cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרדכי אנילביץ'
ילדותו
מרדכי אנילביץ' נולד בעיירה וישקוב שבפולין לאברהם ולצירל. הוריו, שהיו בעלי חנות מכולת קטנה, התקיימו בדוחק, ולאחר לידתו של מרדכי עברה המשפחה לוורשה הבירה בתקווה לשפר את מצבה הכלכלי. בוורשה התרחבה המשפחה, ולמרדכי נולדו אח ושתי אחיות: פנחס, חווה ופרידה. ילדותו עברה עליו בשכונת פובישלה הסמוכה לנהר ויסלה, שהייתה ידועה כשכונת עוני מוכת פשע. הרחוב היחיד בשכונה שבו גרו יהודים היה סולאץ, הרחוב הראשי, ושם השתכנה גם משפחת אנילביץ'. גם בוורשה עסקו אברהם וצירל בחנוונות.
משפחתו של אנילביץ' סבלה מעוני מַתמיד, ולא פעם הגיע המצב בבית עד כדי רעב. בנוסף, נאלצו ילדי המשפחה להתמודד באופן תמידי עם גילויי אנטישמיות. כבר אז התבלט מרדכי כמנהיג, כאשר, יחד עם אחיו הצעיר פנחס, הנהיג חבורת ילדים שלא פחדה להגן על עצמה מפני הילדים הפולנים. מרדכי הגה תכסיס – הוא היה מנצל את כושרו הגופני כדי לחמוק מהבריונים הפולנים, ולאחר שתש כוחם היה מכה אותם שוק על ירך. בעקבות כך, הצליח להשיג "הפסקת אש", ומנהיג החבורה האנטישמית היריבה הצהיר: "אתם בכלל לא יהודים. יהודים לא נלחמים, אתם משלנו."
בניגוד למקובל בקרב היהודים באותה תקופה, הִרבה אנילביץ' לעסוק בספורט. הוא השקיע זמן רב באימוני היאבקות ואיגרוף, ובנוסף, נהג לשוט בקיץ במי הנהר ויסלה, ולהחליק בחורף על מימיו הקפואים.
נעוריו
עם סיום בית־הספר העממי קיווה אברהם לקבל עזרה מבנו בניהול החנות, אולם אמו החליטה לחפש עבורו גימנסיה. מרדכי לא התקבל לגימנסיות פרטיות בעיר, וצירל נאלצה לרשום אותו למוסד פחות יוקרתי, בית הספר לנערים "לאור" ברחוב נָאלֶבקי, מרכז החיים היהודיים בעיר. בלימודיו הצטיין אנילביץ' בעיקר במקצועות ההומניים, והתבלט בכושר הדיבור ויכולת ההבעה. במשך תקופה ארוכה שימש בתפקיד ראש ועד הכיתה והדובר שלה. הוא היה ידוע כעקשן, חסר סבלנות וכמנהיג טבעי שסוחף אחריו אחרים.
בגיל 15 הצטרף מרדכי לתנועת הנוער הציונית בית"ר. לאחר שנה הוא החליט לעבור לתנועת השומר הצעיר, וצורף מיד לקורס מדריכים, למרות גילו הצעיר. בתור מדריך בשומר הצעיר הקים גדוד חדש ונתן לו את השם "למרד". הוא הרבה לעסוק עם חניכיו בטיפוח המשמעת, במסעות מפרכים ובדיונים אידאולוגיים. בניגוד למקובל בקנים אחרים, לא עסק אנילביץ' בפעילות אינטלקטואלית. הייתה זו התקופה בה עלו הנאצים לשלטון בגרמניה, ומרדכי היה טוען בהקשר זה: "הבעיה איננה בטולסטוי, אלא במערב, בגרמניה."
אנילביץ', שהתעקש על השפה העברית ועסק ללא הפסק בחינוך ציוני, היה ידוע גם ביחס קר וענייני כלפי חניכיו בכלל וכלפי בנות בפרט. הוא טען כי "זה לא הזמן להתיידד עם בנות", ואף על פי כן הוא הכיר בתקופה זו את חברתו מירה פוכרר, הצעירה ממנו בשנה. בתקופה זו רצה אנילביץ' להקדיש את כל זמנו לפעילות בשומר הצעיר, ואת לימודיו הוא סיים בהצלחה רק משום שנענה להפצרות אמו ומוריו לא לעזוב את בית־הספר.
בגיל 18 יצא מרדכי למחנה אימונים פולני טרום־צבאי. כבר בתחילת האימונים, קבוצת חניכים פולנים גנבה את כלי נשקם של החניכים היהודים, על מנת להוכיח שיהודים לא יכולים להיות חיילים טובים. אנילביץ' ארגן את חבריו היהודים כדי להחזיר את הרובים ולהכות את הגנבים. בסיום הפרשה סולק ממחנה האימונים, למרות העובדה שמפקד המחנה הודה כי היהודים נהגו כהלכה.
בפרוץ המלחמה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח אנילביץ' עם קומץ חברי השומר הצעיר לעיר קוֹבֶל שבמזרח פולין. משם ניסה יחד עם חבריו להגיע לגבול הרומני על־מנת לפתוח נתיב עלייה לארץ ישראל דרך הים השחור, ואילו מירה פוכרר הגיעה לווילנה כדי לנסות ולקבל שם אשרת עלייה. אנילביץ' נתפס בדרכו לגבול הרומני על ידי הצבא האדום. הוא נכלא למספר ימים, וחזר לוורשה אחרי שחרורו. ורשה באותה עת כבר נכבשה על ידי הצבא הגרמני, ואנילביץ', מזועזע מהמראות, פגש שם בפעם האחרונה את אביו, שהועסק בעבודות כפייה.
אנילביץ' ארגן חבורת צעירים, שהגיעה לווילנה כדי לעזור ולנסות לפתוח משם נתיב עלייה לארץ ישראל. בווילנה הוא חבר למירה פוכרר ולשאר ידידיו מהתנועה. הוא ומירה החליטו לחזור מיד לוורשה כדי לשקם את פעילות השומר הצעיר, שנאסרה על פי צו של השלטונות הנאציים. בדרכם עצרו אותם הן החיילים הרוסים והן החיילים הגרמנים, שלא ידעו על יהדותם. עם חזרתו לוורשה התבשר מרדכי על מות אביו.
יחד עם חבריו להנהגת השומר הצעיר בוורשה החל אנילביץ' לארגן את הפעילות המחתרתית של התנועה, שהתרכזה באותו זמן בפעולות חינוך וארגון תאי מחתרת, אנילביץ' הוציא עיתון ושמו "נגד הזרם" ודאג לפרסומים מחתרתיים אחרים. הוא הוביל קו של התנגדות ליודנרט, ואסר על חבריו לקבל משרות במועצת גטו ורשה. מפורסם המקרה בו הכה שוטרים יהודים שבאו לעצור אותו לצורך משלוח לעבודות כפייה. המשטרה היהודית העלימה עין ולא הטרידה אותו שוב. עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 החל אנילביץ' לארגן את ניצני ההגנה היהודית בגטו. תחילה, עם הקמת "הגוש האנטי־פשיסטי", היה אנילביץ' סגנו של מפקד הארגון הצבאי בגוש, פנחס קארטין, שהיה מוכר באותה עת כאנדז'יי שמידט.
מרד גטו ורשה
ב־1942, עם התגברות גירושי היהודים והמשלוחים מהגטו למחנות ההשמדה, נסע אנילביץ' לצ'נסטוחובה כדי לארגן את תנועת המרד. הוא חזר לוורשה לאחר הידיעות על האקציה הגדולה, שבמהלכה גורשו רוב יהודי הגטו, והיה בין מייסדי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ורשה באוקטובר 1942. הוא נבחר לעמוד בראש הארגון, למרות חוסר הניסיון הצבאי שלו. כינויו המחתרתי היה "מלאכי" – תרגום מפולנית של הכינוי "אלניוק", שדבק בו מאז החל את דרכו הציונית.
ב־18 בינואר 1943 הנהיג אנילביץ' את הקרב הראשון שלו נגד הגרמנים, כאשר אלו נכנסו לגטו לבצע גירוש נוסף. אנילביץ' יחד עם קומץ לוחמים הצטרפו לשיירת המגורשים, וברגע בו הגיעה השיירה לפינת הרחובות זמנהוף־ניסקה, תקפו הלוחמים היהודים את הגרמנים, על־פי סימן של אנילביץ', והטילו לעברם רימון. בקרב העז שהתלקח אזלה תחמושתו של אנילביץ' והוא התנפל באגרופיו על ז'נדרם גרמני, הוציא ממנו את הרובה והמשיך לירות, מרבית הלוחמים נהרגו בקרב פנים אל פנים שהתפתח ברחוב, ואנילביץ' עצמו ניצל בזכות מעשי הקרבה של פקודיו. פעולת הגירוש הופסקה לאחר ארבעה ימים, ובשלושת החודשים הבאים עסק אנילביץ' בהתארגנות לקראת הקרב הגדול הממשמש ובא.
הארגון היהודי הלוחם מנה באותה תקופה מספר מאות לוחמים ומאות לוחמים נוספים השתייכו לאצ"י (ארגון צבאי יהודי). בטרם החל המרד הגדול התקיימו ניסיונות איחוד בין שני הארגונים, אך אלו לא צלחו. שני הארגונים פעלו במקביל תוך כדי תיאום מוגבל. התחמושת של ארגון אי"ל הייתה מועטה ואנילביץ' החליט לנסות לחפות על כך בניידות של הכוחות. הוא חילק את חייליו לחוליות קטנות שתפקידן היה לצלוף בגרמנים מבתים אשר התרוקנו זה לא כבר מיושביהם. מקומות המחבוא של הלוחמים היהודים היו בבונקרים שהוכנו וצוידו מראש. נתיב נסיגה למקרה של מפלה לא הוכן.
המרד הגדול החל בערב פסח, 19 באפריל 1943, עת חזרו הגרמנים בכוחות גדולים לגטו. ידוע מכתבו ליצחק (אנטק) צוקרמן שנכתב בזמן המרד, ובסופו כותב אנילביץ': (23 באפריל 1943).
בעקבות אירועי הקרב הראשון בינואר החליט אנילביץ' להימנע מלחימה ברחוב, שם יש יתרון לגרמנים, ולהעביר את הקרבות לבתים ולבונקרים. השליטה שלו בכוחות הייתה טובה בימים הראשונים של המרד, ותוכניתו לנהל מלחמת התשה באמצעות לוחמת גרילה נחלה הצלחות מקומיות. כעבור מספר ימים, הגרמנים הבינו כי היהודים נמנעים מלחימה ברחוב והחלו להצית את בתי הגטו ולאחר מכן להזרים גז לבונקרים. פעולות אלו החלישו את השליטה של אנילביץ' בכוחותיו, ומשלב זה ואילך חלק מכוחותיו המשיכו לפעול בכוחות עצמם על פי תוכניות מוכנות מראש.
ביולי 2022 נחשף הבונקר בחפירה ארכאולוגית, ונמצאו בו חפצים אישיים, תפילין, דפי תלמוד קרועים,כלי אוכל, פמוטי שבת ועוד.. המלמדים על אורח החיים בבונקר המפקדה היהודית בגטו.
זיכרון השואה
יום הזיכרון לשואה ולגבורה של מדינת ישראל נקבע לכ"ז בניסן, סמוך ליום פרוץ מרד גטו ורשה. על מנת להימנע מקביעת יום הזיכרון בתאריך פרוץ המרד עצמו, ערב חג הפסח שאינו מתאים לשמש כיום אבל, הוא מצוין כשבוע לאחר סיום חג הפסח.
מכתבו האחרון של מרדכי אנילביץ'
להלן נוסחו העברי של מכתבו האחרון של אנליביץ', אשר תורגם מיידיש ויועד לסגנו יצחק צוקרמן:
אברהם בן יצחק אשכנזי
אברהם בן רבי יצחק אשכנזי היה תלמיד חכם, מאנשי היישוב בצפת במאה ה-16, שד"ר ומדפיס הספרים הראשון בארץ ישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1579 יצא כשד"ר בשליחות העיר טבריה והגיע אל קהילות בטורקיה, איטליה, מצרים, מסופוטמיה, ותימן.
אחד המקורות המלמדים על פעילותו כשליח הוא ספר המקאמות המכונה בשם "ספר המוסר" שכתב המשורר התימני ר' זכריה אלצ'אהרי שהיה בארץ ישראל עוד בשנת 1562 וחזר לתימן, ובימי בואו של אשכנזי הוא היה כלוא יחד עם רבים מיהודי תימן במשך מספר שנים בבית הסוהר.
למרות מצבם הקשה של יהודי תימן, הוא קיבל מיהודי תימן תרומה עבור העיר טבריה.
במשך התקופה ששהה בשליחות הנ"ל שבת בית הדפוס שלו, אולם בשנת ה'שמ"ז (1587) חזר והדפיס בו מספרי חכמי צפת.
בעקבות המצב החמור בצפת עקב הבצורת הקשה והמגפות וההתנכלויות שפקדו את היישוב בגליל והידלדלות הרבה של היישוב בו, סגר את בית הדפוס.
שני בניו יצחק ויעקב, הביאו את שרידי בית הדפוס לדמשק והדפיסו בשנת (1605) את הספר "כסף נבחר" לר' יאשיהו פינטו. ידוע לנו שבשנה זו ר' אברהם בן יצחק אשכנזי כבר לא היה בחיים.
ויאם עמאשה
ויאם עמאשה (בערבית: وئام عماشة; נולד ב-8 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן ישראלי-דרוזי יליד רמת הגולן המשחק בעמדת החלוץ במועדון ספורט טירה מליגה א'.
קריירת מועדונים
עמאשה שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של עירוני קריית שמונה. בשנת 2006 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ששיחקה אז בליגה הלאומית. ב-13 באפריל 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 4–2 על הפועל נצרת עילית, ובתום עונת 2006/2007 העפיל עם הקבוצה לליגת העל לראשונה בתולדותיה. בעונת 2008/2009 הושאל לקבוצת מכבי אחי נצרת והעפיל עמה לליגת העל, ולאחר מכן חזר לקריית שמונה, וסייע לה להעפיל שוב לליגת העל. בעונת 2010/2011 הבקיע 14 שערים במדי הקבוצה בליגת העל, וזכה עמה בגביע הטוטו.
בתחילת עונת 2013/2014 החליט מאמן מכבי חיפה, אריק בנדו, לנפות את עמאשה מסגל הקבוצה. עמאשה לא שיחק במשך יותר מחצי עונה, וב-5 בפברואר 2014 הושאל לעירוני קריית שמונה עד תום העונה. עמאשה כבש חמישה שערי ליגה ב-13 הופעות, והוסיף שער אחד בגביע המדינה, בו זכה בתום העונה עם קריית שמונה, לראשונה בתולדות המועדון. עמאשה נכנס כמחליף במחצית משחק הגמר מול מכבי נתניה. לאחר חצי עונת השאלה חזר עמאשה למכבי חיפה, ובעונת 2014/2015 כבש שבעה שערים ב-26 הופעות בליגה.
ב-24 ביוני 2015 חתם עמאשה לשלוש שנים בבני סכנין. ב-22 באוגוסט הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, בהופעת הבכורה שלו, בהפסד 2–3 למכבי תל אביב, ובסך הכל בעונת 2015/2016 כבש תשעה שערים ב-29 הופעות בליגה.
ב-7 בספטמבר 2016 חתם עמאשה בהפועל תל אביב לעונה אחת. ב-1 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 0-2 על הפועל אשקלון באצטדיון המושבה. בסך הכל ערך שלוש הופעות בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב בעונת 2016/2017, אך לא הצליח להתאושש מפציעה וב-17 בדצמבר 2016 שוחרר מהמועדון, ולא חזר לשחק עד תום העונה.
ב-12 בספטמבר 2017 חתם עמאשה בקבוצת הפועל חדרה, העולה החדשה לליגה הלאומית. את שערו היחיד במדי הקבוצה כבש ב-1 בדצמבר 2017, בניצחון 1–0 על הפועל כפר סבא, אך בינואר 2018 שוחרר מהמועדון ולא חזר לשחק עד תום העונה.
ב-28 ביולי 2018 חתם עמאשה בקבוצת בני ממב"ע הגולן מליגה ב' צפון א', קבוצת כדורגל המייצגת את ארבעת הכפרים הדרוזים ברמת הגולן: מג'דל שמס, מסעדה,  בוקעתא (מקום הולדתו) ועין קנייא. אך כעבור פחות משלושה חודשים עזב את המועדון ובאוקטובר 2018 חתם במ.ס. דבורייה מליגה ב' צפון ב', בה הוא שיחק לצד אחיו אסעד עמאשה, ובתום העונה עלה עימה לליגה א'.
ביולי 2019 חתם במ.ס. טירה מליגה א' צפון. בעונתו הראשונה בקבוצה היה שותף ב-14 משחקי ליגה, וכבש 5 שערים.
קריירת נבחרות ומעמדו בישראל
לזכותו של עמאשה 14 הופעות בנבחרת הנוער של ישראל, בהן כבש 2 שערים, ו-5 הופעות בנבחרת הצעירה.
עמאשה מחזיק בתעודת מעבר ישראלית בלבד ולכן לא היה זכאי לשחק בנבחרת ישראל, עד שבסוף 2011 קיבל השחקן אישור מיוחד מפיפ"א לשחק בנבחרת. בראיון עמו הסביר כי הוא נמנע מלבקש תעודת זהות ודרכון ישראליים כיוון שאינו רוצה להיות מנודה בקרב תושבי כפרו הדרוזי בוקעאתא שברמת הגולן, אשר רובם מסרבים לקבל אזרחות ישראלית ואף מחרימים את אלו שבוחרים בכך. בנוסף עמאשה זכאי למעמד תושב ארעי בישראל. בעבר, הורשה ושיחק בנבחרות הצעירות של ישראל מתוקף אישור מיוחד מפיפ"א, אך לאחר שינוי בתקנון פיפ"א, שאסר על שחקנים ללא דרכון לייצג מדינה בתחרויות בינלאומיות, לא היה זכאי השחקן לייצג את הנבחרת עד שנושא זה הוסדר מול פיפ"א. בשנת 2013 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת – לאחר שקיבל אישור מיוחד מפיפ"א, אך בסופו של דבר לא ערך הופעות במדיה.
חיים אישיים
ויאם עמאשה נשוי לג'יאנה ולהם שני ילדים. יש לו שני אחים, אסעד עמאשה ותאיר עמאשה, כדורגלים אף הם, אשר משחקים בליגות הנמוכות בישראל. אחיו אסעד היה שותף לזכייתה הראשונה של עירוני קריית שמונה באליפות מדינה בעונת 2011/2012 בליגת העל בכדורגל, והוא הופיע בסדרת טלוויזיה תיעודית ליגה ג'.
אצטדיון קרני
אצטדיון קרני הוא אצטדיון כדורגל הנמצא ברחוב קרן היסוד פינת ההסתדרות רעננה, שימש כמגרשה הביתי של קבוצת הפועל רעננה עד עלייתה לליגת העל. כיום משמש האצטדיון כמגרש אימונים עבור קבוצת הפועל רעננה וכמגרש ביתי עבור קבוצת בני רעננה שמשחקת בליגה ב'. האצטדיון מכיל כ-2,500 מקומות ישיבה. באצטדיון שני יציעים המכילים 1,000 מקומות ישיבה, ויציע נוסף המכיל 500 מקומות ישיבה המיועד למכובדים ועיתונאים.
עם עלייתה של הפועל רעננה לליגה הלאומית בשנת 2000, שופץ והורחב האצטדיון. בעונת, בה שיחקה רעננה לראשונה בתולדותיה בליגת העל, נאלצה הקבוצה לערוך את משחקיה הביתיים באצטדיון לויטה שבכפר סבא, עם חזרתה של הקבוצה לליגת העל בעונת , נאלצה הקבוצה לערוך את משחקיה הביתיים באצטדיון נתניה, מאחר שאצטדיון קרני לא עמד בתקנים של ליגת העל.
בעונת 2020/2021 שבה הפועל רעננה לליגה הלאומית, אולם היא נאלצה לארח את משחקיה הביתיים באצטדיון רמת גן, היות שאצטדיון קרני לא עמד בסטנדרטים הדרושים לקיום משחקים בליגה הלאומית.
לעומת זאת בעונת 21/22 כאשר ירדה הקבוצה לליגה א', אושר המגרש והקבוצה חזרה לאחר יותר מעשור לארח במגרשה הביתה.
פייר אליוט טרודו
ג'וזף פיליפ פייר איב אליוט טרוּדוֹ (באנגלית: Joseph Philippe Pierre Yves Elliott Trudeau; 28 באוקטובר 1919 - 28 בספטמבר 2000) היה פוליטיקאי קנדי שכיהן כראש ממשלת קנדה מאפריל 1969 ועד פברואר 1984, להוציא תקופה קצרה מיוני 1979 עד מרץ 1980 בה כיהן ג'ו קלארק בתפקיד זה. בין הישגיו הבולטים כראש ממשלה נמנים הגדרתה הפורמלית של קנדה כמדינה הפועלת לקידום הרב-תרבותיות, המדינה הראשונה בעולם שעשתה זאת בשנת 1971, וכן קידום זכויות האדם וחיבור החוקה הקנדית, שאושרה בשנת 1982. בנו הבכור, ג'סטין טרודו, נבחר באוקטובר 2015 לראשות ממשלת קנדה, ולכהונה שנייה ב-2019.
ביוגרפיה
טרודו נולד במונטריאול בשנת 1919 לאב ממוצא צרפתי ולאם ממוצא אנגלי וצרפתי. הוא למד באוניברסיטת מונטריאול וקיבל תואר במשפטים בשנת 1943, מאוחר יותר השתלם באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, באוניברסיטת סורבון בפריז ובבית הספר לכלכלה בלונדון. בשנים 1947 - 1949 ערך מסע ברחבי העולם, וביקר במדינות שונות באירופה ובאסיה. טרודו המשיך בקריירה אקדמית והפך למרצה למשפטים באוניברסיטה בה למד, בשנים 1961–1965. באותה תקופה נחשב לאחד מהאינטלקטואלים הבולטים בקוויבק.
בשנת 1965 החליט להצטרף לחיים הפוליטיים ונבחר לחבר פרלמנט מטעם המפלגה הליברלית. בשנת 1967 נבחר לתפקיד שר המשפטים בממשלה. הוא יזם שורה של רפורמות בתחום המשפט וטען כי חשוב לעדכן את החוקים בהתאם לנורמות החברתיות המשתנות. ב-1969 החליט לרוץ לראשות המפלגה הליברלית. הוא זכה בתפקיד והתמנה לראש הממשלה במקומו של לסטר פירסון, אף הוא איש המפלגה הליברלית. טרודו זכה לפופולריות רבה בציבור בתפקידו כראש ממשלה. בני נוער וצעירים רבים היו כרוכים אחריו בתופעה שזכתה לכינוי "טרודומאניה". בשנת 1970 הוא היה ראש ממשלת קנדה הראשון שביקר בסינגפור ובכך גרם להידוק יחסים.
גם לאחר פרישתו מתפקיד ראש הממשלה בשנת 1984 נהנה טרודו מהשפעה ציבורית רבה בזכות מעמדו. הוא נפטר בשנת 2000 והלוויה ממלכתית רבת משתתפים נערכה לזכרו במונטריאול. נמל התעופה הבינלאומי של העיר נקרא על שמו.
נולדו לו ארבעה ילדים. בנו הצעיר מישל נהרג במפולת שלגים. בנו הבכור, ג'סטין טרודו, הוא ראש ממשלת קנדה החל מאוקטובר 2015, ובנו אלכסנדר הוא עיתונאי. בתו שרה נולדה מאשה אחרת ב-1991.
פעילויותיו העיקריות כראש ממשלה
רב-תרבותיות - טרודו ביקש לכונן זהות לאומית קנדית רב-תרבותית. לדעתו, זהות כזו תיתן ביטוי לצרפתים-הקנדים, לאנגלים-הקנדים, לאבורג'נלים ולקבוצות אתניות נוספות לבטא את תרבותם בתוך מסגרת פוליטית מאחדת. עקרון הרב-תרבותיות התקבל בחוק בשנת 1971 ושולב גם בחוקה הקנדית שנקבעה בשנת 1982.
חוקה וזכויות אדם – טרודו היה בעל השקפת עולם ליברלית והעמיד את נושא זכויות האדם במרכז. פעל נמרצות לכינונה של חוקה קנדית שתקנה הגנה על זכויות אדם, וכן תאפשר לבית המשפט העליון לבטל חוקים של הפרלמנט שעלולים לפגוע בזכויות הפרט. בטקס חגיגי שהתקיים באוטווה בשנת 1982, בנוכחותה של המלכה אליזבת השנייה, חתם טרודו על החוקה החדשה שכללה את כתב הזכויות והחירויות הקנדי.
מדיניות חוץ וביטחון – טרודו האמין שקנדה צריכה לשאוף לתפקיד דיפלומטי במדיניות החוץ שלה, בניסיון לתרום להשקטת סכסוכים במקומות שונים בעולם. הוא הנהיג מדיניות חוץ עצמאית של קנדה ביחס לארצות הברית. בתחום מדיניות הביטחון הנהיג קיצוצים רחבים בתקציב הצבא.
שאלת קוויבק – טרודו, איש קוויבק, שאביו היה צאצא לראשוני המתיישבים הצרפתים בצפון-אמריקה, היה פטריוט קנדי נאמן ויצא נגד מגמות בדלניות בקרב חלק מהצרפתים-הקנדים. הוא תמך בלאומיות אזרחית, וראה בלאומיות הקוויבקית ביטוי של לאומיות אתנית. הוא הסכים למתן מעמד שווה לצרפתית ולאנגלית בחוקי המדינה, ויצא באופן חריף נגד השוליים הקיצוניים של התנועה הבדלנית שפעלו באופן אלים במשבר אוקטובר 1970. טרודו הורה על מתן צוי חירום ואסר מאות חשודים. טרודו כיהן כראש-הממשלה של קנדה בזמן משאל העם שנערך בשנת 1980 בקוויבק בשאלת ההיפרדות מקנדה. בזמן משאל העם פנה טרודו בצרפתית לתושבי קוויבק בניסיון לשכנעם לדחות את הרעיון. בסופו של דבר גברו תומכי הלאו על תומכי ההן והצעת הפילוג נדחתה ברוב קטנטן.
יחסי ברזיל–הונגריה
יחסי ברזיל–הונגריה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל להונגריה. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותם מתמקדת בתולדות ההגירה ההונגרית לברזיל. כ-100,000 ברזילאים הם ממוצא הונגרי, מה שהופך אותה לקהילה ההונגרית הגדולה ביותר באמריקה הלטינית. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
בשנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה הכריזה ברזיל מלחמה על מעצמות המרכז (שכללה את הונגריה). הגל הגדול השני של המהגרים ההונגרים הגיע לברזיל ממש לאחר מלחמת העולם הראשונה, בעיקר מהשטחים שהונגריה הפסידה כתוצאה מחוזה טריאנון. בשנת 1923 ברזיל הכירה בעצמאותה של הונגריה ובשנת 1927 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים. באותה שנה פתחה הונגריה נציגות דיפלומטית בריו דה ז'ניירו וברזיל פתחה גם זו בבודפשט בשנת 1929.
בשנת 1942 הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר (להן השתייכה הונגריה). כתוצאה מכך נותקו היחסים הדיפלומטיים בין ברזיל להונגריה. במהלך המלחמה (וזמן קצר לאחר מכן) היגרו הרבה הונגרים לברזיל, במיוחד הונגרים ממוצא יהודי. היחסים בין שתי המדינות הוקמו מחדש בשנת 1961 ובשנת 1962, ברזיל פתחה מחדש את הנציגות הדיפלומטית שלה בבודפשט. בשנת 1974 שדרגו שתי המדינות את נציגויותיהן לשגרירויות.
בשנת 1994 הגיע נשיא ברזיל הנבחר, פרננדו אנריקה קרדוזו, לביקור בהונגריה. בשנת 1997 ביקר נשיא הונגריה, ארפאד גנץ בברזיל, והיה לראש המדינה ההונגרי הראשון שביקר במדינה הדרום אמריקאית. בשנת 2011 השיקה ממשלת הונגריה מסמך תכנון אסטרטגי שכלל את ברזיל בין עדיפות מדיניות החוץ שלה. בשנת 2013 הגיע סגן נשיא ברזיל מישל טמר לביקור בהונגריה. בשנת 2017, שתי המדינות חגגו 90 שנה ליחסים דיפלומטיים.
בינואר 2019 הגיע ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, לביקור בברזיל כדי להשתתף בהשבעה של הנשיא ז'איר בולסונארו. בפברואר 2022 הגיע בולסונארו לביקור בהונגריה, ביקור ראשון של נשיא ברזיל במדינה מאז תחילת היחסים, במהלכו נחתמו בין המדינות מספר הסכמים.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מברזיל בהונגריה
ביקורים רמי דרג מהונגריה בברזיל
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון הסכם למניעת מיסוי כפול (1986); הסכם לשיתוף פעולה מדעי, טכני וטכנולוגי (1992); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (2006); מזכר הבנות בין Eximbank בהונגריה לבנק הפיתוח הברזילאי (2012); והסכם שיתוף פעולה בין המשרד לפיתוח הכפר ההונגרי לבין משרד הדייג והחקלאות הברזילאי (2013).
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-480 מיליון דולר. היצוא העיקרי של ברזיל להונגריה כולל: מנועי חלקים וטורבינות למטוסים; חלקי רכב; מכונות; עור; וקפה. הייצוא העיקרי של הונגריה לברזיל כולל: מכונות, כלי רכב ומוצרים מעובדים. ברזיל היא השותפה השנייה בגודלה בהונגריה באמריקה הלטינית (אחרי מקסיקו).
Love at First Sting
Love at First Sting הוא שמו של אלבום רוק כבד של הלהקה הגרמנית, סקורפיונז, שיצא בשנת 1984. בשנה בה יצא, דורג האלבום במקום השישי על ידי המגזין בילבורד, ברשימת ה-Billboard 200. השיר Rock You Like a Hurricane, דורג במקום ה-25 במצעד ה-Billboard 200, והשיר Still Loving You דורג במקום ה-64.
אאוגניוס הרביעי
אאוגניוס הרביעי (בלטינית: Eugenius IV; 1383 – 23 בפברואר 1447) נולד בשם גבריאלה קונדולמר (באיטלקית: Gabriele Condulmer) היה אפיפיור מ-11 במרץ 1431 ועד מותו.
עד בחירתו לאפיפיור
נולד בוונציה למשפחת סוחרים עשירה. דודו מצד אמו היה האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, שמינה אותו לבישוף סיינה. אנשי סיינה התקוממו נגד הבישוף החדש, שלא היה רק צעיר בן 24, אלא גם זר. לפיכך התפטר קונדולמר מתפקידו ובתמורה מונה ב-1408 לכומר הקרדינל של בזיליקת סנט קלמנטה. ב-1426 מינה אותו האפיפיור מרטינוס החמישי לכומר הקרדינל של סנטה מריה אין טרסטוורה. ב-11 במרץ 1431, שבועיים בלבד לאחר מות קדמו, מרטינוס החמישי, נבחר קונדולמר לאפיפיור בקונקלווה קצרה שנמשכה יומיים בלבד, ולקח לעצמו את השם אאוגניוס. הוא האחרון עד עתה שבחר בשם זה.
כהונתו
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה נישול כמה מבני משפחת קולונה, שהתחזקה מאוד מבחינת עמדות כוח ונכסים בתקופת מרטינוס החמישי. זאת על מנת לשמור על מאזן הכוחות בין העיר רומא לבין הוותיקן. זמן קצר לפני מותו פתח קודמו בתפקיד את ועידת בזל לדיון בכפירה ההוסיסטית ועליית האימפריה העות'מאנית, אך הוועידה קיבלה תפנית כאשר ביקשה לדון בעליונות האפיפיור. בדצמבר 1431 הוציא אאוגניוס בולה אפיפיורית לסגירת הוועידה, שהגיבה בקריאה לאפיפיור להגיע לבזל ולהתייצב בפניה. זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שנבחר במאי 1433, ביקש לתווך ולסיים את המתח בכך שהאפיפיור ימשוך את הבולה שלו ובתמורה יאושררו זכויות הכס הקדוש על ידי הוועידה.
באותה עת הוביל האפיפיור מדיניות של תמיכת מדינת האפיפיור במלחמתן של הרפובליקה של ונציה ופירנצה בדוכסות מילאנו בראשות פיליפו מריה ויסקונטי, זאת בניגוד למדיניות העיר רומא, שכוננה רפובליקה קצרת ימים בראשות משפחת קולונה. בראשית יוני 1434 נמלט אאוגניוס מן הוותיקן. הוא הוברח באישון לילה, לבוש בגלימות נזיר בנדיקטי לסירה שהובילה אותו על פני נהר הטיבר לאוסטיה, שם אסף אותו כלי שיט לפירנצה, שם שהה עד לחתימת הסכם שלום בפרארה באוגוסט 1435. אז עבר לבולוניה, שם שהה עד אפריל 1436, כאשר הקונדוטיירי (מפקד צבא שכיר) שלו, פרנצ'סקו ספורצה מוביל את הכיבוש מחדש של שטחי מדינת האפיפיור. באוגוסט 1436 החריב צבא האפיפיור את מעוזה של משפחת קולונה בפלסטרינה, וסימן בכך את עליונות הוותיקן ומדינת האפיפיור על רומא העיר. אאוגניוס נאלץ להעביר את הוועידה שלו מפרארה לפירנצה בעקבות פרוץ מגפה בעיר (לפיכך היא נקראת לעיתים "ועידת פירנצה"). ביולי 1439 חתם על הסכם איחוד מחדש עם הכנסייה האורותודוקסית ובנובמבר חתם על הסכם דומה עם הכנסייה האפוסטולית הארמנית, כל זאת על מנת להילחם בהתפשטותה של האימפריה העות'מאנית. ב-28 בספטמבר 1443 שב אאוגניוס לרומא בצעדת ניצחון, לאחר היעדרות של כעשר שנים.
בינואר 1438 כינס אאוגניוס ועידה אקומנית בפרארה, במסגרתה נידה את "מורדי ועידת בזל", שמצידה נידתה את האפיפיור עצמו. בתגובה אימץ שארל השביעי, מלך צרפת גרסה של מסקנות ועידת בזל שערערו על סמכותו הכוללת של הכס הקדוש, אך עמדתו לא נתמכה על ידי שליטי אנגליה, דוכסות בורגונדיה, מילאנו, בוואריה, קסטיליה ואראגון, שהסירו את תמיכתן מוועידת בזל. בנובמבר בחרה הוועידה את אמדאו השמיני, דוכס סבויה לאנטי-אפיפיור שכיהן בשם פליקס החמישי. בתגובה הכיר אאוגניוס בטענתו של אלפונסו החמישי, מלך אראגון לכתר ממלכת נאפולי וצימק מאוד את הכוחות הפוליטיים התומכים בוועידת בזל. מזכירו של פליקס החמישי, אנאה סילביו ברתולומאו פיקולומיני (לימים האפיפיור פיוס השני), נשלח כנציג של ועידת בזל לכינוס קיסרי שנערך בפרנקפורט בשנת 1442 שם פגש את פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הקיסר, שהתרשם מפיקולומיני הציע לו לשמש כמזכירו בקנצריה הקיסרית בווינה. בווינה זכה פיקולומיני לחסות הקנצלר של הקיסר, קספר שליק. בהשפעת שליק עבר מהמחנה של האנטי-אפיפיור פליקס, שסיכויו להצליח נראו לו קלושים, למחנה תומכיו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי והצליח לשכנע את הקיסר להצטרף לקואליציה שארגן האפיפיור ב-1444 על מנת להביס את האימפריה העות'מאנית במסגרת מסע צלב חדש (בעקבות צעד זה זכה פיקולומיני לפטור מעונש כנסייתי על מעשיו בעבר בוועידת בזל, כולל על תפקידו בהכתרת האנטי-אפיפיור פליקס). למסע הצלב הצליח אאוגניוס לגייס שיתוף פעולה נרחב שכלל את ממלכת פולין, ממלכת הונגריה, ממלכת קרואטיה, כתר בוהמיה, הדוכסות הגדולה של ליטא, נסיכות ולאכיה, נסיכות מולדביה ומדינת המסדר הטווטוני ובסופו של דבר גם כוחות של האימפריה הרומית הקדושה. אולם קואליציה זו ניגפה בקרב וארנה (10 בנובמבר 1444) ומסע הצלב התפזר.
אאוגניוס המשיך בחתימת הסכמי איחוד עם כנסיות מזרחיות. ב-1443 הגיע להסכם עם הכנסייה הסורית-אורתודוקסית וב-1445 חתם הסכם עם המרונים, שהוביל לקליטתם אל תוך הנצרות המזרחית קתולית.
בראשית 1447 הגיע אאוגניוס להסכם כולל עם הנסיכים הגרמנים, בתיווכו של פיקולומיני (שיעלה לכס שמונה שנים מאוחר יותר). כתוצאה מכך ביטל את כל הישגי מתנגדיו לכל אורך כהונתו וביסס את עליונות הכס הקדוש ומעמדה של מדינת האפיפיור לאורך שנים.
בתרבות הפופולרית
דמותו מופיעה בסדרת הטלוויזיה "משפחת מדיצי: אדוני פירנצה" ( בגילומו של דייוויד באמבר.
מרקס
לשמות המשפחה המתועתקים בעברית למרקס קיימים מקורות שונים. המקור הגרמני או האשכנזי הוא בשם הפרטי "". במשפחות יהודיות, "מרקס" היא הצורה הלועזית של "". {{פירושונים|
ראו גם
}}
קאוס
קאוס (באיטלקית: Kaos) הוא סרטם של האחים ויטוריו ופאולו טביאני על פי סיפורים קצרים מאת לואיג'י פיראנדלו, מתוך הקובץ Novelle per un Anno (סיפורים לשנה אחת). הסרט נוצר באיטליה בשנת 1984. הצלם היה ג'וזפה לאנצ'י ואת המוזיקה הנפלאה לסרט כתב ניקולא פיובאני, שחיבר גם את המוזיקה לסרט "הלילה של סן לורנצו", גם הוא של האחים טביאני, וכן לסרטים של פדריקו פליני ולסרטו של רוברטו בניני "החיים יפים". הסגנון המוזיקלי שלו קשה מאוד לסיווג או לאפיון: יש בו שילוב יפהפה של מוזיקה עממית סיציליאנית "מחוספסת" עם מוזיקה כעין-קלאסית, לעיתים בעלת אופי דמיוני מרחף, המזכיר מעט את המוזיקה האימפרסיוניסטית.
הסרט נקרא "קאוס" על שם כפר הולדתו של פירנדלו (שהיום כבר נקרא Villaggio Pirandello, "כפר פירנדלו"), ושמו קשור לאל התוהו היווני כאוס. אזור האגריג'נטו, שבו נמצא הכפר, מצולם בקטעי הקישור שבין הפרקים, בתמונות נוף עוצרות נשימה, הכוללות צוקים פראיים, עמקים, הרים, שדות, חופים ושרידי עתיקות. קטע הצילום הארוך ביותר הוא זה שבפתיחה, מיד לאחר הפתיח המילולי הקצר, שם השילוב בין הנופים למוזיקה הייחודית מביא לעוצמה מהפנטת כמעט.
כל הסיפורים מתרחשים בסיציליה במחצית השנייה של המאה ה-19 או בראשית המאה ה-20. בין הסיפורים השונים מקשר עורב, שאיכרים לוכדים בקטע הפתיח הקצרצר שבראשית הסרט, קושרים פעמון לצווארו ומשחררים אותו, והוא מתעופף מעל ראשיהם ומצלצל כמבשר, אם רעות ואם טובות, בלוויית מוטיב מוזיקלי חוזר (לייטמוטיב). העורב גם מסמל את החריג והדחוי בחברה, שכן באותו קטע פתיח הוא נתפס כשהוא דוגר על ביצים, למרות היותו זכר, ולכן בתחילה האיכרים מתעללים בו ורק לאחר מכן משלחים אותו לחופשי עם הפעמון לצווארו. אנשים דחויים (או חריגים או מודרים) עומדים ביסוד שלושת הסיפורים הראשונים של הסרט. בסוף הסיפור הראשון ישנה השלמה כאובה של האדם הדחוי עם מצבו, בסוף הסיפור השני הוא כבר זוכה לעדנה ולנחמה, ובסוף הסיפור השלישי הוא יוצא גיבור מנצח. הסיפור הרביעי איננו עוסק בדחוי או בחריג, אך הוא סוגר את המעגל משום שדמויות האיכרים מקטע הפתיח מופיעות בו שוב.
הסרט הוא בעיקרו ריאליסטי אך בכל אחד מן הפרקים משולב כמעט תמיד קטע סוריאליסטי קצר, עדין ומפתיע. כמו כן, במרבית הקטעים יש רמזים דקים לפרקים אחרים, רמזים, שאליהם אפשר לשים לב בעיקר לאחר צפייה שנייה או שלישית בסרט. חלק מן המימד הסוריאליסטי הדק שבסרט מתבטא בקטעים שבהם מכניסים הבמאים שקט מוזר ומאופק אל תוך העלילה הדינמית, לעיתים דווקא במקומות שבדרך כלל בני אדם נוטים להיות קולניים. סצנות כאלה מופיעות בכל הסיפורים שבסרט. כך, למשל, במשחק האכזרי של כנופיית רוקו טרופייה (בסיפור הראשון), בסצנת הריקוד סביב הכד (בסיפור השלישי) ובסצנת פיזור ההפגנה (בסיפור הרביעי).
הבן האחר
הסיפור מתחיל בדמותה של אישה זקנה המכתיבה לנערה מקומית מכתב לבניה, בו היא מגוללת את רצונה העז לקבל מהם מכתב, ארבע עשרה שנה לאחר שהיגרו וניתקו כל קשר. האשה היא אלמנה כפרית בודדה, שבניה היגרו זה כבר לאמריקה והותירוה לבדה בכפר הנידח בסיציליה. שוב ושוב היא שולחת להם מכתבים, אך הם אינם עונים לה. בני הכפר חושבים אותה למשוגעת. כאשר עוד קבוצת צעירים מבני הכפר מכינה עצמה לנסיעה, באה הזקנה אל מקום ההתכנסות כדי למסור להם מכתב אל בניה הרחוקים. היא מגלה שבשנים האחרונות הנערה הכותבת כביכול את מכתביה משטה בה ומשרבטת קווים חסרי פשר, לאחר שכל המכתבים האמיתיים שכתבה ממילא לא נענו. בהזדמנות זו מתוודע אליה הרופא, המשכיל היחיד במקום. האיש, ששמע כי היא בודדה לאחר שכל בניה עזבוה, תמה לגלות שהגבר הצעיר השומר את צעדיה מרחוק ומגלה כלפיה מסירות ודאגה - גם הוא בנה, אך היא מסרבת להכיר בו ומגרשת אותו מעל פניה. הרופא חוקר אותה בעדינות ושומע את סיפורה הטרגי. בנה זה נולד לה כתוצאה מיחסים שכפה עליה ראש כנופיה בשם רוקו טרופייה (Rocco Trupia), שרצח את בעלה בברוטליות בתקופת מאבקי העצמאות של ג'וזפה גריבלדי ושיחק בגולגולתו. עקב דמיונו הבולט לאביו, האם איננה יכולה לשאת את קרבתו ומרחיקה אותו מעליה בתקיפות עיקשת, אך זו אינה מפחיתה את מסירותו המתמשכת אליה. הבן, השומע את הסיפור, מבין כי ניסיונו לבנות את הקשר עם אמו אבוד. הוא פונה ללכת לדרכו, ומשאיר לאמו כמה פירות כמחוות פרידה. האם הדומעת מגלגלת לעברו דלעת, במה שנראה גם כדחיית המחווה של הבן אך אולי גם כניסיון אחרון להתגבר על המחסומים הנפשיים וליצור עמו תקשורת כלשהי, אך קולה של הדלעת המתגלגלת מזכיר לה (ולצופים) את קולות הגולגולת שבה שיחקו הפורעים. היא מצטמררת ונסוגה, והבן, המבין זאת, ממשיך בדרכו. האם והבן מתייסרים בבדידותם, כבולים בזכרונות העבר המחרידים שאין להם מרפא ואין להם פתרון. בסוף הסיפור, האם מתחילה שוב להכתיב את המכתב בעל פה, אותו מכתב שהיא מנסה להכתיב כבר ארבע עשרה שנה. הפעם היא מכתיבה אותו לרופא, בתקווה שיגיע ליעדו, ממשיכה להעדיף את הקשר חסר התוחלת שבדמיונה על פני הקשר הבלתי-אפשרי שבמציאות.
מחלת ירח
בפרק זה מופיע בטא (Batà), איכר צעיר שזה עתה נשא לו לאישה נערה מכפר סמוך בשם סידורה (Sidora) והביאה אל ביתו המבודד. הנערה, שנישאה לו משום שאמהּ העדיפה אותו על פני בן דודה, סארו (Saro), הולכת אחריו, אך אינה יודעת, שבעלה מוכה ירח. מדי חודש, בליל ירח מלא, הוא נתקף טירוף שאין לו שליטה עליו. כאשר מתקרב הלילה הגורלי בפעם הראשונה מאז נישואיהם, בטא מורה לסידורה להסתגר בבית ולא להניח לו להיכנס ויהי מה, אך עדיין אינו מגלה לה את הסיבה לדרישתו. רק כאשר היא שומעת את יללותיו ודפיקותיו הפראיות בדלת הבית, ולאחר שבטא בטירופו מנפץ את החלון ומושך בשערה, היא מבינה למה נכנסה בבלי דעת. בבוקר היא נמלטת אל בית אמהּ. בטא בא לשם, מתייצב ברחוב ועומד שם זמן רב עד שסידורה, שרחמיה נכמרים עליו, מוציאה לו כיסא. הוא מגולל לראשונה את סיפורו באוזני בני הכפר. הוא מספר, כי כאשר היה תינוק נאלצה אמו לעבוד בשדות בליל ירח מלא, והניחה אותו בעריסה אל מול הירח, שכישף אותו. מאז נעשה מוכה ירח, ומחלתו משתלטת עליו כל אימת שהירח מגיע למילואו. הוא מתנצל על כך שלא סיפר על מחלתו לפני כן אך מסביר, כי אילו עשה כך אף בחורה לא הייתה רוצה אותו. הוא מציע, שאשתו תשוב עמו הביתה וכשיתחדש ליל ירח מלא בחודש הבא, תבוא אמה לשהות אתה בבית. סידורה משתכנעת לחזור רק לאחר שהאם מבטיחה לבוא עם בן-דודה האהוב, כשבסתר לבה היא מקווה לממש עמו את אהבת נעוריה, שאותה לא זכתה להגשים. ואולם סארו, שבתחילה היה גם הוא נלהב לבלות עם סידורה לילה לוהט, רואה את בטא בשעת ההתקף, ולבו נכמר אליו. בן הדוד הצעיר והמתולתל, שעד לשלב זה נראה כבעל רוח קלילה ו'זורמת', מגלה רגישות ואמפתיה כלפי הבעל המתעוות אל מול הירח, ומאבד את החשק לבילוי הלילי. לסידורה ההמומה הוא מסביר: 'אני לא יכול... הוא סובל'. (ברגע זה מתרחש מהפך גם בגישת הצופה כלפי בטא, מאדם חביב אך בעיקר מפחיד לסובייקט מיוסר ומעורר הזדהות). סידורה עושה ניסיון אחרון לפתות את אהוב נעוריה, אך סארו עומד על צו מצפונו. הוא מצליח להתגבר על אימת מוכה הירח, ניגש אל בטא, עוצר את עויתותיו ומסייע לסידורה להתגבר על פחדיה ולהתקרב מחדש אל בעלה.
הכד
דון לולו (Don Lolo), בעל אדמות עשיר, אכזר ורודני, מזמין כד חרס ענק לאצור בו את השמן מיבול הזיתים המבורך שזכה לו. הג'ארה (כד ענק) מגיעה בשלום ליעדה ומוצבת על במה במרכז החצר לגאוותו הגלויה של דון לולו. ואולם, בלילה קורה אסון - הכד החדש וכביר המידות נשבר לשניים בדרך בלתי נודעת. דון לולו המום וחסר אונים, אך אשתו ועובדיו מזמינים את מתקן הכדים הטוב ביותר בסיציליה - רב אמן גיבן, יחיד במינו, שבידו דבק פלאים סודי שהמציא ואת סודו אינו מגלה. האמן אמנם מתקן את הכד השבור, אך לדרישת דון לולו הוא נאלץ לחזק אותו גם בתפרים, נוסף לדבק הפלאים שלו, ולצורך התיקון עליו להיכנס אל תוך הכד לפני חיבורו ואין הוא לוקח בחשבון, שהגבנון ימנע ממנו לעבור בפי הכד לאחר שיתוקן. בעלי הכד מסרב לשבור אותו כדי לשחרר את המתקן אם זה לא יסכים לפצותו על שבירת הכד, והאומן הגיבן נשאר כלוא וחסר אונים. ואולם, במשך הלילה הוא מקהיל סביבו את אנשי דון לולו, הששים להזדמנות למרוד באדוניהם הנוגש. הם מביאים מזון ומשקה לאמן הכלוא ומקיפים אותו בשירה ובריקודים פראיים, ההופכים לחיזיון סוריאליסטי פגאני-למחצה, בעוד הדון מסתגר עם אשתו בביתם המפואר וחושש לצאת. הסיפור מסתיים כאשר דון לולו הרתחן והמושפל בועט בג'ארה, מגלגל אותה עד שהיא נשברת ללא תקנה והאומן הגיבן משתחרר ללא תנאי והולך לדרכו, גא, מנצח ומסתורי כלעומת שבא.
רקוויאם
אנשי מרגרי (Margari), כפר זעיר ונידח בהרים, באים לדרוש בית קברות משלהם. הזקן שייסד את הכפר נוטה למות ומסרב להיקבר, כמו קודמיו, בבית הקברות של עיירת המחוז לרגלי ההרים, שם יושב הברון, בעל האדמות שעליהן הוקם הכפר מרגרי. לטענת הברון, הזקן ואנשיו השתלטו על אדמותיו ללא רשותו, ואם כי הוא איננו מונע מהם את הישיבה עליהן בחייהם, הוא מסרב בתוקף להתיר למתים להשתלט על אדמותיו מתחת לפני הקרקע. שוטרים מלווים את משלחת הכפריים בדרכם בהרים, אך בהגיעם אל הכפר הם מוצאים, שכל אנשיו מכונסים סביב הקבר, שנכרה לזקן הגוסס, היושב לפניו בכורסתו וממתין למותו. לפי צו הברון מתחילים השוטרים להרוס את ראשית בית הקברות הנבנה והולך, אך הזקן מערים עליהם כשהוא מתחזה למת. אל מול המוות נכנעים השוטרים ועוזבים את המקום, והזקן מוצא מארונו ומושב אל כורסתו, להמתין עם כל בני הכפר למותו האמיתי אל מול קברו הפתוח. בתמונה המוזרה של ההמתנה השקטה והמאופקת למוות מסתיים הקטע.
אפילוג - שיחה עם אמא
בפרק המסיים את הרצף מופיע לואיג'י פיראנדלו עצמו, החוזר אל כפר הולדתו הסיציליאני לראשונה מאז מות אמו. החיים ברומא היו עליו למעמסה והוא חש שמשהו קורא לו ודוחק בו לחזור אל בית ילדותו. הוא יורד בתחנת הרכבת של הכפר (כנראה קאוס, על שמו נקרא הסרט), ורואה מראות דמיוניים של ילדים, שעתידים להתגלות לאחר מכן כדמויות אמו ודודיו בימי ילדותם. כל תחילתו של קטע זה רצופה בתמונות הלקוחות מארבעת הסיפורים הקודמים ובשלל רמזים המתייחסים אליהם, באופן המרמז על טשטוש הגבולות שבין דמיון למציאות (הבולט ביותר, אך לא היחיד: נהג הכרכרה הלוקח אותו אל בית משפחתו אינו אלא סארו, גיבור הסיפור השני). גם המוזיקה המלווה את ירידתו מן הרכבת בכפר הולדתו נעשית שונה, כמעט מפחידה, ומשווה לדמויות ולשאר המראות מימד חלומי משהו. בבית אמו המנוחה מדמה פירנדלו לראותה יושבת ומשוחחת עמו, בדמות שנראית לרגע כאילו היא חלק מן המציאות. פירנדלו מבקש מאמו שתחזור על סיפור שסיפרה לו שנים קודם לכן; לדבריו, משום שזה כבר הוא רוצה להיזכר בו ולהעלותו על הכתב, אך קטע מסוים בו נשכח ממנו. (המוזיקה הנשמעת כעת ברקע היא מתוך האריה - "L'ho perduta, me meschina" ("איבדתי את זה, מסכנה שכמותי!") מן האופרה נישואי פיגרו מאת מוצרט, קטע שאמו נהגה לשיר, כפי שהוא נזכר). האם מתחילה לספר את הסיפור, והמצלמה עוברת לפרק מן העבר, כשקולה של האם מלווה אותו. הסיפור הוא זיכרון מימי ילדותה של האם, כאשר הפליגה בסירה עם אמה, אחיה ואחיותיה אל האי מלטה, כדי לבקר את אבי המשפחה, הגולה שם בצו השלטונות לאחר שהיה מעורב במהפכת 1848. במהלך המסע הימי עוצרת המשפחה למנוחה באי אבן הגיר (הצילומים נעשו באי הסיציליאני ליפארי), והמלח המשיט אותם בסירתו ממליץ לאם להרשות לילדים לגלוש אל המים על פני הסלעים הלבנים, שאבק הגיר שעליהם יפה לבריאות העור. הילדים מטפסים בצהלה על הסלעים התלולים וגולשים מהם אל ים הטורקיז באחת התמונות היפות ביותר בקולנוע. לאחר מכן הם חוזרים לסירה וממשיכים לחתור לכיוון מלטה. כאן נקטע הסיפור, קולה של האם מפסיק להישמע ברקע והמצלמה חוזרת אל ביתו של פירנדלו בסיציליה, אלא שכעת נמצא שם הסופר לבדו, ודמות אמו נעלמה כלא הייתה.
היו שסברו כי עיקרו של סיפור זה איננו בעלילתו אלא באווירה, במוזיקה ובצילום, אך לא כך הדבר. למעשה יש כאן משחק מתוחכם בין דמיון למציאות מן הסוג החביב על פירנדלו בכל יצירתו. דמותה של האם, הממשית כל כך, כבר מתחילה לשכנע את הצופה כאילו היא חלק מן המציאות, אך העובדה שהסיפור נקטע רומזת לכך שזוהי כנראה הנקודה שממנה שכח פירנדלו את ההמשך. בכך מתחוור לו - ולצופה - כי הסיפור איננו מושמע באמת מפי האם, אלא מזכרונו הקטוע של הסופר, והוא זה שדמיין את אמו משוחחת עמו. הסצנה הקצרה של החזרה אל הבית הריק, שבה האם כבר נעדרת, מחדדת את ההבנה, כי הוא שב והבהיר לעצמו את הגבול שבין דמיון למציאות. הוא נעשה מודע לכך שאת הדברים האבודים אין להשיב - מסר המקרין הארה נוספת על סיפורי "קאוס".
התקבלות והערכות
'קאוס' זכה בשעתו לתשומת לב מסוימת ולשבחים מאת המבקרים, וכן זכה לפרסי דויד די דונטלו וסרט הכסף האיטלקיים, אך לא עורר הדים נרחבים בציבור, ותוך כמה שנים נשכח במידה רבה. למרות זאת, יש הסבורים עד היום כי זהו אחד הסרטים הטובים, המיוחדים, המרגשים, העדינים והמתוחכמים ביותר שנוצרו אי פעם בתולדות הקולנוע.
קול המחתרת העברית
קול המחתרת העברית הייתה תחנת השידור החשאית של הלח"י.
הקריין של התחנה היה נתן מרפיש (גד), וטכנאי הרדיו שהקים ותפעל את התחנה היה יעקב יצחקי (אלכס).
היסטוריה
תחנת קול המחתרת העברית החלה את שידוריה בשנת 1941, ושידוריה נמשכו לסירוגין עד להקמת מדינת ישראל. עם קרייני התחנה נמנתה גאולה כהן, לימים חברת הכנסת.
כשהתחנה נתפסה על ידי שלטונות המנדט הבריטי נשלחו נתן מרפיש ויעקב יצחקי למחנה המעצר בלטרון ומשם הוגלו למחנות המעצר באפריקה, באסמרה שבארתריאה ולגילגיל בקניה.
ניהול זכויות דיגיטלי
ניהול זכויות דיגיטלי (Digital Rights Management, DRM) הוא מונח כללי לכל סוג של הסדר המאפשר הגבלה ושליטה על הפצה של תוכן בצורתו הדיגיטלית על ידי מפיציו. בדרך כלל, התוכן הוא עבודה המוגנת בזכויות יוצרים הנמצאות בידי המפיץ. תוכן דיגיטלי המוגן ב־DRM יכול להיות למשל קובצי שירים, סרטים וספרים אלקטרוניים.
לאשון מריט
לאשון מריט (באנגלית: LaShawn Merritt נולד ב-27 ביוני 1986) הוא אצן אמריקאי, אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) ופעמיים אלוף עולם (ברלין 2009 ומוסקבה 2013) בריצת 400 מטר. הוא זכה פעמיים באולימפיאדה (2008 ו-2016) ו-6 פעמים ברציפות באליפות העולם (2005 - 2015) בריצת שליחים 4x400 מטר.
ניהול זכויות דיגיטלי
רקע כללי
מגבלות הנוצרות על ידי מערכות כאלה הן לדוגמה
בעוד שמערכות DRM הוצגו פעמים רבות כמערכות שנועדו לאכוף את חוקי זכויות היוצרים, הן התקשו לעשות זאת, מאחר שישנם מקרים רבים בהם השאלה האם שימוש בתוכן הוא שימוש מפר, תלויה בכוונת המשתמש ובהקשר בו נעשה השימוש בתוכן. בפועל ההגבלות שכופות מערכות DRM נקבעות באופן חד צדדי על ידי יצרני החומרה והתוכנה, בכפוף לדרישות מפיצי התוכן. הגבלות אלו עלולות, ולעיתים אכן פוגעות בזכויות השימוש ההוגן המוקנות לצרכני התוכן. עקב כך, ישנם ארגונים, כגון המוסד לתוכנה חופשית וקרן החזית האלקטרונית, אשר מביעים התנגדות עקרונית לשימוש בטכנולוגיות אלו. המוסד לתוכנה חופשית אף מכנה אותם "ניהול הגבלות דיגיטלי" (Digital Restrictions Management), והמבקרים בישראל נוהגים לכנות אותן בעברית "ניהול זכויות קניין" או בקיצור נז"ק.
לאשון מריט
מריט זכה ב-11 מדליות עולמיות מהן 8 מדליות זהב. הוא מדורג שני בהיסטוריה בצבירת מדליות זהב, אחרי יוסיין בולט מג'מייקה (11) ובצבירת מדליות בסך הכל, אחרי יוסיין בולט (14).
ביוגרפיה
מריט נולד בפורטסמות', וירג'יניה. הוא סיים את לימודיו בתיכון וודרו וילסון. הוא למד שנה אחת באוניברסיטת מזרח קרוליינה עד שחתם על חוזה עם חברת נייקי, שלא איפשר לו להתחרות במסגרת המכללות בארצות הברית (NCAA). הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת אולד דומיניון בנורפוק שבווירג'יניה.
ניהול זכויות דיגיטלי
גופי תקינה, תקנים ושיטות מקובלות להגנה על תוכן
יוזמה עסקית חדשה של ארבע חברות אלקטרוניקה (טושיבה, IBM, אינטל, מטסושיטה), הביאה להקמת ארגון בשם 4C entity, LLC להגנה על מולטימדיה ב-DVD. ארגון זה הוקם לאחר שמערכת ההגנה הראשונה להגנת תוכן ב-DVD בשם CSS (Content Scrambling System) כשלה - אלגוריתם ההצפנה שלה ניתן לפיצוח. גישתו של הארגון להגנת תוכן ב-DVD היא מערכת הגנה חדשה בשם CPPM (Copy Protection for Prerecorded Media).
ה- CPPM מתאים את ההצפנה של מדיה כך שגם אם מצויים באינטרנט הדרכים לפתיחת המדיה המוצפנת, אם למנגנון מסוים אין את הכלים הדרושים לפתיחת התוכן (להסיר את הצופן מהנתונים) הוא לא יוכל לראותו. אופן פתיחת המדיה המוצפנת משתנה על ידי מערכת ההגנה כך שהמידע המצוי באינטרנט עשוי לא להיות רלוונטי.
לאשון מריט
ביוגרפיה
בשנת 2004 באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בגרוסטו, איטליה הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר כשקבע תוצאה של 45.25 שניות. הוא זכה בעוד שתי מדליות זהב במסגרת ריצות השליחים 4x100 מטר ו-4x400 מטר.
פגוש את העיתונות (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
פגוש את העיתונות היא תוכנית אקטואליה וראיונות, המופקת על ידי חברת החדשות ומשודרת משנת 1996. התוכנית משודרת בכל יום שבת בשעה 18:00 בקשת 12, בהגשת בן כספית ועמית סגל.
מאז שערוץ 2 פוצל ב-1 בנובמבר 2017 לשני ערוצים נפרדים – קשת 12 ורשת 13 – התוכנית שודרה בשבת רק בערוץ 13 (בשונה ממרבית התכנים של חברת החדשות ששודרו במקביל בשני הערוצים כמו: המהדורה המרכזית, שש עם, מהדורה ראשונה). עקב כך שודרה עד סוף דצמבר 2017 בערוץ 12 בימי שישי תוכנית בהנחיית רינה מצליח בשם "השבוע".
החל מינואר 2019 משודרת התוכנית בקשת 12, בעקבות מכירת מניות "רשת" בחברת החדשות ל"קשת" ולמעשה מעברה של החברה לשידור בלעדי בערוץ 12.
היסטוריה
התוכנית, המבוססת על התוכנית האמריקאית "פגוש את העיתונות" (Meet The Press) של רשת NBC, משודרת החל משנת 1996. בתחילה הגישה את התוכנית אשרת קוטלר. בשנת 1998 החליף גיא זהר את קוטלר בהגשת התוכנית. זהר עזב את התוכנית בשנת 2000 בעקבות מינויו לסמנכ"ל התוכן של חברת הכבלים תבל דיגיטל. לאחר עזיבתו, החלה שלי יחימוביץ' להגיש את התוכנית עד שנת 2005 שבה עזבה את חברת החדשות והגשת התוכנית והצטרפה לחיים הפוליטיים. בעקבות עזיבתה של יחימוביץ', נבחרה להגיש במקומה את התוכנית דנה ויס.
ב-18 בדצמבר 2012 הודיעה חברת החדשות על ביטולה של התוכנית במסגרת קיצוצים נרחבים שנעשו בתקציבה, שכללו בין היתר גם קיצור של מהדורת החדשות המרכזית ל-45 דקות בלבד. לאחר כשבועיים, בוטלו הקיצוצים והתוכנית שבה כסדרה.
במאי 2013 הוחלט על סבב הגשה מחודש בחברת החדשות: דנה ויס החלה להגיש את חדשות סוף השבוע, ורינה מצליח החליפה אותה בהגשת התוכנית.
בינואר 2019, בעקבות מיזוג רשת-עשר, התוכנית עברה להיות משודרת רק בערוץ 12, יחד עם שאר תוכניות חברת החדשות. ביולי 2022 הוחלט שרינה מצליח לא תנחה את התוכנית יותר בעקבות ירידה ברייטינג ובמקומה מנחים את התוכנית החל מספטמבר בן כספית ועמית סגל. בעבר, שודרה התכנית במלואה בשידור חי. כיום, רוב חלקי התכנית מוקלטים לפני כניסת השבת.
נעימת הפתיחה והסגירה של התוכנית היא lnternational שנכתבה על ידי המלחין הבריטי אלאן הוקשאו.
מבנה התוכנית
בכל תוכנית מתראיינת אישיות מוכרת ומרכזית ("הריאיון המרכזי"), בדרך כלל באחד מהתחומים הבאים: פוליטיקה, כלכלה, תקשורת, תרבות ולעיתים גם מתחומים נוספים. בחלקה האחר של התוכנית, מתקיים דיון העוסק בנושא אקטואלי מסוים, בפאנל המורכב מפרשנים של חברת החדשות ומאורחים ומפרשנים חיצוניים התואמים את התחום שעליו הדיון ("השולחן העגול"). בנוסף, מתקיים דיון נוסף, בפאנל אחר, על נושא מרכזי שהיה בכותרות באותו השבוע. במהלך התכנית דנה ויס, שמגישה מיד אחר כך את חדשות סוף השבוע, מגיעה לפאנל לזמן קצר, ומספרת מה הן כותרות המהדורה.
לאשון מריט
ביוגרפיה
באליפות העולם באתלטיקה 2007 שנערכה באוסקה, יפן זכה מריט בשתי מדליות. מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.96 שניות אחרי האצן האמריקאי ג'רמי וורינר שקבע זמן של 43.45 שניות ולפני אצן אמריקאי נוסף אנג'לו טיילור שקבע זמן של 44.32 שניות. במסגרת ריצת השליחים 4x400 מטר יחד עם טיילור, דרולד ויליאמסון וג'רמי וורינר הוא זכה במדליית זהב בזמן של 2:55.56 דקות.
פגוש את העיתונות (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
מבנה התוכנית
דפנה ליאל משמשת כמחליפה בהגשת התוכנית.
לאשון מריט
ביוגרפיה
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הסיפור היה הרבה יותר מוצלח. היה צפוי מאבק צמוד בין אלוף העולם והאלוף האולימפי ג'רמי וורינר למריט. מריט זכה במדליית הזהב בריצת 400 מטר לפני וורינר בפער הגדול ביותר שהיה באולימפיאדות במקצוע זה בין המקום הראשון לשני. מריט קבע תוצאה של 43.75 שניות, שיא אישי שמיקם אותו במקום החמישי בכל הזמנים. זמנו של וורינר היה 44.74 שניות. שלישי סיים הרץ האמריקאי דייוויד נוויל שקבע זמן של 44.80 שניות. האמריקאים גרפו את כל שלוש המדליות במקצוע זה כמו באולימפיאדה הקודמת, באתונה. הוא הוסיף מדליית זהב במסגרת ריצת השליחים 4x400 מטר. הרביעייה האמריקאית קבעה זמן של 2:55.39 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 2009 בברלין, גרמניה זכה מריט בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאת השנה בעולם בזמן של 44.06 שניות, לפני וורינר אלוף העולם היוצא (44.60 שניות) ורני קואו מטרינידד וטובגו (45.02 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם טיילור, וורינר וקירון קלמנט בתוצאה של 2:57.86 דקות, לפני בריטניה (3:00.53 דקות) ואוסטרליה (3:00.90 דקות).
פגוש את העיתונות (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
מבנה התוכנית
מאוקטובר 2020 התוכנית משודרת כשעתיים. בשעה הראשונה מופיע פתיח משדר מיוחד, ואילו בשעה השנייה של התוכנית מופיע פתיח התוכנית.
לאשון מריט
אימרוץ
באפריל 2010 התפרסם כי מריט נכשל בשלוש בדיקות רצופות, בין החודשים אוקטובר 2009 וינואר 2010 באימרוץ. הוא טען כי השתמש במוצר ללא מרשם, ExtenZe, להגדלת הפין שלו ולא קרא את האותיות הקטנות כדי לבדוק את המרכיבים של המוצר, אשר מכיל את דהידרואפיאנדרוסטרון שהוא סטרואיד אסור בשימוש. הוא מרגיש מבוכה, השפלה והצהיר כי עשה טעות טיפשית, ילדותית ואגואיסטית ומקובל עליו השהייה בת שנתיים. עונשו הופחת ל-21 חודשים.
באליפות העולם שנערכת במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה מריט בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 43.74 שניות, לפני בן ארצו טוני מק'קוויי (44.40 שניות) ולוגלין סנטוס מהרפובליקה הדומיניקנית (44.52 שניות) ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 2:58.71 דקות, לפני ג'מייקה (2:59.88 דקות) ורוסיה (2:59.90 דקות).
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה מריט במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.85 שניות, אחרי וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה שקבע שיא עולם חדש של 43.03 שניות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן 17 השנים של מייקל ג'ונסון מארצות הברית (43.18 שניות) וקיראני ג'יימס (43.76 שניות).
ניהול זכויות דיגיטלי
גופי תקינה, תקנים ושיטות מקובלות להגנה על תוכן
DRMS (Digital Rights Management Systems) הוא תקן להגנה על זכויות קניין אשר נעשה בו שימוש בתעשיות המוזיקה, הסרטים וההדפסה. DRMS מאפשר שליטה בגישה לתוכן דיגיטלי והשימוש בו. התקן מעניק ליוצרי תוכן את הטכנולוגיה הנחוצה על מנת להגן על זכויות הקניין הרוחני שלהם. הצרכן ישלם עבור פעולת הקריאה או ההאזנה לתוכן דיגיטלי ולא יוכל לשמור העתק של המקור לאחר התשלום. כל תעשייה מיישמת את התקן בצורה המתאימה לה - שימוש בסיסמה, הצפנה, מנועי חיפוש לגילוי העתקות ומערכת גביית תמלוגים הן הטכנולוגיות העיקריות.
הגנה חברתית של זכויות דיגיטליות
קיימת ביקורת על השימוש ב-DRM. כיוון שכל DRM סופו להיפרץ, נוצר מצב שדווקא הרוכשים ההוגנים מקבלים מוצר מוגבל לעומת רוכשים שפרצו את ה-DRM וכעת יכולים לעשות בקובץ כרצונם וללא מגבלות. אחד הפתרונות לטענות אלו הוא השימוש ב"הגנה חברתית". הגנת זכויות חברתית (Social DRM) היא צורה של הגנת זכויות דיגיטליות המבוססת על הטבעת פרטים מזהים כלשהם בעותק הדיגיטלי של הרוכש. זו הגנה פחות קשיחה כיוון שאינה מגבילה את הרוכש בשימוש בקובץ הדיגיטלי שרכש. ההגנה עצמה מבוססת על הרתעה וכן על סולידריות ואמון שבין הרוכש לספק.
יחסי הודו–קנדה
יחסי הודו–קנדה הם היחסים הדו-צדדיים ארוכי השנים בין קנדה לרפובליקת הודו, הבנויים על "מחויבות הדדית לדמוקרטיה", "פלורליזם" ו"קשרים בין בני אדם", על פי ממשלת קנדה. בשנת 2009 הסתכם הסחר הדו-צדדי בין הודו לקנדה כ-4.44 מיליארד דולר קנדי. פיצוץ טיסה 182 של אייר אינדיה על ידי תושבי הודו, אשר גרם להרג כמות עצומה של אזרחים קנדים, השפיעה על היחסים במשך כעשרים שנה. ניסוי הגרעין של הודו הוסיף גם הוא מתח ניכר למערכת היחסים בין שתי המדינות, עם הטענות כי הודו הפרה את תנאי תוכנית קולומבו. אף כי ז'אן קרטיין ורומאו לבלן ביקרו שניהם בהודו בסוף שנות התשעים, היחסים שוב הופסקו, גם אם באופן זמני, לאחר מבחני פוקראן-II. הודו וקנדה נוקטות בצעדים להפוך לשותפים אסטרטגיים, כאשר ראש הממשלה סטיבן הרפר ערך ביקור ממלכתי בשנת 2012. שתי המדינות הן מושבות בריטיות לשעבר וחברות מלאות בחבר העמים הבריטי, כאשר קנדה היא ביתה של אחת מהפזורות ההודיות הגדולות בעולם.
היסטוריה
בשנות ה-40 וה-60 של המאה ה-20 התפתחו יחסי קנדה והודו בגלל הקשרים האישיים שהתפתחו בין ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו לבין שני ראשי ממשלה קנדיים שכיהנו באותה תקופה: לואי סן-לורן ולסטר פירסון. באו"ם ובחבר העמים הבריטי, בנושאים מגוונים כמו שביתת הנשק במלחמת קוריאה ומשבר סואץ, נוצרה התכנסות של אינטרסים ומחויבות בין הודו לקנדה. תוכנית הסיוע של קנדה להודו החלה בשנת 1951 וצמחה משמעותית במסגרת תוכנית קולומבו. קנדה סיפקה להודו סיוע במזון, מימון פרויקטים וסיוע טכני. בחמשת העשורים האחרונים הודו הייתה אחת המקבלות הגדולות ביותר של סיוע דו-צדדי קנדי, שהסתכם במעל ל-3.8 מיליארד דולר קנדי. בשנות ה-60, קנדה תמכה בפרויקט תחנת הכוח ההידרו-חשמלית של קונדה באמצעות תוכנית קולומבו.
היחסים בין הודו-קנדה הידרדרו בעקבות ניסוי הגרעין של הודו במאי 1974, כאשר ממשלת קנדה ניתקה את שיתוף הפעולה הגרעיני עם הודו ופקיסטן בשנת 1976, לאחר שהטענות שחומר הביקוע המשמש לבניית המתקן הגרעיני הראשון של הודו הושג מכור המחקר הגרעיני CIRUS שסופק בקנדה. לאחר מכן קנדה החליטה לעסוק בשיתוף פעולה גרעיני רק עם מדינות שחתמו על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) ועל האמנה למניעת ניסויים גרעיניים (CTBT) ואשר הנהיגו אמצעי הגנה בהיקף מלא על האנרגיה הגרעינית שלהם, והתוכניות שלהן בפיקוח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (IAEA). הודו ופקיסטן הן שתי מדינות אשר שתיהן סירבו בעקביות לחתום על ה-NPT, והצביעו נגד החלטות העצרת הכללית של האו"ם, שלטענתן מפרות את זכותה הריבונית של מדינתן לבחור אם לחתום על הסכמים כאלה או לא. בתחילת פברואר 1997 שר החוץ ההודי חזר על התנגדותה של הודו לחוזה באומרו כי "הודו תומכת בכל צעד שמטרתו להשמיד נשק גרעיני, אולם הוא סבור כי האמנה במתכונתה הנוכחית אינה מקיפה ואוסרת רק סוגים מסוימים של בדיקות". לפיכך, סירובה הקנדי של קנדה לעסוק בשיתוף פעולה גרעיני עם הודו ופקיסטן, אלא אם כן הם חותמים על האמנה, סיימו את שיתוף הפעולה הגרעיני שלה עם הודו לבינתיים, ופגעו קשה ביחסים בין שתי המדינות.