cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חרפה (ספר)
עלילה
הוא עוזב את ביתו בעיר, ומוצא מחסה בחווה של בתו בכף המזרחי. במשך זמן, ההשפעה של הבת שלוותה בקצב הטבעי של החווה מבטיחים ללורי חיים שקטים בהרמוניה של חיי הכפר. אבל מאזן הכוחות במדינה משתנה. זמן קצר לאחר שהוא חש בנוח בחיי כפר, הוא נאלץ להשלים עם תוצאותיה של התקפה אלימה בחווה. הבת שלו נאנסת, והוא עצמו מותקף באלימות, ונפצע. מעתה הוא חושש לחיי בתו ולעתידה במקום הזה. ניסיונותיו לשכנע אותה לעזוב את החווה ואולי גם את המדינה לא נושאים פרי. הוא חוזר לביתו בקייפטאון, אך גם שם אינו מוצא מנוחה. הוא חוזר לבתו בחווה, אך מגלה שחייה עומדים להשתנות ולא בכיוון שהוא חלם עליו. הרומן נוגע גם לאינטראקציה של לורי עם כמה דמויות אחרות. בו (Bev) – עוסקת בריפוי וגם בהמתה של חיות בית, ובמידה מסוימת נקשרת ללורי. האיכר השחור פטרוס, העובד לשעבר של לוסי, שמקבל בעלות על חלק מהחווה, ומעורבותו בהתקפה על ביתה אינה ברורה דיה.
הרומן עובד לסרט אוסטרלי בשנת 2007.
תורגם לעברית בידי סמדר מילוא, ופורסם בעברית בידי הוצאת עם עובד בשנת 2000.
טלי גולדברג
ביוגרפיה
גולדברג היא בוגרת בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה, שם למדה אצל פרופ' יפרח נאמן.
טלי גם פעילה בתחום המוזיקה העתיקה, והיא מנגנת בויולה ובכינור בארוק באנסמבל סולני באך הישראלים, בתזמורת הבארוק ירושלים ובהרכבים קאמריים שונים.
בשנים 2011–2015 הייתה חברה ברביעיית רובנס ההולנדית.
משנת 2018 חברה ברביעיית כרמל.
טלי מלמדת כינור ומדריכה הרכבים קאמרים במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, המרכז למוזיקה ירושלים ומכללת לוינסקי.
מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט
מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט (Hornet; מאנגלית: "צרעה") הוא מטוס קרב אמריקני רב-משימתי מהדור הרביעי מתוצרת מקדונל דאגלס (כיום בואינג). שימש כמטוס הקרב העיקרי של הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני, ומוצב על נושאות המטוסים של הצי. ההורנט נמצא גם בשירות חילות אוויר בכמה מדינות אחרות. המטוס דו-מנועי, על-קולי ומותאם לריבוי תנאי אקלים. הוא נבנה כמותאם גם להיות מטוס קרב וגם מטוס תקיפה. בין היתר ביכולתו לבצע פעולות אמנעה אווירית, דיכוי הגנה אווירית, סיוע אווירי קרוב ועוד. הוא בעיקר הוכיח עצמו עם השנים כנכס מרכזי הצי האמריקאי ושירותו המבצעי כולל פעולות במבצע קניון אל דוראדו, מלחמת המפרץ, מלחמת עיראק ועוד. במקור המטוס פותח בשותפות של מקדונל דאגלס עם נורת'רופ. פיתוח מאוחר של המטוס הביא ליצירת דגמי F/A-18 סופר הורנט.
פיתוח
ההורנט מהווה פיתוח ישיר של האב טיפוס נורת'רופ YF-17 "קוברה", מטוס קרב קל משקל. לפיכך, ההורנט מבוסס על עיצוב והרכב קרבי רב-משימתי ודו-מנועי שפותח עבור חיל האוויר האמריקאי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-1971 ביקש חיל האוויר הצעות לתוכנית אב טיפוס של מטוס קרב קל משקל; כאשר ההצעה של חברת נורת'רופ התבססה על הרכב הגוף של הקוברה. שתי חברות התחרו על בניית המטוס עבור חיל האוויר האמריקאי: נורת'רופ, שב-1972 קיבלה מענק לפתח את המטוס על בסיס הפיתוח הקיים של שני מטוסי קוברה בעלי הנעת שני מנועי YJ-101 תוצרת ג'נרל אלקטריק, והשנייה הייתה ג'נרל דיינמיקס, שהחלה בבנייה על בסיס שני מטוסי YF-16 פייטינג פלקון בעלי מנוע יחיד.
הטיסה הראשונה של הקוברה YF-17 הייתה ביוני 1974. בשלב זה, חיל-האוויר החליט להמשיך עם תוכנית הלוחמים האוויריים (ACF), המבוססת על ניסויי טיסה של אבות-טיפוס YF-16 ו־YF-17. חיל הים גם כן יזם תוכנית לפיתוח מטוס קרב קל משקל חדש בתקופת זמן זו אשר נועד להחליף את מקדונל דאגלס F-4 פנטום וווט A-7 קורסייר II על נושאות המטוסים.
בשנת 1975 הוחלט שחיל האוויר יתבסס על הפיתוח של YF-16 כלב הפעילות הטקטית, בעוד הצי הונחה, על בסיס החלטת הקונגרס של ארצות הברית, לבסס את היוזמה שלו למטוס קרב קל משקל חדש או על ה־YF-16 או על ה־YF-17 "קוברה". כדי לעמוד בדרישות של חיל הים, שולבו שיפורים ניכרים בתחומים כמו תחום לחימה וביצועי מכ"ם, בנוסף לתכונות התאמה עבור נושאות מטוסים. בשנת 1976 נבחר העיצוב שהציעה מקדונל דאגלס כמנצח, והמטוס החדש נקרא F/A-18. העיצוב החדש לבסוף כלל שני מנועים אשר הומרו ממנועי YJ-101 למנועי F-404, גם כן של תוצרת ג'נרל אלקטריק.
בעוד שהתצורה הכללית של ה־YF-17 נשמרה, ה־F-18 הפך למטוס חדש לחלוטין. כדי לעמוד במקביל גם בדרישות של מטוס קרב וגם בדרישות של מטוס תקיפה, נעשה שימוש מלא בטכנולוגיה חדישה נכון לאותה העת של מחשבים דיגיטליים. יחד עם צינורות קרן קתודית לתצוגות תא הטייס ובקרות מתאימות המבוססות על הערכות מצב יסודיות של טייסים בסימולטורים, פותחה תצורת מטוס אחיד ובתוכו גם תת-מערכות עבור מילוי שני התפקידים.
במהלך הפיתוח, נוספו גרסאות אימונים דו-מושביים, שבהמשך נכנסו גם כן לשירות פעיל ועלו על פס ייצור סדיר. בוצעו שינויים מינימליים כדי לשלב את תא הטייס השני, כאשר המטוסים הדו-מושבים שומרים כל היכולות והביצועים של הגרסאות החד-מושביות. בטיסת בכורה בנובמבר 1978, ה־F/A-18 והנגזרת הדו-מושבית שלו עברו בהצלחה את רוב בדיקות הפיתוח שלהם במרכז הניסויים האוויריים של הצי, תחת הערכת בדיקת ביצועים חדשה שהצי החל לעבוד לפיה. המטוסים הראשונים שיוצרו נמצאים בשירות מאז נובמבר 1980. היכולות החדשות שהציג ה־F/A-18 נתקלו בתגובה נלהבת בקרב סגל אנשי ההפעלה שלו. ההורנט יועד לרשת את ה־F-14 טומקט וה־A-6 אינטרודר כנכס האווירי העיקרי של הצי וחיל הנחתים האמריקאי.
היסטוריה מבצעית
F/A-18 החד-מושבי המקורי היה המטוס הרב-משימתי הראשון של ארצות הברית. הוא תוכנן למטרות תקיפה מסורתיות, כמו אמנעה וסיוע אווירי קרוב, וזאת מבלי לפגוע בכושר היירוט האווירי שלו. במצב תקיפה הוא משמש להקרנת כוח, אמנעה וסיוע קרוב ועמוק. במצב יירוט F/A-18 משמש בעיקר לליווי ולהגנת הצי, והשלים את F-14 טומקט עד שזה יצא משירות בשנת 2006. החל משנת 1986 מוטסים מטוסי F/A-18 על ידי הצוות האווירובטי של חיל הים האמריקאי - "המלאכים הכחולים" (Blue Angles).
F/A-18 הוא מטוס דו-מנועי רב משימתי טקטי. דגמי F/A-18A ו-F/A-18C הם חד-מושביים, ודגמי F/A-18B ו-F/A-18D הם דו-מושביים. דגם B משמש בעיקר לאימון, ודגם D משמש בצי האמריקאי לתקיפה, לשליטה אווירית טקטית וקדמית ולאיסוף מודיעין.
דגמי F/A-18C ו-D סומלו כך בשל שדרוג בשנת 1987 שכלל אמצעים להתקנת טילים מתקדמים יותר ומתקני שיבוש מכ"ם. דגמי C ו-D שסופקו החל משנת 1989 נחנו גם ביכולת תקיפת לילה משופרת.
חוץ מהצי האמריקאי, הנחתים ונאס"א, המטוס נמצא בשימוש חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחילות האוויר של כווית (Al Quwwat Aj Jawwaiya Al Kuwaitiya), שווייץ (Kommando der Flieger und Fliegeabwehrtruppen), פינלנד (Suomen Ilmavoimat), מלזיה (Tentera Udara Diraja Malaysia), קנדה (Canadian Armed Forces, מסומנים CF-188 ו-CF-188B, ידועים גם בשם CF-18 Hornet) וספרד (Ejército del Aire, מסומנים C.15).
נמר אנטולי
נמר אנטולי או נמר הגליל (שם מדעי: Panthera pardus tulliana) הוא תת-מין של הנמר, אשר מקורו באסיה הקטנה המכונה אנטוליה. בעבר הייתה תפוצתו מהים השחור בצפון ועד הרי יהודה בדרום, אך כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה עולמית.
פיזיולוגיה ותזונה
הנמר האנטולי הוא גדול ממדים וגופו שרירי. נמר אנטולי בוגר שוקל כ-90 קילוגרמים ואורכו כשני מטרים עד שני מטרים וחצי. תוחלת חייו של הנמר היא כ-20 שנים בטבע, אך בשבי הוא חי זמן רב יותר.
הנמר האנטולי הוא טורף, והוא ניזון מבעלי חיים כמו יעלים, עזים, חזירי בר, יחמורים, איילים וחיות נוספות.
תפוצה
הנמר האנטולי היה נפוץ באסיה הקטנה (טורקיה), ותחום תפוצתו השתרע מקו הגליל בדרום ועד אזור הים השחור בצפון. מאז הכנסת הנשק החם לאזור המזרח התיכון, שהוביל לציד מוגבר של נמרים, לרבות תת-מין זה, החל הנמר האנטולי להיעלם מרוב שטחי תפוצתו. כיום נמר זה מוגדר כנכחד בארץ.
הנמר האנטולי נמצא היום בטורקיה, אזרבייג'ן, ארמניה, עיראק, טורקמניסטן, איראן, ובקזחסטן.
הנמר האנטולי בישראל
הנמר האנטולי הוא אחד מארבעת תת-המינים של הנמר שחיו בישראל והגדול שבהם. בישראל תפוצתו של הנמר האנטולי התרכזה בגליל, שם ניזון בעיקר מחזירי בר.
עם זאת, יש טענות שנויות במחלוקת כי נמרים נצפו בגאון הירדן, רמת הגולן וגבול לבנון.
מארג המזון בישראל נפגע קשות לאחר הכחדתו של הנמר האנטולי מן הגליל, משום שהוא וויסת את אוכלוסיית החזירים ומנע מהם להגיע למצב של פיצוץ אוכלוסין. כיום, עם היעלמות הנמרים בצפון הארץ, נעשים ניסיונות לווסת את אוכלוסיית החזירים על ידי ציידים, אם כי לשיטה זו חסרונות רבים.
הערות שוליים
Anatolianleopardi
אדמר דה לה פואי
אדמר דה לה פואי (הידוע גם בשם אדמהר, איימאר או אלארז) דה מונטיל (נפטר ב-1 באוגוסט 1098) היה אחד הדמויות העיקריות של מסע הצלב הראשון והיה הבישוף של לה פווי-אן-ולה לפני שנת 1087. הוא היה הנציג הנבחר של האפיפיור. אורבן ה-2 למסע הצלב הראשון לארץ הקודש. למרות היותו איש דת הוא מוזכר בכתבי ההיסטוריונים של התקופה כלוחם ללא חת לצד האבירים שהובילו את מסע הצלב במיוחד בקרב דוריליאום ובמצור על אנטיוכיה. מסופר כי אדהמאר נשא את הרומח הקדוש בפריצה הנואשת של הצלבנים מאנטיוכיה ב־28 ביוני 1098, הוא נפטר בשנת 1098 ממגפה שפרצה באנטיוכיה לאחר הכיבוש.
ביוגרפיה
הוא נולד ככל הנראה בשנת 1045 או בסמוך לכך למשפחת אצולה צרפתית ונבחר לבישוף של לה פוי בסמוך לשנת 1080, היה תומך ברפורמה הגרגוריאנית הקרויה על שם האפיפיור שהוביל אותה בתחילתה, גרגוריוס השביעי, ומטרתה הייתה לחזק את מעמד מוסד האפיפיורות והקוריה הרומאית כנגד השליטים החילוניים של אירופה וכנגד הבישופים וכן ביעור שחיתויות בכנסייה. הרפורמה החלה עם מינויו של גרגוריוס השביעי לאפיפיור בשנת 1073 ונמשכה גם בתקופתם של ממשיכיו. הרפורמה הייתה מורכבת משורה של מאבקים והחלטות כנגד שחיתות בכנסייה ובישופים סוררים, ובעיקר כנגד השליטים החילוניים של אירופה, במטרה לבצר את עצמאות הכנסייה וכוחה. על רקע זה הוא הפך למקורב לאפיפיור אורבן השני ורמון הרביעי, רוזן טולוז שהיה האציל העשיר והחזק ביותר בצרפת וממובילי מבע הצלב הראשון.
בוועידת קלרמון - סינוד שהתקיים בין 18 ו-28 בנובמבר 1095 בעיר קלרמון שבחבל אוברן שבצרפת. בוועידה השתתפו מנהיגים של הכנסייה הקתולית בראשות האפיפיור אורבנוס השני. נאומו של זה האחרון ב-27 בנובמבר היווה את נקודת הפתיחה למסע הצלב הראשון ומכאן למסעי הצלב בכלל. אדמר דה לה פואי הושפע עמוקות מנאום האפיפיור שנאם בצרפתית (שפת אמו) ולא בלטינית. וקרא אורבנוס השני לאצולת אירופה להילחם בצבאות הסלג'וקים המאיימים על האימפריה הביזנטית ולשחרר את אדמות ארץ הקודש הכבושות בידי מוסלמים, תוך שהוא עושה הקבלות לכיבוש הארץ על ידי יהושע בן נון, ולמוסלמים כ"בני עמלק".
אדמר נבחר להיות נציג האפיפיור למסע הצלב ב־27 בנובמבר 1095. אחת מהסיבות לבחירה הייתה כיוון שהוא כבר עלה לרגל לירושלים בשנים 1086 ו-1087. בעקבות ההכרזה על מסע הצלב אדמר דה לה פואי השקיע בשנה שלאחר הנאום מאמץ רב בגיוס כסף ובגיוס לוחמים בנסיעתו ב־15 באוגוסט 1096 ליווה את ריימון מטולוז וצבאו מזרחה. הוא זכה למעמד מיוחד בקרב הנהגת מסע הצלב, בעוד שריימון ומנהיגים אחרים הסתכסכו ביניהם לעיתים קרובות אדמר הוכר תמיד כמנהיג הרוחני של מסע הצלב והיה מכובד מאוד על ידי רוב הצלבנים.
מנהיג רוחני של מסע הצלב
המחנה הצלבני יצאו לדרך ב-4 מחנות נפרדים, חלקם מאזורים שלא היו נתונים להשפעת האפיפיור. מנהיגי המחנות היו:
המחנה הראשון יצא לדרכו ב-15 באוגוסט 1096. האבירים מהארצות השונות הגיעו לקונסטנטינופול בנפרד, אדמר ניהל משא ומתן עם אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בקונסטנטינופול, ובסיכומו עזר להם לחצות את הבוספורוס, תמורת שבועת נאמנות (הומאגיום) שכל מה שהם יכבשו במזרח יימסר לידיו.
הוא השתתף במצור על ניקאה והצליח לשמור על המשמעת ולכידות הצבא הצלבני בעתות המשבר הן במהלך הקרב והן לאחר מכן בעת העימות עם השלטון הביזנטי. את עיקר תרומתו למסע הצלב הוא הרים בעת המצור על אנטיוכיה משבר קשה החל כאשר האספקה להדלדל במחנה הצלבני, האספקה שהביאו הצלבנים עימם נגמרה, והם החלו לסבול ממחסור חריף במזון. במהלך חודשי החורף הקשה הקדישו הצלבנים את עיקר מרצם לחיפוש אחר מזון בסביבת העיר. תיאורי הרעב והשתקפותם בכתבים העוסקים במצור מתארים התפרקות כללית של הצבא. חלק מהצלבנים לא עמדו בתלאות וברעב והחלו נוטשים את המחנה ובהם גם דמויות בולטות כמו פטרוס הנזיר. על רקע זה יזם בינואר אדמר דה לה פואי מהלך של טקסים דתיים ותהלוכות של חזרה בתשובה וכפרת עוונות, הכמרים שליוו את המסע ערכו מיסות, תפילות ושירת מזמורים. בשיאו של תהליך ההתנערות הדתית גורשו כל הנשים מתוך המחנה בטענה כי נוכחותן הביאה לאווירת זימה במחנה שהביאה להסתרת פני האל מהצלבנים, אלו מבין הצלבנים שהואשמו בניאוף עמדו בפני טקסים ציבוריים של השפלה ועונש הם הופשטו וקיבלו מנה של מלקות בפני הצבא הצלבני. מבלי לגרוע מאמונתם המתחדשת של המשתתפים בטקסי ההיטהרות, השפעתם החיובית ניכרה התנערות מאווירה של דיכאון פטליזם ועייפות שפשו בקרב הצלבנים והפכו אותם לכוח לא יעיל.
במהלך האביב של שנת 1098, לאחר כיבוש העיר עמדו הצלבנים מול צבא סלג'וקי גדול, בפיקודו של כרבוגא האתבג (המושל הצבאי) של מוסול בראש קואליציה של גדודים מרחבי סוריה הגדולה. הצבא ההולך וגדל צעד אל עבר אנטיוכיה במטרה מוצהרת לשחרר את העיר מעול המצור הצלבני, סדר הגודל של הקואליציה המוסלמית לא ידוע, מקורות ארמניים למשל מצטטים מספרים דמיוניים של מאות אלפי חיילים ופרשים והיסטוריונים מוסלמים מציינים כי הצבא לא היה ניתן לספירה. תומאס אסברידג' מעריך כי הצבא המוסלמי היה בן למעלה מ-35,000 חיילים. מולם עמד צבא צלבני מותש עם מספר קטן של סוסים ( כ 150 לפי דברי היסטוריונים בני התקופה) בעיר שמשאביה נדלדלו בעת המצור ומחסני המזון בה ריקים לחלוטין. נזיר אלמוני מפרובאנס בשם סטפן מוואלאנס סיפר, ככל הנראה בעידודו אם לא ביוזמתו של אדמר, על סדרת חזיונות שבהן הופיעו מרים הבתולה בנה ישו ופטרוס הקדוש - הפטרון של העיר אנטיוכיה, והבטיחו לו כי תמיכתם והצלתם של הצלבנים מובטחת אם ינקטו צעדים של חרטה, כפרת עוונות ותפילות. אדמאר דה לה פויי שליחו אל האפיפיור ניצל את ההזדמנות לסיבוב נוסף של טקסי היטהרות דתיים שהרימו את רוחם של הצלבנים.
עם הגב לקיר ללא סיכוי לתגבורת מבחוץ החליטו הצלבנים לתקוף את הצבא המוסלמי ולפגוש בו בקרב מחוץ לחומות אנטיוכיה שעתיד להכריע את עתיד העימות ומסע הצלב בכלל. הצלבנים בחרו בבוהמון כמפקד העליון של הקרב. 4 גדודים נועדו לפרוץ מהעיר ולתקוף את הצבא המוסלמי: גדוד צפון צרפתי בפיקוד רובר מנורמנדי ורובר מפלנדריה, גדוד גרמני בפיקוד גודפרי מבויון, גדוד דרום- צרפתי בפיקוד אדמר דה לה פואי וגדוד נורמני בפיקוד בוהמון ששימש כעתודה. ב-28 ביוני יצא הצבא הצלבני מתוך שער הגשר, בחסות הנהר התקיפו הקשתים הצלבנים את טבעת המצור המוסלמית וזמן קצר לאחר מכן פרצו הגדודים הצלבניים מהשער, חצו את הנהר ופנו לכוון דרום בתנועה חצי מעגלית. עם פריצת הצלבנים מהעיר קיבל כרבוגא את הידיעה על האירוע אך היסס והתעכב בתגובה. הצלבנים פרצו אל המישור שמול חומות אנטיוכיה נתקלו בכוחות מוסלמים שהוצבו מול שער הגשר ומיד לאחר מכן בכוחות ששמרו על השערים הצפוניים יותר ולאחר מכן הותקפו מאחור על ידי כוחות ששמרו על שער ג'ורג הקדוש. בקרב התנועה שהתפתח הצליחו הצלבנים לשמור על מבנה הדוק ולהדוף את ההתקפות המוסלמיות. הגל הראשון של התקפת הנגד המוסלמית נהדף וחלק גדול מלוחמיו החלו בנסיגה מבוהלת משדה הקרב, בשלב זה הופיע הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי בפיקודו של כרבוגא. תחת הלחץ הצלבני התנגשו הגדודים המוסלמים שבנסיגה עם הגדודים המגיעים לשדה הקרב ושברו את שורותיהם, ברגע משבר זה התגלה עומק המשבר והפילוג במחנה המוסלמי ויחידות שלמות ערקו משדה הקרב. לאחר עימות קצר וחריף נשבר הצבא המוסלמי, כרבוגא נאלץ לחזור בבושת פנים למוסול. הצלבנים פשטו על המחנה המוסלמי בו מצאו שלל רב ברכוש ומזון והרגו את הלא לוחמים שנמצאו במחנה. מיד לאחר הקרב נכנע חיל המצב שבמצודה וכל העיר עברה לידי הצלבנים.
מותו של אדמר
לאחר קרב אנטיוכיה וכיבוש העיר לא נותר בסוריה רבתי כוח מוסלמי שיכול לעצור את תנופת מסע הצלב הראשון והדרך לירושלים הייתה פתוחה. הישגי מסע הצלב החלו לקרום עור וגידים בהקמת רוזנות אדסה והמשיך בכיבוש אנטיוכיה, בכך הייתה מעין הכרזה על עליית כוח חדש במזרח. הדמות המרכזית היה בוהמון הנורמני שראה בעצמו כשליטה של העיר, הוא דחק את התביעה הביזנטית כי אנטיוכיה תימסר לידי האימפריה ודרש את העיר לעצמו. מולו עמד ריימון מטולוז שמתוך איבה לבוהמון היה מוכן לקחת על עצמו את ההגנה של האינטרסים הביזנטיים, הוא אף הרחיק לכת ומשהרגיש כי השליטה באנטיוכיה נשמטת מידיו שלח משלחת לקונסטנטינופול לדרוש מהקיסר לבוא ולקבל את העיר לידיו, מסיבות לא ברורות לא ניצל הקיסר אלכסיוס הזדמנות זו ותשובתו הגיע באיחור של שנה - לאחר שבוהמון ביסס את אחיזתו בעיר.
בשיא המאבק תפסו המנהיגים הצלבנים הניצים רבעים בעיר, נציג האפיפיור אדמר מפויי מת ביום 1 באוגוסט מהתפרצות של מחלה בעיר - ככל הנראה טיפוס הבטן ובמחנה הצלבני לא נותר מנהיג עם יכולת להכריע את הסכסוך. במועצת מנהיגי הצלבנים היו הכוחות שקולים אך אם התארכות הסכסוך נטתה הכף לטובת בוהמון שניחן בחוש פוליטי מצוין קנה את אהדתם של הצלבנים בעוד שריימון, שלא היה מנהיג פופולרי והפסיד את אדמר כמי שקידם את מעמדו וענייניו החל להפסיד במערכה על העיר.
קאימקאם
קאימקאם (בטורקית: Kaymakam, בטורקית עות'מאנית: قائم مقام) היה תואר מנהלי באימפריה העות'מאנית, שניתן למושל קאזה, שהייתה יחידת משנה של סנג'ק. בהמשך, נמשך השימוש בתואר שלטוני זה גם בטורקיה ובצפון קפריסין.
באימפריה העות'מאנית
ב-8 בנובמבר 1864 אושר חוק הווילאייטים ובמסגרתו נקבעה חלוקה מנהלית חדשה לאימפריה העות'מאנית. האימפריה חולקה ל-27 וילאייטים ובראש כל אחד מהם הועמד ואלי. כל וילאייט חולק לסנג'קים, בראש כל אחד מהם משל מוטצאריף. הסנג'קים נחלקו לקאזות (נהגה גם קָאדָה וברבים קאדות) שבראשן עמדו קאימקאמים, והללו היו נתונים לתחום שיפוטו של קאדי. הקאימקאם היה בעל דרגה צבאית המקבילה לקולונל בצבאות מערביים. הקאזה נחלקה לנאחיות ובראש כל נאחייה עמד מודיר. הנאחיות חולקו לכפרים ובראש כל כפר עמד מוח'תאר. מינוי הוואלים, המוטצאריפים והקאימקאמים היו באחריות השער הנשגב, כמו גם היתר השימוש בכספי המסים. בלבנון העות'מאנית מוסדה טרום חוק הוילאייטים שיטת ממשל אשר כונתה קאימקאמיה, והתבססה על מינוי שני קאימקאמים לכל נפה, האחד דרוזי והשני מרוני.
בטורקיה
ב-1941 חולקה טורקיה ל-7 מחוזות אשר חולקו ל-81 נפות. הנפות חולקו ל-923 תתי נפות (בטורקית: Ilçeler). כל תת-נפה מנוהלת על ידי קאימקאם, להוציא את תת-הנפה המרכזית בכל נפה, ובה שוכנים משרדיו של מושל הנפה כולה. חלוקה מנהלית זו הוחלה לאחר פלישת טורקיה לקפריסין והקמת צפון קפריסין.
וימפל
וימפֶּל (בכתיב יידי: ווימפל, ווימפעל; בגרמנית: Wimpel) או מפה הוא כינוי לחיתול ששימש תינוקות בברית המילה שלהם, שעל פי מנהג כמה קהילות בגרמניה, כשהגיע התינוק לגיל שלוש נתנה משפחתו את החיתול מתנה לבית הכנסת כדי שישמש לעיטוף ספר התורה.
רוחבו של ה"וימפל" הוא כ-20 ס"מ ואורכו כ-3 מטרים, הוא היה מקושט ביצירות אמנות ונרקמו עליו שמותיהם של התינוק ואביו. השימוש בווימפל נהג בעיקר בדרום גרמניה אך גם במספר קהילות בצפון גרמניה ובאיטליה.
רוב החיתולים נשרפו בליל הבדולח או הושמדו בשואה, והמעטים שנשמרו נמצאים במוזיאונים בישראל ובעולם.
המנהג היום
ניסיון להמשיך מנהג זה נעשה במושבה "אביגדור" שבארגנטינה, על ידי פליטים מגרמניה שהגיעו לשם בשנת 1937.
גם בישראל נעשו ניסיונות דומים: בקיבוץ חפץ חיים המסורת נמשכת עד היום, כאשר נהוג שהסב מגביה את ספר התורה, האב גולל והילד בן השלוש חוגר את הווימפל סביב ספר התורה. גם בבתי הכנסת "איחוד שיבת ציון" בתל אביב, "מקור חיים" בפתח תקווה, מניין צעירים בבית אל ,"אהבת תורה" בחיפה ובקהילת "קול צופייך" בירושלים ממשיכים מנהג זה.
המנהג נפוץ בכל הקהילות של מכון מורשת אשכנז שהוקמו בארץ, וכן בבתי הכנסת של היקים ברחבי העולם.
בציורו של מוריץ אופנהיים Das Schultragen (1869) נראים אב ובנו בטקס הצגת הווימפל בבית הכנסת.
ניק דודאני
ניק דודאני (באנגלית: Nik Dodani; נולד ב-19 בדצמבר 1993) הוא שחקן, תסריטאי וקומיקאי אמריקאי הידוע בתפקידיו כזאהיד בסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס, "לא טיפוסי", וכפט פאטל בעונה ה-11 של סדרת הקומדיה הפופולרית של רשת CBS, "מרפי בראון".
משחק
בנוסף להופעותיו בסדרות "לא טיפוסי" ו"מרפי בראון", לאורך הקריירה דודאני השתתף בסדרות "סוחבות" של נטפליקס, ב"אנג'י טרייבקה"  של TBS, ב"אידיוט סיטר"  של קומדי סנטרל, ב-"Kevin from Work"  של Freeform וב-"The Player" של NBC. כמו כן, הוא הופיע בסרט "אלכס סטריינג'לב" של נטפליקס, שהופק על ידי בן סטילר, בסרטו העצמאי של ג'ושוע לאונרד, "Dark Was the Night", ובמותחן "אסקייפ רום" של סוני.
בפברואר 2020, דודאני הצטרף לצוות השחקנים בסרטה של האנה מרקס, "Mark, Mary & Some Other People" . באוגוסט 2020, הוא הצטרף לעיבוד הקולנועי של המחזמר הקולנועי "אוון הנסן היקר", בתפקיד ג'ארד, ששמו הפך ל"ג'ארד קלוואני" כדי לציין את הליהוק של דודאני. במרץ 2022, הוכרז כי הוא יככב בסרט קומדיה בשם "The Parenting" שיופק על ידי New Line Cinema, לצד ברנדון פלין, ליסה קודרו ובריאן קוקס.
כתסריטאי ומפיק
ב-2019, דודאני ייסד את הסלון "The Salon along with Bash Naran and Vinny Chhibber". זהו פורום ליוצרים מדרום אסיה בתחום של אמנויות יצירתיות מערביות. בריאיון לעיתון "The Hindu" ב-2021, אמר דודאני, "החזון שלנו הוא לעזור לדור הבא של הכישרון בדרום אסיה".
פעילות פוליטית
דודאני היה פעיל בארגון הקהילה הדרום-אסייתית בתמיכה בקמפיין הנשיאותי של ג'ו ביידן בבחירות 2020 ובתמיכה בקמלה האריס. כמו כן, הוא לקח חלק פעיל בשיתוף אנשי בידור בקמפיין של ביידן וכן בתנועת המחאה Black Lives Matter.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016, דודאני עבד כמפיק עבור קבוצת האינטרס MoveOn, ובמסגרת התפקיד ארגן סיבוב הופעות קומי-פוליטי בשם "Laughter Trumps Hate". בנוסף, הוא עבד בעבר כיועץ תקשורת ב-RALLY, קבוצת שדלנות מהוליווד, וכמעצב גרפי ואחראי על קבוצת הסטודנטים בקמפיין של אליזבת וורן לסנאט ב-2012.
חיים אישיים
דודאני הוא ממוצא הודי. הוא הומוסקסואל. למד בבית הספר העצמאי "בייסיס סקוטסדייל", שם סיים את לימודיו ב-2011, ובהמשך למד פוליטיקה באוקסידנטל קולג' שבלוס אנג'לס.
ארטור רודז'ינסקי
ארטור רודז'ינסקי (בפולנית: Artur Rodziński; 1 בינואר 1892 – 27 בנובמבר 1958) היה מנצח פולני.
רודז'ינסקי נולד בספליט (כיום בקרואטיה) להורים פולנים. הוא גדל בלבוב (כיום לביב באוקראינה) ולמד משפטים באוניברסיטה המקומית. בשנת 1914 שלח אביו את המשפחה לווינה, שם המשיך רודז'ינסקי בלימודי המשפטים ובמקביל נרשם לאקדמיה למוזיקה של וינה. בשנת 1916 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
בהמשך היגר לארצות הברית ועבד שם עם לאופולד סטוקובסקי מ-1925 עד 1929. המעבר הבא לקח אותו לקליפורניה, שם ניצח על הפילהרמונית של לוס אנג'לס במשך ארבע שנים. משנת 1933 עד 1943 כיהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת קליבלנד, תקופה שכללה עונות אחדות של הצגות אופרה בהפקה בימתית מלאה. מקליבלנד עבר למלא תפקיד מנהל מוזיקלי לפילהרמונית של ניו יורק, שם נשאר עד 1947. אז התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של שיקגו ועבד עם האופרה הלירית של שיקגו.
כמי שניצח על שלוש מן התזמורות היוקרתיות ביותר באמריקה, בזו אחר זו, נחשב רודז'ינסקי למנצח בכיר, מן החשובים בתקופתו.
הוא מת בבוסטון, מסצ'וסטס.
מרשה קרוס
מרשה קרוס (באנגלית: Marcia Cross, נולדה ב-25 במרץ 1962) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית הידועה בעיקר בתפקידה כברי ואן די קאמפ בסדרה "עקרות בית נואשות".
ביוגרפיה
קרוס נולדה במרלבורו שבמסצ'וסטס כאמצעית מבין שלוש בנות במשפחה קתולית, אמה מורה ואביה מנהל אישי, סיימה את לימודיה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק וכן לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת אנטוניץ' בלוס אנג'לס.
התפקיד הראשון שלה היה באופרת הסבון "The Edge of Night". מאוחר יותר היא שיחקה גם באופרות הסבון "נוטס לנדינג" ו"לחיות את החיים". מ-1992 במשך שש שנים, השתתפה בסדרת הדרמה "מלרוז פלייס", בתפקיד קימברלי שואו. לאחר מכן נטלה הפסקה ממשחק לטובת לימודים. בשנת 1996 שיחקה בסרט הטלוויזיה של ABC "כל מה שהיא אי פעם רצתה" בתור אישה צעירה הנואשת לילד אך אינה יכולה להסתכן בהריון בגלל התרופות שעליה ליטול כדי לשלוט בהפרעה הדו-קוטבית שלה.
בין השנים 1997–2005 שיחקה במספר סדרות בתפקידי אורח, בהן "CSI", "אלי מקביל", "מלך השכונה" ו"סיינפלד" כרופאת עור שסיינפלד יוצא עימה. ב-2005 שיחקה במשך כשנה בסדרה "אוורווד" ועזבה לטובת התפקיד של ברי ואן די קאמפ ב"עקרות בית נואשות", על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אמי ולשלושה פרסי גלובוס הזהב. ב-2018 השתתפה בסדרת הרשת "Youth & Consequences", אשר שודרה ביוטיוב פרימיום.
חיים אישיים
קרוס הייתה בת זוגו של השחקן ריצ'רד ג'ורדן שהיה מבוגר ממנה ב-25 שנה. בשנת 1993 נפטר ג'ורדן מגידול במוח. בשנת 2006 התחתנה עם המתווך טום מהוני.
זמן קצר לאחר חתונתם עברה הפריה חוץ גופית ובפברואר 2007, זמן קצר לפני יום הולדתה ה-45 ילדה תאומות.
ביוני 2019 חשפה קרוס כי היא נאבקה בסרטן פי-הטבעת וכרגע הגידול נמצא בנסיגה.
יחסי מונקו–מזרח טימור
יחסי מונקו–מזרח טימור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור.
היסטוריה
בשנת 1979 ביקרה גרייס קלי, נסיכת מונקו, במחנה פליטים של בני מזרח טימור (שבאותה תקופה הייתה בכיבוש אינדונזי) על יד ליסבון שבפורטוגל. קלי הקימה קרן מיוחדת לפליטים ותרמה גם מכספה על מנת שהפליטים יקבלו חינוך ושירותי רפואה מיטביים. לאחר עצמאות מזרח טימור, בשנת 2002, תרם בנה של קלי, אלבר השני, נסיך מונקו, לשני בתי חולים במזרח טימור.
בשנת 2008 ביקר אלבר השני במזרח טימור. בשנת 2014 ביקרה מזכירת המדינה המזרח-טימורית במונקו, השרה נפגשה עם הנסיך אלבר השני, עם שר המדינה וראש הממשלה מישל רוגר ועם הארכיבישוף ברנרד ברנסי.
יחסים כלכליים
על פי הלשכה המזרח-טימורית המרכזית לסטטיסטיקה, שווי הייצוא ממזרח טימור למונקו עמד על 34,000 דולר אמריקאי בשנת 2018. מה שמציב את מונקו במקום ה-21 ברשימת יעדי הייצוא של מזרח טימור - גבוה יותר ממדינות קרובות כגון וייטנאם והונג קונג.
כניסה למדינות
אזרחי מונקו מקבלים אשרות מעבר למזרח טימור בעת נחיתתם במדינה הבאה. לעומתם, אזרחי מזרח טימור יכולים להיכנס באופן חופשי למונקו, דרך צרפת הסמוכה.
גבולות הגיון
גבולות הגיון הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן. השיר יצא לאור ב-5 באוקטובר 2011 כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה של נתן גושן, על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי לואי להב, בדומה לשאר שירי האלבום. השיר הוא בסגנון הפופ.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, שציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. העלה גושן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו קליפ הרשמי של השיר, המציג את עטיפת הסינגל.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-4 מיליון.
מקס טראפ
הרמן אמיל אלפרד מקס טראפ (בגרמנית: Hermann Emil Alfred Max Trapp; 1 בנובמבר 1887 – 31 במאי 1971) היה מלחין ומורה גרמני, דמות מכובדת וידועת-שם בחוגי התרבות של ברלין בשנות ה-30' של המאה ה-20. טראפ, כמוהו כאחרים בזירת ההשפעה בנאצית, הוזמן דרך קבע לתרום לתוכניות קונצרטים ולתחרויות.
ביוגרפיה
טראפ נולד בברלין ולמד שם בבית הספר הגבוה למוזיקה (כיום האוניברסיטה לאמנויות של ברלין), אצל פאול יואון וארנסט פון דוהנאני. אחרי סיום לימודיו לא מצא תעסוקה קבועה ועבד כפסנתרן במקומות שונים. ב-1920 השיג לבסוף משרת מרצה בקונסרבטוריון של ברלין, שם הגיע לדרגת פרופסור בשנת 1926. בין הנודעים בתלמידיו יוזף ואלי, זאבורו מורוי וגינתר רפאל.
בין השנים 1926 ו-1930 ניהל טראפ כיתת אמן בהלחנה בקונסרבטוריון למוזיקה בדרמשטדט. ביוני 1933 נענה ל"פנייה ליוצרים" והצטרף למפלגה הנאצית. ב-1934 התפטר מן הקונסרבטוריון בברלין והיה למנהל כיתת האמן בהלחנה באקדמיה לאמנויות של ברלין (שהתמזגה בהמשך עם האוניברסיטה לאמנויות). בין תלמידיו שם היה המלחין הישראלי יוסף טל. בשנים 1936-39 לימד את סופי כרמן אקהארדט-גראמאטה..
בשנת 1940 קיבל טראפ את הפרס ההלחנה הלאומי. משנת 1950 עד 1953 כיהן כמורה בקונסרבטוריון העירוני של ברלין.
טראפ מת בגיל 83 בברלין.
יצירתו
במוזיקה של טראפ ניכרת מאוד השפעתם של ריכרד שטראוס ומקס רגר. הוא חיבר מוזיקה קאמרית, יצירות לפסנתר ומוזיקה תזמורתית, בין השאר שבע סימפוניות.כמו כן חיבר מוזיקה כוראלית ומוזיקה לתיאטרון. יצירותיו זכו לביצוע נרחב למדי בשנות ה-40', אך מאז כמעט אין מבצעים אותן עוד.
ביצוע משנת 1940 של הקונצ'רטו שלו לפסנתר משנת 1931, בניצוח וילם מנגלברג, יצא על גבי תקליטור. הפסנתרן בהקלטה זו היה ולטר גיזקינג.
פרזון
פְּרָזוֹן הוא מושב באזור הצפון בחבל תענך דרומית לעפולה (כעשר דקות נסיעה) בסמוך ליישובים מרכז יעל, מיטב ואביטל. שייך למועצה אזורית הגלבוע.
היישוב הוקם בשנת תשי"ג, 1953 על ידי עולים מכורדיסטן כיישוב השני בחבל תענך אחרי אביטל.
לפי רש"י, ושאר המפרשים על הפסוק מקור השם, פירוש השם פרזון הוא "בלי חומה ובריח". שאיפת המתיישבים להבטיח באזור זה את הפרזון בישראל.
אקוואויט
אקוואויט (בדנית: Akvavit) הוא שנאפס סקנדינבי מסורתי. מקורו של המשקה הוא במאה ה-15. טעמו הייחודי של האקוואויט מגיע מעשבי התיבול והתבלינים ובעיקר הכרוויה תרבותית והשמיר המושרים בנוזל. באופן מסורתי נהוג לייצר אקוואויט עם 40% אלכוהול בנפח.
האקוואויט נחשב כמשקה הלאומי של דנמרק. שמם של מלכי דנמרק נקשר אל המשקה בעקבות פרדריק השני שמת משתייה מפורזת של אקוואויט וכריסטיאן הרביעי שהטיל מס על ייצורו. החברה הגדולה ביותר בדנמרק לייצור אקוואויט היא אולבורג.
בשוודיה המונח לתיאור אקוואויט הוא ברנווין (בשוודית: Brännvin).
אטימולוגיה
המילה אקוואויט נגזרת מן השפה הלטינית ומחוברת מן המילים אקווה וויטה ופירושן הוא מי החיים. שם זה נפוץ במשקאות אלכוהוליים לדוגמה: השם ויסקי נגזר מן המילה הגאלית uisce beatha, המשקה הגולמי ממנו מכינים קוניאק נקרא או דה וי בצרפתית: Eaux de vie.
סלומון ריינאך
סלומון ריינאך (Salomon Reinach; 29 באוגוסט 1858 – 4 בנובמבר 1932) היה ארכאולוג והיסטוריון יהודי צרפתי, חבר האקדמיה הצרפתית. מראשי כי"ח וממייסדי יק"א.
קורות חיים
נולד בסנט ז'רמן-אן-לייה. אחיו הם ז'וזף ריינאך, שהיה מראשי המגינים על אלפרד דרייפוס, והארכאולוג והיסטוריון פרופסור תיאודור ריינאך.
סלומון ריינבאך התחנך באקדמיה של אקול. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 הוא ערך חפירות ארכאולוגיות חשובות במקומות שונים ובהם קרתגו ולסבוס.
בשנת 1902 התמנה לאוצר המוזיאון הלאומי. בשנת 1903 התמנה לעורך משותף של כתב העת "Revue archéologique". באותה שנה קיבל אות של קצין של לגיון הכבוד.
פעילות יהודית וציונית
ריינאך היה מראשי הארגון היהודי כי"ח וממייסדי יק"א ופיק"א. נמנה עם שלושת נציגי יהודי צרפת במועצת יק"א, לצד הרב הראשי צדוק כהן. כשהועלתה לראשונה באספה של יק"א ההצעה להשקיע כספים בארץ ישראל, היה ריינאך בין המצדדים. הואיל והחוק העות'מאני אסר לרשום מקרקעין על שם גופים ציבוריים, חלק מהקרקעות שנרכשו על ידי פיק"א בסוריה ובלבנון נרשמו על שם ריינאך, כמיופה כוח של החברה.
בדומה לאחיו ז'וזף, בלט גם סלומון ריינאך בין הפעילים הגדולים לזיכויו של דרייפוס.
בשנת 1901 פרסם מאמר בשם "ההשתחררות הפנימית של היהודים", שבו טען כי היהודים צריכים להתנער מחוקי השבת והכשרות שלהם, המגבילים את חופש הפעולה שלהם, גובים מהם מחיר כלכלי ומבדילים אותם מן החברה הכללית. לדבריו, יהודי המערב אינם צריכים להישאר כבולים כמו היהודים העניים והחשוכים ברוסיה וברומניה. אחד העם הגיב על מאמר זה במאמרו "גואל חדש", שבו טען כי יהודי צרפת, שאיבדו לכאורה את עצמיותם וכל שאיפתם להידמות לסביבתם התרבותית, הם המשועבדים ברוחם ולא מהם ישאבו יהודי המזרח השראה והדרכה, כי אם להפך, עתידים יהודי המזרח לבוא למערב ולשחרר את היהודים שם מ"עבדותם הפנימית".
ריינאך מת בשנת 1932 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
הנס קרייזינג
קריירה מוקדמת
קרייזינג נולד ב-17 באוגוסט 1890 בגטינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-10. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם קרייזינג בכל החזיתות, והועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף קרייזינג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-16.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בנובמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, ומונה למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו במבצע דנייפר-קרפטי. על פעולותיו בפינוי ראש הגשר בז'אפוריז'ייה קיבל קרייזינג ב-13 באפריל 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-28 בדצמבר 1944 מונה קרייזינג למפקד הארמייה השמינית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליה במהלך הקרבות בהונגריה, ולאחר מכן במהלך הקרבות בצ'כוסלובקיה ובפראג. ב-11 במאי 1945 נכנע קרייזינג בראש כוחותיו, ונלקח בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה
קרייזינג שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו התגורר בגטינגן, והתנדב בצלב האדום. ב-14 באפריל 1969 מת קרייזינג במהלך חופשה באולדנבורג, והוא בן 79.
קאדגה פרסאד אולי
קאדְגה פְּרַסאד שארְמה אוֹלי, מכונה קֵיי פִּי אוֹלִי (בנפאלית: खड्ग प्रसाद शर्मा ओली; נולד ב-23 בפברואר 1952) הוא פוליטיקאי קומוניסטי נפאלי, שכיהן כראש הממשלה ה-38 של נפאל, בין 12 באוקטובר 2015 - 3 באוגוסט 2016 ושוב בין 15 בפברואר 2018 - 13 במאי 2021 ובין 13 במאי 2021 - 13 ביולי 2021. מכה, החל מ-2014 מכהן כיושב ראש המפלגה הקומוניסטית (מרקסיסטית-לניניסטית מאוחדת) של נפאל. הוא היה ראש הממשלה הראשון שהתמנה בעקבות הבחירות הפרלמנטריות הכלליות הראשונות שאורגנו בהתאם לחוקה החדשה של נפאל.כיום הוא ראש האופוזיציה.
השנים המוקדמות
אולי נולד בכפר איווה-קהניגאון במחוז טרחטחום בנפאל למשפחה הינדואיסטית. הוא היה הילד הבכור של הכפריים העניים מדהומאי ומוהאן פרסאד אולי. בלידתו קיבל את השם דרהובה, אך מאוחר יותר שונה ל"קאדגה פרסאד".
ייתכן, לדבריו, שהשקפות אלה קרבו אותו לפוליטיקה.
המאבק והקריירה הפוליטיים
בהשפעת כתבים מרקסיסטים ולניניסטים בשנת 1966 הצטרף לתנועה הקומוניסטית. אולי הצטרף בפברואר 1970 למפלגה הקומוניסטית של נפאל. בשנים 1973–1987 ישב בבית סוהר על רקע פעילותו הפוליטית. בשנים 1995-1994 שימש כשר הפנים בממשלת המיעוט הקומוניסטית של אדהיקרי. בתום המרד הקומוניסטי כיהן בשנים 2007-2006 כשר חוץ וסגן ראש הממשלה בממשלת המעבר של קויראלה. ב-14 ביולי 2014 בקונגרס ה-9 של המפלגה הקומוניסטית של נפאל (המרקסיסטים-לניניסטים המאוחדים) UML)CPN) הוא נבחר כיושב ראש שלה כשגבר על מאדאב קומאר נפאל, שניהל את המפלגה. אולי נבחר להנהיג את הסיעה הפרלמנטרית UML)CPN) באספה החוקתית השנייה בפברואר 2014, כשהביס את יושב ראש מפלגתו הקודם, ג'אלה נאת' קנאל (98 לעומת 75 קולות).
באוקטובר 2015 נבחר בפרלמנט לראש ממשלה אחרי שקיבל 338 קולות מתוך 597. פרט למפלגתו תמכו במועמדותו גם UCPN-מאויסטים, מפלגת Rastriya Prajatantra, הפורום הדמוקרטית למען זכויות בני מדהסי ועוד 13 סיעות קטנות.
בהתחלת ינואר 2021 עשרות אלפי נפאלים הפגינו במחאה נגד מדיניותו של אולי ודרשו את התפטרותו. לפי המלצתו, פיזר הנשיא בידהיה דווי בהנדארי את הפרלמנט זמן קצר לפני חג המולד והקדים ל-אפריל 2021 את תאריך הבחירות שהיו מתוכננות ל-2022. אולי הואשם בשחיתות ובתגובה בלתי מספקת למגפת COVID-19 שעד 8 בינואר   2021 גרמה בנפאל  ל-260,000 הדבקות ול-1850 מקרי מוות.
חיים אישיים
אולי נשוי לרדיקה שאקיה ולהם בת משותפת. הוא מתגורר בבהקטפור שבמזרח עמק קטמנדו.
יחסי הודו–מונקו
יחסי הודו–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של הודו לבין נסיכות מונקו.
סקירה כללית
נסיכות מונקו והרפובליקה של הודו כוננו באופן רשמי את יחסיהן הדיפלומטים ב-21 בספטמבר 2007 כאשר מונקו פתחה את שגרירות מונקו בהודו (שלמעשה ממוקמת במונקו עצמה), עם זאת, שתי המדינות קיימו מגעים וקשרים בלתי רשמיים החל משנת 1954. להודו אין שגרירות רשמית במונקו והיא מנהלת את האינטרסים שלה במדינה הזעירה באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בצרפת הסמוכה.
התיירים ההודים בילו במונקו בזמן מצטבר של 14 שנים בשנת 2018. יותר משלושים ושלושה אחוזים מהסחר שייצאה מונקו להודו הם מוצרי צריכה. יותר מארבעים אחוזים מהסחר שייבאה מונקו מהודו הם מוצרי טקסטיל.
מונקו מעמידה לזכותה של הודו סיוע הומניטרי החל משנות ה-80 של המאה ה-20.
יאיר כלב
הרב יָאִיר כָּלֵב (נולד בו' באלול ה'תשט"ז, 13 באוגוסט 1956, בחולון) הוא מחזיר בתשובה ומרצה העוסק בהנחלת ספר התניא לציבור הרחב, מוזיקאי וזמר, המבצע ניגוני חב"ד. מייסד עמותת "תניא - מודעות עצמית ביהדות", המפעילה אתר אינטרנט, בלוג ומגזין שבועי. הוציא סדרת אלבומים.
ביוגרפיה
נולד בחולון למשפחה חילונית. לדבריו, בצעירותו התעניין במוזיקה ובפילוסופיה והתחבר במיוחד לספר "מורה נבוכים" של הרמב"ם. ב-1980 מלאו 90 שנה לייסוד העיר רחובות, וכלב מונה לנהל מחזמר שהפיקה העירייה לכבוד האירוע.
בה'תשמ"ב (1982) חזר בתשובה והחל ללמוד תורה עם רב מרחובות. בהמשך התחתן ועבר לרמת גן, שם החל ללמוד עם המשפיע הרב מאיר בליז'ינסקי והפך לחסיד חב"ד. בשנת ה'תש"ן (1990), החל למסור שיעור בספר התניא בביתו, בהמשך התרחבה הפעילות וכיום הוא מרצה בישראל ובעולם, מוסר סדנאות, סמינריונים, שבתונים והתוועדויות.
כלב יסד עמותה בשם "תניא - מודעות עצמית ביהדות", הוא פתח גם אתר אינטרנט בשם "עמותת תניא" ובו הוא מדווח על פעילויותיו, מעלה סרטונים וכותב מאמרים בנושאי יהדות. לרב כלב גם בלוג, שבו הוא מעלה סרטונים מצולמים של שיעורי תניא. הוא מפרסם עלון שבועי בשם "מגזין תניא". לרב כלב היה בעבר מדור בעלון "קרוב אליך". שיעוריו מאופיינים בהורדת הדברים לפועל באופי פסיכולוגי, מה שהוא מכנה "ילקוט עצות מעשיות לעזרה ראשונה נפשית".
בהופעותיו נוהג הרב כלב לבצע ניגוני חב"ד, בעיקר ניגונים שקטים וניגוני התעוררות, מאלו הפחות מוכרים בציבור. הוא שר ומנגן בגיטרה ומלווה במקהלה ונגנים, בהם אורן צור ונדב בכר. בעבר שיתף פעולה עם להקת "א גרוייסע מציאה". ביצועיו יצאו לאור בסדרת אלבומים.
היה מגיש שיעור תניא מדי יום רביעי ומוצאי שבת ברדיו קול ברמה. במשך תקופה מסר גם פינה יומית ברדיו "כל הנשמה".
הרב כלב חווה מוות קליני והתראיין על כך לעיתון "בקהילה". נשוי לעפרה, אב ל-6 ילדים ומתגורר בכפר חב"ד.
התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול
התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול (באנגלית: Royal Liverpool Philharmonic Orchestra) היא אחת התזמורות הוותיקות ביותר בממלכה המאוחדת, שמקום מושבה הקבוע הוא בליברפול. התזמורת נוסדה בשנת 1840 בחלקה על ידי הרשות המקומית ומנהלת אותה האגודה הפילהמונית המלכותית של ליברפול. זו התזמורת היחידה באנגליה לה אולם משלה, בעל איכויות אקוסטיות מצוינות. האולם משמש את התזמורת גם למספר רב של הקלטות.
מנצחים
לתזמורת היו מנצחים ראשיים רבים, בין הידועים בהם ניתן למנות את: מקס ברוך, סר הנרי ווד, סר מלקולם סרג'נט, סר צ'ארלס גרובס, סר ג'ון פריצ'רד ולאחרונה עם המנצח הרוסי וסילי פטרנקו.
המנצח הראשי הנוכחי (מ-2020) הוא דומינגו הינדויאן.
הקלטות
כתזמורת מקליטה, יש לפילהרמונית של ליברפול רשימת הקלטות מגוונת ועתירת ביקורות חיוביות. התזמורת הקליטה את כל שש הסימפוניות של המלחין הדני קרל נילסן וכן יצירות משל בטהובן, בריטן, דבוז'אק, מאהלר, רחמנינוב, סמטנה, שטראוס, סוק וווהן ויליאמס. בחלק מן ההקלטות משתתפת מקהלת הפילהרמונית של ליברפול, הנהנית משיתוף פעולה חשוב עם התזמורת בקונצרטים באנגליה ומחוצה לה.
שותפות עם קלאסיק FM
בנובמבר 2001 הודיעו הפילהרמונית המלכותית של ליברפול וקלאסיק FM, תחנת רדיו חשובה לשידורי מוזיקה קלאסית בממלכה המאוחדת, על שותפות חדשנית ביניהן, שהפך את הפילהרמונית ל"תזמורת של צפון מערב אנגליה" מטעם תחנת FM קלאסיק. קשר הזה הוארך עד 2012.
מני בסון
מני בסון (22 באוגוסט 1968 – 19 באפריל 2021) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ. בסון זוהה בעיקר עם קבוצת הפועל פתח תקווה, בה גדל ולאחר מכן שיחק ברוב הקריירה שלו.
קריירה
מני בסון גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת בתחילת עונת 1985/1986, בגיל 17. במשחקו החמישי בקבוצה (והשני בהרכב הקבוצה), כבש שער בכורה, ובהמשך העונה הבקיע שלושה שערים נוספים. בעונתו השנייה בבוגרים הצליח להוביל את טבלת כובשי הקבוצה, לצד ניר לוין, עם שבעה שערים, כולל שער ניצחון בדרבי של פתח תקווה וצמד נוסף נגד מכבי נתניה. גם במפעל גביע המדינה הוסיף צמד שערים, מול הפועל באר-יעקב.
בעונת 1987/1988 כבש בסון שישה שערים בליגה, שלושה מהם שערי ניצחון, ובגביע הוביל את הקבוצה לניצחון בדרבי בשמינית הגמר, כשכבש צמד בהארכה. באותה עונה הוזמן ושיחק בנבחרת הנוער של ישראל. עונה לאחר מכן, בה סיימה הקבוצה במקום השני, הוא עלה מהספסל לפרקים, וכבש שלושה שערי ליגה, שניים מהם מיד לאחר שנכנס כמחליף. בעונת 1989/1990 גדלה כמות המשחקים בהם פתח בהרכב, וכך גם כמות הכיבושים שלו, שעמדה על שבעה שערים. בסון הרבה לכבוש נגד מכבי תל אביב בעונה זו, כשספגה ממנו צמד בכל אחד משני המשחקים שנערכו בין הקבוצות במסגרת הפלייאוף העליון.
בעונת 1990/1991, שהסתיימה כמו שתי העונות שלפניה, בסגנות האליפות של הפועל פתח תקווה, השער הראשון שלו לעונה היה שער דרמטי במיוחד - במשחק ביתי מול הפועל באר שבע, בו השוו האורחים ל-1:1 בדקה ה-84, ובסון (שנכנס בדקה ה-81) הצליח לנצח את המשחק עמוק בתוך תוספת הזמן, בדקה ה-94. במשחק הבא, מול בית"ר ירושלים, שוב עמד בסון במוקד אירוע דרמטי - כאשר הוא עלה מן הספסל בדקה ה-60, וכעבור חמש דקות כבש שער ניצחון, שהגיע בהתקפת נגד מיד אחרי שבית"ר החמיצה פנדל. עד לסיום העונה הוסיף בסון עוד חמישה שערים. גם בגביע כבש בסון שער אחד, שהעלה את הקבוצה ליתרון 0:1 בגמר גביע המדינה מול מכבי חיפה, אבל זה לא הספיק והפועל פתח תקווה הפסידה 3:1.
בעונת 1991/1992 הגיע מני בסון לשיאו בקריירה, כאשר מעבר לחמשת השערים שכבש במסגרת הליגה, כיכב בסון במפעל גביע המדינה: כבש שער בניצחון 0:5 על דלית אל-כרמל במסגרת סיבוב ח´, ברבע הגמר כבש שער בכל אחד מן המשחקים מול מכבי נתניה (0:1 ו-2:1) ושלח את הקבוצה לחצי הגמר. בחצי הגמר מול בית"ר תל אביב, כבש בסון שער ניצחון בדקה ה-113, ובמשחק הגמר הגיע לשיאו עם צמד בהארכה מול מכבי תל אביב שהבטיח ניצחון 1:3 וגביע ראשון להפועל פתח תקווה מאז עונת 1956/1957.
בקיץ 1992 היה בסון לשחקן הישראלי הראשון שכובש בגביעי אירופה (לאחר שישראל הצטרפה לאופ"א), עם צמד לרשת סטרומסגודסט הנורווגית (0:2), וגם בגומלין (שוב 0:2) כבש שער נוסף. בליגה, למרות עונה גרועה של הקבוצה, כבש בסון שמונה שערים (כולל שלושה צמדים), והוסיף שער נוסף במשחק השני מול מכבי יפו במסגרת משחקי המבחן על ההישארות בליגה.
מנמוסינה
הסיודוס, בספרו "תאוגוניה", מספר שזאוס, שליט האלים, ביקר את מנמוסינה במשך תשעה לילות רצופים, ובכל לילה תינה עמה אהבים. מנמוסינה התעברה מביקורים ליליים אלו, וכעבור כשנה ילדה לזאוס תשע בנות, הן תשע המוזות, אלות היצירה והאמנויות.
מני בסון
קריירה
עם סיום עונה זו עזב בסון את הפועל, ושיחק ביריבה העירונית מכבי פתח תקווה ולאחר מכן במכבי תל אביב. בחלק השני של עונת 1995/1996 חזר לקבוצה ושיחק לצידו של אחיו הקטן, אפי בסון, ששיחק גם הוא בקבוצה, אך מיעט לפתוח בהרכב ולא הצליח לכבוש. לאחר עונה זו עזב להפועל טייבה, ובסיום תקופה זו פרש מכדורגל, והחל ללמוד ראיית חשבון. בהמשך עבד בסון כגזבר בחברת סנפרוסט ובחברת תנובה. בסך הכול היו לבסון 207 הופעות ליגה במדי הפועל פתח תקווה, בהן כבש 47 שערים. בנוסף, כבש בסון 12 שערים ב-34 הופעות במפעל גביע המדינה.
מנמוסינה
מנמוסינה היה גם שמו של אחד מהנהרות בשאול היווני, מקום משכנו של האל האדס. למעשה, נהר זה מקביל לנהר לתה (Lethe; "שכחה"), שממנו נאלצו הנפשות המתות לשתות על מנת לשכוח את עברן.
מני בסון
חיים אישיים
בסון נולד בפתח תקווה למשפחה בת ארבעה ילדים. למד בבית הספר היסודי קפלן ובתיכון בן-גוריון. היה נשוי לשלי לבית תלפז ולהם שלושה ילדים: דניאל, רוני ויובל.
ב-19 באפריל 2021 הלך מני בסון לעולמו, לאחר מאבק במחלה קשה, בגיל 52.
פרסי המוזיקה האמריקאית 2009
טקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-37 התקיים ב-22 בנובמבר 2009 בתיאטרון נוקיה לייב, לוס אנג'לס, קליפורניה, תוך הכרה באמנים ובאלבומים הפופולריים ביותר בשנת 2009. המועמדים הוכרזו באופן רשמי בשידור חי ב-13 באוקטובר 2009. הטקס שודר ברשת ABC ולראשונה, טקס הפרסים התקיים ללא מנחה והמועמדים הציגו את פרסיהם בדומה לטקס פרסי הגראמי. טיילור סוויפט זכתה בחמש מתוך שש קטגוריות להם הייתה מועמדת. ג'יי זי ולהקת הבלאק אייד פיז זכו שניהם בשני פרסים. באופן תקדימי, מייקל ג'קסון זכה בארבעה פרסים מתוך חמישה לאחר המוות ובך קבע את שיא הזכיות לאמן מת בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית.
הביצוע של אדם למברט
בטקס, ביצע הזמר האמריקאי-יהודי אדם למברט את השיר "For Your Entertainment". המופע עורר מחלוקות לאחר מכן מאחר שהראה את למברט מנשק גבר ותופס את מפשעתו של אחד הרקדנים. בתגובה, מועצת הטלוויזיה להורים בארצות הברית דחקה בצופים להתלונן בפני רשות התקשורת הפדרלית. רשת הטלוויזיה ABC קיבלה כ-1,500 תלונות על המופע וביטלה את הופעתו של למברט ב-25 בנובמבר בתוכנית בוקר טוב אמריקה, במקום זאת, הוא הוזמן לתוכנית הבוקר "The Early Show" באותו התאריך. למברט הגיב בראיון על המופע, "שחקניות עושות את זה במשך שנים, דוחפות את מפשעותיהם בקטי של מיניות וברגע שגבר עושה את זה כולם מתחרפנים. אנחנו בשנת 2009 הגיע הזמן לקחת סיכונים ולהיות קצת יותר אמיצים ולפקוח עיניים של אנשים ואם זה פוגע בהם, אולי אני לא בשבילם. המטרה שלי לא הייתה לעצבן אנשים אלא לקדם את חופש הביטוי והאומנות . שנתיים לאחר מכן הופיע שוב בטקס הפרסים והתקבל בחום. המפיק לארי קליין אמר כי הוא צופה הופעות של למברט בעתיד והוסיף "אדם למברט הוא חבר שלנו, הוא מוכשר ואני אוהב את כל מה שקשור אליו" . המגזין בילבורד הכתיר את הופעתו בשנת 2009 ברשימת עשרת הרגעים הטובים ביותר בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית בתולדותיו בשנת 2012.
מועמדותו של מייקל ג'קסון
ביוני 2009 מת הזמר מייקל ג'קסון אשר נודע בכינויו "מלך הפופ" ונחשב לאחד הזמרים המצליחים והמשפיעים ביותר בכל הזמנים, מדום לב. ג'קסון קיבל חמישה מועמדויות לאחר מותו בטקס פרסי המוזיקה של אותה שנה, לפרס המוזיקה האמריקאית לאמנ/ית השנה, אמן הפופ/רוק האהוב ביותר, אלבום הפופ/רוק האהוב ביותר, אמן הנשמה/R&B האהוב ביותר ואלבום הנשמה/R&B האהוב ביותר. וועדת הפרסים קיבלה ביקורות רבות על מועמדויות אלו בטענה שהם משתמשים במותו של ג'קסון למטרות רייטינג ולצבירת סיקור תקשורתי. כמו כן נטען כי אין זה הוגן להעדיף את ג'קסון שלא הוציא אמנות חדשה במשך כמעט עשור לעומת זמרים היוצרים תוכן חדש כמו ליידי גאגא וטיילור סוויפט.
בסופו של דבר זכה ג'קסון בכל הפרסים שאליהם הועמד מלבד הפרס לאמנ/ית השנה שבא זכתה טיילור סוויפט. בכך הוא קבע את שיא הזכיות לאמן מת בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית אי פעם. הפרסים הוענקו לאחיו, ג'רמיין ג'קסון, בשמו של מייקל.
מרקו פנטליץ'
מרקו פנטליץ' (בסרבית: Марко Пантелић; בקרואטית: Marko Pantelić; נולד ב-15 בספטמבר 1978 בבלגרד שביוגוסלביה, כיום בסרביה) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות שונות באירופה ובנבחרת סרביה, עמה השתתף במונדיאל 2010 וצבר במדיה 43 הופעות.
קריירה
פנטליץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, ובהמשך שיחק במועדונים היווניים פ.צ. קילקיסיאקוס ואירקליס סלוניקי, שם חתם על חוזה כאשר היה רק בן 14, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1997. באותה שנה הוחתם על ידי מועדון הפאר הצרפתי פריז סן-ז'רמן, שם שיחק בעיקר בקבוצת המילואים. בשנת 1998 הושאל ללוזאן מליגת העל השווייצרית שם שיחק עונה אחת, והרשים מאוד, כאשר מאזנו עמד על 21 הופעות ו-14 שערים. בתום עונה זו חתם בסלטה ויגו מהלה ליגה הספרדית. פנטליץ' לא התאקלם בסלטה ויגו, ועבר השאלות רבות, לשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית, וליברדון ספורט השווייצרית. את עונת 2002/03 פתח פנטליץ' במועדון הסרבי FK אוביליץ', ובמהלך העונה עבר לסמדרבו הסרבית, עמה זכה בגביע של סרביה ומונטנגרו באותה עונה, וחזר להפגין יכולת גבוהה אחרי תקופות ארוכות בהן נעדר ממשחק. את עונת 2003/04 החל פנטליץ' בסמדרבו, ובאמצע העונה חזר פנטליץ' למועדון ילדותו, הכוכב האדום בלגרד, גם שם הפגין יכולת מצוינת, וסיים את העונה עם דאבל מקומי. בעונת 2004/05 הבקיע 21 שערים, והוכתר כמלך השערים בליגת העל של סרביה ומונטנגרו.
את עונת 2005/06 פתח פנטליץ' בכוכב האדום בלגרד, אך לקראת תום חלון ההעברות חתם בהרטה ברלין מהבונדסליגה. פנטליץ' מיצב את עצמו כחלוץ מוביל בקבוצה, תוך שיתוף פעולה עם יילדיריי בשטורק הטורקי ומרסליניו הברזילאי. בשלוש עונותיו הראשונות של פנטליץ' בקבוצה, הוא היה שחקן הרכב קבוע, והבקיע במספרים דו ספרתיים בכל אחת מהעונות. עונתו הרביעית והאחרונה של פנטליץ' בקבוצה הייתה 2008/09. בעונה זו פנטליץ' הבקיע שבעה שערים אך סופסל לעיתים קרובות לטובת אנדריי וורונין, והקבוצה סיימה במקום הרביעי בבונדסליגה שהקנה לה כרטיס לפלייאוף הליגה האירופית, אך פנטליץ' לא נשאר בקבוצה, ועזב לאחר ארבע עונות, בהן הבקיע 45 שערי ליגה ב-114 הופעות.
פנטליץ' חתם באייאקס אמסטרדם לקראת עונת 2009/10, שם שיחק עונה אחת בה שיתף פעולה בהתקפה עם לואיס סוארס, הפגין יכולת מצוינת כשהבקיע 16 שערי ליגה, וזכה בגביע ההולנדי, לאחר ניצחון במפגש כפול על פיינורד. בתום עונה זו חתם פנטליץ' באולימפיאקוס, שם שיחק שלוש עונות, וזכה בשלוש אליפויות יוון ובשני גביעים. פנטליץ' צבר 38 הופעות והבקיע 20 שערים במדי אולימפיאקוס, ובעונת 2011/12 סיים כמלך השערים של הגביע היווני. בתום עונת 2012/13, עם התמעטות הדקות להן זכה, פרש פנטליץ' ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
פנטליץ' החל לשחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו בשנת 2003, אך לא זומן למונדיאל 2006. לאחר המונדיאל החל פנטליץ' להיקרא יותר לסגל של נבחרת סרביה, שנפרדה ממונטנגרו לאחר המונדיאל, ונכלל בסגל סרביה למונדיאל 2010, שם הבקיע את שער הניחומים בהפסד 2-1 לנבחרת אוסטרליה בשלב הבתים. פנטליץ' המשיך לשחק בנבחרת גם במוקדמות יורו 2012, אך לאחר שנבחרתו כשלה לעלות לטורניר, פרש פנטליץ' מהנבחרת, לאחר שצבר 43 הופעות והבקיע עשרה שערים.
קולנוע אמפיתיאטרון (רמת גן)
תיאור
גן אברהם הוקם בשנת 1936 על גבעת כורכר בעיר רמת גן בגובה 60 מטר מעל פני הים, משני צידי רוחב שרת 30–34 (בעבר רחוב הקשת). האמפיתיאטרון תוכנן כחלק אינטגראלי של הגן. הוא מכיל 550 מקומות ישיבה ומוקף חומה גבוהה ובה שני שערים הפונים לרחוב שרת ושני שערים נוספים לצידי הבמה. ליד אחד השערים נמצאות הקופות. שתי כניסות אלה מחייבות מעבר דרך הגן. לאחר שהמקום ננטש סופית כל השערים נאטמו כדי למנוע כניסה.
יציע הקהל מורכב מ-17 שורות מדורגות שבראשן שביל מעבר, ומעליו לכל אורכו אכסדרה במרכזה נמצא חדר ההקרנה ועל הקיר תבליט פרי ידיו של מרדכי פרבמן, המתאר את רבקה משקה את אליעזר עבד אברהם. היציע משקיף על במה אליפטית בגבה קיר גבוה ששימש להקרנת סרטים. מאז הופסקה הפעילות, המקום מוזנח ועל הקיר צוירו ציורי גרפיטי.
האומן שלמה כץ ביצע בשנת 1970, בצד החומה הפונה לרחוב, תבליט בהשראת הסרט "הצוללת הצהובה". אורך התבליט 10 מטר והוא בוצע בטכניקת סרגרפיטו. בהשפעת הגשמים ומזג האוויר התבליט נסדק והתפורר. הוא שוחזר בשנת 2018 על ידי סטודיו תכלת, ביוזמת עיריית רמת גן. במסגרת השחזור נתלו על הקיר תמונות גדולות המציגות את ההיסטוריה של גן אברהם ושל האישים הקשורים בה.
הפעלת האמפיתיאטרון
האמפיתיאטרון הופעל על ידי חברת אמפיתיאטרון רמת גן בע"מ. בחודשי הקיץ נערכו באמפיתיאטרון פעילויות תרבות שונות. בשנת 1941 התקיימה באמפיתיאטרון מסיבת שבת בהשתתפות תושבים רבים. ב-9 במאי 1945 נערכה בגן ובאמפיתיאטרון עצרת חגיגית בהשתתפות רבים מתושבי רמת גן לציון הניצחון על גרמניה הנאצית ולאחר מכן, באותה השנה נערכו אירוע לתלמידי בתי הספר ואירועי חג הביקורים. בשנת 1946 חגגו בו את חגיגת הנטיעות ט"ו בשבת. בשנות פעילותו הוצגו בו הופעות של מיטב האומנים והתיאטראות והוקרנו בו מדי שבוע סרטי קולנוע.
בשנת 1969 העירייה החליטה לא להאריך את חוזה השכירות עם חברת אמפיתיאטרון רמת גן בע"מ ולצאת במכרז למתן היתר הפעלה לקולנוע אמפיתיאטרון ליזם אחר. משלא הייתה התעניינות מצד יזמים, הועלתה הצעה לשינוי ייעוד המבנה משטח ציבורי פתוח לבניין ציבורי, אך ההצעה לא התקבלה. בסופו של דבר העירייה החליטה ביום 22.07.1970 לפתוח במשא ומתן עם שמואל אכטנברג על היתר שימוש בקולנוע האמפיתיאטרון למשך שנה אחת, לפי תנאי המכרז.
בין השנים 1971 – 1977 האמפיתיאטרון היה סגור. בין השנים 1977 – 1978 האמפיתיאטרון הופעל על ידי החברה "בקר לתרבות בע"מ שנאלצה להפסיק את פעילותה תוך ספיגת הפסד כלכלי ניכר. בשנים אלה נערכו באמפיתיאטרון אירועים מזדמנים וביניהם הקונצרט השנתי של תזמורת הנוער העירונית וטקסים שונים של בית הספר היסודי "שילה" הסמוך (כיום בית הספר "בן-גוריון"). לפני אירועים אלה בוצעו באתר פעילויות ניקיון ותחזוקה על מנת לאפשר למשתתפים ולאורחים חוויה איכותית.
בשנת 1983 נעשה ניסיון נוסף להפעיל את האמפיתיאטרון כדי לקיים בו את כנס המקהלות "הזמריה" שאמור היה להתקיים בחודש יולי באותה השנה. לצורך כך נדרש שיפוץ שכלל סיוד וצביעה, גיזום השיחים, ניקוי חדרי השירותים, והתקנת תאורה נוספת בכניסה ליד ספסל ביאליק.
הסיבות להפסקת הפעילות התרבותית באמפיתיאטרון, ומכאן לנטישתו, הן חוסר כדאיות כלכלית, שכן הפעילות התקיימה רק בחודשי הקיץ, ותלונות רבות שהתקבלו מצד תושבי המקום על מפגע רעש בערבים ובמיוחד במוצאי השבתות.