cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דו-רגליות
השערת יציבת האכילה (Kevin Hunt)
השערת יציבת האכילה טוענת כי השימפנזים השתמשו בדו-רגליות רק כאשר היו אוכלים. ייתכן שתנועות דו-רגליות אלה התפתחו להרגלים קבועים מכיוון שהיו כל כך נוחות להשגת מזון (לדוגמה בקטיף תנועה כזו הייתה יעילה מאד). בעת ניתוח האנטומיה המאובנת, אוסטרלופיתקוס אפרנסיס מציג מאפיינים דומים מאוד ליד ולכתף של השימפנזה, מה שמעיד על זרועות גמישות. כמו כן, הירך והגפה האחורית של אוסטרלופיתקוס מצביעים בבירור על דו-רגליות, אך המאובנים האלה מצביעים גם על הליכה מאוד לא יעילה בהשוואה לבני אדם. זו יכולה להיות ראיה כי דו-רגליות התפתחה יותר כתנוחת אכילה יבשתית מאשר כתנוחת הליכה.
השערת האספקה (Owen Lovejoy)
תאוריה אחרת למקור של הדו-רגליות היא המודל ההתנהגותי, הקשור למונוגמיה. לנוכח מרווחי הזמן הגדולים בין לידה ללידה ושיעורי רבייה נמוכים האופייניים לקופי האדם, הומינידים מוקדמים עסקו ביצירת זוגות שאפשרו השקעה רבה יותר לגידול צאצאים. כך הזכר היה משאיר את בת זוגו וצאצאיו והולך לחפש מזון, וחוזר כשהוא נושא את האוכל בזרועותיו כשהוא הולך על רגליו. מודל זה נתמך על ידי צמצום של הניבים הגבריים בהומינידים מוקדמים אשר יחד עם ירידה בשונות בגודל בין נשים לגברים של ארדיפיתקוס ואוסטרלופיתקוס, גרם לירידה בהתנהגות עוינת בין גברים בהומינידים המוקדמים.
עם זאת, מודל זה לא בהכרח מתאים לראיות ממינים אחרים, שם התנהגות מונוגמית מביאה גם לטריטוריאליזם חזק, ואילו בני האדם ידועים כיצורים חברתיים. בנוסף, נקבות מונוגמיות הן בדרך כלל בעלות יותר יכולות להגן על עצמן, ואילו בבני אדם כאמור זה לא קרה.
השערת תצוגת האזהרה (Joseph Jordania)
דו-רגליות היא אחד המרכיבים המרכזיים באסטרטגיית ההגנה הכללית של הומינידים מוקדמים. אסטרטגיה זו מבוססת על תצוגת אזהרה והפחדה של טורפים ומתחרים פוטנציאליים בעזרת אותות חזותיים וקוליים מוגזמים. על פי השערה זו, הומינידים ניסו להישאר גלויים ככל האפשר כל הזמן. כדי להשיג מטרה זו נעשה שימוש במספר התפתחויות מורפולוגיות והתנהגותיות: תנוחה דו-רגלית זקופה, רגליים ארוכות יותר, שיער ארוך ומפותל בקצה הראש, צבעי גוף, תנועות מאיימות, קול חזק, שירה ותיפוף בקצב.
המודל התרמו-רגולטורי (Peter Wheeler)
המודל התרמו-רגולטורי מציע כי דו-רגליות מעלה את שטח הפנים בגוף שמוגבה מעל פני האדמה, מה שמביא להפחתה באגירת החום ומסייע לפיזור החום – וכך להתקרר בסוואנה החמה. כאשר הומיניד גבוה יותר מעל פני האדמה, הוא מקבל רוח מהירה יותר וטמפרטורות טובות יותר, שעוזרות לו לאבד חום. כמו כן, תנוחה אנכית ממזערת את החשיפה הישירה לשמש ואילו תנוחה כפופה חושפת יותר מהגוף לחשיפה ישירה.
תאוריית הנשיאה
צ'ארלס דרווין כתב כי "האדם לא יכול היה להשיג את מעמדו הדומיננטי הנוכחי בעולם ללא שימוש בידיו, המותאמות בצורה כה מעוררת הערכה לציות לרצונו". דרווין (1871: 52) ומודלים רבים לגבי מקור הדו-רגליות, מבוססים על קו מחשבה זה. גורדון היוז (1961) הציע כי נשיאת בשר "לאורך מרחקים ניכרים" (היוז 1961: 689) הייתה גורם המפתח. אייזק (1978) וסינקלייר ואח' (1986) הציע שינויים ברעיון זה, וכך גם (Lovejoy: 1981) באמצעות "מודל האספקה" שתואר לעיל. אחרים, כמו ננסי טאנר (1981), הציעו כי נשיאת תינוקות הייתה המפתח, בעוד שאחרים הציעו כי כלי אבן וכלי נשק הניעו את השינוי. תאוריה שמבוססת על כלי אבן היא לא סבירה כל כך, כי אף על פי שידוע כי בני אדם קדומים צדו, גילוי הכלים לא התגלה במשך אלפי שנים לאחר שמוצאו של הדו-רגליות, מה שמונע באופן כרונולוגי את היות כלים הכוח המניע של האבולוציה.
השערות השכשוך
תצפיות על פרימטים גדולים ובמיוחד קופי האדם הגדולים, הנעים בעיקר על אדמה יבשה, הראו שהם נוטים לעבור לתנועה דו-רגלית במים עמוקים מגובה מותניים. זה הביא לרעיון שמקורה של הדו-רגליות האנושי הושפע מחיים בסביבת מים. רעיון זה הוצע במקור על ידי הביולוג הימי באוקספורד אליסטר הרדי, שאמר: "נראה לי סביר שאדם למד לעמוד זקוף תחילה במים ואז, ככל שהאיזון שלו השתפר, הוא גילה שהוא טוב יותר בעמידה על החוף כשיצא, ולבסוף גם בריצה." לאחר מכן קידמה אותה איליין מורגן, כחלק מהשערת קוף המים, שהצביעה על דו-רגליות מתוך מקבץ של תכונות אנושיות אחרות הייחודיות בקרב פרימטים, כולל: שליטה מרצון על נשימה, חוסר שיער, ושומן תת-עורי. "השערת קוף המים", כפי שנוסחה במקור, לא התקבלה ולא נחשבה לתאוריה רצינית בקהילה המדעית האנתרופולוגית. אחרים ביקשו לקדם את החיים במים כגורם לדו-רגליות האנושית מבלי להתייחס להשערת "קוף המים". מאז שנת 2000 פרסם קרסטן ניימיץ סדרת מאמרים וספר על השערה זו, אותה הוא מכנה "תאוריית האמפיביות" (גרמנית: Amphibische Generalistentheorie).
ישנן תאוריות נוספות המציעות ששחייה וניצול מקורות מזון מימיים (אספקת חומרים תזונתיים החיוניים להתפתחות מוח אנושית ) עשויים היו להפעיל לחצים אבולוציוניים על אבות קדמוניים אנושיים, מה שקידם התאמות שלימים סייעו לדו-רגליות. כמו כן, נהוג לחשוב שמקורות מזון קבועים על בסיס מים פיתחו תלות הומינידית מוקדמת והקלו על התנחלות לאורך ימים ונהרות.
ההשלכות של תנועה דו-רגלית על בני האדם
עדויות מאובנים מראות שההומינינים המוקדמים פיתחו תחילה דו-רגליות ורק לאחר מכן מוחם גדל. ההשלכות של שני השינויים הללו בפרט הביאו ללידה כואבת וקשה, כתוצאה מהעדפה מוגברת של אגן צר בגלל ההליכה הזקופה, ומצד שני ראשים גדולים יותר העוברים בתעלת הלידה המכווצת. תופעה זו ידועה בדרך כלל כדילמת הלידה.
עמידה
דרכים חסכוניות באנרגיה לעמוד על שתי רגליים כרוכות בהתאמה מתמדת של האיזון. הקשיים הקשורים בעמידה פשוטה אצל בני אדם מודגשים למשל על ידי הסיכון המוגבר לנפילות בקרב קשישים, שנוצר אפילו בהפחתה קטנה ביותר של יעילות מערכות הבקרה של הגוף.
יציבות הכתפיים
יציבות הכתפיים פוחתת עם התפתחות הדו-רגליות. ניידות הכתפיים תגבר, מכיוון שהצורך בכתף יציבה קיים רק בבתי גידול מיוערים. ניידות הכתפיים תתמוך בהתנהגויות תנועה מותחות שנמצאות בדו-רגליות האנושית. השכמות משוחררות מנשיאת משקל, מה שהופך את הכתף לעדות להתפתחות הדו-רגליות.
הליכה
ההליכה מאופיינת בתנועת "מטוטלת הפוכה" בה מרכז הכובד קופץ מעל רגל נוקשה אחרת בכל צעד. מודל זה חל על כל האורגניזמים המהלכים ללא קשר למספר הרגליים, ולכן תנועה דו-רגלית אינה שונה מבחינת הקינטיקה של כל הגוף.
אצל בני אדם ההליכה מורכבת מכמה תהליכים נפרדים:
ריצה
הריצה מתאפיינת בתנועת מסה קפיצית. אנרגיה קינטית ופוטנציאלית משמשות בשילוב, והאנרגיה מאוחסנת ומשוחררת מהגפה שמתפקדת כקפיץ במהלך מגע כף הרגל עם הקרקע. שוב, הקינטיקה בגוף כולו דומה לבעלי חיים עם יותר גפיים.
שרירים
דו-רגליות מחייבת שרירי רגליים חזקים במיוחד, במיוחד בירכיים. הניגוד הזה בולט אצל תרנגולות למשל בין הרגליים השריריות, מול הכנפיים הקטנות והגרומות. בצורה דומה אצל בני אדם, השריר הארבע ראשי ושרירי האגן של הירך הם שניהם כה חשובים לפעילות דו-רגלית, עד שכל אחד מהם לבדו גדול בהרבה משרירי הזרוע המפותחים היטב.
נשימה
לדו-רגליים יש יכולת לנשום תוך כדי ריצה, ללא צימוד חזק למחזור הצעדים. בני אדם בדרך כלל נושמים נשימה אחת בכל צעד, כאשר המערכת האירובית שלהם מתפקדת. במהלך מאוץ, המערכת האנאירובית נכנסת לפעולה והנשימה לא מאיצה עד שהמערכת האנאירובית כבר לא יכולה לספק את האנרגיה הדרושה.
רובוטים דו-רגליים
במשך כמעט כל המאה העשרים, רובוטים דו-רגליים היו קשים מאוד לבנייה ותנועת רובוטים הייתה כרוכה רק בגלגלים, בזחלים, או ברגליים מרובות. כוח המחשוב הזול והקומפקטי בזמן האחרון הפך את הרובוטים הדו-רגליים למעשיים יותר. חלק מהרובוטים הבולטים המצויים הם אסימו, הובו, מייבל, וקריו. לאחרונה, החלו עובדים על רובוטים כאלה שמשתמשים בעקרונות שנאספו ממחקרים על תנועה אנושית ושל בעלי חיים, הנשענים לעיתים קרובות על מנגנונים פסיביים כדי למזער את צריכת החשמל.
רוג'ר ברניגין
רוג'ר דאגלס ברניגין (בשם מלא באנגלית: Roger Douglas Branigin; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-42 בשנים 1965–1969. כוותיק מלחמת העולם השנייה וכדובר ידוע בציבור, החל ברניגין את כהונתו כמושל כשלצידו האספה הכללית של אינדיאנה שהייתה בשליטתה של מפלגתו, הפעם הראשונה מאז השפל הגדול שהדמוקרטים שלטו הן בזרוע המבצעת והן בזרוע המחוקקת במדינה. ברניגין היה איש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית שפיקח על ביטול מיסי הרכוש האישיים של המדינה, הרחיב את הנגישות לחינוך גבוה, והחל בבניית נמל המים העמוקים של אינדיאנה בברנס הרבור שעל חוף ימת מישיגן. במהלך תקופת כהונתו כמושל, הטיל ברניגין וטו מאה פעמים, שיא של תקופת כהונה אחת של כל הזמנים. הוא היה הדמוקרט האחרון שכיהן כמושל אינדיאנה עד להשבעתו של אוון ביי ב-1989.
ב-1968 זכה ברניגין לתשומת לב בינלאומית כאשר הוא התמודד כמחליפו של לינדון ג'ונסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים באינדיאנה. ג'ונסון פרש מהמרוץ ב-31 במרץ 1968, אך ברניגין המשיך להתמודד כמועמד "הבן המועדף" מול רוברט קנדי ויוג'ין מקארתי. הוא קיווה שמאמציו ישיגו עבור אינדיאנה תפקיד משמעותי יותר בוועידה הארצית של המפלגה שהתקיימה בשיקגו. בסופו של דבר הוא סיים בבחירות המקדימות שני לאחר קנדי.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב ברניגין לעירו לפאייט, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין ונותר פעיל בחיים הציבוריים, שימש כנשיא לשכת המסחר של לפאייט רבתי וכחבר מועצת שבילי הריסון של הצופים הבנים של ארצות הברית. ברניגין גם שימש כחבר מועצות הנאמנים של פרנקלין קולג', אוניברסיטת פרדו והחברה ההיסטורית של אינדיאנה.
קורות חייו
רוג'ר ברניגין נולד בעיר פרנקלין שבאינדיאנה. אביו היה עורך דין, מורה והיסטוריון חובב. ברניגין התחנך בבתי ספר ציבוריים מקומיים, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1919, והמשיך אותם בקולג' פרנקלין הסמוך, שם הוא הגביר את לימודיו בספרדית, צרפתית והיסטוריה. הוא היה גם מעורב במועדון התיאטרון של הקולג'. לאחר סיום לימודיו בפרנקלין ב-1923, הוא המשיך לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, בו הוא סיים לימודי תואר במשפטים ב-1926. ברניגין שב לאינדיאנה וקיבל משרה במשרד התובע של מחוז ג'ונסון, בה הוא החזיק במשך שלוש שנים. ב-1929 נשא ברניגין לאישה את חברתו לספסל הלימודים בפרנקלין קולג', ג'וזפין מרדיס. לזוג נולדו שני בנים.
ב-1930 החל ברניגין לעבוד כעורך דין בבנק הקרקעות הפדרלי ובמנהל האשראי לחקלאים בלואיוויל, קנטקי. עד מהרה הוא קודם למשרת היועץ הראשי של הבנק ונסע בחמש מדינות כדי לשאת נאומים. ב-1938 הוא פרש מהבנק כדי להצטרף למשרד עורכי דין בלפאייט, אינדיאנה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ברניגין לצבא ארצות הברית והוצב בחטיבת החוזים של משרד התובע הצבאי הכללי בוושינגטון, שם הוא היה לראש החטיבה המשפטית של כוחות התובלה בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר המלחמה שב ברניגין למשרד עורכי הדין שלו בלפאייט.
ראשית הקריירה הפוליטית
כמי שבמשך שנים היה בעל זיקה למפלגה הדמוקרטית, היה ברניגין פעיל בפוליטיקה המקומית והמדינתית. ב-1948 הוא שימש כיושב ראש הוועידה המדינתית של המפלגה. לאחר שמועמד המפלגה למשרת המושל, הנרי שריקר, ניצח באותה שנה בבחירות, הוא מינה את ברניגין כיושב ראש נציבות השימור המדינתית. ברניגין גם שימש כנשיא לשכת עורכי הדין של אינדיאנה. ב-1956 הוא הציג את מועמדותו במרוץ לבחירת מועמד המפלגה למשרת המושל, אך נוצח על ידי רלף טאקר.
מושל אינדיאנה
בוועידה המדינתית של הדמוקרטים ביוני 1964 זכה ברניגין במועמדות המפלגה למשרת מושל אינדיאנה כבר בסבב ההצבעה הראשון. יריבו בבחירות הכלליות, סגן המושל המכהן, הרפובליקני ריצ'רד ריסטין, הצביע קודם לכן הצבעה שוברת שוויון בתוקף היותו נשיא הסנאט של אינדיאנה, וכך אפשר את קבלתו של מס מכירות מדינתי, שההחלטה עליו הייתה בלתי פופולרית בקרב קהל הבוחרים. במהלך מסע הבחירות, תקף ברניגין את ריסטין על הצבעתו זו. בנוסף זכה ברניגין לתמיכה מהעיתון שתמך באופן מסורתי ברפובליקנים, "האינדיאנפוליס סטאר" ועיתונים נוספים במדינה, שסייעו לו לנצח בבחירות בהפרש הגדול ביותר בתולדות המדינה עד לאותה עת. השיר של מסע הבחירות שלו היה עיבוד של שיר הקאנטרי בלוז Walk Right In. במערכת בחירות זו השיגו הדמוקרטים, לראשונה מאז 1938, את השליטה באספה הכללית של אינדיאנה.
מרגע שהושבע לכהונתו, הוכיח ברניגין את עצמו כשמרן יותר בהשוואה להנהגת האספה הכללית. הוא הטיל וטו על מאה הצעות חוק, כולל חוק להתרת הפלות, איסור על עונש מוות, וחוקים להגנת איגודים מקצועיים. על אף המחלוקת שלו עם האספה הכללית על מגוון רחב של נושאים, הוביל ברניגין שורה של נושאים שהיו על סדר היום שהתקבלו כחוקים. הוא קידם בהצלחה מערכת מלגות לחינוך גבוה, הרחיב את סמכויות נציבות זכויות האזרח של המדינה, שיפר את מצבה של מערכת בתי הסוהר, הרחיב את מערכת הכבישים המדינתית, ביטל את מס הגולגולת, והקים מספר של פארקים ציבוריים ושמורות טבע. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא גם פיקח על ביטול מס הרכוש האישי והחל לפעול להקמתו של נמל אינדיאנה, נמל המים העמוקים הראשון של המדינה על חופי ימת מישיגן.
מועמד לנשיאות
בראשית מרץ 1968 ביקש הנשיא לינדון ג'ונסון מברניגין שיתמודד כמחליפו בבחירות המקדימות של הדמוקרטים באינדיאנה. ברניגין הסכים, וניהל מסע בחירות רציני כמועמד תושב אינדיאנה שייצג את תושבי אינדיאנה. כאשר הודיע ג'ונסון על פרישתו ממערכת הבחירות ב-31 במרץ, החליט ברניגין להמשיך במסע הבחירות בתקווה להשיג שליטה על הצבעת משלחת אינדיאנה בוועידה הארצית של הדמוקרטים שנערכה בשיקגו מאוחר יותר באותה שנה. על אף מערכת בחירות רצופת מאבקים והובלה בהצבעות בתחילתה, נוצח ברניגין בבחירות המקדימות באינדיאנה על ידי רוברט קנדי כאשר קיבל 238,700 קולות מול 328,118 הקולות של קנדי, אך עדיין עקף את יוג'ין מקארתי שהגיע למקום השלישי.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל שב ברניגין שוב למשרד עורכי הדין שלו בלפאייט. בשנותיו האחרונות הוא שימש כנשיא לשכת המסחר של לפאייט רבתי, כחבר מועצת שבילי הריסון של הצופים הבנים של ארצות הברית, וכחבר מועצת הנאמנים של פרנקלין קולג' ושל אוניברסיטת פרדו. במהלך חייו אגר ברניגין אוסף גדול של ספרים, שמאוחר יותר נתרם לספריית פרנקלין קולג'. הוא גם שימש כחבר מועצת הנאמנים של החברה ההיסטורית של אינדיאנה משנת 1965 ועד מותו.
רוג'ר ברניגין נפטר בלפאייט ב-19 בנובמבר 1975. הוא נטמן בבית הקברות גרינלאון שבעיר הולדתו פרנקלין. בשנות ה-90 נקרא על שמו גשר ברניגין שבמחוז טיפקאנו שבאינדיאנה.
ארבעת הנמרים של אסיה
ארבעת הנמרים של אסיה הוא כינוי לכלכלות המפותחות של מדינות מזרח אסיה: הונג קונג, סינגפור, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
היסטוריה
כלכלת הונג קונג הייתה הראשונה מבין הארבע שעברה תיעוש, עם התפתחות תעשיית הטקסטיל של בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנות השישים התעשייה במושבה הבריטית התרחבה והתגוונה וכללה מוצרי ביגוד, אלקטרוניקה ופלסטיק שכולם הופנו לייצוא. בעקבות עצמאותה של סינגפור ממלזיה, גיבשה ויישמה "המועצה לפיתוח כלכלי" של המדינה אסטרטגיה כלכלית לאומית לקידום ענף הייצור במדינה. הוקמו אזורי תעשייה גדולים והשקעות זרות נמשכו למדינה בעקבות תמריצי מס. בתוך כך, טייוואן ודרום קוריאה החלו גם בתיעוש באמצע שנות השישים, עם מעורבות ממשלתית כבדה שכללה הקמת מפעלים ממשלתיים ומדיניות מוטת ייצוא כמו בהונג קונג ובסינגפור. ארבע המדינות קיבלו השראה מההצלחה הברורה של יפן, והן פעלו ליישום מטרתן על ידי השקעה בשני תחומים: תשתיות וחינוך. הם גם נהנו מיתרונות סחר חוץ שהבדילו אותן ממדינות אחרות ותמיכה כלכלית משמעותית ביותר מארצות הברית; חלק זה בא לידי ביטוי בפופולריות של מוצרים אלקטרוניים מתוצרת ארבעת הנמרים בארצות הברית.
בסוף שנות השישים, רמות ההון הפיזי והאנושי בארבע הכלכלות גדלה בהרבה ממדינות אחרות שהתחילו ברמת פיתוח דומה. רמות ההון הפיזי והאנושי הגבוהה הובילו לאחר מכן לגידול מהיר ברמות ההכנסה לנפש. בעוד שהשקעות גבוהות היו חיוניות לצמיחתן הכלכלית, גם תפקיד ההון האנושי היה חשוב, החינוך בפרט מילא תפקיד מרכזי בנס הכלכלי של ארבעת הנמרים. רמות ההשכלה בארבעת הנמרים היו גבוהות יותר מהצפי בהתחשב ברמת הכנסתן. עד 1965 השיגו כל ארבע המדינות חינוך יסודי אוניברסלי. דרום קוריאה בפרט השיגה שיעור הרשמה לחינוך על יסודי של 88% עד 1987. נרשמה ירידה בולטת בפער בין מספר הגברים והנשים בעלי השכלה על יסודית במהלך התקופה. התקדמות זו בחינוך הובילה לרמה גבוהה של אוריינות וכישורים קוגניטיביים.
יצירת סביבה מקרו-כלכלית יציבה היוותה את הבסיס עליו נבנה הנס האסייתי. כל אחת מארבע המדינות ניהלה, בדרגות שונות של הצלחה, שלושה משתנים: גירעונות בתקציב, חוב חיצוני ושערי חליפין. הגירעונות התקציביים של כל מדינת הנמר הוחזקו בגבולות הכספיים שלהם, כדי לא לערער את היציבות המקרו-כלכלית. בדרום קוריאה בפרט היו גירעונות נמוכים מהממוצע ב-OECD בשנות השמונים. החוב החיצוני לא היה קיים בהונג קונג, סינגפור וטייוואן, מכיוון שהן לא לוו ממדינות אחרות. דרום קוריאה הייתה יוצאת דופן בכך - יחס החוב שלה לתל"ג היה גבוה למדי בתקופות 1980-1985, אך היא אוזנה על ידי היצוא הגבוה של המדינה. שערי החליפין בארבע המדינות שונו ממשטרי ריבית קבועה לטווח הארוך למשטרי שער קבועים אך ניתנים להתאמה, תוך פיחות חד, מדי פעם, של משטרי שער משתנים מנוהלים. ניהול שער חליפין פעיל זה אפשר לכלכלות הנמרים להימנע מפיחות בשער החליפין ולשמור על שער ראלי יציב.
צמיחה כלכלית מהירה
ארבע המדינות שמרו על קצב צמיחה גבוה (מעל 7% בשנה) משנות ה-60 עד שנות ה-90 של המאה ה-20. עד המאה ה-21, כל ארבע המדינות פיתחו כלכלות חזקות ויצרו יתרון תחרותי. הונג קונג וסינגפור, לדוגמה, הקימו מרכזים פיננסים בינלאומיים מובילים, בעוד שקוריאה הדרומית וטאיוואן פתחו תעשייה עתירת ידע. ההצלחה הכלכלית של הנמרים שימשה כמודל לחיקוי עבור מדינות מתפתחות רבות בדרום מזרח אסיה והסביבה, בעיקר אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים ותאילנד.
הנמרים נהנו מכמה עשורים של צמיחה גבוהה בעיקר על ידי אימוץ מדיניות של יצוא למדינות מתועשות ועשירות. כלכלותיהן התאפיינו בהשקעה ממשלתית גבוהה בחינוך, במערכות פוליטיות אוטוריטריות בשנים הראשונות, בהשקעה גבוהה באיגרות חוב של ארצות הברית ובשיעורי חיסכון גבוהים.
תגובות למשבר הפיננסי האסייתי
המשבר הפיננסי באסיה שהתרחש ב-1997 השפיע בצורה משמעותית על כלכלות הנמרים, בעיקר על קוריאה הדרומית שסבלה מנפילה קשה בשוק המניות שלה. בשנים שלאחר המשבר, כל ארבע המדינות התאוששו באופן משמעותי.
אוזני המשיח
אוזני המשיח (בצרפתית קוויבקית: Oreilles de crisse) הוא מאכל אופייני לקוויבק, עשוי גלדי שומן חזיר בטיגון עמוק. לעיתים נעשה שימוש בבייקון מומלח מאוד, שאינו מעושן. המאכל מוגש לרוב במסיבות בקתת הסוכר באביב ובתקופת חג המולד, ומוגש לעיתים קרובות בציפוי סירופ מייפל.
אטימולוגיה
המונח crisse נתפס כיום במשמעות תוארו של ישו - המשיח, בסלנג האופייני לצרפתית של קוויבק, בה נעשה שימוש במושגים דתיים כלשון נקייה לביטויים גסים. במקור המונח crisse היה כנראה הפועל הצרפתי crisser שמשמעותו קול פיצוח או חריקה, בהתאם לקולות המושמעים בעת אכילת המאכל.
אליהו אשתור
אליהו אשתור (שמו הפרטי בצעירותו: אלי; שם משפחתו הקודם: שטראוס או שטרויס; בלועזית: Eli Strauss or Eliyahu Ashtor; כ"ו באלול תרע"ד, 17 בספטמבר 1914 – ח' בחשוון תשמ"ה, 3 בנובמבר 1984) היה מזרחן, חוקר תולדות היהודים בארצות המזרח ובספרד המוסלמית בימי הביניים ומחברם של הספרים "תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים" ו"קורות היהודים בספרד המוסלמית". בעולם האקדמי מחוץ לישראל נודע בעיקר בשל מחקריו בתולדות המסחר והכלכלה וההיסטוריה החברתית והכלכלית של המזרח והלבנט בימי הביניים.
ביוגרפיה
אליהו שטראוס, בן אברהם ליב, נולד בווינה שבאוסטריה, בשנת 1914. למד ערבית ולימודי אסלאם באוניברסיטת וינה וכן לימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בווינה (Israelitisch Theologische Lehranstalt), מיסודו של הרב אהרן ילינק.
לאחר פלישת הנאצים לאוסטריה ב-12 במרץ 1938, וסיפוחה לרייך השלישי, החליט לעזוב את העיר. בסיועו של שמחה אסף הצליח להימלט ממנה ביולי 1938 ולעלות לישראל. לאחר הגיעוֹ לישראל, החל לעבוד בבית הספרים הלאומי. כמו כן, ביקש להשלים את עבודת הדוקטורט עליה החל לעבוד עוד באוניברסיטת וינה, על היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים הבחרים, ונרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית. בשנת 1943 הגיש את העבודה, וקיבל עליה תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנות החמישים כיהן כראש מחלקת מדעי המזרח בבית הספרים הלאומי. בשנת 1955, החל גם ללמד באוניברסיטה העברית, ושימש שם כמרצה להיסטוריה של העולם המוסלמי ותרבות האסלאם. בשנת 1964 קוּדם לדרגת פרופסור חבר, לתולדות העמים המוסלמיים. בשנים 1967–1968 לימד באקול פראטיק דה אוטז אטיד (במחלקה למדעי הכלכלה והחברה), בפריז; בשנים 1968 - 1969 לימד באוניברסיטת הרווארד, בבוסטון; ובשנים 1972–1973 לימד באוניברסיטת ציריך.
הוא נפטר בירושלים בשנת 1984. ארכיונו, הכולל את החומר הרב שאסף במשך השנים לצורך מחקריו, נתרם למכון בן צבי, והוא משמש בסיס למפעל "אוריינס יודאיקוס - מקורות לתולדות היהודים בארצות האסלאם". בשנת 1988, יצא לאור ספר לזכרו, בעריכת בנימין זאב קדר ואברהם לייב יודוביץ, על הלבנט בימי הביניים.
דרכו במחקר
הוא היה ידוע בסגנון הכתיבה הייחודי והברור שלו, מה שתרם לפופולריות הרבה של מחקריו גם מחוץ לאקדמיה. בנוסף, נהג לשלב תאורים ספרותיים בעבודותיו, וכך למשל פתח את תיאור כיבוש ספרד על ידי הערבים:
אף את תפקידו כחוקר הוא תיאר בדרך ציורית:
ואכן, כאשר בא לתאר את הקהילות היהודיות, הוא הצליח להעמיד בפני הקוראים תמונה מדויקת ואותנטית של חיי היהודים, הבגדים שלבשו, הפנים והחוץ של בתיהם, על כל רהיטיהם, המתרחש ברחובות של השכונות היהודיות והעיר בכלל, סדרי המשפט, דרכי המסחר, ההווי והתפילה בבתי הכנסת, האווירה בזמן החגים והשבתות ועוד.
עם זאת, אשתור לא הסתפק בתיאורים בלבד ונהג לרדת לפרטים הקטנים ביותר על מנת למצוא תשובה לשאלות שהעלה במחקריו. כך למשל, כאשר כתב על מס הגולגולת (הג'יזיה) שהוטל על בני החסות, לא הסתפק רק בציון העובדה שהוטל עליהם מס זה או ברישום שיעור הסכום ששילמו, אלא בדק את שער המטבעות של אותו הזמן, ואת השכר שנהוג היה לשלם לבעלי המקצועות השונים. בדרך זו לא רק שהביא בפני הקוראים תמונה מדויקת יותר של חיי הכלכלה באותה התקופה, אלא גם הוכיח כי מס הגולגולת לא היווה נטל כבד מדי על היהודים.
בדרך דומה נקט כאשר ביקש לבחון את הדרך בה נהגו האוכלוסייה והשליטים המוסלמים בשכניהם היהודים. בבוחנו כרוניקות מוסלמיות ומקורות נוצריים ויהודיים מאותה התקופה, הוא מצא שגם בארצות המוסלמיות סבלו היהודים משנאת קנאי הדת, ומנטל מיסים, ולא נהנו משוויון זכויות; אלא שכאשר השווה את מצב היהודים בארצות האסלאם למצב היהודים באירופה באותו הזמן, הוא הצליח להוכיח כי מצבם של הראשונים היה טוב הרבה יותר ממצבם של האחרונים. אשתור הראה, למשל, כי אומנם גם בארצות המזרח הופלו היהודים כמיעוט דתי, אלא שבמשך מאות שנים כמעט ולא הוגבלו בבחירת משלח ידם או סבלו מרדיפות דת בשל עיסוקם בו, בעוד שאחיהם באירופה נרדפו הן כמיעוט דתי והן בשל היותם קבוצה מעמדית-כלכלית מיוחדת.
מנגד, היו שביקרו את אשתור וטענו כי הביוגרפיה האישית שלו והתקופה בה חי השפיעו על שיקול דעתו כחוקר ופגעו באובייקטיביות של מחקריו, בפרט בדרכים בהן נקט כדי להסביר את מה שראה כשקיעת חיי התרבות היהודיים בארצות המזרח. בנוסף, יש הרואים בסגנון הכתיבה הציורי שלו כסגנון שאיננו מתאים לכתיבה האקדמית.
סדרת הספרים על תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים
סדרת הספרים הראשונה שחיבר היא בת שלושה כרכים, והיא יצאה לאור בין השנים תש"ד - תש"ל. הכרך הראשון הוא עיבוד עבודת הדוקטורט של אשתור, והוא עוסק בתולדות היהודים במצרים ובסוריה (אך לא בישראל) תחת שלטון הממלוכים הבחרים; הכרך השני דן בתולדות היהודים באותן ארצות, תחת שלטון הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים); והכרך השלישי הוא כרך משלים, הכולל בעיקר תעודות מן הגניזה הקהירית ומפתחות לשלושת הכרכים.
אשתור משלב בשני הכרכים הראשונים מקורות מוסלמיים, נוצריים ויהודיים, והוא הראשון לעשות כן. מטרת החיבורים היא לתת את כל המידע הקיים על היהודים בתקופה זו, תוך ניסיון לעמוד על הגורמים שהביאו לירידה ולהתנוונות התרבותית, הכלכלית והצבאית של ארצות המזרח, לרבות מה שאשתור ראה כשקיעה הרוחנית של יהודי ארצות האסלאם.
סדרת הספרים על קורות היהודים בספרד המוסלמית
הסדרה יצאה לאור בשתי מהדורות בשפה העברית, ומספר רב של מהדורות בשפה האנגלית. אחד ההבדלים החשובים בין המהדורה העברית למהדורה האנגלית, הוא קיומו של אינדקס שמות ומקומות בסוף כל כרך במהדורה האנגלית.
כמו בסדרת ספריו הקודמת, גם סדרת ספרים זו מתבססת על מקורות מוסלמיים, נוצריים ויהודיים, לרבות תעודות מן הגניזה הקהירית וגניזות נוספות. לצורך עבודתו ביקר גם בספריות השונות באירופה, לרבות בספרד, שם גם טייל בשכונות הערים בהן חיו היהודים והוא אף שילב בספר צילומים והתרשמויות אישיות מביקורים אלה.
הכרך הראשון עוסק בתקופה המתחילה מכיבוש ספרד לראשונה על ידי הערבים, בשנת 711 לספירה, ועד לשקיעת הח'ליפות האומיית, בשנת 1002. הוא מתאר את שלבי הכיבוש והתבססות הערבים בספרד המוסלמית; שלבי הקמת הח'ליפות ותאור השושלת מראשיתה ועד אחריתה; התחלת שקיעת שליטת הערבים בספרד והסיבות לכך. תיאור מפורט נוסף הוא של הקהילות היהודיות, בין היתר בקורדובה, בסביליה, בגרנאדה, בטולידו, בקלעת איוב (קלעתאיוד), בסרגוסה, בברצלונה, בטרגונה, בטורטוסה, במארידה, בביג'ה ובערים אחרות; וכן קשריהן עם הקהילות היהודית החשובות בעולם, לרבות צפון אפריקה, מצרים ועם ישיבות בבל וגאוניה. עוד מתוארים חיי היהודים ובפרט פריחת חיי התרבות והדת תחת השלטון המוסלמי וכן דרכי הפרנסה באותה התקופה. פרק שלם (וחשוב) מוקדש לפועלו של חסדאי אבן שפרוט ולקורות התקופה בה כיהן כראש היהודים ושר יהודי תחת השליטים המוסלמים השונים. בנוסף, מתוארת המחלוקת הגדולה בין הבלשן מנחם אבן סרוק והמשורר והבלשן דונש בן לברט ותלמידיהם. הכרך מסתיים בתיאור שליטיה המוסלמים של ספרד, בשלהי המאה העשירית, ובתאור קורות היהודים באותה התקופה, לרבות תאורם של אישים יהודיים ידועים שפעלו באותו הזמן, בין היתר רבנו משה בן חנוך ובנו ר' חנוך בן משה, הפייטן ר' יוסף בן יצחק אבן תור אביתור, הסוחרים יעקב ויוסף ג'ו, והמדקדקים ר' יהודה חיוג', ור' יצחק אבן ג'יקטילה.
הכרך השני עוסק בתקופה המתחילה ממות המצביא אל-מנצור, בשנת 1002, ועד לכיבוש טולידו על ידי הנוצרים, בשנת 1085. מתוארת התפוררות הח'ליפות הספרדית והסיבות שהביאו לכך, והקמתן של הנסיכויות המוסלמיות במקום הח'ליפות המרכזית; עלייתו לגדולה של שמואל הנגיד ושל בנו, יהוסף הנגיד וגורלו הטראגי, בממלכת גרנאדה; כמו כן מתוארות הקהילות היהודיות במאה האחת עשרה, והפריחה התרבותית והספרותית של היהודים תחת השלטון המוסלמי בתקופה זו. בין היתר מתואר פועלם של המדקדק יונה אבן ג'נאח, המשורר שלמה אבן גבירול והפילוסוף בחיי אבן פקודה; נאמן לסגנון כתיבתו המיוחד, כולל אשתור בספר יומן של אישיות יהודית מדומה, סוחר בדים יקרים ומשי, עשיר ומכובד, בשם אבו יעקוב יוסף, ודרכה הוא מתאר את חיי היום יום בטולידו, מנקודת מבטו האישית. הספר מסתיים בתיאור קורותיה של ספרד בתקופה שלפני הכיבושים הנוצריים. לכרך השני צורפה חוברת של 14 מפות וציורים של שכונות היהודים בפורטוגל (ליסבון) ובספרד, תחת שלטון המוסלמים.
מחקריו על הסחר והכלכלה בלבנט
אשתור נודע בעולם האקדמי בעיקר בשל מחקריו על ההיסטוריה של הסחר והכלכלה של ארצות המזרח המוסלמי בימי הביניים. הוא חיבר ספרים כלליים על ההיסטוריה החברתית והכלכלית של ארצות המזרח בימי הביניים המאוחרים ועל הסחר בלבנט באותה התקופה. ספרים נוספים שחיבר עסקו באותה התקופה, אך דנו בנושאים ספציפיים יותר, בין היתר על היסטוריה של המחירים והשכר; על מתכות יקרות ומאזן התשלומים; וכן על סחר הבדים בין אירופה למזרח.
בנוסף, כתב אשתור מספר רב של מאמרים בנושאים אלה, בין היתר על המסחר שהתנהל במזרח בימי הביניים, על ההיסטוריה החברתית והכלכלית של האזור, על חלקם של היהודים בחיי המסחר והכלכלה, וכן על הקשרים הכלכליים בין המזרח והמערב, בתקופה זו. חלק ממאמריו בנושא זה הקדיש לארץ ישראל. החשובים מבין מאמריו קובצו בחמישה כרכים, בהתאם לנושאים עליהם נכתבו (לפרטים נוספים ראו בפרק: "קובצי מאמרים").
ספריו ומאמריו יצאו לאור לראשונה במספר שפות, בין היתר בגרמנית, בעברית, באנגלית, בצרפתית ובאיטלקית. חלקם אף יצאו לאור ביותר משפה אחת.
ערכים אנציקלופדיים ומאמרים נוספים
אשתור כתב ערכים אנציקלופדיים רבים באנציקלופדיה יודאיקה (ראו להלן, בפרק: "קישורים חיצוניים: ערכים אנציקלופדיים") ובאנציקלופדיה העברית, וכן כתב מספר מאמרי ביקורת על ספרים שיצאו לאור בזמנו, ועסקו בתחום התמחותו. בנוסף, כתב מספר מאמרים על ארץ ישראל וירושלים; וכן את ההקדמה לקובץ המחקרים על יהדות מרוקו, של החוקר דוד קורקוס, בה פרט על חייו ופועלו של קורקוס ועל משפחתו.
מפרץ פטרס
מפרץ פטרס הוא מפרץ הנמצא מדרום לחלקה המערבי של יוון התיכונה, ומצפון לחצי האי פלופונסוס, ומפריד בין מפרץ קורינתוס ובין הים היוני. המפרץ קרוי על שם העיר פטרס שממוקמת על מצר ריו-אנטיריו, המחבר בין מפרץ פטרס ומפרץ קורינתוס.
גבולותיו של המפרץ הם; יחידה אזורית איטולה-אקארנאניה בצפון, מצר ריו אנטוריו ומפרץ קורינתוס במזרח, אכאיה בדרום והים היוני במערב.
אווינה ואן דיסהוק
אווינה ואן דיסהוק (בהולנדית: Ewine van Dishoeck; 13 ביוני 1955, ליידן, הולנד). היא אסטרוכימאית הולנדית, פרופסור לאסטרופיזיקה מולקולרית במצפה הכוכבים של אוניברסיטת ליידן.
קורות חייה
ואן דיסהוק נולדה בליידן ב-23 ביוני 1955.
יוסטון
יוּסטוֹן (באנגלית: Houston) היא העיר הגדולה ביותר במדינת טקסס שבארצות הברית, והרביעית בגודלה בארצות הברית כולה. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שנערך ב-2020, אוכלוסיית העיר מונה כ־2,304,580 מיליון תושבים, היושבים בשטח של כ-1,600 קמ"ר. העיר היא מקום מושבו של המרכז המנהלי של מחוז האריס ומהווה מרכז כלכלי של האזור המטרופוליני יוסטון-שוגרלנד-בייטאון – האזור החמישי בגודלו בארצות הברית – עם אוכלוסייה של 7.1 מיליון תושבים נכון ל-2020.
יוסטון נוסדה ב-1836 בשטח על גדות נהר בפאלו, וב-5 ביוני 1837 הוכרזה כעיר וכרשות עצמאית. העיר נקראת על שם נשיא רפובליקת טקסס דאז, הגנרל סם יוסטון, שפיקד על הכוחות האנגלו-אמריקאים בקרב סן חסינטו, אשר התחולל כ-40 ק"מ מזרחית לעיר. הנמל ותעשיית מסילות הברזל המשגשגים, יחד עם גילוי מקורות נפט ב-1901, הביאו לעלייה מתמדת באוכלוסיית העיר. באמצע המאה ה-20, הפכה יוסטון לביתו של המרכז הרפואי של טקסס, הריכוז הגדול בעולם של מוסדות רפואה ומחקר, ומרכז החלל על שם לינדון ג'ונסון, מרכז המחקר של נאס"א, שבו נמצא גם מרכז בקרת המשימה (הידוע באות הקריאה: יוסטון).
אווינה ואן דיסהוק
פרסומים
ואן דיסהוק כתבה, או הייתה שותפה בכתיבה של 562 מאמרים מדעיים. מעל 450 מאמרים לכינוסים מדעיים, 25 מאמרים פופולריים וערכה 2 ספרים.
יוסטון
היסטוריה
באוגוסט 1836 רכשו האחים אוגוסטוס צ'פמן אלן וג'ון קירבי אלן – שני יזמי נדל"ן מניו יורק, שטח של 26.88 קמ"ר הנמצא על גדות זרוע נהר באפלו, במטרה ליישבו ולהפכו לעיר. האחים אלן החליטו לקרוא לעיר על שם נשיא רפובליקת טקסס דאז שנבחר בספטמבר 1836, הגנרל סם יוסטון, שפיקד על הכוחות בקרב סן חסינטו, ולימים יהיה מושל טקסס הראשון עם הצטרפותה לארצות הברית.
אווינה ואן דיסהוק
פרסומים
ואן דיסהוק היא המדען המצוטט ביותר בתחום האסטרופיזיקה המולקולרית. מדד הירש שלה הוא 97.
יוסטון
היסטוריה
ב-5 ביוני 1837 הוכרזה יוסטון כרשות עצמאית, כשג'יימס ס. הולמן היה ראש העיר הראשון שלה. באותה שנה הפכה למקום מושבו של המרכז המנהלי של מחוז האריס (אז מחוז הריסבורג) ולבירה הזמנית של רפובליקת טקסס. בשנת 1840, הקימה הקהילה לשכת מסחר על מנת לקדם גם משלוח סחורות ועסקים נוספים התלויים בדרכי מים בנמל החדש שנוצר על נהר באפלו.
לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848 התפתחה טקסס במהירות רבה, כשמהגרים רבים נהרו לאדמות הכותנה של המדינה מרחבי ארצות הברית. גם הם הביאו עמם או רכשו במקום עבדים אפרו-אמריקאים, שמספרם במדינה כמעט שילש את עצמו בין השנים 1850–1860, מ-58,000 ל-182,566. הרוב הגדול של העבדים בטקסס הגיעו עם בעליהם ממדינות העבדים הוותיקות. עבדים רבים הגיעו באמצעות סחר עבדים מקומי. ניו אורלינס הייתה המרכז לסחר שכזה, אך גם ביוסטון היו סוחרי עבדים. אלפי אפרו-אמריקאים משועבדים חיו ליד העיר טרם מלחמת האזרחים. רבים מאלה שהתגוררו בסמוך לעיר עבדו במטעי סוכר וכותנה, בעוד שמרבית המתגוררים בגבולות העיר עבדו בעבודות בית ואומנות. ב-1860 49% מאוכלוסיית העיר הייתה משועבדת. ככל הנראה כ-2,000 עבדים הגיעו באמצעות סחר אפריקאי בלתי חוקי.
עד 1860 הפכה יוסטון למוקד מרכזי לייצוא כותנה. מסילות ברזל מכל רחבי טקסס חוברו ליוסטון, שממנה יצאו מסילות לנמלים בגלווסטון ובומונט. במהלך מלחמת האזרחים שימשה יוסטון כמפקדה לגנרל ג'ון ב. מגרודר, אשר השתמש בעיר כנקודת התארגנות לקרב גלווסטון. לאחר מלחמת האזרחים פעלו אנשי עסקים מיוסטון להרחיב את השימוש במערכת הנהרות של העיר, על מנת שיוכלו להגדיל את היקף המסחר בין מרכז העיר לגלווסטון. עד 1890 הפכה יוסטון למרכז מסילות הברזל של טקסס.
לאחר שנפגעה גלווסטון מהוריקן ב-1900, הוגברו המאמצים להפוך את יוסטון לעיר עם נמל מים-עמוקים. שנה לאחר מכן, גילוי שדה הנפט בבומונט פיתח את תעשיית הנפט בטקסס. ב-1902 אישר הנשיא תאודור רוזוולט תקציב פדרלי של 1,000,000 דולר לצורך שיפור תעלת הספינות של יוסטון. ב-1910 צמחה אוכלוסיית העיר ל-78,800 תושבים, וכמות אוכלוסייתה הייתה כפולה בהשוואה לעשור הקודם. אפרו-אמריקאים היוו חלק מרכזי מאוכלוסיית העיר, 23,929 במספר, וכמעט שליש מהתושבים.
ב-1914 חנך הנשיא וודרו וילסון נמל מים-עמוקים ביוסטון, בתום 7 שנות עבודה. עד 1930 הפכה יוסטון לעיר הגדולה ביותר בטקסס, ומחוז האריס נהיה לגדול ביותר מבין כל המחוזות בטקסס. ב-1940 היו בעיר 77.4% לבנים ו-22.4% שחורים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ירדה כמות הסחורה בנמל ופעילות הספינות הושעתה, אך עם זאת סיפקה המלחמה מספר יתרונות כלכליים לעיר. מפעלים פטרוכימיים ומפעלי ייצור נבנו לאורך תעלת הספינות, בשל ביקוש למוצרי נפט וגומי על ידי תעשיית הביטחון במהלך המלחמה. נמל התעופה אלינגטון, שנבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חודש כמרכז הדרכה למטילנים ונווטים. חברת "בראון ייצור ספינות" נוסדה ב-1942 לצורך בניית ספינות עבור צי ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה. בשל הגידול במשרות בתעשיית הביטחון, היגרו אלפי עובדים חדשים לעיר, לבנים ושחורים יחדיו. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הורה על מדיניות של אי-אפליה, ואפרו-אמריקאים הצליחו להשתלב בענף, ובפרט בבניית ספינות.
ב-1945 הקימה קרן אנדרסון את המרכז הרפואי של טקסס. בתום המלחמה כלכלת יוסטון חזרה להתבסס בעיקר על הנמל שלה. ב-1948 סיפחה העיר אזורים לשטחה ובכך יותר מהכפילה את גודלה. זמינות מיזוג האוויר סיפקה ב-1950 הזדמנות לחברות רבות לעבור ליוסטון, בה המשכורות היו נמוכות יותר מאשר בצפון המדינה, מה שהביא לפריחה כלכלית ושינה את כלכלת העיר לכיוון מגזר האנרגיה.
הייצור המוגבר של תעשיית בניית הספינות במהלך מלחמת העולם השנייה תרם לצמיחה של יוסטון, וכך גם הקמת מרכז החללית המאויש (שונה בהמשך למרכז החלל ג'ונסון) ב-1961. זה היה הזרז לפיתוח תעשיית התעופה והחלל של העיר. האסטרודום שהוענק לו הכינוי "הפלא השמיני של העולם" נפתח ב-1956 כאצטדיון הראשון בעולם בעל מבנה כיפה.
גל האוכלוסייה נקטע בבת אחת עם ירידת מחיר הנפט החדה באמצע שנות ה-80. גם תעשיית החלל נפגעה ב-1986 לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר. בסוף שנות ה-80 סבלה העיר מהמיתון הארצי. לאחר המיתון בשנות ה-90 המוקדמות, עשתה יוסטון מאמצים לגוון את כלכלתה על ידי התמקדות בחלל ובריאות-ביוטכנולוגיה, ובכך הקטינה את תלותה בתעשיית הנפט. מאז עליית מחירי נפט בשנות ה-2000, עלה שוב חלקה של תעשיית הנפט בכלכלה המקומית.
ב-1997 בחרו תושבי יוסטון בלי פ. בראון כראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של יוסטון בתולדותיה.
ביוני 2001 המטירה הסופה הטרופית אליסון כ-1,000 מ"מ גשם בחלקים מיוסטון, וגרמה להצפות הקשות ביותר בהיסטוריה של העיר. בדצמבר אותה שנה קרסה חברת אנרון אשר המטה שלה היה ממוקם ביוסטון.
באוגוסט 2017 הוצפו אזורים רבים בעיר בעקבות הוריקן הארווי. ההצפות גרמו לעשרות הרוגים ולנזקים בשווי המוערך בכ-160 מיליארד דולר.
גאוגרפיה
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח העיר הוא 1,700 קמ"ר, אשר מורכב מ-1,642 קמ"ר קרקע ו-58 קמ"ר מים. מרבית העיר נבנתה על קרקע מיוערת, ביצות או ערבה. הקרקע המישורית בשילוב הפרוור, הופכים את ההצפות לבעיה אשר חוזרת על עצמה בעיר. הגובה במרכז העיר הוא כ-15 מטרים מעל גובה פני הים, והנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בצפון מערב יוסטון בגובה 38 מטרים מעל גובה פני הים. בעבר העיר הסתמכה על מי תהום שיספקו את צרכיה, אך עקב שקיעת הקרקע העיר החלה לנצל מקורות מים בגובה הקרקע כגון אגם יוסטון. ליוסטון יש 4 נהרות עיקריים שחוצים את העיר.
גאולוגיה
באזור יוסטון 150 העתקים פעילים לפחות, באורך כולל של 500 ק"מ. אין תיעוד לרעידות אדמה משמעותיות בהיסטוריה של יוסטון, אך חוקרים לא שוללים את האפשרות לרעידת אדמה שכזאת בעבר הרחוק או בעתיד. הקרקע בחלק מהאזורים בדרום מזרח יוסטון שוקעת עקב שאיבת מי תהום במשך שנים רבות.
אקלים
האקלים ביוסטון מוגדר כאקלים סובטרופי גשום. על אף שיוסטון לא ממוקמת ב"סמטת הטורנדו" כמו כל שאר טקסס, תאי-על הנוצרים באביב מביאים לעיתים טורנדו לאזור. הרוחות נושבות מכיוון דרום ודרום מזרח במרבית ימי השנה, ומביאות עימן חום ולחות ממפרץ מקסיקו.
במהלך ימי הקיץ הטמפרטורות מגיעות לעיתים קרובות למעל 32 °C. שעות הבוקר בתקופת הקיץ מאופיינות במעל 90% לחות והרוחות בתקופה זאת קלות. על מנת להתמודד עם החום והלחות הכבדה, התושבים משתמשים במזגן בכמעט כל רכב ובניין. ב-1980 תוארה יוסטון כ"מקום הממוזג ביותר על פני כדור הארץ". הטמפרטורה הגבוהה ביותר שתועדה הייתה 43 °C, אשר נמדדה ב-4 בספטמבר 2000 וב-28 באוגוסט 2011.
ביוסטון החורף מתון יחסית, בניגוד לרוב האזורים האחרים בארצות הברית. בחודש ינואר הטמפרטורה הממוצעת היא 11.7 °C. ב-24 בדצמבר 2004, אז הצטברו 2.5 ס"מ שלג בחלקים מהעיר. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שתועדה הייתה מינוס 15 °C ב-18 בינואר 1930. ממוצע המשקעים גבוה, כ-1,260 מ"מ גשם בשנה. בשל הטופוגרפיה השטוחה, מתרחשות הצפות מקומיות לעיתים קרובות.
ביוסטון יש רמות אוזון חריגות והיא מדורגת באופן קבוע בין הערים המזוהמות ביותר באוזון בארצות הברית. ערפיח הוא בעיית זיהום האוויר העיקרית של יוסטון, המפעלים הממוקמים לאורך גדות הנהר הם המקור העיקרי לזיהום האוויר בעיר.
נוף עירוני
האזורים ביוסטון נחלקים באופן כללי לאזורים שבתוך או מחוץ לכביש הטבעת 610. האזורים שבתוכו הם רובע העסקים המרכזי ושכונות מגורים שהוקמו עוד לפני מלחמת העולם השנייה. הפרברים נמצאים מחוץ לכביש הטבעת.
על אף שיוסטון היא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית ללא תקנות תוכנית בניין עיר, היא התפתחה בדומה לערים אחרות בחלק הדרומי של ארצות הברית, בגלל תקנות שימוש בקרקע. התקנות כוללות גודל חובה לבתים חד משפחתיים ודרישות לחניה שתהיה זמינה לדיירים וללקוחות. להגבלות כאלה תוצאות מעורבות.
מצביעים דחו את ההצעות לרבעים נפרדים לעסקים ומגורים בהצבעות שהתקיימו ב-1948, 1962 ו-1993. כתוצאה מכך, במקום רובע עסקים מרכזי אחד כמרכז התעסוקה של העיר, רבעים עסקיים מרובים גדלו ברחבי העיר, בנוסף למרכז העיר.
אדריכלות
קו הרקיע של יוסטון הוא הרביעי בגובהו בצפון אמריקה (אחרי: ניו יורק, שיקגו וטורונטו), וה-12 בגובהו בעולם נכון ל-2014. מערכת מנהרות ומדרכות עיליות באורך של 11 ק"מ בעיר מקשרות בין הבניינים במרכזה, מה שמאפשר להולכי הרגל לא לסבול מעודף חום בימי הקיץ או מגשם רב בחורף.
בשנות ה-60 מרכז העיר התאפיין באוסף בנייני משרדים בגובה בינוני. מספר גורדי שחקים הוקמו בשנות ה-70, הגבוה מביניהם הוא מגדל ג'יי פי מורגן צ'ייס בן ה-75 קומות ואשר מתנשא לגובה 305 מטרים, בנייתו הושלמה ב-1982. המגדל הוא המבנה הגבוה ביותר בטקסס, ה-15 הכי גבוה בארצות הברית כולה, וגורד השחקים ה-85 בגובהו בעולם כולו. בשנת 2007 היו במרכז העיר יותר מ-4,000,000 מ"ר של שטחי משרדים.
דמוגרפיה
יוסטון היא רב-תרבותית, בין השאר בזכות המוסדות האקדמיים הרבים בה והתעשיות הגדולות, וכן היותה עיר נמל גדולה. מעל 90 שפות מדוברות בעיר והיא בעלת האוכלוסייה הצעירה ביותר באומה, תרומה חלקית לכך הייתה ההגירה לטקסס. הערכות הן שכ-400,000 מהגרים בלתי חוקיים מתגוררים באזור יוסטון.
על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2010, לבנים מהווים 51% מאוכלוסיית העיר ושחורים או אפרו-אמריקאים היוו 25% מהאוכלוסייה. קבוצות נוספות היו: עד 6% אסייתים (שמתוכם 1.7% וייטנאמים, 1.3% סינים, 1.3% הודים, 0.9% פקיסטנים, 0.4% פיליפינים, 0.3% קוריאנים ו-0.1% יפנים). קבוצות אחרות היוו עד 15.2% מהאוכלוסייה.
מרכז הקהילה היהודית נמצא בשכונת מאיירלנד.
על פי מחקר שנערך בשנת 2014, 73% מאוכלוסיית העיר מגדירים את עצמם כנוצרים, 20% מגדירים עצמם כחסרי דת, ו-7% שייכים לדתות אחרות (כולל יהדות, בודהיזם, אסלאם והינדואיזם). בעיר פועלת כנסייה הגדולה בארצות הברית שממקומת בבניין שהיה אצטדיון בעבר. תפילות של ג'ואל אוסטין במקום פוקדים עשרות אלפי מתפללים.
הקהילה היהודית של יוסטון, שנאמדה בכ־47,000 בשנת 2001, קיימת בעיר מאז שנות ה-1800. מרבית יהודי יוסטון מוצאם מכל ארצות הברית וישראל, מקסיקו, רוסיה ומקומות אחרים. נכון לשנת 2016 היו מעל 40 בתי כנסת ביוסטון רבתי. בתי הכנסת הגדולים ביוסטון הם קהילת בית ישורון, בית כנסת יהודי קונסרבטיבי, והקהילות היהודיות הרפורמיות בית ישראל ואמנו-אל.
ביוסטון גם קהילה מוסלמית גדולה ומגוונת, הגדולה ביותר בטקסס ובדרום ארצות הברית. נכון לשנת 2012 מעריכים כי המוסלמים מהווים 1.2% מאוכלוסיית יוסטון. נכון ל-2016, מוסלמים באזור יוסטון מוצאם מדרום אסיה, המזרח התיכון, אפריקה, טורקיה ואינדונזיה. בשנת 2000 היו מעל 41 מסגדים ומרכזים דתיים כאשר הגדול שבהם היה מסגד אל-נור (מסגד האור) של האגודה האיסלאמית ביוסטון רבתי.
כלכלה
לכלכלת יוסטון בסיס תעשייתי רחב בתחומי אנרגיה, ייצור, אווירונאוטיקה וטכנולוגיה; רק ניו יורק מהווה בית ליותר חברות מרשימת Fortune 500. מבחינת מסחרית, יוסטון נחשבת כעיר עולם, והיא העיר המובילה בעולם בתעשיית מוצרי שדות נפט. נמל יוסטון מדורג ראשון בארצות הברית בשינוע טונאג' מטען בין-לאומי, ושני בטונאג' מטען כולל. בשנת 2012 יוצאו מאזור יוסטון סחורות בשווי 110.3 מיליארד דולר, שלושת היעדים אליהם מייצאים הכי הרבה הם מקסיקו, קנדה וברזיל. מרבית ההצלחה של העיר בתעשייה הפטרוכימית היא בזכות נמל יוסטון. בניגוד למקומות אחרים, עלייה במחירי הנפט והדלקים עוזרת לכלכלת יוסטון, שכן רבים מתושביה מועסקים בתעשיית האנרגיה.
ממשל
כתוצאה ממשאל עם בשנת 2015 ביוסטון, ראש העיר נבחר לכהונה של ארבע שנים, וניתן לבחור בו עד שתי כהונות רצופות. בין השנים 1991–2015, הוטל על מבקר העירייה וחברי מועצת העיר מגבלה של שנתיים ושלוש שנים לכל חבר- משאל העם ב-2015 תיקן את מגבלות הקדנציה לאופציה של עד שתי קדנציות כל אחת של ארבע שנים.
יוסטון נחשבת עיר חלוקה מבחינה פוליטית בין הרפובליקנים לבין הדמוקרטים. חלק גדול מהאזורים העשירים בעיר מצביעים לרפובליקנים ואילו מעמד הפועלים בעיר ואזורי המיעוטים מצביעים לדמוקרטים. על פי סקר משנת 2005, 68 אחוז מהלבנים הלא-היספניים במחוז האריס נוטים להצביע לרפובליקנים, ואילו 89 אחוז מהשחורים הלא-היספניים נוטים לתמוך בדמוקרטים. לעיתים קרובות ידועה העיר כעיר המגוונת ביותר מבחינה פוליטית בטקסס, מדינה הידועה כשמרנית באופן כללי. בשנת 2009 הפכה יוסטון לעיר האמריקאית הראשונה עם אוכלוסייה המונה למעלה ממיליון אזרחים שבחרה לראשות העירייה לסבית, כשבחרו באניס פרקר.
פשע
ביוסטון היו 303 מקרי רצח בשנת 2015 ו- 302 מקרי רצח בשנת 2016. גורמים רשמיים חזו כי יהיו 323 מקרי רצח בשנת 2016. למרות זאת, לא חלה עלייה בשיעור הרצח ביוסטון בין 2015 ל 2016.
שיעור הרצח ביוסטון דורג במקום ה-46 מתוך הערים בארצות הברית עם אוכלוסייה של מעל 250,000 בשנת 2005 (שיעור של 16.3 מקרי רצח לכל 100,000 אוכלוסייה). בשנת 2010 דורג שיעור הרצח בעיר (שיעור של 11.8 מקרי רצח לכל 100,000 תושבים) במקום השישי מבין ערי ארצות הברית עם אוכלוסייה של מעל 750,000 איש (אחרי ניו יורק, שיקגו, דטרויט, דאלאס ופילדלפיה) נתונים שנתנו על פי הלשכה לחקירות הפדרלית (FBI).
תרבות
ההערכה היא כי באזור המטרופולין מתגוררים כ-1.1 מיליון תושבים שנולדו מחוץ לארצות הברית. העיר במקום השלישי בארצות הברית במספר הקונסוליות הנמצאות בה, סך הכל מייצגות בעזרת הקונסוליות 86 מדינות.
אוכלוסיית העיר היא רב-תרבותית, המורכבת מקהילות בין-לאומיות רבות הגדלות בצורה מתמדת. אירועים שנתיים רבים הנחוגים ביוסטון משקפים את הגיוון בתרבות העיר. האירוע הארוך והוותיק ביותר הוא "רודיאו יוסטון" (RodeoHouston), המתקיים במשך 20 ימים במהלך חודש מרץ. אירוע גדול נוסף הוא מצעד הגאווה, שנערך מדי שנה בסוף חודש יוני. אירועים שנתיים נוספים הם הפסטיבל היווני, תהלוכת המכוניות האומנותית ותערוכת המכוניות.
בשנת 1967 קיבלה יוסטון את הכינוי הרשמי "עיר החלל" בעקבות מיקומו של מרכז החלל של נאס"א הנמצא בעיר.
אמנות ותיאטרון
אזור התיאטראות הממוקם במרכז העיר הוא ביתם של 9 ארגוני אמנות גדולים ו-6 אולמי הופעות. זה האזור השני בגודלו בארצות הברית מבחינת מושבי תיאטרון הנמצאים בו. יוסטון היא אחת הערים הבודדות בארצות הברית שממוקמים בה חברות קבועות ומקצועיות בכל תחומי אמנויות הבמה הגדולים: אופרה (יוסטון גרנד אופרה), בלט (יוסטון בלט), מוזיקה (התזמורת הסימפונית של יוסטון) ותיאטרון (אליי תיאטרון).
אזור המוזיאונים של העיר מושך כ-7 מיליון מבקרים מדי שנה. באזור זה נמצאים המוזיאון לאמנויות יפות, המוזיאון למדעי הטבע, המוזיאון לאומנות עכשווית, מוזיאון השואה וגן החיות של יוסטון.
ספורט
יוסטון בעלת קבוצות ספורט במרבית הליגות המקצועיות בארצות הברית, למעט ליגת ההוקי הלאומית. הבולטות שבהן הן קבוצת הכדורסל יוסטון רוקטס שמשחקת בליגת ה-NBA, האסטרוס, המשחקים בייסבול ב-MLB, הטקסאנס, המשחקים פוטבול ב-NFL והדינמו, המשחקים כדורגל ב-MLS.
מינט מייד פארק הוא אצטדיון הבית של האסטרוס, וטויוטה סנטר הוא אולם הספורט של הרוקטס. ביוסטון יש את האצטדיון הראשון עם גג מתקפל ודשא טבעי בליגת ה-NFL, האצטדיון שנקרא nrg הוא אצטדיון הבית של הטקסאנס.
יוסטון אירחה מספר אירועי ספורט גדולים: משחקי האולסטאר של ה-NBA בשנים 1989, 2006 ו-2013; סופרבול VIII ו-XXXVIII, וורלד סיריס 2005, גמר ה-NBA בשנים 1981, 1986, 1994 ו-1995.
מכללות ואוניברסיטאות
4 אוניברסיטאות מדינה ממוקמות ביוסטון. לאוניברסיטת יוסטון, השלישית בגודלה בטקסס, יש קרוב ל-40,000 סטודנטים ב-667 דונם של קמפוסים בדרום מזרח יוסטון. בנוסף ישנם מספר מוסדות פרטיים להשכלה גבוהה ומכללות קהילתיות.
שירותי בריאות
יוסטון היא מקום מושבו של המרכז הרפואי של טקסס, המהווה מרכז למוסדות מחקר ושירותי בריאות הגדול בעולם. כל 49 החברים במרכז הרפואי הם ארגונים ללא מטרות רווח. הם מספקים טיפול לחולה ושירותי רפואה מונעת, מחקר, חינוך, ודאגה לרווחת הקהילה המקומית, הארצית והבין-לאומית. במרכז הרפואי של טקסס מועסקים יותר מ-73,600 אנשים, המוסדות במרכז הרפואי כוללים 13 בתי חולים ו-2 מכונים מיוחדים, 2 בתי ספר לרפואה, 4 בתי ספר לאחיות, בית ספר לרפואת שיניים, בית מרקחת ומספק תעסוקה לכמעט כל מקצוע הקשור לבריאות. במקום נמצא שירות הפינוי הרפואי בהיטס הגדול ביותר, ואחד הראשונים שהוקמו בעולם, וכן תוכנית השתלה מוצלחת. במרכז הרפואי מבוצעים יותר ניתוחי לב מכל מקום בעולם.
מוסדות הרפואה והמחקר במרכז הרפואי של טקסס כוללים בין השאר את המרכז לסרטן ע"ש מ' ד' אנדרסון, בית החולים לילדים של טקסס, בית החולים ממוריאל-הרמן ועוד.
כבישים מהירים
האמצעי העיקרי להתניידות ביוסטון הוא באמצעות רכב, כאשר 71.7% מהתושבים נוהגים לבדם לעבודה. הדבר מתאפשר באמצעות מערכת הכבישים המהירים של יוסטון הכוללת כבישים באורך של 1,189 קילומטרים. עם זאת, מחקר שנערך הצביע על כך שגודש התנועה ביוסטון הוא הרביעי בחומרתו במדינה, כאשר הנוסעים בילו 58 שעות בממוצע בפקקים בשנת 2009.
תחבורה ציבורית
רשות תחבורת המטרופולין של מחוז האריס (בקיצור: METRO) מספקת תחבורה ציבורית בצורת אוטובוסים ורכבות קלות.
שירותי הרכבת הקלה החלו בשנת 2004, עם "הקו האדום" באורך 13 קילומטרים, הקו מתחיל באוניברסיטת יוסטון, דרך המרכז הרפואי של טקסס ומסתיים בפארק "".
נמלי תעופה
את יוסטון משרתים 3 נמלי תעופה, שניים מהם הם מסחריים ושירתו 52 מיליון נוסעים בשנת 2007.
העיקרי שבהם הוא נמל התעופה יוסטון ג'ורג' בוש, העשירי בגודלו בארצות הברית מבחינת כמות נוסעים וה-28 בעולם. נמל התעופה בוש מהווה בסיס פעולה מרכזי לחברת יונייטד איירליינס, והחברה מציעה יותר מ-700 טיסות היוצאות מהעיר.
נמל התעופה המסחרי השני בגודלו ביוסטון הוא נמל התעופה ויליאם הובי (נקרא נמל התעופה הבין-לאומי יוסטון עד 1967), הפועל בעיקר לטיסות פנים לטווח בינוני. היסטוריית התעופה של יוסטון מוצגת במוזיאון הטרמינל אשר ממוקם בבניין הטרמינל הישן בצידו המערבי של נמל התעופה.
ערים תאומות
ליוסטון 17 ערים תאומות:
יודישער פערלאג
יודישער פערלאג ("יִידִישֶר פֶרלָאג", מגרמנית: Jüdischer Verlag, "ההוצאה היהודית") היא הוצאת ספרים יהודית שנוסדה בברלין בשנת 1902.
מייסדי ההוצאה היו חברי הפרקציה הדמוקרטית: מרטין בובר, חיים ויצמן, אפרים משה ליליין, ברתולד פייבל ודייוויס טריטש. בין השנים 1902–1907 עמד בראשה פייבל. ההוצאה נוסדה חודשים אחדים לאחר שמרטין בובר הכריז על הקמתהּ בקונגרס הציוני החמישי, כחלק מן המאבק למען גיבוש תרבות לאומית חילונית ולמען קידום מקום האמנות בתהליך התחייה הלאומית היהודית. מטרת ההוצאה הייתה לתרום להפצת האמנות היהודית, ולשם כך ביקש בובר את תמיכתהּ הכלכלית של ההסתדרות הציונית.
בהוצאה יצאו לאור יצירות שנכתבו בגרמנית (פרוזה וספרי עיון) ותרגומים לגרמנית של ספרות ביידיש ובעברית. לאחר זמן החלה ההוצאה להדפיס גם ספרים בעברית.
בין מפעלי ההוצאה:
בשנת 1931 יצאה לאור, בהוצאת שוקן, המהדורה הראשונה של כל סיפוריו של ש"י עגנון, בארבעה כרכים. ד"ר זיגמונד קצנלסון, מנהלה של "יודישער פערלאג" עצר את הפצתה של המהדורה, בנימוק שזכויות היוצרים על חלק מהסיפורים הן בידי "יודישער פערלאג". הסכסוך הסתיים כעבור כחמישה חודשים, לאחר שהוצאת שוקן רכשה את כל מלאי ספרי עגנון שבידי "יודישער פערלאג".
בשנת 1937 עלה קצנלסון לארץ-ישראל, הקים את "הוצאה עברית", והעביר אליה את נכסיה של היודישער פערלאג, ובעיקר את זכויות היוצרים שהיו בידי ההוצאה. בשנת 1938 נסגרה "יודישער פערלאג" על ידי המשטר הנאצי.
בשנת 1958 נפתחה ההוצאה מחדש, וב-1990 נרכשה השליטה בה על ידי Suhrkamp Verlag.
ביקונספילד (אוסטרליה)
ביקונספילד (באנגלית: Beaconsfield) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
גאוגרפיה
ביקונספילד הוא פרוור זעיר המצוי בחלקו הדרומי של שטח השיפוט של עיריית סידני. מצפון וממערב הוא גובל באלכסנדריה, ממזרח בזטלנד ומדרום ברוסברי. הדרך הראשית החוצה אותו מדרום לצפון היא דרך בוטאני, והרחובות החוצים אותה הם קולינס וג'ונסון.
היסטוריה
ביקונספילד נקרא על שם בנג'מין דיזראלי, לורד ביקונספילד, שהיה בתפקיד ראש ממשלת בריטניה בתקופת המלכה ויקטוריה. ביקונספילד הוא מהפרוורים החדשים בסידני, ונחנך ב-1977 לאחר ששטח קטן הופרד מאלכסנדריה הסמוכה. בעקבות השינוי המאוחר, נותר ביקונספילד אחד מהפרוורים הקטנים ביותר בסידני, עם שטח של 200,000 מטרים מרובעים בלבד.
תרבות
ביקונספילד לא כולל מוסדות תרבות עצמאיים, ונשען לרוב על שירותי הפרוורים הסמוכים, כגון אזור גרין סקוור הסמוך באלכסנדריה. עיריית סידני כללה את ביקונספילד בפרויקט שיקום עירוני שמבוסס סביב גרין סקוור, שנועד להקים במקום מרכז מסחרי מודרני, כמו גם בתי מגורים ומגדלי עסקים.
קולונה (רובע)
קולונה (באיטלקית: Colonna) הוא הרובע השלישי מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
משמעות שמו של הרובע הוא "עמוד" - המתייחס לעמוד מרקוס אורליוס הנמצא במרכז הרובע, בכיכר קולונה. בהתאם, סמל הרובע מתאר עמוד (משמעות שם הרובע) כסוף על רקע אדום.
היסטוריה
השטח בו שוכן כיום הרובע היה בתקופת האימפריה הרומית חלק מאזור שדה מרס של העיר רומא. בשל ריחוקו של הרובע מנהר הטיבר, והקושי להשיג מי שתיים עם סתימת אמות המים הרומיות, לאחר נפילת האימפריה הרומית התדלדלה אוכלוסיית הרובע.
בימי הביניים שמו של הרובע היה "רובע קולומן ומריה הקדושה באקווירו" (Regio Columne et Sancte Marie in Aquiro), על שם העמוד האמור, וכנסיית סנטה מריה אין אקווירו שנוסדה בשנת 400 לערך. במהלך תקופה זו היה הרובע מיושב בדלילות רבה.
עם שיקום אמות המים לעיר, בתקופת הרנסאנס, החל גידול באוכלוסיית הרובע, ובשלהי המאה ה-16 נבנו ברובע ארמונות עבור כמה מהמשפחות העשירות של רומא, בעיקר לאורכה של הויה לאטינה (כיום הויה דל קורסו).
אתרים בעלי חשיבות
במרכז הרובע נמצא עמוד מרקוס אורליוס בכיכר הנקראת על שם העמוד כיכר קולונה (piazza Colonna), ברובע נשתמרו שרידים מרשימים של מקדש הדריאנוס שנבנה משנת 195. המקדש שולב בבניין משרדי המכס של איטליה. ברובע ממוקם ארמון מונטצ'יטוריו המשמש כמושב הפרלמנט האיטלקי, ולפניו ניצב אובליסק מצרי.
בין הכנסיות מצויות ברומא ניתן למנות את סנטה מריה מדלנה, מהמאה ה-14 וסנט אנדראה דלה פראטה מהמאה ה-16 (ששמה "סנט אנדריה בין הגנים" מעיד על דלילות הרובע בתקופה זו).
גיורגי גבדאבה
גיורגי גדבאבה (בגאורגית: გიორგი გაბედავა; נולד ב-3 באוקטובר 1989 בטביליסי שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית, ברית המועצות) הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת הפועל עכו מהליגה הלאומית.
קריירת מועדונים
גבאדבה שיחק בקבוצות מטאלורג רוסתווי, גגרה, באיה זוגדידי, צ'יחורה סצ'חרה, סמטרדיה, דינמו בתומי, סבורתלו טביליסי ודינמו טביליסי מליגת העל הגאורגית, איליצ'בץ מריופול מליגת העל האוקראינית, וזגלבי סוסנוביץ מליגת העל הפולנית.
בחודש ינואר 2023 חתם בהפועל עכו מהליגה הלאומית.
ירגזי צהוב-לחי
ירגזי צהוב-לחי (שם מדעי: Machlolophus spilonotus) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים. הירגזי צהוב־הלחי הוא עוף קטן, אם כי בינוני ביחס לבני משפחתו. הירגזי חי לרוב בענפים התחתונים של העצים, ונצפה בזוגות וקבוצות קטנות. ירגזי צהוב-לחי מצוי ביערות גשם ויערות ממוזגים בדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים פיזיים
השיר הוא סדרה של שלוש הברות החוזרות על עצמן ונשמעות כ-"צ'יו–וי–אי". הקריאות מגוונות, אבל לרוב מורכבות ממספר תווים גבוהים, והברה אחת או שתיים, בצליל נמוך יותר ומזומזם.