cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרו ג'ונסון
העימות עם סטנטון
ביוני, התעמתו ג'ונסון וסטנטון בנוגע לשאלה האם המפקדים הצבאיים יכלו לבטל את החלטות הרשויות האזרחיות בדרום. ג'ונסון והתובע הכללי טענו שלא. ג'ונסון בחן האם סטנטון יתמוך בו, או שיתנגד לו ולשאר הקבינט. סטנטון נמנע מהנושא. כשהקונגרס התכנס ביולי, הוא העביר חוק שיקום כנגד דעתו של ג'ונסון, ולאחר מכן שוב עקף את הוטו שלו. החוק הבהיר את סמכויות הגנרלים בדרום וגם מנע מהנשיא שליטה על הצבא בדרום. הקונגרס יצא לפגרה עד נובמבר, ולכן ג'ונסון החליט לפטר את סטנטון ולהחליף כמה מפקדים צבאיים בדרום, למרות התנגדות גרנט. ב-5 באוגוסט, דרש ג'ונסון שסטנטון יתפטר, אולם סטנטון סירב להתפטר כשהקונגרס לא נמצא, ולכן השעה אותו ג'ונסון עד שהקונגרס יתכנס. יוליסס ס. גרנט שימש כמחליף זמני.
גרנט מילא את פקודותיו של ג'ונסון, למרות מחאתו, והחליף גנרלים שהתנגדו אליו. הנשיא גם חנן את רוב תומכי הקונפדרציה, ופטר את אלו שהיו בתפקיד רשמי מטעמה או שכיהנו בממשל הפדרלי לפני המלחמה מלעמוד לדין.
הרפובליקנים זעמו על כך, אולם הבחירות המקומיות ב-1867 היו טובות לדמוקרטים. הבוחרים סירבו להעניק זכויות בחירה לשחורים. התוצאות הצליחו לעצור את ניסיונות הרפובליקנים להדיח את ג'ונסון. הקונגרס התכנס בנובמבר, והוועדה החליטה להגיש ניסיון הדחה כנגד ג'ונסון. לא הייתה תחושה שהנשיא ביצע פשע חמור, ולבסוף 108 נציגים התנגדו לכך.
ג'ונסון יידע את הקונגרס על השעיית סטנטון ועל מינויו של גרנט. הסנאט סירב להכיר בכך בינואר 1868, והחזיר את סטנטון לתפקידו. הם טענו שהנשיא הפר את החוק. ג'ונסון פיטר את סטנטון והחליף אותו, לקול מחאותיו של גרנט, אולם אז סירב סטנטון לעזוב את המשרד. ב-24 בפברואר 1868, הרשיע בית הנבחרים את הנשיא בהפרת החוק, ברוב של 128 לעומת 47. בית הנבחרים האשים את ג'ונסון באחד-עשר סעיפי אישום שונים, כולל פקפוק בסמכות הקונגרס.
משפט ההדחה
ב-5 במרץ 1868, החל משפטו של ג'ונסון בסנאט, ונמשך שלושה חודשים. בין התובעים היו בנג'מין באטלר ותדיאוס סטיבנס. ההגנה טענה שכיוון שסטנטון מונה בימי לינקולן, החוק לא הגן עליו, ושבנוסף, הנשיא יכול לבחון את חוקיות פעולות הקונגרס. ג'ונסון לא הופיע בציבור או הגיב בנוגע להליכים, פרט לכמה ראיונות באפריל.
במסגרת ניסיונותיו להשיג זיכוי, הבטיח ג'ונסון לחברי קונגרס שלא יתערב בניסיונות השיקום, ושהחוקות שהרפובליקנים הרדיקלים העבירו בקרוליינה הדרומית ובארקנסו יועברו לאישור הקונגרס. המתונים הסכימו לתמוך בזיכויו. בנוסף, סנאטורים אחרים סירבו לתמוך בהליך ההדחה, כדי למנוע מהנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית, בנג'מין ווייד, להחליף את ג'ונסון, שכן ווייד נחשב לרדיקלי שתמך בזכויות הצבעה לנשים. בנוסף, רצה גרנט להיבחר לנשיאות בעצמו.
ג'ונסון היה בטוח בניצחונו, והעיתונות דיווחה שהרדיקלים בהנהגת סטיבנס ויתרו. ב-16 במאי, הצביע הקונגרס על סעיף האישום האחד-עשר, הפרת החוק ופיטורי סטנטון. שלושים וחמישה סנאטורים תמכו בהרשעה, ותשעה-עשר בלבד תמכו בזיכוי. כדי להרשיע נשיא, היה צורך ברוב של שני שלישים מהסנאט, ולכן היה חסר עוד קול אחד כדי שההדחה תהיה תקפה. שבעה רפובליקנים תמכו בזיכוי ג'ונסון. לאחר מכן המפלגה הרפובליקנית בחרה ביוליסס ס. גרנט כמועמדם לנשיאות, וב-26 במאי הסנאט הצביע בנוגע לסעיפים השני והשלישי בכתב האישום. התוצאה הייתה דומה, ואויבי ג'ונסון הפסיקו עם הליכי ההדחה. סטנטון פרש מתפקידו מאוחר יותר באותו היום.
ג'ונסון היה הנשיא הראשון שעמד בפני משפט הדחה בסנאט, והיחיד עד לניסיון הדחתו של ביל קלינטון ב-1998.
לאחר מכן
ההצבעה האחרונה אישרה את העיקרון שהקונגרס לא יכול היה לפטר נשיא רק כיוון שלא הסכים עם מדיניותו וסגנונו. למרות זאת, הנשיא לא שמר על כוחו. במשך השנה הבאה, ג'ונסון לא הצליח להשפיע על מדיניות ציבורית. הוא ניסה להימנע מלהתערב בנושא השיקום, אולם ביוני סירב לצירוף מדינות דרומיות (כולן פרט למיסיסיפי, טקסס ווירג'יניה) בטענה שחוקי השיקום הם אינם חוקתיים. הקונגרס ביטל את הוטו, וגם וטו על חוק שמנע ספירת אלקטורים ממדינות שלא אורגנו מחדש. הקונגרס התפזר ביולי. חברי הקונגרס רצו להתכנס בספטמבר במקרה שג'ונסון ינסה לפגוע בהם, אולם הם התכנסו מחדש רק לאחר הבחירות של 1868.
צירופה של נברסקה
ביוני 1866, בוחרי טריטוריית נברסקה אישרו ברוב דחוק חוקה. אחד מסעיפיה הגביל זכויות הצבעה לגברים לבנים. הוגש לקונגרס חוק לצירוף נברסקה לאיחוד, והחוק אושר ממש לפני סיום המושב בסוף יולי, למרות התנגדות מסוימת לסעיף המגביל השתתפות לבנה במערכת הבחירות, והתנגדות דמוקרטית לצירוף מדינה רפובליקנית לאיחוד. הקונגרס התפזר, וג'ונסון פשוט לא חתם על החוק.
מדיניות פנים
ביוני 1866, חתם ג'ונסון על חוק לחלוקה מחדש של אדמות בדרום, באמונה שהחוק יסייע ללבנים העניים. הוא הצליח לטפל ב-28,000 פניות לחלוקת אדמה, אולם החלוקה לא הייתה יעילה. רוב האדמה נשמרה למסילות רכבת או ליוצאי צבא. ביוני 1868, חתם ג'ונסון על חוק למען יום עבודה בן שמונה שעות לפועלים בשירות הציבורי. החוק גרם לירידה של 20% במשכורות.
מדיניות חוץ
עם כניסתו לתפקיד, הגיע ג'ונסון להסכם עם מזכיר המדינה, ויליאם סיוארד, שלא יהיה שינוי במדיניות החוץ. סיוארד ולינקולן התחרו על המועמדות ב-1860, ולינקולן קיווה שסיוארד יירש אותו ב-1869. כשג'ונסון נכנס לתפקידו, שלחה צרפת חיילים אל מקסיקו, ורבים קראו לפעולה נגדה. סיוארד העדיף את המישור הדיפלומטי, והזהיר את הצרפתים שנוכחותם במקסיקו אינה מקובלת. הנשיא העדיף גישה תקיפה יותר, אולם באפריל 1866 הסכימו הצרפתים להסיג את כוחותיהם ממקסיקו בשלבים, והם יצאו בנובמבר 1867.
סיוארד תמך בהרחבת ארצות הברית וחיפש הזדמנויות לרכישת אדמות. ב-1867, החליטה הממשלה הרוסית שהקולוניה שלה בצפון אמריקה (אלסקה) היא נטל, וחששה לאבד שליטה על המקום כשהמתיישבים האמריקנים היגרו לשם. השגריר הרוסי החליט לנסות למכור את אלסקה בלא פחות מחמישה מיליון דולרים, אולם הצליח לשכנע את סיוארד לקנות את אלסקה בשבעה מיליון, כיום 123 מיליון דולרים. ההסכם נחתם ב-30 במרץ 1867. ג'ונסון כינס את הסנאט ב-1 באפריל, והוא אישר את ההסכם ברוב של שלושים-ושבעה מול שניים. סיוארד ניסה לרכוש עוד שטחים, אולם הצליח להשיג רק את וייק (שאז לא היה מיושב), וכמעט הצליח לרכוש קולוניות של דנמרק באיים הקאריביים, הצעה שנפלה לאחר שהסנאט לא דן בהסכם שהגיע אליו.
הסכם אחר היה עם בריטניה, כדי לפצות את האמריקנים על נזק שנגרם לספינותיהם מצד ספינות הקונפדרציה שהבריטים סייעו לבנות. בסוף 1868, הסנאט החליט להתעלם מהנושא, וממשל גרנט הצליח להגיע להסכם טוב יותר.
הבחירות ועזיבת התפקיד ב-1868
שנתיים לפני הבחירות, היה יוליסס גרנט למועמד הרפובליקני המועדף. העימות שלו עם ג'ונסון בנוגע לתקופת השיקום הובילה לכך שסירב לשמש כמזכיר המלחמה במקום סטנטון. התמיכה בגרנט הייתה גדולה כל כך עד שהרפובליקנים סירבו להדיח את ג'ונסון מחשש שגרנט יסרב להיות נשיא. הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1868 בחרה בגרנט כמועמדה, וביושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, כסגנו. מצע המפלגה לא תמך בזכות בחירה לכל הגברים.
מנהלי מסע הבחירות של סימור רצו את תמיכתו של ג'ונסון, ששתק במהלך מסע הבחירות. רק באוקטובר, לאחר שכמה מדינות כבר הצביעו, הזכיר את סימור, ומעולם לא תמך בו. גרנט ניצח בבחירות עם 52.7% מהקולות, ו-214 אלקטורים מתוך 297. ג'ונסון התחרט על ניצחונו של גרנט. בהודעתו לקונגרס בדצמבר, דרש את ביטול החוק שדרש את אישור הקונגרס לפיטורי חברי קבינט, וטען שאם הקונגרס היה מקבל את חבריו הדרומיים ב-1865, המצב היה נפתר.
בחג המולד של 1868, העניק ג'ונסון חנינה אחת אחרונה, הפעם גם לדייוויס.
ב-3 במרץ, הנשיא אירח מסיבת פרידה בבית הלבן. גרנט עצמו סירב לבוא עם ג'ונסון לטקס הכניסה לתפקיד, וג'ונסון סירב ללכת לטקס. את בוקר 4 במרץ בילה ג'ונסון בעניינים של הרגע האחרון, ובצהריים נסע מהבית הלבן לבית של חבר.
לאחר נשיאותו
לאחר עזיבת הנשיאות, נשאר ג'ונסון בוושינגטון כמה שבועות, וחזר לגרינוויל לראשונה מזה שמונה שנים. ערי טנסי, שהתנגדו לו במהלך המלחמה, קיבלו אותו בברכה. הוא רכש חווה גדולה ליד גרינוויל כדי לגור בה.
רבים ציפו שינסה להיות שוב המושל או שיחזור לסנאט, ואחרים טענו שיעבוד בעסקי מסילות הרכבת. ג'ונסון השתעמם מגרינוויל, וחייו הפרטיים הידרדרו כשבנו רוברט התאבד. ג'ונסון החליט לנסות להיבחר לסנאט ב-1869. טנסי הפכה לרפובליקנית, אבל פסק דין של בית המשפט שהחזיר את זכויות ההצבעה ללבנים, ואלימות הקו קלוקס קלאן הורידה את השחורים, והדמוקרטים ניצחו בבחירות למועצה המחוקקת באוגוסט. ג'ונסון נחשב למועמד מוביל בבחירות לסנאט, למרות מערכת יחסים עכורה עם כמה דמוקרטים בגלל מעשיו במהלך המלחמה. לבסוף הובס בהפרש של שלושה קולות. ב-1872, ביקש ג'ונסון להיבחר בבחירות מיוחדות למחוז בקונגרס, אולם לבסוף החליט לרוץ כעצמאי והגיע למקום השלישי.
ב-1873, חלה בכולרה והחלים. הוא הפסיד 73,000 דולרים באותה השנה, כשהבנק הלאומי של וושינגטון פשט רגל, אף על פי שקיבל בחזרה את רוב הסכום. הוא התכונן לבחירות הבאות בסנאט, שהיו אמורות להתרחש ב-1875. הוא השיג את תמיכת החקלאים ונאם ברחבי המדינה. שחורים מעטים יכלו להצביע כשהשיקום החל להיחלש בדרום. השליטה הלבנה נמשכה כמעט מאה. בבחירות למועצה המחוקקת בטנסי באוגוסט, הדמוקרטים השיגו תשעים ושניים חברי מועצה לעומת שמונה רפובליקנים. ב-20 בינואר 1875, הוביל בבחירות לסנאט עם שלושים קולות, אולם לא הצליח להשיג רוב מוחלט. יריביו של ג'ונסון ביקשו להתאחד סביב מועמד אחד, אולם נכשלו, וב-26 בינואר, בסיבוב החמישים וארבעה, הוא נבחר, כשהשיג קול אחד יותר מהדרוש לו.
הסיפור זכה לתשומת לב לאומית. ב-5 במרץ 1875, קיבל פרחים והושבע אל הסנאט יחד עם המלין, קודמו בתפקיד סגן הנשיא, בידי סגן הנשיא המכהן, הנרי וילסון, שתמך בהדחתו כסנאטור. הרפובליקנים התעלמו מג'ונסון, אולם אחרים, כמו ג'ון שרמן (שתמך בזיכויו) לחצו את ידו. ג'ונסון הוא הנשיא לשעבר היחיד שכיהן בסנאט. הוא נאם פעם אחת בלבד, ב-22 במרץ, כשביקר את הנשיא גרנט על שימוש בצבא כדי לתמוך בממשלת השיקום של לואיזיאנה. הוא הזהיר מפני עריצות צבאית.
מוות
ג'ונסון חזר הביתה לאחר סיום המושב המיוחד של הקונגרס. בסוף יולי, הוא נסע לאוהיו כשהשתכנע שיריביו הפוליטיים תקפו אותו שם. הוא החל את המסע ב-28 ביולי, והפסיק אותו בחווה של בתו מרי בטנסי. באותו הערב סבל משבץ, וסירב לטיפול רפואי עד למחרת היום. הוא הגיב לרופאיו, אולם סבל עוד שבץ בערב 30 ביולי, ומת מוקדם בבוקר המחרת בגיל שישים ושש. הנשיא גרנט נאלץ להכריז בפני האומה על מות הנשיא לשעבר היחידי שלה. העיתונים הצפוניים שיבחו את נאמנותו של ג'ונסון לאיחוד במהלך המלחמה, ואילו הדרומיים שיבחו את פעולותיו כנשיא. הלוויה שלו נערכה ב-3 באוגוסט בגרינוויל. הוא נקבר כשגופתו עטופה בדגל אמריקני והעתק של החוקה מתחת לראשו, לפי בקשתו. אתר הקבורה הפך לבית קברות על שמו ב-1906.
תדמית היסטורית ומורשת
היסטוריונים שחקרו את נשיאותו של ג'ונסון התמקדו בעיקר בפעולתו במהלך השיקום. הצפון התייחס אליו כאל עקשן חסר רוח שניסה לעזור לדרום במהלך תקופת השיקום, עד שהקונגרס עצר אותו.
עם תחילת המאה העשרים, כתבו עליו ההיסטוריונים שסירב להתפשר עם הקונגרס, אף על פי שהקונגרס רצה שיאחד את המדינה וימנע את השתלטות הרדיקלים. מאבקו עם הקונגרס מנע צירוף מדינות הדרום בצורה רכה יותר. רצונו לנצח וגאוותו בדעתו גרמו לפגיעה בדרום ובמדינה.
אחרים האשימו את ג'ונסון בבעיות בדרום לאחר המלחמה. הנשיא וודרו וילסון טען שאמנם ג'ונסון היה בעייתי מבחינה פוליטית, אולם ניסה למלא את צוואתו של לינקולן לסלוח לדרום. וילסון הציג את תוכנית השיקום כתוכנית נקמנית שפגעה גם בדרומיים שתמכו באיחוד, ועזרה ל"צקלונאים" הצפוניים (אנשי עסקים ופוליטיקאים מהצפון שתפסו עמדות כוח בדרום), ול-"Scalawags", דרומיים לבנים שכרתו ברית עם השחורים למען האינטרס הפוליטי שלהם.
כמה היסטוריונים טענו שלמרות כישלונו של ג'ונסון כנשיא, מדיניות השיקום שהציע הייתה נכונה. בשנות העשרים והשלושים פורסמו עליו ביוגרפיות ששיבחו אותו וביקרו את יריביו.
היסטוריונים אחרים, טענו שהשיקום היה מאבק כלכלי. הם קיבלו את ההנחה שהמטרה של השיקום הייתה אמורה להיות פיוס. בשנות החמישים, החלו ההיסטוריונים להתמקד בחוויה של השחורים. הם דחו כל ניסיון להציג את השחורים כנחותים, וטענו שהתנועה לזכויות האזרח היא תנועת שיקום חדשה. כותבים חדשים קיוו שעבודותיהם על המלחמה יקדמו את נושא זכויות האזרח. הם תמכו ברפובליקנים הרדיקלים שניסו לתמוך בשחורים, וראו את ג'ונסון כעוין לעבדים המשוחררים. הם חשפו מספר צעדים שביצע ופגעו בעבדים המשוחררים. תקופת השיקום החלה להיתפש כניסיון לשלב את העבדים המשוחררים בחברה.
היסטוריונים טוענים שג'ונסון הדגיש את העליונות הלבנה ואת השמרנות הדרומית.
ב-2002, נטען שג'ונסון סבל מבעיות רציניות בשכלו. נטען שהיה חסר גמישות והחליט בחיפזון וללא מחשבה. נשיאותו נכשלה כיוון שהיה דמוקרט בממשלה של רפובליקנים צפוניים. ג'ונסון לא נבחר לנשיאות, והייתה חסרה לו סמכות על הקונגרס. הוא לא הבין שמלחמת האזרחים הייתה מהפכה ושהכוח הממשלתי עלה על זכויות המדינות. בנוסף הוא האמין שהשחורים נחותים מהלבנים, השקפה נפוצה בקרב הלבנים באותה התקופה.
חיים לסקוב
חיים לסקוב (אפריל 1919 – 8 בדצמבר 1982) היה איש צבא וציבור ישראלי, ראש המטה הכללי החמישי של צבא ההגנה לישראל ונציב קבילות החיילים הראשון.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
לסקוב נולד לאיטה לבית הירשפלד ולמשה בבוריסוב שבבלארוס. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1925 לאחר שאביו, שהיה בעל מנסרה איבד את רכושו במהפכה הרוסית. המשפחה השתקעה בחיפה וחייתה חיי עוני. האב, שהתפרנס כעגלון, נהרג כשעגלה של ערבי רמסה אותו בספטמבר 1930. לסקוב למד בבית הספר הריאלי בחיפה, וזאת על אף מצבה הכלכלי הרע של משפחתו, וכן התפרנס מעבודות שונות. בעת לימודיו הושפע מאוד מאישיותו של מנהל בית הספר ומורהו, ארתור בירם, אשר שימש לו דמות אב. כנער היה מיודד לסקוב עם עזר ויצמן שהיה צעיר ממנו בארבע שנים, ועם אחותו יעל ויצמן עמה קיים קשר רומנטי.
בשנת 1932, עוד כנער, הצטרף לסקוב ל"הגנה", ומילא שורת תפקידים, תחילה כרץ אישי של יעקב דורי מפקד מחוז חיפה ולאחר מכן מדריך גדנ"ע בגימנסיה. בהמשך מונה לסגנו של מאיר מרדור, מפקד הפלוגה המיוחדת של ההגנה. באותה עת הושפע מאוד מאישיותו של וינגייט, מפקד פלגות הלילה המיוחדות. בשנת 1940 התנדב לסקוב לצבא הבריטי ולחם במלחמת העולם השנייה. לסקוב שירת במגוון תפקידים, ביניהם כמפקד פלוגה חי"ר בבריגדה היהודית, עמה לחם בחזית באיטליה. במסגרת זו הגיע לסקוב לדרגת מייג'ור (רס"ן). עם תום המלחמה, נותר באירופה, ופעל במסגרת עלייה ב', ופעולות נקם בנאצים ורכש. עם שובו ארצה בסוף 1946 שב לפעילות כקצין ההדרכה של "ההגנה", ואף שימש כקצין הביטחון של חברת החשמל. באוגוסט 1947 הוטל עליו לארגן מחדש את שירותי ההדרכה של ההגנה.
שירות בצה"ל
עם פרוץ מלחמת העצמאות קיבל על עצמו את הכנת מערך ההדרכה בצה"ל. הוא ארגן בשיתוף עם צביקה גילת את קורס הקצינים הראשון, אותו גיבשו לגדוד שלחם במבצע נחשון בגזרה המערבית של המבצע. במאי 1948, הגיע ללטרון כמפקד הגדוד המשוריין הראשון בצה"ל (גדוד 79), במסגרת חטיבה 7. בלילה נטול הירח של ה-30 במאי 1948, במסגרת מבצע בן נון ב', פרצו שריוני הגדוד שלו לחצר משטרת לטרון. על פי רעיון של לסקוב הפעילו הזחל"מים להביורים לעבר עמדות הלגיונרים שעל הגג והציתו אש עזה בחזית תחנת המשטרה. התאורה הבלתי צפויה הפכה את הזחל"מים הנייחים לטרף קל לתותחני הלגיון הערבי ובזה אחר זה הם נפגעו והכוח שספג אבדות נאלץ לסגת. לסקוב היה מפקד מבצע דקל וחתם על כניעת העיר נצרת. בחודש יולי 1948 שב למערך ההדרכה כמפקד אגף ההדרכה בדרגת אלוף. בתפקיד זה פגש את שולמית, הפקידה הראשית של האגף, שהייתה לאשתו. בשנת 1949 הוא הפקיד בידי טום דרק באודן הקמת בית ספר לצניחה.
באוגוסט 1951 מונה למפקד חיל האוויר, אף שמעולם לא היה טייס. בתקופת כהונתו של לסקוב הוכן החיל לקליטת מטוסי הסילון הראשונים, הם מטוסי ה"מטאור". הוא שימש בתפקידו עד מאי 1953 ואז יצא לחופשת לימודים. הוא יצא לבריטניה, שם קיבל הכשרה צבאית נוספת, אך למד גם פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
ב-1955 שב לישראל, ובקיץ אותה שנה מונה לסגן הרמטכ"ל וראש אג"ם. לאחר חילוקי דעות מקצועיים עם משה דיין, הועבר לתפקיד מפקד גייסות השריון. במלחמת סיני היה מפקד אוגדה 77, אשר פעלה בציר רפיח - אל עריש - קנטרה. לאחר מותו בתאונת מטוס של מפקד פיקוד הדרום, אל"ם אסף שמחוני, קיבל לסקוב את תפקידו, ובמסגרת זו פיקד על נסיגת כוחות צה"ל מסיני.
במלחמת סיני באה לידי ביטוי תפיסתו, שהחיל העיקרי מבין חילות היבשה הוא חיל השריון, ושיש להפעיל את השריון במסגרת יחידותיו האורגניות, ולא כפי שסברו רוב ותיקי מלחמת השחרור, ובהם הרמטכ"ל משה דיין, ככוח מסייע ליחידות החי"ר. לסקוב למד היטב את לקחי מלחמת העולם השנייה, שבה פרץ השריון הגרמני את קווי ההגנה הצרפתיים שהורכבו מטנקים בודדים שפוזרו בין יחידות החי"ר. יוצא הדופן מבין אנשי הפלמ"ח שסייע ללסקוב לקדם את התפיסה הזאת בצה"ל היה אסף שמחוני. ביחד, כמפקד השריון ומפקד פיקוד הדרום, הם מימשו במלחמה זו בהצלחה את כללי תורת הלחימה החדשה. בעקבות זאת, פעל לסקוב רבות להטמיע את התורה החדשה בצה"ל. כמו כן, כחניך הצבא הבריטי, הוא נאבק להטמיע בצה"ל נורמות חדשות של משמעת והקפדה על נהלים ופקודות, וגם זאת בניגוד מסוים לרוח הפלמ"ח ששררה בצבא הצעיר.
הרמטכ"ל החמישי
בינואר 1958 מונה לסקוב לרמטכ"ל, והחליף בתפקיד זה את משה דיין. זאת על רקע הכרזת סוריה ומצרים ב-31 בינואר 1958 על האיחוד ביניהן, שכונה קע"ם (קהילייה ערבית מאוחדת) דבר שהביא לחששות כבדים לביטחונה של המדינה.
ב-30 במרץ 1958 התנהלו קרבות ארטילריים בין צה"ל לבין הסורים בגליל ובאזור הכנרת, והפסקת אש הוכרזה רק לאחר יומיים.
ביום העצמאות העשירי, 24 באפריל 1958, פיקד לסקוב על מצעד צה"ל בירושלים, אשר צעד על אף אזהרות ירדן בדבר התלקחות צבאית אם יצעד המצעד. במצעד הציג הצבא הצעיר נשק חדיש, וכן נשק שלל שנלקח מהמצרים בסיני ומהסורים בקרבות באזור החולה.
ב-6 בנובמבר 1958 חידשו הסורים את ההפגזות, והפגיזו שוב ושוב את היישובים בגליל, ואת הפועלים העוסקים בעבודות באזור החולה. צה"ל השיב באש לפעולות אלו.
בתקופת כהונת לסקוב אירע "ליל הברווזים", תרגיל גיוס חירום שהוכרז עליו במפתיע ברדיו, ב-1 באפריל 1959, ולכן עורר בהלה כללית בישראל, וכוננות במדינות ערב.
עם זאת נמשכה המתיחות בגבול הצפון, וב-31 בינואר 1960 ביצע צה"ל את מבצע חרגול, פעולת תגמול על הכפר הסורי תאופיק, ששימש כמוצב קדמי ששלט על יישובי הגליל.
בתקופת כהונתו התפתחו חילוקי דעות על סמכויות בינו לבין סגן שר הביטחון שמעון פרס. בדצמבר 1960 פרש לסקוב מתפקיד הרמטכ"ל לאחר תקופת כהונה שלווה יחסית (פרט לתקריות עם הסורים), שבה עסק בבניין הכוח. צה"ל קלט בתקופתו את הצוללת הראשונה שלו, "תנין", ומטוסי "סופר מיסטר".
הקריירה האזרחית
לאחר שחרורו מונה לסקוב ב-1961 למנהל רשות הנמלים. בתקופתו הוקם נמל אשדוד. לסקוב ראה את עיקר תפקידו בהדרכת העובדים וביצירת יחסי אנוש טובים, אך סירב להיכנע לדרישות ועדי העובדים שנראו לו מוגזמות. בתחילת 1966 הוא השבית את נמל אשדוד עד שהעובדים יחתמו על הסכם עבודה ובתחילת 1967 הוא סירב לממן העלאות שכר שהבטיחה חברת שירותי נמל מאוחדים לעובדיה, עד שנכנע בלחץ שרי הממשלה. על רקע יחסי העבודה המעורערים ברשות הנמלים המליץ דו"ח גבתי, שהוכן על ידי חמישה שרים, על הגדלת סמכויות שר התחבורה ברשות הנמלים. בעקבות הסכמת מועצת הרשות לשינויים המוצעים הודיע לסקוב בספטמבר 1970 על התפטרותו מתפקיד מנהל הרשות.
לסקוב המשיך בהיותו אזרח לכתוב ספרי לימוד להדרכה צבאית, ומאמרים בכתבי עת מקצועיים על נושאי צבא. בשנת 1971 מונה כשופט של פרס ביטחון ישראל. בנובמבר 1972 היה לסקוב לנציב קבילות חיילים הראשון, ושירת בתפקיד זה כעשר שנים עד לפטירתו. כנציב קבילות החיילים קבע את האימרה: "חייל העומד על זכויותיו, הוא חייל הממלא את חובתו". לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לסקוב לחבר בוועדת אגרנט אשר בדקה את האחראים למחדלים שהובילו אל המלחמה. ב-1982 זכה בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
בשנת 1965 לקראת הבחירות לכנסת השישית הקים תנועה בלתי מפלגתית בשם את"א - אזרחים תומכי אשכול אשר תמכה באשכול במאבקו בדוד בן-גוריון על רקע "פרשת לבון".
לסקוב נפטר ב-8 בדצמבר 1982 ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול. הוא הותיר אחריו את רעייתו שולמית, לה נישא בשנת 1949, אשת חינוך, היסטוריונית ומחברת ספרי תעודה ישראלית.
על שמו נקראים בית הספר לקצינים של צה"ל, ספריית המטכ"ל ע"ש רא"ל חיים לסקוב, יער בלטרון וכן רחובות במספר ערים בישראל, ביניהן אשדוד, חולון, נתניה, עכו, רחובות, חדרה, תל אביב ורעננה.
מנהיגות
חיים לסקוב גרס כי המפקד אינו יכול למלא את תפקידו ולבצע את משימותיו כשהוא פועל לבדו. הוא תלוי בשיתוף הפעולה של חייליו ובנכונות שלהם לעשות את המוטל עליהם ואף לסכן את חייהם. הסיכוי להגיע להזדהות כזאת של החייל עם מפקדו ועם יחידתו, לדעת חיים לסקוב, קיים רק כאשר החייל יודע שהמפקד רוחש לו כבוד ויחסו אליו הוא אישי וכן. הרמטכ"ל לשעבר רב-אלוף (מיל) משה לוי כתב בהקדמה לספרו של לסקוב "מנהיגות צבאית": "מחיים לסקוב למדנו, כי מנהיגות מתבססת על נורמות וערכים חיוביים ומי שאינו מאמין בהם ואינו נוהג על פיהם, איננו יכול להיות מנהיג."
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ויטל (מחנה ריכוז)
מחנה ויטל (Vittel) היה מחנה ריכוז ומעבר לאסירים מיוחסים, שהקימו הנאצים בעיר המרפא ויטל שבמחוז ווז', ליד נאנסי בצפון-מזרח צרפת.
היסטוריה
המחנה הוקם בשנת 1940 בבית מלון בעיר הנופש, ובו הוחזקו אזרחים בעלי דרכונים של מדינות שבהן נלחמו הגרמנים. הגרמנים חשבו שאפשר יהיה להחליף אזרחים אלו בשבויים בעלי חשיבות או באזרחים גרמנים שיכלאו במדינות הזרות.
במהלך החודשים שחלפו מאז תחילת הכיבוש הנאצי בצרפת לא ביקשו המדינות את אזרחיהן היהודים, נשלחו רובם של האסירים למחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלחו רובם במשלוחים למחנה ההשמדה בירקנאו.
בשנת 1943 הובאו למחנה עשרות יהודים פולנים בעלי דרכונים של מדינות דרום-אמריקה, אולם גם אלו נשלחו ברובם במהלך שנת 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר המלחמה נמצאו בחדרו של מפקד המחנה אישורים של מדינות דרום אמריקה שהיו נייטרליות, שאישרו כי יהודים אחדים אכן אזרחי המדינות הללו, אולם היהודים לא ניצלו מהשמדה.
בין האסירים במחנה היה המשורר יצחק קצנלסון שכתב בו את "השיר על העם היהודי שנהרג" (ביידיש: "דאָס ליד פונעם אויסגעהרגעטן יידישן פאָלק").
אלזי מוד טילני שבעצמה הייתה אסירת המחנה עבדה במשרד והצליחה להציל מספר יהודים. על כך היא קיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
הרקולס (סרט, 2014)
הרקולס (באנגלית: Hercules) הוא סרט פעולה ופנטזיה אמריקאי שיצא בתלת-ממד בשנת 2014 בבימויו של ברט ראטנר ובכיכובן של דוויין ג'ונסון, איאן מקשיין ורופוס סוול. הסרט עוסק בחיי הרקולס, גיבור יוון העתיקה. הסרט מבוסס על קומיקס בעל 2 כרכים שיצא בידי חברת "Radical Studios". הסרט יצא ב-25 ביולי 2014 בארצות הברית, סמוך לצאת סרט דומה - הרקולס: האגדה מתחילה.
קרור
קְרוֹר (באנגלית: Crore, kodi, khokha, karod, karor או koti) היא יחידת מניה בשימוש במערכות מספור בדרום אסיה השווה לעשרה מיליון (10,000,000). באזורים אלו המספר נכתב כך: 1,00,00,000.
הרקולס (סרט, 2014)
סרט זה זכה להצלחה בקופות והרוויח מעל ל-244 מיליון דולר בקופות, אם כי הפקתו עלתה 100 מיליון דולר. הוא קיבל ביקורות מעורבות אשר מצד אחד ציינו לשבח את המשחק ואת האקשן בסרט, בייחוד של דוויין ג'ונסון ומצד שני ביקרו את הפן האנושי.
קרור
קרור שווה למאה לאק (באנגלית Lakh) המייצג מספר השווה למאה אלפים אשר נכתב כך: 1,00,000. קרור בשימוש נרחב בהודו, בנגלדש, פקיסטן ונפאל, אפגניסטן, בהוטן, מיאנמר וסרי לנקה.
הרקולס (סרט, 2014)
עלילה
כאשר זאוס, מלך האלים היווני, התעבר עם בת תמותה הדבר הכעיס את אשתו הרה ששילחה בו 2 נחשים אך הילד הצעיר - הרקולס הצליח להרוג אותם. הוא גדל והאלים שלחו אותו לעבור 12 משימות מסוכנות כמו להרוג את ההידרה, את החזיר מהר ארימנתו ואת האריה מנמאה, הקטלני מכולם אותו הרג בעזרת חניקה.
הרקולס הפך לדמות מוכרת המלווה בחמישה חברים קבועים היוצאים איתו למלחמה ולטפל בשודדים אך מוטרד מתקרית בה חזר לביתו באתונה ומצא את אשתו ובניו שוכבים מתים ומדממים. לאחר קרב למען מלך מקדוניה מגיעה אל החבורה הנסיכה ארגניה, נסיכת תראקיה ומבקשת שילכו לטפל עבור מדינתה במורדים בראשות המצביא לשעבר, רזאוס תמורת זהב. הרקולס מגיע לתראקיה ונפגש עם הגנרל סיטאקלס, מלכה של אתונה, אריסתאוס והמלך קוטיס, מלכה של תראקיה. הוא מאמן עבור המלך חיילים חסרי ניסיון אך צבאו של רזאוס מתקדם במהירות עבורם והם נאלצים להילחם איתו בכפר קרוב, לפני שהחיילים הוכשרו.
צבא תראקיה משלים את האימונים ומחליט להתקדם עבור בסיס צבאו של רזאוס, אשר לכאורה נשלט בידי אנשים, קנטאורים ועוד מפלצות. בקרב מתברר שאין קנטאורים אלא הרבה פרשים וביניהם רזאוס, מצביא מורד של המלך. הרקולס ואנשיו מפתיעים את הפרשים והורגים את רובם בעוד הצבא נערך בטור שחוסם את לחימת הרגלים. הקרב מסתיים מהר אך רזאוס נע לקרב אחד על אחד נגד הרקולס ומפסיד.
רזאוס וחייליו נלקחים כאסירים לבית המלך ובה הוא מתעמת עם הרקולס בטענתו שהוא הולך נגד האיש הלא נכון ומכתיר את הכובש שפגע בעמו. במהלך חגיגה לכבוד הניצחון. הרקולס קולט שארגניה פונה לעבר רזאוס השבוי והיא מגלה שרזאוס צדק והיא מחויבת לעזור למלך המאיים על חיי בנה, אריוס, אם כי היא מחכה ליום בו תיפסק המלחמה ביוון. ברגע זה המלך קוטיס מצווה על הגנרל להכתיר אותו למלך המאוחד של יוון. המלך פונה להרקולס וקורא לו להיות מצביא ראשי בצבאו, אך הרקולס מעדיף לקבל את זהבו וללכת.
עם זאת בלילה הוא וחבריו מחליטים להישאר ולמרוד במלך האכזרי, למעט אותוליקוס הרוצה להנות מהזהב. הם פונים לשחרר את רזאוס בעזרתה של ארגניה אך נתפסים בידי אנשי הצבא והגנרל ונשלחים לכלא. לכלא מגיע המלך של אתונה, אריסתאוס המספר להרקולס על כך שבאתונה הוא סימם את הרקולס בלילה בו חזר מהמלחמה ושיסע 3 זאבים שחורים באשתו ובבניו עד שנהרגו. מאותו לילה גרם להרקולס להזיות. המלך קוטיס מחליט להוציא להורג את בתו אך הרקולס מקבל כוחות בעידודו של החוזה אמפיאראוס, משתחרר מהכבלים, מציל את ארגניה, נלחם והורג את שלושת הזאבים השחורים ומשחרר את כל הכלואים. המלכים נמלטים מהכלא והרקולס ואנשיו אחריהם.
הרקולס דוחק לפינה את אריסתאוס והוא מתחנן לחייו אך ללא הועיל. מאחוריו מגיע הגנרל סיטאקלס, חונק אותו עם שוט אך נהרג בידי לודאוס, אחיינו הצעיר של הרקולס. הם מגיעים לעצור את המלך אך הוא נמלט החוצה לעבר הצבא ומחזיק באריוס, נכדו ויורש הכתר. החבורה מהססת להילחם אך מטר יריות על קשתים מבשר על חזרתו של אותוליקוס. הקרב מתחיל ותידאוס הברברי מחזיר את אריוס לאמו אך נפצע קשה מהחצים ומת. הלוחמים של המלך נעים לעבר הארמון כדי לתפוס את הרקולס אשר נעמד מאחורי פסל אדיר של האלה הרה ובכוחות האלים מניף אותו ממקומו ומפיל אותו על מאות החיילים ועל המלך קוטיס למותם. החיילים שנשארו זורקים את הנשק וכורעים ברך להרקולס ואריוס מקבל את הכתר של סבו.
שחקנים
מרבית הדמויות בסרט מוכרות בתרבות יוון העתיקה:
יטי צהוב ובלתי ניתן לעצירה
יטי צהוב ובלתי ניתן לעצירה (באנגלית: The Unstoppable Yellow Yeti) היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנוצרה על ידי אנטטו הארלין וג'ונאס אוטי, והוצגה לראשונה בערוץ דיסני בצרפת ב-14 במאי 2022.
מרדכי רוזן
מרדכי (מוטי) רוזן (רוזנפלד) (נולד ב-1942) הוא בלשן, אטימולוג ומורה ללשון העברית.
יטי צהוב ובלתי ניתן לעצירה
הסדרה הופצה מאוחר יותר בפינלנד ב-Yle Areena ביולי 2022.
תקציר העלילה
בפרק הראשון, אוסמו בן ה-12 נאלץ לעזוב את חייו הישנים מאחור כשהוא עובר עם אביו לווינטרטון, כפר בדיוני מצפון לחוג הארקטי, שמושלג בו כל השנה. אוסמו ובת דודתו ריטה פוגשים יטי צהוב בשם גוסטב, ומתחילים לחוות איתו הרפתקאות. בכפר יש שפע של כללים נוקשים, כולל איסור על מפלצות. אביה של ריטה, רומן כרום, שהוא ראש הכפר, שונא מפלצות. כדי להסתתר ממנו, גוסטב מתלבש בתחפושות שונות. הסדרה מאזכרת מסורות פיניות רבות כמו שחיית קרח, חגיגות האחד במאי ומסיבות סרטנים ומזון מהיר מלאפנראנטה.
הפקה
אנטטו הארלין וג'ונאס אוטי הקימו חברה בשם Gigglebug Entertainment בשנת 2013, והחלו להציג רעיונות לדמות הראשית של הסדרה כבר במהלך השנה הראשונה להקמת החברה.
בשנה שלאחר מכן הם סיפרו על הרעיון שלהם לעובד דיסני שפגשו בצרפת. הרעיון מצא חן בעיני דיסני, והם ביקשו מהארלין ואוטי ליצור איתם קשר כשהוא יגיע לשלבי ההבשלה הסופיים שלו.
בשנת 2015, Gigglebug Entertainment, Disney EMEA ו-Zodiak Kids Studios החלו לפתח את הסדרה ביחד. מאוחר יותר Gigglebug Entertainment שיתפה פעולה עם דיסני בפיתוח "רחוב 101 דלמטים" בשנת 2016.
הפקת הסדרה עצמה החלה בקיץ 2020, עם אוטי כבמאי ראשי והרלין כמפיק בפועל לצד מנכ"ל אולפני זודיאק קידס, בנואה די סבטינו. זודיאק קידס קיבלה את זכויות ההפצה הבינלאומיות של הסדרה. התוכנית הוכרזה רשמית באוקטובר 2020. זו הייתה הפעם הראשונה שדיסני הזמינה תוכנית מקורית מפינלנד. הסדרה הופקה במהלך שנתיים בפינלנד, קנדה, צרפת ובריטניה.
הדמות הראשית בסדרה קיבלה השראה מחברת הילדות של אוטי, קיקה. קיקה היה תלמיד קוסטה ריקני שהגיע לחילופי תלמידים בפינלנד וגר בביתו של אוטי בלאפנראנטה ועשה רושם גדול על אוטי בן ה-14, שמחשיב את עצמו מופנם. קיקה שבר את קודי ההתנהגות הפיניים ולימד את אוטי לראות את העולם מנקודת מבט חדשה. במהלך שלב סיעור המוחות, היטי גוסטב הפך לבובת לבד ואוטי והארלין התבדחו על שלג צהוב.
העונה הראשונה מורכבת מ-50 פרקים בני 11 דקות. הפרקים משודרים בזוגות כדי להתאים למרווחי הזמן של חצי השעה כשהם משודרים בערוץ דיסני. 20 הפרקים הראשונים בני 11 הדקות יצאו ב-Yle Areena ב-1 ביולי 2022, וכל העונה שוחררה מאוחר יותר ב-Disney+. זו גם התוכנית הפינית הראשונה של דיסני, אם כי היוצרים פיתחו את "רחוב 101 דלמטים" שיצא בשנת 2019.
בבריטניה, הסדרה יצאה ביוטיוב על ידי ZeeToons.
אחי הוא בן יחיד
אחי הוא בן יחיד (באיטלקית: Mio fratello è figlio unico) הוא סרט קולנוע איטלקי שיצא לאקרנים בשנת 2007. הסרט בוים על ידי דניאל לוקטי. תסריט הסרט נכתב על ידי לוקטי, סנדרו פטרליה וסטפנו רולי על פי ספרו של אנטוניו פנאקי.
עלילה
אצ'ו (המגולם על ידי אליו ג'רמנו), הבן הצעיר במשפחת פועלים קשת יום המתגוררת בלאטינה, בלציו שבאיטליה החליט לעזוב את המנזר בו התחנך להיות כומר ולשוב לבית הוריו, שם הוא מתחבר עם מריו נאסטי (המגולם על ידי לוקה זינגרטי) מוכר מגבות פאשיסט המלמד אותו את ערכי המפלגה הפשיסטית, מלמד אותו להעריץ את בניטו מוסוליני ולהצטרף למפלגה. אחיו של אצ'ו, מנריקו (המגולם על ידי ריקארדו סקמרצ'ו) הוא חבר המפלגה הקומוניסטית, כמו גם אחותם. הסרט עוקב אחרי התבגרות האחים בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70, בהתאהבותם באותה בחורה, ובהחלטתו של אצ'ו לעזוב את המפלגה הפשיסטית ולהצטרף, בעקבות אהבתו לאהובת אחיו, למפלגה הקומוניסטית. הסרט מצג את הוריו קשי היום המתקשים להשיג דירה ממחלקת הדיור הציבורי, אף שביתם עומד לפול, ובאובדן הערכים של מנריקו הנוטש את אהובתו ובנם והופך להיות גנב.
הפקה ופרסים
הסרט צולם בעיירה לטינה. הסרט הוצג בפסטיבלים רבים בהם פסטיבל קאן. כמו כן הסרט זכה בפרס דויד ד. דונטלו עבור השחקן הטוב ביותר, העריכה, התסריט ושחקנית המשנה הטובה ביותר.
היסטרוסקופיה
הִיסְטֵרוֹסְקוֹפִּיָּה (בלועזית: hysteroscopy, על פי האקדמיה ללשון העברית: שְׁקִיפַת רֶחֶם) היא הליך רפואי, ממשפחת ההליכים הרפואיים - אנדוסקופיה, בו מוחדר סיב אופטי אל תוך הרחם. החדרת הסיב האופטי מאפשרת התבוננות על הרחם מבפנים, הן למטרות אבחון והן במהלך ניתוח. שם ההליך נגזר מן המילים הלטיניות 'היסטר'=רחם, ו'סקופיה'=התבוננות.
היסטרוסקופיה אבחנתית
במהלך היסטרוסקופיה אבחנתית מחדירים לחלל הרחם היסטרוסקופ (סיב אופטי) בקוטר 2-5 מ"מ ובאורך כ 30 ס"מ.
ההיסטרוסקופיה האבחנתית, המבוצעת לרוב ללא הרדמה, מיועדת למטרות הבאות:
היסטרוסקופיה ניתוחית
ההיסטרוסקופיה הניתוחית נעשית באופן דומה לזו האבחנתית, אך נעשה שימוש בצינור בקוטר 10 מ"מ המכיל, בנוסף לסיב אופטי, גם תעלה המאפשרת להחדיר מכשירים דקים וארוכים.
הפעולות הניתנות לביצוע בהיסטרוסקופיה ניתוחית הן:
פעולות אלו נעשות או בהרדמה כללית, תחת היפנוזה או בהרדמה מקומית, ולפיכך לעיתים הן ניתנות לביצוע במרפאה ללא צורך להגיע לבית חולים.
היסטרוסקופיה באמצעות לייזר
בשנת 2007 פיתח  הד"ר שגיא חיימוביץ שיטת ניתוחים תוך רחמיים באמצעות לייזר ללא הרדמה
זמן הניתוח בשיטת הלייזר התקצר משעה - שעה וחצי ל-10 דקות.
אירווינג ליהמן
אירווינג ליהמן (באנגלית: Irving Lehman; 28 בינואר 1876 – 22 בספטמבר 1945) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן יהודי-אמריקאי, אשר כיהן כנשיא בית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק מ-1940 ועד מותו ב-1945.
ביוגרפיה
אירווינג נולד ב-28 בינואר 1876 בניו יורק למשפחה יהודית. הוריו, (ממיסדי חברת ההשקעות ובנק ליהמן ברדרס, נפטר ב-1897) ובבט ניוגאס. מושל מדינת ניו יורק והסנאטור של ארצות הברית הרברט ה' ליהמן היה אחיו. הוא סיים את לימודיו ב בשנת 1896 ואת תואר בוגר במשפטים הוא קבל מבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בשנת 1898.
הוא היה שופט בבית המשפט העליון בניו יורק בין השנים 1909 ל-1923, הוא נבחר ב-1908 על ידי חברי המפלגה הדמוקרטית, ונבחר מחדש גם ב-1922 על ידי חברי שתי המפלגות הדמוקרטית והרפובליקנית.
בבחירות במדינת ניו יורק בשנת 1923 אירווינג נבחר על ידי חברי המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית לכהונה של 14 שנים לכהן בבית המשפט לערעורים בניו יורק, ונבחר מחדש גם בבחירות בשנת 1937. בשנת 1939, הוא נבחר לתפקיד נשיא בית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק (שופט הראשי) על ידי המפלגה הדמוקרטית, המפלגה הרפובליקנית, ונשאר על כס המשפט עד יום מותו.
בשנת 1942 אישר בית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק את הרשעותיהם של לואיס בוכאלטר ושני מקורביו עמנואל וייס ולואי קפונה. אף על פי שעונשי המוות אושרו בהצבעה ביחס של 4–3, השופט ליהמן, שאישר אף הוא את הרשעתם של השלושה, הביע ספקות בפסק הדין וקבע כי הטעויות והפגמים בתיק היו למעשה רבים. בשנת 1943 קיבל בית המשפט העליון של ארצות הברית את עתירתו של בוכאלטר לבחון מחדש את התיק ובחוות דעת מלאה אישר את ההרשעה, ביחס 7–0, כאשר שני שופטים נמנעו. בשנת 1944, השופט ליהמן חתם על צו עיכוב הליכים והוצאתם להורג של הנידונים, משום שעורך הדין של השלישייה הופיע בפני המושל תומאס א. דיואי בבקשת חנינה. בקשת החנינה נדחתה על ידי המושל דיואי. ב-4 במרץ 1944 הודה עמנואל וייס לשופט הראשי ליהמן בדבריו האחרונים לפני שהוצא להורג בכיסא חשמלי בכלא סינג סינג.
חיים אישיים
ב-26 ביוני 1901, אירווינג ליהמן התחתן עם סיסי שטראוס, בתו של נתן שטראוס, שהיה סוחר ונדבן אמריקאי שהחזיק בבעלות משותפת בשתיים מחנויות הכלבו הגדולות בעיר ניו יורק, RH Macy & Company ואברהם אנד שטראוס. בני הזוג ליהמן היו חסרי ילדים.
ליהמן מת ממחלת לב ב-22 בספטמבר 1945 בביתו ברחוב רידג', ב. תפילות ההשכבה נערכו בבית הכנסת "עמנו-אל" במנהטן. הוא נקבר ב.
דביגטראן
דביגטראן (באנגלית: Dabigatran) היא תרופה שפועלת כנוגד קרישה. את התרופה נוטלים דרך הפה. התרופה פותחה על ידי חברת בהרינגר אינגלהיים, ומשווקת במספר מדינות תחת השם פרדקסה (Pradaxa) (ישראל, אוסטרליה, אירופה וארצות הברית), פרדקס (Pradax) בקנדה, פרזקסה (Prazaxa) ביפן). התרופה מעכבת באופן ישיר והפיך את תרומבין (DTI- Direct Thrombin Inhibitor).
דביגטראן פותח על ידי חברת בהרינגר אינגלהיים ומשווק בישראל על ידי חברת התרופות בהרינגר אינגלהיים ישראל.
שימוש רפואי
דביגטראן, מאושר לשימוש בישראל ב-2 מצבים רפואיים: 1. מניעת שבץ מוחי ותסחיפים סיסטמיים בחולים עם פרפור פרוזדורים (atrial fibrillation) שלא על רקע מחלה מסתמית. 2. מניעה ראשונית של תרומבואמבוליזם ורידי (VTE) אחרי ניתוח אלקטיבי של החלפת מפרק ברך או ירך.
תופעות לוואי
תופעת הלוואי העיקרית של כל נוגדי הקרישה היא דימום. עם זאת, חולים שטופלו בדביגטראן סבלו מפחות מדימומים מסכני חיים, פחות דימומים קלים או קשים (פרט לדימום במערכת העיכול) ופחות דימומים תוך-גולגולתיים בהשוואה לחולים שטופלו בוורפרין. מסיבה זו נמצא כי לדביגטראן פרופיל בטיחותי יותר טוב משל וורפרין. תופעת הלוואי השכיחה ביותר בקרב חולים שנטלו דביגטראן במסגרת מחקר קליני היא דיספפסיה (תופעת דמוית צרבת). תופעה זו שלרוב היא קלה וחולפת עם הזמן נובעת כנראה מהרכב כמוסות הדביגטראן המכילות חומצה טרטרית, אשר נועדה להפחית את רמת החומציות (PH) בקיבה, לצורך ספיגה יעילה יותר של התרופה.
פיתוח
דביגטראן נתגלה מתוך כמה כימיקלים בעלי מבנה דומה לזה של תרכובת כימית (benzamidine) מעכבת תרומבין (thrombin) המבוססת על 4 α-NAPAP (N-alpha-(2-naphthylsulfonylglycyl) amidinophenylalanine piperidide) אשר היה ידוע כבר משנות ה-80 כמעכב רב עוצמה של חומצות אמינו, ובעיקר על תרומבין, אך גם על טרייפסין (trypsin). תוספת של אתיל אסתאר (ethyl ester) ו-hexyloxycarbonyl carbamide hydrophobic side chains הובילו לתרופה הנ"ל הנספגת דרך הפה.
מינון
דביגטראן מומלץ למניעת שבץ מוחי בחולי פרפור פרוזדורים, המינונים המומלצים בהתוויה זו הם: מינון של 150 מ"ג פעמיים ביום, במתן פומי, נבחר כמינון הסטנדרטי המתאים למרבית החולים. מינון של 110 מ"ג פעמיים ביום במתן פומי במקרים בהם יש צורך במינון מופחת (לדוגמה, מטופלים קשישים מעל גיל 80 שנה, מטופלים שנוטלים גם את התרופה וראפאמיל או בחולים בהם נדרשת התאמת מינון כגון חולים עם הפרעה בתפקוד הכלייתי וקשישים עם סיכון מוגבר לדימום).
מחקר הRE-LY הוא מחקר שבחן את היעילות והבטיחות של דביגטראן בהשוואה לוורפרין במניעת שבץ מוחי ותסחיף סיסטמי בחולים עם פרפור פרוזדורים שאינו על רקע מחלה מסתמית. ממצאי מחקר ה-RE-LY הראו שדביגטראן הוא תרופה בעלת יעילות גבוהה למניעת שבץ מוחי בקרב חולים עם פרפור פרוזדורים. במינון 150 מ"ג פעמיים ביום, הוכח כיעיל יותר מוורפרין וכנוגד הקרישה היחיד שיעיל יותר מוורפרין במניעת שבץ הנגרם מקריש, בעוד שמינון 110 מ"ג פעמיים ביום, הוכח כיעיל באותה מידהכמו וורפרין.
דביגטראן במניעה ראשונית של תרומבואמבוליזם ורידי (VTE) אחרי ניתוח אלקטיבי של החלפת מפרק ברך או ירך. המינונים המומלצים בהתוויה זו הם: מינון של 220 מ"ג פעם אחת ביום, במתן פומי של שתי קפסולות של 110 מ"ג הניטלות יחד או מינון של 150 מ"ג פעם אחת ביום במתן פומי של שתי קפסולות של 75 מ"ג הניטלות יחד במקרים בהם יש צורך במינון מופחת (כגון קשישים מעל גיל 75 שנים ומטופלים עם אי ספיקה כלייתית). במחקר אשר השווה בין מתן דביגטראן במינונים של 150 מ"ג ו-220 מ"ג פעם ביום למינון של 40 מ"ג של אנוקספארין פעם ביום, הוכח כי לדביגטראן יעילות גבוהה בדומה לזו של אנוקספארין במניעת פקקת, עם פרופיל בטיחותי דומה.
לדביגטראן יש זמן מחצית חיים של 12–14 שעות והוא מתחיל לפעול כ- 2–3 שעות לאחר הנטילה. מזונות שומניים מעכבים את ספיגת הדביגטראן, אולם הזמינות הביולוגית של התרופה אינה מושפעת ממזון.
אנטידוט (נוגדן)
בשנת 2016 הושק בישראל אנטידוט (נוגדן) ספציפי לדביגטראן בשם אידרוסיזומב (Idarucizumabb) המשווק בישראל על ידי בהרינגר אינגלהיים בשם פרקסביינד (Praxbind). מחקרים הראו כי האנטידוט "מנקה" את הדם מדביגטראן תוך מספר דקות ובעצם מבטל את ההשפעה של נוגד הקרישה. כך, במקרי חירום כגון ניתוחים דחופים ניתן להפוך את השפעתו של נוגדן הקרישה תוך מספר דקות ולנתח את המטופל. אידרוסיזומב הוא האנטידוט היחיד הקיים כרגע בשוק והוא מהווה נדבך נוסף לבטיחות של דביגטראן.
טביעת האונייה שלי
טביעת האונייה שלי התרחשה ב-30 באוגוסט 2007. אוניית המטען שלי (Shelly) טבעה בים התיכון בקרבת נמל חיפה לאחר שאוניית תענוגות נגחה בה בחשכה. שניים מאנשי צוות האונייה נספו בתאונה.
רקע
האונייה נבנתה על נהר הדנובה בבולגריה והושקה ב-1973 תחת השם זלאטוגרד (Zlatograd). אורך האונייה היה 80.8 מטר, רוחבה 11.9 מטר והיא הייתה בעלת נפח של 1,837 GRT. היא הייתה מונעת על ידי מנוע דיזל בעל מדחף יחיד, שסיפק לה מהירות של 22 קשר.
האונייה החליפה בעלים ושמות מספר פעמים. ב-2003 נרכשה על ידי החברה הישראלית י. כספי קווי מטען, שרשמה אותה בשם שלי תחת הדגל הסלובקי. היא אוישה באנשי צוות מלאומים זרים.
התאונה
ב-30 באוגוסט 2007 עגנה האונייה מול חוף ישראל, כ-3 קילומטר מנמל חיפה, כשעליה 13 אנשי צוות ומטען של 2,480 טון גבס. בשעה 22:00 נגחה בה בטעות אוניית התענוגות הקפריסאית סלמיס גלורי. האונייה, בעלת נפח של 10,392 GRT, יצאה מן הנמל זמן קצר לפני כן ועליה 700 נוסעים ואנשי צוות. כתוצאה מהנגיחה נבקעה האונייה שלי לשני חלקים וטבעה במהירות במים בעומק של כ-20 עד 30 מטר. היא נחתה על קרקעית הים כאשר תרניה בולטים מעל פני המים.
11 אנשי צוות נטשו את האונייה הטובעת ורובם עלו על גבי סירת הצלה ששוגרה מהסלמיס גלורי. כל ה-11 נאספו אחר כך על ידי חיילי חיל הים, שהגיעו לאתר הטביעה בספינות דבור וצרעה ובמסוק.
לאחר היוודע דבר התאונה ומחשש לנפגעים רבים הוזעקו לנמל חיפה עשרות אמבולנסים של מגן דוד אדום.
שני אנשי צוות נוספים של האונייה שלי - מהנדס ומלח מאוקראינה ואינדונזיה - לא נמצאו. מבצע חיפושים אחריהם החל בהשתתפות כלי שיט, כלי טיס וצוללנים. 12 שעות לאחר התאונה נמצאו גופותיהם בתוך האונייה הטבועה על ידי צוללנים של חיל הים וחולצו. פעילות נמל חיפה הופסקה עקב מבצע החיפושים ועד לאחר מציאת הגופות.
לאחר התאונה
כתוצאה מהתאונה הזדהם הים מול חיפה בכחמישה טון של סולר ושמן שדלפו מהאונייה הטבועה. עקב כך נאסרה הרחצה בחוף קריית חיים.
ועדת חקירה מטעם רשות הנמלים והספנות וכן משטרת ישראל חקרו את נסיבות התאונה בסיוע של שלטונות קפריסין. הוועדה קבעה שהתאונה התרחשה בשל תקלה, שגרמה לאובדן ההיגוי של הסלמיס גלורי בעת שנמצאה בקרבת האונייה שלי.
שנים אחדות לאחר התאונה פורקו שרידי האונייה והוצאו מן הים.
בשנת 2014 הגיש משרד הביטחון תביעה אזרחית נגד החברות המנהלות של שתי האוניות שהיו מעורבות בתאונה. המשרד תבע מהן לשפות אותו בסכום של שני מיליון שקלים בגין ההוצאות שנגרמו לצה"ל במהלך פעולות החילוץ לאחר התאונה.
נבחרת קולומביה בכדורסל
נבחרת הגברים של קולומביה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של קולומביה. היא נחשבת לאחת הנבחרות החלשות ביבשת אמריקה ובעולם.
בשנת 1982 אירחה קולומביה את אליפות העולם בכדורסל ולכן השתתפה בטורניר כמארחת. כמו כן, עקב היותה המארחת היא העפילה אוטומטית לשלב בית הגמר. בשלב זה היא הובסה בכל ששת משחקיה בהפרש ממוצע של 30.5 נקודות למשחק וסיימה במקום השביעי.
נבחרת קולומביה מעולם לא השתתפה במשחקים האולימפיים.
קולומביה השתתפה פעם אחת באליפות אמריקה בכדורסל בשנת 2017 כאחת ממארחות הטורניר, אך הפסידה בכל משחקיה.
סמואל וסט
סמואל אלכסנדר ג'וזף וסט (באנגלית: Samuel West; נולד ב-19 ביוני 1966) שחקן קולנוע ותיאטרון ובמאי תיאטרון בריטי.
ביוגרפיה
סמואל וסט הוא בנם של השחקנים פרונלה סקיילס וטימותי וסט. התחנך בבית ספר העצמאי "אליינס סקול" בדלוויץ' שבלונדון, ולמד ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד. הוא הופיע במגוון רחב של תפקידים דרמטיים בתיאטרון בטלוויזיה, בקולנוע וברדיו.
ב-1991 הופיע בסרט "זיכרונות מאחוזת הווארד", עיבוד של מרצ'נט ואייבורי לרומן של א. מ. פורסטר "אחוזת הווארד", לצידם של אמה תומפסון, הלנה בונהם קרטר ואנתוני הופקינס. בסרט גילם את דמותו של לאונרד בסט, פקיד מהמעמד הבינוני הנמוך. על תפקידו זה היה מועמד בשנת 1993 לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. הוא המשיך להופיע בתפקידים קטנים בסרטי קולנוע ידועים כגון "ג'יין אייר", "נוטינג היל", "איריס וג'ון" ו"ואן הלסינג". ב-2004 השתתף במיני סדרה טלוויזיונית גרמנית "Die Nibelungen" שידועה גם בשם "הטבעת של ניבלאנגס".
וסט מרבה להופיע על הבמה, וגילם עבור הרויאל שייקספיר קומפני את תפקידי ריצ'רד השני והמלט בהצגות שביים סטיבן פימלוט. הוא החל במקביל לקריירת המשחק גם לביים, ובשנת 2004 החליף את מייקל גרנדג' כבמאי בתיאטרון שפילד עד 2007.
פניו מוכרות לצופי הטלוויזיה מהופעותיו בסדרות ותיקות רבות כגון "רציחות במידסומר", "להעיר את המתים" ו"חקירות המפקח לינלי", ובסדרות דרמטיות רבות. וסט גילם את דמותו של אנתוני בלאנט בסדרה של ה-BBC "מרגלי קיימברידג'", העוסקת בחיי המרגלים הבריטים שהיו חברים ברשת קיימברידג', לצידם של טובי סטיבנס (פילבי), טום הולנדר (ברג'ס) ורופרט פנרי ג'ונס (מקלין). בנובמבר 2006 שיחק בתפקיד הראשי בהפקה של ה-BBC לסיפור מאת ג'ון וינדהם "Random Quest". וסט מבוקש מאוד בזכות כישורי הקריאה שלו עבור תוכניות דוקומנטריות בטלוויזיה, וכן הוא מופיע ברסיטלים בהם הוא קורא מתוך מחזות שייקספיריים.
וסט הופיע לצד הוריו במספר סרטי קולנוע. עם אמו פרונלה סקיילס הופיע בסרט "זיכרונות מאחוזת הווארד" ובסרט " Stiff Upper Lips". לצידו של אביו, טימותי וסט, הופיע בסרט "אייריס וג'ון", על חייה של הסופרת אייריס מרדוק, בו גלמו הבן ואביו את אותה דמות בתקופות שונות של חייהם. גם על הבמה הופיע וסט עם אביו במחזה " A Number", ובמחזות השייקסיפיריים "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני". בשנת 2006 הופיעו השלושה יחדיו בתיאטרון שפילד בהקראה של המחזה "Family Voices" מאת הרולד פינטר.
ב-2006 השתתף וסט כזמר ובקריאת שירה בסיבוב הופעות של מקהלת לונדון בירושלים ובגדה המערבית. במאי 2007 חזר לערי הגדה עם מקהלת לונדון וביים את "חליל הקסם" במסגרת פסטיבל פלסטיני. וסט פעיל פוליטי כבר שנים רבות ומבקר חריף של ממשלת הלייבור הבריטית בראשותו של טוני בלייר.
הוא הקליט יותר מ-50 ספרים מוקלטים של סופרים בריטים שונים החל מויליאם שייקספיר וגם סופרים של בני זמנינו כמו מרי וזלי.
הרפז
{{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
מואריקוס
מואריקוס (בלטינית: Moericus) היה שכיר חרב היספני, שלחם בשירות הסירקוסאים במלחמה הפונית השנייה. הוא הופקד על הגנת אחת מחומות העיר בעת המצור שהטילו עליה הרומאים (213-211 לפנה"ס). מרקוס קלאודיוס מרקלוס, המצביא הרומי הצר על העיר, שכנע את מואריקוס ואנשיו לבגוד בסירקוסאים ובקרתגים בעלי בריתם, והוא הסגיר את העיר לידיו (אביב 211 לפנה"ס). בתמורה לשירותיו קיבל מואריקוס אזרחות רומית ונחלות אדמה – לו ולאנשיו – בשטחי הערים בסיקיליה שמרדו ברומאים והוכנעו.
כדורי שינה
כדורי שינה או תרופות מרדימות הן סוג של תרופות פסיכואקטיביות שתפקידן העיקרי הוא לגרום לשינה ולטפל בנדודי שינה.
קבוצה זו של תרופות קשורה לתרופות הרגעה. בעוד שהמונח סם הרגעה מתאר תרופות המשרתות להרגיע או להפיג חרדה, המונח היפנוטי מתאר בדרך כלל תרופות שמטרתן העיקרית היא ליזום, לקיים או להאריך שינה. מכיוון שתרופות בקבוצה זו מייצרות בדרך כלל השפעות תלויות מינון (החל מחרדה ועד אובדן הכרה), לעיתים קרובות הן מכונות ביחד כתרופות הרגעה-היפנוטיות.
תרופות מרדימות נרשמות באופן קבוע עבור נדודי שינה והפרעות שינה אחרות, כאשר למעלה מ-95% מחולי נדודי שינה מקבלים מרשם להיפנוזה במדינות מסוימות. תרופות היפנוטיות רבות יוצרות הרגל ובשל גורמים רבים הידועים כמפריעים לדפוס השינה של האדם - רופא עשוי להמליץ במקום על שינויים בסביבה לפני ובמהלך השינה, היגיינת שינה טובה יותר, הימנעות מקפאין ואלכוהול או חומרים מעוררים אחרים, או התערבויות התנהגותיות כגון טיפול קוגניטיבי התנהגותי עבור נדודי שינה, לפני מרשם תרופות לשינה.
אות האצ"ל
אות האצ"ל הוא אות שירות ישראלי המוענק על ידי משרד הביטחון, מכוח החלטות ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים למי שהיו חברי הארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל). חלוקת האות החלה בשנת 1979.
ממשלות ישראל לא החליטו על הענקת אות שירות לחברי המחתרות אצ"ל ולח"י, עד לעליית הליכוד לשלטון בשנת 1977. ראש הממשלה מנחם בגין שהיה מפקד האצ"ל הוביל מהלך להנפקת אות שירות זה, ושנה מאוחר יותר הונפק אות הלח"י.
מקבלי אות האצ"ל היו זכאים באופן אוטומטי לקבל את עיטור לוחמי המדינה, המחולק מאז 1968.
זכאות לאות
האות מוענק:
איהאב שאמי
קריירה
בקיץ הושאל שאמי לבית"ר נהריה מליגה א', במדיה שותף כמחליף בארבעה משחקים בכל המסגרות. בינואר  עבר להפועל שפרעם מליגה ב', וב-7 במרץ 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–3 לסקציה מעלות תרשיחא.
ב-25 ביוני 2021, שאמי חתם בהפועל ירושלים, ושותף בשלושה משחקי ליגה בלבד. ב-4 בינואר 2022 חתם שאמי בשורותיה של הפועל אום אל-פחם.
סקסוניה התחתונה
סקסוניה התחתונה או סקסוניה תחתית (בגרמנית: Niedersachsen, "נידרזאקסן") היא אחת מ-16 המדינות המהוות את גרמניה. זוהי המדינה השנייה בשטחה בגרמניה (47,618 קמ"ר); במספר תושביה, 8 מיליון, המדינה נמצאת במקום הרביעי בגרמניה.
בירת המדינה והעיר הגדולה בה היא הנובר, העיר ה-12 בגודלה בגרמניה. ערים חשובות נוספות במדינה הן בּרַאוּנְשְוַוייג (Braunschweig), אוסנבריק (Osnabrück), אולדנבורג (Oldenburg), וולפסבורג (Wolfsburg) - בה נמצא המפעל הראשי של חברת פולקסווגן, וגטינגן (Göttingen) - בה נמצאת אחת האוניברסיטאות העתיקות והידועות בגרמניה – אוניברסיטת גטינגן.
המדינה משתרעת ממרכז גרמניה ועד לגבולה המערבי של גרמניה עם הולנד. זוהי אחת מארבע המדינות היחידות בגרמניה השוכנות לחוף ים (הים הצפוני), והמדינה הגרמנית הגובלת במספר הרב ביותר של מדינות פדרליות גרמניות אחרות - 9 במספר, אחת מהן, ברמן, שוכנת בתוכה כמובלעת.
פוליטיקה וכלכלה
ראש ממשלת סקסוניה התחתונה (נכון ל-2019) הוא שטפן וייל מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). עד יולי 2010 שימש בתפקיד כריסטיאן וולף (Christian Wulff), שפרש מתפקידו לאחר שנתמנה לנשיא גרמניה. עם בחירתו של וולף לתפקיד ב-2003 באו לסיומן 13 שנות שלטון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD). בשנת 1990 נבחר גרהרד שרדר לראש ממשלת סקסוניה התחתונה ושימש בתפקיד במשך 8 שנים, עד לבחירתו לתפקיד קנצלר גרמניה.
המיתון שפקד את גרמניה בראשית המאה ה-21, פגע בסקסוניה התחתונה בצורה קלה יחסית. האבטלה במדינה נמוכה מעט מהממוצע בגרמניה, ובניגוד לרוב אזורי גרמניה, בהם האוכלוסייה מתכווצת ללא הרף, בסקסוניה התחתונה מספר התושבים דווקא גדל.
במדינה אתרי תיירות רבים; בראשם ניצבת הבירה הנובר, בה מבנים מפוארים רבים. חוף הים הצפוני ואיי פריזיה המזרחית (מהאיים היחידים של גרמניה) מהווים אתר נופש לגרמנים ולהולנדים רבים, במיוחד בקיץ. הרי הארץ (Harz) מהווים את רכס ההרים הצפוני ביותר בגרמניה, וגם אותם פוקדים גרמנים והולנדים רבים, רובם תושבי המישורים השטוחים המהווים את הנוף העיקרי באזור.
חובבי רכבות מגלים עניין בסקסוניה התחתונה: תחנת הרכבת הראשונה שנבנתה בגרמניה (בשנת 1840) שוכנת בעיר פיננבורג (Vienenburg). בנוסף, ביישוב מאשן (Maschen) שהוא חלק של מועצה מקומית סיווטאל, הנמצאת על הגבול עם המבורג, נבנתה ב-1977 תחנת רכבות המשא הגדולה בכל אירופה.
עתי"ם
סוכנות עתי"ם ("עיתונות ישראלית מאוגדת"), אשר פעלה בין השנים 1950–2006, הייתה סוכנות הידיעות הישראלית היחידה. עתי"ם פעלה כסוכנות חדשות לאומית, כמקובל בארצות רבות בעולם, אך נהגה כגוף עצמאי ואובייקטיבי, המקיים את עצמו ללא כל תמיכה ממשלתית.
היסטוריה
סוכנות הידיעות עתי"ם הוקמה בשנת 1950, על ידי 10 גופי תקשורת מובילים באותה תקופה, ביניהם החברות שהוציאו לאור את העיתונים היומיים מעריב, ידיעות אחרונות, הארץ, הצופה, על המשמר, למרחב,דבר, ג'רוזלם פוסט, הבוקר וידיעות חדשות, עיתון זה היה שייך לרשת עיתוני מפא"י שיצאו לאור בשפות זרות. בשלב מאוחר יותר הצטרף קול ישראל.. מטרתם הייתה להקים סוכנות שתוכל לספק להם ידיעות חדשותיות מרחבי המדינה, בדומה לסוכנויות ידיעות הקיימות בעולם, דיווח עובדתי של אירועים והתרחשויות והפצת מידע ללא פרשנות. עתי"ם סיפקה את שירותיה לכלי התקשורת השונים בארץ, לסוכנויות ידיעות זרות, ללקוחות מגוונים ובהם משרדי ממשלה, מוסדות ציבוריים ועוד.
עורכה הראשון היה העיתונאי והבלשן חיים בלצן שניהל את הסוכנות בין השנים 1950–1976. הקמת הסוכונות החלה בסוף 1949, כאשר שלושה עיתונים הציעו להקים סוכנות ידיעות ישראלית, כדי לחסוך את העבודה הסיזיפית המקבילה שלהם באיסוף ידיעות. ב־4 בינואר 1950 פרסמו מכרז לעורך ראשי, אך למרות הפניות הרבות לא מצאו אדם מתאים. הם פנו לחיים בלצן, שהיה קודם כתב בעיתונים "הצפירה", "הבוקר" ו"הארץ" והחל לעבוד באותה עת כעורך-דין. בלצן הסכים לקבל על עצמו את התפקיד והקים את הסוכנות במאי 1950, תחילה ללא משכורת. הסוכנות הפיצה את "בוליטון החדשות" הראשון שלה ב-15 בספטמבר 1950 בחינם (בוליטון מצרפתית: bulletin, תקציר חדשות). בתחילת 1951 הסכימו כמה עיתונים לשלם בעת השירות ובלצן החל לגייס כתבים ברחבי המדינה. הסוכנות התאגדה כחברה בשם "עתונות ישראל מאוגדת בע"מ". בלצן הציע שהשם יהיה "עתים", כראשי התיבות של שם החברה, אך המשורר אברהם שלונסקי מחה מאחר שבאותה עת הוציא לאור כתב עת ספרותי בשם "עתים", והוסכם שלשם הסוכנות יוסיפו גרשיים.
בנובמבר 1951 חתמה על הסכם עם סוכנות הידיעות הבריטית רויטרס להפצת ידיעותיה בישראל, תחת השם המשותף עתי"ם-רויטרס או בקיצור ע"ר. אחר כך נחתמו הסכמים דומים עם סוכנות הידיעות הצרפתית (סי"ץ), יונייטד פרס אינטרנשיונל, סוכנות הידיעות היהודית וסוכנויות נוספות. בלצן סירב לחתום על הסכם עם טאס"ס (סוכנות הטלגרף של ברית המועצות) שנודעה בחוסר אמינותה.
בתחילת 1957 החלה "עתי"ם" להפעיל רשת של טלפרינטרים, דרכה הועברו הידיעות למערכות העיתונים. זו הייתה רשת הטלפרינטרים הראשונה בעולם שתוכננה מראש לעבוד בעברית, היא הייתה תוצרת חברת "לורנץ" הגרמנית ונרכשה בכספי הסכם השילומים. שירות טלפרינטר בעברית הושק לראשונה ב-31 במרץ 1946, עבור עיתון "הארץ", במטרה לקשר את מערכת "הארץ" בתל אביב עם הסניף בירושלים, אך הוא עושה שימוש במכשיר שהותאם באופן מאולתר לעברית.
בינואר 1961 חגגה "עתי"ם" עשור לקיומה. באותה עת היא העסיקה כ-30 כתבים, העבירה כ-60 ידיעות ביום והפיצה אותם ל-23 עיתונים יומיים בישראל ול-42 סוכנויות ידיעות ברחבי העולם.