cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חזקה (הלכה)
כללי חזקה זו
חזקה זו משמשת את פוסקי ההלכה בספקות רבים, במיוחד בהלכות אישות, ואף היוותה שיקול משמעותי בפסיקה בפרשת האח והאחות על ידי הרב שלמה גורן, פסק הלכה עליו ערערו רוב הפוסקים בדורו, פסיקה שדנה בשאלה אודות אדם מסוים, האם הוא בחזקת גרות או בחזקת גויות, וממילא - האם אשתו נחשבת לאשת איש, ובניה מבעל זר - ממזרים.
חזקה עקב מאורע החוזר ונשנה כמה פעמים
חזקה יכולה להיקבע עקב חזרה של מספר אירועים. ישנה מחלוקת תנאים במספר האירועים הנצרכים לחזרה על מנת לקבוע חזקה. לשיטת רבי יהודה הנשיא, חזקה נקבעת לאחר שני מקרים, ולשיטת רבן שמעון בן גמליאל חזקה נקבעת לאחר שלוש מקרים.
רב יוסף פסק כי בנישואים (אשה קטלנית) ומלקות (ראו להלן) ההלכה כרבי יהודה הנשיא, ובברית מילה ובהלכות שור מועד, ההלכה כרבן שמעון בן גמליאל, שרק שלוש פעמים מייצרות חזקה.
לפי כללים אלו, נקבעו ההלכות הבאות:
בנוסף, נחלקו רבי ישמעאל וחכמים האם חזקת קרקעות היא חזקה הקשורה בחזקת שלוש פעמים ובעצם גם שם ישנה מחלוקת רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהודה הנשיא לגבי מספר השנים, או שמא הכול מודים בה.
חזקת כשרות
חזקה זאת אומרת כי כל יהודי הוא בחזקת כשר, ולא רשע. לפי דעה אחת, חזקה זו מבוססת על העובדה שכל בני ישראל נבראו על ידי הבורא ישרים וכשרים (שאינם עוברי עבירות). ישנה דעה שחזקה זו מבוססת על חזקה דמעיקרא, שאנו אומרים העמד אותם על חזקתם שהם כשרים, ויש אומרים שאין לחזקה זו קשר לחזקה דמעיקרא, אלא מדובר בחזקה עצמאית, שכל יהודי מוחזק כמתנהג בכשרות, שהיא המבוססת על רוב יהודים שהם כשרים. האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים סובר בספרו "ויואל משה" כי בימינו שרוב היהודים הם חילונים ומעטים הם יהודים שומרי תורה ומצוות לא קיימת חזקה כזו.
בכלל של חזקת כשרות משתמשים בדיני אישות, בדיני איסורים ובעדות.
חזקת מטלטלין
חזקה זאת מכונה בראשונים גם: "חזקה כל שתחת יד אדם הרי הוא שלו".
אומר הרמב"ם: "כל המיטלטלין בחזקת זה שהן תחת ידו, אף על פי שהביא התובע עדים שהמיטלטלין האלו ידועין לו. כיצד: בגד זה או כלי זה שבידך או שבתוך ביתך, שלי הוא ואני הפקדתיו אצלך, או השאלתיהו לך, והרי העדים שהן יודעין אותו מקודם ברשותי, והנתבע אומר לא כי, אלא אתה מכרתו לי או נתתו לי במתנה - הרי זה הנתבע נשבע היסת, ונפטר".
חזקה זו גוברת על חזקת מרא-קמא, ועל כן המערער אינו יכול לדרוש שהחפץ יחזור אליו בזכות חזקת מרא-קמא שעומדת לכאורה לזכותו בגין העדים שהביא שהחפץ היה שלו. האחרונים חלוקים ביניהם האם חזקה זו מבררת לנו בוודאות שהחפץ שייך למחזיק בחפץ, וממילא מסייעת גם באיסורין, או שהיא פועלת כחזקת ממון, שאי אפשר לקחת ממון מאדם המחזיק בו, אלא בראיה ברורה.
חזקת ממון
חזקת ממון היא חזקה משפטית, המעניקה עדיפות למי שמחזיק בנכס או בממון. יסודה הוא העמד דבר על חזקתו, הנח שהממון שייך לבעליו עד שיתברר לך אחרת.
נחלקו הפוסקים אם חזקה זו וחזקת מרא קמא מסתמכת על חזקה דמעיקרא המועלת גם באיסורים, ומורה שהמציאות לא השתנתה, או שמא היא חזקה משפטית כהמוציא מחברו עליו הראיה.
הפוסקים נחלקו האם גם חזקת מטלטלין כלולה בחזקת ממון, והיא חזקה משפטית בלבד, או שמא היא חזקת בתורת וודאי.
חזקת מרא קמא
המשנה במסכת בבא מציעא אומרת: "המוכר שפחתו, וילדה - זה אומר עד שלא (לפני ש) מכרתי ילדה, וזה אומר משלקחתי (אחרי שלקחתי) - יחלוקו"
חזקת מיטלטלין וחזקת קרקעות מול חזקת מרא קמא
הדין שהחפץ שייך לבעלים הראשון, מתקיים רק כאשר החפץ עדיין ברשות המוכר, אבל אם הוא כבר עבר לרשות הקונה, חזקת מיטלטלין גוברת, ועל המוכר להביא ראיה. אבל בקרקעות אם מתעורר ספק, היא שייכת למרא קמא כיוון שקרקע בחזקת בעליה קיימת גם כאשר אחר נמצא בה באופן פיזי, ולכן לא קיימת חזקת הממון אצל מי שאוכל את פירות הקרקע באופן זמני (הקונה).
חזקת קרקעות
חזקת קרקעות היא חזקה הנקבעת במשך שלוש שנים. אם אדם גר בקרקע השייכת לחברו, באופן של בעלות, יש להניח שהיא שלו. אם כי, עד שלוש שנים, אין לחזקה כל תוקף, שכן עד שלוש שנים נהוג להחזיק שטר קניין, ומכיוון שכך, בהיעדר הוכחת השטר, ישנה "ריעותא" המורה על כך שהמחזיק בקרקע לא קנה אותה, ויש להעמידה בחזקת בעליה הראשונים. רק לאחר שלוש שנים, כאשר דרכם של אנשים לא לשמור את שטרם יותר, יש לחזקה תוקף. לפי גישה אחרת, חזקה זו היא תקנת חכמים, שמכיוון שלאחר שלוש שנים אין דרכם של אנשים לשמור את שטרותיהם, תיקנו חז"ל מפני תיקון העולם, שאדם המתגורר בקרקע, תהיה לו חזקת בעלות על הקרקע. חזקה זו מופעלת בתנאי שיש למחזיק טענה- ירשתי שדה זו, קניתי ממרא קמא וכדומה.
חזקת שררה
חזקת שררה היא חזקה הבאה לקבוע שררה לאדם שנתמנה לתפקיד מכובד. במקרה כזה, קיימת דעה שלא ניתן להורידו משררתו ללא קשר לחזקה, שהרי קיים הכלל "מעלין בקודש ואין מורידין", וכן מפני שכך נלמד מפרשת שום תשים עליך מלך.
חזקת שררה עוברת בירושה והדבר נלמד מפרשת מלך שנאמר: "לְמַעַן יַאֲרִיךְ יָמִים עַל-מַמְלַכְתּוֹ הוּא וּבָנָיו בְּקֶרֶב יִשְׂרָאֵל".
חזקת מצוות
מי שהתרגל לקיים מצווה מסוימת עבור הציבור, יש לו חזקה עליה, ואין להעבירו מתפקיד זה. המהר"ם מרוטנבורג למד הלכה זו מדברי רבי יוסי בתלמוד בבלי הקובע שכהן גדול שהפסיק לעבוד מחמת טומאת קרי ומינו כהן אחר תחתיו, חוזר למעמדו לאחר שנטהר. מקור נוסף למד הרב יוסף קולון מהמשנה האוסרת לשנות מיקום של עירוב תבשילין לבית אחר מפני דרכי שלום לדעת הרב עקיבא איגר לא רק שאסור להעביר אותו מתפקידו, אלא גם למנות אדם נוסף שיתחלק עמו במצווה אסור. לעומתם יש הסוברים שאין חזקה למצוות, אמנם דעתם אינה להלכה.
זכייה בירושה
האחרונים נחלקו האם חזקת מצוות היא כשררה או לא, וכפועל יוצא מכך האם חזקת המצווה עוברת בירושה. לשיטת הסוברים שהיא כשררה, עוברת חזקת המצוות בירושה, ולשיטת הסוברים שאין חזקת מצוות כשררה, אין היא עוברת בירושה.
גם הסוברים שאין היא כחזקת שררה, מסכימים כי חזקת מצוות תעבור בירושה, אם המחזיק קנה אותה בדמים לו ולזרעו אחריו.
בכל מקרה חזקת מצוות אינה עוברת בירושה, אם הבן אינו ראוי. לדוגמה: שליח ציבור שתש כוחו, ולבנו אין קול נעים, הבן אינו יורש.
חזקת תשמישין (חזקת שימוש)
חזקת תשמישין נוצרת כאשר שני שכנים דרים אחד בסמיכות לשני, והאחד עובר על כללי היחס בין שכן לשכן, ומבצע פעולה שזקוקה לאישורו המלא של שכנו. למשל: פתיחת חלון במקום שהוא יכול לראות את חברו ולהזיק בהיזק ראיה, הוצאת זיז לשטח חברו, בניית קיר המאפיל ומסתיר את האור מחצר שכנו, וכל הפעולות המפורטות בדיני הרחקת נזיקין. במקרה שהלה עבר על הכללים, והשכן ראה ושתק, יש להניח שהוא מחל לו על כך, ושוב אין אף אחד משניהם יכול לערער על כך, אם השני מתנגד לשינוי.
הראשונים נחלקו בגדר לזמן, בו נקבעת חזקה זו. הרמב"ם קובע כי מיד כאשר השכן ראה את המעשה ושתק, החזקה חלה. הראב"ד חלוק על כך, וסבור שאם השינוי לא הייתה בפניו של השכן, אין החזקה נקבעת עד שלושים יום. לפי דעה אחרת גם לחזקת תשמישין נדרשת חזקת שלוש שנים.
תקנות "חזקה" בהיסטוריה ההלכתית
כדי להגן על זכויותיהם של יהודים מפני שכניהם הגויים, או מפני יהודים אחרים, תיקנו הרבנים תקנות, המבוססות על דיני חזקה.
בימי הביניים נאסר על היהודים, בארצות רבות, להיות בעליהם של נכסי דלא ניידי. מסיבה זאת נאלצו היהודים לשכור את הבתים ששימשו לצורך מגוריהם, או עסקיהם, מאת שכניהם הגויים. בחלוף הזמן, כאשר ראה המשכיר הגוי, כי היהודי מצליח בעסקיו, הוא העלה את דמי השכירות באופן דרסטי, ואם השוכר היהודי סירב לשלם את דמי השכירות המופקעים, סילק אותו המשכיר מהנכס המושכר, והשכירו לאחר, שלקח את עסקו ופרנסתו של השוכר הראשון. כדי למנוע זאת, הודיעו הרבנים כי לשוכר הראשון יש חזקה במושכר, והכריזו חרם ושמתא על כל איש יהודי, אשר ישכור חנות או דירה, אם כבר שכרם יהודי אחר.
רבנו גרשום מאור הגולה במאה ה-11 תיקן תקנה שלא ישכור יהודי מגוי בית שדר בו יהודי אחר מבלי לקבל את רשותו. ואפילו אם מכר הגוי את הבית לגוי אחר, לא פקעה זכות היהודי הראשון עד שתעבור שנה, מיום צאתו מהדירה. כמו כן תיקן תקנות שיהודי לא ייקח חזקת שררה של יהודי אחר.
במאה ה-16, התעוררה שאלת החזקה בארצות שקלטו את מגורשי ספרד ופורטוגל. האזרחים היהודים החדשים שהגיעו לא מכבר, והצטיינו בכישרונותיהם המסחריים ובתרבותם, היוו גורם תחרותי קשה ליהודים המקומיים. הרבנים תיקנו תקנות "חזקה" חמורות, כדי להגן על המקומיים שלא ינושלו ממעמדם.
הטפיירצ'ה
הטפיירצ'ה (בהונגרית: Hetefejércse) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1977 מחיבור של שני כפרים הטה (Hete) ופיירצ'ה (Fejércse).
יהודי הטה
יהודים חיו בהטה בתקופות זמן שונות עד להירצחם בשואה.
יהודי פיירצ'ה
יהודים חיו בפיירצ'ה בתקופות זמן שונות עד להירצחם בשואה.
ז'ול פרי
זול פרנסואה קאמי פֶרי (בצרפתית: Jules François Camille Ferry, 5 באפריל 1832 סן דיה, מחוז ווז' – 17 במרץ 1893 פריז) היה פוליטיקאי צרפתי, עורך דין בהכשרתו. כפובליציסט וכחבר בפרלמנט נמנה עם מתנגדי משטר הקיסרות של נפוליאון השלישי ועם מתנגדי ממשלות "הסדר המוסרי" מימי שלטונו של הנשיא פטריס דה מק-מהון. פרי הפך בהמשך לאחת הדמויות המכוננות של הרפובליקה הצרפתית השלישית: כשר החינוך (בין 4 בפברואר 1879 - 10 בנובמבר 1881, 30 בינואר - 29 ביולי 1882 ובין 21 בפברואר - 20 בנובמבר 1883), שר החוץ (בין 20 בנובמבר 1883 - 30 במרץ 1885), וראש הממשלה של צרפת בין התאריכים 23 בספטמבר 1880 - 10 בנובמבר 1881 ו-21 בפברואר 1883- 30 במרץ 1885) הנהיג מחדש את חוק חינוך החובה, חיזק את הצביון החילוני של הרפובליקה הצרפתית ובאותו זמן המשיך במדיניות ההתפשטות הקולוניאלית, בשם "השליחות המתרבתת" של "הגזעים העליונים". בתקופתו צרפת השתלטה על תוניסיה, על מדגסקר, על חלק מאפריקה המשוונית ועל מפרץ טונקין בהודו-סין.
ז'ול פרי כיהן גם כראש עיריית פריז (15 בנובמבר 1870 - 5 ביוני 1871) ולתקופה קצרה מאוד (24 בפברואר - 17 במרץ 1893) כיושב ראש הסנאט.
ילדות וצעירות
ז'ול פרנסואה קאמי פרי נולד בשנת 1832 במשפחה מבוססת. הוא היה הילד האמצעי של שארל-אדואר פרי, עורך דין חופשי בדעותיו, ואדל בת לבית ז'אמלה (Jamelet).שם המשפחה פרי קיים מזה מאות שנים בחבל לורנה, ומקורו בשיבוש השם פרדריק. אבות הפוליטיקאי היו איכרים ובעלי מלאכה קתוליים שחיו זה שנים רבות במחוז ווז' ומוצאם היה בכפר הררי בשם אנול (Anould). הם עסקו בשלב מסוים בייצור פעמונים. בשנת 1718 בני פרי התיישבו ביישוב סן דייה וב-1794 ניהלו בו מפעל לאריחים. סבו של ז'ול, פרנסואה-ז'וזף פרי, היה ראש מועצת העיירה בשנים 1816-1797. והיה נשוי לאשה, בת לבית וימפפן האלזסי. האב, שארל-אדואר הפסיק מוקדם להופיע בבתי המשפט לטובת העיסוק בפוליטיקה. הוא היה חבר במועצה הכללית של מחוז ווז' (1844 - 1852) ונמנה עם מתנגדי ראש הממשלה פרנסואה גיזו. לז'ול הייתה אחות בכורה, אדל (1826 - 1871) ועוד אח, שארל (1834 - 1909). אמם נפטרה בגיל צעיר והאב נאלץ לדאוג לבד לחינוכם. אמנם בז'ול טיפלו בילדות גם אחותו אדל ואחת מדודותיו. היה ילד רזה, שלומיאלי, וביישן, מאוד קשור לאחותו המסורה ששימשה לו כאם. פרי למד במכללה (קולז') בעיירת הולדתו עד שנת 1846 כשהמשפחה עברה לגור בשטרסבורג. ז'ול נרשם למכללה הלאומית בשטרסבורג (הקרויה בימינו על שם פיסטל דה קולאנז'). הצטיין במיוחד ברטוריקה ובפילוסופיה, מקצועות בהם זכה בכל הפרסים. בסיום מבחני הבגרות הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פריז. באותה תקופה למד במקביל קורס לציור ושקל ברגע מסוים להיות צייר.
עורך דין ופובליציסט מגויס
אחרי סטאז' במשרד של עו"ד בשם טירו, בשנת 1854 התקבל ז'ול פרי ללשכת עורכי הדין. התפרסם בהופעותיו בבית המשפט לערעורים. אמנם נאומיו בבתי המשפטי היו איטיים ומונוטוניים. התעניין במהרה בנושאים פוליטיים והתמחה בהגנתם המשפטית של פעילים רפובליקנים, זאת בתקופת שלטונו של הנסיך לואי-נפוליאון שהפך לנפוליאון השלישי. נאומו של פרי בשעת קבלתו ללשכת עורכי הדין - על "השפעת הרעיונות הפילוסופיים על הלשכה במאה ה-18" - הצביע כבר על העקרונות האנטי-מונרכיסטים שדבק בהם כל חייו. דירתם של האחים שארל וז'ול פרי בפריז הפכה למקום כינוס של הנוער הרפובליקני. פקדו אותה אנשים כמו פלוקה, לאביש, לאון גמבטה ואחרים. בשנת 1857 האב נפטר.
כחסיד של הצדק החברתי, החילוניות וחופש המצפון, פרסם פרי באותה תקופה בקביעות כתבות על המשפטים ב"גאזט דה טריבונו" (עיתון בתי המשפט) וכן מאמרים פוליטיים בעיתונים העצמאיים "לה פרס" (La Presse) (שבניהול אמיל דה ז'רארדן), " לה קורייה דה פארי" (Le Courrier de Paris -של קלמאן דיוורנואה) ו"לה טאן" (Le Temps). נמנה עם המבקרים הקבועים בביתו של אמיל אוליבייה. בשנת 1863 השתתף בבחירות לפרלמנט ותקף בחריפות את המועמדים מטעם המשטר. ב-3 באוגוסט 1861 פרסם יחד עם אחרים את "ספר הלימוד האלקטורלי" ובעקבותיו ב-1863 את החוברת "Lutte électorale" ("מאבק אלקטורלי") שהוקיעה את הפטרנליזם ואת אי הסדרים בבחירות. הספר האחרון גרם לפתיחת הליכים משפטיים נגדו במסגרת "משפט השלושה עשר". 13 נאשמים, בהם סדי קארנו, עמנואל אראגון, ז'ול פאוור, הואשמו כי ארגנו ועד אלקטורלי רפובליקני בלתי חוקי ונידונו לקנסות. פרי עצמו נידון לקנס בשווי 500 פרנק. בדצמבר 1867 - אוגוסט 1868, כמתנגד בלתי מתפשר של הקיסרות השנייה של נפוליאון השלישי, פרסם פרי בעיתון הליברלי "לה טאן" (Le Temps "הזמן") סדרת פמפלטים סאטיריים מדוברים נגד הברון אוסמן, הפרפקט של פריז (באותם ימים - מחוז סן). עיקר חיציו כוונו נגד המימון הבלתי שקוף של העבודות הגדולות שבוצעו אז בפריז במסגרת התכנון מחדש של העיר. הסדרה נקראה "החשבונות הפנטסטיים של אוסמן" והתבססה על טיעונים כבדי משקל. מנהל העיתון "לה טאן" עודד את פרי להגיש את מועמדותו בבחירות לפרלמנט בשנת 1868.
התחלת הקריירה הפרלמנטרית
בשנת הבחירות הקים פרי בעזרת ז'ול פאוור את השבועון הרפובליקני "L'Électeur libre" (הבוחר החופשי) בו הסביר לקוראיו הפריזאים את השקפתו על הצורך בהפרדת הדת מהמדינה, בביזור מנהלי וברפורמה של מערכת המשפט. באמצעות מאמר בקורתי נגד המשטר " Les grandes manoeuvres électorales, (התמרונים האלקטורליים הגדולים) שפורסם בעיתונו הביא פרי על עצמו הטלת קנס של 10,000 פרנק אך זכה לפופולריות רבה.
ב-6 במאי 1869 נבחר פרי כחבר באספה הלאומית מטעם אזור הבחירות מס. 6 של פריז (סן), על סמך מצע רדיקלי, שהתנגד לריכוזיות ולמיליטריזם, דרש "חופש מלא של העיתונות, חופש מלא של ההתאגדויות, חופש מלא של החינוך", "ביזור מנהלי, הפרדה מוחלטת בין הכנסייה למדינה, רפורמת המערכת המשפטית על ידי פיתוח מוסד חבר המושבעים, רפורמה של הצבא קבע". בספטמבר 1869 השתתף בוועידה לשלום בלוזאן. כשבמסגרת הליברליזציה של הקיסרות, מינה נפוליאון השלישי את אמיל אוליבייה כראש ממשלה, הפך פרי לצד לאון גמבטה, לאחד המבקרים הבולטים של חברו לשעבר.
בשנת 1869 נמנה פרי עם מארגני הקונגרס בנאנסי, שהוקדש למאבק באבסולוטיזם האימפריאלי. המצע של מאבק זה תומצת לדבריו במילה "ביזור", כלומר ביזור השלטון וחופש מוניציפלי. מנקודת מבט זו הציע פרי את ביטול מוסד ה"פרפקטורות" המחוזיות המייצגות את השלטון המרכזי.
Mais si vous voulez être un peuple laborieux, pacifique et libre, vous n'avez que faire d'un pouvoir fort... La France a besoin d'un gouvernement faible...
באפריל 1870 נשא באולם מולייר נאום חשוב, שנסוב על "סוגיית חינוך העם". ז'ול פרי הזהיר מפני סכנת המלחמה נגד פרוסיה והתנגד ב-19 ביולי 1870 להכרזתה. עם זאת הצביע עם רוב חברי האספה הלאומית בעד הגדלת התקציב הצבאי. ב-4 באוגוסט 1870 כשהגיעו לפריז הידיעות על התבוסה בריישופן וההמונים הזועמים יצאו להפגנה בפני ארמון בורבון כדי לדרוש הכרזת הרפובליקה, פנה פרי למפגינים וביקש מהם להישאר במסגרת החוק ולחזור לסדר". אחרי התבוסה של נפוליאון השלישי בסדאן ולקיחתו בשבי ב-2 בספטמבר 1870, ב-4 בספטמבר 1870 הוכרזה הרפובליקה.
המצור הפרוסי על פריז וימי הקומונה הפריזאית. שר, פרפקט וראש עיר
ב-4 בספטמבר 1870 פרי נבחר למזכיר ממשלת ההגנה הלאומית של הרפובליקה המחודשת. כעבור יומיים, ב-6 בספטמבר התמנה למושל מחוז הסן, בעוד אטיין אראגו כיהן כראש עיריית פריז. פעל להבטחת שירותים ליישובים מסביב לבירה, יצר יחידת אלונקאים וכו'. החל מ-19 בספטמבר התחיל המצור הפרוסי על פריז. שנמשך עד 28 בינואר 1871. בעת המרד בפריז ב-31 באוקטובר 1870, יחד עם ראש הממשלה ומושל פריז, הגנרל טרושי, פרי נמלט והצליח להביא לבניין העירייה בפריז את הפלוגה הנאמנה מס.106 של המשמר הלאומי ואת יחידות הברטונים מן המשמר הנייד. החיילים חדרו דרך מנהרה תת-קרקעית שחיברה את אוטל דה ויל עם הקרסקטין לובו (Lobau). תוך הפגנת קור רוח ומרץ, תרם פרי באופן זה לשחרור חברי הממשלה שנשבו בבניין על ידי המורדים, ולהרגעת הרוחות.
אחרי התפטרותו של אטיין אראגו, התמנה פרי עצמו לראש עיריית פריז. הוא כיהן בתפקיד זה מ-16 בנובמבר 1870 ועד ל-18 במרץ 1871. בתוקף התפקיד נדרש להבטיח את אספקת הצרכים הבסיסיים לתושבי פריז הנצורה על ידי הצבא הפרוסי. החוזר שלו מ-10 בדצמבר ובו דרישות לקיצוצים קשים במזון זיכה אותו בכינוי הלא מחמיא "פרי הרעָב" ("Ferry la famine") או "פרי המרעיב" ("Ferry l'affameur"). אחרי 18 בינואר 1871 נאלץ להחריף עוד יותר את קיצוב המזון. כבר בימי המצור, תחת מטחי הפגזים הגרמניים, מצא פרי מקום להקים באוקטובר 1870 ועדות של גברים ושל נשים ואחר כך ועדה מעורבת לענייני חינוך שכללה גברים וגם נשים בעלי סמכא על מנת לבצע רפורמות בתחום. בדו"חות של אותה ועדה דובר כבר בצורך בהבטחת חינוך חינם וחינוך חובה, צרכים שהיוו בסיס לחוקים שהנהיג פרי מאוחר יותר כשר החינוך. כשמפגינים מחו נגד כניעת פריז בפני הצבא הפרוסי ויצאו לרחובות אל בניין העירייה, נקט פרי באמצעים לדיכוי המרד. 83 מנהיגי המרד נעצרו. ב-8 בפברואר 1871 הוא נבחר באספה הלאומית מטעם מחוז הולדתו, ווז', תפקיד בו נשאר עד שנת 1889. התפטר אז מן הממשלה הזמנית. ב-18 במרץ 1871 שבו פרץ מרד הקומונה הפריזאית, פרי נשאר בבית העירייה עד השעה 22 בערב, אך נאלץ לבסוף לעזוב. נסע קודם אל עיריית הרובע 1 תוך ניסיון לכנס שם את כל ראשי העיריות ונאלץ למצוא מקלט חדש. למחרת הסכים להצטרף לשאר חברי הממשלה שברחו כבר לוורסאי. הוא תמך בעמדתו הבלתי מתפשרת של אדולף טייר כלפי הקומונה הפריזאית. ב-9 במאי 1871 כתב לאחיו שארל: "יישפך דם ללא מעצור, אבל מה אפשר לעשות?" בימי הקומונה, ערך ביקורים בתוקף תפקידו ביישובים מונטרטו (Montretout), סן קלו (Saint Cloud) ומדון (Meudon). אחרי דיכוי הקומונה, חזר לפריז והוחזר ב-26 במאי 1871 לתפקיד הפרפקט של סן וראש העיר פריז. אחרי כמה ימים הוחלף על ידי לאון זה.
פרי הופקד על המשא ומתן עם גרמניה בקשר להתוויית קו הגבול החדש. במשימה זו הקפיד להיאבק על כל כפר וכפר. למרבה צערו, חלקים ממחוז הולדתו יחד עם אלזס, שבה חיו חלק מבני משפחתו, סופחו לרייך הגרמני.
ב-8 אוקטובר 1871 נבחר פרי לחבר וסגן יושב ראש המועצה הכללית של מחוז ווז' (1871–1893) עם המושב בלה טיו. עורר במהרה את עוינותם של השלטונות המקומיים וכדי להגן עליו העדיף ראש הממשלה טייר להרחיקו מן הווז' ולשלוח אותו כשגריר ליוון (בשנים 1871–1872). קיבל את המשימה הדיפלומטית לפתור את המחלוקת בין יוון, צרפת ואיטליה בנוגע למכרות לבריון.
עם נפילת הממשלה, שב פרי לאספה הלאומית ויחד עם לאון גמבטה וז'ול פאוור מצא עצמו בספסלי האופוזיציה עד להשבעת הנשיא ז'ול גרווי. כמנהיג של השמאל הרפובליקני. התנגד בחריפות למדיניות "הסדר המוסרי" של הממשלות בראשות מלוכנים ושמרנים, בימי נשיאותו של המרשל מק מהון בלט פרי בהתנצחויותיו עם הדוכס דה ברולי ועם הגנרל דה רושבואה אחרי המשבר ב-16 במאי 1877.
שחרור מערכת החינוך מאחיזת הכנסייה
בשנות ה-1870 החריף הסכסוך בין המחנה הרפובליקני למחנה המלוכני והפרו-קלריקלי שכונה על ידי הראשונים "מהפכת נגד". נקודת השיא התרחשה במשבר ב-16 במאי 1877, בשנת 1878 הוציאה מועצת העיר פריז חוזר שבו הכריזה על "חילון" בתי הספר בתחום העיר. בעת כהונתו של הנשיא גרווי, בין 4 בפברואר 1879- 23 בספטמבר 1880 כיהן ז'ול פרי כשר החינוך הציבורי בממשלת ויליאם אנרי ודינגטון. שמו נקשר במיוחד לחוקי הרפורמה בחינוך הידועים כ""חוקי ז'ול פרי"". ב-17 במרץ 1879, 30 שנה בדיוק אחרי החוק פאלו שנתן יד חופשית לכמרים במערכת החינוך, הציג פרי בפני בית הנבחרים שתי הצעות חוק: הרפורמה של המועצה העליונה לחינוך ציבורי ממנה ביקש לסלק את נציגי הכנסייה. וההצעה השנייה - רפורמת החינוך הגבוה ("חוק חופש החינוך") שכללה את סילוק הכמרים מהפקולטות הציבוריות. ב־15 ביולי 1879 החוק אושר על ידי בית הנבחרים אולם הסנאט בשתי הצבעות עוקבות הסיר ממנו את הסעיף 7 של החוק שאסר על חברי הקונגרגרציות הדתיות "הבלתי מורשות" ללמד במערכת החינוך בכלל, ציבורית ופרטית. דובר ב-500 ארגונים, לרבות הישועים, המריסטים והדומיניקנים שפעילותם נאסרה בעקבות הקונקורדט עם האפיפיור משנת 1801. בסופו של דבר הצעות חוק אלו נחשבו כמעין "הצהרת מלחמה" בכמורה, שהואשמה באולטרה־מונטניזם ובהסתה למהפכת נגד והיוו הנחת אבני היסוד הראשונות להנהגת החינוך "החילוני", הנייטרלי כלפי הדתות. כשר חינוך הקים פרי מדרשות למורים הקרויות "בתי ספר נורמליים למורים" כבית גידול למורים חילוניים. החל משנת 1879 כל המחוזות חויבו להקים מדרשות כאלה. היו בהם בתי ספר נורמליים (1 באוגוסט 1879) .התחיל על ידי הקמת בית ספר "נורמלי" גבוה לנערות בעיר סוור. ב- 1882 כתב פרי כתב ב"כתב העת הפדגוגי"  Revue pédagogique שהמדיניות החילונית ציטוט ב ב-9 באוגוסט 1879 פרי מינה את איש החינוך פרדינאן בויסון כאחראי על מערכת החינוך היסודי. ב-27 בפברואר 1880 פרי הצליח להעביר את החוק שסילק את הכמרים מהמועצה העליונה לחינוך הציבורי.
ב-12 במרץ 1880 אסר על מוסדות החינוך הפרטי בצרפת להעניק תארים אקדמיים וב-29 במרץ 1880 סילק ממערכת החינוך את הקהילות הדתיות הבלתי רשאיות לכך. ממסדר הישועים וקונגרגציות אחרות פוזרו ונאסר על חבריהן לנהל מוסדות חינוך וללמד בהם. ראש הממשלה דה פרסינה שביקש לבוא לקראת ארגונים אלה וניסה לשאת ולתת איתם בסתר לצורך קבלת הצהרת נאמנות מצדם, נאלץ להתפטר אחרי שמהלך זה נחשף בעיתונות.
חינוך תיכון לבנות. חינוך יסודי חנים וחובה
ב-23 בספטמבר 1880 -10 בנובמבר 1881 כיהן ז'ול פרי כראש ממשלה והמשיך ברפורמת בחינוך. ב-21 בדצמבר 1880 אישר קבלת הבנות לבתי ספר תיכון. ב-16 ביוני 1881 העביר בהצבעה בפרלמנט את חוק החינוך היסודי החינמי, לכל הילדים בני 6–13 ("חוקי פרי"). ב-31 בינואר - 29 ביולי 1882 חזר להיות שר החינוך בממשלת שארל דה פרסינה העביר את החוקים לחינוך יסודי חובה ולגבי האופי החילוני של מערכת החינוך (28 במרץ 1882).
שינוי בתוכניות הלימודים
החל משנות ה-1880 התנגדו פרי וביוסון גם למגמה האופנתית במאה ה-19 להפוך את האורתוגרפיה (תורת הכתיב הנכון) למקצוע שולט בבתי הספר וביקשו להחליף אותה בהוראת צרפתית עשירה ורחבה יותר. אחרי מלחמת צרפת-פרוסיה נמתחה בקורת רבה על רמת החינוך של הצרפתים (בתחום הספרות, הגאוגרפיה וההיסטוריה) בהשוואה לגרמנים. באמצעות ההחלטה מ-27 ביולי 1882 הוסיף ז'ול פרי באופן רשמי בנוסף ללימודי האורתוגרפיה והדקדוק, את מקצוע "השפה הצרפתית" שהוראתה תתלווה בעיון ביצירות הסופרים הצרפתים החשובים, עם ביאור טקסטים ודיקלום שירים. אולם, בגלל קוצר הזמן שעמד לרשות בית הספר, התעוררו סימנים להזנחה מסוימת של הוראת הכתיב והדקדוק. פרי ובויסון הואשמו אז בהורדת רמת הידיעה של התלמידים בתחומים אלה.
באשר לחינוך הנערות, סבר פרי שהוא צריך להיות מותאם לתפקידים החברתיים המיוחדים של הנשים. משום כך התנגד לחינוך המעורב
אף על פי שלא ראה שום סיבה לפקפק בשוויון הכישורים האינטלקטואליים בין המינים, לא סבר שהנשים צריכות לקבל חינוך זהה לזה של הגברים. בהתאם לגישה זו בתחום המלאכות למדו הבנות תפירה ובישול בעוד שהבנים למדו עיבוד העץ. גם התיכון לבנות שהוקם על ידי קאמי סה בתמיכתו של פרי היה שונה מהתיכון של הבנים ושם דגש יותר על לימודי ספרות ושפות. בימי כהונתו הוכפל מספר המורים בבתי הספר התיכוניים, מורים שהוא כינה "ההוסרים השחורים של הרפובליקה" בגלל תמיכתם ברפובליקה. על ידי קביעת השפה הצרפתית כשפת הרפובליקה הנלמדת במוסדות החינוך חוקי פרי תרמו רבות ליצירת אחידות מדינת הלאום, אולם, כפי שהעלו מאוחר יותר מבקרים שלהם במחצית השנייה של המאה ה-20, כמעט גרמו להיעלמותן של כמה מהשפות האזוריות ההיסטוריות. פרי לא דרש את חיסולם של אותם הניבים ושפות ואף הזכיר בחוזר בשנת 1880 את הצורך להתאים את החינוך למסורות והנסיבות המקומיות.
רפורמות נוספות
על ידי חוקי החינוך נחשב ז'ול פרי ראה עצמו כמקדם את "הסדר הרפובליקני", כלומר יישום החירויות ה"נחוצות" לפריחת הדמוקרטיה .. עם חירויות אלה נמנו גם חופש ההתארגנות, חופש ההתאגדות המקצועית וחופש העיתונות. תחת מנהיגותו של פרי כראש ממשלה עברו בפרלמנט חוקי חופש ההתארגנות וחופש העיתונות וחוק ואלדק-רוסו לחופש ההתאגדות המקצועית. ב-1880 נקבע חופש הפצתם של ספרים, חוסרות ופליירים וכן אושרה פתיחתם של חנויות קטנות למשקאות תמורת הצהרה פשוטה בפני הרשויות. (במקביל לאמצעים נגד השיכרות בפומבית) החוק ב- 30 ביוני 1880 הותרו בחוק התאספויות  פומביות ללא אישור של השלטון. ב-29 ביולי 1881 אושר חוק חופש העיתונות. חוק בשנת 1882 הרשה לכל העיריות פרט לעיריית פריז לבחור בראש העירייה. החוק ואלדק-רוסו שארגן את חופש האיגודים המקצועיים אושר ב-21 במרץ 1884
מדיניות החוץ הקולוניאלית
אחרי תבוסת צרפת על ידי פרוסיה ב-1870, פרי סבר שיצירת אימפריה קולוניאלית גדולה תתרום להעצמה הכלכלית של צרפת.
תוניסיה
באפריל כתגמול למתקפה ממרץ 1881 של בני השבט החרומירים מצפון-מערב תוניסיה מעבר לגבול האלג'יראי נתן פרי יד חופשית לפעולה צבאית נגד תוניסיה. ב־28 באפריל 1881 חדרו כוחות צרפתים ראשונים לתוניסיה. ב-1 במאי נכנסעה העיר ביזרט וב3–6 במאי 1881 הבירה תוניס נכבשה. ב-12 במאי 1881 הסכים הביי מוחמד השלישי א-סדיק (הידוע כ"סדוק ביי") לחתום את הסכם ברדו עם צרפת, שהפך ארצו לאזור חסות של צרפת עם שמירה של אוטונומיה מסוימת. ההסכם נוסח על ידי פרי, שר החוץ שלוסנט-אילר והברון דה קורסל, מנהל במשרד החוץ. הוא אושר כמעט ללא התנגדות בבית הנסחרים ובסנאט הצרפתי. עם זאת חברי פרלמנט רבים שמרו טינה על כך שהמבצע התחיל כמסע ענישה אבל הפך למלחמת כיבוש. ב־10 ביוני 1881 פרץ בתוניסיה מרד וצרפת נאלצה לשלוח תגבורות ומנהל קרבות עד לדיכוי המרד ב-28 באוקטובר 1881. ממשלת פרי נאלצה להתפטר ב־9 בנובמבר 1881 והחלפה לזמן קצר על ידי ממשלת לאון גמבטה. ב-31 בינואר 1882 חזר פרי לשלטון. מאוחר יותר ב-1883 נחתמה אמנת אל מרסה עם יורשו של סדוק ביי, עלי ביי, ומשטר החסות הצרפתית התרחב.
הוא ערב את צרפת במסעות כיבוש חדשים: כיבוש אנאם (1883), טונקין ומדגסקר (1883 - 1886), תוניסיה, שבה הקים משטר חסות (פרוטקטורט). ב-1879 שלח לקונגו התחתונה את פייר סבורניאן דה בראזה. לכן יריביו וחלק מדעת הקהל שהתנגד לקולוניאליזם כינו אותו "הטונקיני" כשר חוץ, מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שהוא אימץ, משכה את עוינותם של הימין הלאומני מחד ושל השמאל הרדיקלי של ז'ורז' קלמנסו מאידך. נאלץ להתפטר ב-30 במרץ 1885. השמרנים התנגדו למדיניות הקולוניאלית של פרי על בסיס האשמות כי השקיע סכומי עתק מחוץ לצרפת. לעומת זאת הפרוגרסיבים חייבו מדיניות זו מסיבות אידאולוגיות. השמאל הרפובליקני בראשות קלמאנסו התנגדו בטענה שההרפתקאות הקולוניאליסטיות מסיחות את הדעת מאבדן שטחי אלזס-לורן.
מדגסקר
בשנת 1883 פרנסואה דה מאהי מראוניון עמד לזמן קצר בראש משרד הצי והקולוניות והשיג מממשלת פאלייר שיגורו אל מדגסקר של צי שנועד להפגיז את ערי הנמל המלגשיות, מז'ונגה, טמטבה, ווהמאר. כעבור שנתיים ב-28 ביולי 1885 בנאומו בפני הפרלמנט הדגיש ז'ול פרי כי
פרי הכין גם את ההסכם ב-17 בדצמבר 1885 בנוגע להשתלטות צרפת על מדגסקר.
פעולות נוספות באפריקה
פרי היה החליט גם על פעולות לחקר הנהר קונגו והאזור ניז'ר.
כיבוש וייטנאם
פרי ארגן גם את כיבושו של חבלי אנאם וטונקין ששם את יסודות הקולוניה "הודו-סין הצרפתית". אחרי שפרי השיג בבית הנבחרים את המימון הדרוש לכיבוש טונקין, בעקבות המבצע בווייטנאם נגררה צרפת למלחמה עם שושלת צ'ינג של סין, שטענה לריבונות על שטחי וייטנאם. נסיגה פתאומית של הכוחות הצרפתים מלאנג סון גרמה להתפוצצות מה שנקראה "פרשת טונקין: הוקעה חריפה על ידי קלמאנסו ורדיקלים אחרים ונפילת ממשלת ז'ול פרי ב-30 במרץ 1885. אף על פי שהסכם השלום בין צרפת לסין ב-9 ביוני 1885 שבאמצעותו ויתרה סין על הריבונות באנאם וטונקין לטובת צרפת, היה פרי ממשלתו של פרי, הוא לשב יותר לתפקיד ראש הממשלה. מאומו של פרי בפרלמנט שבו סינגר על המדיניות ההתפשטות הקולוניאלית כונה על ידי שארל אדנרה ז'וליין "המניפסט האימפריאליסטי הראשון שהוצג מבמת ההבית"
חייו הפרטיים
בשנת 1875 התחתן ז'ול פרי בנישואים אזרחיים עם אז'ני ריסלר, בתו של התעשיין קאמי ריסלר. אשתו, צעירה ממנו ב-18 שנים, הייתה בת למשפחה פרוטסטנטית ורפובליקנית שעשתה חיל בתחום התעשייה ביישוב טאן באלזס. הנדוניה שלה שוותה 500,000 פרנקים. החתונה התקיימה בעיריית הרובע השמיני של פריז. נישואים שעוררו זעם בקרב החוגים הקתוליים, העניקו לפרי גישה לחוגי הבורגנות הגבוהה בפריז ובאלזס. אז'ני ריסלר הייתה מקושרת למשפחת שרר-קסטנר, תעשיינים ופוליטיקאים משפיעים. דוד שלה מצד האם, אוגוסט שרר-קסטנר היה לימים יושב ראש הסנאט הצרפתי, והתפרסם בעמדתו הנחרצת למען דרייפוס. ..אחי האישה, שארל ריסלר, נבחר כעבור 7 שנים לראש עיריית הרובע השביעי של פריז. הזוג בנה לעצמו ביתן נופש בסגנון שווייצרי, על מרגלות המסיב מהיוער קמברג, בכפר הולדתו של ז'ול, סן-דייה-דה-ווז', אבל התגורר מרבית הזמן בפריז, בבניין פרטי שנבנה על ידי אחיו האהוב של פרי, שארל פרי, ברחוב באיאר 1. לז'ול פרי לא נולדו ילדים והוא הקיף בחיבה את אחיינו, אבל פרי, אותו אימץ כיורש יחיד. בצוואתו כתב:
פעילותו כבונה חופשי
ב-8 ביולי 1875 התקבל ז'ול פרי בטקס מלא הדר בלשכה "הידידות הרחמנית" (La Clémente Amitié) של ארגון "המזרח הגדול של צרפת". (Grand Orient de France). יחד איתו התקבלו אמיל ליטרה וגרגואר וירובוף, מתלמידי אוגוסט קונט. מאוחר יותר היה פרי חבר בלשכה "אלזס-לורן".
דעות ומדיניות שנויות במחלוקת
דבריו הגזעניים של פרי על אי שוויון הגזעים, על חובת אירופה לתרבת את ה"גזעים הנחותים", ודבריו בזכות הקולוניאליזם והמלחמות הקולוניאליות השומרות בעיניו על "גדולת" צרפת ומשרתות את כלכלתה, הוקעו עוד בעת אמירתם על ידי קלמאנסו ונציגי המפלגה הרדיקלית שראו אותם כסותרים את מסורת זכויות האדם, ואת עקרונות "החירות, השוויון, האחווה" שהועלו על נס מימי המהפכה הצרפתית. במאי 2012 בנאומו על יד פסלו של פרי בפריז אמר נשיא צרפת, פרנסואה הולנד: . בהמשך הביע הולנד דברי הערכה לתרומת פרי לקידום החינוך בצרפת.
הנצחה
scolaires français (recensement en 2015) : pas moins de 642 écoles, collèges et lycées lui ont donné son nom, devant Jacques Prévert (472), Jean Moulin (434), Jean Jaurès (429), Jeanne d'Arc (423), Antoine de Saint-Exupéry (418), Victor Hugo (365), Louis Pasteur (361), Marie Curie (360), Pierre Curie (357), Jean de La Fontaine (335).
לקריאה נוספת
Jules Ferry, fondateur de la République. Actes du Colloque organisé par l’École des Hautes études en Sciences sociales présentés par François Furet, Paris, 1985, (מסמכי הקולוקוויום שאורגן על ידי בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, המוצגים על ידי פרנסואה פירה Jean-Michel Gaillard, Jules Ferry, Fayard 1989.
קישורים חיצוניים
, Discours et Opinions de Jules Ferry, publiés avec des commentaires et notes par Paul Robiquet ,Armand Colin, Paris 1893 , ז'אן ז'ולי - ערך "ז'ול פרי" ב"לקסיקון הפרלמנטרים הצרפתים" 1960-1977 Jean Jolly Dictionnaire des Parlamentaires français PUF Paris A. Debidour באתר cosmovisions
הארמייה השביעית (איטליה)
הארמייה השביעית של הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Armata 7) הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה. הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר.
מלחמת העולם הראשונה
לאחר התבוסה האיטלקית ההרסנית בקרב קפורטו בנובמבר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבר הצבא המלכותי האיטלקי ארגון מחדש בידי ארמנדו דיאז. הארמייה השביעית הוקמה, וכמפקדה מונה ג'וליו צ'זאר טאסוני. ביוני 1918 לחמה הארמייה בקרב הנהר פיאווה, ובהמשך לחמה בקרב ויטוריו ונטו. הארמייה פורקה עם סיום המלחמה.
מלחמת העולם השנייה
הארמייה הוקמה בשנית בספטמבר 1939, וכמפקדה מונה הנסיך אמנואלה פיליברטו, דוכס גנואה. הארמייה פורקה ב-14 בדצמבר של אותה שנה, וב-12 ביוני 1940 הוקמה מחדש והוחזקה בעתודה. היא הייתה אמורה להשתתף בפלישה האיטלקית לצרפת, אולם בפועל לא לחמה ופורקה ב-31 באוקטובר 1940. היא הוקמה פעם נוספת ב-30 בספטמבר 1940 והגנה על פוליה, קמפניה ולאציו. ב-1942 הורחבה אחריותה גם אל קלבריה. בספטמבר 1943 נכנעה איטליה בפני בעלות הברית, והגרמנים כבשו את צפון המדינה. הגרמנים פירקו את הארמייה השביעית, והעבירו לגרמניה את רכבותיה, ציודה ועמדות החוף שלה. חיילי שש הדיוויזיות שלה פורקו מנשקם והורשו לחזור לביתם.
כריסטין האנה
כריסטין האנה (באנגלית: Kristin Hannah; נולדה ב-25 בספטמבר 1960 בגרדן גרוב, קליפורניה, ארצות הברית) היא סופרת אמריקאית.
ביוגרפיה
כריסטין סיימה תואר בתקשורת מאוניברסיטת וושינגטון. בתום לימודיה עבדה במשרד פרסום בסיאטל. בהמשך למדה וסיימה תואר במשפטים באוניברסיטת פיוג'יט סאונד. עבדה כמשפטנית בסיאטל לפני שהייתה סופרת במשרה מלאה. מתגוררת כיום באי בינברידג', וושינגטון, עם בעלה בנג'מין האנה ובנם.
מרקטה וונדרואושובה
מרקטה וונדרואושובה (בצ'כית: Markéta Vondroušová, נולדה ב-28 ביוני 1999) היא טניסאית מקצוענית צ'כית. מדורגת במקום 10 בעולם (17 ביולי 2023) בדירוג ה-WTA, שהוא דירוג השיא שלה.
הישגי השיא שלה הם זכייתה בטורניר הגראנד סלאם ביחידות באליפות וימבלדון 2023, וזכייתה במדליית כסף אולימפית ביחידות באולימפיאדת טוקיו (2020).
הרמן מול
הרמן מול (באנגלית: Herman Moll; 1654 – 22 בספטמבר 1732) היה קרטוגרף, תחריטן ומוציא לאור בלונדון.
מרקטה וונדרואושובה
ביוגרפיה
וונדרואושובה נולדה וגדלה בסוקולוב, עיירה קטנה בצ'כיה ליד הגבול עם גרמניה. היא בת למשפחה של ספורטאים, אימה, אינדרישקה אנדרובה, הייתה שחקנית כדורעף בקבוצת סלביה פראג מהליגה הראשונה, וסבא שלה מצד אימה, פרנטישק פרק, היה אלוף צ'כוסלובקיה בקרב חמש (1935). הוריה התגרשו כשהייתה בת 3, אך היו לצידה ותמכו בה בהתפתחותה כספורטאית. היא החלה לשחק טניס בגיל 4, ועסקה בענפי ספורט רבים, סקי, טניס שולחן וכדורגל והצטיינה בכולם, עד שבחרה להתמקצע בטניס. בשנת 2015 עברה להתאמן בפראג ודורגה במקום הראשון בעולם לנערות.
הרמן מול
ביוגרפיה
מקום הולדתו המדויק של הרמן מול אינו ידוע, אם כי שנת הלידה המקובלת נחשבת שנת 1654. הוא השתקע באנגליה בשנת 1678 ופתח חנות ספרים ומפות בלונדון. מול הפיק מפות ממחקריו על עבודתם של קרטוגרפים אחרים.
מרקטה וונדרואושובה
2019
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בינואר 2019 הגיעה לחצי הגמר בזוגות נשים ביחד עם ברבורה סטריצובה‎ מצ'כיה, והשתיים הפסידו לזוכות בטורניר, סמנתה סטוסור מאוסטרליה וג'אנג שואי מהרפובליקה העממית של סין ב-3 מערכות (5−7, 4–6, 5−7).
הרמן מול
ביוגרפיה
בשל עבודתו החשובה של הרמן מול בקרטוגרפיה ההולנדית והעובדה שהוא ערך מסע בשנותיו המאוחרות מטעם הולנד, ההנחה היא שמקורו באמסטרדם או ברוטרדם. השם "מול" אופייני לא רק בהולנד, אלא גם באזור צפון גרמניה, מה שעשוי לרמז על מקור גרמני. הביוגרפיה של דניס ריינהרץ מניחה שהרמן מול הגיע מברמן, ועבודות אחרונות נוספות מייחסות גם הן את מוצאו לגרמניה.
שנים ראשונות בלונדון
הרמן מול הפיק את המפות הראשונות שלו ממחקרי קרטוגרפים כמו אלה של ג'ון סנקס ועמנואל בוון. הוא כנראה מכר את המפות הראשונות שלו בדוכן במקומות שונים בלונדון. משנת 1688 הייתה לו חנות משלו בחצר באזור בלייקפייר בלונדון. בין 1691 ל־1710 עסקיו נמצאו בפינת ספרינג גרדן וצ'רינג קרוס, והוא עבר לבסוף ליד נהר התמזה לרחוב ביץ' שם נשאר עד מותו.
מרקטה וונדרואושובה
2019
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני 2019 הגיעה לגמר שבו הפסידה לאשלי ברטי מאוסטרליה (דורגה במקום 8) בשתי מערכות (6−1, 6−3). בשלב חצי הגמר ניצחה את ג'והנה קונטה‎ מהממלכה המאוחדת (דורגה במקום 26) בשתי מערכות (5−7, 6−7(2−7))
מדליית כסף אולימפית
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית כסף לאחר שהפסידה במשחק הגמר לבלינדה בנצ'יץ' משווייץ (דורגה במקום 9) ב-3 מערכות (5–7, 6–2, 3–6). בסיבוב הראשון היא ניצחה את קיקי ברטנס מהולנד (דורגה במקום 16) ב-3 מערכות (6–4, 3–6, 6–4), בסיבוב השני היא ניצחה את נאומי אוסקה מיפן (דורגה במקום 2) בשתי מערכות (6–1, 6–4), בשלב רבע הגמר היא ניצחה את פאולה בדוסה מספרד לאחר שפרשה מהמשחק בסיום המערכה הראשונה (6–3, 0–0) ובשלב חצי הגמר היא ניצחה את אלינה סביטולינה מאוקראינה (דורגה במקום 4) בשתי מערכות (6–3, 6–1).
הרמן מול
כמוציא לאור עצמאי
בשנת 1701 פרסם את המהדורה הראשונה של ״המערכת הגאוגרפית״, בהוצאתו לאור. אף על פי שלא היו בה שינויים מהותיים לעומת עבודתו הקודמת, הדבר עזר לו להתפרסם כקרטוגרף עצמאי. במהלך השנים, היצירה עצמה, כמו גם מפות בודדות אחרות, השפיעו על המו"לים האחרים, מכיוון שהם הועתקו לעיתים קרובות והוצאו מחדש.
מרקטה וונדרואושובה
גראנד סלאם ראשון
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי זכתה בתואר ליחידות לאחר שניצחה בגמר את אונס ג'אבור מתוניסיה (דורגה במקום 6) בשתי מערכות (6–4, 6–4), ובכך הייתה לשחקנית הבלתי מדורגת הראשונה שזוכה בטורניר זה. בשלב רבע הגמר ניצחה את ג'סיקה פגולה מארצות הברית (דורגה במקום 4) ב-3 מערכות (6–4, 2–6, 6–4) ובשלב חצי הגמר ניצחה את אלינה סביטולינה בשתי מערכות (6–3, 6–3).
הרמן מול
כמוציא לאור עצמאי
בשנים שלאחר מכן הוא הוציא מספר כרכים כולל חמישים ושש מפות חדשות ומדויקות של בריטניה, ספר מפות של האיים הבריטיים. ואז פרסם את ספרו ״השלמות בגאוגרפיה״ שהיה עדכון לספרו ״המערכת הגאוגרפית״. הוא הוציא ארבעים ושניים מפות מונוכרומיות שעוצבו ללא הטקסט הרגיל, שכן בכך שלא השתמש בצבעים הרגילים הוא יכול היה לייצר אותן בעלות נמוכה משמעותית מיצירות דומות, ולפרסם מהדורות חדשות רבות. בשנת 1711 החל את פרסום ״אטלס גאוגרפוס״ שלו, שהופיע בגליונות חודשיים מ־1711 עד 1717, ובסופו של דבר כלל חמישה כרכים. באטלס כלל ייצוג גאוגרפי מלא של העולם במפות צבע ואיורים. כמו ביצירותיו הקודמות, האטלס הגאוגרפי שלו הועתק וחוקה רבות.
בשנת 1710 החל הרמן מול לייצר גלובוס כיס מעוצב אמנותית. כל פריט היה למעשה זוג גלובוסים, כאשר הכדור שתיאר את השמיים היה הגדול ושהקיף כדור קטן יותר. הכדור השני היה גלובוס הארץ, שכלל לעיתים קרובות את מסלול המסעות של ויליאם דמפייר. גלובוסים אלה נדירים מאוד.
בשנת 1715 הוציא הרמן מול את ״תיאור עולם״ - אוסף של שלושים מפות גדולות דו צדדיות שהופיעו במהדורות רבות. במפות אלה, מיומנותו של הרמן מול כחרט ברורה במיוחד. המפות הופיעו בנפרד ואחר כך נמכרו כרוכות יחד בצורת אטלס, במיזם משותף בין מספר מפרסמים אחרים. הסדרה כללה שתיים ממפותיו המפורסמות ביותר: ״מפה חדשה ומדויקת של שלטון מלך בריטניה...מפה זו של צפון אמריקה על פי התצפיות החדשות והמדויקות ביותר.״ אלה היו מפות ייחודיים בזכות הציורים המפוארים שבהם. אחת נקראת ״מפת הביבר״, והשנייה ״מפת דג הקוד״. כמו חלק גדול משאר עבודותיו, הרמן מול השתמש במפות אלה כדי לפרסם ולתמוך במדיניות הבריטית ובטענות אזוריות ברחבי העולם.
"מפת דג הקוד״ מדגימה סצנה מדיג הבקלה בחופי ניופאונדלנד. מתחילת המאה ה-16 היה דיג הבקלה גורם כלכלי חשוב למעצמות הקולוניאליות האירופיות. בזמן הקרבות על זכויות הדייג היא הייתה אחת מנקודות המחלוקת המרכזיות במדיניות צפון אמריקה של צרפת ואנגליה. עם תיאורו בשולי המפה, את עיבוד דגי בקלה שנדוג למשלוח לאירופה, הרמן מול הדגיש עבור המנויים והצופים את חשיבות המגזר הזה עבור אנגליה מולדתו.
המפות שלו שימשו גם גורמים אחרים לתמיכה בטענותיהם. אחת המפות של הרמן מול - האי ניופאונדלנד, שפורסמה בשנות השמונים של המאה ה-17. בשנת 1763 ניסו הצרפתים להשתמש במפה זו כדי לבסס את טענתם לגבי החוף המערבי של ניופאונדלנד ולברדור, וטענו כי פוינט ריץ׳ וקייפ ריי הם אותו מקום. המושל יו פליזר וקפטן ג'יימס קוק מצאו ראיות שהפריכו את טענתו של הרמן מול ובשנת 1764 הצרפתים קיבלו את קביעת פוינט ריץ׳ ליד פורט או צ'ויס.
אם נתעלם מהשיקולים הפוליטיים, הרי המפות של הרמן מול היו עוד בחייו בעלות השפעה רבה, והן עדיין בין התחריטים האסתטיים המבוקשים ביותר בתולדות הקרטוגרפיה.
בני דורו
הרמן מול היה די מעורב בחיים האינטלקטואליים של זמנו. הוא היה ידידותי והכיר את רוברט בויל, רוברט הוק, וויליאם דמפייר, ככל הנראה באמצעות החברה המלכותית. קשריו עם דמפייר היו מועילים מאוד. להרמן מול הייתה גישה לנתונים ולתצפיות האחרונות מההפלגות הרבות של דמפייר, מה שאיפשר לו להיות הראשון שהציג במדויק את זרמי האוקיינוס הגדולים. דמפייר זכה בתמורה, שספריו אוירו על ידי עבודתו המצוינת של הרמן מול.
דניאל דפו היה בן זמנו של הרמן מול, החליף עימו רעיונות וסיפק לו איורים ומפות. מכר אחר היה ג'ונתן סוויפט, שהרחיק לכת וכלל את השם של הרמן מול בספרו המפורסם 'מסעות גוליבר', בפרק הרביעי, בו הוא מספר כיצד הביא מידע מעודכן על מסעותיו לחברו הרמן מול כדי שיתקן טעות במפה שהכין של ניו הולנד.
מוות ומורשת
מול נפטר ב־22 בספטמבר 1732, לפי מודעת האבל שלו במגזין הג'נטלמן.
אגודת חובבי שפת עבר
אגודת חובבי שפת עֵבֵר הייתה אגודה רשמית שהוקמה בפטרבורג בשנת 1908 ומטרתה הייתה הפצת השפה העברית ודאגה לטיפוח והתפתחות הספרות. סניפים רבים של האגודה נפתחו ברחבי רוסיה והיא עסקה בתחומים רבים של התרבות והשפה העברית, כולל חינוך ופעילות ציונית.
תולדות האגודה ופעילויותיה
בשנת 1907 אישרה הממשלה הרוסית את הקמת האגודה העצמאית "אגודת חובבי שפת עבר" שמרכזה הוא בפטרבורג, עם רישיון להקמת סניפים נוספים ברחבי האימפריה הרוסית. האגודה החלה לפעול רשמית בשנת 1908. ליו"ר האגודה נבחר הברון דוד גינצבורג, ולסגנו: ד"ר יהודה לייב כצנלסון (בוקי בן יוגלי). על החברים המייסדים נמנו שמעון דובנוב, זלמן אפשטיין, אברהם אידלסון ואחרים. במנשר שפורסם בעיתוני התקופה פרשו המייסדים את משנתם: "... לחזק ולשכלל את דעת שפת עבר בתוך דור יבוא, לבל יברח מבית ישראל המפתח היותר נאמן לכל אוצר סגולותיו..."
עד מהרה קמו לאגודה כ-60 סניפים בערים השונות ברחבי רוסיה, כאשר מתקיימים בהם שיעורי ערב, גני ילדים, בתי ספר לבנים ולבנות, ספריות ועוד. מכשול רציני שהתעורר בשנה הראשונה: איסור של ניהול האסיפות בשפה העברית, נפתר גם הוא בהשתדלותו של הברון גינצבורג ובינואר 1909 התקבל האישור לניהול האסיפות הרבות בשפה העברית – דבר שהקל מאוד על פעילות האגודה. על הסניפים הפעילים ביותר נמנו סניפי ורשה, אודיסה (בין חברי הוועד באודיסה היו: חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין ויוסף קלוזנר), לודז', ביאליסטוק ועוד. הסניף במוסקבה, בו היו פעילים שושנה פרסיץ ואביה, הלל זלטופולסקי, היה פעיל מאוד במהלך מלחמת העולם הראשונה בהקמת בית ספר וגן ילדים עבור פליטי המלחמה במוסקבה, וכן בהקמה וסיוע לבתי ספר בערים שונות, בהם חויניקי, ניז'ני נובגורוד, בוגורודסק, וביליץ פלך אוריל. פעיל נוסף באחד מסניפי הוועד היה אהרן ליטאי רבינוביץ.
האגודה שמה לה למטרה לפעול למען ייסוד חדרים מתוקנים, הקמת ספריות, בתי ספר, שיעורים לעברית וטיפוח הוראת העברית בבתי הספר הקיימים, הדתיים והחילוניים. עקב תנאי הדיכוי באימפריה הרוסית תחת שלטון הצאר יכולה הייתה האגודה להגשים רק חלק מפעולותיה. עם כל זאת היא צברה לעצמה מוניטין בהיותה אגודה עברית לאומית, ציונית למעשה, שהייתה ליגלית, ואסיפותיה פטורות היו מביקורת המשטרה, מאחר שפעלה מלכתחילה ברישיון.
פעילות תרבותית ענפה התנהלה בסניפים. בעיון בפרויקט בן-יהודה נמצאים מספר לא מעט של נאומים שנישאו באסיפות של האגודה, או שעסקו בה. ביאליק הרבה להרצות בסניף אודסה, למשל, על נושאים שונים. בטבת תרע"ג (1913), עם מלאת 20 שנה למותו של יל"ג, דיבר ביאליק עליו באספת חובבי שפת עבר. שנה לאחר מכן הוא דיבר על המשוררים טשרניחובסקי, יעקב כהן וזלמן שניאור באספת "חובבי שפת עבר" באודסה, מרחשון תרע"ד. בשנת 1917 הוא הספיד באספה דומה את הסופרים שנפטרו בשלוש השנים שקדמו. לעומת זאת, יוסף חיים ברנר התעמת עם האגודה ואף הכפיש אותה באחת מכתבותיו.
ב-1917 אחרי מהפכת פברואר הרחיבה האגודה את מסגרתה והסבה את שמה ל"תרבות".
לואיס פרסינג'ר
לואיס פֶּרְסינְגֶ'ר (באנגלית: Louis Persinger; 11 בפברואר 1887 - 31 בדצמבר 1966) היה כנר, פסנתרן ומורה לכינור אמריקאי.
חייו
פרסינג'ר החל ללמוד נגינה בגיל צעיר בקולורדו, והופיע לראשונה בפומבי בגיל 12. לימודיו העיקריים היו בקונסרבטוריון של לייפציג, שם למד כינור אצל האנס בקר, פסנתר אצל קארל בווינג וניצוח אצל ארתור ניקיש. משם עבר להשתלם אצל אז'ן איזאיי בבריסל ואחר, במשך שתי עונות קיץ, אצל ז'אק טיבו בצרפת. ארתור ניקיש תיאר אותו כ"אחד התלמידים המוכשרים ביותר שלמדו אי פעם בקונסרבטוריון של לייפציג".
פרסינג'ר כיהן כמנצח הראשי של הפילהרמונית של ברלין ושל תזמורת האופרה המלכותית של בריסל לפני שהתמנה למנהל ולעוזר מנצח של התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ב-1915 ולממשיכו של לאופולד אאואר בבית הספר ג'וליארד בניו יורק ב-1930.
פרסינג'ר נודע ביותר כמורם של כנרים דגולים כיהודי מנוחין, רוג'רו ריצ'י, אייזק שטרן, סטיבן הרו, קאמילה ויקס, צבי צייטלין ואחרים. הוא היה גם הפסנתרן המלווה של ריצ'י ברסיטלים והקלטות, ושל מנוחין בהקלטות הראשונות שלו.
לואיס פרסינג'ר ניגן בכמה כלים מעולים במהלך הקריירה המפוארת שלו, בהם סטרדיוואריוס ליפינסקי מסביבות 1715, דומניקו מונטאניאנה וניקולא לופו.
קבינט ממשלת קנדה
קבינט ממשלת קנדה (בצרפתית: Cabinet du Canada, באנגלית:Cabinet of Canada) הוא גוף שרים, שביחד עם המלוכה הקנדית, מהווה את ממשלת קנדה. הקבינט הוא ועדה של מועצת המלוכה של קנדה.
הקבינט הנוכחי הוא הקבינט ה-29 של קנדה, בראשות ג'סטין טרודו, ראש ממשלת קנדה.
הקבינט הנוכחי
המפלגה הליברלית של קנדה זכתה בבחירות לפרלמנט הקנדי ב-2015 ברוב המושבים בבית הנבחרים של קנדה. הקבינט הושבע ב-4 בנובמבר, וג'סטין טרודו עומד בראשו מאז.
השבעת הקבינט החדש סימנה גם את הקבינט הראשון המאוזן בין המינים בהיסטוריה של קנדה. הדבר בא לידי ביטוי ב-15 נשים ו-15 גברים שהושבעו לקבינט ה-29 של קנדה, כאשר יש סך הכל 31 שרים, כולל ראש הממשלה טרודו עצמו. טרודו המשיך לקיים קבינט מאוזן בין המינים לאורך כהונתו כראש הקבינט.
ב-18 ביולי 2018 טרודו הוסיף 5 תפקידי שרים חדשים לקבינט, מה שהגדיל את מספר חברי הקבינט מ-30 ל-35.
הארמייה התשיעית (איטליה)
הארמייה התשיעית של הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Armata 9) הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה. הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר.
מלחמת העולם הראשונה
לאחר התבוסה האיטלקית ההרסנית בקרב קפורטו בנובמבר 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבר הצבא המלכותי האיטלקי ארגון מחדש בידי ארמנדו דיאז. הארמייה התשיעית הוקמה, וכמפקדה מונה פאולו מורון. ביוני 1918 לחמה הארמייה בקרב הנהר פיאווה, ובהמשך לחמה בקרב ויטוריו ונטו. הארמייה פורקה עם סיום המלחמה.
מלחמת העולם השנייה
ב-9 בנובמבר 1940 הועברה ארמיית הפו לאלבניה והיא הפכה להיות הארמייה התשיעית. הארמייה השתתפה בפלישה האיטלקית ליוון, אולם בעקבות מתקפת נגד יוונית נהדפה חזרה לאלבניה. הקמפיין נתקע עד שהגרמנים פלשו גם הם אל יוון באפריל 1941. לאחר סיום המערכה כנגד יוון היוותה הארמייה את כוח הכיבוש האיטלקי באלבניה, וכן בחלקים מדלמטיה ומונטנגרו שסופחו לאלבניה הכבושה. בספטמבר 1943 פורקה הארמייה בידי הגרמנים, ורבים מחייליה, ובין היתר כל הדיוויזיה ה-41 "פירנצה", הצטרפו אל הפרטיזנים האלבנים.
חיי מלחמה
חיי מלחמה הוא ספר מאת פרופסור ניצה בן-דב, הבוחן את השתקפות המלחמה בספרות הישראלית.
הספר זכה ב"פרס יצחק שדה לספרות צבאית" לשנת 2018
הספר
הספר בוחן לעומק יצירות ספרותיות ישראליות שיש בהן זיקה מובהקת למלחמה (לא בהכרח ספר על המלחמה עצמה), כדי ללמוד על תודעת המלחמה בישראל, כפי שהיא משתקפת באותן יצירות.
עשר היצירות הנסקרות פותחות ב-עד הנה של ש"י עגנון שנכתב על רקע מלחמת העולם הראשונה ומסתיימות באש ידידותית של א.ב. יהושע שנכתב על התקופה שלפני האינתיפאדה השנייה.
היצירות הנוספות הן: פצעי בגרות של חנוך ברטוב עוסק בהתנדבות היישוב היהודי בסוף מלחמת העולם השנייה לצבא הבריטי במלחמתו נגד גרמניה הנאצית, מה שקרוי הבריגדה היהודית; לא מעכשיו לא מכאן של יהודה עמיחי שנכתב על רקע השואה ומלחמת השחרור; התגנבות יחידים של יהושע קנז המתאר את חייהם של טירונים בצה"ל של שנות ה-50; מיכאל שלי של עמוס עוז העוסק במבצע סיני; יסמין של אלי עמיר העוסק בתקופת מלחמת ששת הימים; אשה בורחת מבשורה של דויד גרוסמן שנכתב על רקע מלחמת יום כיפור; אם יש גן עדן של רון לשם על מלחמת לבנון; ויונים בטרפלגר של סמי מיכאל העוסק באינתיפדה הראשונה.
בנוסף, המבוא הבוחן את הדומה והשונה בייצוג מלחמה בספרות העברית לעומת הספרות העולמית, ומסביר את ההבדלים המהותיים בין תיאור ספרותי לבין תיעוד צבאי-היסטורי. הפרק האחרון מוקדש לבחינת מקומם של הנשים בספרות המלחמה.
צור ארליך כתב בביקורת על הספר:.
קישורים חיצוניים
על הספר:
אורן הלמן
אורן הלמן (נולד ב-3 בנובמבר 1968) הוא מנהל ישראלי, המכהן כסמנכ"ל שירות, שיווק ורגולציה של חברת החשמל. בעבר, היה מנהל לשכת העיתונות הממשלתית למשך כשנה, ויועצו של בנימין נתניהו, בעת כהונתו כשר האוצר. כן היה הלמן איש תקשורת ויחסי ציבור.
ביוגרפיה
הלמן נולד בתל אביב. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במנהל ציבורי, שניהם מאוניברסיטת תל אביב. הלמן מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשתי בנות.
הוא כיהן בשורה של תפקידים בתחום הדוברות והייעוץ התקשורתי במגזר הציבורי ובפוליטיקה הישראלית. בין תפקידיו, היה יועצו של בנימין נתניהו בעת שכיהן כשר האוצר ולאחר מכן כיו"ר האופוזיציה, יועצו של סילבן שלום בעת שכיהן כסגן שר הביטחון, יועצו של ח"כ עמנואל זיסמן בעת שכיהן כיו"ר ועדת החינוך והתרבות של הכנסת ודוברו של יוסי אחימאיר בעת שכיהן כחבר הכנסת. כמו כן, כיהן כדובר רשות השידור ומוסדותיה וכיועץ ליו"ר רשות השידור.
הלמן עבד במגזר הפרטי בתחום הפרסום ויחסי הציבור. בכלל זאת, היה מנהל מחלקת המחקר במשרד הפרסום "גליקמן-נטלר-סמסונוב". במשך כשלוש שנים היה יועץ אסטרטגי ולוביסט במשרד "גורן-עמיר", שם יעץ לחברות מהגדולות במשק, כגון תנובה, נשר, המועצה להסדר ההימורים בספורט ועוד. כיהן כדירקטור במועצה הישראלית לצרכנות, בחברת "החוויה הישראלית" ובחברה הממשלתית לתיירות.
ב-1 בנובמבר 2010 מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית. עם כניסתו לתפקיד, עודד את כניסתם של קהלים נוספים לעולם התקשורת ותמך בהענקת תעודות עיתונאי לבלוגרים, באומרו כי "ההגדרה בחקיקה של מיהו עיתונאי היא רעה לדמוקרטיה ורעה למקצוע העיתונות. חייבים למנוע אפשרות של השפעה על תכנים באמצעות הגדרה של מיהו עיתונאי. פתיחת הקריטריונים והכללת בלוגרים בקרב הזכאים לתעודות לע"מ, כמו גם ההקלות המומלצות ליוצרים דוקומנטריים ולפרילנסרים, יעודדו את חופש הביטוי". במהלך כהונתו נכנס לעימות עם תא הכתבים הזרים לאחר שאיים כי השתתפות במשט לעזה עלולה להביא למניעת כניסתם של הכתבים לישראל לתקופה של עשר שנים. עם זאת, בריאיון לרגל פרישתו מהתפקיד, אמר הלמן כי "ישראל מתייחסת לעיתונאים הזרים בדיוק כמו שהיא מתייחסת לעובדים התאילנדים שבאים לעבוד במדינה הזאת. זה מצב שחייבים לשנות כי זה עומד בסתירה לאינטרסים של ישראל. זה מנוגד לאינטרס של מערך ההסברה הישראלי שמטרתו היא לחשוף את העיתונאים הזרים לישראל כמדינה דמוקרטית, לתרבות שלנו, לכלכלה שלנו ולעמדות שלנו".
בדצמבר 2011 פרש מתפקידו בלע"מ והתמנה לסמנכ"ל רגולציה בחברת החשמל. לאחר כחצי שנה בתפקידו, קיבל לניהולו את חטיבת הרגולציה, קשרי הממשל והתקשורת, אשר כוללת – מעבר לתחום הרגולציה – גם את תחומי הפרסום, דוברות, קשרי קהילה, יחסי הציבור ומרכזי המבקרים של חברת החשמל. על פי הודעת החברה, מהלך זה בא לאחד את המסרים של החברה על כלל השלוחות הקיימות בה, ולסנכרן בין הגופים השונים העוסקים בתדמית החברה ובמוניטין שלה. זאת במטרה להשתמש בסל הכלים המגוון כדי לקדם את חוסנה הפיננסי מעמדה ותדמיתה של חברת החשמל". בדצמבר 2016, החליטה חברת החשמל להקים אגף שיווק במסגרת חטיבת הרגולציה שבראשות הלמן. בין היתר, הוא הוביל מהלך של הידברות בין חברת החשמל לארגונים חברתיים, במסגרת שולחן עגול בו מביעים הארגונים את עמדותיהם במטרה להגיע להסכמות ולקדם פתרון בעיות שונות.
הלמן מכהן כיו"ר ועדת הביקורת של החברה הלאומית לאספקת פחם, חברה בת של חברת החשמל. הוא שימש כיו"ר הדירקטוריון בפועל של חברת הפחם בין מרץ 2013 לינואר 2017.
לאחר מספר שנים ללא פעילות פרסומית, הלמן השיב את הדמויות "שקע ותקע" במהלך שיווקי נרחב, לחשיפת השימוש בגז טבעי על יתרונותיו להפחתה משמעותית בזיהום האוויר. המהלך נכנס לרשימת "חמשת המהלכים התקשורתיים המשפיעים לשנת 2013" על פי "קבוצת יפעת".
במהלך סופת השלג הגדולה בחודש דצמבר 2013 נגרם נזק רב לתשתיות החשמל ובתים רבים נותקו ממערכת החשמל. הלמן הופיע רבות בתקשורת כנציג חברת החשמל.
הלמן שיתף פעולה עם ויקימדיה ישראל בהנגשת תמונות לשכת העיתונות הממשלתית לציבור וקידם את חוק התמונות הלאומי שהוביל לשחרור תמונות המדינה ברישיון פתוח אך לא מסחרי, ופטר את הציבור מתשלום על שימוש בתמונות לע"מ. בספטמבר 2017 הוענק לו על כך אות הוקרה מטעם ויקימדיה ישראל. בנימוקים להענקת האות נכתב:.