cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לירון זייד
קריירה
את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל ככתב בתחום התרבות, ב-2014 מונה לראש דסק לענייניי תרבות בגלי צה"ל. שימש כעורך ומפיק "ציפורי לילה מתגעגעות", ערך הפיק והגיש תוכניות, שימש כראש דסק התרבות של התחנה. לאורך השנים זכה זייד בפרס מפקד גלי צה"ל שלוש פעמים.
ב-2020 החל לשמש גם כמגיש מבזקי החדשות בחברת החדשות של ערוץ 12, וכפאנליסט בתוכנית "חדשות הבוקר" עם ניב רסקין, של קשת 12.
חיים אישיים
זייד נשוי לשלי, ואב לתאומים.
לאונרדו ספינאצולה
לאונרדו ספינאצולה (באיטלקית: Leonardo Spinazzola; נולד ב-25 במרץ 1993) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן ברומא ובנבחרת איטליה.
סיינה, יובנטוס ושלל השאלות ברחבי איטליה
ספינאצולה נולד בפוליניו, איטליה והחל את הקריירה שלו בכדורגל במחלקת הנוער של וירטוס פוליניו המקומית עד שהגיע לסיינה בשנת 2007. שלוש שנים לאחר מכן, הוא הצטרף ליובנטוס ונשלח לקבוצת הפרימוורה של המועדון.
ב-5 ביולי 2012, הוא הושאל לקבוצת הסרייה ב', אמפולי עד לתום העונה. את הופעת הבכורה בקריירה הבוגרת שלו רשם ב-1 בספטמבר, כשנכנס כמחליף בתיקו החוץ 2–2 מול נוברה. שערו הראשון הגיע שבועיים לאחר מכן במסגרת ההפסד 4–2 לליבורנו. לאחר שערך שבע הופעות בלבד, ההשאלה שלו הסתיימה מוקדם מהצפוי והוא הושאל בינואר 2013 לווירטוס לנצ'יאנו. ספינאצולה שותף בשלושה משחקים בלבד במדי הקבוצה, כולם מהספסל. ב-10 באוגוסט 2013, הוא הושאל פעם נוספת, הפעם לקבוצת נעוריו, סיינה, שבה הוא היה חלק אינטגרלי מההרכב הפותח. את אותה העונה הוא סיים עם 24 הופעות ואף זכה לכבוש שער אחד.
ב-11 באוגוסט 2014, ספינאצולה הצטרף בהשאלה לאטאלנטה. תריסר ימים לאחר מכן, הוא רשם את הבכורה שלו בקבוצה ואף כבש את השער השני והאחרון בניצחון הבית 0–2 על פיזה במסגרת הגביע האיטלקי. הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה לא איחרה לבוא, כשזה קרה ב-31 באוגוסט, כאשר הוא נכנס כמחליף בדקות הסיום של התיקו המאופס הביתי מול הלאס ורונה. את אותה עונת השאלה בקבוצה הוא סיים עם שתי הופעות ליגה בלבד. לאחר השאלות בויצ'נצה ובפרוג'ה, ספינאצולה חזר לאטאלנטה ביולי 2016.
לאחר שתי עונות השאלה באטאלנטה, ספינאצולה שב ליובנטוס בקיץ של שנת 2018. לאחר פציעה שהשביתה אותו במחצית הראשונה של עונת 19–2018, ספינאצולה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי יובנטוס ב-12 בינואר 2019 בניצחון החוץ 0–2 על בולוניה במסגרת הגביע. ב-12 במרץ הוא רשם את הופעתו הראשונה בליגת האלופות בניצחון הבית 0–3 על אתלטיקו מדריד במסגרת משחק הגומלין של שלב שמינית הגמר.
רומא
ב-1 ביולי 2019, ספינאצולה הצטרף לרומא מיובנטוס עבור 29 מיליון וחצי אירו בחוזה לארבע שנים, כאשר לוקה פלגריני עשה את דרכו ההפוכה מעיר הבירה לקבוצה מטורינו. הופעת הבכורה שלו במדי הזאבים הגיעה ב-15 בספטמבר בניצחון הבית 2–4 על ססואולו, כאשר הוא נכנס כמחליף של אלסנדרו פלורנצי בדקה ה-73. שערו הראשון בקבוצה הגיע ב-19 ביולי 2020 בתיקו הביתי 2–2 מול אינטר.
קריירה בינלאומית
ב-28 במרץ 2017, ספינאצולה ערך את הופעתו הראשונה במדים הלאומיים של נבחרת איטליה, כאשר נכנס כמחליף בניצחון החוץ 1–2 על נבחרת הולנד.
ביוני 2021, ספינאצולה נכלל בסגל הנבחרת האיטלקית עבור יורו 2020 על ידי המאמן, רוברטו מאנצ'יני. במשחק הפתיחה של הטורניר אשר נערך ב-11 ביוני והסתיים בניצחון 0–3 על נבחרת טורקיה, ספינאצולה נבחר לאיש המשחק מטעם אופ"א בעקבות התצוגה שלו במשחק, שבו היה מעורב בשער השני של הנבחרת, כאשר הוא בעט כדור שנהדף על ידי השוער הטורקי וחזר אל רגלי צ'ירו אימובילה, שדחק את הכדור מקרוב. ב-26 ביוני, הוא בישל את השער הראשון לפדריקו קייזה במסגרת הניצחון 1–2 על נבחרת אוסטריה בשלב שמינית הגמר אשר נגרר להארכה; בעקבות היכולת שלו במשחק, הוא נבחר לאיש המשחק מטעם אופ"א בפעם השנייה בטורניר. ב-2 ביולי, בניצחון 1–2 על נבחרת בלגיה בשלב רבע הגמר, ספינאצולה הורד מהמגרש באלונקה בדקה ה-77 לאחר שקרע את גיד האכילס במהלך יציאה לריצה מהירה, קרע שסיים את דרכו בטורניר. איטליה המשיכה עד לזכייתה השנייה בתולדותיה באליפות אירופה, וספינאצולה נבחר להיכלל בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
השגרירות (סדרת טלוויזיה)
השגרירות היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית, אשר נוצרה על ידי יובל חקלאי, ניב גת, ארנון וייס ורם לנדס והופקה על ידי קודה תקשורת עבור רשת מדיה. הסדרה עוקבת אחר סיפוריהם של אנשי הצוות הישראלי בשגרירות ישראל באיחוד האמירויות הערביות, כשמככבים בה איציק כהן, חקלאי, לידור אדרי, מאיה ורטהיימר, עידו מוסרי, אסנת פישמן, שיר אברמוב, שיפי אלוני, לידור אדמוני, אלכס קרול, בתאל ויצמן, עדן דניאל גבאי, יניב סוויסה, רן לוי, רועי איילון והייתאם עומארי.
צילומי הסדרה החלו באוגוסט 2022 והסתיימו חודש לאחר מכן. הסדרה החלה את שידוריה ברשת 13 ב-26 בינואר 2023. ב-17 במרץ 2023 שודר הפרק התשעי מתוך עשרים של הסדרה, כאשר אחריו הוחלט להפסיק לשדר את הסדרה עקב נתוני רייטינג נמוכים, אם כי נאמר ששאר הפרקים ישודרו בקיץ. הסדרה קיבלה ביקורות מעורבות מהמבקרים.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בשגרירות ישראל באיחוד האמירויות הערביות, שם בכל פרק היא עוקבת אחר סיפוריהם של אנשי הצוות הישראלי.
הפקה
ב-27 ביוני 2022 נודע על הפקת הסדרה, כאשר פורסם שישחקו בה איציק כהן, עדן דניאל גבאי, לידור אדמוני, שיר אברמוב ושיפי אלוני. ביולי 2022 נודע שמאיה ורטהיימר ועידו מוסרי ישחקו גם בסדרה, כאשר בהמשך החודש צוות השחקנים נפגש להקראה ראשונה של התסריט, כשהוא כולל גם את יובל חקלאי, לידור אדרי, אסנת פישמן, אלכס קרול, בתאל ויצמן, יניב סוויסה, רן לוי, רועי איילון והייתאם עומארי. באוגוסט 2022 הוכרז שהחלו צילומי הסדרה, כאשר הם הסתיימו בחודש ספטמבר. הצילומים נמשכו במשך 24 ימים והתרחשו בפתח תקווה, אף על פי שעלילת הסדרה מתרחשת באיחוד האמירויות הערביות.
בספטמבר 2022 הוכרז שהסדרה תשודר ברשת 13 בתקופת הסתיו. בדצמבר 2022 הופצה הצצה לסדרה, כאשר היא החלה את שידוריה ב-26 בינואר 2023, לאחר שהפרימיירה שלה הייתה ב-23 לחודש. ב-24 במרץ 2023 נודע שעקב נתוני רייטינג נמוכים הסדרה יורדת משידור, לאחר ששודרו תשע פרקים מתוך עשרים, ושבמקומה ישודר השעשועון "אל תפילו את המיליון". נאמר שככל הנראה אחד עשר הפרקים שלא שודרו ישודרו במהלך קיץ 2023.
קבלה
סמדר שילוני מאתר "ynet" כתבה שהסדרה "סובלת מבדיחות צפויות ומשחק מאומץ ומשתדל ברובו", כמו כן היא טענה ש"היא לא פורצת דרך משום בחינה, לא תחושו בה יורדת במורד הגרון ולא תזכרו ממנה דבר אחרי רולר הסיום". איתי זיו כתב באתר "הארץ" שהסיטואציות בסדרה "קלישאתיות, הבדיחות חלשות, המשחק עייף, המראה שני גרוש". שירי ישועה מאתר "וואלה!" שיבחה את צוות השחקנים, אך ציינה שיש בה חוסר אחידות בכתיבה. כמו כן, היא טענה שלא רואים בה "מספיק מהאופי האבו דאבי כדי להעריך את הפער האירוני בינינו לבינם". רועי אבן כתב באתר "Tvbee" ש"התסריט נטול העוקץ כלפי השחיתות והריקבון המפרציים, והבדיחות המיושנות [...], הן מחיר גבוה מאוד על צפיית הנאה-שנאה" בסדרה.
הסדרה שודרה בפריים טיים, כאשר בתחילת שידורה היא גרפה 9.4% רייטינג ויותר מרבע מיליון צופים. ככל ששידורי הסדרה נמשכו אחוזי הרייטינג ירדו והגיעו ל-1.2%. עקב נתונים אלו הוחלט להוריד את הסדרה משידור לאחר פרקה התשעי מתוך עשרים.
סרבוס סרבורום דאי
סֶרְבוּס סֶרְבוֹרוּם דֶאִי (בלטינית: servus servorum dei) הוא מונח שמשמעו "משרת משרתי האל". מונח זה הוא אחד מתאריו הרשמיים של האפיפיור ומשמש בהתייחסות לאפיפיור בתחילתה של פנייה אפיפיורית במסגרת בולה אפיפיורית. האפיפיור גרגוריוס הראשון בסוף המאה השישית היה האפיפיור הראשון שהשתמש בתואר זה בהתייחס למשרת האפיפיור, כאשר המונח נכנס לשימוש סדיר אצל האפיפיורים רק במאה התשיעית. שליטים אחרים שהשתמשו בתואר חדלו להשתמש בו רק אחרי המאה ה-12, ומאז הוא משמש באופן בלעדי בהתייחסות לאפיפיור בלבד.
בשנים שאחרי ויעוד הוותיקן השני השתמשו אפיפיורים במונח כדי להעניק למשרתם מראית עין פשוטה ומלכותית פחות. האפיפיור פאולוס השישי הפסיק להשתמש בכתר האפיפיורי, ויורשיו הלכו בעקבותיו בנוהג זה. יוחנן פאולוס הראשון, יוחנן פאולוס השני ובנדיקטוס השישה עשר חדלו מן הנוהג של טקס הכתרת האפיפיור והעדיפו במקומו את טקס כינון האפיפיור הצנוע יותר. במקום לקבל כתר אפיפיורות, שלושתם קיבלו את הפליום בעת חגיגת עלייתם לכס. כמו כן, נפטרו אפיפיורים אלו מהשימוש ב"אנחנו" המלכותי ובחרו במקומו ב"אני".
בוריס יופן
בוריס מיכאילוביץ' יופן (ברוסית: Борис Михайлович Иофан, IPA: [ɪɐˈfan]; 28 באפריל 1891 – 11 במרץ 1976) היה אדריכל יהודי סובייטי, שנודע בזכות סגנון האדריכלות הסטליניסטית שלו בבית על הגדה משנת 1931 ובעיצוב המנצח לארמון הסובייטים בשנים 1931–1933.
רקע
יופן, יליד אודסה, סיים בשנת 1916 את לימודיו בהמכון המלכותי הגבוה לאמנויות יפות (Regio Istituto Superiore di Belle Arti. כיום האקדמיה לאמנויות היפות, Accademia di Belle Arti) ברומא, איטליה וקיבל תואר באדריכלות, בתחילה בעקבות הסגנון הנאו-קלאסי המסורתי באותה עת. עבודתו העיקרית הראשונה הייתה סנטוריום ברביקה לאליטה של המפלגה (1929), שהציגה אותו בפני לקוחות בצמרת המדינה.
בשנת 1931 השלים יופן את הבית על הגדה (השם הרשמי Дом Правительства, בניין הממשלה). מבנה זה כולל 505 דירות, שני תיאטראות וחנויות קמעונאיות, והפך לדוגמה איקונית של סטליניזם מוקדם. בוריס יופן התגורר בבניין זה משהושלם ועד מותו.
ארמון הסובייטים
תכנונו של יופן בתחרות אדריכלית לארמון הסובייטים זכה ב-1932 (הפרס הראשון התחלק למעשה בין שלושה תכנונים מתחרים, אך לבסוף העניק יוסיף סטלין את הזכייה ליופן). עיצובו זכה במדליית זהב במהלך התערוכה הבינלאומית שהוקדשה לאמנות וטכנולוגיה בחיים המודרניים ב-1937 בפריז. קתדרלת ישו המושיע, אנדרטה שיזם אלכסנדר הראשון (וקודש על ידי אלכסנדר השלישי), נהרסה לצורך בניית הארמון (לפני תחילת התחרות). הבנייה התנהלה באיטיות ובתגובה לפלישה הנאצית לברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה, הופסקו עבודות הבנייה ביוני 1941 עת מסגרת הפלדה של המבנה התנשאה לגובה של 50 מטרים. לאחר מכן, המסגרת פורקה ונגרטה לייצור נשק. ב-1958 הוקמה במקום בריכת השחייה של מוסקבה, לאחר שבניית הארמון ננטשה. בריכה פתוחה זו נסגרה בסופו של דבר והקתדרלה נבנתה מחדש באותו מקום בשנים 1994–1995.
יחסי ניגריה–סין
יחסי ניגריה–סין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של ניגריה והרפובליקה העממית של סין. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו רשמית ב-10 בפברואר 1971 - עשור לאחר שניגריה קיבלה את עצמאותה מהאימפריה הבריטית. היחסים בין ניגריה לסין התרחבו על רקע הגדלת הסחר הבילטרלי ושיתוף הפעולה האסטרטגי. סין נחשבת לאחת מבנות הברית והשותפות הקרובות ביותר של ניגריה. סין היא גם אחת משותפות הסחר והיצוא החשובות של ניגריה. על פי סקר שירות עולמי של BBC משנת 2014, 80% מהניגרים רואים בחיוב את השפעתה של סין, כאשר רק 10% מביעים דעה שלילית, מה שהופך את ניגריה לאומה הפרו-סינית ביותר בעולם.
פיתוח יחסים בילטרליים
ניגריה והרפובליקה העממית של סין כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-10 בפברואר 1971. היחסים בין שתי המדינות התהדקו כתוצאה מהבידוד הבינלאומי והגינוי המערבי של הדיקטטורות הצבאיות של ניגריה (1998–1970). מאז הפכה ניגריה למקור חשוב של נפט עבור הכלכלה הצומחת במהירות של סין וניגריה מחפשת עזרה בסין בהשגת צמיחה כלכלית גבוהה; סין סיפקה תמיכה כלכלית, צבאית ופוליטית נרחבת.
ב-1996, כשממשל קלינטון לחץ בעד סנקציות נגד ניגריה, סין, יחד עם מדינות מערב אירופה, היו נגד הקפאה עולמית של נכסי ניגריה.
בשנת 2004 ושוב ב-2006, נשיא סין חו ג'ינטאו ערך ביקורים ממלכתיים בניגריה ונאם במושב משותף של האספה הלאומית של ניגריה. שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות להקמת שותפות אסטרטגית. סין תמכה בהצעה של ניגריה למושב במועצת הביטחון של האו"ם.
בתגובה להיסוס של ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות לסייע לניגריה במאמציהן להילחם במורדים באזור דלתת ניז'ר העשיר בנפט, פיתחה ממשלת ניגריה שיתוף פעולה צבאי הדוק עם סין, שסיפקה נשק, ציוד, אימונים וטכנולוגיה לכוחות המזוינים של ניגריה. שתי המדינות חתמו גם על הסכם של 311 מיליון דולר לפיתוח שיתוף פעולה בתוכניות תקשורת וחלל; סין סייעה בפיתוח ושיגור לוויין התקשורת הניגרי (NigComSat-1) עד 2007 כדי להרחיב את רשתות הסלולר והאינטרנט במרכז אפריקה.
בשנת 2021, שתי המדינות חגגו 50 שנות יחסים רשמיים. עד שנת 2100, ההערכה היא שאוכלוסיית ניגריה תעלה על אוכלוסיית סין.
תקרית 2020 בסין
באפריל 2020, שר החוץ ג'פרי אוניאמה גינה את יחסה המפלה של סין כלפי ניגרים, לאחר שסרטון שעלה ברשת בו נראה תושבי ניגריה בסין מופלים על ידי המקומיים. בעוד שפקידים סינים אמרו שהם מתייחסים לנושא ברצינות רבה, הם גם האשימו את התקשורת המערבית בהדגשת אירועים בודדים כדי להזין מסע הכפשה של יחסי ציבור על האינטרסים הניגרים שלה.
בנובמבר 2020, ממשלת סין חסמה את כניסתה של סין לכל הזרים, כולל ניגרים בגלל חששות COVID-19, למעט "שירותים חיוניים" כולל שירות דיפלומטי.
שיתוף פעולה צבאי
בשנת 2020, מפקד חיל האוויר הניגרי (NAF), מרשל האוויר סאדיק אבובאקר, חשף כי ה-NAF סיים את רכישת שמונה מל"טים של כנף לונג II, CH-4 ו-CH-3.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי הגיע ל-3 מיליארד דולר ב-2006 - עלייה מ-384 מיליון דולר ב-1998. במהלך ביקורו של נשיא סין חו ג'ינטאו ב-2006, סין השיגה ארבעה רישיונות קידוח נפט והסכימה להשקיע 4 מיליארד דולר בפרויקטים לפיתוח נפט ותשתיות בניגריה, ושתי המדינות הסכימו לתוכנית של ארבע נקודות לשיפור היחסים הבילטרליים - מפתח חלקו היה הרחבת המסחר וההשקעות בחקלאות, טלקומוניקציה, אנרגיה ופיתוח תשתיות. יתר על כן, סין הסכימה לקנות נתח שליטה בבית הזיקוק קדונה שיפיק. ניגריה גם הבטיחה לתת עדיפות לחברות נפט סיניות עבור חוזים לחיפושי נפט בדלתא של ניז'ר ובאגן צ'אד. ב-2006 הסכימה סין גם להעניק הלוואה של מיליארד דולר לניגריה כדי לעזור לה לשדרג ולחדש את רשתות הרכבת שלה. בשנת 2005 הסכימה ניגריה לספק לפטרוצ'יינה של נפט תמורת 800 מיליון דולר. בשנת 2006 רכש ה-CNOOC מניה תמורת 2.3 מיליארד דולר בבלוק חיפושי נפט בבעלות שר ההגנה לשעבר. סין גם התחייבה להשקיע 267 מיליון דולר כדי לבנות את אזור הסחר החופשי לקי ליד לאגוס. עם זאת, ה"הצפה" של שוקי ניגריה בסחורות סיניות זולות הפכה לנושא פוליטי רגיש, שכן - בשילוב עם יבוא מוצרים אירופאים יד שנייה - היא השפיעה לרעה על תעשיות מקומיות, במיוחד בטקסטיל, והובילה לסגירה של 65 מפעלי טקסטיל ופיטורי 150,000 עובדי טקסטיל במהלך עשור. חמושים ניגרים גם איימו לתקוף עובדים ופרויקטים סיניים בדלתא של ניז'ר. בשנת 2010, הסחר בין שתי המדינות הסתכם בשווי 7.8 מיליארד דולר. ב-2011 ניגריה הייתה שותפת הסחר הרביעית בגודלה של סין באפריקה וב-8 החודשים הראשונים של 2012 היא הייתה ה-3.
באפריל 2018, ניגריה חתמה על עסקת החלפת מטבעות בסך 2.4 מיליארד דולר שתקפה ל-3 שנים. בשנת 2019, הסחר הדו-צדדי בין סין לניגריה הגיע ל-19.27 מיליארד דולר.
מימון פיתוח סיני לניגריה
משנת 2000 עד 2011, היו כ-40 פרויקטים סיניים רשמיים למימון פיתוח שזוהו בניגריה באמצעות דיווחים שונים בתקשורת. הפרויקטים הללו נעים בין הלוואה של 2.5 מיליארד דולר לפרויקטי רכבת, חשמל או תקשורת בניגריה ב-2008, ועד מזכר הבנות של מיליארד דולר לבניית בתים ואספקת מים באבוג'ה ב-2009, וכמה רשתות רכבת.
מאז שנת 2000, יחסי הסחר עלו באופן אקספוננציאלי. חלה עלייה בסחר הכולל של למעלה מ-10,384 מיליון דולר בין שתי המדינות משנת 2000 עד 2016. עם זאת, המבנה של יחסי הסחר בין סין לניגריה הפך לנושא פוליטי מרכזי מכיוון שהיצוא הסיני היווה כ-80% מסך נפחי הסחר הדו-צדדיים. זה הביא לחוסר איזון סחר רציני עם יבוא של ניגריה פי עשרה ממה שהיא מייצאת לסין. כלכלת ניגריה החלה להסתמך יתר על המידה על יבוא זר זול כדי לקיים את עצמה, וכתוצאה מכך לירידה ברורה בתעשייה הניגרית במסגרת הסדרים כאלה. בספטמבר 2018, ניגריה חתמה על הלוואה של 328 מיליון דולר עם סין כדי להגביר מאוד את הפיתוח של תשתיות טלקומוניקציה בניגריה.
סין סיפקה את המימון לפרויקטים הבאים בניגריה:
בתמורה, שכרה ניגריה לעיתים קרובות/שיטתית חברה סינית כדי לפקח על פרויקטי הפיתוח שלה, כמו תחנת הכוח ההידרואלקטרית ממבילה בנפח 3,050 מגה-וואט.
זניט אירקוטסק
היסטוריה
קבוצת זניט הוקמה בשנת 2003, בחסות מפעל מקומי לתעופה אווירית והתמודדה בליגות האזוריות.
בסיום עונת 2015 זכתה בטורניר העפלה של ליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה והפכה לקבוצה מקצוענית משהעפילה לליגה הרוסית השנייה והייתה לקבוצת הכדורגל הבכירה ביותר באירקוטסק לאחר שקבוצת בייקל אירקוטסק הודחה לליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
בעונת 2016/2017 סיימה במקום החמישי בטבלת מחוז מזרח של הליגה הרוסית השנייה. בעונת 2018/2019 הקבוצה העפילה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי והיא שחזרה הישג זה גם בעונת 2020/2021, כשהעפילה לשלב 32 האחרונות לשלב הבתים מול ניז'ני נובגורוד וחימקי.
המועדון חדל להתקיים ב־1 באפריל 2021, בהכרזה מאותו יום של מושל מחוז אירקוצק, קובזב, בפגישה עם הנהלת הקבוצה.
יניב סוויסה
יניב סוויסה (נולד ב-21 בספטמבר 1977) הוא יוצר, שחקן ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
סוויסה נולד וגדל באור עקיבא לניסים, מאמן כדורגל, ופירחה, עקרת בית. למד בבית הספר רוטשילד בעיר ובתיכון נעמת בחדרה במגמת צילום סטילס.
בשנת 2000 למד משחק כשנה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
בגיל 17 השתתף בצוותי בידור בגבעת אולגה וטבריה עד גיוסו לצבא (שרת כנהג בחטיבת הנח"ל).
במשך שמונה שנים הופיע לסירוגין ב"צוותא" בערבי במה פתוחה עם הרכבי נונסנס ידועים.
בשנת 2008 הצטרף בתפקיד אורח לסדרה "גם להם מגיע" יחד עם ליאור אשכנזי, גידי גוב ועוד.
ב-2013 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "קופיקו" בתפקיד מומו סלע.
ב–2014 שיחק בסדרה "רמזור" בתפקיד רפי איצקוביץ.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "לה פמיליה" בתפקיד שודד בחלום רמי (מריאנו אידלמן).
ב-2018 שיחק ב"כפולה", בתפקיד מישל, המאבטח של נועה קירל. באותה שנה החל לגלם את הקצב נסים שמעוני בסיטקום "קופה ראשית", המשודר בערוץ כאן 11. במסגרת השתתפותו בתוכנית, הגיש ב-2021 פודקאסט בשם "הקצבייה", וגילם את דמותו של נסים גם שם.
בשנים 2019–2020 שיחק בסדרה "שב"ס" בתפקיד מאיר כהן.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "לבד בבית" ובאותה שנה השתתף בתפקיד אורח בסדרה "מה שבע".
בשנת 2022 שיחק לכמה פרקים בעונה השנייה של סדרת הנוער "סקיי", שם גילם את רמי.
חיים אישיים
סוויסה מקיים אורח חיים מסורתי. בתו אביטל סוויסה שיחקה בסדרה "שלי הכובשת" של כאן חינוכית.
במאי
2015 - "למכתוב מיילה רוב" (אין לברוח מהגורל) הצגה במרוקאית.
ילנה שושונובה
ילנה לבובנה שושונובה (ברוסית: Елена Львовна Шушунова; מכונה לפעמים הלנה שושנובה; 23 באפריל 1969 – 16 באוגוסט 2018) הייתה מתעמלת סובייטית-יהודייה, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב כולל החשובה מכולן בתחרות הקרב רב אישי, אלופת עולם בעלת 11 מדליות מהן 5 זהב ואלופת אירופה בעלת 7 מדליות מהן 5 זהב.
שושונובה הייתה ידועה במיומנויות הזינוק והנחיתה שלה וכן ביציבותה המיוחדת. היא הייתה הראשונה שהפגינה כמה כישורים קשים, ובכללם "קפיצת יורצ’נקו" בסיבוב וחצי על סוס הקפיצות, שחרור במקבילים מדורגים, ותרגיל ההיכר שלה "שושונובה" (קפיצה בפישוק רגליים ונחיתה תוך כדי השתרעות קדימה) בתרגיל הקרקע.
ביוגרפיה
שושונובה נולדה בלנינגרד. נקודות השיא בקריירה שלה כמתעמלת צעירה כללו מדליית זהב בתחרות "חדשות מוסקבה" (Moscow News) בשנת 1982, כיום נודעת התחרות בשם "כוכבי מוסקבה של העולם" (Moscow Stars of the World) ו"אליפות אירופה לצעירים". ב-1983 היא זכתה בגביע ברית המועצות לראשונה, ואחר כך זכתה בו מדי שנה עד ל-1988 למעט ב-1984.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) לא יכלה להתחרות מכיוון שזו הוחרמה בידי ברית המועצות. במקום זאת, היא התחרתה במשחקי הידידות של 1984 (Friendship Games) באולומואוץ, צ'כוסלובקיה, וזכתה במדליית ארד בתחרות הקרב-רב וסייעה לנבחרתה לזכות במדליית זהב קבוצתית.
אלופת אירופה
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1985 זכתה שושונובה ב-5 מדליות מהן 4 זהב, בתחרות הקרב רב, בסוס הקפיצות, בתרגיל הקרקע ובתרגיל על המקבילים המדורגים, ביחד עם מקסי גנאוק ממזרח גרמניה ומדליית ארד בתרגיל על הקורה.
אלופת עולם
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במונטריאול, קנדה אותה שנה זכתה שושונובה בחמש מדליות מהן 3 זהב, בתואר הקרב-רב, אותו היא חלקה עם בת ארצה אוקסנה אומליאנצ’יק בתרגיל על סוס הקפיצות ובתחרות הקבוצתית, מדליית כסף בתרגיל הקרקע, אחרי אומליאנצ’יק ומדליית ארד בתרגיל על הקורה. בתרגיל הקרקע שלה שבוצע לצלילי צ'ארלסטון היא נחתה בצורה כפולה ובסיבוב ערבי צידי 1 ו-3/4, שניהם מיומנויות נדירות לנשים באותה עת, למעשה נשים לא מורשות יותר לבצע סיבובים שמסתיימים בגלגול. כאן היא הציגה את מיומנות ההיכר שלה, קפיצה בפישוק רגליים לשכיבה על הבטן, שהייתה נדירה וחדשנית לשנות השמונים.
שושונובה הייתה המתעמלת הדומיננטית בגביע העולם שנערך בבייג'ינג, סין בשנת 1986, שם זכתה בתוארי הקרב-רב, סוס קפיצות, המקבילים המדורגים והקרקע. בתחרות היא הציגה דרגת קושי גבוהה בשני מכשירים, היא הציגה את "פליק רופלובה" (פיתול שלם של פליק קורבוט) על הקורה וקיפול מלא תוך כדי ירידה בסיבוב כפול מהמקבילים המדורגים.
בשנת 1987 החלה היריבות הגדולה בין שושונובה לדניאלה סיליבאש מרומניה.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה במוסקבה אותה שנה לא הייתה שושונובה בשיא כושרה, הפסידה את תואר הקרב-רב לדניאלה סיליבאש וזכתה במדליית ארד. היא זכתה במדליית זהב בתרגיל על סוס הקפיצות. היא המשיכה להפגין רמת מורכבות גבוהה כשביצעה סיבוב כפול בנחיתה מהמקבילים המדורגים, סיבוב תומאס (Thomas salto) בתרגיל הקרקע וסיבוב שלם על הקורה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה שושונובה ב-4 מדליות מהן 2 זהב. מדליות זהב בתחרות הקבוצתית, ובתחרות קרב רב אישי בקרב צמוד בינה לבין דניאלה סיליבאש. היא נכנסה לתחרות הקרב רב עם יתרון נקודות של 0.05, כשהיא מתחרה עם סיליבאש באותו הסבב. הדבר הוביל לתחרות צמודה בו שתי המתעמלות מודעות לכך שכל טעות קטנה תעלה להן במדליית הזהב. כל אחת מהן ביצעה את התרגילים באופן מרהיב ושתיהן זכו בציון המושלם של 10. בסיבוב האחרון על סוס הקפיצות, סיליבאש הופיעה ראשונה וביצעה את התרגיל היטב, מה שדרש ממנה ציון עשר על מנת שתזכה בתואר, אותו היא אכן השיגה. מדליית כסף בתרגיל על הקורה ומדליית ארד בתרגיל על המקבילים המדורגים.
לאחר האולימפיאדה פרשה שושונובה והתגוררה בסנקט פטרבורג. היא הייתה אחת מהמארגנים של אליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בעיר מגוריה בשנת 1998. ב-16 באוגוסט נפטרה כתוצאה מסיבוכים של דלקת ריאות.
תארים והישגים
בשנת 2004 נבחרה שושונובה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי של ההתעמלות., ושנה לאחר מכן נבחרה להיכל התהילה של יד לאיש הספורט היהודי.
מוחמד אשתייה
ד"ר מוחמד איבראהים אשתייה (בערבית: محمد اشتية; נולד ב-17 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי פלסטיני, ראש ממשלת הרשות הפלסטינית ומומחה כלכלי.
ביוגרפיה
נולד ב-1958 בכפר תל שבשומרון, אז תחת שלטון ממלכת ירדן. כיהן כשר הדיור והעבודות ציבוריות ושר המועצה הכלכלית הפלסטינית לפיתוח ולשיקום, ובעל תואר שלישי בפיתוח כלכלי מאוניברסיטת סאסקס. עבד כפרופסור ודיקן באוניברסיטת ביר זית ופרסם כמה ספרים על כלכלה, פוליטיקה והיסטוריה.
אשתייה היה חבר בצוות המשא ומתן לשלום של אש"ף, יחד עם סאיב עריקאת. בין השאר השתתף בסבב השיחות בין ישראל לפלסטינים בשנת 2014, בהשתתפות ציפי לבני ויצחק מולכו. אשתייה עזב את צוות המשא ומתן עוד לפני פיצוץ השיחות בין הצדדים עקב חילוקי דעות וחוסר אמונתו כי השיחות יובילו לפריצת דרך מדינית.
האנציקלופדיה הפלסטינית
אשתייה חיבר בשנת 2009 "" בעקבות פגישה עם יאסר ערפאת, הכוללת כאלף מונחים ומושגים בהם משתמשים הפלסטינים לעיתים קרובות.
יאיר אליצור
יאיר אליצור הידוע בשם הבמה אלייצור הוא ראפר וזמר חוזר בתשובה דתי ישראלי המשתייך לחסידות ברסלב.
ביוגרפיה
נולד ברחובות למשפחה דתית לאומית ממוצא פרסי. אביו שלומי עוסק במוזיקה.
קריירה מוזיקלית
בגיל ארבע עשרה התפרסם כזמר ראפ והופיע במועדונים שונים. בתקופה זאת חבר להרכב רחוב שומשום והוציא את השירים "עופי יונה", "מבצע 101", "לכבוד נבו", "כוכב", "מחר אתה חוזר", ו"אין לנו כסף".
בגיל 15 הפיק אליצור ליין מצליח 'Hapy Days' שכלל הופעות של מגוון ראפרים ישראלים, ביניהם פישי הגדול, שי 360, נועה פארן, נצ'י נצ', טונה, רועי אדרי, משפחת תאקט, סאבלימינל, ועוד שהתקיימו במועדוני ג'יספוט וסאבליים.
בתקופה זו עזב את הדת לגמרי, בהמשך חייו שירת בצבא כפקיד בקריה בתל אביב בתפקיד ראש לשכת רמ"ח תקשוב, והגיש תוכנית רדיו בקול הקמפוס, שימש גם ככתב שטח בנענע10.
בגיל 20, במהלך שירותו הצבאי, התחיל בתהליך חזרה בתשובה, לדבריו על ידי הספר "בגן האמונה" שכתב הרב שלום ארוש, והתקרב לרב ארוש.
באפריל 2017 הנפיק אליצור את השיר "לרוץ אחריך" שהפך ללהיט וזכה לקאברים רבים. השיר הושמע בגלגלצ ובתחנות הרדיו אחרות, וזכה עם הקאברים לשתים עשרה מיליון צפיות.
בשנת 2018 הוציא אליצור עוד 4 שירים: "חופשי ומאושר", "שאלתי למה", "אח של דוד", "במקום אחר בעולם".
ב-8 בפברואר 2021 הוציא את השיר "לא חוזר לרחובות", שהפך ללהיט בציבור החרדי-דתי, וזכה למיליון צפיות ביוטיוב. לאחר מכן הוציא את השיר "המפתחות של האזיקים". ב-10 בנובמבר הוציא את השיר "אבטיח". ב-5 באוגוסט העלה את השיר "אבא נשמה" לרשתות החברתיות. באוגוסט 2022 יצא הקליפ לשיר, במרץ 2023 הוציא את הסינגל חום ואהבה.
ב-2022 השתתף במופעי צמאה לנוער בבנייני האומה בירושלים.
סגנון
אלייצור שר בסגנון קלאסי, ראפ והיפ-הופ. שיריו לאחר החזרה בתשובה מספרים על חייו לפני שחזר, במטרה לעודד אחרים לחזור בתשובה כמוהו: כמה היו גרועים, הריקנות שחש בחיים החילונים שלדבריו לא ערכיים, וחסרי משמעות. בשיריו מופיעים טקסטים אופייניים לברסלב: "התבודדות", "אבא אני אוהב אותך" וכדומה.
חיים אישיים
אלייצור נשוי ללאה ואב לארבע בנות, מתגורר בירושלים.
התיישבות יהודית באימפריה היפנית
התיישבות יהודית באימפריה היפנית החלה זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה ונמשכה גם במהלכה. במהלך המלחמה התיישבו עשרות אלפי פליטים יהודים באימפריה היפנית. מלחמת העולם השנייה באירופה כללה רצח עם של יהודי היבשת, רצח עם שלימים יקבל את השם "השואה". בעקבות השואה נמלטו אלפי פליטים יהודים מזרחה, רובם התיישבו בשטחים הסינים שנכבשו על ידי האימפריה היפנית.
תוכנית דג הפוגו
בשנת 1934, עקב רדיפת היהודים מצד המשטר הנאצי, הוצע על ידי מטסואוקה יוסוקה ואיוקאווה יושיסוקה (נשיא חברת מסילת הברזל הדרום-מנצ'ורית ויו"ר האיגוד לתעשיות הכבדות במנצ'וריה בהתאמה) ליישב יהודים גרמנים נרדפים בשטחים הסינים הכבושים (בעיקר מנצ'וריה ושאנגחאי). נטען שהדבר ישפר את הכלכלה היפנית, ימשוך משקיעים יהודים וישפר את מעמדה של יפן מול ארצות הברית. תחילה תוכנן ליישב חמישים אלף יהודים ומאוחר יותר המספר גדל למאות אלפים ואף מיליון יהודים ולצרפם לקהילות היהודיות הקיימות והמשגשגות ממילא באזורים הללו. בדצמבר 1938 התוכנית גובשה סופית וכללה פירוט רב. התוכנית אושרה על ידי הדרג הבכיר (שר האוצר, ראש הממשלה, מפקד הכוחות הימיים, מפקד הכוחות היבשתיים ושר החוץ). נוסף על כך, התוכנית כללה הענקת חופש דתי ותרבותי מלא ליהודים באזור. בשנת 1939 התוכנית בוטלה באופן סופי עקב מספר סיבות, בהן מעבר ברית המועצות לצד בעלות הברית אשר מנעה העברה של יהודים מאירופה לסין, הקרירות היחסית שנוצרה בממשל היפני מקשר עם גולים יהודים, ובעיקר התחזקות הברית עם גרמניה הנאצית אשר מתוקף האידאולוגיה שלה אסרה על הדבר.
אחת מהשיטות למשוך יהודים, ובפרט יהודים אמריקאים כללה שליחת משלחה יפנית לארצות הברית, שהחדירה לרבנים אמריקנים את הדמיון בין היהדות לשינטו.
לפני מלחמת העולם השנייה
במקור, הרעיון לביסוס התיישבות יהודית מאורגנת ביפן החל מקבוצה קטנה של פקידים בממשלה היפנית וחיילים בדרג נמוך שראו צורך בלהביא אוכלוסייה שתתיישב במדינת מנצ'וקוו, שהוקמה במנצ'וריה, שם אותה קבוצה תוכל לסייע בבניית התשתיות היפניות באזור. בין הפקידים הבולטים שתמכו ברעיון היו נוריהירו יאסואה וקורשיגה אינוזוקא.
היפנים החליטו למשוך דווקא יהודים למנצ'וקוו בגלל אמונתם שהעם היהודי היה בטבעו עשיר ובעל השפעה פוליטית ניכרת. בנוסף לכך, תרגום יפני של הפרוטוקולים של זקני ציון הביא לכך שרשויות יפניות העריכו יתר על המידה את כוחות הכלכלים והפוליטיים של העם היהודי. ההנחה היפנית הייתה כי בעזרת הצלת יהודים מאירופה שברחו מהשלטון הנאצי, יפן תרכוש את אמונם הבלתי מערוער של יהדות אמריקה. עם זאת, האנטישמיות התרחבה במהירות ביפן בעקבות מהפכת אוקטובר שהתרחשה באימפריה הרוסית ב-1917 וההנחה הזו הפכה לפחות ופחות נפוצה.
ב-1922 חזרו יאסואה ואינזוקא ליפן מסיביר לאחר שהיפנים לקחו חלק בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה וסייעו להתנועה הלבנה כנגד הצבא האדום, שם נודע להם לראשונה על הפרוטוקולים והם היו מוקסמים מהכוחות שהצמידו ליהודים הזוג הצליח לגרום למשרד החוץ של יפן להתעניין בפרויקט. כל שגרירות וקונסוליה יפנית התבקשה ליידע את המשרד על פעולותיהן ותנועותיהן של קהילות יהודיות בארצותיהן. דיווחים רבים התקבלו אך איש מהם לא הוכיח קיומה של מזימה עולמית של יהדות העולם.
ב-1931 איחדו הקצינים כוחות בעם סיעת מנצ'וריה ומספר פקידי צבא שדגלו בלכבוש את מנצ'וריה. את קבוצת תומכי הפלישה למנצ'וריה הנהיגו אלוף-משנה סיישרו איטגאקי.
אף על פי שהיהודים הרוסים במנצ'וקוו קיבלו מעמד חוקי והגנה, התחקיר המחציף את מותו של צעיר בשם קספה על ידי השלטונות היפניים, שניסו לחזר אחרי הקהילה הרוסית בכך שניצלו את רגשותיהם האנטי-קומוניסטיים החליטו יהודי חרבין שהם כבר לא סומכים על הצבא היפני. רבים עזבו לשאנגחאי, שם הקהילה היהודית עוד לא סבלה מאנטישמיות. ב-1937, לאחר שיאסואה שוחח עם מנהיגים יהודים בחרבין, הוקמה המועצה היהודית למזרחה הרחוק על ידי אברהם קאופמן, במהלך השנים שלאחר מאחר עודדה המועצה הקמת יישובים יהודיים בחרבין ובסביבה.
בדצמבר 1938, נפגשו ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה, שר המלחמה היפני, סיישרו איטגאקי, שר המים יונאי מיצומאסה, שר החוץ הצ'ירו אריטה ושר האוצר שיגיקי איקדה ודנו בדילמה בעניין היהודים, הם קיבלו החלטה לאסור בתוקף על גירוש היהודים ממנצ'וריה ומשאר חלקי סין. עם זאת, המצב החלה להשתנות, מצד אחד הברית של היפנים עם גרמניה הנצאית הלכה והתחזקה והעזרה שהיפנים מעניקים ליהודים עלולה לסכן את היחסם הללו, מצד שני, החרם שהטילו יהודים על סחורות גרמניות בעקבות ליל הבדולח הראה ליפנים את הכוח הכלכלי והאחדות העולמית של היהודים. כתוצאה מיידית של ההחלטה בוועידת חמשת השרים, כ-14,000–15,000 יהודי מזרח אירופה קיבלו מקלט ברובע היפני בשאנגחאי, לעומת זאת ברבעים האירופיים כמעט ולא התקבלו יהודים. כ-1,000 פליטים פולנים שלא הצליחו להשיג אשרת שהייה של שום מדינה, קיבלו אף הם מקלט בשאנגחאי.
כמה מאות פליטים מגרמניה הגיעו לשאנגחאי כבר בין 1933 -1938. ב-15 באוגוסט 1938 הגיעו ראשוני הפליטים מאוסטריה שסופחה על ידי הנאצים. בנובמבר, בעקבות ליל הבדולח החלה יציאה המונית מאוסטריה ומגרמניה לשאנגחאי. חלק מהפליטים יצאו לשאנגחאי לאחר ששוחררו ממחנות ריכוז (בעיקר מדכאו) בתנאי שיעזבו את שטח הרייך תוך ימים ספורים. אדולף אייכמן שמונה לראש המחלקה היהודית באוסטריה הקים את הלשכה להגירה יהודית, שבעזרתה החרים את רכוש המהגרים, כפה את גירושם והשאיר בידם אך ורק אשרת כניסה לארץ ההגירה המיועדת. החל מפברואר 1939 עשו אייכמן ואנשיו מאמצים מתואמים לשלוח יהודים לשאנגחאי. הם בדקו את תגובותיהם של סין ויפן לבואם של המוני פליטים יהודים וסייעו בארגון ובחכירה של אניות להעברת הפליטים לשאנגחאי. הפליטים שהצליחו לרכוש כרטיסים לאניות הקיטור האיטלקיות, הגרמניות והיפניות היוקרתיות שיצאו למזרח הרחוק מנמל ג'נובה באיטליה תיארו לאחר מכן את המסע בן שלושת השבועות על שפע האוכל והבידור במהלכו, כהפוגה סוריאליסטית בין הרדיפות בגרמניה וחיי הגטו בשאנגחאי. כמה מהם ניסו לרדת באופן בלתי חוקי במצרים בתקווה להגיע לארץ ישראל שהייתה אז תחת שלטון המנדט הבריטי. בנובמבר 1938 ישבו בשאנגחאי כ-500 פליטים. באוגוסט 1939 כבר עלה מספרם לכ-17,000.
ב-1939, ביקשו יהודי שאנגחאי לאפשר ליותר פליטים יהודים להיכנס לאזור העיר. במקביל, הרב סטיבן שמואל וייז, אחד מהרבנים המשפיעים ביותר ביהדות ארצות הברית באותה תקופה הביע התנגדות נחרצת נגד כל שיתוף פעולה יהודי-יפני.
הפליטים ברובע הונגקיו
בין הפליטים שהגיעו עד נובמבר 1938 היו כאלה שהצליחו להביא אתם אמצעי קיום ולשכור דירות ברחבי הרובע הבינלאומי או הצרפתי. היו בהם שהצליחו להתפרנס ממקצועם, כמו רופאים או מוזיקאים, ואף להקים עסקים משגשגים. אך רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ולא ידעו אנגלית או צרפתית. ככל שגבר זרם הפליטים הם השתכנו ברובע הונגקיו העני בדירות קטנות וצפופות, ללא אמצעי סניטציה בסיסיים. הם סבלו מאוד מתנאי המחיה ומהאקלים הקשה של שאנגחאי והיו פגיעים במיוחד למחלות הטרופיות. רעב ומחלות גרמו לתמותה רבה ביניהם. המפגש עם עולם חדש וזר והירידה הדרסטית ברמת החיים גרמו למשבר ולדיכאון.
רוב הפליטים לא הצליחו למצוא מקורות פרנסה והצליחו לשרוד רק הודות לסיוע של מוסדות העזרה היהודיים. בראשם עמד ארגון הג'וינט שהגדיל את סכום הסיוע מ-5,000$ ב-1938 ל-100,000$. ב-1939 וארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים: ה "ועדה הבינלאומית לפליטים מאירופה" שאותה הקימו חשובי הקהילה היהודית העיראקית בראשות ויקטור ששון וועדה בשם "הוועדה לסיוע לפליטים יהודים מאירופה" שייסד הוראס כדורי. בסיוע הוועדות הוקמו בית חולים, בית זקנים ובמימון משפחת כדורי הוקם בית ספר לילדי הפליטים. רוב הפליטים שוכנו ברובע הונגקיו, שהדירות בו היו זולות יחסית בהשוואה לשאר הרבעים שבהם גרה הקהילה הבינלאומית בעיר. כשזרם הפליטים גבר הם הופנו לשישה מבנים ארעיים, דמויי קסרקטינים שהוקמו בשטחו של בית ספר לשעבר. במבנים אלה, שכונו "היימה" בגרמנית, חיו משפחות בתנאי צפיפות נוראה. רבים מהפליטים התגוררו בהם עד תום המלחמה ונזקקו למטבחים הציבוריים ולחלוקת המזון היומית. על אף ההלם התרבותי, קשיי ההסתגלות והמאבק היומיומי לקיום, הצליחו הפליטים לארגן מוסדות קהילתיים משלהם. חיי הקהילה היהודית, באורח שאותו הכירו היהודים בארצות מוצאם באירופה, פרחו גם בתנאים הקשים. בתי ספר יהודים נפתחו, עיתונים יהודיים רבים, כגון ג'ואיש שאנגחאי כרוניקל יצאו לאור, הוקמה תחנת רדיו ששידרה בגרמנית וסיפקה לפליטים מידע חשוב וחיוני לחיי היום יום. הועלו הצגות תיאטרון, ומופעי בידור בגרמנית וביידיש, נערכו קונצרטים, ערבי קריאה והרצאות. פליטים יזמו קורסים מקצועיים שונים כמו כתבנות ועבודות משרד, ולימודי שפות כמו סינית ואנגלית כדי לעזור לפליטים במציאת תעסוקה. ארגון אורט מילא אף הוא תפקיד חשוב בהכשרה המקצועית לפליטים. תלמידי ישיבת מיר המשיכו בלימודיהם במבנה של בית הכנסת בית אהרון שהוקם על ידי הפילנתרופ הבגדאדי סלאח חרדון. ספרי לימוד וסידורי תפילה צולמו והודפסו ואף הודפס קובץ חידושי תורה של הישיבה "אור תורה".
במהלך מלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939, הגיעו פליטים רבים משטחי הכיבוש לקובנה בליטא, שברית המועצות השתלטה עליה באוגוסט בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב. אלפי הפליטים הנואשים קיוו לעבור דרך ברית המועצות להגיע ליפן ומשם לארצות הברית. השלטון הסובייטי, שבדרך כלל לא העניק אשרות יציאה לאזרחי ברית המועצות, היה מוכן באותם ימים לאפשר את המעבר בשטחו לפליטים שיוכיחו שיש בידיהם אשרת כניסה לארץ היעד, ושיוכלו לשלם תמורת המסע. גורמים שונים, ובהם ארגוני סיוע יהודיים ובראשם הג'וינט והיאס ומוסדות קהילתיים מקומיים פעלו כדי להקל את מצוקת הפליטים. מאחר ששערי ארצות הברית ושאר מדינות ההגירה היו נעולים בפני היהודים, ניסו להפעיל קונסוליות שינפיקו אשרות כניסה גם ליעדים שהיו למעשה פיקטיביים. הישועה הגיעה בעזרתו של פ. רידייה, קונסול הכבוד של הולנד בקובנה שהסכים להעניק לכל דורש אישור שהיווה תחליף לאשרות כניסה לקוראסאו וסורינאם שהיו בשליטת הולנד, המשיך בכך יאן זווארטנדיק שהחליף אותו. אישורים אלה ניתנו בידיעתו של מיופה הכוח של הולנד בארצות הבלטיות פ.נ. דה-דקר. כשנסגרה הקונסוליה ההולנדית בקובנה המשיך בכך הקונסול הכללי של הולנד בסטוקהולם א.מ. דה-יונג. בהסתמך על האישורים האלו הוציא הקונסול היפני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה, קרוב ל-2,000 ויזות מעבר של בעלי האישורים דרך יפן לקורסאו. בחלק מהוויזות נעשה שימוש חוזר כאשר נשלחו בחזרה מיפן לקרובים בליטא. סוגיהארה לא קיבל אישור להוצאת הוויזות מן הממונים עליו וסיכן בכך את מעמדו המקצועי. זוואטנדיק וסוגיהארה קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם על פועלם זה. זרח ורהפטיג, ממנהיגי "המזרחי"בפולין, שהגיע כפליט לעיר, תרם תרומה משמעותית בארגון נתיב המילוט דרך ברית המועצות.
ב-1939 חתמה ברית המועצות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, דבר שהקה על הובלת יהודים מאירופה ליפן. אירועי 1940 רק ביססו את חוסר הפרקטיות של תוכנית דג הפוגו כאשר באותה שנה ברית המועצות החליטה לספח לשטחה את המדינות הבלטיות וניתקה עוד יותר את האפשרות של יהודים הרוצים לברוח ליפן ממזרח אירופה. אם לא די בכך, עוד באותה שנה ממשלת יפן חתמה יחד עם הגרמנים ואיטליה הפאשיסטית על ההסכם התלת-צדדי ובכך ביטלה לחלוטין את האפשרות של סיוע רשמי ליהודים מיפן. גם מועצת העיר שנגחאי עשתה מאמצים לצמצם את זרם המגיעים, וגם הגורמים היהודיים טענו שהגיעו לקצה הגבול ביכולתם לטפל בפליטים חסרי הכל. תושבי שאנגחאי הוותיקים לא רצו מצב שבו יהיו בעיר פליטים לבנים חסרי כל וחסרי אונים, מאחר שהדבר עשוי היה לפגוע במעמדם העדיף לעומת הילידים הסינים. היפנים, ששלטו ברובע הונגקיו, בו השתכנו מרבית הפליטים, פעלו נמרצות לעצירת זרם הפליטים ובאוגוסט הודיעו על עצירה זמנית של כניסת פליטים לרובע.
למרות זאת, הקונסול היפני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה החל להוציא אשרות מעבר לפליטים יהודים מאירופה. שיטת הבריחה הייתה הנפקה של אשרת מעבר ליפן עבור אלו שקיבלו מחסיד אומות העולם יאן זווארטנדיק, הקונסול ההולנדי בקובנה, ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית. הנפקת ויזת מעבר איפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה, ומליטא שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים. הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף מופקעים (180 דולרים אמריקניים, שהיו הון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה, עד לעיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשיט בספינה ליפן. בשל הסיבות הכלכליות וכן בשל קושי להאמין בכוחה של הוויזה, לא פנו בתחילה פליטים רבים בבקשה לקבל ויזה מן הקונסוליות ההולנדית והיפנית, אך עם הידרדרות המצב ובעיקר בשל השתדלותם של העסקנים היהודים שהיו ממנהיגי הפליטים מפולין ששהו בליטא, ובראשם דר' זרח ורהפטיג (לימים שר במדינת ישראל), הייתה עלייה חדה במספר הפליטים שפנו לבקש ויזה שכזו.
בקיץ 1941 ממשלת יפן נהייתה מודגאת מכך שיש כל כך הרבה פליטים יהודים בעיר כה גדולה, חלקם אף התגוררו בסמוך לנמלים צבאיים ומסחריים גדולים וחשובים. חרף זאת, הוחלט כי יהודי קובה יעבור אף הם לשאנגחאי ורק היהודים שהתגוררו בעיר לפני שהגיעו שאר הפליטים, הורשו להישאר. בינתיים, באירופה החליטה גרמניה להפר את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והחלה במבצע ברברוסה דבר ששם קץ לרעיון אשרות המעבר של סוגיהארה.
כמה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 1941 וממש לאחר המתקפה על פרל הארבור סיוע הכספי והתקשורת מיהדות ארצות הברית הופסק עקב חוק האויב שאסר על סחר היפנים וקידם סחר עם הבריטים. במקביל גם, היהודים הבגדאדים, שהיו מהגרים יהודים מבגדאד ומיישובים אחרים בעיראק שהתיישבו בשאנגחאי נכלאו בכלא היפני כ"איובים" מאחר שנחשבו כנתינים בריטים.
ב-1941, איש הגסטפו הנאצי, אובר-שטורמבאנפיהרר, יוסף מייזיגנר שפעל כמקשר בין הגסטפו לבין שגרירות גרמנית בטוקיו וכן בין הגסטפו לבין מקבילו היפני, הקמפייטאי ניסה להשפיע על היפנים ולגרום להם להשמיד או לשעבד כ-18,000–20,000 יהודים שברחו מאוסטריה ומגרמניה לאימפריה היפנית. הצעותיו כללו הקמת מחנה ריכוז באי צ'ונגמינג שנמצא בלדתא של היאנגצה. האדרימל היפני שניהל את שנאגחאי לא נכנע ללחץ של מייזינגר, עם זאת היפנים הקימו שכונת גטו בשנגחאי, שהייתה למעשה שכונה עוני עם צפיפות אוכלוסייה כפולה מזו של מנהטן, השכונה הייתה מבודדת לחלוטין משאר שאנגחאי וחיילים יפנים שמרו עליה, שכונה זו הפכה בסופו של דבר לגטו שאנגחאי, גטו בו מתו כ-2,000 יהודים.
מ-1943 חלקו יהודים בשאנגחאי "אזור ייעודי לפליטים חסרי מדינה" שהיה אזור שהכיל כ-40 רחובות ובו התגוררו היהודים יחד עם 100,000 תושבים סינים. רוב היהודים הסתדרו גם הם, לעיתים קרובות לתנאים טובים יותר מתושבי שאנגחאי אחרים. הגטו נותר פתוח וללא גדר תיל ואף פליטים יהודים יכלו לרכוש כרטיסי מעבר לעזיבת האזור. עם זאת, המקום הופצץ חודשים ספורים לפני תום המלחמה על ידי מטוסי בעלות הברית שניסו להשמיד משדר רדיו יפני שפעל באזור, כתוצאה מהפצצות נהרגו מספר יהודים וסינים שחיו באזור.
אחרית דבר
בסופו של דבר, כ-24,000 יהודים ברחו מהשואה בעזרת הגירה לאימפריה היפנית. לצ'יונה סוגיהארה הוענק תואר חסיד אומות העולם על ידי ממשלת ישראל ב-1985. בנוסף, ישיבת מיר, אחד המרכזים הגדולים ביותר של לימוד הרבנות בימינו, והישיבה האירופית היחידה ששרדה את השואה, שרדה כתוצאה מהסיוע היפני ליהודי אירופה. גם קורשיגה אינוזוקא קיבל הוכרת תודה מאגודת הרבנים על הצלת פליטים יהודים, דבר שמנע את האפשרות לשפוט אותו בחשד לפשע מלחמה, הוא הקים את האיגוד היפני-ישראלי והיה הנשיא של הארגון עד מותו ב-1965.
קוינוס, מלך מוקדון
ביוגרפיה
קוינוס היה בנו של מלך מוקדון הראשון קרנוס. הוא היה נצר למשפחה מיתולוגית למחצה שהתייחסה על הרקולס. על פי המקורות, סבו היה אריסטודמידס טיראן ארגוס ודודו היה פיידון. כיום מקובל להאמין ששניהם דמויות מהמיתולוגיה היוונית. על פי אוסביוס מקיסריה, קוינוס ירש את אביו כמלך מוקדון, ושלט 28 שנים. ירש אותו בנו טירימאס.
פרונטירז – מדע לצעירים
כתב העת מפרסם מחקרים בתחומים: מדעי המוח ופסיכולוגיה, מגוון ביולוגי, מתמטיקה, בריאות, אסטרונומיה ומדעי החלל וכדור הארץ ומשאביו. בתהליך הפרסום שותפים צעירים וצעירות בני 8–15, כיתות ובודדים, שעורכים ומאשרים את המאמרים לפרסום לצד מנחים מדעיים שמלווים את הסוקרים הצעירים.
תהליך פרסום המאמרים
מדענים ומדעניות מובילים מהארץ ומהעולם, כולל חתני פרס נובל, כותבים מאמרים מותאמים לילדים ונוער על רעיונות מרכזיים או תגליות חדשות בתחומם. לאחר ההגשה והערכה ראשונית של המאמר על ידי עורך מדעי, ילדים ונוער בני 8–15 שופטים את המאמר ומחליטים אם לקבל את המאמר לפרסום או לא, בדומה לתהליך ביקורת עמיתים מדעי. יחד עם מנחה מדעי, הם סוקרים את המאמר, ונותנים משוב לכותבים על הבהירות, הנגישות והתוכן של המאמר. לאחר מכן, הכותבים, העורכים והמנחים המדעיים משתפים פעולה יחד לשכתוב המאמר על פי הערות הסוקרים הצעירים.
המטרה של התהליך הזה היא לחשוף ילדים ונוער למחקרים ותגליות מחזית המדע, לתהליך החקר המדעי ותהליך ביקורת עמיתים בפרסום מאמרים מדעיים.
פעילות כתב העת בישראל
כתב העת הושק בישראל באוקטובר 2019 באירוע לילדים והורים בתיאטרון הקאמרי בתל אביב.
נכון לדצמבר 2020 התפרסמו כ-400 מאמרים בעברית.
בשנת 2020 עלה לאוויר הפודקאסט של פרונטירז – מדע לצעירים. בפודקאסט 12 פרקים, בהנחייתו של יובל מלחי. במסגרת הפודקאסט של מלחי "היסטוריה לילדים" בכאן - תאגיד השידור הישראלי, עולים קטעים מתוך הפודקאסט של פרונטירז.
הקהילה הבהאית באיראן אחרי המהפכה האסלאמית בשנת 1978–1979
איראן היא המולדת של הדת הבהאית, תחילתה הייתה כאשר אחד מתומכיו של ה"באב" שנקרא מירזא חוסיין עלי נורי, טען כי אלוהים יגלה אותו, וכי הבאב בישר את בואו, ונטל את הכינוי "בהאא אללה".
רקע היסטורי
על אף שאיראן הנה המולדת של הדת הבהאית, הבהאים האיראניים נחשבים לאחת קבוצות המיעוט אשר סובלת מדיכוי, רדיפה, אלימות בארץ המולדת של דתם, על ידי הממשלה האיראנית, אשר מטילה כל מיני מכשולים בפניהם, ועונשי מוות על אנשי הדת הבהאים. למרות קשיים אלה, החברה הבהאית המשיכה לצמוח באופן יציב עד שנות ה-1920, ובסוף שנות התשעים של המאה ה-19 ועד תחילת המאה העשרים, יצאו הבהאים עם יוזמות חינוכיות ובריאותיות, דבר שהעיד על אופטימיזם גבוה לגבי התרחבותה של החברה בעתיד. "במונחים מספריים, הוערך מספרם של הבהאים בכ-100,000 לפחות בשנות ה-1880, מה שהיווה 1-2 אחוז מהאוכלוסייה האיראנית שכללה 5-8 מיליון נפש בזמן ההוא. עם תחילת המאה העשרים, מספר הבהאים גדל באופן איטי, במיוחד אחרי שנת 1979, כאשר מספר הלידות היה מתחת לממוצע, והקהילות הבהאיות התחילו להגר למערב במטרה לברוח מרדיפות. למרות זאת, היום מעריכים את מספר הבהאים באיראן בכ-300,000 לפחות, שמהווים 0.5 אחוז מהאוכלוסייה".
התרחשות המהפכה האסלאמית באיראן 1979
המהפכה האסלאמית הפילה את השלטון המושחת של א-שאה מוחמד רידא בהלווי, בהדרכתו של אימאם אל-ח'ומיני, ושאפה לנהוג על פי מנהגי האסלאם בכל היבטי החיים.
זמן קצר לפני מהפכה זו ועד זמננו הנוכחי, הפכה הרדיפה נגד הבהאים ברפובליקה האסלאמית מאלימות אשר בוצעה בכל צורותיה נגד מבוגרים, זקנים, ילדים קטנים בגנים ואף בתי הקברות הבהאים, להכחשה שיטתית של זכויות אדם בסיסיות, שכללה את גישתם ללימודים גבוהים. בעקבות הרדיפות מספר בהאים בולטים כמו לילי איימן נעלצו לעזוב את איראן ולו יכלו לחזור.
בשנת 2008 נעצרו חברי השביעייה הבהאית ונשפטו לתקופות מאסר ארוכות.
התגובה הבינלאומית
הקהילה הבינלאומית התנגדה לרדיפות נגד בהאים באיראן, והביעה אכפתיות רבה לבהאים. הוועדה לזכויות אדם באו"ם העבירה 18 החלטות אשר מביעות דאגה ואכפתיות כלפי הפרת זכויות אדם באיראן. כל אחת מההחלטות התייחסה באופן ספציפי למצבה של הקהילה הבהאית שם. תופעה זאת נחשבת לבלתי שגרתית מצד הוועדה, שבדרך כלל מגבילה את תגובתה ומסתפקת בהבעת דאגה דיפלומטית והתייחסות כללית לאישומי הפרת זכויות אדם ואפליה.
מיכל עדן
מיכל עדן (נולדה ב־7 בינואר 1969) היא עורכת דין ישראלית ופעילה מרכזית למען זכויות להט"ב בישראל. בין השנים 1998–2003 כיהנה כחברת מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מרצ תל אביב-יפו. עדן פעילה פוליטית וחברתית המזוהה בעיקר עם המאבק הפמיניסטי והלהט"בי.
כיום שותפה במשרד עורכות הדין עירא הדר ומיכל עדן המתמחה בזכויות קהילת הלהט"ב, וכן במעמדן המשפטי של מגוון המשפחות האלטרנטיביות. כעורכת דין עדן מסייעת לחברי וחברות קהילת הלהט"ב בשלל תחומים, לרבות פונדקאות, זוגיות גאה, הורות להט"בית, אימוץ להט"בי, אפוטרופסות, הסדרת מעמדם של בני זוג זרים, זכויות כלכליות בתחום העבודה והפנסיה. במסגרת פעילותה המשפטית, הובילה גם לתקדימים פורצי דרך למען הקהילה הגאה.
הקהילה הבהאית באיראן אחרי המהפכה האסלאמית בשנת 1978–1979
התגובה הבינלאומית
בעקבות זאת, משרד האו"ם אישר מאז 1985 13 החלטות, אשר התייחסו למצבם של הבהאים באיראן והביעו דאגה נוכח הדיווחים על הפרת זכויות האדם שם. למעשה, כל ההחלטות הללו קראו לאיראן לעצור את הפרת זכויותיהם של הבהאים ולציית לאמנות של זכויות האדם שנחתמו על ידי ממשלת איראן.
נציגי משלחת זכויות האדם אספו את המידע שלהם בדרכים שונות והשתדלו להעביר את תמונה ברורה ואמיתית של המצב באיראן לאו"ם. לדוגמה: מר גלינדו פול דיווח בשנת 1990 על מצב של גזענות, דחייה על ידי אוניברסיטאות, בקשות להחזרת פנסיה וביטול דרכונים.
הקריאות לממשלת האיראנית לציית לחוקי חופש הדת ולשחרר אסירים בהאים המשיכו לעלות. ועדת חופש הדת העלתה מספר דיונים בנוגע לעבירות של איראן והביעה את דאגתה כלפי המדיניות הגזענית בה, שמגבילה את חירותם של הבהאים ואת הזכות שלהם להקים מוסדות דתיים ואוניברסיטאות ולהשיג הזדמנויות עבודה במגזר הציבורי.
מיכל עדן
קורות חייה
מיכל עדן נולדה בשנת 1969 בהרצליה. בגיל 22, החלה להתנדב באגודת הלהט"ב. לאחר מכן הצטרפה לארגון קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית), והייתה אחת הפעילות הבולטות בארגון. עדן התנדבה גם במרכז סיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תל אביב. לאחר רצח רבין הצטרפה למרצ והחלה בפעילות פוליטית בפורום הנשים של מרצ ובפורום "גאות" לזכויות הלהט"ב במפלגה.
בשנת 1998 נבחרה למקום השני ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב-יפו, ולאחר הבחירות המוניציפליות הייתה לחברת מועצת העיר. בכך, הייתה עדן נבחרת הציבור המוצהרת הראשונה של קהילת הלהט"ב. בשנת 2000 נבחרה להיות יושבת ראש פורום "גאות" - הפורום לזכויות ההומואים, הלסביות, הביסקסואלים והטרנסג'נדרס של מפלגת מרצ.
הקהילה הבהאית באיראן אחרי המהפכה האסלאמית בשנת 1978–1979
התגובה הבינלאומית
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, התחילה הממשלה האיראנית לחוש לחץ עקב הקריאות של משרד האו"ם להפסיק את ההפרות שלה נגד הבהאים. איראן שקלה מחדש את מדיניותה כלפי הבהאים, וזה התבטא בירידה החדה במספר עונשי המוות, במיוחד אחרי 1985. בנוסף לכך, הותר לילדים בהאים להירשם לבתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים ברוב אזורי איראן.
למרות הירידה במספר הבהאים המוצאים להורג בעקבות הלחץ הבינלאומי, הממשלה האיראנית עדיין לא הכירה בזכויותם של הבהאים, עובדה זו הראתה כי השיפור שחל במדיניות האיראנית כלפי הבהאים היה מזויף ואיננו שואף לחיים יותר טובים לבהאים, אלא להמשך הרדיפות נגדם, כפי שהתגלה כאשר הוצא להורג איש מכירת הציוד הרפואי בן ה-52, מר רוח אללה רוחאני, ב-21 ביוני 1998.
מיכל עדן
קורות חייה
הפרויקט הגדול ביותר של עדן בעירייה היה "בית דרור" בנווה צדק: הוסטל לבני נוער להט"ב שסולקו מביתם עקב נטייתם המינית או השתייכותם המגדרית. בבית זה יכולים אותם נערים לשהות עד גיל 18, תוך כדי פעילות גישור מטעם המוסד על מנת לחדש את הקשר עם המשפחה. בנוסף דואגים להשאיר את בני הנוער במסגרת של לימודים או עבודה, במידת האפשר. המוסד ממומן על ידי עיריית תל אביב-יפו ומשרד הרווחה. כאשר נפתח המוסד נתלו פשקווילים בשכונת נווה-צדק עליהם נכתב "סכנה לילדי העיר" וססמאות נוספות בגנות "בית דרור".
הקהילה הבהאית באיראן אחרי המהפכה האסלאמית בשנת 1978–1979
התגובה הבינלאומית
יתר על כן, באוקטובר 2007 יצא דיווח ממשלתי שהתייחס לדת הבהאית כדת שמהווה סכנה לשלטון האיראני, גם אחרי עלייתו של הנשיא המתון חסן רוחאני לשלטון, הבהאים עדיין נחשפים לעונשי מאסר.
הבהאים באיראן משמיעים את קולם
בנובמבר 2004, פנתה הקהילה הבהאית באיראן בהודעה לנשיא איראן מוחמד ח'אתמי, שמתארת את הרדיפה המתרחשת נגדם במשך 25 שנים. ההודעה בחנה את הרדיפה מנקודת המבט של פסוקים קוראניים וחוקים אסלאמיים, אשר אסרו אלימות ותמכו בחופש דת. בנוסף לכך, ההודעה ציינה כי איראן חתמה ואישרה את ההצהרה הבינלאומית של זכויות אדם, ועל אמנות שמגנות על חופש דת. היא סיפרה על הצביעות של הממשלה כאשר הציעו לבני נוער הבהאים הצטרפות לאוניברסיטאות, אך נרשמו כמוסלמים אחרי כן. ההודעה הסתיימה עם קריאה לאמנציפציה לקהילה הבהאית".
מיכל עדן
קורות חייה
בשנת 2003 התמודדה על מקום ברשימת מרצ בבחירות לכנסת, אולם הגיעה למקום ה-32 הלא ריאלי. לאחר הפסקה של כשנתיים בפעילות פוליטית לצורך לימודי משפטים, התמודדה גם לקראת בחירות 2006 כמועמדת היחידה מקהילת הלהט"ב במרצ אך נבחרה למקום ה-16, הלא ריאלי.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכתה עדן להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
הקהילה הבהאית באיראן אחרי המהפכה האסלאמית בשנת 1978–1979
הבהאים באיראן משמיעים את קולם
אחרי הודעה זו, המצב באיראן נשאר כפי שהוא, וההתקפות נגד אנדרטות בהאיות נמשכה, כמו ההרס העצום שהתרחש בבית של מירזא עבאס נורי, אביו של בהאא אללה, בטהראן ביוני 2004 ,ובקבר של אל-קדוס, אחד המאמינים הקודמים בדת הבהאית.
המצב הנוכחי
כיום, הקהילה הבהאית הנה אחת הארגונים המגוונים ביותר בעולם, שמכיל בתוכו בני אדם מכל העמים, שלוקחים חלק פעיל בחברה בה חיים. אך המצב בארץ המוצא נשאר קשה ובלתי יציב, ובהאים באיראן עדיין סובלים מרדיפה, חוסר הוגנות והכחשה של זכויותיהם הבסיסיות.
היעד המרכזי של ממשלת איראן משתקף בהשארת החברה הבהאית במצב בלתי יציב, והמשכיות המאסרים והרדיפות. הממשלה ממשיכה להפעיל לחץ על החברה הבהאית, ואיננה נותנת הזדמנויות שוויוניים במוסדות לימודיים ועבודה.
נישואין וגירושין בקרב הבהאים אינם מוכרים על ידי הממשלה, כמו כן, אין זכות לרשת לבהאים. דוגמה על כך היא כאשר התעלם משרד המשפטים מזכותה של אישה בהאית לקבל את החלק שלה מהירושה, אחרי המוות של בתה, והוציאה תעודת ירושה אשר מעניקה את הירושה לבעלה המוסלמי.
קירן סמית'
קירן סמית' (באנגלית: Kieran Smith; נולד ב-20 במאי 2000) הוא שחיין אמריקאי זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020) במשחה ל-400 מטר חופשי.
ביוגרפיה
סמית' מתאמן באוניברסיטת פלורידה בהדרכתו של שחיין העבר והאלוף האולימפי אנתוני נסטי.
אננייב
אננייב (באוקראינית: Ананьїв) היא עיר המהווה גם מרכז מנהלי במחוז אודסה, אוקראינה. העיר שוכנת על גדות הנהר טיליגול.
קירן סמית'
2021
בתחרות שנערכה בקולומביה, מיזורי ב-24 בפברואר 2021 השווה סמית' במשחה ל-500 יארד חופשי את שיאו האמריקאי במשחה ל-500 יארד חופשי בתוצאה של 4:06.32 דקות.