cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אווה חדד
חיים אישיים
הייתה נשואה מספר שנים למשורר יהונתן גפן, ולשניים נולדה בתם נטשה רות גפן ב־1995. הם חיו בניו יורק שם גידלה את בתה גם לאחר הגירושין.
איגוד הטניס בישראל
איגוד הטניס בישראל הוא הגוף המנהל של ענף הטניס בישראל, שהוקם לצורך פיתוח ענף הטניס בישראל וארגונו. האיגוד מנהל את תחרויות הטניס בישראל ומתחזק את נבחרת ישראל בטניס. האיגוד נוסד לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך במתכונתו הנוכחית האיגוד קיים משנת 1984. בין מוסדות האיגוד מצויים בית דין משמעתי, ועדת ביקורת ובית דין עליון.
חברי ועדת הביקורת: אודי אש-יו"ר, מר יהודה בן רובי ומר צבי שורצבורד.
נשיא בית הדין העליון הוא כבוד השופט (בדימוס) פרופ' עודד מודריק. בבית הדין מכהנים כדיינים עו"ד אהרון זרגרי, עו"ד אייל יפה ועו"ד יורם שטרית.
בבית הדין המשמעתי מכהנים כדיינים עו"ד אריאל פרייברג ועו"ד איל.ארהמוב.
מנכ"לית האיגוד סיגל חדד הודיעה על התפטרותה ומר אילן גרין מונה לתפקיד מנכ"ל האיגוד.
לבית הדין העליון נבחרה השופט בדיסמוס, הפרופ' עודד מודריק להמשיך לכהן כנשיא.
עוד נבחור כדיינים עו"ד יורם שטרית, עו"ד אהרון זרגרי, עו"ד רונן מימון ועו"ד איל יפה.
עו"ד אריאל פרייברג אשר כיהן כדיין בבית הדין המשמעתי נבחר ע"י הנהלת האיגוד ליו"ר בית הדין המשמעתי אשר מונה כיום ארבעה דיינים.
יושב ראש בית הדין הדיין עו"ד אריאל פרייברג, עו"ד יב ארגמן, עו"ד משה לובצקי ועו"ד משה באשי.
ג'ונתן לוקה
ג'ונתן לוקה (בפורטוגזית: Jonatan Lucca; נולד ב-2 ביוני 1994) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בסטאבק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
לוקה התחיל את הקריירה שלו בסנטו אנגלו ממנה עבר למחלקת הנוער של מועדון הפאר אינטרנסיונל. בקיץ הצטרף למחלקת הנוער של רומא.
בינואר הושאל לאתלטיקו פרנאאנסה. במדי פרנאאנסה שיחק 4 משחקים בליגה בעונתו הראשונה ובינואר חתם רשמית במועדון. בקיץ חתם בגואראטינגואטה מהליגה הברזילאית השלישית.
באוקטובר חתם בגואה מהסופר ליג ההודית. ב-15 באוקטובר 2015 לוקה הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-3 נגד נורת'אסט יונייטד.
בינואר חתם בקלאנטן מליגת העל המלזית בה עד ה-2 ביוני 2016, אז שוחרר מהמועדון. באוקטובר חזר לסופר ליג ההודית כאשר חתם בפונה סיטי.
ב-28 ביוני 2017 חתם בבני סכנין מליגת העל, אך שוחרר ב-28 באוגוסט 2017 וחזר לפונה סיטי.
בינואר לוקה חתם בפארנסה.
לי דאג'או
לי דאג'או (בסינית: 李大钊, פיניין: Lǐdàzhāo, באנגלית: Li Dazhao; 29 באוקטובר 1889 - 28 באפריל 1927) היה אינטלקטואל סיני שהיה בין מקימי המפלגה הקומוניסטית הסינית עם צ'ן דושיו וקומוניסטים מוקדמים אחרים ב-1921. הוצא להורג על ידי אנשי הקוומינטנג.
ביוגרפיה
לי נולד למשפחת איכרים במחוז לואטינג, פרובינציית חביי. הוא התחיל את החינוך המודרני הפורמלי בבית הספר התיכון יונגפנגפו. מ-1907 עד 1913, הוא למד במכללת בייאנג פוליטיקה ומשפט בטיינג'ין.
בין השנים 1914–1916 למד כלכלה פוליטית באוניברסיטת ואסדה ביפן לפני שחזר לסין ב-1916.
הוא לא סיים את לימודיו, וסולק מהאוניברסיטה ביפן בגלל היעדרותו הממושכת, כי השתתף בצורה פעילה בפעולות הפוליטיות נגד יואן שה-קאי בשאנגחאי בתחילת 1916.
ספרן באוניברסיטת פקין
כאינטלקטואל מוביל בתנועה לתרבות החדשה, גויס לי על ידי צ'אי יואן-פיי לעמוד בראש הספרייה באוניברסיטת פקין. בתפקידו זה השפיע על מספר סטודנטים בתנועת הארבעה במאי, ובהם מאו דזה-דונג, שעבד בחדר הקריאה של הספרייה. לי היה בין הראשונים מהאינטלקטואלים הסינים שחשפו את כפרי סין כבסיס לתנועה פוליטית והיה בין הראשונים שביקשו לבחון את רעיון הממשלה הבולשביקית בברית המועצות כמודל אפשרי לרפורמה בסין. עם זאת, הוא שמר על יחסים קרובים עם אנשים אחרים בתנועה לתרבות חדשה כמו הו שי.
מייסד שותף של המפלגה הקומוניסטית
לפי דיווחים רבים, לי היה לאומני והאמין שהאיכרים בסין צריכים לממלא תפקיד חשוב במהפכה של סין. בדומה לאינטלקטואלים רבים של ימיו, שורשי חשיבתו המהפכנית של לי היו למעשה בעיקר באנרכיה הקומוניסטית, אך לאחר אירועי הארבעה במאי, וכישלונות הניסויים האנרכיסטיים של אינטלקטואלים רבים, כמו בני ארצו, הוא פנה יותר לכיוון המרקסיזם. הצלחת המהפכה הבולשביקית הייתה גורם מרכזי בשינוי דעותיו. בשנים מאוחרות יותר שילב לי הן את השקפותיו הלאומיות המקוריות והן את השקפותיו המרקסיסטיות, כדי לתרום להשקפה פוליטית חזקה לסין.
לי יזם את תנועת הנוער הסוציאליסטי בפקין, בשנת 1920, לקראת הפגישה הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסינית בשאנגחאי ביולי 1921. אף על פי שלי לא היה מסוגל להשתתף, הוא נקרא מייסד של המפלגה הקומוניסטית יחד עם צ'ן דושיו.
בהנהגתם של לי וצ'ן, המפלגה פיתחה קשר הדוק עם הקומינטרן שבשליטת הסובייטים. בהוראת הקומינטרן, לי וצ'ן התגייסו לקוומינטנג ב־1922. לי נבחר לוועד הפועל המרכזי של הקוומינטנג ב־1924.
מוות
המתחים בין הקומינטרן, הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית יצרו הזדמנויות לתככים פוליטיים ואופורטוניזם. עם קריסת החזית המאוחדת בשנת 1927, לי נתפס במהלך פשיטה שהוזמנה על ידי חבורת (קליקה) פאנגייאן על השגרירות הסובייטית בפקין. הוא נתפס יחד עם תשעה עשר אנשים נוספים שנעצרו במהלך הפשיטה. הוא הוצא להורג בתלייה על פי הוראתו של ג'אנג דזוו-לין מצביא החבורה, ב-28 באפריל 1927.
מריוס טובה
מריאוס טובה (ברומנית: Marius Eugen Tobă; נולד ב-9 בינואר 1968) הוא מתעמל רומני וגרמני שהשתתף ב-3 אולימפיאדות. הוא התמחה בתרגילים בטבעות.
ביוגרפיה
מריאוס טובה נולד ברומניה. בשנת 1988 הוא היה נציג רומניה באולימפיאדת 1988. הוא סיים במקום ה-21 בתחרות קרב-רב ובמקום ה-7 קבוצתי. בשנת 1989 הוא עבר להתגורר בגרמניה ובהמשך בשנת 1991 קיבל אזרחות גרמנית. בשנת 1992 הוא זכה במדליות באליפות גרמניה התעמלות מכשירים. כנציג גרמניה הוא זכה במדליות באליפות אירופה בהתעמלות. בשנת 1994 הוא זכה במדליית ארד קבוצתית כחלק של נבחרת גרמניה, ב-בשנת 1996 הוא זכה במדליית כסף אישית בתחרות טבעות. בשנת 1996 הוא סיים במקום ה-7 בתחרות קבוצתית ובתרגיל טבעות הוא הגיע למקום ה-6 אישי. בשנת 2000 הוא השתתף באולימפיאדות כחלק של נבחרת גרמניה. הוא לא נכלל בנבחרת, אך עקב פציעות של מתעמל אחר הוא הגיע כמחליף מספר ימים לפני התחרות. הנבחרת לא הגיע לגמר, אך טובה השתתף בגמר תחרות טבעות וסיים במקום ה-7.
הישג הטוב שלו באליפות העולם הוא מקום רביעי (בשנת 1994 ב-2 מקצועות) ובאולימפיאדות הוא מקום שישי. בתחרויות ברמה לאומית הוא זכה ב-28 מדליות.
לאחר סיום הקריירה כספורטאי הוא התחיל לאמן את בנו אנדראס טובה (יליד גרמניה) שהיה נציג גרמניה ב-3 אולימפיאדות.
אלסטן סטנקילסון, מלך שוודיה
אלסטן סטנקילסון (בשוודית: Halsten Stenkilsson או Alstan; 1050 – 1084) היה מלך שוודיה בין השנים 1067 – 1070 וככל הנראה גם בין השנים 1079–1084. אלסטן היה בנו של סטנקיל, מלך שוודיה. הוא מלך לאחר מותו של אביו ולאחר המאבק בין אחיו, אריק סטנקילסון לבין הטוען לכתר, אריק הפגני. ייתכן שהוא מלך יחד עם אחיו אינגה הזקן.
מעט ידוע על אלסטן כמלך. בהערת שוליים בעבודתו של אדם מברמן מדווח שהוא נבחר להיות מלך לאחר מות אריק, אך הוא הודח לאחר זמן לא רב. המידע על שלטונו יחד עם אינגה זכה לתמיכה בבולה אפיפיורית מ-1081 שנכתבה על ידי האפיפיור גרגוריוס השביעי, שבה הוא מתייחס לשני מלכים באותיות הראשונות של שמותיהם: A ו-I והם קרויים מלכי וסטרייטלנד (rege wisigothorum). יחד עם זאת, המלך "A" יכול גם להיות מזוהה עם האקאן האדום. שלטונו המשותף של אלסטן עם אחיו אינגה מוזכר גם בסאגה של הרברר. ברשימת המלכים של וסטרייטלנד (Västgötalagen) נאמר עליו שהוא היה אדיב ועליז ובכל מקרה שהובא לפניו הוא שפט בהגינות, וזו הסיבה שבני עמו התאבלו עליו. הוא היה אביהם של המלכים השותפים פיליפ אלסטנסון ואינגה הצעיר.
עפייניים
ממוזער|Thryssa hamiltonii עַפְיָנִיִּים (שם מדעי: Engraulidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הסרדינאים. המשפחה כוללת 17 סוגים, שהבולט בהם הוא הסוג עפיין (אנשובי, Engraulis).
העפייניים הם דגים החיים בכל האוקיינוסים בלהקות גדולות וניזונים מפלנקטון. אורכם יכול להגיע ל-2–40 סנטימטר. הם בעלי קשקשים כסופים-כחולים, ראש קטן אך פה גדול, היכול לשאוב פלנקטון, וזנב מפוצל.
הם חיים בשכבה הראשית של המים ומושכים אליהם מגוון טורפים וכן דייגים אנושיים.
פיצוץ הרדאר בגבעת אולגה
פיצוץ הרדאר בגבעת אולגה התרחש ב-20 בינואר 1946. זה היה הניסיון השני והמוצלח של פיצוץ המכ"ם של שלטונות המנדט הבריטי בתחנת משטרת גבעת אולגה. זאת, לאחר שהניסיון הראשון בליל 23 בנובמבר 1945 הסב נזק לתחנת המשטרה, אך המכ"ם המשיך לפעול.
הרקע
בסוף שנת 1945 המשיכו שלטונות המנדט הבריטי בארץ ישראל להיאבק בהעפלה. כדי לאתר ולעצור את ספינות המעפילים, השתמשו הבריטים בתחנות רדאר לאורך החוף. בליל 23 בנובמבר 1945 פוצצו כמה תחנות משטרה ומכ"ם בריטיות ביניהן משטרת גבעת אולגה. הבניין ניפגע מעט והרדאר לא ניזוק והמשיך לפעול. ב-20 בינואר 1946 היה ניסיון שני שהרס את המכ"ם והוציאו משימוש.
הפעולה
המחלקה לעבודות ציבוריות של המנדט (Public Works Department P.W.D; שהפך לאחר קום המדינה למע"צ) שהייתה הממונה על הבנייה של בנייני הממשלה, הטילה על יוסף אהרליך מקריית חיים, לנהל התיקון והשיפוץ של תחנת המשטרה, בעקבות הנזק שהוסב לה בפיצוץ הראשון. לרשותו של יוסף אהרליך היו פועלים וטנדר שכור. אהרליך הבריח ביום האחרון של העבודות אל תוך מתחם התחנה שני חבלני פלמ"ח, במסווה של צבעים ופחי צבע שהיו מלאים בחומרי נפץ ומכוסים במעט צבע וסיד. לאחר הנחת חומרי הנפץ וכיוון השעונים לשעה הרצויה להפעלתם יצאו החבלנים מהתחנה.
בגמר העבודות עזבו את התחנה חמשת העובדים: יוסף, עוזרו, הנהג ושני נגרים (שהיו אחרוני העובדים בשיפוץ). אף אחד מהארבעה שהצטרפו ליוסף לא היה בסוד הפעולה של ההגנה. כדי שלא ייפול חשד בהם ההגנה הוציאה לפועל תוכנית הטעיה, שבמסגרתה נעצר הטנדר ונוסעיו הורדו לפרדס. הם נקשרו ואיש שעבד בפרדס הודיע למשטרה על הימצאות אנשים קשורים. את הטנדר הם הותירו לאחר מכן כשהוא תקוע בעץ. החמישה הובאו לתחנת משטרת חדרה. קצין הבולשת הבריטית הובא מחיפה לחקור הפרשה.
ההגנה הזהירה את הבריטים כדי שיפנו את התחנה לבל יפגע אף בריטי. אך הבריטים לא שעו לאזהרות ולא עשו דבר. בשעה היעודה ביצעה ההגנה מטח יריות מרחוק על התחנה וזאת שוב על מנת שיחשבו שכעת פורצים ואין קשר לעצורים. תוך כדי הירי חל הפיצוץ שגרם להרס רב ולחיסול המכ"ם. לבריטים היה הרוג אחד ומספר פצועים.
על כל הפעולה היה ממונה המג"ד אורי ברנר (בנו של הסופר יוסף חיים ברנר).
חמשת העצורים הועברו ל"קישלה" בחיפה להמשך החקירה. מאחר שלא הצליחו להוציא מהם דבר (הארבעה לא ידעו דבר ויוסף עמד בשתיקתו) הם הועברו לאחר כחודש למחנה המעצר בלטרון. הם שוחררו רק ב-29 ביולי 1946.
אנונד גרדסקה
אנונד גרדסקה (בשוודית: Anund Gårdske) היה מלך שוודיה בשנת 1070 לערך. על פי יצירתו של אדם מברמן, "מעשי הבישופים של המבורג" (Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum), הגיע אנונד מרוס של קייב, ככל הנראה מאלדיגיובורג (כיום סטרייה לדוגה שברוסיה). השם גרדסקה משמעותו שהוא הגיע מגרדריקי, אחד מהשמות הסקנדינביים של רוס של קייב. כנוצרי הוא סירב להקריב קורבנות לאלים הנורדיים במקדש באופסלה וכתוצאה מכך הוא הודח מכסאו.
קיימת השערה שאנונד ואינגה הזקן היו מלעשה אותו אדם, שכן כמה מקורות מציינים שאינגה היה נוצרי נלהב והסאגה של הרברר מתארת כיצד גם אינגה הזקן סירב לנהל את טקס הקרבת הקורבנות (Blót) והוא הוגלה לוסטרייטלנד.
פרייזר
פרייזר או פרייז'ר הוא שם משפחה ממקור סקוטי שמשמעותו אינה ברורה והוא מזוהה עם שבט פרייזר. אחד הפירושים האפשריים לשם הוא "אנשי היער", ופירושים אחרים וסבירים פחות הם "שיער מתולתל" (בהתבסס על מילה פרנקית-נורמנית) או "תותי שדה" (בהתבסס על השפה הצרפתית). הכתיב בשימוש בקרב תושבי בריטניה וצאצאיהם הוא לרוב Fraser או Frazer. הצורה הסקוטית נכתבת לעיתים Frasier, והיגויה הוא פרייז'ר או פרייזייר.
{{פירושונים|
אישים בשם זה: מקומות: כלי רכב
ראו גם
}}
Fondation Custodia
Fondation Custodia הוא מוזיאון אמנות ברובע השביעי של פריז, המתמקד ביצירות הציירים הגדולים, כולל עבודות של אמנים הולנדים, פלמים, איטלקים וצרפתים. המוזיאון הוקם בשנת 1947 על ידי האספן והיסטוריון האמנות פריץ לוגט כדי לאכסן את אוסף הציורים, ההדפסים והציורים שלו. המוזיאון ממוקם ברחוב דה ליל 121 ושוכן במלון טורגו, אחוזה מהמאה ה-18.
אוסף
האוסף, שנוסף בקביעות לזה שהקים לוגט, כולל עבודות של אמנים הולנדים, פלמיים, איטלקים, צרפתים, דנים, בריטים, גרמנים, וכולל למעלה מ-7,000 רישומים של הציירים הגדולים, 30,000 הדפסים ו-220 ציורים. אוסף ההדפסים מתמקד באלה של אמנים הולנדים ופלמיים במאות ה-16 וה-17. ביו האמנים באוסף נכללים לאונרדו דה וינצ'י, אלברכט דירר, רפאל, רמברנדט, פיטר פאול רובנס, הנס הולביין הבן ופיטר ברויגל האב. הוא כולל גם מאות רבות של מכתבי אמנים.
חיים פרוכטר
חיים פרוכטר (1925 - 2 במאי 2016) היה אדריכל נוף ופיתוח שפעל בישראל משנות ה-60 ועד שנות ה-90 של המאה העשרים. בשנת 1964 הקים משרד לתכנון גנים ונוף בשותפות עם אדריכל הנוף זאב פולק. שיא פעילותם היה בשנות השבעים, עת פעלו ממרחב שלמה שבדרום סיני ועד לנווה אטי"ב שעל הר החרמון. במספר תחרויות לתכנון גנים נבחרו עבודותיהם לביצוע בעקבות זכייתם במקום הראשון. כמו כן זכו בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף מטעם עיריית תל אביב-יפו בשנת 1979. ב-1971 הוזמנו פרוכטר ופולק על ידי עיריית קלן שבגרמניה לתכנן גן המייצג אופי ים-תיכוני. הגן הוצג לציבור במסגרת קונגרס בין-לאומי לתכנון גנים שהתקיים באותה עיר.
ביוגרפיה
חיים פרוכטר נולד ברומניה אך ילדותו עברה עליו בעיירה באדן ליד וינה שבאוסטריה. בשנת 1934 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בכפר חסידים ליד חיפה. בהיותו בן חמש עשרה נאלץ להפסיק את לימודיו ולעזור בפרנסת המשפחה. יחד עם אביו עבד כפועל בניין בעבודות שונות. בשנות הארבעים למד גננות בחניכות במדור הדתי של בית הספר החקלאי מקוה ישראל. עם הגעתם של ילדי טהראן לארץ ישראל, החליט להשתלם כמדריך נוער בסמינר בית הכרם בירושלים. הוא לא השלים לימודים אלה, וחזר לעבוד בגננות ובבניין. בשנת 1947 עברה המשפחה להתגורר בחיפה, וב-1951 הקים משפחה, ונולדו לו שני בנים ובת.
בשנות החמישים עבד כקבלן לעבודות פיתוח וגינון בשעות היום, ובשעות הערב עסק בתכנון גנים בהדרכתו של אדריכל הנוף יצחק קוטנר אותו הכיר בעת לימודיו ב"מקווה ישראל". בתחילת שנות השישים החל לעבוד כמתכנן במחלקת הגנים של עיריית חיפה. ב-1964 הקים בשותפות עם אדריכל הנוף זאב (ולטר) פולק משרד לתכנון גנים ונוף. השותפות התקיימה עד לפרישתו של פולק, ואז המשיך פרוכטר לבדו עד לשנת 2000, עת סגר את המשרד ופרש לגמלאות.
בשנות השבעים הוחלט להסדיר את אדריכלות הנוף כמקצוע המחייב רישום בפנקס המהנדסים והאדריכלים. הרישום התבצע על סמך תעודת לימודים ממוסד מוכר. פרוכטר נכלל בקבוצת אדריכלים שהיו בעלי ניסיון עשיר, אך את הידע המקצועי שלהם רכשו באופן בלתי פורמלי. כדי לאפשר את המשך פעילותם של אדריכלים אלו מונתה ועדה מקצועית שבחנה את יכולת התכנון שלהם. ועדת הבחינה התרשמה מיכולתו של פרוכטר ואישרה את רישומו כאדריכל נוף ופיתוח.
סגנון עבודותיו
בעבודותיו שמר פרוכטר על גישה המתאימה את העיצוב, את החומרים ואת הצמחייה לנתוני המקום והסביבה הטבעית. במקומות רבים הוא שילב אלמנטים של מים ובריכות נוי. כך בגן הים תיכוני בקלן בגרמניה, בגן זיכרון בטבריה (שאינו קיים עוד), בשדרות הגעתון בנהריה, בבית ההבראה של מבטחים בזיכרון יעקב, בבית התרבות בקיבוץ גלעד ובמקומות אחרים. ניתן לראות במאפיינים אלו את השפעתן של אסכולות לתכנון גנים אירופאיות. מאפיין נוסף בעבודותיו הוא עיצוב מוקדים כערוגות נוי, פינות ישיבה או פינות משחק לילדים המוקפים בקירות בצורת מעגל. כך בכיכר ליד בית ההבראה של מבטחים בזיכרון יעקב, בפינות ישיבה מוצלות ברחבות שלפני אכסניית הנער והמוזיאון בנווה זוהר, ובפינת המשחקים בעיר ימית. במקומות מדבריים שילב מרצפות צבעוניות כדי להוסיף צבע לרקע המדברי החד גוני.
שנות השבעים
עבודות שונות ובהם עבודות עבור האגף לבנייה כפרית של משרד השיכון ברחבי הארץ:
שנות השמונים והתשעים
בשנים אלו ניתן לציין את העבודות הבאות:
פרסים ותחרויות תכנון
במסגרת עבודתו הכיר פרוכטר את הפסל יחיאל (חיליק) ערד מקיבוץ סער והשתתף בתכנון סביבת האנדרטה שהקים לזכר שיירת יחיעם. יחד עמו זכו פרוכטר ופולק בשנת 1970 בתחרות לתכנון גן זיכרון שבמרכזו אנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון.
בשנת 1979 זכו פרוכטר ופולק בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף של עיריית תל אביב על "עיצוב סביבה וגן בבית ספר", עבודה שנעשתה בבית הספר התיכון הריאלי בחיפה – בית בירם.
ב-1971 נבחרו פולק ופרוכטר על ידי עיריית קלן שבגרמניה לעצב גן ים תיכוני (mittlemeergarten) באחד הפארקים הציבוריים של העיר, Rheinpark. הפינה כללה בריכת מים ובה ריצוף המסמל את גלי הים התיכון, קירות העשויים מחלוקי נחל מלאכותיים (מאבני מחצבות קרארה באיטליה), מזרקה בצורת פטרייה נוטפת מים, המסמלת את החיסכון במים באזורים צחיחים וצמחיית אגן הים התיכון שנשתלה בכדי חרס גדולים המיועדים להעברה לחממות בעונת החורף. על אחד הקירות שמאחורי הבריכה נרשם (בשפה הגרמנית) הפסוק מספר תהילים "...יִשְׂמְחוּ הַשָּׁמַיִם וְתָגֵל הָאָרֶץ יִרְעַם הַיָּם וּמְלֹאוֹ. יַעֲלֹז שָׂדַי וְכָל אֲשֶׁר בּוֹ אָז יְרַנְּנוּ כָּל עֲצֵי יָעַר. לִפְנֵי ה'..." (תהילים צ"ו י"א-י"ג). הגן הים תיכוני הוצג במסגרת קונגרס בינלאומי לאדריכלות נוף בשנת 1971.
קומארום
קומארום (בהונגרית: Komárom), באופן לא רשמי העיר נקראת דרום קומארום, עיר בהונגריה, שהיא מרכז תרבותי, תיירותי ומסחרי על הגדה הימנית (הדרומית) של הדנובה. בגדה הצפונית של הדנובה יושבת העיר הסלובקית קומארנו (לא זהה לעיר קומארנו באוקראינה). שתי הערים מחוברות על ידי גשר על הדנובה. במונחי אוכלוסייה, זו העיר הרביעית בגודלה במחוז קומארום-אסטרגום ומרכז נפת קומארום. העיר יושבת במיקום אסטרטגי. היא ממוקמת בקצה המזרחי של המישור ההונגרי הקטן, ומהווה צומת כבישים ומסילות ברזל חשובה. גשר ארז'בט מחבר כאמור את הקומארום ההונגרית עם קומארנו ונובה זמקי, השייכות לסלובקיה. העיר, שנמצאת במרחק שווה מבודפשט ומווינה, מחוברת על ידי הכביש המהיר M1 לכיוון דרום וקו הרכבת הראשי מספר 1 שחוצה את העיר מבודפשט לווינה.
הגדה הימנית של הדנובה הייתה מיושבת מאז התקופה הרומית, ואחת מעיירות הגבול הגדולות של האימפריה הרומית, בריגטיו, עמדה כאן. במהלך הכיבוש הטורקי (הונגריה העות'מאנית) התרוקה הגדה הימנית של הדנובה, וקומארום הפכה למבצר הגבול של "הונגריה המלכותית" (Királyi Magyarország). המצור הטורקי הלא מוצלח על העיר התרחש בשנת 1594, ולאחר מכן החלה הבנייה ההדרגתית של מערכת הביצורים של קומארום. המבצרים שנבנו כדי להגן על יישובי החוף מילאו אז תפקיד חשוב במהפכת 1848 בהונגריה (מכונה שם: מלחמת העצמאות של 1848–1849), במהלכה התנהלו שלושה קרבות בין חיילי מלוכת הבסבורג לבין צבא הונגריה. אבן דרך חשובה בהתפתחות היישוב היא בניית קו הרכבת בודפשט-וינה, שהסתיימה ב-1884.
בתקופת ממלכת הונגריה, שמו של היישוב היה במקור Új-Szőny, אשר אוחד רק ב-1896 עם קומארום על הגדה השמאלית של הדנובה (קומארנו הסלובקית של היום). האטרקציה העיקרית של קומארום היא מערכת הביצורים שמקיפה את העיר והנכללת ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. מבצר מונושטור, השייך למערכת הביצורים, ממלא תפקיד חשוב במיוחד בחיי התרבות של העיר. המרחצאות התרמיות במרכז העיר ופארק הפנאי על קו המים שנבנה בפאתי העיר מושכים מבקרים רבים מדי שנה.
העת העתיקה
שבטים קלטים התיישבו בהונגריה בסביבות שנת 300 לפני הספירה. בהתבסס על ממצאים ארכאולוגיים, הם יצרו את בתי המגורים הראשונים באזור. במאה ה-1, בריגטיו, המחנה הצבאי, הנמל והעיר האזרחית החשובה ביותר במחוז פאנוניה, שכן באותו מקום. כבר בתקופת הרומאים, הייתה אפשרות חצייה נוחה של הדנובה בשל דרכי המים בנהר ודרכי התחבורה היבשתיות הסמוכות היה למקום תפקיד מסחרי ואסטרטגי יוצא דופן. בנוסף, היישוב היה גם חלק מהלימס שהקיפו את האימפריה הרומית. המשמעות של העיר כמבצר בריגטיו מוצגת על ידי העובדה שהלגיון הראשון אדיוטריקס הוצב במקום על בסיס קבוע. העיר התהדרה גם במתחם ספא משלה ובאמפיתיאטרון.
ימי הביניים
לאחר התיישבות המדיארים במרכז אירופה, האזור סביב קומארום הפך לבעלותו של ראש השבט קטל. צאצאיו בנו את המבצר הראשון, טירת עפר באזור שבין הדנובה לבין הואה. שמה הנוכחי של העיר גם הוא מתקופה זו, אם כי מקורה אינו ברור. במאה ה-11 הוקם Rév Komárom, יישוב זעיר שתושביו ביצעו את המשימות סביב המעבורת. הם דאגו למעבר על הדנובה מגדה לגדה, לטירת קומארום והיו אחראים למעבר הבטוח. העיירה מימי הביניים הפכה למרכז מחוז קומארום, שהוקם באותה תקופה. בשל השוק העמוס שלו והנמל בלה הרביעי, מלך הונגריה העניק ליישוב מעמד וזכויות של עיר ב-1 באפריל 1265. במאה ה-15, טירת קומארום הייתה מקום נופש מלכותי פופולרי, בעיקר לנוחות ולבילוי של מתיאש הראשון, מלך הונגריה ואשתו ביאטריקס.
המאה ה-20
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, כבש הצבא הצ'כוסלובקי את חלקה הצפוני של העיר. ב-30 באפריל עשו כוחות הונגריה ניסיון לא מוצלח לכבוש מחדש את החלק בעיר שנקרע ממנה. חוזה טריאנון קיבע את המצב שנוצר: הגדה השמאלית של הדנובה, החלק הצפוני של קומרום הפך לחלק מהרפובליקה הצ'כוסלובקית תחת השם קומארנו, והחלק הדרומי בשם קומארום הפך למקום מושבו של מחוז קומארום הקטוע, זאת עד 1923. תחת הנהגתו של גאשפאר אלאפי, יועץ ממשלתי ראשי וראש העיר החל פיתוח עירוני מואץ ב-1928 בעזרת הלוואת מדינה. ההחלטה הראשונה של וינה משנת 1938 (2 בנובמבר) סיפחה את כל דרום סלובקיה בחזרה להונגריה, כך ששני הקומארום הפכו שוב לעיר אחת ולמושב המחוז. במהלך מלחמת העולם השנייה, קומארום נפגעה מכמה הפצצות, בעיקר כדי להרוס את חברת הנפט ואת מסילת הברזל והגשרים. ההפצצה הראשונה התרחשה בשני ביולי 1944. מאוקטובר 1944 פגעה בעיר סדרת הפצצות, בין היתר, ב-7 באוקטובר, תחנת הרכבת וסביבתה, ב-14 באוקטובר, גשר הרכבת היה היעד. באביב 1945 הכתה הפצצה נוספת בעיר. בתקופת הכיבוש הגרמני גורשו מהעיר כ-2,000 יהודים רבים נהרגו. ראש עיריית קומארום, גאשפאר אלאפי, שהתנגד לגירוש היהודים נחטף על ידי אנשי מפלגת צלב החץ, גורש ומת גם הוא במחנה הריכוז דכאו.
קהילה יהודית
קומארום שוכנת באזור חקלאי, על מפגש הנהר דנובה עם הנהר וה-Vah בסלוסקית, Vág בהונגרית), ועל צומת מסילות רכבת. העיר היא מרכז לשייט ולמסחר ובה תעשייה ומספנות. ב-1265 זכתה קומארום בזכויות יתר של עיר-מבצר אוטונומית בממלכת הונגריה. ב-1919, בעקבות חוזה טריאנון, סופחה העיר שמצפון לדנובה לרפובליקה הצ'כוסלובקית כאצור ונקראה קומארנו. ב-1938 כבשו ההונגרים את קומארנו וב-1945 חולקה העיר שנית בין הונגריה לבין צ'כוסלובקיה.
הקהילה היהודית בקומארום הייתה מן העתיקות באזור הדנובה. נראה שיהודים הגיעו למקום עם הלגיונות הרומיים כבר במאה הראשונה, ויישבו בעיר גם בזמן הכיבוש ההונגרי בסוף המאה ה-9. ב-1251 החכיר בלה הרביעי, מלך הונגריה את מבצרו ו-21 כפרים סמוכים לידי יהודי אוסטרי בשם הנוק (Henuk), שהיה בעל תואר גראף (רוזן). בניו לא עמדו בתשלומי החכירה והחזירו את הארמון לידי המלך. "יהודי חסות" מעטים המשיכו להתגורר במקום. ב-1364 גירש לאיוש הראשון, מלך הונגריה את כל התושבים הלא-קתולים מן הממלכה. היהודים שבו כעבור כמה שנים, אבל ב-1647 גורשו שוב מהערים המלכותיות, ומצאו מקלט באחוזות האצולה בקרבת ערים אלה. על הימצאות יהודיים בעיר במאה ה-17 מעידות מצבות בעיר מאותה תקופה. באמצע המאה ה-18 חיו במקום כשבע משפחות יהודיות וב-1788, בעקבות חוקים מקלים של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עלה מספרם ל-70.
הקהילה התארגנה בשנת 1791. בית תפילה נחנך ב-1803. בימי מהפכת 1848 בהונגריה נשרפו בית התפילה, בית הקהילה ופנקסיה. 11 מיהודי העיר נהרגו בקרבות, ובמגפת הכולירה של 1849 מתו יהודים נוספים. ב-1858 רכשה הקהילה קרקע עבור בית קברות. ב-1863 נחנך בית הכנסת גדול בעיר. רוב היהודים היו שומרי מסורת וגם בעלי זיקה לתרבות הכללית. אחרי האמנציפציה של יהודי הונגריה (1867) ואחרי קונגרס יהודי הונגריה 1968–1969 (הקרע ביהדות הונגריה) נרשמה קהילת קומארום כנאולוגית.
ב-1890 היה מספר היהודים במקום 1,925 נפש. ובסוף המאה ה-19 כבר פעלה בבית הכנסת מקהלת ילדים וגברים והיו בעיר מוהל, שוחט, שני מורי-דת ושמש בבית הכנסת.
רב הקהילה הראשון היה הרב אייזיק לקס (LAX). ב-1831 התמנה הרב פנחס לייב פרידן ובשנים 1862–1914 כיהן כרב ראשי ד"ר אברהם (ארמין) שניצר, לימים הפך גם לנשיא אגודת רבני הונגריה, חבר מועצת העיר קומארום, ובעל אותות הוקרה מטעם מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. בזכותו של הרב בוטלה "שבועת היהודים" (נוסח משפיל, שלפיו אולצו יהודי הונגריה להישבע בבתי המשפט). בימי מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) לא כיהן רב במקום ובסוף 1919 התמנה הרב מור דויטש. ב-1923 נבחר ד"ר זולטאן ולנשטיין לרב ראשי ומשעזב נבחר במקומו הרב ד"ר ארנה ואלדמן.
ב-1838 היה משה פריישטאט (Freistatt) נשיא הקהילה, בשנות ה-60 של המאה ה-19 כיהן הרמן גרינפלד ואחר כך כיהנו כנשיא הקהילה: שלמה באוטום (Beutum 1887-1882); דוד אדלר עד 1891; ד"ר דומוקוש ואשארהיאי (Vásárhelyi), לימים פרקליט העיר, עד 1906; ד"ר מיקשה וייס; יעקב גרינפלד, שנבחר ב-1915; דז'ה מילך ב-1919; ינה פריד ב-1923 וד"ר ארתור קראוס, שנבחר ב-1930.
בין מוסדות הקהילה היו "חברה קדישא"; "אגודת נשים" בראשות גברת האס, שזכתה ב-1912 באות הוקרה על פועלה באגודה; "אהבת אחים" ו"ביקור חולים". בית מחסה ולו בית כנסת קטן הוקם ב-1896 בסיוע בן הקהילה קלמן פריד. במלחמת העולם הראשונה העמידה הקהילה את בית המחסה לרשות השלטונות והוא שימש כבית חולים צבאי. בימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שוכנו שם גם ילדים וניתנו ארוחות לכ-40 תלמידים. ב-1922 חיו בעיר כ-2,200 יהודים (למעלה מ-10 אחוזים של האוכלוסייה). ב-1923 הורחב בית הקברות. ב-1931 נחנך בית לעובדי הקהילה הנאולוגית, בו שכנו גם האטליז הכשר, משחטת העופות ומאפיית מצות וב-1935 שופץ בית הקברות והוקם בו אולם הספדים. המו"צ (מורה צדק) הרב מור קראוס ניהל את המקהלה במשך 30 שנה והחזן הראשי, שמואל קורצמן, התפלל שם במשך 44 שנים. ב-1927 התמנה במקומו ארנה גולדשטיין.
מור יוקאי הסופר ההונגרי ופרנץ להאר, המלחין היו בני קומארום. הציירים היהודים ג'רג' ראושר, גזה סובל (Szobel) ופרנק רייכנטאל (Reichenthal) היו גם הם ילידי המקום. סוחרים יהודים הורשו להתיישב בקומארום כבר במאה ה-18, בזכות תרומתם לכלכלה. בעלי המלאכה היהודים נתקבלו לגילדות על-פי חוק מ-1851. ב-1887 היו שבעה יהודים בין עשרה משלמי המיסים הגבוהים ביותר בעיר. עם הזמן מונו או נבחרו יהודים לעמדות ציבוריות בכירות, וביניהם היו: אדולף האס יושב ראש חברת מלון ואגדונה, ד"ר מור בירינגר רופא המשטרה, ד"ר מור ליפשר רופא-ראשי ומנהל בית החולים המקומי, קלמן פריד נשיא אגודת הצדקה.
תקופת השואה
בעקבות הסכם מינכן שנחתם בספטמבר 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, התפרקה הרפובליקה הצ'כוסלובקית וחלקים מדרום סלובקיה, לרבות קומארנו הצ'כוסלובקית, חזרה לריבונות הונגריה. עם כניסת הצבא ההונגרי לקומארנו ניפצו פורעים חלונות בבתי עסק ובבתי מגורים של יהודים. היהודים הואשמו בשיתוף-פעולה עם השלטונות הצ'כוסלובקים והוחלו עליהם ה"חוקים היהודיים" (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) של ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית שהביאו להגבלת היהודים בבתי ספר בחיי הציבור ובכלכלה; רבים נושלו מפרנסתם. בעיר חיו אז 2,170 יהודים. ב-1939 הוקם בקומארנו מחנה לעבודות כפייה. 190 מיהודי קומארנו גויסו לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ב-1942 הובאו למחנה כ-250 יהודים מהעיר סקשפהרוואר וסביבתה וב-1943 הובאה למקום פלוגת עבודה נוספת. מפקד המחנה, פרנץ הורוואט, נודע באכזריותו.
"השומר הצעיר" פתח קן בעיר, ובשנים 1949–1950 עלו 343 מבני העיר לישראל. מאז הלכה וקטנה הקהילה בהדרגה, ובמשך השנים מכרה לשלטונות את שני בתי הכנסת, הנאולוגי והאורתודוקסי, ורכוש נוסף של יהודים. ב-1954 נפתח בבית המחסה אולם תרבות. ב-1977, בגלל עבודות פיתוח, הופקע כשליש מבית הקברות, 858 קברים הועברו למקום אחר. ב-1981 הוכרז בית המחסה כאתר הסטורי. היהודים המעטים שעדיין חיו בעיר ב-1987 חגגו את החגים היהודיים וקיימו אזכרה שנתית לזכר הנספים בשואה.
כבישים
קומארום הוא מרכז תחבורה וצומת דרכים, רכבות וכלי שיט. העיר ממוקמת על מסדרון התחבורה וינה / ברטיסלאבה - בודפשט, וניתן להגיע לבירת כל שלוש המדינות בתוך כשעה דרך הכביש המהיר M1, העוקף את העיירה מדרום. ניתן להגיע אל גיור במערב ולעיר טטבאניה במזרח בכביש הראשי 1, המחלק את העיר.
מסילת ברזל
ניתן להגיע לקומרום ברכבת מבודפשט ומווינה על קו הרכבת הראשי 1. תחנת הרכבת המרכזית של קומארום מטפלת בתנועת נוסעים משמעותית.
כלי שיט
תחבורת הנהר של קומארום קטנה יחסית, למרות הקרבה והתנועה המשמעותית על הדנובה. אין תנועת נוסעים בנמל העיר ליד תחנת הרכבת, רק לנמל הקטן יותר שנבנה במבצר מונושטור יש תפקיד תיירותי. עם זאת, פיתוח נמל המטענים החל בשנת 2015, ולאחר השלמתו ניתן יהיה לבצע טעינה/פריקה בקנה מידה תעשייתי ובמהירות ובכך לספק פונקציית הפצה והובלה באזור.
פאל שאנדור (במאי)
פאל שאנדור (בהונגרית: Sándor Pál; בודפשט, 19 באוקטובר 1939) הוא במאי יהודי-הונגרי, תסריטאי, מפיק, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודיו נכנס למפעל הסרטים MAFILM, שם עבד כעוזר מעבדה וכיוצר סרטים. בשנת 1959 התקבל לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. הוא סיים בכיתה של יאנוש הרשקו ב-1964.
שאנדור לימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע במשך שנים רבות, היה המנהל של חברת הפקת הסרטים ההונגרית-גרמנית נובופילם (Novofilm) במשך יותר מעשר שנים ובשנת 2000 הקים חברת סרטים משלו בשם Filmstreet. הוא מנהל את אולפן הסרטים הוניה (Hunnia Filmstúdió) מאז 2003.
מבין 24 ההכרות המקצועיות היוקרתיות הבינלאומיות, הבולטות ביותר הן "דוב הכסף של ברלין", פרס פיפרסקי מקאן (The International Federation of Film Critics (FIPRESCI)), פרס הוגו סילבר משיקגו (Silver Hugo Award) ופרס המבקרים של קרלובי וארי.
לפי הקטלוג של מאגר התיאטרון, הוא גם הציג את עצמו כבמאי תיאטרון שבע פעמים. ביים בין היתר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט וב"תיאטרון הרוק".
חייו הפרטיים
אשתו: אנה ספרנק (Safranek Anna), דוגמנית. יש להם שני ילדים.
כבמאי
בתרגום:
כתסריטאי
בשפת המקור:
בתרגום:
כמפיק
בשפת המקור:
בתרגום:
יחיעם פלד
ביוגרפיה
נולד בקיבוץ עין השופט. למד נגינה באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל אורי טפליץ, שהיה החלילן הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. שירת בלהקת הנח"ל, וניגן בתוכניות ה-20 וה-21 של הלהקה. ניגן את נגינת החליל בשיר "שלווה", וכן בשירים "בשמלה אדומה", "החיים היפים" ו"קרנבל בנח"ל".
הופיע בהרכבי נגנים במופעים שונים, כמו כן הופיע בתוכניות "קול ישראל", ובהם "שלכם לשעה קלה".
היה חלילן ראשי בתזמורת הקאמרית הקיבוצית. לאחר מכן הצטרף לתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והיה נגן חליל ופיקולו ראשי.
בין הקלטותיו: היצירה "meditation" מאת דב כרמל, ו"השתקפויות", תקליטור שבו ניגן עם הנבלנית רות מעייני קטעים מתוך אופרות.
עסק בהוראת מוזיקה. נמנה עם המורים הראשונים בבית הספר רימון ולימד גם בקונסרבטוריונים של גבעתיים ושל רמת גן.
היה נשוי להגר ואם לשלוש בנות. התגורר ברמת גן.
נפטר בשנת 2013, בגיל 67, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ משמר העמק.
הנצחתו
לאחר מותו מחולק פרס על שמו למוזיקאים מצטיינים, מטעם בית הספר למוזיקה על שם בוכמן-מהטה ואיגוד המוזיקאים.
בשנת 2015 הוציא "המכון למוזיקה ישראלית" דיסק עם יצירות מוזיקליות שונות, שאחת מהן – סונטה לחליל ולפסנתר מאת תאודור הולדהיים – הוקדשה ליחיעם פלד.
פני המקום
פני המקום הוא הרומן השלישי פרי עטה של הסופרת דורית פלג. הרומן ראה אור בסדרת 'עמודים לספרות עברית' של הוצאת זמורה ביתן בשנת 2006,  ויצא לאור באותה הוצאה במהדורה חדשה עם שינויים בשנת 2010.
עלילת הספר
דינה, אשת מחשבים תל אביבית המגדלת בגפה את ילדהּ לאחר גירושיה, ממאנת להתאים את עצמה לתביעות המכַלוֹת של בועת ההיי-טק ונאלצת להתפטר. המשבר המקצועי הופך למשבר קיומי: דינה מסרבת לקחת חלק במירוץ הקיום שכופה עליה העולם המערבי, אף שהיא יכולה לצאת ממנו ברווח נאה. מובטלת, עם חשבון בנק ההולך ומידלדל, היא משוטטת בחוצות תל אביב, פנויה להתבונן בחלכאים ובנדכאים שהחלו למלא את חוצות העיר: הומלסים, קבצנים, משוגעים וסתם בני המעמד הבינוני, שנשחקים אט אט ומצטרפים למסה האנושית קשת-היום הגדלה והולכת בישראל.
לילה אחד בקו חמש בדרכה הביתה ('הבית' – מושג טעון שהגיבורה, והספר כולו, מנסים לברר אותו), דינה פוגשת במפתיע, מולה על הספסל, את מי שכבר מזמן רצתה לשאול אותו שאלה או שתיים: את אלוהים בכבודו ובעצמו. אך הדמות שהיא פוגשת שונה מאוד מזו שחונכה לצפות לה. אלוהים אכן ירד לארץ המובטחת. הוא רוצה להיווכח כיצד נוהגים בני האדם בבריאתו, ותוך זמן קצר הוא עובר לגור עם דינה בדירתה שבלב העיר; אך הדבר אינו משפר את חייה או חיי הסובבים אותה, מאחר שהוא מסרב בתוקף להתערב בהם ולחולל בהם ניסים ונפלאות. הוא מוכן, לעומת זאת, להיות מעורב. הוא עוזר לדינה לטפל בילדהּ, ועד לפיטוריו הבלתי-נמנעים הוא עובד כפועל זבל בעיריית תל אביב – עמדה מצוינת מאין כמוה להכרת החיים ברחובות העיר הזו. ככל ששהותו מתארכת כן הוא צופה בחרדה בעולמו המופקר בידי מי שנושאים את שמו לשווא, אך גם מתבונן בגעגועים ובחמלה בהזדקקותם של בני אנוש לנגיעה ולתחושת בית בעולם. זה אחר זה נושרים מעל דינה, חרף התנגדותה העיקשת, מרכיבי עולמה המוגן: תחילה בן הזוג, אחר העבודה, אלבומי תמונות, סניף הבנק, הכסף שהיה בו, הוודאויות שהחזיקה בהן ועצם זהותה – הכל חומק בין אצבעותיה ונעלם, ונשארת רק אהבתה העמוקה לילדהּ. הנכסים הישנים מתחלפים בנכס אחר, שעד כה נעדר מעולמה – במבט: אופן ראייה חדש, לא-מותנה, שעיניו של בן זוגה לחיים פותחות בפניה. וכך, במקום לשבת בקומה השלושים באחד ממגדלי ההי-טק, דינה משוטטת ברחובות, ורואה במבט מצטלל והולך את העיר והארץ והזמן שהיא חיה בהם. הקושי שבחייה מתגבר, אך העולם סביבה נעשה חי – הוא חדל להיות מובן מאליו. מבטו של אלוהים הוא הפריזמה שדרכה היא רואה כל מה שמיאנה עד כה לראות. וככל שמבטה שוב אינו מופנה רק פנימה, אלא מכליל את כל מה שסובב אותה, כך גם, כמעין התגלות, היא מתחילה לראות איך מתוך הקושי והחוּלין של היומיום קם ומתייצב משהו שמעבר לו; ואולי היה שם תמיד.
התמות - על הספר
הרומן 'פני המקום' מהווה חשבון-נפש נוקב של יחיד מול האלוהים הפרסונלי שברא לעצמו על פי התפיסה הקרויה ביהדות 'השגחה פרטית'. תפיסה זו של הנוכחות האלוהית בחיינו, שהיהדות הורישה לתרבות המונותיאיסטית המערבית בכללותה, נוטה לראות באלוהים מעין 'אב גדול', 'משגיח גדול' או פנקסאי, שעינו צופיה על כל מעשי אדם, כל בדל-מחשבה והתנהגות, והרושם לו בהתאם עמודות של זכות או חובה; ורצונו העלום הוא המניע את כל המתרחש עלי אדמות, כולל מעשי העוולה הנוראים ביותר שאדם מעולל לזולתו. קל להסיק מכך כי גם האחריות למתרחש היא אלוהית ולא אנושית; ועמדת הספר היא שתפיסה זו של 'השגחה' מובילה להשלה של אחריות מוסרית אישית. מתוך כך פני המקום בוחן את מושג האב – הן האב האישי, והן ה'אבא הגדול', הסמכות העליונה שבני האדם המליכו על עצמם. הוא מתבונן בצורך שיש לאדם בסמכות העליונה הזו, ובשימוש שהוא עושה במושג האלוהות כתחליף לקנה-מדה מוסרי פנימי, כדי להסיר מעל כתפיו את האחריות האישית לזולתו. מן המלה 'שימוש' משתמעת גישה תועלתנית; וההווייה המשתקפת ב'פני המקום', תהי דתית או חילונית, היא אכן הווייה המרוקנת מנוכחות האלוהים, אף שהיא עושה שימוש רב בשמו. הקשר עם האלוהי נעשה לנוסחה מאובנת ומרוקנת מתוכן, או לשיטה לגרוף חסידים וצרכנים, והאל נעשה ישות מספקת-צרכים, באם של קולקטיב או של יחיד, מהסוג שקוראים לה כאשר המפתחות של האוטו הולכים לאיבוד. ועם כל זה, כך מתברר במהלך הספר, הצורך של בני האדם בנוכחותו של האלוהי בחייהם – תהי אשר תהי המהות הזו שמעבר לעצמם – הוא אמיתי. חסרה רק האבחנה בין מה שהוא תועלתני או ילדי, ובין קשר של ממש.
האבחנה שעושה פני המקום היא בין 'אלוהים' – אלוהים המסורתי, האומניפוטנטי, הכל-יכול, המתערב, האחראי, הקנאי, הנוקם או נוטה-חסד, כפי שהתאבן בתפיסה האנושית – לבין 'האלוהי': אותו חלק בנו שהוא מעבר לרצונות או לתביעות של האגו, והמסתנן ועולה דרך החרכים בחומה העסוקה-בעצמה של דינה דווקא ברגעים הכי פרוזאיים (אם יש בכלל דבר כזה, 'פרוזאי'; אף זו שאלה שהספר פותח). הספר אינו מנסה לענות על השאלה אם המהות-שמעבר הזו מתקיימת רק בנו, בני האדם, והיא פנימית בלבד, אולי סולידריות אנושית מהסוג שדיבר עליה קאמי, או שהיא אכן חדורה בעולם או בקיום באיזה אופן, כפי שטוענים המיסטיקנים לדורותיהם – כך או כך אין בה כדי להסיר מעל האדם את האחריות המוחלטת למעשיו.
כדי לאפשר את ההבחנה, ואת האחריות, אלוהים שבספר מסרב להתאים את עצמו לתפיסה הנוחה של ה'השגחה האישית'. באורח שקט אך נחוש הוא מסרב להיכנס למיטת-סדום המוצעת לו, שבה כולם רוצים לצמצם אותו למידותיהם: לא לזו של הדת הממוסדת, ולא של השרלטנות – המיסחור והניצול של נקודות התורפה האנושיות של פגיעה, כאב, וכמיהה לנחמה; גם לא לזו של הצרכים הפרטיים של קבוצות ויחידים, כולל, ובפרט, בת זוגו. במיוחד הוא מסרב לספק את מה שתובעים ממנו יותר מאי-פעם בתקופתנו זו, שהורגלה לסיפוק המיידי: הוא מסרב לחולל ניסים. אף שהוא מעורב מאוד במתרחש, ממש ככל אחד מברואיו, הוא מסרב להתערב במהלך האנושי.
הספר עוסק במקורותיה העמוקים של תפיסת ה'השגחה הפרטית' – חרדת וכאב הבדילות; הצורך האנושי העמוק לחוש חלק מאחדות, שהיא גדולה מן ה'מונאדה' הבודדה של היחיד. מתוך כך, הוא מתעסק בשאלה העקרונית האם אפשר להם לבני האדם לחוש בני-בית בעולם. דווקא ריקון תכונות הכל-יכול ועיצובו של אלוהים כ"בחור לא יותר מדי צעיר בקו חמש, די עייף" – היותו, כמו כולם, חשוף, בודד ומועד לגעגוע – הם העומדים ביסוד פעולתה המכרעת של דינה. הם הגורמים לה להכניס אותו לביתה ולעולמה ולהתקרב אליו קרבה אינטימית, המבטלת אמנם את 'יראת הכבוד', אך מאפשרת לאדם לראות, במראה שהוא מציג, את העצמי: בעולם זה שלא האֵל אלא יד-אדם מתואמת יצרה אותו, גם אלוהים לא מצליח להסתדר. גם לו אין כאן בית. עינה של הגיבורה, הצופה בו הולך לאיבוד ברחובות הארץ הזאת, מאפשרת מבט חד על המקום והזמן, אך מאפשרת גם לזקק מתוכם אפשרות של חסד – הכרוכה לבלי-הפרד בהבנה, כי היא (ולא שליח) האחראית לגורלה ולזולתה.
ביקורות
וכאחד הספרים הטובים של השנה על ידי המבקר אריק גלסנר במעריב.
יורם קניוק, ידיעות אחרונות:
משה יצחקי, עתון 77:
אריק גלסנר, מעריב:
עמרי הרצוג, ynet:
חגית כהן, מקור ראשון :
המהדורה החדשה
פלג החלה לעבוד על "פני המקום" במהלך שהותה באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1995 ועבדה עליו לאורך פרק זמן של אחת עשרה שנים; הספר יצא לאור לראשונה בשנת 2006. כעבור ארבע שנים פלג כתבה מחדש את אקורד הסיום של הספר והוסיפה פרק קצר לקראת סוף הספר. היא מספרת על כך בריאיון לעיתון 77:
פישינגיניה
אלפרדו דה רושה ויאנה הבן (בפורטוגזית: Alfredo da Rocha Viana Filho; 24 באפריל 1897 – 7 בפברואר 1973), הידוע בכינוי פישינגיניה (Pixinguinha), הוא מגדולי המלחינים של מוזיקה עממית ברזילאית, במיוחד בסוגת השוׂרוּ. פישינגינה היה חלילן, סקסופוניסט, מלחין ומעבד. מעבר ללחניו הרבים שהפכו לנכסי צאן ברזל בברזיל, פישיניגיניה שכלל וקידם את מוזיקת השורו, מוזיקה אורבנית מריו דה-ז'ניירו, באמצעות הקלטותיו הרבות, תוכניות רדיו קבועות בהשתתפותו, וחידושים סגנוניים כמו אלתור וקונטרפונקט. מיצירותיו המפורסמות: Um a Zero, Carinhoso, Rosa.
על חייו
פישינגיניה נולד למשפחה של מוזיקאים, אביו שהיה עובד דואר היה גם חלילן ובעל אוסף גדול של מנגינות שורו עתיקות, וכמה מאחיו היו מוזיקאים בעלי שם. בגיל 14 הוא חיבר את היצירה הראשונה שלו, ובגיל 15 התחיל לעבוד כנגן במועדון בריו דה ז'ניירו. לאחר מכן היה חלילן בתזמורת מלווה באולם ראינוע, וב-1914 יצר עם חבריו את הרכב "קשנגה" (Caxangá) שזכה לפרסום ניכר.
מתוך הרכב זה נוצרה ב-1919 הלהקה "שמונת הנגנים המדהימים" (Os Oito Batutas), שהייתה לאחד ההרכבים המשפיעים ביותר במוזיקה הברזילאית. הם ניגנו בלובי של בית ראינוע, ומשכו קהל יותר מהסרטים עצמם. בתחילה ההרכב היה מסורתי למדי ופישינגניה ניגן בחליל, אך עם הזמן הוא שילב במוזיקה השפעות של ג'אז ורגטיים, וניגן בסקסופון. "שמונת המדהימים" היו מוכרים ואהובים ברחבי ברזיל, אך הייתה עליהם גם ביקורת משני כיוונים, מצד אחד האליטה הלבנה שלא ראתה בעין יפה הרכב משולב של שחורים ולבנים מנגן באולמות פאר, ומצד שני אנשים שחרדו מן ההשפעה האמריקאית והאירופית על המוזיקה הברזילאית השורשית.
המוזיקה של פישיניגיה הפכה לחלק בלתי נפרד מהקנון של השורו, הוא כתב ועיבד עשרות יצירות, ויום הולדתו, ה-23 באפריל, נחוג בברזיל כ"יום השורו הלאומי".
על המוזיקה שלו
פישינגיניה נשען על מסורת השורו של סוף המאה ה-19, אך שילב במוזיקה שלו קווים מלודיים מורכבים ומשתנים, קווי בס קונטרפונקטים, ומקצבים ג'זיים סינקופים. עם הזמן הוא הוסיף לעיבודים כלים לא מסורתיים כמו כלי נשיפה ותופים, וניצל במלואם את ההרכבים הגדולים שאיתם עבד. עיבודיו הושפעו מהג'אז והרגטיים האמריקאים שהיו פופולריים באותו תקופה.
פישינגיניה השאיר אחריו עשרות יצירות, ביניהן: Sofres porque Queres - הקלטה של "שמונת הנגנים המופלאים" משנת 1919
Vou vivendo - הקלטה משנת 1946
ו"רוזה" (Rosa) - מנגינת שורו לירית באחד הביצועים היפים ביותר שלה. מנגנת קמילה סימונט (Camila Simont), גיטריסיטית ברזילאית מחוננת בראשית דרכה, שנרצחה בגיל 24 על ידי שיכור.
אהוד בן ש"ך
אהוד בן-ש"ך (נולד ב-29 באוגוסט 1953) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי. יו"ר קבוצת פטרולגז, קרן פועלים נדל"ן, קבוצת השקעות הנדל"ן נאוסיטי, ומבעלי חברת האנרגיה גלובל פאוור ומפעל קניאל אריזות.
ביוגרפיה
נולד בגבעתיים לנחמה ולאבנר בן ש"ך, צאצא למשפחת שכביץ, שנמנתה עם מייסדי המושבה גדרה, ומייסד חברת האנרגיה פטרולגז. בן ש"ך למד בתיכון בליך ברמת גן.
שירת כקצין בחיל השריון, ונפצע במהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר תהליך שיקום, שב לשרת עד לשחרורו בדרגת סרן. לאחר מכן המשיך לשרת במילואים כקצין בעוצבת הגליל.
תחת שליטתם של אהוד ואחיו מודי, מוזגה חברת פטרולגז עם חברת פזגז, שבבעלותו של צדיק בינו, בשנת 1993. המיזוג בין החברות הפך את פז גז לחברה המובילה בתחום הגז הביתי בישראל. בן ש"ך התמנה ליו"ר הנהלת פז גז ב-1997, ובנוסף כיהן כיו"ר סהר פיתוח, חטיבת הנדל"ן של חברת פז. שנה לאחר מכן מונה ליו"ר דירקטוריון פי גלילות. במקביל רכש בן ש"ך, יחד עם שותפיו צדיק בינו ואברהם ביגר, את מפעל האריזות קניאל.
בשנת 2004, מתוקף תפקידו כיו"ר פי גלילות, ניהל משא ומתן עם שר האנרגיה, אביגדור ליברמן, על פינוי חוות הגז. בתום ההידברות סוכם על פינוי פי גלילות תמורת פיצוי עתידי של 10 מיליון דולר לחברת פז גז.
בשנת 2007 מכרו אהוד ומודי בן ש"ך את מניותיהם בחברת פז גז לצדיק בינו. אהוד בן ש"ך שב לעסקי האנרגיה ב-2010, והקים יחד עם רואה החשבון ואיש העסקים ניסן כספי את חברת "גלובל פאואר", אשר יוזמת פרויקטים לייצור חשמל פרטי. החברה מתעתדת לבנות 15 תחנות כוח מופעלות בגז ברחבי הארץ.
מתגורר בכפר אז"ר, נשוי ואב לשלושה.
פעילותו הציבורית
במשך 13 שנים כיהן כיו"ר בית הספר לג'אז ולמוזיקה רימון, ובמשך 10 שנים הגיש את התוכנית "רדיו פרטי" ברדיו 88FM. בשנת 2010 הקליט בתחנת הרדיו גלי צה"ל את סדרת התוכניות "צבעי המוזיקה", שבה ראיין את מיטב אומני ישראל. בן ש"ך הוא גם צייר חובב, ואחד מציוריו, "סערה בגן" נתרם לתערוכת האמנות Imagination 2011 של בנק הפועלים ונמכר תמורת 16,000 ש"ח.
ב-1986 הפיק את הסרט "נאדיה" בבימויו של אמנון רובינשטיין.
בן ש"ך עמד בראש העמותה לחינוך ולמנהיגות אזרחית. במסגרת פעילותו בעמותה, הפיק סרט תיעודי, "כאילו לא הייתה מלחמה", אשר עוסק במלחמת יום הכיפורים, ומשמש במוסדות חינוך, עסקים ובצבא, כבסיס לדיונים על אחריות אישית, אחריות מנהיגים ומגבלות הכוח.
אליפות גרמניה בכדורגל 1930
אליפות גרמניה בכדורגל 1930 הייתה העונה ה-23 של התחרות.
למשחק הגמר הגיעו הולשטיין קיל והרטה ברלין. להרטה ברלין זו הייתה ההופעה החמישית ברציפות במשחק הגמר, והניצחון הראשון.
ארגון האליפות
המשחקים נערכו בשיטת נוק-אאוט (מפגש יחיד בין הקבוצות).
מבוכים ודרקונים: כבוד בין גנבים
מבוכים ודרקונים: כבוד בין גנבים (באנגלית: Dungeons & Dragons: Honor Among Thieves) הוא סרט פנטזיה-הרפתקאות אמריקאי, שנכתב ובוים על ידי ג'ונתן גולדשטיין וג'ון פרנסיס דיילי, המבוסס על משחק התפקידים הפופולרי באותו השם ומהווה אתחול לסדרת הסרטים באותו השם.
הסרט עלה לאקרנים ב- 31 במרץ בארה"ב, תחת הפצתה של אולפני פראמאונט.
עלילה
לפני שנכלא, הפייטן אדגין דרוויס שירת כחבר בהארפרס, מסדר שומרי השלום, עד שתלמידיו של קוסם אדום שעצר בעבר הרגו את אשתו. מלווה בלוחמת הברברית הולגה קילגור, אדגין בוחר בדרך חיים חדשה לו ולבתו קירה על ידי פניה לעולם הגניבה, בשיתוף עם המכשף החובב סיימון אומאר, הנוכל פורג’ פיצוויליאם, וחברתו המסתורית של פורג’ סופינה. בעת שפשטו על מעוז הארפרים, אדגין ניסה לגנוב "לוח התעוררות מחדש" כדי להחיות את אשתו, אך הוא והולגה נלכדו בלחש מלכודת זמן שהטילה סופינה בזמן ששותפיהם נמלטו.
אחרי שנתיים של מאסר בבית סוהר הארקטי בעל תנאים קשים, הזוג, בלי לדעת שהם קיבלו חנינה, בורחים לעיר נברוינטר ולומדים שפורג' הפך שם לשליט לאחר שאדון העיר הקודם חלה אנושות באופן מסתורי. פורג' טיפל בקירה, ושכנע אותה שתאוות הבצע האנוכית של אדגין הובילה למעצרו. מתגלה שסופינה היא קוסמת אדומה ויחד הם תזמרו את לכידתם של אדגין והולגה.
סופינה מצווה להוציא להורג את אדגין והולגה, אבל הם בורחים ומחליטים לשדוד את הכספת של פורג' ולהחזיר את קירה הביתה במהלך משחקים קרובים שיתרחשו בעיר עליהם הכריז פורג', כשהם צריכים את הלוח כדי להוכיח את חפותם לקירה ולהחיות את אשתו של אדגין. משחקי הגלדיאטורים נאסרו, אבל פורג' החזיר אותם, והבטיח שהמשחקים יביאו תיירים וכסף. אדגין והולגה מאתרים את סיימון הקוסם כדי לעזור, והוא מציע לגייס גם את דוריק, דרואידית בעלת יכולת לשנות צורה לחיות, שקהילת היער שלה נלחמת ברדיפה וכריתת עצים עליה הכריז פורג'.
כחלק מאיסוף מידע על הכספת המלכותית בנברוינטר, דוריק הופכת לזבוב וחודרת לטירה של פורג', ומגלה שלכספת יש הגנות קסומות חזקות של מורנקיינן, שסיימון לא יכול להשבית. סיימון מציע את האפשרות ששריד קסם, "קסדת ניתוק", יכול להשבית אותם. הם נוסעים לבית קברות ישן כדי לשאול את אבותיה של הולגה היכן למצוא את הקסדה. סיימון מקים לתחייה את המתים עם קמע המאפשר הקמה לחיים וחמש שאלות כל מת. הגופות חושפות שהם נתנו את ההגה לזנק יאנדאר, פלדין שברח מארצו, תאי, כשזאס טאם הפך את ת'יאנים לצבא מתים. לא נשאלת מספיק שאלות, גופה אחת נשארת "חיה".
זנק, מכריח את אדגין להישבע כי יחלק את כל אוצר הכספת לאנשי העיר נברוינטר, מנחה את הקבוצה דרך האנדררק כדי להחזיר את הקסדה. בעזרת המקל של בעלה החצי של הולגה שמתגלה כשרביט טלפורטציה, הם מוצאים את השריד אבל מותקפים על ידי מתנקשי תאי מתים חיים שנשלחו על ידי סופינה. זנק נלחם במתנקשים ועוזר לקבוצה להימלט מטמברצ'אוד, דרקון אדום שמן, לפני היציאה.
סיימון מתקשה לשלוט בכוחה של הקסדה, אז הם מחליטים להשתמש בצוות כדי להיכנס לכספת במהלך המשחקים. סיימון והולגה חודרים לדלת האטומה בקסם אך מוצאים את החדר ריק מלבד מלכודת קסומה. סופיה, מחופשת לקירה, מכניעה את אדגין. הקבוצה נתפסת ונאלצת להשתתף במשחקים, אך מצליחה להימלט מהאצטדיון. דוריק מגלה שפורג' העלה את האוצר על סירה ומתכונן לברוח;  הקבוצה גונבת לעצמה את הסירה ומצילה את קירה מפורג', שאיים על חייה של קירה.
כשהם בורחים, הקבוצה מבינה שסופינה ארגנה את המשחקים כדי למשוך קהל עצום ולהפוך אותם לצבא מתים באמצעות הקללה שהרסה את תאי. הקבוצה חוזרת, מעבירה את העושר הגנוב של פורג' מהסירה עם צוות הטלפורטציה ומפיצה אותם ברחבי העיר בכדור פורח, ומושכת את האנשים מהאצטדיון לפני שהקסם של סופינה ייכנס לתוקף.
זועמת על תבוסתה, סופינה תוקפת את הקבוצה, אך סיימון מצליח לשלוט בקסם שלו ולבטל את כישוף עצירת הזמן של סופיה, מה שמאפשר לקירה להשתמש בתליון בלתי נראות אדגין והולגה נתנו לה בילדותה כדי להניח על סופינה צמיד אנטי-קסם. סופינה נהרגת כשהותקפה על ידי דוריק בצורת דוב ולאחר מכן נמחצת על ידי פסולת נופלת, אבל הולגה נפצעת אנושות. אדגין משתמש בטאבלט כדי להחזיר אותה לחיים, ומקבל שהוא רוצה להחזיר את אשתו רק למענו בזמן שהולגה הפכה לחלק אמיתי ממשפחתם. דוריק מסמנת פתיחות למערכת יחסים עם סיימון. משוחזר, הלורד הישן של נברוינטר מכריז על גיבורי הצוות של הממלכה. זנק שולח את פורג' לבית הכלא הארקטי, שם הוא לא מצליח להימלט באופן מרהיב כמו אדגין והולגה.
פיתוח
ב-7 במאי 2013, אולפני האחים וורנר וחברת ההפקות של קורטני סולומון, "Sweetpea Entertainment" הודיעו על הפקת עיבוד מחודש למשחק התפקידים הפופולרי "מבוכים ודרקונים", שייכתב על ידי דייוויד לזלי ג'ונסון-מקגולדריק ויופק על ידי המפיקים רוי לי, אלן זמאן וסולומון. יומיים לאחר ההכרזה, חברת הסברו תבעה אותם בתביעה לפיה עמלו על פיתוח סרט שיבוסס על "מבוכים ודרקונים" יחד עם סרטי יוניברסל, שיבוים וייכתב על ידי כריס מורגן. ב-3 באוגוסט 2015, לאחר שבית המשפט דחק בחברת "Sweetpea Entertainment" והסברו להסדיר את הזכויות, הפקת הסרט התקדמה לשלבי קדם הפקה תחת הפקתם המשותפת של האחים וורנר והסברו. ב-13 במאי 2016, נודע שהבמאי רוב לטרמן עתיד לביים את הסרט. ב-20 בפברואר 2018, סרטי פרמאונט רכשה את זכויות ההפקה של הסרט, וקיימה משא ומתן עם הבמאי כריס מקיי והתסריטאי מייקל גריליו על בימוי וכתיבת הסרט, בהתאמה. ב-30 ביולי 2019, נודע שג'ונתן גולדשטיין וג'ון פרנסיס דיילי מנהלים מגעים על בימוי הסרט במקום מקיי, אך שגריליו עדיין יהיה אמון על כתיבת התסריט. ב-6 במאי 2020, הוכרז שגולדשטיין ודיילי יהיו אחראים גם על כתיבת התסריט לסרט, שיופק על ידי ג'רמי לאצ'ם.
ליהוק
ב־27 ביוני 2016, דווח על כך שהשחקן אנסל אלגורט נמצא במגעים על תפקיד בסרט. בדצמבר 2020, דווח על ליהוקו של כריס פיין לסרט. בפברואר 2021, דווח על ליהוקם של מישל רודריגז, ג'אסטיס סמית' ורגה ז'אן פייג'. ב-2 במרץ 2021, דווח על ליהוקם של יו גרנט בתור האנטגוניסט הראשי של הסרט ושל סופיה ליליס. באפריל 2021, דווח על ליהוקה של קלואי קולמן לצוות השחקנים.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-12 באפריל 2021 באיסלנד, עם כ-60–70 חברי צוות הפקה, והסתיימו ב-19 באוגוסט 2021. בנוסף, צילומי הסרט התקיימו גם בבלפסט, צפון אירלנד.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים ב-3 במרץ 2023. במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-23 ביולי 2021, אך לאחר מכן תאריך עלייתו לאקרנים נדחה ל-19 בנובמבר 2021 על מנת לפנות את התאריך להפצת הסרט "משימה בלתי אפשרית 7". בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, תאריך עלייתו של הסרט לאקרנים נדחה ל-27 במאי 2022.
התעמלות במשחקים האולימפיים
תחרויות התעמלות נערכו בכל אולימפיאדה בעת החדשה מאז חידושם של המשחקים האולימפיים באתונה 1896. ענף ההתעמלות נחשב לאחד משלושת הענפים הפופולריים במשחקים, לצד האתלטיקה והשחייה. באולימפיאדת אמסטרדם 1928, נוספו גם תחרויות הנשים להתעמלות המכשירים לאחר 32 שנים שבהן התחרו גברים בלבד. תחרויות התעמלות אומנותית נוספו למשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס 1984 ותחרויות הטרמפולינה נוספו בסידני 2000.
התעמלות מכשירים
התעמלות המכשירים היא חלק מהמתכונת האולימפית מאז המשחקים האולימפיים הראשונים באתונה 1896, אז התחרו המתעמלים בטבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות, טיפוס בחבל, וכן בתחרויות קבוצתיות במקבילים ובמתח. לאחר אתונה 1896 ובמשך חמש האולימפיאדות הבאות, עברה מתכונת התחרויות שינויים דרסטיים כאשר מלבד צמצום התחרויות לקרב-רב אישי וקרב-רב קבוצתי, הוחסרו התחרויות במכשירים הבודדים ובמקומם נוספו בין היתר תחרויות להטוטנות וטריאתלון באולימפיאדת פריז (1900), תחרות הקרב-רב אף כללה גם מקצועות באתלטיקה קלה, כגון קפיצה לרוחק, קפיצה לגובה וקפיצה במוט, ואף הרמת משקולות. באולימפיאדת לונדון (1908), תחרות הקרב-רב חזרה לכלול מקצועות התעמלות מכשירים בלבד.
באולימפיאדת פריז (1924) הוחזרו כל תחרויות היחידים שנערכו במשחקים הראשונים באתונה (טבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וטיפוס על חבל), וכן נערכה בפעם היחידה גם תחרות על סוס קפיצות צדי. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נוספו לראשונה תחרויות נשים, אשר התחרו בתחרות אחת, קרב-רב קבוצתי. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), נוסף לראשונה תרגיל הקרקע למתכונת האולימפית.
באולימפיאדת ברלין (1936) תחרויות הגברים כללו קרב-רב קבוצתי, קרב-רב ליחידים ותרגילי טבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וקרקע. מתכונת זו של תחרויות הגברים לא השתנתה מאז ועד היום. באולימפיאדת הלסינקי (1952) החלו גם תחרויות למתעמלות יחידות. ארבעת המקצועות בהן התחרו הנשים הם מקבילים מדורגים, סוס קפיצות, קורה וקרקע, ובנוסף נערכה גם תחרות קרב-רב ליחידות וקבוצות. שש תחרויות אלו, הן שמרכיבות את המתכונת בתחרויות הנשים גם כיום.
התעמלות אומנותית
תחרויות התעמלות אמנותית נוספו למשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס 1984, כחלק ממתכונת תחרויות ההתעמלות. תחילה התחרויות כללו קרב-רב ליחידות, ומאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) גם תחרות לנבחרות. בניגוד לאליפויות עולם ואליפויות יבשתיות, בהן נערכות תחרויות גם בכל אחד מהמכשירים בנפרד (אלות, חישוק, כדור וסרט), במשחקים האולימפיים נערכת תחרות אחת, קרב-רב, אשר כוללת תחרות בכל המכשירים.
טרמפולינה
תחרויות טרמפולינה נוספו למשחקים האולימפיים בסידני 2000, כחלק ממתכונת תחרויות ההתעמלות. ישנן שתי תחרויות; תחרות אישית לגברים ותחרות אישית לנשים.