cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לואל תומאס
לואל תומאס (באנגלית: Lowell Thomas; 6 באפריל 1892 - 29 באוגוסט 1981) היה עיתונאי, שדרן, והרפתקן אמריקאי, אשר ידוע במיוחד כאיש שפרסם את תומאס אדוארד לורנס ברחבי העולם בתור "לורנס איש ערב".
ילדות ולימודים
לואל תומאס נולד בשנת 1892 בוודינגטון, מחוז דרק באוהיו. אביו היה רופא ואימו מורה בבית ספר. בשנת 1900 עברה המשפחה לעיירת הכורים ויקטור בקולורדו.
בשנת 1910 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ויקטור ושנה מאוחר יותר הוא סיים תואר ראשון בחינוך ומדעים מאוניברסיטת וַאלפַּראַיסוֹ באינדיאנה. עד גיל 23 הספיק תומאס להשיג חמישה תארים אוניברסיטאיים הכוללים תואר ראשון ושני מאוניברסיטת דנוור (ב-1912), ותואר שני באוניברסיטת פרינסטון (1916). בשנים 1912–1914 לימד את תורת הנאום במכללת שיקגו-קנט למשפטים, ובמכון הטכנולוגי של אילינוי, והחל 1914, עת עבר לניו ג'רזי הוא לימד בפרינסטון את תורת הנאום, במחלקה שאותה הוא עזר לייסד. במקביל לפעילותו האקדמית הספיק תומאס לעבוד ככתב וכעורך בשישה עיתונים מרכזיים. הוא צילם והפיק סרט בעת מסע הרפתקני באלסקה, וכן פרסם טורים בעיתונים מרכזיים המתארים מסע זה.
בשנת 1914, ככתב של ה-Chicago Evening Journal פרסם תחקיר בו חשף מעשה שחיתות של קרלטון האדסון בטס, אשר גנב מיליונים מהעיר שיקגו.
מלחמת העולם הראשונה
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917, התבקש תומאס על ידי משרד המלחמה לסקר את המלחמה, עם הרשאות מיוחדות מעת הנשיא וודרו וילסון. לדיווחיו של תומאס על המלחמה היה פן פוליטי - המלחמה הייתה לא פופולרית בארצות הברית, ותומאס התבקש לשלוח מידע שיעודד אמריקאים לתמוך במאמץ המלחמתי. תומאס לא התבייש בפן התעמולתי של דיווחיו ואף חתם על חלק מדיווחיו בתור "לואל תומאס, איש תעמולה (Propagandist)". בנוסף לסיקור העיתונאי הכתוב של המלחמה, רצה תומאס להכין צילומי קולנוע, ולשם כך גייס סכום של 100,000 דולר מקבוצה של אנשי עסקים משוק הבשר בשיקגו (שלהם הוא עזר בפרשיית קרלטון בטס). בסכום זה הוא רכש את החוזה של הצלם הארי צ'ייס (Chase) ויצר חברה בשם "תומאס טרבלוגס" (Thomas Travelogues). מיד לאחר שהתחתן עם בחירת לבו, פרנסס, נסע עמה ועם צ'ייס לאירופה, לסקר את המלחמה.
בסיקור החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה תומאס שירת תחת הגנרל ווב הייז (בנו של הנשיא ה-19 של ארצות הברית, רתרפורד הייז) וזכה לגישה חסרת תקדים לשדות המערכה. אך תומאס העריך שאין ערך תעמולתי רב בתיעוד של מערכת החפירות העקובה מדם, ובחר לעבור לאלפים האיטלקיים. באיטליה נודע לתומאס על ההצלחות של הגנרל אדמונד אלנבי בארץ ישראל. באישור משרד החוץ הבריטי נסעו השניים לירושלים, שם צילמו את כניסת אלנבי לירושלים לאחר כיבושה מידי הטורקים. בירושלים פגש תומאס בתומאס אדוארד לורנס, אשר שימש כאיש הקשר של הביון הבריטי עם כוחות המרד הערבי. תומאס וצ'ייס צילמו סצנות דרמטיות בהם נראה לורנס לבוש בבגדים בדואים.
עם תום המלחמה חזר תומאס לארצות הברית והחל לייצר סרטים המבוססים על החומר התיעודי הרב שצילם במהלך המלחמה. כיוון שהמלחמה נגמרה והעניין בה בקרב הציבור האמריקאי דעך, רוב הסרטים נחלו כישלון קופתי. היוצא מן הכלל היה סרט תיעודי בשם "עם לורנס בערב", שהוצג בפני כ-4 מיליון צופים בארצות הברית וברחבי העולם, והרווחים מהסרט הסתכמו ב-1.5 מיליון דולר. בלונדון הוקרן הסרט במשך שישה חודשים ברציפות בבתי הקולנוע, ובערב הפתיחה הודלקה קטורת, ורקדניות בלבוש אקזוטי רקדו לפני תמונות של פירמידות, בליווי של תזמורת שומרים וולשים. הסרט, כמו גם המאמרים שכתב תומאס בנושא הפכו את ת.א. לורנס לדמות מפורסמת ברחבי העולם. תומאס עצמו הפך בזכות הסרט לכוכב תקשורת בינלאומי.
כוכב תקשורת
תומאס המשיך לאחר המלחמה בפעילות עיתונאית ברחבי העולם. הוא צילם את ביקור הנסיך מווילס בהודו, בשנת 1923 תומאס וצ'ייס היו לעיתונאים הראשונים שהורשו להיכנס לאפגניסטן. בשנת 1924 פרסם תומאס את הספר "עם לורנס בערב" (With Lawrence in Arabia), הראשון מבין 50 ספרים שאותם הוא עתיד לכתוב.
בשנת 1924 החל תומאס לשדר גם ברדיו. ב-1930 החל לעבוד כשדרן רדיו עבור רשת הרדיו של CBS, והגיש את תוכנית החדשות הרדיופונית הארצית הראשונה בארצות הברית. בשנת 1932 עבר לרשת הרדיו של NBC, אך חזר ל-CBS בשנת 1947. בתור שדר, היה תומאס מועסק לא ישירות על ידי תחנות הרדיו, אלא תחילה על ידי חברת הדלק סאנוקו (Sunoco) שהייתה ספונסרית של NBC, ובשנת 1947 הקים חברה עצמאית, אשר סיפקה שירותים ל-CBS. תומאס נהג לפתוח את המהדורה במילים "ערב טוב לכולם", ולסיים אותה במילים "להתראות עד למחר", ובכך יצר נוהג שלשדרני רדיו וטלוויזיה יש משפטים אופייניים להם בפתיחה וסיום המהדורות. כמו כן תומאס החליט לסיים כל מהדורה בסיפור קליל או הומוריסטי, נוהג שממשיך במהדורות חדשות עד היום. לרקע העיתונאי והאקדמי של תומאס היה תפקיד חשוב בהתווית הפורמט והפן המקצועי של מהדורות החדשות ברדיו ומאוחר יותר בטלוויזיה. תומאס יצר תקדימים חשובים, לדוגמה הוא סירב לקרוא פרסומות או לדווח על נושאים רכילותיים. מנהגיים אלו היו נפוצים אצל שדרני רדיו אחרים בתקופתו, אך אינם מקובלים היום בקרב שדרני חדשות, במידה רבה בזכות תומאס.
תומאס נהג לעבוד מאחוזתו אשר בפאולינג (Pawling), ניו-יורק, שכללה חדרי שידור רדיופוני, חדרי עריכה כמו גם אולם התעמלות, אגם, מגרש גולף, ומסלול סקי. בנוסף נהג תומאס לשדר בשידור חי ממקומות מרוחקים כמו סן ואלי באידהו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בהוראה נשיאותית לא הוענקה לתומאס דרכון או אישור עיתונאי לבקר בשדות המערכה, כיוון שנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט חשב שלמהדורות החדשות שאותן שידר תומאס היה תפקיד חשוב כל-כך בשמירה על המורל בארצות הברית, שאין לאפשר לו להסתכן בנסיעה אל שדות המערכה. רק ב-1945 כאשר ניצחון בעלות הברית היה כבר מובטח התאפשר לתומאס להצטרף לכוחות האמריקאים הפולשים לגרמניה, והתאפשר לו לסקר את הרס ברלין. משם הוא המשיך ודיווח על טייסת ה"טיגרסים המעופפים" אשר פעלה בהודו וסין. הוא ביקר ודיווח מאיוו ג'ימה ומאוקינאווה.
במקביל לפעילותו כשדר רדיו וטלוויזיה, המשיך תומאס לטייל לקצוות עולם ולהפיק סרטים המתארים את מסעותיו. בשנת 1949 ביקר בטיבט יחד עם בנו אשר שימש כצלם, והשניים היו לאורחים המערביים הראשונים אשר הוזמנו על ידי ממשלת טיבט. בין השנים 1955–1958 הפיק תומאס וכיכב בסדרה High Adventure, ששודרה ברשת CBS ובמסגרתה הוא ביקר במקומות כגון טימבקטו. בשנת 1963 הספיק תומאס, במסע שארך שמונה שבועות לבקר באוסטרליה, בגינאה החדשה, בהודו, באיראן, באירופה, ובדרום אפריקה.
בשנת 1976, בגיל 85, הפסיק תומאס לשדר את תוכנית החדשות הרדיופוניות שלו, והחל בכתיבה של האוטוביוגרפיה שלו, ובמקביל בהפק סדרת טלוויזיה בשם "לואל תומאס נזכר" ששודרה ב-PBS וב-BBC. ב-29 באוגוסט 1981, בגיל 89, נפטר תומאס בשנתו.
ינה קרמנדי-פרים
ינה קרמנדי-פרים, (במקור רק פרים, בהונגרית: Körmendi-Frim Jenő; בודפשט, 11 באוקטובר 1886 – וושינגטון די.סי., 14 באוגוסט 1959) היה פסל יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, אמן מדליות. הוא יצר דיוקנאות, לוחיות ופסלים ציבוריים רבים. הוא התגורר בארצות הברית של אמריקה משנת 1939 עם אשתו, הציירת והקרמקאית ארז'י פיירווארי.
ביוגרפיה
ינה פרים נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של יעקב פרים (1852–1919) רופא ומורה, ושל אנה גולדרייך. תחילה למד בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב), ולאחר מכן בפריז אצל הפסל ז'וזף ברנר. הוא גם לקח חלק בקישוט בניין המטה של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי. ב-7 בספטמבר 1922, בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט, בתם של ז'יגמונד פיירווארי ושל אדל שניצר. ב-1939 שהה זמן רב יותר בהולנד, שם ארגן תערוכות בכמה ערים (האג, ארנהם). באותה השנה הוא ואשתו התיישבו בארצות הברית, שם שניהם הפכו לפרופסורים באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה.
== יצירותיו העיקריות ==
מאורת הנחש
מאורת הנחש (באנגלית: The Viper's Nest) הוא הספר השביעי בסדרת 39 רמזים. כותב הספר הוא פיטר לרנג'יס, שכתב גם את הספר השלישי (גנב החרבות) וחלק מהספר האחרון בסדרה הווספרים באים. כריכת הספר היא חומה, ועליה יש נחש מלווה במשב רוח, ששתי חניתות מתחתיו בצורת X.
עלילה
דן ואיימי קהיל הם שני אחים המחפשים את 39 הרמזים, בעוד אנשים נוספים ממשפחתם מחפשים אותם גם הם.
לאחר התפרצות הר הגעש קרקטאו, איימי ודן קהיל וכן אליסטר הו, שורדים את ההתפרצות, כשנלי שטה אל האי בסירת מרוץ, כשהמשטרה בעקבותיה. המשטרה עוצרת אל אליסטר (כשאיימי ודן בטוחים שאיזבל קברה הפלילה אותו), בעוד איימי ודן מוצאים את התיק של אירינה, שהצילה אותם אך קיפחה את חייה, בהריסות. בתוך התיק הם מוצאים את הרעל של אירינה, החטיף שלה ומחברת. במחברת כתובות הערות ברוסית, כשהמילה "39" מופיעה ביניהן. הם מפענחים את הפירוש של המילים, שמתגלות כשיר. הם מזמינים כרטיסים לפרטוריה שבדרום אפריקה, וקונים כרטיסי הטעיה לפאוריה. בנביעה דן בודק עם יש פארידה אדומה לצלאח א-דין בדרום אפריקה. באותו זמן, מתגלה שבאה הו, דודו של אליסטר, הוא זה שהפליל אותו. באה ואליסטר מתעמתים, כשאליסטר מעמיד פני מת. השוטרים בטוחים שאליסטר מת, לכן הם מורידים מעליו את האזיקים. אליסטר מספיק להתחזות, מנצח את השוטרים ואוזק את באה הו כשהוא שר לעצמו.
כשאיאן, נטלי ואיזבל קברה נוסעים לפאוריה עקב ההטעיה של איימי ודן, נטלי מוצאת באינטרנט את ההודעה של דן על הפארידה האדומה, והם מתחקים אחר האות של ההודעה. בשדה התעופה של דרום אפריקה, נהג מונית מוסר לדן גלויה כתובה בכתב יד, שבצד אחד שלה יש טקסט על שאקה זולו ותמונה שלו, כשהסמל של בית תומאס מוטבע על המגן שלו. בצד השני כתוב הדבר הבא:
הם נוסעים לפרטוריה, כשבאמצע הדרך הם מגלים שההולטים בעקבותם. דן משכנע קבוצת כדורגל לעקוב אחריהם, בעוד הם נוסעים. המילטון מוסר לדן קוד מורס, שמשמעותו הוא: תברחו תזהרו. בדיוק אז מגיע אליסטר, שננטש על ידם, ולאחר כך ההולטים לוכדים אותו. דן ואיימי מגיעים ברגע האחרון וחוזים במלכודת של ההולטים: עם הם יזיזו חוט שמחובר לכובע של אליסטר, יהיה פיצוץ. בעזרת מהירות גדולה דן מצליח להציל את אליסטר ולגרום לפיצוץ בו זמנית. הם פותרים את החידה שעל הגלויה ומגיעים לגבעת הכנסייה, שם נמצאת מפקדה תומסית. הם מתחזים לרייגן ולהמילטון הולט בעזרת הכרטיסים בתיק של אירינה, שם הם חוזים במפקדה. הם חופרים את קברו של שאקה ומגלים שם יהלום, ובטוחים שזה הרמז. הם בורחים מהתומסים והמארב שלהם, וזוכים לפגוש בקבראים. הם זורקים חלק מהרעל הלוקיאנוסי על דן. הם עולים מהר על המטוס הפרטי של גרייס, הלמור המעופף, ומגיעים לביתה שבמדגסקר. הם מגלים שאלוורה, התרופה שבזכותה דן ניצל, היא הרמז האמיתית ולא היהלום. אחר כך הם מגלים שהם מדריגלים, קבוצת אנשים מסתורית ביותר, כשהם צופים בתמונה של הוריהם מחבקים את האיש בשחור המדריגלי.
ي
יא בסוף מילה כאשר לפניה כסרה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף ראשון יחיד, ـِي, כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר", ו-كتابي (כִּתַּאבִּי) פירושו "הספר שלי", בדומה לעברית.
יא א-נסבה היא יא המנוקדת בשדה (כלומר, מודגשת) ומשמשת כסופית שהופכת שם עצם לשם תואר, בדומה לעברית. כך مصر (מִצְר) תרגומו "מצרַים", ו-مصريّ (מִצְרִיּ) פירושו "מצרי".
רוב דוברי הערבית המצרית לא יכתבו את הנקודות מתחת ליא בצורתה הסופית, כמו בפרסית, דבר שיכול לגרום לבלבול בינה ובין ﻯ|אליף מקצורה (אליף מקוצרת), שעשויה להופיע בסופי מילים ואמנם נראית כמו יא חסרת נקודות, אך למעשה תפקידה הוא להאריך תנועת פתחה, בדומה לאליף שותקת.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות, למעט דוד'ארז.
מקור האות יא הוא ב"יוד" הפניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
הר קירקבי
הר קירקבי (באנגלית: Mount Kirkby) הוא הר שולחן (הר בעל פסגה שטוחה), גדול ובולט, בקצה הצפוני של רכס פורתוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 6 קילומטרים ממזרח למסיב קרוהן.
אורכו של הר גדול זה 9 קילומטרים (בכיוון מזרח - מערב), ושיא רוחבו 4 קילומטרים (בקצהו המערבי); ההר מתחדד ונהיה צר יותר לכיוון מזרח.
גובהו של ההר 2,100 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 460 מטרים מעל הרמה המקיפה אותו.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של סידני לורימר קירבי (Sydney L. Kirkby), סוקר שעבד בתחנת מוסון בשנת 1956 ובשנת 1960.
אזור המטרופולין של ברצלונה
אזור המטרופולין של ברצלונה הוא אזור עירוני בקטלוניה (ספרד) שבמרכזו העיר ברצלונה והוא ממוקם פחות מ-100 קילומטרים דרומית לגבול עם צרפת. עם אוכלוסייה של למעלה מ-5 מיליון, זהו האזור העירוני המאוכלס ביותר לחופי הים התיכון, ואחד הגדולים באירופה.
סקירה
באזור העירוני - ליבת המטרופולין - של ברצלונה יש אוכלוסייה של 4,440,629, שהוא האזור העירוני החמישי באוכלוסייתו באיחוד האירופי אחרי פריז, חבל הרוהר, מדריד ומילאנו. באזור העירוני הגדול יותר יש אוכלוסייה של 4,604,000 לפי ה-Eurostat.
כפי שנאמר על ידי המחלקה לעניינים כלכליים וחברתיים של האומות המאוחדות, באזור המטרופולין של ברצלונה יש אוכלוסייה של 5,083,000, לפי הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי יש בו אוכלוסייה של 4,900,000 ועל פי ה-Eurostat יש בו 5,375,774 תושבים. לפי Idescat יש בו 5,029,181 תושבים, לפי BlatantWorld.com יש בו אוכלוסייה של 4,992,778 ולפי World Gazetteer יש בו 5,068,252 תושבים.
אזור עירוני רב-מוקדי
על פי פרויקט EURBANET של אוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט המדבר על אזור עירוני רב-מוקדי כאשר קיימת שורה של מרכזים עירוניים חשובים הקשורים באופן אינטנסיבי ביניהם ומחוצה להם. זה המקרה של אזורי גבול לאזור העירוני שהם משתרעים סביב הערים טרגונה וז'ירונה. הם אזורים עם אמון כלכלי רב המספקים שירותים לבירה. הם מסדרונות צרים בעלי קישוריות טובה לברצלונה, הן בכביש המהיר והן ברכבת, אשר שם ממזגים את המטרופולינים של הערים הללו עם האזור העירוני. ה-PUR של ברצלונה כולל 6,103,221 אנשים בשטח של 6,005 קמ"ר.
האזור העירוני הרב-מוקדי של ברצלונה נתפס כ"איים מבודדים עם צמיחה משמעותית" שעלולים להתפתח לאזורים של אינטגרציה כלכלית עולמית. עם זאת, זה לא אמור לקרות במחיר העמדה התחרותית העולמית של אזור הליבה הנוכחי.
גבריאל צפרוני
גבריאל צפרוני (17 באוקטובר 1915 - 7 ביוני 2011) היה עיתונאי ישראלי, עורך העיתון "הבוקר" ומנכ"ל תיאטרון "הבימה".
קורות חיים
צפרוני נולד בווילנה, כבן למשפחה יהודית בשם צפלביץ'. ב-1920 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתגורר בתל אביב. עבד במאפייה מגיל 14 כמחלק לחם בעיר הקטנה והצעירה, וכך הכיר רבים מנכבדי העיר. מגיל 16 עבד כעיתונאי ב"חזית העם", ואחר כך בעיתון "דואר היום" שעורכו היה איתמר בן-אב"י. עבד ככתב של "דיילי טלגרף" ו"הצופה". בשנת 1935 החל לעבוד בעיתון "הבוקר", תחילה ככתב בתל אביב ואחר כך כראש סניף ירושלים. מידע שאסף בעבודתו העיתונאית העמיד גם לרשות ארגוני ההגנה, האצ"ל והלח"י.
בשנת 1962 מונה לעורך העיתון "הבוקר", וכיהן בתפקיד זה עד לסגירת העיתון ב-1965. בין השנים 1969–1977 שימש כמנכ"ל תיאטרון "הבימה".
השתתף בוועדות רבות והיה חבר בארגונים ממשלתיים ועירוניים רבים (ועדת השמות בתל אביב, ארגון הגנים הלאומיים, אל-סם). היה בין מקבלי אות יקיר תל אביב לשנת 1995. צפרוני נודע גם בקשריו הרבים עם אנשי רוח וממשל בארץ ובעולם; עם חבריו ומכריו נמנו אהוד אולמרט, אהרן אמיר ודוד בן-גוריון.
על אף שישנם סיפורים שמעולם לא אומתו הוא טען גם להיכרות עם הזוג ג'.ר.ר. טולקין כאשר ביקרו בארץ ישראל. כן טען כי בילדותו פגש במקרה את אלברט איינשטיין ובאותו הבוקר ממש גם את דיזנגוף ויידע את זה האחרון על הימצאותו של הראשון בעיר.
גבריאל צפרוני היה נשוי לשולמית צפרוני (1917–2008), בתם של רפאל חיים אבולעפיה ושל הציירת חד גדיא (מרים-מרוסיה ניסנהולץ), שעבדה כמורה. נולדה להם בת אחת, נעמה, סגנית עורכת "ארץ אחרת". בשנות ה-60 התגורר בשיכון העיתונאים (ירושלים).
אדוארד ברוק
אדוארד ויליאם ברוק השלישי (באנגלית: Edward William Brooke III; 26 באוקטובר 1919 – 3 בינואר 2015) היה פוליטיקאי אפרו-אמריקאי. ב-1966 היה לאפרו-אמריקאי הראשון שנבחר לסנאט של ארצות הברית. הוא ייצג את מסצ'וסטס בסנאט בשנים 1967–1979.
ביוגרפיה
ברוק גדל והתחנך בוושינגטון הבירה. הוא בוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון לאחר ששירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר שכהן כיושב ראש הקומיסיון הפיננסי של בוסטון, זכה ברוק בבחירות לתפקיד התובע הכללי של מסצ'וסטס ב-1962. בתפקידו זה ניהל וארגן את עבודת המשטרה בחשיפתו של החונק מבוסטון. ב-1966 הוא ניצח את המושל הדמוקרטי אנדיקוט פיבודי ברב מוחץ כדי בבחירות לייצוג מסצ'וסטס בסנאט.
בסנאט, ברוק זוהה עם האגף הליברלי של המפלגה הרפובליקנית. ב-1967 הגיע ברוק לישראל, יחד עם רעייתו, כאורח ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. הוא נמנה בין מנסחי חוק זכויות האזרח מ-1968, האוסר על אפליה בדיור ציבורי. ברוק הפך למבקר בולט של הנשיא ריצ'רד ניקסון והיה הרפובליקני הראשון בסנאט שקרא להתפטרותו של ניקסון לאור מעורבותו בפרשת ווטרגייט. ברוק נבחר מחדש בבחירות לסנאט שנערכו במסצ'וסטס ב-1972, אך הוא הובס על ידי פול צונגס ב-1978.
לאחר שעזב את גבעת הקפיטול, ברוק עסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה וב-2004 עוטר במדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. ב-3 בינואר 2015 נפטר ברוק בקורל גייבלס שבפלורידה.
גיא
גַּיְא (ברבים: גֵּיאָיוֹת; בנסמך: גֵּיא־) הוא שקע צר וארוך (ערוץ, אפיק) הנמצא בין שלוחות הר, הממוקמות משני צדדיו.
הגיא מהווה נתיב ניקוז לזרמי שיטפונות היורדים מן ההרים, ולעיתים קרובות הופך לנחל (או נהר) קבוע או ארעי.
מפרץ באקאר
מפרץ באקאר (באנגלית: Bay of Bakar) הוא מפרץ בקרואטיה על חוף האדריאטי, בתוך מפרץ קוורנר. יש שתי ערים במרכז המפרץ, באקאר וקראלג'יויקה. מחוץ למפרץ זה, נמצאים אזורי תעשייה ואזורי סחר חופשי של קוקולג'אנקו.
המפרץ מכיל את מסוף מטעני הצובר השייך לנמל רייקה, המטפל במטען בתפזורת של פחם ועפרת ברזל. הקיבולת השנתית שלו היא כ-4 מיליון טון, כולל ספינות קייפסייז. מתוכננת הרחבה של מתקני הנמל באמצעות בנייה של מסוף מכוניות במפרץ.
המפרץ משתרע על כ-4.5 קמ"ר - אורכו 4.5 ק"מ ורוחבו קילומטר אחד. בחלקו הצפון מערבי נשפכים נחלים של מים מתוקים.
פנסיה
פנסיה או גמלה (גמלא בארמית) היא תשלום חודשי המשולם לעמית לאחר פרישתו מהעבודה (פרישה בגיל פרישה או פרישה מוקדמת, טרם גיל הפרישה), באירוע נכות לפני הפרישה מהעבודה או תשלום לשארים בעקבות אירוע פטירה של העמית/ה הן במהלך העבודה או לאחר הפרישה מעבודה.
מקבל הפנסיה קרוי גמלאי או פנסיונר.
מטרת תוכניות הפנסיה
מטרת תוכניות הפנסיה השונות והרציונל שלהן הם להבטיח לאדם העובד ולשאריו, התלויים בו בפרנסתם, המשך זרם ההכנסות שיחליף את מקור ההכנסה הכלכלי שנפסק בשל נכות, מוות או זקנה. גובה הפנסיה קשור ברמת ההכנסה המבוטחת של העובד, בתקופת עבודתו, ובתקופת העבודה שבה היה מבוטח בפנסיה ושבה היה צפוי להיות מבוטח אלמלא הפסקת עבודתו מסיבות שאינן תלויות בו (נכות ומוות).
סוגי פנסיה
סוגי הפנסיה העיקריים הם:
ישראל
מערכת הביטוח הפנסיוני בישראל כוללת שלושה רבדים:
מסלולי פנסיה
בישראל שני מסלולים עיקריים המבטיחים פנסיה:
פנסיה צוברת
פנסיה צוברת היא תוכנית חיסכון לפנסיה שאליה מפקידים הן המעסיק והן העובד סכומי כסף הנגזרים מגובה שכרו של העובד לאחד מהמוצרים הפנסיוניים או שילוב של מספר מוצרים פנסיוניים על פי בחירת העובד: קרן פנסיה, קופת גמל או ביטוח מנהלים. הסכום שנצבר מושקע על ידי החברה המנהלת את המוצר הפנסיוני באפיק השקעה בהתאם לבחירתו של העובד, וישמש בעתיד לצורך תשלום קצבת הפנסיה למבוטח (העובד) לאחר פרישתו. הפנסיה תשולם על ידי הגוף המוסדי (קרן פנסיה, קופת גמל, חברת ביטוח) בו נחסכו הכספים במהלך השנים. במקרים כאלו אחריות תשלום הפנסיה איננה על המעסיק, אלא ממומנת מהחיסכון הפנסיוני (קרן פנסיה, קופת גמל או ביטוח מנהלים). העובד יכול לבחור מבין 3 סוגים של מוצרים פנסיוניים: קרן פנסיה, ביטוח מנהלים וקופת גמל. יש לזכור כי ישנם הבדלים מהותיים בין מוצר למוצר, ויש לבחון את ההתאמה האישית למוצר הרצוי באמצעות היוועצות בבעל רישיון פנסיוני מוסמך. אפשרויות הפנסיה השונות שניתנות לאזרח בידי יועץ או משווק פנסיוני, צריכות לבוא לידי ביטוי במסמך שנקרא "מסמך הנמקה" והוא יפרט את ההמלצות שהציע לאותו אזרח ואת הבחירה שהוא ביצע, בעקבות או למרות המלצותיו בנושא.
גובה הגמלה החודשית
בפנסיה תקציבית נהוג שהפנסיה משולמת לפי דרגת הפרישה של הפנסיונר, מוכפלת באחוז הפנסיה שצבר. בקרנות הפנסיה החדשות מחושבת פנסיית זקנה חודשית לפי הסכום שנצבר בקרן עד מועד הפרישה, מחולק במקדם הקצבה שנקבע לפורש לפי מאפייניו, ובהם: גיל הפרישה, תאריך הלידה, מין, תקופה מינימלית לתשלום פנסיה בה בחר הפנסיונר, מצב משפחתי ושיעור הפנסיה המובטח לשאירים. מקדם קצבה מקובל הוא בערך 200, ופירושו שצבירה לדוגמה של מיליון שקל בקרן פנסיה מעניקה קצבה חודשית של 5,000 שקל.
אסמאא בנת אבי בכר
אסמאא בנת אבי בכר (בערבית: أسماء بنت أبي بكر; 595–692) הייתה אחת מהצחאבה, ואחותה למחצה של עאישה.
ביוגרפיה
אסמאא נולדה בשנת 595 לספירה, לאבו בכר וקטילה בנת עבד אל-עזה. לאחר שהוריה התגרשו, היא נשארה לחיות עם אביה.
בסביבות שנת 610 לספירה, קיבלה על עצמה את האסלאם, והייתה בין הראשונים שנכנסו לאסלאם בהזמנת אביה.
כאשר מוחמד ואבו בכר מצאו מקלט במערת ת'ור מחוץ למכה בזמן הגירתם לאל-מדינה בשנת 622, הייתה אסמה נושאת אליהם מזון בחסות החשכה.
היא התחתנה עם אל-זוביר בן אל-עוואם זמן קצר לפני ההיג'רה.
בשנת 623, היגרה אסמאא לאל-מדינה.
אסמה ראתה שהשכנות החדשות שלה באל-מדינה היו "נשים כנות". היא הייתה אופה פשוטה, והן היו מכינות לה לחם.
לאסמה ולזוביר היו שמונה ילדים: עבדאללה (שהיה לח'ליף בחצי האי ערב), אל-מונזיר, אסים, אל-מוח'יר, חדיג'ה. אום אל-חסן, עאישה, ואורווה.
אסמה הייתה אומללה בחייה הנשואים, כי אל-זובייר היה "הקנאי ביותר בעולם" והיה "קשוח איתה".
אסמה נפטרה בשנת 692, כמה ימים אחרי בנה שנהרג.
חומת ירושלים העות'מאנית
חומת ירושלים העות'מאנית היא החומה הנוכחית של העיר העתיקה בירושלים, והאחרונה בשורת חומות שנבנו בירושלים מיום היווסדה לפני אלפי שנים ועד ימינו. החומה נבנתה בידי סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית במאה ה-16, לאחר שהעיר עמדה פרוּזה במשך כ-300 שנה. החומה נבנתה בהתאם לטופוגרפיה הטבעית של העיר ולנקודות התורפה שלה, ולכן באופן טבעי היא עוקבת במהלכה אחר תוואי החומות שקדמו לה, ולרוב אף בנויה מעליהן. בשל כך רבים מהנדבכים התחתונים בחלקיה השונים של החומה שייכים לתקופות קדומות יותר. במחצית המאה ה-19, עם תהליך היציאה מהחומות, איבדה חומת ירושלים העות'מאנית מחשיבותה הביטחונית, ומאז ועד היום היא משמשת כאתר תיירותי וכסמל לעיר העתיקה של ירושלים.
רקע
במשך רוב שנות קיומה של ירושלים, הייתה העיר מוקפת בחומה, שנועדה להגן עליה מפני אויבים. כמעט בכל פעם שהעיר נכבשה ונהרסה, חרבה גם חומתה, אך לרוב היא נבנתה שוב על ידי הכובש החדש, או בידי תושבי העיר. החומה הראשונה נבנתה סביב ירושלים בימי הכנענים לפני למעלה מ-4,000 שנה, והאחרונה, הקיימת עד היום, היא חומת ירושלים העות'מאנית, שנבנתה לפני כ-500 שנה.
יוזמת הקמת החומה העות'מאנית
חוקרים רבים תהו מה הביא את הסולטאן סולימאן לבנות חומה בירושלים, לאחר שעמדה פרוּזה שנים כה רבות. מקובל כי המוטיבציה שלו הייתה דתית בעיקרה – אמונה כי עיר הקודש ראויה לחומה משלה, כהגנה בפני פשיטות שודדים בדואים ממדבר יהודה. כמו כן נראה כי ביקש להדגיש בכך את חשיבותה של עיר הקודש, שהוזנחה שנים רבות מדי: "הדורות הבאים... ראו במעשהו של סולימאן הבעת כבוד ויקר לירושלים, וניסיון להעלאת חשיבותה." כמו כן, ייתכן שבניית החומה נועדה למשוך תושבים לירושלים ולשפר בכך את מצבה הכלכלי, לקדם אותה מבחינה דמוגרפית ולהשליט בה חוק וסדר. דעה נוספת גורסת כי החומה נבנתה כהגנה לעיר, בשל החשש מחידוש מסעי הצלב במאה ה-16 בידי קרל החמישי, מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, והחשש מפני רצונו לכבוש את ירושלים. ייתכן גם שסולימאן ביקש לחזק בכך את הנוכחות המוסלמית בירושלים, להעמיק את קדושתה לאסלאם ו"לזכות באהדת האוכלוסייה המוסלמית הכבושה".
זהותם של אדריכלי החומה אינה ידועה. יש הטוענים כי הסולטאן גייס לתכנון החומה את סינאן, אדריכל החצר האגדי של האימפריה העות'מאנית, שתכנן כ-500 מבנים ברחבי האימפריה, אולם נראה כי מעורבותו של סינאן בחומת ירושלים הייתה בתכנון שער שכם בלבד. בנוסף, על-פי אגדה אורבנית, קברי המהנדסים בשער יפו הוא קברם של אדריכלי החומה.
תיאור החומה ומאפייניה
אורכה של חומת ירושלים העות'מאנית הוא כארבעה וחצי קילומטרים, והיא מקיפה מרובע ששטחו כקילומטר רבוע אחד (העיר העתיקה של ימינו). היא בנויה ברובה על בסיס חומות קדומות, ומהלכה משמר את התוואי שלהן כמעט במדויק. החומה בנויה לגובה של כ-10 מטרים, אולם היא דקה למדי ביחס לחומות שנהגו לבנות בתקופתה, ועובייה אינו עולה על 2 וחצי מטרים.
בחומה העות'מאנית משולבים מספר אמצעי הגנה, ובהם:
בניית החומה
בניית החומה החלה בצפון, שכן שם היה שטח מישורי מול החומה, שאיפשר נקודות פריצה נוחות לעיר. טבלאות ההקדשה מעל לכל שער בחומה כוללות גם את תאריך חנוכתו של השער על פי הלוח המוסלמי, דבר המלמד כי עם השלמת החומה הצפונית התפצלו הבונים לשתי קבוצות: האחת המשיכה בבניית החומה המערבית, והשנייה פנתה לבניית החומה המזרחית. הכתובות מלמדות, למשל, כי שער שכם שבחומה הצפונית הושלם כבר בשנת 1538, ואילו שער ציון הדרומי נחנך בשנת 1542. עולה אפוא כי החומה נבנתה במהירות, והושלמה בתוך 4 שנים וחצי בלבד.
החומה נבנתה על ידי אלפי פועלים, בהם אנשי מקצוע כמו בנאים מומחים שהובאו מקהיר, מחלב ומאיסטנבול. את משכורתם שילם הסולטאן, ותשלום נוסף ניתן להם גם מכספי מסים ששילמו תושבי ארץ ישראל וסוריה. כמו כן, אולצו תושביה הנוצרים של ירושלים לספק לפועלים חלק מהאבנים לחומה. בעבר נטען כי מנהל הפרויקט הגדול של בניית חומת ירושלים העות'מאנית היה אברהם קאשטרו (קסטרו), יהודי מגולי ספרד ששימש באותה עת כשר האוצר במצרים תחת שלטון הסולטאן, ואף כונה "הממונה על בניין חומות ירושלים". אולם, עולה כי זיהוי זה שגוי, וכי מנהל העבודה היה מוחמד צ'לבי אלנקאש, פקיד עות'מאני רם-דרג, שאף היה אחראי על גביית המיסים.
מלבד המספר העצום של הפועלים, שבנו אותה בו-זמנית, הושגה בנייתה המהירה של החומה העות'מאנית בכמה דרכים:
גם אחרי שהסתיימה בניית החומה, דאג השלטון לתחזוקתה ולשלמותה. בשנת 1556, למשל, נשפט אדם על כי חפר מחוץ לחומה ליד שער השבטים (באב אל-אסבאט; נראה שהכוונה היא לשער האריות) באופן שעלול היה לערער את יסודות ביצורי העיר. ב-1557 נשלחו ציוד וסכום כסף גדול מהסולטאן לחיזוק הביצורים ובניית חפיר סביב החומה במקומות הנחוצים.
שערי החומה
בחומת ירושלים העות'מאנית ישנם 8 שערים: שבעה מהם נבנו בה מלכתחילה, ואחד, השער החדש, נפרץ בה במאה ה-19. אחד משבעת השערים המקוריים הוא שער הרחמים, המוביל ישירות להר הבית דרך הכותל המזרחי. שער זה קדום לחומה העות'מאנית, ומתוארך לימי הביניים. באופן אירוני, עם שילובו של הכותל המזרחי בחומת ירושלים העות'מאנית, נאטם שער הרחמים מסיבות של הגנה וביטחון, דלתות העץ שלו הוחלפו בקירות אבן, והמבנה כולו הפך למגדל שמירה, כך שמעולם לא שימש כשער בתקופה העות'מאנית. השער הגדול, המשוכלל והמפואר ביותר הוא שער שכם, ששימש בעבר כשער הראשי של ירושלים, שכן הדרך הראשית לעיר הגיעה מצפון (היום – כביש 443). שאר השערים הם שער האריות במזרח; שער האשפות ושער ציון בדרום; שער יפו שהוא השער היחיד במערב; ושער הפרחים הקרוב לשער שכם, שניהם בחומה הצפונית.
שערי חומת ירושלים העות'מאנית מקושטים בעיטורים ובשילובי אבן רבים, שנשדדו ברובם הגדול ממבנים קדומים שעמדו בקרבת מקום, ופורקו בידי בוני החומה. כך למשל מעוטרת חזיתו של שער ציון בכותרות עמודים צלבניות, ומשני צדיו חרכי ירי מסוגננים, שהם למעשה חלונות כנסייה; שער האריות קושט בצמד ברדלסים, שעיטרו כנראה לפני-כן מבנה של השליט הממלוכי ביברס, שסמלו היה ברדלס; דומה גם שהקשת הפנימית בשער יפו נלקחה מכנסייה צלבנית.
שערי ירושלים ננעלו מדי לילה עם שקיעת החמה, ונפתחו למחרת היום עם זריחתה. המנעולים והמפתחות הוחזקו דרך קבע בידי מפקד חיל המצב העות'מאני בעיר, שישב במצודה. רק בשלהי המאה ה-19 (ואולי בראשית המאה ה-20), כשהיציאה מהחומות הייתה בשיאה, ולא הייתה עוד משמעות הגנתית לנעילת השערים, הם הושארו פתוחים גם ביום וגם בלילה.
מדוע החומה לא הושלמה?
בחינה מדוקדקת של חומת ירושלים העות'מאנית מלמדת כי היא לא הושלמה מעולם: בחומה משולבים 35 מגדלי שמירה, אולם 18 מתוכם לא הושלמו, כך שהם בולטים כלפי חוץ, אך חסרי חלל פנימי; בשמונה מקומות שונים בחומה הותקנו טבלאות לחריתת כתובות, אך הן נותרו ריקות; שלושה תאי משיקולי במקומות שונים בחומה לא הושלמו, אף שהוחל בהכנתם. נראה כי עבודות הבנייה הופסקו באופן פתאומי, לאחר שרוב החומה כבר עמד על כנו.
ההיסטוריון נתן שור, שתלה את בניית החומה באיום כיבוש העיר על ידי קרל החמישי, טוען כי בשנת 1543 השתנה מאזן הכוחות הפוליטיים והצבאיים באירופה: ניסיונותיו של קרל החמישי לגייס לצדו את הציים האיטלקיים במלחמתו בעות'מאנים עלו בתוהו. כן הכשילה סערה ימית גדולה פעולת קרב גדולה שתכנן, ומטרתה הייתה להשתלט על מעוזים עות'מאניים באלג'יר. כישלונות אלה ריפו את ידיו של קרל, והוא ויתר על תוכניתו לכבוש את ירושלים. זאת הסיבה, על-פי נתן שור, להפסקת פרויקט בניית החומות בירושלים, והסולטנות העות'מאנית הפנתה את משאביה למטרות אחרות.
המזרחן אמנון כהן חולק על טענה זו וסובר כי הסולטנות ראתה בלטישת העיניים הנוצרית לירושלים איום תמידי. בשל כך, למשל, הקפידה על אחזקת חיל מצב גדול מאוד בעיר (כמאה יניצ'רים), וכן על תחזוקה שוטפת של תותחי העיר, ואף על החלפתם בתותחים חדשים במידת הצורך. באמצע המאה ה-16, למשל, כשהסתבר כי מצב התחזוקה של חלק מהתותחים הידרדר, נשלחו הוראות, מומחים ותקציב מאיסטנבול להקמת בית מלאכה לתיקון תותחים ולייצורם בירושלים. כהן אינו מתייחס לשאלה מדוע לא הסתיימה בניית החומה, ולמעשה אף חוקר, למעט שור, לא נתן על כך את הדעת.
חומת ירושלים העות'מאנית בעת החדשה
כמעט 400 שנה הקיפה החומה העות'מאנית את כל החלק המיושב של ירושלים והגנה על תושביה, אך במחצית המאה ה-19 הלכה העיר והתפשטה אל מחוץ לחומות: שכונות חדשות נוסדו בזו אחר זו, ועד מלחמת העולם הראשונה כבר גרו רוב תושבי העיר מחוץ לחומות. בתים רבים נבנו בצמוד לחומה מבחוץ, בעיקר סביב שער יפו, השער החדש ושער שכם, עד כי לא ניתן היה לראות את החומה באזורים אלה. בקטעים רבים החומה הפכה לקיר סתמי בירושלים, ללא משמעות הגנתית או ביטחונית. ביום פקודה, כאשר צרו הבריטים על ירושלים, לא נעשה בחומה שימוש צבאי טקטי כלשהו. הטורקים ברחו מירושלים, מבלי שירו ולו ירייה אחת מתותחיהם שעל החומה.
בתקופת המנדט הבריטי ראו השליטים הבריטים בחומה פנינה אדריכלית ואחד מסמליה של המורשת ההיסטורית של ירושלים. מושל ירושלים הראשון, רונלד סטורס, קבע כי יש להסיר את כל הבתים הצמודים לחומה מבחוץ, כדי לחשוף את מלוא החומה לעין כול. הוא הזמין מתכנני ערים מאנגליה שיקבעו תוכניות אב לעיר, תוך הקפדה על יצירת חגורת יֶרֶק (, אזור חיץ ירוק) סביב חומת העיר העתיקה. כך, למשל, הייתה תוכנית מקלין משנת 1918, תוכנית גדס לירושלים מ-1919, ותוכנית גדס-אשבי מ-1922. הריסת הבתים הצמודים לחומה החלה רק בשלהי תקופת המנדט, ולא הושלמה עד יציאת הבריטים מהארץ.
בקרבות מלחמת העצמאות ב-1948 נחלו הפלמ"ח, ובהמשך צה"ל, מפלה קשה בהגנת הרובע היהודי. את קולר האשמה תלה אז דוד בן-גוריון בחומה, שהפריעה, לטענתו, למגינים בדרכם פנימה. במשך 19 שנות העיר החצויה לא נעשה דבר עם החומה, שכן חלקים עיקריים בה נשענו על שטחי הפקר ושמשו כעמדות ירי של הלגיון הירדני. שבוע אחד בלבד לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים ב-1967, הזכיר בן-גוריון את אחריותה של החומה לכישלון הגנת הרובע היהודי, וקרא להרוס אותה:
הדברים זכו לביקורת קשה מצד אנשי רוח רבים, ובהם הסופר ש"י עגנון שאמר: (דברים שאמר לאחר סיור בעיר העתיקה, 25 ביוני 1967). גם הסופר יצחק שלו לא חסך את שבט לשונו, ובמכתב תגובה ארוך שפורסם בעיתון הארץ ב-22 ביוני 1967, כתב בין היתר:
קריאתו של בן-גוריון לא יצאה לפועל. אדרבא, ראש עיריית ירושלים באותה עת, טדי קולק, דבק בתוכניות המתאר של הבריטים לחשיפת החומה ולשיקומה. בחודשים שאחרי איחוד העיר הרס קולק את הבתים החרבים למחצה שהיו צמודים לחומה באזור ממילא, כיכר צה"ל ושכונת מוסררה, והודיע על הקמת גן לאומי סובב חומות ירושלים. בשנות ה-70 נפתח הגן באופן רשמי. במקביל, הוכשרה טיילת בראש החומה, המאפשרת לטייל עליה בשני מסלולים: סביב הרובע הארמני והיהודי משער יפו עד שער האשפות, וסביב הרובע הנוצרי והמוסלמי משער יפו עד שער האריות.
בשנת 2004 נפלה אבן גדולה מראש החומה, דבר שהביא את רשות העתיקות לערוך סדרה ארוכה של שיפוצים בחומת ירושלים העות'מאנית בין השנים 2004 - 2011, בעיקר באזור שער יפו ושער ציון.
אמבר טמבלין
אמבר רוז טמבלין (באנגלית: Amber Rose Tamblyn; נולדה ב-14 במאי 1983) היא שחקנית, משוררת, סופרת, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית. מועמדת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב על תפקידה כג'ואן ג'ירארדי בסדרת הטלוויזיה "ג'ואן מארקדיה". התפרסמה בעולם בשל הופעותיה בסרטים "אחוות הג'ינס", "הטינה 2" ו"127 שעות".
ביוגרפיה
טמבלין נולדה בעיר החוף סנטה מוניקה שבקליפורניה לשחקן מועמד פרס האוסקר ראס טמבלין ולזמרת, המורה והאמנית בוני מארי. סבה מצד אביה, אדי טמבלין, היה אמן וודוויל. דודה הוא לארי טמבלין, הקלידן בלהקת הרוק "The Standells" משנות ה-60.
היא למדה ב"בית הספר האלטרנטיבי בסנטה מוניקה", שלדבריה היה "מאוד לא שגרתי". בגיל עשר גילמה את בילבי במחזה בית ספר; והסוכן של אביה, שרון דבורד, שהיה חבר של המשפחה שכנע בסופו של דבר את אביה לאפשר לטמבלין לצאת לאודישנים.
טלוויזיה
בין השנים 1995–2001, שיחקה טמבלין בדרמת בית החולים "בית חולים כללי" של רשת ABC, בתפקיד אמילי קווארטרמיין. ב-2001 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "באפי ציידת הערפדים". ובהמשך הופיעה כשחקנית אורחת בסדרות טלוויזיה אחרות וביניהם "בוסטון פאבליק", "אזור הדמדומים", "CSI: מיאמי" ו-"ללא עקבות".
טמבלין הגיעה לשיא הצלחתה המקצועית בשנת 2003 כאשר לוהקה לסדרת הטלוויזיה "ג'ואן מארקדיה" ב-CBS, למשך שתי עונות כג'ואן ג'ירארדי, ילדת סנדוויץ' במשפחת ג'ירארדי. בהן הועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2003 ופרס אמי לשחקנית ראשית מצטיינת בסדרת דרמה לשנת 2004 ולעוד מספר פרסים ביניהם פרס בחירת הנוער, פרס סטלייט ופרס סאטורן, עליה זכתה.
קולנוע
ב-1995 שיחקה בסרטה הקולנועי הראשון "בנות עירומות חיות", תפקיד קטן בקומדיה עצמאית בתפקיד ג'יל, דמותה הצעירה של דיינה דלייני. הופעתה המשמעותית הראשונה על מסכי הקולנוע התרחשה בשנת 2002 בסצנת הפתיחה של מותחן האימה "הצלצול". ב-2005 תהילתה צברה תאוצה לאחר שגילמה תפקיד ראשי בקומדיית הנעורים "אחוות הג'ינס" כטיבי רולינס, אותה גם גילמה בסרט ההמשך "אחוות הג'ינס 2" שיצא שלוש שנים לאחר מכן. ב-2006 זכתה לביקורות טובות ולמועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה כנערה המואשמת בהרג תינוקה בדרמה העצמאית "סטפני דליי". באותה שנה גילמה את התפקיד הראשי, אוברי, אחותה של קארן דייוויס, בסרט האימה "הטינה 2". בסרט היא נדבקת בקללה המסתורית.
בשנת 2009 היא שיחקה במותחן הפשע "מעבר לכל ספק" בתפקיד אלה קריסטל, סגניתו של התובע המחוזי מארק האנטר (מייקל דאגלס). כמו כן, שיחקה בדרמה הקומית "מה שעולה למעלה" בכיכובה של הילרי דאף.
בשנת 2010 השתתפה בחלקו הראשון של סרט הדרמה הביוגרפי של דני בויל "127 שעות", כמייגן, מטיילת אותה פוגש מטפס ההרים ארון רלסטון (ג'יימס פרנקו) לפני נפילתו לקניון.
בשנת 2012, שיחקה בסרט "ג'אנגו ללא מעצורים". בשנת 2018 שיחקה בסרט הדרמה "נוסטלגיה", כבת'אני אשמור, נכדתו של רונאלד (ברוס דרן).
תיאטרון
טמבלין למדה בבית ספר לאומנויות התיאטרון מגיל 5 עד 14. היא התגלתה כשחקנית בגיל 9 כאשר כיכבה במחזה בית הספר בילבי.
בשנת 2014 החלה את התפקיד של דייזי דומרג'ה לקריאה חיה ב-" Ace Theater" בלוס אנג'לס של שמונת השנואים" של קוונטין טרנטינו. היא נבחרה באופן אישי על ידי טרנטינו, חבר ותיק, יחד עם חברי הקאסט האחרים ביניהם סמואל ל. ג'קסון, קורט ראסל ואחרים.
ספרים
הרומן הראשון של טמבלין "Any Man", יצא לאור ביוני 2018. עלילתו מתרכזת באישה, אנסית סדרתית שמתמקדת בטרף של גברים.
ספרה השני "Era of Ignition" יצא לאור במרץ 2019, והוא שילוב של ספר זיכרונות ומניפסט פמיניסטי, הספר הוא חקירה אישית של הפמיניזם בתקופות שונות.
בימוי
בשנת 2016 ביימה טמבלין את סרטה הקולנועי הראשון "לצבוע בשחור" ("Paint It Black") שגם כתבה אותו לצד אד דאגרטי, ומבוסס על ספר באותו שם מ-2006. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס ב-2016, ושיחקו בין היתר ג'נט מק'תיר ואלפרד מולינה.
חיים אישיים
באוגוסט 2011 התארסה טמבלין לקומיקאי דייוויד קרוס, וב-6 באוקטובר 2012 נישאו השניים. בשנת 2017 נולדה בתם הראשונה.
לפעמים סיפרה כי היא בת הסנדקאות של השחקנים דין סטוקוול, המוזיקאי ניל יאנג ודניס הופר המנוח, אם כי בריאיון למגזין "Parade", טמבלין הסבירה ש"סנדק" היה "רק מונח רופף" עבור סטוקוול, יאנג והופר, שלושה חברים מפורסמים של אביה, שהיו תמיד בסביבת משפחתה בהתבגרותה, ושהיו להשפעות גדולות בחייה.
אוסקר בלים
אוסקר בלים (בגרמנית: Oskar Blümm; 26 ביוני 1884 – 12 בדצמבר 1951) היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
בלים נולד ב-26 ביוני 1884 בצווייזל, ובשנת 1905 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-21 (פרידריך פרנץ הרביעי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין), ובשנת 1906 הוא הועבר לרגימנט הרגלים הבווארי ה-5 (ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה לשליש הגדוד ה-1 ברגימנט המילואים הבווארי ה-4, עמו לחם במהלך הקרבות, ובשנת 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה לקצין מטה בחטיבת הרגלים הבווארית ה-2. על פעולותיו בקרבות קיבל בלים את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף בלים לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1928 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-21 (בוואריה), ובאוקטובר 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-42. ב-1 בפברואר 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה מונה בלים למפקד הדיוויזיה ה-57, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין כחלק מקבוצת ארמיות דרום. ב-20 באפריל 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-55 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב, קרב אומן ובקרב חרקוב הראשון, וב-23 בנובמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בינואר 1942 הוא הועבר לעתודת המילואים, אולם באפריל חזר לפקד על הדיוויזיה ובקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתפה עמה בקרבות באזור וורונז'. ב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-407, שהייתה דיוויזיית הדרכה בבוואריה. בשנת 1944 הוא ביקר את אשתו באורסברג, ובמהלך ביקורו מנע מאנשי אס אס לגרש את תושבי העיר, וב-26 באפריל 1945 הוא נפל בשבי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 שוחרר בלים מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר באורסברג, עד מותו ב-12 בדצמבר 1951.
מעבר להרים (שיר)
על השיר
השיר נכתב והולחן על ידי שייקה פייקוב, והופק על ידי נורית הירש. ב-23 בפברואר 1970 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל במקום התשיעי. ב-9 במרץ עלה למקום השישי – המיקום הגבוה ביותר בו דורג. ב-30 במרץ, לאחר חמישה שבועות צעידה רצופה, יצא מהמצעד.
מקדש נאנחווה
היסטוריה
המנזר נוסד בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות בשנת 502 בידי נזיר ממוצא הודי בשם גְ'איָאו סָאנְדְזָאנְג (智樂三藏) שבמקור כינה את המנזר "מקדש בָּאוֹלִין" (寶林寺). את פרסומו העיקרי קיבל המנזר כאשר בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8 שהה בו חְווֵינֶנְג, היורש השישי והאחרון בשושלת האבות הקדומים של הזן בודהיזם, כשהוא שקוע במדיטציה במשך 36 שנה עד שזכה להארה. יורשיו הפיצו את תורתו (הידועה כיום כזן בודהיזם) ברחבי סין, קוריאה ויפן. שמו הנוכחי של המנזר ניתן לו בשנת 968 בתקופת שלטונו של טָאידְזוּ, קיסר סין (שלט 976-960) משושלת סונג.
האירופאי הראשון שביקר במקדש היה המיסיונר הישועי מטאו ריצ'י. ריצ'י ועוזרו, אנטוניו דה אלמידה (Antonio de Almeida), הגיעו למקום באוגוסט 1589 לאחר שהמושל החדש של המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לְיוֹ גִ'יוֶן (劉繼文 - Liu Jiwen) הורה להם לעזוב את ג'אוצ'ינג בה התגורר ריצ'י מאז הגיעו לסין ב-1583, אך הרשה להם להתגורר בשאוגואן. ריצ'י התרשם מהמקדש אותו כינה אותו "מפואר בגדלותו", מהמזרקה שבו ("תוכננה בחינניות, ונבנתה בצורה נפלאה") ומהגנים של המקדש, אך צפה בסלידה ב"שליחי השטן הסוגדים לאלילים" (הכהונה הבודהיסטית). השלטונות המקומיים הציעו לריצ'י ולאלמידה להתאכסן במקדש, אך הם העדיפו להתגורר בעיר, קרוב לאליטה ששלטה באזור.
האתר שופץ בפעם האחרונה בשנת 1934 תחת הנהגתו של שׂוּ' יוּ'ן (虛雲 1959-1840 מחשובי הזן בודהיסטים במאות ה-19 וה-20).
תיאור האתר
האתר משתרע על שטח של 12,000 מ"ר, בתוך חורשת ברושים סיניים. הכניסה לאתר נעשית דרך שער מרשים המכונה "שער צָאוֹשִׂי", ויש בו כמה בניינים בודהיסטים מרהיבים, ובהם: היכל המלכים השמימיים, ההיכל הגדול, אולם כתבי הסוטרה, אולם האב הקדמון השישי, פגודת לִינְגגָ'או, ו-690 פסלי בודהה.
ההיכל המלכותי של המלכים השמימיים נבנה במקור ב-1474 בתקופת שושלת מינג (1644-1368) ונבנה מחדש בתופת שושלת צ'ינג (1911-1644). באולם מוצבים הפסל הקדוש של מאיטריה ומצדדיו מוצבים הפסלים הכבירים של ארבעת המלכים השמימיים כשהם אוחזים חפצי קודש. מעבר להיכל מצוי מבנה מגדל הפעמון שנבנה ב-1301 בתקופת שושלת יואן (1368-1271). בראשו תלוי פעמון מפליז שנוצק בתקופת שושלת סונג הדרומית (1279-1127). קוטר הפעמון 1.8 מטרים וגובהו 2.75 מטרים.
ההיכל הגדול נבנה במהלך שושלת יואן וניצב במרכז המקדש. הוא מקורה ברעפים מזוגגים, ומכיל את פסליהם של שקיאמוני (Sakyamuni - כינויו של בודהה המרפא) ואמיטאבה (Amitābha כינויו של בודהה השמיימי), כשהם מוצבים בגומחה באולם. פסלים מוזהבים אלו מתנשאים לגובה של 8.3 מטרים. בתוך ההיכל הגדול יש כ-500 פסלוני חמר של ארהטים בודהיסטים.
המקדש מכיל שרידים תרבותיים יקרי ערך; היוקרתי שבהם הוא פסלו של חְווֵי נֶנְג המצופה בלכה שחורה, לו סוגדים עולי הרגל בהיכל האב הקדמון השישי. על פי הסיפור נחנטה גופתו של הנזיר והבודהיסטים מאמינים כי פסל זה הוא בעצם המומיה של חְווֵי נֶנְג. כמו כן יש במקדש 360 דמויות ארהטים מגולפים בעץ שהם היחידים ששרדו מתקופת שושלת סונג הצפונית (1127-960) וגלימה נדירה המקושטת בשוליה ברקמה עדינה של 1,000 דמויות בודהיסטיות.
בחצר המקדש יש מעיין המכונה "מעיין תשעת הדרקונים" ולידו תשעה עצים מהמין Glyptostrobus pensilis ממשפחת הברושיים שגילם מוערך בכ-500 שנה.
אידה פינק
אידה פִינְק (11 בינואר 1921 – 27 בספטמבר 2011) הייתה סופרת ישראלית שכתבה בשפה הפולנית. זוכת פרס ישראל לסיפורת לשנת תשס"ח (2008).
ביוגרפיה
פינק נולדה בזברז' (Zbaraż) שבמזרח פולין (כיום אוקראינה) לאב רופא ואם ששימשה מורה בתיכון הפולני המקומי. כבר מגיל 16 גמלה החלטה בליבה להיות סופרת, אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה קטע את תוכניותיה ולימודיה, והיא ומשפחתה אולצו לעקור לגטו המקומי. בשנת 1942 ברחה מהגטו היהודי שבעיירת מולדתה, ועד סוף המלחמה ברחה ממקום מקלט אחד למשנהו ועבדה במשקים גרמניים. על חוויותה בעת הבריחה עם אחותה בעזרת מסמכים אריים כתבה בספרה: "נלך בלילות, נישן בימים" (1993).
עם תום המלחמה חזרה לפולין, ונישאה למהנדס ברונו פינק, שהיה גם הוא ניצול שואה.
בשנת 1957 עלתה לישראל יחד עם משפחתה. בשנותיה הראשונות בארץ עבדה פינק במכון יד ושם בגביית עדויות מניצולי השואה. החל משנת 1971 החלו להתפרסם בארץ ובשפה העברית ספרי ילדים וספרים המיועדים לקהל המבוגר פרי עטה.
בשנת 1985 זכתה פינק בפרס הבינלאומי לספרות ע"ש אנה פרנק בהולנד; בשנת 1995 זכתה בפרס ההנצחה על שם יעקב בוכמן ממכון יד ושם; בשנת 1996 הוענק לה תואר יקירת העיר חולון, בשנת 2007 זכתה בפרס ספיר לספרות מתורגמת.
בשנת 2008 (תשס"ח) זכתה אידה פינק בפרס ישראל בספרות, בתחום הסיפורת.
ב-2008 הופק הסרט אביב 41 בבימויו של אורי ברבש המבוסס על שניים מסיפוריה.
אידה פינק הלכה לעולמה בגיל 90. נקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
יצירתה
על אף שפינק הייתה סופרת ישראלית, ספריה נכתבו במקורם בשפת ילדותה: השפה הפולנית, ותורגמו לאחר מכן לעברית. ספריה עוסקים בחיים ובטראומת השואה, שאותה חוותה בצעירותה.
פינק החלה לכתוב עוד בפולין לאחר תום המלחמה, והמשיכה את יצירתה לאחר עלייתה ארצה. היא מתמקדת באפיזודות בגורלם של יחידים, ביחסים האישיים ביניהם ובמלחמת ההישרדות היומיומית שלהם בעת תלאותיהם בתקופת השואה. על פי דבריה עצמה, היא התרשמה, לאחר עלייתה לארץ, שלא הייתה כאן התעניינות גדולה בנושא והיה חסך במידע וברקע. רק במשפט אייכמן נחשף הקהל הישראלי לסיפורים הישירים של פליטי השואה. עד אז היה הנושא מדי אבסטרקטי בתודעתם.
מטרתה של פינק איננה לתעד את ההיסטוריה, אלא להנציח את היחיד, את סיפורם האישי של האנשים הקטנים, שלא נועדו להיות גיבורים. לכן אין היא גם מרבה להזכיר שמות של מקומות בסיפוריה. היא נזהרת מהכללות ושיפוט מוסרי של גיבוריה מצד כלשהו ונותנת לסיטואציות ולשיחות לספר את עצמם.
הסיפורים הקצרים משתרעים לעיתים על פני תקופה ארוכה, ולעיתים על פרק זמן של חצי שעה. המספרים גם הם מגוונים, לעיתים גבר, לעיתים אישה, לעיתים בגוף ראשון, לעיתים בגוף שלישי ולעיתים זוהי מקהלה של קולות. פינק ממעטת לגעת ישירות בזוועות הפיזיות. הדגש הוא יותר על הרושם הנפשי של ההתעללויות והייסורים: תחושות של אימה, תימהון, פליאה על עולם שסטה ממסלולו, הרהורים על טבע האדם, ולעיתים אף רגישות ליופי. לשונה של פינק תמציתית, צלולה, קצובה ונמנעת מכל צעקה ופאתוס.
קישורים חיצוניים
על כתביה:
במבי (סרט)
הסרט קיבל שלוש מועמדויות לפרסי אוסקר: סאונד, שיר מקורי ופסקול מקורי. בדצמבר 2011, הסרט נכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס.
בשנת 2006 יצא סרט המשך בשם "במבי 2". במהלך 2020 הוחלט להפיק סרט לייב אקשן עתידי המהווה רימייק לסרט זה.
עלילה
איילה ממליטה עופר בסבך היער. היא קוראת לו במבי. אחרי שהוא לומד ללכת, במבי מתיידד עם טמפר, ארנב צעיר, ובעודו לומד לדבר הוא פוגש בפרח, בואש צעיר. יום אחד אמא שלו לוקחת אותו אל האחו, מקום שהוא נפלא ומפחיד. שם הוא פוגש את פלין, איילה, ואביו, הנסיך הגדול של היער. כמו כן, במהלך הביקור הזה במבי פוגש לראשונה את האדם, אשר גורם לכל בעלי החיים לברוח מהאחו. במהלך חורף קשה, במבי ואמו הולכים באחו ומגלים פיסת דשא חדשה, המבשרת את בוא האביב. כאשר הם אוכלים, אימו חשה בציידים ומצווה על במבי לברוח. הציידים יורים בהם, והורגים את האם. במבי עצמו אינו רואה את אימו נפגעת מהכדורים ונופלת. הוא נותר יתום מאם ביער המושלג, משוטט ביער וקורא לה, אך היא לא עונה. אביו מופיע לפניו ואומר לבמבי: "אמא שלך לא תחזור לעולם", ואז מוביל אותו משם.
באביב, במבי המבוגר מתאחד עם טמפר ופרח כשבעלי החיים סביבם מתחילים לחזר ולהזדווג עם בני זוגם. אף על פי שהם מחליטים לא להתאהב כמו שאר החיות, טמפר ופרח עוזבים עם בנות זוגן החדשות ולבסוף במבי גם מצא את שאהבה נפשו, פלין והם הופכים לזוג. בעודם משתובבים ומפלרטטים בין העצים, רונו (אייל נוסף) הופיע וניסה לכפות על פלין ללכת איתו. אף על פי שבתחילה במבי אינו נאבק, זעמו נותן לו את הכוח להביס את רונו והוא דוחף אותו מצוק לתוך הנהר שתחתיו. הוא מביס את רונו וזוכה בליבה של פלין.
באותו לילה, במבי התעורר לאחר שהריח עשן. הנסיך הגדול הסביר שהאדם נמצא ביער ושהם מוכרחים לברוח. במבי חזר לחפש אחר פלין והבחין כי כלבי צייד רודפים אחריה. הוא הצליח להדוף את הכלבים ואפשר לפלין לברוח. בעוד שפלין בטוחה, במבי רץ אבל הוא נורה בעודו מזנק מעל עמק. הנסיך הגדול מוצא אותו שם, ועוזר לו לעמוד על רגליו. יחד, הם נמלטים מהיער הבוער והולכים לאי קטן באגם אליו נמלטו בעלי חיים רבים וביניהם פלין.
בסוף הסרט מתחדשים החיים ביער השרוף, ובמבי מוצא את אביו, הנסיך הגדול. פלין ממליטה שני עופרים, בעוד במבי צופה בהם מראש גבעה כנסיך החדש של היער.
הפקה
לאורך הדרך בוצעו שינויים מספר בסיפור העלילה. כמה מהדמויות שפותחו, כגון מר ארנב (אביו של טמפר) וצמד קומי המונה סנאי וטמיאס, הושמטו לבסוף מהסרט. כך גם שונתה סצנה, שבה שני עלי שלכת משוחחים ולבסוף נופלים אל הקרקע ואל מותם, מכיוון שלבסוף הוחלט כי צמחים מדברים אינם משתלבים היטב בסרט, והסצנה הוחלפה בגרסה מטפורית, המציגה שני עלים דוממים הנופלים יחד אל הקרקע. נכתבה גם סצנה שבה במבי דורך על קן נמלים ומחולל בו הרס רב, אך היא נחתכה משיקולי אורך. הסצנה שבה מתה אמו של במבי תוכננה תחילה להציג תיאור מפורש של האם בעת הירי, אך צוות העלילה החליט שהסצנה עצובה מדי, מספיק כדי שיבחר להתמקד בנקודה אחרת, בלי להציג את האיילה, בעת מותה. דיסני רצה גם להוסיף קטע שבו חוזה במבי במותו של אדם בירייה, אירוע שבו הוא מבין כי האדם אינו בלתי-מנוצח, אך הסצנה נחתכה מהסרט מסיבה לא ידועה. שלב כתיבת התסריט הסתיים ביולי 1940, ובשלב זה עמד תקציב הסרט על 858,000$.
וולט דיסני שאף להשיג מידה גבוהה של דיוק וריאליזם בסרט. הוא הזמין לאולפנים את ריקו לברון (Rico LeBrun), צייר שהתמחה בציור בעלי חיים, כדי שירצה לאנימטורים על טכניקות ציור של בעלי חיים. האנימטורים של דיסני אף ערכו סיור בגן החיות של לוס אנג'לס. כמו כן, הובאו שני עופרים (ששמותיהם במבי ופאלין) לאולפנים משמורה במיין, כדי שעובדי האולפן יוכלו להתרשם באופן בלתי אמצעי מצורת התנועה של חיות אלו. אזור מוצאם של עופרים אלו, במזרח ארצות הברית, הוא גם הסיבה לכך שבמבי אויר כאייל פרדי לבן-זנב ולא כאייל הכרמל, כמו בספרו של זאלטן. מעבר לכך, הוקם באולפנים מעין גן חיות קטן, כדי שהאנימטורים יוכלו ללמוד מקרוב על ארנבים, ברווזים, ינשופים ובואשים. במהלך העבודה על הסרט רכשו האנימטורים ידע רב על בעלי חיים שונים, ידע שבו נעזרו גם בסרטים מאוחרים יותר. בעבודה על הסרט אף הרחיבו את מגוון כישורי האנימציה שלהם, ולצד איור התובע מידה גבוהה יותר של סגנוּן, כמו בסרטי מיקי מאוס, התנסו כעת גם באיור החותר לריאליזם ואפיון מדויק של תנועה.
היערות של מזרח ארצות הברית שימשו השראה לתפאורת הסצינות. מוריס "ג'ייק" דיי, אחד מאמני האנימציה הראשונים והידועים ביותר של אולפני דיסני, שהה במשך כמה שבועות ביערות ורמונט ומיין, שם צייר וצילם איילים, עופרים ואת נופי הטבע באזור. אולם תחילה היו איוריו "עמוסים" מדי, כך שהצופה בהם לא ידע היכן להתמקד. בעקבות זאת, הציג טיי וונג (Ty Wong), אמן הנפשה סיני, בפני דיי כמה מציוריו האימפרסיוניסטיים של יערות. דיי אהב את ציוריו, והציב אותו בתפקיד המנהל האמנותי של הסרט. היה מן המהפכניות בתפאורות הנוף שאייר וונג, מאחר שהן היו מפורטות יותר באזור המרכז של התמונה, ומפורטות פחות בקצוות, וכך היה קל יותר לקהל הצופים למקד את עינם בדמויות.
על אף שאין דמויות אנושיות ב"במבי", באחת הסצינות נעשה שימוש בצילומים של שחקנים אנושיים: השחקנית ג'יין רנדולף והמחליקה האמנותית דונה אטווד צולמו בקטע ששימש כעזר לאיור הסצנה שבה מחליקים במבי וטמפר על אגם קפוא.
הריאליזם שאליו שאף דיסני הביא לעיכובים בהפקה; האנימטורים לא היו מורגלים באיור ריאליסטי של חיות, והאנימטורים המנוסים הצליחו לאייר רק כשמונה איורים ביום. כל זה הסתכם לתפוקה של כ-15 סנטימטר של סרט ביום, נמוך מהתפוקה הרגילה, של 3 מטרים ביום לערך. לאחר מכן נאלץ דיסני לקצץ 12 דקות מהסרט בגמר שלב האיור, כדי לחסוך בהוצאות ההפקה בשל הפסדים שחוותה החברה באירופה.
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, הוא יום זיכרון לאומי, שמצוין בישראל מדי שנה החל בשנת 2014, ב-30 בנובמבר, במטרה לציין את היציאה והגירוש של יהודי ארצות ערב ואיראן. התאריך 30 בנובמבר נקבע באופן סמלי משום שהוא למחרת כ"ט בנובמבר, יום החלטת החלוקה בעצרת האו"ם, כאשר קהילות רבות של יהודים בארצות ערב ובאיראן חשו לחץ מצד שכניהם, וכתוצאה מלחץ זה נאלצו לעזוב את מדינותיהם (ראו למשל, פרעות חלב). בעקבות ועדת ביטון במוסדות החינוך ברחבי ישראל יציינו החל משנת 2016 את יום היציאה והגירוש ממדינות ערב ומאיראן, ב-30 בנובמבר.
רקע: פליטים יהודים מארצות ערב
פליטים יהודים ממדינות ערב הם יהודים אשר נאלצו ברובם, לעזוב חסרי כל את מדינות ערב שבהן נולדו וחיו, כתוצאה מהפרת זכויות אדם. מדובר בתהליך שהחל בשנות ה-30 של המאה ה-20, התעצם בהכוונתה של הליגה הערבית בסמיכות להקמת מדינת ישראל, נמשך בשנות ה-50 וה-60 ובמהלכו חדלו מלהתקיים קהילות בעלות היסטוריה בת מאות ואלפי שנים. כשלפי רוברט ויסטריך הוגדר הדבר כ"טיהור אתני" של האוכלוסייה היהודית במדינות המזרח התיכון. שהוביל לכך שרבים מהפליטים מצאו מקלט במדינת ישראל ומהווים כיום יותר ממחצית מאוכלוסייתה.
גיגאטיטאן
גיגאטיטאן (שם מדעי: Gigatitan; מילולית: "טיטאן ענקי") הוא סוג נכחד של חרק קדום שהשתייך לסדרה הנכחדת Titanoptera, מהקבוצה בעלי גלגול חסר, הקרוב מעט לחגבאים שהיה מהחרקים הגדולים ביותר בקבוצתו. הוא התקיים במשך הטריאס של מרכז אסיה שלפני 242 מיליון שנה מזמננו ותואר למדע ב-1968 בידי החוקר הרוסי אלכסנדר גריגורוביץ' שרוב כשהסוג הכיל 3 מינים.