cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שושא
תכנון
המקלע הקל "שושא", שסווג לעיתים כרובה אוטומטי, תוכנן לפעול על בסיס עיקרון הרתע הארוך, תוך הסתייעות בעיקרון פעולת הגז. עיקרון הרתע הארוך נוצל גם על ידי הממציא ההונגרי רודולף פרומר באקדח הפרומר שלו משנת 1910, וכן במספר רובים נסיוניים שלו מ-1905. סדר המצאתם של הפטנטים מעיד כי הן רודולף פרומר והן לואי שושא שאלו את רעיונותיהם מעיקרון הרתע הארוך כפי שהוצג על ידי ג'ון בראונינג בפטנט שלו לרובה חצי אוטומטי, שהתפתח לרובה הרמינגטון מודל 8 - רובה חצי אוטומטי מוצלח שנמכר ב-80,000 יחידות בין 1906 ו-1936.
בעקבות הצלחותיו המסחריות של בראונינג, דוגמת הבראונינג אוטו-5 והרמינגטון מודל 11, שהשתמשו בעיקרון הרתע הארוך, הציגו לויטננט קולונל, לואי שושא ומומחה הנשק צ'ארלס סאטר ב-1908 רעיון למקלע קל מבוסס מערכת רתע ארוך שפעלה בהתאם לעקרונות שהוצגו ברובה הרמינגטון מודל 8. ב-1908 הפך הרעיון לפוסיל מיטראיל CS (צרפתית: .Fusil-Mitrailleur C.S), הרובה האוטומטי CS, בקליבר 8 מ"מ לבל, שהיה הקליבר הסטנדרטי של הצבא הצרפתי. גרסה משופרת של הנשק, שהוצגה ב-1913, הציגה תוצאות מבטיחות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חלחלה ההבנה כי כלי נשק אוטומטיים הם מרכיב חיוני להצלחה בשדה הקרב. גנרל ז'וזף ז'ופר, הרמטכ"ל הצרפתי, חיפש בקדחתנות אחר נשק אוטומטי לשימושם של חיילי הרגלים הצרפתים שיהיה קל לנשיאה ולשימוש על ידי חייל בודד. באותו זמן, המקלע הקל היחיד שנבחן ביסודיות, ואשר ירה את כדור ה-8 מ"מ לבל הצרפתי, היה הרובה האוטומטי CS. לאחר מקצה שיפורים מהיר, התקבל הרובה אוטומטי מודל 1915 CSRG (Fusil Mitrailleur Mle 1915 CSRG) לשירות ביולי 1915, בעוד שהייצור עצמו החל בתחילת 1916.
ה"שושא", כפי שכונה, ירה כאמור את תחמושת ה-8 מ"מ לבל הצרפתית בקצב ירי איטי יחסית של כ-250 כדורים בדקה. המקלע שקל בסך הכול כ-9 ק"ג, באופן משמעותי פחות ממקלעים נשאים אחרים בני התקופה, דוגמת ההוצ'קיס M1909 (ששקל 12 ק"ג) ומקלע הלואיס (ששקל 13 ק"ג). יתרון נוסף שהציג הנשק הייתה היכולת לבחור בין מצב ירי אוטומטי מלא וחצי אוטומטי. היה זה דווקא המבנה הארגונומי של הנשק, ולא כוח הרתע שלו, שהיה קשה לשליטה, אולם בעיה זו נפתרה ככל שהמקלענים שנשאו את הנשק צברו יותר ניסיון.
השושא יוצר והורכב במספר אופני ייצור שונים, דבר שהוביל לחוסר עקביות באיכות החלקים וההרכבה. שרוול הקנה, וכן כל החלקים הנעים של הבריח, נחרטו מחלקי פלדה יצוקים, והיו תמיד בני החלפה בין שושאים שונים. הקנה עצמו היה הקנה סטנדרטי של רובה הלבל שקוצר. מקרני הקנה נבנו מצלעות אלומיניום יצוקות. לעומתם, גוף הרובה היה צינור פשוט, בעוד שאר חלקי הנשק יוצרו באמצעות ריקוע והיו מאיכות בינונית. לוחות הצד של הגוף הוחזקו באמצעות ברגים, אשר נטו להתרופף ולהשתחרר לאחר ירי ממושך. כלי הנשק אשר יוצרו במפעל "גלדיאטור", שהיה המפעל העיקרי ששימש לייצור השושא, יוצרו עם כוונות פגומות, דבר שחייב את המקלענים שהפעילו אותם לתקנן בעצמם.
המספר המדויק של מקלעי שושא שיוצרו עומד, על פי הרישומים, על 262,300 יחידות, אשר יוצרו בין תחילת 1916 ונובמבר 1918. מפעל גלדיאטור ייצר 225,700 רובי שושא בקליבר 8 מ"מ לבל, ועוד 18,000 רובי שושא "אמריקאים", בקליבר .30-06. מפעל "סידארם" ("SIDARME"), שהיה המפעל הנוסף ששימש לייצור השושא, ייצר 18,600 יחידות נוספת, כולן בקוטר 8 מ"מ. כלים אלה סופקו באיכות כללית טובה יותר, ותפקדו טוב יותר בשדה הקרב, מאחיהם שיוצרו בגלדיאטור. עם סיום מלחמת העולם הראשונה החזיק הצבא הצרפתי מלאי עודף של כ-63,000 רובי שושא.
מבחינת הצבא הצרפתי, היו ביצועיו של השושא נחותים לעומת ביצועיו של הוצ'קיס M1914 האמין אך הכבד יותר, אולם בעוד שההוצ'קיס היה נשק כבד, שהותאם לירי מחצובה נייחת, היה השושא נשק קל, אותו ניתן היה לייצר בייצור המוני זול ובמספרים גדולים. השושא מעולם לא יועד לתפוס את מקומו של המקלע הכבד אשר מוצב בעמדה הגנתית סטטית, אלא לשמש כנשק נישא המתגבר את כוח האש של כיתת החי"ר במהלך התקדמותה בהתקפה. יתרונו החשוב של השושא היה היכולת לירות בו תוך כדי הליכה. כלי הנשק האוטומטיים הקלים האחרים שהיו זמינים באותה עת היו ההוצ'קיס M1909, שהיה כבד יותר, ומקלעי המדסן והלואיס, אותם לא ניתן היה להסב לקליבר ה-8 מ"מ לבל.
ביצועים בשדה הקרב
מספר אבות-טיפוס למחסניות שלמות וחסינות לכלוך נבחנו במהלך מאי ויוני של 1918, אך אלו הופיעו מאוחר מכדי שיאומצו. מחסניות מחוזקות, אך עדיין פתוחות צד, נכנסו לשימוש במהלך 1917, ויחד איתן סופקו כיסויי בד ייעודיים, שנועדו למנוע כניסת לכלוך לנשק בעת נשיאתו שלא בקרב. צוות השושא הראשוני, בן שני החיילים, נמצא גם הוא בלתי מספק, והחל מאוקטובר 1917 הורחב הצוות לחוליית שושא בת ארבעה חיילים - מפקד חוליה, מקלען, עוזר מקלען ואיש צוות נוסף שנשאו מחסניות.
בעת מתקפת האביב הגרמנית של 1918, עברה הלחימה מהשוחות הבוציות לשדות פתוחים, דבר שהשפיע מאוד לטובה על אמינותם של רובי השושא והקל מאוד על תחזוקתם. בנוסף, הצבא הצרפתי ערך שינוי מבני מקיף בגדודי הרגלים שלו - כל גדוד אורגן לצוותי קרב בני 18 חיילים. צוותי קרב אלה התבססו על חוליית שושא, בת ארבעה חיילים, חוליית רמנים בת ארבעה חיילים, ושמונה רובאים רגילים. הרישומים הגדודיים של הצבא הצרפתי ל-1918, והסטטיסטיקות של חלוקת המדליות למקלעני שושא, מראים בבירור כי היה להם חלק משמעותי בהצלחתה של הטקטיקה החדשה.
שושא אמריקאי
חיל המשלוח האמריקני הגיע לאדמת צרפת ביוני 1917 כשהוא אינו מצויד בכלי נשק אוטומטיים או בתותחי שדה. מפקדיו העדיפו את בעלי הברית הצרפתים על פני הבריטים, לצורכי ההצטיידות שלהם. הגנרל ג'ון פרשינג בחר בהוצ'קיס M1914 כמקלע בינוני, ובשושא כרובה אוטומטי, בעוד בפי החיילים האמריקנים השתרש הכינוי "שואו-שואו" ("Sho-Sho"). כלים אלה, אם טופלו כיאות, שירתו את החיילים היטב. עד למועד הפסקת האש, סיפק מפעל גלדיאטור לכוחות האמריקניים 16,000 רובי שושא בקליבר 8 מ"מ לבל, ו-18,000 כלים נוספים בקליבר .30-06.
בעוד ביצועיו של השושא בקוטר 8 מ"מ נחשבו מספקים, ביצועיו של המודל בקליבר .30-06 התבררו במהרה כמחרידים, ותרמו רבות למוניטין הנורא של הנשק. הבעיה הנפוצה ביותר הייתה כישלון בסילוק התרמיל, זאת לאחר שהנשק ירה מספר בודד של כדורים, והתחמם מעט. בדיקות שנערכו ביולי 1973 במרכז הנשק שבאברדין הראו כי ההסבה של השושא לקליבר ה-.30-06 התבצע תוך שימוש במידות שגויות עבור בית הבליעה של הנשק, ובייצור מאיכות ירודה. לא ברור מדוע בוחני הנשק האמריקנים ששהו במפעל גלדיאטור לא בחנו את כלי הנשק באופן מקיף, במיוחד לאור העובדה שהיו אלה כלי נשק מתכנון חדש לחלוטין, ולא הסבה פשוטה של השושא 8 מ"מ. הצבא האמריקני ידוע בנוהלי בדיקת הנשק המחמירים שלו, אך ייתכן שבמקרה זה, ידע מוקדם כי הרובה האוטומטי בראונינג עתיד להחליף את השושא, רשלנות פשוטה או אף השילוב ביניהם, מילאו תפקיד מכריע. מספר זעום ביותר של רובי שושא בקוטר .30-06 הגיעו בסופו של דבר לידי החיילים בחזית, ואלה הושלכו במהרה כלאחר יד, מאחר שממילא היו מסוגלים לירות מספר מחסניות בודדות בטרם התעוותו מחום הירי והפכו חסרי שימוש. כתוצאה מכך, המשיכה אספקתם של רובי שושא בקוטר 8 מ"מ לחיילים האמריקנים. רובי הבראונינג החדשים, שנודעו בכינוי BAR ואשר הוכיחו את עצמם כעדיפים בהרבה על מקלעי השושא, סופקו לראשונה במהלך מתקפת מז-ארגון בספטמבר 1918, וחולקו בחסכנות בין היחידות השונות. ביום כניסת שביתת הנשק לתוקפה, 11 בנובמבר 1918, היו עדיין יותר מ-75% מהדיוויזיות האמריקניות מצוידות ברובי השושא. לאחר המלחמה נתגלו מסמכים שלפיהם הגנרל פרשינג עיכב במתכוון את הכנסתו של הרובה האוטומטי בראונינג לשירות בקרב עד שהניצחון המלחמה נראה ודאי, מחשש שהוא יועתק על ידי הגרמנים, אולם כיום ידוע כי רובי הבראונינג הראשונים סופקו עם קפיצים מחזירים פגומים, וייתכן מאוד שהצגתם המוקדמת של הרובים בקיץ 1918 הייתה קונה גם להם מוניטין של נשק בעייתי.
משתמשים
מספר יחידות להביור גרמניות הפעילו רובי שושא שנתפסו שלל, מאחר שלצבא הגרמני לא היה מקלע קל, עד להופעתו של המקסים MG 08-15 בתחילת 1917. רוב רובי השושא שנמסרו לבלגיה הוסבו לתחמושת ה-7.65X54 מאוזר הבלגית. פולין קיבלה סיוע צבאי מצרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה, שבמסגרתו קיבלה גם 2,000 רובי שושא אשר שימשו את הצבא הפולני במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. לאחר המלחמה רכשה פולין רובים נוספים, עד למספר הסופי של 11,869 יחידות, והשושא הפך למקלע הקל הסטנדרטי של הצבא הפולני המהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. ישנם מסמכים לפיהם 8,650 רובי שושא נמכרו לכוחות הרפובליקניים הספרדיים במהלך מלחמת האזרחים בספרד. במהלך מלחמת החורף נתרמו 5,000 רובי שושא לצבא הפיני, אשר סבל ממחסור בכלי נשק אוטומטיים. קיימות עדויות כי רובי שושא הופיעו אף בשנות ה-60 של המאה ה-20 במהלך מלחמת וייטנאם.
XF-91 ת'נדרספטור
רפבליק XF-91 ת'נדרספטור היה מטוס קרב סילוני חד מנועי של חברת רפבליק שפותח בשנות ה-1940 המאוחרות ולא נכנס ליצור עקב כישלונו במכרזים וחוסר העניין בו. במטוס הותקנו 4 מאיצים רקטיים כדי להגדיל את התאוצה והדחף בנסיקה ויירוט. עיצוב המטוס היה מיושן ביום שבו הוא יצא מהמפעל עקב פיתוח מנועי סילון עם ביצועים מתקדמים.
ה-XF-91 היה מטוס הקרב האמריקאי הראשון שעבר את מהירות הקול בטיסה אופקית. בנוסף, המטוס פתר בעיה קשה של אי-יציבות אווירודינמית שהייתה קיימת באותה תקופה, במטוסים עם כנף משוכה בטיסה במהירויות נמוכות ובזווית התקפה גבוהה. אי-היציבות גרמה לתופעה שנקראה "ריקוד החרבות" (sabre dance), שבה המטוס הזדקר או נכנס לסחרור.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורגל נשים)
מועדון כדורגל נשים לוקומוטיב מוסקבה (ברוסית: Женский футбольный клуб «Локомотив» Москва) הוא מועדון כדורגל רוסי ממוסקבה, המתמודד באליפות רוסיה. נוסד ב-14 בפברואר 2018.
מגרש הבית הוא אצטדיון "ספסאן ארנה" ברובע צ'רקיזובו שבמוסקבה, המכיל 10,000 מושבים. ספונסר הקבוצה הוא חברת הרכבות הרוסית.
היסטוריה
הניסיון הראשון להקים מועדון כדורגל נשים בחסות מועדון הכדורגל לוקומוטיב נעשה ב-1991, כמועדון כדורגל נשים של אגודת לוקומוטיב, אבל בעונת 1993 בשל קשיים כלכליים המועדון חדל להתקיים. הניצחון הגדול ביותר בתולדות הקבוצה, ב-1992, היה הניצחון על ז'מצ'וז'ינה סוצ'י בתוצאה 12:0. ההפסד הכי גדול שנרשם ב-1993, היה בתבוסה 1:4 למועדון סיומביק זילאנט מהעיר טוליאטי.
ב-14 בפברואר 2018 באתר הרשמי של מועדון הכדרוגל "לוקומוטיב" נשיא המועדון איליה גרקוס הודיע כי כחלק ממועדון הכדורגל לוקומוטיב יוקם מועדון כדורגל נשים. באותו היום כבר מונתה ילנה פומינה למאמנת הקבוצה. המשחק הרשמי הראשון נערך ב-21 באפריל 2018 במשחק נגד יניסיי מקרסנויארסק בספסאן ארנה. המשחק הסתיים בשוויון 1-1.
בעונת 2020 סיימה כסגנית אלופה וזכתה בגביע כאשר בעונת 2019 הישג השיא היה חצי גמר הגביע. בעונת 2021 התמודדה לראשונה בליגת האלופות אך הודחה כבר בשלב סיבוב המוקדמות השלישי. עם זאת, השיגה זכייה שנייה בגביע. בעונת 2021 זכתה באליפות רוסיה לראשונה בתולדותיה וזאת 4 מחזורים לסיום.
קבוצת בת
בעונת 2021, קבוצת הנוער של המועדון העפילה לגמר טורניר אליפות רוסיה לנערות עד גיל 16, המכונה "ליגת הכדורגל לנוער–בנות" (ЮФЛ-девушки).
קבוצת הנוער של לוקומוטיב זכתה באליפות הנוער בעונת 2022.
בית קרנובסקי
עלילה
דוד קרנובסקי, תלמיד חכם בן העיירה מלניץ, מגיע לתפילה עם חומש הכולל פירוש של משה מנדלסון. הדבר מעורר שערורייה וקרנובסקי מואשם בהכנסת מינות לבית הכנסת. הסכסוך מדרבן את קרנובסקי לעזוב את פולין, הקנאית והחשוכה לתפיסתו, ולעבור אל ברלין המעטירה, בירתה של האימפריה הגרמנית, שהיא בעיניו עיר האורה והתרבות. בברלין פועל דוד כדי להתערות כאזרח בארץ החדשה, תוך התנערות מכל זכר וסימן למוצאו במזרח, ותוך הקפדה על היות "יהודי בביתו ואדם בצאתו". בנו, משה (ע"ש משה מנדלסון) גיאורג, יליד גרמניה, גבר יפה-תואר, גינקולוג ומנתח נודע, נושא לו גויה לאשה.
בנו של גיאורג - יגור, שעצם הדבר שהוא מישלינג עושה שמות בנפשו בימים של השתוללות תורת הגזע ועליית הנאצים לשלטון, נעשה בן אובד. בכל דור משלושת הדורות, בגרמניה ולאחר זמן באמריקה, שהם אנוסים להגר אליה מפני הרדיפות, מתגלם בעצמה רבה צד של הגורל היהודי.
דחייה עצמית
תהליך הדחייה העצמית מתואר בספר במיוחד על גבו של הנכד – יגור. נער מעורב, מישלינג, אשר הדם היהודי הזורם בו – גורם לו לדעתו רק צרות. נער שהצד הגרמני שבו שונא את הצד היהודי שבו, בכל עוצמת השנאה ששנאו הגרמנים את היהודים. מה שלא מועיל לו בעומדו מול החברה הגרמנית, ומנהיגי ה"סדר החדש" שאותם הוא כה מעריץ.
תנועת ההשכלה
דויד, אשר היגר לברלין מהמזרח בשל משיכת ליבו להשכלה ולתורתו של משה מנדלסון, מתאר בספר על שלושת חלקיו את תהליך הנפילה של תנועת ההשכלה.
בחלק הראשון מתאר דויד, שרכש בתחילת דרכו בברלין חברים משכילים וגרמניים, את גרמניה הנאורה בה יושבים בערבים ומשוחחים עם משכילים אחרים על חיי החברה, לומדים את תורתו של מנדלסון ומנחילים לדורות הבאים את עקרונות הדת בשילוב המוסר הגלובלי המובא בדוגמת לימודיי גיאורג את מסכת אבות והציטוטים החוזרים ונשנים ממנה.
בחלק השני דויד נוכח לדעת כי יותר משההשכלה מייצגת את עולם התורה החדש היא בעצם חזות שברירית המתבטאת בעזיבתו של גיאורג את הערכים היהודיים ונישואיו לגויה.
בחלק השלישי חוזה דויד בתהפוכות האנטישמיות והלאומנות החדשה באירופה ומבין כי אולי ההשכלה רצתה שיהודים יהיו אנשים בצאתם ויהודים בביתם אך השינויים החדשים רק מוכיחים לו כי אין מנוס מלהיות "יהודי בצאתך ואיש בביתך". את עיקרי ההשתלשלות מתאר זינגר בלייטמוטיב הפסל של מנדלסון שבתחילת שהותו של דויד בברלין נראה מכובד והדור. בתקופות קשות יותר הוא נראה כאילו הוא בוכה ופניו נוגות. עד שלבסוף נעקר הפסל על ידי הנאצים.
ההגירה לאמריקה
בספר מתוארת משפחת קרנובסקי העוזבת את גרמניה לפני נקודת האל-חזור ועוברת לאמריקה ומשתקעת בניו יורק. שם חווה המשפחה קשיים רבים הן בפן הדתי-תרבותי והן בפן הכלכלי. אמריקה, המתוארת על ידי יגור כמקום מלוכלך, מזוהם ומדכא מציגה בפני הקורא את תחושותיהם של המהגרים היהודים הרבים אליה לפני פרוץ השואה. ההגירה, אשר אליה לוו השפלה, אבטלה, אי-התאקלמות ומחסור כספי מתוארת גם בדמותו של גיאורג אשר לא מוצא תעסוקה כרופא ונאלץ להשלים עם העובדה שלא יוכל לרכוש את מקצועו המכובד לשעבר כמהגרים רבים באותה התקופה.
תרגומים לעברית
יוסף זינגר (1923), שהיה סופר, מתרגם וצייר, תרגם את "בית קרנובסקי" לאנגלית בשנת 1969 מתוך עריכה שהוגדרה מהטובות ביותר, עד שהעמיד מקור לעצמו. על תרגום זה התבססה המהדורה המחודשת של הספר.
מיקרוסופט אקסס
מיקרוסופט אקסס (באנגלית: Microsoft Access) הוא מנהל מסד נתונים טבלאי (DBMS) ומחולל יישומים בעל ממשק משתמש גרפי, המיוצר ומפותח על ידי חברת מיקרוסופט מאז 1992. הוא נכלל בחבילות האופיס במהדורות פרופשיונל או גבוהות יותר או נמכר בנפרד. האקסס מיועד למשתמשים מתקדמים, לסביבת עבודה קטנה ובינונית, ומאופיין בקלות הפעלה וממשק ידידותי.
אקסס מאחסן נתונים בפורמט משלו המבוסס על מנוע מסד הנתונים Jet. הוא יכול לייבא או לקשר ישירות נתונים המאוחסנים ביישומים ומסדי נתונים אחרים. בנוסף ניתן דרכו להריץ שאילתות SQL ולראות אותן מתממשות ללא כל צורך בשרת אירוח.
מפתחי תוכנה ואדריכלי נתונים יכולים להשתמש באקסס כדי לפתח תוכנת יישום, ו"משתמשים מתקדמים" יכולים להשתמש בו כדי לבנות יישומי תוכנה. כמו יישומי אופיס האחרים, אקסס נתמך על ידי Visual Basic for Applications, שפת תכנות מונחית עצמים, שיכולה להתקשר למגוון אובייקטים כולל DAO (אובייקטי גישה לנתונים), ADO אובייקטי נתונים בטכנולוגיית ActiveX, ורכיבי ActiveX נוספים. אובייקטים חזותיים המוכלים בטפסים ודוחות, במטרה לחשוף את השיטות והמאפיינים שלהם בסביבת תכנות VBA, ומודולי קוד VBA שיכולים להכריז ולקרוא לפונקציות מערכת של סביבת חלונות.
פרויקט Cirrus
לאחר שפרויקט אומגה בוטל, חלק המפתחים שלו הוקצו לפרויקט Cirrus (והרוב חולקו לקבוצה אשר יצרה Visual Basic). מטרתו של סירוס הייתה ליצור מתחרה עבור יישומים כמו פרדוקס או דיבייס שירוץ על מערכת חלונות. לאחר שמיקרוסופט רכשה את תוכנת פוקספרו, היו שמועות כי הפרויקט של מיקרוסופט עשוי להיות מוחלף בו, אך החברה החליטה לפתח את שניהם במקביל. ההנחה הייתה כי הפרויקט יעשה שימוש ב-Extensible Storage Engine (ג'ט הכחול) אבל בסופו של דבר, נעשה שימוש רק במנוע מסד נתונים Microsoft Jet (ג'ט האדום). הפרויקט השתמש בחלק הקוד משני הפרויקטים: פרויקט אומגה וגרסת קדם-ההפצה של Visual Basic. בחודש יולי 1992, גרסת בטא של Cirrus נשלחה למפתחים, והשם "אקסס" הפך לשם הרשמי של המוצר.
ציר זמן
1992: מיקרוסופט פרסמה את אקסס גרסה 1.0 ב-13 בנובמבר 1992, וכן הוציאה לאור את אקסס 1.1 במאי 1993 כדי לשפר את התאימות עם מוצרים אחרים של מיקרוסופט, וכדי לכלול את שפת התכנות אקסס בייסיק.
1994: מיקרוסופט פירטה את דרישות החומרה המינימליות עבור גרסה 2 של אקסס: מערכת חלונות בגרסה 3.1 עם 4 מגה בייט של זיכרון שנדרש, ו-6 מגהבייט זיכרון RAM מומלץ; 8 מגהבייט זמינים בדיסק קשיח, 14 מגהבייט של נפח פנוי בדיסק הקשיח מומלצים. המוצר נשלח על שבעה דיסקטים בנפח 1.44 מגהבייט. במקור, התוכנה עבדה היטב עם מסדי נתונים קטנים יחסית, אך בדיקות הראו כי בכמה נסיבות נגרם נזק לנתונים. לדוגמה, גודל קובץ של מעל 10 מגהבייט הוכח כבעייתי (בתקופה שבה שנפח הדיסקים הקשיחים המקסימלי הנפוץ ביותר היה כ-500 מגהבייט), ובמדריך לאקסס ישנה אזהרה מפני מספר מקרים שבהם מנהלי התקנים מיושנים או תצורות שגויות יכולות לגרום לאובדן נתונים.
עם מיקרוסופט אופיס 95, אקסס 7.0 הפך לחלק מחבילת מיקרוסופט אופיס פרופשונל, והצטרף לאקסל, וורד ופאואפוינט ועבר משפת הסקריפטים אקסס בייסיק ל-VBA. מאז, מיקרוסופט פרסמה גרסאות חדשות של אקסס עם כל גרסה חדשה של מיקרוסופט אופיס. זה כולל אקסס 97 (גרסה 8.0), אקסס 2000 (גרסה 9.0), אקסס 2002 (גרסה 10.0), אקסס 2003 (גרסה 11.5), אקסס 2007 (גרסה 12.0), אקסס 2010 (גרסה 14.0) ואקסס 2013 (גרסה 15).
הפורמט הטבעי של מסד נתונים של אקסס (מסד נתונים MDB Jet) אף הוא התפתח לאורך השנים. הפורמטים כוללים את אקסס 1.0, 1.1, 2.0, 7.0, 97, 2000, 2002, 2007, ו-2010. המעבר המשמעותי ביותר היה מאקסס 97 לפורמט אקסס 2000; אשר אינו תואם לאחור עם גרסאות קודמות של אקסס. נכון לשנת 2011 כל הגרסות החדשות יותר של אקסס תומכות בתבנית אקסס 2000. תכונות חדשות נוספו לפורמט אקסס 2002 אשר ניתן להשתמש בהם על ידי אקסס 2002, 2003, 2007, ו-2010. מיקרוסופט אקסס 2000 הגדיל את גודל מסד הנתונים המקסימלי ל-2GB מ-1GB באקסס 97 ומאז נותר ללא שינוי.
מיקרוסופט אקסס 2007 הציג תבנית מסד נתונים חדשה: ACCDB. המסד תמך בקישורים לרשימות שרת SharePoint, וסוגי נתונים מורכבים כגון שדות ריבוי ערכים וצרופה. סוגי שדות החדשים אלה הם למעשה אוספי נתונים בשדות, ומאפשרים אחסון של ערכים מרובים או קבצים בשדה אחד. אקסס 2007 גם הציג שדה לצירוף קובץ, שבו מאוחסנים נתונים באופן יעיל יותר מאשר שדה OLE (אובייקט מקושר ומוטבע).
מיקרוסופט אקסס 2010 הציגה גרסה חדשה של פורמט ACCDB, התומך בפתרונות אירוח Web אקסס בשרת SharePoint 2010. הדבר התיר לממש פתרונות אקסס שיורצו מבלי להתקין תוכנת אקסס במחשב שלהם, והיה זו התמיכה הראשונה של משתמשי מקינטוש. כל משתמש באתר SharePoint עם זכויות מספיקות, יכול היה להשתמש בפתרון Web אקסס. עותק אקסס עדיין נדרש להיות מותקן עבור המפתח, כדי ליצור את פתרון Web אקסס, והגרסה השולחנית של אקסס נשארה חלק מאקסס 2010. פתרונות אקסס ל-Web לא היו כמו הפתרונות השולחניים. אוטומציה הייתה רק דרך שפת המאקרו (לא VBA), אשר אקסס המירה אוטומטית ל-JavaScript. הנתונים כבר לא היה במסד נתונים של אקסס, אלא ברשימות SharePoint. עם זאת, מסד נתונים אקסס שולחני יכול היה לתקשר עם הנתונים של SharePoint, כך שיישומים היברידיים היו אפשריים, כך שמשתמש SharePoint נתמך בפעילות של תצוגות ועריכה בסיסיות, בעוד שפתרונות מתוחכמים ומסורתיים יכולים היו להישאר במסד אקסס שולחני.
מיקרוסופט אקסס 2013 הציע פתרונות אקסס שולחניים מסורתיים, בתוספת עדכון משמעותי לפתרון אינטרנטי באמצעות SharePoint 2013. מודל Web אקסס באקסס 2010 הוחלף באדריכלות נתונים חדשה, המאחסנת בפועל את נתוני במסד נתונים SQL Server. בניגוד לרשימות SharePoint, מציע עיצוב זה מסדי נתונים יחסיים אמיתיים עם שלמות קשרי גומלין, מדרגיות, יכולת הרחבה וביצועים שניתן היה לצפות מ-SQL Server.
פתרונות מסדי נתונים, אשר ניתן ליצור על SharePoint 2013 מציעים ממשק משתמש מודרני שנועד להציג מספר רמות של יחסים, שניתן להציג ולערוך, יחד עם שינוי הגודל למכשירים שונים ותמיכה למגע. אקסס שולחני 2013 דומה לאקסס 2010, אך מספר תכונות הוסרו כולל תמיכת פרויקטי Data Access (ADPs), טבלאות ציר, גרפי ציר, אוספי נתוני גישה, בקרת קוד המקור, שכפול, ותכונות מורשת אחרות. גודל מסד נתונים מרביים של אקסס שולחני נותר 2GB (כפי שהיה מאז הגרסה 2000).
לקראת כניסתה של אקסס, בורלנד (עם פרדוקס ודיבייס) ופוקס (עם FoxPro) שלטו בשוק מסד נתוני שולחן העבודה. מיקרוסופט אקסס הייתה תוכנת מסד נתונים הראשונה בתפוצה המונית עבור חלונות. עם הרכישה של FoxPro בידי מיקרוסופט בשנת 1992 והכללה באקסס של פוקס של ראשמור במיטוב שאילתות שגרתיות, אקסס הפכה במהרה למסד הנתונים הדומיננטי עבור חלונות - וביטלה ביעילות את התחרות, לאלו שהתמהמהו לעבור בהצלחה מ-MS-DOS, בהן פרדוקס ומג'יק.
שם הקוד הראשוני של אקסס היה Cirrus; ומנוע הטפסים נקרא Ruby. הדבר היה לפני עידן ה-Visual Basic. ביל גייטס ראה את אב הטיפוס והחליט כי רכיב השפה BASIC צריך להיות מפותח במשותף כיישום נפרד להרחבה, בפרויקט שנקרא טנדר. שני הפרויקטים פותחו בנפרד. אקסס היה גם שמה של תוכנת תקשורת ממיקרוסופט, שנועדה להתחרות עם PROCOMM ותוכנות אחרות. אשר הוכחה ככישלון ונזנחה. שנים מאוחר יותר, מיקרוסופט עשו שימוש חוזר בשם לתוכנת מסד נתונים.
מבוא
תוכנת אקסס מהווה מחולל יישומים ומסד נתונים לאחסון ותיוק מידע, אחזורו ועיבודו, גם בדרך ידנית וגם באוטומציות שונות. ניתן בעזרתה ליצור יישומים מגוונים לאחסון ולניהול מידע. במטפורה מהעולם הממשי, הוא מומשל לארונית אחסון לצורך תיוק מידע ואחזורו באופן מיטבי. באקסס ניתן לפצל את המידע הקיים לפי נושאים, ולשמור על הקשרים ביניהם, ואף להגדיר באופן מדויק את תתי הנושאים לפי סוגים, כך שהמידע שמאוחסן ינוטר ויפורמט בהתאם לדרישות המוקדמות. בעוד שתפקידו העיקרי של האקסל לבצע פעילות חישובית, תפקידו העיקרי של האקסס לשמור מידע.
מסד הנתונים של האקסס מתייחד בכך שהוא מסד הטרוגני, המאפשר להכליל במסד אחד (ואף בקובץ אחד) אובייקטים מסוגים שונים, ובכך לפשט את כל הפיתוח והאחזקה של המסד.
באופן כללי מחולל יישומים זה מורכב משני חלקים:
תצורתו הזו מאפשרת להשתמש רק באחד בחלקיו, תוך שימוש בתוכנה אחרת, אשר תמלא את הפונקציה השנייה. אפשר לתאר את האקסס כשילוב של מסד נתונים ומחולל יישומים, שמשולבים ביחד לתוכנה אינטגרלית אחת.
מאפיינים ייחודיים
יחודו של האקסס הוא בעיקר בידידותו הרבה: קלות ומהירות הפיתוח בו (נחשב לאחד מכלי הפיתוח המהירים), יכולות חזקות שמוגשות בפשטות רבה, והפתיחות שלו שמתבטאת ביכולת ההתממשקות שלו אל נתונים ותוכנות שונות והחלפת מידע ביניהם. דבר המאפשר פיתוח בו לאנשים חסרי רקע טכני כמזכירות ומנהלים, וגם מתוכנתים כבדים שמבקשים ליצור יישום מורכב.
לאקסס אפשרות להתממשק אל מסד הנתונים SQL Server ככלי פיתוח אינטגרלי (קיים פרויקט מיוחד באקסס לשם כך), ולהיות כלי הפיתוח של צד הלקוח שלו. דבר שמביא את יכולותיו של מסד נתונים גדול אל שולחן העבודה, ומרחיב את יכולותיו של האקסס בפיתוח באופן רב.
קלות הפיתוח שלו והכללתו בחבילת האופיס המקצועית, גרמו לכך שהוא נחשב למחולל היישומים ולמסד נתונים פופולרי ביותר שמתופעל באתרים רבים. גיורו לעברית באופן מלא הנגישו בישראל לאוכלוסיות רחבות. דבר שהביא למספר הרב של ספרי הדרכה (לפחות בעברית) בתחום מסדי הנתונים, כמו גם למספר רב של תוספי אקסס של צד שלישי.
קיימות שתי צורות עבודה עם אקסס:
חסרונו הבולט (הנובע מיתרונו המובהק) הוא נגישותו למשתמשים רבים, וככזה נעשה בו פעמים רבות שימוש שגוי, אשר פוגע בשמו ככלי פיתוח חזק.
תצורות פיתוח והפצה
לאקסס מצורפת בגרסה מיוחדת (גרסת פיתוח - Development) תוכנת זמן ריצה שלו (RunTime), כפי שמקובל במספר מחוללי יישומים, הואיל ואין אפשרות להדר את המסד לקובץ ריצה עצמאי, יכולת שקיימת למשל במחולל יישומים כדוגמת פאואר בילדר. בגרסה זו של האקסס ישנם כלים נוספים כמו אשף ליצירת אריזה והפצה של פרויקט בקובץ התקנה, אשף להחלפת שמות אובייקטים, אוסף של קטעי קוד ועוד.
לאקסס מנגנון אבטחה פנימי שמעכב הרצת סקריפטים במחשב חדש למניעת גרימת נזק למחשב. כדי לאפשר ריצה של הסקריפטים יש לחתום אותם בחתימה דיגיטלית או לקנפג ידנית את קובצי האופיס, דבר שעלול להיות גורם בעייתי בהפצת אפליקציה המבוססת על אקסס.
האקסס תומך בפיתוח צוותי וניהול גרסאות, אף שכל התוכן של כל האובייקטים מאוחסן באופן בינארי בקובץ מסד אחד, ניתן לעבוד בכלי ניהול גרסאות של מיקרוסופט ב-Visual Source Safe (עד גרסת 2010) וב-TFS בגרסאות המאוחרות יותר.
יתרונות וחסרונות
לאקסס יש יתרונות וחסרונות לעומת כלים דומים:
גרסת 2003
שיפורים עיקריים שהוכנסו בגרסת 2003 של המחולל:
גרסת 2007
בין השיפורים שהוכנסו בגרסה זו ניתן למנות את:
בגרסה זו הוסרו היכולות הבאות:
גרסת 2013
בגרסה זו הוסרו היכולות הבאות:
סיומת קבצים
תוכנת אקסס שומרת את המידע תחת סוגי הקבצים הבאים:
ערימה בינארית
במדעי המחשב, ערימה בינארית היא סוג של מבנה הנתונים ערימה. יתרונה הגדול הוא בנוחות השימוש בה והמקום המועט הדרוש כדי לתחזק אותה.
הערימה משמשת בין השאר למיון המכונה מיון ערימה, ולמימוש מבנה הנתונים המופשט תור עדיפויות.
מבנה
הערימה מהווה עץ בינארי כמעט מושלם, כלומר שכל השורות, פרט אולי לאחרונה, מלאות, והאחרונה מלאה משמאל עד לנקודה מסוימת. בנוסף, היא מקיימת את "כלל הערימה": כל ערך של צומת אינו גדול משני בניו (ערימה זאת מכונה "ערימת מינימום"; אפשרי גם שכל צומת אינו קטן משני בניו, ואז היא נקראת "ערימת מקסימום").
עם זאת, בפועל אין צורך לממש עץ בינארי: די להחזיק את האיברים במערך, כשהאיברים מסודרים בו משמאל לימין, שורה אחרי שורה, כאשר ידוע שאביו של איבר הנמצא במקום ה-i הוא ובניו נמצאים במקומות ה-2i+1,2i+2.
פעולות
עבור ערימת מינימום- בניגוד לערימה בינומית, ערימה בינארית לא תומכת במיזוג ערימות.
ערימה d-ארית
במקום לממש את הערימה כעץ בינארי, אפשר לממש אותה כעץ מכל דרגה אחרת. בערימה d-ארית לכל קודקוד d ילדים, ושאר המימוש בדומה. אביו של איבר הנמצא במקום ה-i הוא ובניו נמצאים במקומות ה- . הכנסה והקטנת ערך יורדות ל-O(\log_d n), ואילו מחיקת המינימום עולה ל- (משום שיש למצוא את הבן המינימלי).
שימושים
הערימה הבינארית משמשת למיון ערימה. במיון זה, בונים ערימה מהאיברים ולאחר מכן מוחקים אותם אחד אחד. יתרונו הוא שהוא לא דורש זיכרון נוסף, וזמן הריצה שלו הוא הטוב ביותר האפשרי: O(n \log n) במקרה הגרוע.
ויין הורוביץ
ויין הורוביץ (נולד ב-12 בספטמבר 1957) הוא אשורולוג ישראלי, פרופסור מן המנין בחוג לארכאולוגיה ולמזרח הקרוב הקדום באוניברסיטה העברית. מומחה בשפות מסופוטמיות, כתב יתדות, ובאסטרונומיה עתיקה.
ביוגרפיה
הורוביץ נולד בלונג איילנד, מדינת ניו יורק, שבארצות הברית. בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ברנדייס שבמדינת מסצ'וסטס. ותואר שני ושלישי מאוניברסיטת ברמינגהאם בממלכה המאוחדת. מלמד באוניברסיטה העברית ובית הספר לתלמידים מחו"ל ע"ש רוטברג .
הורוביץ עוסק בחקר הספרות, הדת, המיתולוגיה, המדע ואסטרונומיה עתיקה בשפות שמיות מזרחיות (שומרית ואכדית).
מחקר ופענוח ממצאי כתב יתדות בארץ ישראל
הורוביץ עוסק בחקר ופענוח ממצאי כתב יתדות בארכאולוגיה של ארץ ישראל, בין השאר חקר את תעודות שנמצאו בתל חצור, תכתובת שנשלחה לעיר מארי (תכתובת שנמצא גם בכיוון ההפוך בתעודות מארי), ותעודת חרס בת כ-3,800 שנה, הכוללת חוקים בסגנון חוקי חמורבי הכתובה בכתב יתדות בשפה האכדית.
בשנת 2006, פרסם ספר מחקר מקיף על כל המקורות הכתובים בכתב יתדות שנתגלו ב-28 אתרים שונים בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל. הורוביץ מצא שכמחצית מהטקסטים שייכים לתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. שאר הטקסטים מתחלקים בין תקופת הברונזה התיכונה, לתקופת הברזל בארץ ישראל. אפיון נוסף של הממצא בארץ ישראל הוא המגוון הרב של הסוגה הספרותית ושפות הכתיבה המצויים בהם, בין השאר: מכתבים, טקסטים אדמיניסטרטיביים, טקסטים משפטיים, כתובות מונומנטליות רשמיות, לחשים מאגיים, ואפוסים. בשפות אכדית, שומרית, ושפות כנעניות.
תעודות אל-יהודו
בשנת 2015, פרסם הורוביץ את התרגום הראשון לעברית של תעודות אל-יהודו, קובץ של כ-200 לוחות טין מהמאה השישית והחמישית לפנה"ס, ובהם מידע גולי ממלכת יהודה בבבל. הם כתובים בכתב יתדות, בניב בבלי של השפה האכדית וכוללות שמות של גולי בבל.
בברלי הילס 90210
Beverly Hills 90210 Beverly Hills 90210 Beverly Hills 90210
סרג'יו גרינברג
סרג'יו-הנריק גרינברג (ברומנית: Sergiu-Henrik Grünberg; ) הוא מהנדס ושחמטאי יהודי-רומני בדרגת אמן בינלאומי. אלוף רומניה בשחמט בשנים 1984 ו-1985.
קורות חיים
גרינברג, יליד בוקרשט, סיים בהצלחה לימודים במכון הפוליטכני של בוקרשט, בפקולטה לאלקטרוטכניקה, במחזור 1970.
בתחום השחמט גרינברג השתייך לעלית של שחמטאי רומניה החל מהשתתפות בנבחרות נוער, צעירים ובוגרים. 22 פעמים הגיע גרינברג לשלב הגמר של אליפות רומניה ליחידים ובהיותו חבר בקבוצות "אוניברסיטת בוקרשט" ו-"AEM טימישוארה", זכה איתן עשר פעמים באליפות רומניה לקבוצות.
החל מ-1980 גרינברג התחיל לאמן, תחילה צעירים ובהמשך גם בוגרים. הוא פעל כמאמן ב-AEM-LUXTEN בטימישוארה, שם נשא גם בתואר נשיא. בין השנים 1982 - 1998 היה חבר בקולגיום המרכזי של המאמנים ומ-2006 נשיאו. בשנים 1990 - 1992 ו-1996 - 2001 היה סגן נשיא פדרציית השחמט הרומנית.
בשנת 1985 השיג דרגת אמן בינלאומי.
סרג'יו גרינברג הוא אביו של מיכאי גרינברג, שגם הוא מאלופי רומניה בשחמט.
F-107
נורת' אמריקן F-107 היה מטוס קרב סילוני של נורת' אמריקן אוויאיישן. המטוס נבנה על בסיס ה-F-100 סופר-סייבר. המטוס יועד לתוכנית מטוס קרב-הפצצה אך הפסיד ל-F-105 ת'אנדרצ'יף, ולא נכנס לשירות מבצעי. מטוסי האבטיפוס שימשו מאוחר יותר כמטוסי ניסוי ומחקר.
נישואי פיגארו
נישואי פיגארו (באיטלקית: Le Nozze di Figaro Ossia la Folle Giornata - "נישואי פיגארו או היום המשוגע"), K.492, היא אופרה בופה (אופרה קומית, opera buffa) מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, אשר הצגת הבכורה שלה התקיימה בבורגתיאטר בווינה, אוסטריה ב-1 במאי 1786. היא אחת מהאופרות המצליחות ביותר של מוצרט מעולם, ונחשבת לאחת מאבני הבניין של הרפרטואר האופראי. הפתיחה לאופרה מוכרת ופופולרית ביותר ומנוגנת תכופות לבדה בקונצרטים רבים.
האופרה מבוססת על קומדיית תיאטרון מאת פייר בומרשה, Le mariage di Figaro מ-1784. המחזה היה המשך ל"הספר מסביליה" של בומרשה מ-1775, והליברטו לאופרה של מוצרט חובר תוך 6 שבועות ותורגם לאיטלקית בידי לורנצו דה פונטה.
היסטוריה
האופרה הייתה הראשונה בסדרה של שיתופי פעולה מוצלחים בין מוצרט לבין דה פונטה; הם המשיכו ויצרו יחד את דון ג'ובאני וכך עושות כולן. היה זה מוצרט שהביא את עותק המחזה של בומרשה לדה פונטה, וזה תרגם את המחזה, חיבר תוך 6 שבועות ליברטו באיטלקית, שפת האופרה הנפוצה דאז, והסיר את יסודות הסאטירה השנונים של הסיפור. רק לאחר ששכנע את הקיסר יוזף השני שהסצנות מעוררות המחלוקת (בין השאר מונולוג של פיגארו, שבו הוא מהרהר בעברו ותוהה, אם הרוזן אכן עולה מטבע הדברים עליו עצמו) הוסרו, ניתנה הרשות להציג את האופרה.
מוזיקה
הפתיחה לנישואי פיגארו אינה משתמשת במוזיקה באופרה עצמה, בניגוד לפתיחות אופרה רבות (כולל שתי האופרות האחרות בשיתוף הפעולה עם דה פונטה). המוזיקה של האריה של פיגארו, החותמת את המערכה ה-I של האופרה, Non piú andrai, משמשת כשיר הלכת האיטי המסורתי של משמר קולדסטרים הבריטי. מוצרט "מחזר" את המוזיקה של Agnus Dei מתוך מיסת ההכתרה (Krönungsmesse, KV317) ב-Dove sono של הרוזנת (בסול מז'ור במקום הפה מז'ור המקורי). אותו מוטיב מופיע בקונצ'רטו לבסון המוקדם שלו (K.186e/K.191).
מוצרט מצטט את-Non piú andrai באופרה דון ג'ובאני, כציטוט מכוון. במסגרת העלילה של דון ג'ובאני, המוזיקה מנוגנת בידי להקת מוזיקאים, המשעשעים את ג'ובאני בארוחת הערב. הקטע מנוגן לאחר שתי יצירות אחרות, של מלחינים שונים ממוצרט (ויסנטה מרטין אי סולר וג'וספה סארטי), ובקטע השלישי אומר לפורלו, משרתו של דון ג'ובאני, כי את הקטע הזה הוא "מכיר יותר מדי". בנוסף, משחיל הוא את מוטיב האריה הזו באמצעו של קטע האנסמבל "Riposate, vezzose ragazze".
לדמותה של סוזנה ארבע אריות - אחת במערכה השנייה ("Venite, inginocchiatevi" מגרסת 1786 המקורית, והמחליפה שלה מהשחזור של האופרה ב-1789, "Un moto di gioia") ואחת במערכה הרביעית ("Deh, vieni, non tardar" המקורית מ-1786, המכונה לעיתים גם "שיר הוורדים", והמחליפה שלה מ-1789, "Al desio di chi t'adora").
דמויות
האופרות הקומיות האיטלקיות של מוצרט ידועות בדרמה מעורבבת הדמויות שלהן, בניגוד לפשטותן של אופרות משולש האהבה הטרגי בסגנון הבלקנטו והאופרות המאוחרות יותר. לגבי האופרה "נישואי פיגארו" הדבר נכון במיוחד, בשל ריבוי הדמויות הראשיות.
(ראה רשימת דמויות בתבנית המידע).
נהוג לחלק את הדמויות באופרה הקומית לדמויות "בופה", כלומר בעלות אופי קומי, מול דמויות "סריה", בעלות אופי רציני. אחד ממאפייני האופרה הוא בשמירה על החלוקה הזו, כאשר המשרתים (פיגארו וסוזנה) הם בעלי מאפייני בופה מובהקים, בעוד בני האצולה (הרוזן ובייחוד אשתו) הם דמויות סריה. עם זאת, השימוש הרב בהתחפשות, מאפיין כללי של האופרה הקומית במאה ה-18, מביא לכך שדמויות צריכות לשנות את אופיין ובהתאם את סגנון שירתן.
האופרה נושאת מסרים חברתיים חזקים ומצליחה להעביר בצורה שנונה וחדה ביקורת חריפה על הבדלי המעמדות. זכות הלילה הראשון" הייתה זכות מפוקפקת לפיה אצילים היו רשאים לשהות עם משרתות בלילה הראשון של נישואיהן. הרוזן למרות הבטחותיו שלא יעשה זאת מנסה בכל דרך לפתות את סוזנה. הליברטו והמוזיקה מראים את מצוקתה של סוזנה ואת העוול שנגרם לה ולנשים בכלל במעמדה. ברור לגמרי שסוזנה ופיגארו אינם ברמה מוסרית או שכלית נמוכה מהרוזן, אלא להפך. כמו שברור איך הוא מנסה לנצל באופן גס את עליונותו המעמדית כדי לספק את תאוותיו. בסופו של דבר האישה המשרתת מתגלה כחכמה יותר מהגבר האציל ומצליחה להערים עליו להציל את כבודה.
נושא נוסף בו האופרה נושאת מסר חברתי חתרני ורדיקלי  (למאה ה 18) הוא המוסר הכפול של גברים ממעמד האצולה באירופה. לאורך כל האופרה מודגש כי הרוזן קנאי לאשתו ורואה בחומרה כל בגידה שלה. בו בעת הוא מרשה לעצמו לבגוד בה. הליברטו רגיש למצב הבעייתי בו נמצאת הרוזנת אשר עדיין מקווה שבעלה יחזור לאהוב אותה ויפסיק לרדוף אחרי משרתות. מוצרט היטיב להבין זאת והלחין עבורה את האריות המרגשות ביותר.
הסיבוך בעלילה מגיע לשיא במערכה הרביעית ברצף של טעויות בזיהוי, האופרה מסתיימת בכך שהרוזן מבין שטעה ומבקש את סליחתה של הרוזנת.
בתרבות הפופולרית
בסרט "חומות של תקווה" מנגן אנדי דופרין (טים רובינס) במערכת הכריזה של כלא שושנק את דואט המכתב (sull'aria) של סוזנה והרוזנת מתוך המערכה השנייה. רד (מורגן פרימן) שהוא דמות מספרת אומר "אני לא יודע על מה בדיוק שרו שתי הנשים האיטלקיות האלו, האמת שאני לא רוצה לדעת, דברים מסוימים עדיפים להישאר בלי מילים".
בסרט "אני אוהב אותך פיליפ מוריס", רגע לפני שנכנס לבית המשפט כשהוא מתחזה לעו"ד, מזוהה ג'יי ראסל (ג'ים קארי) על ידי אחד המושבעים אותו רימה בעבר וכך מסתיימת הסצנה, תוך כדי ניגון אותו הקטע.
במחזמר "פנטום האופרה" מוצג קטע מתוך האופרה הדמיונית Il Muto, שהיא פרפרזה על נישואי פיגארו של מוצרט ואביר הוורד של שטראוס. בסרט "גברת דאוטפייר" סצנת הפתיחה כוללת ביצוע של חלק מהאופרה הספר מסיביליה במסגרת דיבוב של הדמות הראשית, דניאל, המגולמת בידי רובין ויליאמס.
בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "גאווה ודעה קדומה" מנגנת ושרה אליזבת את האריה של כירובינו "voi che sapete" כאשר המילים מתורגמות לאנגלית.
אוון קורי
אוון קורי (באנגלית: Owen Cecil Kirkpatrick Corrie; 1882–1965) היה שופט בריטי בכיר בארץ ישראל במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי.
מהלך חייו
אוון קורי נולד בבריטניה בשנת 1882. למד בבית הספר התיכון היוקרתי איטון ובאוניברסיטת קיימברידג'. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי בצרפת ובבלגיה, תחילה בדרגת טוראי ראשון וב-17 בינואר 1915 הועלה לדרגת סגן משנה. על שירותו זכה בציון לשבח ובאות ההצטיינות "הצלב הצבאי" (Military Cross).
לאחר סיום המלחמה, בשנת 1920, הגיע לארץ ישראל במסגרת מינהלת שטחי האויב הכבושים (OETA - Occupied Enemy Territory Administration). תפקידו הראשון היה שופט בבית המשפט בשכם. באפריל 1920 נתמנה להיות שופט בית המשפט לערעורים ובשנת 1924 נתמנה למשנה לזקן השופטים, תוארו של נשיא בית המשפט העליון המנדטורי בירושלים, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1936. פעמיים כשהיו חילופי שופטים בנשיאות בית המשפט העליון, פסחו עליו ואחרים מונו לתפקיד זקן השופטים.
בשנת 1936 נתמנה לזקן השופטים באיי פיג'י בדרום האוקיינוס השקט ועזב את ארץ ישראל. קורי כיהן בתפקידו בפיג'י עד לשנת 1945. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נתמנה לשופט בבית המשפט הבריטי באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה.
בשנת 1957 נתמנה לשופט בבית המשפט הבריטי לערעורים של מזרח אפריקה שמושבו בקניה והחל למלא תפקיד זה ב-22 במרץ 1958. הוא מילא תפקיד זה עד ל-19 במאי 1961, עת פרש לגמלאות ושב לאנגליה. בשנת 1965 הגיעו חייו של קורי לסיומם כאשר נדרס על ידי מכונית בעת שטייל באזור כפרי.
משפט רצח ארלוזורוב
תפקידו השיפוטי החשוב ביותר של קורי בתקופת כהונתו בארץ ישראל היה תפקיד אב בית הדין, ראש ההרכב, במשפט רצח ארלוזורוב בשנת 1934. לצדו ישבו בדין במשפט זה השופטים יוסף משה ולירו היהודי ועלי חסנה הערבי. היה זה משפט שהסעיר את היישוב היהודי וגרם לקרע בין תנועת העבודה שהנהיגה את היישוב, לבין התנועה הרוויזיוניסטית. במשפט הואשמו ברציחתו של ארלוזורוב שני פעילים רוויזיוניסטים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
בתום המשפט, שהתמשך כעשרה חודשים והסתיים ב-8 ביולי 1934, קרא השופט קורי את פסק הדין; אברהם סטבסקי הורשע ברצח וצבי רוזנבלט זוכה. הרשעתו של סטבסקי הייתה ברוב דעות של השופטים קורי וחסנה, כאשר השופט ולירו, בדעת מיעוט, סבר שיש לזכותו. על סטבסקי הוטל עונש מוות. בערעור, בטלו השופטים פרנסיס בייקר, ג'וליאן דה-פרייטס ומייקל מקדונל, ב-20 ביולי 1934, את פסק הדין וזיכו את סטבסקי פה אחד, בהיעדר עדות מסייעת, לעדות של סימה ארלוזורוב.
אופיו וגישתו המשפטית
קורי גילה יחס מתנשא, לא רק כלפי תושבי הארץ הנידונים לפניו, אלא גם כלפי חבריו השופטים הבריטים בארץ ישראל. השופט היהודי גד פרומקין, שכיהן בבית המשפט העליון המנדטורי, תיאר אותו כך: "בוגר איטון וקיימברידג' וחבר לשכת עורכי הדין האנגלית...ראה עצמו עליון מעל חבריו הבריטים...וזאת בלי לומר כי נהג כסנוב כלפי אלו שלא היו בריטים ושאף ליצור מחיצה בינו לבינם...הוא אהב טקסים וכאשר עבר לכהן כזקן השופטים בפיג'י הוא נהנה מן הריטואלים שהיו נלווים לתפקיד כזה במושבה כה נידחת...הוא סיפר לחבריו על מספר הסירות והמשרתים שיש לו ושלח להם צילום שלו בלבושו הרשמי כשנער שחור אוחז בשולי גלימתו". .
אופיינית הייתה התנהגותו ביום פתיחת משפט רצח ארלוזורוב ב-25 באפריל 1934:
גישתו השיפוטית של קורי הייתה דומה לזו של השופטים הבריטים מייקל מקדונל ותומאס הייקראפט, אשר מילאו בזה אחר זה את תפקיד זקן השופטים בארץ ישראל. שניהם נקטו גישה סנובית ומתנשאת על תושבי הארץ, שנחשבו בעיניהם כ"ילידים" וסברו כי אין להחיל עליהם את העקרונות הנעלים של המשפט הבריטי. אף קורי הקפיד על שמירת גבול ברור בינו לבין תושבי הארץ ונקט גם הוא גישה שאין לייבא לארץ ישראל את המשפט האנגלי.
מים: כובסת קטנה כורעת
"מים" או "כובסת קטנה כורעת" הוא פסל מאת האמן הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר.
הפסל, שנוצר בשנת 1916, מציג דמות נשית של כובסת, היושבת על כד ממנו נוזלים מים. ידה האחת מונחת על ירך הרגל המקופלת וידה האחרת מושטת לפנים ואוחזת בבגד. הפסל משקף שילוב בין הנטייה האימפרסיוניסטית לעיצוב דמות פשוטה העסוקה בפעילות יום-יומית ואת העיצוב החופשי והדינאמי של הדמות, עם ממד אלגורי של ניקוי וטיהור על ידי השימוש בסמל של כד המים הנוזל.
הפסל נוצר בשנותיו המאוחרות של רנואר, בהן התמקד בפיסול עקב החמרת דלקת המפרקים שלקה בה. לשם עיצוב הפסל נעזר רנואר באסיסטנט בשם רישאר גווינו, שיצר את הדמות על פי הנחיותיו. הפסל נוצק במהדורה גדולה בברונזה ומוצג במקומות שונים כגון מוזיאון ד'אורסה בפריז ומוזיאון ישראל בירושלים ועוד.
All in One Voice
All in One Voice (בעברית: הכל בקול אחד) הוא אלבום האולפן השנים עשר של הזמרת-יוצרת הוולשית בוני טיילר. האלבום יצא לאור בשנת 1998, על ידי חברת התקליטים איסט ווסט רקורדס, ובשנת 1999, יצא ברוסיה. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
האלבום היה לאחד מהאלבומים הבודדים של טיילר אשר לא הצליחו להיכנס למצעד האלבומים שבנורווגיה.
רקע וביקורות
האלבום הופק על ידי מייק באט, הרולד פאלטרמייר וג'ימי סמית'. הסינגל הראשון מתוכו "He's the King", זכה להצלחה נאה בגרמניה, תוך שנכנס למצעד השירים הרשמי של המדינה. עבור האלבום, הקליטה טיילר מחדש את השיר "I Put a Spell on You".
בנוסף לכך, הקליטה טיילר מחדש גם את שיר חג המולד "Silent Night".
בעיית שלושת הגופים (סדרת טלוויזיה)
עלילה
הפיזיקאי הסיני וחוקר הננו-חומרים וואנג מיאו מסתבך בקונספירציה לאחר שהמודיעין הממלכתי מבקש ממנו להסתנן לקבוצה הידועה בשם "גבולות המדע", אשר קשורה לשורת התאבדויות בקרב חבריה. יה וונג'י היא אסטרופיזיקאית שראתה את אביה נרצח באכזריות במהלך מהפכת התרבות הסינית יותר מארבעים שנה לפני התרחשות הסיפור המרכזי. לאחר רצח אביה, היא נלקחה למחנה עבודה אך מאוחר יותר גויסה בגלל הרקע המדעי שלה ונשלחה לבסיס מכ"ם סודי באזור נידח בסין. בתה של יה הייתה אחת מהמתאבדויות שהיא מחויבת לחקור, והן מתיידדים כשהיא מספרת לו על עבודתה הסודית בבסיס. במקביל, וואנג מתקדם במשחק VR מסתורי בשם שלושת הגופים, המתרחש בעולם זר עם מזג אוויר מאוד לא סדיר ומחזורי יום/לילה. המשחק עוקב אחר ניסיונותיו של גזע חייזרים לבנות לוח שנה פונקציונלי בזמן, שהחברה שלהם נהרסת מעת לעת על ידי גלים נטולי דפוסים של חום קיצוני וקור קיצוני. מטרת המשחק היא שהשחקן ישתמש בשיטה המדעית כדי לעזור ליצורים להבין את טבע עולמם.
הפקה
בספטמבר 2020 הוכרז שדייוויד בניוף וד.ב וייס מפתחים עיבוד טלוויזיה לרומן בעיית שלושת הגופים שישודר בנטפליקס, כשלצדם אלכסנדר וו שהיה שותף לכתיבה.
באוגוסט 2021, אייזה גונזלס ניהלה משא ומתן לתפקיד בסדרה. באותו חודש, דרק צ'אנג נשכר לביים את פרק הפיילוט. ליהוקה של גונזלס אושר על ידי ההפקה באוקטובר, כאשר הליהוקים הנוספים כוללים בנדיקט וונג, טסאי צ'ין, ג'ון בראדלי, ליאם קנינגהם וג'ובן אדפו. ביוני 2022 לוהקו ג'ונתן פריס, רוזלינד צ'או, בן שנצר ואיב רידלי.
הפקת הסדרה החלה ב-8 בנובמבר 2021, והצילומים התרחשו בבריטניה ובסין.
אלי סיני (מעצב תיאטרון)
ביוגרפיה
אלי סיני נולד בשנת 1927 בעיר קניגסברג שבגרמניה בשם לודוויג שוטנברג.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל. התחנך בפרדס חנה ורכש חינוך מקצועי בנגרות בקיבוץ יגור, ובשנת 1948 השתתף במלחמת העצמאות.
בתחילת שנות החמישים למד אמנות בבצלאל בירושלים, התוודע אל עולם התיאטרון ולקח חלק בפעילותיהן של להקות חובבים. בפעילותו התיאטרונית באותן שנים שימש בערבוביה כשחקן, מאייר כרזות ומעצב במה מתחיל.
באמצע שנות החמישים, לצד עבודה בסדנאות ייצור תפאורות ומשחק כסטטיסט בהפקות "הקאמרי", החל לעצב במות ל"תיאטרון זירה" בניהולו של מיכאל אלמז.
בשנת 1959 שב לגרמניה ללמוד עיצוב במה באקדמיה של מינכן. בתחילת שנות השישים עיצב הפקות תיאטרון, אופרה וטלוויזיה בגרמניה (קובלנץ).
בשנת 1965 חזר לישראל, ומאז עבד ועיצב עשרות רבות של הפקות בכל התיאטראות המוכרים. בתקופה מסוימת שימש תפאורן הבית של "הבימה". בין ההפקות הרבות שעיצב מבחר של מחזאות קלאסית (שיקספיר, מולייר, איבסן) ומודרנית (ברכט, ויליאמס, או'קייסי, יונסקו), וכן מחזות ישראלים רבים בהעלאתם הראשונה (יהושע סובול, יוסף בר-יוסף, שולמית לפיד, מוטי לרנר ואחרים).
מבין למעלה מ-150 ההפקות להן עיצב במה ותלבושות בכל התיאטראות הישראליים בלטו במיוחד:
בתיאטרון הבימה: קשה להיות יהודי, מעבר לגבולין, צוואתו של כלב, אמא קוראז', המלך ג'ון, ריצ'רד השלישי, מקבת', הנפש הטובה מסצ'ואן, המטבח, ליל כלולות, יומן חוף ברייטון, טירונות, הפרדס, מירל'ה אפרת.
בתיאטרון הקאמרי: ביקור הגברת הזקנה, קוריולנוס, יוליוס קיסר, הצל, החתונה, אנה קריסטי, רכוש נטוש, חבלי משיח, לילה טוב אמא, פליישר, סוגרים את הלילה.
בתיאטרון באר שבע: האביב מתעורר, הסערה, אגדות וינה, תופים בלילה, כותרת ראשית, מותו של סוכן, זינגר, מפיסטו.
בתיאטרון חיפה: פיגמליון, המרפסת, סוף משחק, איש הקרח, מראה מעל הגשר, קריזה.
באופרה הישראלית: המדיום.
כמו כן עיצב הפקות רבות בתיאטרון הילדים והנוער, בצוותא, בבימת הקיבוץ, בחאן הירושלמי, ובבית הספר למשחק בית צבי, שם הרבה לעבוד עם אשתו השחקנית, הבמאית והמורה ניקול קסל.
סיני עבד עם במאים כמו יוסף מילוא, אברהם ניניו, יוסף מונדי, עדנה שביט, דוד ברגמן, דוד לוין, עמרי ניצן, עמית גזית, איציק ויינגרטן, אופירה הניג, מיכה לבינסון, אילן רונן ורבים אחרים, ושיתף פעולה עם במאים אורחים מחו"ל.
בשנת 1996 זכה בפרס משה הלוי לאמנות הבימה מטעם עיריית תל אביב.
שנים רבות עמד בראש איגוד מעצבי הבמה בישראל (אמב"י) ושימש נציג ישראל בארגון התיאטרון הבינלאמי (I.T.I.).
אלי סיני נפטר בראשית חודש פברואר 2008 לאחר מחלה ממושכת והוא בן שמונים.
רט (אי)
רט או האי רט (באנגלית: Rat Island) הוא אי קטן בנמל האי סיטי, חלק ממפרץ לונג איילנד בעיר ניו יורק. האי נמצא בחצי הדרך בין האי סיטי לבין האי הארט, ודרומית לאי הי. האי הוא אחד מאיי פלהאם.
האי עשוי מסלע היסוד של גוש מנהטן. בצידו הדרומי של האי מצוי שקע המשמש תעלה דרכה עוגנות סירות באי.
באותם ימים היו שמועות שהאי ישמש כבית החולים לבית חולים לכולרה ויישאר מנותק משאר תושבי העיר. ככל הנראה לא הייתה תוכנית כזאת שכן העירייה מעולם לא בנתה שום דבר על האי, ושרידי בית שנהרס על ידי הוריקן ב-1938.
הבעלים הנוכחי של האי, אלכס שייבלי (במקור משווייץ), קנה את האי הסלעי ב -1976 אלף דולר ב -2011, לאחר שהבעלים הקודם הציב אותו למכירה פומבית. שייבלי הוא תושב העיר הסמוכה איילנד והבית האמיתי שלו הוא ממש ליד האי הפרטי שלו. שייבלי אמר כי "זה כל כך קרוב שאני יכול ללכת לשחות קדימה ואחורה". שיבלי גם הצהיר כי אין לו שום תוכניות לבנות משהו על הרכוש המימי שלו.
בראשית המאה ה-19 הוקם באי בית חולים לצורך בידוד של חולי טיפוס בו שוכנו 40 חולים. שרידי בית החולים עדיין מצויים על האי. האי נעזב בשל שיטפונות שנגרמו על ידי גלי הים בעת סערות.
ישראל ביתנו
ישראל ביתנו היא מפלגת ימין חילונית לאומית ישראלית, אשר נוסדה ב-1999, ומונהגת מאז הקמתה על ידי חבר הכנסת והשר לשעבר, אביגדור ליברמן.
האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו
בשנת 2000, התמזגה סיעת ישראל ביתנו עם סיעת הימין האיחוד הלאומי לסיעה משותפת בשם האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו, תוך שמירה על עצמאות המפלגות המשתתפות בה.
בשנת 2001, חברה ישראל ביתנו (במסגרת הסיעה המשותפת "האיחוד הלאומי - ישראל ביתנו") לממשלת האחדות בראשות אריאל שרון. אביגדור ליברמן, שהיה מנהיג מפלגת הרוב בסיעה המשותפת, מונה לשר התשתיות (ורחבעם זאבי לשר התיירות). הסיעה החליטה על פרישה מהממשלה לאחר מסירת שכונת אבו סנינה בחברון לידי הפלסטינים ושריה התפטרו ב-16 באוקטובר 2001, אך בטרם נכנסה ההתפטרות לתוקף נרצח השר רחבעם זאבי בידי מחבלים וההתפטרות בוטלה. הסיעה, שכעת עמד בראשה ליברמן, פרשה מהממשלה במרץ 2002.
בבחירות לכנסת השש־עשרה, קיבלה רשימת האיחוד הלאומי 7 מנדטים, 3 מהם ניתנו לנציגי ישראל ביתנו. ברם, כאשר העלה ראש הממשלה אריאל שרון את תוכנית ההתנתקות פרש ח"כ מיכאל נודלמן מהמפלגה והותיר את "ישראל ביתנו" עם 2 מנדטים בלבד.
רשימה עצמאית (2006-2012)
אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות התפלגה ישראל ביתנו מסיעת האיחוד הלאומי, מתוך מחשבה שריצה בנפרד בבחירות תגדיל את כוחן של שתי המפלגות. ההיגיון שעמד מאחורי הנחה זו היה, שלמרות הקרבה בין ישראל ביתנו לאיחוד הלאומי מבחינת הדעות, הרי ששתי המפלגות פונות לקהלים שונים לגמרי: בעוד ישראל ביתנו פונה בעיקר אל ציבור העולים ואל הציבור הימני-חילוני, הרי שהאיחוד הלאומי פונה בעיקר לציבור הדתי. בבחירות לכנסת השבע עשרה ישראל ביתנו התמודדה עצמאית. בין המצטרפים הבולטים למפלגה היה בכיר השב"כ לשעבר ישראל חסון. הפעם הציג מצע המפלגה את רעיון תוכנית חילופי השטחים. לקראת הבחירות חתמה ישראל ביתנו על הסכם עודפים עם הליכוד. בבחירות לכנסת השבע עשרה זכתה ישראל ביתנו להצלחה גדולה, כאשר עלתה מ-3 מנדטים (שני חברי הכנסת שנשארו בסיעה ויגאל יאסינוב שפרש ממפלגת שינוי וחבר למפלגה) בכנסת היוצאת ל-11 מנדטים. הפרש הקולות בין המפלגה לבין הליכוד, עמד על 116 קולות בלבד.
ב-30 באוקטובר 2006 הצטרפה המפלגה לממשלת ישראל השלושים ואחת בראשותו של אולמרט. ראש הסיעה, אביגדור ליברמן מונה לסגן ראש הממשלה והשר לעניינים אסטרטגיים וחבר הכנסת יצחק אהרונוביץ' מונה לשר התיירות. ב-16 בינואר 2008 הודיע יו"ר המפלגה, אביגדור ליברמן, כי המפלגה פורשת מהשותפות בממשלה בעקבות ועידת אנאפוליס והדיון בסוגיות הליבה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 הצטרף עוזי לנדאו להנהגת המפלגה. בשבועות שלפני הבחירות ניבאו לה הסקרים גידול מרשים במספר המנדטים, כאשר אחד הסקרים אף ניבא לה 21 מנדטים. בסופו של דבר זכתה המפלגה ב-15 מנדטים. ב-16 במרץ 2009 חתמה מפלגת ישראל ביתנו על הסכם קואליציוני עם מפלגת הליכוד, שמקנה לישראל ביתנו את תיק החוץ לאביגדור ליברמן, ואת התיק לביטחון הפנים (יצחק אהרונוביץ'), את תיק התשתיות הלאומיות (עוזי לנדאו), את תיק התיירות (סטס מיסז'ניקוב) ואת תיק הקליטה (סופה לנדבר). כמו כן מונה מטעם ישראל ביתנו סגן שר במשרד החוץ (דני אילון), והושגו הסכמות בנושאי הדת והמדינה.
באפריל 2011 התכנסה ועידת המפלגה השלישית בבנייני האומה בירושלים והייתה הראשונה שהייתה פתוחה לתקשורת. על הבמה מאחורי פודיום הנאומים עמדה הכרזה "מילה זו מילה!".
הליכוד - ישראל ביתנו
ב-25 באוקטובר 2012 הודיעו בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן על רשימה משותפת של "הליכוד" ושל "ישראל ביתנו", שנקראה "הליכוד - ישראל ביתנו", לקראת הבחירות לכנסת ה-19. בבחירות זכתה הסיעה המשותפת ב-31 מנדטים, מתוכם 11 מטעם ישראל ביתנו.
רשימה עצמאית (2014-הווה)
ב-9 ביולי 2014 פורקה הסיעה המשותפת למרכיביה, וסיעת ישראל ביתנו חזרה לתפקד כסיעה עצמאית כשהיא נותרת בקואליציה. כעבור חודש, עם פרישתו של איש הליכוד כרמל שאמה הכהן עקב מינויו לשגריר ב-OECD נכנס במקומו אלכס מילר ומספר הח"כים מטעם הסיעה עלה ל-12. בנובמבר פרש גדעון סער מן הכנסת והחליפו לאון ליטינצקי, החבר ה-13 בסיעת "ישראל ביתנו".
ב-24 בדצמבר 2014 נחשפה פרשת השחיתות בישראל ביתנו בה היו מעורבים חברי המפלגה. 17 מהמעורבים בפרשה הורשעו בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים ועוד, בתוכם סגנית השר לשעבר ומזכ"לית המפלגה פאינה קירשנבאום והשר לשעבר סטס מיסז'ניקוב. אביגדור ליברמן טען באותה עת שהחקירה נועדה לפגוע במפלגה בבחירות לכנסת ה-20, אך היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין הכחיש את ההאשמה וטען שעיתוי פתיחת החקירה נקבע עוד בטרם הוחלט על הקדמת הבחירות.
בבחירות לכנסת ה-20 קיבלה המפלגה שישה מנדטים. רבים מחברי הכנסת והשרים שכיהנו מטעם המפלגה בכנסת ה-19 לא התמודדו בבחירות אלו. ביניהם פאינה קירשנבאום שנחשדה בפלילים, עוזי לנדאו, יאיר שמיר, דוד רותם ויצחק אהרונוביץ' שפרשו מהחיים הפוליטיים. באמצע ינואר 2015 ליברמן הציג את רשימת המפלגה לקראת הבחירות. לאחר ליברמן הוצבו אורלי לוי-אבקסיס וסופה לנדבר, אילן שוחט ראש עיריית צפת, והעיתונאי שרון גל, שקיבל את המקום החמישי.
לאחר הבחירות וניצחון הליכוד המליץ ליברמן על נתניהו לראשות הממשלה. עם זאת, ליברמן הפתיע ונשאר עם מפלגתו באופוזיציה.
ב-25 במאי 2016 נכנס ליברמן לממשלה ה-34 לאחר שהגיע להסכם קואליציוני עם ראש הממשלה בנימין נתניהו והובטח לו תיק הביטחון. בנוסף קיבלה המפלגה שוב את משרד העלייה והקליטה שבראשו הועמדה שוב סופה לנדבר. חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס התנגדה למהלך ונותרה באופוזיציה, ובהמשך הוגדרה כחברת כנסת פורשת.
לאחר ההסלמה בדרום בנובמבר 2018 התפטרו שרי "ישראל ביתנו" והמפלגה חזרה לאופוזיציה.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, שנערכו ב-9 באפריל 2019, זכתה ישראל ביתנו ב-5 מנדטים והמליצה בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין להטיל על בנימין נתניהו את מלאכת הרכבת הממשלה. הקמת ממשלה נמנעה על רקע המחלוקת בין ליברמן למפלגות החרדיות בנושא הצעת החוק בעניין גיוס בני הישיבות והסטטוס קוו, והכנסת החליטה על פיזורה, בתמיכת ישראל ביתנו.
בבחירות לכנסת העשרים ושתים, שנערכו בספטמבר 2019, התחזקה המפלגה לשמונה מנדטים ולא המליצה בפני הנשיא על איש להקמת הממשלה. ליברמן הצהיר שיתמוך בממשלה המורכבת מנציגי כחול לבן, הליכוד וישראל ביתנו בלבד. לאחר שאיש לא הצליח להקים ממשלה, הכנסת התפזרה.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש שנערכו במרץ 2020 נחלשה המפלגה לשבעה מנדטים, והמליצה לנשיא המדינה ראובן ריבלין להטיל על בני גנץ את מלאכת הרכבת הממשלה. הוא נכשל לאחר שיועז הנדל וצבי האוזר מכחול לבן התנגדו להקמת ממשלה הנשענת על הרשימה המשותפת. נתניהו הקים ממשלת חילופים עם גנץ, וישראל ביתנו נותרה באופוזיציה.