cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זואי בל
קריירה
היא גם ביצעה משימת פעלולים בסרט 'אישה חתול', שבו היא מבצעת קפיצות מגובה רב ומשמשת ככפילתה של שרון סטון.
הסרט התיעודי Double Dare שהופץ ב-2004, עוסק בזואי בל ובעמיתתה הפעלולנית ג'יני אפר (Jeannie Epper), ועוקב אחריהן בעודן מנסות להצליח בהוליווד. צילומי הסרט מכסים את הקריירה של בל מסיום עבודתה בזינה ועד להתחלת עבודתה על 'להרוג את ביל'. ב-2004 היו בל ואנג'לה מריל (הפעלולנית שהיא כפילתה של ויויקה איי פוקס) מועמדות לפרס הפעלולנים העולמי של טאורוס (Taurus World Stunt Awards) בקטגוריות "הפעלול הטוב ביותר שביצעה אישה" ו"הקרב הטוב ביותר" עבור משחקן ככפילות בקרב הסכינים בין ביאטריקס קידו (אומה תורמן) וורניטה גרין (ויויקה פוקס) בסרט להרוג את ביל.
ב-2005 הייתה בל מועמדת לפרס הטאורוס בקטגוריות "הפעלול הטוב ביותר שביצעה אישה", "הקרב הטוב ביותר", ו"העבודה הטובה ביותר בגבהים". היא ומוניה סטאגס (Monica Staggs) כפילתה של דריל האנה זכו ב'פעלול הטוב ביותר' וב'הקרב הטוב ביותר' בקטע הסרט שמתרחש בקרוון של באד בלהרוג את ביל חלק 2. מועמדותה ל'עבודה הטובה ביותר בגבהים' הייתה עבור קפיצתה מגובה של 60 מטרים בסרט 'אישה חתול'.
באוגוסט 2007 אישרה בל שהיא חתמה על חוזה לגלם את התפקיד הראשי בסרט אודות חייל אמריקאי השב לארצות הברית משירות חובה בעיראק ומסייע לנערה צעירה בבעיותיה.
היא אמרה לניו זילנד הראלד שהיא תעשה את הפעלולים של עצמה בסרט שעד עתה לא קיבל שם, ושהמבטא האמריקאי הוא "אתגר גדול" עבורה. באוקטובר 2007, דיווח וראייטי שבל גם תשחק ב'המשחק' (The Game), בכיכובו של ג'רארד באטלר
בל קיבלה קרדיט בהופיעה בתפקיד אורח בעונה הרביעית של הסדרה אבודים ושיחקה תפקיד של רגינה, קשרית רדיו עם מטוסי תובלה. היא אמרה בראיונות שהתפקיד דרש מעט משחק וקצת עבודת פעלולים. היא הופיעה על המרקע רק בפרק השביעי בעונה הרביעית.
גלעד פוטולסקי
גלעד פוטולסקי (נולד ב-1971)  הוא זמר חסידי ישראלי. המנהל המוזיקלי של תזמורת 'שלהבת'.
ביוגרפיה
נולד בבני ברק, בן למשה וצביה פוטולסקי. למד בישיבה הקטנה באר יעקב, ובישיבה הגדולה ישיבת חברון-גאולה בראשות הרב שמואל יעקב בורנשטיין.
קריירה
את דרכו המוזיקלית החל כזמר וקלידן כבר בתקופת היותו תלמיד ישיבה.
לאחר שהתחתן ניגן ושר בלהקות שונות, ובשנת 1994 הקים את תזמורת שלהבת, בה משמש כזמר סולן וכמנהל מוזיקלי. בשנת 2010 הקים את מקהלת הילדים "פרחי שלהבת".
תחנת הכוח הסולארית שמס מעאן
תחנת הכוח הסולארית שמס מעאן (בערבית: محطة شمس معان للطاقة الشمسية; מילולית: תחנת שמס מעאן לאנרגיה שמשית) היא תחנת כוח לייצור חשמל באמצעות אנרגיה סולארית הממוקמת במחוז מעאן שבדרום ירדן. לתחנה כושר ייצור חשמל של 160 מגוואט.
התחנה ניצבת בקרבת העיר מעאן, כ-210 קילומטר מדרום לעיר עמאן. היא מתפרסת על פני שטח של 1.9 קילומטר רבוע.
בניית התחנה החלה בשנת 2014. היא נבנתה בתוך 30 חודשים והופעלה ב-8 באוקטובר 2016. עלות הקמתה הגיעה ל-160 מיליון דולר.
אבדון (סרט, 2013)
אֲבַדּוֹן (באנגלית: Oblivion) הוא סרט מדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי אמריקני בכיכובו של טום קרוז, המבוסס על רומן גרפי בעל אותו שם מאת ג'וזף קושינסקי, שביים והפיק את הסרט. את התסריט כתבו קארל גאדושק ומייקל דהברוין.
תקציר העלילה
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 2077, מתמקדת בג'ק הארפר (מגולם על ידי טום קרוז), מפקד לשעבר בחיל הנחתים האמריקני ואחד מטכנאי המזל"טים האחרונים שמוצבים על פני כדור הארץ, אשר נהרס כמעט לחלוטין במהלך קרוב ל-60 שנים של מלחמה גרעינית בחוצנים שפלשו לכדור הארץ. מכיוון שכדור הארץ נהרס לחלוטין במלחמה, תושבי כדור הארץ נאלצו לעבור למושבות שהוקמו על טיטאן, הירח של כוכב הלכת שבתאי.
כחלק ממבצע רחב היקף שנועד לחלץ את שארית המשאבים החיוניים שנותרו בכדור הארץ, הארפר מוצב כעת בתחנת הבקרה Tower 49, אשר ממוקמת כ-900 מטרים מעל פני הקרקע, יחד עם הנווטת שלו ויקטוריה "ויקה" אולסן (מגולמת על ידי אנדראה רייסבורו). ג'ק וויקה מקבלים הוראות מסאלי (מגולמת על ידי מליסה ליאו), המפקחת שלהם, אשר נמצאת בתחנת החלל Tet. משימתם של ג'ק וויקה בכדור הארץ כמעט והושלמה, והם מצפים לעזוב בקרוב את כדור הארץ ולעבור למושבות הניצולים בטיטאן.
בינתיים מתחילים להציף את ג'ק זכרונות מעורפלים על אישה מסתורית, שאותה הוא פגש בבניין האמפייר סטייט מהתקופה שקדמה להרס כדור הארץ.
חייו של ג'ק משתנים באופן דרמטי כאשר חללית מסתורית מתרסקת על כדור הארץ. ג'ק, אשר מגיע לאתר ההתרסקות ומבחין כי המזל"טים עוסקים בחיסול צוות בני האנוש שהיו על סיפון החללית, מצליח להציל מהריסות החללית אישה מסתורית בשם ג'וליה רוסקובה (מגולמת על ידי אולגה קורילנקו), שלהפתעתו היא האישה המסתורית שהופיעה בזכרונותיו המעורפלים. הופעתה של ג'וליה מובילה לשרשרת אירועים שגורמים לג'ק להטיל ספק בכל מה שהאמין עד היום.
I'm Real
I'm Real (בעברית: אני אמיתית) הוא שיר של הזמרת והשחקנית ג'ניפר לופז אשר יצא כסינגל הרביעי והאחרון מאלבומה השני J.Lo. לשיר יצאו שתי גרסאות שונות כאשר גרסה אחת היא הגרסה המקורית של השיר ואילו הגרסה השנייה היא גרסת רמיקס בשיתוף הראפר ג'ה רול שיצאה תחת השם "(I'm Real (Murder Remix". לשתי הגרסאות יצאו שני קליפים שונים כאשר בקליפ אחד נראית לופז רוכבת על אופנוע לאורך כביש מהיר ואילו בקלפי השני משתתף גם הראפר ג'ה רול ובו הם נראים יחד במגרש כדורסל, בגן שעשועים וכולי.
כתיבה והקלטה
לופז סיפרה כי היא בעצמה כתבה את המלודיה של השיר לאחר ששמעה את המנגינה האינסטרומנטלית של השיר: "אני פשוט אהבתי את הפזמון של השיר אז כתבתי את זה, זה היה די אישי עבורי" אמרה לופז. באותו היום בו יצרה את המלודיה היא ביקשה מבן זוגה באותה תקופה שון קומבס לשיר את המילים של השיר על המלודיה שיצרה ולאחר מכן הקליטה את השיר בעצמה.
ביקורות והצלחה
הגרסה המקורית של השיר זכתה לביקורות חיוביות מהמבקרים אשר החמיאו לסגנון של שנות ה-80 אך גרסת הרמיקס של השיר זכתה לביקורות מעורבות על מילותיו שכן עורר מחלוקת עם יציאתו, אם כי גרסת הרמיקס של השיר זכתה להצלחה רבה יותר מאשר הגרסה המקורית של השיר.
גרסת הרמיקס של השיר הגיע למקום ה-1 בארצות הברית, שם שהה במשך 5 שבועות, ובנוסף גם הגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות ברדיו.
מועדון בית הקברות
"מועדון בית הקברות" הוא סרט תעודה ישראלי, בבימויה של טלי שמש, שיצא לאקרנים בשנת 2005.
הסרט פתח את פסטיבל דוקאביב 2006, וזכה לשבחים רבים. "מועדון בית הקברות" קיבל את "פרס ראש העיר ת"א" ו"פרס הצילום" לצלם שרון דה-מאיו, את הפרס הראשון בקטגוריה התיעודית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשאנגחאי, הסרט הוצג בפסטיבל קאן, וזכה בפרס "יונת הזהב" בפסטיבל לייפציג.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחרי קבוצת של אנשים מבוגרים, ניצולי השואה שעלו לארץ מפולין ונוהגים להיפגש מדי שבוע, במשך 20 השנים האחרונות בבית הקברות שעל הר הרצל, ולקיים שם מפגש הכולל דיונים והקראת כִתביהם. למועדון תקנון והוא קורא לעצמו "האקדמיה של הר הרצל".
הבמאית תיעדה את הקבוצה ובהם את סבתה מיניה ואתה דודתה לנה, בתקופה בה חלק מחברי המועדון נפטרים, דבר המשפיע על מרקם היחסים בין חברי המועדון ומציף זכרונות מתקופת השואה.
ג'נט גיינור
ג'נט גיינור (באנגלית:  Janet Gaynor; 6 באוקטובר 1906 - 14 בספטמבר 1984) הייתה שחקנית אמריקאית, משחקניות הראינוע הפופולריות בכל הזמנים. גיינור היא הזוכה הראשונה בתולדות פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, היא זכתה בפרס בשנת 1929 על תפקידיה בשלושה סרטים: "זריחה","הרקיע השביעי" ו"מלאך הרחוב".
ביוגרפיה
גיינור נולדה בשם לורה אוגוסטה גיינור בשכונת ג'רמנטאון שבפילדלפיה וגדלה בסן פרנסיסקו. לאחר לימודי התיכון שלה החליטה גיינור לנסות את מזלה כשחקנית, היא נסעה ללוס אנג'לס שם עבדה כמוכרת בחנות נעליים.
קריירת משחק
גיינור שיחקה בסרט הנוסף עבור מורנאו "4 שדים" בתור היתומה האקרובטית מריון. בשנת 1934 הופיעה בדרמה המוערכת "State Fair" של הנרי קינג בתפקיד מרג'י פרייק. גיינור הופיעה בשנת 1937 בדרמה של ויליאם ולמן "כוכב נולד" בתפקיד החוואית אסתר בולדג'ט הנהפכת לכוכבת הוליוודית ויקי לסטר. הופעתה בסרט הקנתה לגיינור מועמדות השנייה לפרס האוסקר. את הופעתה האחרונה ככוכבת קולנוע הוליוודית ערכה גיינור בשנת 1938 בדרמה הקומית "צעירים בלב" בתפקיד ג'ורג'י-אן קרלטון.
לאחר 20 שנות היעדרות חזרה גיינור לשחק באופן חד פעמי בשנת 1957 לצידם של טרי מור ופאט בון בדרמה "ברנדין".
חיים אישיים
מחוץ לקריירת המשחק שלה עסקה גיינור גם בציור ציורי שמן, היא הציגה את הציורים בגלריה שערכה בניו יורק בשנת 1977.
גיינור נישאה שלוש פעמים במהלך חייה. בעלה הראשון היה ג'סי ליידל פק לו הייתה נשואה משנת 1929 עד שנת 1933. בשנת 1939 התחתנה גיינור עם מעצב התחפושות האמריקאי-יהודי הנודע אדריאן גרינברג ממנו הביאה לעולם ילד אחד. אדריאן נפטר מהתקף לב בשנת 1959 כשהוא בן 56. בשנת 1964 נישאה לבעלה השלישי המפיק פול גרגורי לו הייתה נשואה עד למותה.
על שמה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מותה
בשנת 1982 הייתה גיינור מעורבת בתאונת דרכים קטלנית בה נהרג בן וושר מנהלה של כוכבת התיאטרון מרי מרטין שהייתה מעורבת גם כן. גיינור נפצעה באופן קשה מהתאונה והייתה במצב קריטי לאחר ששברה אחת עשרה צלעות. גיינור נפטרה ב-14 בספטמבר 1984 בגיל 77 בביתה שבפאלם ספרינגס כתוצאה מסיבוכים רפואיים עקב התאונה. הנהג שפגע בגיינור הואשם בנהיגה בשכרות ונשלח לשלוש שנות מאסר בפועל.
היא נקברה ב"בית הקברות הוליווד לנצח" לצד בעלה השני אדריאן.
ג'ון סטיינבק
ג'ון סטיינבק (באנגלית: John Steinbeck; 27 בפברואר 1902 – 20 בדצמבר 1968) היה מהסופרים האמריקאים הידועים של המאה ה-20. זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1962.
ביוגרפיה
ג'ון סטיינבק נולד לג'ון ואוליב סטיינבק, משפחה מהמעמד הבינוני, כבן שלישי מארבעה ילדים, בסאלינס קליפורניה, מקום אשר שימש כרקע לרבים מסיפוריו. סבתו, אלמירה סטיינבק לבית דיקסון, הייתה מהמתיישבים האמריקאים בהר התקווה, בארץ ישראל, באזור שבו קמה כמחצית המאה אחר כך תל אביב. לימים שכן באותו מקום בית הספר "שבח מופת" ברחוב המסגר בתל אביב. סבו יוהאן אדולף גרוסשטיינבק קיצר את שם המשפחה והתאים אותו להגייה האמריקאית בעת הגירתו לארצות הברית.
לאחר שנשר מהלימודים באוניברסיטת סטנפורד, ולאחר ניסיון כושל לכתוב רומן על נושא מיתולוגי ("גביע הזהב"), הוא מצא את דרכו בכתיבת סיפורים על קליפורניה, וסיפורת המתארת את האנשים הפשוטים בתקופת השפל הגדול. עם הזמן הוא נתפס בעייני רבים כקול המבטא את תחושות חסרי האמצעים בתקופת השפל הגדול.
בשנת 1962 זכה בפרס נובל לספרות על "כתיבה ריאלסטית ובעלת דמיון, המשלבת סימפתיה והומור ותפיסה חברתית חדה".
בשנת 1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את "מדליית החירות הנשיאותית". לאחר מותו, בשנת 1987, כאות הוקרה על עבודתו בביולוגיה ימית, זכה יחד עם 'אד ריקטס' שסוג של רכיכה ימית "Eubranchus steinbecki" תיקרא על שמו.
לסטיינבק היו שני בנים, בנו הצעיר אף זכה ב"פרס אמי" על עבודתו העיתונאית בווייטנאם. ג'ון סטיינבק מת בניו יורק, כחודשיים לפני יום הולדתו ה-67.
עבודתו הספרותית
סטיינבק כתב בסגנון נטורליסטי בדרך כלל על דלי האמצעים בני מעמד הפועלים. ספרו הידוע ביותר "ענבי זעם" מספר את סיפורה של משפחת ג'ואד, משפחה ענייה מאוקלהומה ועוקב אחר מסעם לקליפורניה, ומאבקיהם לשרוד לאחר הגעתם לשם. על ספרו זה זכה סטיינבק בשנת 1940 בפרס פוליצר לספרות.
"קדמת עדן" היא עבודתו השאפתנית ביותר של סטיינבק, בה הוא מסב את תשומת הלב לאי הצדק החברתי ולפסיכולוגיה האנושית בסאגה המתרחשת בעמק סאלינס, ואשר מתבססת בחלקה על סיפור גן העדן.
בשנת 2014 פורסם סיפור אבוד של סטיינבק הנקרא "With Your Wings". סיפור שאבד ביולי 1944.
אראטו
אראטו (יוונית: Ερατώ; "נעימה") הייתה אחת מתשע המוזות במיתולוגיה היוונית, בנותיו של זאוס, ראש האלים, ממנמוסינה, אלת הזיכרון, ומלוותיו של האל אפולו. אראטו הייתה המוזה הממונה על השירה הלירית, ובפרט על שירת האהבה והשירה הארוטית. היא הייתה גם פטרוניתה של אמנות ההסוואה והחקיינות. על פי רוב היא מתוארת כמחזיקה לירה בידה.
אראטו הרתה לארקאס, בנו של זאוס מהנימפה קליסטו, וילדה לו את אזאן. על שמו של ארקאס קרוי המחוז ארקאדיה ביוון, ובו נמצא המחוז הקטן יותר אזאניה, הקרוי על שם אזאן.
האסטרואיד  שהתגלה ב-1860 על ידי אוטו לסר  ווילהלם פורסטר, נקרא על שמה.
מדד אלפא של קרונבך
מדד אלפא-קרונבך הוא מדד קשר הבודק את המהימנות הפנימית בין מספר משתנים, למשל גובה של אדם שנמדד על ידי שני סרטי מדידה שונים. השימוש במדד זה נפוץ בעיקר במדעי החברה, לצורך בדיקת מהימנות פנימית בין משתנים הנמדדים בסולם ליקרט. ערכו של המדד נע בין 0 ל-1, כאשר הערך 1 מציין מהימנות פנימית מרבית.
מוטיבציה
מאחר שערכו וסימנו של מקדם המתאם בין שני משתנים נקבע על ידי השונות המשותפת של שני המשתנים, נצפה כי במקרה של מהימנות נמוכה השונות המשותפת תהיה נמוכה ובמקרה של מהימנות גבוהה השונות המשותפת תהיה גבוהה.
מדד אלפא מתבסס למעשה על ערכה של השונות המשותפת: מכיוון שהשונות של הסכום של שני המשתנים שווה לסכום השונויות ועוד השונות המשותפת, המדד משווה את השונות של הסכום לסכום השונויות. אם השונות המשותפת קרובה לאפס אין הבדל משמעותי בין שונות הסכום וסכום השונויות, והיחס ביניהם יהיה קרוב ל-1. ככל שהשונות המשותפת גבוהה יותר, היחס יהיה רחוק יותר מ-1.
הגדרה
נסמן ב- את השונות של X_j, ובאופן דומה נסמן ב-\sigma^2_Y את השונות של Y.
דוגמה
גובהם של 10 אנשים נמדדו על ידי שני מכשירי מדידה שונים: סרט מדידה ומכשיר לייזר. נסמן ב-X_1 את הגובה כפי שנמדד על ידי סרט המדידה, וב-X_2 את הגובה כפי שנמדד על ידי מכשיר הלייזר. סכום המדידות הוא Y=X_1 + X_2. להלן נתוני המדידות:
בדוגמה זו K=2. מקדם המתאם בין שתי המדידות הוא r=0.875.
חישובי השונויות מראים כי:, , ו-.
לכן
יעד סופי 2
יעד סופי 2 (באנגלית: 2 Final Destination) הוא סרט אימה משנת 2003, וחלק מזיכיון הסרטים של יעד סופי, אשר בוים על ידי דייוויד ר. אליס ונכתב על ידי ג'יי. מאקי גרבר ואריק בריס. ל"יעד סופי 2" יצא סרט המשך בשנת 2006, בשם "יעד סופי 3".
עלילה
הסרט מתרחש שנה לאחר אסון טיסת 180. בזמן נסיעתם לחופשה, קימברלי קורמן חוזה תאונת דרכים קטלנית בכביש שעליו היא וחבריה נוסעים. במטרה למנוע מהנוסעים שאחריה לנסוע על הכביש ולמות, קימברלי חוסמת את המחלף שמוביל לכביש. כאשר התאונה אכן מתממשת, הניצולים נלקחים אל תחנת המשטרה ומתוודעים על סיפור אסון טיסת 180, אך איש מהם אינו מאמין וכל איש הולך לדרכו במטרה להמשיך בחייו. בחלוף הזמן, הניצולים מתחילים למות בזה אחר זה בתאונות מוזרות. בסיועה של קליר ריברס, השורדת היחידה מהסרט הראשון, ובעזרתו של השוטר תומאס בורק, קימברלי מנסה למנוע מהמוות להגיע אליה ואל חבריה.
האמן הגדול מכולם
האמן הגדול מכולם (באנגלית: The Greatest Showman) הוא סרט מוזיקלי מסוגת דרמה היסטורית שנכתב על ידי ג'ני ביקס וביל קונדון ובוים על ידי הבמאי מייקל גרייסי. הסרט מגולל את הדרך בה פי. טי. ברנום יצר את "קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי" והקנה לעצמו פרסום נרחב ברחבי העולם. בסרט מככבים יו ג'קמן כ'''פי. טי. ברנום''', מישל ויליאמס, זאק אפרון, זנדאיה ורבקה פרגוסון. הסרט יצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2017. בישראל, הסרט יצא לאקרנים ב-28 בדצמבר 2017.
רקע
הסרט מגולל את סיפור חייו של פי. טי. ברנום ואת התהליך שהוביל אותו לייסוד "קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי", מה שהקנה לו שם ופרסום עולמי נרחב, בד בבד עם בחינת מערכות היחסים שניהל ברנום עם הסובבים אותו במקביל לפתיחת וייסוד הקרקס.
תקציר העלילה
כשברנום מפוטר מעבודתו כפקיד בחברת הספנות, לאחר שהחברה פשטה את הרגל בעקבות טביעת ספינות המסחר שלהם בטייפון, הוא מרמה את הבנק ומושך ממנו הלוואה גדולה באמצעות שימוש במסמך של ספינות המסחר (הטבועות) של מעסיקו לשעבר, כערבונות. בעזרת ההלוואה, ברנום פותח את "המוזיאון האמריקאי של ברנום" - מוזיאון המציג בובות שעווה מתוך נושאים מעניינים, כולל חיות ודמויות היסטוריות שונות. תחילה, מכירת הכרטיסים איטית ומקרטעת, אך על פי הצעת בנותיו, ברנום מתחיל לחפש אחר "פריקים" שונים - אנשים עם מאפיינים פיזיים חריגים או יכולות בלתי רגילות - שישמשו כאמנים במוזיאון שלו ("Come Alive") - מיזם זה מצליח, מושך קהל רחב וכתוצאה מכך הביקוש במכירת הכרטיסים עולה והמוזיאון זוכה להצלחה רבה, למרות המחאות והסקירות הלקויות בעיתונות (עיתון אחד משוכנע שברנום צריך לקרוא למיזם שלו "הקרקס של ברנום").
בחיפוש אחר דרכים לקדם את עבודתו, ולהילחם בביקורת הקשה בעיתונות ושל קבוצת המקומיים שמתארגנת נגדו, הוא מנסה להתקרב גם למעמד העליון בעיר, תוך כדי עימותים עם אביה של אשתו. לצורך כך הוא רוכש את הבית הנטוש אותו הראה לצ׳אריטי בילדותם. לשם ההמשך ההתחככות במעמד העליון, ברנום פוגש את פיליפ קרלייל (זאק אפרון), מחזאי מקומי מצליח. הוא משכנע אותו להצטרף למיזם שלו ("The Other Side"), תוך כדי הבטחה שהצטרפותו ללהקה תשחרר אותו מן הלחצים הכרוכים בלהיות בן למעמד העליון. עם הגעתו של קרלייל למיזם, קרלייל מתאהב באחת מן האמניות, אקרובטית טרפז בשם אן וילר (זנדאיה). קרלייל מצליח לארגן לברנום וללהקתו פגישה עם המלכה ויקטוריה. המלכה משועשעת משחקני הקבוצה יוצאי הדופן. במהלך הפגישה, ברנום פוגש את ג'ני לינד, זמרת אופרה וסופרן שוודית מפורסמת, שאותה הוא משכנע להופיע באמריקה, תוך כדי שהוא משווק את עצמו בתור האמרגן האישי שלה. הופעתה הראשונה באמריקה הופכת להצלחה מסחררת וזוכה לשבחים רבים מאוד ("Never Enough"). בעקבות כך, ברנום מחליט לקחת אותה לסיור ברחבי ארצות הברית, אך במקביל הוא מזניח את הקרקס המקורי שלו, לאכזבת קרלייל ואמני הלהקה. האמנים מתחילים לחוש כאילו הם שוב זוכים לחוסר הכרה ולהתעלמות מוחלטת ("This Is Me"). בינתיים, קרלייל ואן, שהתקרבו זה לזה, התאהבו והחלו קשר רומנטי, שניהם עומדים מול הלחץ של הנורמות החברתיות, לחץ אשר מניע את וילר לנתק את הקשר ("Rewrite the Stars"). צ'אריטי גם היא מרגישה יותר ויותר מרוחקת מבעלה, אשר נמצא בסיור עם לינד, בזמן שהיא נשארת בבית לטפל בבנותיהם ובעיקר בתחושת בדידותה ("Tightrope").
במהלך הסיור עם ברנום, לינד נקשרת אליו רגשית יותר ויותר, ואף מעזה לחזר אחריו. במהלך סיום המופע שלה ("(Reprise) Never Enough"), כאשר ברנום עולה לבמה, לינד מנשקת אותו בשפתיו בהפתעה רבה ובאימפולסיביות, הנשיקה מצולמת. וכאשר ברנום איננו נענה לחיזוריה, לינד מרגישה נבגדת, כי גם בילדותה נבגדה בידי החברה, ולכן מבטלת את הסיור בהתקף זעם. ברנום הנסער חוזר הביתה בדיוק בזמן שהקרקס עולה באש, כתוצאה ממאבק בין מפגינים זועמים לבין אמני הלהקה. במהלך התוהו ובוהו, קרלייל מאמין שאן לכודה בבניין הבוער, והוא רץ פנימה. אך כאשר אן מתגלה ללא פגע מחוץ לבניין, ברנום מחליט להיכנס לבניין הבוער עצמו על מנת להציל את קרלייל. הבניין כולו מתמוטט, ולמרות שאין הרוגים, רוב האביזרים והתפאורות של הקרקס נהרסים וקרלייל עצמו נפצע קשה. עם זאת, השמועות על ביטול הסיור של ג'ני לינד וגם על יחסיו האינטימיים של ברנום עם לינד, מגיעות לניו יורק. הדבר מביא לא רק לקשיים כלכליים נוספים, כתוצאה מאובדן ההכנסות מהסיור, אלא גם לפינוי משפחתו מאחוזתה ולהתנכרותה של צ'אריטי כלפי ברנום. מדוכדך וחסר תקווה, הוא מתמכר לאלכוהול, אך אמני הלהקה מוצאים אותו ומשכנעים אותו לבנות מחדש את הקרקס. בהחלטה נחושה, ברנום מחליט להתמקד במטרותיו וביחסיו עם הסובבים אותו ולא להיסחף על ידי המוניטין והעושר ("From Now On"). בינתיים, קרלייל הפצוע מתעורר בבית החולים עם אן לצידו, השניים חולקים רגע אינטימי ומחליטים להמשיך את הקשר הרומנטי שלהם למרות הלחץ החברתי. בארנום מבקר את צ'אריטי המנוכרת, בבית הוריה, והשניים מחליטים לבנות מחדש מערכת יחסים מכובדת, בוטחת ומלאת אמון. לאחר קשייו הניכרים למצוא בנק שיהיה מוכן להלוות כסף על מנת לבנות מחדש את הקרקס, קרלייל שמתאושש מציע להשתמש ברווחיו מהמופעים (10% מסך הכנסות הקרקס) על מנת לבנות את הקרקס מחדש, תמורת הכנסתו כשותף מלא ברווחים. עם זאת, מכיוון שהקרקס נכשל ונהרס לחלוטין במיקומו המקורי (במרכז העיר מנהטן), והיות ועלויות הקרקע והבנייה יקרות מאוד, ברנום מחליט לבנות אותו מחדש כקרקס באוהל גדול ליד הנמל. הקרקס החדש, הופך להצלחה מסחררת; ולאחר מכן ברנום מחליט למסור את מושכות ניהול הקרקס לקרלייל, במטרה לפרוש ולהעניק זמן רב יותר למשפחתו.
פסקול
בנג' פאסק וג'סטין פול כתבו את שירי הסרט.
רשימת שירים
ב-16 בנובמבר 2018, שוחרר אלבום רמיקס תחת השם: "The Greatest Showman: Re-imagined", ובו גרסאות כיסוי של שירי הפסקול מבוצעים על ידי אמנים כמו ג'יימס ארתור ואן-מארי, שרה ברליס, קלי קלרקסון, קשה, פינק, פאניק! אט דה דיסקו ועוד.
הפקה
הפרויקט על הסרט הוכרז לראשונה בשנת 2009, ואיתו הוכרז כי יו ג'קמן יככב בתפקיד הראשי. באוגוסט 2011, חברת ההפצה פוקס המאה ה-20 שכרה את מנהל הפרסומות ואמן האפקטים חזותיים, מייקל גרייסי, לתפקיד ביום הסרט. באותו השלב, הסרט נועד להוות דרמה היסטורית לחלוטין, ללא אלמנטים מוזיקליים כגון שירים או ריקודים, אך בעקבות התערבותו של גרייסי בפרויקט, הסרט התפתח למחזמר. לדברי ג'קמן בין השיקולים שעיכבו את הפקת הסרט במשך שבע שנים היה, בין השאר, חוסר נכונותם של האולפנים לקחת סיכון נגד המחזמר המקורי שנכתב על חייו של פי. טי. ברנום.
תפקידה של ג'ני לינד היה מיועד במקור עבור השחקנית אן האת'ווי, אבל רבקה פרגוסון קיבלה את התפקיד במקומה. ב-15 ביוני 2016 דווח כי זאק אפרון ניהל משא ומתן עם האולפנים עבור תפקיד בסרט. לאחר מכן, ביולי 2016, מישל ויליאמס לוהקה לצוות השחקנים.
צילומים
החזרות לקראת הסרט החלו באוקטובר 2016 בניו יורק, ואילו הצילומים הראשיים החלו ב-22 בנובמבר 2016.
הפצה
במקור, הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2016, אך תאריך יציאתו נדחה לשנה מאוחר יותר, בשל שיקולי האולפנים שרצו למנוע תחרות מול הסרט "לה לה לנד".
קישורים חיצוניים
ביקורות
רכס וימבלדון
רכס וימבלדון (באנגלית: Wimbledon Range) הוא רכס הרים קטן, ששטחו 60 קמ"ר, המהווה חלק מרכסי קיטימט, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרכס ממוקם בקצהו הדרומי של האי גריבל.
אלברכט טיטצה
ד"ר אלברכט טיטצה (בגרמנית: Albrecht Tietze; 1968 – 1901) היה רופא גרמני במלחמת העולם השנייה אשר מחא בפומבי כנגד המפלגה הנאצית והביע תמיכה מופגנת ביהודים. ד"ר טיטצה השתמש במעמדו כרופא על מנת לסייע לרופאים יהודים, אשפז במרפאתו מתנגדי משטר והסתיר בביתו שתי נשים יהודיות. על כך הוענק לו אות חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
קורות חיים
טיטצה היה בנו של רופא מנתח ידוע מברסלאו והחל ללמוד רפואה בעקבות אביו. עם סיום לימודיו החל לעבוד כמתמחה בבית החולים העירוני וסטנד בברלין.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
באפריל 1933 עם עליית הנאצים לשלטון והחלת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, פיטר מנהל בית החולים את כל הרופאים היהודיים ודרש שיעזבו את עבודתם מיידית. ד"ר טיטצה בהשראת אביו, הביע סולידריות עם עמיתיו היהודיים ועזב עמם בהפגנתיות. הדבר גרם לפיטוריו המידיים. במהלך המלחמה עבד כרופא בבית החולים המשטרתי בברלין והקים תא מחתרתי כנגד המפלגה הנאצית. בתקופה זו אשפז מתנגדי משטר באמצעות מסמכים רפואיים כוזבים והצילם מהכלא הנאצי. בנוסף השתמש בקשריו ומעמדו על מנת להבריח רופאים יהודים מחוץ לגרמניה. בשנות המלחמה הסתיר ד"ר טיטצה בביתו שתי נשים יהודיות.
לאחר המלחמה
בשנת 1946 חזר לעבוד בבית החולים וסטנד בברלין כמנהל המחלקה הפנימית. עם סיום המלחמה העיד נגד פושעי מלחמה נאצים ונרדף בשם כך.
הנצחתו
בשנת 1970 כשנתיים לאחר מותו הוענק לו אות חסיד אומות העולם על ידי יד ושם. תואר על ידי מכריו כאדם בעל רמת מוסריות ומצפון גבוהה.
יחסי אסוואטיני–ארצות הברית
יחסי אסוואטיני–ארצות הברית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין ממלכת אסוואטיני.
היסטוריה
ארצות הברית מסייעת לאסוואטיני עם מספר יוזמות ותוכניות למיגור האיידס הנפוץ מאוד במדינה. התוכניות מיושמות באמצעות: הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC), חיל השלום, קרן הפיתוח האפריקאית, מחלקת העבודה של ארצות הברית ומחלקת ההגנה של ארצות הברית. בנוסף, ארצות הברית תומכת בפיתוח החינוך, הביטחון, משאבי האנוש ובהכשרה הצבאית של צבא סווזילנד ועובדי ממשלת סווזילנד. ממשלת ארצות הברית עצמה תורמת מיליוני דולרים מדי שנה לקרן העולמית למיגור האיידס באסוואטיני. ממשלת ארצות הברית נותנת מלגות לחיים בארצות הברית ל-4 בעלי מקצועות סווזיים בשנה, הן מהמגזר הציבורי והן מהמגזר הפרטי. סטונדטים סווזיים רבים לתארים מתקדמים בוחרים ללמוד בארצות הברית.
בשנת 2003 חזרה תוכנית האיידס האמריקנית לעבוד ופעילי חיל השלום חזרו לאסוואטיני לאחר היעדרות שנמשכה מאז שנת 1994.
גביע מונגו הקדוש
גביע מונגו הקדוש (באנגלית: Saint Mungo Cup) היה תחרות כדורגל חד-פעמית שהתקיימה בגלאזגו, סקוטלנד לציון פסטיבל בריטניה בשנת 1951. בתחרות השתתפו כל שש-עשרה הקבוצות מליגת העל הסקוטית. סלטיק זכתה בגביע אחרי ניצחון 2-3 בגמר על אברדין, בו צפתה כמות שיא של 81,000 צופים באצטדיון האמפדן פארק.
תאגיד גלאזגו אשר יזם וארגן את התחרות, בחר לקרוא לה על שמו של מונגו הקדוש, הפטרון הקדוש של העיר גלאזגו. כאשר בחנו שחקני ומאמן הקבוצה הזוכה את הגביע מקרוב, התגלה כי הוא קושט בדמויות של בתולות ים וגלגלי הצלה. הסתבר כי הגביע לא היה חדש, אלא למעשה מיד שלישית - כאשר שימש ב-1894 כפרס בתחרות יאכטות וב-1912 כפרס במשחק כדורגל בין נבחרת משטרת גלאזגו לבין נבחרת של חברת גז מקומית. בתחילה דרשה סלטיק גביע חדש, אך הגביע המקורי עודנו עומד בארון הגביעים של המועדון.
רוג'ר דויד קורנברג
החל משנת 2022 חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
תולדות חייו
רוג'ר, יליד סנט לואיס שבמיזורי, הוא הבן הבכור משלושה, להוריו ארתור וסילבי קורנברג, שהייתה אף היא ביוכימאית שעבדה עם בעלה. קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1967 ודוקטורט מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1972. השלים תקופת פוסט-דוקטורט במעבדות מכון המחקר הרפואי לביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה. בשנת 1976 הצטרף לסגל המרצים של בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, במחלקה לכימיה ביולוגית. קורנברג חזר לאוניברסיטת סטנפורד בשנת 1978 כפרופסור במחלקה לביולוגיה מבנית. הוא כיהן כראש המחלקה בין השנים 1984–1992. הוא משמש כפרופסור לרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
מחקריו
בשנות ה-60, עבד קורנברג עם הארדן מקקונל, עמו גילה את תנועת ה"פליפ-פלופ" ואת התנועה הלאטרלית של הפוספוליפידים בממברנה ביולוגית. בשנות ה-70, כשעשה את הבתר-דוקטורט, עבד קורנברג עם אהרון קלוג, וגילה שהנוקלאוזום הוא הבסיס לאריזת הכרומוזומים של איקריוטיים.
קורנברג, בעבודותיו על שמרים, הצליח ליצור תמונות מולקולריות מפורטות של RNA פולימראז II בפעולה ב-2001 באמצעות קרני X. הממצאים תרמו להבנת הפעולה של הקומפלקס, וכך את השגיאות שיש בתהליך, שגיאות הגורמות למחלות שונות ובהן סרטן ומומים ומחלות מולדות רבות.
קורנברג הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בשנת 1997 הוא זכה בפרס הארווי של הטכניון בחיפה, ובשנת 2006 בפרס נובל לכימיה על מחקריו.
משפחתו
אחיו הצעיר של רוג'ר קורנברג, תומאס ביל קורנברג, גילה DNA פולימראז II ו-III בשנת 1970 ומשמש היום כביוכימאי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. בשנת 1959, אביהם, ארתור קורנברג זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו על ההליך שבו מידע עובר ממולקולת DNA אחת לאחרת.
קורנברג נשוי מספטמבר 1984 לגנטיקאית הישראלית יהלי לורך (כיום פרופסור מחקר לביולוגיה מבנית באוניברסיטת סטנפורד), בתו של ההיסטוריון והדיפלומט נתנאל לורך, שאותה פגש בעת השתלמותה באוניברסיטת סטנפורד. קורנברג ואשתו עורכים מדי קיץ מחקרים במכון למדעי החיים של האוניברסיטה העברית.
אבני בית קוליס
בחז"ל
לפי הנאמר בתלמוד המרקוליס הוא מבנה של שלוש אבנים המונחות כך ששתים מן הצדדים ואחת על גביהן לפי מקור אחד מקום המרקוליס היה מגודר, כמו כן מדובר באבנים גדולות שהיה אפשר לעשות בהן שימוש משני.
על פי תיאורי התנאים מדובר בעבודה זרה שהייתה בצידי הדרכים.
הפולחן המרכזי של המרקוליס היה על ידי זריקת אבנים לעברו, כך נאמר, אולם במקומות אחרים נזכר גם פולחן מנחה (הנחת אוכל וכסף), והשתחוויה.
חז"ל אף פירשו את הנאמר בתורה - "לא תקימו לכם, אלו מרקוליס".
בתלמוד נזכר אף הביטוי "זורק אבן למרקוליס" הבא לציין מי שפועל לרעה אף על פי שכוונתו הייתה לטובה, מקורו בפסיקת התלמוד שאף המתכוון לזרוק אבן לעבר המרקוליס כדי לבזותו עובר על איסור עבודה זרה, בתלמוד נדרש על הפסוק במשלי - "כל השונה לתלמיד שאינו הגון, כזורק אבן למרקוליס".
לדעת רבנו תם המובאת בתוספות, שמה המקורי של עבודה זרה זו היה "קילוס" - מלשון שבח, אולם חז"ל שיבשו את שמה במכוון ל"קוליס", מלשון לעג וקלס. המילה "מר" משמעותה בארמית לעיתים: חילוף, ולפי זה משמעות המילה מרקוליס היא: ההפך מקילוס הוא קוליס.
בדומה לזה מפרש הרשב"ץ כי השם המקורי היה "קוליס", כלשון חז"ל במקומות רבים "אבני בית קוליס", וחז"ל הוסיפו את המילה מר לשמה לתאר את החילוף כאמור.
זיהוי
המחזיקים בהשערה זו סבורים שחז"ל דברו על הבסיס שעליו מונח המרקוריוס, ולא על הצלם בעצמו, וכן שחז"ל לא היו בקיאים בעבודתו ולכן ייחסו לפולחנו זריקת אבנים מחוסר ידיעה.
לדעת הרב פרופ' שאול ליברמן, המרקוליס הוא שם כולל שנתנו חז"ל לכלל האלילים שהיו בתקופתם.
בנוסף יש הקושרים בין המרקוליס לדולמנים שהיו פזורים בשדות ובדרכים, זיהוי זה מתקבל יותר עם תיאורי חז"ל בדבר מספר האבנים וגודל האבן העליונה, כמו כן דולמנים רבים נמצאו מכוסים באבנים, דבר המוכיח לדבריהם על פולחן זריקת האבנים המופיע בספרות חז"ל הקושי בזיהוי זה הוא כי לא ידוע על שימוש בדולמנים בתקופת המשנה והתלמוד.
הרמב"ם בתשובה (תמ"ח) מתייחס לחלק ממקורות האסלאם וסבור שהמרקוליס היא אלילות ערבית קדם איסלאמית מוכרת, לדבריו טקס סקילת השטן באסלאם מקורו בפולחן המרקוליס. הרב יהושע ענבל סבור שזיהוי זה סביר בהתחשב בכך שלתרבות הערבית האלילית לא היו אלילים משלה, והיו מייחסים קדושה לכל מבנה קדום, וכשראו את הדולמנים היו מניחים אבנים עליהם כדי לעובדם או כדי לכסותם (לכסות את השטן).
סוניה ריקייל
סוניה ריקְיֶיל (בצרפתית: Sonia Rykiel; 25 במאי 1930 – 25 באוגוסט 2016) הייתה מעצבת אופנה צרפתייה-יהודייה. סוניה ריקייל נחשבה למעצבת-על באופנה העולמית וידועה כ"מלכת הסריגים" בעולם האופנה הפריזאי. נחשבה לאחת ממעצבי העל שייחודם הוא בכך שידעו תמיד לעצב את "הדבר הבא" ולהתאים את האופנה לייצור המוני. בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים ייצגה את האישה המשוחררת העולמית ביצירתה ובסגנון חייה. הייתה מעורבת חברתית בכמה פרויקטים חברתיים בישראל, והשתייכה לוועד הארגון "בת שלום" לעידוד הנשי למען השלום.
קורות חיים
סוניה ריקייל נולדה ב-1930 בניי-סיר-סן, פרוור במערב פריז. היא הבכורה מבין חמש בנות משפחת פליס (Flis). הוריה, מהגרים יהודים ממזרח אירופה (אב ממוצא רומני ואם ממוצא רוסי), עבדו כשענים.
בשנת 1948 עבדה ריקייל כמעצבת חלונות ראווה בגרנד מזון דה בלאן (Grande Maison de Blanc), שם פגשה את הצייר אנרי מאטיס, שהחמיא לה על עבודתה. בשנת 1951 נישאה לסם ריקייל (Sam Rykiel), שבשנת 1954 התחיל לנהל את הבוטיק היוקרתי שירש מהוריו, "לורה" (Laura). בשנת 1956 נולדה בתה נטלי, ובשנת 1961 נולד בנה ז'אן-פיליפ (לימים מוזיקאי).
ריקייל החלה לעצב בגדים כאשר בהיותה בהריון לא מצאה בגדים לטעמה. בשנת 1962 עיצבה סוודר שאותה כינתה "הסוודר של הנער העני", והוא נמכר בהצלחה רבה. היא מכרה את הסריגים שלה כחלק מחנותו של בעלה. בשנת 1964 עיצבה שמלה בעלת מחשוף גדול במיוחד בעבור בוטיק לורה בגאלרי לפאייט. בשנת 1965 פתחה חברה על שמה. ב-1967 הציג העיתון "ווג" לקוראיו את ריקייל כ"מלכת בוטיק 'לורה' המקסימה בעלת השיער האדום". בשנת 1968 התגרשה, ומצבה הכלכלי הרעוע אתגר אותה לקדם את עסקי האופנה שלה. בחודש מאי אותה שנה פתחה את חנות הדגל שלה ברחוב דה גרנל (rue de Grenelle) בפריז, ושנה לאחר מכן הוסיפה עוד חנות בגאלרי לפאייט. עיצוביה נמכרו אף בבלומינגדיילס בניו יורק. בשנת 1971 השיקה את הבושם הראשון שלה. בשנת 1972 נכללה ריקייל במסגרת 12 מעצבי-העל האירופאים של העיתון "ווג", שהכתיר אותה כ"מלכת הסריגים". בשנת 1973 מונתה לסגן נשיא ארגון האופנה הצרפתי Chambre Syndicale, משרה שבה החזיקה 20 שנה, ובתה נטלי ריקייל נבחרה להמשיך בשנת 2008. בשנת 1976 פתחה ריקייל קו אופנת סוודרים לגברים. באותה שנה הציגה את קולקציית "nonfashion" (ללא אופנה), המבוססת על הרעיון שאופנה אינה קיימת כשלעצמה ללא סגנון. לשם הדגשת הרעיון שינתה וקיצרה את אורך שמלות הערב ועיטרה אותן במילה MODE בחזית. ב-1977 הייתה המעצבת הראשונה שהציעה רכישת בגדים מעוצבים באמצעות קטלוג אופנה, שם היא הציעה אופנה לציבור הרחב. משנת 78 היא הוסיפה גם אביזרים. בשנת 1979 פרסמה את ספרה הראשון, Et je la voudrais nue.
בשנת 1981 הופיעה ריקייל בתוכנית הטלוויזיה של אנדי וורהול, שכינה אותה "האישה המודרנית הזוהרת" שנתנה לעיתון "ווג" טאצ' של גבריות יחד עם פמיניזם שייצר את מראה ה"טומבוי", ויצרה את הקשר החושני בין אישה לבגדיה. מאוחר יותר צייר וורהול ארבעה דיוקנאות של ריקייל. ב-1982 נבחרה ריקייל לעצב מחדש את מלון קריון בפריז. 1983 נפתח בוטיק זיכיון בשדרת מדיסון. ב-1985 עיצבה את מלון לוטסיה בפריז, וזכתה בפרס מטעם ארגון האופנה הבינלאומי. ב-1987 השיקה קו קוסמטיקה ביפן. ב-1988 יצא לאור ספרה Célébration, 20 Ans de Mode. ב-1992 עיצבה קו נעליים ומוצרי אקססוריס. ב-1993 נפתחה תערוכת אופנה לעיצוביה במוזיאון האורנז'רי בפריז. בשנת 1995 הקליטה יחד עם הזמר מלקולם מקלארן את השיר "מי היא לעזאזל סוניה ריקייל?" לאלבום של הזמר. בשנת 1998 הופיעה בסרט Belles. ב-2000 עיצבה יותר ממאתיים וחמישים תחפושות עבור המחזמר "עשרת הדיברות". בשנת 2004 השיקה קו הלבשה תחתונה. משנת 2009 יצרה שיתוף פעולה עם חברת H&M בשיווק מוצרי האופנה שלה.
בתה נטלי המשיכה את מפעל חייה של אמה, פיתחה והרחיבה את מותג האופנה "סוניה ריקייל". ביולי 2019 נסגר בית האופנה "סוניה ריקייל", לאחר שנקלע לקשיים כספיים.
ריקיאליזם
סונייה ריקייל חידשה גם בסגנון הלבוש שהטמיעה וגם בפילוסופית האופנה שלה:.
בשנות ה-60 חל שינוי היסטורי בעולם האופנה המערבית: הצעירים רצו אופנה לא קונבנציונלית ולא מגדרית, כדי להיבדל מהוריהם. הם מעדיפים סגנון פחות רשמי כדי להקטין את ההבדלים בין המינים. האופנה באה כדי להחמיא לגוף של הדור הצעיר. חצאיות מיני וגזרות חופשיות יותר בעלות צבעים נועזים פרצו לעולם האופנה. התנועה שייסדה ריקייל שויכה להתחזקות "הביגוד ביצור המוני" (ready-to-wear) שהתרחשה בצרפת בשנת 1970 בפריז. היא אפיינה את העיצוב של הדור החדש שהשיק סגנון חדש ואחר ממערך ה"הוט קוטור" (אופנה עילית, המיוצרת באופן ייחודי איכותי וידני, לא באופן תעשייתי וללא חיקוי והעתקה). סוניה ריקייל דחפה נשים להיות תמהוניות, מושכות ומסתוריות בעת ובעונה אחת, וליצור את סגנון האישי לעצמן. ריקייל מציעה סגנון בוהמי ולא פורמלי אך גם אלגנטי. היא כינתה סגנון זה "לא במודה". היא הדגישה בכך שנשים לא צריכות להיות כפופות למודה אלא ללכת אחרי הטעם שלהן. למעשה הלכה ריקייל כנגד האופנה העילית שהתיימרה לחנך נשים כאשר המעצבים מנחיתים עליהן את הדגמים שלהם.
ריקייל הייתה לחלוצה בתחום האופנה בכך שהקנתה חשיבות לנוחות של בגדי נשים ללבישה יומיומית. בגדיה כוונו לנשים היוצאות למרחב הציבורי, לבילוי ולעבודה, וצריכות להיראות במיטבן. העיצוב מדגיש את הגוף הנשי המשוחרר, ובגדיה נחשבים לספורטיבים ונועזים לזמנם בשנות ה-70. ריקייל לקחה את האופנה "רחוק ככל האפשר" לדבריה. היא אף "העזה" לשלב את האופנה שלה עם האופנה של מעצבים אחרים כדי לשקף את הרעיון של האישה המשוחררת היכולה לקבוע לעצמה שילוב בגדים המתאים לה. העיצוב של ריקייל חצה יבשות וראה את האישה וגופה כפי שהוא ללא קשר ללאומיות או מוצא. בו זמנית הוצגו ונמכרו בגדים בעיצובה בפריז, בניו יורק ובלונדון. ריקייל ראתה לנגד רוחה את דמות האישה המודרנית והבגדים הם אלה שצריכים לשמש אותה. בשנת 1983 אמרה בריאיון לעיתון ווג: "יש לי את הרושם שנשים הן כמוני: הן עובדות, יש להן ילדים, יש להן גברים, הן נוסעות, הן צריכות לארגן את חייהן". את ההשראה לבגדיה קיבלה מהרחוב, מאמנות, ולמעשה מכל מקום. "להיות בראש ענף האופנה אינו חשוב כל כך בעיני, מה שחשוב באמת הוא ליצור קדימה". הדוגמניות שהופיעו בתצוגות האופנה של ריקייל בשלהי שנות ה-60 של המאה העשרים התהלכו ללא חזייה, לפי הוראה של ריקייל, והבדים השקופים חשפו לעיתים יותר מאשר כיסו. התעוזה נתנה לגוף האישה מקום, היוותה חידוש ואמירה בתחום האופנה והכניסה את התפיסה כלפי גוף האישה כמשתלב עם הבד העוטף אותו. ריקייל נחשבת לממציאה של "התפר ההפוך הגלוי", את הבגדים ללא ביטנה, וגם את הרעיון של גימור הבגד בתפר במקום במכפלת. כל החידושים האלה הוטמעו עמוק בעולם האופנה של היום.
אופנה
קו האופנה של ריקייל התאפיין כלבוש יומיומי נוח ומחמיא לאישה בעידן המודרני, העשוי מסריגים ובדים רכים, מפוספסים ושקופים למחצה. בנוסף השיקה ריקייל מספר בשמים על שמה, קו מוצרי קוסמטיקה, וקולקציית הלבשה תחתונה. כן גם עסקה בעיצוב פנים, עיצוב ריהוט, תיקים, נעליים, משקפיים ותכשיטים. ריקייל התראיינה רבות בתקשורת, וכתבה ספרים המציגים את קולקציות האופנה הרבות שעיצבה בדרכה הייחודית.
בשנת 1967 עיצבה שמלת הריון וסוודר קטן לו קראה "הסוודר של הנער העני" שנמכר תחת המותג של בעלה "לורה". הסוודר הופיע על הכריכה של עיתון האופנה ELLE והביא לריקייל את התהילה. מאז מכונה ריקייל כ"מלכת הסריגים". ריקייל הייתה הראשונה שהניחה את התפר בגלוי מעל הבד, והראשונה להדפיס מילים על הסריג, כמו גם סוודרים צמודים וכפלי סריג מבצבצים. עוד ממאפייני האופנה שהטמיעה ריקייל היו מכפלת מכנס גבוהה מכופלת לאחור, ורדידים ארוכים. פלטת הצבעים שלה הכילה מאפיינים של בז', אפור, כחול עמוק וצבע פחם.
סוניה ריקייל הוסיפה כמה מאפיינים דקורטיביים ששינו את פני האופנה: היא הפכה את הסריגים לאופנה, הפכה את התפר מבפנים החוצה, יצרה בגדים ללא מכפלת, הכניסה לאופנה פסים רחבים, שיבצה תחרה ויהלומים מלאכותיים בבגדים, כתבה מסרים באותיות גדולות על הסוודרים, ועיצבה סריגים ארוכים וצמודים. סונייה ריקייל פיתחה ושינתה ללא הרף את הבגדים שיצאו מבית האופנה Rykiel. בתחילת דרכה בשנות ה-60 עיצבה סריגים כסוודרים קטנים בעלי כפתורים ושמלות צמודות סרוגות בפסים רוחביים. בגדיה חידשו את מגמת האופנה בכך שהחמיאו לגיזרה הנשית, היו צמודים לגוף האישה, לעיתים שקופים למחצה. העיצוב השווה גזרה רזה וארוכה לנשים, יחד עם תחושה של שחרור ורכות. היא הוכיחה כי הסריג יכול להיות מותאם לכל מגמת אופנה. בשנות ה-80 אתגרה את האופנה כאשר ערבבה את המושגים גדול, רך, שעשוע, ופרווה בהוסיפה פלטת הצבעים צבעונית עשירה ולא שגרתית של ורוד, סגול יחד עם פרוות שועל וצמר כבשה. באוקטובר 2003 הציגה ריקייל את קולקציית האביב שכללה שמלות וינטאג' פרחוניות מעוטרות במלמלה, ודוגמאות של נקודות מודפסות, לצד מעילי סריג בדפוס שחור-לבן.
סמלה המסחרי של ריקייל היה שיערה הפזור האדמוני, כאשר הוא מנופח לרעמת אש המקיפה כהילה את ראשה. גם הדוגמניות שייצגו את בגדיה בתצוגות האופנה הרבות ניפחו את שיערן באותו אופן.
פועלה של סוניה ריקייל פרץ את תחום האופנה והמשיך לעיצוב טקסטיל לריהוט, אקססוריס כנעליים, תיקים ופריטי אופנה. חברת קוקה-קולה בחרה בסגנון עיצובה וחתימתה לעיצוב המותג המועדף על נשים "קוקה-קולה לייט" ופנתה לבת, נטלי ריקייל, שהקנתה לבקבוק קווים נשיים ו"הלבישה" אותו בצבעי קשת רוחביים, כמו אלו המעטרים את סריגיה של סוניה ריקייל (הפנייה לאתר ווג). ריקייל עיצבה תלבושות לתיאטרון למחזה "אמוק" 1997, ולמחזה בשם "החדר הכחול" 1999, ולהצגה "עשרת הדיברות" 2000.
ספרים
סונייה ריקייל כתבה מספר ספרים על אופנה, ביניהם "מ-א' עד ת' באופנה", "קולקציית אופנת בהשראת סיפורי ילדים". ריקייל כתבה גם רומן בשם "והייתי רוצה אותה עירומה" (1979), ואת "שפתיים אדומות" (1994). ספרה "אל תשכח שאני משחקת N’oubliez pas que je joue שנכתב בשנת 2012, בשיתוף פעולה עם הסופרת יהודית פריגנון, מספר על התמודדותה עם מחלת פרקינסון במשך 15 השנה האחרונות. ריקייל חשפה את מחלתה לאחר שלדבריה, לא יכלה להסתיר את הסימפטומים של המחלה. באומץ רב אמרה: "אני לא רוצה להראות את הכאב שלי. התנגדתי, היססתי, ניסיתי להיעלם, ולהעמיד פנים ששום דבר לא קרה. זה בלתי אפשרי, זה לא אני".
ריקייל הייתה ההשראה לסרטו של רוברט אלטמן, בשנת 1994) לדמות המרכזית של הסרט "אופנה עילית". את דמותה בסרט שיחקה השחקנית אנוק איימה, וריקייל עצמה גם היא הופיעה בסרט.
עיצוב טקסטיל ואקססוריס (אביזרי אופנה)
עיצוב טקסטיל לריהוט של סוניה ריקייל מתאפיין בצבעים חמים ומשרה אווירה נעימה המזמינה להתכרבל בתוכו. הכריות, הבדים והריפוד, בעלי פסים רחבים בשילוב צבעים כמו ורוד, כתום, אדום, סגול, שחור ולבן וכן פרחים ואותיות.
הנעליים של סוניה ריקייל גדולות ושחורות ברובן. לעיתים בעלות עקב גבוה מאוד, או שטוחות בעלות סולייה מוגבהת, ומשובצות באבנים נוצצות ואבזמים גדולים.
המשקפים בעיצובה, הן גדולות, עטורות אבני חן מלאכותיות כמו יהלומים או אבנים צבעוניות או פנינים, בקווים עגולים.
קייטה באלדה
קייטה באלדה דיאו (בספרדית: Keita Baldé Diao; נולד ב-8 במרץ 1995) הוא כדורגלן סנגלי, המשחק בעמדת הקיצוני בספרטק מוסקבה ובנבחרת סנגל.
קריירת מועדונים
באלדה נולד בעיירה ארבוקייס הנמצאת בקטלוניה, שבספרד, להורים שהיגרו לספרד מסנגל. בגיל 9 באלדה הצטרף לאקדמיה של ברצלונה הקבוצה הגדולה בקטלוניה. באלדה שיחק באקדמיה של ברצלונה תשע שנים ונחשב לאחד השחקנים המוכשרים באקדמיה של ברצלונה. בשנת 2011 כשקבוצת הנוער הייתה בטורניר בקטר באלדה מתח את אחד מחבריו לקבוצה כשהוא שם על מיטתו של חברו קוביות קרח. כתוצאה מהמתיחה ברצלונה הענישה את באלדה והעבירה אותו למחלקת הנוער של המועדון קורנייה מהליגה הרביעית בספרד. בעונתו הראשונה בקורנייה הוא כבש 47 שערים ולאחר עונתו השנייה באלדה סירב לחזור לברצלונה אליה הוא היה שייך ועבר לקבוצת לאציו האיטלקית תמורת 300 אלף דולר ששולמו לברצלונה.
מונקו והשאלה לאינטר
ב-29 באוגוסט 2017 חתם באלדה במונקו אלופת הליגה הצרפתית תמורת 30 מיליון אירו. בעונתו במונקו הוא כבש 8 שערים בליגה הצרפתית ושיחק עם הקבוצה בליגת האלופות.
ב-13 באוגוסט 2018 חזר באלדה לסרייה א' כשמונקו שלחה אותו בהשאלה לאינטר מילאנו. בעונתו באינטר מילאנו הוא כבש חמישה שערים, כולל שער בניצחון 1–2 על אמפולי במחזור האחרון של העונה, שער שעזר לאינטר מילאנו להשיג כרטיס לליגת האלופות.
קריירה בינלאומית
קייטה מייצג את הנבחרת הבוגרת של סנגל מולדת הוריו. על אף שהוא גדל בספרד והוא מחזיק באזרחות ספרדית שאיפשרה לו לשחק בנבחרת ספרד. קייטה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סנגל במשחק נגד נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות אליפות אפריקה לאומות 2017. קייטה כבש את שער הבכורה שלו במדי נבחרת סנגל בניצחון 2–0 של סנגל על נבחרת נמיביה במסגרת אותו קמפיין מוקדמות.
הוא שותף עם נבחרתו בגביע אפריקה לאומות 2017 והגיע עד לחצי הגמר, במונדיאל 2018 וכן בגביע אפריקה לאומות 2019 בו הגיעו לגמר.
דאף Rijdende
דאף Rijdende (בהולנדית DAF Rijdende) היא מכונית קונספט זעירה, בתצורה של מכונית מיקרו, תלת אופן, אשר יוצרה בשנת 1941 על ידי יצרנית הרכב דאף ההולנדית.
הדגם תוכנן עם מושב 1 בלבד (נהג).
פירוש "Rijdende" בעברית: "נהיגה".
היסטוריה
דאף ידועה כמפעל המייצר משאיות, אבל משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה : דאף 600, דאף 750, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46, ודאף 68. בשנת 1968 פיתחה את ה- "דאף 55", עם מנוע  מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות־טיפוס.
בדצמבר 1972 וולוו צבר נתח של 33 אחוזים מ- DAF, ובמאי 1975 עם השתלטות השוודים על דאף, נעלם השם דאף והפך לוולוו.
דאף ייצרה 816,000 מכוניות נוסעים.
ליונל סקאלוני
ליונל סבסטיאן סקאלוני (בספרדית: Lionel Sebastián Scaloni; נולד ב-16 במאי 1978 בעיר רוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, ומאמן נבחרת ארגנטינה בכדורגל. סקאלוני מכונה אל טורו (השור), בשל חוסנו הפיזי. סקלוני בעל שלוש אזרחויות: ארגנטינאית, ספרדית ואיטלקית.
קריירה
סקאלוני שיחק בניואל'ס אולד בויס ובאסטודיאנטס לה פלאטה בטרם עבר לדפורטיבו לה קורוניה בשנת 1998. במהלך תקופתו ב"דפור" שיחק סקאלוני ב-202 משחקים, לרוב כמגן או כקשר באגף הימני. היה שותף בזכייה באליפות היחידה בה זכה המועדון (עונת 1999-2000) ושימש בין היתר גם כקפטן הקבוצה. הוא הושאל לוסטהאם יונייטד בינואר 2006 לחצי עונה. בקיץ 2006 עבר לראסינג סנטנדר, הוא שיחק בשורותיה עונה אחת שלאחריה עבר ללאציו האיטלקית. אחרי חצי שנה לא מוצלחת במועדון הרומאי, עבר סקאלוני לריאל מאיורקה. בינואר 2013 בגיל 35 חתם בקבוצה האיטלקית אטאלנטה.
קריירת אימון
ב-11 באוקטובר 2016 הצטרף סקאלוני כעוזר מאמן לצוות האימון של בן ארצו חורחה סמפאולי בסביליה מהליגה הספרדית הבכירה. ביוני 2017, כאשר מונה האחרון למאמן הנבחרת הלאומית של ארגנטינה, הוא שוב מונה לעוזרו.
שנה לאחר מכן, לאחר כישלונה של הנבחרת בגביע העולם ברוסיה, סקאלוני ופאבלו איימר מונו למאמנים זמניים עד לסוף השנה. בנובמבר 2018, סקאלוני מונה לתפקיד המאמן הקבוע של ארגנטינה הראשון לקראת טורניר קופה אמריקה שנערך ביוני 2019 בברזיל, סקאלוני הוביל את הנבחרת למקום השלישי. וקיבל הארכה לתפקידו לקראת קופה אמריקה 2020 (שנדחה לשנת 2021 בעקבות מגפת הקורונה). בטורניר זה זכה סקאלוני יחד עם נבחרתו בתואר.
בשנת 2022 זכה בגביע העולם אחרי ניצחון 4–2 בפנדלים על לאחר תיקו 3–3 בסיום 120 הדקות.
כמאמן
נבחרת ארגנטינה
נוהל שכן
נוהל שכן היא תרגולת שבה השתמש צה"ל ללוחמה בטרור במסגרת האינתיפאדה השנייה. במסגרת נוהל זה השתמשו לוחמי צה"ל באזרחים פלסטינים כמגן אנושי מפני התקפה על הלוחמים, וכן לשם ביצוע משימות מסוכנות כגון סריקת בית החשוד כממולכד. במאי 2002 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד נוהל זה, ובעקבותיה הורה צה"ל על איסור מוחלט להשתמש באזרחים, באשר הם, כאמצעי של מגן חי מפני ירי או פיגועים של הצד הפלסטיני, או כבני ערובה.
צה"ל התיר שימוש בנוהל מצומצם יותר, שנקרא נוהל אזהרה מוקדמת, שנועד למצב בו ישנו חשד שמחבל פלסטיני מבוקש וחמוש מתבצר בתוך בית. במסגרת הנוהל, קרוב משפחה או שכן של המבוקש נדרש על ידי חיילי צה"ל לדפוק על הדלת ולבקש מהמחבל להסגיר את עצמו. צה"ל תיאר את הנוהל: הנוהל קבע שאין להסתייע במסגרת הפעלתו בנשים, בילדים, בקשישים או בנכים. הנחת צה"ל הייתה שהמחבל לא יירה בקרוביו. במאות הפעמים שבוצע הנוהל, נהרג אזרח פלסטיני אחד – נידאל אבו מחייסן, מאש המחבל. כנגד הנוהל נטען שהוא למעשה שימוש בלתי-חוקי באזרחים פלסטינים בתור מגן אנושי. לטענת צה"ל נוהל זה הומני וגורם לחיסכון גדול באבדות בנפש ובגוף בצד הישראלי ובצד הפלסטיני כאחד.
בעקבות צעדים אלה התמקד הדיון בבג"ץ בנוהל אזהרה מוקדמת.
בג"ץ עדאלה נ' אלוף פיקוד מרכז
ארגון עדאלה, האגודה לזכויות האזרח וארגונים נוספים עתרו לבג"ץ כנגד הנוהל. ב-6 באוקטובר 2005 אסר בג"ץ על צה"ל להשתמש בנוהל אזהרה מוקדמת ובכלל להשתמש באזרחים לצורכי פעולות צבאיות. שלושת השופטים ציינו בפסק דינם את ההתלבטות הקשה שמעלה העתירה. השופט אהרן ברק כתב: "עיקרון בסיסי העובר כחוט השני בדיני התפיסה הלוחמתית הוא האיסור על שימוש בתושבים מוגנים כחלק מהמאמץ המלחמתי של הצבא התופס. אין לנצל את האוכלוסייה האזרחית לצרכיו הצבאיים של הצבא התופס... אין 'לנדב' אותם לשיתוף פעולה עם הצבא". השופטת דורית ביניש הסכימה לחוות דעתו של ברק והוסיפה שאין דרך כשרה לקבל את הסכמת התושב שמשמש את הכוח הצבאי ואין דרך להבטיח שהפעולה לא שמה את חייו בסכנה. בנסיבות אלה, לפי חוות דעתה, התכלית של הנוהל – מזעור הפגיעה בחיי תושבים שאינם מעורבים – אינה מתקיימת. השופט מישאל חשין הדגיש את התלבטותו הרבה והגדיר את הסוגיה כ"קשה ביותר". הוא הסכים לחוות דעתו של ברק, אך כתב ש"אפשר אף שהחיים ילמדונו אחרת והגלגל יתהפך".
עתירה של שר הביטחון, שאול מופז, לקיים דיון נוסף בפסק הדין נדחתה על ידי השופט אליעזר ריבלין.
בשנת 2010 הורשעו שני חיילי גדוד סיור של חטיבת גבעתי בביצוע נוהל שכן, לאחר שבמהלך מבצע עופרת יצוקה הורו לילד פלסטיני בן 9 לפתוח תיק שהיה חשוד כממולכד. נגזרו עליהם שלושה חודשי מאסר על תנאי והורדה בדרגה.
הערכה וביקורת על פסק הדין
עמיחי כהן וסטיוארט כהן, שחקרו את פסיקת בג"ץ בנושא זה, כתבו כי פסק הדין של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק בנושא זה מהווה "התערבות דרמטית של בית משפט בפעילות צבאית. למעשה, לא ידוע על שום מקרה אחר של בית משפט במדינה דמוקרטית הפוסל שיטת פעולה צבאית ספציפית". ביחס לרטוריקת פסק הדין של השופטת דורית ביניש, שלימים מונתה אף היא לנשיאת בית המשפט העליון, כתבו השניים כי היא "חושפת גם את עמדה העקרונית [של ביניש] ביחס להתערבות הראויה של בית המשפט העליון בעניינים צבאיים: התרבות הארגונית של הצבא אינה מסוגלת... להבחין הבחנות משפטיות דקות".
מנגד, מרדכי קרמניצר וגיא לוריא שיבחו את דעתה המסכימה של דורית ביניש כדוגמה ל"רוח עצמאית בשפיטה", שהיא לדבריהם חיונית במערכת דמוקרטית ו"מאפשרת לשופט לעמוד במשימה של הגנה על שלטון החוק, על ערכי הדמוקרטיה, על זכויות האדם והאזרח, גם כאשר הרשויות האחרות מבקשות להתעלם מהן, וכמוהן רוב הציבור". פסק הדין, לדבריהם, מבטא גישה ביקורתית, ראייה מפוכחת של המציאות הביטחונית, הכרה בפער בין העמדה הרשמית למציאות ונכונות לפקפק בהנחות העובדותיות של הממסד הביטחוני.
הבנה
הבנה היא תהליך פסיכולוגי שקשור לאובייקט מופשט  או פיזי, כגון אדם, מצב, או מסר, אשר אדם מסוגל לחשוב עליהם, ולהשתמש במושגים כדי להתמודד כראוי עם אותו אובייקט.
הבנה היא תהליך מציאת היחס בין היודע לבין אובייקט ההבנה. הבנה מרמזת על היכולות והנטיות ביחס לאובייקט של ידיעה, אשר מספיקה כדי לתמוך בהתנהגות אינטליגנטית.
הבנה היא ניסוח מרכיבי סוגיה, קשר לוגי והיררכי ביניהם, שמאפשר חיזוי תוצאה אפשרית בהינתן תמהיל מרכיבים דומה.
הבנה לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד, קשורה ללמידת מושגים ותפיסות, ולפעמים גם לתאוריה או לתאוריות הקשורות למושגים האלה.
הבנה רדודה ועמוקה
אדם שיש לו הבנה מתוחכמת יותר, יכולת חיזוי מדויקת יותר, או הבנה המאפשרת לו לספק הסברים שאחרים בדרך כלל מחשיבים אותם כטובים יותר, נחשב כמי שיש לו הבנהן "עמוקה". לעומת זאת, אדם שיש לו הבנה מוגבלת יותר נחשב כמי שיש לו הבנה "רדודה". עם זאת, עומק ההבנה הנדרשת כדי להיות להשתף בעיסוק או בפעילות עשויים להיות שונים במידה ניכרת.
קארוס
מַרְקוּס אוֹרֶלְיוּס קַארוּס אוֹגוּסְטוּס (בלטינית: Marcus Aurelius Carus Augustus; בערך 230 עד 283) היה קיסר רומא בין השנים 282–283.
האלף ה-3 לפנה"ס
האלף ה-3 לפנה"ס הוא פרק הזמן שבין שנת 3,000 לפנה"ס עד סוף שנת 2,001 לפנה"ס (תחילת המאה ה-30 לפנה"ס עד סוף המאה ה-21 לפנה"ס).
קארוס
חייו
מרקוס נומריוס קארוס נולד בנארבונסיס, הפרובינקיה הראשונה של רומא בגאליה, וגדל והתחנך בעיר רומא. הוא כיהן כסנאטור ומילא שורה של תפקידים צבאיים ואזרחיים בקריירה המוקדמת שלו. מאוחר יותר, ככל הנראה בעקבות קריירה צבאית מצליחה, מינה אותו הקיסר פרובוס בשנת 276 לתפקיד פריפקט המשמר הפרטוריאני.
האלף ה-3 לפנה"ס
תרבויות
תרבויות בעלות ממשל שצמחו בתקופה זו, והקימו ערים, כללו את התרבויות הבאות:
קארוס
חייו
בשנת 282, כאשר היה עם כוחות רומי ברייטיה ונוריקום, בהכנה למסע של פרובוס נגד הפרסים גאתה אי–שביעות הרצון של החיילים מהקיסר והם הכריזו על קארוס כקיסר החדש. נטען כי קארוס דחה את ההצעה מתוך נאמנות לקיסר, אך כאשר נרצח הקיסר על–ידי חייליו לא התמהמה ושלח הודעה לסנאט הרומי על מותו של פרובוס וכי הוא יורשו.
האלף ה-3 לפנה"ס
ארץ ישראל באלף השלישי לפני הספירה
בתקופת הברונזה הקדומה, בשנים 3300 לפנה"ס - 2400 לפנה"ס, קמו והתפתחו בישראל ערים קטנות ומבוצרות, בגדול שנע בין 2 דונם ל 200 דונם ויותר באזורי ההר, השפלה והעמקים. על פי הממצאים הארכאולוגיים בערים אלו התקיימה חברה מרובדת. בניגוד לערי המזרח הקדום, בישראל לא התפתח כתב ונראה כי טרם הגיע אליה. סביב לערים היו כפרים וחוות אשר קיימו קשר עם העיר שסיפקה להם שוק למכירת תוצרתם החקלאית, צרכים חומרים ורוחניים והגנה. תושבי הכפרים והחוות שסביב הערים התפרנסו מחקלאות דגנים, עצי פרי, זיתים וגפן. תושבי הערים היו מומחים מקצועית ובהם חרשי נחושת וקדרים.
קארוס
חייו
עדות למעמדו המדרדר של הסנאט ניתן למצוא בכך שקארוס לא טרח כלל לשוב לרומא כדי לקבל את אישורו של הסנאט אלא הסתפק במשלוח הודעה על השינוי. מכל מקום, אם היה קארוס האחראי לרציחת קודמו אם לאו, הוא דאג להוציא להורג את רוצחיו בפרובוס ועמד על הפיכתו של פרובוס לאל (דאיפיקציה), כמקובל.
האלף ה-3 לפנה"ס
ארץ ישראל באלף השלישי לפני הספירה
יריחו הייתה ככל הנראה מבוצרת עוד בתקופה הנאוליתית. העיר הגיעה לשיאה באזור שנת 2600 לפני הספירה, וזמן מה לאחר מכן נבנה בעיר ארמון. בתקופת הברונזה הקדומה הייתה ליריחו חשיבות כלכלית וצבאית. יתרונה הגדול היה בהיותה שוכנת על מעברות הירדן - סוחרים שעברו דרך מעברות הירדן נכנסו גם ליריחו. מלבד יריחו נתגלו ביצורים מרשימים בערים כמו תענך, מגידו, ערד, תל שרוחן (בנגב הצפוני) ועוד. הביצורים עבים מאוד (עד 8 מטרים) באופן יחסי לאמצעי הפריצה שהיו אז בהישג ידם של כובשים פוטנציאליים. נראה כי לרוב לא נבנו הביצורים כיחידה אחת, אלא קטעים קטעים ושכבות שכבות. במקורות מצרים קיימת עדות על ישוב בשם חוטם האיילה שמיקומו המשוער בהר הכרמל.
קארוס
חייו
לאחר מכן, החל קארוס לבנות את השושלת שלו ומינה את בניו הבוגרים, קארינוס ונומריאנוס, לקיסרים (תואר משני לתואר אימפרטור אוגוסטוס שהוא נשא). הוא מינה את קרינוס כאחראי על חלקה המערבי של האימפריה והמשיך עם נומריאנוס להילחם בפלישה של הסרמאטיאנים והקואדים, שחצו את הדנובה ופלשו לפאנוניה.
האלף ה-3 לפנה"ס
ארץ ישראל באלף השלישי לפני הספירה
בתקופת הברונזה הבינימית, לקראת סוף האלף השלישי לפנה"ס, ערים אלו ננטשו מסיבה שלא הובהרה עד כה. יש סברות שונות לסיבת תהליך זה - שינויי אקלים, שינוי דמוגרפי של האוכלוסייה, בזיזה חוזרת ונשנית ממצרים ואף התעייפות הערים ממלחמה אחת בשנייה. בתקופה זו אוכלוסיית ישראל הייתה נוודית. רועי צאן שהשקיעו מעט בבתים והרבה בקברים רבים שנמצאו מתקופה זו, אם כי תרבותם איננה ידועה.