אוניות ליברטי צולמו במסגרת סרטי קולנוע אחדים. בין השאר צולמו רוב סצינות חדר המנועים של הסרט טיטניק על סיפונה של ספינת המוזיאון ג'רמייה אובריאן שהוזכרה לעיל, במקום עגינתה במפרץ סן פרנסיסקו.
תיאור בתמונות – תהליך בניית ספינת ליברטי
תמונות אלו מתארות את תהליך בנייתה של ספינת ליברטי במספנה בבולטימור בחדשים מרץ ואפריל 1943:
הר דמאוונד
הר דמאוונד (בפרסית: دماوند), הוא הר געש פעיל, ופסגתו היא הגבוהה ביותר באיראן ובמזרח התיכון כולו. יש לו מקום מיוחד במיתולוגיה הפרסית ובפולקלור. הוא ממוקם ברכס הרי אלבורז והוא הר הגעש הגבוה ביותר בכל אסיה. במכתש שבפסגתו נפערו ב-6 ביולי 2007 לועות המעלים אדי גופרית.
ההר ממוקם ליד החוף הדרומי של הים הכספי, בפרובינציית מאזנדראן, 66 ק"מ צפונית-מזרחית לטהראן.
סימבוליזם ומיתולוגיה
דמאוונד הוא הר משמעותי במיתולוגיה הפרסית. הוא סמל ההתנגדות האיראנית נגד עריצות ושלטון זר בשירה ובספרות הפרסיים. במיתולוגיה הזורואסטרית, הדרקון בעל שלושת הראשים אזי דאהאקה (Aži Dahāka) נכבל להר דמאוונד, כדי להישאר שם עד סוף העולם. בגרסה מאוחרת יותר של אותה האגדה, הרודן זאהאכ (Zahhāk) נכלא כבול במערה אי שם בהר לאחר שהובס על ידי קווה הנפח (Kāveh) והמלך הגיבור פריידון (Fereydūn). המשורר הפרסי פירדוסי מתאר אירוע זה ביצירת המופת שלו, שָׁאהּ-נָאמֶה.
ההר דמאוונד מופיע על גב של שטר איראני בערך נקוב של 10,000 ריאל.
ההר אף מופיע במפה מקוונת במשחק Battlefield 3.
מעיינות תרמיים
בהר דמאוונד יש מספר מעיינות חמים בעלי תכונות ריפוי. מעיינות מינרלים אלה ממוקמים בעיקר על צלעותיו של הר הגעש ובבסיסו, ונותנים עדות על גוף מאגמה חם הסמוך לפני השטח של כדור הארץ. ולמרות שלא תועדו התפרצויות היסטוריות, המעיינות החמים בבסיס ועל הצלעות, ולועות הפולטים גופרית ליד הפסגה, מצביעים על כך שדמאוונד הוא הר געש פעיל.
יוסף מוגלניצקי
יוסף מוגלניצקי (18 באפריל 1941 – 5 באוקטובר 2001) היה נכה צה"ל וספורטאי ישראלי. השתתף בשתי אולימפיאדות נכים.
ביוגרפיה
נולד בפולין לחנה ואברהם מוגלניצקי. במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לרוסיה וב-1945 שבו לפולין. ב-1957 עלה לישראל.
ב-1959 התגייס לשירות צבאי בחטיבת גולני וב-1960 נפצע במבצע חרגול כשהרכב בו נסע עלה על מוקש. בעקבות פגיעה בעמוד השדרה איבד את יכולת ההליכה. לאחר שנת שיקום בבית החולים תל-השומר הצטרף למעון נכי צה"ל והתגורר בו עד 1969. הוא עבד בתעשייה האווירית וב-1971 נישא ללילי והם התגוררו ברמת חן.
מוגלניצקי התאמן בבית הלוחם, בעיקר בטניס שולחן. ב-1968 התחרה בטניס שולחן יחידים באולימפיאדת הנכים בתל אביב והגיע לשמינית גמר. ב-1976 יצא לאולימפיאדת הנכים בטורונטו והשתתף בתחרויות טניס שולחן ליחידים ולזוגות. במסגרת תחרויות אחרות הגיע גם להישגים וזכה במדליות.
לאחר שהחמיר מצבו הבריאותי ב-1998 עברו למושב רם און שבחבל התענך שבדרום עמק יזרעאל, ושם נפטר ב-2001. לאחר פטירתו הוא הוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות פעיל.
עין פרור
אודות המעיין
בסמוך למעיין נרצחו במהלך מאורעות 1936 השומרים יואש זולר ויצחק קליצ'בסקי, אשר על שמם נקראו "נחל השניים" המתחבר למעיין, עמק רמת השניים הסמוך, וכן שני המעיינות הסמוכים "עין יואש" ו"עין יצחק".
בסמוך למעיין נמצא תל ארכאולוגי גדול, תל פרור (ח'רבת א-פאריה במקור). התל תואם במיקומו ובשמו ליישוב המוזכר באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה הרביעית לספירה בשם ephraia הנזכר במרחק של שישה מייל מצפון ללגיו (מגידו).
האתר נסקר ומופה בידי חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנת 1881, ותועדו בו מערות קבורה עתיקות, אשר חלקן עוד מצוי באתר.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2017 נערכה באתר חפירה ארכאולוגית ראשונה בידי רשות העתיקות. מדו"ח סיכום החפירה מיולי 2019 עולה כי האתר היה מיושב ברציפות החל מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה הביזנטית, וכי במקום נחשפו שרידי כלי צור מהתקופה הכלקוליתית וכן שרידי מבנים וקירות מתקופות שונות.
ז'אן-מרי לבלאן
ז'אן-מרי לבלאן (בצרפתית: Jean-Marie Leblanc; נולד ב-27 ביולי 1944), הוא רוכב אופניים צרפתי (רוכב עבר), עיתונאי ומנהלו של מרוץ האופניים הטור דה פראנס בשנים 1989–2005.
נולד בצפון צרפת והפך לרוכב מקצועני ב-1966. עד פרישתו ב-1971, השיג הישגים בינוניים בלבד. הצטיין במרוצי קריטריום ובמרוצי קטעים קצרים. הישגו הבולט ביותר הוא המקום השני, בדירוג הכללי, במרוץ הצרפתי "Les Quatre Jours de Dunkerque" (ארבעת הימים של דנקרק), ב-1970.
לאחר פרישתו, הפך לעיתונאי ספורט בל'אקיפ. ב-1989 נתמנה למנהלו של מרוץ האופניים החשוב בעולם - הטור דה פראנס. בניהולו, הפך המרוץ למודרני יותר והגיע לשיאים חדשים של פופולריות בכל רחבי העולם.
בחלק משנותיו כמנהל המרוץ, היה לבלאן במוקדם של ויכוחים חוזרים ונשנים, כאשר הזמין לטור דה פראנס קבוצות צרפתיות, שנחשבו כחלשות, והעדיפן על פני קבוצות מארצות אחרות שנחשבו כחזקות יותר ובעלות סיכויים להשפיע על מהלך המרוץ.
ב-2005 פרש מניהול הטור דה פראנס לטובת סגנו, בשנים שלפני כן, כריסטיאן פרודום, אך נשאר כמנהל בחברת Amaury Sport Organisation אשר מלבד הטור דה פראנס, מארגנת גם את מרוצי האופניים של פריז-ניס, פריז - רובא ולייז'–בסטון–לייז' ואת מרוץ המכוניות ראלי דקר.
פרש מעבודתו בחברת A.S.O. ב-31 בינואר 2007. אקורד הסיום שלו היה ארגון מרוץ האופניים בקטר, הטור של קטר, בינואר 2007. הודיע כי לאחר פרישתו יתמסר לתחביבו - מוזיקה ולנגינה בקלרינט בהרכב ג'אז בו הוא חבר.
ג'ון פלנגן
ג'ון ג'וזף פלנגן (באנגלית: John Joseph Flanagan; ב-9 בינואר 1873 – 3 ביוני 1938) היה אתלט אמריקאי, 3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי ושיאן עולם ביידוי פטיש.
פלנגן השתייך לקבוצת האתלטים האירים-האמריקאים, שכונתה "הליוויתנים האירים".
ביוגרפיה
בנסיעה לאולימפיאדת פריז (1900) זכה פלנגן אליפות בריטניה ביידוי פטיש בפעם השנייה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 51.01 מטר, לפני טרקסטן הייר (46.26 מטר) וג'וסאיה מקראקן (43.58 מטר), שניהם שחקני פוטבול בקולג' מארצות הברית. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.00 מטר.
בשנת 1903 הצטרף פלנגן למשטרת העיר ניו יורק ועבד בלשכה לרישיונות, משרה קלה ונוחה יחסית שאפשרה לו להתאמן.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה פלנגן בשתי מדליות, זהב וכסף. הוא הגן על תארו וזכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא אולימפי חדש של 51.23 מטר, לפני ג'ון דוויט (50.26 מטר) וראלף רוז (45.73 מטר), שניהם מארצות הברית ובמדליית כסף בזריקת 56 פאונד בתוצאה של 10.16 מטר, אחרי קצין המשטרה אטיין דמרטו מקנדה (10.46 מטר) ולפני ג'יימס מיטשל חבר "הליוויתנים האירים" (10.13 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.14 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1908) הגן פלנגן על תוארו וזכה במדליית זהב ביידוי פטיש פעם שלישית ברציפות בשיא אולימפי חדש של 51.92 מטר, לפני מאט מקגראת מארצות הברית (51.18 מטר9 וקון וולש מקנדה (48.51 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.80 מטר ובמקום חמישי במשיכת חבל (מתוך 5 נבחרות).
בשנת 1909 בהיותו בן 41, קבע פלנגן ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 56.18 מטר.
בשנת 1910 התפטר פלנגן מהמשטרה לאחר שהועבר לתחנה מרוחקת שלא איפשרה לו להתאמן ולהתחרות. בשנת 1911 עזב את ארצות הברית בחזרה לאירלנד. אותה שנה, הוא ניצח בתחרות האחרונה בקריירה שלו, ביידוי פטיש, כנציג אירלנד במפגש בין אירלנד לסקוטלנד.
לראשונה הפסידה ארצות הברית את מדליית הזהב ביידוי פטיש באולימפיאדת אמסטרדם (1928) לפט אוקולגהאן מאירלנד שהתאמן בהדרכתו של פלנגן.
בשנת 1938 נפטר פלנגן בקילמלוק, שבמחוז לימריק, אירלנד.
מחוז הדרום
מחוז הדרום הוא המחוז הגדול ביותר מבחינת שטח מבין שבעת מחוזותיה האדמיניסטרטיביים של מדינת ישראל, והוא כולל את כל שטחי הנגב, מישור החוף הדרומי ועמק הערבה. שטחו הכולל 14,185 קילומטר רבוע ורובו מדברי. צפיפות האוכלוסייה של מחוז זה היא הנמוכה ביותר מבין כל המחוזות בארץ – כ-90 נפש לקמ"ר.
מחוז הדרום הוא המחוז היחיד בישראל שממנו גישה לשלושה ימים – הים התיכון בחופי אשקלון ואשדוד, ים סוף שלחופי אילת, וים המלח במזרח. בירת המחוז היא העיר באר שבע. העיר המאוכלסת ביותר היא אשדוד והעיר הגדולה ביותר מבחינת שטח שיפוט היא דימונה. בתחום המחוז פועלים מוסדות אקדמיים כגון המכללה האקדמית אשקלון, המכללה האקדמית להנדסה באשדוד, אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והאוניברסיטה הפתוחה באילת.
חלוקה מוניציפלית
המחוז כולל שתי נפות:
נתוני אוכלוסייה ושטח ביישובי המחוז
הערה: הנתונים נכונים לסוף ינואר 2022.
שבוע החלל העולמי
שבוע החלל העולמי (באנגלית: World Space Week, בראשי תיבות: WSW) הוא מיזם חינוכי בינלאומי בחסות האו"ם. מטרת שבוע החלל היא העלאת המודעות לחקר החלל באמצעות קיום פעילויות רבות במועד קבוע מדי שנה, שייצרו התעניינות מצד הציבור והתקשורת. שבוע החלל העולמי מצוין מדי שנה בין ה-4 באוקטובר לבין ה-10 באוקטובר. שבוע החלל העולמי קיבל את חסות האו"ם לאחר ועידת החלל הגדולה שנערכה בשנת 1999 - UNISPACE III. החלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות קבעה את מועדי שבוע החלל, והחליטה כי משרד האו"ם לענייני החלל החיצון יפקח על הפעילויות ויפיק את הדו"חות השנתיים.
משמעות המועדים של שבוע החלל העולמי
שבוע החלל העולמי נקבע בתאריכים רבי חשיבות להיסטוריה של חקר החלל - ה-4 באוקטובר (1957) מציין את מועד שיגורו לחלל של הלוויין הראשון, הספוטניק 1, וה-10 באוקטובר (1967) מציין את יום חתימתה של אמנת החלל החיצון, באו"ם, המסדירה את הפעילות האנושית והמחקרית בחלל.
סוגי פעילויות בשבוע החלל העולמי
במסגרת שבוע החלל העולמי מתקיימות מגוון פעילויות, הכוללות הרצאות, הקרנת סרטים, תצפיות כוכבים, שיגור רקטות, תחרויות וחידונים בנושאי חלל, ימי עיון, שעורים מיוחדים באקדמיה, סיור במפעלי ומתקני חלל, ועוד. הפעילויות מאורגנות בכל מדינה על ידי מתאם לאומי, והוא מספק חומרים ורעיונות לפעילות. באחריותו לכתוב את סיכום הפעילויות שנערכו במדינתו. מדי שנה מפרסם האו"ם דו"ח שנתי המסכם את שבוע החלל העולמי.
בשנת 2007 אורגנה תחרות בין תלמידים מרחבי העולם, והזוכה טס במטוס המדמה את תנאי חוסר הכבידה השוררים בחלל.
נושא מרכזי
מדי שנה נבחר נושא מרכזי לפעילויות שבוע החלל העולמי. נושאי שבוע החלל העולמי בשנים האחרונות:
מספר המדינות הנוטלות חלק בשבוע החלל העולמי
בשבוע החלל העולמי משתתפות כמאה שלושים ושתיים מדינות מרחבי העולם. ישראל שותפה למיזם החל משנת 2003.
שותפים
שותפים גלובליים: יום האסטרואיד, אסטרונומים ללא גבולות (AWB), האגודה האסטרונומית של האוקיינוס השקט, Explore Mars, הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה, המצפה הבינלאומי להתבוננות בליל הירח, אגודת כפר הירח (MVA), התאחדות תעשיית הלוויינים (SIA), קרן החלל, המועצה המייעצת לדור החלל, SpaceRef, החלל לאנושות (S4H), חלל באפריקה, SSPI, SpaceWatch.Global, האגודה הפלנטרית, משרד האו"ם לענייני החלל החיצון, מודעות ליקום (UNAWE), WIA-Europe, הלילה של יורי.
שותפים אזוריים: בית הספר לאסטרונאוטים בצ'ילה.
נתיבות שלום
נתיבות שלום היא סדרת ספרים שכתב הרב שלום נח ברזובסקי, מאדמו"רי סלונים. חמישה כרכים מתוך הסדרה כוללים פרשנות חסידית על חמישה חומשי תורה, כרך אחד על יסודות היהדות באור החסידות וכרך אחד על חגים ומועדים. אליהם נוספו חוברות של שיחותיו בנושאים שונים (חנוכה, פורים, השואה, פרקי אבות, שובבי"ם, חינוך, הכנה לחתונה, ועוד). בשנת תשע"ג יצא כרך נוסף ובו שיחות מכינוסים בשם "נתיבות שלום - דברי שלום ואמת", בשנת תשע"ד יצא כרך נוסף ובו אסופת מכתבים שכתב לתלמידיו, מסודרים לפי נושאים, בשם "נתיבות שלום - מכתבי קודש".
הספרים על התורה נערכו על פי דברי תורתו בטיש כאדמו"ר, ושני הכרכים על עבודת ה' ומועדים מבוססים על סיכומי תלמידים משיחותיו כראש ישיבה בשנים תש"ב-תשמ"ב (שקודם לכן היו נפוצים בחסידות בצילומי סטנסיל). הכרכים יצאו בשנים תשמ"ה-תשנ"ה. עד לפטירתו בחודש אב תש"ס פעל מכון "אמת ואמונה" שהוציא חוברות נוספות לפי נושאים. לאחר פטירתו הוציא המכון חוברות ובהן מכתבי הדרכה שבהם ענה לשואלים, גם הן לפי נושאים. בספריו הוא מרבה לדבר על אמונה ושבת.
הספר התקבל בחוגים שונים וזכה לפופולריות, בין היתר בשל העברית הרהוטה שבו, לעומת רוב ספרי החסידות הכתובים בעברית קשה יותר ודורשים ידע מוקדם רחב יותר.
החוברת על השואה ("ההרוגה עליך") יצאה לאור באנגלית בתש"ס (2000), שנת פטירתו. בתשס"ב יצא באנגלית גם ספרו 'בנתיבי חינוך'. הספר "צהר לנתיבות שלום" כולל את תולדות חייו של המחבר, שיחותיו בנושא תפילה וכאלף פיענוחים של ראשי תיבות בספריו.
על הש"ס
בתש"ע (2010) יצא הספר "נתיבות שלום" על מסכת כתובות ונדרים, בהוצאת ישיבת בית אברהם, על פי שיעורים שמסר בישיבה.
בתשע"ג (2013) יצאה הסדרה "שיעורי נתיבות שלום" ובה שלושה כרכים של שיעוריו על הש"ס, בעריכת הרב אלימלך וינברג.
גשר גליניקה
גשר גליניקה (בגרמנית: Glienicker Brücke) הוא גשר בגרמניה מעל הנהר האפל, אשר מקשר בין ברלין לפוטסדאם.
היסטוריה
ההחלפה השנייה בוצעה ב-12 ביוני 1985, כאשר 23 סוכני ריגול אמריקאים, אשר נתפסו במזרח אירופה, הוחלפו תמורת 4 סוכנים סובייטים שנתפסו במערב.
ההחלפה השלישית בוצעה ב-11 בפברואר 1986, כאשר במסגרת עסקת חילופי מרגלים שוחרר אסיר ציון נתן שרנסקי. לעומת החילופים הקודמים, אשר בוצעו בחשאי, החלפה זו בוצעה לאור מצלמות התקשורת. שרנסקי התעקש להתריס כנגד ברית המועצות, ובניגוד להוראה שקיבל מהחייל ששחררו, לצעוד ישר – הוא חצה את הגשר בעקלתון.
בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה, חדל הגשר לשמש נקודת גבול והפך לגשר רגיל.
מלאכי חזקיה
מלאכי חזקיה (נולד ב-1 ביוני 1951) הוא מבכירי קרייני החדשות בתחנת הרדיו "קול ישראל".
קורות חייו
נולד בשם מלאכי חזקיהו ברמלה לשמואל וצילקה חזקיהו. בשנת 1973 השתתף בקורס קריינים בקול ישראל, ולאחר מכן השתלב בעבודה ברדיו. באותה תקופה שינה את שם משפחתו לחזקיה. הגיש את מצעד הפזמונים של קול ישראל ברשת ב' וברשת ג'. כעבור זמן עבר לתחום קריינות החדשות. בשנת 1991 הגיש את מהדורת החדשות בה נשמעה קריאת "נחש צפע", עם מטח הטילים הראשון על ישראל במלחמת המפרץ.
חזקיה דיבב דמויות בסדרת ילדים על אגדות האחים גרים ששודרה בערוץ 2 הניסיוני, ולאחר מכן גם בערוץ ג'וניור. דיבב את פתיחת הסדרה "ספיידרוומן" ששודרה בערוץ הילדים. קריין בפרסומות רבות ברדיו ובטלוויזיה.
ב-2016 עבר לבצע את אותה עבודה בתאגיד השידור הישראלי והיה למגיש הראשון של השידור הראשון בתאגיד, כששידר את מהדורת החדשות הראשונה בשעה 06:00 בבוקר עם פתיחת שידורי התאגיד במאי 2017 עד שב-31 בדצמבר 2020 יצא לגמלאות.
חזקיה נשוי לדורית ואב לארבעה ילדים, בהם הבדרן והסטנדאפיסט אוֹרי חזקיה.
אומן (עיר)
היסטוריה
בשנים 1670–1674 שימשה כמקום מושבו של מיכאיל חננקו-הטמן של גדתה הימנית של אוקראינה. בשנים 1726–1832 הייתה העיר בחסות משפחת האצולה הפולנית פוטוצקי. ב-1734, 1749 ו-1768 הייתה העיר מוקד להתקוממויות של ההיידמקים. ב-1749 הגיעו לעיר ההיידמקים וטבחו קשות ביהודים ובפולנים. ב־1760 קיבלה העיר זכויות מגדבורג. כאשר מ-1772 שלט בעיר הגרף סטניסלב שצ'סני פוטוצקי; הוא התקין יריד ובנה את העיר מחדש. באותו זמן היו בעיר כ-400 יהודים. ב-1768 התחיל מרד היידמקים נוסף בפיקודו של מקסים ז'לזניאק. אלפי יהודים ופולנים מהערים הסמוכות מצאו באומן מקלט. מפקד המבצר מלדנוביץ שלח את איוון גונטה נגד ז'לזניאק, אך זה עבר לצדו של האחרון. צבאם המשותף של ז'לזניאק וגונטה פנה לכיבוש המבצר. המפקד פתח את שערי המבצר בתקווה כי איוון גונטה יחוס על תושבי העיר, אך הוא העדיף ללכת יד ביד עם ז'לזניאק עד הסוף וטבח את כל היושבים במבצר, כולל מלדנוביץ עצמו. מספר ההרוגים בטבח הגיע לכ-30,000 מתוכם כ-8,000 יהודים. לזכר הטבח, חיבר רבי דוד חזן את קינת אומן המפורסמת, וכן תענית בימים ה', ו', ו-ז' בתמוז. אומן הייתה חלק מנפת (אוקרוג) אומן מ-1923 עד 1930. ב-1932 חלק ממחוז קייב והחל מ-7 בינואר שנת 1954 חלק ממחוז צ'רקאסי.
במאי 1919 בוצעו פרעות ביהודי העיר, נרצחו כארבע מאות איש.
בתקופת השואה
בתחילת המאה ה-20 נמנו באומן כ-18,000 יהודים, כשני שלישים מתושביה. כתוצאה מפוגרומים שאירעו בעיר בין מלחמות העולם, בהם נרצחו מאות יהודים, הצטמצמה הקהילה היהודית בעיר, והגיעה לכ-15,000 נפש ערב כיבוש העיר בידי הגרמנים באוגוסט 1941. בימים הראשונים לכיבוש הגרמני הוצאו להורג בעיר 86 מנכבדי הקהילה היהודית בה, ויהודי העיר צוו לענוד על זרועם סרט עם מגן דוד, אשר הוחלף בהמשך בטלאי צהוב בחזה ובגב.
באקציה שנערכה בעיר ב-22–23 בספטמבר 1941, א'-ב' בתשרי תש"ב (ראש השנה), נרצחו ביריות 1,412 גברים יהודים. בימים שלאחר מכן נרצחו כ-2,700 נשים וילדים יהודים באמצעות חניקתם במרתפים שנאטמו. עד ה-1 באוקטובר 1941 (שחל ביום כיפור) רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו, אשר מעת לעת נכנסו אליו שוטרים גרמנים ואוקראינים, וביצעו בו מעשי התעללות ושוד. ב-8 באוקטובר 1941, י"ז בתשרי, נערכה בגטו אקציה גדולה, במסגרתה נרצחו כ-9,000 יהודים. כ-1,800 יהודים שעברו את הסלקציה או שהצליחו להסתתר מהאקציות, רוכזו מחדש בגטו, והועסקו בעבודות כפייה, תוך תשלום סכומי כופר גבוהים לגרמנים. ב-22 באפריל 1942 חוסלה גם אוכלוסייה זו. היהודים שנרצחו באקציה הגדולה, נקברו בקבר אחים שנקרא "סוחוי יאר" לזכרם נבנתה אנדרטה במקום.
לאחר המלחמה ומאז התפרקות ברית המועצות
מאז תום מלחמת העולם השנייה התבססה כלכלת העיר על תעשיית מזון ובניית מכונות ונחנכו בעיר שני מוזיאונים ושני מוסדות להשכלה גבוהה.
מאז התפרקות ברית המועצות ופתיחת הגבולות גדל זרם המבקרים בעיר, בייחוד חסידי ברסלב הבאים לקבר רבי נחמן. העיר החלה לפתח תעשיית תיירות.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה באוקראינה נמדדה רמת תחלואה נמוכה יחסית בעיר בהשוואה לתחלואה בשאר המדינה.
העיר הותקפה בטילים במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה, ב-28 באפריל 2023. שלושה בנייני מגורים נפגעו ולפחות 23 אזרחים נהרגו.
אומן ורבי נחמן מברסלב
בשנת 1802 עבר רבי נחמן מברסלב בעיר. בשנת 1810 החליט לעבור להתגורר במקום, כנראה בגלל גן סופיה. באומן הוא חי כחצי שנה ונקבר במקום, שהיו טמונים בו קדושי טבח ההיידמקים.
רבי נחמן ייחס חשיבות רבה להתאספות על קברו לאחר מותו, וציווה עוד בחייו על חסידיו שיבואו לקברו באופן תדיר, להתפלל וללמוד שם, ולומר תיקון הכללי. הוא מינה עדים את רבי נפתלי מנמרוב ורבי אהרון מברסלב כדי להבטיח שמי שיבוא לקברו ויתן פרוטה לצדקה ויאמר עשרה מזמורי תהילים שתיקן, הוא יוציא אותו מהשאול.
עניין מיוחד סביב הקבר הוא בראש השנה. אחד היסודות של חסידות ברסלב היא ההתאספות אצל הצדיק בראש השנה. רבי נחמן אמר בין היתר, כי בראש השנה יש לו כוח מיוחד "להמתיק את הדינים הרעים" מעל אלה שיבואו להיות איתו בראש השנה, וציווה באזהרות שונות כי "איש בל יעדר" מ"הקיבוץ" אצלו בראש השנה. תלמידיו של רבי נחמן, ובראשם תלמידו ממשיך דרכו, רבי נתן, הבינו מתוך דבריו בערב ראש השנה האחרון לחייו (כשלושה שבועות לפני פטירתו), כי ברצונו שמנהג "הקיבוץ" ימשיך גם לאחר פטירתו, בהתאספות על קברו.
הקיבוץ באומן התקיים ברציפות מאז שנתו האחרונה של רבי נחמן (תקע"א), ועד שנת תרצ"ו, כשהשלטונות הסובייטים מנעו זאת מהחסידים. עם קריסת מסך הברזל התחדש הקיבוץ בראש השנה, ובאחרונה הפך למוקד שסוחף גם אנשים רבים מחוץ לחסידות ברסלב, כשבשנים האחרונות פוקדים את המקום עשרות אלפי יהודים ממדינות רבות.
אפרים הלוי
אפרים הלוי (נולד ב-2 בדצמבר 1934) הוא איש מודיעין ודיפלומט ישראלי יליד אנגליה, ראש "המוסד" התשיעי, כיהן גם כראש המועצה לביטחון לאומי.
אומן (עיר)
הקהילה הישראלית והתיירות בעיר
במאה ה-21 החלו לפקוד את קבר רבי נחמן רבבות עולי רגל יהודים במשך כל השנה. בעקבות זאת נוצרה קהילה ישראלית עם מערכת כשרות (UNK - UmaN Kosher) ומוסדות חינוך "כתר תורה" בנשיאות של הרב יעקב ג'אן. רוב חברי הקהילה עובדים בתחום התיירות הפונה אל העולים לקבר.
אפרים הלוי
תולדות חייו
אפרים הלוי נולד בלונדון בשנת 1934 לרבקה ואלעזר. האב אלעזר הוסמך לרבנות, עבד כמורה בתלמוד תורה בלונדון, היה פעיל בתנועה הציונית ומראשי תנועת המזרחי. אפרים הילד דיבר עברית לפני שלמד אנגלית. סבו, הרב אפרים סמונוב (שעל שמו נקרא), היה חתנו של הרב חיים ברלין, וסבתו היא נכדתו של הנצי"ב. הלוי למד ב Grocer's Company School ובאפריל 1948 עלה לארץ ישראל. סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1955 קיבל פרס על פעילות למען האוניברסיטה. בשנים 1955 עד תחילת 1958 היה נשיא התאחדות הסטודנטים בישראל, בין השנים 1961-1957 ערך את הביטאון "סקירה", שבהוצאת קצין חינוך ראשי ובשנים 1960 עד 1961 שימש כפרשן מדיני בגלי צה"ל.
בשנת 1961 הצטרף ל"מוסד", שירת בתחילה כעוזר מחקר במדור "מחקר אפריקה" בראשות אפרים אילני, שנה אחר כך מונה לראש המדור. במסגרת עבודתו פעל במסווה של עיתונאי אוסטרי לצורך איסוף מודיעין בטנגניקה, ויצר קשר עם סלאח א-דין אל-ביטאר לימים ראש ממשלת סוריה ומישל עפלק ממייסדי מפלגת הבעת'. כמו כן הופעל במסווה לאיסוף מודיעין במהלך פרשת יוסל'ה שוחמכר. ב-1963 מונה לראש מחלקה וב-1967 התמנה לסגן ראש אגף שעיקר פעילותו בזירה הבינלאומית. בשנים 1970 עד 1974 שירת בשגרירות ישראל בארצות הברית, רוב התקופה תחת השגריר יצחק רבין. לאחר שובו מונה לתפקיד סגן ראש אגף שעיקר עיסוקו בזירה הבינלאומית. ב-1976 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בצרפת ובשנים 1979–1980 למד במכללה לביטחון לאומי. ב-1980 מונה לראש אגף "ביצור", אגף מבצעי במוסד שעסק בהגנה על קהילות יהודיות בעולם ובסיוע להעלאת יהודים ממדינות כמו אתיופיה, עיראק, סוריה, לבנון, תימן ואיראן. בשנים 1985 עד 1990 כיהן כראש אגף "תבל", שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים. בתפקיד זה עמד, בין היתר, בראש מאמצי המוסד לאפשר את עלייתם של יהודי אתיופיה במבצע משה. בשנים 1990 עד 1995 שימש בתפקיד המשנה לראש המוסד וראש אגף המטה, תחת שבתי שביט כראש המוסד.
אומן (עיר)
גן סופיה
על גן סופיה אמר רבי נחמן מברסלב פעם: "להיות באומן ולא להיות בסופיא?" (זיין אין אומאן און ניט זיין אין סופיא?).
אפרים הלוי
תולדות חייו
ב-1996 מונה לשגריר ישראל למוסדות האיחוד האירופי בבריסל.
הלוי שימש שליחם המיוחד של שלושה ראשי ממשלה: יצחק שמיר, יצחק רבין ושמעון פרס. לפרסום זכו קשריו ההדוקים עם חוסיין מלך ירדן. השתתף באופן פעיל, בשליחות אישית של רבין, בגיבוש הסכם השלום עם ירדן. לאחר כישלון המבצע לחיסול איש החמאס חאלד משעל בירדן, בשנת 1997, תרם רבות, בשליחות ראש הממשלה בנימין נתניהו, להחזרת אנשי המוסד שנתפסו שם וביישוב המשבר עם חוסיין.
במרץ 1998 מונה לראש "המוסד", בעקבות התפטרותו של דני יתום. במהלך הקדנציה שלו כראש "המוסד" הוציא לפועל מבצעים מיוחדים רבים, אולם במקביל נוצרה יריבות עם משנהו, עמירם לוין.
באוקטובר 2002 מונה ליו"ר המועצה לביטחון לאומי. ביוני 2003 התפטר, לאחר שראש הממשלה אריאל שרון נמנע פעמים אחדות מקבלת המלצותיו.
הלוי עומד בראש מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים הפועל באוניברסיטה העברית בירושלים, למן הקמתו בשנת 2003.
בשנת 2006 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "אדם בצֵל".
חיים אישיים
הלוי נשוי להדסה, אב לשניים. בן דודו היה הפילוסוף סר ישעיה ברלין.
עמדותיו
בסוף שנת 2009 הביע תמיכה במשא ומתן עם החמאס, בשנת 2011 הביע עמדה שהשגת נשק גרעיני על ידי איראן אינו מהווה יתרון אסטרטגי לאירן על ישראל, אלא מכשול קשה לאיראנים בדומה למה שקרה בקוריאה הצפונית, שעברה בידוד בזירה הבינלאומית.
ב-3 בנובמבר 2011, בכנס מחזור של בוגרי הפנימיות הצבאיות, הביע הלוי את עמדתו שהסכנה הקיומית על ישראל, יותר מהגרעין האיראני, היא ההקצנה החרדית ש"מחשיכה את חיינו", והוסיף: "התחנכתי בבני עקיבא. הכרתי דת ואמונה של מאור פנים". חברי כנסת מחו בחריפות על דבריו, ובעקבות הסערה שקמה מיתן הלוי את דבריו, וכן הסביר שדבריו על "איום קיומי" נובעים מחששותיו לנוכח ההקצנה הדתית והדרת העולים מברית המועצות לשעבר, להם הוא מסייע להוכיח את יהדותם.
באוקטובר 2012 הביע תמיכה במשא ומתן עם איראן. לאחר השלמת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הביע בו הלוי תמיכה, בנימוק שזוהי הדרך הטובה ביותר למנוע את התגרענותה של איראן.