cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית החלל הסינית
תוכנית שנג'ואו
בשנת 1992 ניתן אישור ומימון לפרויקט 921 אשר תוכנן לשגר חללית מאוישת לחלל. במסגרת הפרויקט, תוכנית שנג'ואו, שוגרו חמש חלליות לא מאוישות וארבע חלליות מאוישות: שנג'ואו 1 נשלחה ב-20 בנובמבר 1999 והייתה חללית לא מאוישת ניסויית, שנג'ואו 2 שוגרה ב-9 בינואר 2001 ונשלחה עם בעלי חיים כדי לבדוק את השפעות החלל עליהם, שנג'ואו 3 נשלחה ב-25 במרץ 2002 ובה שכנה בובת ניסוי, שנג'ואו 4 נשלחה ב-29 בדצמבר 2002 ובה שכנה בובת ניסוי וכן נערכו עליה מספר ניסויים מדעיים. השיגור המאויש הראשון התבצע על גבי החללית שנג'ואו 5 ששוגרה לחלל ב-15 באוקטובר 2003 ועליה היה הטייקונאוט הסיני הראשון, יאנג ליוויי, שהקיף את כדור הארץ 14 פעמים. כעבור שנתיים, ב-12 באוקטובר 2005, נשלחה לחלל חללית מאוישת נוספת, שנג'ואו 6, שעל סיפונה היו שני אנשי צוות, פֵיי ג'וּ'נְלונְג ונְיֵה הָאיְשֶׁנְג, ששהו בחלל חמישה ימים. ב-25 בספטמבר 2008 שוגרה שנג'ואו 7 כשעליה שלושה אנשי צוות, יומיים לאחר מכן, ב-27 בספטמבר ביצע הטייקונאוט ז'או ז'יגאנג הליכת חלל במשך כרבע שעה, במהלכה הכניס לתוך החללית דגימות של חומר סיכה שהושארו מחוץ לחללית בעת ההמראה. הוא וחברו ליו בומינג, ששהה בחלק הלא מדוחס של החללית, לבשו חליפת חלל מיוחדת מתוצרת סין שהיה זה עבורה הניסוי הראשון בתנאי חלל אמיתיים.
ב-31 באוקטובר 2011 שוגרה החללית הלא מאוישת שנג'ואו 8 שהדגימה התחברות אוטומטית ממרכז השליטה בכדור הארץ לטיאנגונג 1 ששוגרה לחלל באותה שנה. ב-16 ביוני 2012 שוגרה החללית שנג'ואו 9 ועליה שלושה אנשי צוות שכלל גם טייקונאוטית סינית ראשונה, ליו יאנג (טיקונאוט), וב-16 ביוני 2013 שוגרה שנג'ואו 10 שהתחברה באופן אוטומטי על ידי מרכז השליטה בכדור הארץ ובאופן ידני על טייס החללית אל תחנת החלל הסינית הראשונה, טיאנגונג 1. בספטמבר 2016 סין שיגרה את טיאנגונג 2, תחנת החלל השנייה שלה, אליה שוגרה ב-17 אוקטובר 2016 החללית שנג'ואו 11 עם שני טייקונאוטים.
התוכנית לחקר הירח
בפברואר 2004 החלו הסינים ליישם באופן מעשי את הנחיתה הבלתי מאוישת שלהם על הירח במסגרת פרויקט לחקר הירח.
התוכנית כוללת ארבעה שלבים:
השלב הראשון החל ב־24 באוקטובר 2007 כששוגרה הגשושית צ'אנג-אה 1, שמיפתה את כל הירח בתצלומיו ועלותו הסתכמה ב-170 מיליון דולר. לאחר פעילות מוצלחת סביב הירח הגשושית ביצעה התרסקות יזומה על פני הירח ב-1 במרץ 2009.
ב-6 באוקטובר 2010 שוגרה החללית צ'אנג-אה 2 להמשך מחקר סביב הירח כחלק מההכנות לשלב השני של הנחיתה על הירח. ב-2 בדצמבר 2013 שוגרה החללית צ'אנג-אה 3 לנחיתה רכה על הירח. ב-14 בדצמבר 2013 נחתה החללית בהצלחה על פני הירח במפרץ הקשתות.
השלב השלישי של איסוף דגימות הקרקע מפני הירח צפוי היה להסתיים לפני 2020. עם זאת, סדרת תקלות טכניות שאירעו ברכב האיסוף במהלך חודש ינואר 2014 הביאו לניתוק הקשר עמו ולהכרזה על השבתתו הסופית ב-13 בפברואר אותה שנה.
ב-3 בינואר 2019 הנחיתה סין את הגשושית צ'אנג-אה 4 במכתש פון קרמן בצד הרחוק של הירח. זוהי הנחיתה הרכה הראשונה אי-פעם בצד הרחוק של הירח.
תוכנית לחקר מאדים
ב-8 בנובמבר 2011 שוגרה הגשושית הסינית יינגהו-1 (גחלילית) יחד עם הגשושית הרוסית פובוס-גרנט מבייקונור על גבי משגר זניט ותוכננה להקיף את מאדים במשך שנתיים. זמן קצר לאחר השיגור חל כשל בשלב במנוע של פובוס-גרנט, ושתי הגשושיות (פובוס-גרנט ויינגהו-1) נותרו במסלול סביב כדור הארץ. לאחר עשרה ימים של ניסיונות לפתור את הבעיה, הודיעה סוכנות החלל הסינית ב-17 בנובמבר 2011 כי היא מגדירה את המשימה ככישלון.
מאז הכישלון של יינגהו-1, סוכנות החלל הסינית יצאה למשימת טיאנוֶון-1. ב-23 ביולי 2020, שיגרה סין את טיאנוֶון-1, חללית המורכבת ממקפת, נחתת ורכב חלל (רובר), על רקטה ארוכה למאדים. טיאנוֶון-1 הוכנס למסלול מאדים בפברואר 2021 לאחר מסע של שישה חודשים, ולאחר מכן נחיתה רכה מוצלחת של הנחתת ורכב החלל ג'וז'ונג ב-14 במאי 2021.
כשאני לא הייתי
כשאני לא הייתי היא סדרת טלוויזיה איטלקית שנוצרה על ידי איוון קוטרונאו ומוניקה ראמטה וביימה מישל סואווי, בכיכובה של ויטוריה פוצ'יני.
הסדרה שודרה בפריים טיים ברשת RAI 1 מ-28 במרץ עד 9 במאי 2019.
עלילה
הסדרה מתרחשת בוורונה ומגוללת את סיפורה של מוניקה גרוסי, אישה בת שלושים ושמונה שמתעוררת מתרדמת ארבעה חודשים לאחר שהייתה עדה לקטטה אלימה בה בעלה העשיר ג'אנלוקה גרוסי ומאהבה לכאורה מרקו דה אנג'ליס קיפחו את חייהם ואז היא הייתה קורבן לתאונה כשברחה מהווילה באגם גארדה בה התרחשה המריבה.
עם זאת, כשהיא מתעוררת, האישה לא זוכרת דבר והזכרונות האחרונים שלה הם שמונה שנים לפני שנולד בנה השני ויטוריו. לפיכך מוניקה מוצאת עצמה מתמודדת עם אנשים רבים יותר המגלים אותה אשמה במותו של בעלה ומתארים אותה כאנוכית נואפת, כולל חמותה ויטוריו וגיסיה ריקרדו וברברה. היא מתחילה אפוא במסלול קשה של התאוששות, מסע שמעורב בו זיכרון וזהות, כאשר הפסיכיאטרית קתרינה ליגורי וסטפנו דה אנג'ליס, אחיה של אהובה לכאורה, הם האנשים היחידים שקרובים אליה למרות שלעיתים ניכר הדעות הקדומות שלו כלפי העולם המפואר שאליה השתייכה מוניקה.
תל מעון
תל מָעוֹן היא גבעה במזרח הגליל התחתון, ברום של 250 מטרים מעל פני הים, הממוקמת בפסגת העיר טבריה.
בראש הגבעה מצוי תל ארכאולוגי, וסביבו בנויה שכונת טבריה עילית, במבואותיה המערביים של העיר. מצפון לתל עובר כביש 77, ולמרגלותיו בקעת ארבל. ממערב לתל נמצאת בקעת יבנאל, ומדרום מזרח לו נמצאת רמת פוריה.
ג'רלדין פייג'
ג'רלדין סו פייג' (באנגלית: Geraldine Sue Page; 22 בנובמבר 1924 – 13 ביוני 1987) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי אמי ופרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1985 על תפקידה בסרט "המסע אל האושר".
ביוגרפיה
פייג' נולדה בקירקסוויל, מיזורי, למדה בבית ספר לדרמה "תיאטרון גודמן" שבשיקגו. בשנת 1954 נישאה פייג' לכנר היהודי-ליטאי אלכסנדר שניידר בנישואים שנמשכו 3 שנים בלבד.
ב-1963 נישאה פייג' בנישואים שניים לשחקן הקולנוע ריפ טורן איתו הופיעה בסרטים "ציפור הנעורים המתוקה" ו"אתה כבר ילד גדול".
לפייג' ולטורן נולדו שלושה ילדים, בת, שחקנית הקולנוע אנג'ליקה פייג', ושני תאומים, טוני וג'ון טורן, כאשר האחרון הפך לפרופסור באוניברסיטת המדינה של אריזונה.
קריירת במה
בתחילת דרכה בקריירה למדה פייג' את שיטת המשחק אצל לי סטרסברג. בשנת 1952 הופיעה פייג' במחזה מקצועני "קיץ ועשן" של טנסי ויליאמס, הופעת הבכורה שלה זכתה להערכה רבה בטענה שנתנה חיים חדשים לעלילה משנת 1948. בשנה שלאחר מכן קיבלה פייג' את "פרס התיאטרון העולמי" על משחקה במחזה "Mid-Summer".
ב-1959 הופיעה פייג' במחזה נוסף של טנסי ויליאמס, "ציפור הנעורים המתוקה".
ב-1972 הופיעה במחזה "Absurd Person Singular".
אחת מהופעותיה המוצלחות ביותר בתחום התיאטרון הייתה ב-1982 במחזה הנצפה "Agnes of God".
לאחר שזכתה בפרס האוסקר חזרה פייג' ב-1987 לברודוויי ושיחקה במחזה "רוח עליזה".
קריירה קולנועית
פייג' שילבה את קריירת התיאטרון שלה עם קריירה קולנועית עשירה, את תפקידה הקולנועי הראשון קיבלה פייג' בשנת 1953 במערבון "הונדו", על תפקיד הבכורה שלה בסרט בתור גברת לאו הייתה פייג' מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שנות ה-60 היו פורות ביותר מבחינת הקריירה הקולנועית של פייג', כאשר במהלכן הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס אוסקר. הראשונה הייתה ב-1961 בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בגרסה הקולנועית למחזה בו השתתפה "קיץ ועשן" שעליו זכתה פייג' גם בפרס גלובוס הזהב הראשון שלה. בשנה שלאחר מכן שיחקה פייג' בדרמה המבוססת על מחזה נוסף בו השתתפה "ציפור הנעורים המתוקה", בסרט הופיעה פייג' בפעם השנייה לצידו של פול ניומן ולצד בעלה לעתיד ריפ טורן. בסרט גילמה פייג' את דמותה הראשית של אלכסנדרה דל לייגו וזכתה בפרס גלובוס הזהב השני שלה, כמו כן הייתה מועמדת לפרס האוסקר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי. ב-1963 שיחקה פייג' בסרט "צעצועים בעליית הגג". ב-1966 השתתפה פייג' בהפקתו של פרנסיס פורד קופולה "אתה ילד גדול עכשיו", על גילום דמותה של מרג'רי צ'נטקליר הייתה פייג' מועמדת לפרס האוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה. ב-1967 זכתה פייג' בפרס אמי על תפקידה בסדרה "ABC Stage 67", את פרס אמי השני שלה קיבלה פייג' שנתיים לאחר מכן, על תפקידה בסרט "The Thanksgiving Visitor".
את המועמדות החמישית שלה לפרס האוסקר קיבלה פייג' בשנת 1972 על משחקה בסרטו של מרטין ריט "פיט וטילי".
בשנת 1977 דיבבה את מאדאם מדוזה בסרט של וולט דיסני, "הרפתקאות ברנרד וביאנקה".
ב-1978 לוהקה פייג' על ידי וודי אלן לתפקיד ראשי בסרטו "רגשות", בסרט שיחקה פייג' את איב לצידן של דיאן קיטון ומורין סטייפלטון. על תפקידה קיבלה פייג את פרס באפט"א ואת מועמדותה השישית לפרס האוסקר והשנייה בקטגוריית שחקנית התפקיד ראשי.
ב-1984 הופיעה פייג' בתפקיד משני בקומדיית הפשע "מלך השכונה", בסרט הופיעה פייג' בדמותה של גברת ריטר, אמו של מאפיונר קטן ברחובות ניו יורק וזכתה במועמדות שביעית במספר לפרס האוסקר וחמישית בקטגוריית שחקנית המשנה.
לאחר שבע מועמדויות זכתה פייג' בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1985, על תפקידה בדרמה "המסע אל האושר", בסרט גילמה פייג' את קארי וואטס המתגוררת עם בנה, הרכרוכי ועם כלתה, השתלטנית ומשתוקקת לבקר בעיירת הולדתה.
תפקידה האחרון היה ב-1987 בסרט "ביאטה קלרספלד ציידת הנאצים".
דליה קורקין
דליה קורקין (נולדה בשנת 1961) היא מנהלת ישראלית, המשמשת נכון ל-2014 כמנכ"ל קבוצת עמל סיעודית.
ביוגרפיה
קורקין נולדה וגדלה בקיבוץ רמות מנשה ובנעוריה בחרה לעבוד בהנהלת חשבונות של הקיבוץ. בתום שירותה הצבאי המשיכה בתחום הנהלת חשבונות, וסיימה לימודי כלכלה וניהול במכללת רופין. את הכניסה לתחום הניהול החלה קורקין בשנת 1995 כמנהלת הכספים בקיבוצה, והמשיכה את דרכה בשנת 1998, כשחברה קטנה בשם עמל, שעסקה בהפניית כוח אדם מקצועי למספר קיבוצים בתחום הבריאות והסיעוד, חיפשו מנהל לחברה. למרות שקורקין לא הייתה קרובה לתחומי עיסוק אלה, היא ראתה פוטנציאל להיכנס לתחום הסיעוד בקיבוצים. היא זיהתה את קשייהם של חברי הקיבוץ לתפעל את בתי הסיעוד שלהם ולטפל בחוליהם הקשים, כיוון שסיעוד דורש התמחות, וזהו עיסוק אינטימי שחברי קיבוץ נרתעו להיכנס אליו. היא החלה לעבור בקיבוצים בשכנוע החברים לאפשר להפעיל אצלם מסגרות של בריאות. בין השאר חתמה עם קבוצה של עשרה קיבוצים בגליל העליון, שכינו עצמם "סלע הגליל" על ניהול וטיפול בבתים סיעודיים. בינתיים גם התפשטה לבתי סיעוד ובתי חולים בשוק החופשי. היא הכניסה את קבוצת גרנות כשותף שווה בחברה-האם "עמל סיעודית" וביססה את עמל ומעבר כחברת כחברת סיעוד ותחומים משיקים נוספים כמו תחום בתי האבות, טיפול נפשי ועוד.. הפועלת בפריסה ארצית בקיבוצים, במושבים ובערים.
לאורך השנים רכשה קורקין מספר חברות בתחום הסיעוד והאבחון הפסיכולוגי ומיזגה אותן לתוך החברה בניהולה. כמו כן היא כותבת ומרצה מדי פעם בענייני סיעוד.
פרסי גרדנר
פרסי גרדנר (באנגלית: Percy Gardner; 24 בנובמבר 1846 - 17 ביולי 1937) היה ארכאולוג אנגלי קלאסי.
גרדנר נולד בלונדון והתחנך בבית הספר של לונדון.
השתתף בחפירות בנאוקרטיס - מושבה יוונית במצרים.
היה מופקד קתדרת דיסני לארכאולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' משנת 1880 ועד לשנת 1887. משנת 1887 ועד לשנת 1925 היה פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטת אוקספורד. הוא גם היה בולט כמבקר היסטורי של התנ"ך.
אחיו, ארנסט ארתור גרדנר, היה אף הוא ארכאולוג ידוע.
דריאן מאטיץ'
דריאן מאטיץ' (בסלובנית: Darijan Matić; נולד ב-28 במאי 1983) הוא כדורגלן עבר סלובני, ששיחק בעמדת הקשר. לאחר פרישה ממשחק פעיל הפך למאמן.
קריירת מועדונים
מאטיץ', התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סלובן ברטיסלבה, ממנה עבר לזו של פקטור. בשנת מאטיץ' חתם בטריגלב קרניי, בה שיחק עד לשנת, פרט לחצי שנה בה שיחק בליובליאנה.
בשנת, מאטיץ' חתם בקופר במדיה שיחק חצי שנה, אז עבר לאולימפיה ליובליאנה.
בינואר, מאטיץ' חתם בדומז'אלה.
ביולי, מאטיץ' חתם בשיניק ירוסלבל מליגת העל הרוסית, שהייתה קבוצתו הראשונה מחוץ לסלובניה. ב-12 ביולי 2006, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ספרטק מוסקבה. לקראת עונת, מאטיץ' הושאל לספרק נלצ'יק.
בינואר, מאטיץ' חזר לסלובניה וחתם באינטרבלוק ליובליאנה, במדיה זכה פעמיים ברציפות גביע ואף בסופר קאפ.
ביולי, מאטיץ' חתם בראפיד בוקרשט, במדיה שיחק עונה אחת.
ב-5 בספטמבר 2010, מאטיץ' חתם בבני סכנין מליגת העל. במדי סכנין, רשם 12 הופעות בליגה ללא שער.
בינואר, מאטיץ' חתם בקריוובאס קריבי ריג מליגת העל האוקראינית, במדיה שיחק שלוש שנים.
בקיץ, מאטיץ' חזר לסלובניה ולקדנציה שנייה באולימפיה ליובליאנה. שנה לאחר מכן, זכה באליפות הראשונה שלו בקריירה. בינואר, הושאל למורה עד לסיום העונה.
בקיץ, מאטיץ' חתם מאמן-שחקן בשנצ'ור. כיום הוא מאמן את קבוצת קרשקו.
קריירה בינלאומית
ב-4 ביוני 2006, מאטיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה בהפסד 3-0 ל. לזכותו של מאטיץ', 10 הופעות בנבחרת הלאומית של סלובניה, בהן לא כבש אף שער.
נאסד"ק
נאסד"ק (, ראשי תיבות: National Association of Securities Dealers Automated Quotations בתרגום לעברית: "הצגת שערים אוטומטית של האגודה הלאומית לסוחרי ניירות ערך"), היא בורסה לניירות ערך אשר כוללת בעיקר מניות טכנולוגיה ומנוהלת על ידי האגודה הלאומית לסוחרי ניירות ערך. פועלת מארצות הברית, אך יש לה סניפים גם ביפן ובקנדה, וקשרים עם בורסות בהונג קונג ובאירופה. הנאסד"ק היא זירת מסחר מקוונת אשר המסחר בה ממוחשב, ואין בה זירת מסחר פיזית.
היסטוריה
תחילתה של הנאסד"ק בשנת 1971 כלוח מודעות אלקטרוני אשר פרסם שערי היצע וביקוש, אך לא ביצע עסקאות קנייה ומכירה. בהמשך החלה לפעול כשוק והפכה לשוק המניות המקוון הראשון בעולם. בתי ההשקעות הגדולים לא היו מאושרים מכניסתה של המתחרה החדשה לזירה משום שעיקר הכנסתם ממסחר הייתה מהפער בין מחיר הקניה למחיר המכירה בשוק בכל רגע נתון, זאת על-פי שיטת המסחר האמריקאית על ידי עושי שוק. כניסת הנאסד"ק, הבורסה החדשה והשקופה יותר, הקטינה את הפער בין מחיר הקנייה למחיר המכירה, ופגעה בהכנסותיהם של בתי השקעות.
אבן שואבת לחברות היי טק
בורסת הנאסד"ק היא חדשנית יותר, יש לה דרישות קבלה נמוכות מאשר ל- NYSE, הבורסה לניירות ערך בניו יורק, והיא אף דאגה לפרסום עצמי. מתוך כל אלה הפכה הנאסד"ק לבורסה המרכזית למניות של חברות היי טק. באוקטובר 1971, השנה הראשונה לפעילות הנאסד"ק, הנפיקה לראשונה מניות לציבור חברה אלמונית למחצה בשם אינטל, אשר נוסדה רק שלוש שנים קודם לכן, וגייסה 6.8 מיליון דולר. הצלחתה של אינטל בסוף שנות השבעים היוותה אבן דרך ראשונה לצמיחה של ענקיות מחשבים כמו אפל שבהנפקתה הראשונה בדצמבר 1980 גייסה כ־100 מיליון דולר, מיקרוסופט שהנפקתה הראשונה הייתה בשנת 1986, וענקיות תקשורת כגון סיסקו, שבהנפקתה הראשונה בפברואר 1990 גייסה כ־50 מיליון דולר וקוואלקום שהנפקתה הראשונה הייתה בדצמבר 1991.
בועת הדוט-קום
בועת הדוט-קום היא בועה כלכלית שהתקיימה בין השנים 2001-1995. בין השנים 1999-1997, הונפקו בנאסד"ק מאות חברות אינטרנט והיי טק שתומחרו בסכומי עתק. חברות בעלות הכנסות של מיליוני דולרים בודדים הונפקו על פי שווי חברות של מאות מיליוני ואף מיליארדי דולרים. בשיא הבועה, בתחילת שנת 2000, החברה בעלת שווי השוק הגדול ביותר בעולם הייתה למשך מספר ימים סיסקו, אחריה במקום השני מיקרוסופט ואחריה במקום השלישי ג'נרל אלקטריק.
המאה ה-21
במחצית השנה הראשונה בשנת 2022 המדד נפל בקרוב לשלושים אחוז, נפילה החדה ביותר לתקופת זמן זו בתולדות המדד. חברות רבות חוו משבר דומה למשבר בועת דוט קום. כך לדוגמה נטפליקס ופייפאל צללו בשיעור של 77 אחוז בין החודשים ינואר - מאי 2022. מטא נפלה בשיעור של 58 אחוז, ואמזון נפלה בשיעור של 45 אחוז. חברות רבות קטנות יותר נפלו בשיעורים של למעלה מתשעים אחוזים. כתוצאה מכך המכפיל הממוצע של החברות שנסחרות בנסדק ירד לשיעור של 22.
נאסד"ק מול NYSE
בשנת 2005 היה מחזור המסחר היומי הממוצע בנאסד"ק 1.8 מיליארד מניות, גדול בכ-50% ממחזור המסחר היומי ב-NYSE. בסוף שנת 2005 היה שווי השוק הכולל של מניות הנסחרות בנאסד"ק כ-4,000 מיליארד דולר ושל מניות הנסחרות ב-NYSE פי ארבעה מכך.
בדרך כלל קל להבדיל בחברות שמניותיהן נסחרות בנאסד"ק על פי סמל המניה, אשר בנאסד"ק הוא בן ארבע וחמש אותיות, לעומת אות אחת עד שלוש ב-NYSE, אף על פי שכיום קל למצוא מניות שנסחרות בנאסד"ק ויש להן פחות מ-4 אותיות כמו למשל חברת זום ("ZM"), חברת מיקרון טכנולוגיות ("MU") ועוד.
חברות ישראליות בנאסד"ק
לחברות האמריקאיות הנציגות הגדולה ביותר במסחר בבורסת הנאסד"ק. מיד אחריה ואחרי סין, ישראל היא המדינה עם הכי הרבה נציגויות של חברות. הסיבות לכך מגוונות:
חברת אלסינט הייתה החברה הישראלית הראשונה שמניותיה הונפקו בנאסד"ק בשנת 1972.
צבא צ'כיה
צבא צ'כיה (בצ'כית: Armáda České republiky) מורכב מכוחות היבשה, חיל האוויר הצ'כי ויחידות תומכות. מסוף שנות ה-40 ועד 1989, היוו הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה (כ-200,000 חיילים) את אחד מעמודי התווך של ברית ורשה. לאחר פיצול צ'כוסלובקיה, משלימה צ'כיה רה-ארגון משמעותי ומקיף בצמצום הכוחות המזוינים, אשר התעצמו עם הצטרפותה של צ'כיה לנאט"ו ב-12 במרץ 1999.
היסטוריה
הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה הוקמו ב-30 ביוני 1918 כאשר 6,000 חברים בלגיון הצ'כוסלובקי (שהוקם ב-1914), נשבעו אמונים וכ-4 חודשים לפני הכרזת העצמאות הרשמית של צ'כוסלובקיה. הישגיו הצבאיים של הלגיון הצ'כוסלובקי בצרפת, איטליה ובמיוחד ברוסיה היו לאחד הטיעונים המרכזיים שבהם השתמשו מנהגים צ'כוסלובקיה אשר תמכו בעצמאותה במטרה לזכות בתמיכת העצמאות ממדינות ההסכמה.
בהמשך לנפילתה של צ'כוסלובקיה וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, מספר יחידות צ'כוסלובקיות שירתו בצבא הפולני, בצבא הצרפתי, חיל האוויר המלכותי, הצבא הבריטי ובצבא האדום. מ-1954 ועד 1990, הצבא נודע בשם צבא העם הצ'כוסלובקי. על אף שצבא העם כלל ציוד סובייטי ובריטי וחיילים מאומנים גולים, הוצאו החיילים ה"מערביים" מצבא העם לאחר ההפיכה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ב-1948. צבא העם לא התנגד לפלישה הסובייטית  ב-1968 בתגובה להאביב של פראג, ואורגן מחדש על ידי הסובייטים.
בשנת 1987 מתוך כ-201,000 חיילים פעילים בשירות בצבא העם הצ'כוסלובקי, כ-145,000 מהם שירתו בכוחות היבשה. כ-100,000 מתוכם היו חיילי חובה, המחולקים ל-2 מחוזות צבאיים, מערבי ומזרחי. בשנת 1989 היו 2 ארמיות במערב, הראשונה עם חטיבת טנקים אחת, ו-3 חטיבות חיל רגלים ממונע, הארמייה השנייה הייתה עם 2 חטיבות טנקים ו-2 חטיבות חיל רגלים ממונע. במחוז הצבאי המזרחי, היו 2 חטיבות טנקים, עם מפקדה בטרנצ'ין בחלק הסלובקי של המדינה.
במהלך המלחמה הקרה, צבא העם הצ'כוסלובקי צויד בעיקר בכלים סובייטים.
לאחר 1992 (פירוק צ'כוסלובקיה)
צבא צ'כיה הוקם לאחר שהכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה פוצלו בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה ב-1 בינואר 1993. הכוחות הצ'כים עמדו על 90,000 חיילים ב-1993. הם צומצמו לכ-65,000 ב-1997, ל-63,600 ב-1999 ול-35,000 בשנת 2005. במקביל הצבא עבר תהליך מודרניזציה והמתכונת שלו שונתה למעבר למגננה. ב-2004 הפך הצבא לצבא קבע מלא וגיוס החובה בוטל. הצבא שומר על כוחות מילואים פעילים.
צ'כיה היא חברה באומות המאוחדות ובארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. מאז 1990 הכוחות המזוינים תרמו למספר משימות לשמירה על השלום ופעולות המוניטריות,  כולל כוח האכיפה, כוח הייצוב, EUFOR Althea בבוסניה והרצגובינה, מלחמת המפרץ, אפגניסטן, קוסובו, אלבניה, טורקיה, פקיסטן ועם כוחות הקואליציה בעיראק.
נכון להיום צבא צ'כיה סובל מחוסר תקצוב כבד, עם מעט מדי רכבים משוריינים וכלי טיס, ואף במחסור בתחמושת לכלי נשק. חלק מהציוד הצבאי לחיל הרגלים נרכש באופן עצמאי על ידי החיילים בחנויות פרטיות.
מבנה
הכוחות המזוינים מורכבים מ-2 חלקים:
מילואים
שירות מילואים פעיל הוא חלק מהצבא המקצועי. שירות המילואים נוצר במטרה לאפשר לאזרחים בעלי גישה חיובית לצבא להשתתף בו.
מתנדב צריך להשלים את גיוס החובה שלו (שהסתיים ב-2004) או להשתף ב-8 שבועות אימון. אז אנשי המילואים משרתים עד 3 שבועות בשנה. הם לא משרתים מחוץ לגבולות המדינה.
ציוד וכלי נשק
נכון לינואר 2016:
ארכיטקטורת פון נוימן
ארכיטקטורת פון נוימן (לעיתים גם מכונת פון נוימן, ובאנגלית: von Neumann architecture) היא מודל שהציע בשנות הארבעים המתמטיקאי ג'ון פון נוימן למבנהו של המחשב. במודל זה, זיכרון המחשב משמש הן לאחסון התוכנית שהמחשב מבצע והן לאחסון הנתונים שתוכנית זו קוראת או כותבת. התוכנית מבוצעת על ידי יחידה אריתמטית לוגית ויחידת בקרה. המחשב הראשון שנבנה על־פי מודל זה הוא מכונת IAS שנבנתה במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון בהנחייתו של פון נוימן.
אריכטקטורה זו היוותה השראה לארכיטקטורת הרווארד (המתקדמת יותר) הנפוצה ביותר כיום, כאשר היחידה האריתמטית לוגית ויחידת הבקרה מאוחדים לכדי יחידת העיבוד המרכזית.
צוואר בקבוק פון־נוימן
צוואר בקבוק פון־נוימן (מכונה גם "חומת הזיכרון"), מתייחס לקצב המוגבל של העברת הנתונים בין המעבד לבין הזיכרון, בשל הפרדתם לרכיבים שונים ואופי פעולתם. את המונח טבע ג'ון באקוס בשנת 1977 בעת קבלת פרס טיורינג.
דרך להתמודדות עם בעיה זו היא באמצעות הוספת זיכרון מטמון על גבי המעבד עצמו (או בקרבתו) וניהול מדרגי של הזיכרון. עם זאת, בשיטה זו יש להתמודד עם בעיית עקביות הנתונים במערכות מרובות מעבדים.
בעיה זו נפתרה חלקית על ידי ארכיטקטורת הרווארד.
ארנסט ארתור גרדנר
ארנסט ארתור גרדנר (1862 – 1939) היה ארכאולוג אנגלי.
הוא השתתף בחפירות במגלופוליס (יוון) ופאפוס בקפריסין.
הפיגוע בנהריה (1974)
הפיגוע בנהריה אירע בליל 24–25 ביוני 1974, ובו חדרה חוליית מחבלים מארגון פת"ח דרך הים מלבנון לנהריה, הרגה חייל ורצחה שלושה אזרחים, פצעה שישה, וחוסלה בידי כוח מסיירת גולני.
השתלשלות האירועים
מעט לאחר השעה 23:00 של 24 ביוני 1974 נחתו שלושה מחבלים מהזרוע הימית של פת"ח בחוף נהריה באמצעות סירת "זודיאק" עם מנוע. המחבלים יצאו ככל הנראה ממחנה הפליטים אֶ-רַשִידִיֶה שמדרום לעיר צור. על פי ציודם כוונתם הייתה ככל הנראה להגיע לבית הקולנוע 'געתון' כדי לבצע שם פיגוע המוני עם תום הקרנת סרט שהוצג בו.
מחוף הים פנו שלושת המחבלים בקו ישר מזרחה לתוך נהריה. לאחר שחצו את רחוב בלפור הם ניסו לחצות גדר שיחים. הרעש שעוררו משך את תשומת לבו של נער שהתגורר בקומה הראשונה של בית מס' 19. הוא הביט מהחלון זיהה אותם לאור פנסי הרחוב וזעק בקול: "מחבלים". קריאתו של הנער הזעיקה למקום שני אנשי סיור של "המשמר האזרחי". משזיהו אותם המחבלים, השליכו לעברם רימון יד וירו לעברם. אנשי המשמר האזרחי השיבו באש מהרובים הצ'כיים שהיו ברשותם ותפסו מחסה. השעה הייתה 23:10. פעולתם הנמרצת של אנשי המשמר האזרחי שיבשה את תוכנית המחבלים. הייתה זו הפעם הראשונה שאנשי המשמר האזרחי בישראל סייעו ללחימה בטרור הפלסטיני.
בעקבות הירי החלו להגיע לאזור קצינים וחיילים במילואים ובסדיר, חלקם חמושים בנשקם האישי וכן שוטרים ממשטרת נהריה. הם ירו לעבר המחבלים וריתקו אותם למקומם בחניון המכוניות של הבניין שהיה מתחת לעמודיו בחלקו המזרחי, עד הגעת כוחות הכוננות של פיקוד הצפון.
הראשון שדיווח למשטרה ולצה"ל על האירוע היה מפקד העיר נהריה, רס"ן (במילואים) יצחק ישראלי, שהתגורר ברחוב בלפור בבית מס' 21. לאחר מכן פינה את כל דיירי הבניין שבו גר. בשעה 23:15 הגיע לאזור ברכבו גם מפקד משטרת נהריה, פקד מאיר אלמגור. עמו הגיע בג'יפ סמל המשמרת של תחנת נהריה. בהגיעם סמוך לבית המשפט העירוני ירו לעברם המחבלים וניפצו את שמשות הג'יפ. השניים חברו לאנשי המשמר האזרחי ויחד המשיכו לירות לעבר המחבלים. פקד מאיר אלמגור דאג להביא למקום את מזכיר בית המשפט שפתח את הבית כדי לאפשר קיום קשר טלפוני עם צה"ל.
בשעה 23:20 הגיע למקום גם סא"ל (במילואים) דב ירמיה, מפקד המשמר האזרחי בנהריה, שגם הוא התגורר בסמוך. ירמיה הגיע לבית המשפט, שמע מפקד אלמגור שיש מחבלים בבית מס' 19 ופתח באש לעבר המחבל שירה אותה שעה מגג בניין מס' 19. חייל בשירות סדיר שהגיע לאזור ביוזמתו פתח גם הוא באש מרובהו האישי. בעוד נמשכים חילופי האש עם המחבלים, הגיעו למקום אנשי צבא נוספים שהיו בחופשה והיה ברשותם נשק. רס"ן ישראלי וסא"ל ירמיה ריכזו את כל החיילים שהגיעו לאזור, בהם לוחמים מבא"ח גולני שהיו מפוזרים בתפקידי אבטחה בעיר וכיתרו את הבית מכיוונים שונים כדי למנוע מהמחבלים לסגת. העיתונאי יהודה אריאלי שהתגורר ממזרח לבית מס' 19, זיהה שני מחבלים שירו מבין עמודי הבית וירה לעברם מאקדחו האישי. אלה ירו לעברו כמה צרורות והשליכו לעברו רימון יד.
עם תחילת האירוע הוזנקו למקום כוחות מסיירת גולני מבא"ח גולני ומגדוד 12 שהיו במחנה שרגא, הנמצא מול קיבוץ לוחמי הגטאות. כן הוזנקו למקום צוותים מסיירת מטכ"ל.
בשעה 23:50 הגיע ראשון לאזור האירוע צוות מסיירת גולני בפיקודו של סגן אלדד שרוני. שרוני ולוחמיו התקדמו בהכוונת איש הג"א והגיעו לבית שהיה צמוד ממזרח לבית מס' 19. בהגיעם סמוך לגדר המזרחית של הבית הם זוהו על ידי המחבלים שירו לעברם והשליכו רימון יד. לוחמי הסיירת השיבו באש וכנראה פגעו בשני מחבלים שהסתתרו בין המכוניות מתחת לבניין. מרסיסי רימון המחבלים נפגעו קל איש ההג"א ולוחם מהסיירת.
גם לוחמים מבא"ח גולני שהתמקמו על גג בית הספר "ויצמן" ששכן צפונית-מזרחית לבית מס' 19 ירו מדי פעם לעבר בית מס' 19. בשעה 23:55 פסקו חילופי האש.
למקום הוזעק גם מפקד חטיבה 9, אל"ם שי תמרי, שהגיע למקום בשעה 00:05, ולקח פיקוד על האירוע עד הגעת אלוף פיקוד הצפון, האלוף רפאל איתן ("רפול"). בשעה 00:20 הגיע למקום גם מפקד סיירת גולני, סרן מודי בן-ש"ך.
בשעה 00:38 הגיע לקרבת הבית אלוף הפיקוד איתן שקיבל דיווח מהמפקדים על האירוע, סייר מסביב לבית, קיבל הסבר על מבנה הבית מהקבלן שבנה אותו וגיבש תוכנית פריצה, שאותה הטיל על סיירת גולני.
הפריצה לבית
בשעה 02:10 החלה פעולת ההשתלטות על הבית וטיהורו. הכוח העיקרי של סיירת גולני סרק את אגפו המערבי של הבית ואת הגג, והתקדם לעבר דלת חדר המדרגות המזרחי. בשעה 02:25, בניסיון פתיחת הדלת, נורה מתוך חדר המדרגות צרור יריות ונזרקו שלושה רימונים. מהאש ומרסיסי הרימונים נהרג אחד החיילים ונפצעו חמישה. המחבל, שאף הוא נפצע קשה, ניסה לצאת אל הגג בזחילה, אך זוהה על ידי מפקד הסיירת שהסתער לעברו והרגו.
באירוע נהרג החייל, ושלושה אזרחים, בני משפחת זרנקין: האם, אירנה, ושני ילדיה, רונית וגלעד. כמו כן נפצעו שבעה חיילים ואזרח אחד. שלושת המחבלים נהרגו על ידי כוחות הביטחון.
מהפיגוע, שהיה המקרה הראשון שבו חדרו מחבלים מלבנון דרך הים, הופקו לקחים מבצעיים רבים. בין היתר תוגברה פעילות חיל הים ופעילות יחידות סיור ממונעות בגזרה שבין חיפה לראש הנקרה. פעילות זו לא מנעה את הפיגוע השני בנהריה ב-1979.
יהודה ושומרון וחבל עזה
יהודה ושומרון וחבל עזה (יש"ע) הוא השם הרשמי שנתנה מדינת ישראל לשטחים שהיו חלק מהמנדט הבריטי עד להקמת המדינה, נכבשו על ידי ירדן ומצרים במהלך מלחמת העצמאות ומאוחר יותר נכבשו בידי צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים, למעט מזרח ירושלים שהוחל עליה החוק הישראלי. שם זה מכליל יחד שני אזורים נפרדים גאוגרפית, יהודה ושומרון ורצועת עזה.
החל משנת 1967 הוחל על יהודה, שומרון וחבל עזה ממשל צבאי, שהוחלף בשנת 1981 במנהל האזרחי. במסגרת הסכמי אוסלו חולק האזור לשלוש קטגוריות (שטחי A, B, C) בהתאם לשליטה האזרחית והביטחונית בהם. מינואר 1996 נמצאת למעלה מ-90% מהאוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון תחת שליטה פלסטינית, ולאחר ההתנתקות ב-2005 נמצאת 100% מאוכלוסיית רצועת עזה תחת שליטה פלסטינית.
המעמד המשפטי והבינלאומי של האזור שנוי במחלוקת. ברוב מדינות העולם מתייחסים אל שטחי יהודה ושומרון כאל שטח פלסטיני כבוש, אולם ביוזמת המאה התייחס לראשונה הבית הלבן אל השטחים כקשורים לישראל על רקע היסטורי ודתי וקבע כי השטח יחולק בין ריבונות ישראלית לפלסטינית על בסיס אתני.
עמדתה הרשמית של ממשלת ישראל רואה ביהודה ושומרון "שטחים שנויים במחלוקת" (disputed territories), אך לשיטתה לישראל תביעת זכות עדיפה לגביהם.
לאחר המלחמה
במהלך מלחמת ששת הימים נכבשו השטחים האלה (יחד עם חצי האי סיני ורמת הגולן) בידי צה"ל. למעט מזרח ירושלים עליה החילה מדינת ישראל את ריבונותה לא סיפחה ישראל את השטחים שנכבשו מירדן ומצרים באופן רשמי. שטחים אלה נותרו, אם כן, במעמד משפטי מיוחד הקרוי "תפיסה לוחמתית" ונוהלו אדמיניסטרטיבית בידי הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון וחבל עזה תחת אחריות צה"ל. בסוף שנות ה-70, במהלך כהונת ממשלת הליכוד הראשונה, הוחלט להחליף רשמית את השם "הגדה המערבית" ב"יהודה ושומרון" ואת "רצועת עזה" ב"חבל עזה". עם חתימת הסכם השלום עם מצרים, הוסכם כי הממשל הצבאי יפסיק פעילותו ותוקם רשות אזרחית לניהול העניינים הפנימיים של הפלסטינים. הדבר חל ביישומו בשנת 1981 עם הקמת המנהל האזרחי.
מקור השמות יהודה, שומרון ועזה
יהודה ושומרון הם שמות מקראיים. השם "יהודה" מוזכר במקרא כשם של שבט משבטי ישראל וכשמה של הממלכה הדרומית שנוצרה מפירוק ממלכת ישראל המאוחדת. הממלכה הדרומית שנוצרה כתוצאה מהפילוג נקראה "ממלכת יהודה", כיוון שרובו הגדול של שטחה השתרע על נחלת שבט יהודה, ורוב תושביה היו משבט יהודה. במקורות מאוחרים יותר נזכר השם "יהודה" כשמו של האזור סביב ירושלים ומדרום לה. בתקופת הורדוס והשליטה הרומאית בארץ שימש השם "יהודה" כשמה של ממלכת-החסות או הפרובינקיה כולה. בתנ"ך נזכרת עיר בשם "בית לחם יהודה", אולי כדי להבדילה מעיר בעלת שם זהה ששכנה בגליל. השם פלשׂתינה (או ליתר דיוק: "סוריה-פלשׂתינה") מופיע כבר בכתבי ההיסטוריון היווני הרודוטוס (אם כי טענה זו שנויה במחלוקת כיוון שמדובר בהעתק כתביו מהמאה השלישית לספירה ולא מקור שנכתב במאה חמישית לפני הספירה), אולם הוא הפך לשמה הרשמי של הפרובינקיה רק לאחר מרד בר כוכבא, כחלק מפעולות הענישה של הקיסר אדריאנוס כנגד הפרובינקיה המורדת, שאחת מהן הייתה ביטול השם "פרובינקיא יודיאה" במטרה לבטל את התרבות היהודית בארץ ישראל.
השם "עזה" מוזכר במקרא כשמה של עיר פלשתית, שנמצאת במקום שבו נמצאת העיר עזה בימינו.
שמה של העיר השתמר בכל השפות. בתרגום השבעים מתועתק שמה של העיר ליוונית כ"גזה", והדבר מעיד על הבחנה, שעדיין התקיימה בשמות מקומות, בין שתי הגיות שונות לאות ע. בערבית, שבה ההבחנה קיימת לגבי כל המילים בשפה, נקראת העיר "ע'זה" (غزّة ההגייה: "רזה"), ואילו בשפות אירופיות נקראת העיר Gaza, על פי תרגום השבעים.
בשפות אחרות
בערבית, השמות "יהודה" ו"שומרון" אינם מוכרים כמעט. הכינוי המקובל בערבית לאזורים הגאוגרפיים האלה הוא "הרי חברון" (جبال الخليل לציון אזור יהודה) ו"הרי שכם" (جبال نابلس לציון אזור השומרון). היחידה הפוליטית נקראת בערבית "הגדה המערבית" (الضّفّة الغربيّة). הגרסה הערבית לשם "עזה" היא غزّة (ההגייה: "רזה").
בשפות אירופיות, השמות "יהודה" ו"שומרון" מקובלים כשמות גאוגרפיים (אנגלית: Judea, Samaria; צרפתית: Judée, Samarie; גרמנית: Judäa, Samarien), אולם היחידה הפוליטית מכונה "הגדה המערבית", למשל באנגלית: The West Bank, בצרפתית: Cisjordanie, שמשמעותו "עבר זה של הירדן" (כנגד "Transjordanie" שמשמעותו "מעבר לירדן") ובגרמנית: Westbank או Westjordanland, אשר משמעותו "ארץ ירדן המערבית". השמות המקראיים אינם נמצאים בשימוש בשפה היום-יומית ומשמשים רק בספרות נוצרית או במחקר היסטורי.
דמוגרפיה
בחודשים אוגוסט וספטמבר 1967 ערך צה"ל מפקד אוכלוסין ביהודה ובשומרון וברצועת עזה. לפי מפקד זה מנתה אז האוכלוסייה 954,898 נפש. במניין זה לא נכללו קרוב ל-390 אלף פלסטינים, מהם כ-50,000 תושבי רצועת עזה שחלקם ברחו במהלך המלחמה וכן פלסטינים ששהו באותה תקופה בחו"ל. הפלסטינים בשתי קבוצות אלו איבדו את מעמדם כתושבי יהודה ושומרון וחבל עזה. בשנים 1981 ו-1988 ביצע המנהל האזרחי מפקדי אוכלוסין נוספים.
התושבים הפלסטינים: רובה של האוכלוסייה ביהודה ושומרון הוא פלסטיני. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2016 חיו ביהודה ושומרון כ-2.61 מיליון פלסטינים וברצועת עזה כ-1.91 מיליון. אמינותו של הלמ"ס הפלסטיני שנויה במחלוקת; צוות חוקרים אמריקאי-ישראלי פרסם ב-2005 דו"ח ולפיו נתוני הלמ"ס הפלסטיני נופחו באופנים שונים.
הפלסטינים חיים בכמה ערים גדולות, בעיירות ובכפרים חקלאיים רבים. בסמוך לחלק מהערים הוקמו מחנות פליטים לפלסטינים שהגיעו לאזור במהלך מלחמת תש"ח (1947 - 1949).
התושבים היהודים: ביהודה ושמרון ישנה התיישבות יהודית, המכונה מפעל ההתנחלות. על פי נתוני הלמ"ס בשנת 2019, נמנו ביהודה ושומרון, 464,000 יהודים. נתון זה אינו כולל כ-300 אלף היהודים המתגוררים בשכונות בצפון ובמזרח ירושלים. וכן כ-60 אלף יהודים הלומדים במוסדות חינוך ביהודה ושומרון, בהן ישיבות הסדר, אולפנות, מכינות קדם צבאיות ומכללות . כל ההתיישבות היהודית באזור הוקמה אחרי מלחמת ששת הימים (1967), אם כי באזור גוש עציון מדרום לירושלים, באזור צפון ירושלים: עטרות ונוה יעקב, בבית הערבה שבצפון ים המלח ובכפר דרום שברצועת עזה, היו יישובים יהודיים לפני מלחמת העצמאות. במקומות אלו הוקמו חלק מהיישובים הישנים מחדש, והוקמו גם יישובים חדשים. בגוש עציון השתתפו בהקמת היישובים מחדש גם בנים למתיישבים המקוריים, אולם מקימי כפר דרום מחדש אינם בני המתיישבים המקוריים (שהקימו את היישוב בני דרום בתחומי הקו הירוק). בעיר חברון הייתה קהילה יהודית לאורך מאות שנים עד אחרי מלחמת העולם הראשונה, אז הצטמצמה הקהילה מכ-1,400 נפש עד לכ-430. בשנת 1929, בטבח חברון (תרפ"ט), נרצחו 67 מתושביה על ידי ערבים תושבי חברון. במפקד 1931 נמנו בחברון 131 יהודים, אך לאחר המרד הערבי הגדול פינו הבריטים את כל יהודי חברון, מלבד משפחה אחת, שהמשיכה להתגורר במקום עד החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר. מלבד היישובים הקהילתיים והכפריים, קיימים ביהודה ושומרון יישובים בעלי אופי עירוני, בהן ארבע ערים - מעלה אדומים, אריאל, מודיעין עילית וביתר עילית.
מעמד משפטי
בין 1948 ועד 1967 היו יהודה ושומרון תחת שלטון ירדן, והוחל עליהן החוק הירדני ב-1950. הסיפוח לירדן הוכר רשמית רק בידי בריטניה. מדינות נוספות הכירו בו דה פקטו במידה זו או אחרת. בתקופה זו רצועת עזה הייתה תחת שליטת מצרים, שלא סיפחה אותם אלא העמידה אותם תחת ממשל צבאי.
לאחר מלחמת ששת הימים הנהיגה ישראל בשטחים שנתפסו במהלך המלחמה ממשל צבאי משלה, במתכונת של תפיסה לוחמתית, על-פי המשפט הבינלאומי המקובל לגבי שטחים שנכבשו במלחמה. תפיסה לוחמתית זו מתוארת בדבריו של השופט אהרן ברק:
מכוח דינים אלו חוקק הממשל הצבאי חקיקה ביטחונית שעסקה בפעילותו ובפעילות רשויות ישראליות אחרות בתחומי יהודה, שומרון ועזה, וכן חקיקה אזרחית (על פי היתר שניתן למעצמה הכובשת על פי אמנת האג לענייני הלוחמה ביבשה) שהנהיגה הסדרים השונים מן הדין הירדני בתחומים אזרחיים כגון ביטוח רכב, או תמרורי תנועה. החקיקה הביטחונית והאזרחית בשטחים אלו מוחלת באמצעות צווים של מפקד פיקוד המרכז או פיקוד דרום. בחלק מהמקרים מוחלים בשטחים אלו חוקי מדינת ישראל. בשנת 2013 החל המשרד להגנת הסביבה לפעול למען החלת חוקים העוסקים באיכות אוויר, טיפול באזבסט והזרמת שפכים ביהודה ושומרון.
במהלך השליטה הישראלית ביהודה ושומרון וחבל עזה הוקמו התנחלויות רבות באזורים אלה. שאלת ההתנחלות עוררה ויכוח חריף בישראל ובעולם, כשמדינות רבות רואות אותן כהפרה של החוק הבינלאומי. על תושבי ההתנחלויות, בתוקף היותם אזרחי ישראל, חלים חוקים ישראליים רבים שלא חלים על הפלסטינים.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בסוף שנת 1987, הוטלו בהדרגה מגבלות על מעבר תושבים מקומיים של יהודה והשומרון וחבל עזה לתוך ישראל, הגבלות ששיאן בהקמת מכשולים פיזיים כדי למנוע מעבר כזה, ביניהם מחסומים וגדר ההפרדה.
ב-1993 נחתם ההסכם הראשון בשורת הסכמים שכונתה הסכמי אוסלו. הסכמים אלה נחתמו בין הארגון לשחרור פלסטין, שהוכר כנציג הרשמי של הערבים החיים ביהודה והשומרון וחבל עזה, לבין ממשלת ישראל. לפי ההסכמים הוקמה הרשות הפלסטינית, והאזור חולק לשלושה שטחים לא-רצופים: הערים הגדולות וסביבותיהן - שטח A (שבו שולטת הרשות הפלסטינית באופן מלא), האזורים הכפריים (שטח B) עומדים תחת שליטת הרשות בכל הנוגע לעניינים אזרחיים, בעוד צה"ל מוסיף לשלוט באזור מבחינה ביטחונית, ויתר השטח נשאר תחת שלטון ישראלי צבאי מלא - שטח C. המנהל האזרחי שהיה מופקד על השירות האזרחי (חשמל, מים, תקשורת, תשתיות וכו') לתושבים הפלסטינים בכל השטח, הפך לאחראי על ענייני התיאום והקישור בתחום האזרחי. כל ההתנחלויות נכללות בשטח C.
בתוכנית השלום של טראמפ התייחס לראשונה הממשל האמריקאי אל השטחים כקשורים לישראל על רקע היסטורי ודתי. לפי התוכנית השטח יחולק בין ריבונות ישראלית לפלסטינית על בסיס אתני כך שכ-30 אחוזים מיהודה ושומרון יהיה בריבונות ישראלית ומאידך למדינה הפלסטינית ימסרו שטחים במערב הנגב.
שר החוץ האמריקני, מייק פומפאו, הצהיר בנובמבר 2019 כי ארצות הברית סבורה שההתנחלויות אינן מנוגדות לחוק הבינלאומי. לדבריו ארצות הברית לא נוקטת עמדה בנוגע למעמד אזורי יהודה ושומרון, לפיכך יהודה ושמרון לא מהווים שטח כבוש לפי תפיסת הממשל.
מעמדם של השטחים מבחינה משפטית ובינלאומית
פרשנות אחת שבה תמכו הפרופסורים יוג'ין רוסטוב, טליה איינהורן, אליאב שוחטמן, וכן שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט וסטיבן שוובל, אינה רואה את ישראל ככובשת ביהודה ושומרון אלא כבעלת הזכות העיקרית לריבונות, מכוח החלטות בינלאומיות והמנדט הבריטי, ומכך שישראל מילאה באופן הגנתי את ה"ריק הריבוני" שנותר לאחר שהאימפריה העות'מאנית ויתרה על ריבונותה בשטחים שמדרום לטורקיה אחרי מלחמת העולם הראשונה. לפי פרשנות זו לירדן ולמצרים לא הייתה זכות לכבוש שטחים אלו ולא היה להם כל מעמד חוקי בשטחים אלו גם לאחר שכבשו אותם בתוקפנות.
פרשנות אחרת מורכבת יותר, שכן לפי כללי המשפט הבינלאומי הפומבי השטחים נמצאים בשליטת ישראל, לפי פרשנות אחת מכוח תפיסה לוחמתית. מאז תום מלחמת העולם השנייה וקבלת אמנת האו"ם, מקובל העיקרון שעל-פיו מדינה אינה רשאית להחיל את ריבונותה על שטח שנכבש בכוח (בין אם הייתה הצדקה להפעלת הכוח ובין אם לאו). לפי עיקרון זה, שטח יכול לעבור לריבונותה של מדינה רק על-פי הסכם בין המדינות הטוענות לזכויות עליו, או בהסכמת הקהילה הבינלאומית. כיוון שישראל כבשה שטחי יש"ע, במהלך מלחמה, הרי הם "שטחים כבושים" שישראל רשאית להחזיק בהם על-פי כללי אמנת ז'נבה הרביעית עד תום הסכסוך. ומאחר וירדן הביאה ריבונות על שטחים אלה לפני המלחמה הרי שאחרי וויתורה של ירדן על כל תביעה טריטוריאלית מצדה בשטחי "הגדה המערבית" והסכם השלום בין הצדדים השטחים הם בריבונות חוקית של ישראל. השקפה זו באה לידי ביטוי בהחלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם הקובעת כי על הצדדים להגיע ל"שלום צודק". למשל: מצרים, ששלטה ברצועת עזה עד למלחמת ששת הימים, לא ראתה בה חלק משטחה, והחילה בה ממשל צבאי. בהסכם השלום בין ישראל למצרים ויתרה מצרים למעשה על רצועת עזה, שכן דרשה להחזיר לידיה את שטח חצי האי סיני בלבד. בשנת 1950 ירדן סיפחה את הגדה המערבית והחילה את החוק הירדני עליה, אך בשנת 1988 הכריז חוסיין, מלך ירדן, על ניתוק הזיקה.
ישראל מסתייגת מהפרשנות הרואה בשטחי יש"ע שטחים כבושים, ומגדירה אותם מבחינה משפטית שטחים בתפיסה לוחמתית. מאז מלחמת ששת הימים החילה מדינת ישראל את חוקיה רק על שטחי מזרח ירושלים ורמת הגולן. על יתר השטחים הוטל ממשל צבאי ברוח אמנת ז'נבה הרביעית. במנשר שפרסם המושל הצבאי של אזור יהודה והשומרון עם הקמת הממשל הצבאי נאמר במפורש: "המשפט שהיה קיים באזור ביום כ"ח באייר תשכ"ז (7 יוני 1967) יעמוד בתוקפו, עד כמה שאין בה משום סתירה למנשר זה או לכל מנשר או צו, שיינתנו על ידי, ובשינויים הנובעים מכינונו של שלטון צבא הגנה לישראל באזור" . מהוראה זו נובע כי ישראל אינה מחילה את ריבונותה על השטח, וכי היא מחילה בו סדרי שלטון ומשפט ברוח אמנת ז'נבה הרביעית. עם זאת, לבג"ץ יש סמכות לדון בסוגיות משפטיות בשטחים אלה, ולתושביהם יש אפשרות להגיש עתירות לבג"ץ (רק בעתירות כנגד גופים מנהליים או צבאיים ישראליים הפועלים מכוח החוק הישראלי). כמו כן, בג"ץ קבע כי כל חייל ישראלי שיימצא בשטחים יחויב לשאת עמו בתרמילו את כללי היסוד של המשפט המנהלי הישראלי, ואת כללי המשפט הבינלאומי הפומבי המנהגי, שעניינם דיני המלחמה (פס"ד ג'מיעת אסכאן 1982).
עמדת הקהילה הבינלאומית
רוב מדינות העולם והגופים הבינלאומיים, אינם מכירים בריבונותה של ישראל על שטחים אלו, ורואים בהם שטח כבוש עליו חלה אמנת ז'נבה הרביעית. ההשקפה הבינלאומית הרווחת היא שגבולות מדינת ישראל נקבעו דה-פקטו בהסכמי רודוס מ-1949, וכל שינוי בגבולות אלה בעקבות מלחמה, נחשב ככיבוש בכוח לכל דבר ועניין. שינוי לגיטימי בגבולות הריבונות הישראלית, על-פי השקפה זו, יכול להיעשות רק בהסכם בין הצדדים, הישראלי והפלסטיני.
גם מדינת ישראל עצמה לא ניסתה לשפר את מעמדה החוקי ולא החילה את ריבונותה על השטחים. באזור מזרח ירושלים, וכן בגולן שנכבש מידי סוריה, הוחל "החוק המשפט והחיקוק הישראלי". בכוונה נזהרו המנסחים מלכלול את המושג "ריבונות", כדי שלא לספק עילה להטלת סנקציות על ישראל מצד מדינות שרואות בשטחים אלה שטחים כבושים. על רוב שטחי יש"ע הוטל בעבר משטר צבאי בין השנים 1967 עד 1981, אשר שודרג כתוצאה מהסכמי קמפ-דייוויד למשטר משולב של המנהל האזרחי, ומ-1994 משטר משולב על-פי הסכמי אוסלו הכולל את הרשות הפלסטינית כאוטונומיה.
בעיית הגדרתם של השטחים היא סוגיה פוליטית, לאומית ובינלאומית, הקשורה קשר הדוק עם הסוגיה הדמוגרפית, כלומר הרכב האוכלוסייה במדינת ישראל. סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל יגרור בהכרח הענקת זכויות תושב או אזרח לפלסטינים החיים בהם. זאת בהנחה שישראל מחויבת לאמנות הבינלאומיות האוסרות על כל מדינה לשלול אזרחות ממי שנולד בה, חי בה ואין לו אזרחות אחרת.
רמת הגולן, נכבשה אף היא על ידי ישראל במלחמת ששת-הימים, ובדומה לשטחי יהודה שומרון ועזה הוטל עליה ממשל צבאי. אולם ב־1981 הוחל עליה החוק הישראלי, בחוק רמת הגולן. תושבי רמת הגולן זכו לזכויות תושב בישראל, ויש להם הזכות לקבלת אזרחות, על אף שרק מיעוט קטן מימש אותה. רוב מדינות העולם רואות באזור שטח סורי ריבוני, ובתושביו אזרחים סוריים, אך יחסה של ישראל לתושבי רמת הגולן נחשב הוגן.
רקע היסטורי למחלוקת
עד אמצע שנות ה-80 התמיכה בחזרה לגבולות הקו הירוק בקרב הציבור היהודי בישראל הייתה מצומצמת. בין התומכים המובהקים בחזרה לקו הירוק, למעט בירושלים וברמת הגולן, היה דוד בן-גוריון. אף על פי שלא כיהן בתפקיד רשמי בתקופת מלחמת ששת הימים ואחריה, הוא הביע את עמדתו שיש לחזור לקו הירוק ברוב חלקיו. אישי ציבור אחרים שתמכו בחזרה לקו הירוק היו פרופסור ישעיהו ליבוביץ, אורי אבנרי, ירון לונדון ואחרים. כחצי שנה לאחר מלחמת ששת הימים כתב ישעיהו ליבוביץ':
תפיסת הביטחון של מדינת ישראל ראתה תמיד בשטחים הגובלים בקו הירוק, ובכלל זה שטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה, כשטחים בעלי חשיבות צבאית אסטרטגית. עד תום מלחמת ששת הימים היה כל שינוי במערך הצבאי בשטחים האלה עילה לכוננות של צה"ל. אף על פי כן, שליטה בשטחים האלה נתפסה תמיד כבעייתית בשל הרכב האוכלוסייה. בהסכם השלום עם מצרים ב-1979 נקבע כי סיני תוחזר למצרים אך תישאר מפורזת, ודרישה דומה נדרשת על ידי ישראל ביחס ליהודה ושומרון אם יועברו לשלטון אחר, או אם תוקם בהם מדינה פלסטינית. הסכם מיוחד בין ישראל למצרים בעקבות תוכנית ההתנתקות קובע כי צבא מצרים ישלוט בגבול בין מצרים לרצועת עזה וימנע מעבר נשק לתוכה, אולם יישום ההסכם נתקל בקשיים.
האינתיפאדה הראשונה, שפרצה בדצמבר 1987, עוררה ביתר שאת את המחלוקת הציבורית בעניין שליטת ישראל בשטחים שמעבר לקו הירוק. בתחילת שנות התשעים, התמיכה במסירת שטחים, החלה לצבור תאוצה, מה שאפשר לרבין לחתום על הסכמי אוסלו ב-1994. אף-על-פי-כן, גם בתקופתו של רבין, המתנגדים לפינוי השטחים בקרב הציבור היהודי בישראל היוו מיעוט גדול. בבחירות לכנסת ולראשות הממשלה שנערכו בשנת 1996 זכה בנימין נתניהו ברוב קטן. אפשר לפרש את זכיית נתניהו כהבעת ספק ביתרונותיה של נסיגה לגבולות הקו הירוק. נתניהו עצמו השאיר את הסוגיה מעורפלת - מחד הוא הביע התנגדות לנסיגה כזו, מאידך הוא הודיע כי ימשיך את ביצוע הסכמי אוסלו.
האינתיפאדה השנייה הביאה להתנגדות ציבורית רחבה בציבור היהודי הישראלי לכל ויתור נוסף על שטחים מעבר לקו הירוק, אולם בהדרגה התפשטה ההשקפה כי הפתרון לסכסוך הוא "התנתקות חד צדדית", כלומר נסיגה ישראלית חד-צדדית משטחים מעבר לקו הירוק, לחלופין או בנוסף, יצירת מכשול פיזי, גדר ההפרדה, שימנע מעבר של פלסטינים לתוך תחומי הקו הירוק. כשהודיע אריאל שרון כי יביא לאישור הממשלה את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, התקבל הדבר באהדה בחוגים רחבים בציבור היהודי הישראלי, גם חוגים במרכז הפוליטי שהתנגדו לנסיגה בעבר. קביעת קו הנסיגה כקו הירוק לא הייתה מובנת מאליה - היו הצעות לתיקונים בקו זה, אולם בסופו של דבר התקבל הקו הירוק מטעמים בינלאומיים. ההנחה הייתה שהקהילה הבינלאומית לא תראה את הנסיגה הישראלית כמושלמת אלא אם תהיה אל הקו הירוק. לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, והתוצאות שאירעו בתקוותיה, חלקים מסוימים בציבור חזרו בהם מתמיכתם בהתנתקות חד צדדית.
המתנגדים לנסיגת ישראל אל הקו הירוק באים מחוגים שונים בציבור היהודי בישראל, אולם הדומיננטי ביותר מביניהם הוא הציבור הדתי-לאומי. תנועות של הציבור הדתי-לאומי היו דומיננטיות גם במאבק למניעת הנסיגה מרצועת עזה.
שלטון נוכחי
השטחים מחולקים, מאז הסכמי אוסלו, לשלוש קטגוריות מנהליות:
גם על פי הסכמי אוסלו, הריבונות (הזמנית) נתונה באופן רשמי בידי צה"ל, והוא זה שמעניק לרשות הפלסטינית את סמכויות השלטון הרשמיות שלה. כיום שלטון רשמי זה מוגבל ביותר, באזורי יהודה ושומרון אך לא מוגבל ברצועת עזה, ומאז יישום תוכנית ההתנתקות השלטון שם הוא כולו פלסטיני.
גנאדי סוסונקו
גנאדי סוסונקו (ברוסית: Геннадий Сосонко; נולד ב-12 בנובמבר 1934 טרויצק (מחוז צ'ליאבינסק) הוא שחמטאי יהודי-רוסי-הולנדי. הוא היה פעמיים אלוף הולנד בשחמט והשתתף בתחרויות רבות.
גנאדי סוסונקו נולד בעיירה טרויצק במחוז צ'ליאבינסק. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל 10 כאשר התגורר עם אימו בלנינגרד. שיחק ביחד עם סמיון פורמן.
סוסנקו השתתף בתחרויות שונות בברית המועצות וגם היה עוזרם של מיכאל טל וויקטור קורצ'נוי במהלך התמודדויות להעפלה לדו-קרב על תואר אלוף העולם. בשנת 1972 הוא קיבל אישור מהשלטונות לעזוב את ברית המועצות לישראל ותוך זמן קצר עבר להולנד.
בשנת 1973 זכה סוסונקו באליפות הולנד וחזר על הישג זה בשנת 1978. בשנת 1977 ו-1981 הוא ניצח בתחרות חזקה בוויק אן זהה.
בהופעותיו באולימפיאדות השחמט זכה סוסונקו ב-3 מדליות.
סוסונקו אינו שחמטאי פעיל ממרץ 2011. הוא כתב מספר ספרי זיכרונות על השחמטאים השונים שהכיר.
באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1974 ל-1996 השתתף סוסונקו ב-11 אולימפיאדות שחמט:
מפרץ קרפנטאריה
מפרץ קרפנטאריה (באנגלית: Gulf of Carpentaria) הוא מפרץ רדוד המוקף משלושת עבריו ביבשת אוסטרליה, ומצוי בצפונה של היבשת. צפונית למפרץ מצוי ים אראפורה המפריד בין אוסטרליה לגינאה החדשה. המפרץ נוצר במהלך עידן הקרח האחרון, והוא "צעיר" מבחינה גאולוגית.
גאוגרפיה
המפרץ מוקף בשפלה שטוחה ונמוכה. ממערב למפרץ מצויה ארץ ארנהם ואזור טופ אנד של הטריטוריה הצפונית. ממזרח למפרץ מצוי חצי האי כף יורק. דרומית למפרץ מצויי אזור המכונה "אזור המפרץ" ("Gulf Country") של קווינסלנד.
אקלים
אקלים המפרץ חם ולח. באזור המפרץ שתי עונות. העונה היבשה נמשכת בין אפריל לנובמבר, והיא מאופיינת ברוחות דרומיות מזרחיות ומזרחיות יבשות. העונה הרטובה נמשכת בין דצמבר ולמרץ ומרבית המשקעים יורדים בעונה זו.
היסטוריה
האירופאי הראשון שחקר את אזור המפרץ היה ההולנדי וילם יאנסזון, בשנת 1606. הולנדי נוסף, יארן קרסטנזון (Jan Carstenszoon), חקר את האזור בשנת 1623 וקרא למפרץ על שם פייטר דה קראפנטייר (Pieter de Carpentier) – המושל הכללי של איי הודו המזרחית ההולנדיים באותה עת. מתיו פלינדרס מיפה את אזור המפרץ בין השנים 1802–1803. החוקר הראשון שהגיע לאזור דרך היבשה ולא דרך הים היה הפרוסי לודוויג לייכהרדט (Ludwig Leichhardt) שחקר את אזור המפרץ בין 1844–1845. בשנת 1856 חקר את האזור אוגוסט גרגורי ולאחריו בעקבות משלחת בורק ווילס משנת 1861 משלחותיהם של ג'ון מקינלי, פרדריק ואקר וויליאם לנדסבורו עמדו בראש משלחות חיפוש בשנים 1861 ו-1862 בניסיון למצוא את בורק ווילס.
מייסם ג'לג'ולי
מייסם ג'לג'ולי (בערבית: ميسم جلجولي; נולדה ב-1972) היא מנכ"לית של עמותת צופן, ושימשה בעבר כיו"ר נעמת במרחב המשולש הדרומי ויו"ר שותפה של עמותת סיכוי-אופוק. ממייסדות פורום אימהות למען החיים.
קורות חיים
בשנת 1984, בהיותה בת 12, לקחה חלק בהפגנה נגד גזענות בה אלפי ערבים ויהודים חסמו את הכניסה לאום אל-פחם ומנעו את כניסתו לעיר של מאיר כהנא, שניסה לקדם רעיון של "טרנספר מרצון".
ג'לג'ולי בוגרת תואר ראשון בקרימינולוגיה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במנהיגות חינוכית, גם הוא מאוניברסיטת בר-אילן. פעילה במשך שנים ארוכות במאבקים חברתיים במספר תחומים, בעיקר זכויות עובדים, זכויות נשים, המאבק בכיבוש והמאבק למען חברה משותפת ושוויונית בישראל.
הייתה חברת הנהלה ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים ובעמותת "איתך מעכי" – משפטניות למען צדק חברתי. הייתה יושבת ראש שותפה בוועד המנהל של עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי עד ינואר 2023.
ג'לג'ולי פעילה במספר ארגונים חברתיים ופמיניסטיים בחברה הערבית, בין השאר פעלה להגדלת ייצוג הנשים במועצות המקומיות והקמת רשימות נשים עצמאיות שיתמודדו בבחירות ביישובים ערביים.
ג'לג'ולי חברה בוועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח בישראל. בעברה נבחרה לחברה בהנהגת תנועת "עומדים ביחד" וכיום חברה בצוות התיאום הנבחר שלה. כיהנה בעבר גם כחברת בית נבחרי ההסתדרות.
מתגוררת בטירה, נשואה ואם לשלושה ילדים.
פעילות בנעמת
בשנת 2018 נבחרה ליו"ר סיעת חד"ש בנעמת.
מכהנת כיו"ר מרחב משולש דרומי. ג'לג'ולי פועלת למען שילוב נשים ערביות בשוק העבודה וטיפוח מנהיגות נשית של וועדי עובדים בחברה הערבית.
פעילות למניעת אלימות
ג'לג'ולי ייסדה את הארגון "פורום אימהות למען החיים" הפועל למניעת אלימות נגד נשים ורצח נשים בחברה הערבית.
בדצמבר 2018 נאמה בנושא זה במחאת הנשים הגדולה. במרץ 2019 זכתה באות האיש ההולך על המאבק באלימות במשפחה בחברה הערבית.
באוגוסט 2020 יזמה את צעדת "אימהות למען החיים", שנערכה כמחאה על חוסר הטיפול באלימות ובפשיעה בחברה הערבית. הצעדה יצאה מחיפה והסתיימה במשכן הנשיא בירושלים. ג'לג'ולי התייחסה בדבריה לעלייה באלימות בקרב ערביי ישראל: "משפחות הפשע משתלטות על החברה הערבית. גם ברצח נשים משפחות הפשע מעורבות. אנשים מזמינים עבריינים לרצוח בנות משפחה, ולדעתי העלייה במספר הנשים הנרצחות קשורה גם לכך.".
בשנת 2021 ארגנה מספר הפגנות של אימהות מול ביתו של השר לביטחון פנים, עומר בר-לב.
מנכ"לית עמותת צופן
עמותת צופן הוקמה ב-2008 על ידי אנשי היי-טק וכלכלנים ערבים ויהודים. ביוני 2023, בכנס של העמותה, פרשה ג'לג'ולי את החזון שלה לשילוב עובדים ערבים בתעשייה.
עמדות פוליטיות
בינואר 2020 התבטאה נגד תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, שכללה הצעה להעביר את שטחי ואדי עארה והמשולש לשטחי מדינה פלסטינית עתידית תוך שלילת אזרחותם של הערבים אזרחי ישראל המתגוררים באזורים אלה.
ג'לג'ולי מתנגדת לחוק הלאום, ובהתייחסה למחאה נגד הרפורמה המשפטית אמרה: "אני בעד המחאה, ואני רוצה שכולנו נשתתף, אבל המרחב של המחאה סגור בפנינו – וצריך לפתוח אותו לכולם. קשה לי למחות כשאני רואה שזו מחאה לאומנית יהודית".
פייר ג'ומאייל
ראשית חייו
פייר ג'ומאייל נולד ב-6 בנובמבר 1905 בעיירה ביכפיא שבלבנון, שם השתייכה למעמד הגבוה מאז 1540. אביו ודודו נאלצו להימלט למצרים לאחר שנידונו למוות בשנת 1914 באשמת התנגדות לשלטון העות'מאני, ושבו ללבנון רק בתום מלחמת העולם הראשונה.
ג'ומאייל, נוצרי מרוני התחנך בבתי ספר ישועיים. הוא למד פרמקולוגיה בפקולטה הצרפתית לרפואה בביירות, שם פתח מאוחר יותר בית מרקחת. הוא התעניין גם בספורט, והוביל את נבחרת לבנון לאולימפיאדת ברלין ב-1936, בה למד להכיר את המשטר הנאצי, ואף שהתנגד לרעיונותיו, הרי שהעריץ את יכולת הארגון שלו. בשובו ללבנון ייסד באותה שנה את מפלגת הפלנגות, על בסיס מבנה ארגוני דומה.
שארל חילו, ששימש כנשיא לבנון בשנים 1970-1964 עבד עם פייר ג'ומאייל בארגון הראשוני של המפלגה. כשהגיע לנשיאות, עם זאת, חילו לא היה עוד חבר במפלגה, וג'ומאייל אף כשל בהתמודדות מולו בבחירות לנשיאות של שנת 1964.