cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכה לייקין אבני
קידום עסקים קטנים ובינוניים
אבני התבטא רבות בנושא מעמדם של העסקים הקטנים והבינוניים בישראל והצורך במתן אשראי מתאים על מנת לעודד צמיחה בקרב עסקים אלו, כמו גם בנושאי הלוחמה בשחיתות וחלוקה בנטל בכל הנוגע למס. הוא מתראיין, מרצה וכותב מאמרי דעה ופרשנות על נושאים אלו, כאשר מאמר על הדיון בהגבלת השימוש במזומן שכתב והתפרסם ב"כלכליסט" בספטמבר 2012 עורר דיון שהוביל למינוי ועדת לוקר לצמצום השימוש במזומן. מסקנות הוועדה הפכו להצעת חוק שעבר בקריאה ראשונה ונמצא נכון ל-2017 בוועדת הכנסת לקראת קריאה שנייה ושלישית.
אקטיביזם נגד הסתה
באוקטובר 2015, שכל את אביו, ריצ'רד לייקין, שהיה פעיל שלום. האב נרצח בפיגוע טרור באוטובוס בקו 78 בשכונת ארמון הנציב בירושלים. לאחר הרצח, בנובמבר 2015, פרסם אבני מאמר דעה בניו יורק טיימס, שהעלה לסדר הציבורי את הדיון בסוגיית ההסתה ברשתות החברתיות. בחודשים שבאו לאחר מכן, הוא התראיין, כתב מאמרי דעה וטורים, השתתף בסרטים דוקומנטריים וערך הרצאות ברחבי העולם, וכן הגיש שתי תביעות אזרחיות נגד פייסבוק אחת מהן בסכום של מיליארד דולר. כחלק מריכוז הפעילות בנושא, הוא הקים תנועה נגד הסתה במדיה החברתית בשם Stop Incitement. מינואר 2018 אבני גם משמש כיו"ר "קלע שלמה" הגוף שהקימה מדינת ישראל למאבק בתנועת ה-BDS.
כחלק ממאמציו, יזם בנובמבר 2015 את "חוק לייקין" המציע רגולציה של פייסבוק בישראל בנושא מתן במה לפוסטים מעוררי הסתה, נאם באו"ם פעמיים, התראיין ל-CNN ונפגש עם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ועם מזכ"ל האו"ם באן קי מון. בתחילת 2017, הוא היה שותף למאמצים לחשיפת התופעה של סרטונים מעודדי טרור ב-youtube שמומנו על ידי פרסומות של תאגידים בין–לאומיים. לאחר פרסום הנושא ותחקיר של הטיימס הבריטי, חלה ירידה משמעותית בכמות הסרטונים המעודדים הסתה, אלימות וגזענות ברשתות החברתיות, כולל מחיקה של חשבונות ארגון החמאס ומנהיגיו. אבני הופיע בפני האו"ם לראשונה ב-21.03.2016, אז נאם באולם מועצת זכויות האדם בז'נבה במחאה על ההתעלמות מנפגעי טרור ישראלים, ובקריאה לעצירת ההסתה נגד ישראל. "הריגת אזרחים שנסעו באוטובוס היא רצח. אני מאתגר אתכם לגנות מפורשות את רצח אבי, ריצ'רד לייקין", אמר בפנייה למזכ"ל האום דאז, באן קי מון, שגם ביקר את אביו לאחר הפיגוע בארמון הנציב. הוא הוזמן לאו"ם על ידי אנשי המכון לזכויות האדם ולשואה בארצות הברית, לאחר שקראו מאמר דעה שלו בניו יורק טיימס. לאחר נאומו בפני המועצה דיבר אבני בפני עצרת המחאה שהתקיימה מחוץ למשרדי האו"ם. הופעתו השנייה באו"ם התרחשה ב-09.12.2016 בניו יורק דיון בדלתיים סגורות בנושא הפסקת ההסתה המעודדת פעולות טרור. לייקין ציין בדבריו ש"ארגוני טרור קיצוני עושים שימוש ברשתות חברתיות על מנת להסית ולעודד צעירים ברחבי העולם להצטרף אליהם", כשהוא מכנה את התופעה "ג'יהאד קוד פתוח". הוא הדגים את השימוש ברשתות החברתיות להסתה על בהא עליאן, הרוצח של אביו, שמתואר בעמודי פייסבוק ובעקבות כך בחלק מכלי התקשורת כשאהיד, וקרא לאו"ם "להוקיע את יו"ר הרשות הפלסטינית ואת הרשות עצמה על יצירת תרבות של שנאה ואקוסיסטם של הסתה לטרור, ולדרוש שיחדלו להרעיל את דעתם של ילדים פלסטינים תמימים נגד השלום".
משפחה
אבני נשוי בשנית לריטה אבני, רו"ח ובעלים של משרד לביקורת חקירתית. הם הורים לשני בנים מנישואים קודמים ולשתי בנות משותפות. המשפחה מתגוררת בתל אביב.
קישורים חיצוניים
טורי דעה:
ראיונות:
עבודות שירות
עבודות שירות הוא סוג של עונש שגוזר בית משפט על נאשם בעבירות פליליות. ישנם שני סוגים של עבודות:
בשני הסוגים, העבודות נעשות במסגרות ציבוריות או במוסדות ללא כוונת רווח, כגון בתי חולים, מפעלי צדקה, מוסדות לילדים, שיקום לנכים, ארגוני מתנדבים, עבודות ניקיון במקומות ציבוריים וכדומה.
נשיאת מאסר בעבודות שירות
במקרה ובית משפט גזר על אדם עונש מאסר שאינו עולה על תשעה חודשים, יכול השופט להחליט שהנאשם ירצה את העונש כולו או חלקו – בעבודות שירות מחוץ לכותלי בית סוהר. זוהי דרך לריצוי עונש מאסר באמצעות עבודה לתועלת הציבור, שבמהלכה לן המורשע בביתו, אך חלות עליו הגבלות שונות. בהקשר המאסר עונש זה קל יותר מאשר מאסר בפועל אך עובד השירות מתמודד עם קשיים אחרים ובהם חשיפה לנושים, לחץ בני המשפחה, עומס כלכלי ועוד. לעניין הרישום הפלילי, תקופה של עבודות שירות נחשבת כמאסר.
הליך זה הונהג בישראל החל משנת 1987, ושירות בתי הסוהר מופקד על ביצועו. בשנת 2002 הועסקו כ-1750 עובדי שירות אצל כ-430 מעסיקים, ובהם בתי חולים, בתי אבות, מוסדות לילדים ועוד. בשנת 2012 ריצו מאסר בעבודות שירות כ-2,100 מורשעים.
כוונת המחוקק הייתה שעבודות שירות יושתו על עבריינים שלא עברו עבירות חמורות ושאינם בעלי עבר פלילי מכביד. בפועל נשלחים לרצות עונש זה עבריינים בעלי רקע מגוון לרבות בעלי עבר פלילי עשיר, סוחרי סמים, עברייני מין, ואפילו מי שבעברם עבירות של פגיעה בחיי אדם.
במקרים של הפרות משמעת במסגרת ביצוע עבודות השירות רשאי קצין שירות בתי הסוהר להורות על ריצוי יתרת ימי העונש במאסר ולא בעבודות שירות.
שירות לתועלת הציבור (של"צ)
במקרים מסוימים, החוק מסמיך את בית המשפט לסיים הליך פלילי ללא הרשעה. במקרה זה אינו מרשיע את הנאשם או שהוא מבטל את ההרשעה – ומטיל עליו עבודות שירות לתועלת הציבור. תוצאה של ביטול הרשעה (או הימנעות ממנה) היא חריגה, ובית המשפט מגיע אליה רק במקרים בהם השתכנע, שהנזק שעלול להיגרם לנאשם אם יורשע גדול מאוד, והוא בלתי מידתי בהשוואה לנזק שייגרם לציבור אם ההליך יסתיים ללא הרשעה.
דורית ילינק
דורית ילינק (פרידמן) (נולדה ב-1958) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1978 ודוגמנית מסלול.
ביוגרפיה
ילינק נולדה וגדלה בבת גלים שבחיפה. בגיל 19 זכתה בתחרות מלכת היופי ועלתה לשלב חצי הגמר (12 המועמדות הסופיות) בתחרות מיס תבל 1978 שנערכה במקסיקו, מי שהמליץ עליה היה החבר שלה ושנתיים אחרי התחרות נישאו השניים ולהם חמישה ילדים, ב-1997 שימשה כשופטת בתחרות מלכת היופי. בתה השנייה ליאור פרידמן זכתה בשנת 2003 בתחרות "נערת השנה" של מעריב לנוער.
ילינק החלה לדגמן רק בגיל 25 והייתה לדוגמנית מסלול מבוקשת, ב-1990 ייצגה את ישראל בתחרות "אשת העולם" בהונג קונג, תחרות בה מיוצגות נשים עם קריירה, משפחה והופעה מרשימה, היא בוגרת תואר ראשון במדעי המדינה ולאחר מכן למדה רפואה אלטרנטיבית ועבדה תקופה עם בעלה בעסק המשפחתי לציוד סלולרי, היא עובדת כמנחת קבוצות במכון אדלר.
אומן
אוּמָן הוא בעל מקצוע מיומן ומומחה בתחומו. האומן רוכש את מיומנותו בדרך כלל בשיטת החניכה, כלומר על ידי היותו שוליה מספר שנים לבעל מקצוע, עד להסמכתו לדרגת אוּמן מומחה.
בעבר בעלי המקצוע הוותיקים והמיומנים בתחומם, "האוּמנים המומחים" היו מאוגדים באגודות בעלי מלאכה שנקראו גילדות, אגודות של בעלי מקצוע העוסקים באותו תחום.
מקס ריינהרדט
מקס ריינהרדט (Max Reinhardt; 9 בספטמבר 1873 – 30 באוקטובר 1943) היה במאי, שחקן תיאטרון, מנהל אמנותי ומפיק קולנוע יהודי-אוסטרי משפיע.
ביוגרפיה
ריינהרדט נולד כמקסימיליאן גולדמן למשפחה ממוצא יהודי בעיר באדן שליד וינה ב-9 בספטמבר 1873. בשנת 1902 החל ריינהרדט לעבוד כבמאי וכמנהל במספר תיאטראות בברלין ומחוצה לה, עד שנת 1933, עת תפסו הנאצים את השלטון בגרמניה. תוך הפעלת טכניקות בימוי ייחודיות של שפה מוזיקה וכוריאוגרפיה, הכניס ריינהרדט ממד חדש בתיאטרון הגרמני. בשנת 1910 נישא לשחקנית אלזה היימס (Else Heims ;1878–1958). לשניים נולדו שני בנים משותפים. המשפחה התגוררה בברלין. בשנת 1913 הכיר ריינהרדט את השחקנית הלנה טימיג (שהייתה צעירה ממנו ב-16 שנים). עבורה עזב את משפחתו בקיץ 1919.
עם התיאטראות שאותם ניהל נמנים ה"דויטשס תיאטר" בברלין, שבו העסיק בשנים 1905-1930 את ברטולט ברכט ואת קרל צוקמאייר כמחזאים, ו"תיאטרון יוזפשטט" בווינה בשנים 1924-1933, שבו הגיעה הקריירה שלו והשפעתו בתחום התיאטרון לשיאהּ. בשנת 1920 הקים ריינהרדט ייסד עם הוגו פון הופמנסתאל וריכרד שטראוס את פסטיבל זלצבורג בעיר מגוריו זלצבורג שבאוסטריה. בשנת 1928 הקים בווינה סמינר למשחק (Max Reinhardt Seminar; כיום חלק מן האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה). לאחר מאבק גירושין ארוך שהסתיים ב-1931 נישא ריינהרדט להלנה טימיג ב-1935.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938 היגר ריינהרדט עם רעייתו השנייה לאנגליה ולאחר מכן לארצות הברית. עם הגיעו לארצות הברית ביים בהצלחה גרסת במה ל"חלום ליל קיץ" של שייקספיר. ריינהרדט המשיך את ההצלחה הזו עם בימוי גרסה קולנועית למחזה, בהשתתפותם של ג'יימס קאגני, מיקי רוני, ג'ו בראון ואוליביה דה הבילנד. הנאצים החרימו את הסרט בשל מוצאו היהודי של הבמאי, ובשל השימוש במוזיקה של המלחין הגרמני פליקס מנדלסון, בעצמו ממוצא יהודי.
בשנת 1940 קיבל ריינהרדט אזרחות אמריקנית. באתה השנה נישא לאשתו השנייה, השחקנית הלנה טימיג. בניו של ריינהרדט מאשתו הראשונה הם: וולפגנג (1908-1979), מפיק סרטים ותסריטאי, וגוטפריד (1913-1994), מפיק סרטים ובמאי.
ריינהרדט נפטר ב-30 באוקטובר 1943, ונקבר בבית הקברות היהודי וסטצ'סטר הילס בניו יורק.
עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב ביפו על שמו.
קונצרט קלן
קונצרט קלן הוא הקלטה של קונצרט חי אשר בו ניגן קית' ג'ארט אלתורים חופשיים בפסנתר סולו. הקונצרט נערך בבית האופרה של קלן, גרמניה ב-24 בינואר 1975.
ההקלטה
ההקלטה, אשר יצאה כתקליט מאוחר יותר באותה שנה, על ידי חברת התקליטים ECM, הפכה לתקליט הסולו הנמכר ביותר בתולדות הג'אז לאחר שנמכרו למעלה מ-3.5 מיליון עותקים (נכון ל-2008).
ליצירה שג'ארט אילתר שני פרקים (למעשה שני פרקים והדרן), כאשר הפרק השני חולק לשלושה חלקים (שני חלקים וההדרן) על מנת להתאים את ההקלטה לתקליט אריך נגן:
המוזיקה אולתרה על ידי ג'ארט באותו לילה, בתחילת הפרק הראשון הוא מצטט את הפעמון בבית האופרה של קלן, הקורא לקהל להיכנס אל האולם וממשיך משם למלודיה מאולתרת. ג'ארט לא פרסם מעולם את תווי היצירה באופן רשמי, בטענו שמדובר ביצירה חד פעמית, אך החלק השלישי של הפרק השני (ההדרן) פורסם כ-Memories of Tomorrow במספר ספרי תווים.
בתרבות
קטעים מן המוזיקה מופיעים בפסקול סרטו של ניקולס רוג "תזמון גרוע" וסרטו של ננו מורטי Caro diario ("יומנו של ננו מורטי").
משפחת המלוכה היוונית
משפחת המלוכה היוונית מהווה ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג של בית אולדנבורג העתיקה, ששלטה בארצות סקנדינביה במשך מאות שנים. המונרך הראשון של יוון משושלת זו היה גאורגיוס הראשון, בנו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ואשתו המלכה הייתה אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נכדתו של הצאר הרוסי ניקולאי הראשון. כצאצאי המונרכיה הדנית חברי בית המלוכה היווני נקראים "נסיכי יוון ודנמרק".
עלייה לשלטון
המשפחה עלתה לכס המלוכה היווני לאחר שהמלך אותון, הראשון ממלכי יוון המודרנית שהיה חבר בית ויטלסבאך הבווארי, התיר לבריטניה וצרפת להשתלט על נמל פיראוס בזמן מלחמת קרים (1853-1856), משום שהמעצמות הגדולות רצו למנוע שיתוף פעולה בין יוון לרוסיה. כניעה זו גרמה לצבא היווני להדיח את אותון בהפיכה צבאית בשנת 1862, והמלך והמלכה שבו לבוואריה על גבי ספינת מלחמה בריטית.
נפילת המלוכה היוונית
הממשלה הנבחרת ביוון הופלה ב-21 באפריל 1967 על ידי קבוצת קצינים שהונהגה על ידי הקולונל גאורגיוס פאפאדופולוס. הקצינים המהפכנים ייסדו משטר דיקטטורי צבאי שכונה בשם משטר הקולונלים והכריחו את המלך קונסטנטינוס השני להכיר בו כמשטר לגיטימי. בדצמבר של אותה השנה המלך ניסה להפיל את המשטר הצבאי אך נכשל, והוא ומשפחתו נאלצו לצאת לגלות ברומא. לאחר הפלת הדיקטטורה הצבאית בשנת 1974 נערך ביוון משאל עם בו קבעו 70 אחוזים מתושבי המדינה כי הם מעוניינים בביטול המונרכיה.
משפחת המלוכה כיום
כל חברי משפחת המלוכה היוונית גרים כיום מחוץ ליוון. המלך לשעבר קונסטנטינוס השני ואשתו אן-מארי מתגוררים יחד עם ילדיהם בלונדון. הם עדיין רשאים להחזיק בתאריהם אך הם אינם מייצגים את יוון בשום צורה. כצאצאיו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק הם רשאים לייצג את ממלכת דנמרק. חברי בית המלוכה היווני כיום הם:
מפרצון בוקריני
מפרצון בוקריני (באנגלית: Boccherini Inlet) הוא מפרצון מכוסה קרח בקצה הדרומי של חצי האי בטהובן. המפרצון מהווה את הקצה הצפוני של מדף הקרח באך, באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה.
אורכו (רוחב פתחו) של המפרצון 33 קילומטרים; ורוחבו (כניסתו אל תוך היבשת) 30 קילומטרים.
המפרצון ממוקם בין כיפת בנט (שממערב למפרצון), לבין חצי האי שוסטקוביץ' (שמדרום -מזרח למפרצון).
גילוי ומיפוי המפרצון
הקרחון מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
שמו של המפרצון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרצון נקרא על שמו של המלחין והצ'לן האיטלקי לואיג'י בוקריני; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
גוגואים
גוֹגוֹאִים (נקראים גם: אג'ואים (בעגה ירושלמית), עג'מים (ברחובות), עג'וקים) הם גלעיני פרי המשמש, המשמשים למשחקי ילדים. משמעות המילה עַ'ג'וּ בערבית היא גלעין. הגוגואים קשיחים ועמידים, ניתן להפרידם מן הפרי בקלות ללא שיירי ציפה שתרקיב על פניהם, ולכן הם מתאימים למשחקים.
עונת המשמש מתחילה זמן קצר בלבד לפני תחילת החופש הגדול. מכיוון שהמשחק בגוגואים מתרחש בעיקר בחצר בית הספר היסודי, תקופת המשחק בגוגואים קצרה ביחס לעונת המשמשים.
צורות משחק בגוגואים
למשחק בגוגואים גרסאות שונות, שהמשותף לכולן הוא ערך הגוגו. מטרת השחקנים בכל משחקי הגוגואים היא לצבור גוגואים. עקרונות המשחק בגוגואים דומים לעקרונות המשחק בגולות, אלא שהגולות עולות כסף בעוד הגוגואים הם הפסולת, ולצורך העניין תוצר הלוואי של המשמש.
משחקים בלתי סימטריים
משחקי גוגואים בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים התבססו על חיקוי משחקי קליעה: ילדים בעלי יוזמה מכינים קופסת קרטון ובה חורים בגדלים שונים. ליד החורים רשומים מספרים, אשר משמעותם מספר הגוגואים שיקבל הילד אשר יקלע גוגו לאותו חור, כאשר הוא עומד מאחורי קו במרחק מסוים מן הקופסה. לעיתים, כמו במשחקי המבוגרים, חור בגודל בלתי סביר (למשל כזה שיש צורך במאמץ פיזי כדי להעביר בו גוגו) יקבל ערך בלתי סביר (למשל 100). בשנות החמישים עד שנות השמונים של המאה העשרים משחק הקליעה התנהל באופן שונה: במקום לקופסת קרטון מסומנת, הכינו הילדים בעלי היוזמה גומה בקרקע אליה היה צריך לקלוע.
אולימפיאדת השחמט 1958
אולימפיאדת השחמט ה-13 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה במינכן, שבגרמניה בין 30 בספטמבר ל-23 באוקטובר 1958.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
גוגואים
משחקים בלתי סימטריים
זוג או פרד (פרט) - ילד אחד מחביא גוגואים בידו, או בקופסה סגורה, והילד השני מנחש האם מספר הגוגואים בידו הוא זוגי או לא זוגי. המילה זוג מציינת מספר זוגי, והמילה פרט מספר אי זוגי. מקובל לסדר את הגוגואים בזוגות על מנת לדעת האם המספר זוגי או לא.
אולימפיאדת השחמט 1958
נבחרת ישראל
הנבחרת זכתה במקום ה-17.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
בית ארבעת המרחבים
בית ארבעת המרחבים או הבית הישראלי הוא טיפוס של מבנה שהתגלה באתרי חפירה רבים ברחבי ארץ ישראל ומחוצה לה. מקורו בתקופת הברונזה המאוחרת, ולאחר מכן הוא אומץ על ידי המתיישבים החדשים שהחלו לאכלס את אזור ההר בארץ ישראל בתקופת הברזל, ושנודעו מאוחר יותר במאה התשיעית לפני הספירה כ"ממלכת יהודה" ו"ממלכת ישראל". משום כך הוא מהווה מאפיין של נקודת יישוב ישראלית בתקופת הברזל ("התקופה הישראלית").
גוגואים
משחקים סימטריים
במשחקים הסימטריים אין צורך בהון התחלתי גדול של גוגואים. הם אופייניים יותר לשנות החמישים עד השבעים.
בית ארבעת המרחבים
מבנה
כמשתמע משמו, בית ארבעת המרחבים מורכב מארבעה חדרים. שלושה מהם מלבניים ושווים בגודלם. הרביעי, מלבני אף הוא, תוחם את השלושה ואנכי להם. המעטפת החיצונית של המבנה היא מלבנית ובחלק מהבתים ריבועית. במבנים מלבניים, היחס בין הצלעות הארוכות לקצרות הוא כמעט שווה, ללא קשר לגודל או תפקיד המבנה. ההפרדה בין שלושת החדרים המקבילים התבססה בדרך כלל על עמודים בלבד. החדר הרביעי, האנכי, הופרד באמצעות קיר מלא.
גוגואים
משחקי בור
ניתן לשחק משחקים אלו באמצעות בור או בעזרת כוס.
בית ארבעת המרחבים
מבנה
במספר אתרים נמצאו גם פרטים דומים בודדים בעלי שלושה או אף שני מרחבים.
גוגואים
משחקי בור
הראשון שקלע לבור אוסף את כל הגוגואים שזרקו אלו שלא קלעו, או שכל מי שקלעו לבור מתחלקים בגוגואים של אלו שלא קלעו.
בית ארבעת המרחבים
פונקציונליות
הדעות חלוקות באשר לתכלית של הבנייה בצורה זו. חוקרים רבים קובעים שסידור זה הוא פונקציונלי טהור: החדר האנכי השמאלי היה אזור עבודה, שבו מוקמו התנור והאובניים, ובו אוחסנו חומרי הגלם להכנת המזון. החדר האנכי המרכזי היה ללא גג ושימש כחצר, ואילו החדר האנכי הימני שימש כאזור אכילה. החדר האופקי שימש לשינה.
לביקורת על גישה זו מספר טענות:
גוגואים
משחקי בור
גרסאות אחרות:
בית ארבעת המרחבים
פונקציונליות
שתי גישות אחרות לגבי הסיבות לתכנון הבית באופן שבו תוכנן, נוטות לזהות את הבית כבית של משפחה יהודית: האחת גורסת כי תכנון הבית באופן הזה איפשר לקיים את הלכות הנידה בהידור - האישה הנידה נשארת בבית, אך באחד המרחבים הצדדיים, כך שהכניסה לבית לא תחייב היתקלות בה. גישה אחרת גורסת כי העיצוב נעשה בהשראת בית המקדש הראשון.
גוגואים
שימושים נוספים בגוגואים
ליבת הגוגו היא חרצן רך. ניתן להכין מליבתם של גוגואים טריים משקה מר הדומה למשקה הרוזטה, המופק משקדים מרים. בעבר היה נפוץ גם זן המשמש הכפרי, משמש בלדי, הגרעינים שלו לא היו מרים ואפשר היה לפצח את הגוגואים ולאכול אותם כמו שקדים. טענות לגבי סגולות רפואיות של תמצית העשויה מגרעיני המשמש מעולם לא הוכחו, וצריכה של תמצית בכמות גדולה יכולה לגרום להרעלת ציאניד ולמוות.
בית ארבעת המרחבים
פונקציונליות
באופן כללי, פרשנויות התאוריות הפונקציונליות הן דחוקות, הואיל ובאתרים רבים נמצאו גם מבנים ציבוריים בעלי אותם מאפיינים.
גוגואים
שימושים נוספים בגוגואים
על ידי שפשוף ניתן לשחוק את צידו החלק של גוגו וליצור בו נקב ליצירת משרוקית. הליבה נעה בתוך הגוגו עם תנועות האוויר, ומעניקה סלסולים לצליל הנוצר. ניתן גם להוציא את הליבה ולחורר חור נוסף בגוגו כדי להכין ממנו משרוקית.
בית ארבעת המרחבים
זיהוי הבית כישראלי
ישנם כמה גורמים שתרמו לזיהויו במחקר כמאפיין של בית ישראלי בתקופת הברזל. ראשית, צורת בנייה זו ייחודית לארץ ישראל ולפרק הזמן המזוהה כתקופה הישראלית - המאות ה-11 עד ה-6 לפני הספירה. שנית, הנקודות שבהן נמצאו בתים מסוג זה מתאפיינות במובהק בסימני זיהוי נוספים, המיוחסים לאוכלוסיית שבטי ישראל: ארבעה מאפיינים אלה, ביחד עם הימצאות בית ארבעת המרחבים, מופיעים בעיקר בנקודות שניתן לקשר אותן למקומות הידועים כישראליים היסטוריוגרפית, אטימולוגית (כלומר על פי שמות עכשוויים של המקום ששימרו את המקור), או על פי התנ"ך.
גוגואים
שימושים נוספים בגוגואים
ניתן לחורר שני חורים בכמה גוגואים, ולהכין מהם שרשרת.
בית ארבעת המרחבים
ביקורת
הביקורת העיקרית כנגד טענה זו שגורה בפי חוקרים המשתייכים לאסכולה המינימליסטית בארכאולוגיה, אשר קובעת כי אי אפשר לבסס את המחקר הארכאולוגי על הכתוב בתנ"ך, וכי כל ניסיון לזהות יישוב ישראלי בארץ ישראל אשר נשען על פרשנות של התנ"ך ולא היה מתקיים בהיעדר התנ"ך איננו מדעי. המינימליסטים מסכימים, אפוא, לזהות מאפיינים אלה כמשויכים לקבוצה מסוימת, אך מסתייגים מהקביעה כי הקבוצה הזו היא ישראלית.
לעיתים משתמשים אנשי האסכולה בכינוי פרוטו ישראלי ליישובים שמתאפיינים בבתי ארבעת המרחבים, ואשר קדמו לימי ממלכת ישראל.
פריסה
בארץ ישראל המערבית נחפרו כעשרים וחמישה אתרים שבהם נמצאו בתי ארבעת המרחבים. ממזרח לירדן נמצאו עוד כעשרה אתרים.
המקומות המרכזיים הם תל מגידו ותל קסילה - אתר המצוי כיום בתחומי מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. המעניין באתרים אלה הוא שהתקיימו בהם בתקופות מקבילות שתי נקודות יישוב - האחת מזוהה כיהודית והאחרת פיניקית או פלשתית (בהתאמה).
מקומות נוספים שבהם נמצא בית ארבעת המרחבים הם תל באר שבע, תל ערד, תל מבורך, ח'רבת ג'מה - אתר המצוי בליבה של עזה, עיר דוד בירושלים, תל רומיידה בחברון, הר עיבל סמוך למזבח, תל שקמונה בחיפה, עזבת צרטה בראש העין, שילה (יישוב מקראי) וכן בתל חצור ובמספר אתרים ברחבי הנגב.
הוצאת רכס
"רכס פרויקטים חינוכיים" (או בשמה המוכר יותר, "הוצאת רכס") היא חברה העוסקת בפיתוח ספרי לימוד, הוצאתם לאור והפצתם. ההוצאה נחשבת לאחת מן הגדולות בישראל בתחום זה.
אודות החברה
החברה נוסדה בשנת 1980 ובקטלוג הספרים שלה ניתן למצוא ספרי מדעים, ספרי לימודי תנ"ך, שפות, מתמטיקה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה, אזרחות, סביבה ואקולוגיה, כימיה, היסטוריה. ספרי הלימוד של החברה מתמקדים בבתי ספר יסודי ותיכונים אך ישנם גם ספרים לגיל הרך וללימודים אקדמיים.
הוצאת רכס הייתה הראשונה לזהות את הפוטנציאל השיווקי ביצירת ספרי לימוד המותאמים במיוחד למיקוד המופץ על ידי משרד החינוך.
מחברים בולטים
בין אנשי החינוך אשר הוציאו ספרים בהוצאת רכס ניתן למנות את הבאים:
נוסף על כך הוצאת רכס יזמה את הוצאת העיתון "מבט לחינוך", העיתון המסחרי הראשון בישראל המוקדש לנושאי חינוך.
קיקו (1972)
ביוגרפיה
ב-1991 ערך את בכורתו בלה ליגה, במדי קדיס. לאחר שנה, זכה קיקו לזימון לנבחרת האולימפית של ספרד. במהלך הטורניר כבש קיקו חמישה שערים, מתוכם שניים בגמר מול נבחרת פולין שבסופו ניצחה נבחרת ספרד 3:2. במהלך האולימפיאדה, שיתף קיקו פעולה עם שחקנים כמו לואיס אנריקה וז'וזפ גוארדיולה שהמשיכו להוביל את נבחרת ספרד בשנים הבאות.
בעונתו הראשונה בקבוצה היה קיקו גורם חשוב בהישארותה בליגה הראשונה, בזכות שער שהבקיע לקראת סיום המשחק האחרון של העונה, שהעניק לקדיס את הניצחון על ריאל סרגוסה. כעבור שתי עונות, בהן קיקו היה שחקן הרכב באופן קבע, ירדה קדיס לליגה השנייה, ולכן היא נאלצה לשחרר חלק משחקניה. אתלטיקו מדריד הייתה זו שהחתימה את קיקו לאחר ששוחרר.
במהלך שנותיו הראשונות בקבוצה, היה קיקו שחקן מצטיין באתלטיקו מדריד שחוותה את התקופה הרעה ביותר שלה מאז מלחמת העולם השנייה. אתלטיקו התגברה על המשבר שלה, ובעונת 1995/1996 הגיעה לשיא התקופה, כשזכתה בדאבל – בגביע המלך הספרדי ובאליפות הליגה – כאשר במחזור האחרון של העונה קיקו הבקיע את השער השני בניצחון 2:0 של אתלטיקו על אלבסטה, שהבטיח לאתלטיקו את האליפות. בנוסף לכך, קיקו היה מוביל כובשי השערים בקבוצה. בקיץ 1996 השתתף קיקו ביורו עם נבחרת ספרד, שהגיעה עד לרבע הגמר.
ב-1998 נאבקה הקבוצה על המקומות הראשונים בליגה הספרדית, אך קיקו נפצע לקראת סוף השנה בקרסולו במשחק נגד ברצלונה והושבת מפעילות למשך קרוב לשנה. כשחזר בתחילת 2000 מצב הקבוצה היה הפוך – היא התמודדה על הישארות בליגה הראשונה. אתלטיקו מדריד נכשלה במשימתה וירדה לליגת המשנה. למרות רצונו לעזור לאתלטיקו מדריד, נראה כי הפציעה הכריעה את קיקו, אשר לא כבש ולו שער אחד במשך שנתיים בליגת המשנה. לבסוף, ב-2002 ובמקביל לפריחתו של פרננדו טורס, עזב לקבוצת הכדורגל של אקסטרמדורה. כעבור חצי שנה פרש מכדורגל.
ז'וזף-פרנסואה מישו
ז'אן-פרנסואה מישו (צרפתית: Joseph-François Michaud; 19 ביוני 1767 לה-ביול, דוכסות סבואה – 30 בספטמבר 1839, פאסי , בימינו חלק מפריז) היה היסטוריון, עיתונאי, פעיל פוליטי ואיש ספרות צרפתי שהתפרסם במיוחד בספרו "היסטוריה של מסעי הצלב".
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות
ז'וזף-פרנסואה מישו נולד כבן לנוטריון, ביישוב הקטן ביול שבחבל סבואה, שהשתייך אז לממלכת סרדיניה. אחד מאבות המשפחה, איג מישו דה קורסל, הועלה לדרגת אציל על ידי קארל החמישי, אולם נאלץ להימלט לצרפת. סבו זכה להתאזרח בשאמברי ב-18 ביולי 1721.
קריירה ספרותית ועיתונאית
מישו למד במכללה כנסייתית בבורק-אן-ברס. בגיל 19 התקבל כמוכר בחנות ספרים בליון. כעבור זמן קצר כתב את ספרו הראשון Voyage littéraire au Mont-Blanc ("טיול ספרותי במון בלאן"). אחרי שהוצג בפני פאני דה בווארנה שהבטיחה לו את חסותה, נסע לפריז. למרות משיכתו לרעיונותיו של רוסו ווולטר, בחר מישו לתמוך במחנה המלוכני ושיתף פעולה עם אנטון-מארי סריזייה בעיתון "גאזט אוניברסל" ועם ז'וזף-אלפונס אמנאר ב"פוסטיון דה לה גר" (Postillon de la guerre). בהמשך הפך לרפובליקני ופרסם בשנת 1794 את הפואמה "L'immortalité de l'âme (אלמותיות הנשמה), בה ביטא את סלידתו מן המלכות והמלכים: . אולם אחרי תשעה בתרמידור הפך שוב למלוכני וכתב בעיתון "לה קוטידיין" (La Quotidienne).
ב-מרד המלוכני ב-13 וונדמיאר הפגין מישו נגד הקונבנט התרמידורי יחד עם המלוכנים. אחר כך נאלץ להימלט ולמצוא מקלט בשארטר. בסופו של דבר נעצר על ידי בורדון דה ל'וואז. הושם במאסר ב"קאטר ניסיון" אך הצליח, לדברי פוז'ולא, לברוח מן המעצר בעזרת ידידו, ז'יגה, אחרי ששיחד על ידי אוכל ושתייה את השוטרים המופקדים ללוותו לבית המשפט. ב-27 באוקטובר 1795 בית הדין הצבאי דן אותו לעונש מוות, שלא בנוכחותו. כפליט באזור ז'ורה בשווייץ, ואחר כך באן אצל קרובי משפחה, מישו כתב שירים ופרסם את Ermenonville, ou le tombeau de Jean-Jacques, ("ארמנונוויל או קברו של ז'אן-ז'אק") בסגנון שהיה אופנתי באותה תקופה.
יחד עם אחיו הקטן, לואי-גבריאל, הקים בשנת 1797 בית דפוס שהתמחה בהדפסת יצירות דתיות ומלוכניות. חזר לפריז אחרי החלפת הדירקטורט על ידי הקונסולט. ב-1799, אחרי הפיכת 18 בברימר נשלח לכלא "טאמפל" לכמה חודשים בגלל פרסום כתב אנטי-בונפרטיסטי. ב-1803 פרסם את הפואמה: Le Printemps d'un proscrit (האביב של איש מנודה).
לבסוף הוכיח מישו את נאמנותו למשטר הקיסר החדש על ידי שירו משנת 1810 le Treizième chant de l'Énéide ou le Mariage d'Énée et de Lavinie, (השיר השלושה-עשר של האנאידה או כלולתיו של איניאס ושל לביניה" המוקדש לחתונתו של נפוליאון, כן על ידי חרוזים דיתיראמביים על לידת המלך של רומא.
פעילותו בימי האימפריה
כשנדרש בשנת 1805 לכתוב מקדמה לספר "מתילד או זכרונות מתולדות מסעי הצלב" של מאדאם קוטן, התעורר בו העניין בתקופה היסטורית זו. אז חיבר את "Tableau historique des trois premières croisades, (תמונה היסטורית של שלושת מסעי הצלב), פתיח ליצירתו המומונומנטלית - Histoire des Croisades (היסטוריה של מסעי הצלב) שהופיעה בשבעה כרכים בשנים 1822-1812 כשאחת ממהדורותיה אוירה על ידי גוסטב דורה.
אחרי 1806 יחד עם אחיו פרסם את הספר "Référence:Biographie universelle ancienne et moderne : histoire par ordre alphabétique de la vie publique et privée de tous les hommes (רפרנס:ביוגרפיה אוניברסלית עתיקה ומודרנית לפי סדר אלפביתי של החיים הציבוריים והפרטיים של כלל בני האדם) הידועה כ"ביוגרפיה האוניברסלית של מישו". היא הופיעה ב-45 כרכים במהדורה שנייה בשנים 1862-1845. ב-1812 ההיסטוריון זכה בדרגת קציון בלגיון הכבוד ובאוגוסט 1813 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית במקומו של ז'אן פרנסואה קאייאווה. בימי הרסטורציה הצרפתית - שיבת בית בורבון לשלטון בצרפת, חזר מישו להיות מלוכני (רויאליסט) והתמנה ל"לקטור" (המקריא) של המלך, בשכר של 1000 ליברות. בתקופת "מאת הימים" של נפוליאון התנגד לשובו של הקיסר וכתב פמפלט תחת הכותרת "Histoire des quinze semaines ou le dernier séjour de Bonaparte (תולדות חמשת השבועות או השלטון האחרון של בונפרט).
בתקופת הרסטורציה
מישו המשיך להיות פעיל בזירה הפוליטית וב-22 במאי 1815 נבחר לחבר בפרלמנט (שנודע בכינוי "האספה הבלתי מושגת" Chambre introuvable) מטעם מחוז אן. הוא נמנה עד שנת 1816 עם הרוב המלוכני הקיצוני (אולטרה-רויאליסטי). עם זאת חשב לנכון לקום להגנת התגמולים הכספיים של אנשי העט. ב-1817 התמנה לעורך ראשי של "לה קוטידיין", תפקיד אותו החזיק עד יום מותו. מישו העסיק את פייר סבסטיין לוראנסי והיה למורו ורבו. בשנת 1820 קיבל לעבודה גם את ז'אן-ז'וזף-פרנסואה פוז'ולא (Poujoulat) שסייע לו בעריכת ספריית מסעי הצלב. בשנת 1827, בתקופת כהונת השר ז'וזף דה וילל, סולק מישו מתפקיד "מקריא המלך" מפני שבעיתונו ובאקדמיה התבטא בעד חופש העיתונות ונגד ה"חקיקת הצדק והאהבה" של שר המשפטים, הרוזן דה פרונה.
במאי 1830, בגיל 63, יצא בליווי פוז'ולא למסע במזרח שהביא אותו ליוון, קונסטנטינופול וירושלים. פוז'ולא שב לפריז דרך סוריה, בעוד מישו המשיך למצרים. במאי 1831 פרסמו השניים את ההתכתבות שביניהם בשבעת כרכים של Correspondance d'Orient (התכתבות מהמזרח). בשובו לפריז השתקע מישו בפאסי. רבים מהאינטלקטואלים של הדור פקדו את ביתו והושפעו על ידיו, ביניהם סנט-בב.
היסטוריה של מסעי הצלב וספרים היסטוריים אחרים
את הספר שהביא את תהילתו, "ההיסטוריה של מסעי הצלב", כתב מישו מתוך נקודת מבט של האסכולה ההיסטורית הרומנטית, אשר בהשפעת שאטובריאן ואחרים עשתה "רהביליטציה" של ימי הביניים בכלל, ושל מסעי הצלב בפרט.
סנט בב כתב מילות הערכה על "ההיסטוריה של מסעי הצלב" של מישו: "היסטוריה זו של מישו היא טובה ובריאה, אף על פי שאין בכתיבתה שום דבר עילאי... חרף עמדתו, שהיא בדרך כלל חיובית כלפי הצלבנים וכלפי ההשראה הדתית שדחפה אותם, המחבר אינו מסתיר כלום מהפְּרעות וממעשי הביזה שלהם; הוא שומר בניתוחיו ובהסבריו על גישה פילוסופית לגמרי". סנט-בב ראה בחיוב רב את השימוש שעשה מישו בתיעוד מקורי ובמחקר היסטורי שלם של מקורות צרפתיים וזרים, שלפעמים סתרו זה את זה.
ספרו של מישו היווה פריצת דרך למחקרים ההיסטוריים אודות מסעי הצלב והשפיע על החלטת האקדמיה הצרפתית לכתובים ולספרות משנת 1841 לפרסם סדרת ספרים של כרוניקני מסעות הצלב - Recueil des Historiens des Croisades המהווה מקור בעל חשיבות ממדרגה ראשונה עבור חוקרי מסעות הצלב. בד בבד עם ספרו ההיסטורי, ערך מישו את "ספריית מסעי הצלב" (פריז 1829, ב4 כרכים) שכללה תרגומים לצרפתית של כרוניקות אירופיות וערביות על אודות מסעי הצלב.
נוסף על אלה ניהל מישו את פרסום ה"ביוגרפיה האוניברסלית". יחד עם פוז'ולא הפיק את "סדרת הזכרונות השימושיים להיסטוריה של צרפת החל מהמאה ה-13 ועד למאה ה-18" (ראו אור ב-32 כרכים בשנים 1844-1836).
מישו מת בשנת 1839 בביתו בפאסי, שבו התגורר החל משנת 1832, והובא שם לקבורה.
מבחר כתביו
מהדורה ב-85 כרכים, 52 לביוגרפיה, 3 למיתולוגיה, 30 תוספות לביוגרפיות שפורסמו מאוחר יותר. מהדורה שנייה -החל משנת 1843 ב-45 כרכים sur ויקיטקסט הצרפתית.
הפועל פתח תקווה
הפועל פתח תקווה היא אגודת ספורט ישראלית, השייכת למרכז הפועל וממוקמת בעיר פתח תקווה. האגודה הוקמה בשנת 1926 ומשחקת לרוב בצבעים כחול ולבן.
מועדון הכדורגל
הפועל פתח תקווה הוא אחד ממועדוני הכדורגל המובילים בארץ. המועדון הוקם ב-1934, וזכה עד היום בשש אליפויות, חמש מהן רצופות, רצף חסר תקדים בכדורגל הישראלי. הפועל פתח תקווה הופיעה שמונה פעמים בגמר גביע המדינה וזכתה פעמיים בגביע. לקבוצה חמש הופעות בגמר גביע הטוטו מתוכן ארבע זכיות בגביע. עשר פעמים הייתה הקבוצה סגנית האלופה. כמו כן מפעיל המועדון קבוצת כדורגל נשים, המשחקת בליגה הבכירה בכדורגל נשים. כרגע הפועל פתח תקווה בכדורגל משחקת בליגה הלאומית בכדורגל.
מועדון הכדורסל
קבוצת הגברים של המועדון שיחקה בליגה הבכירה בכדורסל בשנים 1971 ו-1976, והתפרקה בשנות ה-80, לקראת עונת 2010/2011 הוקמה הקבוצה מחדש על ידי עמותת האוהדים של הפועל פתח תקווה וכבר בעונה הראשונה העפילה הקבוצה מליגה ב' לליגה א'. קבוצת הנשים של המועדון משחקות כיום בליגת העל.
מועדון הכדוריד
הקבוצה זכתה בשלוש אליפויות אך אוחדה בשנות ה-80 עם קבוצת הכדוריד של מכבי פתח תקווה לקבוצה אחת תחת השם עירוני פתח תקווה. בשנת 2009 הוקמה הקבוצה מחדש והחלה את דרכה בליגה הארצית, ובשנת 2011 העפילה לליגה הלאומית
מועדון הכדוריד נשים
מועדון הכדוריד של הפועל פתח תקווה הוא מהגדולים בארץ. קבוצת הנשים זכתה ב-10 אליפויות ו-9 גביעי מדינה והשלימה 7 עונות בהן היא זוכה בדאבל.
מועדון הכדורמים
מועדון הכדורמים של הפועל פתח תקווה הוקמה בשנת 1963 על ידי יוסף גומבוש. המועדון מפעיל קבוצת בוגרים וקבוצת בוגרות, מהבכירות בארץ. כיום מועדון הכדורמים של הפועל פתח תקווה מכיל 150 שחקנים ושחקניות מגילאי 8 ועד בוגרים ובוגרות, ושותף פעיל בכל הקטגוריות של איגוד הכדורמים הישראלי. המועדון אף הגיע למקום הראשון בטורניר בהונגריה לגילאי 16 כאשר התגבר על קבוצות שונות מגרמניה, ארצות הברית, איטליה, דרום אפריקה, הונגריה ועוד. בעונת 2007/08 לקחו קבוצת הנוער עד 18 של המועדון דאבל היסטורי כאשר הם מציגים עליונות על הליגה, ורק 2 הפסדים בכל העונה.
מאבק יעקב והמלאך
מאבק יעקב והמלאך הוא סיפור מקראי המופיע ב. לאחר ששלח יעקב שליחים נושאי מנחה אל עשו אחיו, המשיך במסעו. הוא קם בלילה, והעביר את כל משפחתו ורכושו במעבר יבוק. לאחר שהעביר את כל רכושו חזר שוב יעקב לעבר הנהר השני על מנת להעביר חפצים נוספים. אך שם כשנותר לבדו נכונה לו הפתעה: איש כלשהו מתחיל להאבק איתו עד עלות השחר. הפסוקים לא ברורים במיוחד, וכתובים במעורפל. לא ברור מהפסוקים מה היה סופו של המאבק.
הסיפור המקראי
כתוצאה ממעשה זה, גיד הנשה שנפגע ליעקב על ידי המלאך אסור באכילה על עם ישראל כפי שכתוב בפסוק שלאחר מכן:
גאורגה בוזאטו
גאורגה בוזאטו (Gheorghe Buzatu; (6 ביוני 1939 הכפר סיחליה (Sihlea), מחוז ורנצ'ה, -20 במאי 2013 יאשי) היה היסטוריון ופוליטיקאי רומני, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת יאשי, התפרסם כמכחיש שואה. נבחר כסנטור מטעם מפלגה לאומנית קיצונית ("רומניה הגדולה").
מאבק יעקב והמלאך
סופו של המאבק
ברור שהתשובה האחרונה נאמרה על ידי יעקב, ולכן השאלה נשאלה על ידי המלאך. אך לא ברור מי אמר את שני המשפטים הראשונים. חז"ל טענו כי אין להכריע מי ניצח, עקב חוסר בהירותו של הטקסט:
גאורגה בוזאטו
ביוגרפיה
בוזאטו סיים לימודים יסודיים ותיכוניים בעיר רמניקו סראט ולאחר מכן למד בפקולטה לבלשנות והיסטוריה של אוניברסיטת יאשי עד שנת 1962 וב-1971 הוכתר כדוקטור להיסטוריה, במסגרת אותה פקולטה. בשנים 1961 - 1992 עבד כחוקר מדעי במכון להיסטוריה וארכאולוגיה על שם א. ד. קסנופול ביאשי ובהמשך היה חוקר מדעי ראשי של שלוחת יאשי של המרכז להיסטוריה ותרבות אירופאית של האקדמיה הרומנית. במקביל שימש גם כמזכיר מדעי של המכון על שם קסנופול, בין השנים 1975 - 1990 והחל מ-1992 היה מנהל השלוחה של יאשי, של המרכז להיסטוריה ותרבות אירופאיים של האקדמיה הרומנית. בשנות ה-1990 נכנס בוזאטו להנהלת "הקרן יון אנטונסקו", הקשור ל"ליגת יון אנטונסקו" מיסודם של קורנליו ודים טודור וד"ר יון קונסטנטין דרגאן.
גאורגה בוזאטו פרסם כ-25 ספרים בשמו והיה מעורב בכתיבתם של ספרים נוספים. הוא מחבר הספר "Românii în arhivele Kremlinului” (הרומנים בארכיבי הקרמלין) שיצא לאור ב-1996 ומהווה מעין כתב אשמה כלפי היהודים, שלדעת המחבר נושאים באחריות ל"שואת הרומנים". עוד לפני כן, ב-1995, פרסם בוזאטו בהוצאה לאור הלגיונרית "מג'דחונדה" חוברת המוקדשת לטענה שהשואה ברומניה הייתה שואת העם הרומני, שהתחילה ב-1940 והיהודים אחראים לה במידה רבה Aşa a început Holocaustul împotriva poporului român (כך התחילה השואה נגד העם הרומני). תוכן חוברת זו הפך מאוחר יותר לפרק בספר Românii în arhivele Kremlinului (הרומנים בארכיבי הקרמלין).
מאבק יעקב והמלאך
סופו של המאבק
רוב הפרשנים מניחים שהשאלה נשאלה על ידי המלאך כתגובה למשפט הקודם,, שכנראה נאמר על ידי יעקב, ומכאן שהמשפט שלפניו, , נאמר על ידי המלאך, שהוא המפסיד המתחנן שיעקב ישלחנו. לפי זה יעקב הוא זה שניצח במאבק, ולכן המלאך התחנן שיניח לו, אך הוא דרש מן המלאך שיברך אותו, שכן מקובל שהמנצח במאבק דורש משהו מן המפסיד. על פי פרשנות זו, מובן יותר הנימוק לשמו החדש של יעקב, "ישראל",, שבפשטות מורה על כך שיעקב ניצח את המלאך.
גאורגה בוזאטו
ביוגרפיה
ביולי 2001, בבוקרשט, בוזאטו ויון קוז'ה ארגנו סימפוזיון בכותרת "Holocaust în România?" (שואה ברומניה?), שכותרתו מדברת בעד עצמה. כתוצאה מהסימפוזיון הקים בוזאטו את Liga pentru Combaterea Antiromânismului (הליגה למאבק באנטירומניות) והכתיר את עצמו כנשיאה.
מאבק יעקב והמלאך
סופו של המאבק
פרשנות זו מוצגת כבר בספר הושע, שם מצוין כי המלאך הוא זה שהתחנן ליעקב:
גאורגה בוזאטו
ביוגרפיה
בין השנים 1992 - 1996 היה סנאטור מטעם מחוז יאשי, כנציג מפלגת רומניה מארה. כבר ב-2002, לאחר שעבר בפרלמנט הרומני חוק האוסר את הכחשת השואה, הציע בוזאטו תיקון לחוק. התיקון שהציע היה בהגדרת השואה, שעל פי הגדרתו הייתה אמורה להיות "השמדה שיטתית, בקנה מידה גדול, של האוכלוסייה היהודית באירופה, שאורגנה על ידי השלטונות הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה". לו התקבל תיקונו, ניתן היה לטעון שלא הייתה שואה ברומניה, כי ההשמדה לא אורגנה על ידי השלטונות הנאציים, אלא על ידי השלטונות הרומנים.
היסטוריון השואה, רנדולף ל. ברהם תיאר את בוזאטו כ"היסטוריון נגאציוניסט" (כלומר -מכחיש שואה), היה חבר בפרלמנט מטעם "מפלגת רומניה הגדולה" ומומחה במניפולציה של דעת הקהל"
מאבק יעקב והמלאך
סופו של המאבק
הבעיה בפרשנות זאת היא השאלה: כיצד המלאך הצליח לנקוע את רגלו של יעקב ולגרום לו לצלוע על ירכו, אם יעקב הוא זה שניצח?
על פי פרשנות אחרת, פחות רווחת, יעקב הפסיד במאבק, והמלאך ניצח. על פי גישה זו, יעקב הוא התחנן למלאך, שישחררו ללכת לבני משפחתו, ובדרישת המלאך ל"ברכה", הכוונה היא למנחה. יעקב משתמש בלשון זו כשנותן מנחה לעשיו:
זהותו של האיש
ספר הושע מחזק את זהותו של האיש כמלאך:
לדעת חז"ל המלאך שאיתו נאבק יעקב הוא שרו של עשו (השטן), שנשלח לעוצרו מהשמים. וכך מאריך המלבי"ם בביאורו:
הפרת חוזה נישואין והפרת חוזה עקב שביתה והשבתה כחריג לגרם הפרת חוזה
עוולת גרם הפרת חוזה מעוגנת בסעיף 62 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] ומעניקה לצדדים לחוזה הגנה מפני צד חיצוני, המתערב בחוזה באופן שמביא להפרתו. הגנה זו מעמידה לנפגעים מהפרת החוזה זכות תביעה בנזיקין כנגד הצד החיצוני שגרם להפרה. סעיף 62(ב) קובע שני חריגים: יחסים הנוצרים על ידי נישואים, ושביתה או השבתה. במקרים אלה הצדדים המתקשרים בחוזה אינם מוגנים מפני צד חיצוני שהתערב וגרם להפרתו ואינם יכולים לתבוע ממנו פיצוי בנזיקין בגין גרם הפרת חוזה.
עוולת גרם הפרת חוזה
סעיף 62 לפקודת הנזיקין קובע כי מי שביודעין ובלי צידוק מספיק גורם לאדם' שיפר חוזה מחייב כדין שבינו לבין אדם שלישי, הריהו עושה עוולה כלפי אותו אדם שלישי, וניתן להיפרע ממנו. אולם, האדם השלישי לא יוכל להיפרע פיצויים בעד עוולה זו אלא אם סבל על ידי כך נזק ממון.
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה, ושביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה.
וזו לשון סעיף 62 לפקודת הנזיקין:
מיקום העוולה בדיני הנזיקין
דיני הנזיקין מצויים בענף המשפט האזרחי ועוסקים בהסדרת היחסים בין פרטים. המקור לחיוב הנזיקי מצוי בדין, ולפיכך הפרה של הוראת דין הגורמת לנזק מקימה לנפגע זכות לתבוע מהמזיק פיצויים. בפקודת הנזיקין קיימים שני סוגים של עוולות: עוולות מסגרת העוסקות בהיקף המשפטי של האחריות הנזיקית וכוללות מספר בלתי מוגבל של מצבים שונים (עוולת הרשלנות ועוולת הפרת חובה חקוקה), ועוולות פרטיקולריות העוסקות בהגנה על אינטרס מוגבל ופרטני.
עוולת "גרם הפרת חוזה שלא כדין" כלולה במסגרת העוולות הפרטיקולריות ומצויה בפרק העוסק בהגנה על אינטרסים כלכליים שונים. העוולה נועדה להגן על האינטרס הכלכלי הטמון בחוזה. בעוד דיני החוזים מקימים לנפגע מהפרת החוזה עילת תביעה חוזית כנגד צד לחוזה שהביא להפרתו, הדין הנזיקי מקים לו עילת תביעה נזיקית מפני התערבות של גורם חיצוני לחוזה. שני החריגים לעוולה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין ושביתה והשבתה, מעידים כי הדין הנזיקי מכיר באינטרסים שונים הגוברים על הצורך להגן על חוזים מסוימים.
התפתחות היסטורית
בעבר היחסים בין עובד למעביד ובין בני זוג היו בעלי אופי קנייני, שעה שהאישה והעבד נחשבו לרכוש בעליהם. מעמד זה הקנה לבעלים הגנה קניינית מפני כל מי שפגע ב"רכושם" או שידל את האישה או העבד לעזבם. בתחילה הבעל והמעסיק שלטו בגופם של האישה או העבד, ומאוחר יותר עברה השליטה גם לשירותים שהעניקו. צד שלישי שהתערב ומנע שירותים אלו - חויב בנזיקין.
עוולת גרם הפרת חוזה הופיעה לראשונה בפסיקה האנגלית בשנת 1853 בפסק-דין Lumley v. Gye. בפסק הדין נדון מקרה שבו בעל תיאטרון שידל זמרת אופרה להפר את החוזה שחתמה עם בעל תיאטרון אחר שאצלו התחייבה להופיע באותו ערב. בעל התיאטרון שנפגע מהפרת החוזה ביקש לתבוע את בעל התיאטרון שגרם להפרת החוזה. השופטים הקישו מהאופי הקנייני של יחסי עובד-מעביד לחוזה לשירותים אישיים ובכך הרחיבו את ההגנה הקניינית גם לחוזים שאינם בעלי אופי קנייני במקור, וקבעו כי ניתן לתבוע פיצויים ממי שגרם להפרתם. השופטים, למעשה, שיוו לזכות החוזית את האופי הקנייני שמשווים לה כיום.
הקשר בין החריגים
עם הזמן חלו שינויים בתפיסה החברתית של יחסי עובד-מעביד ושל קשר הנישואין, והיסוד הקנייני נעלם מיחסים אלו. בתחום הנישואין גברה התפיסה של שוויון בין המינים, ובתחום יחסי העבודה קמו תפיסות של הגנה על זכויות העובד. התפיסות הללו הניבו רצון להעניק לצדדים החלשים בחוזה (האישה והעובד) כוח להשתחרר מהחוזה ביתר קלות. השינויים התפיסתיים "החלישו" את מעמדם של חוזים אלו, שכן לשני הצדדים החופש לפרקם. בשל אופיים החלש של החוזים לא ראתה המערכת המשפטית לנכון לחייב צד שלישי שגרם להפרתם. כך נוצרו החריגים לעוולת גרם הפרת חוזה, שהביאו לשלילת ההגנה הקניינית מחוזה הנישואין ומחוזה העבודה לעניין שביתה והשבתה. למעשה, מעמדם של יחסי הנישואין ויחסי העבודה עבר מהפך. החל ממעמדם כחוזים נוקשים ביותר וחריגים באופיים הקנייני, דרך היותם המקור לעוולת גרם הפרת חוזה, וכלה בכך שהפכו לחריגים לעוולה זו כחוזים החלשים ביותר ונטולי הגנה קניינית.
הדין הישראלי
עוולת גרם הפרת חוזה שלא כדין הייתה קבועה בסעיף 32 לפקודה המנדטורית הישנה ונקלטה לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] בשנת 1968. המחוקק המנדטורי קלט את העוולה מהדין הקפריסאי, אשר מציין בדברי ההסבר של החוק כי התבסס על העוולה שהתפתחה בדין האנגלי.
רקע ומטרות
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה. משמעות החריג היא שאין לצדדים הקשורים בברית נישואין הגנה מפני צד שלישי זר לחוזה, הגורם לאחד מהצדדים להפר חיובים הנובעים מיחסי הנישואין.
הטעם לחריג נובע מאופיים הרגשי של יחסי הנישואין. בבסיסו עומדת התפיסה כי על אף שיחסי הנישואין מקימים חובות וזכויות הדדיות על בני הזוג, בקשר המבוסס על שותפות רגשית קשה לקבוע מהי הפרה ומי גרם לה. כמו כן, הרצון לאפשר לצדדים להשתחרר ביתר קלות מחוזים מסוג זה מחייב שמירה על אופיו החלש של חוזה הנישואין. מטעמים אלה הגיע המחוקק למסקנה כי אין הצדקה לחייב צד שלישי שהביא לסיומו של חוזה נישואין.
דוגמה טיפוסית: כיוון שקשר הנישואין נתפס כקשר בעל שותפות רגשית, ניתן להניח שתביעות כנגד מי שגרם להפרתו ינבעו לרוב ממניעים רגשיים, כמו תחושת עלבון ונקם. עם זאת על התביעה לעמוד בתנאי להוכחת נזק ממון. תביעה שמעוררת תחושות כאלו בצורה החזקה ביותר היא תביעה כנגד מאהב. לדוגמה, מקרה שבו גבר נשוי המקיים רומן מחוץ לנישואין עם אישה המשכנעת אותו לעבור לחיות אתה, ובכך גורמת להפרת קשר הנישואין בין בני הזוג. אשתו, שנפגעה רגשית וכלכלית מהפרת הקשר (למשל, ירידה ברמת החיים) תרצה אולי לתבוע את המאהבת בגין עוולת גרם הפרת חוזה. כיוון שהחריג מעניק למאהבת הגנה מפני תביעה כזו, תביעת האישה לפיצויים תידחה.
הרקע לחריג
חריג הנישואין אומץ, במסגרת הסעיף כולו, מהדין הקפריסאי. בעוולת גרם הפרת חוזה מניח המחוקק כי קשר הנישואין הוא קשר חוזי, על אף היעדר הסכמה מוחלטת בעניין, ולכן נדרש חריג מפורש על מנת להוציא את חוזה הנישואין מתחולתה. המשפט העברי רואה בקשר הנישואין חוזה, וייתכן שראייה זו היא שעומדת בבסיס ההתייחסות החוזית של המחוקק לקשר הנישואין, שכן דיני הנישואין והגירושין בישראל נידונים על פי הדין העברי.
היתרון בקביעת הצידוק מוחלט הוא בכך שניתן כלל ברור לשופטים החוסך מהם הפעלת שיקול דעת. ככל שמרחב שיקול הדעת שמעניק החוק לשופט רחב יותר, כך גדלה אי-הוודאות של הצדדים, שכן שיקול דעתו של כל שופט שונה ממשנהו. לפיכך היתרון שבשלילת שיקול הדעת מן השופטים הוא הקטנת אי הוודאות.
החיסרון בהענקת צידוק מוחלט, כמו בכל כלל גורף, הוא בסיטואציות שבהן הכלל גורם לעיוות הצדק. חריג הנישואין כולל בו את כל החיובים הנובעים מן הנישואין ואינו מבחין ביניהם, ובכלל זה גם הפרת חיובים רכושיים. בשיח המשפטי כיום נשאלת השאלה, האם מבחינת מדיניות משפטית, נרצה לפטור מאחריות את מי שגרם לאדם להפר את חובתו לתשלום מזונות, לדוגמה.
הפרת הבטחת נישואין
האם יוכל צד להבטחת נישואין לתבוע אדם שגרם להפרתה בגין גרם הפרת חוזה? הבטחת נישואין אינה מצוינת מפורשות בחריג הנישואין בעוולה, ועל כן הכללתה בו נעשית בדרך של פרשנות. הבטחת נישואין הוכרה בפסיקה הישראלית כחוזה מחייב. לכן, על פניו, אמורה עוולת גרם הפרת חוזה לחול עליה כעל יתר החוזים בעוולה. עם זאת פירוש שכזה יביא למצב אבסורדי, שבו מעניק החוק הגנה חזקה יותר להבטחת נישואין מאשר לנישואין עצמם. אי לכך, הבטחת הנישואין מפורשת כחלק מהחריג, בדומה לנישואין, על דרך קל וחומר: אם קשר הנישואין נתפס כחוזה חלש מטבעו אשר אינו ראוי להגנה הנזיקית, לא כל שכן הבטחת הנישואין המהווה תנאי מקדים בלבד לקשר הנישואין ומחייבת עוד פחות.
ידועים בציבור
מעמדו של מוסד הידועים בציבור נמצא עדיין בתהליך התהוות במשפט הישראלי. בדומה להבטחת נישואין, גם מוסד הידועים בציבור אינו מוזכר מפורשות בחריג וניתן לפרשו ככלול בו, כפי שמפורשת הבטחת הנישואין. מוסד הידועים בציבור מבוסס בעיקרו על החופש הבלעדי של כל אחד מבני הזוג להביא לסיום הקשר בכל עת. לכן נראה, על פניו, כי מטרת החריג משרתת אינטרס זה. הסכם לחיים משותפים כידועים בציבור נוצר על ידי התנהגות הצדדים ומהווה הסכם מפורש או מכללא. מבחינה זאת, הסכם בין ידועים בציבור הוא בעל אופי חוזי חלש ביותר.
מאידך, הפסיקה הישראלית מתבלטת לעומת מדינות אחרות בעולם, בכך שהיא מייחסת לקשר הידועים בציבור יותר זכויות וחובות המאפיינות את מוסד הנישואין. מגמה זו דווקא מחזקת את מעמדם החוזי. ההסבר לכך טמון בתופעת סרבנות הגט הקיימת בישראל. בתי המשפט מנסים להתמודד עם בעיה זו, בין היתר על ידי יצירת אלטרנטיבות לנישואין עבור מסורבות הגט, על מנת שיוכלו להמשיך בחייהן ולהתקשר עם גברים אחרים. במצבים כאלו הצורך בהכרה בידועים בציבור לא נובע מרצון הצדדים לחופש ולקשר חלש, אלא מהמצוקה שמונעת מהם להינשא כדת וכדין. לכן היחס למוסד הידועים בציבור בישראל אינו בהכרח כאל קשר חוזי חלש והנכונות להגן עליו גדולה.
פיתוחים פסיקתיים
עד כה, טרם הגיעה לבית המשפט העליון תביעה העוסקת בחריג הנישואין לעוולת גרם הפרת חוזה ועל כן הנושא טרם פותח בפסיקה. עם זאת, ניתן לבחון תהליכים ומגמות המגולמים בפסיקת בית המשפט העליון וכיצד הם משפיעים על הרציונל שבבסיס חריג הנישואין שנקלט בפקודת הנזיקין לפני כ-40 שנה.
כוונה ליצירת יחסים משפטיים
בעבר שלטה במשפט תפיסה על פיה "כף רגלו של המשפט לא תדרוך על סף הבית המשפחתי". המשפחה נתפסה כסביבה חמה ואוהבת אשר הכלים המשפטיים שנועדו לשרת עולמות של מסחר ועסקים גסים מדי עבורה. לכן נמנעו מלהגדיר את היחסים שבתוך המשפחה כבעלי אופי חוזי. בתי המשפט קבעו כי בהסכמים שנעשו במסגרת הזוגית ומשפחתית לא הייתה לבני הזוג כוונה ליצור יחסים משפטיים. בכך נשלל תוקפו המשפטי של ההסכם כחוזה ולא ניתן היה לאכפו בבית המשפט. בפרשת בלפור (אנגליה, 1919) ביקשה אישה מבית המשפט לאכוף חוזה שנערך בינה לבין בעלה (בו התחייב לשלם לה סכום כספי מסוים מדי חודש). בית המשפט סירב לקבל את הרעיון שבני זוג יהיו קשורים בקשר חוזי וקבע שמדובר בהסכם "ג'נטלמני" בלבד.
פיתוח הפסיקה בבית המשפט העליון
בפסיקה הישראלית התרחש תהליך שבמסגרתו נעשה מעבר מגישה הנרתעת מהתערבות בחוזים הנכרתים במסגרת חיי המשפחה לגישה המגלה נכונות להכניס את בית המשפט לתוך הבית והמשפחה.
בשנות ה-80 ניתן פסק דין גרדוס נ' גרדוס במסגרתו נידון תוקפו של הסכם בין בני זוג שנערך בהתכתבות לאחר גירושיהם. דעת הרוב בפסק הדין (שניתנה על ידי השופטת בן-פורת) הכירה אמנם בכוונת בני הזוג ליצירת יחסים משפטיים, אך דחתה את התביעה בשל נימוק טכני. יש הסוברים כי המניע שעמד מאחורי דחיית התביעה היה הרתיעה מהכרה בתוקף החוזי של הסכמים בין בני זוג. גם אם סברה זו נכונה, ניתן לראות שבשנות ה-90 רתיעה זו דעכה. בפרשת נחמני נ' נחמני נדון מקרה של בעל ואישה שהסכימו ביניהם להשתתף בהפריה חוץ גופית. בזמן הליך ההפריה נפרדו בני הזוג והבעל חזר בו מהסכמתו. בית המשפט דן באפשרות לאכוף על הבעל לקיים את התחייבותו. חבר השופטים נחלק בדעותיו, אך כולו התייחס להסכם שנכרת בין השניים כאל חוזה. גם השופטים שהתנגדו לקבלת העתירה דחו אותה על סמך טיעונים חוזיים.
כיום התפיסה השלטת בפסיקה, כפי שנקבעה בפסק דין פלונית נ' פלוני על ידי נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בשנת 2004, היא כי "דיני החוזים בישראל אינם נעצרים על סף הבית המשפחתי. המשפט אינו שולל תוקף משפטי מחוזים... המבוססים על אדנים רגשיים והנוצרים בנסיבות אנטימיות בין-אישיות". זאת ועוד - "הכרה בתוקפם של חוזים מסוג זה, לרבות הסכם להינשא, מבטיחה הגנה משפטית נאותה גם לנפגעים במעגל המשפחתי-האינטימי. גם הפרה של התחייבויות במרחב המשפחתי והזוגי גוררת עלויות ונזקים. אין הצדקה לחשוף מי מבני-הזוג לנזקים הנובעים מהפרת ההתחייבות בלי שהמשפט יבוא לעזרתם". עם זאת, ציין השופט ריבלין בדעת מיעוט כי "המשפט יתקשה לספק מזור לרגשות הפגועים וללב הדואב".
התלבטות סביב הפרת הבטחת נישואין
ערכאות נמוכות
פסק-דין רוזנברג נ' חזן: פסה"ד ניתן בשנות ה-70 ועסק בתביעתה של נפגעת מהפרת הבטחת נישואין. התובעת תבעה את הורי החתן המיועד ששכנעו אותו שלא להינשא לה בגין עוולת גרם הפרת חוזה. בית המשפט המחוזי דחה את טענתה בהסתמך על החריג שבסעיף 62(ב). בית המשפט פירש את הבטחת הנישואין ככלולה בחריג, וטען כי אם מוענקת חסינות מוחלטת לאדם הגורם להפרת ברית הנישואין, קל וחומר שהיא מוענקת לאדם הגורם להפרת הבטחת נישואין.
פסק-דין בדהני נורית נ' אליהו נמני חנה: פסק הדין ניתן בשנת 2007 ועסק בתביעתה של אישה נגד המאהבת של בעלה לשעבר. האישה טענה שהרומן בין השניים הביא לפירוק נישואיהם ותבעה מהמאהבת פיצויים. התובעת ניסתה להשתית את תביעתה, בין היתר, על עילת גרם הפרת חוזה. בית משפט השלום דחה את התביעה בהסתמך על החריג בסעיף 62(ב), אך סייג את החלטתו. השופט שטרנליכט טען, בניגוד לתפיסה שהוצגה לעיל ויושמה בפסק דין רוזנברג נ' חזן, כי "לשונו של הסעיף מביאה לאבסורד כלשהו. ס"ק(ב) אינו מדבר על הבטחת נישואין, וממילא ניתן יהיה לתבוע מי שפיתה אדם להפר הבטחת נישואין שנתן. מאידך, אם הבטחת הנישואין קוימה ובני הזוג נישאו, לא ניתן יהיה לתבוע את מי שפיתה את אחד מבני הזוג וגרם לפירוק קשר הנישואין. המדובר בתוצאה קשה, אך הכרחית לאור לשון החוק". בנוסף מציע השופט לשקול מחדש את ההצדקה להגנה בכל הנוגע לגרימת פירוק קשר נישואין, "המגנה על מי שגרם לגירושין והביא לחורבן חייהם של אנשים".
רקע ומטרות
לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, שביתה והשבתה לא ייחשבו כהפרת חוזה.
בבסיס החריג עומדת התפיסה כי ביחסים שבין עובד למעביד קיים פער כוחות; העובד נמצא בעמדת מיקוח נחותה ביחס למעביד. התארגנות של עובדים לפעולה קיבוצית עשויה לאזן את הפער הקיים. מטרת החריג היא להגן על זכות העובד לשבות על ידי מתן חסינות מפני תביעות בשל נזקים שנגרמו כתוצאה מהשביתה. המחוקק מגן על השובתים, על המשביתים ועל מארגני השביתה. בפסק-דין פיינשטיין אמר השופט ח' כהן כי שביתות והשבתות גורמות מטבען להשבתת חוזים שונים, ואילו היה על יוזמי השביתות או המשביתים לשאת בנזק הנובע מהפרות אלו, היה בכך כדי לחסל למעשה את מוסד השביתה ולעשותה בלתי אפשרית. דוגמאות טיפוסיות:
הסוגיה נמצאת בתווך שבין דיני העבודה לדיני הנזיקין ועוסקת באיזון שבין זכותם של העובדים לשבות אל מול זכותו של גורם שאינו צד לסכסוך לקבל פיצוי בגין נזקי השביתה. במהלך השנים גברה ההכרה בזכות השביתה וקמו ארגוני עובדים כדי לשמור על זכויות העובדים. ככל שקיבלו הארגונים יותר כוח, כך הלך וגבר השימוש בכלי השביתה. כדי להחליש את כוחם של הארגונים בכל הנוגע לשביתות, תבעו המעבידים את הארגונים בגין גרם הפרת חוזה העבודה. עם השנים גברה ההבנה כי מתן האפשרות לתבוע את הארגונים בגין עוולה זו מרוקנת את נשק השביתה מכוחו, ונעשו שינויים בחקיקה כדי להוציא את השביתה וההשבתה מגדר עוולת גרם הפרת חוזה.