cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוגבלות שכלית התפתחותית
חינוך מיוחד מותאם
לתלמידים עם מוגבלות שכלית ישנו צורך רב בידיעת כישורי חיים והוראה על ידי שילוב של הוראה יחד עם טיפול סיעודי, בריאותי, חינוכי, שיקומי ומקצועי. כל התחומים הללו חייבים להיות יחד, כמקשה אחת. כאשר מגיעים לסביבתם החינוכית של תלמידים עם מוגבלות השכלית, למשל מערכת החינוך, קיים הצורך להעניק לתלמידים אלו סביבת לימודים ראויה, כבוד, רצינות והתייחסות מיוחדת למגבלותיהם. תוכנית הלימוד ומערכת השעות נבנות לכל תלמיד בנפרד, זה קורה מכיוון שכל תלמיד יכול להיות בכיתה במשך זמן שונה. בניית מערכת שעות זאת נעשית על ידי תקציב ממשרד החינוך. מורה המלמד תלמיד עם מוגבלות שכלית, עומד בפני אתגר ייחודי. כיום, נראה כי ישנם תחומים הכרחיים אשר מורים שמים את דגשם, כאשר בונים תוכנית לימודים לתלמידים עם מוגבלות שכלית, כמו: כישורי תקשורת, כישורי תעסוקה, עזרה עצמית, כישורים חברתיים, קוגניטיביים ומוטורים. ממחקר שנעשה, נראה כי מורים העובדים עם תלמידים שיש להם מוגבלות שכלית, אינם שבעי רצון מכך, כיוון שאין הם מקבלים תוצאות מעבודתם באופן שוטף והם אינם יכולים להגדיר את הזמן שיביא עמו שיפור והתקדמות אצל התלמידים.
חינוך במוסדות להשכלה גבוהה
במרץ 2019 הושקה תוכנית הפיילוט "שובל". במהלכה 15 סטודנטיות וסטודנטים המאובחנים עם מוגבלות שכלית התפתחותית למדו למשך סמסטר בנושאים נבחרים במשפטים, תקשורת ופסיכולוגיה. המיזם נוצר על ידי הסטודנטים עדי ויזל, עודד הורוניאן ותומר גוברין, במסגרת תוכנית רבין למנהיגות, במרכז הבינתחומי הרצליה.
באוקטובר 2019 המחזור השנתי הראשון באורך של שני סמסטרים יצא לדרך עם 15 סטודנטים וסטודנטיות חדשים.
מסגרות בישראל לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית
אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית נמצאים באוכלוסייה בכל הגילאים. עד גיל 21 הם זכאים ללימודים בבתי ספר מתאימים בהתאם לחוק החינוך המיוחד. מגיל 21 מספקת להם המדינה מסגרות יומיות או חוץ ביתיות לפי הצורך ובהתאם לבקשתם ולבקשת האפוטרופוס שלהם, ותוך הסכמה ושיתוף פעולה.
א. בקהילה
קיים רצף של מסגרות יומיות לאנשים עם מוגבלות שכלית, הממשיכים להתגורר בבית הוריהם או משפחתם, או לבד, בקהילה. עקב מצבם הם זקוקים לליווי, ברמות השגחה משתנות. המסגרות היומיות המוצעות הן:
ב. חוץ ביתי
בישראל, המשרד הממונה על תחום הדיור לבני אדם עם מוגבלות השכלית ההתפתחותית הוא משרד הרווחה באמצעות "האגף לטיפול באדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית". קיימים בישראל סוגי רבים של מעונות, הוסטלים ומערכי דיור לאנשים עם מוגבלות שכלית, הן ממשלתיים, הן ציבוריים והן פרטיים.
קיים רצף של מסגרות דיור לאנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית:
טוקוקסי
טוקוקסי (שם מדעי: Sotalia fluviatilis) הוא מין של דולפין החי באזורי החופים המערביים של האוקיינוס האטלנטי ואף נכנס לנהר האמזונאס. מקור שמו הוא משפת טופי עתיקה. הוא שייך לסוג הקרוב לדולפינן, אך נבדל ממנו והמין הקרוב לו בסוג זה הוא דולפין גיאנה החי באותו אזור. דולפין נוסף מאותו אזור שאינו קרוב להם הוא דולפין האמזונאס.
דולפין זה מזכיר מעט את הדלפינן אבל קטן ממנו בהרבה ואורכו 1.5 מ' בממוצע. צבעו הוא כחלחל-אפור עם צידיים כהים מעט והבטן ורודה בדרך כלל. הלסת בינונית בגודלה ויש לו 26-36 שיניים בלסת העליונה והתחתונה. גודל סנפיר הגב ושרירי הזנב עוזרים לדולפין לשעוט להגיע למהיריות גבוהות.
הדולפין חי באמריקה הדרומית לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי בוונצואלה, ברזיל, פרו ודרום מזרח קולומביה. הוא גם נכנס ליובלי נהר האמזונאס וייתכן שגם לנהר האורינוקו. הוא חי בקבוצות מלוכדות של 10-15 פרטים בממוצע ונוהג לקפוץ מעל המים ב"סלטות". הם ניזונים יחד עם מינים אחרים של דולפינים מדגים. אורך חייו מגיע לכ35 שנים.
מצב שימורם של דולפינים אלה לא ידוע והם די נפוצים, אך הם נפגעים מרשתות דייגים בהם הם נתקעים וטובעים וכן חלה ירידה בכמות הדגים, דבר הפוגע באוכלוסיית הדולפינים. גם זיהום הנהרות וכריית זהב באמזונאס פוגעים בהם. הם אינם עמידים לתנאי שבי ובדרך כלל מתים בגני חיות.
תל אל מליחה
תל אל מליחה (נכתב גם כ-"תל מלחה") הוא תל ארכאולוגי בדרום שפלת יהודה, בצד כביש 6 כ-2 ק"מ מצפון מזרח ליישוב בית קמה. התל משתרע על שטח של 8 דונמים בקירוב, על גדת נחל שקמה, ליד מסילת הדרום.
היסטוריה
התל, החולש על המרחב הקרוב לו, נחפר על ידי רשות העתיקות בשנת 1955. במקום התגלתה חומה באורך 100 מטרים וחלקלקה של אדמה קשה סיד ולבנים, מתקופת הברזל II, בנוסף נמצאו במקום ממגורות צלמיות של האלים בעל ועשתרת וכלי חרס רבים.
התל היה מיושב למן תקופת הברונזה התיכונה ועד לתקופה הביזנטית בארץ ישראל. בתקופת המנדט הבריטי התקיימו על התל מספר מפגשים בין שלטונות המנדט לנכבדי שבטי הבדואים מהסביבה.
בעת סלילת כביש 6 בשנת 2013 נמצאו כ-2 ק"מ מדרום לתל שרידי יישוב מהתקופה הביזנטית, המשתרע על שטח של יותר מ-6 דונם. באתר, אשר ישב על דרך עתיקה שהובילה צפונה מבאר שבע, הייתה אחוזה גדולה – ובה כנסייה, מבני מגורים וחדרי אחסון, בור אגירה גדול למים, מבנה ציבור ובריכות מים שסביבם שטחים חקלאיים. ייתכן כי אחד המבנים שימש אכסניה לעוברי אורח שפקדו את המקום. במבנה המרכזי באתר היה אולם רחב ממדים, שאורכו 12 מ' ורוחבו 8.5 מ', ונראה שתקרתו הייתה מקורה ברעפים. במבנה נמצא פסיפס, שהשתמר בצורה טובה, עוטר בדגמים גאומטריים, ובפינותיו אמפורות (קנקנים ששימשו להובלת יין), צמד טווסים, וזוג יונים המנקרים ענבים משריג גפן.
במלחמת העצמאות היה במקום משלט שהגן על מנחת "אבק 1", ששימש להנחתת אספקה וציוד לנגב הנצור מ-23 באוגוסט 1948 עד למבצע חורב.
ב-19 באפריל 1949 עלה על הקרקע, סמוך לתל, קיבוץ בית קמה במסגרת "הקיבוץ הארצי" ונקרא תחילה בשם "ספיח".
פאנק בלוז
פאנק בלוז או בלוז פאנק (מאנגלית: Punk Blues) הוא סגנון מוזיקלי המשלב מרכיבים של פאנק רוק ובלוז. מוזיקאים בסגנון פאנק בלוז משלבים גם מרכיבים מסגנונות קרובים, כגון פרוטו פאנק ובלוז רוק.
מקורות סגנון זה הם בסגנון הגראג' רוק, שהתפתח בשנות ה-60 וה-70 בארצות הברית; סגנון המוזיקה הבלוזי באלבומיו הראשונים של זמר האוונגרד קפטן ביפהארט; וסגנון המוזיקה הגולמי באלבום הראשון של להקת "Gun Club" שיצא ב-1981. הרכבים מוזיקליים בולטים שהשתמשו בסגנון זה בסוף שנות ה-80 היו "Social Distortion" ו-"Rollins Band". בשנות ה-90 השתמשו בו הרכבים כגון "Jon Spencer Blues Explosion" ו-"The Oblivians". הסגנון זכה לחשיפה רבה בשנות ה-2000, לאחר שלהקת הווייט סטרייפס הפופולרית החלה לשלב אותו באלבומים שיצרוה. בתקופה זו היה הסגנון בשימוש גם בקרב להקות כגון "Soledad Brothers" ו-"The Von Bondies".
Tango
Tango (בתעתיק לעברית: טנגו) היא אפליקציית מובייל למסרים מיידיים עבור טלפונים חכמים ומחשבי לוח שפותח על ידי TangoMe inc. נכון למרץ 2014 יש ליישום מעל 200 מיליון משתמשים, ובמכשירי האנדרואיד היישום במקום ה-12 ברשימת הורדות היישומים.
היסטוריה
טנגו, פותחה במאונטיין ויו, קליפורניה, הוקמה על ידי אורי רז ואריק סטון. סטון משמש כיום כקצין מנהל הטכנולוגיה הראשי ואילו רז הוא המנכ"ל, רז יזם סדרתי, וסטון המחזיק בדוקטורט מסטנפורד בהנדסת חשמל, יצרו את השירות תוך שימוש בטכנולוגיית דחיסה "peer to peer" עם וידאו בעל יכולת בהיקף של מאות מיליוני משתמשים בעלויות תשתית נמוכות וידאו באיכות גבוהה.
המייסדים גייסו הון סיכון מתוך מגוון רחב של משקיעים כמו החברות DFJ ולן בלווטניק. נכון לדצמבר 2012, טנגו מעסיקה 120 עובדים.
דרום תאילנד
דרום תאילנד (בתאית: ประเทศไทยภาคใต้) הוא אזור גאוגרפי המהווה את הקצה הדרומי של תאילנד.
אבשלום קווה
אבשלום קווה (נולד ב-1946) הוא סופר, עיתונאי ותמלילן.
דרום תאילנד
גאוגרפיה
אזור דרום תאילנד ממוקם בחצי האי המלאי ומשתרע על פני 70,713 קמ"ר. הנהר הגדול ביותר בדרום תאילנד הוא נהר הטפי אשר עובר במחוז סוראט תאני. האגם הגדול ביותר בדרום תאילנד הוא אגם סונגקלה אשר משתרע על פני 1,040 קמ"ר.
אבשלום קווה
ביוגרפיה
קווה נולד ברעננה, המככבת ברבים מסיפוריו, לבלומה, תופרת במקצועה, וליעקב, פועל יומי, ילידי פולין שעלו ארצה במסגרת העלייה החמישית.
דרום תאילנד
גאוגרפיה
הפסגה הגבוהה ביותר בדרום תאילנד הוא הר קאו לאנג שגוהו 1,815 מטרים מעל פני הים.
Tango
היסטוריה
במרץ 2014 פורסמה השקעת ענק של קבוצת עליבאבא (Alibaba Group) הסינית ב-TANGO של 215 מיליון דולר עבור כ-25% ממניות החברה. גיוס ההון הקפיץ את שווי החברה לכ-1.1 מיליארד דולר.
אבשלום קווה
ביוגרפיה
ב- 2002 הופיע קובץ סיפוריו הראשון "בושות", זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2003, והיה מועמד לפרס ספיר באותה שנה. ב-2004 יצאו לאור שני ספרים פרי עטו: קובץ הסיפורים "לולאות", ורומן "המרפסת" (עם-עובד, הספרייה לעם). ספרו "הים הזקוף - סיפורי ספינות ומלחים" יצא בשנת 2006 בסדרת "מסעות" בהוצאת עם-עובד. "מוזיקה לסרטים" יצא בשנת (2011) בסדרת "הכבשה השחורה" בקיבוץ המאוחד. סיפוריו פורסמו בכתבי עת ובספרים שראו אור בארצות הברית,אנגליה ודרום אמריקה.
דרום תאילנד
גאוגרפיה
במהלך עידן הקרח האחרון נוצרו בדרום תאילנד איים כמו איי פי פי ומפרץ פאנג נגה.
אבשלום קווה
ביוגרפיה
באחרונה החל לשתף פעולה עם המלחין והזמר אריק זנטי. באלבום שיריו הקרוב יכללו שירים שכתב קווה. קווה מפרסם מאמרים בביטאון המקוון הגדה השמאלית.
דרום תאילנד
גאוגרפיה
האזורים המיוערים בדרום תאילנד משתרעים בסך הכל על פני כ-17,964 קמ"ר.
אבשלום קווה
ביוגרפיה
אחיו הוא הבמאי יהודה קווה.
Tango
סקירה
טנגו הוא יישֹוּמוֹן חינמי אשר בנוסף לשיחות וידאו, הוא מותאם גם עבור שיחות קוליות, הודעות SMS, שיתוף תמונות ומשחקים. היישום מותאם בעיקר למערכת האנדרואיד, אך גם ל-IOS, Windows Phone 7, ומחשבים. טנגו חתרה וזכתה להגיע ל-200 מיליון משתמשים אשר יוצרים את בסיס הרשת החברתית בקרב המשתמשים.
היישום זמין ב-14 שפות שונות.
ציקדות
ציקדות (שם מדעי: Auchenorrhyncha) היא תת-סדרה מסדרת הפשפשאים, הכוללת את רוב המשפחות שהוגדרו בעבר תחת סדרת אחידי הכנף.
תפוצת הציקדות היא כלל עולמית. מאפיין ידוע של תת-סדרה זו הוא קולות הצרצור שחרקים אלו משמיעים כצורת תקשורת. הם ניזונים מלשד צמחים בלבד לעיתים מינים מסוימים ניזונים ממין צמח יחיד. כל הציקדות יבשתיות.
במזרח ארצות הברית וקנדה קיים סוג של ציקדה המכונה ציקדה מחזורית. סוג זה נוהג להגיח ממקום משכנו התת-קרקעי במחזורים קבועים של 13 או 17 שנה. בבוא מועד זה, המשתנה ממין למין, הם יוצרים נחילים עצומים, ומשמיעים רעש מחריש אוזניים. עקב מנהגם זה, זיהו אותם המתיישבים המקומיים עם הארבה, למרות שאין קשר בין שני מיני חרקים אלה.
מיון
בעבר נקראה תת-סדרה זו Cicadina והשתייכה לסדרת אחידי כנף. בתת-הסדרה שתי על-משפחות, עפרוניתים (Fulgoroidea) וציקדים (Cicadoidea).
משפחות המצויות בישראל
בארץ ישראל ידועים כ-280 מינים.
הטמנה (שבת)
בהלכות שבת, הטמנה היא כיסוי כלי ובו תבשיל חם בחומר מבודד לפני כניסת השבת, על מנת לצמצם כמידת האפשר את איבוד חום התבשיל או אף להגביר מעט את חומו (ובכך למעשה ממשיך בישול איטי) עבור המאכלים המיועדים ליום השבת. הטמנה הייתה נהוגה בעבר כתחליף להשהייתם על גבי מקור חום עד אז, דבר שעשוי להוביל לחריכתם. כיום הטמנה נהוגה בהיקפים מצומצמים יותר, בעיקר עבור סעודת ליל השבת, ובדרך כלל משתמשים בדרך זו מסיבה טכנית, כאשר אין די מקום על פלטת השבת.
זמן ההטמנה
מדין התורה הטמנה מותרת ללא הגבלה הן כאשר היא נעשית מערב שבת ואף אם היא נעשית בשבת עצמה. אולם מדרבנן הטמנה מותרת רק קודם לכניסת השבת או בשעת בין השמשות ולא בשבת עצמה, ורק בחומר מבודד ש'אינו מוסיף הבל', כלומר שאינו מוסיף חום מעצמו בדרך כל שהיא, אלא רק מגן מפני איבוד החום הקיים של התבשיל. הסיבה לאיסור הטמנה בשבת שנויה במחלוקת ראשונים (המחלוקת נובעת משינוי בגרסת התלמוד, כפי שמשתקף ההבדל בין גרסת רש"י לגרסת הרי"ף): לדעת רש"י, הרז"ה, הרא"ש ועוד, הסיבה לאיסור היא מאחר שמטמינים קדירה כשהיא חמה, אם הקדירה תתקרר, אדם בטעות יבוא לחממה בשבת עצמה (כדי להטמינה למחר כשהיא חמה) ויעבור על מלאכת מבשל. אולם לדעת הרי"ף, הרמב"ם, הרמב"ן ועוד, הסיבה לאיסור היא שמא יטמין ברמץ (אפר חם שנותרו בו גחלים) ויחתה בגחלים, ויעבור על מלאכת מבעיר, לכן חכמים אסרו להטמין גם בכל הדברים שאינם מוסיפים הבל.
אולם הטמנה בדבר 'המוסיף הבל' (המוסיף חום מעצמו) אסורה אפילו קודם השבת. גם טעם האיסור הזה שנוי במחלוקת ראשונים: לדעת רש"י וסיעתו - מאחר שבין הדברים המוסיפים הבל ישנו גם רמץ, אסרו חכמים להטמין בו אפילו מלפני השבת, שמא שכשיבוא לקחתו בשבת יחתה בגחלים ויעבור על מלאכת מבעיר. אולם לדעת הרי"ף וסיעתו, הסיבה לאיסור היא, שמא תרתח הקדירה (כתוצאה מהתחממותה בהטמנה), וכשתכנס שבת יבוא להטמינה שוב באותו דבר, ונמצא מטמין בדבר המוסיף הבל בשבת, שהוא אסור.
הטמנה בשבת אסורה כאשר מדובר במאכל חם ב'כלי ראשון', אולם מותר להטמין בשבת מאכל צונן כדי שלא יתקרר עוד או כדי שיתחמם מעט מצינתו במבודד שאינו מוסיף חום ('אינו מוסיף הבל'), וכן מותר להטמין מאכל חם אם אינו ב'כלי ראשון' בתוך מבודד שאינו מוסיף חום אלא אך משמר את חומו. פעולות אלו אסורות בחומר המוסיף חום ('מוסיף הבל').
ישנה מצווה להטמין מערב שבת באופן המותר חמין לסעודת יום השבת, ודבר זה נחשב בכלל כבוד ועונג שבת. דבר זה כוון בעבר גם כנגד הקראים שאוסרים אכילת מאכלים חמים בשבת.
דיני הטמנה
הטמנה מבחינה הלכתית היא רק כאשר הכלי ובו התבשיל מכוסה לחלוטין מכל צדדיו ומראשו על מנת לשמור על חומו. כיסוי שאינו מלא, כיסוי לצורך הגנה מעפר או מבעלי חיים וכן נתינת כלי בתוך תנור סגור אינם נחשבים להטמנה.
בדיני הטמנה אין משמעות למצב הבישול של המאכל בתוך הכלי המוטמן, והטמנה באופן שנאסר אסורה גם כאשר ההטמנה גורמת לפגיעה באיכות התבשיל ('מצטמק ורע לו'). עם זאת ישנה דעת מיעוט בין הראשונים שדיני הטמנה הם כדיני השהיה, ועל כן לדוגמה יהיה מותר להטמין דבר שהתבשל כמאכל בן דורסאי (שליש או חצי בישול) ללא הגבלה. אולם שיטה זו נדחתה מהלכה (למעט במקום שנהגו על פיה), היות שהטמנה משמשת בעיקר לצמצמום איבוד חום או לחימום קל, ולא להמשך בישול בחום גבוה, ועל כן לא צריך להיות הבדל בפרטי ההלכה לפי מצב הבישול, בניגוד להשהיה שהיא פעולה המובילה להמשך בישול בחום גבוה.
הטמנה יכולה להיות גם על גבי מקור חום חזק, לדוגמה אסור לכסות כלי המונח על פלטת שבת בבגדים מכל צדדיו, היות שהכיסוי בבגדים גורם להגברת החימום עקב מקור החום החזק מתחת לכלי. דין זה הוא אף בכיסוי בדברים שאינם מגבירים את החום ('אין מוסיפים הבל') מצד עצמם, היות שהכיסוי גורם להוספת חום שמקורו במקור החום שתחת הכלי.
דבר טמון שנתגלה בשבת (מעצמו או על ידי פעולת האדם) - מותר להחזיר את כיסויו, היות שכבר היה טמון. כמו כן ניתן להחליף את הכיסוי ואף לעבותו (אולם בתנאי שהבישול כבר הסתיים, שאם לא, נמצא שהוא מזרז את הבישול בשבת ועובר על מלאכת מבשל). כן מותר להחזיר את הכלי שהוצא מההטמנה חזרה למקום ההטמנה. אם המבודד נחשב למוקצה, דבר זה מותר בתנאי שמקום ההטמנה לא התקלקל (לדוגמה, במקרה והמבודד הוא גיזי צמר, אם נשארה צורה של גומה להטמנת הכלי, ולא יהיה צורך להזיז את גיזי הצמר באופן ישיר). לפי הרמב"ם (בפירוש המשנה), החזרת כלי להטמנה מותרת רק במקרה והגומה שלמה (גם כשהמובדד אינו מוקצה), ובמקרה והגומה איבדה את צורתה - ההחזרה להטמנה אסורה, היות שהפעולה נראית כהטמנה חדשה בשבת.
הוצאת הכלי עם התבשיל מהמבודד
בעת הוצאת הכלי מהחומר המבודד בו הוא נטמן, ישנה אפשרות שהחומר המבודד יחשב למוקצה (היות שאין לו שימוש היתר בשבת), האסור בהזזה ישירה. אם החומר המבודד יוחד לשימוש בהטמנה, אין הוא נחשב למוקצה, וכן אם נעשה בו שימוש להטמנה יותר מפעם אחת גם ללא יחוד. חומרים המשמשים למסחר (ומשום כך מהווים 'מוקצה מחמת חסרון כיס') דורשים יחוד או טמינה פעמיים על מנת שלא יחשבו כמוקצה.
במקרה והמבודד נחשב למוקצה אסור להזיז אותו באופן ישיר אלא רק באופן עקיף ('טלטול מן הצד'), באמצעות הרמת הכלי וניעור הכיסוי מהמבודד שעליו.
אכילת מאכל שהוטמן באיסור
במקרה והוטמן מאכל באופן אסור בדבר המוסיף הבל והמאכל התחמם או המשיך את בישולו והושבח, ישנה דעה שהמאכל אסור באכילה בין אם הדבר נעשה בשוגג או במזיד (דעה אחרת מתירה את המאכל כאשר ההטמנה נעשית בשוגג). דין זה הוא חומרא בהטמנה מעבר לרגיל לגבי מלאכות אחרות האסורות מדרבנן. אם המאכל שהוטמן באיסור רק שמר על חומו - המאכל מותר בדיעבד.
שימוש בסיר לבישול איטי
שימוש בסיר לבישול איטי (קרוקפוט) לבישול המתחיל בערב שבת ומסתיים בשבת עצמה שנוי במחלוקת, סביב השאלה האם מדובר בהשהיה המותרת או בהטמנה שנאסרה. בעוד הרבנים משה פיינשטיין, שמואל הלוי וואזנר ועובדיה יוסף התירו את השימוש בסיר זה, הרבנים שלמה זלמן אויערבאך ויוסף שלום אלישיב אסרו את השימוש בו.
הזיקורת הגדול של אור
הזיקורת הגדול של אוּר הוא זיקורת שנבנה בעיר העתיקה אוּר אשר בשומר (נמצא בקרבת העיר המודרנית נאסריה אשר בעיראק). לכבוד ננה, אל הירח במיתולוגיה המסופוטמית.
הזיקורת נבנה בסביבות המאה ה־21 לפנה"ס על ידי המלך אור־נמו.
חלקים מהמבנה שוחזרו, והוא עומד על תילו ושמור ברובו. הזיקורת מתנשא לגובה של 30 מטר, כשגודל בסיסו הוא 64×46 מטר.
נצחיים (סרט)
נצחיים (באנגלית: Eternals) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי המתבסס על גזע בדיוני באותו השם המתקיים במארוול קומיקס. הסרט מופק על ידי אולפני מארוול ומופץ על ידי אולפני וולט דיסני, והוא הסרט ה-26 של היקום הקולנועי של מארוול. הסרט נכתב על ידי מתיו ק. וריאן פירפו, ומככבים בו אנסמבל שחקנים, כולל ריצ'רד מאדן, קומאיל נאנג'יאני, לורן רידלוף, בריאן טיירי הנרי, סלמה הייק, ליה מקיו, דון לי, אנג'לינה ג'ולי, בארי קיאוגן, ג'מה צ'אן וקיט הרינגטון.
באפריל 2018, המפיק קווין פייגי הודיע ​​כי סרט שיתבסס על גזע "הנצחיים" נמצא בפיתוח, עם דגש על דמויתיהם של איקריס וסרסי. צילומי הסרט החלו בחודש יולי, בלונדון. תחילה הסרט תוכנן לעלות לאקרנים ב-21 בפברואר 2021, אך בספטמבר 2020 דווח כי יציאתו לאקרנים נדחתה לנובמבר 2021.
עלילת הסרט
בשנת 5000 לפני הספירה, עשרה נצחיים, גזע חייזרי דמויי אדם מכוכב הלכת אולימפיה, מצוידים בכוחות-על ונשלחים על ידי ארישם השמימי אל כדור הארץ, שם מוטל עליהם להילחם ב"סטיות", גזע חייזרי נוסף ויריביהם אשר פלשו אל כוכב הלכת. במשך אלפי השנים שחולפות, הנצחיים מגנים על האנושות מפני הסכנות הנשקפות להם מהסטיות, אך אינם מורשים להתערב בהתפתחות ובשגשוג אוכלוסיית העולם ולחלופין, במלחמות אשר אינן קשורות לסטיות. לאחר שהסטיות האחרונות נהרגו לכאורה בשנת 1500, פורצת מריבה בין חברי הקבוצה, שכן דעותיהם חלוקות לגבי אחריותם כלפי האנשות, ואת חמש מאות השנים הבאות הם מבלים בנפרד זה מזה, בהמתנה לארישם שישלח אותם בחזרה לכוכב הבית שלהם.
בהווה, לאחר אירועי "סוף המשחק", סרסי וספרייט חיות יחד בלונדון. לאחר שסרסי נפרדה מבן זוגה, איקריס, יותר מחמש מאות שנה קודם לכן, כעת היא מנהלת מערכת יחסים עם דיין ויטמן, לצדו היא עובדת במוזיאון הטבע. כאשר ערב אחד השלישייה מותקפת על ידי קרו, מנהיג הסטיות, איקריס מופיע ומגרש אותו. סרסי, ספרייט ואיקריס מחליטים לאחד מחדש את כל הנצחיים על מנת להיערך לסכנה המחודשת. עם זאת, הקבוצה אינה מורכבת בשלמותה, שכן אייג'ק, מנהיגתם, נהרגה בעבר על ידי סטייה.
כמנהיגת הקבוצה לשעבר, אייג'ק העניקה לסרסי את היכולת לתקשר עם ארישם. בשיחתה עם ארישם, האחרונה מגלה שמשימתם לא הייתה להילחם בסטיות, אלא להכין את כדור הארץ ל"ההתהוות". ארישם מסביר לסרסי כי במשך מיליוני שנים שותלים השמימיים את זרעיהם בכוכבי לכת מאוכלסים על מנת שמתוכם ייוולד שמיימי חדש. מכיוון שדרושה אוכלוסייה רבה לשם כך, השמימיים שלחו את הסטיות להשמיד את הטורפים העליונים של הכוכב ובכך להבטיח את התפתחות החיים. עם זאת, הסטיות התפתחו והפכו לטורפים עליוניים בעצמם, וזו הסיבה בגינה נשלחו הנצחיים להילחם בהם. כפי שארישם מסביר, אירועי "סוף המשחק" הובילו לכמות האוכלוסייה הדרושה על מנת ש"ההתהוות" – לידתו של טיאמוט השמימי וחורבנו של כדור הארץ כתוצאה מכך – תוכל להתממש.
מכיוון שהנצחיים למדו לאהוב את האנושות במשך אלפי השנים, הם מחליטים שלא לציית לרצונו של ארישם ובמקום זאת למנוע את ה"ההתהוות". דרך חיבור מיוחד שנוצר בין כל הנצחיים על ידי פסטוס, שמאחד את כוחותיהם - דרואיג מתכנן לקבל את הכוח הדרוש כדי להרדים את טיאמוט באמצעות שליטה מוחית. עם זאת, לא כל הנצחיים מרוצים מהתוכנית: בעוד קינגו עוזב את הקבוצה בעקבות חוסר רצונו להתעמת מול ארישם, איקריס מתגלה כחפרפרת. הוא זה שהתבשר על "ההתהוות" על ידי אייג'ק מאות שנים קודם לכן והוא זה שהרג אותה כאשר גם היא התבטאה נגד חורבן כדור הארץ. ספרייט מצטרפת לצדו של איקריס בשל אהבתה החד-צדדית אליו.
לאחר שמאקארי מאתרת את מקום "ההתהוות" למרגלותיו של הר געש פעיל, נערך מאבק בין איקריס, ספרייט והנצחיים. במאבק נוכח גם קרו, שמעוניין לנקום בנצחיים ושהרג בעבר את גילגמש. יחד, הקבוצה מכניעה את איקריס, בעוד שדרואיג מכניע את ספרייט ותנה מביסה את קרו. פסטוס מפעיל את הקשר בין הנצחיים, ואליו מצטרף במפתיע גם איקריס לאחר שהוא שוקל מחדש את חייו על פני כדור הארץ ואת מערכת יחסיו עם סרסי. מכיוון שדרואיג חלש מדי מלהתמודד עם טיאמוט, סרסי לוקחת על עצמה את המשימה והופכת את טיאמוט לשיש והורגת אותו. נגוע ברגשות אשמה, איקריס עף לכיוון השמש. סרסי, שעדיין מקושרת לקשר בין הנצחיים, הופכת את ספרייט לאנושית כדי שתוכל להתבגר.
הצוות נפרד, כאשר תנה, דרואיג ומאקארי טסים לחלל במטרה למצוא נצחיים אחרים ולשכנע אותם להצטרף אליהם, ואילו סרסי, פסטוס, קינגו וספרייט ממשיכים לחיות על כדור הארץ כביתם. עם זאת, שלושת הראשונים מוזהרים על ידי ארישם שמכיוון שלא צייתו לפקודותיו, הוא ישוב לשפוט אותם.
בסצנת אמצע הכתוביות, ארוס, נצחי ואחיו של תאנוס, ועוזרו פיפ, מבקרים את תנה, מאקארי ודרואיג, ומציעים להם את עזרתם. בסצנה נוספת שלאחר הכתוביות, וייטמן פותח תיבה עתיקה שקיבל בירושה מאבותיו, המכילה את להב אבוני האגדי, בזמן שקול מחוץ למסך (בלייד) שואל אותו אם הוא מוכן למשימתו החדשה.
צוות השחקנים
מהרשלה עלי נותן את קולו כבלייד בסצנת סוף כתוביות.
פיתוח
באפריל 2018, נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, הצהיר כי האולפנים שוקדים על פיתוח סרט שיתבסס על "הנצחיים", גזע בדיוני שנוצר על ידי המאייר ג'ק קירבי, עבור השלב הרביעי שלהם ביקום הקולנועי של מארוול. אולפני מארוול נפגשו עם מספר תסריטאים, מתוך רצון תסריטי להתמקד בדמותה של סרסי. לאחר חודש, אולפני מארוול שכרו את מתיו ק. וריאן פירפו לכתוב את התסריט, שכלל סיפור אהבה בין דמויותיהם סרסי ואיקריס. ביוני, פייגי הצהיר שאולפני מארוול מעוניינים לחקור את "הנצחיים" מכיוון שהם היוו השראה למיתוסים ואגדות לאורך ההיסטוריה של היקום הקולנועי של מארוול.
במהלך סוף אוגוסט, הרשימה של אולפני מארוול עבור במאי מתאים לסרט הצטמצם לכדי רשימה קצרה שכללה את הבמאית קלואי ז'או - שהייתה במקביל גם ברשימת הבמאיות המובילות לבימוי הסרט "האלמנה השחורה" - ניקול קאסל, טראוויס נייט, והזוג כריסטינה גאלגו וסירו גורה. ז'או נבחרה ונשכרה למלאכת בימוי הסרט כעבור חודש, לאחר שאולפני מארוול הזדרזו לשכור אותה לאחר שהתרשמו מהפגישה איתה, וחששו שאולי היא תעבור לפרויקט אחר באולפן גדול. עבור אולפני מארוול, עיבוד "הנצחיים" למסך הגדול נחשב למעבר "המושלם" לשלב הבא של סרטים, יחד עם פרויקטים כמו "קפטן מארוול", והותר לאולפנים ללהק קבוצה מגוונת-אתנית של שחקנים על מנת לגלם נצחיים שונים. בפברואר 2019, חזר פייגי ואמר כי אולפני מארוול מתעניינים ב"נצחיים" בשל "האפוס העצום והמדהים של קירבי המשתרע על פני עשרות אלפי שנים" בקומיקס; מכיוון שהם רצו ליצור יותר סרטי אנסמבל "מההתחלה", כמו "שומרי הגלקסיה", במקום לבנות ביסודיות את האנסמבל הדמויות עד לקרוס-אובר כפי שעשו עם "הנוקמים"; ולהציג "דמויות שרוב העולם מעולם לא שמע עליהן".
פרה-פרודקשן
השחקנית אנג'לינה ג'ולי נכנסה למשא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים בדמותה של תנה במרץ 2019, ואילו השחקנים קומיל נאנג'יאני ודון לי לוהקו לתפקידים לא ידועים. חודש לאחר מכן. באותה התקופה, דווח שעלילת הסרט תכלול לראשונה בהיסטוריית אולפני מארוול גיבור-על להט"בי. במאי, השחקן ריצ'רד מאדן נכנס למשא ומתן על גילום דמותו של איקריס, וחודש שלאחר מכן, סלמה הייק נכנסה למשא ומתן מוקדם על תפקיד לא ידוע. ביולי, מגזין וראייטי דיווח שג'ולי, מאדן ומילי בובי בראון הצטרפו לצוות השחקנים. עם זאת, מאוחר יותר, בראון הכחישה את השתתפותה בסרט. בכנס הקומיק-קון שנערך באותו חודש, השתתפותם של ג'ולי, מאדן, נאנג'יאני, לי והייק בסרט אושר, והוכרז על הצטרפותם של לורן רידלוף, בריאן טיירי הנרי וליה מקיו לצוות השחקנים. בכנס D23 שנערך בידי אולפני וולט דיסני נחשף כי לצוות השחקנים נוספו בריאן קיאוגן, קיט הרינגטון וג'מה צ'אן לתפקידיהם של דרואיג, דיין ויטמן וסרסי, בהתאמה.
צילומים
לפי המגזין אנטרטיינמנט ויקלי צילומי הסרט נערכו בלונדון לאחר שצוות השחקנים ותאריך עליית הסרט לאקרנים הוכרזו רשמית ביולי 2019 במהלך כנס הקומיק-קון הבינלאומי.
תחנת פינלנד
היסטוריה
התחנה נרשמה בהיסטוריה כתחנה אליה הגיעה ב-3 באפריל 1917 הרכבת המיוחדת שהובילה את לנין בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה במסעו ממקום גלותו בשווייץ, דרך גרמניה אל רוסיה על מנת שיוכל לקחת חלק באירועי המהפכה. ארבעה חודשים לאחר מכן נמלט שוב לנין דרך תחנת פינלנד להלסינקי, בעקבות צו למעצרו שהוציאה הממשלה הזמנית. האירוע מונצח בשם כיכר התחנה ובפסל סובייטי ענק של לנין המוצב מולה. הקטר מספר 293 שהסיע את רכבתו של לנין נתרם לברית המועצות על ידי ממשלת פינלנד ב-1957 ומוצב בתחנה בתצוגת קבע.
במהלך המצור על לנינגרד (1941–1943) הייתה התחנה תחנת הרכבת המתפקדת היחידה בעיר, ודרכה הועברה אספקה מאזורים חופשיים של ברית המועצות בצידה המערבי של ימת לדוגה.
בין 1950 ל-1960 בוצע במקום שיפוץ נרחב במסגרתו נהרס כמעט כל מבנה התחנה הישן והוקם מבנה בטון ופלדה ברוטליסטי.
ב-1 באפריל 2009 התפוצצה בכיכר התחנה פצצה שגרמה נזק לפסל לנין.
תקוותנו
תִּקְוָתֵנוּ (בכתב ידו של המחבר (בהתאם להגייה האשכנזית): תִּקְוָתֵינוּ) הוא המנון עברי מאת המשורר נפתלי הרץ אימבר, אשר נכתב ברוח הלאומיות היהודית והציונות בדורו. גרסה מקוצרת של השיר, שנקראה בשם "התקווה" והולחנה על ידי המלחין שמואל כהן, נקבעה כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל.
רקע היסטורי וספרותי
הרעיון הלאומי הציוני, שעיקרו הקמת מדינה ליהודים בכברת ארץ מוגדרת, הופיע בהגותם של "מבשרי הציונות" באמצע המאה ה-19; ההתעוררות הלאומית היהודית התגברה ברבע האחרון של המאה ה-19, וכללה ניצנים ראשונים של תחיית השפה העברית, הצעות להקמת מדינה יהודית, צבא יהודי, מתווה לדגל עברי, וצורך ציבורי בהמנון לאומי יהודי. "הפריחה של הספרות העברית החדשה קשורה בתנועת התחייה הלאומית", היא כללה כמה שירים לאומיים שנועדו להיות המנון, בהם שירו של שמעון שמואל פרוג "הכוס", שירו של אהרון רוזנפלד ("אבנר") "קדימה", שירו של מנחם מנדל דוליצקי "על הררי ציון"; ושיריו של אימבר: השיר "תקוותינו", השיר "משמר הירדן", שנתפס בשלהי המאה ה-19 כהמנון המועדף; והשיר "בחזון", שבו, על פי החוקר שמחה כהן, אימבר "הרחיק לראות בחזונו הציוני המדיני". בתקופת העלייה הראשונה, הכירו רבים ביישוב גם את שירי ציון הלאומיים: "משאת נפשי" מאת מרדכי צבי מאנה אשר נפוץ במושבה חדרה, "חושו אחים חושו" מאת יחיאל מיכל פינס שהכירו חבריו הבילויים בגדרה, "האח, ראשון לציון" מאת אריה ליפא שליט בראשון לציון, רובם ככולם של השירים הלאומיים שחוברו באותה תקופה, שימשו פרק זמן כ"המנונות ציבוריים", אשר הושרו בכנסים ואספות ציבוריות ביישוב ובתפוצות ישראל.
פרקי השיר ותכניו
אימבר חיבר את הטיוטה הראשונה של השיר "תקוותינו", לפי עדותו, בעיר יאשי שברומניה, (את השיר חיבר עוד בתקופת לימודיו בישיבת וולוז'ין) בשנת תרל"ח 1877. אימבר עלה לארץ ישראל עם תומכו לורנס אוליפנט ורעייתו, שניהם חובבי הלאומיות היהודית החדשה והרעיון הציוני. ביומנו שפורסם לימים, הוא נותן ביטוי לכיסופיו לריבונות יהודית חדשה בארץ אשר התגברו ביומו הראשון בארץ: "אותו יום נכספה נפשי לחירות ישראל ...". החוקר אליהו הכהן, כתב כי "לאחר עלייתו ארצה בשנת 1882, שינה את השיר והוסיף לו בתים תוך כדי סיוריו בערי הארץ ובמושבותיה הראשונות, עד שהשלימו בשנת 1884. מקץ שנתיים התפרסם השיר לראשונה בספר שיריו הראשון של אימבר: ברקאי (ירושלים תרמ"ו (1886)) תחת השם 'תקותינו'". כאשר אימבר חש כי סיים לכתוב את השיר "תקוותינו", הוא פרסם בעיתון "הצבי", בעריכתו אז של יחיאל מיכל פינס:
מתחת לכותרת השיר "תקוותינו" נכתב: "ירושלים, תרמ"ד (1884)", השנה שבה נחתם על פי המשורר; בפתח קובץ שיריו ברקאי נכתב: "ספר ברקאי כולל שירים על ישראל, ועל ישוב ארץ ישראל, ועל המושבות, אשר שר המשורר ... על אדמת ארץ ישראל".
נקודת הראות של הדובר מתחלפת במשך השיר; הוא פותח בגוף שלישי יחיד, אחר כך גוף ראשון רבים, ולבסוף גוף שלישי רבים; על כך ועל יחידותם של עצמים אחדים לעומת אינסופיותם כמעט של עצמים אחרים, עמדה החוקרת צביה בן-יוסף גינור, אשר מצאה בשיר: "עין אחת, לב אחד, תקווה אחת, ארץ אחת, נהר אחד, ים אחד, כותל אחד, שער אחד, בית מקדש אחד ואל אחד. אולם יש בו רבבות יהודים, אינסוף דמעות, גלים רבים, דרכים רבות, לילות רבים וארצות גלות רבות".
שינויים בנוסח השיר
אימבר הסתובב בישובי "היישוב החדש" ואנשי העלייה הראשונה והפיץ ביניהם את יצירותיו. נחום דרימר תיאר בהקדמה לשיריו כיצד "החיה בשיריו הציוניים את הצעירים בכל המושבות וקרא להם "חלוצים", מילה שנזרקה מאז לדורות". כותרת השיר "תקוותנו" שונתה ל"התקוה" ונוסח השיר תוקן מספר פעמים על ידי ידידיו אנשי היישוב; "הוא עבר סדרה של שינויים וגלגולים, במילים וגם בלחן: שמו שונה ל'התקווה', קצבו הואט, מספר הבתים המושרים צומצם בהדרגה, המילים שונו פעמים אחדות, תחילה בראשית שנות התשעים למאה התשע-עשרה ובעיקר בשנת 1905. עשרים שנה לאחר מכן שונה הלחן של הבית השני". דוד יודילוביץ איש ראשון לציון סיפר בזכרונותיו כי הוא וחבריו הכירו את אימבר בשעה שחיבר בתים בשירו. יחד עם חבריו, איש ביל"ו ישראל בלקינד ומרדכי לובמן חביב, הגיה יודילוביץ הן את סגנון השיר והן את תוכנו, ואימבר אישר זאת. התיקונים כללו שינוי נוסח הפזמון החוזר: הוחלפו במילים:
הלחן
השיר הולחן על ידי ליאון איגלי בשנת תרמ"ב–1882. ואחר כך, על ידי המלחין שמואל כהן בשנת תרמ"ז–1886. כהן קיבל מידי אחיו את קובץ השירים ברקאי של אימבר, עם הקדשת המשורר, דפדף בחוברת שנדפסה בירושלים, ונתפס לשיר "תקוותנו", מפני שמצא בבית התשיעי שתי שורות שדיברו אל ליבו: "רַק עִם אַחֲרוֹן הַיְהוּדִי / גַם אַחֲרִית תִּקְוָתֵינוּ". כמו מרבית שירי ציון באותה תקופה, שהותאמו להם מנגינות עמי אירופה, כהן הלחין את בתי השיר על פי נעימה של שיר איכרים מולדובני בשם "עגלת השוורים" ("Carul cu boi"), שהיה נפוץ גם בחלקים אחרים של אירופה בשמות אחרים.
השיר "נקלט "מפה לאוזן וממושבה למושבה וכבש לבבות. [...] תוך כדי המעבר משיר-לאומי המושר בקצב צעידה – להמנון-לאומי המושר בעמידה". "תקוותינו" נכתב בהברה אשכנזית, והדבר ניכר הן במשקל שלו והן באופן שבו הולחן. כך יצא שההלחנה מחייבת לשיר את ההמנון הישראלי בהטעמה אשכנזית, השונה מההטעמה המקובלת בעברית ישראלית (המבוססת על ההגייה הספרדית).
התקבלות השיר ולחנו כהמנון התנועה הציונית
על פי מחקר של אליהו הכהן,.
אימבר הציע לתאודור הרצל את השיר כהמנון התנועה הציונית לקראת הקונגרס הציוני החמישי, אך זה דחה את ההצעה.
בקונגרס הציוני השישי, שבו נידונה תוכנית אוגנדה, בשנת 1903, הושר "התקווה" בשירה אדירה, בגלל הפסוק: "עינו לציון צופיה" – שקיבל משמעות מיוחדת לאור המחלוקת בין תומכי התוכנית, לבין "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. גם בסיום הקונגרסים הבאים הושר התקווה, והחל מן הקונגרס הציוני האחד-עשר שרו אותו כהמנון ובעמידה.
שירו של אימבר "התקווה" הושר בקונגרסים הציונים. "מהקונגרס השמיני (1907) צוין (בפרוטוקול) ש"התקווה" הושרה בסיום". החל מן הקונגרס השמונה-עשר בשנת 1933 הוא היה להמנון הרשמי של התנועה הציונית. גרסה קצרה של השיר, שנקראה בשם "התקווה", נקבעה כהמנונה הרשמי של מדינת ישראל.
קורדל הול
קורדל הול (באנגלית: Cordell Hull; 2 באוקטובר 1871 - 23 ביולי 1955) היה מדינאי אמריקאי ששירת כמזכיר המדינה בממשל רוזוולט וזכה בפרס נובל לשלום ב-1945. כהונתו כמזכיר המדינה ארכה אחת עשרה שנים ותשעה חודשים והיא הארוכה ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
חייו
הול נולד בבקתה מעץ במחוז פיקט שבטנסי, האמצעי מבין חמשת בניו של ויליאם הול, איכר שהיה עם השנים לסוחר בעצים. בצעירותו למד במכללה להוראה, בין 1889 ל-1890 והחל לפעול במסגרת המפלגה הדמוקרטית. בגיל 19 היה מזכיר הסניף המחוזי של המפלגה. ב-1891 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קמברלנד שבטנסי ועבר את בחינות לשכת עורכי הדין של טנסי. ב-1893 נבחר עורך הדין הצעיר לכהן בבית הנבחרים של מדינת טנסי, תפקיד בו נשא עד 1897.
במלחמת ארצות הברית–ספרד התנדב לשרת בצבא, הוצב בקובה ופיקד על גדוד מתנדבים מבני מדינתו.
בין 1903 ל-1907 כיהן כשופט מקומי ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. את עשרים ארבע השנים הבאות העביר כחבר הבית, למעט השנתיים שבין 1921 ל-1923: לאחר שהפסיד בבחירות של 1920 כיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC) עד שנבחר מחדש. בסך הכול נבחר לאחת עשרה כהונות. במהלך כהונתו נאבק להפחית את המכסים והיה שותף לחיבור חוקי מס ההכנסה הפדרלי של 1913 ו-1916 כמו גם מס הירושה של 1916.
ב-1917 נישא הול בן ה-46 לרוז ויטני, ידידתו של הנשיא וודרו וילסון. לזוג לא נולדו ילדים. הול, שהיה מתומכיו הבולטים של וילסון, האמין כמוהו בפתיחות לעולם, מעורבות אמריקאית בנעשה בו ושיתופי פעולה בינלאומי.
הול נבחר לסנאט ב-1930.
מזכיר המדינה
ב-1933 התפטר מהסנאט כאשר בחר בו הנשיא הנבחר רוזוולט לתפקיד מזכיר המדינה. אולם הנשיא הפעיל והריכוזי לא נהג להיוועץ בו בקבלת ההחלטות על מדיניות החוץ. על כן רואים רוב ההיסטוריונים בהול דמות ייצוגית בלבד, תחת רוזוולט הדומיננטי. עם זאת פעל הול, כפי שנהג כחבר בית הנבחרים, למען סחר חוץ חופשי והורדת מכסים. חוק הסכמי הסחר של 1934 הסמיך אותו לשאת ולתת עם מדינות רבות במטרה להשיג הסכמי סחר בינלאומיים. הסכמים רבים אכן נחתמו והמריצו את סחר החוץ של המעצמה.
ב-26 בנובמבר 1941, בזמן שהתנהל משא ומתן בין קיסרות יפן לבין ארצות הברית על נסיגת יפן מסין, וייטנאם וקמבודיה וביטול הסנקציות הכלכליות האמריקאיות הגיש הול ליפנים את "מסמך הול", בו הודיע שהאמברגו יוסר רק כאשר יפן תחזור לגבולות 1931, תכיר במשטר צ'יאנג קאי-שק בסין ותבטל את בריתה עם גרמניה. בעקבות דרישות אלה החליטו שליטי יפן להמשיך בתוכניותיהם ולתקוף את ארצות הברית כדי להשיג את חומרי הגלם הדרושים להם.
מזכיר המדינה הול היה תומך נלהב בהקמת האומות המאוחדות. ב-1943 ניסחה מחלקת המדינה תחתיו את אמנת הארגון, שהוקם לבסוף ב-1945. כשהתפטר הול מתפקידו בנובמבר 1944, עקב החרפתה של מחלת השחפת בה לקה, תיאר אותו רוזוולט כמי שעשה יותר מכל אחד אחר בעולם כדי להוציא לפועל את רעיון האומות המאוחדות. רוזוולט כינה את הול: "אבי האומות המאוחדות".
סוף ימיו
בריאותו הלקויה של הול הביאה אותו לדחות את ההצעה שקיבל מרוזוולט להתמודד עמו בבחירות של 1944 כסגן הנשיא. בנובמבר 1944 התפטר הול מתפקידו כמזכיר המדינה.
ב-1945 הוענק להול פרס נובל לשלום על הסכמי הסחר שקידם, מאמציו למען השלום בחצי הכדור המערבי ובעיקר על חלקו בהקמת האו"ם. מי שהציע את מועמדותו היה רוזוולט.
עשר שנים לאחר מכן נפטר בוושינגטון ונקבר בקתדרלה הלאומית בעיר.
מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים
מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים, רשמית מרכז המחקר הממלכתי הרוסי המיזם הפדרלי "מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים" (ברוסית: Государственный научный центр Российской Федерации Федеральное государственное унитарное предприятие «Центра́льный нау́чно-иссле́довательский автомоби́льный и автомото́рный институ́т „НАМИ“», בקיצור НАМИ) הוא הארגון המדעי המוביל ברוסיה בתחום פיתוח רכבים ומנועים.
היסטוריה
המכון הוקם ב--14 במרץ 1920, על בסיס מעבדת רכבים מדעית (НАЛ) שפעל תחת המחלקה הטכנית-מדעית של הממשלה הסובייטית, אשר הוקמה ב-16 באוקטובר 1918. מאז 1924, המכון היה מבצע רכישה וייבוא כלי רכב. בשנת 1927 המכון החל בפיתוח מכונית עצמאית ראשונה NAMI-1 (שהיה לרכש הקל הראשון בברית המועצות).
בשנות 1930 המכון הפך למחלקת העיצוב המובילה בתעשיית הרכב הסובייטית. באותן שנים, פותחו והושקו הטרולייבוסים הראשונים בברית המועצות, נבנו מספר דגמי טרקטורים ומשאיות. המכון גם פיתח עבור הצבא האדום דגמי מכוניות משוריינות.
מ-1931 עד 1946 נקרא בשם המכון המדעי לרכבים וטרקטורים (Научный автотракторный институт, НАТИ).
המכון היה אחראי לפיתוח ובניית מספר דגמי מנועים אשר היוו את הבסיס לייצור מנועים עבור תעשיית הרכב. עם זאת, רבים מפתרונות העיצוב המבטיחים לא הוכנסו לכלל תעשיית הרכב. לדוגמה, פיתוח הנעה קדמית במכון החלה בשנים 1966-1967 כשייצור סדרתי של רכב שכזה החל רק בשנות השמונים. כשבאותה תקופה כבר החלה התפתחות הילוכים אוטומטיים למכוניות נוסעים.
מדענים ומהנדסי המכון השתתפו באופן פעיל בייצור, בחינה והשקה של כמעט כל הרכבים הסובייטיים, כמו גם מנועים וטרקטורים.
ב-1994, המכון קיבל מעמד כמרכז מחקר מדעי של הפדרציה הרוסית.
ב-2003, הסוכנות הפדרלית למטרולוגיה ורגולציה טכנית העניקה למכון רישוי לפעול כמרכז לבדיקות רכבים (ICAI), אשר החל להגיש שירות טכני לבדיקות רכב על פי תקנות UNECE.
בשנת 2014 המכון רכש תמורת יורו אחד טכנולוגיות מקבוצת ONEXIM הנוגעות לעיצוב ותיעוד שלדת המכונית ההיברידית "יו מובייל".
המכון הוא נציג הפדרציה הרוסית בוועדה הטכנית 22 "תחבורת כביש" של ארגון התקינה הבינלאומי.
בסיס הניסויים
בשנות 1960 המכון הקים אתר ניסויים (מרכז המחקר המדעי לטכנולוגיית רכבים ואופנועים מרכז המחקר של רכב ואופנועים טכנולוגיה, ברוסית: Научный испытательный центр автомобильной и мотоциклетной техники, בקיצור НИЦИАМТ), ליד העיר דמיטרוב במחוז מוסקבה. כעת יחידה זו נקראת בשם מרכז המחקר המדעי לניסוי ושיפור של כלי רכב מנועיים (Научно-исследовательский центр по испытаниям и доводке автомототехники ФГУП «НАМИ»).
דגמי הרכבים
למעט בשנים 1920—1930 המכון ייצר רק מכוניות קונספט. ייצור רכבים סדרתי בוצע בשנים טווח 1950—1980:
החברה השתתפה ביצירת הלימוזינה הנשיאותית מדגם אאורוס סנאט, שהושקה בשנת 2018.
דולפין גיאנה
מאפיינים
דולפין זה דומה מעט לדולפינן והוא אכן קרוב אליו, אך קטן ממנו ומגיע לאורך 2.1 מטר. צבעו כחלחל-אפור עם צידיים כהים ובטן ורודה. הלסת בינונית, סנפיר הגב גדול והזנב שרירי ועוזר לו לשעוט במהירות קדימה. הוא קרוב משפחתו של הטוקוקסי החי באותם אזורים ובעבר נחשב לתת-מין שלו. שניהם שייכים לסוג דולפין הנהרות.
הוא חי באוקיינוס האטלנטי בחופים רדודים ושולי נהרות, מחופי ברזיל עד חופי ניקרגואה ואולי גם הונדורס. כמו כן, הוא שוחה בנהר האמזונאס ואף האורינוקו, אך שוכן יותר בים מאשר קרובו לסוג.
הם נפוצים בקבוצות של 2 עד 10 פרטים (לעיתים גם עד 100 פרטים) והלהקה מלוכדת מאוד. הם נוהגים לקפוץ על פני המים ולעשות "סלטות". לעומת זאת הם מתרחקים מספינות ולא קופצים בקרבתם כמו דולפינים אחרים. הם ניזונים בטבע מדגים, חסילונים, דיונונים וכו'. הם יכולים לחיות בטבע עד 30 שנה, אך מתקשים לשרוד בתנאי שבי.
לא ידוע מה מצב השימור של דולפינים אלה. הם נפוצים יחסית אבל חלה ירידה במספרם וככל הנראה הדיג באמצעות רשתות, זיהום הים והנהרות הגדולים והתמעטות הדגים שמהווים מזונם פוגעים באוכלוסייתם. הם נחשבים למינים מוגנים בארגון CMS.
מחקרים גילו לאחרונה כי לדולפין זה יש אברי חישה חשמליים.
פרס לובנר
פרס לובנר (The Loebner Prize) הוא תחרות שנתית בין בוטי שיחה שבה זוכה הבוט שנחשב לאנושי ביותר באותה שנה.
התחרות
התחרות נערכת במתכונת דומה למבחן טיורינג. כלומר, על הבוט לשכנע אנשים המתכתבים איתו כי הוא מדבר עם אדם אמיתי. עד שנת 1995 יכלו המתחרים להגביל את נושאי השיחה ואכן בשנים הראשונות היו כמה תוכנות שהצליחו להטעות לפחות שופט אחד.
פרסים
הפרסים בתחרות הם:
התחרות תפסיק להתקיים כאשר מישהו יגרוף את הפרס על סך 100,000 דולר.
את הענקת הפרס יזם בשנת 1990 ממציא אמריקאי בשם יו לובנר יחד עם מרכז קיימברידג' למחקרים התנהגותיים.
ביקורת
הפרס שנוי במחלוקת בקרב העוסקים בבינה מלאכותית. כבר לאחר התחרויות הראשונות הציע פרופסור סטיוארט שיבר מאוניברסיטת הרווארד לשנות את צורת התחרות, כיון שבמתכונתה הנוכחית איננה מקדמת את התחום. מרווין מינסקי, מחלוצי הבינה מלאכותית האשים את לובנר וטען נגדו שהוא יצר מסע פרסום שנתי מגונה וחסר תועלת, ובבדיחות הציע את "פרס מינסקי" בסך 100 דולר לאדם שישכנע את לובנר להפסיק את התחרות. לובנר טען בתגובה כי מי שיצליח לזכות במדליית הזהב יגרום להפסקת התחרות, ויהיה זכאי גם לפרס מינסקי, ועל כן רואה לובנר במינסקי נותן חסות לתחרות.
3 (שיר)
רקע והצלחה
"3" נכנס עם יציאתו היישר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לסינגל הראשון מזה שלוש שנים שהגיע להישג זה. בנוסף, היה זה השיר ה-15 בהיסטוריה לעשות זאת. השיר הפך לשיר השלישי של ספירס שהגיע אל המקום הראשון במצעד. השיר מספר על יחסים עם 3 אנשים, ונמשך 3:33 דקות. הסינגל שהה במקום הראשון במשך שבוע אחד, בין היתר מכיוון שספירס לא הוציאה את הווידאו קליפ לשיר במקביל להוצאת הסינגל. השיר זכה ל-255,000 הורדות דיגיטליות בשבוע הראשון ליציאתו. בכתיבת השיר השתתף מקס מרטין, שהיה שותף גם בכתיבת להיטים קודמים של ספירס, כגון "Oops!... I Did It Again", "If U Seek Amy", "...Baby One More Time" ו-"Stronger". בארצות הברית הסינגל הגיע למעמד פלטינה ומכר מעל 1.6 מיליון עותקים שם.
הסינגל זכה להצלחה במקומות רבים בעולם, הגיע למקום הראשון במצעד הקנדי ול"עשרת הגדולים" במצעדי הסינגלים של אוסטרליה, בריטניה, אירלנד, בלגיה, נורווגיה ושוודיה.
ספירס שברה שיא גינס עם השיר בשנת 2011, כאשר הפך השיר לשיר היחיד בהיסטוריה שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד, ללא כל קידום, מלבד הווידאו קליפ שלו.
וידאו קליפ
לשיר וידאו קליפ ובתחילתו נראית ספירס מתיזה על עצמה את הבושם "Circus Fantasy" ומתאפרת. לאחר מכן רואים את ספירס מתחילה לשיר כשהמצלמה בקלוז אפ על פניה, אחר כך נראית ספירס נמרחת על זכוכית עם תסרוקת ובגדים שונים, אך הסצנה בשחור לבן. סצנות אלו נמשכות לאורך כל הקליפ. בחלקים מן הקליפ נראית ספירס בבגד לבן עם רקדניות הלבושות בבגדים בצבע שחור כשהן רוקדות בעזרת מעקה. בחלק אחר בקליפ ספירס לבושה בבגד שחור ורוקדת עם קבוצת בנים. כמו כן, נראית ספירס רוקדת עם שני בנים ולבושה בבגד תואם.
ישראל זרחי
ביוגרפיה
זרחי נולד בשנת 1909 בשם ישראל גרטלר בעיירה ינדז'יוב (Jędrzejów) שבפלך קיילצה בפולין. למד בבית ספר פולני ובגימנסיה יהודית-פולנית. בגיל 15–16 שהה בטירול אצל משפחה יהודית וינאית ולמד גרמנית. עם שובו לפולין התקרב לציונות, למד עברית והצטרף להכשרה חלוצית בחוות גורוכוב שליד ורשה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקיבוץ, והיה פועל. בין שאר עבודותיו היה גם פקיד וסולל כבישים. בשנת 1932 עלה להר הצופים והשלים לימודיו באוניברסיטה העברית כמוסמך למדעי הרוח. החל לפרסם סיפורים בכתבי העת בראשית שנות השלושים. בשנת 1933 יצא לאור ספרו הראשון "עלומים". עד מותו בגיל צעיר הספיק ישראל זרחי לפרסם כעשרה רומנים וקובצי סיפורים.
בשנת 1947 נפטר בירושלים מסרטן. לאחר מותו יצא לזכרו מאסף ספרותי בשם "עיטורים", ובו סקירת חייו, דמותו ויצירתו. על שמו קרוי רחוב בשכונת רמות בירושלים.
יצירתו
הביקורת הספרותית של זמנו לא היטיבה עם זרחי שיצירתו הייתה מנוגדת להלך הרוח הכללי של התקופה: ספריו בוקרו קשות, והוגדרו כספרות לא גבוהה, לא אמנותית דיה, בעלת השפעות זרות בולטות, ריאליסטית מדי ואפילו נטוריאליסטית. יוצאים מכלל זה הם ספריו "נחלת אבות", שנדפס בירושלים בשנת תש"ו, 1946. שזכה להערכה והתייחסות חיובית (יצא בשנית בהוצאת "תרמיל" של משרד הביטחון, בשנת תשל"ד, 1974) ו"ארץ לא זרועה", רומן מחיי הביל"ויים, שזכה בשנת 1947 בפרס ירושלים ע"ש דוד ילין.
זרחי היה גם מתרגם מוכשר, ועל אף שלא הרבה לתרגם, הרי סיפוריו הקצרים של היינריך פון קלייסט שבתרגומו זכו לתפוצה נרחבת ולמהדורות חוזרות. זרחי שייך ספרותית לאותו "דור אבוד" ונשכח, שפעל ויצר בין ראשוני הסופרים העבריים של העלייה השנייה, לבין צעירי הסופרים של דור הפלמ"ח.
מספריו
תרגומיו
האורקל מדלפי
האורקל מדלפי הוא אורקל שפעל ביוון העתיקה, במקדש אפולו בעיר דלפי, שם לפי אמונות שונות, דיבר האל מפיה של פיתיה, כוהנת שהייתה ממלמלת דברי נבואה סתומים.
האורקל של אפולו היה מרכז דתי פאן-הלני הממוקם בדלפוי (דלפי של ימינו) שבמרכז יוון למרגלותיו הדרומיים של הר פרנסוס. באורקל שבדלפי ישבה אשה המכונה פיתיה, אשר האמינו כי יש לה סמכות דתית שניתנה על ידי האל אפולו - להתנבא בשמו. יוונים אשר הגיעו לאורקל בדלפי היו מפנים שאלות דרך הפיתיה לאפולו, בדרך כלל בענייני דת, מלחמה, נישואין וטהרה, והיא הייתה עונה להם את תשובתו. תשובותיה היו לרוב קצרות וסמליות שמשמעותן ניתנת לפירושים רבים ומנוגדים. האורקל שכן במקדש אפולו והמקום היווה לא רק מרכז דתי חשוב כי אם גם בית אוצר כלל-יווני.
מקור המילה 'אוראקל' בפועל הלטיני orare, שפירושו לבקש, לשאול. כלומר, האוראקל הוא מקום אליו מגיעים על-מנת לשאול שאלות. מכל קצות העולם היווני פנו לאורקל כדי לקבל הוראות מהאלים בענייני מלחמה ושלום, אמונה, פולחן ועוד. עבור רבים היווה האורקל תחליף לפולחן אחיד ולדת מסודרת.
היסטוריה ואגדה
עדויות ראשונות לפעילות האורקל קיימות מהמאה ה-8 לפנה"ס וממשיכות עד התפשטות הנצרות במאה ה-3 לספירת הנוצרים. כמו מקדשים יווניים רבים, האורקל בדלפי פעל, ככל הנראה, כבר בתקופה החשוכה. אין עדויות מתקופה זו אך על-פי מסורות יווניות, מקובל להניח שלפני שפעילות האורקל הייתה קשורה לאל אפולו (מהמאה ה-8 לפני ספירת הנוצרים ואילך), היה שייך האורקל לאלת האדמה גאיה. לפי האגדות היה המקדש שייך בעבר לגאיה. אפולו הרג שם את המפלצת פיתון, אלוהות כתונית, מגדת עתידות ומרפאת חולים, והשתלט בעצמו על המקדש. מאז נעשה לפטרון הנבואה ולשולט בנחשים, ומקדשו היה למרכז הנבואה. האגדה מספרת על נקיק בסלע, שהיווה שער לעולמות התחתונים, שעליו שמר הנחש פיתון. הנחש הוא סמל מקובל לעולמות השאול. אפולו הרג את הנחש וקיבל מזאוס, אביו, את הרשות להינבא בשמו. מקורות אחרים מעידים על אפולו כמי שבוחר בדלפי בעצמו ומחליט לבנות שם את מקדשו.
מבנה האורקל
בתחתית המקדש, בתוך מערה, ישבה הפיתיה. על פי מסורות מסוימות היא ישבה מעל נקיק שמתוכו עלו גזים מן האדמה אשר סיממו אותה והשרו עליה את רוחו של האל. מסורות אחרות מייחסות את ההשראה לבשמים וקטורת שכוהני המקדש התקינו במקום. אנשים, לרוב מנהיגים חשובים מרחבי העולם היווני, הגיעו לשאול את הפיתיה שאלות שנועדו לעזור להם לקבל החלטות. תוכן השאלה הופקד בידי הכהנים של המקדש והם אלו שניהלו את המעמד. הכהנים היו מביאים את השאלה לפיתיה וזאת הייתה עונה תשובות מקוטעות וקשות להבנה. את התשובה קיבל השואל מפי הכהנים אשר פירשו את תשובת הפיתיה, הכניסו אותה למשקל שירי או ניסחוה בחרוזים בניסוח תמציתי וסתום. (ייתכן שרוב התשובות הגיעו מהכהנים עצמם).
המאמין היווני לא הגיע לדלפי כמי שבא למגדת עתידות לשמוע מה יהיה עתידו. נוסח השאלות שהתקבלו בידי האורקל נוסחו כך שהתשובות ינועו בטווח שבין כן ולא. ברוב הפעמים, שילוב של ניסוח השאלה יחד עם הגיון בריא של הכהנים שמסביב הפיתיה וניסוח רב-משמעי של התשובה הביא לכך שהנבואה תתגשם בין כה וכה. אך גם כאשר הנבואה כשלה, מקבל הנבואה הניח כי לא הבין כהלכה את דברי הפיתיה, או שלא קיים את דבריה במדויק, זאת משום שהאמינו כי הנבואה היא דברי האל אפולו ואין היווני ממהר לקרוא תיגר על האלים ולפקפק בדבריהם. המקדש היה שייך לארגון פאן-הלני אשר קיים אספה ומועצה, בהן היו נציגים משנים-עשר שבטים יוונים. ארגון זה נקרא אמפיקטיונה ומטרתו הייתה לפקח על ניהול המקדש ואוצרותיו. הכהנים, בדומה לשאר המקדשים ביוון, היו אחראים על ההיבט הניהולי של המקדש וויסתו את הפולחן בו. אך המאפיין הרוחני של המקדש ומקור סמכותו נבעו מהאורקל ומפעילותו כנותן מענה אלוהי לצרכים של אלו הפוקדים את המקדש.
חשיבות דתית ופוליטית
בעת העתיקה, לאורקל בדלפי תפקיד מדיני חשוב. כאמור, שליטים יוונים הגיעו לדלפי טרם יציאתם למלחמה או לפני יציאתם להתיישבות חדשה (כמו במקרים של המושבות בדרום איטליה וסיציליה). לפולחן היווני ככלל יש השלכות מעשיות. מרגע שהאורקל של דלפי קיבל מוניטין של סמכות אלוהית אמיתית, השפעתו התרחבה לכלל העולם היווני ולא רק לאזור הגאוגרפי והפוליטי שבו האורקל שכן. גם לאורקלים אחרים ביוון, כדוגמת האורקל של זאוס בדודונה או אורקל אחר של אפולו בקלרוס באסיה הקטנה, הייתה השפעה על כל העולם היווני, אך לאורקל בדלפי הייתה חשיבות גדולה ביותר בדומה למשחקים האולימפיים באולימפיה.
הערות שוליים
Oracle grec
קרולין דברנה
קרולין דברנה (בצרפתית: Caroline Dhavernas, נולדה ב-15 במאי 1978) היא שחקנית קנדית.
דברנה ידועה בעיקר בשל תפקידה הראשי בסדרה "Wonderfalls" ותפקידיה בסדרות "מחוץ למפה" ו"חניבעל".
ביוגרפיה
דברנה נולדה במונטריאול שבקנדה למשפחה דוברת צרפתית. הוריה, סבסטיאן ומישל, הם שחקנים המשחקים בסדרות טלוויזיה בצרפתית. אחותה, גבריאלה דברנה, עוסקת אף היא במשחק ובפרט בדיבוב. הוריה שלחו אותה לבית ספר יסודי דובר אנגלית ולכן היא דוברת אנגלית שוטפת.
בגיל 8 החלה לדבב בתוכניות טלוויזיה כגון מסיפורי המלך בבר.
בגיל 12 שיחקה בסרט "Comme un Voleur" ובכך החלה את קריירת המשחק שלה.
ב-1999 גילמה את דמותה של השחיינית מרילין בל בסרט הטלוויזיה "Heart: The Marilyn Bell Story". כהכנה לתפקיד התאמנה למשך חודשיים במועדון שחייה.
ב-2002 שיחקה תפקיד ראשי בסרט "Edge of Madness".
ב-2004 גילמה את ג'יי טיילר, הדמות המרכזית בסדרה "Wonderfalls". ג'יי היא בחורה ממשפחה עשירה ומצליחה שעובדת בחנות מזכרות ומתגוררת במעונוע. במהלך הסדרה מגוון חפצים דוממים פונים לג'יי ומורים לה לבצע פעולות מסוימות, מהן מתפתחות תוצאות לא צפויות. דברנה גם מדבבת את דמותה בגרסה הצרפתית של הסדרה.
לאחר מכן שיחקה בסרטים הקנדים "These Girls" (2005), "Niagara Motel" (2006) ו"Surviving My Mother" (2007).
ב-2008 כיכבה בסרט "פשנדל" העוסק בקרב פשנדל. בריאיון איתה אמרה: "זה סרט יפהפה ואני באמת-באמת שמחה להיות חלק ממנו. הוא עוסק בקרב פשנדל שהיה קרב חשוב מאוד עבור הקנדים וזהו חלק משמעותי בהיסטוריה שלנו. זה פשוט מדהים לחיות חלק מההיסטוריה הזו. חלק מההיסטוריה שלנו."
ב-2009 השתתפה בסרט "קריאת הינשוף", עיבוד קולנועי של רומן מאת פטרישה הייסמית' - "The Cry of the Owl".
ב-2010 הופיעה בפרק הראשון והאחרון בסדרה זוכת פרס אמי, "הפסיפיק". בשנה זו גם קיבלה תפקיד אורח בסדרה חוק וסדר: כוונה פלילית. באותה שנה שיחקה בקומדיה הרומנטית "אהבה בהחלפה" בכיכובה של ג'ניפר אניסטון.
ב-2013 לוהקה לתפקיד ד"ר אלנה בלום בסדרה "חניבעל".
ב-2017–2018 כיכבה כדמות ראשית בסדרה מרי הורגת אנשים.
יורם ארבל
יורם ארבל (נולד ב-23 ביוני 1942) הוא עיתונאי, שדרן ספורט, מנחה וזמר ישראלי, מבכירי השדרנים בתקשורת הספורט בישראל.
ראשית חייו
נולד בשם יורם ארבייטר וגדל בפתח תקווה. אביו מולה היה מנהל מחסן בקופת חולים, ואמו חיה הייתה עקרת בית. כשארבל היה בן 8, נפטרה אחותו הגדולה בגיל 13 לאחר שעברה ניתוח ראש בארצות הברית. אביו שהיה לצידה בניתוח סבל בעקבות כך ממשבר נפשי ונפטר מהתקף לב.
בנעוריו היה ארבל שחקן כדוריד בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה. התאמן באתלטיקה בהפועל פתח תקווה וזכה בשנת 1960 באליפות ישראל לבוגרים בהטלת כידון, בתוצאה של 48.73 מ'. ארבל שלמד אז בתיכון ברנר, הפסיק ללמוד ופרש מהלימודים בכיתה י"ב וסיים ללא תעודת בגרות. את שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל, והשתתף בתוכנית "זה נחל זה" לצד עליזה רוזן, חנן גולדבלט, ישראל פוליאקוב, גברי בנאי ויהורם גאון, שהיה אז מפקד הלהקה.
כשדר ספורט
את הקריירה הרדיופונית שלו החל ארבל בשנות ה-60, כקריין חדשות וכמגיש תוכנית בתחנות הרדיו של קול ישראל. ואף רצה להצטרף לשידורי הספורט שנוהלו אז על ידי נחמיה בן אברהם. אך הדבר לא יצא אל הפועל. ב-5 ביוני 1967 הוא הגיש את מהדורת החדשות שהודיעה על פריצת מלחמת ששת הימים. בסוף העשור (1968) נסע ללמוד טלוויזיה בניו יורק, לאחר שלא התקבל לצוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. עם שובו לארץ המשיך ארבל בעבודתו ברדיו, ובמקביל הקים עסק להפקת פרסומות (ביניהם ׳העם החליט קפה עלית׳). בנוסף הקליט מספר שירים, ובהם הלהיט: "אני אצבע את השלכת בירוק" - שיצא ב-1969 וכבש את מצעדי הפזמונים ברדיו, השיר נכלל מאוחר יותר באלבומו המוזיקלי היחיד, "טוב שאת כאן", שיצא ב-1972. באותה שנה שיצא אלבומו גם ביצע גרסת כיסוי לשירו של אלביס פרסלי "that's when your heartaches begin", אשר זכה להצלחה במצעדים הלועזיים בארץ באותה תקופה.
בשנת 1972, הצטרף ארבל למחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית, בניהולו של דן שילון, כשדר ומגיש תוכניות בכיר. תחילה התמקד בסיקור משחקי כדורגל, ומראשית שנות השמונים שידר גם את ענף הכדורסל. ארבל שידר כמה מרגעיו המרגשים של הספורט בישראל באותה תקופה, בהם זכייתה השנייה של מכבי תל אביב בגביע אירופה (1981). הוא הגיש בקביעות את המגזין "מבט ספורט", לצד הקריינית אורלי יניב, והפך לאחד משדרי הטלוויזיה הבולטים בישראל.
בשנת 1986, שידר ארבל, יחד עם מרדכי שפיגלר, את משחק רבע הגמר במונדיאל מקסיקו בין ארגנטינה לאנגליה. המשחק הפך לזכור מכיוון שבמשחק זה כבש דייגו מראדונה את השער הראשון לקבוצתו ארגנטינה ביד, רגע מעורר מחלוקת שזכה גם לתיאור "שער יד האלוהים".
ב-19 במרץ 1989 במהלך שידור משחק כדורגל בין נבחרות ישראל ואוסטרליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1990, טבע ארבל את המשפט "ככה לא בונים חומה" שנצרב מאז כמטבע-לשון בלקסיקון המקומי. ארבל התפרסם במידה רבה גם בזכות הקריאה "הללויה", שבה הוא נוהג להשתמש לאחר גול יפה במיוחד.
לאחר מונדיאל 1990 עזב ארבל את רשות השידור, בעקבות חילוקי דעות ומתיחויות בינו לבין כמה מעמיתיו, עבר לערוץ הספורט שהוקם באותה שנה, והיה לשדר המרכזי שלו. בתקופה זו, אף על פי שהערוץ הראשון (שהיה עדיין הערוץ הכללי היחיד) החזיק בזכויות השידור של רוב אירועי הספורט המרכזיים, הצליח בכל זאת ארבל לשמור על מעמדו כאחד משדרי הספורט המובילים בישראל.